Berlingske Tidende, 1774-03-01
Udtog af en Skrivelse fra Petersborg af 22 Feb. h. a. tilet Comtoir i Hamborg. Vi havde slet ingen Aarsag haft, at giøre for dem en Hemmelighed af den Tildragelse med Pugatschow, da enhver talet her ligesaa frit derom, som om sine egne Sager; men vi have meent, at kunde til dermed, saasom den hele Sag staaer ingen Forbindelse med vore Affairer, og vi ikke tænkte, at den kunde have ringeste Jndflydelse paa deres Foranstaltninger. Al hvad de derfor kunde bebreide os, var, at vi ikke havde betænkt hvor meget Stædernes Fraliggende og visse Folkes Ondskalpleier at give Sagerne en anden Gestalt, og at vi altsaa ikke havde advaret dem for falske udspredte Rygter. Vi tilstaae oprigtig, saavidt gik vor Forsigtighed ikke; men de maae og tilstaae, at de ikke kunde forlange saadant af os, som en Skyldighed, og at dersom de fæste alt for let Troe til Rygter, og derudover have begaaet en Forseelse, maae saadant alene være skeet paa deres egen Haard, og vi kan ikke lide derunder. Vi ønske, at de maae bedre betænke sig, og føre sig den øvrige Tid til Nytte, for at forhindre den Skade, som de ellers deraf kunde have Vi ville dertil være dem behielpelige med al den Beredvillighed og Omhyggelighed, som de allerede have erfaret af os, og vi tør sikkert forlade os paa, at deres Ordre for Archangel skal med samme Omhyggelighed der blive efterkommet. - Vor Communication med det inderste af Riget har ei noget Øieblik været standset, og er ei underkastet mindste Fare; den er i den Sted, saa frie og sikker, som den nogen Tid har været. Pugatschews og hans Bandes Streifferier strække sig alene over en Deel af det Gouvernement Orenburg, over en af de yderste Kroge i Riget, med hvilken vi ingen Handel have, og som ei heller levere nogen eneste Handelsartikel af nogen Vigtighed. For Resten vide vi af intet, og altinger overalt fuldkommen roeligt. Den Opstand af Recruter som aldeles ikke har existeret, men har dog forledet dem til, at holde Uroelighederne for langt større og videre udbredte, er en Digt af vore Fiender, som have benyttet sig af Omstændighederne, for at udsprede denne Digt, Jo mer=Rusland reiser sig og florerer, des mere opvækkes Misundelse; desmere stræber man at svække dens Credit, da manikke kan svække dens Magt. Dette Riges Misundere, som stedse ere i den Forlegenhed, at de maae anspænde deres Jndbildningsskraft, for at optænke noget som kan være skadeligt for samme, glæde sig hiertelig, at de omsider eengang have fundet en Grund ganske færdig, som de alene behøve videre at udsmykke, og Himmelen veed, hvorledes de have udpyntet denne Tildragelse med Pugatschew; hvilke Virkninger de have tilskrevet den, og hvad for Omstændigheder de have digtet dertil. Efter at de nu, mine Herrer, have troet alt, hvad som ikke en sandt, saa vil de pel ikke heller vegre sig ved at troe det, som virkelig er sandt, og da skal det ikke behøver, at føie mange For Formaninger til, at de ikkun kan være ganske rolige. Paa alle Stæder og til alle Tider har der været onde Mennesker, og Anførere for dem, der er ingen videre Forskiel imellem dem, end at de ikke alle ere blevne lige berygtede. Den som man nu giør saa megen Allarm om, er en Donisk Cosak, som fra sin Ungdom af har været en Røvere, som saadan en har man grebet og straffet ham; siden er han undvigt og bleven landflygtig. For omtrent et Aar siden vovede han at vende tilbage til Rusland. Man kiendte ham, og kastede ham i Fængsel; til Ulykke sandt han Middel til at undkomme førend Dommen blev fuldbyrdet paa ham. Da han paa denne Maade saae sig nødt til at giennemstreife Landet, for paa en Slags Maade at søge sin Underholdning, greb han strax igien til sit forrige Røverhaandværk. Han finder andre Elendige, som drive samme Haandværk, de plyndre og ødelegge nogle Byer og sætte de andre i Frygt og Skræk. Efter at de have udført deres først Skarnsstykke, see de vel at man tager sig bedre i Agt for dem, og at de finde desmere Modstand, jo mere Rygtet om deres Misgierninger voxer. Dette bringer dem paa de Tanker, at lade Pugatschew, som de allerede erkiende som deres Anfører, saasom han nyelig er undkommen af Rettens Hænder, spille en Rulle. De opdigte en Fabel at Peter den 3die endnu lever, og udgive denne Pugatschew for at være bemeldte Keiser Peter den 3die. Nu ere de paa engang blevne ganske andre Folk. De ere ikke meere en Bandelandstrygere, som komme for at plyndre; det er en Keiser og hans Hofstat, som forlange Underkastelse og Biestand. Pøbelen, som overalt er vankundig og lettroende, men især iblant Nationer, der ligesom de, hvilke udgiøre en Deel af det Orenburgske Gouvernement, endnu ere halve Barbarer, giør store Øine ved dette Syn. Nogle lade sig virkelig forblinde af dette Blindeverk. Det større Antal seer sig nødsaget til, ved Underkastelse at redde en Deel af deres Gods og Midler; de som