Berlingske Tidende, 1829-12-29
Vi opleve her i vor politiske Tilstand en Spænding, som saa unaturlig og konstlet den end ifølge sit Væsen er, dog drage, Landets vigtigste Jnteresser ind i et farligt Sophisme, der truen for Øjeblikket, at forvirre endog mange Velsindedes Anskuelser af Sandhed og Ret. At i en Stat, som Frankrige, der, efter store Omvæltninger, med parlamentariske Jnstitutioner forbinder en lovmæssigen uindskrænket Trykkefrihed, en stærk Opposition optræder imod ethvert mueligt Ministerium, - det er meget begribeligt, og, naar denne Opposition holder sig inden de tilbørlige Skranker, aldeles i sin Orden, og fuldkommen tilladeligt. Ligeledes er det en naturlig Følge, at hiin Opposition maa optræde desto heftigere, naar det Ministerium, som den befeider, allerede i det Øjeblik, da det organiseredes, blev upopulært. At ville frikiende det ny Ministerium for Upopolaritet, turde vel nu være spildt Møje; man maa indrømme som en Kjendsgierning, at vort nuværende Ministerium har flere Fjender end nogetsomhelst foregaaende, og en heftigere Kamp er da naturligviis at vente. Denne Kamp kunde, hvor modbydelig den end stundom vorder, gjerne finde Sted; men man forfærdes ved at see hvad en tøileløs Oppositionsaand formaster sig til. Jkke tilfreds med de Angreb, som Tribunen i de Deputeredes Kammer snart og allerede nu den offentlige Blades Trykkefrihed tilstæder den, dristede den sig til en Forholdsregel, der vel kan regnes til de moustrøfeste og farligste, som siden Revolutionens første Dage, og netop i dennes Aand, er vovet. Hvo skjønner ikke strax, at vi her mene Associationerne til Skattevægring: Disse Associationer, der med et Efterligningsraserie, hvis Mage ikke kan findes udenfor Frankrige, udbrede sig over hele Landet, ere en Forholdsregel, der atter sætter Alt, hvad i en Række af Aar morsommeligen ordne des : det gjenfødte Frankrige, paa Spil; en Forholdsregel, hvis Betydning indbefatter hele Revolutionen. Vel siges at Hensigten blot er at vægre sig ved at betale Ulovlige Skatten, d. c. saadanne, som Kammerne ikke have bevilget; men, uden Hensyn til den fornærmelige Forudsætning at Regjeringen har i Sinde, at tillade sig en saadan Afvigelse, saa er disse Associationers Tendents en ganske anden end den, der foregives. Hensigten med disse er aabenbar at tvinge Kongen til at afskedige de nuværende Minister og i deres Sted antage andre, der mindre have Dagens høirøstede Stemme, thi Nationens ville vi ikke kalde den, uagtet vi ikke nægte, at Nationens Stemme giver hiin nogen Vægt - imod sig. Her er altsaa et af Kronens først Prærogativer, een af Chartets bestemteste Anordninger, Minster nes Udnævnelse af Kongen, umiddelbart Gienstanden for Angrebet. Under det Paaskud, at forsvare constitutionelle Rettigheder, antaftes selve disse, og i deres høieste Sphære, i - Thronens. sme : Og af hvilken Beskaffenhed er da hiin Kammernes for givne Ret til at vægre sig ved at bevilge Skatter, Her gjøres aabenbart den groveste Misforstaaelse, den prangeste Fortolkning, gieldende. Det hele Raisonnement til at besmykke Vildfarelsen fører egentlig til det Resultat, at Chartet, der tilsioner K. merne. Ret til at bevilge Skatter, netop derved ogsaa nødvendigen indrømmer dem Vægringsret. Men her er den Sophistik øjensynlig, der misbruger et tomt Ordspil, i Stedet for at betragte Sagernes Væsen. Aldrig og dette troer ikke heller nogen forstandig Oppositionsstyrer, hvor heftig han end monne være - aldrig kan eller bør nogensomhelst Statsgrundlov fortolkes saaledes, at den overlader til hvilkensomhelst Corporation, at skalte og valte med Statsstyrelsen efter eget Tykke, og at gjøre den Ret, der betroede den, at føre Opsynet med den og drage Omsorg for den, til partihadsk Tyrannies Redskab. Uden Avivl, ere vore Rigsstænder, ifølge Chartet, berettigede til at bevilge Skatter, d. c., til at undersøge disses Nødvendighed og Anvendelse, bestemme Skattepaalægs Maaden i Overeensstemmelse med Nationens sande Tarv, - og visselig udøve de saaledes en Ret der griber dybt ind i hele Statslivet, men hvilken forstandig Mand indseer ikke, at med denne Bevilgelsesret tillige den Pliger forbunden, at anvende denne Ret indenfor de her antydede Grændser, Vægringsret i det Hele og udenfor de her bestemte Forhold vilde være en monstrøs Attribution og Ved hele Budgetens ubetingede Forkastelse vilde Kammerne altsaa ei allene overskride, deres Berettigelse, men ogsaa krænke deres Pligt, og erklære Regjeringen Krig. Utilfredsheden med det nuværende Ministerium indeholder aldeles ingen Grund til Budgetens Forkastelse; hiin Utilfredshed, forsaavidt denne angaaer Ministernes Handlinger, finder, jo lovmæssige Miestil at anklage dem, aabne. Men hine Associationer ere ligestemrevolutionære Hjelpemidler, som misbruge Rettens Skin til at fremtvinge Uret. Skal en af Hovedbebreidelserne mod de nuværende Ministre være, at Frankriges constitutionelle Jnstitutioner, ere dem modbydelige, saa bør deres Anklagere, for at kunne retfærdiggjøre hiin beskyldning for hele Europa, dog i det mindste være saa kloge, ikke at drive hine Jnstitutioners Misbrug saa vidt." Denne vor Statstidende, der ey allene ved Meddelelsen af det Factiske, men ogsaa af de Taler, der holdes i det engelske Parlament og i de franske Kamre, ligesom og ved det, den uddrager af udenlandske Blade, har gjort sig til Pligt, med Apartisthed at anføre Stemmerne for og Imod, - beskyldtes ofte for en alt for stor Partiskhed mod den saakaldte Liberalisme (der kun alt for ofte tillyver sig dette Navn). Enhver Sandhedens Ven vil i hiin officielle Tidendes Uddrag af fremmede Blade finde et forstandigt Maadehold. Naturligviis maa en Statstidende have en ministeriel Tendents og et ministerielt Colorit. Jkkun naar en Statstidende holder en Ultrafaction, der, uagtet den protesterer mod et saadant Paasagn, i Grunden er antiroyalistisk, - ikkun da have ei allene de saa kaldte Libergle, men meget meer enhver Sandhedens forstandige Ven Føje til at før Anke over den. (Da Keiser Joseph, der under Navnet Falker, stein opholdt sig i Frankrige, spurgde Mad. De fand, der, som alle, meget vel vidste hvo han var, - hvad han dømte om den nordamericanske Revolution. Keiseren svarede: Madame, jeg en Royalist af Profession.)