Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-12-16
At enhver Forfatter, som har knyttet sig til Historien, hvor den laae ham nærmest, eller: hvis Skrift udgjør en virkelig Fortsættelse af noget Godt, som i Fædrenes Dage begyndtes, at han for sin egen Æres Skyld gjorde klogest i at tie og arbeide fort, det er vist nok, thi jo galere Ungdommen giør sig, desmindre lærer den, og sandelig, hvem der lader haant om at naae os, skal vist ikke springe os forbi, hvem der mod os vil trodse Historiens Gang, knuses afmægtige i den, ja forsvinde som Avner i Luften, i Luften, hvor de sprang op for at overflyve os. Staae vi kun i Historien, da kan vi sige i høiere Forstand med Goethe, at vi derved have Fodfæste paa en fast og urokkelig Grund, medens det om Ungdommen giælder hvad han siger, og som vel passeligst siges paa Tydsk, nirgend haften die unsichern Sohlen, mit im spielen Wolken und Winde, saa at, naar vi ret umaadelig elskede os selv, og hadede vore Efterkommere, skulde vi kun styrke Tylvten i sit Galskab, thi naar det blev ret udbredt, vare vi sikkre paa, at blive staaende som de sidste Danske Classiker til Verdens Ende. Hvor luunt og godt kunde ikke fremforalt Historikeren sidde, saa luunt som Thor i Skrymners Handske, ja som Øieblikkets Tomme Liden i Sagas Tommel=Tot! Ham angriber selv den galeste Ungdom neppe, naar han kun lader den i Fred, og i alFald kan han smilende rulle det ene Hjul af Thors Kerre eftet det andet hen over Skaren, Er det Navnkundighed han attraaer, velan, det giver ei Dagens Tylvt, men Sagas Preen, som ogsaa i hans Haand giennemborer den! Er det Opmuntring i et bedre Selskab, end med en selvklog, tøileløs Ungdom og ligegyldige Læsere, han søger, da veed han, hvor det findes, da har han fundet det i Selskab med alle Fortidens Herlige. Er det endelig, som det sig bør, Menneskets sande Oplysning, og rette Forklaring i Sandhedens fuldkomne Seier, ham ligger paa Hjerte, og hvem kan da troe paa Sandhed, hvem kan i sin Barm levende føle Menneskets himmelske Kald til at virke og kæmpe for Sandhed, og af den at udtrykke et billed paa Jorden; hvem kan det, og hvem har med funklende Øie betragtet Sandhedens seierrige Kamp giennem fremfarne Tider, Konninge-Skrid over Fiendernes Nakker, hvem timedes et saadant Held, som kunde end mismodig tvivle om, at sand Oplysning skal gaar frem saalænge indtil Soel og alle Stjerner sammensmelte i et evigt Lys, at Mennesket historisk naaer sit Maal, som Sandhed sit Man seer, det staaer just ikke ganske dunkelt for mit Øie, og daarekistegal maatte jeg da være, om jeg blot for at overstænkes af hvad Tylvten strider med, for at udæske skjulte Fiender, og forat øde Tid og Kræfter paa en Kamp, hvorved jeg maa tabe Mere, jo tiere jeg seirer, om jeg derfor afbrød min Saga=Skrift. Men der et Noget, som jeg agter høiere end Navn og Rolighed, end Roes og Ære, ja end Tid og Kræfter, det er en god Samvittighed; for at bevare den, vendte jeg fordum Øiet fra Krandsen der vinkede mig, og svang Ordets tveeggede Sværd, indtil jeg saae det var enten omsønst eller nok, for at bevare den er det jeg svinger Sagas Sværd for den historiske Orden, indtil jeg seer at ogsaa det er omsonst eller nok. Da skal man see: jeg tvivler ligesaalidt om Historiens som om Christendommens Seier, jeg tør ligesaa rolig henlægge Sagas som jeg henlagde Bibelens Sværd, og i Stilhed arbeide, plante og vande paa Haab, i Haab til Ham som ei behøver mig, og Jngen savner! Da tør jeg det, da kan jeg det rolig, thi da er jeg reen af Ungdommens Blod, men først maa jeg have kæmpet og det af alle Kræfter, med Haand- og Mund i Sagas Aand, med Staal, med Gnye, med