Adresseavis for Børn, 1782-01-30
En Scene fra sidste Sommer. (Begge Naboebørn, henved 11 til 12 Aar gamle, Charlotte med en Kurv paa Armen og en Vandkande i Haanden. Hun gaaer forbi Leonores Haugedør, hvor denne sidder og læser.) Charlotte. See her, Leonore, Kom nu og gaae lidt med mig. for Børn. Leonore (sukkende og med Taarer i Øynene. imedens hun seer op.) Ach ney, Charlotte, jeg kan nu ikke gaae med dig. Charl. Kan du ikke? Hvorfor er du bedrøvet? Hvad feyler dig, (hun gaaer tæt hen til hende) Leon. Ach, jeg læser her i saadan en meget smuk Bog! Man bliver ret saa føelsom derover, at man kan ikke andet end bedrøves under Læsningen. Charl. Fyl det kan aldrig være nogen smuk Bog, naar man bliver bedrøvet over at læse i den Leon. Mener du ikke det? Charl. Ney. Thi hver en Bog, som min Moder læser for mig, gjør mig altid fornøyet. Leon. Ach, du kjender da ikke Siegwart, Charl. Den fattige Sievert Jo vist kjender jeg ham. Der vil jeg nu just gaae hen. Hans lille Frits er saa syg, og jeg vil bringe ham nogen Mad, som kan være ham tjenlig. Leon. Du er ikke klog, Pige Siegwart, siger jeg. Det er den Bog, jeg læser, og den Charl. Siegwart, Ney, den har jeg aldrig hørt tale om. Hvad er det da for en Bog Leon. Ach, det er en Historie om to Folk, som elskede hverandre saa inderlig, og saa hæftig, og saa Charl. Elskede de hinanden, Naa, det er jo smukt, og ikke noget at bedrøves over. Vi elske jo ogsaa hverandre, og er det ikke smukt, Leonore, ere vi ikke ret glade derover begge To(hun sætter sig ned hos hende) Leon. Jo vist. Men dette er en gandske anden Kierlighed. Den er ret saa traurig, og saa bedrøvelig, saa Charl. Men det kan jeg ikke lide. (hun reyser sig op) Leon. Det kommer deraf, at du ikke kjender Bogen. Bliv nu hos mig, saa vil jeg fortælle alting. Det er saa allerkjereste smukt, at Charl. At jeg ogsaa skulde blive bedrøvet og græde. Jkke, Ney, det vil jeg ikke. Leon. Ach jo Du skal gjerne ville græde med mig, Hør nu bare Charl. Ja, naar du vil følge med, og fortælle mig det paa Veyen, naar vi gaae sammen. Thi Avis Thi den lille Frits er meget sulten, og jeg vil saa gjerne fornøye ham. Leon. O Snik, Snak, med din lille Frits Lad den Dreng bie; han døer ikke saa gesvindt af Hunger. Jeg skulde ogsaa i Eftermiddag have været henne i Besøgelse hos de smaa H. De har ladet mig bede meget derom, og den Ældste af dem er syg, men jeg sagde, at jeg havde Hovedpine, og Charl. Saa løy du jo, Leonore? Leon. Ja, jeg kan ikke gjøre ved det. Det er alt for smuk en Historie, og jeg vilde saa gjerne have den udlæst. Charl. Men gjorde det dig dog ikke ondt for den stakkels syge Haar Leon. O, hun har det nok ikke saa hæftigt Der er dog ingen af dem, som veed noget andet, end at lege. Charl. Ja, vi komme jo ogsaa sammen, forat lege, og for at være fornøyede, naar vi har været flittige. Og de smaa H. ere altid ret flittige, og saadanne gode, gode Børn. Hielpe de os ikke strax, saasnart en af os vil have noget færdigt? Og naar en af dem har noget, som en af de andre har Lyst til, give de den det da ikke strax Leon. Du siger, at de ere slittige, hvad gjøre de da Spinde, strikke, sye, luge i Haugen, det seer man dem