Berlingske Tidende, 1821-03-02
Wien, den 14de Februar. J Slutningen af den i dette Blads forrige No. begyndte Declaration hedder det: De saaledes i Neapel foregaaede Begivenheder, havde gjort det meest levende Jndtryk paa Gemytterne i hele Jtalien. En saadan Revolution, foraarsaget af et hemmeligt Selskab af Sværmere, og fuldført af meenederiske Soldater, en Revolution, som i nogle faa Dage havde berøvet en Konge sin Magt og Frihed, og styrtet to Nationer i Anarkiets Afgrund, den maatte nødvendig opfordre alle Naboestaters Regentere til alvorlig Frugt, hvilken Stikkelse den end senere maatte antage. De af denne Revolutions Ophavsmænd lydelig forkyndte Grundsætninger, den Lethed, hvormed de ved Tale og Skrift kunde udbrede disse i alle Dele af Jtalien: det daglige Syn af deres Forhandlinger, den stigende Tillid hos deres Beundrere i Udlandet - alt maatte bidrage til at forstærke Vægten af hiin Frygt. Jngen Jtaliensk Fyrste kunde skiule for sig selv, at hans Staters indre Fred og Velfærd paa den meest væsentlige Maade var bleven truet ved Exemplet og Udfaldet af en saa voldsom Rystelse af alle den selskabelige Bygnings Grundspiller, Hs. Majestæt Keiseren overbeviiste Sig snart om, at Jtaliens Rolighed og Orden i lang Tid vilde være forstyrret, dersom Stifterne af denne uretfærdige og nundskyldelige Rebellion uforstyrrekunde opofre det Sicilianske Monarkie for deres daarlige Anmasselser. J Følelsen af hvad Hs. Majestæt skylder sine egne Staters Opretholdelse og Sikkerhed, Hans troe og lykkelige Folks Beskyttelse, Hans venskabelige Forhold med Jtaliens Fyrster, og Hans Stilling i Europas Statsystem, troede Allerhøistsamme ikke hurtigen nok at kunne gribe Forholdsregler, til at sætte Skranker for enhver videre Fremgang af disse Uordener, men ogsaa tillige ustrømtet at lægge den Gang for Dagen, som Hs. Majestæt fast havde besluttet: at følge med Hensyn til den Neapolitanske Revolution. Hvor smerteligt det endogsaa var ham, i en Tidspunkt - hvori han havde haabet at kunne anvende Alt til indre Forbedringer, og i hvilket de af Statsbestyrelsen udkastede Planer love det lykkeligste Udfald - at maatte paalægge Finanzerne en uventet ikke ubetydelig Byrde, saa kunde Hs. Majestæt dog ikke tage i Betænkning at nu derordne ethvert andet Hensyn for Opfyldelsen af sine helligste Pligter. At sammentrække et Armeecorps i de Jtalienske Provindser, var under de nærværende Omstændigheder en Forholdsregel af den strængeste Nødvendighed, og som saadan blev den ogsaa erkiendt af alle gode Borgere og Venner af Statsorden i hele Europa. Hvor heldbringende denne Forholdsregel har virket paa Naboestater en Rolighed, hvor velgiørende den har virket i selv, Neapel paa Vin ner og Fiender - derom hører man i alle den Jalienske Halvøes Lande kuns een Stemme. Hans Majestæt havde derfor paa samme Tid begivet sig til Troppau, for i Forening med Sine høie Forbundne at raadslaae om en Sag, der ikke allene var det Østerrigske Monarkie, men og saa hele det Europæiske Statsforbund af ustridig Vigtighed. J disse Raadslagninger yttrede sig en høist velkommen Overeensstemmelse af samtlige Hoffers Anskuelser over den Neapolitanske Revorlutions Oprindelse og Charakter, saavel som de Farer, hvormed den truede andre Stater. Skiønt særegne Forhold og egne vigtige Bevæggrunde bestemte den Brittiske Regiering til ei at tage Deel i det forenede Hoffers videre Beslutninger, og kun med visse Jndskrænkninger tillode den Franske Regierings