Viborger Samler, 1847-08-23
Storbritannien og Jrland. Journalen the Standard formener, at det nye Parlement tydeligere end nogensinde for vil vise, at den høiere Aandsdannelse maa vige for Pengepungen; denne Journal paastaaer, at Baron Rothschilds Valg er en Triumph, der langt mere skyldes Guldets Magt end vore Dages oplyste Liberalisme, denne Journal paastaaer endog, at Mænd som Baruch Spinoza og Moses Mendelsohn neppe vilde være valgte i London. The Times siger i en ledende Artikel: "Dengang da der var Tale og Reformbillen, haabede vi, at vort tilkommende Parlement vilde overstraale de tidligere spidsborgerlige (boroughmongering) Parle menter; vi formeente, at vore tilkommende Medlemmer vilde blive lærdere, mere veltalende, meere klartseende, mere dydige, meere besindige, mere patriotiske, overhovedet i alle Henseender bedre end deres Forgængere, og at vælgerne og Candidaterne vilde fra nu af samvirke i den meest luttrede Nationalaand til nationale Formaal. Er dette Haab gaaet i Opfyldelse, Vil det vel gaae i Opfyldelse? Nu - vi ville ikke nedværdige Reformacten og dens Frugter. Acten har bevirket Goder og mange af dens Frugter ere værdifulde. Reformen har leveret mange practiske, brave, arbeidsomme Mænd til Parlementet; men den har ogsaa sine store Mangler, – Mangler, der ere betænkelige med Hensyn til Nutiden og til den kommende Tid. Allerede i Aaret 1831 spaaede man, at den Tid var forbi, da den fattige og lidet patroniserede Beiler tilsenatorisk Hæder kunde fortjene sine Sporer i St. Stephanscapellet, at de Dage, der aabnede Berømmelsens Porte for en Ed. Burke, George Canning, Mackintosh- og lignende Aander vare forbi, og at hiin Klasse af genale Mænd, der saa at sige tjente fra Landsen opad, der med dybe classiske Studier forbandt digterisk Phantasie, attisk Salt og dialectisk Kløgt, som forstode at fængsle Opmærksomheden og at underholde selv ved de meest tørre Anliggender, vilde om en ikke lang Tid kun høre til Traditionerne om det engelske Underhuus. Saaledes lød Spaadommen. Den blev udleet og forhaanet; men hvorledes er det nu? – Vel har taknemmelig Erindring om et langt politiske Liv reddet Reformbillens Skaber og Ophav - Lord John Russell nemlig, som den afdøde Lord Greys Collega – fra Beskjemmelsen af et Nederlag i City; men denne har truffet hans meest udmærkede og trofaste Colleger. Den meest veltalende iblandt de britiske Liberale forkastes af en Stad, der kroer sig af sit politiske Frisind og af sin Yndest for Literatur. (Maaaulay blev styrtet af det nye Athens (Edinburghs) vankelmodige Democratie. En Candidat, der er ubekjendt i Literaturen - Papirfabrikanten og Spiseværten en gros Cowan - har spændt Been for Dagens meest udmærkede Skribent. Men Cowan hører til den fri skotske Kirke, og fra denne Kant blæste den giftige Aande, der fældede Macaulay. Stakkels Macaulay, hvorfor stemte Du og saa for den ministerielle Manchester=Bispedømme-Bill. - Paa Hustings i Edinburgh løftedes i Veiret paa en Slang, til Lyst for de forsamlede Tusinder, en stor udstoppet Dukke, der forestillede en velnæret engelsk Biskop, og overraktes Stadens Lord Provost (Borgmester), som havde foreslaaet Macaulay. Lord Provosten tog godmodig Skræmselbilledet i sine Arme. Macaulay kunde ikke undertrykke et Smiil). - Den meest veltalende af de irske Whigs (Møntmesteren Shiel) truedes endog af sine Troesforvandte. Jstedet for lærde, veltalende og er farne Patrioter finde vi nu Mænd af ringe Erfaring, uden videnskabelig Dannelse og af en Talestil, som udarter til tom Svulst. Dette er et sørgeligt Billede, – sørgeligt ei blot for den følende Jagttager, for Essaiisten, for Literaten, men ogsaa sørgelig for enhver Ven af Forfatningen og af Englands Friheder og Sprog. Tjenester, der ere ydede Fædrelandet, gamle, troe, ukjøbte og ukjøbelige Tjenester ligge nændsede i en Krog, under Skarnet af Secte-Skumleri og Haan eller under Smudset af Privathad. Talenter af den høieste Rang kastes tilside som Uhumskheder. Og hvilke Mænd træde istedetfor hine Mænd, Tildeels Mænd, der ere i Besiddelse af Talentamen ikke af Talenter. – Saa meget er vist, vi maae i længere Tid være belavede paa kun at see tvende Menneskeklasser i Parlementet, - de Rige og Betitlede, som Rede eller arve Valglækker, eller vandrende Politiske Markskrigere, der kunne larme, declamere og hyle som Ulve paa Hustings. En fyldt Børs eller en Familieret, der har til Basis et med Støv bedækket Stykke Pergament paa den ene, og pluskjævet Charltanerie paa den anden Side, see, disse Clementer ere traadte istedetfor det tidligere Patronat, som, endskjøndt ofte misbrugt, dog ogsaa hyppig anvendt til at vaage over og forøge Bretlands Jnteresser og Storhed. For den Lærde, for Skribenten, for Grandskeren er der for Tiden ingen Plads i Parlementet og hvilket Ti=Punds=Vælgersamfund skulde vel ogsaa ændse en Hørners Videnskaber og Viisdom? Hvilken af hine Valglækker skulde vel ogsaa forstaae at vurdere den paa Patroner fattige Cannings Genie eller Chathams Aands vingeslag, En Jernbanedirection eller en Agitation, der paa Bissekræmmerviis farer igjennem Landet, – det er Veien til Storhed. Jmidlertid ere Parlementerne ikke udødelige, og det er en stor Trøst. Daarernes heftige Lunen vække snart Uvillie. Naar et Parlement først gjør sig latterligt, da ville dets egne Skabere snart knuse deres Værk. Saaledes the Times.