Viborger Samler, 1840-10-08
Af den af den Kgl, Commissarius i Slutningsmødet af den roeskildske Stænderforsamling holdte Tale meddeles Følgende: Den, som ret grundig har opfattet denne Lovs Fordring, i dens hele Dybde og Fylde, kan ikke selvbehagelig skue hen paa sig selv, som om han i Eet og Alt havde fyldestgjort Loven. Det er ikke Mennesket givet, i ethvert Øieblik saaledes at holde Siælen vaagen, forrig og modig, saaledes at frigjøre sig for alle Hensyn, der saa let ubevidst blande sig i Villiens bedste Forsætter, at han aldeles Jntet skulde have at forekaste sig, enten som forsømt af det, han kunde have udrettet, eller som gjort anderledes, end det egentlig burde U have været. Men om end Jngen, der ret har fornummet Pligtens omfattende, hellige Krav, kan finde sig selv retfærdig for den indvortes Dommer, saa vil Enhver dog føl sig trøstet, naar denne giver ham det Vidnesbyrd, at han redelig, skjøndt i Skrøbelighed, har bestræbt sig for at udrette den ham anviste Tjeneste; at Tanken om Pligt aldrig er veget fra hans Siæl, om den end ikke stedse saaledes har behersket alle dennes Kræfter i alle dens Dybder, at der jo har været svage Øieblikke, hvori den ikke har have den enevældige Magt, der tilkommer den. Saaledes finder jeg det i Selvprovelsens Stund i mit Jndre, langt fra en selvbehagelig Følelse af en tilfredsstillende Fuldbyrdelse af den Gierning, der var mig betroet, siger dog min Samvittighed mig, at jeg troligen og ikke uden Anstrengelse af Siælens Evner har stræbt henimod det store Formaal, for hvilket jeg har været sat til at arbeide med Dem. Jeg har ogsaa Grund til at troe, at dette indvortes Vidnesbyrd vil findes bestyrket af det, som De, mine høitagtede Medborgere, for hvis Øine min hele Virken i mit Kald har udfor det sig, ville give mig. Jeg vil neppe heller feile ved at antage, at De ville finde Dem i en Sindstilstand, liig den hvori jeg befinder mig, og det veed jeg, at det Vidnesbyrd, som jeg fortrøster mig til at finde hos Dem, vil komme Dem imøde fra skjønsomme og billige Medborgere. Den Forsamling, hvormed det først valgte Raad nu har fuldendt sin Virksomhed, er sikkert ikke bleven tilbage for nogen af de forudgaaende enten i Dygtighed og Jndsigt eller i tro Arbeidsomhed eller i Kjærlighed til Konge og Fædreneland eller i nogen af de andre Egenskaber, hvorved de forrige Forsamlinger have vundet Kongens og skjønsomme Medborgeres Paaskjønnelse. De Lovarbeider, som Kongen havde overgivet til dens Prøvelse, vare vel ikke saa talrige, eller i det Hele taget saa omfattende, som de, der bleve Dem forelagte ved den forrige Samling, men i Forhold til den korte Tid, hvortil det dennegang blev nødvendigt at begrændse Deres Virksomhed, have de dog været mange, og nogle af dem have været af særdeles Betydenhed. Som jeg yttrede, da jeg havde den Ære at aabne denne Samling, var det kun paa Grund af det høie Begreb, som Kongen fra de foregaaende Forsamlinger havde faaet om den Villie og Kraft til at arbeide, som findes i dette Samfund, at han gjorde Regning paa, at de vilde finde Tid til at løse de Opgaver, som bleve Dem stillede. De have vidst at svare til denne Kongens Forudsætning. De have tilendebragt alle disse Arbeider, og behandlet dem med den Omhu, den Jndsigt, det practiske Blik, som man er vant til at finde i de danske Provindsialstænder. Det vil være Kongen særdeles behageligt, at netop de af de forelagte Lovudkast, der, med Hensyn til den borgerlige Sikkerhed, Folkelivets Udvikling og vigtige offentlige Jndretningers Forbedring ere de meest betydende, og derhos de vanskeligste, have fundet saa meget Bifald i Forsamlingen; men ikke mindre behageligt vil det Stof være, som de af Dem gjorte bemærkninger ville