Jyllandsposten, 1840-04-14
Henrik Georg Clausen er født 1759 den 12te Marts i Carlum, Landsby i Tønder Amt. Faderen, Claus Henrik Clausen, Præstesøn fra Steendrup ved Haderslev Fjord, paa Mødrene Side beslægtet med den, af det kjøbenhavnske Universitet fortjente, Fuirenske Familie, var her Præst og blev siden forflyttet til Endskjøndt nærværende kortfattede og ufuldstændige Uddrag, efter min Broder Professorens indholdsrige "Biographiske Omrids" af den Hedengangne, ei tilfulde kan tilfredsstille Læseren, haaber jeg dog denne forkortede Fremstilling tilgivet, uden hvilken den ei her kunde finde den Plads, hvor den sikkerligt af adskillige af den Hedengangnes Venner med den Deeltagelse og Velvillie vil blive optaget, hvorpaa den Mands Eftermæle billigen kan gjøre Krav, som med den elskeligste Personlighed og selvstændigste Characteer sit Liv igjennem offrede sin virksomme Tilværelse Menneskehedens Vel og Oplysning. Ogsaa for den Deel af Publikum, som Wilstrup i Nærheden af Haderslev. Af 7 Sødskende 4 Sønner og 3 Døttre - var min Fader den næstyngste. De to ældre Brødre døde, den Ene i ung Alder som Præst i Jylland, den Anden som Kammerraad og Toldcontrolleur i Tønningen. Den fire Aar yngre Broder, Professor og Rector ved Gymnasiet i Altona aandsbeslægtet med min Fader, som lignede ham i Legemets Træk, og sammenknyttet med ham ved den inderligste Kjærlighed lever som Jubellærer, i kraftfuld og paaskjønnet Virksomhed. – En nær Paarørende af min Fader har han selv skrevet - Consistorialraad Glud, Præst i Glud ved Horsens, tilbød sig at træde i Faders Sted (efter dennes Død 1772) hos den Unge, hvis Lærelyst og Flid han kjendte og yndede, og at sørge for hans Underviisning. Med blandet Følelse af Sorg og Glæde forlod jeg da snart Fædrehjemmet, og fulgte min nye Fader til fremmed Egn." Her blev han et Aar i Pleie faderens Huus og blev privat underviist af en theologisk Candidat Götzsche, senere død som Provst i Jylland, ved hvis Hjælp han i det ene Aar bragte det saavidt, at han derefter fik Plads i den øverste Klasse af Horsens latinske Skole. Han var tillige saa lykkelig, at blive optaget i Rector Taubers Huus, og at blive Gjenstand for denne ædle Mands særegne Kjærlighed og Forsorg. - J Aaret 1777 blev min Fader, 18 Aar gammel, dimitteret til Universitetet. Med en let Kuffert og en ligesaa let Pung blev han sat i Land ved Toldboden og stod uden Slægtning eller Bekjendt alene i den store Stad. J Valget af et Studie-Fag var han intet Øieblik tvivlraadig. Jblandt de Velyndere, han i tidligere Aar erhvervede sig, var den ældre Jacob Edvard Colbiørnsen, dengang GeneralAuditeur i Søetaten. Det theologiske Facultet bestod dengang af Balle, Janson, Hornemann, og disse Læreres Forelæsninger bivaanede han tildeels meget flittigt, ligesom det Suhmske Bibliothek, som stod aabent for Studerende. En anden tiltrækkende Gienstand for hans Studium var Bastholms Veltalenhed. Navnlig hørte Rousseaus Skrifter til hans Yndlingslæsning. Ogsaa for Musik havde han af Naturen ualmindelig Sands. Schult; og Naumann vare hans kjæreste Componister, til hvis Melodier han endnu - sine sidste Dage lyttede med gammel Kjærlighed. Tilde faa fortrolige Ungdomsvenner hørte Fallesen, dimitteret samme Aar fra Haderslev Skole. J Naturens Glæder, som han rigeligt benyttede, fandt han Erstatning for selskabelige Forlystelser, og for at forskaffe sig Nydelsen af en Theater=Aften, af Rosings eller Mad. Walthers Spil eller Mad. Bertelsens (Fry ei kjendte den Afdøde, bedes det tilgivet, at Sønnen denne Gang benytter den i hans Lod faldne Bladudgivelse til Jndflettelsen af et Minde, som er ham altfor dyrebart til at han kunde nægte sig den Tilfredsstillelse, at see nogle Spalter dertil anvendte. Hvad jeg tabte i den kjærligste af Fædre, dette kan Ord ei tolke. Flere Gange glædede han mig med sit kjærlige Besøg her i Provindsen, hvilket jeg kun mindes som Lysglimt i mit Liv. Paa den Hedengangnes sidste Fødselsdag, forinden det apoplectiske Tilfælde indtraf, forfattede jeg en Vennesang, som jeg oversendte til Afsyngning i Familiekredsen. Den greb ham dybt og rørte ham til Taarer, idet han deraf ønskede enkelte Vers gjentagne og paany afsjungne; det sidste fremsættes her: O signe Gud den Olding blid, Hvis Øie Taaren væder. Hvis Sølverhaar, liig Sneen hvid, Kun vidner om hans Hæder. Opriser Gud i Evighed For Gubben her han sendte Han Sandhed troe i Kjærlighed Blev til sit Livets Ende. Redact. dendahls) Sang, afknappede han sig gjerne, hvad der af Andre regnes til de daglige Fornødenheder. J Juni 1784 underkastede han sig, efter 6 Aars Studering, den theologiske Embeds=Examen og erholdt Characteren Laudabilis. Samme Aar tiltraadte han