Norske Intelligenssedler, 1771-05-22
Nordske Jntelligen No. 21. Onsdagen den 22. May 1771. Dispute om Solen staaer stille og Jorden gaaer omkring. En Styrmand, som nogle Gange havde passeret Linien, var af den Meening, at Solen stod stille og Jorden gik omkring, og for at overbevise andre dette, som han selv saa fast troede, anvendte han dertil heele Dage; Engang kom han i Dispute herom med en from og skikkelig Haandværksmand, som vel ingen Studia havde, men, ved at læse Bibelen, havde lagt Mærke til de Stæder, hvor der tales om Jordens Grundfæstelse og Solens Stillestaaelse, og i Følge heraf ikke saa lettelig vilde bifalde Styrmandens Meening; hvorover denne, for at bevise sin Sætning, begyndte med saadan Lignelse: Jeg tvivler ikke paa, sagde han til Haandværksmanden, at min Herre, jo oftere end engang har seet, hvorledes man vender Steeg; han forestille sig nu en Jld, saa stor som til et Giestebud, at være antændt paa en Skorsteen, det er Solen; dernæst betragter han Jorden, som en liden Kramsfugl paa et Spidt, vil han nu være saa god og sige mig, hvilket efter al sund Fornufter rimeligst, enten at Kramsfuglen, eller Skorsteenen med Jld gaaer omkring. Det allereenfoldigste Menneske kand jo begribe, at det mindre Corpus er meere beqvem til at være moblle end det større. Ja, sagde Haandværksmanden, det lærer den sunde Fornuft, at det Mindre er lettere at bringe til Bevægelse, end det Større, ja at naar de begge ere bragte til Bevægelse, det Mindre da løber oftere og hastigere end det Større, ja! at naar de begge ere bragte til Bevægelse, det Mindre da løber oftere og hastigere end det Større, men deraf følger det jo, at Solen, som det Mindre, gaaer omkring, og Jorden, som det Større, staaer. Hvem, spurgte Styrmanden, siger: at Soelen er mindre end Jorden, Det har ingen fornøden at sige mig, var Haandværkmandens Ord, thi det seer jeg selv med mine Øjne. Min Herre, lad sig sige, svarede Styrmanden: Vore Øine bedrager os, dersom vi vil gaae derefter. Nu han staaer paa Jorden, lader Jorden saa stor og Solen saa liden for ham, men dersom han stod i Solen, saa skulde han først see, hvor liden Jorden vilde synes for hans Øine. Haandværksmanden vilde have sagt noget derimod, men Styrmanden tillod ham ikke at indføre et Ord, blivende ved saaledes at tale: Man kand see det af de Ting, som vi her paa Jorden omgaaes med, hvor smaa synes ikke de store Bygninger og høieste Taarne, naar vi ere langt fra dem; Hvor meget mindre maa Solen præsentere sig for vore Øjne end den er i sig selv, eftersom Solen er tusinde Gange længere fra Jorden, end Jordens Klode er tyk. Maanen er, efter den store Mand, Monsteur de la Hire, hans Udregning, 47 Gange større end Jorden, og Maanen er ikkuns 30 Gange længere fra Jorden end Jordens Klode er tyk. Disse Omstændigheder lignede mod hverandre, viser, at vore Øjne ikke kand afmaale disse Ting; men hvad vore Øjne ikke kand, det kand Astronomien sige os, og den lærer, at Solen er Tretten Hundrede, Ni og Tredsindstyve Tusinde, Otte og Halvfierdesindstyve Gange større end Jorden. Haandværksmanden rystede paa Hovedet og sagde: Hvor længe er det siden at disse Folk kom derfra, imedens de kand sige det saa nøje, Styrmanden syntes at blive vred paa sin Viis, trykkede sin Hat need i Øinene, spyttede og sagde: Det maa være en Jgnorant, som vil disputere astronomiske Regningers Vished. Solen er et stort Lys, som lyser af sin egen Klarhed. Maanen derimod er mørk i sig selv, men saavidt som den bestraales af Solen, saa giver den som et Spejl, Skin og Lys, fra sig; Naar Maanen kommer til at staae imellem Jorden og Solen, saa forefalder Solens Formørkelse for os, som boe paa Jorden: Solen formørkes ikke, men Maanen, hvis underste Deel er mørk, fordi den vender imod Jorden, skiuler Solen ikkuns for vore Øjne paa nogen Tiid, og saa længe staaer og Solens Formørkelse paa. Den Side af Maanen, som i samme Tiid vender imod Solen, er lys og skinnende, men den kand vi paa saadan Tiid ikke see. Naar paa en anden Tiid Jorden sætter sig imellem Solen og Maanen, saaledes, at Solen, som da er under vore Fødder, ikke kand komme til at bestraale Maanen, som staaer over vort Hoved, og ved Solens Skin bestraalet, visselig paa den Tiid vilde lyse for os, dersom ikke Jorden, var i Veien, saa indfalder Maanens Formørkelse, saalænge det varer. Dersom nu Astronomiens Regninger med Solens Størrelse, Planeternes Situation og deslige, vare urigtige, saa var det og en falsk Regning, at beregne Nye og Næ, Solens og Maanens Formørkelse forud; men da Erfarenhed viser, at denne Regning ikke paa en Minut sejler, saa maa og den øvrige Astronomiske Regning være rigtig, eftersom den ene grunder sig paa den anden.