Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-02-16
I Anledning af Stykket, Skilderiet No. 4, angaaende dansk Retskrivning i de lærde Skoler, undertegnet N. Hvis det nævnte Blad var faldet mig i Hænder tilfældigvis, da vilde jeg neppe have taget Notits deraf, da Stykket selv er det bedste Beviis for, at Hr. K. er aldeeles uberettiget til nogen Stemme i denne Sag. Hans Juskerier altfor usselt til at det kan more, til at man ikke strax skulde kaste Bladet fra sig. Jeg vilde, som sagt, ikke taget den mindste Notits deraf, naar det ikke var blevet mig leveret af en Ven, med det Tillæg, at Stykket ene var stilet mod mig. Nysgierrig tog jeg Bladet; men efter Giennemlæsningen kunde jeg ikke bare mig for at yttre min Ven, at han nok vilde have mig lidt til bedste, da jeg ikke kunde tænke mig den Mulighed, at en Mand kunde være fræk nok til at fremtræde som Angiver med falske Beskyldninger, om han endog troede, at saadant Hverv, under modsatte Omstændigheder, kunde bestaae med Mandens Værdighed. Endnu høiere steeg min Forundring, da min Ven gientog sin Forsikring, og nævnte Manden ved hans fulde Navn. Jeg har vel, som andre, hørt tale om Ulve i Faareklæder; men i ham havde jeg dog virkelig ikke ventet at finde et Exempel derpaa. Han er altid kommet mig saa venlig og forekommende imøde, at jeg ikke kan begribe, hvad der skulde afholde ham fra at sige mig lige i Øinene, hvad der laa ham paa Hierte, det havde i det mindste været ærligt, og den ærværdige Hr. K. pleier ellers ikke at være saa bange for at falde med Døren ind i Huset. Han tilgive mig dette Ord, der blot er anført, som en Grund mere for min Tro, at han ikke kunde nedværdige sig til lumsk og løgnagtigt Overfald bagfra. Men ihvordan det end forholder sig, saa nødes jeg til, ved det almindelige Sagn, at det gjælder mig, for Skolens, Rectorens og min egen Skyld, at giøre et Par bemærkninger ved Kes smukke Denunciation. 1ste Paastand, at, hos os er forvist, er falsk, vi bruge det, efter Baden og Molbech, i Begyndelsen af Stavelsen, men ikke i Midten og Enden: vi skrive altsaa jeg, jage, Hiort, Vei. 2den Paastand er saa meget underligere, da jeg i mit, som Program udgivne, Jndlæg i Sagen angaaende Modersmaalet og dets Retskrivning, just har taget Vocalfordoblingen i Forsvar, og navnlig anført de paa ankede Ord viis og vis, som saadanne der i Skrift bør adskilles. 3die Paastand maa formodentlig hidrøre derfra, at Hr. K. har glemt Forskiellen mellem Verber og Substantiver; de første give vi altid det understøttendee, de sidste derimod ikke. Vore Hiemmelsmænd ere atter Baden og Molbech. 4de Paastand, at Adiectiverne hos os altid skrives med smaa Forbogstaver, uden Hensyn til deres Stilling og Forhold, er atter falsk, men efter Badens Forskrift og fleres Exempel anvende vi den Forsigtighed, først nøie at undersøge, om de virkelig staa som Substantiver, eller om maaskee Substantivet blot er udeladt for Stilens Runding eller Vellyds Skyld, om ikke Adiectivet staaer som blot relativ forklarende, eller som Prædicats=Complement. At Hr. K. ikke forstaaer sig stort herpaa, sees flere Steder i hans Denunciation; f. E. Spalte 54, øverst: "skjøndt Begge ere Dansktalende, og Begges &c." hvor Begge, Begges refereere sig til det strax forangaaende Forfatter, og Dansktalende er et reent Prædicats-Complement. . Længere nede i samme Spalte staaer ligeledes "Babyloniske med stort Forbogstav, skiønt Substantivet gaaer ligge foran, og Hr. K. ingen anden Stedsskriver Gentilig med store Forbogstaver. Dette Slags Bukker begaaer Hr. K. i øvrigt heel igjennem, og jeg vil derfor blot endnu giøre opmærksom paa een, Spalte 55: "skulle Disciplerne rette sig efter deres egen Overbeviisning om, hvad Rigtigt er." Mere stymperagtigt kan nok neppe nogen Skolefux skrive, med mindre han er aldeeles uvidende om, hvad Substantiv, og hvad Prædicats=Adiectiv er. At Hr. K. noget nær har denne Skavank synes end tydeligere at indlyse af hans øvrige grammaticalske Uvidenhed. J hans fierde Paastand hedder det saaledes, at vi dog skrive de sammensatte Adiectiver, hvis første Led er et Substantiv, med stort Forbogstav, og herpaa anføres, som Exempler – "Løgnagtig og Haanlig. Nei, kiere Herre, det giør mig virkelig ondt, for Dem, hvad vilde vore Skolediscipler sige, dersom de hørte, at De kaldte saadanne Adiectiver sammensatte, tillad, mig at tiene Dem efter ringe Evne, Vi have et Ordsprog, som siger Næsviis løber altid efter Næsen. Det har til været mistydet til Skade for den hæderlige Deel af vore Medborgere, paa hvem denne Hæderslitel kan anvendes; men naar jeg nu udtrykker Sætningen adiectivisk, og staver paa min Maade, (hvilket jeg, som De seer, har gjort hele Stykket igjennem, da De jo selv finder det rigtigt, at enhver for sin Person skriver saa galt og saa klogt, som han vil, saa lyder det strax heel anderledes: "den Næse-vise løber altid efter Næsen. her har De nu for det første et Exempel, paa et virkelig sammensat Adiectiv, dernæst vil De vist ogsaa føle, at Ordet, saaledes stavet, vinder betydelig i Kraft og Udtryk: det maa nemlig paa denne Maade strax falde enhver i Øinene, at her ikke er Tale om nogen dum, men tvertimod om en viis Mand, der oven i Kiøbet har besiddet den Kløgt, at concentrere hele sin Viisdom i Næsen, for desto bedre at have den for Øie. Nu faaer Ordsproget strax Betydning, nu kan man begribe, at det Slags Folk saa gierne ville have deres Næse allevegne, og naar denne Stavemaade bliver saa almindelig, at den kan indføres i Skolerne, saa vil man vist ogsaa indsee, at disse Næse-vise Folk, langt fra at fortiene vor Foragt, tvertimod have Fordring paa vor inderligste Taknemmelighed for deres evige Utrættelighed. Tør jeg vove et dristigt Blik ind i Fremtiden, saa spaaer jeg, at den længe ventede Guldalder da ikke vil være langt borte. Nykiøbing paa Falster, 11 Febr. 1828. L. Berg. Adiunet.