Berlingske Tidende, 1786-07-07
Paris, den 23de Junii. Omendskiønt man troede og paastod, at Executionen over Grevinde la Motte skulde endnu længere være bleven udsat, og tilsidst, at den ikke skulde gaae for sig, saa blev dog denne Execution efter Dommens Jndhold bogstavelig fuldbyrdes paa hende i Forgaars. Man havde hidindtil stedse holdt Dommen hemmelig for hende; men i Tirsdags Aftes lod Arrestforvareren hende vide, at hun den følgende Morgen maatte holde sig færdig, i Fald det store Kammer lod hende kalde. J Forgaars Morges efter Kl. 6, da hun endnu laae i Sengen i Parlements=Fængselet, hvor hun saa arresteret, vognede Arrestforvareren hende. Hun vægrede sig ved at staae op, og vilde ikke meere see sine Dommere i Parlementshuset, men lod sig dog omsider overtale, tog sine Strømper og en kort Trøie paa, kastede en Kiole over sig, og gik ned af hendes Værelse, for at tale et Par Ord med Criminelskriveren, le Breton. Da hun kom ned og lod sig see imellem de tvende Gitter=Aabninger i Parlements=Fængslet, hvor le Breton ventede hende, tog Skarpretteren og hans Medhielpere fa paa hende, og bandt hendes Hænder saa stærkt, at hun sagde, at end ikke Bøddelknægte kunde behandle hende værre. Herpaa maatte de med Magt, da hun ikke vilde med det Gode, kaste hende paa Knæe, og saalænge Dommens Oplæsning varede, holde hende i en knælende Stilling. Da hun hørte de Ord: Kagstrygning og Brændemærke, raabte hun, at man hellere skulde slaae Hovedet af hende, end saaledes behandle en Descendent af Vallois. Under mange Forbandelser lod hun sig offentlig mærke med sin Fortrydelse over, at hun skulde blive kagstrøgen, og Cardinalen gaae frie. Da Strikken derpaa var lagt hende om Halsen, maatte de slæbe og bære hende til Executions=Pladsen, hvorhen hendes Skrig og Hylen trak en Mængde Mennesker, til hvilke hun raabte, at de dog maatte befrie hende fra disse Bøddelknægters Hænder, og ikke tillade, at Een, der nedstammede fra en af deres Konger, blev saaledes behandlet. Det sammenløbne Folk, som stod i en af Skræk og Medlidenhed blandet Bestyrtelse, ansaae Executionen med en melancholsk Stiltienhed. Bøddelknægtene vare nødsagede til at opskiære hendes Trøie og Linnet, for at blotte hendes Skuldre, og formedelst hendes Raserie havde de megen Umage med at holde hende fast saalænge hun blev pidsket, og endnu mere, da hun blev brændemærket, hvorfor og det sidste Stød med Brændejernet ikke kom paa Skulderen, men paa Ryggen. Da Executionen, som neppe varede 2 Minuter, var til Ende, satte man hende i en Hyrevogn, og bragte hende under Bedækning til Tugthuset. Da den Ulykkelige kom i Vognen, vilde hun styrte sig ud af den anden Side; men man holdte hende tilbage, hvorpaa hun blev roelig, og faldt underveis 2 eller 3 Gange i Besvimmelse. Da hun kom til dette Forskrækkelses Sted, gik hun næsten fra Forstanden, og hendes Kræfter forlod hende ganske, da hun saae det Sted, som var bestemt for hende, og hvor hun skal ende sine Dage. Dette er et Kammer, eller rettere et Hul, 4 Fod bredt og 6 til 7 Fod langt, som ingen anden Lysning har, and fra et lille rundt Vindue paa Dørren. En ussel Løibænk, bestaaende af 2 Bræder med en Sæk Straae og et Dekken, udgjør det hele Ameublement i dette skumle Fængsel, og slem Stank og Utøi giør det endnu æklere og skrækkeligere. Da hun traadde ind i dette Hul, gik hun reent fra Forstanden, og de imod deres Sædvane rørte Rettens Betientere anbefalede hende Superiorinden. Den samme Dag blev og hendes bortrømte Mands Dom opslaget paa en Pæl, som var opreist paa Pladsen, la Greve, hvor alle kan læse den. Samme Aften fik og Villette sin Dom, hvorpaa Bøddelen bragte ham i en Hyrevogn for Porten St. Martin, hvorhan lod som han gav ham et Stød med Foden, der dog ikke rørte ham, og jagede ham saaledes ud af Kongeriget, efter at han havde givet ham et 4 Pds. Brød til Fortæring.