Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-08-19
En fuldstændig Samtavle over den Wedelske Familie, baade paa Mands- og Qvindesiden, fra 1540 til nu, skal jeg siden forelægge Publicum, og deri vise, at det Signet, som alle af vor Stamme nu bruge, er opfundet af Thyge Brahe, med hvem Andr. Søfrensen Wedel reiste udenlands, og nu i næsten 250 Aar har været bestandig brugt baade her, i Hertugdommene og i Tydskland af enhver Person i denne vidtløftige, udbredte Familie, som neppe vil kunde uddøe. Enkelte af Familien have ladet sig nobilitere, da det var saa simpelt at bære det gamle Stammenavn: Everdrup Præstegaard, Wedel. d. 7 Aug. 1820. Svar paa de venskabelige Meddelelser fra Aarhuus i forrige Numer. Min Ven! Deres sidste Brev var et af de kjereste, jeg i lang Tid har modtaget. Dets Jndhold satte mig i Tankerne aldeles hen iblandt de kjere Aarhusianere, med hvilke jeg saa hjertelig gjerne havde ønsket at deele Høitidelighederne den 20 Julii, ei som om jeg troede at et Blad fra min Haand skulde have kunnet forskjønne den Borgerkrands, der paa den Dag raktes den ædle Guldencrone, men fordi jeg kun skulde havde efterkommet en af min Forstands og mit Hiertes helligste Fordringer ved at have flettet et Blad deri. Med sand Jnteresse opsamlede jeg de enkelte Efterretninger, som de offentlige Tidender have meddeelt om Yttringerne af Aarhuus Stifts Følelser ved at tage Afskeed med denne værdige Mand, som offenlig Embedmand og som Overøvrighed; men den Efterretning, Deres Brev gav mig, blev den kjereste, fordi den just angik det Sted, paa hvilket ogsaa jeg engang kjendte Manden nærved. Saa meget, som jeg fra een vis Side kan glæde mig ved at tænke denne sjeldne Mand, endnu i sine kraftfulde Aar, given tilbage til den skjønne og talrige Kreds af Landets vigtigste Stand, for hvilken hans Aand og Erfaring allerede har virket meget, og nu især vil virke, og som derfor og med Føie jublende modtog ham, da han vendte tilbage fra de i Arbeidskammeret for Staten udstandne Anstrængelser og Gjenvordigheder, til sit skjønne landlige Hjem, i en Natur, der er blid og fylderig som hans Hjerte, saa meget har det – jeg tilstaaer det – gjort mig Ondt paa det Offentliges Vegne, hvis en Mand med saa mange Kundskaber, saa mange ved eget Arbeide og egen Tænkning erhvervede Erfaringer, saa meget practisk c: ikke blot af Bøger og Papirer, men af Verden og Tingenes Sammenhæng, samlet og detailleret Bekjendtskab til Statens Jnteresse i alle dens Grader og Nuancer, lige fra Bonden og Bondens Tarv indtil de Stillinger, hvor et Jndivid har kjendelig Jndflydelse paa det Hele, en Mand, hvis Hjerte bød ham at opofre egne Kræfter og egen Eiendom, saa ofte det Almenes Byrder derved ansaaes at kunne lettes; en Mand endelig, hvis strænge Retsindighed kun aabnede den gode Sag fortjent Adgang, men forhvem Uret og Svig altid veeg med Blusel tilside; hvis en saadan Mand, siger jeg, skulde i saa kraftfuld en Alder træde ud af den Bane, hvor Egenskaber som hans stedse ere Juveler i en Krone. Hans Bevidsthed være hans egentlige Løn. Hans Værd er sikkert erkjendt, som af Aarhuus By og Stift, saa og af enhver Anden, hvis Omdømme, ikke et ham ligegyldigt. Om hans Eftermand i Aarhuus har jeg af Alle, der have nævnt ham, kun hørt en Dom, nemlig den hæderligste, hvilket glæder mig paa de gode Aarhusianeres Vegne. Deres Ven. Grinebiderne. "Det er godt at mærke," sagde nyligen en Mand til mig: "at Holberg er død." "Hvorledes det?" spurgte jeg. i, svarede han saa havde vi sikkert faaet et 28de Lystspil, under Titel af Grinebiderne. - Det kan ikke nægtes, at i vore Dage Grinebiderne udgjøre en vigtig Underafdeling af den store i Holbergs Tid endnu ubekjendte Familie: Lapser kaldet. Leere gives desværre i vore Dage, hvor meget der end ofte er at lee af, kun i meget ringe Antal. De fleste Mennesker, der kunne og gide tænke, finde og maa finde, at deres Livsforhold have for mange alvorlige Sider, til at de kunne føle Lyst til at lee, selv der, hvor man, under andre Omstændigheder, ikke vilde kunne bare sig for Latter. Men jo færre Leere der findes, desflere Grinere, og ligesom man engang gjorde Forslag til at oprette en Lapse-Orden, saaledes var det vel neppe af Veien, nu at oprette en Grinebider-Orden. Hvor man kun kommer hen træffer man denne Af art af Lapser, ikke blot blandt sletopdragne Peblinger, men ogsaa blandt opløbne Drengeherrer. Disse Faar med Guldhaar, som Diogenes kaldte dem, troe ret at spille en Cavalierrolle, naar de paa offentlige Spadsereveie, paa Bænkene i Rosenborg- og Frederiksberghauge, i Skuespilhuset og paa andre Steder ikke gjøre andet end grine. Den Forstandige vil naturligviis lade en saadan Grinen gielde for det, den er: Præget af en Nar, og jo almindeligere den i det daglige Liver, desmindre vil han agte den. Han vil gaae Grinebiderne forbi med samme Ligegyldighed som han gaaer forbi et skrydende Æsel eller en snaddrende And, og betragte deres Grinen som et instinctmæssigt Udbrud af en fjollet Vane. Men det gjør dog aldrig et Lands Sæder nogen Ære i Fremmedes Øine, naar Grinebidernes Tal tiltager for meget. Velanstændighed er Ungdommens første Pryd, og ligesom man lærer sine Børn at danse for at faae Anstand, burde man ogsaa lade dem lære Velanstændighed, for ei at beskjæmme sig selv ved Uhøviskhed.