Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1848-01-13
J det næste Afsnit omtaler Hr. S. Adskilligt, som han ønskede medtaget i min Bog. Enhver vil let see, at denne Undersøgelse dreier sig om Ubetydeligheder, om Smag sager, hvorom der umuligt kan disputeres, jeg vil derfor kun gjøre følgende bemærkninger: 1. Abrahams Svar til Jsac, da han spurgte om Lammet, burde have været tilføiet. 2. Hr. S. forarger sig over, at der siges Side 8 i min Bog: "Dengang levede og gjør sig lystig derover, men slige Udtryk forekomme flere Gange i den hellige Skrift. 3. Under Rubrikken for meget medtaget staaer ogsaa den Sætning: "vilde alt Folket vælge Rhoboam." Hvad er her formeget medtaget, den hele Sætning eller det udpegede Ord? jeg forstaaer det ikke. Urigtigt er det ikke, jeg henviser i den Henseende til min Veiledning og vil tillige anføre Bibelens Ord, der ordret lyde saaledes: "Og Rhodoam drog til Sichem: thi al Jørgel var kommen til Sichem til at gjøre ham til Konge. Og det skete, der Jervboam, Nebats Søn, hørte det (thi han var i Ægypten, hvorhen han flyede for Kong Salamo Ansigt), da kom Jeroboam tilbage fra Ægypten. Thi de havde sendt Bud hen og kaldet ham, og Jeroboam kom og al Jsrael, og de talede til Rhodoam sigende: Din Fader gjorde vort Aag haardt; men let nu Noget af din Faders den haarde Tjeneste og af hans svære Aag, som han lagde paa os, saa ville vitjene dig." Man vil heraf see, at mine Ord aldeles stemme overeens med Bibelens; thi enten man siger, gjøre eller vælge, er det samme. Den, som gjør Betingelser, vælger, enten han har Ret dertil eller ei Derimod er det urigtigt, at der staaer i Thonboes bibelske Historie: "Efter Salomons Død blev Rhodoam Konge, fordi det strider ligeimod Biblens Ord. Det er her aldeles ligegyldigt om Jsrael kan kaldes et Valgrige eller ei, om jeg endog vil indrømme, at dette Ord er mindre heldigt, saa ere de paaankede Ord i Thonboes bibelske Historie alligevel urigtige, og mine rigtige, fordi Folket enten det havde Ret dertil eller ei, gjorde Betingelser og vilde altsaa, enten vælge eller forkaste ham. Jeg kunde ganske undlade at omtale, hvorvidt Jsraael kunde kaldes et Valgrige; thi Ordet staaer ikke i den af Hr. S. anmeldte Bog, men i min Veiledning. Jsrael skulde egentligt ikke være et Valgrige (see min Veiledning Pag. 228), men blev det flere Gange paa Grund af Omstændighederne, og fordi Gud ingensinde tvang Jsralitterne, naar de ikke selv valgte den, han anviste dem. Saaledes salvede Sammel David til Konge efter Guds Befaling, men de 11 Stammer valgte alligevel Sauls Søn Jsboseth. Det næste Afsnit omtaler, hvad der i min Bog kunde have været udeladt eller forkortet. Jeg kunde her sige meget om Anmelderens smaalige og forunderlige Maade at recensere paa, men jeg maa undlade det, fordi denne Gjendrivelse alligevel bliver altfor lang. Jøvrigt bemærkes Følgende: 1. Hr. S. siger, at det er upassende, at fortælle hvorledes Cham haanede sin Fader, men jeg har netop ikke sagt hvorledes Cham haanede sin Fader. Ligesaalidt er det faldet mig ind at tale om Drukkenskab i denne Anledning; thi det var jo ikke Cham, som berusede sig. Fordi der i Lærebogen er Leilighed til at tale om Drukkenskabens Følger, er det efter Fleres Mening ganske godt at have Exempler af den bibelske Historie. 2. Jobs Samtale er virkelig for vanskelig; heri har Hr. S. Ret. 3. Jeg kunde vistnok have udeladt Ordet Gichajon, uden nogen Skade, men megen Plads vilde dog derved ikke være vunden. Jeg har anført fordi jeg har hørt en meget begavet Præst sige paa Prædikestolen: "Ormen gjennemstikker ofte vort Hjertes Gichajon." 