Jyllandsposten, 1838-07-09
Nyheds Post. Den 12te f. M. saae vi da Forslaget og Foreningen af begge de danske Provindsialstænders Forsamlinger oplæst og udtalt ved Stænderforhandlingen af Assessor With. Propositionen støttede han paa vor Medbroder AllgreenUssings lidet Skrift, hvori han klart beviser: at der ingen tilstrækkelig Grund er til i Danmark at have to særskilte Stænderforsamlinger", idet Proponenten ifølge fremførte Grunde godtgjorde at denne Deeling efter al Rimelighed vil frembringe en Adskillelse i Danmarks Hjerte, da enhver forskjellig Anskuelse, enhver Tvivst, som vilde opstaae mellem Forsamlingerne, snart kunde gaae over til at blive en Uovereensstemmelse, en Tvist mellem Jyder og Øeboere, hvorved, som han siger gamle Danmark ikke er mere: Vi have i dets Sted Jnsulaner og Jyder; men fordi vi ere Jyder, maa vi ei forglemme, at viere Danske, og Separationen kan ikke være vigtig for Jylland, førend denne Provinds vil sætte sig i et, om just ikke fjendtligt, saa dog Oppositions=Forhold til de øvrige Danske, men er dette Tilfældet, da maa vistnok enhver retsindig Jyde ønske Foreningen jo før jo hellere, for at ikke et saadant Forhold skal indtræde. Han foreslaaer nu 1) Foreningen af begge de danske Stænderforsamlinger, 29 Forandring af Valgdistricterne, 3) at Stænderne maae samles vexelviis enten i Viborg eller Roeskilde eller for bestandig i Odense og Fredericia. - Den kongelige Commissarius bemærkede strax, at den forelæste Proposition var af en gandske eiendommelig Beskaffenhed, thi den gik ikke ud paa mindre, end at Provindsialstænderne skulde petitionere om en fuldkommen Tilintetgjørelse af dens eget Grundvæsen." Hvilken Sætning han nu videre udførte, idet han efter det bemærkede ikke kunde antage, at Forsamlingen vilde indlade sig paa den foreslaaede Petition. Dog, – at Commissarius, som Regjeringens Organ, saalunde vilde udtale sig om dette Forslag, det var visselig af Mange let at forudsige. - Stiftsprovst Hald saae vi dernæst at stemme mod en Forening af Stænderne for nærværende Tid og stykkeviis forsøge en Gjendrivelse af Ussings Skrift, hvor denne blandt Andet siger, at een Forsamling er bedre skikket til at tolke Folkets Ønsker end tol, samt at den stedfindende Adskillelse af Stænderforsamlingen er skadelig, hvorimod Hr. Hald endog opstiller et virkeligt Factum, det nemlig: at maaskee en heel Stand, den hæderværdige Bondestand, er derimod, og at mange blandt andre Samfundsklasser ikke ansee Adskillelsen for skadelig, da af Mange, han har talt med om disse Yttringer, der ere fremsatte som Følgeslutninger af de forudskikkede Betragtninger, ikke Een har meent, at den opstillede Følgeslutning enten er beviist i det foregaaende eller i sig indeholder objectiv Sandhed, og dog have disse Mange været dannede og fædrelandssindede Mænd, hvilket, da de ogsaa høre til Folket, beviser, at Forfatteren har taget Feil af Folkets Mening. Angaaende Proponentens Yttring, at man maa befrygte, at Stændernes Adskillelse vilde foranledige, at den sidstindkaldte Forsamling næsten slavisk maa følge den først indkaldte, bemærker denne, at en saadan Skræk opvækkende Prophetie ikke maa forfærde Forsamlingen, da den hviler paa Forudsætninger, hvis Ugyldighed Kjendskab til den Danske blotter." Endvidere siger han med Hensyn til den Sætning, at Stænderinstitutionen vilde faae større Kraft, ved den fælleds Forening, at saadant ei er beviist i Ussings Skrift, men kun fremsat som et Postulat, da Stænderne kun ere raadgivende, og det ei er de Raadgivendes Samværen i Tiden og Rummet, men deres Samstemmen, der