Tiltrædelse, saa havde derimod Hans Majestæt den ikke ringe Beroligelse, at befinde sig i den fuldkomneste Overeensstemmelse med Monarkerne af Rusland og Preussen angaaende samtlige afhandlede Spørgsmaal, og tillige den behagelige Overbeviisning, at den forskiellige Stilling og Gang paa ingen Maade kunde forstyrre de Europæiske Magters Eendrægtighed eller Overeenstemmelsen af deres Ønsker og Bestræbelser. De i Troppau forsamlede Monarker besluttede, ei at anerkiende Retmæssigheden af den ved Rebellion og Vold bevirkede Omstyrtning, men nærede imidlertid det levende Ønske, at naae deres Maal paa en fredelig Maade, og ved saa meget som muligt at skaane det, ved indre Uordener allerede saa haardt angrebne Land. J denne Hensigt indbøde de Hs. Majestæt Kongen af Neapel til Laibach, for her, i Forening med de forbundne Souverainer, grundigen at overveie hans Riges nærværende og fremtidige Stilling. Denne Indbydelse blev understøttet af Hs. Majestæt Kongen af Frankrig. Efter en Artikel i den fremmede Lov, der skal regiere Kongerige begge Sicilierne, tør Monarken uden Parlamentets Tilladelse ikke overskride fine Staters Grendser. Kongen, der i Monark-Jndbydelsen saae et Vink af Forsynet, underkastede sig denne ydmygende Forskrift. Parlamentet gav sin Jndvilligelse; men den blev knyttet til en Betingelse, angaaende hvis Mening og Følge selv dens Ophavsmænd ikke kunde skuffe sig selv, og som de Maadeholdendes Ønsker og Forventninger allerede forud maatte ansee som intetsigende Skiønt Parlamentet var fuldkommen bekiendt med de forbundne Hoffers Grundsætninger og Synsmaade, paatvang det dog Kongen det Magtbud: at betragte den Spanske Constitutions Opretholdelse i Neapel som det eneste Øiemed og Grundlag for alle Underhandlinger med de forenede Hoffer. Med denne Indskrænkning blev der ingen anden Udsigt aaben for Kongen, end den: at finde det sidste Redningsmiddel for Hans Trone og Hans ulykkelige Land i Hans høie Venners Retfærdighed og Viisdom. Under saadanne Anspicier kom Hs. Majestæt, Kongen af Neapel til Laibach, og overbeviste sig strax om, hvor forgiæves det vilde være, at ville grunde nogetsomhelst Andragende paa en af de forbundne Magter uigienkaldelig forkastet Betingelse. Monarkerne tilkiendegav strax Hs. Majestæt: At det var Deres ufravigelige og faste Beslutning, ei at lade den Ham ved ubeføiet Vold paatvungne Constitution bestaae, og at, dersom man ei vilde beqvemme sig til frivillig at afstaae fra den usurperede Magt, hvilket man ønskede og haabede, maatte Vaabenmagten afgiøre Sagen, der var til Ende, saasnart det blev Hs. Majestæt Kongen af Neapel alene overladt, i Forening med de indsigtsfuldeste og redeligste Mænd i Hans Stater, at begrunde en retmæssig, velordnet og den varige Jnteresse af begge under Hans Scepter staaende Folkeslag tilfredsstillende Forfatning, og tillige tilstrækkelig indestaae Naboestaterne for deres Sikkerhed og Rolighed. Efter saadanne aabne og bestemte Erklæringer kunde det ikke blive skiult for Kongen af Neapel, at det især maatte være Hans Sag, i en faderlig Skrivelse at lægge Sin Søn, Prindsregenten, Sin Pligt paa Hiertet: at anvende alle de i Hans Magt staaende Midler til Landets Frelse. De kongelige Fredsord bleve ledsagede af udførligere Jnstructioner, som det Østerrigske, Russiske og Preussiske Cabinet havde udstædt til deres diplomatiske Agenter i Neapel. Udfaldet af disse vigtige Skridt vil afgiøre Kongeriget begge Siciliernes nærmeste Skjæbne.