Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-05-27
De, som have dømt Ludvig XVI til Guillotinen, siger Hr. Carnot, "vare af Nationen beskikkede Dommere, og skylde ikke Nogen Regnskab for deres Dom. Dersom de have bedraget sig, da ere de i samme Tilfælde som andre Dommere, der feile; de have taget feil tilligemed hele Nationen, som har forlangt Dommen og som dernæst ved flere tusinde indsendte Adresser fra Communerne har bifaldt den. Hr. Carnot taler her ganske i samme Aand som Parlamentsherren, fra Toulouse, der sagde til Voltaire, efterat Calas var bleven radbrækket: "den bedste Hest i Stalden, kan snuble!" Voltaires Svar: "men en heel Stald fuld Heste," passer saa meget mindre her, som deels de Dommere, der dømte Ludvig XVI til Døden, snarere bestode af Løver, Leoparder, Parderdyr a., end af Heste, og deels de, som stemte imod Kongens Død, vare i Tallet næsten ligesaamange, som de, der, tilligemed Carnot, stemte for den. Med Varme bebreider Hr. Carnot Geistligheden og Adelen, at de intet have gjort for den Ludvig XVI, som de sige var den bedste Konge. - Og burde de ikke ogsaa have blevet i Paris, hvor Carnot blev, og befandt sig saare vel? Hvad vilde man have gjort dem, Sat deres Hoved paa en Stage, hængt dem ved en Lygtepæl, druknet dem i en Sæk, slæbt dem omkring i Gaderne? Vel; men nærmere kunde man jo dog heller ikke komme dem, Desuden var Velfærdscommitteen, som bekjendt, alt for oplyst et Raad, Robespierre, Marat o. fl. alt for humane Mænd til, at nogen havde vovet det mindste ved at tage sig af Kongens Sag under deres Regjering. "Selv Ludvig Aldes ivrigste Tilhængere, kunne ikke nægte, siger Hr. Carndt, at han jo var en svag Konge; men en svag Konge er ofte ligesaa farlig som en ond, man kunde lægge til, farligere. J en ond Konge (d. c. en Despot) er al Frihed forenet ligesom i et eneste Brænde punct; Friheden har i et despotisk Rige ganske andet at betyde, end i en saakaldt fri Stat; thi her er den, ligesom Straalerne i et Brændeglas, conceutreret hos een Eneste, og derfor af langt større Værd, end naar den er fordeelt blandt Mange. "Friheden, siger Jean Paul, bliver, ligesom en Arvelod, mindre ved Arvtagernes Mængde, og at den, som er allene fri, er meest fri, derom kan der jo ikke være noget Spørgsmaal. Jo mere ond altsaa en Konge er, desto større er Friheden, det vil sige den concrete. Under Ludvig XVI var Folket altsaa ufri, thi Friheden var alt for fordeelt, fordi Ludvig var alt for svag (d. c. god). Da Friheden blev gjen erobret, da Robespierre og flere Revolutionshelte gjorde Guillotinen permanent; da hver Franskmand siden paa det første Vink af Frihedens Repræsentantere maatte lade sig slagte ved Pyramiderne og Acra, paa St. Domingos Kyster og Moscous, Sletter, saa fremkom den sande Frihed, for hvilken ogsaa den gamle Trenk opoffrede sit graa Hoved, der fandt under Guillotinen det, som han savnede paa alle andre Steder. - Da det nu var Folkets alvorlige Villie, at tilkjæmpe sig Frihed og stifte en Republik, som skulde være uddelelig, og først som Keiserlig blev delelig, saa var dette allerede Grund nok til at dømme Ludvig fra Livet, thi, efter Alt hvad vi forhen have viist, maatte under en saa god Regent, som han, Friheden, være saa fordeelt, at den ganske tabte sin egentlige Kraft, ligesom Straaler, der mangle et Brænde punkt. Ganske fortreffeligen beviser Hr. Carnot, "at det er Magten, som bestemmer Alt, og at paa Grund af den, først Jacobinerne, siden Directoriet, derpaa Bonaparte, og endelig Bourbonnerne havde Ret, men at uden Magt ingen fuldkommen Ret kan være til." Ogsaa heri gaaer Hr. Carnot, som et gammelt Medlem af Velfærdscommitteen, ud fra de ægte Frihedsgrundsætninger. Magt er Ret, ergo har ethvert Jndivid, som besidder en naturlig Magt til at slaae sin Medborger ihiel, fordi ingen kan formene samme det, naar det vil, ogsaa Ret dertil, og besidder saaledes den høieste Grad af Frihed, som ellers egentligen kun findes hos Despoten. Æren er den store Løftestang, siger Hr. Carnot, hvorved Nationer sættes i Bevægelse, og i Særdeleshed den franske Nation." Hvor meget stadfæster Historien ikke denne Paastand? Hvilket Lands Aarbøger kunne fremvise saadanne Æres minder som de franske, lige fra 1789 til 1815, Hvilken Nation har vel havt saadanne Løftestænger til Ære, som en Robespierre, Marat og de med ham beslægtede Folkeherskere? Hvor har man vel seet saadanne Decreter, som man saae i Frankrig? Hvor har man vidst bedre at skille Statslegemet ved overflødige Vædsker, end netop der Hvor har Guillotinen og Bajonetten virket med større Kraft end der – Jntet Under, at man i saadant et Land i saa faa Aar kunde oprette en Æres legion. "De Franske, siger Hr. Carnot, ere ikke letsindigere end Jndvaanerne i andre Lande; Revolutionen har tilfulde beviist, hvor bestandige og vedholdende de kunne være i deres Foretagender, naar de have et Maal for Øine, som er deres Opmærksomhed værdigt. - Hvo kan vel nægte i det mindste deres Repræsentantere denne Egenskab, At de gjorde Frankrig fra en uindskrænket Republik til et uindskrænket Keiserdømme, og fra et uindskrænket Keiserdømme igjen til et indskrænket Kongedømme; at de havde i et Tidsrum af 25 Aar Conventer, Dictatorer, Directorer, Consuller, en Keiser og to Konger, og flere Constitutioner end der er Dage i Ugen; at de henrettede Ludvig XVI og siden spændte Hestene fra Ludvig XVIIldes Vogn og trak ham i Triump til Paris, at de ti Maaneder derefter igjen raabte: leve Keiseren, og at de udskjældte Napoleon medens han var paa Elba. - Alt dette er noget, som ligger i Localomstændigheder, men ikke i en letsindig Caracteer." Tvertimod har Nationen altid været sig selv lig. - Den franske Revolution har havt stor Lighed med det babyloniske Taarns Bygning. Næsten Alle vare der, som her, enige i Hovedsagen; men Ulykken var, at den ene ikke forstod hvad den anden vilde, og ved denne Sprogforvirring kom alting i saadan Urede, at Revolutionen ligesaalidet blev heelt tilendrendt, som det babyloniske Taarn. - Men dog maa fra denne Enighed i Hovedsagen undtages Hr. Carnot. Ham hovede Tingene aldrig saa ganske. - Da Ludvig XXVI stilledes for Retten, var han een af dem, der sagde: "korsfæster ham!" - Da Napoleon skulde være Keiser, sagde han, nei, med det Tillæg, jeg veed, "jeg underskriver min Forviisningsact;" – da Ludvig XVIII var kommen til Paris skrev han sine Memoirer. Han har altsaa hidtil i Hovedsagen ikke været enig med Nationen, med mindre han er det nu, da han er blevet udnævnt til Krigsminister. Om Qvaksalvere.