Aarhuus Stifts-Tidende, 1808-02-03
Følgende ere Noterne til den i Tillæget No. 9 indførte Engelske Declaration. (1). Erklæres det hele Foregivende om hemmelige Overeenskomster i Tilsit til Englands Skade, for en af de sædvanlige Opdigtelser, hvormed det stedse søger at besmykke sine Uretfærdigheder og Voldsomheder, og spørges, hvorlunde det Londoner Kabinet, hvis det virkelig havde troet paa slige hemmelige Forbindelser imod sig, ikke blot lod være at angribe den Russiske Eskadre i Middelhavet og lod de 3 Russiske Skibe, som kom fra Nordsøen, seile igiennem sin Flaade, som bloqverede Kiøbenhavn; men endog over 3 Maaneder efter TilsitertracJtaten tog sin Tilflugt til Ruslands Mægling, for at bilægge sin Tvist med Danmark. Hvor vanslægtet er ikke denne ulykkelige Nation. Naar dens usle Ministre skrive set Manifest paa nogle Sider, have de ikke engang Forstand og Eftertanke nok til at undgaae saa plumpe Modsigelser. (?). Den Engelske Regierings Redelighed skinner her i sit rette Lys. Den undertegner kun Tractater, Paa Skrømt, for at holde eller bryde dem efter eget Gotbefindende. Vi gientage det, Keiseren af Rusland, har intet underskrevet i Tilsit, som kunde være stridende imod Englands Jnteresse; men om han havde gjort det, da berettiger hans Karacteer og Redelighed ikke England til at troe, at han strax vilde have brudt sine Forpligtelser. (a). To store Nationer, lige i Styrke og Mod, lode Blodstrømme flyde allene for Havdespoternes Jnteresse. Disse Jammerscener rørte begge Souverainer, og nu tilbød Keiseren af Rusland sin Mægling, som ogsaa blev antaget af Frankrig. England forlangte strax de hemmelige Artikler meddeelt af Tilsiterfreden; man svarede, at der ingen gaves, og den Russiske Keiser maatte have lopspundet nogle, for at forjage dets onde Mistanke, Keiseren havde ikke Aarsag til at vente en saa slet Løn for sine høimodige Bestræbelser. (a). Hukommelsen slaaer de Engelske Ministre mærkelig feil, naar de ville foresnakke Europa, at de ingen Forbindelser havde, da Krigen mellem Frankrig og Preussen udbrød. Alle Documenter for 1805 vidne, at England sluttede en Tractat med Rusland og Østerrig, for at aflede den Storm, som reiste sig imod det ved Boulogne, hvor Armeen alt var indskibet, da Cobenzl oversendte den Note, som afgjorde Krigen. Den Engelske Faction i Vien undersøgde ikke, om det var bedre at oppebie Russerne. Slig en Opsættelse var skrækkelig for England. Mack havde alt oplevet sin Skjebne ved Ulm, da Russerne endnu vare i Polen. Østerrig sluttede strax Fred, Rusland ikke. Siden undertegnede en Russisk Underhandler en Fredstractat i Paris, som Rusland ikke ratificerede. Følgelig var det for England det fortsatte Krigen, og ikke for Preussen, som næsten ikke saasnart havde undertegnet en Cooverations Tractat i Berlin, sønder misbilligede den i Wien, skilte sig fra sine Allierede og sluttede en særskilt Konvention med Frankrig. Hannovers Besiddelse, som Preussen ønskede, var imod Ruslands Jnteresse og Villie. Det er ligeledes en historisk Sandhed, at Preussen rustede sig paa Rygtet om, at Polen, i Følge en hemmelig Artikel til den af Oubrilundertegnede Tractat, skulde tilfalde Storfyrst Constantin. Dette ubegribelige Berliner Kabinet faldt endelig i sin egen Snare, efterat det havde skuffet hele Verden. Den Preussiske Armee var allerede ødelagt ved Jena, Franzoserne vare trukne ind i Berlin og befandt sig alt ved Oder, da endnu ingen Tractat imellem Preussen og Rusland var sluttet. Rusland skulde marschere til Weichselen til sit Selvforsvar, formedelst den Krigstilstand, hvori det befandt sig med Frankrig siden 1805. (5). Den Russiske Keiser skulde ingen Aarsag have til at beklage sig over at England, medens han kiempede med den Franske Armee, brugte sin Magt allene til sin egen Fordeel, Havde den Engelske Eskadre, som trængte igjennem Dardanellerne, havt de 10000 Mk. ombord, som den sendte til Egypten, og forenet sig med de 12000 Russer fra Corfu, da vilde et Angreb paa Constantinopel have været en stor Diversion for Rusland. Havde de 12000 Mk., som maatte strække Vaaben i Buenos Ayres Gader, i Forening med de 