Den Vest-Sjællandske Avis, 1828-12-30
Forerindring. En af de vigtigste Undersøgelser, som Mennesket kan anstille, er den om sin egen Siæls Beskaffenhed; den er vigtig en dobbelt Henseende: først fordi det er fra Kundskaben om vort eget aandelige Væsen, at Kundskaben udgaaer om den uendelige Aand af hvis Skaberkraft denne heele viisdomsfulde Verdens Jndretning allene kan forklares. Selv den aabenbarede Religion forudsætter en saadan Undersøgelse; thi man maae være overbeviist om Guds Tilværelse, førend man kan troe at dette Væsen har meddeelt Menneskene nogen Kundskab om dets Egenskaber og Villie og førend man kan sætte nogen Tillid til de Beviser, hvorpaa en aabenbaret Religions Sandhed er bygget. For det andet er det vigtigt at have en fornuftig og tydelig Kundskab om sin Siæls Natur, for at kunne gjøre sig en rimelig Forestilling om den Tingenes Orden hvori vi befinde os, og hvori alt er indrettet med Hensyn til det Aandeliges Natur, og for videre at kunne forklare Menneskets Bestemmelse og hvorledes det skal indrette sit Forhold. Man kan trænge temmelig dybt ind i denne Kundskab, som de følgende Betragtninger ville lære. Men hverken er dette Arbeide let at udføre, eller dets Udbytte let at forstaae; der udkræves et ovet aandeligt Øie til at skue ind i sin egen Siæl, og et øvet aandeligt Øre for at fatte hvad Andre fortælle og hvad de der have seet eller lag taget. Erkiendelsen af denne Erfaringssandhed bevæger ogsaa Forfatteren til at giøre en Undskyldning for om han maaskee ved den skulde trætte sine Læseres Opmærksomhed. Det er mueligt at de Kyndige i denne vanskelige Lære kunne i denne Afhandling opdage nogle nye Beskuelser; men i hvad de saa ville dømme derom, saa kunne de være overbeviiste om, at denne Udarbeidelse er ikke nogen Compilation af andre Tænkeres Skrifter; men at den er udsprungen af egen Selvtænkning og af en fortsat og roelig Jagtagelse over hvad der foregaaer i vort aandelige Væsen. Foredraget er forhaabentlig tydeligt nok; men de aandelige Ting kunne efter deres Natur aldrig blive saa lette og i den Grad hvert Menneskes Sag at give sig af med, som de sandse lige. Jeg kan allene love, at Sophrosyne skal aldrig komme herefter til at indeholde et saa tungt og tort Stykke, som det dennegang meddeelte, men det maatte nødvendigt gaae forud for andre Betragtninger af en meere tiltrækkende Natur. Jeg vil derfor inden jeg begynder at skildre vor Siæls Tilstand i dette jordiske Liv anvende der paa følgende Ord af Menneskeslægtens største Lærer, Troer Jikke, naar jeg siger Eder de Jordiske Ting, hvorledes ville J datroe om jeg siger Eder de Himmelske. Joh. Evangel. 111 v. 12. Den Egenskab, hvorved Mennesket udmærker sig fra alle de øvrige det omgivende Væsner, som ere forskiellige fra dets eget, og som det kiender ved sin Selvbeskuelse og Betragtning er dets Fornuft. Det besidder derved Evnen til at giøre sig tydelige Forestillinger og sin egen og om de mangfoldige Tings Natur, som omgive det, til at betragte deres indbyrdes Forhold og Forbindelse og til at overveie deres Aarsager og Følger. Naar Mennesket betiener sig af denne Evne og anstiller Betragtninger over disse Gienstande, saa fortiener det først Navnet af et tænkende Væsen. Men Mennesket betiener sig saare ofte ikke af denne Evne til at anstille saadanne Betragtninger, og det af forskiellige Aarsager: Hos nogle Mennesker er Tænkekraften af Naturen ikke af nogen synderlig Styrke, og kan kun anvendes af dem med Møie og paa en ufuldkommen Maade. Hos andre er den ved ugunstige Levnets Omstændigheder, hvortil en forsømt Opdragelse fornemmelig hører, ikkun bleven udviklet i en ubetydelig Grad. Mangfoldige hindres af deres Hang til sandselige Glæder og af deres medførte Tilbøieligheders Tilfredsstillelse eller af Ladhed eller af Omsorg for deres daglige Udkomme, eller af de Pligter, som paaligge dem i Livet, fra at anvende Tid til at tænke over Fornuftens vigtigste Opgaver. – Saaledes nedsynker Tænkekraften hos mange Mennesker til et Redskab for Tilbøielighederne og Sandseligheden, eller dog til et Redskab for Livets daglige Sysler. Mang foldige Mennesker leve derfor hen i Verden uden at giøre sig tydelige Forestillinger og deres egen Natur, saavelsom om de Tings Natur, som omgive dem. De vedblive for den størstedeel at være en Gaade for sig selv, hvilken de enten mangle Evner til eller ikke give sig Tid til at forsøge paa at opløse. Der gives imidlertid et Anlæg, eller en Jndretning i Verden, som bidrager til at bringe Menneskene ud af denne Aands Slummer, og som tilskynder Tænkekraften til at bestræbe sig for at opløse denne Gaade, og denne Jndretning er det Ubehagelige, eller om man hellere vil de Lidelser og den Modgang, som ere blandede imellem de Glæder, hvilke findes her i Jordlivet. J den barnlige Alder hvori Tænkekraften endnu er saa svag, tiene de smaae Sorger allerede til at give Siælen nogen meere Styrke, den nøder den til at tvinge sig og til at finde sig i Adskilligt, som ikke behager den. J Ungdommens Aar, hvilke Legemets Kraft og Sundhed, Uerfarenheden og Ubekiendtskabet med Menneskelivets sande Beskaffenhed giøre til de behageligste, bliver Tænkekraften mindre opvakt end Jndbildningskraften, som opfyldes med Forhaabninger og Lyksalighed her paa Jorden ved Begiærlighedernes Tilfredsstillelse. Den Modgang, som møder i denne Alder har omtrent den samme Virkning, som i Barndommen; Haabet er bestandigen opvakt om at det Onde skal gaae over, og opløses til Glæder. Tænkekraften er vel beskiæftiget, men meere for at udtænke hvorledes man skal giøre sig Jordlivet ret behageligt, end for at undersøge dets sande Beskaffenhed. J den modne Alder har man lært at kiende Jordlivet hvorledes alle dets Glæder ere under Forventningen, hvorledes de formindskes af Vanen; hvorledes de altid ere blandede med noget Ubehageligt, og hvorledes meget og alvorligt Ondt ofte møder os selv eller andre. Mennesket bliver efterhaanden stærkt og levende erindret om sin egen og alt det Jordiskes Forgiængelighed og bemærker at det kommer sin Opløsning bestandig nærmere. Denne Opdagelse, som Mennesket efterhaanden giør om dette Jordiske Livs sande Beskaffenhed; disse Forhaabninger, som det saalænge har forgiæves giort sig, lede det uimodstaaeligt deels til Betragtninger over sig selv og sit eget Forhold, og derved til Undersøgelse om ikke en stor Deel af denne Ulempe kunde afhielpes ved en anden Handlemaade, og deels til at søge at udgrunde den sande Beskaffenhed af den Tingenes Tilstand, hvori det befinder sig for at see hvad Haab det tør giøre sig om eengang at opnaae Formaalet for sin Attraae, som er en reen og varig Lyksalighed. Er Menneskets Evne for svag til at tænke over dette selv, saa tager det sin Tilflugt til andres Veiledning, og helst til en antaget aabenbaret Religions Beroligelse og Løfter. – J den høiere Alder beroliger Mennesket sig enten ved den Skat af Betragtninger; som det har indsamlet sig i sine kraftfuldere Dage; eller holder sig ved det Troens Anker, hvortil det har taget sin Tilflugt. Jmidlertid gives der endnu enkelte Mennesker, som af Naturen have en saa stærk og opvakt Tænkekraft, og et saa afgjort Hang til Speculation, at de ogsaa uden saadanne Motiver beskiæftige sig alvorlig med at opløse disse Problemer; de kunne ikke føle sig tilfredse, saalænge det ikke lader sig lykkes dem paa en nogenlunde fyldestgiørende Maade at giøre sig deres egen Natur, og den Tingenes Natur hvori de befinde sig, forklarlig. Hvad enten nu Mennesket, drevet dertil af en naturlig Hang til Speculation, eller opvakt til at tænke ved Følelsen af det Ubehagelige i sin Stilling i Livet, bestræber sig for at giøre sig et tydeligt Begreb om sit eget Væsen og om de øvrige Gienstande eller Væsner, som omgive det, saa vil det snart indsee at det har tre vigtige Spørgsmaale at besvare 1) Hvad er det selv for et Væsen, og hvorledes ere de Væsner beskafne, som ere til foruden det, som omgive det, med hvilke det staaer i Forbindelse, og som det kan lære at kiende, eller med andre Ord, hvorledes er Verden beskaffen, Alle videre Betragtninger over den Stilling, hvori det befinder sig ere frugtesløse, naar det ikke først har søgt at besvare sig dette Spørgsmaal paa en fyldestgiørende Maade. 2) Har det først eengang forskaffet sig dette Overblik, eller denne Kundskab, saa godt som det er mueligt, saa træder det næste Spørgsmaal fremt hvorledes lader denne Tingenes Beskaffenhed sig forklare? Jagttagelserne lære at den ene Virkning er grundet i den anden, hvori skal Grunden søges til den heele Tingenes Orden, som nu finder Sted, eller hvad er Verdens Aarsag, hvorfra er denne Verden, 3) Har det paa en nogenlunde oplysende Maade ogsaa sat sig istand til at besvare sig dette Spørgsmaal, saa at Fornuften føler sig her tilfredsstillet; saa fremstaaer der endnu for Siælen i Opgave, som det maae være meget magtpaaliggende for den at opløse, den hvad skal der blive af Verden, Alt forandrer sig, alt forgaaer, hvad skal der komme ud af alt dette; have alle disse Forandringer en velgiørende Hensigt, og da hvilken da Mennesket selv er et Væsen, som er indbegrebet i denne Forandringernes Kiæde, saa bliver Spørgsmaalets Besvarelse saameget meere magtpaaliggende for det. Har det lykkedes den frie og philosopherende Fornuft at opløse disse tre Gaader paa en Maade, som forekommer den at lede til beroligende Resultater, saa føler den en Trang til at meddeele sit Udbytte til Deres Prøvelse, som have følt samme Tilbøielighed til Grandskning over disse Gienstande, eller den iler for derved at komme den blot tienende Fornuft til Hielp; deels for at veilede den paa Jordlivets vanskelige Bane, og deels for at berolige den, naar den angribes og saares af Livets Modgang. Den første Gienstand for vore Undersøgelser bliver saaledes: Hvorledes er vort eget Væsen beskaffent? Vort eget Væsen, hvad forstaaer vi derunder, hvormange Ting bemærke vi ikke hos os selv, som vel ere Bestanddele af vor Natur, og som tilhøre os, men som ikke synes at tilhøre os væsentlig. Ere vi endog endnu uvisse om bort Legeme tilhører os væsentlig, fordi vi ikke kunne tænke vor Tilværelse uden et saadant Legme, saa lærer dog snart vore Erfaringer os, at det er ikke Tilfældet med alle dets Deele; vi kunne miste enkelte af dem, og vi føle dog at vi forblive det samme Væsen. Nogle Deele afsondres fra Legemet af sig selv og efter en vis Regel for igien at erstattes af andre Deele eller gaae forlorne ved usædvanlige Tilfælde. Mennesket berøves et af sine Lemmer eller een af sine Sandser; dets Tilværelse bliver meere besværligt, dets Forbindelse med den øvrige Deel af Verden bliver meere svag; men det ophører derfor ikke at forblive det samme Væsen. Det er vel en Sandhed, at der gives visse Deele af vort Legeme, som forekomme os at høre væsentlig til vor Natur; thi dersom de tabes saa ophører vor jordiske Tilværelse. Erfaring eller Jagttagelse lærer os, at de Organer, som udkræves til Ernæringen, til Aandedrættet, til Følelsen, til at modtage de legemlige Virkninger, og til at frembringe Virkninger i Legemet, nemlig Nerverne, ikke kunne undværes naar Livet skal vedvare. Maven og Lungen, Aare= og Nervesystemet; Hiernen og Sandseorganerne, i det mindste nogle af dem ere nødvendige, naar vi skulle vedblive at existere i vor nærværende Stilling og Forbindelse. Alt dette lærer vor Erfaring og Jagttagelse at høre væsentlig til vor nærværende Tilværelfesmaade. Men af disse Deele af vor Natur udgiøre vort sande Væsen er derfor ikke afgjort. Vi have en Fornemmelse af vort eget Væsen; lad denne Selvfølelse være vor Veileder; den lader os lettere erkiende de mindre end de meere væsentlige Deele af vor legemlige Natur, de ydre førend de indre Deele, som vi først lopdage efter anstillede Undersøgelser; men den giør os bekiendte med et ganske andet Væsen, som forekommer os først at være vort egentlige Jeg; det absolute og uforanderlige i vor Natur. Hvad er da dette vort egentlige Jeg for et Væsen, andet end denne forestillende og tænkende, denne følende og villende Kraft, som giør disse Betragtninger over os selv, og over den os omgivende Verden muelige, hvorom vi blive os bevidste ved en ubedragelig Selv fornemmelse, denne Kraft, som overbevises om sin egen Tilværelse ved en umiddelbar Selvbeskuelse? En saadan Fornemmelse tilbringes os ikke