Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-02-23
Paa en Gaard, tre Fjerdingvei fra Slagelse, i en behagelig Egn, boer Hr. Jensen, slet og ret saaledes kaldet, fordi han hidtil har troet, at et ærligt Navn er den bedste Titel, en Mand kan have. Under Krigen havde han drevet Handel i Kjøbenhavn og i rette Tid forslaaet at trække Seilene ind. Forudseende, at le saakaldte gale Tider dog engang maatte blive klige, om end Menneskene selv ikke bleve det, giorde han alle sine Eiendele i Penge og tog siden med sin Kone og to Døttre, den ene paa ni og den anden paa tretten Aar, ud paa Landet, hvorhan havde kjøbt sig en stor Gaard, med Avling, som han agtede at drive, ikke som stor Herre, men som virkelig Landmand, hvortil han var opfødt. Han levede der i adskillige Aar i lykkelig Tilfredshed. Men da Fortuna ikke uden Grund forestilles, som staaende paa en Kugle, saa forandrede hun ogsaa hos ham snart sit Stade. Døden berøvede ham hans Kone, og nu sad han som Enkemand med sine to neppe fuldvoxne Døttre, Sophie og Emilie. Den første var en Lilie i Knob, den anden en Rose med udfoldede Blade. Emilie var en sand Landsbypige, Sophie en halv Kjøbenhavnerinde; thi hun havde forladt Kongestaden i en Alder, hvor de vigtigste og undslukkeligste Jndtryk paa Sjelen allerede pleie at have antaget en fast Form. Endskjøndt hun sjeldent kom til Kjøbenhavn, saa kjendte hun dog meget nøje til Alt, hvad der hørte til Dagens Orden. Fra et Læseselskab i Nærheden fik hun ikke allene danske Tidsskrifter og Blade, men endog Modejournalen, som man maaned ligen lod komme med Posten. Aldrig saasnart var derfor en ny Hat eller et nyt Snit paa en Kjole kommen i Mode, førend Sophie, der var meget flink i Haandarbeider, havde omsyet og omformet sin Hat eller Kjole, eller forfærdiget dem ganske af ny. Hun gjeldte derfor i de nærmeste Kjøbstæder for den smagfuldeste Pige i hele Egnen, og Avindsygen havde endog givet hende det Øgenavn: Mode dukken. En Aften, da Hr. Jensen sad og læste i Avisen Efterretningen om Slaget ved Navarin, med Betragtningen over hvad der vil, maa og skal skee, om en tilintetgjort tyrkisk Flaade der løb ud igjen 64 Seilere stærk, om to Grækere, der, lænkede til Canonerne, fløi i Luften med Skibet og derpaa svømmede over til Engellænderne og fægtede med dem – kom Sophie styrtende ind i Stuen og raabte: "hun er kommen, hun er kommen!" - "Hvo er kommen?" spurgte den Gamle. – "Jh, Mad. Catalani - Madam Catalani, Hans som i dette Øjeblik kommer fra Kjøbenhavn, siger, at hele Byen ikke taler om andet end Madam Catalani, der med en Suite af sexten Personer, fjorten Heste og fem Vogne, er lykkelig og vel ankommen til Hovedstaden." "Hende Far raabte Emilie, maa vi endeligen høre." Hvor vil Du hen Barn, sagde Hr. Jensen, troer Du, at jeg paa den Tid af Aaret kan tage med Jer til Kjøbenhavn, for at høre en Sangerinde?" Begge Døttrene faldt nu Faderen om Halsen og bade ham saa indstændigen om, at reise med dem til Kjøbenhavn, at han omsider gav efter for deres Beden og lovede dem, at saasnart Hans kjørte med de fede Kalve til Staden, skulde de faae Lov til at følge med. Begge kyssede den Gamles Haand og vare næsten ude af sig selv af Glæde. Dagen kom, Kalvene vare læssede paa Vognen og to Sæder anbragte, det ene for Sophie og Emilie, det andet for Hr. Jensen. Paa disse Høisæder hvorfra man kunde oversee den hele Egn, sad nu Familien, og Hans vidste at svinge sin lange Svøbe saa