Aarhuus Stifts-Tidende, 1815-01-27
Blandinger. Blandt flere Qvad som Dannerkongens Gienkomst til Fædrelandet har frembragt, udmærke sig hidtil især tvende af Dana's bekiendte Skialde Baggesen og Guldberg. Denne vor elskede Drots saa længselfuld forventende Hiemkomst til sine troe Undersaattere var os Alle en Høitidsfærd; og hvor kunne vi andet end være besielede af Kierlighed og Hengivenhed for den Fyrste, hvis Værd endogsaa Udlandet beviste den fuldkomneste Retfærdighed, og paa hvis Fadergodhed, vi have havt saamange Prøver. Med begge disse Qvad troer Udg. at glæde sit Blads Læsere, da de i ke allene tolke hans men hver Danes Følelser ved Budskabet om Siette Frederiks Hiemkomst. Ni Maaneders Længsel i Taarer randt hen, Og Moderen sukked til Børnenes Klage; Naturen og Folket nu smiler igien: Vor Ven og Vor Fader er kommen tilbage. Velkommen, Dannerkonning, til Dit Rige velkommen hiem til Dine Fædres Folk! Hvad Dig Marias Taarer ømmest sige, er vore Længslers, vore Hierters Tolk. At vidste Du, hvor stolteligt det rører, naar Keiserstadens Ædle rose Dig, at tænke: det er Danmark, han tilhører, og det er did, han dog helst ønsker sig Hvor Folkets Held det vil, Du ofter gjerne Alt, hvad er Drotten kiært og Manden Lyst. skiøndt hyldet og velsignet i det Fjerne, uddeelt slog end for Fædreland Dit Bryst. Du, hvem de Vifald tonede saa føde, som allevegne lød om Dine Fjed, fordi, naar Hierter kom Dig frit imøde, da, var Dit Haab, vandt Dannemark derved, velkommen hiem, til os, Du elsker saare, hvis Sprog er Dit, hvor Du er Søn, ei Giæst Dig Taarer hilse. Sige Dig hver Taare: at os Din Gienkomst er en huuslig Fest, Larm lader sig betale, Jubler kiøbe, og Tidender udbramme dem for Guld; men Taarer leies ikke, Taarer røbe, at Barmen er af ømme Længsler fuld. Naar Mand sin Dont, naar Viv sit Barn forlader, naar ubefalet Hoben stimler til, naar Alle kappes, først at see vor Fader, naar Alle hilses, Alle hilse vil, da er det frie Hierter, der modtage; Hvad Vaarens Sol blev Jorden, er han dem. Som Vaarsol kalder Plantens Liv tilbage, saa spirer Haabet nu forynget frem. Nu skal hver Thronens Mand, der seer ham, mindes: at førsten, som har Folkets Lykke kiær, fortiener og, at Mod og Sandhed findes hos Mændene, der staae hans Throne nær Hvad er den Sandhed, som af Frygt fordølges i Guldgruben, skiult og død paa Havsens Bund. Hvad er det Mod, som ei af Sandhed følges: en Jld, der lyser ei, men blusser kun. Hvad er den bedste Drot, hvis Sandhed sover, men Løgnen ei, den Dybets fule Aand; Den Drot er lig det Træ, som Frugter lover og bærer Løv, forladt af Gartners Haand. Saa skal idag hver Borger og erindre, for aldrig meer at glemme det igien: at, om og liden, skal blandt Stater tindre den Stat, hvor fleste Dyder hædre Mænd Hvo har ei seet, at under Dydens Vinger, staae Velstand, Frihed, Kraft og Kiekhed Rod Hvo er saa stærk, at Velstand han betvinger, naar Frihed værge den med Kraft og Mod Snart Danmarks ædle Drot paa Thronen stiger og viis, i Raad med Landets Vise gaaer, blandt hvem ei Folket tælle Een, der sviger, hvor, kaldet til at tale, frem han staaer, Ei nævnes meer det Sted paa danske Sletter, som Uslingen, den Slægfredsøn, beboer, der elsker ei det Moderbryst, ham mætter, og lever ikke troe den Stat, han svor! Lad Dagen grye, da Verdens Slægter speile sig i. Hvad Drot med enigt Folk formaaer! da Kiæmper selv til Ædlings Venskab beile, og Himlen meer end læger Danmarks Saar! Der er en Haand, almægtig til at fælde; og, hvor den fælder, føler Støv sin Gud. Det er den Haand, som giver Taalmod Vælde og sletter Lidelsernes Stempel ud! Lad Dagen geye, da Tidens Bog skal minde: at Danmarks Held paa Danmarks Grav blev skabt at Som det ei altid Vinding var, at vinde, det er ei altid Tab, at have tabt. Velkommen derfor, Konning, til Dit Rige, velkommen hiem til Dine Fædres Folk! Hvad Dig Marias Taarer ømmest sige er vore Længslers, vore Hierters Tolk.