Københavns Adresseavis, 1759-08-10
Kongelige Privilegier som hidtil i indeværende Aar Allernaadigst ere givne. April Maaned. den 6. Catharina, afgangne Henrich Zöllners Enke, af Kiøbenhavn, Privilegium, at hun foruden Chinesiske og Ostindiske Vahre, maae handle med Haar=Punge, Giørn, Hoved Vand, Sye=Naale, Knappe=Naale og Bendler. den 20. Rasmus Langeland, af Corsøer, og Hustrue, Privilegium, at maae i 10 Aar allene handle med Vine, og samme i store og smaa Parthier udsælge. Dito. Stephen Nissen Bruun, af Colding, Privilegium paa Farveriet sammesteds. Dito. Cornelius Schmidt, Privilegium at være Instrumentist i Frederichstad og Mosse Bye med dessen Districter, samt Mosse Fogderie, efter afgangne Sivert Bergs Enkes dødelige Afgang. (Continuar følger.) Brev fra en udenlandsk Ven om Selvroer. Min Herre! Je erindrer mig i Deres sidste Skrivelse om en C Løfte, hvis Opfyldelse De med Længsel, forventer, efter Deres egen behagelige Expression. Deres mig bekiendte Lyst og Kierlighed til de philosophiske og smukke Videnskaber, og den Tillid, som De paa en indtagende Maade yttrer sig med imod mig, har ogsaa drevet mig til, saa meget hastigere at udføre mit Forset. Siden den Last Selvroes almindelig setter en Mangel paa Kundskab om sig selv forud; saa er det først fornødent, at et Menneske med Taknemmelighed skal erkiende de Kræfter, som ere ham forlenede af Gud, og tillige udforsker sin Natur og Mangel, bliver opvakt af den moralske Søvn, samt skyer den moralske Drøm og Jnd bildning, den uordentlige Egenkierlighed, og alle Fordomme. Men siden vi ere forbundne til at at excollere og forbedre de Gaver, som Gud forlener os, og bruge samme til vor Næstes Tieneste, saa maae vi ogsaa giøre dem bekiendte for andre, paa det at de kandhielpe os til rette i Henseende til deres Forbedring, og give eller forskaffos Leylighed til at anvende samme paa den nyt tigste Maade til andres Tieneste. Naar andre Mennesker seer og kiender det Gode, som vi besidder, saa ærer de os, og af saadan Ære flyder Berømmelse. Vi ere derfor forbundne til at stræbe efter en sand Ære. Men den sande Ære kand ikke bekommes enten ved Tvang eller andre synlige Midler, men vi maae, efter den gyldne Regel, som Focrates har efterladt os, i alle vore Foretagender bevise os at være saadanne, som vi af andre ville ansees og holdes for at være. Gierningen priser Mesteren, og en viis Mand vil heller aldeles ikke synes eller ansees, end han vil have et falskt Skin af det, som han ikke besidder. Fra denne høye og ligesom Kongelige Vey fra denne rigtige Æres Bane afviger altsaa alle de, som roser sig selv. Et Menneske, som roser sig selv giør sig mistænkt for den forfængelige Ærgiertighed, Hovmodighed og andre Laster, og man siget derfor med pette, at Selvroes stinker. Ved Selvroes hindrer vi andre Menneskers Kierlighed og Tilbøyelighed til os. Vi giør os atterlige og skader os selv. Naar vi i særdeleshed roser os i saadanne Folkes Nærværelse, som ikke ere i stand til at skiønne paa eller dømme om vore Fuldkommenheder eller vi giøre stort Væsen af maa Fuldkommenheder, eller endogsaa ydermere tilskriver os det, som vi ikke besidder, saa forfalder vi, Pedanterie, og exponerer os Spotteres Eftertale, og en velfortient Revselse af de forstandige Dommere. Saa lastværdig som Selvroes altsaa er i og for sig selv, saa kand dog et fornødent Forsvar for vore sande og roesværdige Egenskaber og Fortienester, imod Dadlerne, ikke henregnes til saadan lastværdig Selvroes. Naar vi rager i en eller anden Slags Ulykke eller Fortred, og andre tilregner os sligt, som en velfortient Straf for vort onde Forholds og Opførsels Skyld, saa er det tilladt at bevidne og overbevise om det som er tvertimod, og vor Uskyldighed. Naar vi ved at foreholde andre ntoirs Efterretninger. er det ikke uret, at fortælle vore lovlige Foretagende, og Gierninger. Naar vore Fiender af Vildfarelse hader og forfølger os, saa ere vi forbundne til at hielpe dem ud af Vildfarelsen, og at overbevise dem om, at de giøre sig gandske urigtige Begreb om os, og at vi ikke fortiener deres Had, men meget mere deres Guust og Høy agtelse. Naar endelig Mænd, som sidder i offentlige Bestillinger, og beklæder et eller andet Æres-Embede, skriver deres Værdigheds- og Rangs=Titel efter deres Navn: saa kand saadant ikke henregnes til den lastværdige Selvroes, siden andre derved bliver underrettede om deres Embede og Værdighed, paa det at de kunde adlyde deres befalinger, og rettelig skiønne paa anseelige Mænds Handeler, efter Embedets Beskaffenhed, som de forestaaer. Men i alle disse Tilfælde er Forsigtighed og Varsomhed fornøden, paa det man ikke skal fatte Mistanke om os, at vi drives af en nanstændig Selvroes. Vi maae heller ikke forsvare os med Ord imod vore Bagvaskere og Dadlere, uden i yderste Nødsfald, men heller ved Gierningen. Men saadant eget Forsvar er overflødigt, naar andre anseelige Mænd taler for os og fører Ordet, naar vor Uskyldighed eller vore Fortienester ere tilstrekkelig bekiendte, eller og at vi bliver anfægtede af Folk, som ere af ingen Betydenhed, og som ingen af de Redelige fæster Troe eller Tillid til. Vi maae endelig overveye, hvor mange Ufuldkommenheder der findes hos os, samt at andre besidder langt ypperligere Egenskaber end vi, uden at tilkiendegive nogen Begierlighed til udvortes Berømmelse. Vi maae ved en sand Gudsfrygt bevæge vort Hierte til, at give Gud Æren og Berømmelsen for det Gode, som vi besidder, paa det at vi desto lettere kunde være i Stand til at imodstaae de Fristelser, som vi faaer af den Last Selvroes. Jeg forbliver &c. 612 den 22 April 1758. J. S. D.