Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-07-15
Keiseren kom siden paa Duroe, ved hvis Characteer og Privatliv han opholdt sig længe. "Duroc", sagde han: "havde levende, ømme og hemmelige Lidenskaber, der ikke syntes at stemme overeens med hans udvortes Kulde. Det varede længe, før jeg kom derefter, saa punctlig og regelmæssig var han i Tjenesten. Først naar min Dag var endt, og jeg allerede havde lagt mig til Hvile, begyndte hans Tilfældet allene gjorde mig bekjendt dermed. Du rot var reen og moralsk, aldeles uegennyttig forat modtage noget, overordentlig høimodig til at give. Keiseren sagde, at han ved Aabningen af Feldttoget ved Dresden mistede to herlige Mænd, og det paa den dummeste Maade af Verden, nemlig Bessieres og Duroc. Han talte i dette Øieblik med en Stoicismus om dem, som man vel kunde mærke, paa, ikke var naturlig. Da han, efter det dødelige Skud, besøgte Duroe, gav han sig Umage for, at indgyde ham noget Haab; men Duroe, der godt vidste, hvorledes det var fat, svarede ham kun, at han indstændigen bad ham, at lade ham give Opium. Keiseren, formeget bevæget, kunde ikke overtale sig til at tøve længer, og unddrog sig dette smertelige Optrin. Jngen vovede at tale til ham. Jmidlertid skulde væsentlige Forholdsregler tages; man vovede altsaa at nærme sig ham, og spørge, hvor Gardens Batterie skulde opstilles. Alting i Morgen, var Keiserens Svar. Ved denne Erindring begyndte han pludseligen at tale om noget andet. Duroc var eet af de Mennesker, hvis Værd man først kjender, naar man har mistet dem. Saaledes talte man almindeligen ved Hoffet og i Paris, og saaledes var den enstemmige Følelse, overalt. - Duroc var født i Nancy. Napoleon havde fundet ham blandt Toulons Beleiringstrain, og følede strax Interesse for ham, siden den Tid blev han ham dagligen mere hengiven, og man kunde sige, de forlode hinanden aldrig. Duroc var ikke glimrende, men han besad en fortræffelig Dømmekraft og gjorde væsentlige Tjenester, der formedelst hans Beskedenhed og sammes Natur bleve lidet bekiendte. Duroc elskede Keiseren for hans egen Skyld; Privatmanden især, mere end Monarken, var hans Jver helliget. J det han modtog Monarkens inderligste Følelser, havde han erhvervet sig den Hemmelighed, maaskee den rette, at formilde og styre dem. Hvor ofte har han ikke sagt til Folk, der vare bestyrtede over Keiserens Vrede, sagte i Øret: "Bryd eder ei om ham; han siger hvad han føler, ikke hvad han tænker, og ikke hvad han vil gjøre i Morgen." Hvilken Tjener, hvilken Ven, hvilken Skat var han Hvor mange Udbrud har han standset, hvor mange befalinger modtaget i den første Bevægelse, som han ikke udførte, vel vidende, at man næste Dag vilde takke ham derfor. Keiseren hengav sig stiltiende denne Anordning, og overlod sig saa meget mere til det Udbrud, som Naturen stundom frariver, og ved Udgydelsen forskaffer Lindring. Duroc omkom paa den allerulykkeligste Maade, i et meget critisk Øieblik, og hans Død var atter een af de ulykkelige Hændelser paa Napoleons Løbebane. Dagen efter Slaget ved Würschen, henimod Aften, var netop nyligen den ubetydelige Fægtning ved Reichenbach til Ende, man havde aldeles ophørt med at skyde. Duroc og General Kirchner iagttoge, fra en Høi af ad Siden til, de fiendtlige Rækkers Tilbagetog; der blev rettet et Skyts paa denne forgyldte Gruppe, og den ulykkelige Kugle dræbte begge Generalerne. Duroc havde større Indflydelse paa Keiserens Beslutninger, end man troer; hans Død har i den Henseende næsten været et Nationaluheld. Man har Aarsag til at troe, at Vaabenstilstanden i Dresden, der ødelagde os, ikke havde fundet Sted. Man var rykket frem indtil Oder og endnu længer, da havde Fienderne fra denne Stund af sluttet Fred, og vi vare undgaaede deres Rænker &c. Siden havde Duroc. endnu ogsaa havt stor Indflydelse paa andre store Begivenheder og sandsynligviis givet Anliggenderne en anden Skikkelse. Endnu sildigere endelig, den Gang Napoleon styrtedes, havde Duroc sikkert ikke skilt sin Skjebne fra Keiserens. Duroc var kommet med os til St. Helena, og denne