Norske Intelligenssedler, 1766-09-17
J Henseende til de foredragene Sandheder som angaae Forstanden, i Henseende til de Sandheder som skal lede Villien, indrette Begierlighederne, og Lidenskaberne overeensstemmende med Fornuften, og bestemme dem til sædelige gode Gierninger, paadrage de sig endnu langt større Fare. Lad være at en privat Lærere besidder et sadt Gemyt og en dydig Siel, saa dog kand hand mangle Færdighed til at indprente Forstanden disse Sandheder, og ved tilstrækkelige Grunde bevæge Villien, saa at ved den bedste naturlige Forfatning dog alligevel det forhaabte Endemaal ikke opnaaes: Aarsagen synes at være Læreren haver vel Jndsigt i de foredragne Sandheder; Lærlingen en Beqvemhed til at fatte dem, men der er ingen Overeensstemmelse imellem Maaden at fordrage Sandhederne paa, og dens Beskaffenhed, som skal undervises. Man retter sig ikke efter Sind og Siels Kræfter hos den som skal undervises. Derfor maa man nødvendig henrette sit Øyemærke paa Menneskets naturlige Beskaffenhed og Indretning, som ved Sielens forskiællige Virkninger giver sig til tilkiænde. Den Beqvemhed, som en haver, mangler en anden; et Legeme, som ikke fattes sunde Safter, giør tillige Siælen munter, og ved Blodets hurtige Omløb snarere at fatte de foredragne Sandheder, i det mindste seer man langt meere Tilbøielighed til at antage og give Agt paa dem, end hvor et ilde dannet Legeme ved sine tykke Safter forhindre Siælen i sine Forretninger, og dog alligevel forlanger man lige Hurtighed af denne, som af hiin. Man griber til tvingende Midler, som lidet vil udrette, og bliver saalænge umuligt, indtil den rette Aarsag bliver udrøddet. Denne er grundet i Naturen, og man tager meget fejl, naar man vil hæve den ved sædelige Midler eller Overbeviisninger. Man betiener sig forgieves af Strænghed, og man seer strax hvorledes Sindet bliver forstyrret, og endelig tilsidst gandske følesløst. Saaledes bruger man ofte de urette Midler, hvorved det Onde ikke bliver afhiulpet, men i sig selv befordret. Her maa nødvendig Naturen hielpes, de naturlige Hindringer maa røddes saa vidt mueligt er af Veien. Sindet maa imidlertid opklares, og ikke betynges med saadanne Sandheder, hvorved det bliver nedslaget. En Lærere, der befinder sig i disse Omstændigheder, maa nødvendig give Agt herpaa, hvis ikke han vil beskadige sin Samvittighed, og han maa anvende al Omhyggelighed, for ikke at blive en Aarsag til dens Fordervelse, hvis sande Lyksalighed han har forbundet. sig til at befordre. Hvo seer ikke, hvor meget hertil udfordres, Man maa trænge indtil det inderste af Naturen selv, man maa fælde en rigtig Dom om en andens Naturel, retteligen at giøre Forskiæl paa Hindrings Aarsagerne, for ikke at gribe til de urette Midler, hvorved man gandske befordrer en Uskyldigs Ulyksalighed. J Henseende til de Sandheder, som i Besynderlighed angaae Villien, er omhyggelige Forældres Fare endnu større. Her tales ikke om Lærere, som har opofret sig Lasterne. Forældre vil staae til en ævig Ansvar, naar de paa en saa uforsvarlig Maade har befordret sine Børns Ulykke. Lasterne lader sig ikke længe skiule, de udbryde ved sin egen Forgivt. Et Hierte, som er tilbøyeligt til onde Gierninger, for raader sig selv; De foretagne Gierninger ere de visseste Vidner, og man kand allerne give Agt paa dem, for at giøre en ubedragelig Slutning om Personens Beskaffenhed, En Lærere har ikke altid den Egenskab, som nødvendig udfordres, naar han skal give de Sandheder, som skal vejlede Villien, og regiere de hæftige Lidenskaber, den rette overbevisende Kraft. Villien udfordrer Bevægelses Grunde, hvorfore den meget meere beqvemmer sig til denne og ikke en anden Gierning. Disse maa nødvendig tillige tages efter den besynderlige Beskaffenhed, hvori den, som skal overbevises, befinder sig, og paa en livagtig Maade forestilles. Bevægelses-Grundene selv maa være tilstrækkelige og igiennemtrængende, for at bestemme Villien. Her bliver den største Omhyggelighed udfordret, saavel i Henseende til disse Grunde selv, som Maaden at foredrage dem paa. En Bevægelses Grund maa indeholde en tilstrækkelig Aarsag, hvorfor man foretager sig en Gierning, eller ikke: Gierningernes Følger maa altsaa tydelig forestilles, og hvorledes de bestemmes ved Love. Saaledes bliver Villien sadt i Bevægelse, formedelst Følgerne av visse Gierninger, for saavidt de ere enten gode eller onde. Skulle Følgerne indtage et ømt Sind, saa maa Grundbegrebet om en sand Lyksalighed blive det indskiærpet. Denne bestaaer i Siælen Fuldkommenhed. Man drager det duelige Gemyt meer og meer fra de sandselige Fornøyelser, og leder det paa sig selv; man viser det den Forhold, hvori det staaer med andre Ting, for deraf at giøre en Slutning paa sig selv; man prøver derhos fornemmelig Siæle-Kræfterne, og søger at komme de svageste til Hielp. Fornemmelig foredrager man de første og almindeligste Pligter, som baade Fornuften og Aabenbaringen kand give. Man forener begge disse Kilder til den menneskelige Kundskab, og viser tillige den sidstes Styrke i Overeensstemmelse med den første. Man forbinder hermed Sæde-Læren, som ligeledes maa grunde sig paa Fornuften og Aabenbaringen. En sand Høiagtelse og Ærbødighed imod den store og høje alle Tings Begyndere, maa nødvendig ret livagtig og eftertrykkelig indprentes Sindet, hvis allerhelligste Villie, saavel i Henseende til os selv som vor Næste, skal være en Rette-Snor for de frie Gierninger. J Henseende til os selv fører man de spæde Gemytter til en sand Kundskab om sig selv, og søger at underkaste Fornuften de umiddelbare Fornemmelser. J Henseende til Pligterne mod andre, bereder man Hiertet til en sand MenneskeKiærlighed, hvorav de sælskabelige Pligter har sin Oprindelse. Ere disse Grundsætninger Siælen indprentede, saa kand man med liden Møye skride til det øvrige. En Lærere skal snart fornemme Nytten af denne anvendte Møye, han skal ikke sukke over nogen slem Modstaaelse; Villien er allerede bøyet. Strider endnu en hæftig Begiærlighed imod de erkiendte Sandheder; saa behøver han ikkun at igientage de allerede foreholdte Bevægelses Grunde, og foredrage Gemyttet dem i sin rette Overbeviisning. Den saa nødvendige Overeensstemmelse imellem Lærerens Absigter og Discipelens Ønsker bliver opnaaet, og han skal under den Højestes Velsignelse med Glæde fortsætte et saa vigtigt Arbejde, som bliver andre til en stoer Byrde. Han skal see en vel anført Ungdoms velsignede Frugter, og derhos fornemme de behageligste Følelser, som desto meere skal fornøye ham, da han er overbeviset om, at Følgerne deraf strække sig ud til Ævigheden, hvor allerede troe Læreres Løn er henlagt. Fortsættelsen følger.