Den Vest-Sjællandske Avis, 1835-11-17
Naar et Menneske er behersket af den ulykkelige Passion at giøre sin Lykke i Spil, saa kan sielden en alvorlig og indtrængende Forestilling helbrede, ham for den, i sin Forblindelse er han en Slave af sin Tilbøielighed, han beherskes af en Fristelse, som han vanskelig kan giøre Modstand. Den haardnakkede Spiller, som vover en Guinee efter den anden i Haab om at vinde igien 100, hvilke han har tabt, har Lighed med den Forrykte, som indbilder sig at han kan forvandle et Straahalm til Guld, og som derfor har mere Krav paa vor Medlidenhed, end paa vor Foragt. Jkke alene Formaninger, men selv Spot blive uden Virkning; har derfor denne Lidenskab, eller om man vil, dette Raserie, først slaget Nødder hos ham, saa er han næsten inkurabel. Selv naar Spilleren har tabt sit sidste Jndskud, seer man ham endnu at snige sig, som et Gespenst omkring Skuepladsen for hans Ruin, og pønse paa nye Planer. - Min Herre! sagde en Aften en vanheldig gammel Franskmand til mig i Frascati i Paris, jeg har nu opdaget en Methode ved hvis Hielp jeg ufeilbarlig maa sprænge Banken. - Til Lykke min Herre, svarede jeg, jeg selv spiller aldrig mere. - Jeg er saa sikker paa et heldigt Udfald, vedblev Franskmanden, at jeg i disse 4 Maaneder har vovet 18000 Franker derpaa. Vær saa god at laane mig nogle Napoleonsd'or paa et Par Minuter, og De skal faae at see hvilket Exempel jeg skal statuere paa disse slemme Spilassocierede (vilains croupiers). Men jeg besad for megen Menneskekiærlighed til at jeg skulde række Haanden, til en saa desperat Hævnsplan; jeg afslog derfor med Bestemthed hans Begiæring. - Endskiøndt jeg aldrig har tabt 5 Pund i Spil, saa var jeg dog en regelmæssig Giæst i Frascati. Jeg drev omkring ved Spillebordene for at observere, og dette Farniente (Uvirksomhed) forøgede min psychologiske Menneskekundskab. Saaledes mindes jeg en gammel Gentleman, som hans Tiener maatte daglig føre til Rouge et Noir-Bordet. Der sad han nu og spillede fra Kl. 5 til 5, til hvilken Tid hans Tiener maatte slæbe sin Herre, som var ganske kontract af Gigt, tilbage i Vognen. Han var en meget formuende Mand og spillede just ikke høit, desuagtet blev han begeistret af ethvert lykkeligt Coup, og ethvert Tab afficerede ham i høi Grad. Men saasnart Øieblikket kom, at han skulde begive sig bort, erholdt han sin gamle Sindsroe igien, hvad enten han havde vundet eller tabt. Jeg er, sagde han, bleven udlevet for ethvert Slags behagelig Adspredelse undtagen for at spille for denne Tilbøielighed staaer længst aaben; kunde jeg ikke hver Dag overlade mig til dette Pirrelsesmiddel, saa vilde Blodet standse i mine Aarer og jeg maatte døe. Denne gamle Mand søgte saaledes at nære denne Passion hos sig for at adsprede sig; hvorledes vil det gaae med dem, som sætte Formue, Ære og Liv paa Spil – Jeg observerede engang med ængstelig Spænding en Officeer, som lurede paa at et Kortblad blev vendt om, hvilket skulde afgiøre, om han skulde strax gaae tiggefærdig hiem, eller omdenne Skjebne skulde møde ham et Par Timer, eller et Par Aftener sildigere; thi dette Jndskud var uden Tvivl hans sidste, Sveden trillede i Draaber ned af hans Ansigt. Han vandt og en Ven, som var fulgt med ham, fik ham til at gaae ud af Værelset. Nogle Dage derefter saae jeg atter den samme Officeer ved Spillebordet; han tabte betydeligt og fandt sig i sit Tab med tilsyneladende Sindsroe. Engang da et stort Jndskud var gaaet forloret, mumlede han, med et bittert Smiil, imellem Tænderne: det er godt det er meget godt. Nu gik han en Slund omkring, som en ledig Tilskuer. - Jeg troede allerede, at han havde tabt alt. Pludselig raabte han, med Gebærder som en Rasende, til den Person, som gav Kort: det er da mit Blod som Devil have, see, der er det, med disse Ord tog han