Norske Intelligenssedler, 1806-11-18
Tirsdag Norske Jntelligentssedler. 18 Novbr. 44de Aargang. to Gange ugentlig. Udgives. J. Berg, Bogtrykker i Christiania Trykkes, og forlægges af N. Pro memoria! Den Prosit som kom seent, Er bedre end aldeles ingen, Og Grete hun seer dybt i Tingen, Og hvad hun troer er reent. Wessel. Saa gjerne jeg ønskede endnu stiltiende at kunde tilgive Lorenz Andersen Nachschou hans Utaknemmelighed mod mine ham beviste Velgierninger, saa kan jeg umulig denne Gang lade være ubemærket hans frekke Avertissement i No. 87 d. A. af disse Blade, saameget mere som saadanne hans trykte Udfald, ikke allene udbreder sig mere end mundtlige og skrivtlige, men endog, som endnu er det værste, nesten blive uforglemmelige. Udentvivl ville jeg blive besværlig, om jeg her afklædde denne Mand for et høvisk Publicum, og fremviste hans Nøgenhed for moralske gode Gierninger i Almindelighed, men de som ømmer mig i Særdeleshed, og de hans Avertissement giver Anledning til, skal jeg bede mig i Fordrag, for Sandhed og den gode Sags Skyld; thi jeg har den Ære at forsikkre, de skal fremkomme saa Frimodigen, som jeg det med offentlige Data skal dokumentere naar det gielder - Held Os, som har Love og Trykkefrihed, og igjennem begge Tilladelse at sige det Onde om Næsten som er sandt, paa det man dog kan giøre Forskjel paa Folk - og dermed gaaer jeg rask til Sagen. Han begynder, mit Sødskendebarn. - Saamen! jeg har saamegen god Sindelag, og Erindring af N. L. 5 B. 2 C. 71 Art.: at jeg ei skal vræge Slegfredbarn som lovlig er lyst i Kuld og Kiøn - Fødselen gjør heller ingen Skam, naar man forresten fører sig vel op, men det er heller ikke Under, at Fornuften ærer og tjener allene sande Fortjenester. den bekiendte Procurator Jacob Walter Jhvorvel han med Ordet bekjendte rimeligviis har meent at gjøre sit til, om mulig derved at kaste et Slør over min ubesmittede Karakteer, saa har han mod sin Villie denne Gang dog gjort mig en saa god Gierning, at jeg til Overflod takker ham for han offentlig har sagt det, siden jeg hidtildags ikke har været vant til Andet, end at mine Efterstræbere, Misundere, hemmelige Fiender, eller hvad jeg skal kalde disse Krabater, i Forening med deres Sladderhanker, niddingsviis paa min Bag har ovet sin sataniske Glæde - forstaaer sig under Bønnen: min søde Ven, ikke mine Ord igien - enten at radbrække sande, eller digte falske Optrin af mit Levnet, for at sværte min Karakter, forfordeele mig i min Næring, kaste Skarn over min Agtelse og Credit in Publico o. s. v. Sandelig, jeg bekiender den kostbare Erfaring har og lært mig: at hine Skurke ikke arbeidede forgiæves paa de Enfoldige og Ulærde, som blendet af født Foredrag, Personens Stand, hans formodentlige Kundskab og gode Hjerte, med et blev saa Hovedsvimmel, at de troede sig at sveve i yderste Mørke ved høi lys Dag, og saaledes hellere veeg, end indlod sig med en saa ilde omtalt Mand. Jmidlertid velsigner jeg Skjebnen som har meent det bedre, da den gav mig Evne til uden Smerte at undvære de Fordeele saadanne Clienter kunde bringe - Den bedre opdragne, som kjendte Ondskaben hos Raadgiveren, foragtede denne, og lod mig aldrig tabe deres Tillid. Jeg skulle nesten falde paa at smigre for mig selv, man haver fundet noget vist Misundt eller Fortrinligt hos mig, siden endog aabne Hjerner skal have holdet det Umagen værd at arbeide imod min hele Tigten og Tragten, naar jeg ikke kjendte mig selv derhen, at jeg har et ædelt Hjerte for mine Undergivne, som 100 Vidner af mit Folk kan vidne om mit daglige Liv, handler strik tere mod den Mægtigere, er noget særsindet, undforskelig for Dumhed, og maaske alt i alt - som en god Ven engang dømte - for denne Verden hverken til at gjemme eller kaste bort. Hvorom Alting er, lader jeg den hemmelige Skumler brændemærkes af Tiden, og taalmodig trøster mig med Naar kun mit eget Hjerte fordømmer ej, jeg tripper lige let paa min fordømte Vei. Den offentlige Antasker skal jeg have gode Raad med, om han end vilke bruge barbariske Vaa ten. Siden jeg dog nu engang er kommen paa