rask, at endnu samme Dags Aften Kl. fire, Vognen holdt i Gjæstgivergaarden paa Vestergaden. Sophie og Emilie gik op paa deres Værelse, Hr. Jensen, efterat have pudslet lidt, ned i Gjæstestuen, for at tænde sin Pibe, og Hans kjørte med sine Kalve ud til Christianshavn. Da Hr. Jensen traadte ind i Gjæste stuen, hørte han fra alle Munde gjenlyde: hun og hun. Da han skulde til at undersøge, hvor egentligen den "hun var der taltes saa meget om, saa erfarede han, at det var Sangens Dronning, Madam Catalani. Hovedhjulet, som Talen dreiede sig om, var Prisen for Billetterne til hendes forestaaende Concerter. Nogle meente, at den vilde blive den sædvanlig, da en Dame, der havde saa mange Godser i Jtalien og Frankrig, og eier desuden saa mange Diamanter, ikke brød sig om Betalingen, men blot var kommen til Kjøbenhavn, for at tilfredsstille Kjøbenhavnernes saa længe og lydeligen yttrede Længsel efter at høre hende; Andre meente, at Prisen forholdsviis ikke vilde blive høiere end i Stokholm, nemlig 2 Rdlr. svensk Banco. De Ord 2 Rd. smagte aldeles ikke Hr. Jensen. Det syntes ham som To Rdlr., enten de saa vare svenske eller danske, Courant eller Banco, efter hans Begreber, der i alle saadanne Ting havde Korn- og Qvægpriser til Maalestok, var temmelig meget for at høre en Sangerinde. Neppe havde Morgensolen kastet sine første Straaler ind i Hr. Jensens Værelse, førend Sophie allerede mindede ham om, at være betænkt paa at faae Billetterne til Mad. Catalonis Concert. Han lovede hende ogsaa, ufortøvet at gjøre Anstalter. Klokken havde endnu ikke slaaet syv, da man saae ham i fuld Puds, endog med Sporer paa, endskjøndt han dog var kommen kjørende til Byen. Hans første Ærinde, var nu hen til en Barbeer, for at lade sig rasere. J det Barbeeren indsæbede ham, begyndte denne: "Har Herren hert noget Nit? – Madam Catalani er nu virkelich arriviet her. Jeg har det af gute Killer. Hendes Secretærs Bedienter har veret hier paa Stuben og forsichret, at hun en Concert mit den Firsten vil give." Hr. Jensen spurgte nu Barberen, om han ikke vidste, hvor man skulde henvende sig, for at faae Billetter, – "Hol hos Billets, min Herr - raabte Barberen, det er nicht som let at lede til – de maa forudbestelles og det mange Ucher i vorwegen. Da jeg vor ti Ohr siden, conditionirte i Hamburg, var die Catalani ochsaa der, men der var baade Mord und Todschlag efter billetten. Jeg har feldst havt under Cour der En, som ved Billetverdelingen havde faaet den ene Eren totaliter ruiniet af en Reutendiener och en Schmeraus over Nesen, af en Hanseater. J det Barberen førte dette Raisonnement, traadte en Mand meget fortrædeligen ind i Stuen og satte, uden at sige et Ord, sin dryppende Paraply fra sig. "Jh, hvad seer jeg – raabte han, efter en kort Pause, min gamle Ven, Jensen? Hvad fører Dig paa en saa usædvanlig Tid af Aaret til Kjøbenhavn, Formodentlig en Kornspeculation?" Nei ingenlunde, svarede Hr. Jensen, efterat have rakt Vennen sin Haand til Gjenhilsen - det er egentligen mine Døttre, der have faaet mig overtalt til at tage herind, for at høre Mad. Catallani. - Ei slap du derud" sagde den Fremmede nu J Landsbyfolk ligne dog os Kjøbenhavner som een Draabe Vand den anden - Som det gaaer Dig, min gode Ven, gaaer det mig. Min Kone og mine Døttre pine og plage ogsaa mig, at jeg skal skaffe dem Billetter. Nu har jeg løbet siden i Morges Kl. 7 for at faae at vide, hvor man skal abonnere paa Billetter, men ingen