Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-09-10
Nyeste kilderie af K. jøbenhavn. paa Frost og Ro Ottende Aargang. No. 73. Udgivet og forlagt af Boghandler S. Soldin. Tirsdagen den 10 September 1811. Maleren, eller kun i Graven er Fred. (Fortsat.) Da Greven var kommen hjem fra Jagten sendte han Bud ned efter Mønstrup og lod ham vide, at han maatte komme saa snart som mueligt. Neppe var denne traadt ind i Værelset, førend Greven atter gjentog sit forrige Spørgsmaal: "har De Deres Regning med!" Paa den ene Side sad Greven, paa den anden den unge, en Grøn skilling paa omtrent 18 Aar, den moderne Jmpertinences udtrykte Billede. Begge sadde i en Stilling, som ingen Patrik Peale endnu har viist os. Der gives Øiekast, som ere hvassere end Pile, og en Tone, som saarer et følende Hjerte mere end Dolkestik. Saadan Øiekast, en saadan Tone mødte her den stakkels Mønstrup. Den nedværdigende Mine, hvormed Greven spurgte: "har De bragt Deres Regning med?" og de ringeagtende Blik, som han kastede paa ham og maalede ham med fra Top til Taa; den ondskabsfulde Fuisen, hvormed den unge saae paa ham, alt dette bragte hans Blod i et Kog, som han havde stor Møie ved at dæmpe. Efter en kort Pause sagde Mønstrup med Værdighed; "Min Regning, Hr. Greve, er betalt." Greven. Betalt, Har maaskee min Secretær contenteret Dem i min Fraværelse? Det skulde jeg dog vel aldrig troe, Mønstrup. De misforstaaer mig, Hr. Greve. Naar jeg siger den er betalt, saa mener jeg ikke, at jeg har faaet det usle Metal, som Shakespeare med Rette kalder hver Mands Træl, som i Dager min og i Morgen en andens. Jeg er tilfreds med mit Arbeide. Denne Tilfredshed er min Løn. - Greven. Ei, ei, De har temmelig megen Prætension, min Kiere. - Mønstrup. Den fine Verden kalder det Prætension. Jeg kalder det Selvfølelse. - Greven. Amour propre vilde De sige. Men veed De ogsaa, min Kiere, at Amour propre er en stor, en meget slem Feil hos en ung Konstner, især naar han ved Academiet endnu ikke har optineret andet end den lille Sølvmedaille, – Mønstrup. Vee den unge Konstner uden Protection, der ikke besidder Selvfølelse. Jeg maa reent ud tilstaae, Hr. Greve, den har hidtil været mit svage Talents eneste Støtte. Det havde været ude med mig, dersom den ikke havde gjort mig opmærksom paa mit eget Værd. - Greven. Sans doutes, Men en ung Konstner bør heller ikke kryde alt for tidlig ud af Ægget. At ville flyve, førend man endnu har Vinger, er altid en Chose tres dangereux. Mønstrup (stødt). Jeg frabeder mig Deres Sammenligninger, naadigste Hr. Greve. Jeg har aldrig villet flyve uden Vinger, i det mindste ikke op til Deres Bevaagenhed. – Greven. Men De har dog paataget Dem at male en Plafonds i eet af mine superbeste Cabinetter, uden at have obtineret andet ved Academiet end den lille Sølvmedaille. Mønstrup. Jeg har ikke opsøgt Dem, Hr. Greve. De har opsøgt mig. Jeg siger opsøgt – thi uden at søge havde De ikke saa let fundet den ubekiendte, skjulte, miskjendte Mønstrup paa et Qvistkammer i Brøndstrædet. De selv har formaaet mig til at forlade min en somme Rede. De har overøst mig med Lovtaler – lovet mig Deres Protection. - Greven. Den lover jeg Dem endnu, men De kan dog vel selv indsee, at jeg umuelig kan være bekiendt, at have ladet Plafonden i mit superbeste Gemak male af en Mand, der kun har optineret den lille Sølvmedaille. Naar den høie Noblesse kommer i Besøg hos mig og nogen da spørger mig, hvem har malet denne Plafonds, maa jeg da ikke blive ganske confus og forlegen? Naar man spørger: hvem er den Hr. Mønstrup – er han Professor er han Membre af noget Academie o. s. v., hvad skal jeg da svare, Skal jeg sige, det er en ung Mand, som boer i Brøndstræde, og har obtineret den lille Sølvmedaille? – Mønstrup. Det gjør mig ondt, Hr. Greve, at De ikke i Forveien og betimeligen søgte at faae Oplysning om min Rang i Medailleverdenen. Havde De talt et Ord om, at det var Dem om Titler og Medailler at gjøre, da havde jeg anvist Dem en Professor AppinsHerdonius, hvis Titler neppe kan faae Plads paa en Qvartside og som har optineret et heelt Medaillecabinet, men da jeg stod i den rigtig nok prange Tanke, at det var Dem mere om Tingen end Personen at gjøre, saa tog jeg ikke i Betænkning - Greven. Men De kan dog ikke nægte, at man i Konstens Rige seer meget paa Navnet. Jeg har paa en Auction i Dresden betalt 200 Louidorer for et lille bitte Hoved, blot fordi det bar Raphael Urbinos Navn. - Mønstrup. Og jeg kjender Konstkjendere, der vilde give deres hele Formue for Laocoon, uagtet ingen Dødelig ret veed Konstnerens Navn. - Greven. Laocoon er en Antik og det er allerede Navn nok. Naar Deres Plafonds havde ligget en Snees Sekler i Jorden og siden været fundet i Titus's Bade, saa havde den heller ikke trængt til noget Navn. Men nu - Mønstrup. Hvad har De altsaa besluttet i Henseende til min Plafonds, Hr. Greve? – Greven. Jeg maa reent ud sige – for min Reputations og Æres Skyld – befinder jeg mig i den høist ubehagelige Nødvendighed, at lade den male over. - Mønstrup. Dersom det ikke var ubeskedent af mig, at vilde sammenligne mig med en stor Mand, saa kunde det i det mindste tjene mig til Trøst, at det samme, som møder mig her, allerede for halvanden Aarhundreder mødte den store Corregio, da han malede Kupplen i Parmas Domkirke. Naar jeg istedet for Hr. Greven tænker mig denne Kirkes Domherrer, saa er Historien ganske den samme som min. - Ved disse Ord bukkede Mønstrup sig og gik. "Det var mig ret en impertinent Person", sagde Greven, i det han saae ham gaae. Fortsættes.)