Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-12-18
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Eenogtyvende Aargang. No. 101. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 18 December 1824. Sendebrev til den danske Literaturtidendes Redacteur, Herr Prof. Peter Erasmus Müller. I Deres kritiske Tidende (No. 48 og 49) har De optaget en allerkjæreste Recension over den, for omtrent et Aar siden, af mig udgivne Kors og Psalter." Recensenten er, Bogsom sædvanligen, anonym, og dermed er Man, i visse Tilfælde, ret vel tjent, saalænge Man har en saa solid Mand at holde sig til, som Deres Høiærværdighed. Egentligen burde jeg være, ikke blot slagen paa Mælet, men aandeligen sønderknuust af den overvættes Kjærlighed og ugemeene Høimodighed, D. H. ved denne Leilighed har givet en saa glimrende Prøve paa. Dog vilde det være alt for sørgeligt, om jeg ikke endnu havde idetmindste saamange Kræfter tilbage, at jeg nogenlunde kunde tilkjendegive, ikke hvad jeg føler derved thi Det er aldrig værdt at nævne, men hvad De, bedste Hjerte, bør føle ved Deres egen Bedrift. Og en Storbedrift agter jeg det at være, at De har ladet bemeldte Foster nyde Deres gjordemoderlige Hjælp til fornøden Befordring, ind i Verden. Hvilken Ære har De ikke derved indlagt Dem, hvilken Fortjeneste har De ikke her lagt til Deres forhen Erhvervede, hvilket talende Beviis paa ægte, christelig Humanitæt har De ikke givet den vantroe Verden, Hvilket ubodeligt Tab for hele den danske Christenhed, hvis De, som det stundom skal falde Dem ind, havde tilbageviist en saa grundig og upartisk Bedømmelse. Hvilken Strøm af de ædleste Quisquilier, Hvilket velordnet chos turhamentorum. Hvor træffer Man, i saa stumpet en Text, saamange heldige og urbane Skjældsord, som her, Tillad, Høiærværdige, at jeg endnu engang fører den hele Hærskare frem for Dem, i samme Orden, som jeg har fundet Den opstillet, at Deres blide Øie kan qvæge sig ved at mønstre de velvoxne og velmunderede Rekruter, som allersidst ere udgangne af Deres kritiste Exerceerskole. Aanden er moderneligiøs er overspændt og spillende, krampagtig og sygelig, dunkel og sørgelig sær - søgt – affecteret et farligt. Spil med de alvorligste Ting 12 besynderlige Manerer - indvortes Tomhed udvortes Tant og Zirater - Spil med det Hellige Spot med det Hellige, ja, værre end Spot - unødvendigt - søgt farligt - fordærveligt - spillende Særhed - søgte Egenheder høitravende Sprog - upassende Udtryk - Svulst - Urigtigheder ubibelske Talemaader - unødven"dige, farlige Udtryk - spillende Form - affekteret og upassende overdrevne og upassende Udtryk, som efterlade en Braad af Uvillie, og Modbydelighed i de bedste Hjerter – atter Spil med det Hellige Anstødelige hernhuthiske (herruhutiske) "Udtryk rædselfulde Qvad, uchristelige Quad - Fremstillinger, som befordre Vantro- Udmalinger af det Rædsomme og Gruelige indtil Væmmelse - stødende Udtryk mislykket Efterligning onde, værre, værste, allerværste "Misgreb - smagløse Billeder upassende, tankeløst, urimeligt, karrikaturmæssigt Billedsprog, uchristelige Linier – atter upassende Udtryk – blodige, farlige Billeder – en grov Vanhelligelse af de helligste Sandheder - grov Catholicisme- - upassende Anti these krampagtige Kraftudtryk upassende Efterligning - Misbrug af bibelske Talemaader, hedenske Ord – falske og uchristelige Ordnedslaaende, dræbende, død Tone - hedenske Vers - fæle Forestillinger - Talemaader, hvorved Man kan faae Diævelen