Corsaren, 1841-10-29
Tanker og Drøm. Hr. Corsar! De har for en Tid siden fortalt, hvorledes De drømte ved Søerne udenfor Vesterport, og dengang troede jeg Deres Drøm; til Gjengjeld haaber jeg, at De vil troe, hvad jeg har drømt, især da De, ved at opfylde min Jndbildningskraft med sælsomme Billeder, selv har givet Anledning til Drømmen. Forleden Aften nemlig, da jeg havde læst Deres Artikel om Danmarks Opslugelse af det tydske Forbund og seet billedet af det store graadige Nul, der vilde sluge det lille Nul, gik jeg ud at spadsere for at bortjage det ubehagelige Syn, der stadig fremstillede sig for min Phantasi, nemlig Danmark liggende inde i Tydskland ligesom Jonas i Hvalsiskens Bug, men uden Udsigt til at blive spyet og igjen for at gaae og forkynde den store Stads Ødelæggelse. Mine Been førte mig af Toldboden til. Den Stilhed, som altsaa snart omgav mig, bragte mig ordentlig til at takke mine Been for deres rigtige Tact, ja, jeg blev stolt af mine Been, de førte mig dog paa den rette Vei, hvilket er Mere, end mangen Mand kan faae sit Hoved til at gjøre. Som sagt, der var stille derude (Klokken var otte om Aftenen); Himlen havde afregnet og afblæst for den Dag, og Maanen seilede ganske rolig deroppe og speilede sig i Stranden, paa Rheden og i Havnen, hvor der, det veed Gud, er Plads nok for den til at speile sig. Engang imellem kastede den ogsaa sine Blik hen over Staden, saae medlidende med det ene Øie ned til Castellet (hvor engang Struensee og Dampe sad) og med det andet (jeg kunde see det ganske tydeligt) til Politiarresten No. 1., og jeg tør bande paa, at den i dette Øieblik tænkte paa Assessor Selmer, det kunde jeg see paa det underlige bittre Smiil, den i samme Øieblik satte op. Og saa kom ogsaa jeg til at tænke paa Fangerne og paa Mistret Fry og paa Kjærlighed og Barmhjertighed og igjen paa Maanen, "de Elskendes Ven"- kort sagt: jeg blev yderlig sentimental. Men saa randt igjen Deres Artikel mig ihu, og en anden Række af Jdeer - jeg beder Læserne om Undskyldning for, at jeg opholder dem saa længe med mine Tanker og Jdeer, men Jdeer ere en kostbar Ting, hvilket "Figaro" kan bevidne - udviklede sig i min Hjerne - det var politiske Jdeer. Over Havet gik mine Tanker til dets Dronning, den stolte Ø, og til hendes frie Søster hiinsides Oceanet, til deres Fabriker og til deres Concurrent Tydskland, det handlende Tydstland med Preussen i Spidsen. - Fra det frie America til Preussen - ja, det var et underligt Spring, men hvilke Spring kan man ikke gjøre i Tanken? Man kan springe fra det kongelige danske Cancelli til det ligesaa kongelige tydske Cancelli, og der er dog en stor Afstand imellem dem (hvilken Aftand næsten er hele Forskjellen). Som sagt, jeg befandt mig i Preussen. Og, hvad tænker man paa, naar man er i Preussen? Paa Kongen. J Stater som Preussen, Danmark, Østerrig o. s. v. foler man Herskeren allevegne. Jeg fulgte Allerhøistsamme i den store Maneuvre, hvor Allerhøistsamme, som det hed i "Preussische Staatszeitung", udsatte sig for alle Kampens Farer og Møisommeligheder; jeg var med ham ved Broen, hvor Han "saa inderlig godmodig" bad det "unge Tydsklands" Sønner, der til Tegn paa deres Frihedssind bære store Bakkenbarter (thi - endog i Preussen, vil Friheden ud, om det saa skal være igjennem Bakkenbarterne), tage Skjæget ivare for at blive svedet. Og saa tænkte jeg paa den milde Dom over Kühnapsel og paa Benaadningen - han blev benaadet med at radbrækkes fra neden af opad - og jeg tænkte paa den hellige Alliance og Forbundet, kort - jeg tænkte paa det lykkelige Tydskland, wor die Reben blühen", og hvor man kan drikke sig ihjel i Viin - forstaaer sig, naar man betaler den. Men, som jeg saaledes stod og tænkte, fik jeg pludselig et drøit Slag over Skulderen med en Bajonnet, og, da jeg vender mig om, seer jeg først til min Forhauselse, at det var blevet høi lys Dag, og dernæst falder mit Øie paa en stor Grenadeer, der havde fældet Gevær og netop vilde løbe Bajonnetten i mig med Udraabet. "Der Hund soll todt gestochen werden, er raucht Tobak hier." Jeg