Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1845-12-19
At Generalprocureuren i den paapegede Afhandling skulde have bekjendt sig til et saa ubilligt Princip. eller at hans Yttringer. i den modsatte Retning, skulle have en saa snæver Betydning, som den, Magistraten søger at forklare, kunne vi ikke antage, da Afhandlingen, formeentlig ikke giver Anledning til slige Suppositioner, men tvertimod nævner Veie, Brønde, BrandRedskaber, Vægterløn og deslige, som sin Gienstand, og hvilket desuden aldeles stemmer med Hernes bemærkninger til 363. Vi kunne om saa mindre tiltroe hiin store Lovlærde hiin Anskuelse, da den desuden løber an imod de Grundsætninger, hvortil det Collegium, hvori han fungerer, formeentlig bekjender sig, og som jo saa klart er udtalt, deels i dets Resolution af 7 August 1827, og deels i flere for og senere ergangne Cancellie-Skrivelser, medens det jo i ethvert Tilfælde er vist, at tidtmeldte 363 er saa klar og tydelig, at der og dets omfattende Mening, og den Betydning, det under Communeforholdenes nuværende Standpunkt bør tillægges, ikke kan, eller bør være grundet Tvivl. Jøvrig vil Repræsentationen ingenlunde nægte, at der ogsaa gives Lovfortolkninger og forskjellige Localbestemmelser, snart for een, og snart for en anden Commune, der understøtter Magistratens Anskuelser, men som dog ikke under en vedbørlig Prøvelse kunne være til Hinder for den Anvendelse af 3-63, Repræsentationen i Communens Jnteresse forsvarer. Man har saaledes seet, at Chr. den 4des store Reces, dens 2-414 er allegeret i Faveur af Embedsklassen, at denne nemlig, skulle kunne prætendere Fritagelse for de communale Byrder, idet denne antiqvariske Lov, angives som Kilden til 3-63 og hvorved dette sidstmeldte Lovsted da skulle have en snævrere Betydning, end Ordene lyde og af Meningen klarligen fremgaaer. Men vi skulle formene, at naar man vil tye til en ikke længere gjeldende over 200 Aar gammel Lov, som en Forklaringsgrund for de nuværende communale Byrder, og disses Fordeeling, da maatte man ogsaa føre Samfundet tilbage paa hiin Tids ufuldkomne Commune=Standpunkt, hvis Loven skulde tillægges Betydning. Da dette ikke gaaer an, og da den communale Cultur allerede i Chr. 5tes Tid var i den Grad fremskredet at hiin ældre Bestemmelse ikke var aldeles passende, saa kan følgelig 3-63 ikke indsnævres efter Recessen; desuden kan bemeldte Reces ei heller afgive Hjemmel for en Fortolkning i Faveur af Embedsklassen, saasom Artiklen lærer at ogsaa Personer i KongensTjeneste skulle deeltage i Brolægningen, Vandvæsenet, og andet deslige, medens den samme Reces 2 Bogs 3 Cap. 3 Art. bestemmer at Taxeerborgere hvert Aars Febr. til Communens geistlige og verdslige Brug, af hvad Navn nævnes kan, skulle paaligne Øvrighed, og Borgere, ingen undtagen, det Fornødne efter deres Formue, paa det de fattige Borgere ikke dermed skulle belades. Det er jo desuden en begribelig Sag at Embedsklassen efter sit Cultur og Formuesstandpunkt, har større, og gjør større Fordringer paa de communale Beqvemmeligheder, end den simple Borger, og deraf har større Nydelse, og da Embedmanden ogsaa har en bedre Evne til at bidrage dertil, end den næringsdrivende Huuseier, saa frembyder hverken Loven eller de factiske Forhold nogen gyldig Raison til at lade Embedsklassen, tilflyde Fordelen af Communens Anstrængelser, uden tillige at lade den deeltage i Byrden. - Den ærede Magistrat har yderligere bemærket: At endskjøndt de Jndvaanere som ikke ere Grundeiere, ogsaa have Fordeele af de communale Jndretninger, saa dog maa de svare Leie, og hvori Bidragene til disse Jndretninger maa antages at være indbegrebne, fordi Udleie ren fornuftigviis, maa ved Bestemmelsen af Huusleien tage vedbørligt Hensyn til Husets Capital=Værdi og til Skatterne paa Eiendommen. Men