giver Raadet Vægt og Betydning. Efter at nu Hr. Hald har forsøgt Gjendrivelsen af Ussings Skrift og Proponentens Forslag, fremsætter han de Grunde, hvorpaa hans Overbeviisning hviler om Hensigtsmæssigheden af, at Stænderforsamlingerne ikke fortiden blive forenede, hvilken hovedvæsentlig bygges paa 1) Østifternes og Jyllands særlige Jnteresser, i hvilken Anledning han nævner Sagerne om "Bissekræmmerne og Natmændsfolkenet og godtgiør, at de særlige Tryk føles meest: at man ei maa sige, at det Almindelige bør have Fortrinet for det Særegne, m.m., 2) Hensynet til den Almeenaand, der fra de Deputerede vil udbrede sig blandt Folket, og som, naar Stænderforsamlingerne forenedes, ved de færre Udbredere, og Ledere vilde indskrænke det opvaagnende politiske Liv. 3) Henpegningen paa det formeentlig Stødende, at de danske Stænderforsamlinger forenedes, medens politiske Forhold neppe vilde tillade, at dette skeete med Hertugdømmerne. Stiftamtmand Rosenørn stemmede mod Committeen; Nedsættelse, idet han fandt næsten Alt, hvad han havde tænkt at sige imod Gavnligheden af Stændernes Forening, her udtalt med langt større Grundighed og Klarhed, end han vilde have været istand til at fremsætte det. Oberst Brock bemærkede, at han havde et Andragende at fremføre angaaende samme Sag, som han ønskede forelagt den Committee, han forventede nedsat. - Biskop Øllgaard tiltraadte, hvad der var yttret mod Forslaget og istemmede det af Stiftamtmand Rosenørn Anførte. - Auditeur Roulund bemærkede, at det maatte synes formasteligt, om Forsamlingen uden den omhyggeligste Pro velse vilde afvise et Forslag af saa stor og indgribende Vigtighed som nærværende og fandt Committees Nedsættelse nødvendig. - Justitsraad Fleischer yttrede, at han ikke havde troet, at han i dette Møde skulde finde sig opfordret til at tale, da han ikke kunde have mindste Tvivl om, at jo Enhver i denne Forsamling erkjendte Sagen for at være af den høieste Vigtighed og af den Betydenhed, at hvilke Anskuelser man end havde, den dog maatte underkastes den nøieste Drøftelse. Da man imidlertid endog havde stridt mod en Committees Nedsættelse, kunde han ei længere tilbageholde sin Mening, da det forekom ham, at de Grunde, hvorpaa denne Paastand var bygget, egnede sig til at indgyde Forsamlingen en Frygt for Stændernes Forening, idet man debiterede, at de locale Jnteresser for Jylland i en fælleds Forsamling skulde vorde tilsidesatte, men han kunde ei troe, at Forsamlingen skulde være modtagelig for denne Frygt eller af denne Grund vilde lade sig bestemme, som vilde være et altfor sørgeligt Tegn. Han maatte derfor ansee det for uforsvarligt, hvis ikke en Committe nedsattes. Endeligen bemærkede Præsidenten, at han ei kunde tvivle paa at Forsamlingen vilde lade en Sag af saa stor Vigtighed prøve af en Committee og anførte mod Commissarii bemærkning, at han maatte ansee det aldeeles utvivlsomt, at en Petition om den i Forslag bragte Forandring maatte ligge indenfor Forsamlingens Competence, da Frdg. 28de Mai 1831 5 tillader Provindsialstænderne Ret til at indgive Petitioner og Forandring i Landets almindelige Love og Jndretninger. Med 30 Stemmer imod 20 blev det omsider afgjort, at Forslaget skulde tages under nærmere Overveielse af en Committee af fem Medlemmer, nemlig: Stiftamtmand Rosenørn, Kammerjunker Mylius, Etatsraad Brink-Seidelin, Stiftsprovst Hald og Justitsraad Fielstrup. Saaledes indlededes da denne for hele Landet yderst vigtige Sag, hvorpaa Nationens Forhaabning og Stænder institutionens fremtidige Udvikling for en stor Deel beroer, og som ved