Berlingske Tidende, 1836-03-31
Hvad nu Gjenstandene angaaer, da formener Pluraliteten, at de samme Grundsætninger, der passe med Hensyn til Bygninger, Jnventarium og Besætning ingenlunde ere anvendelige paa de andre i denne § nævnte Gjenstande, navnligen ei paa Hegn, Lede, Vandingsteder o. s. v. Den anfører, at Frdg. 8de Juni 1787 har gjort det til Pligt for Godseieren at forsyne Fæstegaarden med Bygninger, Besætning og Jnventarium, og at til denne Pligt svarer den Rettighed at kunne forlange Vedligeholdelsen. Foreløbigen tillade vi os at bemærke, at det ingenlunde fremgaaer af denne Anordning, at det paaligger Godseieren som Pligt, men det var naturligt, da det paaligger Fæsteren efter L. 3. 131 at holde den tilfæstede Gaard ved Hævd og Bygning, at Lovgivningen paa den anden Side sørgede for, at denne Pligt til Vedligeholdelse ei strakte sig videre end til den Tilstand, hvori Gjenstanden var Fæsteren overleveret. Dette sees fornemmelig af § 4 og 5 i Frd. af 8de Juni 1787, af hvilke fremgaaer, at Bygningerne kunne overleveres med Mangler, uden at dette har videre Følger, end at Godseieren ikkun kan fordre Vedligeholdelsen overeensstemmende med Synsforretningen, hvorimod dersom Fæsteren selv afhielper Manglerne, han da, dog først ved Fratrædelsen, kan fordre Erstatning. Anderledes synes det vel at forholde sig med Hensyn til Besætning og Jnventarium, da forsaavidt dette ei overleveres Fæsteren, denne derved fritages for at præstere det betingede Hoveri og Landgilden. Jmidlertid synes det at fremgaae af Forordningen 15de Januar 1701, at Besætning og Jnventarium altid har været anseet at udgjøre en integrerende Deel af en Bondegaard, og lige saalidet at kunne skilles derfra som Brandredskaber. § 6 i Forordningen 8de Juni 1787. synes derfor ikkun at paalægge Godseieren, at drage Omsorg for, at den Gaarden tilhørende Besætning og Jnventarium forblev ved samme. Det var derfor naturligt, at Loven foreskrev, at forsaavidt Eieren ei for gede herfor, da hans Rettighed til Landgilde og Hoveri derved tabtes. Dog hvorpaa vi fornemmelig have villet gjøre opmærksom er, at om man endog skulde ansee det forGodseierens Pligt at forsyne Gaarden med Besætning og Jnventarium, da gaaer denne dog ei videre end til det absolut Nødvendige. Men det er vistnok udenfor al Tvivl, at forsaavidt Godseieren forsyner sine Gaarde med bedre Bygninger end de sædvanlige, forsyner dem med en fuldstændigere og bedre Besætning og Jnventarium, end som er aab solut nødvendig for at sætte Fæsteren istand, til at forrette Hoveri og drive sin Avling, at han da, med Hensyn til dette Mere, og hvortil han i intet Tilfælde kan antages at være forpligtet, har samme Ret mod Fæsteren, som med Hensyn til det absolut Nødvendige, og maa derfor en Udvidelse til de i Lovudkastet nævnte Gjenstande, ansees for at være i Analogi med den hidtil bestaaende Lovgivning, og i Sandhed vi maatte ansee det for meget fordærveligt for Agerbruget og Fæstegodsets Tilstand i Særdeleshed, om den Godseier, der anvendte særdeles Omkostninger paa at sætte sit Fæstegods i god Stand, ei i Lovgivningen fandt den fornødne Understøttelse i at hævde den gode Vedligeholdelse af denne bedre Stand. Endvidere ligger det vel i Leiekontrakters Væsen, at Gjenstanden for Leien maa holdes i samme Stand, hvori den overleveres Leieren. Man vil indvende, at Grund reglerne for Leie ei ere anvendelige paa Fæstekontrakter, der ere af en særegen Natur. Jmidlertid kunne vi ikkun indrømme denne Forskjellighed, forsaavidt Lovgivningen udtrykkeligen udtaler den; men at hvor dette ei er Tilfældet, maae de samme Regler finde Anvendelse som i andre Kontrakter. Committeens Pluralitet formener dernæst, at det er betænkeligt, at indrømme saadanne Eftersyn, som i denne omtales, og antager, at der derved paalægges Fæsteren en i den hidtil bestaaende Lovgivning uhjemlet Forpligtelse, idet der nemlig hidindtil ikkun skulde have paaligget Fæsteren at aflevere Bygning, Besætning og Jnventarium i samme Tilstand som den, hvori disse Gjenstande vare ham overleverede. Denne Sætning staaer dog vistnok i aabenbar Strid med Lovens Ord; thi ei alene udtaler 212-1 ganske almindelig Fæsterens Pligt at holde Gaarden ved Hævd samt paalægger ham end- og at forbedre samme, men § 6 i Forordningen 1787 siger i den sidste Passus: "derimod skal det paaligge Fæsteren at vedligeholde den Besætning og Jnventarium, som han ved Tiltrædelsen har modtaget, og at den derpaa følgende Sætning om Eierens Ret til i Bondens Bo at søge Erstatning skulde være en nærmere Forklaring af, hvad der bør forstaaes ved Veligeholdelsen, strider ei alene mod alle hidtil antagne Regler og Bondens Forpligtelse til Vedligeholdelsen, men strider ogsaa imod selve Ordføiningen i dette Lovsted. Man har ytret den Frygt, at Godseieren ved disse Eftersyn vilde kunne tvinge Fæsteren til lidt efter lidt at forbedre Bygninger, Besætning o. s. v., og man har troet, at denne Frygt var saameget mere grundet, fordi Overleveringssynene ei holdtes med den fornødne Strenghed. Dette er vistnok Tilfældet, hvor Forældre afstaae Gaarden til Børnene, thi da det paalaae Forældrene at aflevere Gaarden med Tilbehør i forsvarlig Stand, saa vilde et strengt Syn gaae ud over disse.