Jyllandsposten, 1838-06-11
(Jndsendt.)¬ J Anledning af den her i Jylland saa vidt om sig gribende Landprang, som man nu næsten maae ansee som en Landeplage, troer Jndsenderen heraf, at det kunde være nyttigt, herpaa at henlede den offentlige Opmærksomhed. At Landprang i sin Tid, da Communicationen med Kjøbstæderne var meget besværlig, især for de Landbeboere som havde flere Mile at kjøre paa de daværende slette Veie, og de neppe i enhver Kjøbstad kunne finde Liebhavere til deres medhavende Producter, var gavnligt, er vist udenfor al Tvivl, men nu da disse Hindringer gandske ere bortryddede og Landmanden bestandig kan have Samfærsel med Kjøbstæderne, hvor hans Varer blive bedre betalte end af Prangerne, der jo ogsaa maae tjene noget. Jndsenderen formener derfor, at det vilde være gavnligt for enhver Landmand om der blev sat en Grændse for denne Landprang. Forordningen af 25de Juli 1815 tillader Kjøbmændene ved Befuldmægtigede at lade opkjøbe Landets Producter i Landmandens Hjem, mod contant Betaling; men man har desværre mange Exempler paa at Prangerne istedetfor contant Betaling yder forskjellige, saavel Colonial, som Manufacturvare, hvorved meget af disse Artikler bliver brugt, mange Gange imod Mandens Villie og Vidende. Næsten i enhver Bye findes flere Personer, som, naar de kan gjøre Udveie til nogle faa Penge, giver dem af med at handle, og derved ei alene forsømmer deres egentlige Forretninger, men bliver og gandske uskikkede til videre Arbeide. Producternes Forædling lider især under denne fordærvelige Landprang, og især viser dette sig med Hensyn til Smør, som fra Randers og Aarhuus forhen har været meget søgt og betalt med høiere Priis end andet Smør; men nu i de sidste Aaringer, da den største Deel er bleven opkjøbt af Prangere, hvis Behandlingsmaade i Sandhed meget maa dadles, er samme nu mindre søgt, som dog egentlig er Landmandens Tab. Fredericia, den 26de Mai 1838. Jdag stedtes til Gravens Hvile den afsjælede 78aarige Olding og Beteran, Generallieutenant Castonier, som elsket og agtet af alle Retskafne levede mange Aar i vor Midte. Han efterlader sig et herligt Eftermæle, og om ham vidner Sandheden: at han var en af de faa Stormænd som, uagtet hans høie Alder og nedbrudte Helbred, vedblev indtil Døden kaldte, at tjene for den Løn Kongen gav ham. han var af de Generaler som, uagtet hans Stillings særegne mindre behagelige Forhold, ikke saa meget han end havde Føie dertil, benyttede Alder og Helbred som Paaskud for at faae Afsked; han bluedes ved at tilvende sig en høi Pension, for ved den at forøge de store Summer, som mangen en meere eller mindre bestjernet og fornem Herre forgløs og karsk fortærer, medens dog især den militaire Tjenestes Røgt, under vor dybe Landefred, synes saare let. Een savnedes i Dag til almindelig Forundring i Følget (han lever kun faa Bølgeslag fra vor Bye) en fornem ved Ordener og Titter udmærket og af en Marsch fra Danmark til Madrid berømt Feldtherre, som livsfrisk, rank og let synes at kunne holde Trit med den yngste Lieutenant. Han har, mæt af Hæder, alt for flere Aar siden nedlagt Commanden og hviler paa sine Laurbær, det vil sige: fortærer og oplægger i lykkelig og munter Roe sin til Pension forvandlede Gage. Han har maaskee gjerne villet undgaae, ved sin hæderværdige afgangne Collegads Kiste at vorde for stærkt mindet om, at man bør indtil sin Død, vedblive at tjene sin Konge og at selv Oldingen ogsaa kan det. Vi saae derimod i Følget en anden militair Herre, som i 20 Aar og flere, har været afskediget i Naade. Han har i den lange Aarrække intet havt at bestille for Konge og Land, synes forgløs at nyde de gode Dage, som en rundelig Pension sikkrer ham, har endnu Kraft nok til daglig at gjæste selskabelige Huse og i disse saavelsom i Klubberne de lange Vinteraftener at prædominere ved Spillebordene. En Tredie saae vi som - dog, vi saae og see en Fjerde, Femte og mange Saadanne, men det vilde blive for langt at oprulle Registeret. Men hvilke Betragtninger ere vel opstaaede hos disse Een, To, Tre og flere Saadanne, som hørte om gamle Castoniers Død? Hvad om den indre Stemme havde tilhvisket dem som saa vi kunde som han endnu efter Evne have tjent, virket og gavnet, derom tales høit af mangen en Borger og Plovens Søn, som i sit Arbeides Sveed maa skaffe den Tribut han ofte sukkende hen bærer til det Skatkammer, som giver Eder, J guldbespændte Pensionsherrer, de blanke Summer; medens han, den beskattede Statsborger, ikke som J, kan bygge sig, ved Hjelp af Statskassen, et Alderdoms Paulunum for Sorgløshed, men maa, naar han ei længer kan arbeide, og Jntet har, ofte ydmygende sig for - Fattigbøssen, tilraabe Forsynet: Fader. J Din Viisdom fordeeler Du Brødet saa lige mellem Dine Børn. - Det er svære Summer som mellem Aar og Dag anvendes til Pensioner og Gratialer, saa den i Tingene Uindviede lettelig turde sammenligne Danmark med det mægtige og rige Nordamerika, hvor der i Regjerings=Congressen aarlig holdes Debatter om, hvad de overflødige Stats=Jndtægter skulle anvendes til; men, vi ere ved den sit Folk elskende og af det høit gjenelskede Landsfaders Viisdom og Villie, bekjendtgjorte saaledes med Rigets sande Forfatning, at vi ei lettelig fristes til sammenlignende Betragtninger af den Art. Vistnok er det da ogsaa en retfærdig Uvillie der stundom udtaler sig mod den Statstjener, der ved Hjelp af en om Alder og Mangel af Helbred og Kræfter stønnende Ansøgning, har det Held at opnaae Afsked, men beholder sin Gage, eller faaer en god Pension, for derefter at leve forgløs og munter, medens bedagede Collegaer holde ud og døe under Flid og Virksomhed i deres Kald. Bor det ikke haves for Øie, at vor alderstegne Konge bærer Regjeringsbyrder, der ere tungere – Faa eller Jngen nægte det – end nogensomhelst Statstjeners Kald Og er det da, spørge vi, formeget om vi indigneret henpege paa de, som lægge Hænderne i Skjødet for Tiden. Det sømmer sig, mene vi, ingen Hædersmand, ingen Kongens Mand, ingen Dannemand, og derfor gjorde vor gamle Ca(Meddeelt.) stonier det ei heller.