Adresseavis for Børn, 1782-10-23
Hvad hører der ikke ogsaa for Tid og kostbare Kar til Kaffedrikningen. Carl. Ja, det er sandt nok. Der gaaer megen Tid bort ved Kaffelavningen; og alle fattige Folk skulle have deres Kaffetøy, om de saa endog mangle andre Kjøkkenkar. Jeg har og hørt min Fader sige, at Kaffedrikken var en fordærvelig Ting, for den megen Flødes Skyld, som derved blev ødet, og at han tilforn kunde have Smør af egen Fløde til sin Huusholding, men nu, da Fløden bliver drukken op i Kaffe, maae han kjøbe det. Lær. Den Anmerkning er gandske rigtig, min gode Carl. Hvad er altsaa sandere, end det lidet Vers, som din Fader har lært dig? Men hvad vil Du for Din Person lære deraf, for Børn. Carl. At jeg ikke skal vænne mig til nogen Ting, som ikke kan bestaae med min Stand, med min Sundhed, og med mit Fædernelands Vel. Lær. Hvortil vil Du da vænne Dig? Carl. Jeg vil vænne mig til Maadelighed i alle Ting. Lær. Hvad forstaaer Du ved det Ord Maadelighed? Carl. Derved forstaaer jeg Afhold fra alt det Unødvendige og Overflødige. Lær. Men saa maae Du jo Din hele Livstid spise tørt Brød og drikke Vand til. Carl. Ney, det troer jeg ikke, jeg skulde være forbunden til, naar jeg har og kan faae det, som er bedre. Men Sagen er kun, at jeg ikke maae hænge mit Hjerte saaledes derved, at jeg, formedelst sammes Mangel, strax skulde befinde mig ulykkelig. Lær. Hvor passer sig nu det Begreb om Maadelighed bedst, enten ved Brød og Vand, eller ved Forraad af indtagende Spise og Drik, Carl. Unægtelig ved det sidste. Thi ved det, som ingen Lyst opvækker til Umaadelighed, er man af sig selv tilbøyelig nok, til at være maadelig. Lær. Du har Ret. Den besidder og udøver altsaa Maadelighed, som ikke allene vænner sig til Afhold fra det Overflødige, skjønt han har Leylighed til at have det, og som altsaa ikke i nogenmaade lader sin Sandselighed herske over sig. Carl. Men saadan Maadelighed og det man kalder Selvfornægtelse er da vel ogsaa et og det samme Lær. Ja, for saa vidt som den Umaadelige ikke har lært at fornægte sig selv, eller nægte sine Sandser noget. Hold derfor Maade i alle Ting, thi endogsaa det Tilladelige kan blive skadeligt, naar man nyder det til Umaadelighed. En anden Samtale imellem samme Lærer og Discipel om Selvprøvelse. Carl. Hvad vil det ret egentlig sige, min kjere Lærer, at prøve sig selv, Lær. Avis Lær. Stig Du mig først, min gode Carl, om Du i alle Tilfælde kan vide, hvad Ret og Uret er. Carl. Jo, det kan jeg vide. Thi jeg veed, hvad Gud har befalet og forbudet, og baade dette og Øvrighedens Befalinger kan jeg høre, læse, og erindre. Lær. Naar Du altsaa veed det, saa har Duen Samvittighed; eller, der er en Bevidsthed i Dig om det, som er Ret eller Uret. Men veed Du vel, hvad denne Samvittighed nytter Dig til Carl. Ja, at jeg kan vogte mig for at begaae Uret, eller saadanne Handlinger, som ikke ere rette. Lær. Veed Du og, hvorledes Du allerbedste kan vogte Dig for saadanne Handlinger, som ikke ere rette? Carl. Ja, naar jeg ikke tillader mig selv, at have nogle onde Tanker og Forsætter. Lær. Naar nu nogen vilde prøve sig selv, eller komme til en rigtig Kundskab om sin Siels Tilstand, synes Dig da det kunde være nok, om han ikkun allene tilspurgde sig. Hvad Ondt har jeg gjort i Dag? Eller maatte han ikke ogsaa billig spørge sig selv. Hvad har jeg i Dag havt for Tanker, Hensigter og Forsætter, Har de sigtet til det Gode eller til det Onde? Hvorpaa har jeg helst, og naar jeg var allene, tænkt denne Dag over, Har jeg og søgt at dæmpe og undertrykke enhver utilladelig Lyst og Begierlighed i mig, Carl. Det sidste er gandske vist aldeles fornødent. Lær. Hvorfor synes Dig det? Carl. Ofte kan jeg ikke udføre og iværksætte et ondt Forsæt, naar jeg bliver hindret derfra Det bliver da vel ikke til nogen Handling, men derved