Aalborg Stiftstidende, 1844-05-15
Ved det nu offentliggjorte Patent af 29de Marts d. A. erfares, at Forholdet imellem det tydske og det danske Sprog, med Hensyn til Brugen i den slesvigske Stænderial, er foreløbigen bleven bestemt, for den nærmest forestaaende Forsamling, paa en Maade, som væsentligt afviger fra det, der har været almindeligt forventet og forudsat. Overraskelsen, om end smertelig, tor imidlertid ikke løsrive fra det Haab, at den provisoriske Anordning ikke vil vinde endelig Lovskraft. Thi, skulde det danske Sprogs Forhold til det tydske i den slesvigske Folkeforsamling blive endeligen ordnet efter de i Patentet opstillede Regler, da vilde de naturlige Rettigheder, som i det kgl. Rescript af 2den December 1832 vare anerkjendte for de dansktalende Deputerede i Almindelighed, blive indskrænkede til den iblandt disse, der kunne erklære: at de ikke tiltroe sig at være det tydske Sprog tilstrækkelig mægtige, for at kunne betjene sig deraf ved deres Foredrag i Forsamlingen", altsaa indskrænkede til dem, der mangle en Kundskab eller Færdighed, som, efter de nuværende Forhold i Hertugdømmet, ikke lettelig savnes i de mere dannede Classer, hvorimod de Danskfødte og Dansktalende, som maatte være det tydske Sprog tilstrækkelig mægtige, vilde være udelukkede fra deres Modersmaal. De danske Foredrag i Forsamlingen vilde ikkun i tydsk Oversættelse blive førte til Protocollen, for herfra atter at oversættes paa Dansk i den danske Udgave af Stændertidenden, og saaledes ikkun i en Oversættelses Oversættelse komme til danske Medborgeres Kundskab. Den moralske Opfordring for danske Deputerede til at tage Hensyn til det tydske Sprog, saalænge det endnu er det almindeligst forstaaede, for at lette Forretningsgangen i Forsamlingen – en Opfordring, der af sig selv uden Tvivl vilde gjøre sig gjældende af Villighedens Vei, naar først Rettigheden var anerkjendt, men som ikke med Grund kan gjøres, saalænge en saadan Anerkjendelse mangler – vilde blive ombyttet med en juridisk Tvang, der ikke kunde andet end være saarende og ydmygende ikke alene for de danske Slesvigere, men for de Danske overhovedet, fordi de tvende Nationaliteter i det dansk tydske Hertugdømme herved vilde i Gjerningen være stillede overfor hinanden, som den herskende til den tjenende, som den almindelig berettigede til den undtagelsesviis tilstedte. Men nedtrykt til saadanne Vilkaar, vilde den danske Nationalitet, noget tidligere eller senere, være indviet til uundgaaelig Undergang - i et Land, hvor den har været langt overveiende, og endnu i Folket er levende og kraftig Haabet altsaa, at den provisoriske Anordning ikke vil blive gjældende Lov, kan ikke opgives, hvor der er Tro paa Nationalitetens Magt i det danske Folk og Tro paa Kongens Sympathie med dette Folk, i samme Forhold som en national Aandstemning i Folket vil forstaae at give sig utvetydigt Vidnesbyrd i Ord og Gierning. Af saadanne Vidnesbyrd at erfare Nationens Stemning kan ikke andet end være en folkeligsindet Konge kjært, og, idet Hs. Majestæt udtrykkeligt har forbeholdt sig at tage nærmere Beslutning". tør det med fuld Fortrøstning antages, at Nationens Stemme angaaende en Sag, hvis afgjørende Vigtighed for den danske Nationalitet ligger for Dagen, vil – ogsaa hvorden udenfor Stændersalene træder Kongen imøde – blive taget i den alvorligste Betragtning.