Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1814-02-01
(Fortsættelse.) Hertugen af Hohenlinden (Moreau, Rigsmarskal, var en Søn af en agtet Advocat, og født i Mortair omtrent 1761. Af en naturlig Tilbøielighed til Krigstanden, tog han i en Alder af 18 Aar Tjeneste, men hans Fader kjøbte hans Afsked, og da Revolutionen udbrød beklædte han et Dommerembede i Rennes, og var meget anseet blandt de Studerende. Et frit Væsen, et indtagende Ansigt, en behagelig Skabning gav hans naturlige Ævner og erhvervede Jndsigter end større Værd. Han begyndte at spille en udmærket Rolle den Gang Brienne forsøgte at stifte en Revolution i Magistraturen, og blev ved denne Leilighed udnævnt til Parlamentsgeneral. J de fem Maaneder, denne lille Krig varede, viste han en Tapperhed, der var forenet med Visdom og Forsigtighed. Commandanten i Rennes havde giver den befaling, at gribe ham, men levende; han blev imidlertid alligevel paa sin Post, og viste en saadan Uforfærdethed, at Garnisonen ikke kunde arrestere ham, uagtet han hver Dag lod sig see paade offentlige Pladse, og ofte med en saare liden Leide. J Vinteren 1788 til 89 understøttede han tvertimod Ministernes nye Foranstaltninger i Henseende til Generalstaternes Sammenkaldelse, anførte de Tropper, der samlede sig i Rennois og Nantois mod Parlamentet og Provindsens Stænder, og fortiente saaledes, ved Nationalgardens Oprettelse, at udnævnes til Anfører for en Bataillon fra hans Departement. Fra den Tid af overlod han sig ganske til sin Smag for Krigskonsten, og lagde sig med Jver efter at studere Taktiken og den militaire Videnskab i alle dens enkelte Dele, han skal adskillige Gange have sagt: "inden en føie Tid er jeg General over Armeen. Alt for oplyst og alt for menneskekjerlig til at kunne ynde en revolutionair Regiering, billigede han langtfra ikke Constitutionen af 1798, og den Bataillon, han commanderede, var ogsaa den sidste i Armeen, som antog den. Hans Tapperhed, hans Nidkjerhed, hans naturlige Gaver og hans Jndsigter udmærkede ham snart, og 1793 blev han udnævnt til Brigadegeneral. Det første Slag, han derpaa leverede, faldt ikke gunstigt ud for ham. Da han med en Division af Moselarmeen d. 14 Sept. andretden preussiske Armee, under Hertugen af Brunsvigs Commando, blev han aldeles slaaet; imidlertid lod de officielle Jndberetninger, Fienden, kundgjorde, vederfares de af Moreau mod ham trufne Angrebsplaner, og især hans Tilbagetog, fuldkommen Ret. Da han var bleven Divisionsgeneral tjente han 17794 paa en glimrende Maade under Pichearn, og udmærkede sig især d. 20 og 30 April, i hvilke Dage han blokerede og tog Menin, i Junii forYpres, som han indsluttede d. 1ste og som overgav sig d. 17de, efterat Løbegravene havde været aabnede i 12 Dage; for Burgos, hvor han rykkede ind d. 29de, i Julii i Ostende, Nieuport og Cassanderan, som han bemestrede sig d. 1ste, 18de og 28de, og endelig ved Angrebet af Fortet Ecluse, som capitulerede d. 26 Aug. Det var i det Øieblik, han erobrede for Republiken denne Plads, at Jacobinerne i Brest sendte hans gamle Fader til Skaffettet, som Aristoerat eller Ven af Aristocraterne. Denne agtværdige Olding, som Folket i Morlair kaldte de Fattiges Fader, var af adskillige adelige Emigranter betroet Bestyrel en af deres Formue, hvilket tiente hans Fiender til Paaskud for at omkomme ham. Man paastaaer, at Folket i Morlaix, bekjendt med hans Dyder, ledsagede ham med Taarer i Øinene til Guillotinen. Man har mere end eengang bebreidet Moreau, at han vedblev at tjene dem, der havde myrdet hans Fader, som han iøvrigt elskede meget høit, Hans Caracteersvaghed forklarede denne Adfærd. J det berømte Feldttog i Vinteren 1794, da Holland blev bragt under Frankrige, commanderede han den høire Fløi af Pichegrus Armee, bidrog til denne Generals hurtige Lykke, som gjorde ham siden til Overgeneral, medens han selv tog Commandoen over Rhin- og Moselarmeen. Han ordnede Luxenbourgs Blocade i Dec. 1795, udkastede derpaa en Plan til Hollands Forsvar, meddeelte den Generalerne Daendels