Aalborg Stiftstidende, 1845-12-11
J Mandags afholdt Fængselselskabet sin aarlige Generalforsamling. Mødet blev indledet ved et Foredrag af Prof. David, i hvilket han skildrede nogle Grundtræk i Elisabeth Fry's Virksomhed. Derpaa blev Beretningen om Selskabets Virksomhed i det nu forløbne 2det Forretningsaar meddeelt. Af denne fremgaaer det, at Selskabet, som indtil 1ste November 1844 ikkun havde taget 18 løsladte Fanger, under sin Forsorg, den 1ste Novbr. 1845 havde udstrakt sin Virksomhed til 66 løsladte Jndivider, der vare stillede under Opsyn og vare blevne understøttede i de Stillinger, i hvilke man havde søgt dem anbragte. Af disse 66 Personer vare 13 Mandfolk og 53 Fruentimmer. Efter de om samme indhentede Oplysninger og Tid efter anden modtagne Beretninger fremgaaer det, at 35 opføre sig godt, om disse er der intet Ufordeelagtigt blevet Bestyrelsen bekjendt, og man tør med Hensyn til dem nære de bedste Forhaabninger ogsaa for Fremtiden; 19 maae ansees som tvivlsomme; deres Opførsel og Levemaade har været saaledes, at man ikke med Hensyn til deres Fremtid tør ansee sig for beroliget; 11 ere opgivne af Selskabet, efterat de enten have gjort sig skyldige i nye Lovovertrædelser, for hvilke de atter ere blevne dømte, eller ved fortsat slet Opførsel have viist, at de ikke ville vandre paa den Vei, paa hvilken man vilde føre dem; een er afgaaet ved Døden. Af de under Forsorg stillede Personer havde 40 (31 Fruentimmer og 9 Mandfolk, Ophold i Hovedstaden; 26 (22 Fruentimmer og 4 Mandfolk) udenfor samme. Næsten alle Tilbagefald have fundet Sted iblandt de sig i Hovedstaden opholdende Løsladte. Det bliver deraf saa meget meer indlysende, hvor vigtigt Selskabet maa ansee det at være, at finde Deeltagelse og Medvirkning paa Landet og i Communerne. Man har derfor ogsaa i et Circulaire henvendt sig til alle Sogneforstanderskaber og Communalbestyrelser ligesom til enkelte Private i forskjellige Egne af Landet, for at erfare, hvorvidt man turde gjøre Regning paa, at de ville antage sig de løsladte Fanger og føre Opsyn med disse, naar de anbragtes i deres Nærhed. Vel har man havt den Tilfredsstillelse, fra en stor Deel af Landets Communer ligesom fra enkelte Private at modtage den Forsikkring, at de paa bedste Maade ville antage sig de i de respective Communer hjemmehørende og der forsørgelsesberettigede Personer, som efter Locladelsen fra Straffeanstalten hjemsendtes; men næsten alle Tilbud om Medvirkning have udelukkende indskrænket sig hertil, imedens det dog i mange Tilfælde netop er saare vigtigt at kunne faae en løsladt Fange anbragt paa et Sted, hvor han eller hun ikke er kjendt – fjernet fra sine tidligere Forhold og Omgivelser. Man har derfor ladet udgaae et nyt Circulaire, i hvilket man søger at gjøre opmærksom paa, at Communernes Frygt for at modtage Personer, som ei der paa Stedet ere forsørgelsesberettigede, turde være overdrevne, og at i al Fald den Fare, som man befrygter, ved hensigtssvarende Forholdsregler, som i ethvert enkelt Tilfælde kunde tages, vil kunne forebygges. (Bel, Td.).