Jyske Efterretninger, 1768-02-19
Vinterens Nytte og Merkværdigheder. Hinter, hvor fæl, hvor mørk, hvor bedrøvelig og hvor kold en Tid af Aaret er du ikke, Saa sige mange: Ja jeg veed dem. der ønske med Svalen at kunne hende, naar Vinterne begynde at nærme sig, og ved det behagelige Foraars Ankomst igien komme til Live, og saaledes ligge i Dvale udi den for dem saa modbydelige Tid. Men Uforstandige, hvor røbe J ey eders Uforstandighed, Burde det ikke være eder nok at høre; Gud dannede Vinteren. P. 74, 17. Kan han, al Godheds Kilde, giøre andet end det, der er godt Kan Ordenens Gud, Gud foretage sig noget, der ikke sigter til det Gandskes Beste, og ved hvilket hans Skabningers Lyksalighed kunde ikke befordres, Hvor besværligt vilde det ikke blive for eder, der regne Vinteren blant Livets Besværligheder, om her var en bestandig Sommer med en vedvarende Hede, Monne det ikke vilde blive eder en langt større Byrde, Mon J ikke i den Beskaffenhed vilde prise de Folk lykkelige, hvor der gaves en behagelig Omvexling af Vinter og Sommer, som af Dag og Nat. Ja J, der ere saa misfornøyede med denne Aarets Tid, foruden at J vil mestre den Aller høyestes vise Indretning, og tænke, at J kunde have lavet det bedre end han, saa give J og dermed tilkiende, at J hverken vide, hvor fornøden Vinteren er, ey heller skiønne paa, hvor vel Naturens Herre har sørget for os, og beredet alle Ting til at tage imod og giennemgaae denne kolde og ufrugtbare Tid, samt at J betragte Vinterens Skiønheder, som det umælende Creatur Sommerens. Det er sandt, om Vinteren ere alle Ting ligesom døde i Haverne og paa Markerne; Men hvor var det mueligt, at Jorden, denne saa flittige og frugtbare Moder, kunde bestandigen frembringe sin Afgrøde for Mennesker og Fæe saafremt den havde ikke nogen Tid Hvile, en kort Slumme Tid, i hvilken den kan samle sig nye Kræfter til des syrrigere at give sin Velsignelse af sig? Hvad Menneske, hvad Creatur kunde længe holde det ud, om det skulde, uden at nyde nogen Hvile, bestandigen fortfare med Arbeyde, hvor skulde da Jorden yde bestandigen til os Græs og Korn, hvor skulde Træerne meddeele os sine Frugter, om de ikke havde nogen Tid at hvile sig udi, Vilde vi ikke komme til at oprykke Katoste ved Busken, og Enebær Træers Rødder blive vor Brød. Joh. 30, 4. Ja, vi vilde ikke engang kunde finde dem til at stille vor Hunger med. Det er sandt, Vinteren er kold; Men hvor fornødent er ey det? Denne kolde Klædning, med hvilken Jorden og Vinteren iføres, bedækker ey allene Sæden og Planterne, hvorved Jordens Varme bevares og dens Frugtbarhed befordres; Men hvor meget hielper Naturen ikke og til vort Ophold, i det den afkieler og forfrisker Luftens og vort Blods Heede. Forfaren. farenhed lærer, at man er friskere og Vinteren end om Sommeren, og i de Nordiske Lande boe de sundeste og ældste Folk. Var Vinteren ey, saa vilde vort Liv være uselt og møisommeligt. Om vi end kunde faae Forraad nok, kunde vi ikke blive i Stand til at nyde den. Skulde Bonden bestandigen pløye og saae, høste og føre i Laden, hvad Tid skulde han have til at aftærske den Guds Velsignelse, han indbragte til sin og vores Nytte. Uden Vinteren vilde Handel og Vandel mange Stæder ophøre, og hvor mange Provincier og Nationer række hverandre derved Hænder, og Brød, At jeg ey skal tale om, at vore Lande vilde blive en bestandig Skov, og Halvdelen af Træerne forgiæves skabt; At der ere mange Forretninger, der egentlig passe sig paa Vinteren, og ey kan passe sig til Sommeren, og dog ere for det menneskelige Liv saa aldeles nødvendige. Er Vinteren ufrugtbar og kold, hvor har den gode Fader raadet Bod saa vel paa det ene som paa det andet. Er Vinteren