igiennem nogen Deel af vort sandselige Organ; vi beskue ikke umiddelbart et Væsen af en saadan Kraft i den os omgivende Verden. Vi kunne mueligen opdage den ved Slutningen; men vi fornemme den ingensteds uden i vor indre Natur og i vort eget Væsen (thi vore Sandser lære os kun at kiende andre Menneskers Legemer; men ikke deres aandelige Natur.) Og hvor forskiellige ere ikke de Phoenomener, som give sig tilkiende i denne vor indre Natur i dette vort egentlige Væsen, fra de som tilbyde sig for vor Siæl igiennem det sandselige Organ som staaer i Fordindelse med den Alle disse have visse Egenskaber ved sig, som vi characterisere med det fælles Navn, at de ere sandselige; de forekomme os som indesluttede i et begrændset Rum, som bestaaer af visse med hinanden forbundne Dele, som at have forskiellige Egenskaber eftersom de fremstilles for eller fornemmes ved de forskiellige Organer af vort legemlige Redskab, (Sandseredskaberne.) Hvor forskiellige ere derimod ikke derfra de Phoenomener, som vort aandelige Væsen tilbyder for sin Selvbetragtning, saa forskiellige, at de ikke synes at have noget tilfælles med den heele os omgivende Verden, som fremstiller sig for Siælen igiennem dens Organ, (Legemet) eller med dette Organ selv, saa ofte vi giør det til en Gienstand for vor Betragtning. Og dog staaer denne tænkende Kraft, som udgiør vort sande Jeg, i en saa nøie og inde lig Forbindelse med dette Organ, at vi ikke formaae at bedømme om ikke en Deel af vort Legeme er væsentligt ved vor Natur eller ikke. Vi føle dets saa nøie og inderlige Forbindelse med dette Organ at vi ikke besidde Evne til at gjennemskue dens sande Forhold. Det er os ubekiendt, om der, ikke fordi nogle uvæsentlige Deele afsondre sig fra dette Organ, dog blive og maae nødvendig blive nogle Deele tilbage, som væsentlig tilhøre Siælen. Selvfølelsen eller Selvbeskuelsen, og Fornemmelsen af vort Organ og af den udvortes Verden igiennem dette, lærer os at giøre en Forskiel paa tvende Gienstande, som forekomme os som væsentlig forskiellige fra hinanden, nemlig det materielle og det aandelige, og dog ere de hinanden saa nøie tilhørende, at vi ere i Uvished om ikke et skiult Baand eller Overgang bringer dem i en væsentlig Forbindelse med hinanden. (Et paafaldende Beviis paa det Aandeliges og legemliges nøie indbyrdes Forbindelse er den Erfaring, at Følelserne og Siælens heele Tilstand afspeiler sig i Ansigtet og i Menneskets Udvortes; thi det viser at ligesom Siælen kan ved Forestillinger opfange det legemlige og giøre det til sin Eiendom, saaledes kan ogsaa Legemet opfange Siælens Forandringer og Situationer; ingen Reciprocitet kan være større.) Hvorledes forekommer os da det at være beskaffent, som foregaaer i vort aandelige Væsen, Vi bemærke en Egenskab hos os selv, som vi ikke bemærke ved nogen anden Ting uden ved saadanne Væsner; som enten ere af samme Natur, som vi selv (nemlig Menneskene) eller tildeels hos Væsner, som i det mindste have meget Liighed med vor Natur (Dyrene) en Egenskab eller en Kraft som er aldeeles forskiellig fra alle de øvrige Kræfter, som virke i den os omgivende Natur, den Egenskab at kunne forestille os de Ting, som virke paa os og hvormed vi staae i Forbindelse og den Egenskab at kunne forbinde disse Forestillinger indbyrdes med hinanden. Denne sidste Art af vor indvortes Virksomhed er den, som fortriinligen kaldes at tænke, forsaavidt denne eller disse Egenskaber høre til vort sande Væsen, er det at vi tillægge det Navnet af en Siæl eller at vi sige at vor Siæl udgiør vort sande Væsen. Vi ere ogsaa beføiede til at antage denne Evne til at modtage Forestillinger, og til at forbinde den med hinanden, for at udgjøre det Væsentlige af vor Natur; da vi blot ved den umiddelbare Selvfølelse lære den at kiende. J den heele øvrige os omgivende Verden fornemme vi den ikke ved nogen umiddelbar Paavirkning, vi opdage den kun der ved Slutninger. Og hvor væsentlig forskiellig forekommer os ikke denne Kraft fra alt det øvrige som virker paa os og foregaaer omkring os, Vi fornemme utallige Bevægelser og Forandringer rundt omkring os, men alle disse have Hensyn paa et Rum, ved at gaae ud fra et Punkt, og begive sig hen til et andet, ved at bevirke en Forening eller Adskillelse af Deele, eller ved at staae i et vist Forhold til vore Fornemmelsers Organer (Sandseredskaberne.) Men alle de Forandringer, som foregaae i vort aandelige Væsen, ere aldeeles forskiellige fra disse; de ere som de materielle Ting underkastede en vis Tidsfølge; men have forresten intet videre tilfælles med dem; de ere, at man saa skal sige underkastede Kategorien (Grundbestemmelsen eller Formen) af en Tid, men ikke den af et Rum. Hvilket noget ganske andet er dog det at forestille sig noget, og at tænke, end at modtage noget fandseligt Jndtryk eller at foretage nogen Forandring i Rummet. Siælen forvandler ved sin Forestillingsevne alle sandselige Jndtryk paa en uforklarlig Maade til fin Eiendom, uden dog at antage deres Væsen. Naar sandselige Ting virke paa hinanden, saa fortrænge de enten hinanden af det Rum de indtage, (f. Ex. naar en Billardkugle forjager den anden eller de forbinde sig med hinanden uden at blande sig sammen og indtage derved et større Rum (f. Ex. naar et Legeme sættes ovenpaa eller ved Siden af et andet) eller de blande sig med hverandre, trænge indi hinandens Pori, hvorved deres Volumen ikke forstørres men det Rum de indtage bliver mere opfyldt (f. Ex., naar en Svamp opfyldes med Vand). Naar to saadanne Legemer komme til at gaae ind i hinanden, saa synes de vel ofte at blive til et nyt Væsen, de udvise da for det meeste efter deres Forening andre Egenskaber end ethvert af dem for sig tilforn besad; men hver af dem beholder dog sine eiendommelige Egenskaber, de kunne adskilles, som de kunne forbindes og heele Forskiellen ligger blot i deres combinerede Virkning. Naar derimod Tænkekraften træder i Forbindelse med en udvortes Gienstand, saa fortrænger den denne hverken af et Rum, eller indgaaer en Forbindelse i Rummet med den, eller foreener sig med den til en nye Slags Virksomhed, men den opfanger ligesom dens Væsen og bringer den over i sin Natur, uden dog at skille Tingen selv derved; det giver sig heraf tilkiende at den aandelige Virksomhed er af en aldeeles anden Natur end den materielle. Forbinder endog ikke Tænkekraften sig med den Ting, som den forestiller sig, saa frembringer den dog indbyrdes Forbindelser i sit eget Væsen, imellem de Fornemmelser, som den har optaget af de forestillede Gienstandes Natur, og giort til sin Eiendom, (sine Forestillinger) det er i disse indvortes Combinationer, at det egentlig bestaaer at tænke, og at Siælens Virksomhed naar den tænker, viser sig forskiellig fra dens Virksomhed naar den blot forestiller sig noget. Forestillingen bestaaer i Modtagelsen af det, som udenfra tilbydes Siælen; Tænkningen bestaaer i Siælens indvortes Virksomhed, og i en Frembringelse af nye Forestillinger ved de modtagne Forestillingers indbyrdes Forbindelser i Siælens eget Væsen. (f. Ex. naar Siælen dømmer eller frembringer Slutninger).Men hvorledes erholder Siælen sine Forestillinger, hvilke den siden videre forarbeider, ved at bringe dem i forskiellige Forbindelser med hinanden, og af hvilke Forbindelser den siden frembringer nye) At den erholder dem i Almindelighed ved de udvortes Tings Paavirkning, ved Hielp af det sandselige Organ, ved hvilket den staaer i Forbindelse med den den omgivende Verden, er den daglige Erfarings Lære, men det Spørgsmaal kunde opstaae: bringer ikke Siælen nogle Forestillinger med sig ind i Verden, naar den træder ind i den Tingenes Orden, hvori den befinder sig, og som derfor oprindeligen og eiendommeligen tilhøre den, Man har givet saadanne Forestillinger det passende Navn medfødte Forestillinger og ofte antaget deres virkelige Tilværelse, og nu paastaaet at Mennesket havde en medfødt Forestilling om Guddommen, nu om Dyden o. s. v. Spørgsmaalet vil altid blive vanskeligt at afgiøre; thi vi kunne ikke observere vor egen Siæl ved Forestillingernes første Udvikling og Forestillinger opstaae hos Barnet inden det kan give dem tilkiende ved Talen. Jmidlertid gives der dog gyldige Grunde for at antage, at Mennesket blot kommer til Verden med Evnen til at modtage Forestillinger selv; thi da Erfaringen viser, at den Mennesket omgivende Verden skal være den almindelige Kilde til Forestillingernes Frembringelse, saa har man ingen Grund til at statnere nogen Undtagelse derfra, eller at antage nogen anden Kilde til Forestillingerne. Visse Forestillingers Almindelighed kan saaledes ikke være nogen Bevæggrund for at statuere medfødte Begrebers Tilværelse; thi de kunne have deres Grund deels deri, at visse Begreber ligge Tænkekraften meget nær og finde let Adgang til Menneskesiælen (f. Ex. Troen paa usynlige Væsners Tilværelse og derved paa Guder); eller at visse Forestillinger ere saa almindeligt antagne, at de blive Siælen meget tidlig med deelte (f. Ex, ikke at tage noget fra Nogen og andre moralske Begreber). Legemet bringer intet Næringsstoff med sig til Verden; men henter det altsammen udenfra. Siælen synes at have en aldeles lignende Bestemmelse. Et andet Spørgsmaal er det, om ikke Siælen medbringer visse Tankeformer, hvorved Beskaffenheden af de Forestillinger den modtager ikke blot kommer til at beroe paa de udvortes Tings Paavirkning; men tillige paa dets eget Væsens Natur, saa at vi ikke forestille os Tingene saaledes som de absolut ere beskafne, men saaledes som vi efter vor aandelige Natur maae forestille os dem, uden at derfor just vor Forestilling om Tingen er urigtig, da den blot derved bliver ufuldstændig. Man har anvendet dette paa Rummet og paa Tiden, hvoraf man ved disse Begrebers Dunkelhed har forklaret det første ikke om noget væsentligt der tilkommer Materien; men om den Form, hvori Siælen optager den, og Tiden om den Form hvori den optager Forestilling om de Forandringer, som frembringes ved Bevægelsen; men denne Forestillingsmaade har ikke allene meget imod sig, da man ved at giøre Rummet og Tiden til blotte Tankeformer, synes at berøve Materien og Bevægelsen deres sande Væsen; men det er desuden aldrig mueligt heri at bringe det til noget Afgiørende; da Siælen ikke kan ved sin Tænkning afsondre sine Tankeformer fra sine fuldstændige Forestillinger og betragte dem særskilte. Om vi derfor ikke kunne opdage den sande Beskaffenhed ved den Maade hvorpaa Siælen modtager Forestillingen fordi Modtagelsan af Forestillingen gaaer foran al videre Tænkning, saa kunne vi dog meget godt bemærke Siælens Fremgangsmaade ved at forbinde de modtagne Forestillinger og derved frembringe nye. Ligesaa vanskeligt som det er at afgiøre med Vished om Siælen medbringer nogen vis Tankeform ved de sandselige Begrebers Modtagelse, ligesaa vanskeligt er det udfinde om visse Former ere den medfødte til de moralske Begrebers Optagelse. De moralske Begreber ere saadanne, som tiene til at bestemme Villien; i disse synes vel at være noget som forekommer og at være Siælens Eiendom. Et fuldstændigt udviklet moralsk Begreb er vist ikke Siælen medfødt, men Begreberne synes at være underkastede visse Former, efter hvilke den erkiender, at dens Villie bør adlyde eller modsætte sig deres Jndhold, faaledes synes den bydende Forestilling: "Du skal giøre hvad der er fornuftigt, og skye hvad der er ufornuftigt, at have noget medfødt ved sig, da der ikke kan udfindes nogen høiere Forestilling, hvoraf den kan udledes eller forklares - eller den Forestilling: at giøre hvad der er til Gavn for andre er ædelt og roesværdigt, og omvendt synes ligeledes at være grundet i et oprindeligt Forhold hvori Siælen er sat til de sympatetiske Følelser; derimod kunne de Sætninger: Du skal ikke handle anderledes, end at du maatte ønske, at din Handling skulde være en almindelig Maxime, eller den du skal ikke handle anderledes, end du vil, at andre skulle handle mod dig, vist ikke betragtes anderledes end som afledede og sildigere fremkomne Begreber. Hvad enten nu de Forestillinger, som Siælen modtager, maae aldeeles tilskrives de udvortes Tings Paavirkning, saa at heele Siælens Operation ved at erholde dem bestaaer blot i at den efter sit Væsens Natur optager dem til sin aandelige Eiendom; eller den selv ved at modtage disse Forestillinger tillægger af sit