Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-09-20
(Forlangte Jndrykkelser.) Jeg har hørt Flere paastaae, at der skal være Ret til ligesaavel for Tjeneren som for Huusbonden; men efter hvad der er vederfaret mig, synes dette mig noget tvivlsomt, Jeg har sidstafvigte Sommer tjent som Avlskarl hos Kjøbmand Wulff i Stubbekjøbing. Den 19de August om Aftenen kjørte vi Hvede ind for ham, og var jeg i Laden for at lægge Hveden; da Klokken var omtrent 8, var det mig ikke muligt længere at see at udføre dette Arbeide Jnden Lys, og da min Huusbond ikke sendte nogen Lygte til Laden, der ligger i nogen Afstand fra hans Bopæl, saa gav dette mig Anledning til at formode, at han ønskede at Arbeidet skulde ophøre for den Dag, naar vi ikke længer kunde see ved Daglyset, hvorfor jeg lod 2de Vogne høre hjem efter endt Aflæsning, og en 3die blive staaende med Læs paa Laden, hvorpaa jeg, efterat have lukket, begav mig paa Hjemveien tilligemed en Mand, der havde været mig behjælpelig i Laden. Men omtrent midt imellem denne og min Huusbonds Bopæl mødte Hr. Wulf, mig, og uden mindste fra min Side dertil given Anledning begyndte han at prygle mig, befalende mig, at vende tilbage og fortsætte Aflæsningen, hvilket jeg ogsaa strax efterkom, da en Lygte bragtes tilstede; men under Tilbagegangen til Laden blev han ved at bearbeide mig med di Næve. Ved denne Behandling fandt jeg mig naturligviis ernærmet og fornrettet, og da min Huusbond den næste Norgen befalede mig at gaae i Marken og meie, svarede jeg: nei, for det Første, ikke da jeg havde til Hensigt at indgaae til Retten med Klage over den mig om Aftenen tilføiede Behandling; hvorpaa min Huusbond atter greb mig i Brystet og begyndte at støde mig op mod en Muur, flere Gange. For dog ikke atter uforskyldt at blive mishandlet, holdt jeg ham med min ene Haand ud fra mig, uden i mindste Maade at sætte mig til Modværge. Jeg indgav da samme Dag en Klage til Stubbekjøbings Bytingsret med Begjæring om, at faae min Huusbond dragen til Ansvar for hans mod mig udviste Forhold, derefter indgav han Contraklage mod mig for Opsætsighed og Overhørighed, og fik udvirket Dom over mig at jeg skulde betale 4 Rbd. til Byens Fattigkasse, og da jeg begjærte min Condition hævet, hvilket blev mig indrømmet, tog Hr. Wulff sig selv tilrette og holdt de 4 Rbd. tilbage af min tilgodehavende Løn. Altsaa naar et Tjenestetyende først ufortjent har ladet sig banke af en opfarende Huusbonde saalænge denne lyster, og Tyendet saa vil gaae hen for at at klage, hvilket Huusbonden naturligviis ikke gjerne tillader, saa dømmes Tiendet for Opsætsighed og Overhørighed, medens Huusbonden frikiendes, støttet ved Forordningen 25de Marts 1791 § 14, der giver ham Revselsesret. Jeg vil nu spørge, hvorledes et Tjenestetyende skal komme til sin Ret, naar han af en Huusbonde er mishandlet uden Grund. Mon saadant ikke kunde kaldes et Slags Slaveri, Dog, havde jeg kun havt Raad til at føre Sagen for Overretten, saa vilde den vist have faaet et andet Udfald, min gode Wulff. Jeg maa nu bukke for Overmagten. Horbeløv, den 18de Septbr. 1847. Peter Petersen. Der, hvor sig ofte Søen, Histoppe mod Nordvest, Vildt ruller ind mod Øen, Hvor vanker Ko og Hest, Hvor Faaret gaaer og græsser. Med mangen Gaaseflok, Hvor Bonden Kornet læsser, Saa han og Fleer faae nok: Der er saa skjønt at vandre, Der er saa skjønt at bo, Naar man kun med hverandre Henleve vil i No. Men Freden den er flygtet Ud i den vilde Strand, Det gjorde, efter Rygtet, En Svovelstikkemand. Han kunde ikke taale At der man lindred Nød. Han stod ret som paa Naale, Hvergang blev uddeelt Brød: "Jeg ene kun vil takkes, Hans Læbe født udbrød, De Andre skal tilrakkes, Og det paa Liv og Død, Og flux han greb til Pennen, Saa Hadet rask fik Flugt. -- Som Svovelstikkens Brænden, Udbreder hæslig Lugt, Saa virked hans Producter, Som udflød fra hans Pen; Nei fyl nei fyl – du lugter, Saa raabte Hver og En Nu er han reist fra Landet, Og vi ei see ham meer; Men det var reent forbandet Han skulde komme heri Thi det er jo risikeres: Vor Fred ei bliker istand, Skjøndt han repræsenteres Nu af en Dannemand, Huusmænd han vilde gavne, Saa lød hans store Ord; De aldrig vil ham savne, - Og meer ei paa ham troer. Og ei de ham velsigner For hvad de af ham fik, Thi al hans Jdræt ligner: En udbrændt Svovelstik.