Afgjørelsen af Spørgsmaalet og Gavnligheden. af Stænderforsamlingernes Forening i selve Forhandlingen. om denne Gjenstand, afgav de klareste Beviser paa Skadeligheden af Adskillelsen. Stor er derfor Folkets Bedrøvelse, ved her at see Mænd af første Rang endog stemme mod Committeens Nedsættelse ved en Sag af dennes Vigtighed og Betydning, hvis Forbigaaelse og Afviisning til Held for Nationen dog af vore andre Deputerede blev anseet ei alene for uforsvarlig, men endog formastelig. Dog endnu større er Folkets Bedrovelse ved at finde i en anden jydsk Deputeret, nemlig Stiftsprovst Hald, en dristig Opponent mod den Forening, som er al Folkets Ønske, og udaf Folkelivet at paaberaabe sig en Hjemmel for sine Argumenter, som er saa falsk og grundløs, at vi ei kunde undlade her igjennem Pressen høit at udtale os derimod, idet vi paa det kraftigste protestere imod, at de Urigtigheder, som hans Tale indeholde, paaføres Jyderne, hvilken Tænkemaade ifølge hans Foranførte, som en Skamplet til sildige Tider vilde kunne bebreides Disse, hvis virkelig lav og smaalig Provindsialisme i den Grad skulde beherske dem, at de skulde befrygte Foreningen, fordi deres særlige og locale Jnteresser skulde tilsidesættes for det Almindeliges, samt ønske og tragte efter Adskillelse og Sønderlemmelse, af vore Kræfter, istedetfor broderlig Forening med vore Landsmænd hiinsides Belterne. Forbauses maa vi derfor, naar vi see, at denne Deputerede, efter først at have bemærket, at det er iøinefaldende og umodsigeligt, at Stændernes Adskillelse spilder Tid og Penge, strax efter at ville gjendrive, hvad Ussing erklærer, at det er i Overeensstemmelse med Folkets Ønske, om det maatte behage Hs. Majestæt at samle de adspredte Kræfter, da Folket anseer Stænderforsamlingens Adskillelse for skadelig." Thi dette sidste ei alene betvivler han, men opstiller derimod endog et virkeligt Factum, det nemlig: at mange blandt Folket, at maaskee en heel Stand, den hæderlige Bondestand, er derimod, saavelsom Mange blandt andre Samfundsklasser, endog af danned og fædrelandskindede Mænd, og slutter deraf, at Ussing har taget Feil af Folkets Mening. Et saadant Paaberaab er det, at vi paa det Bestemteste modsige, og erklære dette Factum, som Hr. Haldbetitler virkeligt, for urigtigt og aldeles modsat det, der stemmer med den Erfaring, vor Provinds daglig afgiver Beviis paa. Borger, saavelsom Bonde i Danmark ønske baade Besparelser af Tid og Penge, hvorsomhelst saadanne i Statsbestyrelsen lader sig gjennemføre, og da nu Stænderforsamlingernes Forening derpaa afgav den skjønneste Begyndelse, ligger dette Ønske hver Mand nær, om ei af anden Grund, saa blot af denne. Slet betænkt og heel inconseqvent bliver det derfor, naar Hr. Hald baserer sit virkelige Factum paa et maaskee, angaaende Bondestanden, som lammer hans hele Beviisførelse, idet han vistnok af hver Bonde baade i Aalborgegnen og hele Jylland vil, naar Sagen bliver denne rigtig forestillet, saa at han hører, at der ved Foreningen spares Penge, Tid, Omkostninger, Gjentagelse a., hører stadfæstet at det almene Ønske kun gaaer ud paa Opfyldelsen af dette Gode, idet saavel Borger som Bonde i Jylland derhos pleier at tilføie, at Samlingen vexelviis maatte skee i Sjælland og Jylland. Kaster man imidlertid et Blik paa de Grunde, hvorpaa Hr. Hald støtter sin Paastand, da er det indlysende, at disse ere ligesaa svage som Ussings ere overbevisende og kjærnefulde, thi hvilken Jyde vil bekiende sig til Talerens tomme Lære, naar han befrygter ved Foreningen, at det Almindelige skulde erholde Fortrinet for det