Adresseavis for Børn, 1780-06-07
Reysende. Adskillige, Herskaber og andre, reyse i denne Tid, og hvert Aar, saasnart Sommeren begynder, gjerne ud paa Landet fra Staden, for at nyde den Fornøyelse, som den deylige Naturs frie Betragtning meddeler, og i sær for at see det uforlignelige Syn, naar Morgenrøden kommer og Solen staaer op. Solens Opgang er et af de herligste Syner i Naturen. Man seer hver Morgen ligesom en nye Skabning. J Nattens Skygge er alting øde og tomt, ligesom det var førend der blev den første Dag. Gud siger hver Morgen: Soel, staae op- Og nu reyser et Bjerg sig her, og hisset kommer en Dal tilsyne, der opstaae Træer, hisset Blomster; her aabner Rosentræet sine Knopper, og hisset lukker Natviolen sine Bægere til; her fremkomme fornfulde Marker, og hisset Fælleder fulde af Qvæg. Liv og Rørelse nedflyder i Alt, Alting opvaagner. J Vandet leger Fisken i Solens Straaler; den hele Luft opfyldes af Morgenfang. Alting er levende og i Bevægelse rundt omkring os. Enhver Tænkende synes da, at han er en Tilskuer ved den første Skabelse. Om Natten var endnu Alting et Chaus; og ved Morgenrødens forste Straale fremkommer og adskiller alting sig: Himmel og Jord, Skyer og Vand; og Jorden frembringer Græs og Urter, og Planter og Træer for vore Øyne, Og Orme og Dyr, og Vildtet bliver til, og høres, og røres, og bevæger sig rundt omkring os. Tilsidst fremkommer og Mennesket, Guds billede, Jordens Herre. - Dette Menneske gaaer nu frem til sit Arbeyde, at forvandle alt det, som den nye Skabelse har frembragt, til sin Nytte. Da forekommer det den Tænkende, ligesom han stod og betragtede den første Dags Skabning, og saae, hvorledes Chaas, paa den Almægtiges Ord, frembringer alle Ting, hvorledes Gud adskiller Mørket fra Lyset, og skaber den blaa Himmel, Vandene her oven til – og hvorledes Vandene her neden til samle sig i deres Rende. og hvorledes den tørre Jord fremkommer, og hvorledes Avis ledes der med Morgenrodens Straaler blive Frugter og Planter, og alle levende Væsener blive til Ved saadant Syn bliver den Tænkendes Siel idel Bøn, idel Guds Lov og Priis, med den høye og hellige Digters Ord: J Himle, fortælle hver Morgen Guds Ære, Og Luftens befæstning forkynder hans Verk. Den ene Dag raaber det høyt til den Anden, Den vigende Nat til den kommende Dag. Forstaaeligt er Sproget, og lydelig Talen Al Jorden, al Verden, gjenlyder af den Den Tale, de føre, naaer til Verdens Ende, Til Teltet for Solen, hvor den har sin Seng. Den søde Fornøyelse, at see dette herlige Skuespil, hvorledes Skabningen engang er opvaagnet, kan alle de, som reyse ud paa Landet, have hver Sommermorgen, saa ofte de lyste, naar de gaae ud i Marken, naar de spadsere op paa en Høy, for at see Skaberens Herlighed i den kommende SoelEn af vore Venner, og en Ven af de Unge, har efter sin Udreise paa Landet meddeelt os de Begivenheder, han har havt ved saadan en Spadseregang; og vi ville her fortælle vore unge Læsere samme med Vennens egne Ord Da jeg kom ned fra Høyen, gik jeg hen til en skyggefuld Lund, for at nyde den behagelige Vederqvægelse af Skyggen. J det jeg gik derhen igjennem Engene og imellem de besaaete Agre, hørde jeg Røsten af to Mennesker, som vare i Samtale med hinanden; og det forekom mig, som det var en gammel Mand, der talede med et Barn. Nysgierrig, for at vide Jndholdet af denne Samtale, listede jeg mig nærmere derhen, og merkede da, at det var en Bedstefader, som talede med sin Sønnesøn, og gav ham Underviisning om Ska deren. Underviisning om Skaberen ved den opgaaende Soel, O, hvilken Scene er bedre skikket dertil. - Og Bedstefaderen sin Sønnesen, O hvilket Paradisisk Syn, Saaledes underviisde Gud de første Mennesker. Hvo skabde den Soel, som du seer, der fremkommer saa klar, spurgde den Gamle, Og de for Børn. Træer, som der staae? Og disse Blomster, Og denne Sæd, hvoraf vi faae Meel til Brød, til at nære og styrke os, Gud har skabt det altsammen. Nu veed jeg det, min søde Bedstefader, at Gud har skabt det altsammen, og at han giver os alt det, som vi behøve til vort Ophold. Carl, see engang paa Solen, (Barnet løfter sine Øyne op, og vil see paa Solen.) Jeg kan ikke raabde Carl, jeg kan ikke – Hvorfor kan du ikke. – Jeg kan ikke holde det ud, det gjør Ondt i mine Øyne. - Hvad om nu alt det, du seer her omkring dig, havde saadan en klarskinnende Farve; hvad om alle Bladene paa disse Træer, og alle disse Blomster, og Græsset og Sæden paa Marken, skinnede ligesaa klart som Solen, eller havde altsammen lige eens Farve; mener du, at det var godt – Ney, jeg troer ikke, det var godt, det vilde skiere os i Øynene, og gjøre Ondt, om alle Træer og Blomster saaledes skinnede. - Da nu Gud har ogsaa forhindret og forekommet, at dine Øyne ikke skal gjøre dig Smerte, er dette da ikke ligesaa stor en Velgierning, som det Brød, han har skabt – Jo, min søde Bedstefader, jeg faaer stedse større Kierlighed til Gud, jo mere jeg hører om ham. Fortsættelsen følger).¬