Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-10-16
Som bekjendt have fra Begyndelsen af to Meninger staaet overfor hinanden. Dette har nu været meget godt der kommer sjelden Noget ud af, at Folk ere saa gyselig enige. Den samme Kamp i det Smaa har viist sig her mellem de tvende eller trende Principer, der have uddannet sig ved den nyere Tids Bevægelser for et reformeret Skolevæsen, nemlig: det realistiske, det humanistiske og det nationale. Ligesom en vis Uklarhed og Jnconseqvents er vor Tids Mærke paa alle Gebeter, saaledes er samme ogsaa bleven tydelig i Forhandlingerne om Agerdyrknings skolen. Den, som forresten under de nyere Jdeer, holder snart igjen fast ved gamle Maximer, som man forlæng siden er kommen udover. Begge Partier have her været i deres gode Ret, forsaavidt som de have fulgt deres Overbeviisning og, uden nogen Bihensigt, have villet Landbostandens Oplysning, afpasset efter dens Omstændigheder og sande Velvære, fortjene begge Partier lige Agtelse og Paaskjønnelse, og Meningslighederne i og for sig bor ei give det ene Fortrin for det andet. Det ene Parti vilde dygtigere og meere tænksomme Avlskarle og Bønderkarle, der ved den tillærte Kunstfærdighed kunde bringe en større Udbytte ud af Jorden, end hidtil, deres Jdeal er en udmærket engelsk Forpagter; det andet en dygtigere og mere intellectuel og moralsk dansk Bondestand i sammes mere bemidlede Classe og blandt Saadanne, som ere mere begavede af Naturen, der kan blive Fædrelandets Pryd og Styrke. Det ene Parti sætter Production, Udbytte, Penge som det Første, det andet Forstandsoplysning og Forædling. Det ene Parti siger, Penge og materiel Velvære skaber af sig selv Dannelse og Oplysning; det andet siger, Dannelsen og Oplysningen baade skaffer Penge og Udbytte, og fremfor Alt bevirker, at samme kan anvendes rigtig til Dannelse og Nytte for dem selv, Andre og hele Staten. Jeg tor langtfra opkaste mig til Dommer over disse to Meningsuligheder eller deele dem imellem. Jeg sætter stor Priis paa den store Sjeldenhed, en god Avlskarl, og jeg har den største Veneration for den engelske Nation overhovedet som for en engelsk Forpagter; men Spørgsmaalet er et andet, hvorledes, ved hvilken Methode kan Anstalten og Underviisningen frembringe, danne gode Avlskarle og Forpagtere af det Stof, som vi have, nemlig danske Bønderkarle og andre unge Mennesker, som berede sig til en mindre Næringsvei paa Landet med ingen eller en ubetydelig Formue, J at besvare dette Sporgsmaal er nu Comiteen i de Love, som ere antagne af Generalforsamlingen, gaaet en dobbelt Vei, den har deels søgt at holde sig neutral og tage et Standpunct over Partierne, deels har den forenet de to forskjellige Anskuelser, ved at give hver Sit og gaae en Middelvei mellem begge Denne Fremgangsmaade bør ei altid roses; men den er i en bevæget Tid ofte den eneste mulige, naar man vil udrette Noget, og naar man ei ved eget Geni eller ualmindelig Kraft kan bryde en ny Bane, som Alle maae følge. Fasthed i sin Overbeviisning og sin Villie er en stor, om ingen dansk Dyd; men med ubøielig Stivhed at ville sætte Alt igjennem efter sin subjective Overbeviisning og faste Villie, kan ofte blive Svaghed, om ei Daarskab, og Den, der vil dette, udretter almindeligviis Jntet, og det er en stor Feil hos en administrativ Personlighed og overhovedet hos Enhver, der som Bestyrer sættes i Spidsen for Noget. Han maa kunne overvinde sig selv fremfor Alt, vende sig i Forholdene og søge at drage saameget Godt og Gavnligt udaf disse, som muligt. Hvorvidt man kan og bør gaae heri, er et Samvittighedspørgsmaal, og der kan ofte opstaae en Kamp i det Jndre mellem den kloge Opgivelse af Villie og Grundsætning, og hvorvidt det er tilladeligt at gaae heri. Man misforstaae ei dette, som om jeg vilde anbefale Vendekaaberiet. Den characteerfaste Mand naaer omsider sit Maal ved Udholdenhed, om han ogsaa maa gaae Omveie, naar han kun vil Sandhed og Ret. Naar derfor Meninger staae skarp imod hverandre, og der Jntet kan udrettes saalænge dette er Tilfældet, bliver det Pligt at læmpe sig, at forsøge en Udsoning. Det er dette, som Comiteen har gjort, den har accommoderet sig efter begge Partier, og disse vare derfor ogsaa i det Hele tilfredse med Comiteens Udkast til Lovbestemmelserne paa sidste Generalforsamling. Med al min Agtelse for Hr. Kammerherre Classen maa jeg dog beklage, at han synes at oversee Nødvendigheden af en saadan Accommodation og klog Læmpning, hvorved desværre Committeens Bestræbelser blive frugtesløse. Fideicommisset synes ene at ville den ene Anskuelse af Sagen, og ei et Hanefjed derover. Naar den almindelige Dannelse og Agerdyrkning bleve sideordnede, saa fik Enhver fuldkommen Sit og den Andens med. Da en Agerdyrker er et Menneske, meente Comiteen, at for at blive en dygtig Agerdyrker maatte det først ansees nødvendigt, at blive en dygtigt Menneske, det vil sige, at faae de Evner, der constituere Mennesket, nogenledes udviklede, at kunne tænke, tale og skrive sundt og forstaaeligt, og faae de almindelige menneskelige Begreber saaledes opklarede, at de kunne omgaaes og skikke sig sammen med Mennesker og ei blot med Dyr og livløse Redskaber. Det høiere, men ganske eenfoldige Standpunct, hvorpaa Comiteen maatte stille sig strax, kunde derfor ei blive andet, end: Skolen skal danne dem til fornuftige Mennesker. Mere har Comiteen er villet med Hensyn til Almeendannelsen. Meere kunde den ei ville i et toaarigt Cursus med de Forkundskaber, som de Aspiranter vilde være i Besiddelse af, hvorom her er Talen. Jeg for min Deel vilde ansee det for urigtig at bibringe Eleverne Kundskaber, hvoraf de i deres Stilling ingen Nytte kunne have, eller forskrue deres naturlige gode sunde Hoveder med en heel Mængde ufordøielige Brokker af alslags Viden. Ogsaa maa man indrømme, at det er farligt og skadeligt at bibringe Samfundsclasser, en saadan Mængde af forfinede Kundskaber og Jnteresser, om jeg saa tør sige, som deres Stilling og occonomiske Forfatning slet ikke kan bære; det er et stort Nationaltab, naar dette undertiden ved Overforfinelse kan finde Sted. Maaskee kan man henpege paa noget Saadant i vor borgerlige, simplere Middelelasse; men at Nogen skulde kunne nære Frygt herfor i Bondestanden, er ubegribeligt, da dens fornemmeligste Mangel er netop at dens hele aandelige Tilstand, dens intellectuelle og moralske Udvikling aldeles ikke svarer til dens ydre gode oeconomiske Stilling eller til det Standpunct, hvorpaa en lignende borgerlig Stilling og pecuniair Tilstand staaer i mange andre Lande. Jeg maa give den ærede Jndsender Ret i, at netop hvad Skolen skulde virke, var at faae den raa, døde Capital hos Bondestanden levendegjort, thi som den nu ligger og bruges, er den til ingen Nytte, men til ubodelig Statstab.