indeholde, til at give disse og andre Dem forelagte Lovudkast, en større Fuldkommenhed. Dette Stoff vil vistnok blive omhyggeligt benyttet. – – Blandt de mange private Forslag, som ere frembaarne for Forsamlingen, have De afviist mangfoldige, som fandtes enten for lidet begrundede, eller at ligge udenfor Stændernes Virksomhed. Men De have dog antaget Dem adskillige af hine Andragender, og iblandt disse er der eet af den meest indgribende Vigtighed. Den store Bevægelse i Meningerne, der paa saa mange Maader, har yttret sig siden Kongens Thronbestigelse, kunde efter sin Natur ikke blive fremmed for denne Forsamling. Det har viist sig, at den deeler Ønsket om en friere Udvikling af vore Samfundsforhold, at den i sin Fleerhed mener, at Stænderinstitutionen i dens nærværende Skikkelse ikke er tilstrækkelig til enten at fremme denne Udvikling, eller til at give den en tilbørlig mod Udskeielser beskyttende Retning, men antager, at en større eller mindre Omdannelse af Jnstitutionen er nødvendig. Den har imidlertid ingenlunde overseet de store Vanskeligheder, som stille sig i Veien for en saadan Omdannelse. Disse Vanskeligheder ere saavel af de indsigtsfulde og frisindede Mænd, som Forsamlingen havde betroet den foreløbige Prøvelse af denne store Gjenstand, som under Sagens Forhandling i selve Forsamlingen satte i et klart Lys. Medens en ikke ganske ringe Deel af Forsamlingen derfor fandt Betænkelighederne saa overveiende, at de have troet at burde modsætte sig hele Sagens Fremme, har Fleerheden vel fundet denne for vigtig til at lægges til Side, men dog indskrænket sig til at bære hint Ønske i sin Almindelighed for Thronen, ledsaget af en ogsaa almindelig Antydning af nogle Punkter, som med Hensyn dertil fortrinlig maatte komme under Overveielse, uden at vove at udtale nogen bestemt Mening om, hvorledes og til hvilken Tid den Omdannelse af Jnstitutionen, hvorpaa Ønsket gaaer ud, kunde være at iværksætte. Dette har man tillidsfuldt henstillet til Landsfaderens prøvende Overveielse og imødekommende Viisdom. hvilke Ønsker der end have bevæget sig, hvilke forskjellige Meninger, der end have yttret sig, angaaende, hvad der kunde tjene til at udvikle og befæste vor Retstilstand: Alle have dog været fulde af uskrømtet, urokkelig Tillid til Kongen, som den, der alene formaaer at gjennemskue og gjennemføre, hvad der kan tjene til at fremme og betrygge Folkets Hæder og Held, og som ingen anden Villie har, end at udføre, hvad han i sin Viisdom erkjender for det Rette. Hvad der er foregaaet i denne Stændersal staaer saaledes i skarp Modsætning til den Løshed, hvormed hiint store Spørsmaal ellers saa ofte er blevet behandlet. Af Stændernes Forhandlinger vil man lære, at der, saa naturligt Ønsket end i sin Almindelighed maatte findes at være, dog er uendelig Meget, der nøie maa overveies, mange haarde Knuder, der maa løses, inden det med Føie kan træde frem som et bestemt Ønske om Noget, der i en bestemt Tid og paa en bestemt Maade kan iværksættes. Kongen vil sikkert paa det omhyggeligste overveie, hvad hans troe Provindsialstænder frembære for ham, og i sin Viisdom og faderlige Kjerlighed til sit Folk tage de Beslutninger, som kunne tjene til at befordre og bevare dets Lykke. Enhver veed, at Udviklingen af alle Folkets gandelige og materielle Kræfter, under Beskyttelse af retfærdige og retfærdigen haandhævede Love, er hans Livs Formaal, og man kan stole paa, at han intet vil negte at hvad der i Sandhed kan fremme saadan Udvikling, uden at udsætte de Goder, hvoraf Folket allerede er i Besiddelse, for Fare og Forstyrrelse. Man vil derfor taalmodig og tillidsfuld oppebie hans Beslutning. – Ligesom hiin store Sag er den, hvorved Betragtningen især