sprang tilside og greb til Munden - rigtig: jeg rog virkelig Cigar, men var ikke seen med at kaste den bort. J samme Øieblik kom en Officier og holdt Soldaten tilbage fra at fornye Angrebet paa mig. Paa Forespørgsel fik han at vide, hvad der var i Veien, hvorpaa han nærmede sig mig og sagde paa Tydsk. "Tak Deres Gud, unge Mand, at Skjæbnen netop førte mig herhid i dette Øieblik, thi, havde De undgaaet Soldatens Bajonnet, saa var De sikkert bleven hængt for det dumdristdige Jndfald at ville ryge Tobak i en Afstand af mindre end tusende Skridt fra en allernaadigstkongelig Skildvagt. Men jeg seer paa deres Klædedragt, at De er en Fremmed og formodentlig ukjendt med Landets Love, gaa derfor med Gud; men vogt Dem for lignende Tilfælde i Fremtiden." Jeg havde under hele denne Tale staaet aldeles sønderknust, saa uventet og overraskende var mig Alt dette. Vel vidste jeg, at man ikke turde ryge paa mange Steder i "Fæstningen"; men en saa rædsom Straf troede jeg dog ikke, at der var bestemt. Jeg bortfjernede mig imidlertid med et taknemligt Buk, men tænkte paa Veien: Kongen har lovet, ikke at udstede nogen Lov, der angaaer Borgernes personlige Jnteresser, uden Stændernes Raad. Denne Lov synes mig imidlertid at angaae de personlige Jnteresser temmelig nær jeg vil klage til Stænderne. - Ved Slutningen af denne Monolog var jeg kommen igjennem Grønningen og hen til Hjørnet af Amaliegaden; men, Himmel, hvilket overraskende Syn viste sig nu for mig. Paa Gaden var en livlig Færdsel af Mennesker; men Alle vare iførte den besynderligske Dragt: bredskjødede Kjoler, Knæbeenklæder, trekantede Hatte og Allongeparykker, og imellem dem lød en livlig Samtales Summen, men Alt Tydsk. "Gode Gud!" tænkte jeg, hvad er dette? Er Verden spadseret tilbage til Ludvig den 14des Tid? Og Alt dette paa en Times Tid, medens jeg gik ud og betragtede Maanen paa Toldboden? Det er dog næsten utroligt. Vel har jeg seet mangen skikkelig Regjering i smaae Pas gaae et Par hundrede Aar tilbage, men, som sagt, det gik i smaae Pas og ikke saa Dampvogns-hurtigt." Jeg kneb mig selv i Armen for at føle, om det virkelig var mig selv; jo, rigtig! det var mig, min Arm gjorde ondt. - "Jeg vil dog gaae ind paa et offentligt Sted," sagde jeg da til mig selv, "og læse Bladene; der faaer jeg vel Oplysning, og Toldbodbørs ligger netop beleilig, der vil jeg gaae op, hvis den ikke ogsaa har faaet Allongeparyk og Knæbuxer paa." - Det havde den ikke, og det eneste Underlige, jeg opdagede, var, at et nyt Navn var kommet over Porten. Der stod med store forgyldte Bogstaver: "C. von Glockieck-Hawgeter, königlich allerhöchst privilegirter und allerhöchst- allergnadigst begnadigter demuhtiger und allerunterthanigster Speisewirth." - Men nu var jeg allerede bleven vant til underlige Ting, hvisaarsaa jeg trøstig gik op og forlangte en Portion Mad. Paa Bordet laa en Avis, jeg greb den med uhyre Begjærlighed. Det var "Dagen", i egen lange Person, aldeles uforandret. "Du har ikke forandret Dig," sagde jeg halv høit, "der seer man dog een Fordeel ved at være conservativ." - Men den havde dog forandret sig; den hed "Der Tag" og var trykt paa Tydsk. - "Ligemeget," tænkte jeg; "traf jeg end Fanden selv i et Blads Skikkelse, han skulde være mig velkommen," og jeg bekvemmede mig til Noget, som jeg aldrig for eller senere har gjort - jeg læste "Dagen" Først indeholdt den to kongelige Resolutioner, af hvilke den ene bestod i et Forbud mod at bære store Bakkenbarter. Til Tegn paa Hs. Majestæts Liberalitet anførtes ogsaa Motiverne til Resolutionen, hvilke dog i dette Tilfælde indskrænkede sig til det Ene: "At Hs. Majestæt ikke kunde lide denne Prydelse." Den anden Resolution gik ud paa Bekræftelsen af en Høiesteretsdom, der lød paa Halshugning, dog saaledes, at samme allernaadigst skjærpedes til Radbrækning. Men hvo beskriver min Skræk eller Overraskelse, da jeg under Resolutionerne ikke fandt vor nuværende Konges Navn, men et ganske andet, et tydsk. Jeg blev aldeles overvældet af de Følelser, som ved denne Opdagelse strømmede ind paa mig, og