Den Vest-Sjællandske Avis, 1819-11-27
Efter en meget farlig Reise landede jeg med flere af mine Kammerater ved Buenos=Ayres. Efter nogle Dages Forløb tilbød jeg den derværende Gouverneur og Krigsminister Jringaven min Tieneste. Jeg overleverede mine meget respectable Anbefalingsbreve tilligemed en Skrivelse fra Hr. Alveres i London, som Republikkens Agent, og som havde sikkert lovet mig i London, ved Ankomsten til Buenos=Ayres ikke allene en overordentlig god Modtagelse, men ogsaa Godtgiørelse for mine, Reise Omkostninger. Men man tænkte ikke paa i Buenos Ayres at opfylde dette Løfte; jeg fik ikke engang frit Qvarteer, jeg fik slet intet. Jeg havde levet i nogle Uger paa min egen Bekostning, da jeg blev ansat som Premier-Lieutenant, en Post, som jeg allerede havde beklædet, hvor jeg før havde tient. Man sendte mig nu til Armeen i Petu, af hvilken en Deel fægtede imod General Artigas i Egnen af Santa Fe, 300 Le quas fra Buenos Ayres. Jeg blev indskibet paa Rio de la Plata i et lidet Provisions=Skib, hvori der tillige vare 52 lænkede Negere, som vare deserterede fra Armeen, og stode under en Amerikansk Spaniers Commando, som commanderede denne Transport som Capitain. Hans hele Uniform bestod i en saakaldet Poncho, udtales Ponscho, en stor Straahat og en Dolk, istedet for Støvler, og Skoe betiente han sig af en raae Bøffelbud ligesom alle gemene Soldater i dette Land. Hans hele Figur faae virkelig saaledes ud, som han kunde have været en Randit; man seer der kun lidet paa Uniformen, og enhver Officeer staaer det frit for at klæde sig efter sit eget Behag. Gouvernementet giver ikke de fattige Folk det Ringeste; deraf kommer det, at det hele Troppekorps lignede mere en Røverbande end et disciplineret Militair Corps. - Paa vor Seilads sprang to af vore Negere med deres Lænker over Bord, og bleve en kort Tid derefter et Rov for Bølgerne, de øvrige 50 Mand, to og to lænkede til hinanden, landede med os efter en Fart af 5 Dage ved Rio Uraguay. Negerne bleve drevne foran os ligesom Qvæg Ved vor Ankomst meldte jeg mig til Regiments-Commandeuren, overleverede ham mine Papirer, og blev ansat ved den anden Grenadeer Bataillon, og Bataillons-Commandeuren anviiste mig min Post ved det 4de Compagnie. - Jeg traf min Hr. Capitain, da jeg meldte mig hos ham, ved Vagtilden iblandt Soldaterne, hvor han spilte Kaart med dem. Jeg saae ham kaste Utøiet fra sig ligesom man tager en Priis Tobak, hvilket havde samlet sig hos ham i en al for stor Overflødighed. Jeg saae mig nu hensat iblandt det raaeste Pak Meget snart bemærkede jeg det store Had man har imod alle Udlændinger, og at man var altid udsat for sin Capitains og de øvrige Officerers Chikaner; ja man havde Grund til at befrygte, at man skulde blive stukket ihiel af sine egne Soldater, naar man i mindste Maade paadrog sig deres Had og Uvillie. To Franske Officerer bleve saaledes fundne ihielstukne i deres Senge. Nu maatte jeg destoværre ogsaa giøre den Erfaring, at selv de Løfter, som bleve mig gjorte i Buenos=Ayres, ikke bleve holdte. Man havde nemlig lovet mig 50 Piastre, og god Provision, som skulde bestaae daglig :et Glas Brændeviin, nogle Skibstvebakker, saltet Oxekiød saameget jeg vilde, Grønt og Frugter, og ugentlig noget Tobak, med et Qvartblad Papiir til at tilberede de Spanske Zigarrer. – Saa sparsomt det endog blev os tillagt, og uagtet det neppe kunde forslaae til Livets Ophold, saa vilde vi dog have været tilfreds og lykkelige naar vi kunhavde faaet det; men der blev os slet intet leveret. Afde lovede 50 Piastre skulde efter Løftet kun Halvdeelen blive betalt, fordi Gouvernementet er meget fattigt. Den anden Halvdeel lovede det at betale efter 10 Aars Forløb, og efter den Grad Personen beklædte i Militair Etaten, skulde et Stykke øde Jord blive ham tildeelt, vist nok i de fierneste Egne af Landet. Men ogsaa af den Halvdeel, som man havde lovet at udbetale, har jeg ikke faaet en Skilling. Fordrede