Den Vest-Sjællandske Avis, 1817-09-27
(Fortsat.) Kaste vi et Blik tilbage i Gangen, af den nærværende Krig i Amerika, som er Nutidens vigtigste Begivenhed, og som man bør gjøre sig nøie bekiendt med, fordi dette høist rimeligt at den vil snart drage meget vigtige politiske Følger efter sig; saa støder man paa meget vigtige og erindringsværdige Kiendsgierninger. Man finder herom i den engelske Journal Correspondenten, som udkommer hver anden Maaned i London, en Oversigt af Gangen i Revolutionen i det spanske Amerika, og af det System, som det engelske Ministerium har iagttaget derved, og som fortiener en saameget større Opmærksomhed, som den skal være forfattet under det engelske Ministeriums Veiledning; den indeholder egentlig et Forsvar saavel for Ministeriet selv i Henseende til dets Forhold under denne Krig, som for den spanske Regiering. Det hedder deri at dersom det engelske Ministerium, for at rette si efter et Parties Ønske, havde understøttet Jnsurgenterne med Vaaben og Penge, saa havde en Krig, med Spanien været uundgaaelig, hvori andre europæiske Nationer vare nødvendigen blevne indviklede, og som paa nye havde styrtet Verden i lang varige Krige, og havde England først antaget sig Coloniernes Sag og derpaa forladt dem, saa havde det været en Plet paa det engelske Folks Characteer. Et saadant System havde især været dadelsværdigt i et Tidspunkt, i hvilken det med saamegen Roes forsvarede Spaniens Uafhængighed, hvilket Land fik sine fleeste Resoureer fra sine Colonier. Spanien har især feilet deri, at det har forsømt at forbedre sin Agerdyrkning, men derimod lagt Vind paa at hæve sine Fabriker, og søgt ved strenge Jndskrænkninger af Handelen paa Colonierne at forskaffe dem Afsætning i disse. En Følge deraf, var at en grændsels Smughandel blev dreven i Colonierne, som aldeles fordærvede Nationens Charakteer. Spaniens Colonier vare stedse en Gienstand for de europæiske Magters Jalousie, fornemmelig formedelst deres riige Sølv- og Guldminer. Ogsaa i England har denne Jalousie yttret sig ligefra Dronning Elisabeths Tid og indtil den sidste Expedition mod Buenos=Ayres. Tidspunkten kom endelig, paa hvilken England kunde see sine Ønsker opfyldte; men en streng moralsk Følelse afholdt det fra at benytte sig af det; uagtet Spanien ligesaavel som Holland og Frankrig søgte at oppuste Oprørsaanden, dengang da Englands nordamerikanske Colonier insurgerede. J Aaret 1809 erklærede den spanske Central-Junta, at de amerikanske Spanier skulde nyde samme Rettigheder som de europæiske; smigrede herved, vedbleve Amerikanerne at understøtte den daværende spanske Regiering med Guld, Sølv og Krigs-Fornødenheder, Men istedet for at holde sine Løfter giorde Juntaen ikke noget Skridt for at opfylde det; man besatte ikke allene alle Embeder med deres europæiske Tilhængere, (hvorover man meest besværede sig i Amerika) men oprettede endog nye. Det spanske Handels Monopol blev endnu meere skiærpet og blev følt paa en saameget meere omfindtlig Maade, som at hele Spanien var besat af de Franske paa Havnene i Cadix, Malaga og Corunna nær. Ved denne Fremgangsmaade bleve Amerikanerne forbittrede paa den spanske Regiering og bleve stemte for den Jdee at oprette Republiker, som kunde træde i Alliance med England. Da Central-Juntaen blev i 1810 ophævet i Spanien og et Regentskab blev oprettet i dens Sted, saa herskede der et Slags Jnterregnum; alle spanske Havne bleve nu tillukkede for at forhindre at ingen Rygter om Krigsbegivenhederne skulde naae til Amerika; men ved Skibe fra Gibraltar bleve Efterretninger. ne om Spaniens Vanheld bragte til Colonierne. Uden at vente paa officielle Beretninger, og da de troede, at hele Spanien var i de franskes Magt, oprettede Provinsen Carracas, Øen Cuba og Kongeriget Buenos=Ayres egne Regieringer som rigtig nok regierede i Ferdinand den 7des Navn, men i Grunden vare aldeeles uafhængige, og det førend de endnu erfarede at et Regentskab var oprettet i Spanien og erkiendt af Folket, Regentskabet sammenkaldte de Cortes; men disse formaaede ikke videre at standse de Skridt, som eengang vare gjorte af Colonierne. Under Friehedens Navn havde denne Forsamling blot til Formaal at befæste sin egen Magt; men Amerikanerne forholdt sig som uafhængige Stater, og søgte at underhandle med England. Men Lord Liverpool anbefalede den brittiske General Layard som den nærmeste europæiske Chef i et Brev af 29de Juli 1810 paa den eftertrykkeligste Maade at søge at mediere Stridighederne imellem Spanien og dens Colonier, og for at forebygge al Mistanke, saa meddeelte han Regentskabet en Copie af Jnstructionen. Det engelske Ministerium