hos os det samme som hine 7 ufrugtbare Aar hos Ægypterne, saa er jo Sommeren som samme 7 frugtbare Aar, udi hvilken vi kan indsamle fornøden Føde for os og Dyrene, saa vi have herudi saa lidet at klage som fordum Jstaeliterne over, at der faldt intet Mann og Sabats Dagen, da der faldt dobbelt Dagen tilforn, at de kunde indsamle til begge Dage. Desuden er Vinterens Ufrugtbarhed og til Nytte for Landmanden, der maae leve af hvad, han ved sin Sved og Arbeyde indbringer om Sommeren. Føden fik han for sig og Sine; Men hvad vilde han saae til sine øvrige Udgifter, naar han vilde blive nødt til at giveet Læs Høe og 1 Td. Korn bort for at blive af med en anden, og havde saa lidet eller intet for sin Sveed. Er Vinteren kold, hvo kan med billighed klage derover, skiønt den trykker de Fattige og Uformuende, da Skaberen har forsynet os med alt det, som kan bevare os mod Vinterens Strænghed, Meddeeler ikke Skoven os sine Træer, Biergene sine Steenkul, Jorden sin Torv, at vi ved dem kan giøre den koldeste Vinter til den varmeste Sommer, Overlader ikke de vilde Dyr os deres Pelser, Faarene deres Uld, Giæsse, ne deres Fieder for at byde Trods til Vinter=Kulden. Det Det er sandt, at Sommeren giver os et deyligt Syn af de Blomster fulde Enge og de grønne Træer, men kan Vinteren mindre indtage et agtpaagivende Øye ved sine prægtige Malerier. Jeg negter ikke, at, naar man en Sommer=Morgen udstrækker sit Øyesyn over en Eng, hvor Dugens Draaber legge sine Perler paa hver Græs=Pibe, og ved den opstigende Soel give en Glands fra sig, som den var besat med idel Diamanter, det Syn kan jo henrykke den, der betragter Skaberens Storhed i det Mindste, og i sit Hierte ophøier Regnens Herre og den, der føder Dugens Draaber. Men Kiære see samme Eng om Vinteren, naar den er overlagt med Snee eller Riim Frost, og Solens Straaler begynde at spille paa den, see den ret an, du vil faae Aarsag at sige: Jkke at Salomon i al sin Herlighed var klædet som denne Eng. Ja, jeg tør sige, at hvis Solens Straaler sloge derpaa an med sin fulde Styrke, vilde dine Øyne ikke kunde taale at see dens Glands. Saa at er Jordens Sommer=Dragt som en grøn Fløyels Kappe, overalt broderet med de skiønneste Blomster i deres høyeste Skateringer, saa er dens rette Vinter=Dragt som en Kiortel af Sølvstykke, besat overalt med de kostbareste Ædelsteene. Er det et yndigt Syn at see en Skov om Sommeren i sin fulde Grønhed; Beskue et Træe om Vinteren, hvis Greene ere pudrede og omhyllede med Riim=Frost; Betragt det ret, naar Solen skinner paa det, er du ikke et Fæe men et Menneske, saa vil du sige: Vinteren fortæller Guds Ære, og Riim=Frosten vidner og hans Herlighed. Han er sig selv liig, herlig baade Vinter og Sommer. Dog, der ere endnu andre Ting, hvori Vinteren bliver os en læreriig Skolemester, og viser, at Gud er underlig i sine Gierninger. Havde jeg ikke sat Grændser for mine Tanker, og søgte jeg ikke at undgaae Kiedsommelighed for Læseren, skulde det være mig en let Sag at vise, at Vinteren frembringer fleere Under end Sommeren, og da den er ufrugtbar i Henseende til Jordens Afgrøde, er frugthar paa Ting, der maae sætte os i Forundring. Hvad Forskiel vidste vi mellem Heede og Frost, dersom vi ikke havde ligesaapel Frost om Vinteren som Heede om Sommerens Begge. ge stride imod hverandre som uforsonlige Fiender, og dog stemme de begge overeens, naar de komme til den høyeste Grad. Vi finde en Brænden, naar vi komme Jlden for nær, og hvor skarpt Frosten brænder, kan den sige, der enten maae reyse længe i en klingende Frost, eller vil holde sine Hænder længe i Sneen. Sneen er i sig selv kold, og dog har den en varmende Kraft, som man kan see deraf. at den Jord