eget Væsen noget til deres Uddannelse, saa bemærker man ved alle Forestillinger en dobbelt Natur, eller rettere de kunne staae i et paa to Maader forskielligt Forhold til Siælen. Forestillirgerne ere enten dunkleeller klare; disse to Egenskaber ved Forestillingerne ere af en saa forskiellig Natur, og adskille sig saa tydeligt fra hinanden i Selvfølelsen, at vi ikke kunne sammenblande dem med hinanden, uagtet de ofte nærme sig til hinanden, og synes at gaae over den ene iden aaden. Forestillingen er dunkel naar den deels er svag og deels ikke er tydelig, saa at man meere forestiller sig den forestillede Gienstand i Almindelighed end som i sine enkelte Deele, og endelig naar man ikke i sin Forestilling nøie adskiller den forestillede Gienstand, men Forestillingen om den smelter sammen med andre Forestillinger. Den dunkle Forestilling fremkommer altid derved at den kun modtages med en svag Kraftanstrængelse af Siælen, naar denne derimod med en større Kraftanstrængelse modtager en Forestilling, saa bliver Forestillingen klar, hvorved Forestillingen bliver meere omfattende og udstrakt til den forestilte Gienstands enkelte Deele, og tillige meere begrændset, da den bedre ligesom hæver sig og tager sig ud fra de øvrige forestilte Gienstande, som enten staae i et Rum, i en Tids, i et Causal eller i et Slægtskabs Forhold til den. At een Forestilling bliver klar, og en anden dunkel kan have forskiellige Aarsager, da det enten kommer deraf at de udvortes Gienstande virke paa Siælen med en større eller mindre Kraft, eller deraf at Siælen modtager Forestillingerne med større eller mindre Jnterresse, og deraf følgende Kraftanstrængelse, ligesom at den forestilte Gienstand har meere eller mindre Nyehed for den, eller stemmer meere eller mindre overeens med dens Tilbøieligheder. De fleste Forestillinger, som Siælen modtager ere dunkle; de Forestillinger som Siælen modtager i ethvert Tidspunkt ere utallige, undertiden ere de alle høist dunkle; vi see, høre og fornemme mangfoldige Gienstande paa eengang; mangfoldige Tanker falde os ind; men alt utydeligt; Siælen modtager dem, men saa svagt, at den ikke kan giøre sig Regnskab for sine modtagne Jndtryk, og maae først ved at henvende en fornyet Opmærksomhed paa dem bringe til Klarhed. For det meeste ere kun enkelte Forestillinger klare for os, nemlig de hvormed Siælen for Øieblikket beskiæftiger sig; imedens den paa samme Tid formedelst de indvortes og udvortes Paavirkninger, har tillige en stor Mængde dunkle, sielden arbeider Siælen med en stor Mængde af klare Forestillinger paa eengang, og aldrig bringer den det dertil, at alle de Forestillinger som den har, blive paa eengang klare. Da Siælen ikke kan længe paa eengang være beskiæftiget med en stor Mængde klare Forestillinger uden en stor Anstrængelse af sin Kraft, som altid angriber dets legemlige Organ, hvormed den staaer i Forbindelse, saa kan Siælen ikke længe opholde sig i en talrig Kreds af klare Forestillinger med mindre dens Kraft enten af Naturen er meget stor eller maaskee rettere det Organ den arbeider med, er af en udmærket Sundhed og Styrke, vil Siælen foreere sine Forestillinger til at blive klare, saa bemærker den en smertelig Virkning deraf paa Siæleorganet, det kan kun derfor bevirkes ved rolig gientaget Opmærksomhed eller ved Tilbøielighedernes Paavirkning (virkelig en høist mærkværdig Selviagtelse, som overbeviser os om at Siæl og Legeme er noget forskielligt. Jeg har ofte observeret det hos mig selv, at naar jeg læser noget, og jeg ikke tager mig i Agt og vil forcere mig til at forestille mig dets Jndhold med Klarhed, saa kan min Tænkekraft saaledes angribe mit Organ, at jeg i en halv Dag kan blive som ganske syg deraf. Menneskestælens væsentligste Ufuldkommenhed er den, at (formodentlig formedelst det Forhold hvori den staaer til sit sandselige Organ) de dunkle Forestillinger ere saa overveiendhos den. Naar derfor en stor Mængde at klare Forestillinger ere opvakte hos den saa føler den sig i en saadan Tidspunkt som at være et ganske andet Væsen, og den kan da ofte ikke andet end admirere det Forraad af Lys og Tænkestyrke, som den i saadanne Øieblikke kan besidde i Sammenligning med sin sædvanlige Tilstand. (Det er forunderligt hvorledes Begreberne kunne slumre i Siælen og hvorledes de kunne opvækkes. Naar man arbeider sig ind i en Materie, saa kommer den eene Tanke op hos os efter den anden, ofte saa fremmet og uventet, at man ikke veed hvorfra alle disse Tanker komme. Hvad vil derfor ikke kunne opvaagne i Siælen naar først Dødens Slummer er overstaaet Ak vilde kun Menneskene betænke det itide! Forskiellen paa de bunke og klare Forestillinger i Siælen giver sig saameget stærkere tilkiende ved Forskielligheden i den Virkning, som derved frembringes og som har den største Jndflydelse paa Menneskets aandelige Væsen. Dersom heele Siælens Virksomhed blot bestod i en Modtagelse af Forestillinger uden at dermed var forbundet en Opbevarelse af dem, saa vilde dens Funktioner bestaae i et meget ufuldkomment og lidet frugtbringende Tankespil. Den vilde ikke kunne frembringe flere Tankeforbindelser end det udvortes Jndtryk for Øieblikket vilde tilbyde, og den ene Tankerække vilde ubenyttet vige for den anden. Naar Siælen skulde bestemmes til at handle saa vilde det altid bevirkes ved Øieblikkets Jndflydelse, og paa almindelige Begreber og Grundsætninger vilde der ikke være at tænke. Men Siælen besidder ikke allene Evne til at modtage Forestillinger, den besidder tillige Evne til at bevare dem, til et gientaget og udvidet Brug, og hvorved den bliver istand til at modtage en meget større Fuldkommenhed. At Siælen kan gjemmer og bevare de modtagne Forestillinger og upaatvivleligt; Spørgsmaalet er allene hvorledes det gaaer til med denne Opbevarelse, om den finder Sted i Siælens eget Væsen eller i et eget Samlingsted, hvormed den staaer i Forbindelse. Den Jagttagelse, som Siælen kan anstille over sig selv taler for den sidste Formodning; thi naar Forestillingerne blive opbevarede i Siælen selv, saa synes det, at den enten stedse maatte erindre dem, at de stedse maatte være levende for den, eller at de maatte være tabte for den for bestandigt; thi da Siælens Væsen bestaaer i den Evne at kunne gjøre sig Forestillinger, saa ophørte en Forestilling, som ikke længere blev forestilt at være Siælen tilhørende. Desuden lærer Selviagttagelsen at de opbevarede Forestillinger, staae ligesom i en Siælen modsat Stilling, thi deels maae Siælen anvende sin Kraft til at fremkalde dem, og deels paatrænge de sig Siælen, uden at den vil fremkalde dem, og selv imod dens Villie. Betragter man de Egenskaber, som ledsage de opbevarede Forestillinger, saa ledes man paa den Tanke at Sædet for disse Forestillinger eller for Hukommelsen er af en sandselig Natur; thi Forestillingerne antage ved at betroes til Erindringsevnerne en Natur, som har Liighed med det Sandselige. De synes at fordeeles i Fag og at sættes i locale Forhold til hinanden, de trænges ligesom bag ved hinanden, og opvækkes efter Forhold hvori de staae til hinanden i Henseende til Rum og Tid de forbindes med hinanden efter visse Liigheds Forhold, de modtages lettere eller vanskeligere beholdes længere eller kortere efter visse legemlige Egenskaber. Det har derfor Udseendet af at Giemmestedet for Forestillingerne er et finere og mere foræblet sandseligt Organ, end det vi ved de udvortes Fornemmelser lære at kiende; men som staaer i den nøieste og inderligste Forbindelse med Siælen. Hvorledes nu det Aandelige og det Legemlige kan saaledes staae i en saadan Forbindelse med hinanden og hvorledes det Aandelige kan gaae over i det Legemlige, og dette i hiint, det vide vi ikke; men kan der ikke gives et hemmeligt Forbindelsesmiddel imellem disse saa paafaldende to Differencer i det Existerende: Vi bemærke, at de bunkle Forestillinger ere kun øieblikkelige, og at kun de gjemmes, som Siælen har modtaget med Klarhed eller med en vis Grad af Anstrængelse af sin Kraft, thi Erfaringen lærer det, at med jo mere Liv vi have modtaget en Forestilling, at jo stærkere Jndtryk den har gjort paa Siælen, desto bedre erindre vi den. Erindringen synes derfor at fremkomme derved, at Siælen ved at modtage et levende Jndtryk frembringer en Reaction, eller at den, naar den selv ved at forbinde Forestillingerne med hinanden frembringer en Jdee, udvikler en Kraftyttrelse, som giør en Impression paa det Organ hvori Hukommelsen har sit Sæde. Denne Beskuelse af Sagen bestyrkes derved, at det foraarsager en Træthed at tænke meget eller en angribende Følelse i de legemlige Organer, formedelst Siælens vedholdende og for stærke Paavirkning paa dem, og tillige ved den forhen omtalte Erfaring: at det endog foraarsager en saare ubehagelig og selv smertelig Følelse, hvoraf man ikke længe kan komme sig, naar Siælen ved Forestillinger, som ikke have nogen Jnterresse for den, vil paatvinge Hukommelsen en Opbevarelse af saadanne Forestillinger. Man seer deraf, at Tilbøielighederne have ogsaa deres Sæde i dette indvortes Siæleorgan, og at Forestillingerne kun naar de indføres af disse finde der villig Indgang. Siælens Operationer synes saaledes at være bundne til et Organ, som formodentligervæsentligt for den, uadskilleligt fra dens Natur, og er bestemt til at undergaae de største Udviklinger og Forandringer. Det staaer formodentlig i Forbindelse med det udvortes Legeme ved de subtileste Deele af Nervesystemet, naar dette paraliseres i Døden, saa skilles Siælen fra Legemet; men tager det finere Organ med sig. Saaledes kan man i det mindste tænke sig Sagen.)De Forestillinger, som Siælen saaledes har givet fra sig til sit Organ gives den ved dette igien tilbage, og reflecteres ligesom fra et Speil til Siælen; deraf lader Siælens Forestilling om sit eget Væsen eller dens Selvbevidsthed sig forklare. Da Siælen naar den modtager dem paa nye erkiender dem, som først at være komne fra den selv; thi de reflecterede Forestillinger have en anden Beskaffenhed end de, som frembringes ved de udvortes Tings umiddelbare Paavirkning og derved erholder den Forestillingen om sin Tilværelse igiennem flere Tidsrum og hvorved dens egen Virksomhed bliver en Gienstand for dens Forestillingsevne Om Siælen foruden denne Selvbevidsthed, som frembringes ved en reflecterende Virkning paa den, tillige har en eiendommelig Selvfølelse eller en dunkel Selvforestilling af sit eget Væsen, som er ældre end al Jagttagelse af sine egne Virkninger, og som er Forestillings=Evnens første Actus, er muelig; men tillige umueligt at faae afgjort, da det ligger uden for al Jagttagelse, gives der en saadan oprindelig Forestilling, saa var det en sand de innata (medfødt Forestilling.) Da Siælen besidder den Evne at kunne bevare sine Forestillinger endskiøndt vel ikke i sit eget Væsen (som er blot en virkende Kraft, hvis Evne, som tænkende Væsen, allene bestaaer i at modtage eller i at frembringe Virkninger, i at adskille og i at forbinde Forestillinger) men dog i et med den paa det nøieste forbundet sandseligt Organ, og som maaskee er aldeles uadskilleligt fra den, saa vilde dog denne Opbevarelse af Forestillingerne og dette Jndtryk paa Organet ikke være den til megen Nytte, naar Forestillingerne blot bleve bevarede i Organet, og ikke vare videre til dens Disposition, naar den enten ikke formaaede at fremkalde dem, eller disse ikke af sig selv fremstillede sig for Siælen. Men Erfaringen lærer, at begge Deele er Tilfældet: Naar Siælen anvender en vis Kraft paa sit Organ, og opleder en vis Classe af Forestillinger, eller som man siger opsøger en vis Jdeerække, saa er den i Stand til at fremkalde dem i en stor Mængde og med en høi Grad af Livfuldhed, naar Siælen sætter sig for at tænke en Sag igiennem, og til den Ende virker paa sit Organ saa opdager den, at den besidder et langt større Forraad af Forestillinger end den tiltroer, sig, saa at den ofte forundrer sig over sin Tankerigdom, uden en saadan Anstrængelse blive disse Forestillinger liggende i Hukommelsen, og fremstillede sig enten ikke for Siælen, eller kun enkelt uden Sammenhæng svagt og dunkelt (det er ikke sandsynligt at dette Organ og det deri indsamlede Tanke forraad, som staaer i den nøieste Forbindelse med Siælens Natur, og med alle dens øvrige Fuldkommenheder og uden hvilket al dens Virksomhed vilde tabe