Den Vest-Sjællandske Avis, 1833-05-21
J Julii Maaned er det nødvendigt paa en Tid at unddrage sig fra Støvet, Allarmen og Folkestimmelen paa Neapels Gader og den besværlige periodiske Vind paa dens Kyster. Vi afreiste med Nattens Frembrud, Kobberporterne, Vindel broerne foran Fæstningen Capua aabnede sig for os, og en Officeer ventede paa os i Fronten paa sin Post for at tilønske os en lykkelig Reise. Paa hver Station erholdt vi friske Heste; vor Kudsk, sang hele Natten igiennem af fuld Hals Nationalsange og store Arier af Operaer. Denne Prøve af den indenlandske Musik var meget indtagende; alle Kiærlighedssange ere i en klagende Tone, og lyde meere som Elegier, end som et Udbrud af Lidenskaber. Kl. 5 om Morgenen holdt vi stille i St. Germand. Solen brændte endnu ikke; det Land som den bestraalede, var ganske forskielligt fra det som vi havde forladt; vi saae ingen Vesuv, intet Hav, ingen Klipper eller svævende Haver; men en frugtbar og skovrig Slette, indsluttet af Bierge i mangehaande Skikkelser. Morgenens Taage gave Biergene denne forklarede Colorit, som vi saa ofte havde beundret i Schweitz. Hvilke Erindringer fra Oldtiden omsvæve ikke disse Bier toppe. Foran og laae Volskernes Land, mod Norden Sammiternes, som i Vesten staaer i Forbindelse med de Høider, hvor Cincinnatus befriede sine fangne Legioner, og hvor Aniofloden udspringe, hvis Vandfalde vise sig ved Tivoli. Over vore Hovedde laae det berømte Kloster Montecasino, som kroner de første af de Volskiske Bierge, paa Halveien af dets Skraaning et gothisk Slot med Taarne og Tindinger, bag ved hvilke Baronerne og Klosterets Abbeder forsvarede sig mod de Stores Jnvasioner fra Omegnen. Klosteret selv, et Friested for Andagt og Bønner, er endnu til; men Voldsomhedens Boelig ligger i Ruineer. Et lidet Æsel, som er vant til denne Tour, bragte mig paa en bred og vel vedligeholdt Vei op til Klosteret. Hvormange Konger, Paver og Lærde have ikke gjort denne Tour førend jeg, Fremfor alt St. Benedict-Ordenens Stifter; saa Carl den Store, Robert Guiscard, som stiftede Normannernes Rige i Jtalien; Pave Gregor den Store, Carl af Anjou, som ankom for at føre Korsfarernes Krigshær mod en christelig Fyrste istedet for at han skulde have befriet Ludvig den Hellige fra sit Fangenskab i Ægypten, og saa mange andre berømte Mænd; thi dette Klosters Stiftelse naaer tilbage i Tiden til det 6te Aarhundrede; det er det ældste i Europa, det første hvori Mænd kom sammen, hvis op høiede og til et andagtsfuldt Liv helligede Aand. trængte til Eensomhed, for at oplive Konsterne, vedligeholde Videnskaberne og føre en regelmæssig, tarvelig og aandelig Vandel. Benedictiner Ordenen hor aldrig taget Deel i kirkelige eller politiske Feider. Abbeden af Montecasino besad en første Rigsbarons Privilegier og forandrede kun ved een Leilighed Jtaliens Skjebne, dengang da han modsatte sig Conradins Giennemmarsch og aabnede sine Porte for Carl af Anjou. Ligesom vi stege høiere i Veiret, syntes Landet. nedenunder os at forvandles til en Skov; thi Træer og Markernes Frugter staae her imellem hinanden. Nogle smaae Capeller betegne den hellige Benedicts sædvanlige Gang; alle Religions=Partier have ydet ham deres Beundring. Da vi vare komne omkring Klippen, hvorpaa sees nogle ufuldendte Forskandsninger fra 1821, saa opdagede vi de uhyre Klosterbygninger, som fordum vare neppe store nok for at tiene Konger, Paver og de ringere Pillegrimme til Herberge, Hovedbygningen er gothisk, af en imponerende og massiv Struktur, omgiven af tørre Klipper, hvorpaa man med megen Møie dyrker nogle Viinranker og Træer, hvis Skygge er saa nødvendig for at beskiærme mod den brændende Sol. Vi gik igiennem en Port, som minder os om de cyclopiske Bygninger og derpaa igiennem en lang Corridor, som tildeels er Udhugget i Klippen; af en gammel Jndskrift erfarer man, at det er Hovedindgangen. Før man kommer igiennem denne Gang, hvis Halvdeel er mørk, saa kommer man ind i en Jtaliensk Gaard, som er omgiven af et Gallerie af Søiler, og i Midten af hvilken et Springvand udkaster bestandigt frisk Vand. Jmellem enhver nye Arkade viser sig et nyt Landskab; thi hele Naboegnen med sine Bierge, Skove og Landsbyer, er ligesom en Skueplads for de fromme Munke. Man kan herfra øine Kirkestatens Grændser, som fire Paver fra Klosteret Montecasino have behersket. Fra en lang Altan kan man ret overlade sig til Nydelsen af dette Landskabs Skiønhed, som minder om de herligste Partier af Schweitz. Jeg saae rundt omkring mig mange ziirlige Gaarde; men den skiønneste laae lige for mig; den fører til Kirken; dens Granitsøiler ere forærede af Paverne; i Nischer staae Marmor=Statuer af Fyrster og Paver, som have besøgt Klosteret. Den ældste forestiller Carl den Store og den nyeste Konge Ferdinand d. 1ste af Neapel, Døren til Kirken som stod halvt aaben, fuldendte denne Scenes Skiønhed. Kirken er ligesaa pragtfuld som smuk, Marmor og kostbare Stene ere anvendte paa en smagfuld Maade; de ypperste Malere i det 17de Aarbundrede have decoreret Loftet og Kupplerne.