Den Vest-Sjællandske Avis, 1826-09-23
Hr. Professor Herholdt har, om dette mærkværdige Fruentimmers Sygdomme, nylig udgivet et Skrift Trykken, der unægtelig hører til et af de mærkværdigste, som vor Litteratur har at opvise. For de Lægekyndige vil det være en riig Kilde til at erkiende Forfatterens Jndsigter og Fortjenester i sit Fag; men Redakteuren af dette Blad vil indskrænke sig til at betragte det fra den psychologiske Synspunkt, Forfatteren har selv i sin Fortale yttret det Ønske, at det maatte tiene til at grandske over de usynlige Baand, som knytte vort Legeme til vor aandige Natur. Jeg har i mit hele Liv grandsket over denne Forbindelse og dens forestaaende Opløsning, og selv vovet at fordybe mig lidt ind i det anatomiske Studium for at opnaae dette Formaal. Dette Formaal lader sig vel ikke aldeeles opnaae; men ingen beskuer dog en Gienstand, om den endog viser sig fiern eller utydelig for Blikket, uden at giøre sig en Forestilling om den; den jeg har gjort mig derom vil jeg tillade mig at fremsætte. Jeg vil forud bede de Lægekyndige og Philosopherne at bære over med det urigtige deri, og at belære mig Den som søger at gjøre sig bekiendt med Hiernens Bygning for at komme til at fatte det mechaniske Spil ved vor aandelige Virksomhed, vil føle sig skuffet. Hvad seer han uden et konstigt og underfuldt Apparat af forunderlige Organisationer, hvis Bestemmelse han ikke formaaer at opdage, thi hvad alle disse Furer og Snoeninger, Tragter og Søiler, Canaler og Buer, Bielker og Høie skulle være til for, forstaaer han ligesaalidet at udgrunde, som Bestemmelsen af de Smaaestene, som findes i Hiernen, om han endog vilde holde sig til de nyeste Jagttagelser om, at disse Stene eller dette Sand mangler hos de Atsindige, eller hos dem findes paa usædvanlige Steder. Jundlertid lærer han dog to vigtige Ting af at betragte Hiernens Bygning, som vel ikke ere af en anden Beskaffenhed end Naturen overalt lærer det, men som det dog er behageligt at forefinde paa dette Organisationens vigtigste Værksted, nemlig Omsorg og Sammenhæng. Det første sees i Hierneskallens og den yderste Hiernehuds Fasthed, i de andres Udbredelse, og i den Maade hvorpaa den første skyder sig ind imellem Hiernens Afdeelinger, omfavner og beskiærmer dem. Sammenhænget sees af hele Nervesystemets Udbredelse og indbyrdes Forbindelse over det hele Legeme, som finder sin Udgang og Bestemmelse i Hiernen. Saaledes aabenbarer Naturens usynlige Aarsag, i hvormeget han end skiuler sine Gierningers indvortes Beskaffenhed for de Dødelige, sig stedse for os som den for alle sørgende Fader, der forbinder alt med hmanden, og leder alt til en endelig Bestemmelse. Men det er denne Nervesystemets Udgang (thi man kan ikke betragte dets eentrale Ender i Hiernen anderledes end som en Udgang, nemlig som det Sted, hvor Organisationen ender sig, for at trade i Forbindelse med det aandige Liv), som vækker nye Formodninger om det usynlige Baand, som nytter vort Legeme til vor aandige Natur. Det er bekiendt, at een af vor Tidsalders største Anatomer har yttret den Formodning og søgt at bevise dens Sandhed, saavidt som det er mueligt, at Siælen med sit Organ opholder sig i de 5 Ventricter eller Huler, som ere anbragte i det indvendige af Hiernen, og staae i Forbindelse med hinanden, og at Nerverne, som middelbart eller umiddelbart ende sig i disse Huler, og paa deres Vægge, staae ved den Fugtighed, som findes i disse Huler, der er som et anmalsk Mellemvæsen, i Forbindelse med den. Da nu Naturen bevarer bestandig en vis Lighed i sine Jndretninger, og da man f. Ex. bemarker i Øret, hvorledes Syden, som ved forskiellige konstige Jndretninger forplantes ind i Labyrinten, der opfanges af Hørenerven igiennem et lige saadant Fludum, det nemlig Corunniske Vand, saa understøttes hiin Formodning ved denne anglogiske Erfaring. At Siælen er forskiellig fra Legemet, overbeviser man sig ikke allene om ved at sammenligne begges Virkninger med hinanden, men tillige ved at observere hos sig selv, hvorledes Siælen staaer i Opposition med Legemet, og giør de sandselige