4. Davids Tale til Salomon siges at være for vanskelig. Den lyder saaledes: "Jeg gaaer hen, hvor alle Mennesker, skulle hen, men vær frimodig og hold Herrens Bud, at Du kan handle viseligen i Alt, hvad Du foretager Dig."Hr. S. maaskee kan have meent de Ord, David specielt henvender til sin Søn i den Tale, han holdt til de Øverste, han havde forsamlet i Jernsalem, vil jeg ogsaa anføre disse, de lyde saaledes: "Og Du min Søn Salomon kjend din Faders Gud, og tjen ham med et reent Hjerte og en villig Siel! thi Herren ransager alle Hjerter og forstaaer deres Tanker. Vil Du søge ham, skal Du findes af ham, vil Du forlade ham, skal han forkaste Dig evindeligen." Mon disse Ord, ikke fortjene Plads i de bibelske Fortællinger, der skulle læres i Almueskolerne, mon de skulle være for vanskelige at lære? Jeg appellerer fra dem, der ere Almuens Lærere og dens Børns Veiledere, uden at kjende, hvad der boer i og bevæger den simple Mands Hjerte, til de Fædre og Mødre, der nogensinde med christeligt Sind have formanet deres Børn, og jeg er vis paa, at jeg vil vinde min Sag. Hr. S. siger at den Tale burde være angivet med et Ord; han maa undskylde mig, det overstiger mine Kræfter, kan han gjøre det er han dygtigere end jeg anseer ham for Vi komme nu til de flere Urigtigheder, Hr. S. vil have fundet i mine bibelske Fortællinger. Da her er Tale om Urigtigheder vil jeg nøiere undersøge enhver enkelt af dem: 1. Den Overskrift: "Herren frister Abraham, anføres blandt Urigtighederne. Hr. S. indrømmer at Ordet, friste i Betydning, hvori det er brugt, er bibelsk og altsaa rigtigt, men fordi han troer, at denne Overskrift har givet Anledning til en Forklaring af den 6te Bøn i min Udvikling af Balles Lærebog, der udkom Aaret før, og fordi denne Forklaring ikke stemmer overeens med en Biskop Mynster skal have givet i sine Betragtninger bliver Ordet, som indrømmes at være bibelsk og i og for sig rigtigt, urigtigt. Hvilken udmærket Beviisførelse, hvor har Hr. S. dog lært den uforlignelige Maade at bevise en Ting paa Hvormegen Høiagtelse Biskop Mynster end kan forlange, saa vil han dog nok neppe fordre, at alle danske Theologer Slavisk skulle følge hans Fane, og hvor udmærket en Bog hans Betragtninger end er, saa har det vist aldrig været den skarpsindige Mands Mening, at denne Bog skal lægges til Grund ved Fortolkningen af den hellige Skrift. Jøvrigt er denne Forklaring af den 6te Bøn ikke min, jeg har fulgt Mænd, der med Hensyn til Dygtighed fuldkomment kunne staae ved Siden af Biskop Mynster. 2. Hr. S. erklærer det Tillægsord, sagtmodig", der er givet Jacob, for urigtigt, fordi der i den første Fortælling om Jacob ikke findes Noget, som viser Sagtmodighed, og han bliver vittig idet han spørger, om Jacob kaldes sagtmodig, fordi han ikke vilde give sin Broder en Ret Mad uden at faae Førstefødselsretten, men dersom den ærede Herre istedetfor at opvarte med sine slaue Vittigheder havde med Opmærksomhed gjennemlæst den lille Fortælling, vilde han have seet, at der siges om Jacob, at han var en from Mand og boede i sin Faders Telte. 3. Hr. S. afviser med Bestemthed nogle Ord, han siger, at jeg har lagt Esau i Munden; jeg har ikke lagt Esau Ord, i Munden, men blot fulgt en anden Oversættelse end den, vor danske Bibel har. Jeg indseer ikke, hvilken Grund Hr. S. har til at blive saa heftig paa Esaus Vegne, enten man følger den ene eller den anden Oversættelse, saa truer han dog med at dræbe sin Broder. Naar Esau siger: "Min Fader vil faae Sorg os.v., saa behøver man ikke at antage, at Esau glæder sig ved, at han vil bedrøve sin Fader, men Ordene kunne godt have den Mening: Jeg nødsages til at skaffe min Fader Sorg, thi jeg kan ikke undlade at dræbe min Broder. Det vilde have været behageligt, hvis Hr. S. havde i bestemte Omrids skildret os Esaus Charakteer; thi efter min Formening havde Esau slet ingen Charakteer, medens Hr. S. mener, at den er saa skarpt udpræget, at det mindste Kjendskab til den maatte sige, hvorledes han vilde handle. Det synes langt rimeligere, at den letsindige, heftige Esau strax vil hevne sig end at han vil opsætte dette til en uvis Fremtid. Der var en Tid, da selv Religionens Lærere søgte at fremstille Jacob som en foragtelig Person og derimod Esau som et ypperligt Menneske; men jeg kan ikke begribe, hvorledes en Christen kan rose Esau, om hvem det gamle Testament beretter Følgende: Han forlader sine Forfæders Maade at leve paa og vælger det vilde Liv i Skovene; han ægter 2 hedenske Qvinder; foragter Førstefødselsretten og de dermed