Lys, med Taarer, først da kan jeg tie og lade Stenene raabe, som min Samvittigheds Vidner. Jeg troer det gierne, selv de, som ere enige med mig, vil synes, jeg raaber for høit, og hugger for dybt, de vil synes, Sagen er ikke saa farlig, de vil minde mig om, hvad jeg sagde saa tit om Danas det ømme, historiske, trofaste Hjerte, som kun med Kiærlighed i Sandhed vindes, og laste den Haardhed, hvormed jeg synes at dømme hver den Forfatter, som ikke forener i Kampen sin Stemme med min. Jeg veed det Alt: forhaanes af Fiender, miskiendes af Venner, det er, Gud skee Lov, ei som Menneske, men dog som StridsMand min Lod og bliver det sagtens til Enden som opklarer Alt; men jeg kan ei derfor, strængt som min Samvittighed vil Historien kræve mig til Regnskab, hvem den skiænkede Øie for Tidernes Tegn, hvem Magt blev givet til at pege paa alle de svundne Tids=Aldre som en sammenklædet Vognborg om Kirken, og til at løfte det Danske Folk hele Historie som en Skjold-Borg for Saga: for den historiske Orden paa Daners Mark. Af mig kan og vil Sag fordre, at jeg, uden derfor, at dømme Nogen, der ei føler samme Kald, skal mandelig kæmpe alene, thi hun kan sige med Sandhed: du var ikke ene, jeg var med dig! Ei frygter jeg for de Danske, aldrig bryde de med Vidende den historiske Orden, og om de end et Øieblik forledtes til at glemme den, til dem tale Fædrene, dem vækker og besværger MindeSang og Barne-Graad stærkere end Vaaben-Gnye og Torden Stemmer; dem er jeg viis paa, thi med Nattergal-Sang har de svaret mig i de Sorte Ridderes og Under-Barnets grunddanske, velsignede Skiald. Paa dem er jeg saa vis, at jeg tør sige, kom der paa Marken en Tid, da historisk Orden, Digten og Tragten var som landsforviist, da vilde de, som ægte Børn af dem, der fordum skjulde sig her for Ørne=Jetten i Nordens Ocean; da vilde de, siger jeg, trods den dybt indgroede Kiærlighed til de blaalig ombeltede, smilende, maigrønne Holme, heise Dannebrog høit i Raae, sige Marken med Taarer Farvel, og stævne saa ud over fortladne Hav, var det end til Helga fields den iisgraae Kyst, for der i Roe at fuldende Danskens historiske Liv, heller end at fortære det om end i seierrig, saa dog frugtesløs Kamp med tøileløse Natur=Kræfters voldsomme Giæring og giftige Aande! Derfor borger mig det Danske Folk hele Historie, derfor borger mig selv Dannisheden i mit eget, skiøndt kun tildeels fordanskede Hjerte, og lærer Kampen mig, at jeg maa indskrænke mit Haab til det Danske Hjerte, da skal jeg, om jeg end staaer seierriig paa Valen, stikke strax mit Sværd i Balgen, vige Pladsen for den trodsige Natur, og, som et Varsel for Danmark, i en Vraa fuldende mit Dagværk. Men jeg har ogsaa Haab om det Norske Hoved baade her og hist, saavelsom og om de Gothiske Fingre, tordne kan jeg ei, som vel behøvedes, for Norske Øren, thi jeg er ingen Thor, men maa i Nødsfald lade Sværdet lyne for det Norske Øie, og klappe som det kan, paa Skjold og Brynie, og hugge maa jeg hardt i Gothens Tryne=Hjelm, thi jeg er selv af Gothe=Blod, og veed hvad der behøves, for det gnistrer ud af Finger-Enderne, som det dog maa, om det skal hielpe. Ja, endelig, saameget Præst er jeg dog immer, at naar jeg seer Ødelæggelsen nærme sig, da maa jeg varsle, om jeg saa end vidste det var kun en eneste Stad, ja et eneste Menneske, den vilde overkomme. Lyst er mit Haab om Danmark studerende Ungdom i det Hele, men kun fordi det er mit Haab, at den af Historien vil lade sig bevæge og oplære, at den af Sandhed vil lade sig slaae og oplyse, at den i Tylvten vil lære at see et advarende Exempel: et grueligt Forvarsel om Bærsærke-Gangen i Danmarks Ragna-Roke mod Rolv Krages