Københavns Adresseavis, 1782-05-24
Tanker i Roskilde ved Etatsraad S TRøMS Død. Han er ey meer, den Ædle, Himlen sendte Det skrækkelig Bud, Oplyste Støv igien til Muldet vendte, Og Siælen til sin Eng Saa saa, saa flynlige er Livets Dage, Med Pilen snelle Fart, De ile hen, ey vendende tilbage, Og opnaae Maalet snart. Vel derfor den, som saa betænksom vandrer Paa korte Bane frem, At naar som helst end Scenen sig forandter, Og til et bedre Hiem Ham Dödens Herre kalder, han maa nyde I sidste Stund en Trøst Ved Tanken om han gaaer dog kun at lyde En kierlig Faders Röst. Saa var Din Vandel, Ædle, Du som sover I denne stille Grav. Frimodig gik Du derfor ogsaa overTil ham Dig Livet gav. Selskabelige Dyder, J som vise Den sande store Siel, En hielpsom Haand til hver Medskabnings Lise, Og Lyst at gjöre vel. Oprigtighed, der klippefat ey svigter, Urokket Ærlighed, Kort Ovelsen af alle Christne Pligter Det var Dit Öyemed. Jeg om Din dybe Aand, som Lærd ey taler, Hvor svag min Indsigt er; Men kuns ved daglig Omgang met at maler Din ædle Caracteer. For tidlig fölte vi den bittre Smerte, Da erig fra os drog. Viid Jord, at aldrig du et bedre Hierte I kolde Skiød modtog. Flyd Taare frit ved Graven da, som gjemmer Den Frommes ædle Stöv, Skiønt slumrende, Han ey vor Sorg fornemmer, Er ved vor Klage døv. Dog slands din Graad, mit Öye, Himlen talte Hans redelige Fied, Og venligen Ham ud fra Verden kaldte Til evig Salighed. Til min Ven P. Schytt i Anledning af hans Faders Død. Var Døden ey et Liv, en Flugt til høyre Glæde, Var Livets sidste Skridt et Fald i Nattens Dyb; Først da var Mennesket vist værdigt at begræde, Først da misundte jeg Naturens mindste Kryb. Men Aanden raaber lydt med Skriftens klare Toner: Jeg er en Borger i Udødeligheds Land, Jeg Englers Broder er, først Evigheden modner Mit Blomster, som sin Lugt ey her udbrede kan. Liig Ormen, naar dens Liv at krybe nær fuldendes, Og Munden tvinder alt det dødelige Spind; Just Død gier Ormen Liv, naar dens Natur omvendes, Og Fuglen brød sin Gravindviklet af sit Bind; Den steeg et høyre Leed udi Naturens Klæde, Da den forynget fløy blandt Luft=Beboerne, Skiønt Ormen Spiren bar til Fuglen allerede, Jnsectens brudte Skal den først udviklede. Saa gaaer det Mennesket, mens Brusk hans Aand indskrænker, De rene Tanker selv beblandet er med Leer, Halv Dyr, halv Engel han forvirret stedse tænker, Ja tvivler ofte, om han er bestemt til meer. Men denne Slutning staaer, fast som Naturens Orden. Et evigt Ønske just beviser Evighed. Naar Hytten brydes ned, og smukker bort i Jorden, Da fødes Englen til sit Livs Begyndelse. Og Du, min Ven, som glad Udødelighed tænker, Hvis lyse Fakkel tidt opvarmede Dit Ord, Begræd Din Fader ey, han brød sit Fængsels Lænker, Og Aanden englet blev blandt Seraphiners Chor. Tanker ved Mad. Schouerts Grav den 18 Mai 1782. J Graven, Ærens trygge Havn, Med elsket, æret, agtet Navn, Jeg seer Dig, bedste Kone, sænkes: Din Død - hvad meer kan salig tænkes Dit Liv - var Venners Lyst og Gavn. Skiønt kummerfuld, fra Vuggen af, Du tumledes paa Verdens Hav, Og stedse Modbør maatte finde; Din Dyd, Din Flid hialp overvinde, Og Gudsfrygt var Din Stødestav. Var Du da vel ulykkelig? Ney, Lykkens Kiæledægger Dig Vist selv lyksalig burde prise, Hvis deres Lod var blandt de Vise Som Din - helst nu i Himmerig.