Berlingske Tidende, 1832-05-05
Af Grev Greys sidste Tale i Anledning af Reformbillens anden Læsning, hvori han ved Debattens Slutning gav et Resumaf Billens Hovedpunkter, uddrage vi følgende bemærkninger: Man har paastaaet, at jeg i Committeen ikke vilde samtykke i nogen Forandring af Billen. Hertil svarer jeg, hvad jeg alle rede i afvigte October Maaned har erklæret, at dette ikke beroede paa mig, men paa Overhuset. Jeg nægter ikke, at jeg holder det for min Pligt, at modsætte mig enhver Forandring, som forekommer mig at staae i Modsigelse til Billens Hovedøjemeed. Men naar det bevises, at der har indsneget sig en Uretfærdighed i en af Listerne over de valgberettigede Steder, at en høiere Valgensus, end 10 Pd. St., aabner vanskeligere Adgangen for Bedragerie og Misbrug, saa vil jeg ikke modsætte mig en saadan Forandring. Derimod vil jeg ingenlunde taale nogen Formindskelse i Antallet af de 56 Flækker, som skulle miste deres Valgret, og ligesaalidet Forhøielsen af en Valgensus, der maatte vorde foreslaaet som Minimum. Til Slutning vil jeg endnu erklære mig angaaende et ofte opkastet Spørgsmaal, hvori jeg tildeels selv er interesseret, nemlig om en muelig Peerscreation. De bedste constitutionelle Skribenter have indrømmet, at Creationen af en stor Mængde Peers i et specielt Øjemeed er en Forholdsregel, hvortil man kun sjeldent bør tage sin Tilflugt, men som dog i enkelte Tilfælde kan være uundgaaeligen nødvendig, f. Ex. for at forebygge en Collision mellem begge Husene. Den er sandt, jeg er af mange Grunde utilbøielig til denne Forholdsregel, men troer tillige, at en Peerscreation i dette Tilfælde fuldkommen lader sig retfærdiggjøre og harmonerer med Constitutionens almindeligen erkjendte Grundsætninger. Mere vil jeg ikke sige herom i dette Øjeblik. Man beskylder mig for, at jeg forsvarer revolutionaire Lærdomme, jeg har dog kun gjort det samme, som Pitt, der, saalænge han endnu stred for Folkets Rettigheder, paastod, at en Minister umueligen kunde være en ærlig Mand under det nuværende System. Vel har Hertugen af Wellington tilligemed et stort Antal Peers i en særegen Protest, som de nedlagde i Overhuset, for meligen udtalet sig imod Grundsætningerne i Lord Greys Reform plan, men Hertugen har i Emancipations=Sagen altfor tydeligen viist, at han ikke lader Tingene komme til det Yderste og at han saa godt som Nogen forstaaer, at give efter for den offentlige Mening. Ja, dette vankelmodige System, denne Lempenuden Overbeviisning, som Hertugen har gjort til Maxime, uagtet han nu ikke ganske aabenhiertigen vil tilstaae det, netop dette, som har gjort Folket dristigt og ført det til den Overbeviisning, at det maa kunne opnaae Alt, hvad det alvorligen vil. Ogsaa er det aldeles unyttigt, at strides om Ønsket og en Parlamentsreform var almindeligen herskende for Julidagene, eller først opledes ved den Franske og den Belgiske Revolution; det er vist, at, da Hertugen gav sin bekjendte Erklæring mod enhver Reform, var Ønsket derom allerede meget heftigt, og hiin Erklæring oppustede det til en klar Lue. Vel var Publicum ikke blevet enigt om nogen Reform Plan, fordi dette ifølge Sagens Natur var umueligt; men vist er dette tillige, at man i Almindelighed fordrede en langt mere udstrakt og gjennemgribende Reform, og kun derfor understyttede saa meget desto ivrigere den af Regjeringen foreslagne, fordi den bedre Deel af det Engelske Folk, der i sit inderste Væsen er loyalt og tilbøieligt til Rolighed, hurtigen indsaae, at man for denne Gang ikke kunde erholde en større Ret paa den constitutionsmæssige Vei. Dette beviser ogsaa den Omstændighed, at Ultra-Reformisterne eller de egentlige Demagoger blot holde Billen for et Middel til at forsyne Middelclassen med den høiere, og saaledes forene dem begge mod deres egne ublue Fordringer. J denne Aand skrive endnu i dette Øjeblik the Poor Mans Guardian og andre demagogiske Blade, som kalde Bil en den forbandede Bill. Hr. Park, Professor i Lovkyndigheden, ved det Kongelige Collegium her i Staden, har nyelig i et meget interessant Værk søgt at bevise, at det netop har været ved at omgaae Bogstaven eller i det mindste Traditionen om Statsforfatningen, ifølge hvilken Underhuset skulde udgjøre den egentlige Folkerepræsentation, at Constitutionen er bleven saa virksom, at dette Kammer, i Stedet for, som de Forenede Staters Congress, at bevæges hid og did af Folkets Luner og beherskes af de meest høirøstede Skraalere, stedse er blevet ledet af enkelte Mænds individnelle Jntelligents, hvilket har givet Regjeringens Forholdsregler en Fasthed og Eenhed, som den ikke vilde have opnaaer under noget andet System. Vel inddrømmer han tillige, at Landet nu og da derfor ogsaa har lidt meget at Vilkaarlighed og er blevet beskattet næsten til det Umuelige, men han mener dog, at Americanerne ved ovennævnte Mangel paa Fasthed hos deres Regjering betale deres næsten ubundne personlige Frihed og næsten fuldkomne Skattefrihed for dyrt. Den nuværende Reformbill vil upaatvivleligen, selv om den gaaer igjennem uden Modificationer, (hvilket dog agenlunde er sandsynligt, ikke bidrage meget til at forstærke Folkepartiet i Underhuset. Men det kan umueligen blive staaende derved, trods Alt, hvad Lord John Russell end forsikkrer om det Modsatte, et Princip er erkjendt, og den Engelske Regjering maa indrømme Fabrik= og Handelstanden en Stemme, om end Besiddelsen af faste Eiendomme beholder en stor Deel af sin Jndflydelse.