Den Vest-Sjællandske Avis, 1819-02-23
Siden den er kommen til London, holder den meest af Øl og Melk, dog drikker den ogsaa Viin. – Dette Dyr giør ikke saa mange Grimasser, som andre Aber, og har ikke heller saa stor Lyst til at giøre Fortræd. Et Slags Alvortighed, som Grændser til Melancholie, er malet paa dens Ansigt, og synes at udgiøre dens Characteer. Da den første Gang kom imellem Fremmede, kunde den sidde heele Timer med Hænderne over Hovedet, og saae gandske betænksom paa alt det, som var omkring den; incommoderede de Nysgierrige den alt for meget, saa gik den bag ved et Forhæng. Men snart gav den sig af mod dem, som vare venlige mod den; den sad gjerne ved Siden af dem og tog deres Haand imellem sine Læber. Baadsmanden paa Fregatten Alcesta, som var dens bedste Ven, lærte den at spise med Skee. – Paa Java var det dens største Fornøielse at svinge sig paa Træerne fra een Green til en anden, og at klattre paa Tagene af Husene; paa Skibet fandt den Plaseer i at svinge sig omkring med et Toug, og at brydes med Skibsdrengene. Den søgde ofte at indbyde dem til Leeg, ved at slaae dem med Haanden, naar den gik forbie dem, hvorpaa den løb sin Vei, dog ikke stærkere end at de kunde naae den; hvorpaa det gik løs paa at brydes, og hvorved den da betiente sig af Hænder, Fødder og Mund paa eengang; den søgte at kaste sin Modstander til Jorden, derpaa at holde Hænderne fast paa ham, og saa at bide ham; men alt i Spøg. – Man havde taget nogle andre smaae Abekatter med ombord, da man forlod Java; men saalænge den saae at man gav Agt derpaa, lod den som den ikke bekymrede sig om dem, men man opdagede, at den gjerne legede med dem, naar kun ingen saae derpaa. Men det forekom den, som den var et bedre Væsen, den greb dem ofte ved Halen og legede aldrig saadant med dem, som med Skibsdrengene; derimod giorde Aberne meget af den, og søgde at omgaaes med den, saasnart de kom uden for deres Buur, opsøgte de det Sted hvor den laae og sneeg sig hen til den. - Da man eengang bragte 8 levende Skildpadder ombord paa Skibet, saa klattrede den saa hurtig som muligt op til det høieste Punkt af Skibet og høiere op end nogen Tid tilforn. Derpaa kikkede den ned til dem strakte Munden frem saa lang som en Svine Tryne, og gav en Lyd fra sig, som havde Liighed med en Frøes Qvækken og et Sviins Grynten, endelig begav den sig ned igien med stor Forsigtighed, tilkede bestandig hen til Skildpadderne; men man kunde aldrig faae den til at komme nær hen til dem. Den lagde desuden heftige Lidenskaber for Dagen; viiste man den f. Ex. noget spiseligt; men ikke gav den det, saa forfulgte den det Menneske, som havde viist den det, grædende og skrigende, kastede sig paa Ryggen, væltede sig omkring, og som det lod i et Slags Raserie, beed efter dem, som kom den nær, og lod sig ofte glide ned af et Toug, ligesom den vilde drukne sig; men saasnart den kom til Vandet, betænkte den sig og kom igien ombord paa Skibet; forresten var den god, giorde ingen Fortred, og ligner Mennesket mere end noget andet Dyr. Man maae forundre sig over den Klogskab, som dette Dyr røber, formodentlig var det kun en Unge; og man har Grund til at troe, at alle de levende Durang-Outangs, som man har seet i Europa, kun vare Unger af den store Pongo, som aldrig er bragt til Europa; men hvoraf et Skelet, saa stort som et Menneskes, findes i Museet i Paris, hvis Bygning røber overordentlige Kræfter hos det levende Dyr.