Den Vest-Sjællandske Avis, 1836-01-26
Anlægget af en Jernbane fra Hannover til Hamborg var en af de første Planer af dette Slags, som blev udkastet, og fandt i Begyndelsen megen Modstand. Siden den Tid have Omstændighederne meget forandret sig; mange Foretagender af samme Natur ere satte i Gang, og paa mange Steder have indsigtsfulde Mænd fundet betydelige Kapitaler beredte til at udføre saadanne Anlæg. Det hele indre Tydskland synes i nærværende Tidspunkt at ville forskaffe sig en lettere indbyrdes Forbindelse ved dette Kommunicationsmiddel, og man kan forestill sig, at det maa forudsee store Fordeele deraf ved en saadan Jver for Sagen. Men ville vel Leipzig, Dresden, Chemnitz, Nürnberg, Augsburg og Frankfurt blot tilveiebringe en saadan Forbindelse imellem sig selv vil ikke deres Hovedbestræbelse gaae ud paa at udvide den Kiæde af Jernbaner, som forbinder dem, til Havet, og ville de ikke da udsøge sig den Stad og den Søehavn til Ud- og Jndførsels plads for Handelen over Havet, som de umiddelbart kunne komme til ved deres Jernbane, man vilde spilde sine Ord paa at tale videre derom. Som de to Rivaler for at udbrede Tydsklands Handel over Havet, maae nævnes Hamborg og Antwerpen, undtagen man vil tillige anføre Harburg som en Rivai Embry. Bremen er unægtelig vigtig ved nogle Handelsgrene; men staaer dog i Henseende til Verdenshandelen tilbage for disse to Stæder, af hvilke Hamborg besidder i dette Øieblik den første Rang. og er den vigtigste Ind- og Udførselstad paa det curopæiske Fastland. Men vil den vel kunne i Fremtiden holde sig med Hæder paa denne Standpunkt, Det vil for en stor Deel beroe paa om den slutter sig til disse almindelige Forbindelser; thi ellers vil den snart blive overfløiet af Antwerpen og overhovedet af de belgiske og hollandske Havne. Den naturlige Beliggenhed er ikke mindre fordeelagtig for hine om ikke endnu mere fordeelagtig end Hamborgs, og naar Jernbanerne i Sachsen, Franken og Schwaben komme til at gaae i en uafbrudt Forbindelse og Varerne derfra kunne bringes paa Belgiens Jernbaner, eller Hollands Treckschuyten til Havnene ved Nordsøen, imedens de ved den Lyneborger Hede ere afskaarne fra Elben, saa kan Forrangen i Handelen ikke længe blive tvivlsom. Hamborgs Skyld er det da vist ikke; thi det er ikke undgaaet Kiøbmandstandens i denne Stad praktiske Blik, at den som vilde holde sig ovenpaa i dette Øieblik af merkantilske Omvæltninger, maa tage Roret i Haanden, og styre det til sin Fordeel; men hvo som staaer stille eller giør en utidig Modstand, vil blive bort svømmet eller gaae under. Det er ikke Hamborgs Skyld, at en Jernbane ikke bliver anlagt paa den ene Side til Østersøen og paa den anden til det sydlige Tydskland, men ville de som forhindre det erholde nogen Fordeel af en saadan Forhindring; (Dog vel den, at naar Hannover anlægger en Jernbane til Haarburg og Dannemark, en anden fra Altona til Neustadt, saa bringe de deres egne Stæder til at florere). Man spørge Landbeboerne i Holsteen; man spørge Beboerne paa den hannoverske Elbbred hvormange af deres Produkter der vel kon sumeres i Hamborg, foruden hvad der udføres deraf ved dens Kiøbmænd. Slagte de Hønen, som dagligen lægger dem et Guldæg, saa ville de faae at see hvorlænge de ville kunne tære paa Stegen. (Men til de Byer hvor saa Handelen trækker sig hen kan der ogsaa tilføres). - Forfatteren af dette Skrift formener at de hannoverske Stænder maa naar de komme sammen, tage denne vigtige Sag i Overveielse, da det er et Livs-Spørgsmaal for det hele nordlige Tydskland, og de maa snart fatte en Beslutning i denne Henseende; thi dersom det indvortes Tydsklands Handel først faaer Tid til at trække sig over Rhinen til Belgien, saa vil Transito=Handelen i det Hannoverske høre op og Landet forarmes. Det er unægteligt at en farlig Tid kan sees imøde for Bremen, og især for Hamborg; thi Weseren og Elben ville tabe en stor Deel af deres Vigtighed, naar Jernbanesystemet bliver fuldført og disse to beromte Handelstæder kunne synke ned til det som Lybeck nu er, Antwerpen vil sandsynligen opnaae paa nye sin Fortids Storhed. Jngen menneskelige Ting have Stadighed, alt forandrer sig med Tiden). Thomas Campbells Breve fra Algier. Algier den 2den October 1831. Jeg har for nogle Dage siden besøgt et Sted, som just ikke er skikket til at fremkalde de behageligste Forestillinger i en europæisk Læfers Siæl nemlig Bagno, eller det Fængsel, hvori