Viborger Samler, 1776-04-01
De nyere Forfægtere af den Meening, efter hvilken Menneskeet ved Døden skulle blive til intet, have ligeledes, som man vel kan tænke, søgt at gotgiøre, at der i deres Meening intet fandtes, som kunde være Menneskeligheden til Skræk eller Afskye. Man har beskrevet Døden, som et Aandedræt, hvori man pustede Livet fra sig, og faldt derpaa i en tryg og evig Sovn, og befriedes for bestandig fra alle ubehagelige Fornemmelser. Man har for at forhøie Glandsen af denne Forestilling, opregnet dette Livs Besværligheder og Lidelser, paa det den evige SøvnsSodhed maatte falde desto meere i Øinene. Kort, man har sagt meget, som dog i Grunden siger intet andet, end Cicerons Beviis: at den, der ei er til, er eiheller ulykkelig. Hvor meget falskt og urigtigt der er i disse Betragtninger, kan ei vel her udvikles med den tilbørlige Fuldstændighed. Den Tilstand, som beskrives saa ønskelig, er den allermodbydeligste, som Mennesket kan tænke sig. Man maa endog forbinde Forestillinstillingen af den, med hvilke Omstændigheder man end vil, saa bliver den stedse en skræksom og græsselig Tanke for den menneskelige Natur. Alt det, der har Liv, føler en heftig Drift til sin Vedligeholdelse, en Drift, som uden Tvil er den første og væsentligste hos alle levende Skabninger. Hos Mennesket billiger Fornuften selv denne alle Dyrs almindelige Drift, og understøtter den med fleere Midler, end de andre Dyr have, eller kiende. Vi føle kiendelig nok vor Attraae efter at leve, at virke paa andre Ting, og at tage mod deres Virkning paa os. Alt det, der synes at indskrænke vor Forbindelse med den øvrige Verden, er os ubehageligt. Endog naar man kun anseer Døden for en Overgang til et andet Liv, bliver den forfærdelig, fordi den dog forstyrrer en Deel af os, og ligesom ophæver ald Forbindelse imellem os og Verden. Er da vor Vedligeholdelse os saa magtpaaliggende, er den vor første, største, og vigtigste Pligt, hvilken Tanke kan da være græsseligere, end at troe sig bestemt til en fuldkommen Undergang, saa vi igiennem Millioner af Aarhundrede, baade for og efter os, ere, have været, og blive et Jntet, undtagen de Øieblikke, de 60 eller 70 Aar, da vi vare til for at smage den Lykke at være til, en Lykke, der siden, uagtet ald vor heftige Attraae, evig skulde nægtes os. (Meere følger.) Følgende (Følgende er indsendt.)Man læser i Samleren No. 2 dette Spørgsmaal. Naar en Præst vil forrette en Kopulation, ham lovlig tilhørende, i en anden Præstes Sogn, for at tiene Brudefolkene, enten det nu skeer i Kirken eller Huset, er han da forbunden til at have den anden Præstes Tilladelse? Dette beaer endeel, søgende Beviis Lov. 2, 11. 3. "Jngen Præst maae sig med andens Kald bevare. uden det skeer efter den rette Sognepræstes Begiering, og med hans Villie, eller Superintendentens Befaling, Grunden hertil var, at somme Skibs=Felt=Guarnisons= og afsatte Præster snege sig til at forrette et og andet i Sognene for at fortiene en Skilling, eller og hvor der var Vacance eller Suspension, da det tilkom Biskopen at beskikke en Jnterims=Præst, Fr. 4 August 1680. item 23 Maji 1696, hvilket nærmere er afskaffet ved Reser. 7 Octb. 1740. Altsaa vedkommer dette sletintet Spørgsmaalet, hvis Jndhold er denne: Naar jeg har fuld Ret til et Bryllup, men det falder Brudeparret beqvemmere at holde det i et andet Sogn, om jeg da er Pligtig at have den Præstes Tilladelse der at vie dem, Dette nægter jeg; thi jeg bevarer mig jo ei med hans Kald, fordi jeg forretter mit i hans Sogn. Den der skal tillade noget, maa raade derfor. Men da Bryllupet er mit, kan den anden ei raade for det. Huset, om det der holdes, raader han ei for, hvor kan han da tillade eller forbyde en lovtilladelig Forretning derudi, Kirken, om det der holdes, er ei heller hans, men Kirkepatronens, og hans Tilladelse ville jeg tage; thi om han forbød det, og Præsten tillod det, blev jeg vel ude, da Præsten har intet med Kirken at bestille, uden naar han der har Forretning. Man kan indvende, Præsten selv kunde have Forretning der samme Tiid. Ja da var det billigt, at jeg blev ham ei til Hinder, og derom ville jeg erkyndige mig. Men der er Forskiel paa Kundskab og Tilladelse. Det første kan Degnen give, saa got som Præsten, det andet Kirkepatronen allene. Andre søge et andet Beviis mod mig af Lov. Pag. 252. Art. 5. Trolovelser og Vielser skulle ei holdes i andet Sogn, end hvor Fæstemøen er, Stod der intet meere, tabte jeg, og saaledes er det i den Moskovitiske Kirke, men i Artiklen staaer dette til "Uden det skeer med hendes Sognepræstes Samtykke, . Saa taler og Jus Canonicum: Qvando diversæ Parochiæ sunt Contrahentes, præsente Mulieris Parocho celebrentur Nupti. Her sees tydelig, a) At Kopulationen skal skee i det Sogn Pigen er, naar Præsten vil paastaae det. b) At hun har Tilladelse at tage sin Præst med i et andet Sogn at Kopulere hende, naar han vil have den Umage, og hvorfor ei, naar han kan tiene dem, c) At de have denne Frihed, baade Præst og Brudeparret, uden at søge den anden Præstes Tilladelse; thi Loven fordrer kun hendes Præstes Samtykke, som intet kunde nytte, naar den anden maatte nægte, hvad Loven tillader. Og skiønt det er ret sagt af Barberac. Ce qvi est permis par les Loix, nest pas toujours juste & honette, saa skeier den dog aldrig fra det Velanstændige, som giør det lovtilladelige NB. i sit Embeds Kreds, hvis Grændser ikke gaae efter Markeskiel, men efter Lovens Afpæling, endog hvor Kredsen bugter.