Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-04-19
Det af en Dugmagersvend i disse Dage begaaede forsætlige Mord har paa en ret øiensynlig Maade stadfæstet, hvad der tilforn har været sagt i dette Blad, nemlig at offentlige Henrettelser ikke bidrage saa meget til at afskrække, som man i Almindelighed troer. Neppe fjorten Dage efter at en Morder, der havde opvakt almindelig Sensation, var bleven henrettet med alle muelige Ceremonier paa et dertil egentlig bygt Echaft, blev den anførte Forbrydelse begaaet, og man har hidtil endnu ikke havt Grund til at troe, at den er skeet af anden Aarsag end af Ulyst til Livet. Dette giver Forfatteren Anledning til end mere at udvide sin Paastand. Han troer nu ikke allene, at saadanne offentlige Blodsoptrin ingensinde afskrække nogen fra at begaae Forbrydelser af den Natur, men endog at de mueligen kunde bidrage noget til at befordre dem. Man høre hans Grunde og dømme. At gode Exempler kunne virke til det Godes Fremme, derom er vel neppe nogen Tvivl, thi selv den, der ikke hylder Moralloven, finder dog altid et Slags Jnteresse i at efterligne Handlinger, som opmuntres, hædres og belønnes. Men ganske anderledes forholder det sig med de Exempler, som skulle virke et negativt Gode, eller, med andre Ord, som skulle afskrække Menneskene fra at handle slet og fra at begaae Forbrydelser, som Loven har sat Livsstraf paa Enhver føler sig istand til at udøve en god Handling, men ingen til at begaae een af de største af alle Misgierninger. Derfor kan man ogsaa temmelig bestemt paastaae, at neppe een blandt de mange Tusinde, der ere Vidne til en Henrettelse, nogensinde bivaaner den i den Hensigt, at den skal tjene ham til et afskrækkende Exempel. Derimod har man Grund til at troe, at saadanne offentlige Blodsseener endog forhærde Folkets Følelser og vænne det til at see Menneskeblod, lyde. Man indvende ikke, at det er den forskyldte Forbryders, at det er den offentlige Retfærdighed, der, til Straf for hans Misgierning, lader ham i mange Tusindes Paasyn bøde Liv for Liv. Den Følesløse, den Lidenskabelige, den Onde indlader sig ikke paa at betragte Sagen fra denne Synspunct. De have seet Menneskeblod flyde ved Menneskehænder, og dette er maaskee allerede nok til at opfylde et til blodige Forsætter stemt Sind med skadelige Jdeer *). Jeg vil ikke videre ud*) Den fortræffelige Beccaria er af samme Mening. J sit mesterlige Værk om Forbrydelser og Straffe siger han i Capitlet om Dødsstraf: "Dødsstraffen er unyttig, fordi den giver Menneskene et Exempel paa Grusomhed. Om end Lidenskaberne eller Krigens Nødvendighed have lært Menneskene, at udgyde Blod, saa burde dog ikke Lovene, der skulde vaage over Menneskenes Opførsel, fordobble det grusomme Exempel, der er saa meget sørgeligere, som den lovlige Død fuldbyrdes med Tilberedelser og Formaliteter. Det forekommer mig urimeligt, at Lovene, der udtrykke hele Folkets offentlige Villie, og afskye og straffe Mord, ville selv begaae en saa vikle denne Mening, thi mueligen er den falsk men det skulde inderligen glæde mig, om man da vilde overbevise mig derom. Saalænge man ikke kan skille de eengang indførte religiense Ceremonier fra Dødsstraffene, vilde det være godt, at være yderst forsigtig i at dictere dem, ja maaskee ganske at afskaffe dem. Man bør, næsten befrygte, at Drabsgierningerne ville tiltage med Dødsstraffenes idelige Gjentagelse. Da Rædselsystemet herskede i Frankrige, og dagligen hele Skarer, bleve førte til Netterdan Handling, a selv befale et offentligt Mord, i det de søge at afholde Borgerne fra at begaae det. - Den sidste Sætning er urigtig ; thi det samme maatte man jo kunne sige om enhver anden legemlig Straf. Det en i egentlig Forstand ikke Lovene, som befale det; det er Mennesket selv, som, ved sin første Jndtrædelse i Samfundet, billiger og samtykker de Straffe, som ere fastsatte for Forbrydelser mod Naturloven. Bestemmelsen af Straffens Grad maa være overladt til Lovgiveren. Naar Jndividuet er misfornøiet med denne, saa staaer det jo til det selv, at træde ud af Samfundet, saalænge det ikke har skilt sig ved denne Frihed. stedet, gik man tilsidst Døden med største Koldsindighed i Møde. Det ligger