Berlingske Tidende, 1836-02-23
Frankerig. Den ministerielle Crise er endnu langtfra ikke forbi. Den 13de væddede man i Deputerede Kamret om, at der endnu vilde medgaae otte til til Dage. Talen er slet ikke længer om Hr. Dupin, og angaaende de tvende andre Candidater af tiers parti paastaae rigtignok nogle Blade, at man havde begyndt nye Underhandlinger med de Herrer Sauzet og Passy, men hiin har udtrykkelig modsagt et saadant Foregivende. Den 13de om Aftenen havde Hr. Mole atter været hos Kongen, og Courier vil vide, at han, i Forening med Hr. de Montalivet havde overtaget at danne det nye Cabinet. Paa de Lister, der ere i Omløb, komme stedse nye Navne, blandt andre de Herrer Suppey, Molien, Gasparin, saagar Lamartine. Men Moniteuren tier endnu om hele Sagen. Man mener at Pairs-Rettens Dom over de Anklagede i den Fieschiske Proces vil falde den 14de d. M. eller dog i den paafølgende Nat. Mødet den 14de dennes aabnedes først Kl. 1. Der er endnu lun Hr. Paillets, Boireaus Forsvarers Duplik og maaskee nogle Ord fra Hr. Chair d'Est-Ange for Fleschi tilbage. Allerede i Mødet den 13de tilbød man denne Ordet; men han svarede, at han ansaae Fieschis hidtil havte Forsvar ved de Herrer, Patorni og Parquin for tilstrækkeligt, og at han - skjøndt Fieschi ønskede at han skulde tale kun i det Tilfælde vilde tage Ordet, hvis Fieschi atter skulde blive angrebet i Defensorernes Duplikker for de andre Anklagede. Men selv da vilde han indskrænke sig til Forsvar i Ordets snevreste Forstand, da han nemlig fast havde besluttet, ikke at fremme noget, der kunde blive anseet som en Beskyldning mod en af de øvrige Anklagede. – Man er meget spændt paa, om Pairs=Retten vil beslutte sig til, paa Fieschis Angivelser, der kun svagt understøttes af Nina Lassaves Udsagn (mod Mo rey) og af den Medanklagede Boreaus Forklaringer (mod Pepin), at fælde Dødsdommen over Moren og Pepin. Dette synes neppe muligt efter deres Defensorers, især Hr. Duponts, indholdsrige Forsvarstaler. Hr. Duponts sidste Duplik frembød atter en Række saare betydelige Momenter mod Fieschis Sanddruhed. Han begyndte med at pege hen paa den Uret, som Stats-Procureuren havde gjort sig skyldig i, ved at paakalde Dommernes politiske Anskuelser og Lidenskaber, istedetfor at han burde have paakaldt deres Retfærdighed. Alle de Tirader, som General-Procureuren havde løsnet mod Republikkanismen, vare den foreliggende Sag aldeles uvedkommende. Det vilde tillige være ulogiske og uklogt at gjøre Republikkanismen ansvarlig for denne Forbrydelse, om den end virkelig var blevet begaaet eller fremskyndet af en Republikkaner, hvilket dog ikke var Tilfældet. Som bekjendt, har man tilskrevet Ravaillaes Misgierning religiøse Motiver, Damiens Misgierning Hengivenhed for det, af Ludvig Lyde mishandlede Parlament, og Louvels Forbrydelse krænket Patriotisme, der ikke kunde tilgive Bourbonerne, at de vare komne tilbage i Frankerigs Fienders Bagage-Vogne. Saalidet som man nu tør dadle Religionen, Parlamentet og Patriotismen, fordi de ere blevne misbrugte og mishandlede, ligesaalidet kunde Republikkanismen gjøres ansvarlig for en Republikkaners Forbrydelse. Det vigtigste Punkt af dette duplinaire Forsvar frembød en Hentydning paa den, hidtil kun foreløbigt paa Tale bragte Omstændighed, at Fieschi først da var skredet til Tilstaaelser og Angivelser med Hensyn til sine foregivne Medskyldige, da man havde givet ham Haab om, at han ved oprigtig Bekjendelse kunde vinde Fordring paa Naade. J lang Tid havde han slet intet tilstaaet, men meget mere bestandig udgivet sig for Görrard og jamret, over sin foregivne Kones og sine Børns Skjæbne. Hiin Dag havde Præsidenten sagt til ham: Tal De J Deres egen Skjæbnes og i Deres Børns Skjæbnes Navn opfordrer jeg Dem dertil – Det havde virket, og da nu ogsaa Hr. Lavocat blandedes i Sagen, da havde Fleschi calculeret sifsigt, at, hvis han angav Medskyldige og ret gjorde dem mistænkelige, naar han fremstillede dem som de egentlige Concipister af den kongemorderiske Plan og sig selv som et villieløst Værktøi, naar han endelig stillede Hr. Lavocat i et ret vigtigt Lys, tilskrev ham Kongens underfulde Redning, at han da turde imodesee en mildere Bedømmelse og i det værste Tilfælde gjøre Regning paa et Knæfald, som Lavocat for hans Skyld vilde gjøre for Kongen. Hr. Lavocat gjorde en benægtende Pantomine. Hr. Dupont bemærkede