Viborger Samler, 1794-02-24
Mandagen den 24de Februarii. Huusmusinus, (Fortsættelsen af No. 7. aar først een Ulykke træffer ind, følger sædvanlig altid fleere efter, og saaledes gik det i Polkwitz. Thi just da Borgerskabet atter exercerede, reiste der sig en Storm, hvis Lige man aldrig havde hørt, siden Kongen erobrede Schlesien. Det første, den tog med sig af Byens offentlige Bygninger, var Viiseren paa Raadhuusuhret, der formodentlig i Forvejen maatte have havt Skade. Man søgte i nogle Dage efter den, vel 2 Miile fra Staden; men man fandt den ikke, og havde heller ikke i Sinde, saasnart at lade giøre en ny, thi de, for den afrevne Haarpidsk udbetalte, 10 Daler havde gjort en temmelig Formindskelse i Raadokassen, følgelig blev Hullet i Uhrskiven utillukt. Jmidlertid da man endnu bestandig beskiestigede sig med Vaabenøvelsen, kom, imod al Formodning, og til Polkwitzernes almindelige Glæde, deres for 8 Dage siden forsvundne Overhoved springende paa Torvet. Alle rækkede, ham Hænderne, og raabte: J Jemine, Je mine, Man førde ham Hiem, og spurgte ham: hvor han havde været saalænge, og hvorledes det var gaaet ham, Med Forundring hørde man, han kom fra Liegnitz, og havde havt i Sinde, at gaae til Neumark under Garnisonen. Men neppe var han kommen ind i Liegnitz, førend han paa Raadhuus Kielderen traf Musikantersvenden, som han havde meent at være død, havde og til sin store Glæde opdaget, at Haarpidsken var voxet ham ligge saa lang igien, som den afrevne; og fortalde Alt, hvad de øvrige Giester havde snakket om. Jblant andre, Nyheder, som vare blevne ham fortalte af lystige Hoveder, fordi han faldt i Forundring over enhver Bagatel, meddeelte han og sine Medborgere denne: at Liegnitzerne, ved den tyrkiske Gesandts Ankomst, vilde paradere i deres Jægeruniform. Dette udmærkende Foretagende tilintetgjorde Polkwitzernes hele Glæde og det Haab, at gjøre den største Opsigt iblant de preussiske Undersaatter, og de kløede sig temmelig bag Ørerne. Man hentede atter Mester Hippe og spurgde ham, hvad der nu var at giø ve, for at beholde Prisen aleene for alle Stæder, Uden lang Betænkning giorde han det Forslag: at Enhver skulle tage en sort Kappe paa og stikke en Fiederbusk paa Hatten. Jndfaldet blev beundret og antaget, og man overdrog det til Hippe, at besørge Fiederbuskene, som han og med sin Kones Hielp forfærdigede. Man kan let forestille sig, at Exerceeringen blev dreven med meere Jver, thi den høie Giennemreisendes Ankomst nærmede sig alt meere og meere; kuns Skade, at Commandeuren saae endnu ingen Nytte af sin Møie. Den Eene blev staaende, den Anden vendte sig halv, den Tredie og Fierde stolprede og faldt saa lange som de vare paa Exerceerpladsen, den Femte og Sjette dreiede sig 2 Gange om paa Hælen, og Nogle vendte sig til Høire, Andre til Venstre, og dette giorde de endnu Dagen før Jndtoget. Denne Gang, da det var klart Veir, bleve de paa Torvet til Kl. 11, og, da de skildtes ad, bleve de, (som Byeskriveren udtrykde sig) under Livs og Siels Straf beordrede til Parade til næstpaafølgende Morgen ved anbrækkende Dag Kl. 5. Jngen gik vel meere beængstet til Sengs en Hippe; thi han saae forud, at han til Slutning maatte blive latterlig tilligemed de andre. Han overlagde nu med sine Aandskræfters hele Anstrængelse, hvorledes han skulde bære sig ad, for at gjøre sine Medborgere Svingningen begribelig, og tilsidst lykkedes det ham endnu. Han forestillede sig ret levende det Polkwitzer Torv med alle dets Bygninger; saae sit Mandskab staae, som forinthiske Piller, imellem Raadhuset og Slagterboden, og nu blev projecteret, hvad for Ord man kunde bruge isteden for til Høire og Venstre, thi derpaa kom det meest an. Han vidste, at han maatte tale saa naturligt som mueligt med Folkene, og nu var Planen færdig Raadhuuset laae til Høire og Slagterboden til Venstre, ligeud for Raadhuuset skulle de staae, følgelig vendte de Ryggen til Slagterboden. Han behøvede altsaa kuns at kommandere: Vender Ansigtet til til Slagterboden, saa Raadhuuset og R. havde han fuldkommen opnaaet sit Øiemærke. Over dette sindrige Jndfald loe han hiertelig, og sov ind fuld af Glæde. At hans Kommilitoner og snorkede Natten igiennem, lader sig naturligviis tænke. Endelig kom den saa længe forventede Dag; Himmelen var meget mørk, og det tegnede til, som vilde en vedholdende Regn tilintetgjøre deres hele Glæde. Neppe havde man hørt Klokken slaae 5, førend alle mandlige Beboere i Byen kom krybende udaf Huusene, som Muusene af deres Huller. Enhver havde smukt kiæmmet sit Haar, ifort sig sine Søndags Klæder og skiult sig med en sort Kappe. Alle bare Flinter af forskiellig Alder og Form i Hænderne, og om Lænderne allehaande Arter af Sidegevæhrer.