engang i den menneskelige Natur, at man ikke frygter saa meget det Onde, der er fælles for flere. Og herfra maa man ogsaa kunne udlede den simple Sætning, at selv Drabsmanden ikke betragter Døden for saastor en Straf, naar han seer andre underkaste sig den med Standhaftighed, og at deres Død endog stundom bliver en Gjenstand for den offentlige Medlidenhed. Lægger man nu hertil, at Forbryderen, efter de eengang antagne Religions principer, ved sin Udtrædelse fra Verden faaer Forladelse for den paa Jorden begaaede Synd, hvilket han troer, ikke at kunne faae om han bringer, sig selv af Dage, saa kan jeg ikke indsee, hvad der skal afholde et ondt eller lidenskabeligt Menneske fra at begaae en saadan Brøde? For omtrent fyrgetyve Aar siden var der en Tidspunct i Kjøbenhavn, da adskillige Fruentimmer, for at blive, at med Juli, stiane Livet paa en Maade, hvorved de troede at faae Forladelse for deres Synd, dræbte deres eget eller det første, det bedste Barn, de stødte paa og det var i den Anledning, at der, om jeg mindes ret, udkom en Lov, efter hvilken saadanne Forbrydere ikke skulde aflives, men hensættes i Tugthuset for Livstid &c. Der er intet Spørgsmaal om, at Forbrydelser, hvis Aarsager i Begyndelsen ere ganske tilfældige, omsider kunne blive, om jeg saa maa udtrykke mig, epidemiske. Naar man har saa øiensynlige Prøver paa, at Dødsstraffen ikke er saa afskrækkende, som man troer, saa synes det passende, at udtænke en Straf, der sikkere kunde opfylde en af sine Hovedøiemeed: Borgersamfundets Betryggelse mod een af de Misgierninger, der kan begaaes mod enhver i Staten fra den Høieste til den Laveste. Det er ikke fordi jeg anseer Dødsstraffen for en alt for haard, men snarere for en i de fleste Tilfælde alt for mild Straf, at jeg ønsker, den maatte anvendes saa sjelden som mueligt. Mild kalder jeg den, for saavidt den overskjærer Livets Traad saa hastigt som mueligt. Den Dødsangest, der gaaer foran for en saadan Dødsmaade, tænker kun det følende Menneske, ikke den tilkommende Morder paa. Det er ikke Straffens Skrækkelighed, men det er dens Varighed, der gjør Jndtryk Alle transitoriske eller let forbigaaende Optrin vare de end nok saa grusomme, kunne ikke andet end glemmes snart. Desuden er det sikkre Haab, Lovene give Forbryderen om, at han, faa Maaneder efter at han har begaaet Forbrydelsen, vil finde et bestemt Maal for sin Lidelse, om man kan kalde Døden saaledes, allerede et Slags Opmuntring, i det mindste et Slags Trøst for ham. Men Frihedens Berøvelse for Livstid eller en saadan Forbryders Hensættelse i et mørkt Fængsel, hvor han for stedse, skilt fra alle de Medmennesker, imod hvilkes fælles Sikkerhed han har forbrudt sig, hvor den Soel, som han har gjort sig uværdig til at see, aldrig kaster nogen velgjørende Straale paa ham, hvor han, ganske overladt til sig selv, vilde have Leilighed til at angre og eftertænke sin Forbrydelse - , et saadant Exempel maatte kunne virke mægtigere end hundrede øieblikkelige og snart forbigaaende Henrettelser. Et saadant Fængsel maatte være blot bestemt for Mordere, og være bygt paa eet Sted, hvor det faldt enhver i Øinene. At ende sine Dage i saa rædselfuld en Forfatning vilde afskrække mangen en fra at begaae et Mord. Arbeide maatte og burde en saadan Forbryder ikke, thi ogsaa Arbeide, var det end det tungeste, hielper os at glemme Livets Kummer. Den ubetydelige Udgivt, som et saadant Menneskes Underhold vilde medføre for Staten, fortjente neppe at komme i Betragtning. 1 Dette er min uforgribelige Mening, som er min inderlige Attraa efter at befordre borgerlig Orden og Sikkerhed, har aftvunget mig. Jeg føler, at dette mit Forslag i dette Øieblik, neppe vil blive værdiget nogen Opmærksomhed, neppe læst af de Mænd, hvis bifald er nødvendigt, naar saadanne Tanker ikke skulde ligne en i en gold Jordbund henslængt Sæd. Men lige meget Den vise Salomon har sagt: "Lad dit Brød fare over Vandet, saa skal du finde det længe derefter." Der vil maaskee komme en Tid, hvilket imidlertid Gud forbyde, at endnu flere sørgelige Erfaringer ville stadfæste det Uhensigtsmæssige i offentlige Henrettelser, hvilket man gjentagne Gange har søgt at bevise i dette Blad. os