historiske Kæmpe=Tylvt, et Forvarsel, det er dens Pligt og Kald, om ei, hvad vel er umueligt, aldeles at giøre til Løgn, saa dog at forvandle til en afmægtig Driv=Skye om Morgenen, der vel bebuder Solebjerg=Slaget ved Aftens Tid, men opløses dog flux af de vældige, Straaler, som, for de kiøles og synke i Havet, vil lyse og varme, virke og glæde den lange udslagne Dag. Tylvten, opblæst af den Selv Klogskab og Drift til Selv=Raadighed, som ligger i Tiden, og som ved et Misgreb i Opdragelsen, istedenfor at dæmpes er næret, Tylvten, heraf og hvad veed jeg af hvilket og hvormeget Mere, opblæst og oppustet, har vovet et Brudd paa den historiske Orden og Dannished, som, naar det blev den studerende Ungdom kiært, i det Mindste maatte have den sørgelige Følge, at den næste Slægt gik tabt for sand, historisk fremskridende Videnskabelighed; og var det end ligesaa sikkert, som det et høist urimeligt, at en saadan Slægts Afkom vilde indhente det Forsømte; kunde man endog da, med Hjerte i Livet, see roelig paa et Brud, hvorover der kun med Liget af en Slægt lagdes Broe? Hvem kan dog ikke see, at selv om Dannished tillod de Yngste at vise de Ældste Foragt, endog før de selv havde mindste Kra paa offenlig at ændses, tillod dem, end i SkoleStøvet at prale af Classisk Lærdom og optræde som dens Forfægtere, ved at sammensnirpe latinske Gloser, og mundkaad udrække en Tunge, man paa deres Ord skulde ansee for ærbar og alvorlig rø mersk, jeg siger, om Dannished tillod Sligt, og Alt hvad Tylvten har gjort, saa blev det dog ligevist, at ved at ville nedrive for man har lært at bygge, ved at føre Besyv, før man har Stik gale før man kan meer end kykle, optræde som Dommere over navnkundige Forfattere, før man har hævdet sig en Stemme; at derved ødelægger Ungdommen sig selv, at ved et saadant Foregreb af Manddoms og Modenheds Skinnet, forspilder man, selv med de bedste Anlæg, den nigienkaldelige dyrebare Voxe= og Lære Tid, for det Meste Kraften til mandige Jdrætter, og altid Saameget af Lære-Lysten og de beskedne Tanker om sig selv, at man seent eller aldrig naaer den Ligevægt og Forstands Modenhed, der er nødvendig for selv at frembringe noget Stort, og vel endnu nødvendigere for at være en oplyst og billig Dommer over Andres Bestræbelser. Tænker man at tilintetgjøre Sandheden heraf, ved at spørge mig, hvad jeg synes om min egen Bane, da maa man om Sandhed have et besynderligt Begreb, Tænker man derved at kunne binde min Tunge, da er det ikke smukt at ville binde nogen Tunge som taler gavnlig Sandhed, men da maa jeg desuden sige, man kiender mig ikke, man tager mærkelig feil, og løser i det man vil binde, nøder mig netop til at tage Bladet fra Munden, i det man vil dæmpe min Stemme." Jeg troede ikke der var nogen Læser i Danmark, som kiendte Noget til min Skrift og vidste ei, at Sandhed giver jeg Magt, om den end giør mig selv til Skamme, og at aldrig blev jeg ivrigere til at bekiende mine Feil og advare for Efterlignelse, end naar jeg saae, at man enten efterlignede dem, eller vilde dermed kvæle SandhedsRøst paa min Læbe. Velan, man skal ved denne gode Leilighed vist lære at kiende mig saaledes, at man opgiver Haab om, med min Person at bekæmpe den Sandhed, hvis Nedskab jeg er. Før man spurgde, har jeg svaret, det burde alle mine Læsere vide, det veed mine næste Kyndinger bedst, og kun for at kunne svare ret tilgavns, tøver jeg endnu en liden Stund med at aflægge som dansk Forfatter mit aabenbare Skriftemaal for Sagas Præst i mig selv. Trøstig tør jeg staae frem og sige: jeg byggede i onde Tider langt meer end jeg brød, døde mig selv haardere end nogen Anden, kæmpede meest med mig selv og