denne længe forønskede Trant, saa kjere Læser, jeg er dog din Næste, betænker hvad du giør, lad mig derfor haabe saamegen Christen Kierlighed hos eder allesammen som dette see og høre, at de selv prøver og kjender, eller i al Fald lader mig vederfares den Ret som gielder for Moralitet, at enhver maae præsumeres bonus donee probetur contrarium. Hører endelig nu S. T. Aldermænd for det høist nederdrægtige Bagtalerlaug - Skulle J faae nogen Næsestyver, eller effen Rørelse ved Hjertekammeret, af denne Epistel, da trin frem igjennem offentlig Skrive- og Trykkefrihed mod mig, og vær dog engang kjekke nok til at lade Verden see, hvormange ærlige Blodsdraaber der endnu rinder i Eders Aarer, ellers er J Skielmere, det siger jeg Eder reent ud; Frygt ikke siger jeg, Loven er med Eder og redder Eder, det læse vi i 6 B. 21 C. 1, 2, 3, 6 og 7 Art., vel at mærke, om J ikke skriver Løgn, skrive J derimod Løgn, saa faae mig Skam bær den Sværdet forgjeves. Udvælg Eder da kjere Siele, enten dette mit velmeente Raad, eller hold Jer Mund, og vid at en Skjendegiest er en Morder. - Men manus de tabula; jeg seer dette Hop blev vel langt, og vender mig derfor igjen til min Lorentz, hvor jeg slap ham, nemlig: ved Ordet bekjendte - Ved den Anledning spørger jeg ham simpelt: hvordan er jeg da bekiendt? Beholder jeg Svaret, maae jeg erklære, at jeg udenfor min Pligt som Sagfører ret sparsomt søger Bekjendtskab endog hos de der i Rekker af Aar uforanderlig har teet sig som moralske gode Mennesker, og det fordi jeg er fornøjet hjemme, kan more mig selv, og sommetider andre med, samt frygter altid for at være paatrængende naar jeg ikke er kaldet - Skal jeg skrifte, da har jeg hidtildags blot bedet Forsynet og Hielp til ikke at hige efter enten større Ære, eller mere Formue, end jeg næst Gud har af mig selv, da jeg er kommen efter, du skal ikke begjere, og at al Slags Begjerlighed ere Anstødsstene hvorpaa dette vor korte Livs Lyksalighed snubler. J disse onde Dage jeg er nød til at bryde Lant ser med Lorentz, finder jeg derimod denne Bøn for kort, saa jeg maae udvide den tillige derhen, at Himlen vil bevare mig for den der nægter redelig Gield, og vil skille Velgiørere uretfærdig ved deres Formue. bekiendtgiør for Publicum at han eier Gaarden Storøen." Da min Bekjendtgiørelse ikke har nedsat et Ord om Eiendom, saa staaer denne Usandhed blandt flere, til saamegen Ære, for Lorenz og Concipist, at ingen brav Mand vil deele den med dem - Derimod har jeg nævnet denne Gaard blandt mine Landbrug, og dette faaer jeg at godtgjøre, siden Lorenz ved at melde sig som Eier, har sat dette under Tvivl - Som en Mand der i Lovkyndighed har Tilladelse at tale lidet med, maae jeg mærke, at jeg tænkte mig Brug da, og giør det endnu, ligesom Juristerne fortolker dette Ord i N. L. 5 B. 5 C. 4 Art., nemlig som en Modsætning af Eiendom, hvilken Maade Lorenz har skalkagtigen ikke villet treffe. Ellers paaberaaber jeg mig Ringerigets Justitsprotokols Vidnesbyrd over følgende Sandheder: a) At jeg selv frivillig har solgt Lorenz Gaarden Storgen, og crediteret ham ei allene Kjøbesummen, men endog mange flere Penge til. b) At Lorentz og Hustrue har givet mig og Hustrue samt vores Deseendentere, ei allene en ufravigelig Fuldmagt at administrere Godset, ikke som de, men vi ville, allene at beviislig aarlig Regnskab ydes dem - Endnu mere: derudi frasagt sig al Myndighed og Raadighed som Eiere af samme uden min Villie og Samtykke, saalænge jeg lever, dernest min Hustrues med Laugværge, og allersidst vores Arvelinie, efter den Arvegangsmaade som finder Sted i det danske Kongehuus. e) Har jeg og Hustrue ved Undentags eller Livøre-Contrakt, reserveret os af Gaardens Eier betydelige Huse, Jord, Skove og andre Herligheder, til vores Nytte og Brug. De Dokumenter som beviser dette ere daterede 22de og 23de November, samt tinglyste ved Hole Ting den 9de December f. A., og nu tillige fra Storøen in originali af mig indbragt til mit Contoir i min Gaard her i Staden, hvor de skal ligge til Eftersyn for alle de som saadant maatte forlange.