Den Vest-Sjællandske Avis, 1827-12-28
Forord. V ville begynde disse Ord med en Hednings, eller rettere med en Mands Ord, som manglede Aabenbaringens Veiledning; thi hvortil skulde en saadan Mand holde sig uden til den ham omgivende Natur, men maa denne ikke ogsaa betragtes som vor Lærer, aabenbarer ikke Guddommen sig i sine Gierninger, er det ikke denne Jordlivers daglige Aabenharine, som taler til ethvert Menneskes Forstand, Denne Mand var den Romerske Philosoph Seneco, hans Ord ere følgende: 9, qvam contemptares est homo, nis supra humana, surrexerit. Natur. Qvæst, lib. I. Præfatio (hvor foragteligt et Væsen er dog ikke Mennesket, naar han ikke haver sig over de menneskelige Ting? Men hvorledes hæver Mennesket sig ved sin egen Aandskraft over de menneskelige Ting, hvorledes anderledes end ved at betragte den det omgivende Verden og søge det Guddommelige, som aabenbarer sig i den. Men dette Guddommelige aabenbarer sig ogsaa paa alle Sider for den Tænkende, Naturen selv bestaaer enten af døde Ting, eller af Kræfter, som mangle Bevidsthed, eller af svage aandelige Væsner, som vor eget. Men store og dybe Hensigter, som ere nedlagte i Naturens Jndretninger, men som den selv ikke kunde udtænke og frembringe, vise sig for os allevegne, og røbe en usynlig og alviis Aands Virksomhed i den. - Du skal vide, hedder det paa et andet Sted, at denne Verden er ikke et forvirret Værk, men et giennemtænkt (Scias hun mundum non esse tumultuarium opus, ted excogitatum.) Det føle di alle, men hvilke ere disse Hensigter, hvad vil Du? Hvad har Du for Du Naturens hemmelighedsfulde Aarsag med alle denne Verdens underfulde Jndretninger, Vi opkaste ofte dette Spørgsmaal, men vi besvare det ofte kun saa løseligt, og hefte blikket paa en enkelt Gienstand hist og her, – lader os forsøge paa at ordne vore Tanker, og samle og fremstille hvad vi kunne tanke os om disse Naturens Hensigter - lader os læse i Naturens store Bog og bestræbe os for at udtyde dens Sprog. Nogle af disse Hensigter give sig tydeligt tilkiende, andre ere kun sandsynlige. Vi ville giøre en Begyndelse med at ordne disse Beskuelser, lad andre berigtige dem og give dem en større Fuldstændighed. (Forfatteren maae bemærke, at det er meget vanskeligt at gjøre disse Sætninger, hvilke indeholde en Qvintessens af hans Philosophie over Naturen lige fattelige for alle og nogle af dem kunne maaskee behøve at blive omstændeligt forklarede.) Naturens Hensigter. A. J Universum. 1. At en saa utallig Mængde af himmelske Legemer ere blevne synlige for Jordens Beboere, hvorved Blikket taber sig i det Ubegrændsede, kan ikke være blot for at giøre Natten lysere for dem: da een Maane til, som afløste den, som nu opklarer Nætterne; kunde giøre det paa en langt fuldkomnere Maade; men formodentlig har det den Hensigt: at lade Firmamentet fremstille for dem et Billede paa dets Skabers Uendelighed, ligesom paa hans Herlighed eller hans Fuldkommenheder. Da Skaderen aabner sit Væsens Beskaffenhed i sine Værker, og intet kan være større og herligere end Synet af den stiernefulde Himmel. Hermed er sandsynligen den Hensigt forbunden, at aabne den Udsigten til og Haabet om en evig Tilværelse, ved at vise dem at der ere talløse Verdener til, hvori det er mueligt at levende Væsner kunne opholde sig. 3. Dog saaledes, at Jordbeboerne ikke skulle videre kiende disse Verdeners Beskaffenhed; da de i deres nærværende Tilværelses Tilstand skulle blot beskjæftige sig med den Klode, som de boe paa Kundskaben skal være indskrænket; men Haabet allene ubegrændset. 4. At den uforstyrrede og nøie afmaalte Orden, som hersker i Universum skal minde Jord beboerne om, at der hersker en evig og beundringsværdig Orden i alle Skaberens Jndretninger; saa at vi kunne slutte os fra den Orden, som hersker i det Store til den, som hersker i det Mindre, ligesom fra den physiske Verdens Orden til den moralske og ikke skulle lade os forstyrre i vort Haab og Tillid ved de tilsyneladende Uordener, som finde Sted i den Klodes Natur, som vi beboe og især i Menneskelivet. 5. At de himmelske Legemer skulle tiene til en Gienstand for Eftertanke og Betragtning og derved holde Menneskets Aand i Virksomhed, og tillige tiene til at veilede Menneskene paa deres Vandringer baade paa Landets og især paa Havets Overflade. De skulle saaledes veilede Menneskene saavel ved deres Foretagender, som ved deres Forhaabninger, paa deres jordiske Vei, som paa Veien til det Himmelske; i det Physiske, som i det Aandelige (Stiernerne veilede Vandringsmanden i Ørkenen og Søemanden som beseiler Havet; ved Stiernerne bestemmes Stedernes Beliggenhed paa Jorden.) 6. Dog vilde det være en Daarlighed at antage, at de himmelske Legemer vare allene skabte for at opfylde disse Hensigter (thi de have upaatvivleligt langt høiere og vigtigere Hensigter, nemlig at tiene til Beboelse for levende Væsner og formodentlig ogsaa til Betragtning for høiere Aander) Men man kan antage, at Jorden for disse Hensigters Skyld er bragt i en saadan Forbindelse med dem, at dens Beboere kunne beskue deres Glands, og erholde saamegen Kundskab om disse Lysverde ner, som efter deres Stilling i det jordiske Liv kan være passende for dem At de himmelske Legemer have disse Bihensigter blive ogsaa deraf troeligt, at alle øvrige Ting i Naturen have en dobbelt Hensigt, at være til for sin egen og tillige for andre Tings Skyld, og intet Væsen er allene til for sin egen Skyld. B. J Soelsystemet. Soelsystemet er en uberegnelig liden Afdeeling af Universet, hvormed Jordens Beboere ere bragte i en nærmere Forbindelse, og hvorom de derfor ere istand til at giøre sig en klarere Forestilling end om hvad det øvrige Himmelrum indeholder; dets Betragtning røber følgende Hensigter, foruden de under No. A. anførte. 1. At minde Klodernes Beboere om, at der hersker en Eenhed i det Mangfoldige, at den ene Kraft er underkastet den andens Herredømme (Dyrene have Magten over Planterne; Menneskene over Byrene, Jordkloden selv ved sin tiltrækkende Kraft over alle sine Beboere) og alle igien en enkelt Krafts Herredømme (saaledes beherskes alle Planeterne af Solen) hvorved Tænkekraften ledes til den Formodning, at al Verden er underkastet en uendelig forstandig og velgiørende Krafts Herredømme og Siælen hæves til Tanken om Gud. (Oldtiden havde derfor ikke saamegen Uret i at giøre Solen til Guddommens Symbol). 2. At da Solsystemet beroer paa en Harmonie, som tilveiebringes ved to modstræbende Kræfters Virksomhed, man de skal bringes paa den Troe, at af al Naturens Kamp fremgaaer den skiønneste Orden og Harmonie (disse to Kræfter ere: den Kraft som er nedlagt i Planeterne som i ethvert Legem, der er sat i Bevægelse, at det vil fierne sig fra Middelpunkten eller eentrifugal Kraften, og Solens mægtige Kraft til at drage alle planetariske Legemer til sig, eller centripetal Kraften, 3. At Solen skal minde Jordbeboerne om en herligere Tilværelses Tilstand, nemlig om en Klode, som har Lyset i sig selv, og som derved er frie for de planetariske Legemers Foranderlighed, som erholde deres Lys fra Solen, og derved for den Afvexling af Lys og Mørke, af Varme og Kulde og sandsynligviis ogsaa af Lidelser og Glæder, som ere tildeels en Følge deraf, og tillige at det fuldkomneste Opholdsted er det største, saa at Lyksalighedens Opholdsted er større end Trængslernes til sammentagne (thi man beregner, at der er 12000 Gange meere Plads paa Solens Overflade end paa alle de planetariske Legemers tilsammen, naar de udgjorde een Kugle.) Man kan ikke nægte, at denne Formodning er ligesaa rimelig som den er glædelig. 4. At Menneskene skulle aabnes saadanne Blikke ind i de nærmeste Kloder (Maanen og Venus) at al Trivl maae betages dem, at disse maae have en lignende Bestemmelse med Jorden (thi man seer Bierge og Dale paa dem, og iagttager andre Phoenomener, som stemme overeens med hvad der finder Sted der paa Jorden) saa at Udsigten og Livets Udbredelse kan tabe sig i det Ubegrændsede. (Denne Kundskab manglede Menneskene førend Kikkerterne bleve opfundne; den er eet af de væsentlige Fremskridt, som Menneskeslægten har gjort, og eet af de store Fortrin, som Nutiden besidder fremfor Oldtiden). 5. At Erkiendelsen af Planeternes indbyrdes Paavirkning (Perturbationer) kunne lære deres Beboere at det er bestemmelsen, at alt det Skabte skal staae i en indbyrdes Vexelforbindelse med hinanden. 6. Solsystemets Bestemmelse vilde blive os klarere, naar man kunde giøre sig en paalidelig Forestilling om hvad for Legemer Kometerne vel ere, men de ere endnu en Gaade for Menneskene, og det er hidindtil ikke engang afgjort om de besidde et eiendommeligt Lys eller blot et reflecteret. vore Dage begynder man dog at komme til nogen meere Kundskab om deres Bevægelser og Forhold i Himmelrummet. Jndbildningskraften kunde overlade sig til Formodninger om, at de udgjøre et Forbindelses-Middel imellem flere Solsystemer; eller at de ere bestemte til Opholdsteder for høiere Aander, hvorfra der skulde aabnes friere Blikke i Universet; thi Kometerne ere de hurtigt reisende og videst omstreifende Himmellegemer. C. J Jordklodens Bygning og Bevægelser. At den skal være en Boepæl for levende Væsner og at Livet skal udbredes paa den i de mangfoldigste Skikkelser. 2. At den ved sine Bevægelser og Stilling, og den deraf følgende Fordeling af Soellyset, skal være det i en saa høi Grad som mueligt. (Et paafaldende Beviis paa Hensigtsmæssighed og Viisdom i Naturens Jndretninger). Nytten er forundet Mennesket til Hvile, Vinteren Naturen. At den skal indeholde den største Forskiellighed i sin Naturbeskaffenhed og i sine Frembringelser (Naturprodukter) hvorved den skal erholde den største Beqvemhed til at opvække fornuftige Væsners Jnterresse og til at indbyde dem til Betragtninger. At den ved den lokale Forskiellighed i sin Production og ved den Maade, hvorpaa Vandet er fordeelt imellem Landet skal tilskynde dens Beboere til at træde i den nøieste Forbindelse, og paa den mueligste Maade lette denne deres Forbindelse. 5. At der uagtet dens Producters Rigdom og Forskiellighed, dog skal herske en stor Overeensstemmelse og Orden imellem dem; en saadan planmæssig Jnddeeling af dem, at det skal blive mueligt for Jordens Beboere at gjøre sig et almindeligt Begreb om og forskaffe sig en Oversigt af den hele Naturs Jndretning (da der finder en saa stor indvortes Lighed Sted ved Mineralierne, Planterne og Dyrene, at de lade sig fordeele i Arter, Slægter og Classer og blive derved til at oversee) 6. At der ved Jordens climatiske Forskiellighed og biergfulde Bygning skal forhindres at Mennskelivet ikke nogensinde skal erholde et for eensformigt Udseende, eller at det skal lykkes noget enkelt Menneske eller noget Folk at tiltage sig en for stor Magt paa Jorden og derved blive istand til at bestemme Menneskelivets Jndretninger efter sine Beskuelser og Ønsker. (Ørkener, Have, Bierge og Temperaturens Forskiellighed sætter en naturlig Grændse for alle udstrakte Erobringer).At der ved Jldens og Luftens Uroelighed (thi Jord og Hav ere de to roelige Elementer) skal forebygges, at Jordlivet ikke bliver en for roelig, blid, og for Menneskets Aand sløvgiørende Tilstand, hvilken ikke passer til den Udviklingsperiode, som hiin er bestemt til at giennemgaae her paa Jorden. Sandsynligen ligger der i Jordens indvortes Construktion et Udviklings Princip ligesom i de Væsner, som den frembringer, ifølge hvilket den udvikler sin Form og Beskaffenhed i visse Perioder, som vi kalde Revolutioner, hvoraf det seer ud, som den allerede har giennemgaaet nogle og som staae i et præmediteret Forhold til Organisationernes Udvikling paa dens Overflade, og især til Menneskenaturens. Naar en vis Modenheds Tilstand indtræder saa begynder en nye Udviklings Periode. Denne Sætning kan ikke godt fattes uden af dem, som have giort sig fortroelige med denne Klodes physiske Beskaffenhed. D. Den livløse Natur. 