Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-04-17
Halvhundred Aar er nu forsvunden, Siden vi Brudepar stod her; Vi har os karsk og sund befunden, Hvorfor Guds Navn høilovet vær Dertil han sine faderlige Gaver Saa uforskyldt os nyde lod; Ei nok vi her ham takket haver For han var os saa blid og god. Ei kan vi her vor Tak saa fuldt frembære, Som vi erkjende, skyldig er; Men lad vort rørte Hjerte være Det Offer, Gud, som Du har kjær Omsider, naar vor Aand skal sig opsvinge J Himlen, hvor vor Fader boer, Skal der en bedre Lovsang klinge J høie Aanders Englechor. Ja, der vor Aand skal evig see og kjende Den, Støvets Øie ei herneden saae, Naar vi med Palmer udi Hænde For Lammets Trone med hvide Klæder staae. Ei glemme vil vi Fædrelandets Fader Med al høikongelige Slægt; O Gud, Du aldrig dem forlade, Men tag dem i din Varetægt! Derpaa en Skaal vi samtlige vil bære, Den vi tilbunds vil tømme udi Eendrægtighed hos Alle, Fjern og Nære, Lad blive til vi samles skal hos Gud, J Stiftstidenden Nr. 55 har en Jndsender under Mærket 10 i al Venskabelighed søgt at gjendrive vore Yttringer imod enkelte Communalbestyrelser i vort Jnserat i Nr. 52, samt paastaaet, at vi mangle Kjendskab til Forholdene. Hvad Hr. 10 mener med vort Kjendskab til Forholdene, forstaae vi ikke tydelig; vi kjende da forholdene i Væggerløse Sogn, og vi vide, at det er blevet Communalbestyrelsen muligt, at holde Sognets Fattig inden dets egne Grændser, uden at de søge andre Sogne og betle. Saalænge det ikke er godtgjort, at den Fattiges Natur er anderledes beskaffen i andre Sogne, end i Væggerløse, saa troe vi, at man kunde følge dettes Exemvel. Hr. 10 mener, at det er baade mod de guddommelige og menneskelige Love, at berøve et Menneske sin personlige Frihed; her er ikke Tale om at berove Nogen sin Frihed, Menneskets naturlige Rettighed og et af Livets største Goder, men at benytte Friheden til at ligge, er ikke det Maal, Frihedens Venner have sat sig. Han mener, at det er umuligt for en Fattigcommission (eller her paa Landet Forstanderskab) at holde Control med, at Lovbudet mod Betlere bliver overholdt. Vi ere af den Mening, at naar den Fattige modtog saa rundelig Understøttelse, at han deraf kunde have sit tarvelige Udkomme, og det tillige, naar han modtog denne, blev ham alvorlig betydet, at der herefter ikke meere maatte betles, vilde der bidrages meget til at hæmme Betleriet. Til Slutning gjør han os opmærksom paa Lovgivningen om Fattigvæsenet, og undrer sig over, at vi ikke kjende denne, som han synes at antage, eneste Udvei til at hæmme Betleriet. Denne Udvei have vi kjendt i lang Tid, og nok en Udvei, naar f. Ex. Væggerløse Sogns Beboere vare enige i, ikke at give Tiggerne, da skulde disse, saavelsom enhver anden Beskjæftigelse, der ikke finder Næring, forsvinde af sig selv. Skulde Væggerløse Sogn anholde alle de Betlere, som der drive deres Væsen, eller rettere Uvæsen, da vilde vi faae travlt med at bringe dem til de Communer, hvor de ere forsørgelsesberettigede, og dersom Fattigcommissionen da fandt for godt, ikke at tage sig videre af dem, kunde vi vel snart vente dem igien, hvilket blev en idelig Anholdelse og Overbringelse, som synes at kunne undgaaes, naar Vedkommende tilbørlig vilde sørge for deres Fattige. Jmidlertid ere vi dog enige i det Væsentligste, og navnligen i Tiggeriets Ophævelse; det er kun om Maaden, hvorpaa dette skal skee, at vi ikke ere enige. Jndsenderen heraf er af den bestemte Mening, at enhver Commune skal sørge for sine Fattige, saa at de ikke behøve at betle; de Fleste vilde da foretrække at nyde deres Understøttelse i det fredelige Hjem, istedetfor det omflakkende og nedværdigende Liv, at betie. Altsaa, bort med alt Tiggeri, det er Naturens og Christendommens Bud, det er vore Loves udtrykkelige befaling; til dette Maal burde vi Alle stræb med forenede Kræfter. – Da Betleriet i Væggerløse Sogn ikke har almindelig Jnteresse for dette Blads Læsere, har jeg ikke Lyst til, oftere i denne Sag at komme tilorde. 