Berlingske Tidende, 1776-01-19
Det har behaget Barmhiertighedernes Fader, at lette vore Trængsler meget. Vi tvivle ikke paa, at De jo, ærværdige Brødre, endnu erindre sig, hvorledes Vi med Frygt og Bævelse have paataget os den Pavelige Værdigheds svare Byrde, i sær i disse saa fordærvede Tider; men opmuntrede ved den guddommelige Forsættelse, at han skal stride for os og for sin Kirke, som er altid mægtigere til at beskytte, end Satan til at anfægte, lode vi ikke under saa mange Farer, Angester, og bittre Sorger Modet falde, i sær da vi vide, at vor Vandring giennem denne Verden maae være fuld at Bedrøvelse af Graad, og at man ikke kan erlange Trængsels og Lidelsers Krone, dersom man ikke først har vilst Stand, haftighed i Trængsler og Lidelser. Formedelst hans Godhed, hvis Vink Aarets Tider adlyde og Elementerne tiene, saa vi mod Formodning Høsten at frembringe rige Ax, Træerne, at være fulde af Frugter, Oliverne at voxe skiønt, saa at vi blive forsørgede med det timelige Livs Fornødenheder. Og endskiønt Fienderne snyse og rase, og allevegne bryde ind i Herrens Viingaard, skal han dog mægtig bevare samme paa det at vor Troe kan staae fast og ubevægelig, grundfæstet paa en Klippe. Vi fik af Herren en nye Prøve paa denne hans Beskyttelse, som, paa en Tid, da den Catholske Religion forfølges af tusinde Storme, har opvakt i det Rige, Tunkin, Folk, fulde af Moed, og brændende af Kierlighed, hvilke berømmelig have triumpheret over den alminde, lige Fiende, og ziret Kirken med nye Kroner. Dette op fyldte os med Glæde, ærværdige Brødre. Saadant skee de i sær Kirken til Gode, ved den nu værende Lunkenhed af Kierlighed og Fordærvelse i Sæder, og just dette bekiendtgiøre vi Dem med største Fryd, da De tage Deel i vor Glæde. Ved Breve fra den ærværdige Broder, Jacobus, Biskop Jero Cæsarea, Vicarius Apostolicus i Riget Tunkin, er vor Congregation de Propaganda bleven underrettet om, at 2 Missionairer, som der have ført det hellige Apostel Embeere blevne anholdte og sangne, og have med et uovervindeligt Sind i Kongens Nærværelse bekiendt den Catholske Troe, og derfor lidt Spot og Pine, og omsider, triumpherende over Døden, uforfærdet rakt deres Hoveder frem til Skarpretteren. Den ene var Hyacint Castaneda, en fød Spanier, og den anden Vincentius della Pare, en Tunkineser. Vi ville ikkun kortelig meddeele Dem Biskopens udførlige Beret. ning: Efter at Hyacinthus i 5 Aar havde i Tunkin inden for de ham anviste Grændser været beskæftiget med at prædike Guds Ord, høre Skriftemaal, og drage Omsorg for Siælens Frelse, blev han den 11te Julii 1773, da han havde betient en Syg med det hellige Sacramente, og vilde igien gaae hiem, anholdt af et ulykkeligt Menneske, som var omgiven af en Hob af sine lige, og blev i 2 Dage berøvet at Spise- og Drik, voldsom slæbt hist og her omkring, og endelig bragt for vice Gouverneuren. For hans Løsgivelse fordrede man en stor Summe Penge, hvilken ingen af de der værende Christne var i Stand til at betale. Derpaa stak man ham i en af Ror forfærdiget saa snever og lav Kurv, at han derudi hverken kunde staae ret op eller ligge. Kort derefter blev og Vincentius della Pace greben, og ligesaa grusom stukket i saadan en Kurv. J denne Skikkelse bleve begge førte til den Kongelige Hovedstad, og paa det enhver kunde vide, hvorfore de saaledes vare blevne indsluttede, var skrevet paa enhver Kurv med store Bogstaver: Lusitanorum legis Magistrio, Portugisernes Lovs Lærere, det er: Lærere af Guds Ord og den Evangeliske Lærdom. De bleve bragte for Kongen selv, og paa Tilspersel svarede de: At den høyeste Guds Lov skulle at dem forkyndes for alle Folk, paa det at disse ved sammes Jagttagelse kunde blive herliggjorte i det udødelige Liv. Man sagde derpaa, at denne Forbrydelse var nok til at dømme den til Døden. De betænke den Bevægelse, som er skeet i disse Evangelii Arbeyderes Sind, da de erfarede saadanne Ting. hvad de have sagt og gjort, Hyacinthus holdende Jesu Billede i Veyret med den ene Haand, prædikede med høy Røsom hans Guddom og uforlignelige Kierlighed til Mennesker, bad om Synds Forladelse, samt bevidnede den inderligste Kierlighed til Gud, og blev den 7de Nov. 1773 halshugget som et Lam, der, naar det sønderrives af Ulven, ikke sukker, ikke skriger, men stiltiende venter Døden, og frembyder sig for de graadige Tænder. Vincentius, som var indviklet i samme Sag, havde Leylighed til at undgaae Døden saasom Rigets Love bestemme Dødsstraf allene for de Europæiske Missionairer, og ikke for dem af Nationen, og nogle begierte at hans Sag endnu engang maatte blive gjennem gaaet og undersøgt. Men han, behælet af en brændende Attraae, at gaae i Døden med, tilkiendegav med et uovervindeligt Sind, at som han havde en fælles Sag med Hyacintho, saa forlangte han og samme Død, og endte ved samme Døds Maade og paa samme Dag sit Apostoliske Embeds Løb. En talrig Hob Christne, som vare tilstæde ved denne Henrettelse, toge, efter Toblæ Exempel, som frygtede Gud meere end Kongen, og hemmelig sammenbar de Jhielslagnes Legemer og begrov dem om Natten, Missionairernes Liig, og begrove med hellige Ceremonier udi en Kirke i den Bye Truliuch. Kongen, forbittret derover, lod vedet offentlig Edicudføre en grusom Forfølgelse over de Christne, liig den, som den H. Hieronymus beskriver under de Romerske Fyrster, men alle overvandt de plykkelige Tider, Hunger og Fængsel, bevæbnede med Salliggiørelsens Skiold, ved ham som elsker os uden al Exempel.