1. De livløse eller uorganiske Legemer, hvoraf Jorden bestaaer, røbe visse Ligheder med de organiske Legemer (saaledes fryser Vandet paa Vinduesruderne i Skikkelse af Blomster, ved Mineralierne bemærkes ofte plantelignende eller dendritiske Former) hvilke synes at skulle give tilkiende, at de som hele Naturen ere udsprungne af den samme skabende Kraft, og at den norganiske (livlose) og den organiske (den vegeterende og den leven de) Natur staae i en hemmelig indbyrdes Forbindelse med hinanden og gaae over i hinanden, ligesom det samme finder Sted imellem den organiske og den aandelige (begge disse have i det mindste et Udviklings Princip tilfælles, hvis Jagttagelse leder os tilat giøre os en rigtig Forestilling om Skabningens Characteer i det Hele). 2. At den uorganiske Natur skal udvikle og vedligeholde eller ernære den organiske, (Planterne faae deres Næring af Jordens Skiød, Dyrene og Menneskene ernære sig igien af Planterne.) 3. Den Hensigt giver sig tydeligt tilkiende i den norganiske, eller livløse Natur, ikke allene at der i den er baaret Omsorg for den organiske Naturs Vedligeholdelse; men tillige for at afhielpe mange af Jordklodens Beboeres vigtigste Fornødenheder, ligesom ogsaa for at opvække deres Attraae og anspore dem til Anstrængelser. - Saaledes er der i den ved Saltet baaret Omsorg for skaffe Menneskene Midler til at krydre deres Spiser; ved Tørv og Steenkul til at beskiærme sig mod Kulden og til at drive deres Haandteringer; ved Leer, Kalk og Stene til at bygge deres Huse, og ved Metallerne til at giøre sig Redskaber. - De ædle Metaller og de kostbare Stene, tildrage sig Menneskenes Beundring, vække deres Begiærlighed og anspore deres Fliid. - Omsorgen og Hensigtsmæssigheden i den livløse Natur er umiskiendelig. E. J Planteverdenen. 1. At den er til for Menneskenes og Dyrenes Skyld er indlysende. 2. Det er ikke mindre tydeligt, at den er i en langt hiøere Grad frembragt for Menneskenes Skyld end for Dyrenes; da den forskaffer hiine mange flere Slags Fordeele end disse; eftersom den ikke allene tiener dem til Ernæring; men ogsaa til Forlystelse og Betragtning. 3. At Planteverdenen skal udbrede Skiønhed og Sundhed og derved Glæde over Jordens Overflade. 4. At den skal aabenbare sit Slægtskab med den dyriske ligesom med den livløse Natur (f. Ex. ved Planternes Søvn, ved de følsomme Planter, og ved de plantelignende Dyr v. Zoophyter) og at den uagtet sine mangfoldige Forskielligheder, dog skal røbe en Orden og en harmonisk Planmæssighed, som er udbredet over heele Planteriget (derfor er det mueligt at ordne Planterne i et naturligt System.) 5. Planterne ere bundne til Jorden; men deres Grene udbrede sig frit i Luften og kunne frit bevæges af Vindene, de minde om den første og svageste Løsladelse af de organiserede Væsner fra Jordens Legeme; hos Dyrene og Menneskene, forsaavidt de kunne frit bevæge sig over Jordens Overflade er denne Løsladelse friere, uagtet det grovere sandselige Legeme holder bestandigt Menneskets Aand fængslet til den Klode, hvori den skal giennemgaae sin første Dannelse. 6. Planterne have forresten deres skadelige Egenskaber, ligesom deres gode. Menneskene skulle derved nødes til Betænksomhed og ledes til at lære at udlede det Gode af det Onde (f. Ex. Lægemidlet af Giften) F. J Dyreverdenen. 1. Det er unægteligt, at det Livløse er til for det Levendes Skyld, og at Planterne ere til for Dyrenes. Dyrene ere vel for en Deel frembragte for Menneskenes Skyld, men allene for Menneskenes Skyld kan deres utællelige Mangfoldighed umuelig være til – Dyrene maae ogsaa være til for deres egen Skyld, for at nyde Livets Gode, og formodentlig ogsaa for at forberedes til nye Udviklinger. 2. Da Dyrene ere ogsaa til for deres egen Skyld, saa er det en Bestemmelse, at de skulle arbeide paa deres Selvvedligeholdelse; derfor er Frygten nedlagt i alle Dyrs Natur, denne Hensigt i Naturen er tydelig. 3. Dyrene skulle holdes til Virksomhed, derfor er alle Dyrs Liv bundet til Ernæringen, ligesom ogsaa denne er Hovedkilden til deres Glæder. 4. Men Dyrene skulle ogsaa være til for hinandens Skyld og det paa tre Maader. A. De skulle tiene til hinandens Føde. Hensigterne derved ere: a. at de skulle derved kunne frembringes paa Jorden i en saameget større Mængde, b. at de skulle undgaae en Alderdoms Besværlighed, som maatte savne Pleie. c. at de skulle leve i bestandig Kamp og derved i bestandig Virksomhed. B. De skulle føle en Hang til hinandens Omgang, og at saaledes en sympathetisk Følelse et Anlæg til Kiærlighed skal udvikles hos dem. C. De skulle isærdeleshed i den høieste Grad føle denne Hang, som et Middel til deres Arts Vedligeholdelse. – Den Jdee skal af Dyre og Menneskelivets Betragtning opvækkes hos Mennesket: at Livet og altsaa det Heles Frembringelse (da Livet er Naturens Formaal, er et Produkt af Kiærlighed. En Ahnelse herom yttrer sig allerede i Planteriget (thi at der gives noget i dette, som man med Føie kan kalde Planternes Kiøn, er trods alle nyere Jndvendinger en Vished). Dyrenes Kiærlighedsfølelse skal især yttre sig mod deres Afkom. Naturens Hensigter i denne Henseende ere ligesaa tydelige, som dens Jndretninger beundringsværdige. Dyrene ere for en Deel ogsaa til for Menneskenes Skyld. De skulle være dem underdanige, tiene dem, arbeide for dem, ernære dem og paa mange Maader være dem til Fordeel. Der maae være en høiere Hensigt med Dyrene; de maae have en tilkommende Bestemmelse; hvortil de blot udvikles og forberedes her paa Jorden, fordi Anlægget er mere gjort paa at der skulle leve mange Dyr paa Jorden, end at de skulle leve længe og lykkeligt. Fordi Dyrene ere bestemte til at prøve mange ufortiente og ellers for og uforklarlige Lidelser, og fordi de maae lide saavel for hinandens som for Menneskenes Skyld; ligesom Menneskene maae lide meget for hinandens Skyld. Og man maae antage det som overeensstemmende med Skaberens Viisdom og Godhed, at han ikke paalægger nogen Lidelse, uden at have tilberedet en Erstatning for den. Dyrenes Lidelser er ligesom deres Glæder svagere end Menneskenes; da de ikke kunde tænke over deres Forfatning og ikke ere plagede af Frygt for deres Skjebne. Deres Lidelser opvække Medlidenhed hos Menneskene og undertiden hos dem selv indbyrdes; opfordre Menneskene til at udøve Pligter imod dem, og afholde Menneskene under deres Prøvelser fra det Ønske, at kunne træde tilbage i en dyrisk Tilstand. Albestyreren kan desuden have høiere Hensigter dermed, som vi ikke kunne tænke os. G. J Menneskeverdenen. Da Menneskene ere tildeels Dyr, saa aabenbare sig ogsaa for en Deel samme Hensigter, i Menneskeverdenen som i Dyreverdenen. At Menneskene skulle begynde og ende deres Liv i Svaghed - begynde det fordi de skulle gaae frem i Kraft under andres Veiledning og ikke erholde legemlig Styrke førend Aandskraften tillige er bleven udviklet (Man ville forestille sig hvad der vilde komme ud deraf, naar Børnesiælene med deres Uerfarenhed borde i fuldvoxne Legemer) ende det for at give de yngre Mennesker Leilighed til at bevise Taknemmelighed og Kiærlighed mod de Gamle, og for at Længselen efter at forlade Livet skal indfinde sig, som Tiden til dets Ende nærmer sig 2. At Menneskets Legeme vel er en underfuld Konstbygning, som vidner paa det stærkeste om Overlegenheden af den Mand som har indrettet det, over den Mand, som beboer det (De som ikke have gjort sig bekiendt dermed og med Astronomien have berøvet sig de to vigtigste Leiligheder til at giøre sig et Begreb om Skaberens Storhed.) Men at det desuagett bærer Spiren i sig til sin Undergang og Anlægget til at desorganiseres, og at sandsynligen visse Jndflydelser paa Siælen, som udsætte den for den haardeste Kamp (Tilbøielighederne) ere grundede i dets Natur (dog formodentligt kun middelbart ved det udvortes Legems Jndflydelse paa Siæleorganet; dette bekræftes ogsaa ved det Gallske System eller Prænologien). - Hensigten med Legemets konstige Jndretning, maae være baade at forskaffe Siælen et Velbefindende ved sit Ophold i Jordlivet, og tillige at indbyde det til Betragtning og opvække dets Beundring. Man kan ogsaa forestille sig, at det Redskab maae være konstigt, som skal bringe Aanden i Forbindelse med Materien. Hensigten af Legemets Lethed til at komme i Uorden maae være at udsætte Mennesket for Farer og bringe det i en Kamp, hvorved dets Aandskraft kan blive ovet. 3. Den Hensigt giver sig tydeligt tilkiende i Menneskenaturen, at Menneskets Aand skal holdes i en idelig Virksomhed; derpaa er alt anlagt og det hentyder paa at Jordlivets Bestemmelse er Aandens Udvikling Nødvendigheden af at sørge for sin Underholdning og Tilbøielighederne drive Menneskene til Virksomhed; og det Menneske handler Naturens Bestemmelse imod, som afholder sig derfra. Utallige gode Ting tilbydes Menneskene af Naturen; men sielden faaes de uden nogen Anstrængelse; thi det er en Bestemmelse at Menneskelivet skal være forbundet med en vis Grad af Besværlighed. Naturens Aarsag har viist Mennestene det i Frugterne, at den kunde have givet dem alt uden Møie naar den havde vildet. 4. Det er en Hensigt med Menneskelivet efter dets heele Indretning, at Menneskene skulle øves i at bruge deres Fornuft, som er det andet Beviis for at det ligger en Plan i Jordlivet for at befordre en aandelig Udvikling. – Jntet belønnes saa godt som den rigtige Brug af sin Fornuft, og intet straffes saa haardt, som naar det forsømmes. Modgang og Tillokkelser lede til det samme Formaal. Det er bemærket: at Solen, som behersker et Samfund af Verdener, oplyser dem og er deres Velgiører, er et passende Billede paa Euddommen, som det alt sammenholdende, ordnende og lyksaliggiørende Væsen. Saaledes er ogsaa Jlden et sandseligt billede paa den aandelige Natur, som det livfuldeste, det virksomste Væsen, som det der udbreder sin Kraft videst, som det Væsen der synes at forgaae og dog altid lever; som det Væsen der meddeeler sin Kraft til andre Væsner uden at tabe den selv. Saaledes er Væsnernes sande Lyksalighed grundet i det aandeliges Natur; thi det kan tiltage sig alt hvad der omgiver det uden at berøve andre Væsner noget; det kan tiltage i Kraft uden at svækkes. Saaledes er det ikke beskaffent med det legemlige, derfor hersker evig Kamp i den sandselige Verden; evig Fred i den aandelige; Kamp hvor alt er sammensat og opløses; Fred hvor alt er enkelt og udvikler sig. J den aandelige Verden kan først Lyksaligheden findes; men Veien banes til den igiennem den sandselige. 6. Den Hensigt giver sig tydeligt tilkiende i Menneskeverdenen: at Menneskene skulle leve i Forbindelse med hinanden i mindre og større Samfund og selv ved Culturens Tilvært over heele Jordens Kreds i en almindelig Forbindelse. – En naturlig Tilbøielighed driver Menneskene dertil; Trang til fælleds Biestand giør det fornødent, hvert Lands Forskiellighed er en Tillokkelse dertil; Havenes omslyngende Baand baner Veien dertil. - Alt skal udvikles paa Jorden; men det Hele og det Enkelte i Forbindelse med hinanden. 7. Det er en aabenbar Hensigt i Naturen: at Menneskene skulle drives af en mægtig, mere lokkende end glædende Naturtilbøielighed til physisk Elskov, og at denne skal være Midler til Slægtens Vedligeholdelse. Menneskene lokkes saaledes ved en sandselig Lyst ind i en Kiæde af Pligter. Hvilke Dyder, men hvilke Laster, og hvilke Lidelser fremgaae ikke af denne Tilbøielighed, J et Glimt af Glæde undfanges Mennesket; men i en smertefuld Stund træder det ind i Jordlivet som et selvstændigt Væsen. Ved Kiærlighed skal Menneskeslægten vedligeholdes, som Verden ved den Uendeliges Godhed; men med Smerte skal Qvinden føde sit Barn, som Jordens Beboer skal med Smerte fødes for Aandeverdenen. Halv klart og halv dunkelt aabenbarer sig Naturens Aarsag os her sine Hensigter. (En Vugge og en Grav siger en berømt Forfatter indslutte de to største Hemmeligheder i denne Verden). 