bliver dog mit Sindelav ikke bedre. Lær. Nu kan Du altsaa sige mig, hvad det at prøve sig selv, vil sige, Carl. Det vil da sige: At man ikke allene skal spørge sig selv. Hvorledes har dine Handlinger været i Dag? Men man skal endog spørge sig. Hvorledes har dine Tanker, dine Hensigter, og dine Forsætter været beskafne? Lær. Hvorfor er det første ikke nok, for Børn. Carl. For at jeg skal ikke bedrage mig selv, og holde mig for bedre, end jeg er. Lær. Hvorledes forbinder Du dermed den Dig bekjendte Lære om Aarsager og Virkninger, eller Følger: Carl. Aarsagen til alle onde Handlinger er onde Tanker, Hensigter og Forsætter. Thi man gjør gemeenlig hvad man vil, naar man kan. Hvo der altsaa ønsker at blive fri fra Følgen af disse onde Tanker, Hensigter og Fotsætter, nemlig for onde Handlinger, den maae søge at bortrydde Aarsagen, nemlig de onde Tanker. Lær. Men hvorledes kan man paa den bedste Maade bortrydde og skille sig ved disse onde Tanker, som opstige hos os, Carl. Naar man gjør sig Umag for at faae Kundskab fra Gud om meget Godt, og naar man af Kjerlighed til Gud, som sin Herre, Beskytter og Velgiører, vænner sig til dagligen ofte at bede til Gud. Lær. Er det fornødent, for saaledes at bede til Gud, at man altid har en Bønnebog ved Haanden, eller at man nødvendig skal betjene sig af en udenad lært Bøn; Carl. Ney vist ikke er det fornødent, min kjere Lærer. Jeg har jo Frihed og Tilladelse til at andrage min Trang for min kjødelige Fader med mine egne Ord saa godt som jeg kan Lær. Det er gandske ret. Og ydermeere, Gud behøver slet ikke at høre Dig bede, for at faae at vide, hvad der fattes Dig; men det er Dig selv, som trænger til og har fornøden at bede, for at trøste Dig ved Erindringen om Gud, og derved blive forbedret. Men skulde der ikke ogsaa være et legemligt Hielpemiddel til at imodstaae de onde Tanker, Carl. Jo, min kjere Lærer. Naar jeg skyer og vogter mig for Ørkesløshed og Lediggang, læser ingen slette og letsindige Bøger, afskyer Omgang med liderlige Mennesker, og derimod er flittig i alt nyttigt Arbeyde, saa er der mindre Leylighed for de onde Tanker til at opkomme i mit Sind, især naar dette derhos bestandig er henvendt til Gud, og jeg ikke glemmer ham i alt hvad jeg foretager mig. Lær. Du har svaret godt, min Søn, og da den ofte igjentagne Efterspørgsel, hvorledes man Avis er sindet, eller Selvprøvelsen hielper meget til alt dette Gode, saa maae Selvprøvelsen vel ogsaa være meget nødvendig for alle Mennesker i alle Stænder, naar de ville blive gode og lykkelige? Carl. Ja, den er gandske vist nødvendig; og jeg veed ikke nogen Stand, som paa en anden Maade kunde komme dertil. Lær. Hvad Aarsag har Du til at være forsikret derom. Carl. Ethvert Menneske skal jo selv beflitte sig paa sin Forbedring; men hvorledes kan nogen det, som ikke veed, hvorledes han er sindet. Lær. Hvorledes forstaaer Du det, at et Menneske skal selv beflitte sig paa sin Forbedring? Carl. Det forstaaer jeg saaledes, at man skal bestræbe sig at kjende og søge at anvende de Midler, som Gud har behaget at anvise os til vor Lyksaligheds Befordring. Lær. Altsaa bør da vel ogsaa ethvert Menneske vide, hvorledes han bør være sindet? Carl. Ja tilvisse er det fornødent, at vide det. Lær. Men følger nu deraf ikke, at Uvidenhed og Vildfarelse ikke maae taales i nogen Stand, og at ethvert Menneske altsaa maae lære at tænke rigtigt, Carl. Jo, det synes mig ogsaa at følge deraf. Lær. Kunde Du vel sige mig, hvorledes det følger deraf. Carl. Fordi et Menneske ellers ikke faaer enten overhoved nogen rigtig Samvittighed, eller Bevidsthed om det, som er Ret eller Uret; eller og Mennesket tager feyl og farer vild i For skrivtens Anvendelse paa mange vigtige Tilfælde, og derover ikke ret kan prøve sig, og følgelig heller ikke forbedre sig. for Børn.