Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-07-11
Da vil jeg kun ønske, at ikke alt hvad her nu er, maa blive bortryddet, for at give Plads for det mere Moderne. Her bør vist ikke paa nogle Tønder Land sammendynges gothiske Taarne og græske Templer og chinesiske Lysthuse, nye Ruiner og konstige Gravhøie eller Offersteder – og hvad mere af sligt Legeværk, man har indført i den nyere Havekonst. Heller ikke maa man ønske, at alle de gamle, ærværdige Buegange, de dunkle, svale Lunde og Lystskove skulde omhugges, for at give Plads for unge Piletræer og krumme Gange, som endelig skulle være naturlige. Kun noget mere Liv skulde vækkes i den slumrende Masse; det Ærværdige skaanes; men Stivhed og Smagløshed give Plads for det Ædle og Simple, og tvungen Konst for den fortrængte Natur. Jeg troer da, at denne Have vilde komme til at forene meget af den ældre og nyere Havekonsts Skiønheder. Jeg under saare meget den sidste, men jeg er langt fra at troe, at den er enig med sig selv og uforbederlig, eller at man har naaet æstherisk Eenhed i dens Principer. Det er vist nok gaaet med den, som med saameget andet, at man over det Nye og Moderne, er bleven uretfærdig mod det Gamle. Man vilde engang giøre Havekonsten til en arkitektonisk Konst, og antog at man paa ethvert Sted kunde bygge en Have efter visse regelmæssige Former, omtrent som man bygger et Huus Den lette, betydningsløse franske Aand indgik i Havekonsten en broderlig Forening med den indknebne pedantiske Stivhed, som den ellers ved alle Leiligheder søgte at giøre latterlig. Siden hentede man fra China Smag for Naturens frie, ubundne Mangfoldighed, og giorde dens forskiønnede Efterligning til Havekonstens, som til Æsthetikens, over ste Princip. Snart gik man her over til den anden Yderlighed; man forkastede alt det eiendommelige ved de franske Haver, det Gode med det Slette; man forvirrede Begreberne om Konst og Natur, og Havekonsten vilde man giøre til et Slags blot Landskabsmaleri. Men med den konstige Natur, som man har villet skabe i den nyere Tids saakaldte engelske Haver, har det sielden ret villet lykkes, og vel ingensteds mere end der, hvor Naturen selv havde gjort det Meste. Konsten har sin egen Sphære og sit eget Forhold til Naturen hvor dette ophæves, der taber den selv mest; hvor den paa en falsk Maade vil paatrænge sig Naturen, og udgive sig for denne, der udarter den til et utaaleligt Konstleri. Lad Naturligheds Sløret, bag hvilket dette vil skiule sig, være nok saa tykt, det bliver derved stundom desmere modbydeligt. Den ædle, sande, evige Naturskiønhed lader sig aldrig efterabe. Hvor man vil have Natur, maa man lade Naturen virke i sin Frihed. Maaskee er Havekonsten det Trin, hvor Naturen umærkeligst gaaer over i Konsten, og derfor udkræver den en dobbelt Omhu, saavel for at ikke det Jdegle i Konsten reent skal forsvinde ved en mislykket Higen efter Natur, som at Naturen ikke, i Stedet for at fremtræde reen og usmittet, skal miste sin Hellighed og Frihed, og indtvinges i konstlede Former. Jeg troer desuden, at man ved Havers Anlæg i de forskiellige Lande ofte har taget alt for lidet Hensyn paa noget egentlig karakteristisk, eller paa Naturskiønhedens særegne Karakter i hvert enkelt Land, og tidt uheldigen efterabet en fremmed Aand, som Naturen aldrig ret vilde lade sig paatvinge; eller ved en alt for smaalig Sammenpakning af modstridende Enkeltheder tilintetgjort det Heles Betydning. Burde ikke selv det Nationale, om saadant gives, aabenbare sig i de forskiellige Landes Haver. Dette skulde slet ikke udelukke, men underordnes de almindelige æsthetiske Grundsætninger for den skiønne Havekonst, som plaskisk Konst, ifald disse nogensinde kunne bringes til Eenhed og Almindelighed. Burde vi ikke kunne die danske Haver, ligesom man i Engelland har engelske, Og hvorfor skal den nyere Havekonst udelukkende stemples med dette Navn, da den dog ikke engang er af europæisk Oprindelse, men kommen fra en anden Verdensdeel, Jeg standser her, og vender mit Blik fra Konsten i den nyere Tid til Oldtidens levende Præg i dens livløse Minder. Jeg forlader Vaarens unge Liv i de lyse Dale, og træder ind i de svundne Tiders Skyggerige, i Fortids mørke, hellige Lunde. (Fortsættes.)