modsætte sig blive myrdede, eller man iagttager langt meere mod dem en Art af Formalitet, nemlig man afsiger Dom over dem, som Rebellere, og henret ter dem. En Deel af dem, som have underkastet sig, drager man i Mindelighed eller med Magt til Banden, og alt dette tager nu Anseelse og Navn af en Armee. De undre ikke over, at saadanne Uroligheder have kundet opkomme og en Tidlang vedligeholdes i den Stand. Den Egn, af Landet er overmaade stor, og har foruden den Stad Oren burg, som er en vigtig Fæstning, ikkun nogle smaae Forter, som ligge langt fra hinanden, og i Krigstider, da Armeen bruges andensteds, ikkun have deres sædvanlige og maadelige Garnison. De nærmest ved disse liggende Byer have kundet beskyttes, men de længere bortliggende have maattet ligge under, og blive til Bytte for Røverne; og dette er virkelig allere de Uroe og Elendighed nok for en Deel af det Orenburgske Gouvernement, hvorpaa formedelst Stædets Fraliggende og den strænge Aarets Tid ikke strax kunde raades Bod. Men Hielpen er allerede nær. Hoffet har betroet samme i General von Bibikows Hænder, en Mand, som er dyrebar, saavel formedelst hans gode naturlige Egenskaber, som formedels hans Krigstalenter; og han skal vist giøre sine Sager got. Som vi høre, er han allerede ankommen til Cassan, det Gouverne: ment, som ligger nærmest ved Orenburg. Men det Ord nær maae de her tage i Landets Mening, thi begge disse Stæder ligge endda 80 tydske Mile fra hinanden. Om det Sindelav i hvilket han har fundet Indbyggerne, behøve vi ikke at sige dem meget; de kan selv let forestille sig, hvorledes samme maae være beskaffen under en almindelig agtet og elsket Regiering. Det falder dem slet ikke ind at fæste mindste Troe til den Fabel om Peter den 3dies Fremstillelse. Enhver forkaster den med Afskye, og anseer den for det den virkeliger, nemlig for et Dekke, hvorunder Oprørerne vil skiule deres Røverier. Men man sukker over deres ulykkelige Skjebne, som maae blive et Offer for dem, og tænker paa intet andet end deres Befrielse. Nogle Regimenter have allerede trukket sig hen til disse Egne, og ankomne Tid efter anden der. Det maae være et hierters rende Syn atsee, hvorledes alle Jndvaanere haste Soldaterne i Møde, hvorledes de tilbyde dem Penge, Levnetsmidler, Fourage, Heste, kort sagt, alt hvad som staaer i deres Formue. Den Cassanske Adel har samtlig begivet sig til GeneralBibikow, tilbudet ham deres Personer og Gods, og anmodet ham om at udvirke det hos Keiserinden, at de paa egen Bekostning og under deres egne Vasaller maatte hverve et Corps Ryttere, for at lade samme støde til de regulaire Tropper og agere tilligemed dem, indtil disse Landstrygere reent blive udryddede. Adelen af Pemsaa Sinbirsk og Sviisk i samme Gouvernement har skriftlig gjort samme Tilbud, og bedet om samme Tilladelse. De have alle besluttet at udskrive dertil paa deres Godser hver 200de Mand. Magistraten i Casan har ikke tøvet at efterfølge deres Exempel, og ansøgt om Tilladelse, at maatte paa sin Bekostning oprette og underholde en Escadron. Keiserinden har med Velbehag anseet alle disse Beviser paa Hendes Adels og troe Undersaatteres Jver i disse Egne, og befuldmægtiget General Bibikow at betiene sig af dem til des hastigere at udføre sin Ordre. De kan være forsikret paa, at han saart skal have den udført, og Rolighed og Oden igjen bragt i Stand. Men vi, mine Herrer, ere overbeviste om, at de, som ængstelig sammensøge og saa utilbørlig forstørre alt hvad som kan i nogen Maade forbunkle Ruslands Roes, let vil forbiegaae disse rørende Kiendetegn paa Kierlighed til Fædrenelandet og Menneskelighed, som findes hos Statens adskillige Stænder. Regieringens Grundsatzer og Nationens Sind ere dem ligesaa lidet bekiendte, som de ere ilde findede imod begge. Naar i deres egne Egne ikkun et Glimt af Dyden lader sig see, saa bliver det strax afmalet med de prægtigste Farver, og ophøiet i de prægtigste Udtryk. Det er nu Ruslands Lod at føle og handle. Maaskee det og eengang skal synge om sine Gierninger; men alting har sin Tid. Endnu et Ord førend vi slutte. Da vi have indladt os med at fortælle denne denne Sag, saa maae vi og sige dem noget om de Mahomedanske Tartarers Sindelav og Forhold, som staae under Russisk Herredømme, og i hine Egne ere meget talrige. Pugatschew, som havde gjort Regning paa, iblant dem at faae en rig Høst af lettroende og onde Mennesker har fra det Casanske Gouvernement udsendt nogle af sine Tilhængere iblant dem, som vare forsynede med Breve fulde af de meest forførende Løfter, Meni Steden for Svar have Tartarerne angivet og afleveret dem til de Keiserlige Befalingsmænd, ja de have bevæget nogle at deres egne Folk, med Livsfare, at blande sig imellem Stratenrøvernes Bande, for at formane dem, som de deriblant maatte finde af deres eller en anden Tartarisk Stamme, at de dog forlode den Oprører Pugatschew.