Københavns Adresseavis, 1770-09-17
1. Jndbydelse til et maanedligt Stykke af at lære Fordrag over Naturens Ret. Det er en afgjort Sandhed, at ingen Videnskab i Verden, er, næst den børnlige Guds Kundskab, saa almindeligen nyttig, ja, jeg tør næsten sige, nødvendig for Mennesker og Borgere, af hvad Stand og Rang de end ere, som den almindelige Naturens Net. Den indskærper Pligterne mod Gud; den anpriser Forpligtelserne mod sig selv; den anviser Forbindtlighederne mod andre Mennesker. Den foreskriver Konger Love, den fastsætter Regler for Undersaattere. Den bestæmmer hvad som er Ret og Uret, billigt og Ubilligt i den daglige Handel og Vandel. Der er ikke een Handling i den menneskelige Omgang, ja ikke en Bevægelse i det menneskelige Liv, som jo kan afpasses ved denne Maalestok, som jo kan henføres under Regel i denne Videnskab. Der er ikke et Øyeblik paa Dagen at man jo behøver dens Raad, og ikke eet Minut om Natten, da man kan undvære dens Lys. Den tæmmer den Vilde, den tvinger den Hidsige, den bestyrer den Drukne, den behersker den Søvende, den bemæstrer sig endog den blotte Villie. Den er endogsaa midt i Staten en næsten Enevolds Dommer, mellem Mand og Kone, mellem Fader og Søn, mellem Herre og Tiener. Den er Grunden til alle baade guddommelige og menneskelige Love, den er selv en Lov i Staten, naar al borgerlig slippeer; Den viser øyensynligen og haandgribeligen alle andre saavel guddommelige som ægte menneskelige Loves virkelige Forknyttelse med vort eget sande Vel. Vel er der intet Menneske, som haver Fornuftens fulde Raadighed, der jo tillige haver Naturens Ret inde. Man lærer i et Lærefordrag herover altsaa ikke uden det som man vidste tilforn. Men uden at have dyrket Fornuften ved et Lære=Fordrag er Kundskaben ikke udvidet nok, Begreberne ey tydelige, ey fuldstændige og visse. Det er kun de alleralmindeligste, de væsentligste Love, de nødvendigste og betydeligste Pligter, man skienker. Man veed noget, men det ligger saa dybt indhyllet, at det besværligen kanbringes her frem; man kiender Sagen men ikke Grunden; man kan tænke, men ey udvikle det; man kan tale, men ikke forklare sig, og mindre forsvare det. Det er i Særdeleshed Natur=Retten og de menneskelige Handlinger, som Fornuften skal vise sig i. Det er Fornuften som fornemmeligst giør at Menneskeer ikke ere Bæster Mellem en Abe og et dumt Menneske, er kun meget lidet Mellemrum. Et Menneske som handler mod Fornuft og Natur Ræt haver intet menneskeligt uden den udvortes Skikkelse allene. Skierper man ikke Fornuften, forbædres aldrig Villien og Sæderne. Jo meer oplyst, ja meer somgiængelig, jo mindre lærd, jo mere vild, grov og grum. Aldrig gaaer saa meget Ran, Vold, Drab og Mord i Svang her i Rigerne nu, som i de gamle uoplyste Tider. Næppe skeer saa meget Ondt andenstæds, som i de store Søe og andre Steder, hvor Mængden er størst af den uoplyste Almue. Sieldent skal findes en grov Forbryder i de oplyste Stænder, og gierne er en Misdæder mindre underviist end Mængden af hans Jevnlige. Men saa nyttig, ja nødvendig denne Videnskab er, saa lidet er den dog i Almindelighed bekiendt. J vort Moders Maal haves intet retskaffent, ordentligt og fuldstændigt Lærre Fordrag derover. Alt hvad som findes deri er tildeels Udtog, alt ubeviiste og uoplyste Blotsætninger; og den reene Sandhed qvalt ved Fordomme af Begivenheder. Det er i Betragtning heraf at jeg haver foretaget mig at skrive. Skulde jeg allene ikke mishage, hvor lykkelig agtede jeg mig da! Jeg skal giøre alt mit dertil; jeg skal tænke, jeg skal arbeyde, jeg skal bespørge mig, og høre de Forstandiges Betænkninger. Allene et udbeder jeg mig ydmygst af mine Dommere, og det er dette: At man vil vise mig den Gunst, at have nogen Taalmodighed, og høre mig reent ud først, førend Dom vorder fældet. Jeg haver arbeydet meget i denne Deel af Lovkyndigheden, og holder det for en Pligt at opoffre det Almindelige Frugter deraf. Frøet saaes, det opvoxer og giver Mangefold; dette saaes igien, og giver endnu meer.