Corsaren, 1842-08-19
Giver de Fattige de Riges Jnstitution. Heller ikke vi ere udsprungne af Træ - eller for at tale reent Dansk istedetfor at oversætte Fatter Homer - heller ikke vi ere af Stok og Steen. Man antage os for saa slemme, som man vil; men man bestride dog ikke Muligheden af, at vi kunne have menneskeligt Hjerte og menneskelig Følelse, at der kan være Ting udenfor vort eget Jeg, som ere os dyrebare og hellige. Endskjøndt - man bestride det nok saa meget, det bliver dog lige sandt, og en saadan Gjenstand for vor inderlige Følelse og Deeltagelse er "de simple Folk", de Fattige, deres Lidelser og Undertrykkelse og deres Krav paa at blive hjulpne. Vi have alt tidligere udtalt os omstændeligen herom i en Artikel: "den Fattige og den Rige" (f. Nr. 45) - en Artikel, der havde den besynderlige Skjæbne, at den af et Blad, som dengang førte en fortvivlet Kamp med os, blev kaldt den eneste gode Artikel i "Corfaren". Vi vide ikke, om vi i nævnte Artikel opnaaede at gjøre det aldeles tydeligt for vore Læsere, at Folket ikke mindre er deelt i Kaster, end det indiske, og at disse Kaster ere to: de Riges og de Fattiges. De Rige ere Braminerne. De gaae i skinnende Klæder, nyde stor Ære, og i deres Besiddelse ere de hellige Bøger med Viisdommens Skatte. De Fattige ere enten Tschudras eller Pariaer o. eie enten Lidet eller aldeles Intet. De Førstnævnte arbeide fra Dag til Dag blot for at kunne erhverve sig det Nødtørftigste til Livets Ophold; det Aandelige, Kundskaberne og Videnskaberne, er vel ikke spærret for dem, Braminerne indbyde dem endog til at træde hen dertil, og for Adgangen forlange de kun Penge - hvilket imidlertid netop er det Eneste, hine ikke kunne give. Denne Forskiel fortsættes igjennem Generationer. For Braminens Barn aabnes de bedste Underviisningsanstalter og de lærdeste Docenters Høresale, intet Maal, ingen Skranke stilles for det, saa at det jo kan tilegne sig al menneskelig Viden, at dets Sind kan gjennemtrænges og forædles af Videnskabernes ophøiede Aand. Tschudraens (den simple Mands) Barn mødes strax med Sporgsmaalet: "Penge", det svarer Nei, og strax er det bestemt, hvad det maa lære, hvorvidt dets Hjerte maa oplyses af Civilisation og Moral; det sendes til Friskolerne, til Kundskabens Ladegaard, medens hine pleies i Kundskabens Prindsens-Palais. Om den sidste Kaste, de aldeles Fattige, Pariaerne, er Fortællingen kort: Med bortvendt Aasyn tilkaster man dem en Almisse, og deres Born voxe op og lære - at erholde tilkastet Almisse. Vi see altsaa de to Kaster: de Fattiges og de Riges, vi see, at hiin er skarpt afsondret fra denne, ikke alene i politiske Rettigheder, men endog af de Rige berøvet Andeel i den Viden, der tilhører den hele Menneskehed, berøvet Andeel i den Lyksallighed, hvormed Videnskaberne opfylde Aanden, den menneskelige Bevidsthed, Fylde og Kraft, som deraf fremgaaer, ja endog berøvet den moralske Reenhed, ja! at den saaledes endog er forurettet for sin Andeel af den himmelske Sallighed. - Skulde der være Nogen af vore Læsere, der ikke havde seet eller hørt tale om Mennesker, hvem trange Kaar holdt bundne indenfor en Kreds, som en ustandselig Higen stedse lod dem søge at gjennembryde, men hvis Sjæl Slovedes under de frugtesløse Forsøg; om hvem godmodige Venner og Bekjendte senere med et medlidende Skuldertræk sagde. "Han er kommen paa en feil Hylde, Stakkel!"; som "forfaldt", som tilintetgjordes for dette Liv og, efter de gjældende Troeslærdomme, ogsaa for det evige. Paa hvem falder Blodskylden for denne dræbte menneskelige Aand? – medens Lykkens Goder dyngedes paa saa Mangen, i hvem der ikke engang var nogen Aand at dræbe. Vi møde nu vel Undtagelser, vi see, hvorledes Staten aabner Skranken og baner Veien for Enkelte; men selv denne Undtagelse fra Urtfærdigheden er en Uretfærdighed, fordi den kun er en Undtagelse, fordi den dobbelt foruretter dem, der ikke nyde Godt af Undtagelsen. Man gjør Pariaen til Bramin; men man ophæver ikke Forskjellen imellem Braminer og Pariaer. Dog - alt dette vilde være tomme Declamationer, hvis hine Forhold fremgik uimodstaaelig af den bydende Nødvendighed; af den Nødvendighed, at ikke Alle kunne være lige formuende; hvis det fordredes, at Alle skulde spise tørt Brød eller Alle spise Kramsfugle og Østers; hvis Fordringen ikke indskrænkedes til Aandens Frihed, og Lighed og Videnskabens Emancipation, og hvis der ikke frembød sig et Middel til denne Fordrings