Viborger Samler, 1842-12-01
Viborg Stænderforsamling. Fire og tredivte Møde, den 25de Novbr. - Præsidenten havde modtaget fra Justitsraad With: Forslag som at indgaae til Hs. Majestæt med en allerunderdanigst Adresse, derskulde gaae ud paa at udtrykke Folkets Tillid og Hengivenhed til ham, med Forsikkring om dets Beredvillighed, til ethvert Offer, for at bevare Folkets Enhed, og en Bøn om, at han vil gribe til kraftige Midler for at hævde den danske Nationalitet i Slesvig og Statens Enhed. Da Præsidenten havde givet Proponenten Ordet, bemærkede denne, at han i det indleverede Andragende havde taget Hensyn til de den foregaaende Mandag af den kongelige Commissarius fremsatte Jndvendinger. Han i formeente, at Sagen burde gives Form af en Adresse, men skulde iøvrigt intet have at indvende, hvis Forsamlingen skulde foretrække en Petition. Han vilde nu blot bede den høitagtede Præsident, at en Undtagelse fra den sædvanlige Orden maatte finde Sted med Foretagelsen, af denne Sag, da det at udsætte samme, indtil den efter sin Orden kunde komme for, vilde være det samme som at forkaste den. Præsidenten svarede, at han, for ikke at udsætte sig for Anker fra den ene eller anden Side over at have givet noget Andragende Fortrinet, havde gjort sig det til Regel at lade enhver Sag foretage i den Orden, hvori den var indkommen, og at han ikke ønskede at afvige fra denne Regel med Hensyn til den foreliggende Sag, uden forsaavidt dette maatte være overeensstemmende med Forsamlingens Ønske. Den kgl. Commissarius yttrede, at han ifølge sin Stilling ikke troede sig berettiget til at protestere imod den af Proponenten begierede Begunstigelse for sit Andragende; men han troede dog, inden Forsamlingen tog nogen Beslutning i nævnte Henseende, at burde gjøre opmærksom paa, at Sagen var af den Beskaffenhed, at man i sin Tid neppe vilde kunne indlade sig derpaa. Andragendet, vedblev han, gaaer nemlig ud paa, at Forsamligen skulde anholde om Forholdsregler, der skulde gjøres gjældende i Slesvig. Det synes ogsaa at vidne om Mistillid til, at Kongen vil vide at træffe de fornødne Foranstaltninger med Hensyn til de ubehagelige Forhold, som ere opstaaede i de slesvigske Stænder. Jeg troer, at Erfaringen allerede tilstrækkeligen har godtgjort, at Kongen med Kraft, vil vide at modsætte sig enhver Undertrykkelse af det danske Sprog og enhver Anmasselse, som kunde forstyrre det Forhold, der engang er begrundet imellem de forskjellige Deele af Staten. Men paa den anden Side vil Kongen vistnok hævde Slesvig i den Selvstændighed, der tilkommer samme, og Han vil navnligen ikke indrømme, hvad der fra mange Sider paastaaes, at dette Hertugdømme skulde behandles som en Provinds af Danmark; mindst vilde han paanøde det en saadan Tingenes Orden, saalænge Fleerheden af dets Befolkning igjennem dets lovmæssige Organ, Stænderne, erklærer sig derimod. Det forekommer mig og, at de Udtryk, som ere brugte af Proponenten, vidne om, at hans Andragende har en saadan Charakteer, at det maatte virke foruroligende og opirrende paa Slesvigerne. Han har endog nævnt, at man her er villig til ethvert Offer, der kunde behøves for at hævde den danske Nationalitet, hvilket næsten kunde synes at pege paa, at Forholdene ere af en saadan Beskaffenhed, at der kunde blive Spørgsmaal om, at anvende physisk Magt imod vore Brødre i Slesvig. Dette er vistnok ikke og kan ikke være Proponentens Mening; men de energiske Udtryk, hvoraf han har benyttet sig, kunde dog let give Anledning