Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-12-28
Biskop Faxe har givet Museum i Lund to Stykker af et Træ, som var voxet ved Helsingborg, og ved Gjennemsaugning og Spaltning sprang saaledes fra hinanden, at Jndskriften staaer som paa en Kobberplade, og hvis Aftryk paa den ene Side er ret, paa den anden forkeet. Indskriften, som var F. M.a. I. viser altsaa Tiden, i hvilken den var indskaaret. Træet blev fældet 1828, der maatte altsaa, naar den sædvanlige Mening var den rigtige, have været ti fuldkomne Aar Ringe voxede over samme. Ved opmærksom Undersøgelse af det ydre Stykke seer man, at dets inderste Ring svarer til Aaret 1817. Paa den anden Side af samme ere kun 9 Ringe, men den som ligger Jndskriften nærmest er bred og mørk og maa tælles for to Aar, hvilket ogsaa derved bekræftes, at den saavel til høire som til Venstre adskiller sig i to tydelige Leier. Mærkværdigt er det, at Ringene ere af meget ulige Brede. Den yderste, eller den der er Barken nærmest og altsaa voxet 1827 holder . . . 12 Linier, 2den 1826 . . . . . . 9 3die 1825 . . . . . 19 9de, 1824 - 15 - 5te 1823 . . . . . 20 - 6te 1822 . . . . . . 20 - 7de 1821 . . . . . 20 8de 1820 9de, 1819 og 1818 . . . 20 - Det Hele 15,5 – eller 1 1/2 T. Naar vi kjende det Sted, hvor et sligt Træer fældet, kunne vi let sammenholde Breden af Aar-Ringen med Beskaffenheden af Aarene, i hvilke de ere afsatte. Naar vi ikke feiltage i Aarene, saa vare 1824 og 1826 de der vare Vegetationen mindst gunstige. Dette lader sig for Aaret 1826 sætte paa den store Tørkes Regning, som var saa hinderlig for Planternes Væxt. En anden ikke uinteressant Omstændighed er, at Træet spaltedes saaledes at den ene Halvdeel af Jndskriften sees paa det ydre, den anden paa det indre Træstykke. Dette synes ved første Øiekast at bekræfte den af mange berømte Physiologer, (Malpighi, Mirbel, Treviranus) fremsatte Mening, at Barkens indre Side forvandles til Træ, da det maa synes, som om den i det ydre Stykke værende Deel af Jndskriften har sat sig igjennem dette Lag; men vi finde snart, at Aftrykket i det ydre Stykke ikke blot kommer fra det indre Leie, men fra et Stykke af Barken efter dens hele Styrke, hvilken ifølge Indskjeringen i en død Substants er forvandlet, og følgeligen ingen Deel har havt i Barkens øvrige Forvandlinger, men er som et fremmed Legeme bleven hængende ved Træet. Ogsaa har den indre Jndskrift en ganske anden Beskaffenhed end den ydre. Den fremkommer der tydeligere, og det omgivende Træ er blot blevet brunere. J de ydre Lag ere derimod Bogstaverne utydeligere, sorte og ligesom forkullede. Man maa derfor gjøre den Slutning, at de unge Træ-Lag ikke blot ere overvoxede Indskriften i Træet, men at ogsaa Barken som en død Mass bliver hængende derved, og ligeledes bedækkes med Træ. Naar man da gjennemsauger det ydre Stykke tvers igjennem Jndskriften, saa finder manen betydelig Strækning mod Barken Spor af Skriften. I Nærheden af Bogstaverne er den sort og huul, tilsidst bliver kun en Linie synlig som strækker sig ligge til Barken, paa hvilken ligefor Jndskriften ere nogle smaa Ophævelser, som om den stod endnu i nogen Vexelvirkning med de saa dybt liggende Bogstaver. Jeg maa ogsaa bemærke, at i dette, som i andre mig forekommende Tilfælde, begge Overfladerne ikke synes at være sammenvoxede. De have, ligesom af sig selv, givet sig ud fra hinanden, og heri maa ogsaa Grunden ligge, til at deslige Jndskrifter oftere komme for Dagen. Men begge Overflader passe nøje paa hinanden, saa at enhver liden Fremragen paa den indre svarer til en Forsænkning paa den ydre, som er Tilfældet i Henseende til Træets ydre Leie og Barken. Af disse bemærkninger drager jeg følgende Slutninger: 1. at hvert Aar eftervoxer en ung Træ-Ring til de allerede dannede Lag af Træ 2. Jndskrifter kunne, naar de engang ere voxne, forblive uforandrede Aarhundreder igjennem og kun med Træets Substants undergaae. 3. De blive ikke i Tidens Længde utydelige men ere efter mange hundrede Aar ligesaa kjendelige, som i det andet. De praktiske Slutninger ere ikke mindre interessante: 1. Naar det engang er afgjort, at Aar-Ringene betegne Træernes Alder, saa kunne vi derved komme til vigtige Slutninger i Henseende tilVegetationens Alder paa Jordens Overflade, da der gives Træer som vel maa have samme Alder, som Jordens Overflade i dens nærværende Beskaffenhed. Naar vi tælle slige Træers Aar-Ringe vilde vi med temmelig Vished kunne bestemme deres Alder, og følgeligen Tiden, i hvilken i det ringeste Jordens Overflade har havt sin nærværende Beskaffenhed. 2. Ved Jndskrifter, som man gjør i Træer lader sig Meddelelser sikrere overbringe til Efterverdenen, end ved saadanne, som man hugger i Steen eller stikker i Metal. En Eeg kan opbevare en Jndskrift i 500 (10002) Aar; et Ba bab-Træ i 4000 Aar og derover.