8. Det var ønskeligt at vide Navnet paa den Godseier og den Provinds, hvorfra han forskriver sig, som i Lollands-Falsters Stiftstidende Nr. 56, underskrevet Kbhpst." angives ikke at ville sælge et Parti Hvede i Kjøbenhavn til den meget antagelige Priis 16 Rbd., men at samme, efter medgivet Ordre, først maatte afhændes, naar Prisen var stegen til 20 Rbd. pr. Tde. Enhver, som ikke har Penge i Skjeppeviis, vil da vel vogte sig for at henvende sig til ham om Jndkjøb af hvilkensomhelst Kornsort til gangbar Priis, der allerede er høi nok og desaarsag meget rykkende for Pluraliteten af Folket. Dog, Gud være lovet, der gives endnu Godseiere, med flere Landmænd, som ikke have egen Jnteresse alene for Øie, men ogsaa lage Hensyn til Andres Tarv og derfor ikke fordyre Li veis første Nødvendigheder i den Grad, at Erhvervelse deraf bliver næsten umulig for de mindre formuende Clas ler, saavel paa Landet som i Kjøbstæderne. (Forlangte Jndrykkelser.)Hr. Tømmermester S. Mortensen i Saxkjøbing har i denne Tidende averteret Condition for Tømmersvende; men vi maae antage, at det blot er Hr. Mortensens Spøg, naar han tilbyder Huustømmersvende en Dagløn af 4 Mk. a 4 Mk. 8 s., Tømmersvende, som forstaae deres Dont, have fra Paaske her i Nykjøbing erholdt en Dagløn af 5 Mk. 8 s., og her er Beskjæftigelse nok for duelige Arbeidere. At altsaa ingen vil tage til Saxkjøbing og arbeide for en nedsat Dagløn, uden Folk, der ei kunne udføre, hvad der bør fordres af dem, synes saa temmelig rimeligt. Hr. Mortensen var derfor nok selv bedst tjent med at lønne sine Arbeidere saaledes, som andre agtede Mestere lønne deres. J. Til de hyppige Udbrud af Overmod og Raahed, man endnu støder paa i de forskjelligste Stænder, og som vist vilde blive sjeldnere, hvis de hyppigere bleve offentlig paatalte, hvor de ere af en saadan Natur at de kunne og bør paatales, hører følgende lille Begivenhed, som forefaldt her i Kallo den 22de f. M.: En fattig Arbeidsmand, Ole Mathiesen, som efter Gaardmand Chr. Hansens Foranstaltning var ifærd med at opgrave en Skjælgrøft imellem dennes og Smed Carl Jokumsens Jordlodder, blev pludselig overfalden af Smedens Karl, Jens Larsen, hvis Huusbond Grøftens Opgravning ikke behagede. Karlen begyndte med at fratage Arbeidsmanden hans Redskaber og kaste dem ud over Grøftvolden, og idet han yttrede: "Nu skal Du med stødte han derpaa Manden, skjøndt denne sagde at ville gaae bort godvillig, ned i Grøften, tog ham voldsomt i Nakken og Ryggen og slæbte ham op paa Volden, greb ham endelig i Benene og tumlede ham ned paa den anden Side, hvor han blev liggende en Stund bevidstløs. Chr. Hansen, der tilfældigviis kom tilstede, gik ind over Volden til Smedekarlen, uden at vente selv at blive overfaldet; men denne modtog ham med et saadant Stød, for Brystet, at han faldt baglænds ned i Grøften, og det var vel ikke blevet derved, hvis ikke Smeden selv var kommen til med den Befaling til Karlen: "Nu maa Du ikke meere." Da Chr. Hansen derpaa spurgte Smeden: "Hvem har givet Din Karl Lov til saaledes at behandle Folk, svarede denne: "Det har jeg givet ham Lov til." Det er altsaa tydeligt, at denne Voldshandlinger skeet efter forudgaaet Aftale, og at Carl Jokumsen er Ophavsmanden til den. Hvad Opreisning, Retten vil give den mishandlede Arbeidsmand, vides endnu ikke; men den Straf, Smeden og hans Hjælper tilkomme i rettænkende Medborgeres misbilligende Omdømme, skulle de ialtfald ikke undgaae, skjøndt Carl Jokumsen maaskee vil trøste sig med, at det ikke er første Gang, man dadler ham for Noget, han burde ladet ugjort. Kall pr. Saxkøbing, den 3die April 1847. Hans Larsen.