15000 (skal nok være 25000) Md., som siden stak Kiøbenhavn i Brand, ilet til Dan der, da havde denne Magt endnu ikke skaffet de Brittizig, medens denne Fæstning endnu var i Kalkreuths Hæn ske Vaaben Seier, thi Frankrig havde alt taget sine Forholdsregler; men Rusland havde da ingen Aarsag til at beklage sig. Men Montevidens og Buenos Ayres Skatte æggede Englands Havesyge; og derfor ilede man ikke Danzig til Hielp. Hvori bestod da de Engelske Ministres store Anstrængelser, At de i Julii Maaned i en Maaned efter at Striden var ophørt - sendte 6000 Hannoveranere til Øen Rügen, Og hvad var deres Hensigt andet, end at besætte Hannover, i Tilfælde at den Russiske Armee havde seiret, Rusland havde Ret til at vente at 40000 Englændere vide lande enten i Danzig eller Stralsund. Haar England gjort dette, Ministrene vilde ikke. De drii heller Søerøverie. De beregne Krigsresultatet efter Procenter og Polens Marker tilbøde blot Farer og Ære. Havde Englænderne taget Deel i Fægtningerne, da vilde der have flødt Engelsk Blod, og naar det Engelske Folk havde erfaret disse Offere af Krigen, vilde det have æsket Freden. Med Landkrige har det en ganske anden Beskaffenhed, end med Søekrige. Den største Søefægtning er kuns en liden Træfning til Lands og koster kuns lidet Blod og Taarer. Frankrig, Østerrig og Rusland trække i Feldten med Armeer paa 4000,000 Md., som ere udsatte for alle Farer og slaaes daglig. Midt under Seiren opstaaer Fredens Ønske, og Souverainen hører gjerne fine Undersaatters Ønsker, hvis Fader han er. England vil først fortiene Allierede, naar det kan lade 80000 Rd., opmarschere. England har naaet sin Overvægt paa Søen ved Forræderiet i Toulon og Vendeen. Det har selv ved dets opspundne Oprør kuns sat nogle Skibe og nogle tusinde Mand paa Spil. (a). Er det fandt, at Admiralitetet kuns har condemmeret et eneste Skib, saa har man hindret over 100 Russiske Skibe i deres Fart og underkastet dem haanlige Undersøgelser. (1). Hvor afskyelig en evig Krigs Grundsætning end er, vilde det dog være mindre skammeligt at tilstaae den; thi der bliver dog altid en Slags Storhed i, at proclamere Lasterne reentud. England siger, at det har ikke afslaaet den Russiske Mægling. Dets Svar til Cabinettet i Petersborg blev læst ved Skinnet af Kiøbenhavns Luer. At England vilde kiende Underhandlingernes Basis, er en jammerlig Udslugt. Lord Yarmouth og Lord Landerdale kiende denne Basts; man spørge dem, om Frankrig vil Freden? Hvad vilde J da egentlig Forkaste Mæglingen. Det have J gjort, og den Haand, som underskrev dette Afslag, dryppede af de Danskes Blod, som ere Ruslands kiæreste og ældste Allierede. (?) Det Londoner Kabinet var Aarsag til Preussens ulykkelige Forfatning, fordi det var Aarsag til Krigen, da det hemmelig gav Preussen at forstaae, at Frankrig, vilde give Hannover tilbage til England. Har det ved understøttet Kongen af Preussen, Keiseren af Rusland har fægtet for ham og udvirket, at man har giengivet ham sin Krone. Vist nok tilbød Frankrig Preussen er Separatfred; men det forstaaer sig at Preussen dengang ikke, uden Ruslands høimodige Mellemkomst, var bleven rømt, før England havde sluttet Fred. (?). Der er ingen nye Contributioner bleven paalagt de Preussiske Stater. Alle Lande imellem Niemen og Weichselen ere rømte; Resten er det ikke, fordi m gen Tidspunet dertil er fastsat i Tractaten; fordi foregaaende Arrangements med Kongen af Preussen ikke ere tilendebragte, fordi Kiøbenhavns Expeditionen har forvoldt nye Uvished i det Nordlige Europas Anliggender, fordi den Preussiske Minister, som, ifølge sit Kabinets gamle Politik, har ved falske Hemmeligheds Meddelelsen saa godt underrettet det Engelske, er endnu i London, fordi Engelske Skibe ere modtagne i Memel; og endelig fordi Rusland og Frankrig maae være eensindede i den overordentlige Tilstand, hvori Storbrittanniens Uretfærdigheder har sat Europa. beskyldningen om Preussiske Undersaatters Aflivelse er reent meningsløs. Franzoserne føre Krigen redelig, og dræbe sandelig ingen rolige Undersaatter i erobrede Lande; de tage ingen Privatpersoners Eiendomme; de beskytte dem. Læse derimod