Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1814-01-04
første Æsthetiker, Herr Peder Oldtidens, Nutidens, og Fremtidens ypperste Digter, &c., &c., c., a., a., og Frue Schumageløs. Mageløs - Ordenes Misbrug beviser Begrebernes Misbrug. Kun Gud er mageløs. J det hele skabte Universum derimod er enten alting eller intet uden Mage; alting, fordi ingen Draabe Vand, ja, selv ingen efterabende Rimer, gandske ligner den anden, intet, fordi endog den største menneskelige Fuldkommenhed enten af andre, os maaskee Ubekjendte er overgaaet, eller efter Perfectibilitetslovens Fremskridning med Vished kan vente at blive overgaaet. Men, siger Lovtaleren, jeg kaldte Kunstnerinden saaledes, fordi hun endnu søger sin Mage. Vel Hun reiser rigtig nok igjenem Rusland, Sverrig, Danmark, Tydsklad. s. v., rimeligviis for at søge. Men i saa Fald undres jeg over, at hun i tvende Fag, hvori hun fremtræder, nemlig som blot Talerinde, eller som Skuespillerinde, ikke for længe siden har fundet sin - Mage, ne sin Mesterinde. Vi komme nu til Sagen. "Frue Schuz havde hos os det Hæld, at nyde en, ved glimrende Anbefalinger forberedet, yderst gunstig Modtagelse i Hovedstadens fornemmeste Kredse, hvorefter Mængden atter med Kulsviertroe lemper sine Meninger; og det Uhæld, at forgudes af offentlige Talsmænd, der ingenlunde forstode, at vurdere sand Fortjeneste, uden at skade den ved ubeviist og overdreven Roes. Unægteligen viiste hun sjeldne Talenter til Mimiken, endskjøndt hendes Figur saare tidt ikke svarede til de frivilligen valgte Characterer. Men hvorledes anvendte hun sit mimiske Talent? –Man paastaaer, at hun har skabt sig et eget Kunstfag. Mener man de Fremstillinger, hvori hun efterlignede Billedhuggeriets og Maleriets Mesterværker, Kun Uvidenhed kan da eftersnakke slig en urigtig Kjendsgierning. Som bekjendt var det Lady Hamilton i Neapel, Nelsons Gudinde, der først faldt paa, ved Forandringer af Drapperie, Stilling, og Gebærde at efterligne Kunstværker af et gandske beterogent Slags, og som en selskabelig Leeg kan sligt jo gjerne træde ind i Kortspillets Sted. Siden have flere, f. C. Neckers Datter, Frue v. Stael-Holstein, Friherre v. Seckendorf, der kalder sig Patrik Peale, og adskillige Andre fortsat disse mimiske Forsøg, og tildeels ophøiet private Forlystelser til offentlige Udstillinger. Dog hvad vinde vi derved? Alvorlig behandlet, bliver den hele Opfindelse i mine Tanker mere en Udartelse end en Udvidelse af den sande Kunst. Thi ingen Dødelig formaaer blot ved sin Figur paa en værdig Maade at efterligne Abildgaards og Thorvaldsøns Skabninger. Enhver skjøn Kunst har sin bestemte Omkreds, ligesom den bruger bestemte, saare forskjellige Fremstillingsmidler, og ingen af dem tør ustraffet vove sig ind i den andens Rige. Hvorfor og hvorledes vil endelig Mimiken frasige sig sin egen Selvstændighed, for blot at efterligne sine Søstre, Plastiken udtaler en enkelt stor eller skjøn Jdee, f. C. Zeus, Apollo, Venus, ved den høieste rad af Formens characteristiske Fuldrommenhed. Men naar saae man er Menneske af saa idelsk en Gestalt, Og om man end vilde antage, at Naturen eengang imellem kunde faae det Jndfald, at kappes med Kunsten; saa kan den dog ikke meddeele en enkelt Mand eller Qvinde mere end een fuldkommen Form. Og hvad da? Lad Kunstneren aldeles ligne en Apollo, nu, da kan han fremstille denne Gud i en lang Rad af Myther. Men ogsaa en J. os, en Herkulles, en Jason, en Theescus, Jommere hans medfødte Gestalt bestemt udtrykker en Apolles Væsen des mindre kan den bruges til at characterisere og fremstille andre Jdealer. For saavidt begge Kunster bruge menneskelige Former, kan Mimiken dog nogenlunde efterligne Billedhuggeriet. Men næsten til Barnagtighed nedsynker den, naar den vil indlade sig i en Vedde kamp med Maleriet. Denne underfulde Blanding af Farver, af Lys og Skygge paa en Flade, for ved tilsyneladende Former at udtrykke een og anden poetisk Jdee, kan aldrig gjengives ved Mennesker. Thi her have vi