eneste Understøttelse havde maaskee hos Napoleon opveiet alle de afskyelige Qvaler, hvormed man plagede ham. Bessieres fra Lot-Departement blev af Revolutionen kastet ind paa Krigens Løbebane. Han begyndte som gemeen Soldat i Ludvig XVI. constitutionelle Garde. Siden blev han Chasseur officier; ved overordentlig personlig Tapperhed tildrog han sig den italienske Armees Overgenerals Opmærksomhed, og ved Guidernes Oprettelse fik han befalingen over samme. Dette var Oprindelsen til hans Lykke. Fra dette Øieblik af fandt man ham stedse i Spidsen for Consulens og den Keiserlige Garde, i Reserve angreb afgjørende Seiren, eller høstende sammes Frugter. Hans Navn knytter sig paa en ædel Maade til alle vore Seire. Bessieres voxte med det Navn, der havde udmærket ham, og han havde stor Deel i de Yndestbeviser, Keiseren uddeelte; han blev Rigsmarschal, Hertug af Jstrien, Oberst for Gardecavalleriet &c. - Hans Egenskaber udviklede sig med Omstændighederne, og viste ham altid hans Lykke liig. Man saae Bessieres god, menneskelig, høimodig, paa Oldtidsviis, retlig og ligefrem, som Soldat en dydig, som Borger en retskaffen Mand. Han anvendte ofte den høje Yndest, han stod i, til særdeles Tjenester og Forpligtelser, selv til Trods for de modsatte Meninger. Jeg kjender Folk, der, naar de ville være taknemmelige, ville sige det samme, og bevidne hans ædle Sindelav. Bessieres var tilbedet af Gaarden, i hvis Midte han stod. J Slaget ved Wagram kastede ham en Canonkugle af Hesten, uden at tilføje ham nogen anden Skade. Den hele Garde udstødte et Smertensraad. Ogsaa sagde Keiseren, da han igjen stødte paa ham: "Bessieres, den Kugle, No. der rammede Dem, har bragt min hele Garde til at græde, tak den; den maa være Dem meget dyrebar. Mindre lykkelig ved Aabningen af det Sachsiske Feldttog blev han en Dag førend Slaget ved Lützen, hvor han, ved en temmelig ubetydelig Leilighed, red foran mid blandt Tirailleurerne, truffet af en Kugle i Brystet, og styrtede død til Jorden. Han havde lært som Bayard; han døde som Turenne. Jeg havde talt med ham kort førend denne før gelige Begivenhed. Tilfældet havde bragt og ganske allene sammen i en Privatloge i Theatret, han talte om de offentlige Anliggender, som han tog sig meget nær, fordi han tilbad Fædrenelandet; hans sidste Ord vare, at han endnu samme Nat vilde afgaae til Armeen, og ønskede, at vi maatte sees igjen. Thi, tilføiede han, i Forholdenes Crisis og med vore unge Soldater, tilkommer det os Anførere, ikke at skaane os." Bessieres elskede Keiseren oprigtigen, og tilbad ham paa en vis Maade. Han havde sikkerlig, ligesaalidt som Duroe, hverken forladt hans Person eller sin Bestemmelse. Og det synes, at Skjebnen, der saa bestemt havde erklæret sig mod Napoleon i de sidste Øjeblikke, da den frarev ham to saa sande Venner, har fundet Behag i, at unddrage ham den sødeste Nydelse, og at berøve to af hans troeste Tienere deres skjønneste Hæder. - Keiseren havde ladet Ligen af disse to Mænd, som han elskede, og om hvilke han vidste, at være saa elsket af, føre til Jnvaliderne i Paris. Han havde tiltænkt dem overordentlige Æresbeviisninger. De paafølgende Begivenheder have berøvet dem samme; men Historien, hvis Blade endnu ere uforgjængeligere. end Marmor og Bronze, ville forevige dem, og for stedse redde dem fra Menneskenes Forglemmelse. (J Feldtoget i Sachsen 1813, af Baron Overleden, et Øjenvidne, anføres følgende angaaende Durocs Død: "Under Marschen fra Reichenbach til Gorlitz gjorde Napoleon Holdt i Mackersdorf, og viste Kongen af Neapel det Sted, hvor Duroc faldt. Han lod Eieren af den lille Forpagtergaard, hvor Stormarschallen var død, give en Anviisning paa 20,000 Franker, af hvilke 40000 Fr. skulde anvendes til et Monument for den Afdøde, og 16,000 Fr. vare bestemte for Stedets Eier. Gaven blev endnu samme Aften leveret, i Præstens og Fogdens Overværelse; Pengene bleve tællede i deres Paasyn, og Opførelsen af Mindemærket blev overdraget til dem, men dette kom ikke istand, da visse Folk toge Pengene til sig.) Politiske Bemærkninger over Feldt¬