Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1766-11-03
J forrige Uge her i Byen Døbte. J Domkirke Drenge 2, Piger 3, i Korskirken Drenge 1, Piger 1, i Nykirken Drenge 3, Piger 1, i alt 11. Viede. J Domkirke-Sogn 1 Par. Begravne. J Domkirke-Sogn Qvindfolk 2, Korskirke-Sogn Mandfolk 2, hvoraf den engammel 80 Aar, Qvindfolk 1, i Nykirke-Sogn 1 Mand, gammel 92 Aar, i alt 6. og Her de Slutning af Aften Samtalen mellem Kiærlighed og Forsigtighed afbrudt i No. 41. Kiærlighed. De lovede da sidst Hr. Forsigtighed, at vores Discours igien skulde begynde, om Hyklerie. Forsigtighed. Ja, saa var mit Løvte. Men mange Ting staae mig for Hovedet i at udføre en Sag, hvorudi en stor Deel af Mennesker findes skyldige. Her maatte forst vises, hvad en Hykler er. Det er saadant Menneske, som forestiller sig under et godt Skin, paa Grund af Redelighed, i visse for sig fordeelagtige Hensigter. Man kand sige, at en Hykler er ligesom en Machine, der er inretted til Alting, der kand forestille, mange Personer paa een Gang. Thi, naar han skal være fuldkommen, bør han kunde lempe sig efter enhvers Humeur, som forekomme ham. Jkke heller bør han være af de enfoldige, men saadan en, som saaledes kand vende sine Lastværdig heder, at de synes, at føre Caracter af Dyd. Men, min Herr Kiærlighed, en Hykler er des allervederstyggeligste Menneske, som kand tænkes paa Ja, at jeg saa skal tale: ret et Naturens Misfoster. Det høieste Væsen seer sin Retfærdighed og Hellighed aldrig saa grovt af nogen, end og af de allerugudeligste fornærmed, som af en Hykler. Et Sælskab af dydige Mennesker burde derfor aldrig taale Hyklere at staae i Forbund med sig. Men ligesom Dydens Kilde, Gud selv, vil udspye saadanne af sin Mund, saa burde enhver, hvis Begreber rører en guddommelig Natur paa, særskille sig fra disse. Thi Hykleres Tænke-Maade gaar kun ud paa egen Fordeel, og med deres sødeste Forestillelser stræber paa at bedrage enhver. komplimenter for dem, de i sit Hierte foragte, De ønske godt med Munden, men i Hiertet al Ulykke. De frygte Gud. Og dog skiøtte de lige meget enten der var Gud til eller ei. De skal leve helligen, og dog giør saadanne hemmelige Ting, som det endog er uanstændigt at sige. Kiærlighed; Men sig mig, hvorpaa man skal kiende Hykkere, at man kand vogte sig for dem. tighed: Det kand vel ingen sige u fart, den den, som kiender alle. Men de blive undertiden kiendte i Tiden, naar Guds Retfærdighed ei længer vil taale dem, men lader dem ove saadanne Ting, som blotter dem fra deres Maske. Og hvad, som ikke her skeer med dem, blottes er Dagen kommer fremføre alting for Lyset. en er nyderede. Retfærdigheden veld Afgrundens Udyd vaslet. Om Dom, nu de gaar frit i sin Hykle Fi Men see, de skiælve maa, naar Mørkheds Lænker, rasler, Hvormed de Mandre skal tersee formevnte Sted. 3 det til dem, som ei Samvittighed vil agte: Det Øie sluttes ei, som alle Ting grant seer: de et Lede-Baand fra Himmelen foragte, Da Vædem, naar GUd af deres Ulykke leer. er den Redelige og Ordholdendes Ven. Jes. Dette er indsendt anne En Oversættelse af Hr. Dusches moralske Brev men. Alvon til Parcisse. sal, skiønne Narcisig, Fuldkommender den Fornøielse, en om og bydig Siel drager af Naturens Betragtning. Jntet Arbeide er saa ædelt, intet saa nyttigt, som dette. Den affører vore Tanker aldeles fra nedrige Sorger og Forretninger. Din oplæster, dem over en egennyttig Verdens Kiærligheds slette Hensigter, over Giærrighed, Æregiærrighed og den elændige Vellyst. Den aabenbarer os det sande Store, Høie, Forunderlige, Harmonien, den høiste Godhed, Viisdommen. Den viser os hvor slet, hvor lidet, hvor aldeles uværdigt er alt det, som det almindelige Øie pleier beundre uden for Naturen. Vore Begrebe om det Gode, om Skiønhed, om Overeensstemmelse, og om det Høje, blive luttrede og fuldstændigere. Vante til disse fortræffelige Gienstande, ansee vi med ligegyldige Øine alt andet, som opvækker Henrykkelse og Forundring hos andre. En velarted Siæl, gandske indtagen af de naturlige Tings Harmonie, Orden og Skiønhed, giør sig disse til Gienstand, og dens Efterfølgelte, og arbeider paa dens Tilboeligheders, Følelsers og Lidenskabers Forbedring, indtil alle disse sammenstemme til en moralsk Skiønhed. Opløfted ved Henrykkelse og Beundring, opflyver den til Skaberen, og af det Synlige samler sig de stærkeste Bevæg-Grunde til Dyd Den værer sig at omgaaes med sig selv i en tankefuld Eenlighed, og med Smag at nyde de Timer, som andre dræbe med Lapperier. Den før ler hos sig selv en sød Ro og Stilhed, og enhver Betragtning udsletter hos den Sorg og Bekymring. Hvor behageligt er det at lære i denne Guds gle og stedse at læse den af hans Egenskaber fuld skrevne BogJeg kand, O smukke Siæl, ei udtrykke dig den Glæde, jeg følede, da