veed rigtig Besked dermed. Jeg har rendt fra Herodes til Platus og fra Pilatus til Herodes, og ligge nær er jeg." "Men bliver billetterne da ikke offentligen udsolgte, spurgte Hr. Jensen. "Det er netop det, som ingen veed. Nogle paastaae, at der allerede er abonneret paa flere end Huset kan rumme. Folk ere i den pinligste Forlegenhed. Jeg har gjort min Pligt, og tegnet mig paa to Steder; men paa begge Steder sagde man, at jeg gjerne kunde tegne mig, men hvor Billetterne skulde komme fra, vidste man ei." – Hr. Jensen forlod nu efterat have saa Farvel til sin Ven, som lovede at besøge ham med det Første, Barbeerstuen og gik hjem igjen til sine Døttre. Her fandt han disse i den meest spændte Forventning. Naa, hvorledes gik det, Fader, raabte de, i det de begge kom ham hoppende i Møde, da han aabnede Døren, "Ja, hvorledes gik det – svarede den Gamle Pokkeren kan faae Billetter. De skal bestilles i Forveien - men hvor de skal bestilles hvad Prisen bliver, det veed ingen." Disse Ord gjede begge Pigerne ganske modfaldne. Emilie kunde endda nogenledes finde sig i sin Skjebne, men Sophie kastede sig hen i Sophaen og søgte at styrke sig med Ceau de Cologne, foregivende, at hun ikke befandt sig vel, efter Kjørslen paa aaben Vogn i den raa Luft. Nu traadte Hans slæbende ind i Stuen. "Hvad er der med Dig spurgte Hr. Jensen. - "Hu, hu - raabte Hans - aa, jeg er et ulykkeligt Menneske jeg har mistet alle Pengene, som jeg fik betalt for Kalvene." – Din Slyngel, hvorledes kunde Du miste dem Jou - Hosbond jeg var just gaaet ned i en Ølkielder, for at tage mig en Slurk Øl og da der blev talt saameget om Madam Cattelani, saa lyttede jeg efter; men i det samme raabte een af Gjæsterne: saa see, der gaaer En uden Arme!" Alle løb hen til Vinduet, for at see en smuk Kavalier, som ingen Arme havde og som Kjoleærmene hans ned af, hvor de havde siddet. Jeg løb ogsaa hen til Vinduet, for at see Fyren, men saa traadte der mig En paa Taaen, og vips vare Pengene borte. Hu. Hul." - "Hvorfor passede Din Æsel ikke bedre paa Pengene?" spurgte Hr. Jensen ganske opbragt. - "Det var den forbistrede Karl uden Arme, Hosbond, som er Skyld i hele Ulykken", svarede Hans. Hr. Jensen, som er af et meget hidsigt Sind, tog Hans i Nakken og kastede ham paa Døren. Den fiirskaarne Klodrian tørnede mod en liden vever og pyntet Pige, med en Æske fra Modehandlerinden, hvori en Hat til Jomfru Sophie, just i det hun kom op af Trappen. Dog var Faldet saa heldigt, at kun Æsken, men hverken Pigen eller Hatten blev beskadiget. Hun traadte nu ganske bestyrtet ind i Stuen og forlangte et Glas koldt Vand, for at kunne komme sig af sin Forskrækkelse. Endeligen begyndte hun: "det var da en Guds Lykke, at jeg slap saa vel. Var den klodsede Tølver falden paa mig istedet for paa Æsken, saa havde jeg staaet et Kjøn. Jeg skal netop i Aften høre Madam Kattelane, og det havde da været en dobbelt Ulykke for mig, om jeg havde været nødsaget til at blive hjemme. "Høre Madam Catalani, faldt Sophie hende hastigen ind i Talen – "lader hun sig høre i Aften?" – "Ja, hun giør, svarede Pigen, men ikke offentligen. Hun skal spise et Steds, hvor min Søster Lise tjener som Stuepige, og min Søster har inviteret mig til at staae i Forstuen, hvor alle Tjenestefolkene have faaet Lov til at staae og høre. Mad. Kattelaane, og tillige at bede deres Bekjendter at komme. Jeg har ogsaa Løvte om, at høre hende, naar hun lader sig høre paa Komedien, for