forbundne guddommelige Forsættelser; bortgiver denne Rettighed for at tilfredsstille en øieblikkelig Hunger; er beredt til at bryde Overeenskomsten, som han havde bekræftet ved Ed for at bemægtige sig en Rettighed, der ikke meere er hans; udbryder i Taarer, fordi han forhindres i at blive en Meeneder; synes efter 20 Aars Forløb endnu ikke at have glemt sine Hevntanker; forvolder sin Broder og hans uskyldige Familie en dødelig Angst; han røres ved Broderens Angst og ved Synet af de uskyldige Børn følger en naturlig Drift, der er almindelig hos letsindige Mennesker, der ikke kunne være conseqvente hverken i det Gode eller Onde, og tilgiver, men ledes i den Henseende hverken af Pligtfølelse eller af Kjærlighed til Gud. Paa Grund af denne totale Mangel paa Tro blev Esau forkastet af sin Skaber, og jeg indseer i Sandhed ikke hvorledes en Religionens Tjener kan forsvare en saadan Mand. Ogsaa det ny Testament fordømmer Esau, thi han kaldes (Hebr. 12, 17), en Skjør levner og Vanhellig. 4. De 3 næste bemærkninger af Hr. S. ere rigtige, med Hensyn til de 2 sidste henvises til min Veiledning, hvor Feilene ere paaviste. 5. Som den 7de Urigtighed er anført, at naar der staaer hendes Læber rørtes ikke, saa burde dette ikke have været udeladt, og denne bemærkning er aldeles rigtig. Her maa jeg atter undre mig over Forfatterens Fremgangsmaade, medens han med Bestemthed afviser og med et Par forkaster Meninger, der ikke alene ere mine, men Mænd, hvis Sko han ikke er værdig at bære, documenterer han med seierrig overbevisende Kraft det Umulige i at dette ikke, er paa sin Plads, uagtet en simpel Henviisning til Bibelen her var fuldkommen tilstrækkelig. Gid Hr. S. i sin Anmeldelse blot heelt igjennem havde viist, at det, som har forarget ham i min Bog, var urigtigt, han maatte da gjerne have undladt at bevise at det ikke kunde være rigtigt. 6. Til Slutningen anføres som urigtigt, at den 34 Fortælling Pag. 79 har til Overskrift: "Jesus viser sig som Børneven" fordi Jesus efter Hr. S's Mening ikke viste sig som Børneven ved at fremstille et Barn som Mønster for Disciplene; men jeg er af en anden Mening. Ved at peget den paa de gode Egenskaber Børnene besidde, ved at vise, hvilken gruelig Synd de begaae, der give dem Forargelse o.s. v., viser Jesus sig som Børnenes sande Ven. Hr. S. dadler i en Anmærkning at Ruth kaldes taknemmelig, i hvilken Henseende henvises til min Veiledning. Efter at Hr. S. forgiæves har søgt at finde Urigtigheder i Overskrifterne fortæller han os, at der endnu findes mange flere, som han ikke vil nævne. Dette Krigspuds bruges af flere Recensenter. Naar man først har gjort sig al mulig Umage for at nedrive en Forfatter, vil man give sig Skin af Barmhjertighed og bilde Folk ind, at man langtfra har været saa slem, som man kunde have været. Den som slig en Gunst beviser sin Rival er ædelmodig ei, men daarekistegal. Hr. S. har altsaa i min Bog fundet 2 Steder, som ere urigtige og 2, som ere mindre rigtige, det gjør mig ondt, at jeg maa indrømme dette; men hvormange grove Feil findes der ikke i Balles Lærebog og andre Lærebøger! De uheldige Udtryk Hr. S. har fundet i min Bog troer jeg ikke fortjene nogen Omtale, jeg kunde med Lethed paavise flere i hans korte Anmeldelse. Til Slutning fraraader Hr. S. at indføre min Bog i Almueskolerne, og dette er nok den egentlige Hensigt med Anmeldelsen. Naar mine ærede Læsere nu ville betænke, hvormeget Godt Hr. S. nødsages til at sige om min Bog, at han ikke har nævnt nogen i Skolerne indført Bibelhistorie, der bedre svarer til Hensigten, at han, hvor han samler, sin hele Kraft for at knuse mig, maa tage sin Tilflugt til indirect at beskylde mig for, at jeg har villet conseqvent gjennemføre den bibelske Form, at han efter at have opstillet denne aldeles urigtige Forudsætning, udleder heraf paa en vilkaarlig Maade alle de Mangler, han troer at have fundet i min Bog, naar de ville overveie, hvor uheldig han har været i sin Beviisførelse, saa ville de let kunne indsee, hvorvidt han har været beføiet til at fælde en saa ugunstig Dom over min Bog.