sit Værd, vil nogensinde adskilles fra Siælen i hvilke Forandringer den saa kommer til at giennemgaae.)Men foruden at de Forestillinger, som bevares i Siælens Organ, opvækkes og fremkaldes vilkaarligt af den, og ved dens Paavirkning paa Organet, saa fremstille de sig ogsaa uvilkaarligen for den, ofte imod dens Villie og dens Ønske, ofte uagtet alle dens Bestræbelser for at undgaae dem. Denne Opvækkelse og nye Fremstilling for Siælen af de Forestillinger, som ere udgangne fra den, bemærkes allertydeligst naar man sover; thi da fremstille sig en stor Mængde Forestillinger ofte levende; men uordentlig og confus, uden en gjennemtrænkt Forbindelse, som trænge sig paa Siælen og nøde den til at modtage dem; men hvormed den dog ikke kan bringes til at beskiæftige sig ordentlig og efter sin sædvanlige Virkemaade; da den synes da at være paa en anden Maade beskiæftiget, formodentlig med sit grovere Organ, fra hvilken Beskiæftigelse det lader som at det indvortes Siæleorgan søger at kalde den tilbage. J Søvnen forholder Siælen sig blot lidende mod sit nærmeste Organ, (deraf kommer det, at man ikke kan sove naar man har noget at tænke paa, da de Forestillinger, som opbevares i det indre Siæleorgan beskiæftige Siælen, som en aandelig Kraft saa stærkt og virke saa mægtigt paa den, at den ikke kan overlade sig til sin Virksomhed i det grovere Legeme, som en physisk Kraft, ikke heller kan man sove, naar dette udvortes Legeme enten er echauferet, eller lider noget, da det saa holder Siælen formeget beskiæftiget med de Sensationer, som det tilfører den. Vil man sove, saa maae man afholde sig fra at speculere; men enten holde Siælen saa uvirksom som muelig, eller søge at beskiæftige den med Jdeer, som ikke interressere den, eller overlade sig til en blid og stille Phantasie. Ligeledes maae man ogsaa søge at holde sit Legeme roeligt, f. Ex. ikke kaste sig i Sengen for ikke at irritere Nervesystemet); men ogsaa i i en vaagen Tilstand er Siælen i delig udsat for sit nærmeste Organs uvilkaarlige Paavirkning (f. Ex. ved Bebreidelser, Angest, Fortredelighed, smigrende Forhaabninger) man vil ofte gjerne undgaae disse Forestillinger; men man kan ikke. Dette skeer for det første derved, at i det samme, som Siælen modtager en Forestilling ved de udvortes Tings Paavirkning, og derved giør en Jmpression paa sit Organ, saa giver dette den strax tilbage i Forbindelse med andre Forestillinger, tilligemed een eller flere Forestillinger, som det har i sit Forraad og som staae i Forbindelse med den. Desuden og for det andet derved at, da Siælen forsaavidt den ikke allene er et tænkende, men tillige ogsaa et villende Væsen, er i Henseende til sin Villie underkastet visse oprindelige Dispositioner eller Tilbøieligheder, hvormed dette Organ staaer i den nøieste Forbindelse, saa fremkaldes ogsaa de Forestillinger, som det bevarer efter disse Tilbøieligheders Natur og den Grad de besidde og frembyde sig uvilkaarligen for Siælen. Det ufordeelagtige Forhold, hvori disse Tilbøieligheder saa ofte staae til Siælen og til dens Bestræbelser og den Overmagt, som dens Organ stedse søger at tiltage sig over Tænkekraften, synes at være en væsentlig Ufuldkommenhed i den menneskelige Natur. Siælen forsættes derved i en idelig Kamp imellem dens vilkaarlige Fremkaldelse af sit Jdee forraad og dettes uvilkaarlige Virkning paa den, denne Stilling hvori Siælen er forsat er en Hovedaarsag til Jordlivets fornemste Calamitet; men er tillige formodentlig en nødvendig Forberedelse til en høiere Fuldkommenhed og Lyksalighed i en paafølgende Tilstand, i det mindste er Jndbildningskraften Løftestangen, som sætter Menneskenaturen i Bevægelse til store Gierninger og store Fristelser. (Tilbøielighederne kunne lignes med Fiære, hvilke uagtet de bestandig trykkes ned igien dog bestandigt hæve sig; ligesom Fiærene holde Værket, saa holde Tilbøielighederne Menneskelivet i Virksomhed. De maae formodentlig være ligesaa nødvendig i dette, som saadanne fremdrivende Kræfter ere i den hele legemlige Natur f. Ex. Spiraltraadene eller Skruegangene i Planterne.) Naar Siælen meddeler sit indvortes Organ en Forestilling til Opbevaring, saa er den deels saa enkelt som den modtog den ved de udvortes Sandsers Paavirkning, og deels saa forbundet, som den er blevet det ved modtagne Forestillinger fra Organet eller ved Siælens egne Tankeforbindelser. Men naar Siæleorganet giver Forestillingerne tilbage til Siælen saa skeer dette ikke heller isoleret; men de fremstilles for den i en indbyrdes Forbindelse af en Forestilling med flere andre; dette bevirkes ved egne Love for dette Organs Natur. De Love, hvorefter Forestillingerne bringes i Forbindelse med hinanden i Siælens indvortes Organ, (Jdee-Associationens Love, og i Giemmestedet for dens Tankeforraad ere deels grundede i visse Forhold, som synes at høre til det Sandseliges og Materielles Natur, og deeles i Forhold som synes at høre mere til det Aandeliges Væsen. Til de første synes den Beskaffenhed at høre, at Forestillingerne naar de fremkaldes af Siælen eller af sig selv fremtræde for den, tillige opvække og forbinde sig med andre, som have Liighed med dem, og ere som af en beslægtet Natur med dem; eller den at de Forestillinger, som staae med hinanden i et localt Forhold, eller ligesom at de, da de blive modtagne, henhørte til et tilstødende, Rum, let gienopvækkes, eller at de Forestillinger, som vi have modtaget til samme Tid, (men Tiden er ogsaa en Form, som er fælles for det Aandelige), ogsaa gives lettelig igien med hinanden tilbage. At Forestillingerne ogsaa kunne opvækkes efter Contrastens Love, har vel blot sin Grund i at Siælen, da den modtog Forestillingen, ogsaa i sine Beskuelser af den tillige tog Hensyn til det modsatte forat gjøre sig den mere tydelig og saaledes overleverede den til Hukommelsen, ogsaa staae undertiden de contrasterende Forestillinger i et localt eller temporalt Forhold til hinanden; saaledes grændser Dalen til Biergene, og Freden følger ovenpaa Krigen. Til de Love hvorefter Forestillingerne opvækkes og forbinde sig med hinanden, og som synes at staae i en nærmere Forbindelse med det aandelige, synes de Forbindelser at være grundede, som udspringe af Tilbøielighederne. Det er en bekiendt Erfaring, at saaledes som de Tilbøieligheder ere beskafne hvilke ere herskende i Siælen, saaledes ere ogsaa de Forestillinger beskafne, som fremkaldes i den: er Siælen stemt til Glæde eller har en glad Følelse Overvægten i Phantasien, saa flokke behagelige og glade Forestillinger sig til den; er det derimod en ængstelig eller sørgelig Forestilling som har Overhaand i den, saa er det modsatte Tilfældet, her virker vel ogsaa Liighedens Lov men dog ikke nogen materiel Liighed. Man kan blot iagttage hvorledes det gaaer til dermed, men det lader sig ikke videre forklare; og det oprindelige Forhold af Siælen til sit Organ, af det Aandelige til det Legemlige, og Tænkekraften til Tilbøielighederne er ikke til at udgrunde. (Temperamentet er formodentlig grundet i det udvortes Legeme; Tilbøielighederne i det indvortes. De Overeensstemmelser, som man vil finde imellem Hierneskallens Bygning og Tilbøielighederne kan være en Følge saavel af hiins Virkning paa Nervesystemet og igiennem dette paa det udvortes Organ, eller ogsaa omvendt af Siæleorganets Virkning paa Hierneskallen imedens den endnu er blød. Phrænologien betager ingenlunde Siælen sin Ulegemlighed eller sin Friehed.)De enkelte Forestillinger, som Siælen modtager ved de udvortes Sandser kunne vel være levende og stærke og giøre et mægtigt Jndtryk paa den, som ofte er vanskeligt at modstaae; men de Forestillinger, som frembringes hos den ved det indre Organs Paavirkning have endnu en langt større Magt over den; de ere vel dunklere end de udvortes Sandsers Forestillinger; men de ere mægtige ved deres Forbindelser og selv deres mindre Klarhed forøger deres Styrke, da Siælen sættes derved mindre istand til at prøve og til at modstaae dem; derfor beruser saa let Lykken ved de mangBieforestillinger den opvækker, derfor opvækker et forønsket Gode større Længsel end et opnaaet Gode foraarsager Glæde; derfor er den forestilte Lidelse altid værre end den virkelige. Der er allerede i den foregaaende §. talt om denne tilsyneladende Ufuldkommenhed i Menneskenaturen; den vilde være en virkelig, om Siælens nærværende Tilstand heri Jordlivet var af Varighed; men vist nok er det at det kun sielden lykkes Siælen og kun for en kort Tid at befinde sig i en fuldkommen klar og roelig Virksomheds Tilstand, og som er befriet fra sit Organs Jndflydelse. Jndbildningskraften driver næsten altid sit Spil hos os Mennesker. Men staaer ogsaa Siælen i det Forhold til sit nærmeste Organ, at dette har en stor Indflydelse paa det og selv naar den ikke vogter sig, en stor Overmagt over den, og er dette ogsaa saaledes indrettet, at det ikke allene giver Forestillingerne saaledes tilbage, som den har modtaget dem af Siælen; men tillige ogsaa i Forbindelser med andre Forestillinger, hvilke Forestillinger deels grunde sig i de Love hvorefter det er indrettet, og deels i de Tilbøieligheders Natur, som Menneskets aandelige Væsen er underkastet, saa er det paa den anden Side ogsaa afgjort, at Siælen eller Tænkekraften besidder Evne til at virke uafhængig af sit Organ, eller paa en saadan Maade, at dette er underkastet dens Herredømme. Forbindes Forestillingerne i Hukommelsens Organ efter visse Love, saa formaaer Siælen ogsaa at forbinde dem; men ligeledes efter visse Love, som dens Væsen er underkastet. Den stiller Forestillingerne sammen bemærker deres Overeensstemmelse, og Uovereensstemmelse, deres Liighed og Forskiellighed, forbinder og ordner Forestillingerne efter Resultatet af disse Jagttagelser, udleder almindelige Forestilling er af de enkelte og danner sig Begreber. Den dømmer eller paakiender hvorvidt den ene Forestilling kan høre til og forbindes med den anden, den sammenstiller hele Begreber, holder dem imod hinanden og udbringer ved Slutningen nye Begreber af de ældres Forbindelse. Til alt dette kan Siælen betiene sig af Organet for sin Hukommelse og sine Indbildninger som et Redskab, og nøde det til at fremstille for den de Forestillinger, som den har i Behold og i en saadan Forbindelse, som den forlanger. Naar Siælen saaledes betiener sig af dette Organ som et Redskab, saa er den i Begreb med at tænke, saa føler den sig i sin Kraft er frie og uafhængig, saa befinder den sig i en Tilstand af lyse Jdeer og synes at være et aldeles andet Væsen end i sin sædvanlige Tilstand. Jo mere frie fra al Jndvirkning af sit Organ, og de med samme forbundne Tilbøieligheder den kan være naar den forretter disse Functioner, desto herligere og fuldkomnere er dens Tilstand. Det var høilig at ønske, at Siælen kunde ofte befinde sig i en saadan Tilstand af Lys, Rolighed og Styrke; den vilde komme derved til at ligne et Væsen af en høiere Natur, men den menneskelige Natur og Livets Forholder kun lidet indrettet dertil og det synes selv at Mennesket ved at drive sin aandelige Bestemmelse for vidt vilde kun nedbryde sin physiske; desuagtet maae det være Menneskets uafladelige Formaal at giøre sig saa uafhængig af sit Organs og overhovedet af sin hele udvortes og indvortes Sandseligheds Jndflydelse som det er det mueligt. Siælen besidder saaledes en eiendommelig Kraft til at modtage Forestillinger, til at give dem fra sig til sit nærmeste Organ, til fra dette igien at modtage dem og til at fremkalde dem derfra, til at forbinde og adskille Forestillingerne efter visse Love, som ere væsentlige for dens Natur. Der bestaaer alle Tænkekraftens Operationer; men Selvbetragtningen eller og man vil blot Selvfølelsen lærer, at Siælen er mere end blot et tænkende Væsen, og at det tillige er et følende: Man fornemmer hos sig selv, at lige om Forestillingerne eller alle de Jndtryk, som Siælen modtager, og alle de Forestillinger som den videre frembringer af disse Jndtryk, have den Modification ved sig, eller træde frem i den Form af Klarhed eller Dunkelhed, saaledes have ogsaa alle umiddelbare eller middelbare Forestillinger den Egenskab ved sig at være behagelige eller ubehagelige, eller at foraarsage en stærkere eller svagere Følelse, hvilken besidder een af disse to Egenskaber. Hvad nu Følelse er kan man ligesaalidet videre forklare, som hvad