min Svoger, han leier Pladser udtil Loger, og han overlader mig en Plads i en Gallerieloge for meget godt Kjøb. Den skal ikke koste mere end to Rigsbankdaler." – "To Rigsbankdaler", sagde Hr. Jensen - "je troer hun vil.""Finder De det for dyrt? spurgte Pigen lidt spodsk. "Da kjender jeg dem, som med Glæde vilde betale Fem Rbd., naar de bare kunne faae Billetter. De kan aldrig forestille Dem, hvilken Trang der er paa Billetter. Folk ere færdige at løbe min Svoger Dørene ind. Da jeg i Forgaars var hos ham, kom der en Frue og bad ham med Taarer i Øinene om at forskaffe hende to Billetter til første Etage -men han svarede reent udi jeg lover intet, jeg kan intet love, jeg vil intet love." – "Men hvad vil da Prisen egentligen blive, spurgte Hr. Jensen. "Ja, det veed ingen; men Enhver er af den Mening, at hvad den end bliver, saa vil Folk have billetter. Glad er jeg, at jeg har min for to Rigsbankdaler." – Da giver jeg skul ingen to Rigsbankdaler, sagde Hr. Jensen. Saa faaer De sku ogsaa Lov til at blive fra Concerten, svarede hun. De veed nok hvad der staaer paa Placaten, Jngen Uvedkommende indlades paa Theatret, og Enhver, som ikke kan betale hvad der forlanges, er Uvedkommende." Pigen, som lod til at kjende noget til Physionomiken, saae med et Slags Medynk paa Jomfru Sophie, der satte et meget bedrøvet Ansigt op. "Dersom Jomfruen har Lyst til at høre Mad. Kattelane, saa vil jeg gjerne tage Dem med i Aften. De behøver saamen ikke at skamme Dem. Der kommer sandelig de penest: Folk, Sophie takkede hende for hendes Tilbud, undskyldte sig med sin Upasselighed, gav hende nogle Drikkepenge, og modtog for disse et Haandkys, hvorpaa den snaksomme Pernille trippede afsted. - Det var en sørgelig Scene, man nu saae her. Paa Sophaen laae Sophie med nedhængende Arme, smægtende Blikke, blege Kinder, og sukkede. J Vinduet sad Emilie med nedslagne Øine, mere bedrøvet over sin Søsters Sorg end over sin egen. Foran, næsten ved Døren, Hr. Jensen, i en Lænestoel, med Hænderne overkors, nedsjunken i dybe Betragtninger over det Pengetab, han, ved sin Karls Dumhed, nyligen havde liidt, og pønsende paa Midler til om mueligen at faae dem igien. Efter en Pause af fire til fem Minuter traadte Gaardskarlen indi Stuen med Adresseavisen, som Hr. Jensen Aftenen forhen havde bedet Værten om at sende op paa hans Værelse. Hr. Jensen begyndte at læse deri. "Hvorledes, fire Rigsbankdaler, - næsten en og en halv Tønde Byg for en Billet – ne. - det skal Pokker give. Saa lad hende synge længe nok. Jeg vil ikke høre hende. Vil J høre hende Børn, saa kan I, men mine fire Rigsbankdaler faaer hun ikke. Reisen har allerede desuden kostet mig nok. Jeg finder ikke mine Penge paa Gaden. Fire Rigsbankdaler for en Billet til Parquettet og 3 Rbd. til Galleriet, hvor Fisker og Æblekjerlinger komme? Det er for galt." - Hr. Jensen tog sin Hat og Paraply, gik, frysende af Harme, bort, og, smaasnakkende med sig selv, hørte man ham endnu paa Trappen gjentage de Ord: "fire Rigsbankdaler, fire Rigsbankdaler. - For at forslaae Grillerne gik han ind til en Conditor. Her sadde omkring et Bord tre Mennesker, af hvilke de to vare mere opløbne end udvoxne, men den tredie en sand Holophernes, hver med sit Glas Punsch for sig, uagtet Klokken ikke var mere end elleve om Formiddagen. Da de bleve Hr. Jensen var begyndte de at fnise; de hviskede noget til hverandre, i det de med ondskabsfuld Spodskhed af og til stirrede paa ham, men