8. Det er ikke en Hensigt med Menneskenaturen, at Menneskene skulle i det Hele opnaae en høi Grad af Aandsdannelse; thi dertil er hverken deres Organisation eller Stilling i Jordlivet indrettet. Men det er en Hensigt, at enkelte Menneskers Aandsdannelse skal komme Menneskeslægtens Mangfoldighed tilgode. Menneskenaturen skal kun i sit hele Samfund, i Menneskeslægten, opnaae en høi Grad af aandelig Fuldkommenhed; men denne er ikke bestemt for hvert enkelt Medlem af dette Samfund. 9. Det er en tydelig Hensigt i Menneskenaturen, at Menneskene skulle leve her paa Jorden for at danne deres Characteer; det vil sige for at giøre deres Tilbøieligheder Modstand, og underkaste sig Fornuftens og Kiærlighedens Love. Menneskene bringes uafladeligen i forskiellig Stillinger i Livet, hvori de ledes dertil; allene med den Forskiel, at den Vise ledes til Maalet med Bevisthed og hvad der foretages med ham; men de øvrige Mennesker uden at indsee det. uophørlig Kamp finder Sted i al Naturen. Denne Kamp foranlediges af Trang, Egennytte, Lidenskaber og især af en Higen efter Herredømmet. 5. Men denne Higen skal aldrig saaledes opnaaes, at nogen Nations Magt skal vedblive saalænge at tiltage, indtil den har udbredet sig over hele Jordkoden. Nationerne skulle opnaae en vis Grad af Storhed og derpaa gaae under. 6. Under denne Kamp giennemgaaer Menneskeslægten, ligesom det enkelte Menneske mange Lidelser og nyder mange Glæder, men under dette Livets Spil giennemgaaer den tillige visse Udviklings Perioder. 7. Naturens Aarsag lader Spillet være frit, men befordrer blot disse Perioders Fremgang. 8. Menneskeslægten opnaaer en temmelig Grad af aandelig, men ingen høi Grad af moralsk Fuldkommenhed, til denne præpareres kun hvert Jndividuum særskilt, Fuldendelsen er en høiere Tilstand forbeholden. Det bedste Beviis paa Menneskeslægtens moralske Fuldkommenhed vilde være en varig Overeensstemmelse imellem Politiken og Moralen. Menneskeslægtens Rolle paa Jorden er efter Sandsynlighed udspillet, naar det Udviklings Princip, som er nedlagt i Menneskenaturen har opnaaet sin største Høide; det vil sige naar Jorden har modtaget saa stort et Antal af Mennesker, som det er mueligt for den at ernære. Alle organiserede Væsners naturlige Død bestaaer i en Overfyldning (da deres Legemer blive med Alderen haardere og stivere, og altsaa mere compacte.) Sandsynligen er Jordens Død bunden til den samme betingelse. – Formodentlig vil da en nye Revolutions Periode forestaae den (det vil sige det indvendige Livs eller Udviklings Princip vil træde frem i en nye sandselig; men fuldkomnere Form. En saadan Revolution kunde da med Føie kaldes Jordens Opstandelse eller Gienfødelse.)Med Jorden udenfor Dyre= og Menneskeverdenen. 1. Naturens Hensigter med vor Klode kunne ikke ende sig med Dyre- og Menneskeverdenen; thi Jorden indeholder alt for store Tilberedelser, som ikke kunne komme hine tilgode. 2. Jorden er riig paa en beundringsværdig Skiønhed; i sin Jndretning i det Hele og i sine enkelte Frembringelser. Den føles ikke af Dyrene og fornemmes kun svagt og ufuldstændigt af Menneskene (foruden at mange beundringsværdige Skiønheder, som Lysets Forandringer udbrede over de forskielligste Egne af Jordkloden, aldeles undflye deres Blikke.) Aarsagen dertil er at det Skiønne er en Forbindelse af det aandelige Fuldkomne med det sandselige Behagelige og der udkræves en høi Grad af Aandskraft for tilstrækkeligt at føle dette. Det uoverseelige Forraad af Skiønhed, som er nedlagt i Naturen og som saalidet bemærkes af Menneskene, kan ikke være hensigtsløs nedlagt i samme. 3. Denne Klode indeholder en for Mennesket uudgrundelig Rigdom af vise og fuldkomne Jndretninger, en beundringsværdig Harmonie i alle sine Deele. Svage Glimt af dette Guddommens Præg gaae kun op for den menneskelige Fornuft; den maae være bestemt til høiere Væsners Betragtning og Tilbedelse. 4. Menneskelivet er en Skueplads for moralske og umoralske Handlinger og en Skole for disses Betragtning: men hvorlidet benyttes ikke dets Lærerighed i denne Henseende af Jord beboerne selv, dette maae være forbeholdet høiere Væsners Betragtning. - Planterne ere til for Dyrenes Skyld; Dyrene tildeels for Menneskenes, og disse efter al Sandsynlighed igien for høiere Væsner end de selv ere og i hvis Classe de kunne haabe at opstige. 5. Men vi føle, at vi Mennesker, som leve i Sandseverdenen og tilhøre den, staae herved Grændsen af det Aandelige Rige; vi maae erkiende: at den evige Viisdom har her draget et Slør, som tilhyller de Dødeliges Blikke, og som først vil blive opløftet for os, naar vor Mand ikke længere tilhører deres Samfund; men har betraadt Udødelighedens Land. Den videre Beskuelse af den Uendeliges Hensigter med sine Gierninger er ikke forundet denne Klodes Beboere. No.) Sophrosyne. Et Extrablad til den Vest-Siællandske Avis. Forfattet af Hr. Pastor og Ridder Bastholm. Trykt og forlagt af Peter Magnus. (Leveres Abonnenterne paa Avisen gratis, sælges til Andre for 8 Rbs. Rummeret). Om det Jndtryk, som Guds Gierningers Herlighed giør paa Mennesket. Det er bemærket i den foregaaende Afhandling om Naturens Skiønhed, at Dyrene, som blot leve for at ernære og for at forplante sig, have ingen Følelse derfor, det er kun det sandselige Behagelige, som rører dem; det aandelige Fuldkomne, som aabenbarer sig deri, kunne de ikke fatte Man kan fra dem slutte sig til, at det samme maae for en stor Deel, og undertiden aldeles, være Tilfældet med Menneskene; thi de have tildeels samme Bestemmelse tilfælles med Dyrene, og den Evne, som er dem forundet til at modtage det aandelige Fuldkomne, yttrer sig i det Hele taget kun svagt hos dem. Smaae Børn have kun Følelse for det sandselige Behagelige; derfor giøre livfulde og stærke Farver et større Jndtryk paa dem end det skiønneste Konstværk, det samme er Tilfældet med raae og udannede Mennesker, eller med dem, hvis Siælevner af Naturen ere sløve. Alt det sandselige Behagelige har den Beskaffenhed, at man snart værnes dertil, og derved taber Følelsen for det; dette er ogsaa Tilfældet med det, om det endog staaer i Forbindelse med det aandelige Fuldkomne, naar dette ikke indsees, kun naar man er istand til at fatte dette kan en Gienstand længe behage. Synet af en Mængde glimrende Farver trætter snart; men ere de sammensatte til et aandrigt Malerie, saa drages Blikket ideligt hen til det. Derfor lærer Erfaringen, at de fleste Mennesker, som boe i prægtige Byer, eller i skiønne Egne føle kun saare lidet ved al den Skiønhed, som omgiver dem, da de værnes til det som behager Sandserne derved og tænke intet over det gandelige Fuldkomne, som er orbundet dermed og de bedste Digtere over den skiønne Natur ere ikke de, som ere dagligen omgivne af den; men Kiøbstedbeboerne, som kun af og til begive sig ud i den Derved vil man ikke paastaae at den skiønne Natur aldeles intet Jndtryk giør paa de Mennesker, som opholde sig i den; Skaberens Gierninger er dertil altfor afvexlende, og vise sig saa ofte fra en nye Side, til at de kunne forfeile at gjøre Virkning paa det menneskelige Hierte. Naar Vaaren bryder frem med alle sine Fortryllelser, saa gives der vel neppe noget Menneske, som er aldeles ufalsomt derfor, en delig Sommerdag, som følger ovenpaa et langvarigt ubehageligt Veir, frembringer samme Virkning; der gives enkelte Morgener eller Aftener, som ere saa udmærket skiønne, at de maae glæde hvert Menneskes Hierte; men i det Hele er dog den Erfaring grundet, at Menneskene ere sløve for det Store og Skiønne i Naturen, naar de ere dagligen omgivne af det. Vi ville lade en fortreffelig Forfatter, en Mand af megen Erfaring tale. (Pastor Junge om den Nordsiellandske Almues Charakteer Side 3667). Skulde man troe, at Bonden daglig kan vandre om i den levende Natur uden at røres ved dens Beskuelse! og dog synes det saa. Han giennemlever den ene Aarstid efter den anden, og endskiøndt ingen af Naturens Afvexlinger mangler sin Behagelighed; saa ere dog hans Sandser saa afstumpede, at de ikke paa nogen mærkelig Maade afficeres derved. Naar den Rige vil pryde sit Palais, da bære dets kolde Vægge ikkun en Efterlignelse af det, som daglig ligger Landmanden for Øine, og de mørke Taager kunne vige bort af Sindet, saa ofte han beskuer endog blot denne Afbilning, som dog kun er noget dødt, noget som er uden Bevægelse, uden Tiltagelse eller Forandring men omkring Bondens Hytte er alt Liv, alt hvad dog Mennesket attraaer, Afvexling, og dog træder Bonden frem fra en fortryllende Skueplads til en anden, ligesom med tilbundne Øine. For ham udbreder Flora forgiæves sine Blomstertepper over Engene; han seer ikke engang det, hvad Barnet bliver vaer, han seer intet der uden - Græs. Ubemærket af ham iføre Lundens Træer sig deres fornyede Sommerdragt, han vandrer i Skovens Skygger og seer der - ikkun Brænde. For ham kan den nyefødte Morgen, indhyllet i sin Purpurkaabe, daglig vandre over de straalende østlige Høie; for ham kan Naturen hver Aften opføre et forandret Skuespil med den dalende Soel, han bliver dog hverken denne eller hiin vaer, for ham er den opgaaende og nedgaaende Soel ikkun Begyndelsen og Enden paa hans Dagarbeide. Blind for alle disse maleriske Scener øiner han intet uden den Plet Jord, som han har at befugte med sin Sved; hvad som ligger uden for den rører ikke ham; thi det bærer ikke Frugter for ham og Bonden troer sig skabt for at nyde Naturen, ikke for at beundre den Deels er og hans Følelse ikke forfinet nok og hans Phantaste ikke saa spillende, at den kan frembringe saamange associerede Fornemmelser, som udfordres til at skabe et for Siælen interressant Heelt deraf. Hvor ufølsomme Menneskene kunne blive ved Synet af Guddommens Gierninger, naar de have dem dagligen for Øinene kan tillige sees af de Reisendes Jagttagelser. Jmedens disse ikke ikke skye de største Anstrængelser for at komme til at see skiønne og pragtfulde Naturscener, viise sig Beboere af de Egne hvori de findes, ganske ligegyldige ved den Pragt og Herlighed, som omgiver dem. Jblandt Naturens Mærkværdigheder i Europa udmærke sig saaledes de to ildsprudende Bierge Vesuv og Ætna, Udsigten fra Coppen af det sidste skal være eet af de meest fortryllende Syn. V. ville nu høre hvad biskop Münter siger i sine Efterretninger om begge Sicilierne 2 D. 179 800, om det Jndtryk, som de giøre paa disse Egnes Beboere, Af Sicilianerne selv ere der faae, som kiende Ætna; just fordi de boe ved Biergets Fødder, opsætte de fra et Aar til et andet at see det, og mange Jndvaanere af Catania, endog Mænd, som elske Videnskaberne, have aldrig besteget det. Dog er dette endnu undskyldeligt, da en saadan Reise dog stedse er forbunden med ikke liden Vanskelighed. Men hvad skal man dømme om Neapolitanernes Jndolens og Sendrægtighed; da vist blandt fem hundrede neppe en holder det for Umagen værd at bestige Vesuv, og da der ere utallige af alle Nationens Classer, som aldrig have været paa dette i Forhold til Ætna saa lidet og ubetydelige Biergs Top, Virkelig giør det et meget ubehageligt Jndtryk paa en Reisende, som fuld af Brundring og Nysgierrighed kommer fra langt bortliggende Enne, for at betragte Naturens forunderligste Virkninger, og seer Dem, der ere saa nær ved dem, der bedst af alle kunde og burde kiende dem, saa uvidende og ubekymrede, at de da kun tænke paa dem naar Biergets skrækkelige Virkninger tvinge dem dertil. Det er Fremmede, der have lært Neapolitanerne at agte paa deres Vesuv og paa deres Naturprodukter; og det er ligeledes Fremmede, som Sicilianerne have at takke for de bedste Oplysninger og Ærnas Natur."Der gives imidlertid Undtagelser derfra, hvilke ikke saameget lade sig bevise af Biergbeboernes f. Ex. Schveitsernes Hiempee, eller lidenskabelige Længsel efter deres Fødeland, som ofte overfalder dem i fremmede Lande; thi denne