Ribe Stifts Adresseaviser, 1844-05-13
Det er Sagens Hovedpunkt, at det danske Sprog - i et Land, der ligesaavel er dansk som tydsk, i en Folkeforsamling, der ligesaavel repræsenterer dansk som tydsk Befolkning - ikke bliver underordnet det tydske Sprog, men haandhævet i sin gode Ret i sin Værdighed og Ære. Saalænge som denne lige Berettigelse ikke er udtalt og gjort gjældende i Virkeligheden, vil enhver Tillempning være utilfredsstillende. At practiske Ulemper og Ubeqvemmeligheder ville opstaae af tvende sideordnede Sprogs Brug lader sig ikke nægte; men dette er en nødvendig Følge, ligesom saamangen anden, af de givne Forhold, der ikke kan blive en Grund imod Danskhedens naturlige Ret, og hvor en billig og indbyrdes velvillig Stemning hersker, saadan som den bør forudsættes hos en Folkeforsamling, der ville slige Ubeqvemmeligheder tabe det Meste af deres Betydning. Derfor have de danske Slesvigere ofte udtalt, hvad der upaatvivleligt er fælleds Overbeviisning og fælleds Begjering for de Danske i Almindelighed. Thi mere og mere er det gaaet op for Folkets Bevidsthed, at Kampen, som føres inden Slesvigs Grændse for det danske Sprogs og den danske Nationalitets Existents, har den største Betydning for Danmarks Fremtid, – at, dersom det ikke nu lykkes at afdæmme for Tydskhedens Jndtrængen, og at forsvare den danske Nationalitet der, hvor det sydlige Grændsepunkt nu er givet, Følgen kun vil blive den, at Kamppladsen vil blive rykket altid længere mod Nord, saaledes som det i tidligere Dage er skeet, af Mangel paa tilbørlig Grændse-Forsvar. Men den danske Nation har Jntet at afstaae, hvor det gjælder Sprogets og Nationalitetens Enemærker. Vi tør tillige paaberaabe os, at en saadan Deel af Nationen har lagt denne Overbeviisning for Dagen i Gierning, at der er erhvervet en Adkomst til at slutte os til de slesvigske Brødre, hvor det gjælder at værne om Modersmaalets Ret og Ære. Under den meest spændte Stemning af Gemytterne, er den Efterretning bleven udbredt i Hertugdømmernes tydske Blade: at Spørgsmaalet om Sprogforholdene i Stænderforsamlingen allerede skulde være afgjort, – og afgjort derhen, at det danske Sprog ikke skulde agtes ligeberettiget med det tydske, at det ikke skulde staae de Deputerede frit at bruge det ene eller det andet Sprog, men at en Tilladelse til at tale Dansk undtagelsesviis skulde indrømmes Dem, der afgav en bestemt Erklæring om, at de ikke ere det tydske Sprog mægtige i den Grad, at de i dette Sprog kunde meddele sig til Forsamlingen – afgjort altsaa, i det Væsentlige, i Overeensstemmelse med det slesvig-holstenske Parties Fordring, saaledes som denne blev stillet imod den, i Deres Majestæts Reskript udtalte, Grundsætning. Vi kunne ikke sætte Lid til denne Beretning. Thi den triumphererende Mine, hvormed den er bleven greben og udbredt af de anti danske Organer, vilde være kun altfor vel beføiet, dersom en Seier kunde tænkes vunden, der maatte overstige den dristigste Forventning. Og skulde det Sprog, der tales af den halve Deel af Landets Befolkning, ikke uden undtagelsesviis turde lyde i de Folkedeputeredes Forsamling, da vide vi ikke, hvorledes heri kunde sees Andet end en Krænkelse af Sprogets Ære og Ret, som vilde føles dybt og skærende af alle danske Mænd inden og udenfor Slesvigs Grændse. Det er en Tid, da Alt opfordrer til at virke for at oparbeide den danske Tunge, det danske Skriftsprog, den danske Nationalitet i Slesvig, som ved et Sammenstød af sørgelige Forhold er bleven fortrykt og forkuet, til en værdig og ædel Tilværelse.