Aarhuus Stifts-Tidende, 1845-01-18
Blandinger. For et Aarstid siden gjorde det Rygte overordentlig Opsigt i Berlin, at der i Hotel de Rome skulde logere en polsk Grevinde, Eierinde af flere Millioner som søgte en Mand, men som havde. . . et Dødninghoved. Dog oplystes det snart, at den hele Historie kun var et ørkesløst Hoveds Hjernespind. Nu udkommer i disse Dage det fjerde Hefte af den navnkundige Dr. Johan Dieffenbach's operative Chirurgie (Leipzig, F. A. Brockhaus), og her, hvor man dog mindst skulde vente det, finde vi en interessant Oplysning angaaende Eventyret om Grevinden med Dødninghovedet. Tilfældet er for mærkværdigt til at ikke Meddelelsen deraf i høi Grad skulde fængsle det større Publicum. Under Afsnittet Næse-Formation, Side 385 ff., fortæller Dieffenbach: "Det er nu fire Aar siden tre Fremmede en Aften silde forlangte mig i Tale, en Polak, en Polakinde og en Jtalienerinde. Polakinden stod, dybt tilstørret, i Baggrunden; Jtalienerinden førte Ordet og sagde: Den Ulykkelige hist ønskede, at være med mig under fire Øine. Derpaa trak de to andre Personer sig tilbage. Ligeoverfor mig stod nu, stille og lydløs, den sorte tilstørrede Skikkelse. Jdet hun ængsteligt saae sig om, slog hun Sløret tilbage. Jeg har seet meget Skrækkeligt i mit Liv, men her gjøs jeg virkeligen tilbage, thi et Dødninghoved, som jeg endnu aldrig havde seet Mage til paa noget levende Menneskes Skuldre, stod for mig, et græsseligt, skeletteret Ansigt. – En tynd, rød Hud bedækkede tilnøds Kindbenene, midt imellem dem var et Huul, hvorigjennem man kunde stikke tre Fingre, og herfra saae man ind paa Tungen, ned i Svælget; thi Muskler, Ganeben osv. vare aldeles forstyrrede, og hun rækkede Tungen ud af dette gruelige Acheron, naar hun forsøgte at tale. De nedre Øienlaage vare ombøiede udad og viste deres indre, røde Overflade, og oveni Munden faaes kun en lille, tandløs Rand. J tre Tommers Omkreds om Hullet leirede sig overalt kjædeformige eller tynde, flade, ildrøde Ar, og fra Hullet steg, mellem Øienbrynene, et rødt Been=Ar, midt over Panden, lige op til Haaret. Det er billedet af en attenaarig Pige, en stolt og glimrende Families Barn; hun var dens eneste Sorg og Ulykke, og skjøndt hun havde været det i mange Aar, var dog Sorgen ligesaa fortærende, Ulykken ligesaa sønderknusende, som dengang, hun, i sin tidligste Barndom, var bleven saaledes defigureret i en Kjertelsygdom. Midt om Natten stod jeg, muttersene, ligeoverfor denne Dame uden Mæle og uden Næse, Jstedetfor en menneskelig Røst strømte kun hvislende, uartikulerede Toner ud af Hullet i Ansigtet; dog begreb jeg, uden at forstaae dem, hvad hun vilde; hun pegede derhos paa min Næse. Jeg befandt mig i en ubeskrivelig Forlegenhed; Erkjendelsen af det Umulige i, at forskaffe den Ulyksalige selv den ringeste Forbedring, i hendes Tilstand, beskæmmede mig dybt. Da jeg ved Pan tommer – hun forstod kun Polsk, jeg ikke - forklarede hende Umuligheden af at hjælpe hende, paafulgte en rystende Scene, og da jeg nu kaldte hendes Ledsagere til Hjælp, bedækkede hun sig hastigt med sit sorte Slør, thi kun med dette for Ansigtet lod hun sig see for sin egen Familie. Jeg sagde nu Broderen og den tro Gouvernante, som Begge talte Fransk, at en Operation var umulig, anbefalte en