Englands Søekoder, J Fastlands Nationer, og seer, hvorledes dets Land Koder vilde være, hvis det var saa mægtig paa Landet som paa Havet. Det bemægtiger sig ikke allene Fyrsternes Skibe, med hvem det er i Krig, men ogsaa Koffardieskibene, som føre Privateien domme. Hvad Forskiel er der vel paa disse og Privat personers Varemagasiner i erobrede Provindser, eller Varetransporterne fra Hamborg til Berlin eller fra Triest til Tydskland; Hvorpaa grunder denne forskjellige Fremfærd sig? Det ene er Resultatat af Englands galdesyge og uretfærdige Politik, det andet en Frugt at Frankrigs liberale Politik og Civilisation. Hvad Grund kan Ministrene vel have til, at omtale Preussen i dette Manifest? Hvorfor nu bekiendtgiøre denne indiscrete Paragraf, som tydelig viser, at den Aand, som har ladet det Berliner Kabinet begaae saa mange Feiltrin, endnu ikke er ganske qvalt. Frankrig har rømt manges Lande, England intet Eneste, og den foreløbige Basis for alle dets Underhandlinger er Besiddelsestilstanden, (uti postidetis.) Man seer ikke Frankrig angribe dets Allierede uden Krigserklæring, eller overrumple deres Hovedstæder ved Forræderie. Englænderne angribe for at røve og efter udøvet Plyndring og Brand drage de bort. Denne Krig smager dem, thi det er en Søersverkrig. Da de engang vare i Kiøbenhavn, skulde de have blevet der indtil Freden. De have til Skiændselen for et afskyeligt Foretagende føiet Vanæren af en skiændig Flugt. Var det end saa at Franzoserne forlangte meget af deres Fiender, saa maae man spørge hvorfor skulde de ikke gjøre det, De have 800000 Md. paa Benene, og ere beredte til alle Opofrelser, hvis det gialt om at fordoble deres Magt. Jkke som er Krigen deres naturlige Haandværk, eller som om saa mange Agerdyrkningen frarevne Arme ingen Offere koster dem. Som Besiddere af et skiønt Land vilde de heller opofre sig til Erobringer i Handel og Jndustrie. Men Eders Tyrannie hindrer dem derfra. I have vakt Kiempen og vedbliver at tiere ham. J 15 Aar har Eders Uretfærdighed forøget hans Magt. Han vil ei allene ikke nedlægge sine Vaaben, han vil meget mere udvide dem, indtil han har erobret Havets Friehed. Ville Freden, da vil Frankrig findes beredvillig dertil. Det vide J. Man kan i denne Anledning citere en bekiendtAnekbote: Da den Keiserlige Garde marscherede til Jena, og man vidste, at Keiseren ligeledes skulde afreise nogle Dage derpaa, spurgte Lord Landerdale Hr. v. Champagni: "vilde Keiseren vel standse sine Troppers Marsch til Preussen ifald England gjorde Fred?" Keiseren sva brede Ja. Med eet Ord kunde i have reddet Preussen. Havde J forhindret denne Magts Fald, saa havde J beholdt den for Eders Jnteresse saa fornødne Elv, hvilket J aldrig meere kan vente. 10). England vilde, at Rusland skulde beskytte Danmark imod Frankrigs Uvillie, medens det erklærede, at det kuns havde ovet sin Vold imod Danmark, for at sætte sig i Sikkerhed imod den i Tilsit mellem Frankrig og Rusland indgangne Forpligt; Man veed i Sandhed er enten det er det Londoner Kabinets Forstand eller Umoralitet man her skal meest forundre sig over: (11). Naar Keiseren af Rusland efter Tilstterfreden først har viist Symptomer til en fornyet Tillid mod England, saa er det jo atter usandt, at han i Tilsit havde indgaaet flendtlig Arrangements imod det. Han sønskede maaskee at redde sin ulykkelige Allierede; da han ikke vidste Aarsagerne til Kiøbenhavns Expeditionen, fordi han var sig bevidst, hverken directe eller inddirecte at have givet Anledning dertil, saa kunde han et Øieblik troe, at England havde Aarsag til sligt et Skridt. Efter denne Operation, den sørgeligste for England af alle dets Foretagender, kunde det kuns enten vedblive at op cupere Kiøbenhavn, som det ikke vovede, eller rømme det, og da følte det, at Sundet var det lukt for stedse. Nu havde det den Nederdrægtighed at tage sin Tilflugt til Ruslands Mægling &c. (12). Hvorfor kan England ikke tilstaae Østersøens Jnviolabilitæt, Er det intet lukt Hav, hvi betale da de Engelske Skibe ved Helsingøer, (12). Man dømme selv om de brillante Betingelser, som tilbødes Danmark. England forlangte: 1) At beholde den Danske Marine i Depot til Freden. 