gjøre, men det samme kan jo enhver Bondepige. Siig mig derimod, har du nogentid seet en eneste af dem, at stiele sig bort fra sin Spinderok, som jeg, for at læse en rørende Historie i sin Eensomhed, Jeg troer, de tossede Piger kunde være i Stand til at le ad min Siegwart. (hun saae i det samme, at Charlotte fangede en Sommerfugl, og holdt Haanden for Øynene) O, for Himlens Skyld, hvad gjør du nu, Charlotte, O det arme Dyr, Charl. Jh, hvad er der paa Færde Leon. Ach du piner det stakkels uskyldige lille Dyr Charl. Piner, Ney, jeg gjør ikke. Jeg vil kun have den Fornøyelse, at betragte den ret nøye Ach see, hvor smuk den er, See engang, ret paa den: Leon. (med Haanden endnu for Øynene) O ney, ney, jeg kan ikke taale at see paa sligt; og saa lad den dog flyve! for Børn. Charl. Ja, naar jeg først ret har betragtet den. O see dog, hvilken deylig Klædning vor Herre har givet den. Den har meget, meget smukkere Farver, end din Moder har til at brodere med. Leon. O, hvad kommer Farverne mig ved Ney. Charl. Og de underste Vinger, hvor fine og deylige. See dog, jeg beder dig, see dog, og bliv henrykt over denne Deylighed. Jeg kan ikke blive keed af at see paa den. Leon. Ney, jeg vil ikke see hen til dig, det siger jeg dig, førend du har sat det uskyldige Dyr i Frihed. Charl. Nu vel, der flyver den da Men er du ikke en Tosse, at du ey kan fornøye dig ved noget, som vor Herre har skabt saa smukt Det er dog insindegange bedre, end at læse i en Historiebog, som man maae græde over. Leon, aabner Øynene) Nu, det er mig kjert, at du slap det stakkels Dyr igjen Charl. Du er ikke klog, Pige Saadan var du ikke, førend du fik disse Bøger at læse i Ney, jeg vil aldrig i mine Dage læse saadanne Bøger, som gjøre en saa tosset og saa bedrøvet. Var det ikke bedre, at du gik med mig hen til min stakkels Frits, Kom, saa skal du see en Glæde. See her, (hun viser hende, hvad der er i Kurven) og jeg har tiltænkt ham meer endnu. Jeg har syet en Skjorte til ham, som ligger paa den lille Blegdam her næst ved, at den kan blive ret hvid. Paa Søndag skal han have den. Saa kom dog og følg med, at du kan blive glad igjen. (hun trækker hende med sig ud af Haugedøren) Leon. O ney, ney, jeg kan ikke taale, at være i nogen Sygestue. Charl. Hvorfor ikke Leon. For jeg bliver strax saa beklemt, ligesom jeg havde samme Sygdom, som den Syge. Charl. Altsaa, om din Moder blev syg engang, saa kunde du da ikke gaae hende til Haande? Leon. Ney, Charlotte, det kunde jeg visselig ikke. Det er mig umuligt, at see en Orm lide, end sige min egen Moder. Ach Himmel den blotte Tanke gjør mig næsten afmægtig. – ach ach – en forskrækkelig Skjebne aabner mig allerede. Jeg vil nok, ligesom den stakkels Sophie Charl. Avis Charl. Hvad er det, du staaer og sladdrer, Kom, Grillenfængerske Kun et Par Skridt, det vil være dig tjenligt. See, derhenne staaer Sie verts Huus. Den Frits, maae du troe, er en var Dreng, Du skulde kun see, hvor han hielper sin gamle Fader, ligesaa meget han kan. Den stakkels Gamle har jo undertiden – (hun hører et Bulder, vender sig om, og seer en gammel Mand, som er falden omkuld under en tung Byrde, og ligger med Hovedet i en Sump) O