Den Vest-Sjællandske Avis, 1835-03-10
Publiciteten er ikke i nogen anden Stat uddannet til den Grad af Fuldkommenhed, som i England. Der gives ingen udtrykkelig Lov desangaaende og Nationen grunder Besiddelsen af denne uskatteerlige Forrettighed paa en gammel Vedtægt. Jmidlertid røber det en temmelg Grad af Uvidenhed om den engelske Statsforfatning, naar nogle nyere Forfattere beskrive den i England herskende Publicitet, som et vanskabt, grændseløst og lovstridigt Væsen, der ustraffet udøver de største Afskyeligheder, og langt fra at bevise Nationens høie Grad af Dannelse, meget meere maae ansees som et sørgeligt Beviis paa dens Raahed. Publicitetens Omfang og Grændser ere ved en af lang Sædvane indført Ret maaskee strengere og rigtigere bestemte i England, end det endnu hidtil er skeet i Philosophernes og Politikernes Lærebøger. Privatpersonernes Liv, Eiendom, Karakteer og huuslige Anliggender henhøre aldeles ikke under den engelske Publicitets Sphære, og den, der vilde giøre dem til Gienstand for frie offentlig Bedømmelse, udsatte sig derved for en Jnjurie-Proces, hvorved den eedsvorne Ret gaaer frem med overordentlig Strenghed i at bestemme Straffen og Erstatningen. Jkkun saadanne Gjenstande blive af Publiciteten dragne frem for Publikums Domstol, der angaae enten Staten i Almindelighed eller et Samfunds Jnteresse i Besynderlighed, og denne Slags Jurisdiktion ere alle de underkastede, som man i England indbefatter under Navnet: public characteres. En offentlig Karakteer tillægges de Personer, som har erholdt et bekiendt Navn, enten ved paafaldende Handlinger, som de stiltiende have underkastet Publikums Dom, eller ved en Levemaade, hvorved de berøre Statens eller et Selskabs Jnteresse. Under denne Klasse henhører altsaa ei allene Statsministrene og deres Sekretairer og alle af Regieringen til de offentlige Embeders Forvaltning ansatte Personer, men ogsaa alle Hovedmændene for de borgerlige Korporationer, alle Parlaments-Herrer, Forfattere og Forfatterinder, Lærerne ved de offentlige Skoler og Akademier, Skuespillerne o. s. v. Saadanne Persones Liv, Handlinger, Karakteer, ja endog deres huuslige Omstændigheder ere den offentlige Dom underkastede; kun maa intet Usandt paabyrdes dem, der i saa Fald vilde fra deres Side foranledige en Jnjurie=Proces. Saaledes har f.Ex. Pitts Handlinger været underkastet den strengeste og bitterste Kritik af hans Modstandere, deraf har man søgt at udvikle hans politiske og moralske Grundsætninger, og skildret disse med de forteste Farver. Hans Venner have taget sig paa at forsvare ham, men selv har han aldrig svaret sine Modstandere. Men da en forbittret Avisskriver paadigtede ham et ugrundet Fakium og beskyldte Ministeren for hemmeligt Actie=Spil, fralagde han sig denne Bagvaskelse ved en Jnjurieklage. Men saa stærkt endog slige bagtalerske Opdagelser ere blevne revsede, er dog hidtil endnu den Frihed aldeles ikke bleven indskrænket, ganske efter eget Tykke at kunde uddrage Slutninger af unegtelige Kiendsgierninger, at oplyse dem fra alle Sider med den strengeste Kritik, og at bruge alle Viddets og Satirens Vaaben imod deres Ophavsmænd. Man har i England indseet, at heri ingen Grændselinie kunne drages, fordi Feilslutninger og Vildfarelser kunne udfinde samme Resultat, som fremkonstles ved en med Flid antaget falsk Forestilling, og at den, der vilde hindre denne, ogsaa maatte straffe Vildfarelsen og indføre en Samvittigheds Ret. Erfaringen har ogsaa lært Englænderne, at Sandheden erholder en uovervindelig Stykke ved Meningernes frie Kamp, og af Nationens ædle Karakteer aldrig med større Virksomhed uddannes i Henseende til de skiønne Træk af Overbærelse, Høimodighed og Humanitet, end ved denne Tvangløshed i den offentlige Dom. Derfor har England heller aldrig vidst af nogen Bogcensur at sige, og man har ladet sig nøie med, at drage Bogtrykkeren til Ansvar for de urigtige Kiendsgierninger, hvormed partiske Forfattere undertiden have forkleinet dem, som de ikkun ved Opdigtelser kunde skade i Publikums gode Omdømme om dem. (Fortsættes.)