foraarsages maaskee ikke saameget af Savnet af den majestætske Natur, som omgiver dem i deres Hiem, nagter den ogsaa kan giøre et stærkt totalt Jndtryk paa dem, som at Savnet af den rene Biergluft, hvori de ere vante at leve; derimod sees disse Undtagelser meere hos enkelte Mennesker, hvilke besidde en større Tænksomhed og derfor ogsaa en større Følelse for det Store og Skiønne i Skaberens Gierninger; saaledes beretter Hr. Torlitz i sin Schveitser Reise, at da han en Aften havde besteget Jurabierget og betragt de derfra den stiernefulde Himmel, tog en gammel Katholsk Hyrde ham i Haanden og sagde til ham: schanet alles dirigiret Gott der Herr, og Meiners fortæller i sine Breve fra Schveiz om en i sit udvortes Levemaade simpel; men ved sin philosophiske Aand berømt Bonde i Nærheden af Zürich ved Navn Boszart, som han talte længe med og med megen Fornøielse, og som iblandt andet sagde til ham: at de ubeskrivelige Naturskiønheder, hvormed Forsynet saa rigeligt har begavet hans Fødeland, havde først tilskyndet ham til med større Opmærksomhed at betragte Guds Værker og indgydet ham det Ønske at lære dem nøiere at kiende. Han kunde derfor ikke beskrive med hvilken Jver og Glæde han klavrede op af de forligste Klipper for at betragte nye Naturens Underværker og med hvilken Henrykkelse han paa disse svimlende Høider tilbad Naturens Skaber. Her see vi da atter et Exempel paa hvorledes de, som skulle nyde nogen varig Fryd ved at betragte Naturens Skiønhed maae være dannede til eller besidde en naturlig Evne til i det sandselige Behagelige at opdage det gandelige Fuldkomne. Vor berømte Botanniker Professor Schow bemærker i en høist interressant Afhandling i det Skandinaviske Selskabs Skrifter 18de Bind, som indeholder en sammenlignende Naturskildring af det nordlige og sydlige Europa, at Beboerne af dette have langt mindre Følelse for Naturens Skiønhed, end i hiint. Hans Ord derom ere følgende: Det forekommer mig, at hos Sydboen er denne Sands langt svagere; i Tydskland reise Ynglinge i Hobetal til Hartzen, Sachsens Biergegne og til Schreits, for at lære Naturens Skiønheder at kiende, hos Englænderne hører det til god Opdragelse at have gjort Turen til Fastlandet; men Jtalieneren falder det næsten aldrig ind at besøge Appeninernes Toppe eller Ætna, eller de nærmest tilgrændsende Deele af Schveits, og paa denne Side af Alperne er en Reisende fra Syden, der ikke har bestemt Ærinde, et sandt Særsyn; medens i det sydlige Europa, især i Jtalien, bestandig flere tu finde Reisende findes. Vel vil maaskee Sydboen svare: at Konsten og Oldgrandskning tiltrække mange og at Nordboen reiser til Syden for at see den skiønne Natur, som han ikke har hiemme. Men de fleste Reisende interresserer dog Naturen lige saameget som Konsten, og om end Sydboen meente, at den ham omgivne Natur er skjønnere end den paa hiin Side Alperne, saa maatte dog, naar han havde Sands for Naturens Phoenomener, den Betragtning, at han ved at passere Alperne vilde faae en anden høist forskiellig Natur at see, bringe ham til at gribe Vandringstaven. Over Jtalien have vi Reisebeskrivelser i hundrede, ja næsten tusindviis, af Fremmede; men næsten ingen af Jtalienere; det er nasten blot fremmede Digtere der have bestunget Jtaliens Naturskiønheder, og Landskabsmaleriet er en Konst, der kun lidet drives og agtes i Jtalien. Medens i Norden Stædernes Beboere giøre deres Spadsereture i Haver og Skove, saa kjøre og gaae de i Jtalien dagligen op og ned af Byens Hovedgade (il corso)." Saa svagt som i Almindelighed det Jndtryk end er, hvilket Naturen giør paa Mennesket, saavel fordi det svækkes af Banen, som fordi Menneskets Aand, er saa ofte for sløv til at opdage og beskjæftige sig med det gandelige Fuldkomne, som er forbundet dermed, saa kan dog den skiønne Natur undertiden, naar Synet af den er nyt, og naar Siælen derved overlader sig til følelsesfulde Betragtninger, giøre et overordentligt Jndtryk paa det menneskelige Hierte. En Mand af god Forstand har fortalt mig, at da han første Gang betragtede den delige Egn, som kaldes den Plauiske Grund, og som ligger i Nærheden af Dresden, fra et Vindue ved Solens Redgang, saa rørte dette Syn ham saa mægtigt, at han udbrød i en veemodsfuld Graad. – Troe mig paa mit Ord, siger Kotz hue ved i sin Reisebeskrivelse at omtale de Tyrolske Bierges Skiønhed, meere end eengang, maae paa denne Reise Taarer uvilkaarligen trænge sig frem i den Reisendes Øine. (Dansk Overs. 1 D. 59). Aarsagen til, at dette stærke Jndtryk af Naturens Skiønhed yttrer sig paa denne Maade, bliver os forklarligt, naar vi læse om den omtalte Prof. Meiners i hans Breve over Schweiz, hvilke Virkninger Synet af de delige Egne ved Bodensøen frembragte hos ham: Midt imellem disse Naturens Underværker, siger han, var det mig ikke muligt at blive i Vognen; vor Glæde var ikke rog og stille saaledes som den skiønne Natur ellers pleier at frembringe den; men meget mere en uroe g Henrykkelse, som satte vort Blod i en kiendelig stærkere Bevægelse, og som opvakte meddende Følelser. Jeg vilde derfor vist have nydt Skabningens Herligheder endnu mere inderlig, naar jeg kund, have nydt dem med mine øvrige Venner, nu forekom det mig bestandigt, som jeg ikke kunde fart alt med mine Sandser, eller som jeg ikke var det værdigt fremfor mine Venner at bestue saadan en Herlighed. - To Betragtninger, som lettelig kunne fremlokke veemods fulde Taarer af Øiet. Saadanne Sindstemninger høre imidlertid til de sieldne i Menneskelivet; i Almindelighed ere Menneskenes Følelser for den Naturs Skiønhed, som omgiver dem, kun svage og svare ikke til dens Herlighed. Men det staaer meget i Menneskets Magt at overvinde sin aandelige Dorskhed og at giøre sig Libet i denne Henseende meere behageligt og rigt paa Nydelser; ikke ved, om Tiden endog tillader det, at opholde sig meget længe i den frie Natur i den skiønne Aarstid og overlade sig til dens Jndtryt, thi derved vilde man kun svække det; men ved med Opmærksomhed at betragte dens Phoenomener. Jo meere man lægger Mærke til Planternes og Dyrenes Dannelse, de Tegninger, som pryde deres Legemer, til Træernes majestætiske Former, til Jordens grønne og blomsterklædte Bedækning og til de forskellige Virkninger, som de forskiellige Stillinger af Solens og Maanens Lys frembringe; destomere vil denne Følelse for Naturens Skiønhed blive opvakt og danne hos os. Det Menneske, som saaledes henvender sin Opmærksomhed paa den ham omgivende Natur og over sig i at betragte den, aabner sig en rig Kilde til Glæder, som Mængden af Menneskene slet ikke forstaaer sig paa at nyde. Her paa Jorden ere forresten Naturens Skiønheder saa store og Guds Giervinger saa beundringsværdige og tillige Menneskenes Følelse for dem saa svag, at man ikke kan troe, at de ere bestemte for Menneskene allene. Naar Dyrene kunde raisonnere og de vilde anstille Betragtninger over Naturen og dens Forhold til dem, saa vilde de tage meget feil om de vilde indbilde sig, at denne Klode var skabt allene for deres Skyld, de vilde da oversee mangfoldige Jndretninger og Anlæg, som bevise, at den er skabt for langt fuldkomnere Skabninger end de, og for hvis Skyld de tildeels selv ere frembragte. Men Menneskene tage upaatvivleligt ikke mindre feil, naar de indbilde sig at Menneskenaturen er Endemaalet for denne Planets Bestemmelse: de utallige Skiønheder, som Naturen indeholder, og som de ikke formaae at nyde; dens vise og underfulde Jndretninger, som de ikke kunne fatte; hele Menneskelivets moralske Spil, hvis fulde Betydning og Lærerighed de ere langt fra ikke istand til at giennemskue, røber denne Klodes yderligere og høiere bestemmelse og gjor den Troe høist sandsynlig, at Menneskeverdenen er omgiven af en høiere, endskiøndt for den usynlig aandelig Verden. Men høie og frydefulde ere de Udsigter, som denne Verdens Skiønhed aabner for os. Have vi nogentid rigtigt erkiendet, at det Skiønne er Glædens reneste og varigste Kilde, at intet fortryller Siælen i den Grad, som Følelsen af dets Tillokkelser, hvad enten vi saa betragte det i det menneskelige Legems Form, eller i Konstens Frembringelser, eller i Naturens underfulde Jndretninger; have vi engang fattet, at det Skiønnes Væsen bestaaer i det aandelige Fuldkomnes Aabenbarelse i det sandselige Behagelige, saa begribe vi hvad det er som fortryller os i det Skiønnes Natur, det er Guddommens Aabenbarelse i den sandselige Verdens Behagelighed. Derfor hæv Dig til Haabets frydefulde Følelser sløvgjorte eller bekymrede Aand, som holdes indsluttet i det grovere Legemes Fængsel og deri giennemgaaer din, Udvikling og din Prøve! lad Naturens overvættes Rigdom af Skiønhed; lad Guds Gierningers underfulde Herlighed forkynde Dig den høiere Glæde Du gaaer i Møde, ligesom det Baand, der fængsler de aandelige Væsner, bliver i Tidernes Følge og Omvexlingernes Række stedse meere løsnet saaledes vil Du stedse klarere skue Guds uendelige Fuldkommenhed i den sandselige Verdens Behagelighed. Da vil Sallighedens evige Kilder først oplades for Dig, og jo mere Du nærmer Dig til den Uendelige, destomere vil den himmelske Skiønhed udfolde sig for din henrykte Aand og i en stedse voxende Herlighed; Du vil finde den skabte Verden stedse skiønnere; dens Betragtning mere saliggiørende, som Du vil blive istand til med en større Klarhed at skue Guddommen aabenbaret i den 16 og 7 No. Soprosyne. Et Extrablad til den Vest=Siællandske Avis. Forfattet af Hr. Pastor og Ridder Bastholm. Trykt og forlagt af Peter Magnus. (Leveres Abonnenterne paa Avisen gratis, sælges til Andre for 8 Rbs. Nummeret). Aandeverdenen. (En philosophisk Phantasie.) Jeg maae bede Publik om Undskyldning for, at nogle af de Jdeer, som ere blevne fremsatte i Tillægsbladet om Rachel Hert, som fulgte med den forrige Aargang af den Vest Siællandske Avis, blive her gientagne: de ere nødvendige Fundamenter for dette Luftcastel, hvis Bygning har været opført førend hiin Betragtning blev udarbeidet; desuden kunne nogle smaae Gientagelser af og til ikke undgaaes; visse bemærkninger trænge ogsaa til at gientages.) Det var at ønske, siger vor store Holberg i sin Levnetsbeskrivelse (hans Skrifter 21de Bd. Side 5001) at Philosophiens Dyrkere ville bruge den Beskedenhed og Varsomhed ikke at demonstrere Siælenes og Aandernes Væsen og Natur. Jeg vilde de skulle opgive de Spørgsmaal om Aandernes Egenskab, om Siælenes Form, om deres Virkemaade, hvorledes de vedligeholdes, om de forplantes ved Ymper, hvorledes de tænke udenfor Legemet, hvordan deres Figur er, o. s. v. Jeg vilde ønske, siger jeg, at de ville lade disse Undersøgelser fare, der kun ere til at vine Folk med, og hvor vi ere aldeles blinde, som blot see paa Virkninger og Phoenomener; jeg vilde de skulle dømme beskednere om de meest indviklede Ting, hvis Natur det hverken ligger Menneskene Magt paa at opdage, eller den menneskelige Aands Gisninger kunne fatte, og at de hellere ville sige med Poeten: O at mit skidne Klædebon ei var i Veien Nærmere skulde jeg da mine Guddomme skue. Virkningen af denne Varsomhed vilde være, at man skulde, istedet for det utallige Uvisse, give os lidet; men som i det mindste var vist Hvis Du giør Krav paa det Uvisse til Vished Ved Fornuften at giøre, intet Du mere udretter, End hvis Du Vind lægger paa at være gal med Fornuft. Den berømte Wieland lader i sin Roman Agathon (1 Th. 125133) den Græske Sophist Hippias endog bekiæmpe al Troe paa en aandelig Verdens Tilværelse. Hvo har seet disse Aander lader han ham udraabe, Honken slette eller syvende Sands er man begivet med for at kiende de Ting, som skulle opfylde Aandernes Verden; hvad ere de indvortes Fornemmelser, man foregiver at have derom, andet end Jndbeldningskraftens Blendværk Fader Holberg, og Fader Wieland. J ere begge vandrede derhen, hvor det Dække er oploftet for Eder, som adskiller det nærværende og det tilkommende Liv