Hr. Jensen lod som han ikke mærkede det satte sig hen ved et Bord ligeoverfor dem, begjerte en Kop Chocolade, og gav sig nu til at læse eet af de mange Blade, der, tilsølede og forrevne, laae uordentligen henslængte paa Bordet. Skal Du paa Komedien, Fritz," spurgte den ene af disse Friskfyre, der syntes at være 26 til 27 Aar, endskjøndt hans Ansigt lod gjette paa fyrgetyve. "Hvo skulde vel ikke der, svarede den mindske; "det er jo afgjort, at der skal pibes." - "Det var da forbandet, og jeg har ingen Billet, raabte Kammeraten. - "Da faaer Du værenevid ingen i Aften. De vare allerede borte i Morges Klokken 11. Folk stode lige udtil Hesten. Der bliver en Pokkers Kommerts.""Er der saadan Rift om Billetter til et Pibe stykke, hvad vil der da blive til Mad. Catalanie Concert?" sagde den Tredie af dette Kløverblad, i det han i et Drag tyllede et halvt Clas Punsch i sig. - "Det behøver jeg ikke at sørge for", sagde den Mindste, "min Moder har allerede abonneret paa en Loge til 50 Rbd., og der faaer jeg en Plads i." – "Fy for Fanden, i en Loge raabte den Lange - der er man jo saa geneert. Jeg har i mit hele Liv kun været en eneste Gang i en Loge, men det var paa Galleriet, da Baggesens Trylleharpe blev udpeden, men da var jeg derfor at raabe pereat Baggesen, paa min Farbroders Vegne, som just den Aften havde Forfald. – Efterat Hr. Jensen længe nok havde hørt paa disse Friskfyres raa Tale, forlod han Conditoren og gik hjem til Gjæstgivergaarden. Men Himmel, hvilket Syn da han traadte ind i Værelse. Sophie med et Tørklæde bundet om Hovedet, laae i Sengen. Forved samme sad en Mand med en Æsculaps Mine, rynket Pande og ængstelige Øiekast, følende hende paa Pulsen. Emilie stod nedslaaet ved hans Side. "Hvad er hændt i min Fraværelse?" raabte Hr. Jensen ganske bestyrtet. Deres Dochter, svarede Doctoren, i det han tog en Priis af sin Tobaksdaase, min kere Hr. Jensen, er siech, meget siech, min Seel! - det var den heeste Tid, dat man lod mich hente." Hvad er da hendes Sygdom," spurgte Hr. Jensen. "Det er egentlich en intermittirende Fieber, svarede Æsculapen, som ikke findes beskreben i Pathologien, men som vi Doctores kalde den catalanischer Fieber. Den grasserer i denne Tid fast i hver Huus i Kebenhavn undattaquirer sowohl Mandsfolk som Fruentimmer. Naar den richtige Remedie derimod in Zeiten applicies, saa er den just ikke dedelich, men forsemmes den, so kan Fieberen, min Seel, let blive til en Typhus. Hvad er da det foren Remidie, spurgte Hr. Jensen ganske belymret. - "Det er, sagde Doctoren, i det hen trak ham til Side - det er, at De stande pide goer hen und tager en Billet til Madam Catalanis Concert og lader Deres schmukke Doch ter here hende. De vil see Wunderwerker af denne Mittel. De kan sperre alle vore sture Professorer, sowol die, som kerer, som die, der goer til Fos, om jeg ikke har Recht. Sosnart Deres Dochter bare for en Eie paa Billetten, vil De strags spure Vorandrung, Pulsen vil beginde at sloe langsammer, und Fieberen gradatim sette sich. Det er min Seel den eneste Remedie." -J det Hr. Jensen noget nøiere betragtede Doctoren, blev han vaer, at det var den samme Mand, som havde sidst barberet ham. Men hvo har ladet Dem kalde, min Ven! spurgte Hr. Jensen. "Kalle, svarede Barberen, det har min Seel Deres Dochter - Da ich vor en Eieblik siden var inde und barbirte en fremden Herre paa No. 7, kom Opvartingspigen ledende und bad mig unvorteret at komme op paa No. 