Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1812-06-06
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. oss- Niende Aargang. No. 46. Udgivet og forlagt af Boghandler S. Soldin. Løverdagen den 6 Junii 1812. Om Forsigtighed. Tilden til de fleste Ubehageligheder i Livet maa oprindelig søges i Mangel paa Forsigtighed. Jeg kiender intet dramatisk Arbeide, hvis Æmne forekommer mig at være uheldigere valgt end Digteren Storm Skuespil Erast, hvori han søger at gjøre den overdrevne Forsigtighed latterlig, thi i intet Tilfælde synes Overdrivelse at være tilgiveligere end netop i dette. Den ældgamle Talemaade: "man kan ikke være forsigtig nok, er Guld værd. Man kan af visse Mennesker blive anseet for mistroiske, ja endog for inhumane, naar man viser sig saa overordentlig forsigtig, men det bør ingen bryde sig om, der hellere vil bespottes end beklages. Vist nok er det ikke mueligt, altid at være forsigtig nok, vi ere Mennesker, vi see ikke altid lige skarpt, vi ere ikke altid lige stemte til at kunne betragte enhver Ting fra de forskjellige Sider, hvorfra den bør betragtes; Jorden vilde tillige blive os til et høist ubehageligt Opholdsted, dersom man bestandig ikke skulde kunne bine andet end farlige Mennesker og farlige Gjenstande rundt omkring sig. Jeg indrømmer ogsaa gjerne, at man maaskee ved lykkelige Omstændigheder undslipper mange Ubehageligheder i Livet, som, naar Tingene altid skulde gaae deres bestemte Gang, vilde blive aldeles uundgaaelige. Vi leve i Tider, hvor Menneskenes Fornødenheder ere blevne alt for store, og hvor saa mange Tusinde, for at tilfredsstille disse Fornødenheder, som hverken passe til deres Stand eller Kaar, pønse paa alle muelige Rænker, som Dommeren selv saa meget mindre kan faae Bugt med, som de ere udtænkte og overlagte i Forveien, og ved gjentagen Udøvelse rassinerede. Bedrageren maa altid, naar Beviserne ikke ere aabenbare, finde mere Medhold end den Bedragede, af den naturlige Grund, at den forste næsten altid i Forveien har vist at forskaffe sin Sags tilsyneladende Retfærdighed mere Probalitet, end den sidste. Der gaves gamle Lovgivere, som bestemte Straf for den, der lod sig bestiele, da de paastode, at enhver bør passe saaledes paa fine Ting, at man ikke kan bestiele ham. Vel var denne Bestemmelse overdreven, men den viser dog, hvorledts Oldtidens Vise vilde vænne Menneskene til at være forsigtige. - Jeg skal her anføre nogle almindelige Forsigtighedsregler, især i juridisk Henseende, som jeg er overbeviist om vil være af stor Nytte i det daglige Liv, naar de tilbørlig lægges paa Hjertet. I. Man inblade sig i ingen muelig Underhandling med noget Menneske, hvis Caracteer og Vandel man, ikke i Forveien har søgt at faae Kundskab om. Man sælge hellere sine Varer for en billigere Priis til en reel Mand, man bestille heller sit Arbeide hos en Professionist, der lader sig betale noget mere for Arbeidet, end indlade sig med ureelle Folk, hvis Rygte er ufordeelagtigt. Den tilsyneladende Besparelse er ingen Besparelse, og hvad man paa den ene Side synes at vinde, det kommer man paa den anden til at tabe, om just ikke altid i Penge, saa dog i Sindsro, ved Drillerier, Ærgrelse og Chicane. II. Man indgaae ingen Accord, var det end om den allerringeste Gienstand, uden skriftlig, og med Vitterlighedsmænds Underskrift. Man ansee ingen Ting for ubetydelig, thi den allernbetydeligste Sag kan gjøres til en betydelig, naar den kommer i en snedig Lovtrækkers Hænder, og der gives kun faa Skurke, der jo vide at søge og finde Raad og Bistand hos en eller anden Vinkelskriver. III. Man afholde sig ganske fra at indlade sig i noget muelig Slags Handel eller Underhandling med Mennesker, som allerede ere bekiendte af forhen begangne slette Streger, og nødes man til at indlade sig med dem, saa gjøre man det altid under en duelig og erfaren Jurists Veiledning og Opsyn. Man sørge fremfor alt for, at Alt hvad der sluttes og indgaaes om, skeer i paalidelige Vitterlighedsmænds Overværelse og med deres Underskrift. IV. Der gives et vist Slags Mennesker, som man aldrig kan vente nogen Erkjendtlighed eller Taknemmelighed af. Man kan overøse dem med Velgierninger; man kan redde dem fra Undergang, saasnart man kommer til at bryde overtvers med dem, drille og chicanere de os paa alle optænkelige Maader. De søge at gjøre Fordringer gieldende, man aldrig har indrømmet dem, nægte deres mundtlige Forpligtelser, fragaae endog deres Haand, bruge deres foregivne Fattigdom som en Skalkekappe, hvorunder de søge at forskaffe sig friProces, og giengielde saaledes Velgierninger med Nederdrægtigheder. Disse Mennesker ere yderst farlige. De trygle, falde i Støvet, kysse Hænder og Fødder, naar de ville lokke os til at opfylde deres Begjering, men trodse, drille og chicanede paa det skjændigste, naar de først have lokket vor Godmodighed og Troskyldighed i Snaren. De ansee siden vor Medlidenhed for Enfoldighed og vor Godhed for Svaghed. Vil man endelig gjøre vel imod saadanne Mennesker, da give man dem saa meget man kan afsee i Penge, men søge altid at holde dem tre Skridt fra Livet. V. Man lade sig ikke blænde af det udvortes Skin, f. Ex. af en ærlig Mine, af en fiin Paaklædning, en ny Silkeparaplue, to Guldsigneter a. Der gives Folk, som gjøre sig ordentlig en Næringsvei af, at bedrage troskyldige Medmennesker, og staae i Complot med andre Spitsbuber. J de nærværende Speculantstider, da der speculeres saa meget med alle Slags Papirer, finde de saa meget lettere Leilighed til at udøve deres Skjelmstykker. Egentlig burde man aldeles ikke indlade sig i nogen Handel med saadanne Mennesker, men vil man endelig indlade sig med dem, saa kan man ikke bruge Forsigtighed nok, og i ethvert Tilfælde maa man tilregne sig det selv, at man bliver bedraget. Det rigtigste og klogeste er, at skye dem som en Pist.