Forestilling er, begge Deele fremgaae af den umiddelbare Selvbeskuelse. Vel lærer Jagttagelsen, at alt det vi fornemme eller forestille os, som befordrer Siælens Kraft, og den frie Udvikling deraf og som staaer i en Overeensstemmelse med Siælens og dens sandselige Redskabers Natur, er behageligt og hvad der strider derimod ubehageligt for den. - At udgrunde det Behageliges og Ubehageliges eller Følelsernes Natur i det specielle, eller som man siger med Hensyn til de enkelte Tilbøieligheder er vanskeligt; og maae i det hele ligge i oprindelige Dispositioner og Forhold af Siælens Natur til den den omgivende legemlige Verden, saaledes ere sandselige Fornemmelser f. Ex. visse Farver, visse Slags Smag og Lugt, Lyd, Syns gienstande, behagelige og andre ubehagelige, uden at man videre kan giennemskue Aarsagen. Man seer ogsaa at Gienstandene opvække forskiellige Følelser hos Menneskene efter deres forskiellige Organisationer Naar Lysterne om spænde et stort Partie af Gienstande, saa faae de Navn af Tilbøieligheder, saaledes Tilbøielighed til den grovere eller finere Sandseligheds Glæder og Forlystelser; til Vellyst og Elskov, til Formue og andres Biefald eller Ære; til Herredømme og Magt; de første af disse Tilbøieligheder have deres Grund i Legemets Bygning saavel det indvortes som det udvortes, de sidste meere i Siælens Beskaffenhed, som et Væsen hvilket alt behager, hvad der forøger dens Kraft; Hang til Formue i begge Deele, baade i Legemets og i Siælens Natur. Alle Tilbøieligheder have forresten deres nærmeste Grund i Siæleorganets eller i Jndbildningskraftens Natur, da de forudsætte en Combination af Forestillinger; men ligesaalidet som man formaaer at udgrunde det grove Siæle organs Natur (Legemets) og Forhold til Siælen, for at kunne forklare, hvorfor i de enkelte Tilfælde eller ved enkelte Lyster at visse Ting behage, andre ikke; eller at visse Ting behage nogle Mennesker mere og andre mindre; ligesaalidet formaaer man at udgrunde det finere Siæleorgans Natur i Henseende til de forskiellige Grundaarsager til Tilbøielighederne. Siælen har ved at betragte sig selv og ved at gjøre sig sin Selvfornemmelse tydelig lært at adskille imellem det Sandselige og Materielle, som paavirker den udenfra, og imellem det aandelige eller intellectuelle, som fremgaaer af dens egen Natur; det synes at have bemærket en væsentlig Forskiel imellem disse Gienstande og synes tillige, at de staae i dens egen Natur i en væsentlig Forbindelse med hinanden; den opdager en fælles Lov, som saavel det Materielle som det Sandselige, er underkastet nemlig: Causaliteten, eller at begges Virkninger maae være grundede i en Gienstand og foregaae efter en vis Regel. Den har tillige bemærket hos sig en Følelse eller et vist Forhold til det Behagelige eller Ubehagelige, hvori enhver saavel sandselig Fornemmelse som aandelig Yttring hos den, staaer; den har lært sig selv at kiende som et activt og passivt Væsen, som et Væsen der besidder en eiendommelig Selvvirksomhed, og tillige som et Væsen, der er underkastet uvilkaarlige, og mægtige Paavirkninger udenfra. Men foruden alle disse Selvbeskuelser, hvortil Selviagttagelsen fører; aabner denne desuden Forestillingen om en tredie Egenskab i dets Væsen, hvorved den synes at staae i en væsentlig Opposition med den den omgivende Verden, og hvorved den forekommer sig selv at høre til en langt høiere Classe af Væsner, end de, som den omgivende Verden lærer den at kiende. Den hele sandselige Verden er nemlig underkastet Causaliteten eller maae virke efter visse Love forsaavidt Siælen er et følende og tænkende Væsen er den selv det ikke mindre; men den fornemmer hos sig selv, at den i en vis Henseende ikke er det. Den formaaer at giøre noget som man kalder at ville eller efter en Forestilling at frembringe en Virkning i eller ved sit Organ. Denne Actus bemærker den ikke at være bundet til Causalitetens Love; den kan vel ikke ville uden efter en Forestilling, den bestemmes vel dertil af en Følelse, eller af dets Forhold hvori Forestillingen staaer til det Behagelige eller Ubehagelige, hvoraf den videre udviklede Forestilling om det Gode og det Onde frekommer: den kan vel ikke handle imod sine Følelser, og de i dem videre grundede Forestillinger; men den erkiender tillige at denne Egenskab ved Forestillingerne har ingen umiddelbar eller uimodstaaelige Magt over den. Enhver Virkning i Causalitetens Rige frembringes altid ved den stærkeste Krafts Magt, som overvinder den Svagestes Virksomhed; men Siælen føler hos sig en Evne til at modsætte sig den stærkere paavirkende Følelse og at rette den efter den svagere, naar dennerkiender den større Værd af den Handling, som den foretager derefter, ved det at dender mere fyldestgiørende for Fornuften korte sagt Siælen føler hos sig den Evne at modstaae Tilbøielighederne, at unddrage sig fra den sandsselige Verdens Herredømme, at hente sin Veiledning fra det intellectuelles Rige, og endskiønt den ikke kan unddrage sig fra hins Jndflyelse og Paavirkning dog at herske over Causaliteten. Det staaer til den selv om den vil at følge Følelsens Styrke, som ledsager Forestillingerne eller deres større eller mindre Fornuftsmæssighed. Den føler en Misbilligelse hos sig selv, naar den har givet efter for Følelsen og den applanderer sig selv naar den har rettet sig efter det Fornuftsmæssige. Den føler sig her som et frit Væsen, og finder ingen videre Grund til hvorfor den erklærer sig for det ene eller det andet, end sin Villies Friehed, end sin eiendommelige over den hele øvrige Verden ophøiede Evne at kunne bestemme sig selv uafhængigt og at kunne træffe Valget imellem Lysten og det Fornuftige. Den føler ved at opdage denne Egenskab i den dybeste Grund af sit Væsen, sig hensat som et frit Væsen i en Causal Verden, og den abner at den er hensat i en Tilstand, hvor Kamp er dens uundgaaelige Lod, og hvor Lysten ikke kan og ikke bør tilfredsstilles, og som den maae seirende forlade, før den tør haabe at kunne indtræde i en Forfatning, hvor den kan blive Glæden værd og hvor en varig Forening imellem den og Fornuften lader sig tilveiebringe. (Jordlivets Lidelser ere derfor grundede i den Bestemmelse for Menneskesiælen, at den skal unddrage sig den Causale Verdens Jndflydelse og Overmagt.) Saa klare som alle disse Beskuelser af Menneskets aandelige Væsen fremgaae af Siælens roelige, fordomsfrie og intellectuelle Betragtning af sin egen Natur, i et saa tydeligt Lys som end Siælen fremtræder for sig selv ved disse Selviagttagelser, saa meget uforklarligt vedbliver der dog altid at være for den i dens eget Væsen, den bemærker hos sig Dybheder, som den ikke formaaer at udgrunde, og Hemmeligheder, som den forgiæves søger at opklare. Den kan giøre sig sin Virksomhed tydelig; men ikke de Betingelser under hvilke denne Virksomhed bliver muelig: den føler sig som et aandeligt Væsen at være forskiellig fra det Legemlige; men den formaaer dog aldrig at trænge ret dybt ind, hverken i det Aandeliges eller i det Legemliges Natur. Den føler sig sat i en Forbindelse med den legemlige Verden uden at kunne forklare sig Mueligheden deraf og hvorledes det gaaer til dermed, den bemærker en Overgang af det Aandelige til det Materielle, i sit finere Organ, som er den en Ubegribelighed. Det kan ikke forklare sit Væsens Oprindelse eller de Loves, som bestemme dens Virksomhed, og som det føler sig forsaavidt dens Tænke= og Følelses Evne angaaer at være underkastet; den erkiender at den ved disse bestemte Love har en væsentlig Egenskab tilfælles med det Materielle. Desuagtet kan det ikke fornægte sig eller bortraisonnere af sit Væsen en selvstemmende Kraft, hvorved den staaer i en væsentlig Opposition til den materielle Verden og hvorved den abner en Dybhed i sin Natur, og en Storhed, som den ikke kan giennemtrænge og hvorved den synes som fremmed for den Verden hvori den lever. Kort sagt, Siælen kan kun kiende sig selv, forsaavidt den er et virkende Væsen eller et Væsen, i Verden, altsaa forsaavidt den behøver i denne Tingenes Orden at have Kundskab om sig selv. Til disse Betragtninger over Siælens Natur kunne endnu som et Anhang tilføies følgende: De Egenskaber, som Siælen besidder og hvorved man adskiller den fra Legemet ere de Evner den besidder til at modtage Forestillinger og til at forbinde dem med hinanden til at forene Forestillingerne med Følelser, og til at lade sig af dem bestemme til Villiens Yttringer. Siælens egentlige Virksomhed er intellectuel, og derved væsentlig forskiellig fra Materiens; thi al dennes Virksomhed bestaaer i Forandringer i Rummet, hvormed Siælens ikke synes at have noget tilfælles. Jmidlertid tilkommer dog Siælen eller Menneskets egentlige Væsen unægtelig endnu en anden Virksomhed foruden den intellectuelle, nemlig en Virksomhed, som ligner den, hvilken vi tillægge det øvrige physiske eller i Materien virkende Kræfter. Hvorledes dette Baand er beskaffent, som finder Sted imellem det aandelige og det legemlige i Menneskets Natur formaaer ingen at udgrunde; men at en saadan Forbindelse virkelig finder Sted kan ikke nægtes; allerede Betragtningen af Siælens Forhold til sit indre Organ, Giemmestedet, for dets Forestillinger, og det sandselige Værksted for deres Forbindelse, leder til at antage en saadan physisk Virksomhed endskiønt dens sande Natur vil altid forblive for os i dette jordiske Liv i en uopklarlig Dunkelhed. Men Siælens phystske Virksomhed paa det grove sandselige Organ eller paa Legemet er destomindre tvivlsom; den er ikke allene udsat for dettes Jndvirkninger; men den formaaer tillige at tilviebringe saadanne Forandringer i det, og at sætte det i en saadan Virksomhed, at væsentlige Forandringer foregaae derved i Rummet, saa at Siælen derved erholder en fuldkommen materiel Virksomhed. Der foregaae vel mange Forandringer i Legemet, som slet ikke staae under Siælens Jndflydelse, og som ere aldeles uafhængige af Siælen, saa at denne er langtfra ikke aldeles Herre over det men den udøver dog i mange Henseender en stor og afgjort Jndflydelse over sit legemlige Organ, og derved igien over den materielle Verden, som omgiver den. At Siælen virker paa Legemet lærer Selvfølelsen, som at den kan løfte en Arm, flytte et Been; hvorledes den frembringer disse Virkninger er den sig ikke bevidst, og først ved at aabne Menneskets Legeme og undersøge dets indvendige Bygning kommer man til at giøre sig et nogenlunde Begreb om, hvorledes denne Virksomhed foregaaer, f. Ex. om Nerve= og Muskelsystemet; man lærer deraf at Siælen kan paa engang virke som en aandelig og som en physisk Kraft, efter bevidste Forestillinger, og tillige paa en Maade, som den er sig selv aldeles ubevidst, og som den først ved anstillede Undersøgelser kan komme til at giøre sig et Begreb om. - Man kan derfor ogsaa med Sandhed sige at Siælen kiender langt bedre sig selv, som en intellectuel end som en physisk Kraft, Men maaskee at denne Siælens physiske, ubevidste, maschinmæssige Virksomhed i sit Legeme gaaer langt videre. Thi hvad tager Siælen sig for i al den Tid at den ikke virker som et aandeligt Væsen, i den Tid naar den sover naar dens aandelige Evner hvile, eller høist yttre sig paa en forvirret og svag Maade, Mon da ikke Siælen er i sin fulde Virksomhed i sit Legeme, som en physisk Kraft og foretager sig der de vigtigste Funktioner, og at den da kun ved det indre Siæleorgan kan virres til en mat og confus intellectuel Virksomhed, som kaldes at drømme; – er det sandsynligt, at Siælens Virksomhed nogensinde kan aldeles ophøre, er en fuldkommen physisk Virksomhed meere utroelig end en partiel, som idelig finder Sted i den vaagne Tilstand, Man seer hvor svag at Siælens Opvaagnen er her i Jordlivet af sin physiske Tilstand, og hvor faae og korte at de Øieblikke ere hvori Siælen viser sig i det Lys som en intellectuel Tilstand, frembringer. Har man kunnet følge disse Betragtninger og har man kunnet med Forfatteren overbevise sig om deres Rigtighed, saa vil man maaskee ogsaa kunne længere hen i Tiden finde sig i at følge ham, halvt paa Fornuftens og halvt paa Jndbildningskraftens Vinge, paa hans foresatte Flugt over Jordens Land i hiint tilkommende Livs herligere Egne; men paa denne phantasiefulde for hans egen Siæl glædesrige Reise kunne vi ikke begive os uden mangehaande vigtige Forberedelser. Gromer. Dette