Særegne, idet han ved Adskillelsen anpriser, at Jyllands lokale og særlige Jnteresser skulde værdiges nøiere Drøftelse, imedens den store Pluralitet af Folket i Jylland og Øestifterne kun lidet vilde sympathisere med Stændernes Discussioner af almindelig Jnteresse. Nei vee vort Jylland, om denne Troe var den almeenherskende, isandhed, da havde vore fjerne Medbrødre hiinsides Belterne Aarsag at grue for Cimberlandet. Særlige Jnteresser har Jylland i mange Henseender fra dem, der ligge Øestifterne nærmest; dette er ligesaa vist og afgjort, som det for nærværende Øieblik vilde være uklogt som Stridspunkter at specificere dem, og disse har, som vor With siger, existeret, saalænge Danmark har staaet og vil saaledes vedblive til evig Tid; men dette har jo selv vor Ussing ei nægtet, idet vi med ham fuldkommen maa indrømme, at disse ei ere af anden Natur, end at de kunne droftes i en fælleds Forsamling. Men at Jyderne skulde ønske Landets almindelige Jnteresser tilsidesatte for deres særegne, det samtlige Danmark for vort Jyllands, det Heles Vel for det Enkeltes, f. Ex. Sagerne om Offentligheden, Finantsvæsenet, gjennemgribende Besparelser m. m. for lokale og smaalige Andragender og Østersbanker, Fiskerie paa Liimfjorden og sorte Jydepotter, nei aldrig ville Jyderne i den Grad forglemme sig selv; aldrig besværes af saadan Eensidighed, der kun fortjente Andres Haan og Spot og vilde føde Splid og Uenighed i Landet. Med Hr. Halds anden Grund er det sikkerlig ei anderledes beskaffent, naar han demonstrerer den Sætning, at det opvaagnende politiske Liv vilde indskrænkes, naar de Deputeredes Antal ved Foreningen formindskedes, da det saaledes fik færre Udbredere, og Ledere, hvorfor han antager det rigtigere at det nærværende Antal Deputerede bliver, som det er og troligen røgter sit Kald udenfor Forsamlingen." Men Jyderne og vistnok hele Folket bede allerførst om, at hvert enkelt Medlem af det nærværende Antal Deputerede troligen vil røgte sit Kald indenfor Forsamlingen, thi man kan heel vel antage, at hvo der ei taler og virker til Gavn indenfor denne, meget mindre udenfor vil kunde udbrede noget sundt og kraftigt Folkeliv, trods selv de skjønneste Declamationer og Taler. Naar desuden vore Deputerede udenfor Forsamlingen blive spurgte, om hvad det saa blev til med Finantssagen, Besparelserne, Offentligheden m.m., da ønske disse, mange af disse helst at tie reent stille, hvilket visseligen kan have sine gode Aarsager. Hr. Halds Formening om Uhensigtsmæssigheden af Stænderforsamlingernes Forening maae vi derfor ansee for aldeles ugrundet. At saadanne smaalige Hensyn skulde kunne ved vor jydske Stænderforsamling stilles imod vor Ussings patriotiske Forslag, dette, sige vi, var Folket en stor Bedrøvelse, da denne Deling, som Assessor With siger, efter al Rimelighed vil frembringe en Adskillelse i Danmark Hjerte, Men Jydernes Ønske er Enighed, Samdrægtighed og den nøieste Forening med Øestifterne, thi kun ved dette trofaste Sammenhold kan Held og Velsignelse oprinde over det lille Danmark, der haardt kan trænge til at samle de adspredte Kræfter. J Skjæbnens Haand maae vi nu henstille det Haab, at hverken Belter, Kattegat eller statskloge Jnsinuationer maae kunne fjerne eller rokke Jydernes eller Øestifternes Kjærlighed til Fædrelandet, og at ingen fjendtlig Opposition fordærvende skal vække Splid og Uenighed mellem Danmarks adsplittede Landstrækninger; thi skulde saadan Ulykke komme over Landet, da vee den, der maatte bebreide sig at have udsaaet en Tvedragts Sæd, hvis uforudseelige Følger ei staae til at beregne.