2) At den retfærdige Forbittrelse over dets Fornærmelser skulde vige for Venskabsfølelsen for England. 3) At de danske Armeer skulde tage Partie imod Frankrig og føre Krig for England. Til alle disse Fordeele maae man endnu føie Tabet. af de Danske Besiddelser i Tydskland, som Frankrig da Hilde have bemestret sig. Forgiæves søger man mindste Spor af nogen rigtig Calcul eller Fornuft i lige Raisonnemerts. Det Sande er, at Overielse og Uvidenhed præsiderer i de Brittiske Conseils, og at man i det, som denne Regiering siger, giør eller vil, hverken skan finde Plan, eller Hensigt eller Bevæggrund. 1) At vinde Havennes Friehed og giengive Enopa Freden, skulde altsaa ingen Jnteresse have for Rusland, Den store Fordeel af dets hundreaarige Forbindelse med England bestaaer i en Handelstractat, som har undergravet Ruslands Jndustrie og Handel. Men da denne Tractat har i høieste Grad bidraget til Englands Velstand, hvad skader det da, at den plager Rusland som en evig Frost(1) Hs. Majestæt finder sig her i en besynderlig Forlegenhed. Frankrig, Rusland og Østerrig forlange, at den Danske Flaade skal gives tilbage; at Kronprindsen faaer Erstatning; at det Engelske Folk, efter Romerfolkets Exempel under lignende Omstændigheder, udleverer Den, som først tilraadede Kongen af England Kiøbenhavnstoget, til Kronprindsens Disposition; at de i Kiøbenhavn afbrændte Bygninger igien opbygges paa Englands Bekostning, og endelig at Hs. Majestæt misbilliger den alle Monarker tilføiede Fornærmelse. (16) Naar man vil forsvare en uretfærdig Sag, saa bør man i det mindste giøre det med Talent, og det savner man ganske i den Tilstaaelse, at de sidste Underhandlinger imellem England og Frankrig afbrødes for Puncter, som angik Ruslands Jnteresse. Velan da Saa er denne hindring jo bortryddet. Hvorfor vægrer England sig da endnu at slutte Fred, hvorfor vedbliver det at øve Vold imod alle Flag, Slutnings Phrasen ville vi forbigaae. Et fornærmeligt Sprog af en Monark til den anden, fornedrer kuns den, som tillader sig samme. Den høieste Agtelse forener Frankrig med Rusland. Deres Forening bringer England til Fortvivlelse. 117) Englands Søemagt skyldes Eders Fædres Politik, Energie og lyse Forstand, samt den Deeling, de ofte vare kloge nok at udvirke paa Fastlandet. Men deres Efterkommeres Overilelse, Vold og narriske Arroganz bidrage væsentlig til Englands Undergang. J opkaste unyttige Spørgsmaal, fordi J ikke ville Freden. Frankrig, Østerrig, Spanien, Holland og Neapel sige med Keiseren af Rusland, at de paa nye proclammere den væbnede Neutralitæts Grundsætninger. De have dog Ret til at sige, under hvilke Betingelser det passer sig for dem at være neutrale eller fiendtlige. J proclammere paa nye Eders Søeloves Grundsætninger. Velan da, denne Modsigelse af Grundsætninger kan ingen hindring være for Freden. De finde kuns Anvendelse i en Søekrig. Enhver giør ikke videre, end at han bekiendtgiør de Grundsætninger, som han vil følge i næste Søekrig. J kan dog ikke forhindre Fastlandsmag, terne at store deres Politii, som de best forstaae. Her behøves hverken Erklæringer eller Frasigelser paa nogen af Siderne, og der er altsaa Jntet, som nogen eneste Dag kunde forfinke Fredens Velgierninger. Har J derimod den besynderlige Prætension, at Frankrig og de andre Fastlandsmagter skal underskrive Eders Søelove, da er det det samme, som om J forlangte, at Ruslands, Frankrigs og Spaniens Lovgivning og Souveramtet skulde transporteres til London ; en smuk Forret for Jert Parlement! Det var det samme, som om J proclammerede en evig Krig, eller i det mindste udtrak den saalænge, til Eders Vaaben havde gjort Eder til Mestere af Petersborg, Paris, Wien og Madrid. Er dette ikke Eders rette Mening, saa er der intet mere i Veien for Freden, da efter Eders egne Udtryk: Underhandlingerne kuns ere afbrudte for Puncter, som ikke umiddelbar angik Hs. Brittiske Majestæts, men Hs. Keiserlige Alliere, des Jnteresse, thi denne Keiserlige Allierede har ladet Eder vide, at Freden i Fremtiden er hans vigtigste Formaal og Hovedgienstanden for hans Jnteresse.