to Bankosedler, hver paa 500 Franks, op af Lommen, kastede dem paa Bordet, styrtede sig hen i et Hiørne af Værelset, vendte Ansigtet mod Væggen, trak Veiret heftigt, og holdt Hænderne for Øinene, ligesom han var bange for at høre sin Dødsdom. Efter nogle faa Sekunder vendte han tilbage til sin Plads - det Sidste som han eiede og som han havde sat paa Korten var tabt. Den ulykkelige strøg sig et Par Gange med Lommetørklædet over Panden, uden at give en Lyd fra sig, derpaa forlangte han et Glas Sukkervand, slugte det hurtigt ned og gik langsom ud af Værelset, næste Morgen fandt hans Tiener ham død i sin Lænestol. - Jeg lærte Ridder, de la C. at kiende, da han næsten var 90 Aar; han førte et besynderligt Liv. Han havde tilsat en fyrstelig Formue ved Pharao-Bordet; Eierne af Salonen vare saa mageløst høimodige, og som er et næsten mirakuløst Poenomen hos dette Slags Folk, at de gave ham en Pension paa hans gamle Dage, som netop var tilstrækkelig til at han kunde forskaffe sig en ussel Boelig og Kost, og hvert 3die eller 4de Aar en nye Klædning. Desuden maatte han uden Betaling spise til Aften i Spillehuset. Kl. 11 hver Aften indfandt han sig der og moerede sig med at see til indtil Kl. 2, da det var Spisetid. Kl. 4 om Morgenen gik han hiem og gik nu til Sengs, hvorpaa han sov i eet fort til Kl. 9 eller 10 næste Aften, nu drak han sin Kop Kaffet, pyntede sig og gik paa den sædvanlige Tid hen i Salonen. Saadan havde han levet i flere Aar, og han fortalte mig, at han i al denne Tid ikke havde seet Solen, uden paa den Tid af Aaret, naar Dagen vare meget lange. - Den største Ulykke, som kan møde et Menneske, som førstegang sætter sig til et Spillebord, er naar han vinder dygtigt; thi hvorfor skulde noget, som lykkedes saa godt, ikke kunne lykkes tiere. Den Lykkelige giør derfor vist et nyt Forsøg. Jeg gik en Aften med en Ven til Frascatt, han var ingen stærkere Spiller end jeg, dog vovede han 3 til 4 Napoleonsd'or. Lykken var ham gunstig, og inden en halv Times Forløb havde han Lommerne fulde af Guldpenge. Han fattede den fornuftige Beslutning at begive sig bort med sin Gevinst, men han ombyttede først Kontanterne med Bankosedler. Da han havde faaet 4500 Franker i Papiir, saa fik han endnu 3 ulyksalige Napoleonsd'or tilovers. Lader os dog see, sagde han, hvad der lader sig giøre med disse, han tabte dem. Dette Tab var som en Udfordring; for at vinde sine 3 Napoleons dor igien, byttede han den første af sine Bankosedler, derpaa den anden; efter 10 Minuters Forløb forlod han Salen uden at have en Frank i Lommen. Den Erfaring, at det falder den Vindende saa vanskeligt at forlade Spillebordet, bevægede dog min Ven til det Forsæt, aldrig at spille oftere. – Den stakkels S.m., som endnu Mange kunne erindre sig, var en Mand af den agtværdigste Karakteer; han forenede med hinanden de skiønneste Hovedets og Hiertets Egenskaber; han besad Følelse, Vittighed, Lune og Velvillie. Med disse gode Egenskaber og med en aarlig Jndtægt af 30000 Pund St. havde han frie Adgang til de fornemste Selskaber i Paris. Da han havde opholdet sig 4 Uger i Paris, saa blev ham tilsendt et Jnvitationskort til et glimrende Diner, som blev givet i Salonen. Da han aldrig spillede, saa fandt han det næsten upassende at modtage denne Jndbydelse; men da man gav ham den Forsikkring, at man slet ikke brød sig om han spillede eller ikke, saa tog han dog imod Jndbydelsen af Nysgierrighed for engang at see et saadant Spilleselskab. Han havde blot et Par Napoleosd'or hos sig, som han satte paa Spil, for ogsaa at være med. Hans onde Skjebne vilde at han skulde vinde 1400 Napoleosd'or, og fra nu af havde han ligesom forskrevet sig til sin Plageaand; 15 Maaneder efter denne glimrende Gevinst, hvorpaa mange store Tab fulgte; døde den Ulykkelige i en Gieldsarrest. - Den