Viborger Samler, 1843-01-12
Den Kongelig danske Hof- og Stats-Calender for Aaret 1843 er nu udkommen, og giver atter iaar Vidnesbyrd og Redacteurens, Cancelliraad J. P. Traps, vedvarende Bestræbelser for at gjøre den mere og meere fuldstændig og veiledende. De vigtigste Berigelser, som Calenderen dennegang har modtaget, ere: Fortegnelse over Amtsraadenes Medlemmer, fudstændig Fortegnelse over Militairetaternes Embedsmænd, og særskilt over Armeens Officierer, grundet paa deres indbyrdes Anciennetet og de gjældende Bestemmelser for Avancementet; fremdeles udførlig Fortegnelse over den høiere Adel i Danmark, og disses Lehns- og Fideicommisgodser og Besiddelser (hvilken er sat i Forbindelse med Jndholdet af det allerede ifjor optagne Anhang om Sædegaarde m.v.) og endelig Personalregister over Danmark og Hertugdømmernes Geistlighed. Desuden spores overalt i Værket omhyggeligt Eftersyn og Forbedring af de Meddelelser, som forrige Aars Calender omfattede. Dette ved mange Leiligheder nyttige og ved de mangfoldige Berigelser, hvormed den nærværende Udgiver har forøget de tidligere Calendere, interessante Skrivt, er nu Bevaringsstedet for vigtige Data til Statens Forvaltningsstatistik, og vil saaledes udentvivl mere og meere vinde fortjent Udbredelse. (Berl. Td.) Den Tvast, som Stænderdeputeret, Kammerraad Drewsen, ved den til Ære for P. H. Lorenzen paa Skydebanen arrangerede Fest, udbragte for Majoriteten i den jydske Stænderforsamling og Sammes Præsident lød, efter Fædrelandet." saaledes: 93 tænkte det til det Onde, men Gud tænkte det til det Gode, at det skulde skee, som nu skeer, at holde meget Folk i Live." Disse Josephs Ord, der godt kunne passe paa vore sidste Dage, henvender jeg til vore brave Brødre, de Deputerede ved Nørrejyllands Stænderforsamling, fordi disse, da de sidst sammenkaldtes, vare fortrydelige over, i fire paa hinanden følgende Stænderforsamlinger, kun een Gang at være kaldet til først at behandle Sagerne. De saae maaskee deri Tilsidesættelse eller Mistillid, men i alt Fald følte de det ubehagelige ved saa ofte at maatte tærske det Straa, hvori den foregaaende Forsamling kun havde levnet dem faa Kjerner. Men de toge feil; thi de abnede ikke, at det var Danmarks Genius, der atter vaagede over vort gamle og elskede Folk, og som maaede det saaledes, at vore djærve Brødre, der maaskee bedst kunde, maaskee ene vilde fremtræde med fornøden Kraft og Enighed, just vare forsamlede, da Fædrelandet trængte til dem. De fik ikke Halm, men fyldte, skjøndt ikke med gode Kjerner svangre, Ax at tærske. Uden lang Betænkning grebe de da ogsaa Pleielen med senestærke Hænder, og Slagene, som de med kraftfulde Arme førte, vare saa mange og saa svære, at deres Drøn løde over hele Riget, og ei blot holdt meget Folk ilive, men vækkede endnu meget mere Folk tillive! Dem maae vi takke for, at alle fædrelandsfindede Mænd nu staae som een Mand, i en compact sluttet Masse; at et og samme Feltraad nu lyder over hele Landet, fra Sundets Bredder til Vesterhavets Strand, det Feldtraab: vi ville ikke taale, at vort Fædreland sønderlemmes, ikke taale at det danske Sprog haanes eller undertrykkes, vi ville lige Ret for begge Sprog i de Dele af Riget, hvor begge, saavel det danske som tydske Sprog, bruges, og vi ville aldrig modtage som Naadesbeviisning af et lidet os fiendtligt Parti Det, der er vor gode Ret. J disse faa Ord ligger vort Program, som vi af yderste Evne og skyende intet Offer ville forsvare. Nogle Virkninger af vore jydske Brødres kraftige Fremtræden, der som en uventet Lynstraate slog ned i den schleswig-holsteinske Leir, ere allerede synlige deraf, at nogle Ledere af det Parti, hvis Øiemed er Fædrelandets Sønderlemmelse, har omstemt Tonen, har begyndt at dreie af, for ved glatte Ord at raade Bod paa den Skade, som Underordnedes ubehændige og plumpe Yttringer har tilføiet Partiets først nu fuldkommen afflørede Planer. Man yttrer en Agtelse for det danske Folk, for dets Nationalitet, man erindrer nu, at man har mange Venner i Danmark, ja, vi høre nu det Ubegribelige, at man under det danske Sprog, dog uden at sige, om det er det oplatdanske, eller hvilket dansk Sprog man mener. Men saadanne Konster ere nu forgjeves; maaskee havde tidligere, som Følge af vor store Kjerlighed til Fred og Enighed, saadanne Ord kunnet finde Indgang, nu vide vi derimod, hvad Værd de have, og at mellem os og hiin Parti aldrig kan sluttes Fred. Modstridende Elementer kunne aldrig forenes. Vandet maa slukke Jlden, eller, beseiret af denne, gaae op i Damp. Lad os derfor, mine Herrer, og for det meget Mere, vi skylde vore jydske Brødre, med Broderkjerligheds hele Varme, med Høiagtelse for deres Diærvhed, med Beundring af det store borgerlige Mod, de ved denne vanskelige Leilighed og trods al Modstand have lagt for Dagen, tømme vore Glas for de 46 med deres hæderværdige og ligesindede Præsident i Spidsen, og med det samme sende dem det Bud, at vi ere paagne, at vi agte at holde os paagne, da vi fuldt vel erkjende den Sandhed, at hvor det meste Liv er, der er Seiren; at vi lukke vore Øren fordem, der maaskee kunde, ligesom 1807, da ogsaa Englænderne kom med Venskabs Forsikkring, men dog afbrændte vor By og bortførte vor Flaade, advare os om, ei ved Modstand at irritere vor Fiende, at vi ville svare disse Feige eller Forsagte, Kryd i eders Musehul medens vi efterligne den gode Kæmpe, der sidder ved min Side, og som med korslagte Arme, staaende ene imellem en Flok forbittrede Fiender, talede Dansk - talede atter Dansk – og vedblev at tale Dansk, indtil det Hele formede sig til et værdigt Sidestykke til en polsk Rigsdag. – Vi ville det saa meget mere, som hele Verden veed, at ikke vi have begyndt Striden, at ikke vi have henkastet Stridshandsken, men kun med freidigt Mod have optaget den, og, som vi vide, at den gode Sag er paa vor Side, at Ret og Retfærdighed er det Banner, hvorunder vi kæmpe, det Banner, der styrker Modet og bringer Seieren. Jeg gjentager, mine Herrer, lad os tømme vore Glas for de 46 med deres hæderværdige og ligesindede Præsident i Spidsen!