Opfyldelse. Dette Middel, som det naturligviis ikke kunde hjælpe at fordre af de levende Rige, har man paaviist hos de rige Døde og den døde Rigdom, det har uvilkaarlig frembudt sig under Discussionen mellem Professor, Conferentsraad Ørsted og Etatsraad Estrup om Oprettelsen af en landoconomisk Dannelses-Anstalt, nemlig i: Ophævelsen af Soro Academie, denne de Dødes og den døde Skat. Nu vel man tage denne Anstalts umaadelige Rigdomme, der blive anvendte til at skaffe enkelte Mænd rige Sinecurer eller et lururieust dolce far niente, og enkelte Rigmænds Sønner en Dannelse og Opdragelse, som omgives med alle Overflødighedens Tillokkelser. Man tage dette Academi, der ikke forrenter Staien de Summer, det opbebærer, og give det til de Fattiges Civilisation - man give de Fattige de Riges Jnstitution. Det er kun et Skridt - men rigtignok et langt Skridt - videre, end Ørsted gaaer. Han vil have disse Rigdomme henlagte under Universitetet til en Udvidelse af dennes Læreanstalter og Bibeholdelse af Betaling for Lærdommens Modtagelse. Men man forsomme dog ikke Øieblikket og Leiligheden til at lade den store Sandhed og den store retmæssige Fordring: Videnskabens Emancipation, blive virkeliggjort. Man udvide Universitetets Virkekreds, men man udvide denne Kreds til Folket, man bane det ved høiere Skoler Veien til Universitetets theoretiske og practiske Foredrag, og man gjøre Adgangen fri - man aabne de Fattige Vei til theoretisk og practisk Viden! Eller kan Danmark ikke taale, at Befolkningens Kræfter forøges? Ere dets Hjælpekilder benyttede saaledes, at en større Duelighed iblandt Folket kun vilde finde en gold Mark? Er den overvættes Concurrence, der findes i enkelte Næringsgrene, foranlediget derved, at ingen flere kunne aabnes, eller derved, at Formuens Kastevæsen holder Mængden fængslet til dem, i hvilke liden Jndsigt og blot mechanisk Færdighed er nok? Vise Landets Straffe-Registre et saa glædeligt Resultat, at Videnstabernes forædlende Lys ikke behøver at trænge dybere ned? Er Folket udrustet med al den Jntelligents, hvorved et Folk bliver selvbevidst, kraftigt og frit? Ja, llic Rhodus, hic salta! Den "Modenhed", J raabe paa, at Folket mangler, den hænger paa Kundskabens Træ, lad Folket plukke deraf og det skal blive som Magthaverne selv, skal kunne skjelne mellem Ondt og Godt og styre selv. Den republicanske Selvbevidsthed og Energi skal af Videnskaben føres ind i Hjerterne, og efter det Jndre ville da de ydre Former af sig selv antage Gestalt. Friheden skal da, som J ønske det, udvikle sig "gradeviis og langsomt, men sikkert," ja sikkert, uendelig sikkert skal den udvikle sig, den skal da ikke sætte sit Haab til et Par løbske Heste i et fjernt Land, af Folkets Jntelligents skal den udvikle sig og ikke træde skræmmende frem for igjennem Omvæltninger selv at frembringe denne. Udgjorde vi et stort republicansk Parti, der stod ligeoverfor Regjeringen med imponerende Kræfter og kunde byde den Spidsen, stod en Kamp for Døren, der enten maatte ende med Absolutismens Overgang til Despoti som Følge af dens Seir, eller med den videste Frihed, som Følge af vor Seir - saa vilde vi tilbyde at nedlægge Vaabnene paa den betingelse, at hele Folket gjordes deelagtigt i den Videnskabelighed, som Staten indeslutter. J Videnskaben og dens Virkninger paa Aanden er Friheden, og det den skjønneste Frihed: den selvbevidste og sig selv beherstende. Lad saa kun den nuværende Slægt gjøre en lang Omvei foran det forjættede Land og døe forinden, for at den kan overlade Friheden til sine Børn, som bleve opdragne til den. Hvad kommer det an paa en enkelt Generation i Menneskehedens store Udvikling? Vi skulde, hvad os selv angaaer, resignere paa vort skjønneste Haab for at overdrage det, sikkert paa Opfyldelse, til den kommende Slægt; bøie os selv for Absolutismen og leve et absolutistisk behersket Liv for at kunne see Frihedens Morgenrøde opgaae bag vore Grave. Vi vilde bøie Hovedet under den tunge Bevidsthed at skulle leve et forfeillet Liv for at lægge Haanden paa det lille Barns Hoved med den Bevidsthed, at dets Liv skulde være lyst og kraftigt. Hvad kommer det an paa, om Folkets Lykkes-Hjul knuser den Enkelte? Nu staae vi ikke udrustede i store Skarer og med vægtige Vaaben. Vort Vaaben er at ligne med en Naal, hvormed vi kunne stikke den haardhudede Kjæmpe uden at saare ham. Hvorfor skulde vi være mindre tilbøielige til at bringe dette som Offer for vort eneste Ønske?