Berlingske Tidende, 1829-10-30
Tyrkiet. En Virkning af Cannings lyse Anskuelse var Tractaten af 16te Juli 1827, der havde Staget ved Navarin og Moreas Besættelse af de franske Tropper til følge. Havde Canning nu levet og var han bleven ved Englands Statsroer, saa vilde høist san synligen den største Deel af Grækenland, Dardanellerne, Bos pholus, og Constantinopel selv, været kommet i Englands og Frankriges Vold. Canning sluttede Tractaten af 6te Juli 1827, fordi han forudsaae, at Sultanens Regjering var sin Omstyrtning nær. Og til denne Overbeviisning maa enhver forstandig Mand nødtendigen komme, der opmærksom overveier Tyrkiets indre Forhold, og de muhamedanske Staters Historie, som alle bleve vanmægtige eller forsvandt, saasnart Oplysningens Straaler begyndt at udbrede sig over dem. Koranen, der er Mahumedanernes batide religiøse og borgerlige Lovbog, forfattedes for et raat Nomadefolaf en Phantast (for ikke at sige Bedrager), der fremtraadte af dets Midte Koranen er især beregnet paa at vække og oplue Barbarernes Fanatisme 1 Man ethvert Folk, hos hvilket Fornuften giør sin Ret gjeldende, maa væmmes ved de absurde Sagn og Marimer, som dette Vær af Løgn og Bedragerie indeholder. Jngenlunde har Koranen som det Ny Testament, en uforgængelig Stytte i den Aand som, udgangen fra den evige Viisdom, betrygger Christendommen, evig Varighed; derfor sees ogsaa i alle muhamedanske Stater, Koranens virkende Kraft, som oprindeligen forvandlede raa No. mader til en Helteskare, at hensoinde naar Oplysningens Daggry frembryder. Den Levning af Hellighed, som endnu tillægges den af fornem og ringe Pøbel, af Geistlige, der i Hjerte 1 foragte den, tjener kun til at haandhæve den borgerlige Lovgivning, som Koranen indeholder; men fremskridende Cultur, den har nye Retsforhold til følge, maa nødvendigen modificere og forandre Lovene. Som de muhamedanske Stater opnaaede en vis Grad af Dannelse, følte de stedse dybere Savnet af en aandi i gere Religion og af en Lovgivning, der stemmede overeens med de borgerlige Forhold. Saaledes opløstes omsider Samfundets fasteste Baand og hine Staters Fald var uundgaaeligt. De fleste bleve, som Historien lærer, et let Bytte for enkelte Tyranner, som med deres Statelliters Bistand kuede alle Landets Beboer under et stændigt Trolddomsaag. J en saadan Tilstand er Tyrkiet allerede; men udsat for det civiliserede, dets Grændser omgivende, Europas mægtige Indvirkning, og for største Deelen beboet, af Christne, kan det neppe, ligesom Barbaresk-Staterne, for hvilke slig Indflydelse er fremmed, endnu kun en føje Tid bevare sin cadaverøse Existents, der trues med en total Opløsning Hvor uegennyttige og ædle de Følelser end ere, som besjæl Ruslands herlige Keiser, staaer det dog ikke i hans eller i men neskelig Magt, at afværge Tyrkiets Fald, thi Sultanen er allerede faldet i sit Folks Mening. I det Jndre af Landet opstaaer et mægtigt Partie mod denne blodtørstige Despot, og hans Undersaatter forlade ham i Nødens Stund. Kan det ikke omtvivles, at Sultanens despotiske Regiment med Folkets tiltagende Cultur gaaer sit Endeligt imøde, og at Ruslands oprigtige Villi i det høieste kun for en føje Tid kan forhale men ei afværge det tyrkiske Riges Omstyrtning, hvad er da naturligere, end at hver Menneskehedens Ven nærer det glade Haab, at det maa lykkes de europæiske Magter, paa den tyrkiske Stats Ruiner at grunde en ny Stat, give det raadvilde Tyrkie en til Tidsforholdenne passende Regjering og derved forskaffe det Midler til at gjenvinde Kraft og Selvstændighed. Jkkun en ussel Kræmmer politik kan endnu ville opretholde den tyrkiske Regjerings forraadnede, faldefærdige Bygning, og give ser Millioner Christne til Priis for deres Bødlers Raferie; thi dersom Tyrkerne igjen faae Magten i Hænderne, ville de visselig grusomt hævne den haan i fulde Ydmygelse, som de have lidt, paa vore ulykkelige Troesforvante i Tyrkiet, der da maa segne, som uskyldige Offere for muhamedansk utæmmet Barbarie.