Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-01-04
Nyeste Tilderie af Kjøbenhavn. Tyvende Aargang. No. 1. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 4 Januari 1823. En Formiddag hos en Journalist. Jeg sad en Morgen hos en Restaurateur ved et, under et heelt Hav af tydske og danske Journaler og Blade bugnende Bord. De laae imellem hver andre som Hakkelse, forrevne, tilsølede og overøste med hele Kopper Chocolade eller Glasse Punsch, og lignede paa sine Steder Landkort. Og alligevel vare de befæstede med Messinglaase til Bræder, som om det kunde være forbudne Bøger i et Klosterbibliothek, eller som om der kunde gives Folk, der fandt det Umagen værd, at tilvende sig saadanne Sager. Kied af at blade længer i disse baade elegante og nelegante Tidender, der i alle Henseender syntes at være skrevne paa Kjøb, henvendte jeg mig til den Mand, som sad paa den anden Side af Bordet, og i hvis Ansigt jeg troede at kunne læse samme Kiedsomhed. er dog en besynderlig Tid, vi leve i – sagde jeg "For tredive Aar siden læste Folk neppe Adresseavisen - nu er der saa mange Tidsskrifter, at man har Ondt ved at huske Titelen paa dem alle." – "De har Ret, min Herre, svarede den Ubekiendte. "Den, som nuomstunder vil læse alle saadanne Skrifter, faaer neppe Tid til at læse andet. De ere blevne til en sand Landeplaae – til en Syndeflod, som snart maa ødelægge den hele øvrige Literatur, hvis den ikke, ligesom Noah, bygger sig i Tide en Ark. - Men hvorledes gaaer det da til? Hvorledes kunne saa mange Tidsskrifter fremkomme og holde sig i en Tid, hvor der klages saa meget over Næringsløshed og Fattigdom:"De ere netop et Beviis paa Næringsløshed og Fattigdom. Saalænge der var Velstand, og Liv i Næringsveiene, kjøbte Embedsmanden, Fabricanten, Kjøbmanden o. fl. Bøger og Værker. Enhver, som kun nogenlunde havde Raad dertil, anskaffede sig et lidet Haandbibliothek, som han efterhaanden forøgede med ny udkommende Skrifter. Nu kjøbe kun saare Faa Bøger og Værker. Disse laaner eller leier man i alt Fald fra Bibliotheker. Den hele øvrige Læsning er indskrænket til Klubberne, Restaurateurerne, Ølkielderne og andre saadanne Steder, der maa betragtes som den periodiske Literaturs vigtigste Støtter. Det første, en Klub maa have er en Læsesahl, og denne maa forsynes med alle udkommende Maanedsskrifter, Uge- og Dagblade. Det første, en Restaurateur, eller Viin- og Ølhandler anskaffer sig, næst Drikke- og Spisevarer, Kort og Tobakspiber, er Læsning eller Blade. Som det er her i Hovedstaden er det i Provindserne og tildeels paa Landet. Et Læsesselskab hører til en Kjøbstads første Nødvendigheder, næst et Privattheater. Ogsaa paa de fleste Contoirer, hvor ofte Personalet udgjør femten til tyve Personer, forener man sig om at holde, om just ikke alle Blade, saa dog en Deel deraf. Paa denne Maade bliver det mueligt i vore Dage, hvad der ikke var mueligt fordum, at kunne begynde hvilket Blad det end er, og være sikker paa et Antaaf 90 til 200 Abonnenter; thi de Lysthavende, jeg har nævnt Dem, kjøbe Alt, om det saa var Reisers Jldebrandshistorie, naar det kun udkommer i Nummere, og til en bestemt Tid ugentligen. - Men paa denne Maade maa det jo i vore Dage være saare let, at udgive et Maanedsskrift eller Tidsblad?" – "Let og ikke let, alt som Bladet skal være til. Saaledes som adskillige skrives, gives der vel neppe en lettere Haandtering end saadant Skriverie. Det Vigtigste, der udfordres dertil, ere sunde Fingre, men, fremfor Alt, en Pande, der just ikke er for blød. Dog, naar et Blad skal vedligeholde en vis Jnteresse, forene Nytte med Underholdning, Frimodighed og Sandhedskjerlighed med en anstændig Tone, saa har det vel aldrig været vanskeligere at udgive et periodisk Skrift, end netop i vore Dage, hvor man møder de besynderligste Modsigelser: Dadlesyge og Æresprippenhed, Forstemthed og Overgivenhed, Overspændthed og Sløvhed, Fordringsfuldhed og Tomhed. Jeg er selv Journalist, og kan derfor bedst dømme herom. Vil De gjøre mig den Ære, at følge hjem med mig og opholde Dem hos mig