Viborger Samler, 1848-05-16
Jfølge Aalb. Av. har den ædle Patriot, Pastor N.F. S. Grundtvig, publiceret Følgende: Om Jyllands Befrielse. Gjort Gierning staaer ikke til Ændring, og det nytter da ikke videre at tale om, hvorvidt Jyllands Besættelse af Fienden kunde være forebygget eller dog gjort ham stridig; det nytter ikke engang at tale om, hvorvidt det var nødvendigt, at Hekla skulde sprude Jld ind i Jylland og dermed opægge Fjenden ikke blot til at bombardere Middelfart, men Jngen veed, til hvormegen Haardhed og Grusomhed imod det arme Jylland, som er værgeløst i hans Haand. – At man derimod i Kjøbenhavn synes saa ligegyldig (?) ved alt dette, at man, langtfra at tale om den snarest mulige Landgang med al vor Styrke til Jyllands Befrielse, snarere lykønske os til, at Fienden ret skal sætte sig fast i Jylland, for at han des vissere kan blive afskaaren, naar Svenskerne komme, det er sønderknusende for det Danske Hjerte. – Vil man virkelig spørge, om vi skal gaae over og lade os slagte i Jylland til ingen Nytte, da maa jeg virkelig svare: ja, naturligviis, ligesom vore Løveunger ved Dannevirke nys lod sig slaae for gamle Danmark, efter Hverdagssnak til ingen Nytte, og ligesom de troe og kjække Jyder saa tidt have ladet sig slagte paa Øerne og paa Havet, til ingen anden kjendelig Nytte, end et gyldigt Beviis paa, at det danske Folk hængte ordentligt sammen til at staae Last og Brast med hinanden til sidste Mand! - Neppe har Nogen følt sig dybere bevæget, end jeg ved den fostbroderlige Røst fra vore Nordiske Grander, og neppe er Nogen meer overbeviist om, at vi høilig kan have den fostbroderlige Hjælp behov i den store Tydske Krig, hvis Maal og Ende Jngen veed, men hverken vare vi Hjælpen, værd, ikke heller kunde den i Grunden nytte os, dersom vi havde tabt den Danske Fædrelandskjærlighed, der lader os føle, at vi have vore Fædre og Mødre, Brødre og Søstre, Koner og Børn i alle de Landskaber, som fra Arilds Tid har i Danmarks Navn og for Danmarks Skyld døiet ondt og godt med hverandre. - Jeg siger derfor reent ud, at det er enten hjerteløst tænkt eller tankeløst sagt, at vi, naar vi har en Styrke, der kan rykke i Marken, skulde koldsindig beregne, om vi ikke, ved at opsætte Jyllands, det forladte, trofaste Jyllands Befrielse, til vi kunne naae den for lidt bedre Kjøb; thi faaer Nørrejylland det Jndtryk, at vi betragte det som en nogen, ubefolket Hede, eller dog som et halvfremmed Land, vi ikke vil vove Stort for at vinde tilbage, da have vi tab Jyllands Hjerte, og det kan hverken vore Nordiske Fostbrødre eller al Verdens Magt enten tilbagevinde eller erstatte os. - Derfor raader den Danske Fornuft, der altid, ligesom vor Herre, seer først paa Hjertet, til at vove Alt, saasnart som muligt, for at befrie Nørrejylland, thi selv om det forØieblikket mislykkedes, saa sikkrede vi os derved dog Besiddelsen af Jyllands Hjerte, som ikke blot maa være hele Danmark dyrebart, men uskatteerligt. - Men hvorfor skulde vi tænke, det vilde mislykkes, Tvivler Nogen af os om, at hvor vi end fandt det raadeligst at begynde, vilde alle Jyder som En reise sig med Glæde, slaae til med hvad der faldt dem bedst i Haanden og holde ud til sidste Blodsdraabe, Og er der da ikke den høieste Rimelighed for, at med Guds Hjælp, som det vistnok er Galskab at glemme, hver en Preusser, derikke blev liggende paa Veien, enten snart kom over Coldingaa, eller gik til Hvile i den – Derfor, har gamle Danmark endnu Lyst til at leve og see gode Dage, da kjæmpe Danmark som en Løve for Nørrejylland, hvordan det saa end skal gaae med Resten, thi uden Nørrejylland er der intet Danmarks Rige, og Riget maa dog være tilstede, for at kunne afgjøre sit Mellemværende med andre Riger og Lande, Sexten Jndbyggere i Helsingborg, der havde modtaget endeel Embedsmænd og Borgere fra Helsingør under disses korte Ophold i Helsingborg med talrige Beviser paa deres varme og inderlige Deeltagelse for de danske Gjæster og det danske Fædreland, og der af disse danske Gjæster vare anmodede om at aflægge et Gjenbesøg i Helsingør, have i en venlig Skrivelse henstillet til Helsingørs Jndvaanere om det ikke maatte tillades Helsingborgs Jndvaanere, at udsætte dette Besøg til en anden Tid. "Om kort Tid, hedder det i denne Skrivelse af 8de Mai, ville de Svenske blande deres Vaaben med de Danske, den nye Alliance – det er de Svenskes Tro – skal blive en afgjørende Lykke og til sand Ære for hele Norden. Naar denne Tid kommer, ville vi af Hjertens Lyst komme heri fra Helsingborg plyndre af lutter Venskab Eders Viinkjeldere og synge os hæse, gjennemtrængte af en og samme Enthusiasme . . Leve Helsingørs Samfund; leve Danmark, leve Skandinavien!" – De Herrer Olrik Wiibroe, Gruner, Thalbitzer, O. Jespersen, G. Gradman, Sneedorff, Nathanson, Thune, Unna og Petersen have under 9de Mai tilsendt deres Brødre og Venner i Helsingborg, en Svarskrivelse, hvori de erkjende Vægten og Værdien af de Grunde, hvorpaa de Jnviteredes Beslutning hviler. "Fjern, hedder det i dette Svar, vil ikke den Stund, være da Nordens Sønner, efter at have i Forening bekæmpet fremmed Vold og Anmasselse og hævdet Skandinaviens Ære og Uafhængighed, atter skulle mødes for, medens Sværdene hvile, at oplives ved Erindringen om deres Daad og tømme Mindets Væger. Det altstyrende Forsyn har forlængst ladet Nordens Sønner erkjende og paaskjønne hinandens Værd, og ladet dem indsee, at Enighed gjør stærk, og at Skandinaviens Folkeslag have et Maal at leve og virke for, som vel er det værd, at Nordens ædleste Sønner derfor vove Liv og Blod. Ja! Vort fælleds Løsen skal være: "Leve det brave svenske Folk, Leve Brødre=Rigerne! Leve Skandinavien!