Jndtryk Modstand, Denne Kamp, hvori Siælen er begreben med det Leiemlige, forekommer os tillige som at finde Sted i vort Væsens Jnderste, ikke allene mod de Fornemmelser, som tilbringes os fra Legemets vore Egne, men ogsaa mod dem fra det indre, mod den, som staae i den nærmeste Forbindelse med Siælen. Allene denne Observation af vor Selvfølelse kunde lede os paa den Formodning at Siælen, foruden med Nervesystemet, staaer i Forbindelse med et finere og nærmere Organ, og denne Formodning, som er bleven antaget af mangfoldige Philosopher og Physiologer, bestyrkes ved Betragtningen over Hukommelsens og Jndbildningskraftens Poenomener. Hvor, som nøre har observeret, hvad der foregaaer hos sig selv ved disse Evners Virksomhed, kan ikke andet end komme paa den Troe, at de have deres Sæde i et finere Organ end Nervesystemet, i et Væsen af en halv sandselig og halv aandig Natur, og som er et Mellemled imellem vort egentlige Jeg og vort forgiængelige udvortes Legeme; en Overgang, som svarer til alle Naturens øvrige. Man bemærker saaledes i Hukommelsen hvorledes Jdeernes Opbevaring beroer paa den Styrke, hvormed Jndtrykket af dem giøres, hvorledes deres Gienopvækkelse beroer paa den Orden hvori de gjemmes, og hvorledes de fortrænges ved Modtagelsen af en alt for stor Manade, og altsaa ved Mangel paa Plads til at rumme dem, og man bemærker ved Jndbildningskraften at Jdeerne forhindes med hinanden efter visse Love af Liighed, af Slægtskab, af Samtidighed og Naboeskab; alle saadanne Egenskaber hvorved man mindes paa det stærkeste om en Sammenblanding af gandige og lenemlige Egenskaber, og føler sig styrket i Troe paa et saadant Organs Tilværelse; en Troe som bliver saameget stærkere hos os, naar man føler hos sig selv, hvorledes Siælen kan virke paa sin Hukommelse og sin Phantasie, og ligge i Kamp med deres Virksomhed Hængte det da saaledes sammen med den menneskelige Natur, at Legemet besad et eget vegetativt Liv eller Jrritabilitet, hvorfor Hiertet var Sædet og Drivefiedren; at Nervesystemet udsprang som et Produtaf det; at Hiernen og dets Udbredelse i samme var et af vor hele physiske Natur deriveret Organ, hvorved Legemet bliver i Stand til at træde i Forbindelse med et aandigt Væsen (hvad enten dette er udviklet tilligemed Legemets Udvikling, eller nedladt i Legemet fra høiere Egne, to forskiellige Systemer, lige uvisse og benge skikkede til at forsvares og bestrides paa mange Maader) at Nervesystemet igiennem Hiernehulernes Fugtighed staaer i Forbindelse med Siælens egentlige Organ, og dette igien med hiin, hvormeget Lys vilde da ikke gaae op om de usynlige Baand, som knytte vort Legeme til vor aandige Natur Vi kunde da tænke os Søvnen som en Actus af Siælen, hvorved den overlader sig til en phusiske Virksomhed i Legemet; og virker ikke for at modtage dets Fornemmelser, men for at bevirke dets Restan ration, og hvori den kun forstyrres af en nordnet, af den ikke ledet og behersket Virksomhed i Siæleorganet, hvorved de uordentlige Poenomener, som vi kalde Drømme, frembringes. Det er ved at studere Hiernens Bygning kommet mig for, som at Siælen kunde bevæge sig paa en forskiellig Maade med dette sit Organ, eftersom de sandselige Fornemmelser virke paa det; at de fleste mentale Fornemmelser eller Sandsernes Affectioner modtages igiennem den store Hierne; derimod den indvortes legemlige Følelses, Ernæringens og Vellystens igiennem den lille Hierne og Rygmarven; hvorved det var mueligt at Siælen naar den er vaagen svæver i Huulningerne over Tentoriet; men at den naar den vil sove, begiver sig ned igiennem den Sylviske Canal til Ventriculus qvartus og opholder sig der; derfor virke de udvortes Fornemmelser svagt paa den i denne Tilstand, men at den her virker paa det udmattede Legeme, som en styrkende Livskraft) og vi kunne tænke os Døden, som en Virkning af Nervesystemets Paralyse, hvorved Forbindelsen imellem Legemet og det indvortes Siæleorgan hæves, og dette tilligemed Aanden forlader Legemet, som nu skal overgives til de physiske Kræfters Destruction, og ligesom Fosteret da stille sig fra det