stedse virkelige, bestemt udtrykte Former. Om end Frue Schätz, som den angerfulde Magdalen, ligger nok saa udtryksfuldt paa Gulvet; stedse seer jeg dog mere en Billedstøtte, end et Maleri. Viser hun mig derimod den forfængelige Magdalen i en rigtig nok alt for lang Række af Scener; saa veed jeg med Vished, her er ingen Efterligning af Maleri, der blot. fremstiller et eneste Øieblik, her er kun Mimik Dog forsvinder da ikke det store Pralerie, den nye, selvskabte Kunst? Mimikens Misbrug viiste ogsaa sin vanskabende Jndflydelse paa Frue Schutz, som Talerinde og Skuespillerinde, og kun derfor har jeg tilladt mig et Par Ord, som ellers kunde ansees for et Udenværk, (Hors d'oeuvre). En idelig Øvelse, en sjelden Færdighed i miniske Bevægelser og Stillinger, og et udmærket Talent, som dagligen blev opflammet ved almindeligt bifald, alt dette havde frembragt hos Kunstnerinden en uovervindelig Lyst til stedse at maale, istedet for at udtrykke Digterens Tanker og Følelser. J en rørende Rolle, i Kotzebus Octavia hørte jeg saaledes, (som jeg uden Overdrivelse tør paastaae, ikke et eneste Ord, der forenede Sandhed med Skjønhed; ikke et eneste Ord, der kom fra Hjertet og gik til Hjertet; ikke et eneste Ord, der aabenbarede for os den ædle Huustroe, den gode Søster, den ømme Moder, den høimodige Romerinde. Holdt man derimod Ørene til, saa nød Øiet rigtig nok en riig Følge af særskilte, omhyggeligen, ja, ængstligen forberedede, maleriske Tahleau, der imidlertid manglede den bevægelige Sammenhæng, hvorved Spillet alne bliver et Heelt. Desuden har Hendes Foredrag en til Vane bleven Feil, som Kunstkritiken aldrig kan tilgive, fordi den udelukker al Virtuositet, jeg mener en vis melodisk Sats, en eenslydende Sang, der alt for ofte blev igjentagen, især i de Øieblikke, da hun glemte Digterens Værk, for at tænke paa et eget, paa et følgende Tablegn, og hendes Sang bliver endog til Unaturlighed, fordi hun ender de Perioder, der kræve Stemmens Synken, til Hvile, ved bestandig stigende Toner. Vee den danske Talerinde eller Skuespillerinde, der kun en eneste Gang havde begaaet saa grove Feil. Et Folk, der beundrer uægte Mønstre i de skjønne Kunster, tilbeder Afguder, og kan neppe undgaae den fordærvede Smags Aag. Det Svundne og Kommende. (Skrevet til en Ven.) Non, si male nune, et olim Sie erit. Hor. Seer Du, de svandt, de gamle Aarets Dage? De gik til længe søgte Hvile hen: Vor Kummer følger dem og Alles Klage, Og tabte Held hjemsøger og igjen. Til Jntets Dyb hver dunkel Stund nediler, Hvis Øieblikke vakte Jordens Graad, Og mod os længselfulde atter smiller Snart glemte Tiders evigskjønne Daad. Den hulde Fred, og Fredens milde Dyder, Omvundne af den grønne Oliegreen, Mod Strømmen værne, der med Kraft indbryder Selv gjennem Danmarks gamle Kampesteen Den vilde Strøm, der blodig Krig sig kalder, Hvis Vei er Sorg - og Qval - og rædsom Død, Tilbage til sit Udspring atter falder Og endt er Jordens Klagesuk og Nød. Saa kun vi ønske tør - vort korte Øie, Du veed min Ven! ei seer i Fremtid ind Kun han, der troner i det fjerne Høie, Kun han kan see fra Himmelborgens Tind; Vi vandre om blandt Mørkets Skyggehære, Død er vort Liv, kun Nat vor lyse Dag, Taalmodig Blikket tætte Bind maa bære, Som til at løbne Haanden er for svag. Men dog vi gjætte maa, det blev og givet Og, hvæler Blikket da paa Tiders Gang, Vi see, at Alt gjentager sig i Livet: Som Sorgens Skrig, saa Glædens Guddomssang; Og derfor, elskte Ven, med freidigt Hjerte Det Kommende vi tavs imøde gaae, Det Almagtsbud, der gav os bitter Smerte, Vor Barm vil atter lade Lindring faae Hint Fredens Smil, som Krigens dumpe Torden, Lig arme Flygtning, og fra By til By J Øst, i Vest, i Syd, i kolde Norden, Jgien vil plante os sit BlomsterlyOg Ro og Sikkerhed vil atter følge Gienkomne Færd i Dans det gamle Land, Bag Ploven Bonden og paa sølvblaa Bølge Det stolte Dannerslag til fjerne Strand S. HerDen ældre Verdens Handels Forskiel fra den nyere. (Slutning. - See No. 104 forr. Aarg.)