i nogle Timer, saa skal De snart erfare, hvilket møisommeligt Kald, det nuomstunder er, at være en samvittighedsfuld Journalist." Jeg takkede den Ubekjendte for hans Tilbud, og min Nysgierrighed var saa stor, at jeg ikke kunde undlade, at følge hjem med. Da vi vare traadte ind i Stuen, bad han mig at tage Plads i Sidecabinettet, hvor jeg bedst kunde igjennem et Glas i Døren, med et Silkegardin for, være Vidne til de Optrin, der snart vilde frembyde sig, og paa det jeg desto tydeligere kunde høre, hvad der blev talet, vilde han lade Døren staae paa Klem. Jeg gjorde, som han befalede. Journalisten satte sig ved sin Pult, og neppe havde han siddet der i fem Minuter, førend det bankede paa Døren, og paa Raabet: kom ind, traadte en Mand ind i Stuen og begyndte følgende Samtale: "Er De, Hr. Qvimper!" Til Tjeneste."- "Jeg har et Stykke, som jeg nok ønskede indrykket i Hvalfisken." – "Tør jeg spørge om Jndholdet – En liden Correr til Mosiø Puf. Jeg havde for to Aar siden kjøbt af ham et Huus paa Landet, og nu vil han tvinge mig til at beholde det. Men det synes jo billigt. Billigt? Har han ikke snydt mig, Huset er jo nu ikke værdt det Halve af hvad jeg skulde give ham for det: "Men i hvilken Hensigt vil De da have dette Stykke indrykket i mit Blad- J hvilken Hensigt? For at sætte ham offentlig i Gabestokken. Jeg vil, at Drengene skal pege Fingre efter ham paa Gaden - det vil jeg – Naar De vil det, min Herre, saa har De henvendt Dem hos den urette Mand. Mit Blad, er ingen Gabestok." – "Ja, det vidste jeg nok det har man sagt mig, førend jeg kom herop. Men De burde heller ikke være Redacteur. Saadan en Mand burde det udtrykkeligt være forbudet, at udgive et offentligt Blad. Min Herre, jeg frabeder mig Deres Grovheder, Men det hielper Dem ikke i Morgen eller Overmorgen skal De offentligen faae at vide, hvad De er for en Redacteur. Jeg kan skrive, min Herre - og naar jeg spidser min Pen Jeg leer af Deres Trudsler, og naar De ikke inden to Minuter forføjer Dem herfra, saa lader jeg Dem sætte paa Døren. Nu kan De gaae hen og sætte mig ved Siden af Hr. Puf i Deres Gabestok. - Da den Fremmede var gaaet, kom Journalisten ind til mig, og sagde: "Seer De, det er det første Optrin - De vil snart faae at see flere, der ikke ere bedre." "Min Gud raabte jeg, er det mueligt, at der kan - det samme bankede det igjen paa Døren, og en Figur, som et Beenrad, klaprende med Tænderne, og pustende i begge Hænder, som den kunde have Koldfeber, klædt i en Sommerhabit, uagtet der hang Jstapper ned af Taget, traadte meget ydmygen ind i Stuen, og spurgte, med krumbøiet Ryg og gnidende begge Hænderne: "Er det ikke Udgiveren af Hvalfisken, jeg har den Ære at tale med?" – "Til Tjeneste, svarede Journalisten. – "Først og fremmest maa jeg allerydmygst tage mig den Frihed, at takke Dem for alle de glade Timer, som Deres almeenagrede, almeenyndede og almeenlæste Blad Hvalfisken hidtil har forskaffet mig. Jeg tør, uden at fornedre mig til Smiger, som jeg altid har været en afsagt Fiende af, og som kunde have gjort mig til en anden Mand end jeg er, forsikkre Dem, at Deres fortræffelige Ugeblad ganske svarer til sin Titel, og er, blandt andre Blade, hvad Hvalfisken er blandt Fiskene, og at de fleste maa betragtes som literaire Sild imod den." Jeg takker Dem, for de gode Tanker, De har om mit Blad; hvad er ellers Deres Ønske?" Mit egentlige Ønske og Ærinde er, at faae indrykket i Deres ypperlige og fortræffelige Tidsskrift, en liden Revselse. Den er egentligen stilet mod Hr. Redacteurens blodigste og uforsonligste Modstander, Udgiveren af den spanske Flue, som nyligen har vovet at paastaae, at Luxus er skadelig i Staten. Dersom De vil behage at see!" "Men jeg seer jo allerede paa de første Linier, at De begynder Deres Erindring med rene Jnvectiver?" Jeg beder hundrede tusinde Gange om Forladelse ikke med Jnvectiver – men med nogle drøie Sandheder; Sandheden er, som De behageligst veed, ingen Mand for broget." Sandheden. selv er nøgen, og kan derfor ikke være broget; men naar man giver den brogede Klæder