stakkels Bevs. Skiebne var næsten komisk. Denne unge Gentleman, en Nar af første Rang, som havde en aarlig Jndtægt af 400 Pd. St., gik en Aften til Frascati med det erklærede Forslag at ville sprænge Banken; det var næsten lykkedes ham; thi han vandt 58000 Franker, hvorpaa han sagde, at han vilde lade sig nøie fordenne Gang, naar de 40,000 Franker kunde blive komplet. Men nu kom Uheldet, han maatte gaae hiem med tomme Lommer, og denne gevaltige Bankestormer staaer nu med Alen i Haanden bag ved Disken i en liden Lærreds=Bod. (Jngen har bedre skildret Spilleraseriet og dets ulyksalige Følger, end den berømte Hogarth; hans Malerie af den rige Mands Søn, som vil retablere sin ødelagte Formue, i et offentligt Huus, hvor der spilles Hazardspil, men hvorved han taber Alt, fremstiller denne Lidenskab med alle sine Rædsler. - J hvilken overordentlig Grad denne Lidenskal kan beherske et Menneske, opklares bedst af følgende sandfærdige Fortælling: En Mand, som havde ødelagt sin Formue i Lotteriespillet, satte tilsidst Jld paa sin Gaard, som han havde assureret høit, Forbrydelsen blev opdaget og han stillet for Retteen; da han forventede Dødsstraf, saa overgav han sig til en inderlig Fortrydelse og yttrede den største Afskye for dette Spil, som var Aarsagen til hans Ulykke Jmod Forventning blev han benaadet med Livet; han blev nu inderlig glad og betragtede dette jordiske Liv paa nye med en Glædesfølelse. Den Religionslærer, som havde beredet ham til Døden, sagde derpaa til ham: Men spille vil de dog aldrig mere. - Jeg kunde, svarede han, i det Høieste tage en Seddel paa min Datters Navn. - Saaledes gaaer det med de menneskelige Passioner: Skjebne, Omstændighederne kunne qvæle dem for en Tid; men Siælen bliver dem ikke qvit førend den erkiender deres Afskyelighed, og ved Brugen af sin Villies Friehed, river dem ud med Magt; de ere som Torn i Kiødet, det hielper ikke at man piller ved dem, eller bedækker dem, de maa tages reent ud med Gevalt.) Estremadura og dets Beboere. Jeg maatte forlade Spanien; dette Spanien, hvori jeg var født, havde tilbragt min Barndom, og overgivet mig til mine ungdommelige Drømmerier. Jo nærmere jeg kom til den portugisiske Grændse, desto oftere saae jeg tilbage; jeg kom mig for som en elskovsfuld Yngling, som siger sin El skeede, med hvilken han har tilbragt saamange salige Timer, sit sidste Farvel. Et af de Punkter, som tildrog sig min Opmærksomhed inden jeg forlod Estremadura, var Alange, en liden Stad paa Skraaninningen af en Høi i en overmaade malerisk Egn Denne Stad, som ligger kun faa Leguas fra Merida, er især mærkværdig formedelst sit underjordiske Bad fra Romertiderne, hvis Vand udspringer fra det samme Sted, og som formodentlig var ligesaadan beskaffent i Prokonsulernes Dage, som det nu er; det er cirkelrundt og faaer sin Belysning ovenfra. Jndvaanerne kalde det det mauriske Bad. De varme Kilder ved Alange blive endnu meget roste. For nogle Aar siden har man bygget et Badehuus midt i en tæt Orangelund ved Indgangen til Staden, hvor de Syge, eller de som bade sig til deres Fornøielse kunne erholde en anstændig Boepæl og Opvartning. Vandet springer varmt frem af Jorden; men er i Lugt og Smag ikke meget forskielligt fra andet Vand. Alle Bække og Kiær, som Regnvandet danner der i Egnen, ere opfyldte af en uhyre Mængde Blodigler, som krybe ind i Munden paa Heste og Æsler og suge Blodet af dem, men bringer man disse Dyr til den varme Kilde, og lader dem drikke af Vandet, saa slippe Blodiglerne dem strax; Spanien har en stor Overflødighed af disse Dyr. - Byen er anlagt af Maurerne, og paa en Høi feer man endnu Levningerne af et maurisk Kastel, i den dybe Dal rinder Floden Matecheel, hvis Bredder ere bedækkede med en Fylde af Laurbærroser. - Estremadura er riig paa historiske