dette og raabte: "Hvis FieschisUdsagn vare sande, da maatte Hr. Lavocat være et meget utaknemligt Menneske, hvis han ikke opbød alle Midler til Fleschis Redning. Endvidere viste Herr Dupont, hvorledes Hr. Lavocats Samtaler med Fieschi kunde have givet denne sidste – mod hiins Villie - Anledning til, at bringe sine Udsagn mod Morey i Overeenstemmelse med Nina Lassaves Forklaringer. Undersøgelses-Acterne havde nemlig staaet til Hr. Lavocats Raadighed, og da havde vel han, hvem Criminal-Processens Principer formodentlig vare temmelig fremmede, i Samtalens Løb forraadt Flesch i Adskilligt over sammes Jndhold. Kun saaledes kunde det forklares, at Fleschi, som hidtil slet intet havde sagt om Biomstændighederne ved Moreys foregivne Medvirkning, pludselig var traadt frem med slige Angivelser over dette Punkt, som de forefindes i Protocollen over Nina Lassaves Forklaringer. Først fra den 11 Sept. havde Flesch i kunnet faae Underretning om Ninas Udsagn, og først fra denne Dag af havde han begyndt, ligesom Rina at tale om Detaillerne ved Morens Medvirkning. Hvorlidet Sandt der laa i, naar Fleschi paastod at han ønskede Døden, det fremlyste af hans Billet til GeneralProcureuren, der blev skrevet under Undersøgelsen; den lod saaledes: "Jeg beder ikke om Naade. Jeg veed, at jeg er uværdig til samme. Skulde imidlertid Regjeringen til Belønning for den vigtige Tjeneste, jeg kan yde ved at afsløre det hele Complot, vilde lade Naade vederfares, da vil jeg modtage den med Tak. Endnu fremhævede Hr. Dupont, at Moren, ifølge Anklagens Forudsætninger skulde have aflagt sin Bekjendelse til Rina Lassave paa en Tid (d. 29de Juli), da han troede, at Fieschi var omkommet ved Attentatets Fuldførelse. Det Modsigende i en saadan Paastand laa klart for Dagen. Sluttelierklærede Hr. Dupont, at hvis det ikke skulde være lykkedes hans ringe Talenter at levere det øjeblikkelige Beviis for Morens Uskyldighed, saa vilde han i det mindste have Retten overbeviist om, at den gyldigste Tvivl gjorde sig gjeldende mod Mo reys Medskyld. Men i Tvivlstilfælde maatte man dømme absolutoriske. Eller og Retten agtede at domme: "Da det er tvivlsomt, om ikke More hører til Fleschis Medskyldige, saa dømme vi ham Derpaa tog Pepins anden Fortil Døde." svarer, Hr. Philip Dupin, Ordet for denne. Ogsaa han udkastede et Billede af Fieschis Liv, og spurgte, om det var muligt, ifølge en simpel Forbryders Udsagn, der havde været Tyv, Falskner, Morder, som allerede var blevet dømt til en infamerende Straf, saa at han – uanseet den sidste Forbrydelse aldrig havde kunne tilstedes at aflægge edeligt Vidnesbyrd – om det var mueligt, ifølge et saadant Menneskes Udsagn at lade et Hoved falde. Motivet til Fleschis sidste Forbrydelse søgte han i det Haab, som denne vel havde næret, under den ved Kongemordet opstaaede Forvirring, i Forening med sine fortjente Galgekammerater at plyndre Paris. Mod Pepins Medskyld gjorde handen Omstændighed gjeldende, at Fleschi ikke havde kjøbt Rebet og Jernstangen, som han brugde til Maskinen og til sin Flugt, hos ham, der dog havde slige Materialier i sin Bod. Hvis man af PepinsHandelsbøger vilde argumentere mod ham, saa oversaae man, at Papin maatte have været den største Dumrian, hvis han, ikke uvidende om, at de Fieschi givne Penge skulde anvendes til Attentatet, dog havde indført dem i sine Bøger som givne til FleschiEfterat han endnu engang var kommet tilbage dertil, at den Rimbus maatte forsvinde, hvormed Fieschi understøttet af General-Procureuren, havde søgt at omgive sig - i hvilket Øjemeed han endnu meddeelte, at Fieschi, medens han arbeidede hos Hr. Cannes, havde bedraget sine Medarbeidere, stillede han den snue og udlærte Fieschi ligeover for den frygtsomme, forknytte og eenfoldige Papiin, og spurgte, om det under saadanne Omstændigheder var muligt, at antage denne sidste for Sjælen i Complottet, hvorfor Fleschisøgte at udgive ham. Sluttelig haabede han, at Retten, om den end mod al Formodning skulde finde Popin skyldig, dog med Mildhed vilde gaae til Værks med denne ulykkelige Familiefader, der, opvoxet i en revolutionair Tid, maaskee havde indsuget Grundsætninger, hvis Strafbarhed hans svage Aand ikke var istand til at gjennemskue. En mild Dom vilde saameget mere samme sig for Retten, da denne Proces forhaabentlig i lang Tid vilde være den sidste, der bragdes for dens Jurisdiction.