paatog sig nu den vanskelige Forretning at mægle imellem Spanien og sine Colonier paa den Basis som Juntaen og selv de Cortes, havde lagt ved dens egne Decreter; men da disse lode sig lede af Juntaen og af Pøbelen i Cadix(Cortes havde dengang deres Sæde i Cadix, og Cadix var den Stad, som hidindtil havde været i Besiddelsen af Handelsmonopoliet paa Colonierne, saa frygtede de for at deres Anseelse skulde tabe sig ved Mediateurens Anseelse, og forkastede Tilbuddet efter heftige Debatter og med en stor Majoritet, uagtet alle amerikanske Medlemmer af Forsamlingen paa to nær, stemmede med Minoriteten. Nu var Sværdet draget; Colonierne gik i fuld Opstand; de heftigste Demagoger ledede Forsamlingen i begge Lande; uagtet de første Chefer for Revolutionen i Amerika bleve opoffrede af saadanne, som endnu vare meer blodtørstige, saa havde Lidenskaberne saaledes bemægtiget sig alle Gemytter i Amerika, at selv efterat den fangne Monark var indsat paa nye i Spanien, saa kunde hans Anseelse dog ikke oprettes igien i de revolutionerede Provinser. – (Denne officielle og paalidelige Skildring af Revolutionens Gang i de spanske Colonier er af den største Vigtighed, da den først lærer os at Colonierne ikke have saamegen Uret paa sin Side, og for det andet at Storbrittannien, nu da Spanien føler Vanskeligheden ved og maaskee Umueligheden af at betvinge sine Colonier og anholder og dens Mægling, ikke vil paatage sig den paa andre Vilkaar end at Spanien skal indrømme Colonierne alle de Rettigheder, som Juntaen har lovet den, nemlig at de skulle regieres af indfødte Embedsmænd og ikke af europæiske Spanier, forsvares af indfødte Tropper og nyde en uindskrænket Handels=Friehed med alle Stater; men dersom Spanien skulde indrømme disse Betingelser og som dog vist ikke vilde nu bevæge alle Colonierne til at underkaste sig, især ikke Buenos Ayres, Chili og Venezuela, saa vilde dog denne Underkastelse være for et Syns Skyld; Spanien vilde faae en liden eller ingen Nytte af dem; de vilde ikke taale nogen Jndskrænkning og blive i Stand til at rive sig løs fra Moderlande naar det skulde være; desuden vilde Colonierne ved at indrømmes disse Rettigheder saa hurtigt tiltage i Velstand, at deres Afhængighed af det langt mindre, og saa langt bortliggende Spanien, vilde blive i Tidens Længde aldeles utænkeligt. Hele Qvæstionen gaaer ud paa følgende: enten maae Colonierne holdes i en vis Svagheds Tilstand og saaledes blive underkastede Spaniens Herredømme; eller de maa blive rige og blomstrende som hine; eller de maae strax tilkæmpe sig deres Friehed og siden blive rige og blomstrende; den offentlige Opmærksomhed maae nu fortrinligen være spændt paa hvorledes denne store politiske Knude, hvorpaa hele Menneskeflægtens Skiæbne for en stor Deel beroer, vil blive opløst. – Føle de Mennesker, som med Rolighed tænke over hvad der foregaaer her paa Jorden, nogen Jnteresse for at de spanske Colonier maatte blive frie, saa kommer det vist ikke deraf, at man troer at Menneskene ville blive mere lykkelige og meere fuldkomne i det republikanske Amerika, end i de monarchiske Stater i den oplyste Deel af Europa, men deraf at man interesserer sig for Culturens Udbredelse, Jordens bedre Dyrking, en fuldkomnere Afbenyttelse af Naturens Gaver og for Menneskeslægtens Formerelse; det strider mod Naturens Orden og formodentlig ogsaa mod Albestyrerens Hensigter at den største og af ham rigeligt begavede Deel af denne Klode skal for bestandigt blive afhængig af den mindste Deel deraf og forblive i en svag og kraftesløs Tilstand. Og bliver Amerikas Friehed og Frem blomstring en Følge af den franske Revolution og af Napoleons uretfærdige Angreb paa Spanien; og fra hvilken Tidspunkt af, al hans Lykke hentæredes, saa have vi atter heri et paafaldende Beviis paa, hvorledes Albestyreren vel ikke foranlediger at Menneskene foretage sig lastværdige Handlinger forat der kan fremkomme noget godt deraf, men vel tillader at de maaskee, naar de ere til Gavn fordet Heele. – Det er paafaldende at vor lærde Landsmænd, den nu Nationaliserede Franskmand, Malthe Bruun, ikke har fæstet sine Blikke paa disse Betragtninger, naar han i en ganske nye Afhandling erklærer sig saa heftigt imod Jnsurrectionen i Amerika, og skildrer paa den ene Side Spaniens Ret til at tvinge sine Colonier til Lydighed og paa den anden Side Jnsurgenternes oprøriske og illegitime Aand. – At disse Colonier forresten ikke ere skikkede til at udgjøre egentlige Friestater som den nordamerikanske Republik og at de om de endog blive frie, dog formodentligen ville snart gaae overtil Enevolds Regieringer, kan man gjerne indrømme ham.