Minder, de fleeste af den nye Verdens heltemæssige Erobrere ere fødte i den, saaledes Hernan Cortes i Medellin og Pizzarro i Truxillo, denne sidste Stad har et meget antik Udseende, som maa tildrage enhver Reisendes Opmærksomhed. Levningerne af dens Mure og mange af dens private Bygninger ere sande Reliquier for Konstneren og Archæologen. Betragter man derimod Estremadura fra den moderne Side, saa staaer den maaskee længere tilbage i Kultur end nogen anden spansk Provins, saa at dens nærværende Tilstand ikke frembringer megen Jnteresse. J nogle faa Distrikter dyrkes Olietræer og Viinavl finder Sted; men Provinsen bestaaer for det meeste af umaadelige store Heder eller Enge eller Egeskove; Folkemængden er derfor kun ringe. Almuesfolk i denne Provins ere vel temmelig dovne og indolente; men tillige maadeholdende i Nydelser, aabenhiertige og ærlige, tienstfærdige og unteresserede; i Landet findes kun liden Jndustrie, og ingen Luxus i de slet meublerede Huse. Handelen er aldeles i Forfald, og der er Mangel paa Landeveie og Kanaler. Udførsels-Artiklerne bestaae næsten alene af Qvæg og Cervelat=Pølser, som sættes megen Priis paa. Meloner og Appelsiner ere ypperlige i denne Provins. Landeveien fra Madrid til Badajoz er een af de usikkreste og sletteste i Spanien; man kiører paa den i et Slags Diligence, som er høist elendig, og Kudskene ere grove halvvilde Mennesker, som altid søge til de sletteste Kroer. Førend man kommer til Merida maa man passere to smaae Dale eller Huulveie, som ere tæt omgivne af Skov de kaldes Confesonarios eller Skriftestole, fordi de Reisende blive i dem ofte anholdte af Røvere og maa aflægge deres Bekiendelse for dem, nemlig om Jndholdet af deres Pengepunge. - Nærved Bred derne af Guadiana, og en Legua fra Portugals Grændse ligger Badajoz, Estremaduras gamle Hovedstad og en fordums Residents for smaae mauriske Konger. Stadens Fæstningsværker bringe forskiellige Tidsaldere i Erindring. Man seer ærværdig Levninger fra den mauriske Periode, Mure, Gader, Huse, og selv Taarne minde om den. Forresterindeholder Badajoz intet Mærkværdigt; den har ikke noget Theater eller Gymnasium eller Bibliothek, eller Kirke, som fortiener at betragtes; ingen Malerier i Kirkerne af nogen Værd, ingen Promenade men alene midt i Staden et lidet Torv med nogle Træer og Bænke. Jstedet for et Theater har man en offentlig Sal, hvor et dramatisk Selskab, eller omflakkende Skuespillere opføre deres originale Forestillinger. Jndvaanernes Forlystelser bestaae i Land toure, Borgergardens (de Urbanos militaire Øvelser paa Pladsen San Roque, Tappenstreg og to til tre Kaffehuse, og kun en Giæstgivergaard; men de dannede Jndvaanere udmærke sig ved finere Sæder og megen Elskværdighed i Omgang. - Jgiennem Porten de Palmas passerer man paa en prægtig Broe over Guadiana til Grændsen af Portugal som skilles fra Spanien ved Bækken Cava, jeg forlod mit Fædreland med en veemodsfuld Følelse. (Uagtet denne Skildring tiener til at opklare os om det lave Kulturtrin hvorpaa det spanske Fol staaer i mange af Rigets Egne, saa er det dog mærkværdigt, at Estremadura er just een af de Provinser hvori Frieheds=Aanden stærkest har yttret sig Uagtet alle udvortes Hindringer og trykkende Omstændigheder arbeider dog Menneskeslægten sig uformærket frem til en høiere Kultur; Spaniens Exempel lærer os, at det er en forgiæves Bestræbelse af ville holde et Folk bestandig fængslet af Overtroen og Mørkets Lænker, der gives et indvortes Lys Menneskets aandelige Natur, som uimodstaaelig trænger frem. Dette Aars Begivenheder have for skaffet os Oplysninger om det spanske Folk, som man aldrig skulde have forventet, og det gaaer med en heel Nation, som med et enkelt Menneske Det maa undertiden blive først alvorligt sygt inden man kan lære det rigtigt at kiende.)