jeg mine Penge, saa fik jeg det trodsige Svar: J maae bie til der kommer Penge i Cassen. Paa denne Maade havde flere Officerer i et heelt Aar ikke faaet en Skilling, og lede Sult og Nød. Vor Provision bestod i saltet Bøffelkiød eller Hestekiød, naar Provisions-Skibene fra Buenos=Ayres ankom for sildig; jeg har aldrig seet noget til Brændeviin, Frugter og andre Ting, som man havde lovet os. - Paa den uoverseelige Sandflade, hvorhen vi nogle Gange kom paa vor Marsch, og hvor det var umuligt at skaffe Fourage til Hestene, saae jeg ogsaa disse at æde Kiød af Kreaturer af deres egen Art, og jeg har beundret den Begierlighed, hvormed de slugte Kiødstykkerne. – Det var paafaldende for mig, at Jnfanteriet rede der paa deres Marscher, og stode kun af naar en Fægtning falder for. Aarsagerne dertil ere den store Hede, de lange Marscher, den sandede Jordbund, de Jndfødtes Dovenskab, og Overflødigheden af Heste, som kun have liden eller slet ingen Værdie. Jeg tog Deel i nogle smaae Fægtninger imod Artigas Tropper. De bestode kun af Cavallerie. Min Opmærksomhed henvendtes især paa disse Troppers Vaaben, som bestod i Slynger, og paa det Brug de giorde deraf. Slyngerne, som vare befæstede ved Saddelen, vare flettede af Bøffelhuds Læder saa tykt som en Tommelsinger. Rytterne kaste dem med megen Færdighed i en Afstand af 50 til 60 Skridt og Fiendens Lemmer. Bemærker han, at han har fanget eller omslynget sin Modstander dermed, saa jager han derfra med sin Hest, og trækker sin Fange bag efter sig. – Dette Vaaben syntes mig, at være aldeles ubrugeligt hos os, og jeg tilstaaer, at jeg hellere vilde saares af et ordentligt Vaaben, end blive slæbt og sønderrevet paa denne skrækkelige Maade. – Et andet Vaaben er Kaste Slyngerne, med hvilke de kaste Stene, vel ogsaa Jernkugler paa Fienden. – J Almindelighed er den Jndfødte en slet og feig Soldat. Jeg var Bienvidne til, at Folkene løbe compagnieviis bort ved de ubetydeligste Fægtninger. Naar de blive grebne, saa giør man dem ikke noget derfor De blive i det høieste dømte til Arbeide paa Galleierne i nogen Tid i Buenos=Ayres eller St. Jago; derpaa sender man dem igien lænkede til Armeen, hvor de blive løsladte af deres Lænker, og indsatte i deres forrige Pladser. - Soldaten er tillige uden al Disciplin. Aarsagen synes at være den enorme familiaire Omgang imellem ham og Officererne. Man vil ogsaa der ikke gjerne være ikke hellere vilde være Soldat, da han saa fik sin Soldat. – Da jeg spurgte en Slave, hvorfor han lere altid være Slave, end være Soldat kun et Friehed, svarede han, min Ven, jeg vil hel Aar, i den nærværende Armee. Det er i Sandhed oprørende at see disse Tropper og enhver Europæisk Officeer, som træder ind i Tieneste der, underkaste sig derved en høist traurig Skjebne, især naar han er tvunget formedelst Pengemangel til at blive og ikke vende tilbage; mange af disse Ulykkelige have allerede forsøgt paa at blive anbragte paa et Skib som Matroser, for saaledes at kunne faae frie Overfart til deres Hiemstad; men ingen Skipper indlader sig derpaa, og de maae da see deres Liv svinde hen i Kummer, Hunger og Elendighed. Buenos Ayres selv er en Stad, som ligger ved Platafloden, der, efter den nyeste Angivelse, tæller nu 80,000 Jndvaanere. Floden er saa bred, at man ikke kan see Kysten paa den modsatte Side ved Montevidco; hver Aften efter Solens Nedgang, er den opfyldt med nogle tusinde Mennesker af det mandlige eller qvindlige Kiøn, som bade sig. Stedet har i sig selv intet behageligt ved sig; og fornemmelig i Middagsstunden, hvor enhver tillukker sine Dørre og Boder, formedelst Heden, ligner den gandske en øde Landsbye. Men alt oplives om Aftenen ved Solens Nedgang. Paa Torvepladsene ere Beegfakler opreiste, og saaledes antræffen man paa denne Plads, indtil Kl. 12 om Natten, endnu alle i fuld Beskiæftigelse med at kiøbe og sælge. Effter, og vel ogsaa allerede for, denne Tid, er det, fornemmelig for