de kristne Slaver bleve fordum indspærrede, naar de havde fuldendet deres besværlige Dagværk. Det er en gammel forfalden Bygning, der siges fordum at have været en katholsk Kirke, hvilken da maa have været meget gammel, den er omtrent 25 Alen lang og halv saa bred og har intet Jnteressant ved sig; denne Bygning have kristne Slaver i tre Aarhundrede tilbragt et lidelsesfuldt Liv. J forrige Tid vare der flere saadanne Fængsler i Algier, men siden Lord Exmouths Expedition blev blot dette ene vedligeholdet. Da de Franske erobrede Algier fandt de 122 Fanger deri, men de vare deels Soldater af den franske Armee, som vare blevne gjorte til Fanger, og som Tyrkerne maatte beskytte mod Kabyler. nes og Arabernes Yatagans; deels vare de Skibsfolk fra to franske Brigger, som havde lidt Skibbrud, og som havde undgaaet at blive masakrerede af de raae Jndvaanere, endelig bestode de af nogle Grækere og Genuesere, som havde været der indspærrede i to Aar. - J dette Bagno indspærrede man de kristne Slaver, naar Solen gik ned, og lod dem gaae ud igien deraf paa Arbeide, naar Solen gik op. - Hvor skiøn er Solens Opgang naar man frydes ved Lærkernes Sang, Blomsternes Frisk, hed og den frembrydende Dags Liv og Munterhed; men for de Ulykkelige i dette Fængsel gik Solen kun op for at give dem til Priis for deres Tyranners vilde Blikke, som kastede et Stykke sort Brød hen til dem til Frokost, som til en Hund. Jmidlertid var vel dog deres Tilstand ikke fuldt saa skrækkelig som man forestiller sig den: det er ogsaa vist, at mange løskiøbte kristne Slaver overdreve Beskrivelsen over deres udstaaede Lidelser for at opvække Jnteressen for sig. Jeg talte med en Algierer om denne Gienstand, og han forsikkrede mig, at de i Europa herskende Forestillinger om de kristne Slavers Lidelser i Algier vare for det meeste Overdrivelser. Men at være Slave, og især under fanatiske Menneskers Herredømme, af en anden Religion, kan ikke andet end være en meget haard Skjebne. Jeg fortalte ham den pudseerlige Historie om en skotsk Skrædder, som en Korsar opbragte paa et Skib, og som med alle Passagererne blev gjort til Slave; men da han var for svag af Kræfter til at udholde at arbeide med de andre Slaver, saa paalagde Deyen ham den Bestilling at sidde hele Dagen paa Æg for at ruge dem ud. Algiereren, gav sig til at lee, men bemærkede derpaa i en alvorlig Tone, at naar Manden havde været en Skrædder, saa havde Deyen vidst at drage Nytte af ham paa en ganske anden Maade. Mange af de kristne Slaver havde frievilligt begivet sig i Slaveriet, nemlig Deserteure fra de spanske Fæstninger Oran og Masalqvivir, som, naar de havde gjort sig skyldige i en Forseelse og frygtede for Straf, toge Flugten til Algier. De Fanger, som Korsarerne opbragte, bleve sædvanligen deelte i to Klasser. Til den første regnede man Kaptainen og Skibets øvrige Officere, foruden alle Passagere med deres Koner og Børn; de bleve bestemte til mindre besværlige Arbeider end de øvrige. Børnene bleve for det meeste bragte til Deyens Palads og de første Familiers Huse, og Fruentimmerne ansatte som Opvartersker hos de mauriske Damer. Skibsmandskadet blev regnet til den anden Klasse og solgte til de Høistbydende ved offentlig Auction. Christian Lewsen (som i Aarene 178589 var dansk Konsulatsekretair i Algier, udgav i Altona i Aarene 1798 1800 en Bog i 5 Bind, under Titel af: Nahrichten und Bemerkungen uder den algierschen Staat) siger, at Slaverne ikke bleve af private Personer behandlede paa nogen oprørende Maade; at man hverken paalagde dem overdrevne Arbeider eller behandlede den grusomt, og at deres Eiere søgte at holde dem i Live, da de haabede at kunne faae gode Losepenge for dem. De Slaver derimod, som bleve brugte til offentligt Arbeide, bleve haardt behandlede, hele Dagen igiennem maatte de staae under Tilsyn af Tyrker, som kaldtes deres Hovmestere. Om Morgenen fik de tre smaae Grovbrød og Grød med Mastesmør eller harsk Olie, og om Aftenen igien Brød med nogle Oliver; men selv disse Slaver kunde, naar de forstode en Profession, faae Tilladelse til at anvende nogen Tid til at fortiene sig noget; de gik i en egen Slavedragt. - Foruden de Slaver, som bleve følge til private Personer, havde de det bedst, som bleve ansatte i Deyens eget Palads, ogsaa bleve Slaverne leiede bort tilde kristne Konsuler og til andre kristelige Familier, hvorved deres Skiebne blev naturligviis meget formildet.