Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1782-03-01
Moralsk. Plato skildrer i et af sine Skrifter den kortsynede Menneske=Forstand paa følgende Maade. En opdrog nogle Børn, siger han, paa et indelukt Sted, hvor Lyset og hver en Gienstand kun virkede paa deres Sandser fra et giennemsigtigt Forhæng. De antage hver Skygge, som faldt igiennem Forhænget paa den modsatte Væg, for en virkelig Gienstand; de kappedes om, nøyagtigt at undersøge Skyggernes Bevægelser, Ordenen og Forandringen i disse Bevægelser; og den Vise selv, kan ei være stoltere af Kundskab, end disse Skygge=Undersøgelsen tilsidst bleve det. - Efter nogen Tid udlod man den klogeste af disse Fanger. - Næsten blinder Solens Lys hans Øye, og han veed ei hvilken Gienstand af de utallige Virkelige, som han kan see, høre og føle paa, han først skal vende sig til. - Strax føler han, at al hans Viisdom hidindtil kun havde været Skyggeverk, og ganske henrygget over sin Lyksalighed, iler han til fine forrige Medfangne, for at forkynde dem, at al deres Kundskab var kun et tykt Mørke, og at Lys og Sandhed kuns var at finde i hans nye Oververden. - Men de troede ham ikke - de belo ham, som en indbildt Tøsse, der troede sig visere, end 13. No. den alle - De sluttede viseligen, at han ved Luftens Forandring var gaaet fra Forstanden, - og de forbant sig ved Sed, aldrig at flytte Foden af deres Hule i hans indbildte nye Oververden. Om Dievelen. At tilskrive Dievelen nogen uindskrænket Magt i Naturen, eller at han til sin Fordeel og det menneskelige Kiøns Skade skulde kunde udrette noget efter eget Velbehag, var at forvende den hele Skabnings Orden og giøre Gud selv til en indskrænket Regent; men deraf følger ikke, at man ganske kan betage Dievlene alle Forretninger: Man kan ansee dem i Guds Huusholding som Justits=Betiente og hans Dommes Fuldbyrdere i Naturen, hvoraf han som den øverste Regent betiener sig som Budskaber til at advare, forsøge og straffe Undersaatterne, ikke efter deres, men efter hans ene Gotbefindende. - De stridige Udfald, som endog de største Ulykker og Plager har tvertimod Dievlenes Fordeel, vise tydelig, at disse ikke ere Bestyrere, men allene Redskaber til at befordre Skaberens Hensigter. Den i Jøbs Bog anførte Lignelse oplyser dette paa en artig Maade: Fanden forestilles som en for vigtige Forretninger ledig Person, der streifede omkring i sit District for at udspeide, om der var noget vigtigt at lagttage. Han finder en Mand, der var i stor Anseelse hos alle sine Landsmænd for sit dydige og ustraffelige Levnet; en Mand, som Rigdom og Overflødighed ei havde kundet bevæge til Hovmod og Overdaadighed; men tvertimod til desto mere at gaae frem paa Dydens Vei. Med denne syntes Satan det var Umagen værd at indlade sig: ikke destomindre torde han ikke uden Guds besynderlig Tilladelse røre endog et af Jobs Asener : han gaaer derfor tilbage til Gud, for at hente Forholds Ordre. Gud finder fornøden at lade Job Re 132 Rdlr. forsøge, hvad det er at være Menneske, deels for hans egen Skyld, at hans Dyder derved, som Luften ved Stormvinde, destommere kunde renses; deels for hans Venners Skyld, at de bedre kunde lære at forstaae Guds Veie, og Satan bliver Redskabet hertil, a. - Jeg har med Villie kaldet dette en Lignelse, hvilket og de beste Theologi har anseet det for. - Og da Guds Huusholdning ligesaa vel som de onde og gode Aanders Egenskab og Beskaffenhed, tillige med deres Virkningers og Forretningers Maader ere os ubekiendte, er det vor Pligt at forklare det saaledes, at det ikke strider mod Guds Fuldkommenheder. Noget ganske andet er de Contracter med Fanden, som taltes om i forrige Tider. Det er forunderligt at saa mange fornuftige Folk har haft den Skrøbelighed at troe dem. Thi først kan man ikke holde for, at den Onde Aand er tractabel, for det andet, om han var det, eller fandt Regning ved at oprette Contracter med Menneskene, saa gaves jo utallige flere Leiligheder dertil, end de Exempler man har fra de barbariske Tider. Man skal ikke finde en Spiller, som jo naar alting er udfriet, gjerne gav sig i Fandens Vold for det ringeste Stykke Guld; vi høre jo idelig disse elendige paakalde ham, og merke ikke at de faae nogen Hielp. Noget maatte han ogsaa faae hos forlibte Folk at bestille, naar det var hans Sag. Og endelig de mangfoldige, som overgive sig til ham omsonst, maatte saa meget mindre tage det i Betænkning, naar de fandt deres Fordeel derved. Men sæt, det var mueligt, man kunde ved en TractatsOprettelse formelig forbinde sig med det menneskelige Kiøns Fiende, saa maatte jeg gjerne spørge, hvortil saadan Contract kunde nytte, thi naar Dievelen siden vilde indskrænke eller vrangelig forklare dens Poster, hvor skulde man da finde det Rettens Middel, der kunde tvinge ham til at ne 133 Rd. holde sig den efterretlig, Ja, vil man sige, han holder nøie alt hvad han lover, godt, svarer jeg igien; hvortil behøves da Brev og Segl. Det er ikke saa forunderligt, at man tilforn har troes mange flere Mirakler, og tilskrevet Fanden mange flere Ting end nu omstunder, naar man betænker, at der har været Philosopher i gamle Dage saavel som nu. Disse holdende sig til Desimtionen af deres Navn, troede, at ingen Ting kunde være skiult for en Philosoph, og at saadan en burde vide Aarsag til alting. Naar nu saadanne Tilfælde indløb hvor Aarsags=Kieden slag for dem, saa var det Skam at sige. Dette begriber jeg ikke; det hedte altsaa Dette er ikke i Naturen; det maa altsaa være et Mirakel. Naar nu Mirakel ikke heller havde Sted, saa blev Slutningen denne Det er Fandens Koglerie.