en Fremmed, ikke raadeligt at opholde sig længer uden for sin Boepæl, naar man ikke vil være udsat for at blive stukket ihiel paa Gaderne. Politiet seer det, men bryder sig lidet eller slet intet herom, thi de, som endog flere Gange have gjort sig skyldige i Mord, blive kun dømte til Tyrefægtninger paa Livstid, som desuden er een af de største Forlystelser i Landet; der er ingen Nattevægtere. Jeg kan paastaae, at man finder daglig ihielstukne Liig paa Gaden, som da blive begravne af Gouvernementet, ifald der ikke efter 12 Timers Forløb melder sig nogen dertil. Landet selv er skiønt og yderst frugtbart, saa at enhver Sagkyndig og formuende Oeconom, sikkert kan giøre der en stor Lykke. De Jndfødtes Dovenskab, derer virkelig overdreven. Jeg troer, at de holde det for en stor Synd, at lade det Arbeide forrettes ved Mennesker, som paa nogen Maade kan giøres af Heste. De vinde f. Ex. af en 30 til 50 Al. dyb Brønd Vandet op Spandeviis, ved Hielp af en forspændt Hest, og jeg hørte almindelig, at det skeete blot af Magelighed. Ligeledes slagte Slagterne Stude og Køer ved Hielp af Heste. Studen faaer om hvert Been en Slynge, hvortil der er spændt Heste hvorpaa de blive drevne fra hinanden, Studen bliver da sat i en ubevægelig Stilling, hvorpaa Slagteren afskiærer Studens Hoved med sin Cuchillo eller lange Kniv, og kaster det strax bort. Det er meget besynderligt at see paa. Min største Fornøielse var Jagt, saalænge jeg havde Tid dertil. Men da der kun ere faa Skove tæt ved Buenos Ayres, saa aftalte jeg med nogle af mine Venner, at ride til Havnen Ensenade, da Egnen er skøvriig og biergfuld, og da der findes meget af alleslags Vild. Vi rede bort en Natfra Buenos Ayres, fordi vi havde 16 Leguas til det bestemte Sted. Om Morgenen Kl. 11 ankom vi paa hiin Side af Ensenade til en Jndianers Hytte, hvorvi afleverede Hestene, og ilede derpaa, i den skrækkeligste Heede, til Skoven, til hvilken vi endnu havde 1 Miil, forsynede med gode Gevæhrer. Ved vor Ankomst adskilte vi os to og to, og enhver af os indtog sin Post. Egnen var biergfuld, deels bar og deels forsynet med smaae Skove af Pommeranser og fornemmelig Færskentræer. Vi havde allerede været en god halv Time paa denne Post, uden at der forekom os noget af Betydenhed, da vi pludselig hørte fra vore Medjægere en formelig Peletonild. Dog forlode vi ikke vor Post, og snart derpaa stødte vi paa en heel Skare af smaae Hiorte, disse Dyr viiste sig slet ikke skye, men bleve i deres Skridt gang og saae roelige paa os, vi havde derfore Tid nok til at træffe dem, tre Stykker af dem giorde vi til Bytte; en af dem var en Hiort, saa stor som vore, men dog Hale og Takker uberegnet. Takkerne vare 13 Tommer høie, og Øinene omgivne af en hviid Ring, som gav Dyret et gandske komisk Udseende. De have forresten gandske den samme Farve, som vore Hiorte, naar man undtager Brystet, som er hvidt. De andre to vare ikke meget forskiellige fra vore Raadyr i Europa. Jmedens vi vare beskiæftigede med, at tage vore Dyr op, saae vi vore andre Jagtkammerater, hvilke vi før havde hørt skyde, og som ligeledes havde skudt en saadan Hjort og et Sviin. Det sidste var ikke saa stort, som Vildsvinene i Tydskland, ellers har jeg ikke bemærket noget forskjelligt ved det. De Jndfødte jage ikke fordi de have Afskye for Kiød af alt Stor vildt, og Værdien af den blotte Hud erstatter dem ikke Krudtet og Blyet, da det første især, er i dette Land i en høi Priis. Tiden tillod os nu ikke længere at opholde os, fordi vi endnu havde en temmelig Strækning at marschere til Jndianerens Hytte. Da vi ikke kunde bringe alt med os, hvad vi havde skudt, saa tog vi kun begge Hiortene og Svinet, som vi bragte lykkelig paa Stokke til Jndianer Boeligen, men vi kunde ikke komme videre dermed, fordi vi skulde betale 20 Piastre for en Vogn til Buenos Ayres. Vi gav Jndianerne vort Vildt, da de havde fodret vore Heste godt, og rede derpaa tilbage til Buenos Ayres.