vi skulle formene at Udleierne, ikke saaledes kan beherske Forholdene, at Leien kan fyldestgjøre disse i og for sig billige Fordringer. Huusleien er især afhængig af Concurentsen eller Efterspørgselen, og ikke af Eiernes Beregninger. Selv i Hovedstaden hvor Magistratens ovenantydede Forudsætning har sin bedste Hjemmel, har Ud leieren maattet læmpet sig efter Concurrentsen, og man har desaarsag Erfaringen for sig, at Leien i forskjellige Tidspunkter ikke har givet Huuseieren passende Erstatning for Communal=Byrderne paa Eiendommen. Dette er stedse Tilfældet i de mindre Kjøbstæder; Huuseiere maa da der paalægge sig allehaande Jndskrænkninger og Jnconvenientser for at skaffe sig en meget tarvelig Jndtægt ved Udleie, medens denne Jndtægt ingenlunde fyldestgjør hine af Magistraten udtalte Forudsætninger. - Dette gielder navnlig her i Odense, og Concurrentsen er for Tiden her ikke anderledes, end at jo flere store og smukke Gaarde staae ledige, uden at kunne finde Leiere. Desuden virker den Faveur, som vises Leiere ved at fritage dem for communale Afgivter, skadeligt paa de faste Eiendommes Priis, idet Mange, som ellers kunne ville stille sig i Concurrentse med Kjøberen, finde sig bedre tjente med at leie, og lade Eieren bære alle med Eiendommenes Besiddelse flydende Jnconvenientser. Man har derhos ogsaa hørt den Yttring fra andre Kanter, at det skulle ligge i Communens egen Jnteresse, at lokke Capitalister og Andre ikke til Byen ved ængere Baand knyttede Familier til Communen ved slige Prærogativer, samt at et modsat Princip ville kunne skade Communen. Vi maa oprigtig tilstaae at denne Betragtning efter vores Erfaringer, ikke er af nogen practisk Betydning, i det den antydede Maxime kun har liden, eller ingen Jndflydelse paa Bestemmelsen af Jndividernes Domicil. En Vinding af nogle faa Familier ved et saadant Lokkemiddel er desuden kjøbt for dyrt, og skulle en enkelt Commune tabe en eller anden Contribuent, fordi denne ikke ville deele Communens Byrder med sine Medborgere, da tro vi, at der ikke var noget væsentligt Tab ved en saadan Begivenhed. Man har for en enkelt Commune hørt den Betragtning annonceret, at Grundeiendom forbundet med Borgerskab, skulle være et Moment af en særegen Vægt for Eierens Forpligt til at bære de communale Byrder, idet Grundeiendom og Næring, netop er Særkjendet paa det virkelige Communemedlem, og at disse desuden ved Stemmeret i Byens Sager, og ved Adgang til Byens Jorder havde et præ, der kunne opveie Byrden at svare Communeafgivterne. Men vi skulle dog formene at Besiddelsen af et Huus eller Gaard, og Udøvelsen af borgerlig Næring, der ofte begge tilsammen ikke kunne redde den Lykkelige fra at hjemfalde Fattigkassen, ikke i og for sig er af nogen saadan Importence, at Communeafgivterne derpaa kunne fixeres; Hvem der i Relation til disse Afgivter ere de rette Contribuenter viser Lovens 3-63. Stemmeretten i Byens Sager har slet ingen Pengeværdi, og den har stundom viist sig, selv under aldeles Eenstemmighed kun at være en tom Lyd, og den fortrinlige Adgang til Byjorderne, som skulle kunne være Borgerne et Æqvivalent for Communebyrderne er ogsaa hvad Odense angaaer en tom Lyd, saasom Adgang, til at leie af Byens Jorder, og imod Betaling at faae Køer paa Græs, de eneste Goder man her kjender til, staaer uindskrænket aaben for alle Jndvaanerne. Derimod er det vist, at Borgeren og Huuseieren har mange personelle Oneraat præstere, som Leieren og Embedsmanden undgaaer, og som formerer den Førstnævntes Adkomst til at see de Sidstnævnte medtagne i de reelle Communeafgivter, der sigte til Alles Velvære. - "Endelig har den ærede Magistrat paa flere Steder i sin Betænkning udtalt sin Aversion mod det Beskatningsprincip, der basserer sig paa Contribuenternes Formue og Leilighed, hvilket