Den Vest-Sjællandske Avis, 1825-11-27
Det bekiendte Genie Jean Paul, egentlig Richter, født den 21de Novbr. 1763, er død i Barreuth den 14de November efter en kort Sygdom. Om Ulven. (Af Fischer.) Ulven (Canis Lunus Lin. Eskimoer Amarnok henhører til de Dyr, som beboe de kolde og ufrugtbare Egne af de nordlige Polarlande, og gaaer sandsynlig ligesaa langt nordlig, som Biørnene, thi den er bekiendt for at den kan udholde den frygteligste Kulde. Vi selv have havt betydelige Prøver derpaa, da vi fandt (saavel paa denne, som paa den sidste Reise med Captain Parry, at endikke det koldeste Veir driver dem hen til deres Huler; hvorimod, de koldeste, mørkeste og skrækkeligste Vinternætter synes at være de, som bedst passe til deres Natte-Rovtog; thi ved saadanne Leiligheder, nærme de sig ofte Skibene saa meget, at de kunne blive seete uagtet Mørket. Jeg er tilbøielig til at troe, at selv den strængeste Vinter ikke nøder dem til at forlade Egnene ved Polen. Vel har man til samme Tid stærke Grunde til at formode, at de, da vi tidligere droge imod Norden, var mindre talrige; men jeg erindrer mig ikke nogensinde, at have seet mere end to paa samme Tid paa Melville Øen hverken om Sommeren eller om Vinteren; derimod faae vi om Vinteren 1821 til 22 ikke mindre end 13 tilsammen. Denne deres Tilsyneladelse den 1ste Februar 1822, synes at have været paa den samme Dag, paa hvilken vi først faae en Stamme af Esqvimos opslaae Leier i vort Naboelag. Af denne Sammentræfning formodede man at nogle af dem vare disse Folks Hunde; dog kunde et saadant Feilgreb kun blive gjort ved en meget overfladisk Beskuelse eller af Mennesker, som meget lidt kiendte Ulvene. Allerede Farven adskiller disse Dyr fra Hundene; da de ere overalt guulagtighvide undtagen paa Ryggen som er af en mørkegraae Farve, imedens i det mindste trefierdedele af alle Eskimoernes Hund, som jeg har seet, vare sorte. Foruden Farven kan man let adskille Ulven fra Hundene paa Skikkelsen, Størrelsen, Gangen og den hængende Hale. Og med Hensyn til den anatomiske Beskaffenhed har Hunden endnu mindre Liighed med Ulven. Men det kan holdes for Overslødighed at tale om Ting, som nu allerede ere saameget bekiendte; jeg vil derfor kun nævne to af disse Forskjelligheder, nemlig at Ulvene ere drægtige i 100 Dage, imedens Hundene kun ere det i 60 Dage, som sædvanlig antages 9 Uger. Ulven har desuden, efter Cuvier sammenlignende Anatomie kun 19 Hvirvler i Halen, imedens Hunden har 22. Derimod har den første 7 Lendehvirvler imedens den sidste kun har 6. Af disse Omstændigheder kan man see, at dette saavel øiensynlige som eiendommelige Skielnetegn imellem Hunden og Ulven er tilstrækligt nok til, at det ikke kan tillades at sammenblande disse to Dyrearter med hinanden. Den ovenfor omtalte Flok blev saalænge i Nærheden af Skibet indtil ogsaa den sidste Ulv var fanget. 11 af dem bleve fangne i Fælder, som vore Folk opstillede, og de øvrige to af Eskimoer, som dengang levede i vort Naboelag. Alle Ulvene, og især en Ulvinde, syntes paa den Tid, da vi faae dem, at have lidt stor Mangel paa Føde; thi i Mayen af nogle fandt man Stykker af Klæder og Kabelgarn som de havde opsamlet i Nærheden af Skibet. Hungeren havde endog gjort dem saa dristige, at de vovede paa at komme hver Nat, for at opsøge hvad der var tienligt for dem under Skarnet eller af de Excrementer, som vare kastede paa Jisen; ja de dreve Forvovenheden saavidt, at de i en Natihielbede en af Eskimoernes Hunde, som opholdt sig i en Sneehytte omtrent 30 Alen fra Skibet, og endskiøndt de bleve haardt forfulgte af nogle af vore Folk, vilde de ikke opgive deres Bytte, men slæbte det bestandig fort med sig, indtil to af vore Folk nærmede sig dem paa nogle Skridt nær. En anden Gang dræbte de ingen fuld Fierdingvei fra Skibet en af Eskimoernes Hunde ved høi lys Dag og slæbte den bort med sig. Paa den samme Tid røvede de en Hund paa den Vei, som førte til Eskimoernes Hytter (hvor som jeg troer Hundene sædvanlig ligge), men da man strax forfulgte dem blev den arme Hund reddet. Dog er det endnu meere foruroligende for Eskimoerne, at disse rovgierrige Dyr ikke blot indskrænke deres Anfald paa deres Hunde, men ofte ogsaa slæbe deres Børn med sig og ovæde dem. Bafslesla-Parme.