Ribe Stifts Adresseaviser, 1792-12-07
Hs. Kongel. Majestæt er saa retfærdig, og har viist det ved saa mangfoldige Leiligheder, at han ikke udlader sig med noget, som ikke fuldkommen stemmer overeens med Lovene, og ikke overalt kan bestaae med disse. Høistsamme vil derfor ingenlunde misbillige, at Cabinetsordren ærbødigst undersøges, da det endog er tilladt at dadle de udgivne Landslove met Ærbødighed., Derpaa kommer Hr. A. til følgende Sted i den benævnte Cabinetsordre, at Kammer=Retten ved den Schultziske Sags forestaaende, Paadømmelse skulde holde sig Edictet af 9de Julii 1788 efterrettelig. Dersom dette, siger Hr. A., skal betyde, at den K. K. Ret skal prøve, om Religions Edictet, eller den almindelige Lovbogs Forskrivt bør anvendes ved at dømme Schulz, saa har jeg intet herimod. Men skal Meeningen være denne: at Religions=Edictet af 9de Julii 1788 skal ligefrem i sin heele Styrke anvendes paa det nærværende Tilfælde, saa maa jeg atter bede at prøve denne Disposition lovformeligen, efterdi den synes i dette Tilfælde at modsige det udgivne kongelige Patent af 20de Martii 1791. Jeg troer ikke uden Grund at formode, bliver Hr. A. ved, at dette var de Herrer Commissariers Ønske; men den almindelige LovbogsAnordning synes ikke at være overeenstemmende med deres Hensigter. Dag jeg maa beklage, at det ikke kommer an herpaa, men paa at haandhæve de allerede forhaanden værende Love med den strengeste Retfærdighed. For imidlertid nøiere at være forsikkret og, hvilke Udtryk i den Beretning, som indkom, førend Cabinetsordren blev udstedt, have givet Anledning til denne Hs. K. Majestæts Villies Yttrelse, maa jeg ogsaa her paastaae, at denne Beretning bliver fremlagt. Nu spørger Hr. A., hvo der berettigede Hr. Hermes til, efterat Acterne vare sluttede, at føie sine Anmærkninger over Præsten Schulzes Forsvarsskrivt til Acterne. Dersom disse Anmærkninger, siger han, skal gaae i Stedet for den Betænkning, som Commissarierne ved Commissions=Actens Overleverelse, da Undersøgelsen var sluttet, skulde efter Loven afgive, saa lod det sig undskylde men denne Betænkning havde de Herrer Commissarier allerede indgivet, og derfor skal det vel være et Stykke for sig selv, og tiene til at giendrive det, som Hr. Schulz har anført til sit Forsvar. Saadan Giendrivelse tilkommer ikke nogen Commissarius; den synes at giøre den tilkommende Dommer Jndgreb i hans Embede, og røber den alt for heftige Andeel, som tages i Sagens Udgang. Naar endelig disse Anmærkninger af en Commissarius falde ufordeelagtigen ud for den Anklagede, saa giver han ikke utydelig tilkiende, at han ønsker den Anklagede heller fordømt, end friekiendt. Af disse Grunde prottesterer Hr. A. i kraftig ste Maade imod al Virkning af Hr. Hermes Anmærkninger ved Sagens forestaaende Bedømmelse, og forestiller, om det ikke var raadeligst, at tage dette Skrift, som noget unyttigt, og som noget, der strider imod Jnqvisitionens Form, aldeles bort fra Acterne. Skulde det ikke skee, saa beder han om en Afskrift deraf, for at kunde meddeele den til Hr. Schulz, at han kan lagttage sin Ret i Contra=Anmærkninger. Saaledes henstod Sagen til den 16de Januar. Eftersom det synes af forommeldte Cabinetsordre, vil den blive overgivet Kammer=Retten til Paakiendelse. Hvad man kan vente af denne oplyste Ret, er bekiendt af adskillige trykte Domme, som den i andre vigtige Tilfælde har af sagt. Man tør forud haabe, at intet bliver tilsidesat, som henhører til Protestantimens, Samvittigheds=Lære= og Trykke=Friehedens gode Sag, endskiønt hierarchisk sindede Yndlinge af en mægtig Konge træde frem imod denne Sag.