Almuevennen, 1844-11-13
(Fortsat). Slutningen af Høiesteretsadvocat Lehmanns Tale, Jeg har nævnt nogle enkelte Punkter, hvorom vi ere istand til at sammenholde Hans Majestæts udt alte Villie med hans Raads Handlinger, som et Beviis forat det er ligesaa factisk urigtigt og uretfærdigt, som juridisk utilladeligt og politisk utilstedeligt, at henvise til Kongen selv som Kilden til den herskende Misfornøielse. Jeg skal kun tilføie, at forsaavidt her tales om Ministrene som en Eenhed, da er dette under den Forudsætning, som desværre mange Kjendsgierninger modsige, at de have et fælles fast System, hvis dette virkelig ikke er Tilfældet, da forekommer det mig, at der allerede der ligger meere end tilstrækkelig Erund til at ønske en Forandring af Ministeriet, da et saadant fælles System, er den første Betingelse for en kraftig og dygtig Regjering. Jeg skal derhos gjøre opmærksom paa, at Regjeringen ialtfald i de to Commissairer ved Stænderforsamlingerne har Organer, hvis Færd ligger fuldstændigt for Offentligheden, og med Hensyn til hvis Ansvarlighed der ikke kan være Tale om nogen Henviisning til en høiere Magt. Det er jo ikke heller uhørt, hverken i Theori eller Praxis, at Ministrene gjøres ansvarlige for det politiske System, som de følge; det er noget, som er aldeles i Dagens Orden, ikke blot i constitutionelle men ogsaa i absolut monarkiske Stater. For ikke at hente Exempler fra fremmede Stater, vil jeg blot opkaste det Spørgsmaal, om ikke hos os Forandringen, fra det Struenseeske Ministerium til det Guldbergske, fra dette sidste til det Bernstorffske var et saadant Ministerskifte, som medførte virkelig Systems-Forandring, altsaa var bygget paa den Forudsætning, at Ministrene vare virkelige Repræsentanter for de Grundsætninger, som Regjeringen fulgte, og skjøndt ingenlunde ved disse indgribende Ministerskifter den folkelige Jndflydelse har været aldeles uvirksom, kan dog den Omstændighed, at de nærmest afgjørende Momenter maae søges i en snevrere Kreds, ikke forandre de der liggende Principer, at det er Ministeriet, hvormed Systemet staaer og falder. Ogsaa lige indtil den nyeste Tid har det været anerkjendt af Ministrene selv, at de have Ansvar for Regjeringens Politik. Det er saaledes bekjendt, at strax efter Rigsbankanordningens Emanation aftraadte en Minister, som var utilfreds med samme, og kort efter aftraadte en anden. Jeg skal endnu nævne et Tilfælde, som den kongelige Commissarius vist med Fornøielse vil acceptere, da det angaaer netop den Regjeringshandling, han selv har udpeget som Noget, for hvilket Ministrene paa ingen Maade kunde gjøres ansvarlige, da den ei var forhandlet i Statsraadet; og det Tilfælde er, at den Statsminister, som stod i Spidsen for det øverste Regjeringscollegium for Hertugdømmerne Slesvig og Holsteen, indgav sin Dimission, umiddelbart efterat Prindsen af Augustenborg var bleven udnævnt til Statholder. Jeg troer derfor, at Stænderne ere i deres gode Ret, naar de herefter, som hidtil, udtale sig og Regjerings systemet, uden at lade sig skræmme tilbage ved Henviisning af Ansvaret til den Personlighed, som det baade er juridisk utilladeligt og factisk urigtigt at udpege som den egentlige Aarsag til det, hvorover Folket finder Anledning til at besvære sig. Det vil af disse faa Ord, som jeg om dette Punkt har sagt, alt være klart, at det ogsaa er min Mening, at det nuværende Ministerium ikke besidder og ikke fortjener Landets Tillid, den Tillid nemlig, at de ere den vanskelige Opgave voxne, som Statens nuværende Stilling og de store Forviklinger, som med hver Dag blive større, paalægge dem, der skulle staae Kongen bi med Raad og Daad til alle disse Forholds Ordning. Jeg skal iøvrigt ikke for Øieblikket udførligere retfærdiggjøre denne min Anskuelse, deels da Adressediscussionerne rimeligviis dertil ville give yderligere Anledning, og deels da der med Hensyn til Hovedpunkterne allerede foreligger særlige Andragender. Jeg skal altsaa stemme for en Adresse, der udtaler Stændernes Overbeviisning i den omhandlede Henseende. Det enkelte Medlem kan ikke udtale Andet end sin individuelle Overbeviisning; men det staaer i Forsamlingens Magt, deels ved Valget af Comiteen, deels ved de Afstemninger, som ville finde Sted over de enkelte Punkter, at sørge tilbørligen for at Adressen bliver et virkeligt Udtryk af Stændernes Overbeviisning. En saadan Adresse vil, isærdeleshed i det nærværende Øieblik, være af megen Betydning, og jeg tvivler ikke om, at den vil blive affattet med al den Alvor, som Omstændighederne kræve, men ogsaa med den Loyalitet, som skyldes den ophøiede Monarch. Og naar han da saaledes, ved en alvorlig og fuldstændig Forelæggelse af Folkets Stemning, bliver sat i Kundskab om denne, vil han vide at træffe Foranstaltninger til at gjenoprette den gode og kjærlige Forstaaelse mellem Konge og Folk, den harmoniske Samvirken mellem Regjeringen og Stænderne, der er nødvendig for begges Lykke – Betingelse for det almene Vel. At medvirke dertil, er Stændernes billigste Opgave, og dertil er en Adresse et ikke uvirksomt Middel.