til en slig Mistydning. Endnu skal jeg bemærke, at man ikke har nogen officiel Efterretning om, hvorledes det forholder sig med den af Præsidenten i den slesvigske Forsamling tagne Beslutning om, at den Deputerede Lorenzen, ikke maa benytte sig af det danske Sprog. Man veed hidtil ikke videre, end at Præsidenten har erkjendt, at den, der ikke har den fornødne Kundskab i det tydske Sprog, maa være beføiet til at udtrykke sig i det danske, men at det er urigtigt, at en Deputeret, som er det tydske Sprog fuldkommen mægtig, og som hidtil bestandig har benyttet sig deraf, vil forstyrre Forhandlingerne, ved at tale i et Sprog, som Fleerheden af Forsamlingens Medlemmer ikke forstaaer. Proponenten indvendte herimod, at han i sit Andragendes Slutning udtrykkelig havde anført, at han nærede fuldkommen Tillid til og Hengivenhed for Hs. Majestæt, at han ingenlunde havde tænkt paa Anvendelsen af pbysisk Magt, men alene paa en fredelig Løsning af Spændingen, hvilket dog ogsaa kunde kræve Offere og forudsætte, at der maatte tages kraftige Forholdsregler, – at det aldrig var faldet ham ind, at Slesvig skulde være en Provinds af Danmark, og at han havde betragtet det som en Deel af Danmark, der var berettiget til at have sin egen Forvaltning, – men at han, i Erkjendelsen af, at Kongen, fuldkommen bekjendt med Forholdene, vilde vide at træffe det Rette, havde troet, at Denne langt lettere vilde kunne virke, naar det faaes, at Kongens Villie og Folkets Ønske stræbte til samme Maal samt at Folket ikke rolig vilde see paa, at Nationaliteten bliver tilsidesat, –at de officielle Beretninger angaaende den tilsigtede Begivenhed i den slesvigske Stændertidende vel endnu ikke vare komne hertil, men at man dog havde et tilstrækkeligt Fundament, for at tage Sagen under Behandling, i Lorenzens Brev til Proponenten, i hans dermed fulgte Afskrift af hans Klage til Kongen, og i det Brev, som den kgl. Commissarius havde modtaget fra Præsidenten i den slesvigske Stænderforsamling. – Den kgl. Commissarius, svarede, at fordi Forsamlingen i Andragendet bevidnede Kongen dens Tillid, fulgte deraf ikke, at selve Andragendet kunde bestaae med en saadan Tillid, – at han, skjøndt han vel antog det som afgjort, at det ikke havde været Proponentens Hensigt at pege paa physisk Magts Anvendelse mod Beboerne af Slesvig, dog formeente, at de Udtryk at man intet Offer vilde skye, for at hævde den danske Nationalitet i Slesvig," let kunde forstaaes saaledes, og at det ikke heller var godt at indsee, om hvilket andet Offer der ved denne Leilighed kunde blive Spørgsmaal, – fremdeles at det alvorligt maatte betænkes, om ikke det foreslaaede Middel, istedetfor at fremme, snarere vilde være i høieste Grad hinderligt for Opnaaelsen af Hensigten, der dog vel skulde være at tilveiebringe og vedligeholde en god Stemning imellem Danmark og Hertugdømmene, og ikke at forøge den ulykkelige Spænding, deralt finder Sted. - Oberst Brock fremsatte den Mening, at den Overbærelse, som fra dansk Side var bleven viist mod de fra Hertugdømmene fremførte Prætensioner, ikke havde ført til det tilsigtede Maal, og at det var godt, at man af den foreliggende Sag tog Anledning til at udtale sig om disse Forhold. – Da Vicepræsidenten og Flere erklærede det for nødvendigt, at alle Medlemmer af Forsamlingen maatte lære Andragendet at kjende, førend derkunde tages nogen Beslutning angaaende den forlangte Begunstigelse, blev dette Spørgsmaals Afgjørelse udsat til først paafølgende Mandag.