Ord er en Danisme af det Græske; Ordet udtrykker omtrent det samme som der Franske "Pensee en kort Betragtning; en Beskuelse, som en eller anden Synspunkt af det menneskelige Liv fremkalder. Men det Græske Ord fortiener at bevares fordi Philosophien, som tog sin Begyndelse hos Grækerne som endog den philosophiske Speculation var ældre) udgik hos dem fra saadanne korte Betragtninger, i det mindste den praktiske Deel af denne Videnskab. Gnomiker kalder man den Græske Oldtids første Philosopher, som besk æftigede sig med at tænke over det Menneskelige Livs Forhold, de have efterladt sig mange af de Marimer hvortil deres Erfaringer og Jagttagelser over det gav dem Anledning. Mange af disse Erfaringsætninger ere endnu giemte. Det var tildette ærværdige Samfund det gamle Grækenlands saa berømte syv Vise hørte. Denne Oldtidens Skik bør ikke opgives. Man skal ikke altid paanøde sig Sandheden; men lade den stundomt komme sig i Møde; det gaaer med Eftertankens Frugter som med Jndbildningskraftens, de som fremkomme af sig selv ere ofte fundere og meere nærende end de fremkonstlede. J et lyst Øieblik, ved en Sammenstødning af Omstændigheder opgaaer undertiden pludselig en klar Tanke i Siælen, en tydelig Beskuelse af Menneskelivet viser sig for Blikket. Men griber man ikke Tanken i det Øieblik den fremstiller sig lys for vor Siæl, og holder den fast, saa kan den ogsaa i et Øieblik være forsvunden. Men dette forsømmes nu af saamange Mennesker; de leve ikke uden Eftertanke over hvad Livets Erfaring lærer dem, men de optegne ikke deres Betragtninger. Forfatteren af dette Blad har ikke aldeles giort sig skyldig i denne Forsømmelse. Han vil derfor samle og efterhaanden meddele disse Lysglimt, som af og til ved hvad der er mødt ham i Livet opgik for hans Siæl. Maaskee Lyset er ikke reent, og ikke heller nyt; men den meddeelte Betragtning er dog altid et Produkt af Selvtænkning og ikke laant af Bøger, tiener den derfor ikke altid til Belæring saa kan den dog tiene til at opvække Tænksomhed til at fremkalde rigtigere Beskuelser eller til Bestyrkelse hos de Personer, som allerede have tænkt og følt det samme. 1. Det Aandelige er der forskielligt fra det Legemlige, at imedens det er dettes Natur at sammensættes og opløses, saa er det hiints Natur at stræbe fremad og at udvikle sig; hvorvidt dette kan gaae vide vi ikke; men det ahner os, at Fremgangen er ubegrændset. De legemlige Former, som omgive de aandelige Væsner, ere Redskaber og Midler til deres Udvikling; men de følge kun med Aanden paa et Stykke af dens Vei, de opløses og maae giøre Plads for andre Former. Mon den Tid kommer at Aanden kan aldeles løsgiøre sig fra alt sandseligt? Hvo formaaer at skue ind i Evighedens Dybheder! 2. Arbeidsomhed er en Vane ligesom Dovenskab; det Menneske, som er vant til Arbeide, maae derfor enten være meget overvældet af Arbeide, eller hans Kræfter maae idelig aftage, eller han maae gjøre det af en melancholsk Beklagelses=Lyst, eller af en Forfængelighed, naar han besværer sig over sit Arbeide. Derfor seer man ogsaa hvorledes de Mennesker, som have mindst at bestille klage meest over deres Arbeide, som ogsaa er naturligt; thi jo mindre de have at bestille, jo meere usædvanligt forekommer det dem, som de ere nødte til at giøre og desto besværligere falder det dem. Vil man derfor de Børns Bel, hvis Opdragelse er blevet vort Kald, saa skal man giøre dem Arbeidsomhed til en Vane, og holde dem idelig i en regelmæssig Beskiæftigelse, at sige saaledes at det kan være passende for deres Kræfter og deres Helbred. Og vil man sit eget Vel, saa skal man værne sig til uafladelig at beskiæftige sig paa en nyttig Maade; det er det bedste Middel til at holde Sindet oprømt og at forebygge Laster. Hvor Gud er god at han nøder Menneskene til at arbeide, og hvor Menneskene er lidet gode mod sig selv, at de søge at undgaae Arbeide hvor de kunne; de vise derved som ved saamange Leiligheder i Livet, hvorlidet de forstaae at sørge for deres egen Lyksalighed. Hvor ulykkelige ere derfor ikke saa ofte J Rige, og hvor lykkelige J Fattige. Hang til Arbeidsomhed og Ulyst til den lader sig forresten godt forklare af Menneskets Sandselige Natur; thi Siælen er som en Kraft, i sig selv et virksomt Væsen, derimod har det legemligge den Egenskab, at naar det eengang sættes i Bevægelse, saa vil det ikke hvile, og naar det eengang hviler, saa vil det ikke bevæge sig og maae nødes til begge Deele. Saaledes er Siælen i Henseende til det første Princip for sit Velbefindende, i sin Virksomhed, allerede underkastet en Prøve; thi den føler en Ulyst til at sætte sit Legeme i Bevægelse for saavidt det koster den en Møie, og denne Ulyst maae den overvinde. (Disse Gnomer skulle herefter tiene til at udfylde disse Blade, naar de større Afhandlinger levne en Plads.) No.) Sophrosyne. Et Extrablad til den Vest-Siællandske Avis. Forfattet af Hr. Pastor og Ridder Bastholm. Trykt og forlagt af Peter Magnus. Leveres Abonnenterne paa Avisen gratis, sælges til Subskribenterne for 4 s. Nummeret og et enkelt No. særskilt for 8 s.) Tilværelsen efter Døden. (En Samtale.) Philo. Hvorfor saa tungsindig i Dag kiære Agathon? Hvor Dit Blik er mørkt, Dine Kinder blege, Dine Øie fulde af Taarer. Jeg har aldrig tilforn seet min Ven i en saadan Sindstemning. Agathon. Du veed hvor kjær Lysias var mig; jeg havde ingen inderligere og bedre Ven end han- og i Dag har jeg ledsaget ham til sit Hvilested. Jeg trykkede endnu et Kys paa hans kolde Læber inden man nedlagde ham i Graven; den bedækker ham nu, og jeg faaer ham aldrig mere at see. Philo Jeg kan godt sætte mig ind i Dine Følelser og tage Deel i Din Sorg. Du veed hvilket mangeaarigt Venskab der har bundet mig og Crito til hinanden; men for nogen Tid siden blev han nødt til at foretage en Reise til et meget langtbortliggende Land, fra hvilket det er tvivlsomt om han kommer tilbage, eller naar det kan skee; i det mindste vil det sikkert vare meget længe. Jeg veed hvorledes jeg var tilmode ved at tage Afskeed med ham; flere Dage hengik inden jeg kunde beroelige mit bekymrede Sind. Agathon Du sammenligner to Ting med hinanden Philo, som ere væsentlige forskiellige; Du taler og en bortreist Ven, og jeg om en Ven, som Døden har berøvet mig Philo. Jeg tilstaaer Dig, at jeg ikke finder nogen Forskiel heri; thi jeg har altid betragtet Døden som en Reise, hvorved Siælen forlader det Huus, som den har beboet imedens den levede paa Jorden, for at begive sig til et Land, som hidintil har været det ubekiendt. Agathon. Deri ligger just Grunden til min dybe Bekymring: dette Land er os ubekiendt; Hvad vide vi om Siælens Tilstand efter Døden, om den lever eller om det Sted hvor den vandrer hen Har nogen været der og seet det, har nogen talt med de Afdøde og overbeviist sig om at Deres Siæle endnu leve og erfaret af dem hvorledes det gaaer dem? Hvad kan det dog hielpe at tale om de Ting, som man ikke kan vide noget om, eller glæde sig til det, som er skjult for os Philo. Hør Agathon, stig mig oprigtigt, hvilken Forestilling gjør du Dig om denne Verden, Dulever i Holder Du for, at alt hvad Du seer om Dig er aldeles uforklarligt, eller troer Du, at den er blot af en mechanisk Beskaffenhed, ligesom et Uhr, saa at der er intet forstandigt i den undtagen høist vi Mennesker, som boe i den eller anseer Du den for at være et Værk af et fornuftigt Væsen, Agathon. Hvad denne Post angaaer, saa maae jeg tilstaae Dig, at jeg føler mig aldeeles beroliget. Hvorfor skulde jeg afholde mig fra at tænke over denne Verdens Jndretning i det Heele, og søge at forklare mig Sammenhænget dermed, da jeg dog ikke kan lade være at søge at gjøre mig de Ting forklarlige, som jeg seer i Verden. Jeg erkiender vel, at min Forstand er svag og indskrænket; men jeg bærer dog ikke en saa stor Mistillid til dens Svaghed, at jeg skulde forsage om at kunne nogen lunde forklare mig den Tingenes Tilstand hvori jeg lever; thi det er en ligesaa stor Feil at sætte for megen Mistillid til sin Fornuft, som at stole for meget paa den. Og naar jeg vil bruge den til at forklare mig hvorledes Sammenhænget er med denne Verden jeg lever i, saa kan jeg ikke lade mig nøie med at sige til mig selv, at Verden er blot af en mechanisk Natur og gaaer af sig selv som et Uhr; thi jeg maae ogsaa ved Uhret spørge, hvorfra kommer da det hensigtsmæssige og giennemtænkte i dets hele Indretning, da det selv ikke besidder nogen Fornuft, Og da jeg nu føler hos mig selv, at jeg er et tænkende Væsen, som er en usynlig Beboer af et synligt Legeme, og som kan giøre saadanne Ting som Uhret, hvortil der udkræves saameget Overlæg; saa ligger Tanken mig nær, at dette store Verdens=Uhr ogsaa har en usynlig og aandelig Ophavsmand. Jeg vil tilstaae Dig kiære Philo, at denne Tanke udgaaer saaledes af mit Væsens indvortes Natur og paatrænger sig mig saa uimodstaaelig, at jeg aldeeles ikke kan omtvivle dens Sandhed. Jeg erkiender, at jeg i min egen Natur bærer billedet af Verden; og jeg maae bekiende, at jeg holder det for den største Daarlighed at troe, at vi svage Mennesker skulde være de eeneste aandelige og tænkende Væsner i en Verden, som overalt bærer Præget af en Forstand og en Viisdom, som i en saa uendelig Grad overgaaer vores. Al Tvivl maae ophøre hvor Kilden til Sandhed udspringer af vor egen Naturs inderste Dybhed. Philo. Det glæder mig, at Du med saamegen Inderlighed har udtalt min egen Overbeviisning Men siden Du deler den med mig; hvi deeler Du da ikke ogsaa med mig den Troe: at Døden er intet Onde, at den er intet videre end en Skilsmisse fra dette jordiske Liv og en Overgang til en høiere og fuldkomnere Tilstand, Agathon Fordi jeg har herved langt fra ikke den samme Grund for en saadan Overbeviisning. Overbeviisningen om at denne Verden er et Værk af en usynlig Skaber paatrænger sig mig overalt; thi Viisdommens Spor øiner jeg allevegne; men Sporene af vore afdøde Venners Liv ere overalt udslettede for mig; undtagen Du vil kalde de sørgelige Levninger af deres Legeme saaledes. Men naar Døden har først frataget mig dem, saa seer jeg dem ikke meere, hører dem ikke meere tale, erfarer intet om dem og veed ikke hvor de ere blevne af Philo. Jeg forstaaer Dig; Du veed ikke hvor Deres Forstand, Deres gode Følelser, deres Venskab for Dig, kort sagt, deres aandelige Natur er bleven af, netop det, som var Dig egentlig kiært ved dem; thi Du veed ret godt hvor deres Legemer ere blevne af. Men slig mig engang, troer Du ogsaa at dette aandelige Væsen kan forgaae og blive reent borte, Agathon. Jeg veed ikke hvad jeg skal sige derom; jeg kiender saalidet til dets sande Beskaffenhed, og det som jeg kiendte til det, lærte jeg kun at kjende igiennem det jordiske Legeme, som Døden opløser. Philo. Meget vundet kiære Agathon, Du kiendte kun Din afdøde Vens Siæl forsaavidt den aabenbarede sig igiennem hans Legeme, som Døden har nedbrudt. Du vil da vel ikke kunne nægte Mueligheden af at hans Aand nu kan virke i et andet Legeme og i en anden Tilstand; men hvori den for Øieblikket ikke kan aabenbare sig for Dig, ligesom det er Tilfældet med vore bortreiste Venner; de leve og virke, men blot ikke længere for os. De Bortreiste skifte Egn og de Afdøde skifte Huus, er der vel nogen anden Forskiel Agathon Mueligt er det, det tilstaaer jeg Dig; men ikke heller noget videre end en Muelighed. Philo. Du føler Dig overbeviist om, at denne Verden er et Værk af en uendelig Viisdom, og dog tvivler Du paa denne Viisdom, ved det vigtigste af alle dens Formaal, ved de levende Væsners Bestemmelse og Lyksalighed. Du beundrer den Forstand, den Konst, den Omsorg, som er anvendt paa de enkelte Deeles Jndretning af denne Verden, og som fremstille sig for Din Betragtning, og dog frygter Du for at den ikke finder Sted ved denne Verdens Jndretning i det Heele. Kan Du giøre Dig nogen anden fornuftig Forestilling om hvorfor denne Verden er skabt uden for de levende Skabningers Skyld, som beboe den; især da Du seer, at alt er indrettet med Hensyn til at vedligeholde deres Tilværelse og til at tilfredsstille deres Fornødenheder. Men fandt der vel nogen sand Viisdom og Godhed Sted ved denne heele Verdens Jndretning naar disse Skabninger ikke havde nogen videre Bestemmelse end at leve den korte Tid her paa Jorden, Var det Viisdom at skabe saa utallige Mennesker, som ere begavede med Evner til at