Gud, O Gud, (hun løber hen til ham Leon O Himmel. Hvad er det, Manden, er vist død. Ney, det kan jeg ikke taale at see paa. (hun løber ind i sin Hauge) Charl. (tager ham ved Armen) O Gud! OGud, det er Sievert, er han død, Sievert, (hun vil tage Kurven af Nakken paa ham, men kan ikke; og begynder derfor at tage et efter andet ud af Kurven af det, der er udi, og raaber igien) Sievert ach Gud, lever han endnu Gid jeg bare var større, (nu fik hun Kurven tømmet, og løftede den af ham) Ach Gud, naar Hovedet kun bare ikke laae i Sumpen, (hun føler paa ham) Jeg kan føle Hjertet slaaer, og han er gandske varm. Det har vel kun været den slemme Svingelhed, som han er plaget af. Jeg vil prøve at slaae lidet Vand paa hans Hoved. (hun løber efter sin Vandkande, og stænker Vand i hans Ansigt, hvorefter han begynder at røre sig, og vælter Hovedet ud af Sumpen) Sievert. O, Herre Gud, Charl. O. Gud skee Lov, Gud skee Lov, Han lever. Han lever. – Stakkels Sievert, Siev. (begynder at reyse sig) O Gud skee Lov, Charl, (søger af alle Kræfter at hielpe ham op) Ach kunde jeg bare hielpe ham Slev. Gode, gode Barn, Tak, tak, Nu skal jeg nok selv – Nu skal jeg nok - Hun har gjort mig Tjeneste nok, – Havde hun ikke slaaet koldt Vand over mit Ansigt, ach, hvo veed da og min Kurv – (han seer sig om) Store Gud og saa den – o Gud velsigne hende! Leon, (lister sig hen og kikker over Hauge hækken Ach, han lever dog, O det er ret godt for Børn. Men hvor han seer udi hvor fæl Ney, det kan jeg umulig taale at see paa (hun løber bort igjen) Charl. (pakker alting i den Gamles Kurv igien; men tager i det samme noget deraf i sit Forklæde, og siger.) Ney, gamle Faer, han kan ikke bære det altsammen paa eengang, jeg vil heller blive her og passe paa dette, indtil han kommer igjen og henter det. Siev. Ney, mit gode Barn, jeg kan gjerne bære det altsammen, ja kan jeg saa – Gud velsigne hende, (han vil kysse den Haand, hun holder Forklædet med) Charl. Ney, Fader jeg gaaer med. Jeg vil hen og see til den lille Frits, og dette vil jeg bære. Hvilken Føelsomhed synes nu vore unge Læsere er bedst, Leonores eller Charlottes. De see af denne Scene, hvor skadelig somme Romaners Læsning er for bløde Gemytter. Disse ville være føelsomme, men gaae den urette Vey, som ikke fører til den sande Føelsomhed, men til et føelsomt Kjerlingerie. Vil man spørge, hvad Forskjel der er paa disse to, da kan der svares: den samme, som der er paa et fornuftigt Menneskes Handlinger, og de Menneskets udvortes Handlinger, som en Abe efteraber. Føelsomhed er ikke en større Beqvemhed, til at imodtage alle Slags Følelser, men det er en Beqvemhed til at imodtage saadanne Følelser, som indeholde noget moralskt, noget, som kan danne vore, især de Unges Hjerter til Dyden. J dette anførte Stykke see vore unge Læsere begge Deele afskildrede. Charlotte viser, at hun har faaet en god Opdragelse, og holder sig dens Regler efterrettig; Lev nore derimod, som ellers er et godt Barn, piner sin Jndbildingskraft ved falske billeder og Forestillinger og Føelsomhed. – Fortjener ikke den Ungdommens Ven, som har indsendt dette Stykke til Børne-Avisen, alle dens Læseres An telse og Kierlighed,