en Huuslærerplads hos Stiftamtmanden i Laaland, Kammerherre, Juel Wind-Frys paa Jullinge, som Lærer for de tvende ældste Sønner, af hvilke kun den Ældre, den nuværende Besidder af Grevskabet Frysenborg, overlever sin Lærer (tvende Dage forinden Døden bortrev denne, taltes disse sammen). J denne Stilling tilbragte han 5 Aar, som ikke alene ved den Plads, han vandt og stedse beholdt i den elskværdige Families Hengivenhed, bleve ham høist behagelige, men ogsaa fik den meest afgjørende Jndflydelse paa hans Livs Lykke ved at tilføre ham en, ved indre og ydre Fortrin lige begavet Brud, Sophie Magdalene Schiern, Datter af Provst Schiern i Halsted. Mod Slutningen af Aaret 1789 kaldtes han til residerende Capellan i Maribo og Hillested. Hans kjæreste Venner her vare: Rector Boye i Nakskov, Pastor (siden Biskop) Boisen i Vesterborg, Pastor (nu Provst ved Holmens Kirke) Holm i Holeby. Ogsaa den kundskabsrige, frisindede og livfulde K. H. Seidelin privatiserede dengang i Maribo, og var et vigtigt Led i den venskabelige Kjæde. J Forbindelse med ham stiftede den unge Præst den marboske Provindsial=Bogsamling, som senere er opvoxet til det betydeligste offentlige Dannelsesmiddel paa Smaaøerne. Fornemmeligt var det dog de store Verdensbegivenheder – den franske Revolution var udbrudt samme Aar, 1789 – saavelsom de store Fremskridt i vor egen Nationaludvikling, ved Bondefriheden og Trykkefriheden, der udfyldte den forige unge Mands Siel, og saavelGjenklangen, han fandt hos sine Venner, som de dissonerende Toner, hvorpaa det ikke manglede i andre Kredse, gav det selskabelige Liv Jnteresse og Betydning. 1795 udgav han en lille Samling af Prædikener, som undtagelsesviis blev anmeldt af Prof. Baden i hans Universitetsjournal, og navnlig anbefalet for det rene, ædle, valgte Sprog og det lyse og ordentlige Foredragt. Ogsaa fra høiere Steder vakte disse Prædikener Jnteresse for den unge Mand; og Hertugen af Augustenborg anbefalede ham med Varme. Hos den daværende Cancellipræsident Brandt var imidlertid Virkningen ikke den samme. Endeligen lykkedes det ham i Aaret 1796, at blive forflyttet til det residerende Capellani i Kallundborg. Men allerede i næste Aar 1797 bleve begge Capellanier ved Frue Kirke i Hovedstaden ledige; og det var ikke Cancellitrappen, som her behøvede at trædes. Consistorium, som dengang havde Kaldsrettighed til begge Embeder, vedtog, at Embedet skulde besættes efter foregaaende Valgprædiken. Hertil valgtes: Clausen, Liebenberg og Pavels. Valgprædikenerne bleve holdte under stor og ivrig Deeltagelse af det kirkelige Publikum. Den 6te December blev min Fader valgt med 6 Stemmer af 10. J Aarene 1800, 1802 og 1805 udgav han derhos en fuldstændig Aargang af Prædikener, holdne i Frue Kirke i tre Bind. Han var Medstifter af Selskabet For Sandhed. Han oprettede og overtog Bestyrelsen af et homiletisk Selskab. Dette bestod fra 1799 i 10 Aar indtil Pastoral-Seminariets Oprettelse. – J Sommeren 1807 blev en længe fattet Plan udført: et Besøg til den høitelskede Broder i Altona. (Under denne Fraværelse fra Hjemmet brændte hans Huus i Bombardementet.) J Aaret 1811 blev han derefter, ved Stiftspr. Plums Forflyttelse til Fyen Bispestol, udnævnt til Sognepræst ved Kirken og Stiftsprovst i Siellands Stift. 1813 udgav han Prædikener med Hensyn til Tidsomstændighederne, og i Aaret 1817 en Samling af 15 "Prædikener med Hensyn til Reformations-Jubelfesten; den sidste blev tillige oversat paa Tydsk. Men i selvsamme Aar fristede han det bittreste, aldrig forvundne Tab – af sin elskede Hustru. Hun var en ædel Mand, med qvindelig, dyb og stille og selvopoffrende Kraft, med lys og dannet Forstand, en reen og ædel Anskuelse af Livet. Skjøndt længe lidende, havde hendes Lidelser neppe vakt alvorlig Bekymring hos hendes Nærmeste, fordi hun leed uden at klage. J den selvsamme Maaned, hvori hendes Forældre helligholdt deres Guldbryllupsfest, faa Dage før Kirkens store Jubelfest, hvis Høitid endnu paa det meest levende sysselsatte hendes Tanke, henslumrede hun, i en Alder af 48 Aar, ved en Død, som efterlod de skjønneste Erindringer. Min Fader sørgede dybt og længe; kun den Kreds af voxne og opvoxende Børn, af hvilke han saae sig omgivet, kunde paany stemme hans Siel for Livets Glæde. J Aaret 1818 aabnedes Udsigt for ham til den ledigblevne Bispestol i Ribe, men de Baand, som bandt ham til Hovedstad og Menighed, vare for mange og for stærke, til at han kunde beslutte at bryde dem. Ved denne Leilighed blev der tillagt ham Rang med Biskopper; tidligere (1812) var han bleven udnævnt til Ridder af Dannebrog, og 1817 til Dannebrogsmand. J Aaret 1829 blev han Medlem af det kgl. norske Videnskabers Selskab i Trondhjem.