Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-01-27
Nyeste. Skilderie af Kjøbenhavn. - Ca Femtende Aargang. No. 8. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 27 Januari 1818. Om Skatter og deres Natur. Skal en Stat kunne bestaae, saa maa ethvert af dens Lemmer bidrage til dens Vedligeholdelse. Naturen selv lærer os dette, naar vi kaste et Blik paa en Biekube. Bierne kjende intet til Stats love, men desuagtet bidrage de dog alle, hver paa sin Maade, til det Heles Tarv. Men hvad der hos disse ufornuftige Skabninger tilveiebringes ved en blind Naturdrivt, det maa i Borgersamfundet fremskaffes ved Love. J Begyndelsen af Staternes Opkomst var det let at bestemme disse Bidrage. Deels vare Alle lige formuende, og Bidragene kunde derfor ogsaa være lige; deels bestod Formuen kun i Jordens Producter, og intet var derfor lettere end at bestemme, hvor meget. Korn, hvor megen Frugt, hvor mange Qvægstykker hvert Statslem, skulde svare. Men ligesom Staterne alt mere og mere udviklede sig, jo uligere Eiendommen, som en Følge heraf, blev, desto vanskeligere var det at ordne dette Afgivtsvæsen paa en klog og billig Maade. Selv Landmanden, der mindst af Alle forlod den oprindelige Naturstand, kom dog til at staae i forandrede Forhold til Stædernes Beboere, og hans Jndtrædelse i Statens Krigstjeneste gav, blandt andet, hans Stilling en anden Retning. Medens hans Søn og Tvende kaldtes til Fødelandets Forsvar, formindskedes allerede, ved dette Afsavn, endeel af hans Formue, og jo mere de større Stæders Tal voxte, desto nødvendigere blev hans Deeltagelse i deres Tarvs Fremme. Han kom saaledes snart til at staae i dobbelte Forhold. – Fra nu af var det høist vanskeligt for Staten at ordne disse Bidrag paa en tilbørlig Maade. Allerede Ordet Skat og Beskatning (paa Tydsk: Schatz og Beschattung), ligesom Taxer af det Latinske Toxatio, viser aabenbart, at man nu maatte skattere Borgernes Ævne, for derefter at bestemme det Bidrag, hver af dem skulde yde. Men al Skattering bestaaer i Gisning og leder til Uvished. Hvorledes man end har sig ad, udsatte man sig for at feile. Vilde man beskatte alle lige, saa raabte den Fattige, hvorfor skal jeg betale ligesaa meget som min rige Nabo, der eier ti Gange saa meget som jeg!" Vilde man beskatte den Rige forholdsviis høiere end hiin, saa raabte han, hvorfor skal jeg betale saa meget mere, Jeg nyder jo hverken større Beskyttelse af Staten, eller faaer det, jeg behøver til mit og Mines Ophold, en eneste Hvid lettere end den Fattige, Den Formue, jeg eier, har Staten ikke skjænket mig, og mister jeg den, ved et eller andet Uheld, saa faaer jeg ingen Erstatning derfor. Er Staten, et Selskab, hvorfor skal den da være forskjellig fra hvert andet Selskab, hvor Contingenten er lige for Alle?" - Enhver Upartisk maa tilstaae, at den Rige unægteligen, fra en vis Side betragtet, havde Ret. Staterne indsaae det vel ogsaa men nu indtraf der Trængselstider, hvor man behøvede øieblikkelig Hielp, og til hvem skulde man henvende sig? Den Fattige eiede kun lidet, og kunde altsaa yde lidet. Man holdt sig derfor af et Slags Nødvendighed til de Rige, og disse hengave nu endeel af deres Formue, ligesom de danske Qvinder i Svend Tveskjægs Dage, deres Smykker, for at hielpe Regenten og Staten. Hvad der i Begyndelsen var en Hædersdaad og Høimodighed, det blev omsider til en Pligt, og nu troede man at intet var billigere, end at man udregnede og fastsatte, hvor meget enhver, efter sin Formue, skulde svare i Skatter. - Men nu forvildede man sig ogsaa alt mere og mere i den mørke Labyrinth. En sikker Maalestok var her næsten umueligt at finde; thi de fleste Mennesker kunne ikke skattere sig selv med Vished, langt mindre Andre, og at holde Control med Folks Formue, er jo en reen Umulighed. Da Principet, hvorfra man gik ud, mere grundede sig paa, at det var smukt og anstændigt, at den formeentlige Rige gav forholdsviis mere end den formeentlige Fattige, saa var det mere Høimodighedsfølelse end den strænge Ret, der bestemte den Formuen des Skatter. Følgen heraf var, at de sindrigste Hoveder omsider piinte deres Hjerne med at udfinde forskjellige Former for Afgivterne, og at de ikke altid vare lige heldige, er begribeligt. Formernes Mangfoldighed, saavelsom Midlerne, hvorved Skatterne skulde ydes, gav det Hele et mere broget Udseende end det vilde havt, om man havde fordret de forskjellige Skatter paa een Maade, nemlig ved Penge.