Maske, og traadte, kort efter Midnat, ud af denne sælsomme Scene, som endnu lever i min Erindring. Morgenen efter reiste jeg til Wien. Neppe var jeg kommen her, før Skrækkebilledet atter hjemsøgte mig; det fulgte mig, som et Spøgelse. Her bragte jeg det idetmindste saavidt, at den store Kunstner Carabelli forfærdigede hende en kunstig Mundgarnitur og Gane, hvorved Spiisningen lettedes for hende og hendes Mæle blev tydeligere. Derpaa vendte hun tilbage til sit Fædreland. Men det varede ikke længe, før hun igjen opsøgte mig i Berlin, for at bønfalde mig om . . . en Næse." – Maaden, hvorpaa den ligesaa ædle og menneskekjærlige, som i sin Kunstuopnaaede Operateur omsider opfyldte hendes Bøn, og ikke blot skabte hende en Næse, men ogsaa hævede hendes Ansigts øvrige Defigurationer, maa vække enhver Sagkyndigs dybeste Beundring. Denne Operationsheldige Udfald saaledes slutter Dieffenbach – gjengav virkeligen den Ulykkelige nyt Liv. Hun vovede sig dristigt ud blandt Mennesker, besøgte, utilstørret, med Blomster i Haaret, Theatret, og forlod Berlin med glad Hjerte og med den Bevidsthed, ved sin urokkelige Standhaftighed at have afnødt mig en Operation, som jeg selv i Begyndelsen ansaae for umulig og ved hvis lykkelige Udfald jeg følte mig opløftet og belønnet. Londonnerhuset Rothschild har i den senere Tid gjort store Pengeforsendelser til Paris. Nylig er af en saadan Transport bortstiaalet imellem Boulogne og Abbeville 7 Kister, hver af 2 Centners Vægt og indeholdende spanske Piastre, tilsammen af 140,000 Fr. Beløb. Til Gierningsmændene har det hidtil ikke været muligt at opdage noget Spor, Om den i Paris nysafdøde Claqueur-Chef Auguste fortælle franske Blade en Mængde interessante Anekdoter. En russisk Fyrste var kommen til Paris, for her at leve for Kunsten, eller rettere for Kunstnerinderne. En Formiddag vilde han gjøre en Sangerinde sin Opvartning, men blev afviist af hendes Kammerpige, med Betydning, at Kunstnerinden endnu ikke var at faae i Tale. Samme Øieblik indtræder Auguste; for ham aabner Døren sig strax, og han træder uhindret ind i Boudoirets Allerhelligste. Fyrsten studser og gaaer gaven bort, fastbesluttet, nu at skjænke en Dandserinde sin Gunst. Han træder ind hos Denne; men just som han vil begynde en interessant Samtale, aabner Auguste Døren. Dandserinden, flyver ham imøde og har kun Øine og Øren for ham. Paa saa venskabelig Fod stod han med alle Dandserinder og Sangerinder; Russen misundte og forbandede ham, indtil han lærte at kjende ham nærmere. Han afgjorde Kunstnernes Ære og Lykke. J Theatret herskede han uindskrænket, og udenfor Theatret smigrede man ham mere end en Minister, meere end en Konge. Componister og Digtere beilede til hans Gunst; Sangere og Sangerinder, Dandsere og Dandserinder overøste ham med Smiger, og disse Kunstneres Velyndere: Generaler, Diplomater, Banquiers, trykte venskabeligt hans vældige Haand. Men dette var ikke Alt; thi han lod sig sine Gunstbeviisninger meget anstændigt betale. Nourrit gav ham 100 Louisd'or aarligt, Taglioni 300 Fres, maanedligt, og FannyElsler betalte ham for sin første Forestilling 500 Fres. for den anden 300, for den tredie 200 og for hver følgende 100 Fres. Utallige have ansøgt om hans Post, den er tilfalden en Jøde ved Navn David.