fra hinanden! fortryder ikke paa at vi, som endnu ere omgivne af den jordiske Taage, fordriste os til at kaste et Blik ind i hine høiere Livets Egne, hvis Medborgere J ere blevne: Vi ville giøre dette saa varsømt og saa forsigtigt, som mueligt. Vi ville kun giøre det af den Vei, som er os tilladt, og betræde den som Væsner, hvilke Altings Skaber har begavet med Fornuftens veiledende Lys. Til disse saa tvivlsomme, saa ofte misbrugte Betragtninger aabner der sig for os tvende Veie, deels den imodstaaelige Selvfølelse Gud har nedlagt i vor Natur og deels Betragtningen over den ligesaa lærerige som underfulde Verden, som hans almægtige Haand har dannet, og som omgiver os. Hvad denne Selvfølelse angaaer, saa fortiener den i høi Grad Opmærksomhed; thi alle de Anlæg, som ere nedlagte i et Væsens Natur minde om dets Bestemmelse og om Staherens Hensigter. Denne Selvfølelse bestaaer i at vi erkiende, at vort egentlige Væsen er af en aandelig Natur og at det er forskielligt fra vort udvortes Legeme. Til Lykke kunne vi opclare os denne Følelse; thi fra den udgaaer Tanken hos os om en aandelig Verden og Tanken om en uendelig Aand, som er den synlige Verdens Aarsag og Behersker. Vi ville ikke disontere om det Legemlige og det Aandelige er absolut forskielligt fra hinanden, eller og maaskee ikke et hemmeligt indvortes Baand forbinder dem med hverandre; men vi ville blot paastaae, at Jagttagelsen over vor Seløfølelse, lærer os, at Siælen er noget væsentligt forskielligt fra det udvortes Legeme; thi ikke at tale om at enkelte Deele kunne skilles fra det uden at derfor Siælens Kraft bliver svækket, saa have Siælens Tanker, dens Følelser, Yttrelsen af dens Villie, ikke noget tilfælles med den Farve, den Figur, den Tyngde Legemet besidder og det Rum Legemet indtager. Ved at anstille Betragtninger over hvad der foregaaer i vor Siæl og ved saaledes at adskille den aandelige Natur fra den legemlige opdage vi den aandelige Verden i vor egen Naturs Jnderste. – Denne Forskiellighed bliver saameget mere indlysende for os, naar vi af vor Selvfølelse endvidere erfare, hvorledes Aanden ligger her i Jordlivet uafladelig i Kamp med Legemet, og med Tilhøieligheder, som udgaae fra dette (Denne Lov i vore Lemmer som strider imod Sindets Lov) og bemærke en Strid imellem den dyriske Natur og den aandelige, som opvækker mangen Gang Ønsket saa levende hos os om, at den Tidspunkt maatte være nær, da Baandet kunde blive løsnet, Aanden frigiort og det Dyriske i vor Natur bliver her tilbage. Have vi opdaget en aandelig Verden i vor egen Natur, saa bemærke vi den snart rundt omkring os. Vi see den aandelige Kraft lysere eller dunklere yttre sig hos vore Medmennesker; vi see den i svage Straaler at skinne igiennem i den dyriske Verden, og som Livets Kraft at giennemtrænge og sætte den hele grændseløse Natur i Bevægelse. En Aandeverden er unægtelig til her i Jordlivet; men den er det i en paa mangfoldige Maader fordeelt, og i en afsondret Tilstand, fængslet i Jordlivets forskiellige Former, noppe sig selv bevidst, dens Væsen indhollet i en Taage for sin egen Beskuelse. Dette er en gammel Sandhed; det er ikke heller den, som vi ville opdage; det er en løsgiort, en nøie med hinanden forbundet, en forklaret, en for herliget Aandeverdens Tilværelse, en Tilstand saadan, som vi maatte ønske at vore Siæle maatte komme i efter Døden, hvorom vi tragte efter at overbevises. Hvad er det Du drister Dig til forvovne Dødelige, Vil Du stiæle Himlens Jld, for dermed at opklare Dine omtaagede Blikke, Vil Du spise af Kundskabstræets forbudne Frugt for at Dine Øine kunne blive aabnede og Du kunde blive Gud liig, Seer Du ikke at Livet er afdeelt i forskiellige Sphærer af Tilværelser, som gradviis stige i Fuldkommenhed, og at deres Skaber har villet at Vænerne vel skulle kunne skue med Klarhed nedad; men at Blikket i de høiere Regioner skal være dem nægtet. Planteverdenen ligger klart for Dyrenes Blikke; Dyrene see vel ogsaa Menneskene, men de fatte ikke Menneskelivets Beskaffenhed. Vi Voxne forstaae det barnlige Liv, men Barnet lever forgløst og glad, fordi det ikke kiender den voxne Alders Tilstand, og saasnart det begynder at gjøre det, saa ere ogsaa Barndommens Glæder forsvundne; ere vi derfor omgivne af en høiere gandelig Verden, saa begribe vi hvorfor vi ikke maae øine den; thi det voxne Menneske vilde ikke som Dyret og Barnet afholde sig fra at betragte den, dersom det kunde see den; og naar det kunde giøre sig et Begreb om den fuldkomnere Tilstand, saa vilde Jordlivets blandede Fryd aldeles tabe sig i Ønsker og Længsel efter det høiere Gode. Det Dække, som den Eviges Viisdom trak for de Dødeliges Øine, vil deres Anstrængelser derfor aldrig formaae at løfte. Ovelgiørende Bebreidelse! O trøstende Dadel! Hvilket stærkere Beviis for en aandelig og høiere Verdens Tilværelse kan gives end denne Skildring af Tilværelsens forskiellige Sphærer, af Livets Afsondringer, af det Skabtes gradvise Stigen og af denne hensigtsmæssige Tilhyllelse af det Høiere! Men naar vi forklare vore Bestræbelsers Formaal, saa vil det tilsyneladende Daadelsværdige deri blive der betaget; thi de gaae ikke ud paa noget videre end paa de anførte Veie, som Skaberen har a viist og tilladt os at forfølge, at opløfte vore Blikke i hiin Verdens høiere og hemmelighedsfulde En Da vi have angivet disse Veie, saa have vi kun at tilraabe: læg Mærke til Din eg en Natur, Du med Forn begavede Menneske, og betragt den Dig omgivende Verden, og lad paa Tankens sædvanlige Bane Lyset udbrede sig fra det Bekiendte til det Ubekiendte, fra det Aabenbare til det Hemmelighedsfulde. Det er blevet bemærket, at vi ved Seldfølelsen lære at giøre Forskiel imellem vor aandelige og vor legemlige Natur, ved Jagttagelsen ville vi kunne giøre os et tydeligere Begreb om deres indbyrdes Forbindelse. Deetænkende, følende og villende Væsen i vor Natur, det som vi egentlig kalde Siælen, viser sig saaledes ved Jagttagelsen over dets Egenskaber at være aldeles forskielligt fra det udvortes Legeme; men det forekomner os, at vi endnu bestaae af en tredie Bestanddeel, som staaer ligesom midt imellem Siælen og Legemet, og som bringer dem i Forbindelse med hinanden, vi kalde denne indvortes Deel af vor Natur, der finere eller egentlige Siælens Organ, eller Sensoriet. Hvad der leder os paa at antage et saadant Redskabs Tilværelse er, at det forekommer os som der er et eget Giemmested for vore havto Forestillinger, et særskilt Sæde for Hukommelsen og Jndbildningskraften og som at dette er af en hale sandsel og af en halv aandelig Natur. Det seer ud som at vi kun blive istand til at erindre os noget ved det at Sirlens Kraft virker paa dette Organ og imprimerer Forestillingerne deri; jo meere livfuld Forestillingen er og med jo mere Styrke Sialen virker paa Organet, desto længere bevares Forestillingen i Hakommelsen, desto lettere fremstiller den sig igien for Siælen. Organet er saaledes af en halv aandelig Natur, da det kan modtage og opbevare Forestillingerne; men det udviser tillige Egenskaber som have Lighed med vor legemlige Natur, thi det kan kun rumme en vis Mængde af Forestillinger; disse forbinde sig med hinanden efter visse egne Love for Tiden og Rummet; de fremstille sig af sig selv for Siælen; denne har ofte ondt ved at gjøre dets Jndtryk Modstand, og er ligesaalidet fuldkommen Herre over sit indvortes som over sit udvortes Organ. (Et saadant Siæleorgans Tilværelse have mangfoldige Philosopher antaget). Ved Hielp af dette Organ synes Siælen at staae i Forbindelse med det udvortes Legeme paa følgende Maade: Vi vide, at al fornemmelse gaaer for sig ved Nerverne, som ere de subtileste og hemmelighedsfuldeste af vort Legemes Bestanddeele. Nerverne staae i de mangfoldigste Forbindelser med hinanden, og kun meget faae af dem, nemlig nogle enkelte af Hiernens Nerver, virke ifolerede. J Hjørnen gives 5 Huler, som staae i Forbindelse med hinanden, og hvori viser sig en fiin Fugtighed. Sömering har i sit vigtige Værk uder des Organ der Seele, udførligt viist, at de Nerver, som forefindes i Hiernen, og af hvilke nogle staae i Forbindelse med Legemets øvrige Nerver, ende sig i disse Huuser og berøre deres Fugtighed eller dog i Værheden deraf og opstiller den sandsynlige Formodning af Siælen med sit indvortes Organ opholder sig i disse Hiernens Huler. Jndretningen var da saaledes: Det udvortes Legeme staaer ved Nerverne i Forbindelse med Hiernens Huler og ved Hielp af de animalsk Fugtighe, som forefindes i denne, med Siælens indvortes Organ og ved dette igien med Siælen. Der gives en Egenskab ved Skaberens Værker, som aabner Menneskene dybere Blikke ind i deres hemmelighedsfulde Beskaffenned, end som ellers kunde være dem forundet ved den unddelbare Beskuelse, og denne er, at de ere anlagt efter en vis Liighed i Planen, saa at visse Jdeer gaae igiennem hele Naturen, og vi kunne derved slutte os fra den ene Jndretning til den anden. Det vilde blive for vidtløftigeder at bemønstrere denne Sætning, men vi ville giøre et Forsøg paa at anvende den ved nøiere at undersøge Stalens Forbindelse med Legemet. Hvorledes gaaer det til, naar man hører, – Naar Luften sættes i Bevægelse ved en zitkrende Sammenstød af elastiske Legemer, saa udbreder den sig igiennem Huulningen i Øret (Øregangen) til en Hinde, som er spændt foran samme, og som kaldes Trommehinden. Denne Hinde kommer nu i samme zittrende Bevægelse, hvilken meddeles til 3 smaae Been, Hammeren, Ambolten og Stigbøilen, som ligge inde i en lille Hule bag ved Trommehinden, som kaldes Trommehulen, og hvilke Been tage faa det ene i det andet. Fra disse Been forplantes den gittrende Bevægelse til en nye Beenhule, som kaldes Labyrinthen, for hvis Indgang atter en liden Hinde er udspændt. Denne Labyrinth er meget konstigt indrettet og i den ligge Enderne af Hørelsens Nerver, hvormed vi høre; disse opfange Lyden og forplante den til Siælen; men her viser sig nu den mærkværdige Omstændighed, at disse Gange og Canaler hvori Hørenerven udbreder sig, ere opfyldte med en fiin Fugtighed, som kaldes det Cotunniske Vand, og som er ligesom et Mellemvæsen, som forplanter den gittrende Bevægelse, der foraarsager Lyden, til Hørelsens Nervetraade. Ved denne Jndretning viser Naturen os, der overalt saaledes som det er bemærket, uagtet al sin Forskiellighed, iagttager en vis Lighed i sine Jndretninger, en Vei til at forklare nærmere Siælens Forbindelse med Legemet. Fornemmelsen forplantes nemlig igiennem Nerverne til Hiernen deres virkelige eller centrale Ender naae op til Hiernehulerne; og den Fugtighed, som findes i disse bliver nu som det Cotunniske Vand, som findes i Labyrinthen, det Mellemvæsen hvorved den nervose Pirring forplantes til det indvendige Oragn, Sensoriet, hvilket som en halv sandseligt og et halvt aandeligt Væsen staaer i den nøieste og nærmeste Forbindelse med Stælen. Vi kunne nu heraf videre gjøre os en Forestilling om hvad Døden er. Naar en enkelt Nerve f. Ex. Synsner ven paraliseres, saa paafølger en partiel Død; og naar det hele Nervesystem bliver det en total. Derved bevirkes sandsynligen en Skilsmisse imellem Siælens udvortes og indvortes Organ og dette med den iboende Aand forlader nu Legemet og en nye Udviklings Periode forestaaer. (hvorved Overgangen skeer fra den sandselige til den aandelige Verden.) Naar man betragter Døden fra denne Synspunkt saa er den en behagelig og ingen ængstelig Tanke, og til den bekiender Forfatteren af dette Stykke sig; han troer af mange Aarsager med en Engelsk Forfatter: Death of all Pain the Period not of Joy (Døden Ende paa al Smerte men ei paa Slæde.) Nu staae vi da ved Indgangen af Aandeverdenen; og nu kunde det maaskee være sømmeligt for et Dødeligt Væsen at holde op at tale; men vi kunne ikke forsynde os ved at udstrække vore Betragtninger saa vidt som Fornuftslutninger og Jagttagelser over Naturens