dvæler, naar der spørges om det Forhold, hvori den fratrædende Stænderforsamling har sat sig til Kongen og Fædrelandet, saaledes vil man og fra denne Sag kunne hente Maalestokken for det indbyrdes Sindelag mellem dens forskjellige Medlemmer. Jnteresserne ere sjeldnere komne til Sammenstød ved dette Stændermøde end ved de foregaaende, og hvor de ere traadte frem imod hinanden, har dog Striden været mindre skarp end ved foregaaende Leiligheder. Der have vel været Sager under Behandling, under hvilke ikke uvigtige Jnteresser stode imod hinanden. Men disse ere ikke synderlig komne til Orde. Tildeels har man med klar Bevidsthed aldeles sat egne Jnteresser tilside for det, man erkjendte for ret og billigt, og hvor de ere traadte frem, er det skeet uden lidenskabelig Heftighed, og Forsamlingens Beslutninger være Præg af en billig Ligevægt. Derimod have de ulige Forestillinger og de vigtigste i Alles Vee og Velindgrivende Spørgsmaal, der dennegang have sysselsat Forsamlingen, fremkaldt et stærkere Sammenstød mellem Meningerne. Men saa skarpt end disse have staaet imod hinanden, saa heftigt end de Enkelte have været grebne af deres Mening, saa har denne Strid dog ligesaalidet som de forrige Kampe, der fornemmelig dreiede sig om de forskjellige Jnteresser, nogensinde opløst de personlige Agtelsens og Velvilliens Baand. Man har indseet og erkjendt, at man fra alle Sider kun har havt det fælles Fædrelands Bedste for Øie, og at Alle ere gjennemtrængte af den faste Overbeviisning, at dette ikke bør søges ved andre Midler, end dem, der kunne bestaae med Lov og Orden, at Kongens Viisdom og rene Kjerlighed til sit Folk er det Anker, hvortil man maa holde sig i sin Omsorg for en yderligere Udvikling og befæstelse af vor Retstilstand. Der er kun Forskiel i Anskuelserne om den Vægt, der bør tillægges de forskjellige Farer, hvorfor man kan tænke sig, at denne Retstilstand under Begivenhedernes Vexel kunde være udsat, og om de Midler, hvorved disse Farer skulde afvendes. Da man derhos fra alle Sider maa indrømme, at Opgavens Løsning har Vanskeligheder, hvis Omfang man ikke tilfulde er istand til at bedømme, saa maa man erkjende, at en lige redelig Villie maa kunne føre til forskjellig Overbeviisning, og at det, medens en oprigtig Fædrelandsven troer, at den Jnstitution, som vor forevigede Konge har skabt, for at give sit Folk en Medvirkning paa de offentlige Anliggenders in Styrelse, behover en Omdannelse for at opnaae sit Formaal, finder en anden ikke mindre oprigtig Fædrelandsven, at denne Jnstitution, i Forbindelse med hvad der ellers i vor Stat tjener til at sikkre en fornuftig Almeenvillie sin behørige Jndflydelse, yder al den Beskyttelse, som man efter vore Forhold behøver eller kan ønske, eller holder idet mindste for, at det under den fra alle Sider erkjendte Mangel af fuld Vished og Vægten af de Hindringer, der stille sig i Veien for hiin Omdannelse, er høist betænkeligt, at give slige Ønsker en Næring, hvorved den Jnstitution, som vi allerede have, kunde tabe i Folkets Tillid og Kjærlighed, uden at man dog med Sikkerhed kan sige, at det Fuldkomnere, der skulde afløse samme, kan opnaaes, eller underen fuldstændig Oversigt over alle Forholdene engang kan ønskes. Hiin Uenighed angaaende Midlerne ophæver saaledes ikke Enigheden og selve Grundformaalet, og naar dette erkjendes, kan den ikke træde forstyrrende i Veien forden gjensidige Agtelse og Velvillie, og jeg har med sand Glæde erfaret, at den heller ikke har gjort det. – Dog jeg kan jeg ter ikke overlade mig til de mangehaande Betragtninger, hvortil et Tilbageblik over det Tidsrum, som Stænderinstitutionen hidtil har lagt tilbage, og fremfor Alt over det sidste nu tilendebragte Møde, kunde føre