skulle staae i en saadan Miscredit selv hos Regjeringen og Stænderne, at man saavidt muligt, bør søge at undgaae en Udvidelse deraf. Repræsentationen maa herved bemærke: at ethvert Beskatningsprincip altid vil finde sine Modstandere, eftersom de specielle personlige eller Stands-Jnteresser dermed kommer i Conflict, og saaledes har Udligning efter Formue og Leilighed ogsaa fundet sine Antagonistere, især saadanne, som ville caskere sin Formue, og heler end gjerne unddrog sig, hvis de kunne, den Pligt efter Evne at bidrage til det communale Livs Fremtarv. Men vi erkjende ikke at nogen beføiet Jndvending kan gjøres imod Principet, ei heller at dets Bestridere har stillet noget istedet, der kunne tillægges Almeengyldighed. J Kjøbstæderne, hvor Jndbyggernes Erhverv ikke saaledes som paa Landet, lader sig calculere paa Boniteringen af Jordsmon, men har de mangfoldigste og forskjelligste, ofte fra de faste Eiendomme, uafhængige Kilder, bliver Ligning paa Formue og Leilighed det ene rigtige saalænge man ikke kan paavise noget andet og bedre Princip Naar det derhos ikke oversees at Ansætning efter Formue og Leilighed skeer af et Antal localkyndige og retsindige Borgere, efter Samvittighed og omhyggelig Drøften, at den som troer sig for høit ansat, kan faae sin Ret yderligere undersøgt og paakiendt af den hele Communalbestyrelse og endelig at han endnu igjennem disse to Jnstantser kan bringe den ind for en tredie og sidste, nemlig Cancelliet, saa maa ved denne store Omhu for Samfundet, enhver Sigtelse om Forurettelse og Ulempe ved Principets Anvendelse forstumme. De meget faa Klager, som iblandt flere Tusinde Skatteydere bringes ind for Borgerraadet, og igjen de end færre af disse der befindes grundede, beviser jo tilfulde, at Principet er godt og rigtig, og at den grundløse Lamentation, som fra enkelte Stemmer nu og da høres imod Marimen ikke videre fortjener at paaagtes. Derimod er det fuldkommen vist, af den communale Beskatning, efter Bygnings=Facader og Brand-Taxationer, uden alt Hensyn til Eierens meer eller mindre formuende Tilstand, uden Hensyn til hans Prioritetsgield, hans Nytte af Eiendommen, eller dens mere eller mindre importente Beskaffenhed, ville, som vi ogsaa forhen have oplyst, føre til de urimeligste og ubilligste Resultater, og som vil udarte til en skrigende Uretfærdighed, hvis man nu under en ny Skatteforhøielse ville skaane et stort Antal Communemedlemmer, for deri at deeltage, fordi de ikke ere Grundeiere, uanseet at de have Raad og Lyne dertil, og i Relation til den fordeel de have af de communale Jndretninger, dertil ere forpligtede. Vi kunne i Henhold til vore foranskrevne, og vore tidligere fremsendte bemærkninger ikke være enige i et saadant Ulighedens Princip, men maa i den hele Communes Jnteresse fremdeles andrage og insistere paa, at Afgifterne qv. reguleres paa alle skattepligtige Jndivider i Communen efter Formue og Leilighed; og forsaavidt som denne Lignings maade ikke tages til Følge, maa vi fremdeles erklære os imod Forhøielsen, og derimod urgere paa en saadan Jndskrænkning i Udgifterne til de omhandlede Brancher at Forhøielsen derved kan undgaaes. Sluttelig formene vi, at et fælleds Møde til Sagens endelige Behandling, især paa Grund af den stedfindende Meningsforskiel om Lignings Spørgsmaalet, vil være fornødent. Odense Raadhuus den 24 Octbr. 1845. Derpaa fremlagdes Magistratens Skrivelse af 25de med samtlige Budgetter for 1846 tilligemed de indløbne Klager, over Skatteansættelsen. Man opfordrede derhos Repræsentationen til et Fælledsmøde den 27de for at afgjøre disse Sager, hvilket ogsaa effectueredes overeensstemmende med Magistratens Ønske; man foranledigede tillige Repræsentationen til at gjøre Jndstilling om Budgetternes mere betimelige Affattelse Fremtiden.