fryser ikke, der er bedækket med tyk Snee. Ja man har Exempler paa, at de der have syntes at være frosne ihiel, ere komne til Live igien ved at legge dem ind i en Snee=Dynge. Kulden trækker et Legeme sammen, og giør det tættere og fastere, hvilket man kan see paa Jern der, naar det først giøres gloende, og derpaa stikkes i kold Vand, bliver des tættere og haardere. Derimod udvider ogsaa Kulden. En Tin Flaske, som er fyldt med Vand. vel tilskruet for oven, og sat i Kulden, at den fryser, faaet deraf en Rævn, hvor igiennem Jisen trænger op og frem Havde den ikke en udvidende Kraft, saa havde ikke saamange Huus Mødre denne Vinter havt Aarsag at klage og ver, at Flasker og Leer=Kar vare frosne i tu. Et Vægt Lod, 56 Pund vægtig, løftes op, naar Vandet i en huul Cylinder af Messing, der er 5 Tomme høy og næsten 2 Tomme bred, og ligeledes med en messing Tappe eller Skrue fast bevaret, fryser, og derved stiger op ad. Jeg har alt nævnet Snee og Jis, og, skiønt enhver forstaaer, hvad jeg meener, saa er det dog saadanne Ting, som den mindste Deel kiende, om de og hundrede Gange har seet dem: Hvo har betænkt dette Spørsmaal. Er du kommen til Sneens Forraads Kamre, Eller kan du see Hagelens Forraads Kamre, Af hvis Liv er Frost udgangen, og hvor fødde Riim=Frost under Himmelen? Job. 38, 22. 29. Hvad Regnen er om Sommeren, er Sneen om Vinteren. Sneen bestaaer af frosne Damper, der blødes ved en mild Luft, at de blive flydende og fugtige, og, naar de falde sterk sammen, gjøre de store Flokker. Og nu J ypperlige Snee=Flokker, hvor konstige ere J skikkede, hvor herlig dannede, Hvilken, Malers eller Skildrers Haand er i Stand til at skildre er ders ders rette Skiønhed. O! hvad er her ikke for Stierner, for Roser, for ulignelige Figurer, der synes vel for et flygtigt Øye uordentlige, men alle dog saa ordentlige og regelmæsige, som de med en Cirkel vare afmaalede, Alle komme de deri overeens med hinanden, at de har 6 Kanter, at disse 6 Deele ere hinanden fuldkommen lige, alle Vinkler, alle Hiørner, som findes om Middelpunkten, lige store Hvorfore de ellers alle ere 6 kantede og har ey anden Skikkelse, det hører til Naturens Hemmeligheder, der lader sig see, men ey forklare. Ol at enhver og denne Vinter vilde aabne engang sine Øyne, og betragte med Agtsomhed disse smaa Vidner om den forunderlige Gud, der er stor, end og i det Mindste. Millioner deraf flyve os om Ørene og for Øynene, de falde paa vore Hænder, de tale til os: "Saaliden jeg end er, saa ringe jeg end agtes, saa er jeg dog et Under fra Skaberens Haand, et Beviis paa hans Viisdoms Storhed. De største Konstestykker ere intet mod mig. Dog betænkes det af den mindste Deel. Sandeligen det var en Skam for et fornuftigt Menneske, end sige for den, der bekiender, at han troer en almægtig Gud, Himlens og Jordens Skabere, om han derved blev blind og døv. End meere: Lad os engang besee vore frosne VindueNuder og see, hvilke Spyd og Sværd, hvilke Træer med Greene, hvilket et net og ziirligt Løvværk derpaa forestilles os. Det er ey nok, at vi sige: Det gjor den Salpeter, der er i Luften. Kan jeg dog og ved en varm Kakelovn giøre Iis, naar jeg sætter et Fad med Vand i et andet fuldt af Snee, der er blandet med Salt og Salpeter. Men hvem har da lagt i Naturen saadanne Konster, og givet Salpeter saadan Egenskab, Virkning og Kraft, Lad os betænke, hvad Jis er, og hvad Magt den haar. Den giør Floder og Strømme saa haarde som Steen. Hvor man før saae de brusende Bølger, der ligger nu den sterkeste Broe, der har tvinget Bølgernes brusende Magt. Hvor man for paa de sterkeste Skibe kunde frygte for, at lide Skibbrud, der kiører og rider man nu, uden mindste Frygt for at drukne.