til Bundsforvandt – en Vrimmel af upassende Billeder og Udtryk høitravende, kolde Billeder - Platheder - mystisk, pietistisk, hernhuthisk Udtryk - Upassende Brug af Talemaaden om Blod og Vunder - grovt (grov) Spøg - smagløse, meeningsløse Vers - Lighed, med Hernhuthernes Sange, navnlig med Grev Zinzendorfs Vers." Unægteligen kjønne skjæggede, veldisciplinerede, til christelighuman Brug ret bequemme Tropper, Hav den Godhed, Herr Fændrik, at lade dem præsentere Gevær for den værdige Stadshauptmand, Peter Erasmus Müller. Saa, Karle, nu kunne J gaae hjem og af puste, til anden Deel af "Kors og Psalter, udkommer, hvilket vil skee ved Nytaarstid, saa bliver der atter et Stykke Arbeid for Jer. Undskyld, bedste Professor, denne lille Excursion. Det er virkeligen intet Under, om Deres ved denne Leilighed udviste Liberalitæt bringer mig i Forlegenhed med Valget af Maneren, hvorpaa jeg bør vurdere Deres Fortjeneste. Og til her at vurdere den, kan dog Jngen være nærmere, end netop jeg. Deres fortræffelige Tidende har gjort i otte Dage, hvad al Verdens Potentater ikke mægtede at gjøre i en uhyre Række af Aar, har nemlig gjort mig til en Mystiker, Pietist, Herrnhuter, Catholik, Uchristen, Religionsspotter, Hedning, ja, halvt og halvt til en Bundsforvandt af Satan selv. - Hvormeget der end lod sig vente af Deres fornuftmæssige Redaction - Dette var dog over al Forventning! Ædle Ven af en friere Oplysning, Verden maa vide Dem Tak, at De fører saa drabelige Fægtemestere i Skranken mod et saa farligt Menneske, som De maa see i mig, da jeg vover, paa Prent at tale om Jesu Christi Blod forsonende Kraft. Nu bagefter indseer jeg ikke heller, hvor jeg kunde falde paa at bruge og alter at bruge den Talemaade - thi Andet et det vel ikke? Jeg veed ikke engang, hvorfra jeg har Den - thi i Bibelen findes Den jo ikke J Deres Blad fordømmes Den som ubibelsk, og som secundus theologus maa De jo bedst videdet, forstaaer sig, næstefter summus theologus, som sikkert veed det allerbedst, Rigtignok vil det stundom bæres mig fore, som om Den, der saaledes kan dømme, maa have en meget defekt Bibel – men af Recensionen er det jo klart, at Herrnhuterne have indsmuglet hiint og lignende Udtryk i den hellige Skrift, og at Det altsaa af en sund Fornuft bør interpretteres herud igjen - ikke saa Høiærværdige. Stærke Aand, ophøi Dem i Deres egen Kraft; giv Verden det sieldne Skuespil af et Menneske, som kan hjælpe sig selv; træd frem som første Opfinder af et Surrogat for Christendommen; slaae Dem for Deres Bryst, og slig, ikke her staaer en arm Synder, som trænger til Naade, – men: "her staaer en Mand, som er idel Styrke a capillis usque ad ungues, Hvilke skulde ogsaa de Synder være som De, rene Hjerte, skulde trænge til Forsoning for Har De, som jo neppe er tænkeligt, fortjent nogen Straf i Evigheden, da er De sikkert Mand for at lide Den selv, uden at trænge til Ham, som, rigtignok atter efter en af Pietisterne i Bibelen indskudt Talemaade, har baaret Straffen for Menneskenes Synder. Eller skulde det ikke være sikkrest, at antage Guds egne Vidnesbyrd om Evighedsstraffene for Billeder uden Realitæt, Thi at en Nationalist nogensinde skulde komme i saadan Vaande, at han vilde ønske sig en Draabe af det Forsonings blod, han nu lader saa haant om: hvilken Absurditæt! Lutherske Professor, Jeg maa beundre den Anskuelse af vor Kirkes Lære og Jesu fyldestgjørende Død, som udtales i Deres Tidende, at Den nemlig er en grov Catholicisme.