Den Vest-Sjællandske Avis, 1826-01-02
Napoleon. Du havde maaskee ikke betænkt, at det er den Eviges Lov, at alt det Skabte skal først efterhaanden nærme sig til det Fuldkomnere, og ved Overgange, som flyde ind i hinanden. - kunne derfor ikke forlade Jorden saasnart, og uden vi først have opfyldt vor Bestemmelse paa den, og denne Bestemmelse er dobbelt, vi skulle nemlig lære rigtigt at kiende den Klode, vi have tilhørt, og vi skulle tillige lære at kiende os selv. Viskunne ikke lære det første, førend i vor nærværende Tilstand; da vi blive istand til at betragtet den med fuldkomnere Evner, og fra en høiere Standpunkt, og vi kunne ikke lære det sidste, førend vor Aand er bleven løsgiort fra den Taage, hvori vore Tilbøieligheder holdt den indvikler. – Desuden gives der en anden Aarsag dertil, som gielder for alle Dødelige. Alexander. Og denne er? Napoleon. De forklarede Aander maae ikke forlade Jorden, førend de først have beskuet det jordiske Livsom et Speil for Dyden; de maae først lære at betragte de menneskelige Feil i deres sande Skikkelse, i andres og i deres eget Levnet (thi vi have Alle feilet, medens vi lovede paa Jorden) de skulle derved lære at elske Dyden og afskye Lasten, og dan første gaae over i Livets høiere Egne; thi den høiere udvortes Friehed, hvori den væsentlige Lyksalighed bestaaer, kan ikke forundes etaandsligt Væsen, førend det først har lært at giøre et rigtigt Brug af sin indvortes Friched. Alexander. Du ville ikke fortørnes over mit Spørgsmaal, dersom Fortørnelse kan finde Sted i disse Egne. Men, hvilken Følelse opvækker det hos Dig at skue tilbage til Din Jordiske Vandel, Napoleon. En dobbelt, en smertelig og en glædelig; hiin ved Erkiendelsen af de Lidenskabers Storhed, som beherskede min Aand og ved de Lidelser, de forvoldte mine Medmennesker; denne ved Jnd sigten om, at jeg har været et Redskab i den Eviges Haand til store og velgiørende Hensigters Opnaaelse. Alexander. Jeg hører den første af Dine Tilstaaelser med Medlidenhed; thi jeg frygter for at Dine Lidelser maae være betydelige. Jordbeboerne bebreide Dig de Ulykker, som Du ved Din Herskesyg og Dine Krige paadroge dem. Var det ikke en Engelsk Admiral, som sagde om Dig: at et Orlogsskib kunde have seilet i det Hav af Taaer, som Du har fremkaldet paa Jorden, Napoleon. Frie for disse Bebreidelser kan jeg vel ikke være, men Følelsen mildnes dog ved den Selvbevidsthed, at mine Hensigter vare i Grunden gode, uagtet de Midler, som jeg betiente mig af for at opnaae dem, vare haarde; og tillige derved, at man her i Livets fuldkomnere Land betragter de Jordiske Lidelser paa en anden Maade. Alexander. Du ville indvie mig i disse Beskuelser, Napoleon. Naar Du giør Dig bekiendt med Grundloven for det Skabtes Tilværelse, saa vil Du finde: at denne Lov er en bestandig Udvikling. – Alt forandres og Alt, gaaer over til en høiere Fuldkommenhed; Livet begynder med Sorg, som forandrer sig til Glæde; Barnet træder ind i Livet med Taarer; men dets Taarer gaae over i Smiil. Af Jordens Sorger og Lidelser udvikle sig tilsidst de himmelske Glæder. – Det gaaer alle dem, som have forladt Jorden, som det gaaer Dig og mig; Mindet om deres førte Levnet paa Jorden udvikler sig her til den største Klarhed. Jo større derfor deres Lidelser have været nede paa Jorden, desto større bliver deres Glædesfølelse heroppe. Alt forsødes ved Overgangen, undtagen Mindet om den urigtige Brug, vi have gjort af vor Friehed; dette allene forbittrer. Alexander. Men Du talte om den Glæde Du føler ved at erkiende, at Du har været et Redskab i den Epiges Haand.