Aalborg Stiftstidende, 1831-10-05
Selv iblandt Ministrene findes ingen, som jo i Julidagen forsvarede Legitimiteten til det Yderste. J London er den Mand (Talleyrand), som i 1814 blev Legitimitetens Skaber; een (Grev Argont) var Carl den 10des aabenbare Underhandler paa Raadhuset, en anden (Perier), hans hemmelige Underhandler, har haardnakken vægret sig ved at underskrive den Act, der erklærer, at Bourbonnerne har forbrudt Tronen. Jeg angriber ikke deres Ære, men de kunne ikke andet end blive ved deres Følelser, og deres Følelser hige efter Restaurationen. Men denne mishager Frankrig. Heri ligger Grunden til vore Uroligheder og heri har Regjeringen Uret. Efter at flere Medlemmer havde talt, fremtraadte atter Perier for at forsvare sig mod den Beskyldning, at han ikke var Forfatningen og det nuværende System oprigtigen hengiven. Hvad, sagde han, skal disse hemmelighedsfulde Ord betyde om en Moder og et Barn, som jeg havde besøgt? Vil man fremstille mig som Agent for et andet Dynastie, (det Bonapartiske). En ulykkelig Kone, compromitteret ved en af sine Sønner, var flygtet fra Jtalien hertil; hun var næsten hjelpeløs og hendes Søn syg. Hun henvendte sig til Kongen med de Ord: Lovene fordømme mig og min Søn til Døden (den Lov nemlig, at ingen af Napoleons Familie maa betræde fransk Grund), men jeg betroer mig til Deres Ædelmodighed, jeg kunde ikke redde mig paa anden Vei, end gjennem Frankrig, men jeg lover at forlade Frankrig, saasnart min Søn er helbredet. Som Minister troede jeg at burde agte den Mands Navn, hvis Billedstøtte paa Vendomepladsen Kongen har ladet gjenoprette; jeg indhentede derfor Kongens befalinger og hun fik Tilladelse til at blive i Frankrig i 8 Dage, efter hvis Forløb hun maatte begive sig til England; jeg troede ikke at burde angive denne Kone for Retten. (Almindeligt bifald.) Derpaa forsvarede han sig mod den beskyldning, at begunstige det styrtede Dynastie. Han erklærede, at han, naar han ikke havde underskreven alle provisoriske Regjerings-Acter, var bleven forhindret derfra ved andre Functioner. Saaledes havde hiin Regjering i hans Fraværelse udstædt den Proclamation, ved hvilken Carl den 10de erklæredes at have forbrudt Tronen og ladet hans Navn sætte derunder. Dette havde han ikke villet anerkjende, idet han paastod, at det ikke tilkom nogen provisorisk Regjering, men kun den legislative Magt at udstæde en slig Erklæring. Handelsministeren, der fremstod efter Perier, erklærede, at det var Regjeringens Beslutning at føre en Kamp paa Liv og Død med alle Factioner og alle Factionister. J Mødet den følgende Dag foreslog om sidder Hr. Ganneron, at man for at gjøre en Ende paa denne Debatte skulde gaae over til Dagens Orden, men tillige - for at befrie Landet fra Uvished - udstæde en Erklæring, hvori Kammeret tilkjendegav sin Tilfredshed med Ministrenes Bestyrelse og at det fremdeles havde Tillid til deres Omhu for Landets Ære og Sikkerhed. Efter nogen Modsigelse blev der stemt over dette Forslag, der blev antaget med nogen Modification og Ministrene beholdt Valpladsen med en Majoritet af 221 Stemmer mod 136. Almindelig Forundring opstod ved det ominse Tal 221, der, som bekjendt, netop var Antallet paa de Deputerede, som for nogle Aar siden udvirkede den skarpe Adresse til Carl den 10de, der kan ansees som Begyndelsen til den sidste Revolution.