Legeme hvori det for har boet, og derpaa begynde en særskilt Tilværelse. Siæleorganet var da, ligesom Lungerne i Fosteret, anviist en fuldkomnere Udvikling, og en anden Bestemmelse i en nye Tilstand; alt dette er i Naturens Orden, og analogisk med dens Jndretninger. Denne Theorie vilde da tiene os til at udbrede et nyt Lys om vor aandige Natur og dens Forbindelse med Legemet, ved at giøre os nogenlunde forklarlig een af vor Naturs meest mysterisse Jndretninger, nemlig vore Tilbøieligheder. Man observerer strax om sine Tilbøieligheder, at de ikke kunne aldeeles tilhøre Aanden, da den maae idelig ligge i Kamp med dem; de kunne ikke heller tilhøre Legemet, deels formedelst deres nøie Forbindelse med vor aandige Natur, og deels formedelst deres Nødvendighed for Siælen; de maae derfore formodentlig tilhøre Siæleorganet. V maae alle erkiende, at vi ikke kunne undvære vore Tilbøieligheder, og at de, saalænge de staae under Fornuftens Herredømme, ere i sig selv gode og nyttige, f. Ex. Tilbøielighed til Sandhed, til Kiærlighed, til Andres Agtelse, til at besidde noget, til Misfornøielse med det Urigtige, o. s. v. Men ere Tilbøielighederne i sig selv gode, saa kunne de ogsaa blive høist fordærvelige naar de ved udvortes Jmpressioner sættes i en uordentlig Bevægelse, og Siælen tilsidst taber Herredømmet over dem, og saadanne udvortes Paavirkninger paa Siæleorganet kunne foraarsages paa en forskiellig Maade af Legemet efter dets og især Hiernens forskiellige Beskaffenhed og de udvortes Tings Paqvirkning paa Legemet. At Charakteren er fast eller svag, heftig eller sagtmodig, haard eller blød; at visse Tilbøieligheder kunne blive saa mægtige, lader sig heraf godt forklare; alle disse Paavirkninger maae høre og naar Siælen med ste Organ skilles fra Legemet; hvor ofte maae man derfor ikke udraabe med en Paulus, hvo vil befrie mig fra dette dødelige Legeme: Saameget er vist, at Siælen har ret godt Magt over sit Organ, saalænge dette er i en rolig og op dentlig Tilstand, og denne enten ikke bliver aldeles forstyrret ved Legemets uordentlige og voldsomme Jndtryk som hos de Afsindige, eller dog for en Deel forstyrret, ved det at en enkelt Tilbøielighed bringes i Oprør, en saadan lidenskabelig Sindstemning er altid en partiel Afsindighed, og denne kan godt finde Sted uden en total Aandsforvirring (fra brevis Futor, siger Seneca.) Enhver, som har kjæmpet mod sine egne Tilbøieligheder, eller havt at gjøre med at dæmpe Andres, vil have erfaret, hvor vanskeligt det er at forskaffe Fornuften Herredømmet, saalænge Sindet eller der indvortes Siæleorgan er i Oprør, man kan føle det hos sig selv hvor motsommelig den maae kjæmpe imod en saadan Sindsbevægelse, hvorledes alle de Forestillinger, som Hukommelsen har i Forraad strømme sammen for at understøtte den, og hvorledes alle Jndbildningskraftens Operationer tiene til at holde den vedlige. Hos sig selv, som ved andre, erfarer man saa ofte efter al sin Kamp, at det eneste, som det bedste Middel mod denne Sindets Sygdom er at beskiæftige Siælen med andre Gienstande, saa at dets Organ kan faae Tid at komme i Roe, og Fornuften derved kan faae Magten over det. Mennesket er saaledes bleven forsat i en vanskelig indvortes Kamp her i Livet, og saa strenge Dommere, som vi altid bør være over os selv, saa billige bør vi derfor altid være mod Andre. Men Kampen er sikkert gavnlig for os og har Hensyn til vor tilkommende Bestemmelse. Har denne hele Theorie nogen Sansynlighed, saa kan den maaskee tjene noget til at oplyse os i det almindelige om de usynlige Baand, som binde vor aandige Natur til vort Legeme, men i det specielle ville disse Baand stedse vedblive at være usynlige for os, thi hvo formaaer f. Ex. at udgrunde de Egenskaber ved Legemets faste og flydende Deele, ved Norvernes Textur og ved Hiernens forskiellige Construktion (endskiøndt det Galiske System leverer os herom mange paafaldende Observationer) som kunne bevirke forskiellige Forandringer i vort Sieleorgan og have Jndflydelse paa vore Tilbøieligheder eller forklare hvorledes de kunne bevirke dem. At denne Throrie