Københavns Adresseavis, 1761-03-16
J de ældste Tider reyste sig undertiden Krige formedelst Menneskenes Overflødighed i Staten. Agerdyrke ningen kunde ikkun ernære en vis Mængde; de fleste Handteringer, Kunster og andre Forretninger vare endda ikke opfundne, til hvilke der nu omstunder udfordres nogle tusinde Arbeydere, ikke heller stode Landene endda i saadan Forbindelse med hinanden, at det ene var kommet det andet til Hielp med sin Overflødighed. Altsaa bleve store Udvandringer uforbigængelige, som altid trakte meget forstyrrende og mordiske Krige efter sig, siden det ene Folkeslag ikke holdt for at kunde bestaae uden det andets Udryddelse. Men nu er der ikke en eneste Stat, som beklager sig, at den har for mange Menneskeer. De ere ingensteds overflødige, og alle de, som allerede ere dræbte i Krigen, eller dog lemlæstede og derved blevne gjorte udygtige til Medlemmer af det almindelige Væsen, vare tilforn allesammen beskæftigede for sammes Nytte og Tieneste; thi Armeerne ere omtrent endnu ligesaa store, som de vare førend Krigen brød udMan regne alsaa ikkun sex gange hundrede tusinde Mennesker, som alle i deres Ungdoms Aar og Kræfter ere blevne deres Fæderneland berøvede, Hvilke Menneske Slægter ere ikke uddøde med dem, Og hvilken Forliis er der ikke for Dyden, Thi disse Mennesker vare: (i det ringeste kan man sige det om den største Hob af dem; flittige, arbeydsomme, maadelige og fælledsnyttige Medlemmer af det Borgerlige Selskab, Bønder, eller Bøndersønner, som tiente ved Agerdyrkningen og Landvæsenet, Haandversfolk, Fabrikanter, og Kunstnere, og det mestendeels af de mindre Fabrikstæder, der, ligesom Landsbyer, ikke kiender den større Verdens Laster, og, omendskiønt de ikke har Leylighed til at giøre store glimrende Bedrifter, dog alligevel ved de almindelige Pligters Opfyldelse giøre Religionen og Dyden, om jeg saaledes maae udtrykke mig, meere Ære end de, som kan rose sig af en klarere Oplysning. Og det er endnu stedse et stort Spørsmaal, hvor der findes meere Kundskab om de heldige Sandheder, i de større Stæder, eller iblant dem, som boer i de mindre Stæder, Byer og Landsbyer i et Land, og af disse er det Tydske Rige allene vel bleven berøvet en utrolig Mængde, og det endog i saa faa Aar, Jeg kan ikke bare mig, endnu engang at sige: Hvilken Forliis er dette ikke for Dyden! Men en saa stor og ubodelig Forliis er ikke den eeneste Følge af Krigen, som er skadelig og fornærmelig for Dyden. Hvor meget maae ikke Folkenes Sæder forverre sig derved, hvad enten de vinder eller overvindes, Krigen foraarsager almindelig, at et Land antager en nye Character, og næsten altid en slettere, i sær naar Fredens Videnskaber og Kunster har før Krigen fløreret derudi. Dets Jndvaanere vare, i det gandske betragtede, milde, menneskelige, høflige, tienstagtige og velopdragne. Næsten alle disse Egenskaber maae forsvinde; thi i hvor meget der endogsaa i Krigen gives Leylighed til at udøve alle Menneskelighedens Pligter, saa giør den dog alligevel raa, følesløs, haard og barbarisk, og endda ikke allene dem, som bærer Vaaben og Gevær, men endog Jndvaanerne i de Lande, hvor Krigen bliver ført. Da enhver er bebyrdet med alt for megen Omsorg for sin egen Vedligeholdelse, saa har han hverken Tid eller Lyst at bekymre sig om andre, og endnu meget mindre, at tænke paa det almindelige Beste. Jo flere Elendige man seer, jo ulyksaligere man er selv, desto mere vænner Mennesket sig til at see Elendige, uden at have Medlidenhed med dem eller hielpe dem. Man overveye ikkun, hvor stor en Sædernes Fordervelse der maae reyse sig allene af den i Krigen, forandrede Eiendom og Rigdommens Omløb, i Særdeleshed i de Lande, hvor en Kiøbmands Stand har saa megen Anseelse og Ære, at de, som driver Handling, aldrig søger at omtuske deres Stand med nogen anden, efterdi de endogsaa ere agtede nok uden Rang og Titler. De beste Huse forarmes, i det de bliver udtømmede ved Contributioner. Dog alligevel bliver stedse nogle Rigdomme selv tilovers i de Lande, som lider allermest ved Krigen. Men hvo ere de Rige, som kommer for Lyset, naar Freden igien er sluttet: En Hob Marketentere, eller saadanne Folk, som ikke giøre sig nogen Samvittighed over, at berige sig i den Tid Krigen varer ved Bedragerie eller en overdre, vet Aager; Altsaa saadanne Folk, som ingen Sæder har, fordi de ingen Dyder eyer. Monne de ikke vil meddele deres Børn deres egen uædle og nederdrægtige Character, eller vil det i det ringeste ikke vare meget længe, førend saadan en Slægt af Mennesker forbedrer sig igien, Et vel indrettet og strængt Politie giør unægtelig meget til at befordre Religionen, Dyden og gode Sæder i en Stat. Men hvad for Politie kan der være de Lande, hvor Krigen forbyder mange gode Anstalter, standser mange i deres Fremgang, og om ikke gandske ophæver, saa dog daglig afbryder og forstyrrer al Orden? Hvor stort et Tal overveyer alt dette for lidet, for levende nok at blive rørte af den uskatterlige Velgierning det er at have Fred og leve under en Regiering, som anvender al sin Omhue derpaa, at vedligeholde den med alle sine Velsignelser, Visselig ere Menneskene saaledes artede, at de ere opmerksomme i Henseende til alt det, som foraarsager nogen Allarm, om det endogsaa skulde være nok saa skadeligt Man forhavses meer oven Alexanders Bedrifter, end over de fredsommelige Kongers langt større men meere forborgene og stillere Bedrifter, ligesom man forhavsees meere over Torden, Stormvind og Jordskielv, end over Solens Velsignelses fulde Jndflydelse, eller et ordentligt, mildt og frugtbart Veyerligt: Mener ikke dette en af Menneskenes Uagtsomheder, som allermindst bør tilgives om, ifald man ikke heller vil kalde dem Ubilligheder og Uretfærdigheder, (Fortsættelsen følger.) Videre Efterretning om Kirkernes Tafle=Penge.