jeg vidste ikke andet Raad end at kalde paa Opvarteren og forlange "Kjøbenhavnsposten" eller "Fædrelandet" for deti at finde nogen Opløsning paa den underlige Gaade. Han svarede mig imidlertid med en gjentagen Rysten paa Hovedet, saae paa mig med et medlidende Blik, omtrent saaledes som man seer paa et vanvittigt Menneske, der ingen Fortræd gjør, og gik videre. Men henne i en Krog sad en fortklædt lille Mand, der, som det syntes mig, havde lyttet til mine Spørgsmaal med megen Opmærksomhed. Han reiste sig nu og gik hen imod mig med den Bemærkning (paa Tydsk), at jeg formodentlig var en Oldgransker. Det var jeg nu slet ikke; men, da jeg halvt om halvt begyndte at ansee mig selv for en Gjenganger og nødig vilde være det bekjendt, valgte jeg at være en Oldgransker og svarede derfor Ja. - "Bruder!" raabte Manden, begeistret, "das bin ich auch." (Den øvrige Samtale vil jeg dog gjengive paa Dansk). "De spurgte om "Fædrelandet" og "Kjøbenhavnsposten," vedblev Manden, "jeg kan give Dem Underretning derom Begges Redacteurer bleve hængte, og som Følge deraf gik Bladet ind." "Men Corfaren da?" Dens Redacteurer bleve hængte Dagen før "Fædrelandets" og "Kjøbenhavnspostens." - "Berlingske da? J Guds Navn - den blev dog ikke hængt?" "Jo, man kunde ikke blive klog paa, hvad den egentlig meente, og saa lod man den tilsidst hænge ligesom de andre." "Men har man da ikke klaget til Stænderne?" "Jo." "Naa, og hvad skete da?" - "Minoriteten bifaldt Regjeringens Foranstaltning, altsaa var den i det Hele bifaldet." - "Men, Herregud! hvorledes har dette kunnet skee, uden at jeg har hørt Noget derom? Naar er Alt dette skeet?" "Lad mig see - ja, det er vel henved 200 Aar siden." - For 200 Aar siden, Høistærede? Det er ikke længere siden end igaar, da jeg saae alle disse Blade lys levende." - "Hvor?" spurgte Manden med et Blik, der noget lignede det, hvormed Opvarteren for betragtede mig. - "Her i Kjøbenhavn, oppe i Academicum...." - "De kjender Academicum?" udbrød Oldgranskeren, hvis videnskabelige Jnteresse her overvandt alle andre Betænkeligheder, "De kjender dens Skjæbne? denne sørgelige Skjæbne, som den fik, da den ikke vilde ophøre at tale Dansk? Tal, min kjære, elskede Broder." - Om jeg kjender den? Jeg siger Dem, jeg var der iaftes og læste Bladene der, jeg læste Protocollen, jeg...." - "O! han er gal! Han har studeret sig gal." - "Den Bebreidelse har Jngen gjort mig før nu, og man maa selv være gal for at komme frem med den." "Ak, han er gal" raabte Oldgranskeren paany, og, idet han vendte sig mod de øvrige Gjæster, sagde han: "Denne Mand har studeret Historien og Oldtidsvidenskaben saa længe, at han bilder sig ind, selv at have seet Alt og været med ved Alt. Vi kunne vist høre ganske underlige Ting af ham. Hvad hedder (ved disse Ord vendte han sig igjen imod mig) vor allerhøieste allernaadigste Herre og Konge?" (Ved disse Ord knælede Alle ned og holdt en kort Bon med Hænderne for Ansigtet i Mangelen af Hatte). - "Christian den Ottende!" raabte jeg. "Jeg havde Nok imod ham før," tilføiede jeg og glemte al Forsigtighed, "men imod den, I have, var han jo en Engel." - En umaadelig Latter fra Gjæsterne fulgte disse Ord. - "Hvad hedder Landet her" vedblev Oldgranskeren. Danmark!" skreg jeg, næsten grædende af Smerte over, at det dog nok ikke hed saaledes længere. En skraldende Latter fulgte ogsaa disse Ord. "Hvad hedder De selv?" spurgte Oldgranskeren med Øinene fulde af Taarer, af Latter, "hvad troer De, at De hedder selv?" – "Hvad kommer det Dig ved, Din sorte Hund?" raabte jeg rasende; vil Du maaskee angive mig for Politiet, naar denne Samtale kommer i "Corsaren" (thi der skal den ind - "Corfaren" er slet ikke hængt). Du er en Spion, en -" Med disse Ord foer jeg ind imod ham; men han undveg behændig, og jeg stødte imod noget Haardt. Det var - Rækværket ude paa Glaciet ved Toldboden. Ved min Side stod Skildvagten og sagde med et godlidende polidsk Blik: "De har nok bedst af at gaae hjem og lægge Dem og ikke staae her og slaaes med Rækværket." Jeg Dumrian havde staaet der og drømt.