og Dumonceau, og tilkjendegav den derpaa den bataviske Comitee med befaling, at udføre den, og give ham inden otte Dage Regnskab for, hvilke Forholdsregler de i saa Henseende havde truffet. Da han omsider fik Commanden over Rhin- og Moselarmeen, aabnede han i Junii 1796 dette Feldttog, der lagde Grunden til hans Kriger hæder. Efterat han havde kastet General Wurmser i hans Leir nær Frankentahl, drev han ham tilbage indtil Manheim, satte strax over Rhinen i Nærheden af Strasburg Natten fra den 23de til 24de, og fandt i Kehl ingen andre end Kreds tropperne, der ikke gjorde nogen Modstand; han tog en Deel af dem til Fanger, og bragte de øvrige i største Uorden. Derpaa modsatte han Condes Armee og adskillige østerrigske Smaacorps General Ferino, der sloges uophørlig med dem i Breisgau og henad Knebis indtil den 18 Julii. Han selv marcherede mod den østerrigske NedrerhinArmee, der rykkede frem mod Rastadt, sendte at frisk Corps til Hünningen, for at filere langs med de Vierwaldstadte og tvinge de Tropper, der holdt Breisgau besat, til at trække sig tilbage. Den 6. Juli angreb han Erkehering Carl i Rastadt, og efter en meget levende og længe uafgjort Fægtning, tvang han ham til at trække sig tilbage mod Eslingen, hvor han angreb ham d. 9de, og tvang ham paa ny til at trække sig mod Durlach, og omsider indtil Pfortzheim. J disse blodige Dage aflagde Armeerne paa begge Sider Prøver paa stor Tapperhed, og Moreau udviklede her de største Talenter. J den sidste Fægtning, som først endtes med den indbrydende Nat, manøvrerede han især med en utrolig Raskhed og Dristighed, skjønt det ikke kan nægtes, at han tillige blev understøttet af alle sine Divisionsgeneraler, især af Desair. Den 15de saae han sig endnu nødsaget til, at angribe Fienden i Pfortzheim, for at tvinge ham til at forlade denne Stilling; men fra nu af begyndte han at rykke frem med saa meget større Hurtighed, som Kredstropperne, der holdt den uindtalige Post Knebis besat, havde forladt den uden Slag, og det Corps, som endnu holdt sig i Preisgau, saae sig snart tvungen til at trække sig tilbage, af Frygt for at blive omringet af hans høire Fløi, medens General Laborde søgte at afskjære det fra de fire Waldstødte. Jmidlertid trak den østerrigske Armee sig kun Skridt for Skridt sammen, og adskillige blodige Slag fandt Sted den 18de, 2de og 22de i Stuttgard, Canstadt, Berg og Esslingen; han omringede raskt de Franske, og det var deres Lykke, at Marcau manøvrerede ved Esslingen paa den meest glimrende Maade. Disse Fordele gjorde ham til Mester af alle Veiene til Necker, og d. 3 Aug. rykkede hans Tropper ind i Constants. Den 8 og 10 Aug. lede to af hans Divisioner noget Tab, og d. 11te angreb Erkehertugen, der havde besluttet at gjøre et nyt Forsøg, hele Linien, og slog de Franskes Forposter saaledes, at han tilbagedrev den høire Fløi indtil Heydenheim, men Besair, den anførte den venstre Fløi, kastede Fienden med sin sædvanlige Tapperhed og udmærkede Talenter, medens Moreau ilede til med Reservecorpset, og fornyede igjen Slaget paa Høire. Efter en Bataille af 17 Timer bleve begge Armeer staaende lige for hinanden. Morenu havde allerede afsendt sin Equipage, men da han næste Dag saae de Tydske begyndte at trække sig tilbage over Donau, skyndte han sig at tage en Seiers-Stilling, og at rykke frem, men dog, da han manglede Munition, uden at forurolige Fienden. Erkehertug Carl havde imidlertid fileret mod Høire, for at understøtte Gener. Watersleben, som Jourdan trængt, stærkt. Morean vedblev at følge General de Latour. Den 18 August havde General Ferinos Division en overordentlig hidsig Fægtning med Condes Corps, der blev tilbagedreven til Kambach, og den 24de angreb Morean den østerrigske Armee i Friedberg, nær Augsburg, overrumplede den ved en hurtig Marsch, og bragte den i Uorden, efterat han havde frataget den eller dræbt mange Folk. Derpaa rykkede han frem mod Freysingen, hvor St. Cyr drog ind d. 3 Sept., sendte et Corps mod München og befalede et tredie, at bevogte Jser. -(Fortsættes.).