Viborger Samler, 1780-08-21
Jmellem mine medstuderende var der i sær een, som meget udmerkede sig, men var derfor ikke desmindre elsket af de andre, da Naturen havde nedlagt hos ham et, jeg veed ikke hvad af mildt og beskedent, der gjorde hans Fortienester tilgivelige. Vi fandt strax den største Tilbøielighed til hinanden, og Tiden for- ogede den saaledes at vore Hierter udgjorde kuns eet. Da vi forlod Læsningen, fuldførte vi vore Øvelser, sammen, og gjorde ligesaa vore første Felttoge sammen. Afor (saa hedde min Ven) reddede mig eengang Livet i en Skærmydsel. Hans Stand var ikke under min, og han forbandt endnu dermed Glandsen af Prindsens besynderlige Yndest; min Fader var død; og det var hans, der havde erholdet den ledige Plads i Fyrstens Hierte. Azor brugte, sin Anseelse saavel, at han skulle have gjort sig mange Venner ved Hoffet, dersom saa ædel en Følelse ellers kunde finde Adgang i egennyttige Siele. Snart lod en grusom Prøve ham erfare, at Lykkens Tilbedere kiende intet Venskab, uden dennes. Hans Fader mishagede Prindsen, faldt i Ungade, og døde faa Dage efter af Sorg. Afor selv følede Følgerne af sin Faders Fald; de, som han havde gjort allermeest for, anholdte om hans egne Betieninger, alle de benaadninger, hans Huus havde nydt af Hoffet, bleve ham fratagne, saa han saae sig paa eengang uden Brød og uden Midler; thi som hans Fader altid havde elsket Pragten, saa forslog kap hans heele Efterladenskab til Gieldens Betaling. Afor bar sin Ulykke som en Mand der aleene havde lempet sig efter Gunsten. Utaknemmeligheden af dem, han han havde gjort sig forbundne, forundrede ham ikke, thi han havde gjort sin Regning derpaa; jeg aleene blev tilovers for ham, og han troede ikke at have mistet noget. Agor var min Ven for sin Uheld; jeg gjorde ham til min Broder, mine Midler, der vare betydelige, bleve ogsaa hans, og dette var endda ikke alt; jeg vovede at mishage Prindsen, jeg talede til ham for Afor. Hoffolkene forklarede det for Fyrsten, som om jeg havde manglet i min Ærbødighed, og alting var tabt for mig hos ham, fordi jeg havde brugt min Forbøn for en ulykkelig, der var uskyldig, og var min Ven. Saasom jeg ikke var ærgierrig nok for at være Slave, saa græmmede jeg mig ikke over den Lykke at være fri, og jeg afsagde uden Kummer de Ærestrin, som man ofte udelukkes fra, just fordi man fortiener dem. Det jeg giorde for Afor, rørte ham lige ind i det inderste af Hiertet, men det rørte ham, som et Menneske, der ville have gjort alt det samme for mig. J stedet for at undslaae sig derfor, forekom det ham ganske simpelt, og han betiente sig af mit Gods, som han skulle have brugt sit eget, og som jeg selv skulle have betient mig deraf, om jeg havde været i hans Sted. Vi begav os til een af vore Gaarde, og levede der ret lykkeligen. Studeringer behagede os begge, og den korteste Deel af vor Tiid, som de ikke opfyldte, blev anvendt til Jagten, Spadseren, og denne søde Meddeelelse af Tanker og Følelser, der udgiør Venskabs Behagelighed. Vor Lyksalighed forekom os saa meget des angenemmere, som den ikke blev os misundt; og den kostede os for lidet, for at være det. Vi tvivlede ikke eengang paa, at man jo i Verden troede vor Skjæbne meget beklagelig, i det Øieblik, da vi velsignede Himlen for den lykkelige Vanheld der havde, forskaffet os den. Omgang med Muserne, den søde Utvungenhed, og det endnu sødere Venskab opfyldte alle vore Øieblikke, og saaledes hensvandt vore Dage roligen. Vor faste Beslutning var at flye Kierlighed som en Klippe for Lyksaligheds og Viisdoms Skib; men hvo kan smigre sig med stedse at blive følesløs, Øieblikket for at elske kommer, og Hiertet flyver sine Kæder imode.