Jndretninger, Liigheder og Hensigtet kunne tillade os det. Vi handle jo ganske fornuftig og maae billige det naar vi opløfte vore Blikke over Jorden til den os omkredsende planetariske Verden; og anstille den næsten utvivlsomme Formodning at disse Himmellegemer, som have deres Lys fra Solen, deres Dage og Aarstider deres Bierge og Dale ligesom Jorden, ogsaa have deres Beboere ligesom denne. Er denne Slutning fornuftig og tilladelig, hvorfor maae det da ikke være os tilladt at raisonnere os ligesaavel lidt ind i Aandeverdenen som i den planetariske Verden. Vi tilskyndes dertil ved en medfødt Tilbøielighed; thi det er sandt hvad, en Forfatter bemærker, at Mennesket føler i sin Naturen næsten uimodstaaelig Hang til Aandeverdenen. Jngen har udtrykt denne Tilbøielighed smukkere og stærkere end Apostelen Paulus. Det er dette elendige Legeme vi ville gierne være befriede for, det er det Øieblik vi længes efter da Dyret i vor Natur skal skilles fra Aanden. Det er denne dyriste Verden, denne Prøvelses Tilstand, som Viisdommens og Dydens Ven saa gierne vil forlade. Men taalmodig og haabefuld venter han paa den bestemte Time, hans himmelske Fader har anviist derfor, thi han ønsker ikke at falde som den umodne Frugt af Livets Træe. Hvorledes skulle vi da nu tænke os hvad der vil gaae for sle, naar denne bestemte Time kommer, naar den Livets Der skal oplades hvorigiennem et nyt Blik skal aabne sig i en nye Skaberens Verden; fuld af Herlighed og Naade. Ganske fortæffeligt siger den berømte Herder i sin Philosophie over Menneskets Historie 1ste Th. Side 304 7. Den forbarmende Skaber har skiult for os hiin Verdens Tilstand for hverken at bedøve vor svage Hierne, eller at ophidse os til en falsk og utidig Kiærlighed til den. Naar vi imidlertid betragte Naturens Gang med Arterne her paa Jorden, og lægge Mærke til, hvorledes denne Konstnerinde lidt efter lidt bortkaster det Uædlere og udvikler det Aandelige videre, uddanner det Fine og opliver det skiønnere, saa kunne vi med Sikkerhed sætte den Tillid til dens Konstnerbaand, at ogsaa Fremblomstringen af den Knop af Humanitet, som fremskyder i vor Natur, vil i hiin Tilværelses Tilstand sikkert vise sig i en Skikkelse, som vil blive den sande guddommelige Menneske skikkelse og som ingen jordisk Aand vil formaae at tænke sig i sin Skiønhed og Herlighed. Det er derfor forgiæves at vi phantasere derom; og endskiøndt jeg er overbeviist om, at alle Tilværelsens Sphærer (Zustände der Schopfung) staae i den nøieste Forbindelse med hinanden og at vor Siæls organiske Kraft i sine reneste og meest aandelige Ovelser, selv lægger Grunden til sin tilkommende Aabenbarelse, og at den i det mindste, uden at vide det selv, spinder det Væv, som saalænge skal tiene det til Beklædning, indtil en skiønnere Soels Straaler opvækker dens dybeste Kræfter, som ere endnu skiulte for den selv, saa vilde det dog være en Forvovenhed, at ville ligesom foretegne Skaberen de Dannelses Love til en Verden, hvis Forretninger ere os saalidet bekiendte. – Det er nok, naar vi troe med Paulus: at det faaes i Skrøbelighed; men staaer op i Kraft, at der faaes et jordisk men opstaaer et aandeligt Legemed. Det er tilstrækkeligt, at alle de Forvandlinger, som vi bemærke i Naturens lavere Riger, ere Forædlinger, saa at vi i det mindste besidde Vink nok der, hvor det er os umueligt af høiere Aarsager at see med Klarhed, Blomsten viser sig for os som en Spire; Spiren bliver til Knop, og nu først kommer Blomsten frem, som begynder sit Livs Alder i denne jordiske Deconomie. Ligesaadanne Udviklinger og Forvandlinger foregaae ved flere Skabninger, f. Ex. ved Sommerfuglen, som er et bekiendt Sindbillede See hvorledes den paa Opstandelsen. (De Gamle giorde den ogsaa til Symbolet paa Siælen). kryder frem den hæslige Larve, som blot lever for at tilfredsstille den grove Tilbøielighed til at ernære sig. Men dens Time kommer og Dødens Mathed overfalder den. (Upaatvivleligt et godt Udtryk. Dødens Følelse er vist usmertelig, er ikke andet end den dødelige Mathed; med Føie kaldes derfor ogsaa Døden Søvnens Broder. Vi have en Forudfølelse af Dødens Fornemmelse i Følelsen ved at sove ind og ved at besvime, som er ingenlunde ubehagelig). Den trækker sig sammen, indspinder sig og har Væven til sin Dødningsdragt, ligesom en Deel af Organerne til sin nye Tilværelse, allerede i sig. Nu arbeide Ringene, nu stræbe de indvortes organiske Kræfter. Langsomt gaaer Forvandlingen for sig og synes først at være en Ødelæggelse; 10 Fødder blive tilbage paa den afftreifede Hud, og den nye Skabning er endnu uproportioneret i sine Lemmer. Efterhaanden udvikle disse sig og komme i Orden; men Væsnet opvaagner ikke førend det er blevet ganske det det skal være, nu trænger den sig frem til Lyset og hurtig gaaer den sidste Uddannelse for sig. J faae Minuter og de sine Vinger blive 5 Gange større end de nyelig vare under Dødningsdragten; de ere begavede med elastisk Kraft og med al den Farvepragt, som kan finde Sted under denne Sol; de ere talrige og store, for at hæve Væsnet med en Sephyrs Flugt. Deres hele Bygning er forandret; istedetfor de grove Blade, til hvis Nydelse det var bestemt som Larve, nyder det nu Rektardug af Blomsternes gyldne Krone. Dets Bestemmelse er forandret, istedetfor at følge den grove Ernæringsdrift er det nu skabt til at overlade sig til Elskovens. (Hvilket skiønt Naturbillede paa det tilkommende Liv, et Vink i den sandselige Natur, nedlagt af Naturens Fader for den forskende Aand! Hvilken saliggjørende Udsigt at forlade Begiærlighedens Land for at hensvæve til Kiærlighedens!) Hvo kunde i Larvens Dragt erkiende den tilkommende Sommerfugl? Hvo kunde i begge Væsner erkiende den samme Skabning naar ikke Erfaringen viste os det, og begge Tilværelsesmaader ere dog ikke videre end to forskiellige Livets Aldere af eet og det samme Væsen paa een og samme Jord, hvorden organiske Kreds ligesom begynder paa nye. Hvilke skiønne Udviklinger maae derfor ikke slumre i Naturens Skiød, hvor dens organiske Circel er videre udstrakt, og de Livsaldere, som uddanne den, omfatte meere end een Verden. (Hvor sublimt og hvor sandt!) Haab derfor, o Menneske, men giv Dig ikke af med at spaae. Præmien er udsat for Dig, kjæmp for at tage den i Besiddelse. Kast alt det bort, som strider mod Humaniteten, strab efter Sandhed, Godhed og en anddommelig Skiønhed, saa kan Du ikke forfeile Det Maal! – Saaledes lærer os da Naturen af Analogien med disse Bæsners Overgang, hvorfor den har indblandet Dødens Slummer i Formernes Rige. Denne Slummer er den velgiørende Bedøvelse, som indhyller et Væsen, hvori de organiske Kræfter stræbe frem til en nye Uddannelse. Skabningen selv er ikke stærk nok til med sin klarere eller svagere Bevisthed at oversee eller bestyre deres Kamp; den slumrer derfor ind og paa ner derfor først op, naar den er omdannet. Ogsaa Dødens Søvn er en faderlig, mild Skaansel, den er et velgiørende Optum, under hvis Virkning Naturen samler sine Kræfter og den indsovede Patient kommer paa nye til Helbred (saavidt Herder, ogsaa Du store Aand har overstaaet Din Fældings Tids Svaghed og er gaaet over til Livets Fornyelse). Naar vi antage, at Overgangen til Aandeverdenen gaaer for sig paa den Maade: at Nerbesystemet staaer umiddelbart eller ved Hielp af et Mellemsludum i Forbindelse med det ligere og egentlige Siæleorgan; at naar hiint paraliseres, saa skiller dette sig derfra og fra det ovrige dyriske Legeme; saa er tillige det Spørgsmaal besvaret, om vi skulle tænke os Aanderne forsyn de med et fogemligt Organ; thi Senforiet, som hidindtil har været i en indskrænket Tilstand, udvikler sig nu, og som Paulus lærer, af det dyriske fremgaaer et gandeligt Legeme. Vi mindes om en saadan Overgang og en saadan Udvikling fra en indskrænket til en frie Tilstand, ved at sammenligne FortretsTilværelsesmaade med det Barn, som er født til Verden; som et Foster existerer Mennesket paa en anden Maade end som et Barn, f. Ex Blodet hos det circul rer paa en ganske anden Maade; og hos Fosteret seer man Jndretninger og Anlæg, som vise sig hos det høist ufuldkomne, f. Ex. Lungerne, og som først skulle udvikle sig naar det som Barn træder ind i en nye Tilværelses Sphære, saaledes yttre sig saamange herlige Anlæg i Menneskenaturen her i Jordlidet til Skiønhed, til en forædlet Phantasie, til Kiærlighed, til Viisdom og til Dyden, og hvad blive de til, saalænge Siælens Organ er indsluttet i denne Benæske og saalænge den dyriske Sandselighed og Organisationen for de for diske Tilbøieligheder dagligen tirre den; disse Anlæg ere som de brune halv hentørrede Lunger i Fosterets Bryst, som endnu ikke kunne indsaae Luften. – Du himmelske Livs Luft maae omstrømme Aanden førend Aandeverdenens Organer kunne aabne sig for den høiere Tilværelses Fuldkommenhed og Glæde. Vi nærme os stedse meere med vore Betragtninger til det Hemmelighedsfulde; og ville vi undre os over at vor Udgang af Livet er hemmelighedsfuld; thi hvor hemmelighedsfuld var ikke vor Indgang i det jordiske Liv, Hvad er al Menneskets Kundskab, er den andet end Skinnet af en Lygte midt imellem et det tæt omgivende Mørke. Vi ville ikke smaae, store Herder, men ville, som Du, vandre frem paa Slutningernes og Analogiens Bane, strække os saa langt frem med vore Betragtninger, som vi kunne, og søge at giøre os et Begreb om det Tilkommende ved Hielp af Kundskaben om det Nærværende. J utallige Tilfælde i Livet maae vi jo holde os til det Sandsynlige, og naar det er af en overveiende Beskaffenhed, saa gielder det hos os istedetfor det Sande, eller hellere det upaatvivlelige. Naar Siælen har forladt Legemet og Udviklingen for dens nye Tilværelses Tilstand er gaaet for sig, saa er Overgangen til Aandeverdenen fuldendet. Men hvor er denne Aandeverdens Opholdssted: Der er al Sandsynlighed for, at denne er for det første paa Jorden selv, ligesom vi læse om Menneskenes Frelser, at han først besøgte og omgikkedes med sine Venner inden han begav sig til Lysets høiere Egne; thi derfor tale tre mægtige Grunde: Først den, at da vi see her i Jordlivet, at enhver Tilværelses Sphære er organiseret ikke allene med Hensyn til sig selv; men ogsaa med Hensyn til en høiere Række af Væsner; og saaledes som Planterne ere til for Dyrenes, Dyrene for Menneskenes, saa ere ogsaa Menneskene sandsynligen ikke allene til for deres egen, men ogsaa for høiere Væsners Skyld, som de skulle tiene til Betragtning og Belæring. De allerfleste Mennesker gaae ud af Jordlivet med en saa svag moralsk Dannelse, de have lært saalidet af dets Betragtning, at den sande og gavnlige Betragtning maatte synes at være dem forbeholdne. For det andet hvorlidet kiende ikke Menneskene til denne Jord, denne allerede saa underfulde Skueplads for Skaberens Herlighed? Hvormeget skiønt og hvormeget viist indeslutter den ikke, som Menneskets Aand aldrig fatter, saalænge den er underkastet denne Jordlivets Svaghed; mon ikke det lyse Blik skal først opgaae for Aanden over den Skueplads, som den selv har betraadt, inden det kan tillades den at fortsætte sin Vandring videre i Lysets talløse Riger? Endelig hvorlidet have Menneskene kiendet til dem selv, beherskede af deres Tilbøieligheder have de ofte kun svagt følt deres Strafværdighed; de have tillagt sig blendede af deres Egenkiærlighed, Fuldkommenheder, som de have manglet og Livet har ikke været saa lærerigt for dem, som det burde have været. Deres Feiltrin og Daarligheder have de forglemt og de ere hendøde uden at føl nogen Bebreidelse derover; paa den anden Side have mange gode Mennesker forglemt deres gode Handlinger eller betragtet dem i en ufordeelagtig belysning og ikke ved Bevidstheden over dem, nydt den Glæde ved deres Afsked fra Jorden, som de havde fortient. Hvormeget er der derfor ikke tilbage at indsee, at fortryde og at glæde sig over, Hvormeget Dunkelt i Livets