paa, saa maa den blive hver Mand for broget." – "Jeg veed ikke, hvad Hr. Redacteuren gunstigst forstaaer ved brogede Klæder, – "Personligheder, Jnvectiver, Skjældsord." – "Jeg beder behageligst at erindre, at der skal skarp Lud til visse Hoveder." – "Men saadan Lud taaler ikke mit Blad." – "Ja, naar min Herre ikke vil modtage min Opsats, saa maajeg henvende mig til en anden Redacteur, der med Kyshaand tager den imod, og som udtrykkeligen har ombedet mig, at levere Bidrag, endog mod Honorar. Jeg har ønsket den indført i Hvalfisken, fordi den læses meget, og jeg helst vil have at mit Arbeid skal blive saa publik, som mueligt. Men nu maa min Herre heller ikke fortryde, at see det om faa Dage trykt i et andet Blad, med et lidet Postscriptum til Hvalfiskens ærede Udgiver, hvori jeg i al Beskedenhed melder Publicum, at Stykkets Jndrykkelse i Hvalfisken er blevet nægtet." – "Som De behager, og om De ønsker det, skal jeg endog indrykke Deres Postscriptum i mit eget Blad." – Gjenfærdet bukkede sig og gik, men neppe var det ude af Døren, førend en Mand i fuld Fyr og Flamme traadte ind i Stuen, og, uden at sige god Dag, kastede sin Hat paa Sophaen og lagde sin Knortestok paa Bordet. Min Herre, spurgte han: "er De Udgiveren af Hvalfisken"? – "Ja, jeg er!""Hvad er det for Satans Tøi, De her har skrevet om en vis Holger:" – "Det er et historisk Stykke." Det er Fanden ikke historisk det er mig, De har villet skoftisere over. "Men Holger kjender jo Enhver, som har læst den danske Historie."Holger, eller Olger, eller Olfer - det er Hip som Hap. Jeg hedder Olger, og det er mig, som De har meent med den stærke Mand, min Svoger Carl Madsen med Kong Carl, og min Svigerfaders Tracteursted, den forgyldte Griis, med Kong Carls Hof. Jeg læser aldrig Deres Blad, men i Klubben blev jeg i Aftes gjort opmærksom paa Stykket. J Fremtiden vil jeg bede Dem, at lade mig være i Fred. Ellers skal jeg vise Dem noget andet. Men styr dog Deres Hidsighed." – Nei, jeg styrer ikke min Hidsighed – for denne Gang lader jeg det gaae hen, men kommer De, endnu engang, saa lader jeg Dem stevne - forstaaer De mig" her forlod han Værelset, skjændende langs ned ad Trappen. Journalisten aabnede Døren, og raabte til mig: "Nu, min Herre, er det ikke opbyggelige Scener?" men neppe havde han sagt disse Ord, førend man hørte tre Slag paa Døren, omtrent som i Hermann von Unna, naar Stevningen fra den hemmelige Ret forkyndes. To Mænd traadte ind med et Papir i Haanden; det var en Requisition. "De behage at læse den op!" sagde Journalisten. "Meget gjerne", svarede den ene af Mændene, i det han satte Brillerne paa og begyndte at læse: "Herved anmodes de Herrer Erik Olsen og Jesper Hansen, at ville behageligen forføie sig til Hr. Qvimper, Udgiver af Bladet Hvalfisken, og opfordre ham til at opgive Navnet paa Forfatteren af det i No. 36 af samme Blad indrykte Brev fra Humleby, angaaende det derværende Privat-Theater, hvori findes adskillige verbale Jnjurier mod Hr. Fiskebløder og Stadskæmmerer samt Overstraalemester Storks ærbare Hustru, som deri beskyldes for, at have spillet Emilia Galottis Rolle sidste Mortensaften som en gemeen Coquette, og Blanca nogle Dage derefter, som en Fiskerkjerling. Hvad Svar han derpaa maatte give, ville De tegne herpaa saaledes, som De samme i fornødent Tilfælde kunne beedige. Jøvrigt ville De reservere Vedkommendes Ret til ham i alle optænkelige Maader. Humlebye, den 2 December 1822. - Directionen for det dramatiske Selskab sammesteds."De er saa god at paategne, sagde Journalisten: at Requisitionen er mig rigtig foreviist. Mændene paategnede hans Erklæring, og gik. Jeg begyndte at blive noget utaalmodig, og var i Begreb med, at ville gaae ind i Værelset til Journalisten; men førend han endnu havde lukket Døren efter de to Mænd, stod en ny Carricatur for ham. Personen begyndte sin Jndledningstale saaledes: "Min Herr Udgiver vil undskylde, at jeg kommer saa dristig - jeg er Digteren Blix, uden at rose mig selv, ikke uhæderlig bekiendt i Literaturen, og selv udenlands ei uden Yndere.