blive fornuftige og gode, for at lade dem bortdøe i deres spæde Alder, eller at lade saa mange Mennesker, som ere udrustede med de herligste Aandsevner leve deres Tid her paa Jorden i en simpel og nedtrykt Stilling, hvor de aldrig faae Leilighed til at udvikle og bruge dem, Eller at lade saamange slette Mennesker nyde saameget udvortes Held, imedens saamange gode og retskafne Folk maae giennemgaae saa haarde Prøvelser, eller overhovedet at nedlægge i alle levende Skabningers Hierte en saa undslettelig Attraae til Lyksalighed og dog herpaa Jorden kun paa en saa ufuldkommen Maade tilfredsstille den, thi det kunne vi ikke nægte, at uagtet de utallige vise og velgiørende Foranstaltninger, som ere trufne i denne Verden; saa bliver Menneskenes Attraae efter Lyksalighed langtfra ikke tilfredsstillet her paa Jorden. Er derfor nogen Erkiendelse indlysende, kan nogen Betragtning og noget Raisonnement antages for gyldigt saa maae det være dette: at de levende Skabningers og især Menneskenes Bestemmelse kan ikke være ude med denne Verden. Der maae være noget tilbage, noget forestaae, hvoraf denne tilsyneladende Uovereensstemmelse imellem de levende Væsners Grundtilbøielighed og deres Skjebne, imellem deres Lidelser og den Storhed, Viisdom og Godhed, som forresten aabenbarer sig i Verdens Indretning, maa kunne forklares, Hvorledes har min forstandige Agathon dog kunne efterlade at tænke herover, eller tvivle længere naar han har virkelig herpaa henvendt sin Eftertanke? Agathon. Du er nærved at bringe mig til at rødme Philo; men da jeg eengang har blottet min Svaghed, saa vil jeg aabenbare alle mine Tvivl for Dig. Jeg erkiender Sandheden og Vægten af alle Dine Grunde; men hvor ofte har jeg ikke hørt Menneskene sige: Hvilken Grund har man til at troe, at Gud vil bryde sig videre om os usle Dødelige, sætte vi ikke formegen Priis paa os selv, har ikke Livets Spil varet længe nok her paa Jorden, hvoraf vide vi, at det behager den Allerhøieste at fortsætte det længere, Jeg tilstaaer, at saadanne Jndvendinger have mange Gange foruroliget mig; endskiøndt jeg tillige bekiender, at de ikke kunde have gjort det, naar jeg havde rigtig foreholdet mig de Betragtninger, som Du nyeligen har anstillet for mig. Philo. Mennesket kom ind i Verden førend det vidste hvad det var at leve; det bad ikke om Livet og dette blev det dog skiænket; det trængte til Føde og Melken var beredet for det i dets Moders Bryst; det trængte til Pleie og Omsorg, og Kiærligheden var skabt for det i hendes Hierte; Det var nøgent og Lammet kom til det og tilbød det sin Uld; Ormen spandt for det sin Silke, Hørren udbredte for det sine Traade. Det var hungrigt og Jorden oplod for det sit frugtbare Skiød, og Træerne nedbøiede til det sine Grene fulde af Frugter. Det trængte til en Boelig og Skoven og Bierget, og Gruben kappedes om at tilbyde Midlerne til dens Opførelse; det frøs og Træet gav sin Stamme og Mosen sit Forraad for at varme det. Hvo opregner al den Omsorg, der er baaret for at tilfredsstille et Menneskes Fornødenheder og Forlystelser fra dets Vugge og til dets Grav, og dog spørger det samme Menneske ængsteligt og tvivlende, naar det staaer ved Bredden af sin Grav, mon den Gud, som har sørget for mig heele Livet igiennem, vil sørge videre for mig pleie da veltænkende Mennesker at fornærme deres Forældre og Velgiørere med saadanne Spørgsmaal, – Fyl de Mennesker, som saaledes kunne bære Mistillid til deres usynlige Fader og Velgiører, maae være meget utaknemmelige eller meget uforstandige! Agathon. Jeg kan ikke svare Dig noget derpaa; Jeg har ingen Jndvending at fremføre. Men jeg kan dog ikke tilbageholde eet Ønske, dette ene Ønske, at dog dette Tilkommende ikke var saa aldeeles usynligt. Vi Mennesker ere meere sandselige Væsner end fornuftige, og hvad der fornemmes igiennem Sandserne virker dog lettere en fast Overbeviisning hos os end det, som vi allene skulle erkiende med vor Fornuft. Jeg vil vel ikke tale om, at det skulde være os forundet at skue ind i den tilkommende Tilstand, eller at de Afdøde skulde komme tilbage for at underrette os om dets Beskaffenhed; men var der kun allene givet os paa Sandsernes Vei et tydeligt Vink om dette tilkommende Liv; saa skulde jeg ikke ønske mig noget videre. Philo. Du har Ret i at en tydelig Jndsigt om det tilkommende Livs Tilstand eller kun et klart Blik ind i hiint forestaaende Liv vilde ikke være os tienligt; thi ingen Skabning bør forhindres fra at leve overeensstemmende med sin Bestemmelse i den Sphære hvori den er hensat. Kunde Dyret giøre sig en Forestilling om det menneskelige Livs Beskaffenhed, saa vilde al den Glæde, som det kunde nyde som Dyr, være tabt for det. Man vilde giøre ilde i at snakke meget for Børn, om det ældre Livs høiere Glæder og Nydelser, og man kan være overbeviist om, at dersom kun et eneste klart og sikkert Blik blev aabnet os ind i hiint tilkommende Livs Tilstand, saa vilde dette jordiske blive os aldeeles modbydeligt. Men i hvor sandsynlige vi endog kunne giøre vore Formodninger og hiin Verdens Tilstand, saa ville dog alle vore Betragtninger over denne Gienstand blive hørte med nogen Tvivlen om det ogsaa virkeligen forholder sig saaledes som vi formeene. Skaberens Viisdom har derfor ikke allene fundet det passende aldeeles at skiule for os det tilkommende Livs Beskaffenhed; men han har ogsaa fundet det passende at forbinde vor Udgang af denne Verden med mangehaande og tildeels store Ubehageligheder; (endskiøndt vor Frygt for Dødens Lidelser er dog vist for det meeste overdreven og en Virkning af vor Phantasie) for at vi ikke skulle ganske imod hans Hensigt og Bestemmelse unddrage os fra denne Verdens Prøvelser og forlade dette jordiske Liv inden hans bestemte Time kommer. Men vi maae være meget uopmærksomme paa den os omgivende Natur, naar vi kunne oversee, at han paa Sandsernes Vei har givet os tydelige Vink om vor tilkommende Bestemmelse. Vi kunne endog med rette sige, at vort eget Liv og den heele os omgivende Natur indeholder et billede paa en saadan Bestemmelse, er ikke selv vor Moders Legeme hvorfra vi udgik til det jordiske Liv et Billede paa vor Udgang af Graven? Hvilken Tilstand kan være Døden ligere end Søvnen, da vi nedsænkes i Mørke og Ubevidsthed, og dog opvaagner den lyse Morgen os af dens behagelige Slummer, gaae ikke alle Naturens Forandringer paralelle med det menneskelige Livs Vaarens Barndom, Sommerens Ungdommelighed, Høstens moedne Alder, Naturens Alderdom i Vinteren fremstille sig aarligen for vore Blikke; men et oplivende Foraar opvækker dog paa nye igien Naturen af sin kolde Grav. Er ikke denne heele skjønne beundringsværdige Natur i en bestandig fremskridende og udviklende Tilstand, som viser sig i Plantelivets Udvikling, Ormeens Forvandlinger, Culturens Udbredelse, Menneskeslægtens Formerelse, og som selv aabenbarer sig i heele Jordklodens Legeme. Og dersom endnu en Rest af Tvivlen skulde forurolige de svage Dødeliges Siæle, saa hvælver sig den ubegrændsede Himmel herlig og straalende og fuld af lyse Forhaabninger over deres Hoveder. – Agathon, hvad skulde Alles uendelige Fader giøre meere for at give sine Børn Vink paa Sandsernes Vei om den høiere Bestemmelse han har tiltænkt dem, naar hans Viisdom ikke tillod ham strax at aabenbare hiin himmelske Herlighed for dem, Agathon. Du henriver mig i Haabets salige Følelser, Ja moderlige Natur, jeg fatter Din velgiørende Tale, Du dier min Aand med Din himmelske Føde, Du nærer, Du styrker den, saaledes som jeg modtog min første jordiske Føde ved min kjærlighedsfulde Moders Bryst. Jeg erkiender det, at det er en Skam ikke at bruge sin Fornuft, naar man er begavet med den, og naar man lever i en saa stor og viisdomsfuldVerden, og at det er en Skam at tvivle længere, naar man har brugt den. Kun derfor endnu et Spørgsmaal kiære Philo, holder Du det for rimeligt, at jeg nogensinde kan komme til at see og staae i Forbindelse med min elskede Lysias, min afdøde og begrædte Ven? Philo. Kan Du troe at den Allgode vil opvække en ædel Følelse i sine Børns Hierter uden at ville tilfredsstille den At han vil sønderrive en dydig og kjærlig Forbindelse, uden for at fornye den engang igjen paa en fuldkomnere Maade, Dog meere derom en anden Gang. Vi ville først giøre os nøiere bekiendte med dette menneskelige Liv, derpaa med Naturens Jndretninger, saa forsøge paa at forklare os det Ondes Natur og Aarsag, endelig tydeligen udvikle os heele Jordlivets Bestemmelse, og da Agathon, ville vi overlade os til vore Phantasier og det tilkommende Livs Glæder, dog saaledes at Fornuften og Jagttagelsen over dette Livs Beskaffenhed bliver bestandig vor Veileder (da man altid fra den lavere Tingenes Sphære kan slutte sig noget frem til den høiere) og med den urokkelige Troe, at feile vi i vore Formeninger, saa vil det allene være en Følge af, at Guds Naade imod sine Børn langt overgaaer deres Begreb og selv deres Forhaabninger og deres Ønsker. Naar et vist Formaal bliver opnaaet skal der blive trykket og gratis uddeelt et Titsblad for den først Fortsættelsen af Deel af Sophrosyne for at de, som have samlet paa disse Blade kunne lade dem indbinde. H. Bastholm. Bladet eller dets andet Bind skal da begynde med nye Pagina, Nr.) Sophrosyne. Et Extrablad til den Vest-Siællandske Avis. Forfattet af Hr. Pastor og Ridder Bastholm. Trykt og forlagt af Peter Magnus. Leveres Abonnenterne paa Avisen gratis, sælges til Subskribenterne for 4 s. Nummeret og et enkelt No. særskilt for 8 s. Recept paa at blive lykkelig. 1. Søg frisk Luft, giør Dig brav Motion og hver Gang saalænge til Du bliver indvortes varm, sid og lig ikke formeget overgive Dig ikke til nogen Ladhed, Staae tidlig op og gaae tidlig i Seng, Vær maadelig i alle Dine Nydelser og læg Mærke til Naturens Stemme naar Du skal holde op at nyde. Tag ved alle disse Ting aldrig i Betragtning om de behage Dig, naar Du vedbliver at leve saaledes saa ville de nok giøre det. Vær forresten i alt hvad der angaaer Dito Helbred forsigtig uden at være ængstelig; men læg nøie Mærke til Din Constitutions Beskaffenhed! Du kan troe at Du kan ikke vælge Dig bedre Huuslæger end de anførte. 2. Fremfor alting hold Dig i en nyttig Virksomhed; thi uden den bliver Du aldrig glad! gaae aldrig i Din Seng uden Du kan sige til Dig selv, den Gavn har jeg gjort i Dag! Bild Dig aldrig ind naar et Arbeide trykker Dig, at Du først vil blive lykkelig, naar Du kunde komme til at leve i Lediggang, have magelige Dage og giøre hvad Du lyster, Du vilde da faae en værre, indvortes Plage end al den udvortes, som Verden kan paalægge Dig! Du maae paalægge Dig selv en Tvang eller lade Dig den paalægge udenfra Er Du ikke sikker paa Dig selv, saa vov ikke paa at tragte efter en uafhængig Stilling i Livet, Den er dyrebar for enhver, som kan taale den og veed at benytte den. Vær endelig en god Huusholder uden at være gierrig og uden at elske Penge, tænk paa de onde Dage inden de komme; thi de kunne komme inden Du formoder det og blive slemme. Grib enhver passende og lovlig Leilighed til at forbedre Dine Kaar og skyd den ikke fra Dig; thi den tilbydes Dig ikke hver Dag hold dagligen Bog over Jndtægter og Udgifter, saa behøver Du ingen anden Paaminder! 4. Giør ikke for mange Bekiendtskaber; thi det er ikke saa let at slippe ud af dem igien Vær ikke alt for forekommen mod Folk, thi saa forlange de for meget af Dig! Vær høflig og blid mod enhver; men kryb ikke for nogen, Tal ikke for meget om Dig selv og om Dine Sager; thi saa kiæder Du andre, Pral ikke med Dine Fuldkommenheder; thi saa bliver Du til Nar for Folk, forlang ingen Udmærkelse; men blot Agtelse; thi den kan Du forskaffe Dig, og med den gaaer Du ingen i Veien. Naar Du vil giøre noget Godt, saa giør ingen Regning paa Taknemmelighed! Du faaer den sielden og den holder ikke længe; den Godgiørenhed duer saa ikke, hvorfor man forlanger Tak! Vogt Dig saameget Du kan for at komme i Strid med nogen; thi Du kan komme i Strid nok i hvormeget Du end vogter Dig, Hold derfor dit Sind i Roe og din Tunge i Tømme, Krænk ikke nogens Rettighed og hold Dig saameget Du kan fra at sige og giøre noget, som er ubehageligt for dem Du skal leve med En Uforsigtighed kan volde Dig mere Fortræd end Du kan drømme om. Det er den ulyksaligste Gemytsart af alle, naar et Menneske skal leve i Strid og Klammerie for at være i sit Æs; et saadant Menneske er ikke bedre faren end den, som ikke troer at kunne være fornøiet, uden naar han har drukket sig fuld: Det er ædelt at lægge Vind paa ikke at være til Plage for noget Menneske. 