jeg nyligen traf dig, denne Forretning, Jeg vilde søge dig, da jeg havde forrettet mit andet Arbeide, og da en end smukkere Aften sluttede den smukke Dag, Uvented fandt jeg dig paa et ophøied Grøn vær, under Skyggen af tvende Træer, som sammenbøiede sig og forenede deres grønne Grene for at skiule dig. Der sad du i en Henrykkelse. Dit Hoved laa i din smukke Haand, stytted paa en kroged Stamme, Dine Øine vare hæftede paa den behagelige Egn og svømmede i ømme Glæde Taarer. Alle dine Ansigts Træk talede din Siæls Følelser over det mangfoldige Smukke, som laa for dig. Snart opslog du dit vaade Øie til Himmelen, og dit rene Bryst opsvolmede af et Suk, som sagteligen udflød af dine Læber; Snart faldt. det ærbar tilbage, lige for dig paa Egnen. J din Dybsindighed, skiønne Narcisse, havde du ikke seet din Elsker, eller høret hans Gangs Raslen igiennem Skovens omstrøede Løv. Jeg stod længe og saa paa dig i denne smukke, tankefulde Dybsindighed, og troede at læse dine Fotelser og Tanker i dit Ansigt. Aftenen syntes at blive alt smukkere og smukkere, for at forestille min dydige Elskede nye Scener af Skiønhed og Fornøielse. Jeg selv fandt Naturen denne Aften usædvanlig smuk, og troede, at opdage Behageligheder, som jeg ei for saa livagtig havde følet. For os udbredede sig i mangfoldig Pragt en af blaae Bierge og Skove omgrændsed Dal. Paa et frisk grønnende Teppe løb det utrættede Øie langt ud indtil de Grændser, hvor den stribede Himmel syntes at hvile sig paa Jorden. Lange Skygger af Høie og eenlige Træer udstrækkede sig over den grønne Slette. Den alvorlige Landmand gik bag sin langsomme Plov hiem fra Marken. Solen saa just endnu over den skinnende Flade af en bred Søe, og forgyldede med dens sidste Straaler Toppene af Biergene og Bøge-Træernes friske Kroner, som brændede i Gien-Skin. Den gandske Egn, og den skinnende Vand-Flode de i et gadt Gien-Skin, og et brændende Rødt tegnede alle Gienstande og farvede dit ste Ansigt. Ved dine Fødder løb med en sagte Sulen en hastig Bek, som snart her blev borte, det høie Siv og tykke Krat, snart der udbredede sig, og i sit Skiød, dannede grønne Øer. Spanerne legede i den Siv, eller seglede med udspændte Vinger over den brede Flade, der hvor Bekken var udløben over Engen, og droge skinnende Saar i det glatte Speil. Hvor kand jeg Narcissa, beskrive dig alle Skiønheder, Hvorledes Følelserne i mit Hierte, hvilket af dit leende henrykte Ansigt syntes at opsnappe din Fornøielse, ligesom Høienes Toppe opsnappede Skinnet af den gyldene Aften-Røde; Hver Tanke, som opsteg i din Siæl, troede jeg at læse i dit tænkende Øie; Hver Følelse af det Skiønne og Harmoniske, og hvert Suk, som sagteligen udflød af dine Læber, troede jeg at forstaae, Jeg veed, din Forstand blev ikke staaende ved de sandselige Gienstande; Den fandt i denne Skiønhed et Gien-Skin af den høieste Fuldkommenhed, og i Ordenen i det Mangfoldige, Aftrykket af den høieste Forstand. Den søgte Hensigterne af hver Deel og af det, du saa. J Midlernes Jndretning til velgiørende Øiemed fandt den de synligste Vidnesbyrd om den høieste Viisdom. - Denne Forretning min Narcissa, er en en af de værdigste, og hører med til Menneskets Kald. Naturen er ikke, som visse Videnskaber, som Menneskenes Forstand har udgrundet, kun for faae. Dens Betragtning er for hvert Øie og for hver Forstand. Ligesom Fornøielsen der er almen delig for hvert Hierte, Man kand være fornuftig, uden at fordybe sig i visse dybsindige Hoveders Spekulationer. Man kand være en Philosopt, uden at besidde deres udtløftige Gjeg tør ikke sige unyttige.) Lærdom. Man kand betragt Verden og i Verden Hensigterne. Af disse Betragtninger kand man udi alle Grunde, som have Jndflydelse paa venskab og Lyksalighed. Og saaledes skulde hverteske være Philoloph. da vort Liv neppe varer længer end at vi eengankand see os om og døe. til Resten følger. mere udMan faaer aldrig Benner, saafremt ma andre, er vil have dem den Feil. Den, som giver med et ladt Ansigt, Kl. ver to Gange, Opret i Enden af dit Lid det, on har forsømt i dets Begyndelse. Man hør næste mere Tid til redelige Folke, Løvter end til slette Betaleres Forskrivelser, kke med den Somsom tro. Nr. er at han er Lærd. Aflad er at sige Sandhed, endskiønt du ved den er forhadt. Personer bør du aldrig troe, en mægtFiende og en forstilt en. De Bedrøvedes Trøst er at ler deres Venner. der ei uden Aarsag, Deter en dobbel Daan, lighed at lee saaledes. Det er bedre at døe af Hunger, end at tage Brødet fra de Fattige. Omgaaes ei med dem, som en veed at sæt Priis paa dig. Den største Fortrydelse er at have gjort ved god en Utaknemmelig Jngen er saa Lærd, at jo en anden kand vare Lærdere end h. 3. Heraf udkommer hver Mandag et Blad fra det Bergenske Addresse-Contoir hos Ole Brøse.