Begivenheder, som man trænger til at erholde forklaret, Forlænges derfor vort Ophold paa Jorden efter Døden; udvikles de i Jordlivet modtagne Forestillinger og Erfaringer tilligemed Siæleorganet (hvori de her i Livet synes at være mere sammenpakkede og ligesom forklemte af hinanden, som Blomsterne i Knoppen, end forglemte) sig til den fuldkomneste Klarhed, kan Siælen med et lyst Blik overskue sit hengangne Liv, betragte sine Dyder og sine Forseelser, see Følgerne af sine Handlinger, tydeligt erindre sig sine overstandne Gienvordigheder, erkiende Albestyrerens Hensigter ved det jordiske Livs Begivenheder, hvilken naturlig Belønning eller Straf vil den da ikke modtage? Hvorledes vil den ikke bringe sine Kundskaber til Modenhed? Hvilken moralsk Udvikling vil den da ikke kunde erholde, inden den gaaer over til den himmelske Herlighed, Den vil da erkiende Nødvendigheden af, at den maatte lide og prove alt dette, som den har giennemgaaet i det jordiske Land. Alle de, for hvilke disse Betragtninger have en overveiende Sandsynlighed, bekiende sig til den Troe, at Jorden foruden at den er bestemt til at være et Opholdsted for vegeterende Planter, for besiælede men ufornuftige Væsner; for fornuftige Aander; men som ere indsluttede i et dyrisk Legeme, at den tillige er et Opholdsted for frie og fra den dyriske Natur adskilte aandelige Væsner, at Jorden er fornemmelig til for disses Skyld og at Menneskenaturen er ikke Endemaaler for vor Planets Bestemmelse. De ville erkiende, at der er saameget i vor Planets Jndretning og Beskaffenhed, som maae synes at være aldeles hensigtslos naar en saadan høiere Bestemmelse for dens Jndretninger mangler. Forestillingen er forresten gammel og allerede den Græske Philosoph Empedoles antog, at gandelige Væsner, udrustede med et fiint ætherisk Legeme, omsvæve Jorden og tage en Andeel i alle Jordlivets Forandringer. Men om det endog forholder sig saaledes, saa ville vi ikke undre os over, at vore Øine ikke formaae at skue disse høiere Væsner. Hvorvidt række disse vore grovere Sandser, Undflyer Du mægtige undværlige Luft, som indhyller os, vor Synskraft, Gives der utallige fine Væsner, som kun det bevæbnede Øie formaaer at opdage; existere der Stoffe i Naturen, f. Ex. den maanetiske, som ikke giver sig tilkiende for nogen Sandseevne; hører der blot til at Legemerne ikke reflettere Solens Straaler for ikke at kunne see dem. Hvi ville vi da undre os over, at Organisationens subtilere meere gandelige Former ei kunne opfanges af Jordbeboernes omtaagede Blikke, Vi have anfort Bevæggrunden hvorfor Naturens alviise Aarsag har saa omhyggeligt skiult den ene Tilværelses Sphære for det andet. De Mennesker forsynde sig derfor mod Guddommen, som ville lofte Dækket videre end det paa Betragtningens Vei er mueligt og som ville indbilde andre at en Forbindelse med Aandeverdenen er bleven dem forundet. Ogsaa mangler alt sikkert Beviis derfor Forfatteren af dette Stykke kiender ikke et eneste, som er for ham uomtvivleligt. Hvor har man i Livets almindelige Gang et Tilfælde hvori flere Mennesker paa engang have havt et saadant Syn eller Sammenkomst med de Afdøde, udenfor de som Skriften omtaler. Bedragne eller Bedragede have de Mennesker altid været, som have udgivet sig for at have erfaret noget saadant. Alt hvad der fortælles om den bekiendte Swedenborg har vist ikke anden Beskaffenhed, og ved at læse hans Historie maae man tilstaae, at vi Mennesker kunne ledes utroeligt vildt af vore Phantasier. Aldeles utænkeligt er det vel ikke, at Skaberen, som har nedlagt saamange Vink i Skabningens Jndretninger om det Tilkommende; kunde ogsaa engang imellem have sagteligt løftet Evighedens Dække for at styrke de svage Mennesker i Udødelighedens Haab, men som sagt Beviiset for at det virkelig er skeer mangler. Men taler en overveiende Sandsynlighed for den Mening at Jordens og Menneskelivets Jndretning ikke kan forklares ved at antage at denne Planet er bestemt for Dyre= og Menneskeverdener allene, da den indeholder et alt for stor Apparat af Jndretninger, til at de kunne have Hensyn til dem allene; men at en høiere Aandeverden, en fuldkomnere Tilværelses Sphære, maae udfyldes i Tanken i de Jordiske Væsners Række, for at finde dens Bestemmelse begribelig, saa har man arbeidet sig frem til en Troe af en ligesaa blid og venlig, som advarende Natur. Den Tanke er saa sød, at man skal ikke ved Døden aldeles forlade sine Elskede; den Troe er saa beroeliggende for de Tilbagelevende, at man er ikke aldeles forladt af dem; det er saa opmuntrende til Aarvaagenhed over os selv i vore eensomste Timer med Forfatteren af dette Stykke at nære Empedocles Troe i sit Hierte. Vi kunne tænke os ind i Aandeverdenen; thi Tankens er Aandens Vei i det Usynliges Rige, men vi kunne ikke som det er anført, ved noget sandseligt eller konstigt Middel sætte os i Forbindelse med den Dog kan et sikkert Middel anføres for at nærme sig stedse mere til den aandelige Verden. – Vaaan op af Din sandselige Slummer, O Menneske, og hør det. Sog at blive Herre over din sandselige Natur! Undertving dine Tilbøieligheder i det hemmeligste af det Vesen, lad din fornuftige Aand raade i din sammensatte Natur, Elsk det Fornuftige og det Ædle reent og for sin egen Skyld, og da vild, at Du er allerede frie, løsgiort og at kun et tyndt Skillerum arsondrer Dig fra den aandelige Verden. Det er svært siger Du Men Du kan det, eller Tu kan i det mindste altid kjæmpe derforEr der nogen, som stødes over disse Betragtningers Klæde af een eller anden Aarsag; da ville vi klappe ham paa Kinden, søge at formilde ham og bede ham forglemme og tilgive hvad der forekommer ham at være formasteligt. Ville mange synes, at det Hele er ikke andet end en aarlig hed; da ville vi bede ham at læse Titelen til dette Stykke om igien og tage det kun for en ta sie, da det ikke er udgivet for andet. Men dersom de, hvis Aand har ruget over Skaberens Bringer, som have gjort sig meere fortroelige med at betragte dem, som have lagt Mærke til hvorledes alt hænger sammen, og hvorledes det ene bebuder det andet i denne underfuldt sammenslyngede Viisdommens Kiæde, hvori vi befinde os, kunne finde noget haaber og trøstefuldt i disse Betragtninger saa ere disse Linier ikke frugtesløst nedskrevne, og saa skal den Dadel, som de kunne foranledige, blive baaret med Taalmodighed. No.) Sophrosyne. Et Extrablad til den Vest=Siællandske Avis. Forfattet af Hr. Pastor og Ridder Bastholm. Trykt og forlagt af Peter Magnus. (Leveres Abonnenterne paa Avisen gratis, sælges til Andre for 8 Rbs. Nummeret). Nat-Sommerfuglen; en Samtale. (Det store Nat Paafugle Øie Phalæna, Bombyr, Pavonia, Major.) Damon. See her kjære Fader er den prægtige Sommerfugl, som du har fortalt mig saameget om, og hvoraf du viiste mig den smukke Tegning; jeg har endelig fundet den i Nat, ved at gaae omkring og eftersee alle Blommetræerne neden for Parken; thi om Dagen lader den sig ikke see. – Det er sandt det er en delig Skabning; Tegneren har ikke overdrevet dens Skiønhed. Philemon. Hvor Skaberens Gierninger dog ere pragtfulde, denne mørkebrune Grund med den lyse Jndfatning; og nu alle disse afvexlende Tegninger og den glimrende Farvepragt paa denne mørke Grundflade, hvorved den synes at have ti Vinger istedet for fire, disse Flammer af det Gule i det Graae, og af det Graae i det Røde; disse Broderinger og ind og udgaaende Takker, som ligne Lynildens Bevægelser og endelig disse store sorte Øine med hvide og røde Øienbryne, eet paa hver Vinge. Saa stor en Skiønhed, saa megen Konst anvender Skaberen paa et Væsen, som forekommer os saa ringe, Damon. Den forekommer mig ikke heller nu at være en saa ringe Skabning, den har endog erholdet en stor Vigtighed i mine Øine, siden Du har gjort mig opmærksom paa hvorledes dens Forvandlinger kunne minde os om dem, som vor egen Natur skal undergaae. Kunne vi undre os over, at den Algode udpynter de Skabninger saa smukt, af hvilke Mennesket kan lære saa meget, da han derved giør dem saa meget meere skikkede til at tildrage sig dets Opmærksomhed. Herolderne maae jo være iførte en festlig Dragt, naar Folk skulle faae Lyst til at høre paa hvad de have at forkynde. Men tilgiv mig kjære Fader, der opkommer en Tvivl hos mig mod denne Naturens Paamindelse; fortørnes Du ikke over, at jeg foredrager den for Dig. Phillemon. Tvivlen er velkommen for ethvert Menneske, som redelig søger Sandheden; thi den leder til enten at bestyrke denne, eller til at befrie os fra Vildfarelsen. Damon. Jeg synes, at det som Sommerfuglens Forvandlinger lære os om de, som vor eget Væsen kan undergaae, passer ikke saa fuldkomment til hvad der foregaaer med Menneskets Legeme ved Døden. Det er sandt at Jnsecten gaaer ved sine Forvandlinger over fra en mindre til meere fuldkommen Tilstand; det krøb en Tid omkring paa Jorden som en Orm, nærede sig dengang af grove Fødemidler; det indsvøbte sig derpaa i en Bedækning, laae en Tid hen som i en døende Tilstand, kastede derpaa Bedækningen fra sig, og viiste sig nu som en smukkere og en bevinget Skabning, der svævede i Soellyset let hen over Jorden, nærede sig af Blomsternes Honningsaft og levede kun for Kiærlighed. Billedet er skiønt og oplivende naar det anvendes paa høiere Skabninger, som vi Mennesker ere; men kan det ogsaa med Føie anvendes paa dem, Naar Larven forvandler sig til en Puppe, saa kaster den kun en Hud fra sig; men den vedbliver dog at leve; thi vi bemærke, at den vedbliver at røre sig i sin dødlignende Tilstand, naar man foruroliger den; den zittrer i den Grav, som den har tilberedet sig, Livet slumrer kun hos det indtil det opvaagner og fremgaaer med en større Kraft og i en større Skiønhed. Hos Mennesket derimod synes Døden at være en fuldstændig Undergang, alle dets Legemsdele forraadne og opløses, paa den haarde Beenrad nær, og der er intet Spor tilbage af at Mennesket endnu lever paa en anden Maade. Philemon. Meget rigtigt; men Naturen, som røber en saa stor Lighed i sine Indretninger er tillige altid forskiellig i dem; de samme Jdeer gaae igiennem alle dens Riger; men paa afvexlende Maader. Ved een Gienstand aabner det os et dybere Blik ind i sit hemmelige Værksted; ved en anden staaes Døren hurtigere i for os, naar vi ville lige derind. Men Sammenligninger og Betragtninger ere Midlerne til at udvide vore Kundskaber. Vilde jeg ogsaa lade din Jndvending gielde, saa ville dog altid Jnsectens Forvandlinger tiene til at lære os, at en Skabning kan gaae over fra een Tilstand til en anden, fra en mindre til en meere fuldkommen Form og Beskaffenhed; at Døden eller et Væsens Undergang i en Form kan være en Periode, hvori der foregaaer en indvortes Forandring med den, hvorved den forberedes til en nye Udvikling; en saadan Forandring kan ogsaa foregaae med Mennesket; men da dette er en saa forskiellig Skabning fra Jnsectet, saa kan man ogsaa godt begribe, at denne maae foregaae hos det paa en anden Maade. Og desuden min Søn kan Forskiellen maaskee ikke være saa stor, som det forekommer os Damon. Du opvækker min heele Opmærksomhed. Philemon. Hvorledes gaaer et levende Væsens Udvikling for sig, Naturens Betragtning lærer os, at det som lever og virker i en legemlig Form er omgivet af forskiellige Bedækninger eller Svøb disse træde efterhaanden tilbage og det indvortes Liv udvikler sig nu skiønnere og friere, saaledes aabnet Knoppen sig, saaledes udspringer Blomsten af sine Svøb, saadan kaster ogsaa Sommerfuglen sine ubrugte Svøb fra sig, vexler Livets Form og bryder frem som en bevinget Skabning. Mon det gaaer anderledes til naar Mennesket døer, Legemet er det grovere Svøb, Aanden forlader det, og da det bestaaer af Kiød og saftfulde Dele, saa efterlades det ikke som en tor Bedækning, men bliver et Bytte for Forraadnelse Men ford vi ikke kunne bemærke Siælens Tilstand som Puppe, eller dens sovende Tilstand imedens dens Forvandling