6. Betragt Jordlivet med Sindsroe og med Haab, Vent ikke for meget af det, ikke mere end at det er en Forberedelse til noget bedre, Glæd Dig over det Gode Du seer, beroelige Dig ved det Onde, Kan Guddommen finde sig deri, saa kan Du ogsaa, Siig til Dig selv, at hvor Du ikke kan begribe det, maae det være en hemmelighedsfuld Spire til Lyksalighed! Tab derfor ikke Lysten til at virke for det Gode; men giør det med Sindighed og Overlæg! Gaaer Verden Dig selv imod, saa overlad Dig ikke til unyttige Klager; men tænk over hvorledes Du skal overvinde det Onde, som møder Dig, eller formilde det, eller bære det med Taalmodighed; ved enhver Labyrinth i Livet findes altid en Udvei, naar man kun vil lede efter den. Det værste ved et Onde er at have formeget ondt af det; eller at tage sig det for nær 8. Tag Dig især ikke Menneskenes Feil for nær, smiil lidt af dem, og forklar dem paa en undskyldende Maade; men arbeid hvor Du kan imod dem med Kraft, men dog tillige blidt, ædelt og skaanende. Det fordærver meget vor Sindsroe og Tilfredshed, naar man betragter hvad der passerer i dette Liv med Bitterhed og Ærgrelse; det er mere fornuftigt at betragte Menneskene som Børn end som Skurker. 9. Søg at holde din aandelige Natur opret paa Sandselighedens og Lidenskabernes Bølger, Naar den Fornuft bukker ned i dem, saa hæv den strax op igien. Væn Dig til ved Dine Handlinger ikke at spørge om din Lyst; men blot om hvad der er fornuftigt og ædelt; Lysten kommer nok, bag efter, Skye ikke Kampen mod dine Lyster, Skyd uafladeligen Begiærlighederne fra Dig; ihi vild de slippe Dig ikke af sig selv førend Graven, Hold Maade i dine Ønsker, og viig aldrig af fra hvad der er Ret, saa at Du kan have Roe i dit Hierte, Have begaaede Synder efterladt Saar i det saa læg dem ved at beflitte Dig paa desto flere gode og dydige Handlinger. 10. Hold den Overbeviisning levende i din Siæl: at ligesom Du føler Dig selv at være en usynlig Beboer i et synligt Legeme, saaledes aabenbarer sig for din Forstand en uendelig og usynlig Aand i den grændseløse, mangfoldige, sammenhængende, ordnede, konstige, skiønne, beundringsværdige, hemmelighedsfulde og undgrundelige Verden, som omgiver Dig! 11. Bestræb Dig for, at denne Overbeviisning frembringer i dit Sind en følelsesfuld Stemning, saa at din Aand hentyer til og ligesom taber sig i det Grundvæsen, efter hvis Billede Du er dannet, Lad den saliggiørende Glands af Skabningers Herlighed, af dette Guddommens evige Speil oplive dit Væsen og lad en inderlig Følelse af Tillid, Hengivenhed og Kiærlighed til din Skaber giennemtrænge dit Hierte. J denne aandrige, himmelske Sindstemning kan Mennesket sætte sig ved med Opmærksomhed og Følelse at betragte den omgivende Verden; den koster nogen Møie; men den kan erhverves og bevares. 12. Vær ikke bange for Døden, men elsk dens Nat, som Du elsker Søvnens, føl en roelig Længsel efter det evige Livs Morgen, som efter Dagens Lad det Baand, som binder Dig til Jorden altid sidde løst, og lad det dog aldrig være Dig ukiært, Frygter Du for Døden, saa er Duet uoplyst Menneske og er Du misfornøiet med Livet her, saa er Du et utaknemmeligt, Til min Tidsalder, eller maaskee først til Efterslægten. Den menneskelige Natur indeholder saa store Grundsvagheder, eller er saameget beslægtet med den dyriske, at nogen høi Grad af aandelig Fuldkommenhed eller Forædling af den lader sig i det Hele ikke forvente, og Menneskets Aand maa oppebie den Tid naar den bliver adskilt fra Legemet for at kunne udvikle sig til en sand Forædling og derved til en høiere Lyksalighed. Jmidlertid kan saavel ethvert enkelt Menneske gjøre store Fremskridt i sin indvortes Forædling, naar det alvorligen bestræber sig derfor, og tillige kunde en høiere aandelig Cultur udbredes over et heelt Folk og med Tiden over hele Menneskeslægtens Samfund, naar de fornødne Forberedelser bleve tagne dertil. Den vigtigste synes endnu at mangle, nemlig at de Studerende paa Universiteterne blive omhyggeligen veiledede til at betragte Skaberen i sine Gierninger og Albestyreren i sine Veie. Vi trænge til gode paa Jagttagelser byggede og med roelig og sund Menneskeforstand forfattede Lærebøger over Menneskelivets og Historiens Philosophie og til en religiøs philosophisk Betragtning over Naturens Jndretninger, hvorover der kunne holdes Forelæsninger, og som især ere af den høieste Vigtighed for Theologerne, hvilke ere bestemte til at blive Folkets Lærere (det er desuden en Jammer at disse ere fordet meeste saa godt som blottede for al Naturkundskab). Man kan ikke tvivle paa, at al den Viisdom, som aabenbarer sig i denne Verdens Jndretning, og alt det hensigtsfulde, som giver sig tilkiende i Menneskelivets Forandringer, ogsaa har den Bestemmelse, at denne Klodes fornuftige Beboere skulle tænke derover og at de skulle være en Kilde for dem til Troe, Beroeligelse, Haab og Dyd, men i den liden Opmærksomhed, som henvendes derpaa giver den menneskelige Forstands Svaghed sig paa en paafaldende Maade tilkiende. Nogle Menneskers Fag fører det med sig, at de maae lægge sig efter Naturens Studium, saaledes Lægerne; men sieldent er det, at de dyrke det i en videre Hensigt end for at gjøre en praktisk Anvendelse deraf. Derimod og hvorledes det kan tiene til at opløse Menneskeforstandens vigtigste Problemer, om hvad Naturen lærer os om Guddommen og Skaberens Hensigter, i hvilket Forhold den staaer til det menneskelige Liv og dets Bestemmelse, derom bekymre de sig ikke. Det samme gielder og dem, som lægge sig efter Kundskaben om Menneskelivets Tilstand og Forandringer; saaledes Historikeren og Geographen, de bekymre sig kun for det meste om at vide hvorledes Jorden seer ud eller hvad der er passeret paa den, men ikke om hvorledes Menneskelivet er beskaffent, hvorfor det vel skal være saaledes, og hvad det maae paaminde os om, hvad vi deraf kunne lære eller formode med Hensyn til vor Bestemmelse og vort Forhold. - Hvad der især forhindrer en ægte Oplysnings Udbredelse paa Jorden er Eensidigheden i vore Kundskaber. Et Menneske søger at forskaffe sig et Overblik over et Partie af den menneskelige Kundskabs Kreds, et andet over et andet; men saare faa lægge Vind paa at forskaffe sig et Overblik over det Hele, saa at de kunne blive istand til at betragte den Forbindelse, hvori den ene Gienstand staaer med den anden, og det staaer dog i Menneskets Magt at forskaffe sig et saadant Overblik Stod derfor engang en Tænker op, som havde bestræbt sig for at forskaffe sig en sand Oplysning, saa vilde dog de fleste af hans Samtidige mangle et aabent Øre for hans Betragtninger; fordi enhver vilde kun have Jnterresse for den liden Kundskabskreds, hvori han havde boesat sig, og fordi ingen havde vant sig til at betragte sine eensidige Kundskaber i andre Forbindelser og Forhold end de, hvori han var vant til at betragte dem indenfor sin indskrænkede Synskreds. Historikeren vilde ingen Øren have for Naturens Paamindelser og den Naturkyndige ikke for Historiens; Empirikeren ikke for Philosophiens, og den Philosophiske Grubler ikke for Erfaringens Stemme. Men naar vil desuden et saadant omfattende Genie opstaae, og hvad vilde han udrette naar han ikke med Kundskabens Lys tillige forbandt, som en Rousseau eller Buffon, Overtalelsens Kraft, Dog kan maaskee et saadant Menneske engang opstaae, og fra den Tid af maae en nye Epoche af Menneskeslægtens Oplysning dateres. De Forsøg, som hidindtil ere gjorte derpaa i dette Blad eller ville blive gjorte, kunne allene betragtes som Bestræbelser for at forberede og fremkalde en saadan Epoche, som Beviiser paa en Følelse for det Gode uden nogen Paastand paa Evne til at udføre det, og som svage Forsøg paa at opvaagne Menneskets Aand af sin Slummer, hvilken opvaagner aldrig fuldkomment deraf førend den lærer at bygge en sikker og virksom Religion paa denne Verdens Betragtning; thi denne Verden er Guds Værk og den Fornuft vi Mennesker besidde til at tænke over den, er hans Gave. Gromer. 1. Man kalder de Mennesker Atheister, som ikke troe at denne Verden er frembragt af et viist og velgiørende Væsen; men enten formene: at man ikke kan vide noget om det, som man ikke kan fornemme med sine Sandser, eller ogsaa antage at denne Verdens Oprindelse kan godt lade sig forklare af mechaniske Naturvirkninger uden at et fornuftigt Væsen har været virksom derved. En saadan Tænkemaade er altid en Følge af, at saadanne Mennesker enten ikke have Lyst til at bruge deres Eftertanke og tillige ere for stolte til at ville lade sig veilede af Andres, saa at de ikke have forskaffet sig en tydelig Forestilling om denne Verdens Beskaffenhed, eller den kommer deraf, at de ville udmærke sig ved Meninger, som ere forskiellige fra alle andre Menneskers; eller endelig deraf at de føle hos sig selv en Ulyst til at underkaste sig den moralske Orden, hvorom Betragtningerne over denne Verden paaminde os, og derfor hellere ville forkaste Tilværelsen af en moralsk Lovgiver for Verden end underkaste sig hans Villie og forsage deres utilladelige Lyster. Men foruden denne aabenbare Atheisme, som kun sielden finder Sted blandt Menneskene, gives der en anden, som er mere skiult og tillige langt mere almindelig udbredet, og som bestaaer i at saamange Mennesker betragte Guds Jndretninger i denne Verden med Kulde og Tankeløshed, saa at Menneskene enten slet ikke bryde sig om at tænke over den dem omgivende Natur eller om de endog søge at lære dens Beskaffenhed at kiende, dog giøre det uden alt Hensyn paa Gud og uden at bestræbe sig for at komme til Kundskab om hvad hans Hensigter med Naturen og Menneskelivets Jndretninger vel kunne være, og hvorved denne Kundskab blot kommer til at tilfredsstille Nysgierrigheden; eller allene bliver vigtig i praktisk Henseende; men hverken kommer til at gavne os i moralsk Henseende, eller kan tiene til at styrke os i Tillid og Kiærlighed til Gud. Denne aandelige Dorskhed maae imidlertid aldeles stride mod Skaberens Hensigt; da han vist ikke (saaledes som det forhen er bemærket) har indrettet denne Verden fuld af Viisdom og Godhed og forundet Menneskene Evne til at tænke derover, uden fordi vi skulle betiene os af denne Evne. Ere vore Siæle giennemtrængte af Troen paa Gud, saa maae vi ogsaa føle en Attraae til overalt at søge Gud i hans Gierninger og hans Veie. 1. Man siger saa ofte: at Barndommen er den lykkeligste Alder i Menneskelivet; man dømmer saaledes fordi det er den gladeste; den er dette af tre Aarsager: fordi den legemlige Følelse er let og behagelig, fordi Livet er saa nyt og derfor saa interressant og fordi man i denne Alder har de færreste Bekymringer og tænker mindst paa Fremtiden; endelig kan man tilføie, at denne Alder besidder det væsentlige Fortrin, at andre Mennesker sørger for Barnets Fornødenheder og advarer det imod sine Feiltrin. Men den kan desuagtet ikke værre den lykkeligste Alder, da den, naar den høieste Alderdom undtages, som saamange Mennesker aldrig opleve, er tillige den svageste. En Alder hvori der skulle fældes saamange Taarer, hvori saamange Lyster og Ønsker skulle undertrykkes, saamange Bebreidelser, og Ydmygelser skulle taales, og saameget tørt og besværligt skal læres, kan ikke være den lykkeligste. J hvormeget man end derfor priser Barndommens Lyksalighed, saa ønsker dog neppe nogen at gaae den igiennem paa nye. - Hvilken Alder er da den lykkeligste? Man skulde synes at Alderdommen maae være det; med Undtagelse af den høieste og svageste. Naar Mennesket har samlet sig Viisdom i Livets Skole er frie for store Bebreidelser og kan skue tilbage paa et velført Liv, kan nyde udvortes og indvortes Roe og er fuld af Haab om og Længsel efter det tilkommende Livs Gode Solen er jo ogsaa skiønnest naar den vil til at dale. Et heelt Ark af dette Blad skal endnu udkomme inden Qvartalets Udgang. Udgivelsen af Blade er hidindtil bleven forhindret ved Sygdom. 123 og 24. No.) opbrosyne. Et Extrablad til den Vest-Siællandske Avis. Forfattet af Hr. Pastor og Ridder Bastholm. Trykt og forlagt af Peter Magnus. Leveres Abonnenterne paa Avisen gratis, sælges til Subskribenterne for 4 s. Nummeret og et enkelt No. særskilt for 8 s.