13, wo en Dame lad sterens siech. Jg that min Plicht und kam. - Pligt, sagde Hr. Jensen - har De Lov til at practisere? De er jo en Qvaksalver?" – Ei mas Qvaksalbersvarede Barberen ganske opbragt, - det er nu in Denmark, wo man kun ter were autorosirt und examiniet Qvaksalver – Doctor, wollte jeg sige. Jch har fungirt siv Aar som Oberchirurgius i Ali Paschas Armee, und tiltruer mich ligeso stur Capacitet zum Practiseren som nogen Professor, der kerer i den brillanteste Kreet. Seer De das Med disse Ord gik Barberen, sin Vei. Neppe var han gaaet, saa traadte Vennen, der nyligen havde lovet at besøge Hr. Jensen, med glædetindrende Øine, ind i Værelset. Frisk Mod, Børn, raabte han, vi har seiret. Her - her er en Billet til en Parterre loge! Disse Ord udtalte han i en Henrykkelse, som maaskee ikke kan sammenlignes med andet end Napoleons, da denne i Notredamekirken paasatte sig selv Kronen. "Hver Plads i denne Loger, vedblev Vennen, kommer kun paa ni Mark, og jeg kan overlade Dig, kjere Jensen, tre Pladser. - Dette Tilbud virkede paa Sophie og Emilie som et electrisk Stød. Den første fløi, som ny besjellet, op af Sophaen, den sidste hen paa Faderen, for at kysse hans Haand. De mørke Skyer fra den Gamles Pande forsvandt, og Alt var her Fryd, Gammen og Tilfredshed. Sophie og Emilie talte Timerne, ja Minuterne indtil den længe ventede Aften, da de skulde til Concerten, kom. En Hyrekudsk, som Hr. Jensen, leverer Havre til, sendte ham uopfordret en Vogn for Døren. Nu kjørte Familien hen til Komediehuset. Men allerede paa Hjørnet af Østergaden maatte Kareten holde. Lange Rækker af Vogne gjennemkrydsede Kongens Nytorv, og med Sneglens Langsomhed nærmede Kareten sig Skuespilhuset. Dette var allerede halvt fuldt ved deres Ankomst, og Vennen med hans Familie allerede i Logen, uagtet Klokken kun var fem Minuter over sex. Hr. Jensen fik den bageste Plads, men han sad her som Dækketøi i en Servietpresse og endnu næste Dag følte han Virkningen af en ved hans Side siddende Dames Corpulence. Medens alle de Andre vare lutter Øre, var Hr. Jensen lutter Øje, og det af en dobbelt Grund, deels har han af Natur ingen synderlig Smag for Sang, især den italienske, deels har han allerede i endeel Aar været tunghørig paa det venstre Øre og det høire, som ellers er i temmelig god Stand, blev her fra alle Kanter saa bestryget af den piinlige Trækvind, som hver Vinter bringer i Thalias Tempel Døden mangfoldige Offere, at han maatte holde et Tørklæde for samme, og saaledes see sig berøvet det vigtigste Organ til at beundre Madam Catalanis majestætiske Talent. Men hvad Øret nægtede ham, det erstattede Øiet ham fuldkomment. Han kunde ikke see sig mæt paa det Glimmerhav af Diamanter, som Sangerinden straalede af, og medens hele Huset, Kiendere og Jkkekjendere, henreves af de konstige Roulader, og Triller, de pludselige Overgange fra de dybeste til de høieste Toner, beregnede Hr. Jensen, hvormange Bøndergaarde i Sjælland der vel kunde kjøbes for et saadant Belte og en saadan Agraffe af Diamanter. Dette ledte ham igjen paa at anstille en Sammenligning mellem Stemmen og Diamanten i den raa og slebne Tilstand. Concerten endtes med stormende Jubel og almindelig Tilfredshed. Næste Dags Morgen Kl. 6 sad Familien igjen paa Vognen; Sophie og Emilie glade over, at have hørt Mad. Catalani, Hr. Jensen fortrædelig over, at have offret denne musicalske Nydelse syv af de fedeste Kalve i hans Stald. Til Publicum.