kan giøres en Anvendelse paa at forklare det mærkværdige psychologiske Phoenomen, som Jomfrue Rachel Herz's Sygdomshistorie fremstiller for os, vi ville lade det opvække vor Betragtning og vor Forundring, men vi ville ikke fordomme hende; Vi ville beklage hende som enhver ulykkelig Aand, hvis Sind (Senforium forvirres i sit legemlige Fængsel, og vi ville haabe og forvente den uendelige Aanos Forbarmelse over den Ulykkelige. Hvo der er reen kaste en Steen paa hende, thi hvo har ikke meer eller mindre ladet sig forvilde at sin Phantasie og sine Tilbøieligheder, Der angives hos hende to Egenskaber, som hvor de findes forenede altid giøre et Menneske disponeret til store Foretagender, eller til store Forvildelser, nemlig en levende Pantaste og en fan Charakter. Ved den første bringes Sindet let i en uordentlig Tilstand, som forstyrrer Siælens Roelighed og forvandler den til et Redskab for Tilbøielighederne, og ved den Anden erholder tælen Evne til, at fortsætte den Virksomhed, som udkræves for at forskaffe den opvakte Tilbøielighed Næring. Man seer det tydeligt at to Tilhøieligh der have hersket i dette forvildede Fruentimmers Sind, Lyst til at opværke andres Beundring og Lyst til at tildrageste deres Deeltagelse: Tilbøieligheder, som i sig for ere gode og skiønne naar de holdes under Fornuftens Herredømme, men for den Ulykkelige stod ingen anden Vergaden for at tilredsstille disse Tilbøieligheder endgrivildelsens; i hendes songelige Konstitution og hendes Sygdommeaadmedes hende allene Leiligheden dertil; den Forundring de havde opvakt, den Deeltagelse de havde forskaffet hende, bragte hende paa hendes fordærvelige Afveie; det Mod, som Helten besidder, naar han styrter sig i Farer, for at opvække Nutidens og Efterverdenens Beundring, besad hun til at vine sit Legeme; og den medlidende Kiærligheds Følelse, som saa ofte giør Sygeleiet let for den Lidende og forføder Livets sidste Øieblikke for den Døende, indgiød hende Standhaftighed til at udholde alle sine Piinsler. Det er desuden vanskeligt at forlade den Vei man eengang har fordybet sig paa, om det saa er en Afvei, og hvo beregner de Sindslidelser hun har giennemgaaet foruden sine legemlige, maaskee disse ikke have være mindre end hine thi Vanen svækker Følelsen af de legemlige Smerter, og nogle Menneskers Nervesystem, kan maaskee ogsaa være mindre omfindtligt end andres, saaledes som det synes at være Tilfældet med de Nordamerikanske Vilde. Men maae vi med en medlidende Forundring, endskiøndt med misbilligende Følelser, betragte den ulykkelige Forvildelses-Lidelser, saa maae vi med destommere Høiagtelse og Beundring betragte Forfatteren til det Skrift, hvori en saa lærerig beskrivelse derover er bleven os meddeelt. Vi lære ham deraf at kiende som den Mand, der uafbrudt lever for sin vigtige Videnskabs Dyrkelse, som ingen Besværlighed og Opoffrelse skyer, for at bringe den til en større Fuldkommenhed, og vi lære ham at kiende, som den utrættelige Menne keven, den omtfølende Læge, der udholder de største Møisomligheder for at hielpe et ulykkeligt lidende Menneske; og hvad der især er Hovedsagen, vi lere ham at kiende, som den moralske Mand, hvis rene Bevidsthed giør ham det vanskeligt at mistænke Andres Gemyt for Uredelighed Den, som føler Dyden i sit Hierte, besidder Troen om at den ogsaa kan findes i Andres, og kun den er idelig tilbøielig til Mistanke, som er sig bevidst om sit eget Hiertes Ureenhed. Hvor der desuden er en saa riig Leilighed til at iagttage gode Følelser og aandig Fuldkomnenhed, som der var i det nærværende Tilfælde, maae Mistanken nødvendig meere fjernes fra den Retskafnes Siæll. Men i hvor ubehageligt det end i visse Henseender var at dette skuffende Bedragerie varede saalænge saa var det dog en Vinding for Studiet af den menneskelige Natur, at det forblev i en saa lang Række af Aar uopdaget. Det har tient til at overbevise os om, hvor store Lidelser et Menneskes Legeme kan udholde, og til hvor store Opoffrelser et Menneskes Siæl kan forledes af sine Tilbøieligheder, naar de først eengang have faaet Magten over den.