– Fra Pressen er i disse Dage udkommet: "Tak for sidst, til Aristokraterne i Roeskilde Stænderforsamling 1844. og især til det ærede Kiøberblad. Benzon, Neergaard, Wolff, fra Peder Hansen, Huusmand i Lundby pr. Præste." Efterat have givet en kort Fremstilling af sit Liv og anført de tre nævnte Stænderdeputeredes Angreb efter Stændertidenden, fremsætter Forfatteren sit Forsvar, som han efter Hovedbeskyldningerne deler i tvende Dele: 1) angaaende en imod ham i 1835 anlagt Retssag, i hvilken han ved Underretten er bleven frikiendt for videre Tiltale, og 2) angaaende hans Agitation iblandt Bønderne. Med Hensyn til Sagen fortjener at bemærkes: at det var ifølge en Anklage, af den bekjendte Birkedommer, Kammerr. Dr. jur. Kall, og hans Fuldmægtig Handrup, som Begge omtrent paa samme Tid blive suspenderede paa Grund af deres Embedsførelse, at Ped. Hansen, som forhenværende Thingmand ved Vordingborg søndre Birk blev saggiven og i 16 Uger maatte sidde arresteret, uden at man kunde i nogen Maade bevise de mod ham reiste Beskyldninger, for at skulle have efterskrevet Fuldmægtigens Haand paa Auctions-Qvitteringer, hvis Beløb maaskee manglede i Kammerraadens og hans Fuldmægtiges Kasse, medens den Tiltalte derimod paastod at have modtaget Qvitteringerne af denne Sidste. Det er ikke umærkelige Oplysninger, som den documenterede Fremstilling af denne Sag indeholder, og det synes deraf temmelig klart, at den i en høiere Jnstants vilde have faaet et meere tilfredsstillende Udfald for den Anklagede; men at ville bebreide ham, som man ikke har undladt, ikke at have appelleret Underrettens Dom, er vistnok ubilligt, da det er let forklarligt, at den fattige Huusmand, der, efter at have siddet henved 4 Maaneder i Arrest, ikke engang har Midler til at betale de ham idømte Omkostninger, ikke attraaer videre end den Frifindelse, der gjengiver ham Friheden, idet han derhos sjelden eller aldrig har eller kan have nogen tydelig Forestilling om den krænkende Betydning, der er forbunden dermed. Og naar derfor Kammerherrerne bebreide ham det, kan han vel med Føie sige: "det er den dannede, oplyste, rige og store Mand, der fordrer den samme Kundskab, Æresfølelse og Sjælstyrke hos en fattig, forhungret, underkuet og forsagt Huusmand, som han selv besidder. Hvilken Urimelighed! Havde jeg dengang vidst, hvilken frygtelig Betydning det lille Ord videre, har i en Dom, da vilde jeg vistnok, selv i den store Nød, hvori 4 Maaneders Arrest havde sat mig og min Familie, have appelleret Dommen; men hverken jeg eller nogen af dem, jeg stod i Berørelse med, drømte om, at dette havde Noget at betyde, eller at det ikke var en fuldkommen Frifindelse." Men imidlertid er det vist, at Fæstehuusmand Hansen har erhvervet sig baade Agtelse og Jndflydelse hos Bondestanden, hvilket fremgaaer af den anden Deel af hans lille Forsvarskrift, hvori han paaviser det Usande og Ugrundede i de mod ham fremførte Beskyldninger, saasom at han skulde have gjort sig en Næringsvei af at reise omkring med Petitionerne. Det har aldrig, siger han, været af nogen anden Bevæggrund, jeg har virket for og reist med Andragender, end af et dybt og inderligt Had til de aristokratiske Privilegier og Forrettigheder og den deraf udsprungne Overmagt over Bondestanden, som det vilde være min største Lykke og Glæde at kunne tilføie et dødeligt Saar, saa de aldrig skulde reise sig mere." En Mængde navngivne Mænd, fra de forskjellige Egne bevidne derhos paa Ære og Samvittighed, at Hansen aldrig har forlangt nogen Betaling for sit Arbeide og sin Møie med at affatte Petitionerne, og sende eller bringe dem til Underskriverne.