foregaaer, saa kan denne derfor ligefuldt finde Sted. Vi formaae kun at betragte Menneskets Død eller Siælens Adskillelse fra sin grovere Bedækning; men hvad der saa videre foregaaer med den er os ikke tilladt at beskue. Men er den Jagtagelse grundet, som den vist nok er, at Siælen er bragt i Forbindelse med et finere Organ indenfor dette grovere Legeme, saa kan det gjerne være høiere Væsner, som have Evner til at beskue de subtilere Organisationer, forundet at betragte den i sin lethargiske Tilstand og hvorledes den hævende udvikler sig med dette sit aandeligere Svab. Giennemtrængt af en dunkel Ahnelse om denne Forandring og denne Tilstand synes den Romerske Keiser Hadrian at have været da han tiltalte sin Siæl, kort for sin Død med disse mærkværdige Ord: Animula, vagula, blandula, Hospes, comesque corporis Qvæ nunc abibis in locaPallidula, rigida, nudula Nee, ut soles, dabis jöcos. Aandlille, svævende, smigrende, Legemets Giest og Ledsager! Hvor mon Du hendrager? Tyndklædt, stivnende, blegnende, Jordlivets Spøg Du forsager! Damon. O min Fader hvilke herlige Forhaabninger aabne ikke disse Naturens Forvandlinger, hvorlidet vil ikke noget Væsen, som træder ind i en nye Tilværelses Tilstand beklage, at han har forsaget den forriges Glæder, var kun ikke denne Overgang og denne Udvikling forbunden med saa mange ubehagelige Fornemmelser! Philemon. Vi ville ikke beklage os derover, det er nu saaledes Naturens almindelige Jndretning at enhver Udviklingsperiode af det dyriske Liv skal være forbundet med en Svagheds Tilstand, derfor er ogsaa en Sygdom forbundet med Døden, hvorved den vigtigste Udvikling af vort Væsen skal bevirkes. Denne Jndretning maae være grundet i høiere Hensigter, som den Alvise har forbeholdet sig at giennemskue. Men at en Kamp er nødvendig for at opnaae en høiere Fuldkommenhed, vil ogsaa den skiønne Sommerfugls Beskaffenhed, som Du har i Dag foreviist mig, overbevise Dig om. Du ville lægge Mærke til de stærke Traader, som ere spundne over den Ende af dens brune Puppe, hvorigiennem Hovedet skal bryde frem, naar den skal fuldende sin Udvikling; Du vil tydelig see, at det koster den en Møie at bryde igiennem dem og at den med Magt maae støde med sit Hoved imod dem, og vil Du skiære Traa denne islykker, vil Du gjøre dens Udgang lettere for den, saa vil Du finde, at den vil blive til en ufuldkommen Skabning i sit Slags, at dens Vinger ville blive lammede, og Safterne kunne ikke udarbeide sig saaledes, at hiine kunne erholde deres fuldkomne Kraft og Skiønhed. Samme Hensigt kunne derfor vi antage den Kamp at have, som finder Sted ved vor Udgang af Jordlivet; den maar være nødvendig for vor Forædling. Saa lærerigt er det at betragte den Uendeliges Gierninger, de minde os om hans store Hensigter med sine Skabninger og opfordre os til at underkaste os tillidsfulde hans Indretninger og hans Love, som sigte til deres sande Vel og føre dem til en høiere Fuldkommenhed. Knoppen. Jnden Jordens Grundvold blev lagt, og Naturens Elementer vare blevne samlede og ordnede for at bygge den Klode, hvorpaa Menneskeslægten skulde nyde Livets Gode og Dannelse, vare de ufødte Slægters Tilværelse og Skjebne allerede i Forveien besluttede af Alverdens uendelige Fader. Da Algod heden havde bestemt dem Livet, saa havde den samme Algodhed bestemt Lyksaligheden til Livets Formaal; Men den Uendeliges egen Fuldkommenhed kunde ikke tillade, at noget levende Væsen, som var dannet efter dets billede, kunde opnaae dette Tilværelsens endelige Formaal, førend det ved sin egen Bestræbelse havde arbeidet sig frem til Dyden og derved gjort sig værdigt til at modtage dens Belønning. Da den Eviges Viisdom forudsaae, at de endelige Væsners Dyd maatte forudsætte en Fristelse og en Prøve, saa vilde Menneskene ikke kunne opnaae den, uden ved at de maatte først i Jordlivet giennemgaae en Række af Prøvelser og af Trængsler; men for at forekomme de Dødeliges Klager over den Kamp, som de havde at udholde førend de kunde opnaae den Lyksalighed, som de attraaede, saa foretog han til Menneskeslægtens egen Oplysning en Prøve med dem i de første Dage af deres Tilværelse. Uskyldige traadte de første Mennesker ind i Verden, de bleve omgivne med mange Glæder og svage Fristelser, og de laae dog under for disse Fristelser, snart var Uskyldighedens Tilstand tabt, og Mennestene indsaae, at de ikke burde klage over Tabet af en Lyksalighed, som de endnu ikke vare værdige til at beholde. Menneskene formeerede sig nu paa Jorden og bleve talrige; men som deres Mængde tiltog, saa erfarede de, at deres Trængsler tillige formeredes; Jstedet for at gjøre hinanden lykkelige, følte de, at de ofte gik hinanden i Veien og vare hinanden til Plage; det stærkere Kiøn tiltog sig Magten over det svagere; Alderdommen saae sig forhaanet af den kaade Ungdom; den Kloge spottede den Eenfoldige og den Stærke undertrykkede den Svage; Menneskene kom i Strid med hinanden om deres Næringsveie og deres Eiendomme; og vare hverandre til Hinder ved Tilfredsstillelsen af deres Tilbøieligheder; da klagede de Dødelige over Jordlivets Beskaffenhed, og besværede sig over, at den Verden de beboede, var ikke saaledes indrettet, at de kunde leve lykkelige og tilfreds med hinanden. Menneskenes Stilling paa Jorden sagde de, er mere bestemt til Kamp og Sorg end til Glæder; vore egne Svagheder og utallige Omstændigheder forstyrre den Harmonie, som burde finde Sted imellem os Jordbeboere, naar vi skulle leve lykkeligt sammen; og Jorden syntes meere skikket til at vi skulle forvolde hinanden Trængsler end Glæder. Jrmiel, den gode Aand, som svæver over de Dødeliges Land for at forsyne Menneskenes Siæle med hinanden, og udgyde Fredens og Venskabets Følelser i deres Hierter, horte deres Klager; han rørtes ved Synet af deres Nød og han frembar deres Besværinger for den Uendeliges Throne. Da adskiltes den Skye, som bedækker Synet af den Evige for hvert endeligt Væsens Øie; og en himmelsk Klarhed udgik fra Thronen; en Stemme udgik fra det Helligste og den sagde, aabne Træets Knop! og lad den undervise de Døde lige om den evige Viisdoms Hensigter. Jrmiel bøiede sig for Thronens Fod, og et himmelsk Haab opklarede hans Aasyn, og Venskabets veemodige Taarer tørredes, og han svang sig paa de aturne Vinger ned til Støvets Land; han afbrød Træets Knop, og han aabnede den og viiste den for de Dødelige. Og Mennesket skuede ind i Knoppens Skiød, hvorledes de tilkommende Blade og Blomster ligge sammenpressede i deres Giemme, og de betænkte, hvorledes de efterhaanden udvikke sig og adskille sig fra hinanden, og fremgaae frit og ubehindret hver til sin Skiønhed og Fuldkommenhed; de fattede nu, at den Uendelige har givet Verden den Lov, at den skal stille og uafbrudt udvikle sig til en større Fuldkommenhed, og de betragtede deres Tilstand paa Jorden, som Bladenes i Knoppen, og deres tilkommende Tilstand som Knoppens Udvikling, og de troede paa den Evige og klagede ikke meere Dødningehovedet. Det var den gamle Menalkas, han havde opnaaet en Alder af 80 Aar; hans Haar vare blegede af Aarenes Mængde; hans Sandser vare afsløvede, hans Lemmer høiede og matte, han var mæt at at leve; men endnu var hans Siæl ikke mættet af Viisdom; thi hans Hierte var ikke roeligt; han saae sin forestaaende Opløsning i Møde; men han betragtede den med en hemmelig Angest. Vel havde har nydt meget godt og ofte været rørt af det usynlige Væsens Godhed, som har indrettet Verden saa smukt og giort saameget godt mod Menneskene; men han var dog ikke bleven saa fortrolig med dette Væsens Hensigter med denne Verdens Beboere, at han ganske tillidsfuld kunde betragte sit Livs Ende, ofte, naar han gik ved sin Stav, sukkede han, og naar han traf paa en Grav, saa trængte en veemodsfuld Taare sig i hans Øine. Foraarets Skiønhed og Sommerens Rigdom oplivede vel hans Sind, men naar Efteraaret nærmede sig, forfaldt han igien til sin sædvanlige Tungsindighed; han betragtede den hendende Natur som et billede paa sin egen Dødelighed, og den oplivende Forestilling om det forestaaende Foraar viste sig ikke for hans Siæl. Det var en delig Aften i August Maaned, da foretog sig den gamle Menalkas en Vandring igiennem de afmeiede Aare; Sæden var indkiørt eller stod i Hobe; Solen sank klar og pragtfuld ned paa den vestlige Himmel; men mørke Skyer samlede sig omkring den, og det var et tungsindigt Lys den kastede over Markene. En sorgmodig Følelse udbredte sig over Oldingens Siæl, ak! sagde han, saaledes som Sæden snart bliver borttagen af disse Marker, saaledes skal ogsaa mit Legeme snart hensvinde af Livets Land, og sørgeligen som Du Himlens klare Lys taber sig i det vestlige Mørke, skal maaskee ogsaa On, min Mand, udslukkes i Dødens mørke Skyer. Han kunde ikke taale at see paa den afmeiede Sæd og de tomme Aare; men et Kartoffelland laae ved Siden af dem, der tilede den Gamle hen og søgte Lise. Du er endnu saa grøn, staaer endnu saa frodig, sagde han, Du er mig et kjært billede paa Livets Gode, som man holder paa saalænge det er mueligt; han satte satte sig ned og hvilede sig i den grønne Ager. Det var blevet sildigt paa Aftenen, Sølen var nær ved at gaae ned; pludselig hørte han en ukiendt og forunderlig Susen, en stærk girrende Lyd; han saae sig om og bemærkede en usædvanlig stor Sommerfugl 2) at sidde paa Kartoflernes Toppe; han greb den og kunde ikke nok beundre dens herlige Udseende; dens himmelblaae Krop, med de gule Skjolde paa Siderne, og de sorte Striber tvers over; de gule Undervinger med de sorte Flammer over dem og de store marmorerede pragtfulde Overvinger. Han betragtede den med Forundring og sagde: saamegen Pragt har Skaberen udgydet over Dig, Du ringe Skabning, og denne pragtfulde Skikkelse har Da først erholdet, efterat Du har giennemgaaet tvende Forvandlinger; og Du tvivler graaehaarede Hoved paa den samme Villie og Evne til at forvandle Dig til et fuldkomnere Væsen. Pludselig adskildte de mørke Skper sig, som tilhyllede den nedgaaende Soel, endnu engang kastede den en venlig Straale over Jorden, som udbredte en Klarhed over den Gamles Haand, og han betragtede nu sin skiønne Fange nørere, og nu saae han til sin Forhauselse et Dødningehoved tydelig afbildet paa Sommerfuglens Ryg, studsende traadte han tilbage: Du har, udbrød han, giennemgaaet alle Dødens Forvandlinger; Du lever og Du lever herligere og skiønnere end tilforn, og dog bærer Du Dødens billede paa Din Ryg. Hvilket Lys er ikke opgaaet for mig, den Usynlige taler til Menneskene i den sandselige Verdens billeder, hvori hans Hensigter give sig tilkiende, selv seirende over Døden, selv herlig opstanden af det mørke Fængsel fremviser Du billedet af Menneskenes dødelige Levninger for Støvets Beboere og spørger dem, om de endnu frygte længere, og endnu længere bære Mistillid til deres Tilværelses Aarsag, Og Menalkas tvivlede ikke længere; Dødens Frygt var forsvunden af hans Hierte; han gik Hiem og lagde sig beroliget paa sit Leie, og han længtes efter det evige Livs Morgen. Anm. Jeg beder Publikum tilgive, jeg har ladet disse to sidste Smaastykker aftrykke af den Vest-Siællandske Avis for 1323, thi jeg formoder, at de ere tilintetgjorte med Avisens øvrige Blade og forglemte; de passe til de nye Stykke foran, efter som de alle tre med hinanden erindre og hvor lærerigt det er at betragte Naturen med Hensyn til Religionens Sandheder. Og jeg smigrer mig med det Haab, at man gjemmer lidt mere paa S. phrosyne end paa Avisen. Slagelse den 14de Mai 1827. Bastholm. Sphing atropos. Denne Tusmørke-Sommerfugl er ogsaa seet i denne Egn; men sielden; den er et fand NaturspilSophrosyne. Et Extrablad til den Vest=Siællandske Avis. Forfattet af Hr. Pastor og Ridder Bastholm. Trykt og forlagt af Peter Magnus. (Leveres Abonnenterne paa Avisen gratis, sælges til Subskribenterne for 4 s. Rummeret og et enkelt No. særskildt for 8 s.) Den naturlige Religion.