mig. Jeg maa derfor nu gaae over til at tilfredsstille en personlig Trang. Hvor ønskede jeg, at jeg ret kunde udgyde mit fulde Hjertes dybe Følelse for al den Velvillie, at den Kjærlighed, som De have viist mig, lige fra den Tid, da jeg første Gang, vel ikke uden Tillid og Mod, men heller ikke uden Ængstelse og Usikkerhed, traadte frem paa dette Sted, og indtil det Øieblik, da jeg tredie Gang træder bort fra denne Hædersplads. Men de Følelser, som gjennemstrømme min Siæl, ere saa stærke, saa mangfoldige, at de ganske overvælde mig, saa at Talen ikke vil staae mig bi. Dog jeg stoler paa, at De læse i mit Hjerte, og der findes min Tak skrevet med saa undslettelige Træk, at ethvert Ord, som jeg kunde fremføre, kun vilde blive et svagt Billede deraf. Her staaer baade de Navne skrevne, der allerede til Forsamlingen medbragte et Venskab for mig, der, som jeg tillidsfuld antager, ved vor Samvirken i denne Sal og den dertil knyttede Samleven har faaet forøget Fasthed og Styrke, men ogsaa deres, til hvilke jeg først her er kommet i et nærmere venskabeligt Forhold. Blandt hine Navne findes den Mands, som ligge fra Forsamlingens første Møde har ved den almindelige Tillid været kaldet til at styre dens Nirksomhed, og som stedse med usvækket Tillid har røgtet sit Hæderskald. Jeg har allerede fire Gange bragt ham min Erkjendelse af den store Dygtighed, hvormed han har udfyldt sin Plads deels her, deels i Forsamlingen af vore jydske Brødre, der med lige Tillid have overgivet Ledelsen, af deres Virksomhed til hans faste prøvede Haand. Men jeg har allerede tidligere maattet indrømme, at ethvert Ord af mig vilde være mat ved Siden af det Vidnesbyrd, som de gientagne Valg bringe til Samtid og Fremtid. Jeg tør og med Sikkerhed vidne, at vort personlige Venskabs-Forhold stedse har vedligeholdt sig reent og usvækket under den nu tilendebragte Forsamling som under de forrige. Den høitagtede Mand, som Forsamlingen har kaaret til at træde i Formandens Sted, naar denne er forhindret, hører til samme Navnerække. Jeg har ligeledes forhen havt Leilighed til at tolke ham min Tak i denne Egenskab. – Præsidenten yttrede derefter: Vort Arbeide er nu bragt til Ende, - det tilhører ikke længere os, men Historien. Danmarks Aarbøger skulle berette, hvad Stænderne have virket og gavnet, men ogsaa, hvad de have undladt og hvori de have feilet. Historiens Dom skal jeg ikke foregribe, dog Eet troer jeg trøstig at turde udtale, det: at Stænderne beha rede den Skat, der blev dem betroet. Ogsaa tilkommer det Historien at berette, hvad vi skylde Jnstitutionens forevigede Stifter, og hvad vi skylde vor nærværende Konge, der strax efter sin Thronbestigelse gav et saa kraftigt Stød til Communevæsenet, der er en vigtig Skole for Stænder væsenet. Eet skal jeg dog ogsaa her nævne, som med lysende Træk vil blive tegnet i Historiens Beretning, især om dette Møde, – det: at Ordets Frihed i høi Grad blev tilstaaet; Ordets Frihed, der er en Sæd, hvoraf Borgerfrihed og Borgerlykke fremspire. Mange ere de Følelser, der ved vort Mødes Slutning røre sig i os, men heller ikke for disse skal jeg fremtræde som Tolk, dog een Følelse er saa stærk, at den ei kan holdes tilbage, der er Taknemmeligheds Folelsen mod vor ædle, elskede Ørsted, mod ham, som vi takkede, naar han aabnede sin rige Kundskabskilde for os, som vi takkede, naar han traadte op mod vore Anskuelser, og derved bragte os til enten at forlade eller at styrke dem; – men som vi især takkede for hans kjærlige Sindelag mod Jnstitutionen og mod os. Han vil stedse leve i vor Erindring, som et af Livets skjønneste Skikkelser, thi som allerede tidligere er sagt - hans kjæmpestore Aandsgaver overgaaes dog af hans elskelige Personlighed.