med Dannefæets Røver i mig og om mig, men hvad jeg seer jeg har forbrudt, det vil jeg aldrig dølge, Bod vil jeg byde, og er det ikke nok, da kaste den Rene den første Steen; kun vogte hvem der mener han er det, sig vel for, ei som Tylvten, i det han løfter Stenen og Røsten, at giøre et Brudd paa Dannished, som mine Skrifter vise, jeg end ei i Drømme ret saae Magen til, end ei i Vagn for Jomsborgs Port! Jeg tænker dog, at man endnu paa Marken kan forstaae mig, naar jeg siger, at netop fordi menneskelig Skrøbelighed, i Pagt med den forvirrede Tid, i hvilken jeg opstod, kan have gjort en Deel af min Tale til et vildledende Exempel for dem der ei gav sig Stunder til at fatte den heel, at netop derfor er det mig ret en SamvittighedsSag at bekæmpe et Opspring, der først ret har lært mig at efterspore og opdage mine Feiltrin, at netop derfor staaer jeg Historien dobbelt til Ansvar for min Opførsel i denne Sag. Man skiælde og smælde kun paa min Person og min Bane efter Hjertens=Lyst, jeg bærer det taalmodig, thi har jeg end ikke forskyldt det, har jeg dog tildeels med min Villie voldt det, og at det Onde var mod min Villie sees aldrig klarere, end naar jeg hielper Skraalerne og bebreider mig selv, hvad de, uden min Oplysning, knap vilde drømt om var Brøde. Man giøre hvad man vil, jeg viger ikke et Haarsbred, selv for al Verdens Boglærde, før jeg troer at have gjort mit Bedste med at advare og styrke den Deel af Ungdommen, der endnu tænker Dansk, og med at bringe de Ungersvende, være sig i eller udenfor Tylvten, hvis Hjerter ei vare onde men som kun henreves af Strømmen, bringe dem til Besindighed og Fortrydelse, medens det endnu er Tid, medens de endnu har Tiden for sig og Kræfter til at vorde vellærde, agtværdige Dannemænd, og hvad de for Resten fik Kald til at vorde. Aabenhiertig vil jeg tale til vor studerende Ungdom, og sige, gaae Historien i Forkiøbet, tiltrodse dig enten Vittighed, Forstand, eller Kundskab, aftrodse os det Fortrin Gud og Historien har givet os, aftvinge os det Dommer Kald vi kun ved Døden kan efterlade dig, afstride os det Formynderskab, vi skylde dig, til du i Sandhed viser dig myndig, det kan du ikke; men forbittre os vore Dage, forstyrre os i vort Arbeide, svække vor Munterhed, mørkne vore Udsigter, giøre os gamle for Tiden, spotte og trodse os, naar vi ældes, og vor Kraft forgaaer, trampe haanlig paa vor Grav, bortødsle med Skiøger det Arvegods vi med Fædrene have samlet, vanære Dannemarks Navn og tage det besmittet i Graven, med dig, det kan du maaskee, om du har Lyst og Mod til at fare frem paa den Vei, som Tylvton, har viist. Men, vil du høre et godt Raad af Sandhed og dine velsignede Fædre igjennem en ældre Broders Mund, som selv foer vild, men vendte om alt i Ungdommens tidlige Dage, og stræber idelig nu, med frommere Hu at træde i Fædrenes Fodspor, da kom lær af Historien, hvad Mennesket er og skabdes til at vorde, lær hvad Fædrene begyndte og vi kaldtes til at fortsætte, dan dig med Flid til at afløse os med Ære, gaf frein i Sandheds Kiærlighed og Kundskab, gak videre end vi, dertil est du født, byg et bedre Dannevirke, bliv en Frugt af Fædrenes herlige Sæd, give Gud i Sandheds Navn, langt skiønnere, langt modnere end vi, Men vilst du arve den herlige Lod, da spot ei med de Gamle, da bøi dig for de graae Haar, da vogt dig for de Ældres Feil, men blot den aldrig med et Trolde-Griin, da viig de Ældre i alt hvad du kan uden Synd, da skat hvert Fortrin, hvor det findes, og sørg kun naar det bruges ilde, da lad heller mindre end mere klog og from end du er, da elsk Sandhed over Alt og lad Historien raade! 11te Decbr. 1818. N. F. S. Grundtvig.