JohanHeinsen/ENO huggingface dataset:
Adresseavis for Børn, 1780-03-29
Korrespondence. Pro Memoria, Du skal jeg fortælle Dem, mine Smaa, en Samtale, som jeg hørde i Søndags imellem en Fader og hans Datter Lotte i Anledning af den første Nyehed, der stod sidst i Børne-Avisen, No. 12 om Hr. v. G. s Søn Junker Wilhelm. Lotte. Men det var dog ikke smukt af Jun teren, at han sagde en Usandhed til den gamle Mand, Faderen. At sige Usandhed og lyve er visselig ellers noget meget Hæsseligt, og man kan umuelig være de Folk ret god, som gjøre det. Man kan slet ikke holde af dem. Lotte. Men denne Junker er jeg dog ret god; jeg holder visselig meget af ham, Faderen. Det gaaer mig og ligesaaledes, min Datter. Hvoraf mener du vel, at det kan komme sig Lotte. Jeg veed det ikke; men det veed jeg, at jeg elsker ham. Faderen. Hvorfor sagde han da vel en usandhed, Lotte. Det var vist af den Aarsag, fordi den gamle Mand skulde ellers ikke have taget imod Daleren. Faderen. Men hvorfor vilde han just, at den gamle Mand skulde tage imod hans Daler, Lotte Fordi han vilde gjerne forære ham noget, og fordi den Gamle var saadan en god Mand. Faderen. Ret saa mit Barn, Til hvis Fordeel sagde han nu Usandheden, til sin egen, eller til den Gamles Lotte. Han sagde den til den Gamles BedsteFaderen. Han havde altsaa ingen ond Hensigt, men det bedste Øyemed af Verden med det at han talede usandt; er det ikke saa, synes dig? Lotte. Jo. Det er tydeligt nok at see. Faderen. Og er der vel et eneste Menneske i hele Verden blevet fornærmet ved denne Usandhed, Lotte. Ney. Det kan jeg ikke see, at der er Faderen. Nu, saa seer du da, min kjere lille Lotte, at dette er den eneste Fald, hvori det er Ret og ingen Synd, at sige en Usandhed, naar nemlig ikke et eneste Menneske bliver fornærmet derved, men meget mere bliver virkelig tilveyebragt noget Godt derved. - Men om nu enten Junkerens Hovmester, eller hans Moder, eller Øvrigheden var kommen til ham, og havde forlangt, at han skulde sige den rene Sandhed, hvad havde han da i den Fald maattet gjøre, Lotte. Ja, da – Da havde han vel ikke maattet sige den Usandhed; men reent ud tilstaae, hvoriedes det hængde sammen. Faderen. Det er gandske ret, min Datter, Saasnart Personer, som har Ret til at forlange, at vi skal tilstaae for dem og sige dem Alt, hvad vi vide, ja og Alt, hvad vi tænke i en eller anden OmstænAvis stændighed, som de ville have Oplysning om, saa maae vi ikke fortie eller fordølge det allermindste for dem, om det var endog nok saa uskyldigt. Lotte. Men har da alle Mennesker Ret til at forlange saadan Tilstaaelse af os, Faderen. Hør nu vel efter det, som jeg siger dig, min Datter, Alle Mennesker har Ret til at forlange af os, at vi hverken skulle bedrage eller fornærme dem ved Usandhed. - Men at fordre af os, eller paastaae, at vi for dem skulle aabenbare alle vore Tanker, endogsaa de hemmeligste, det har ikkun de Ret til at kunne gjøre, imod hvilke vi ere pligtige at bevise Lydighed i alle Stykker, nemlig vore Forældre og vore Foresatte Lotte. Tak, min kjere Fader, for du har givet mig denne Underviisning, cer.
Adresseavis for Børn, 1780-04-05
Aar. Numer Anden Aargang. for Onsdagen. Børn. den 5. April. Forskjønne sit Ansigt, det gjør Melicerte. Men det er langt bedre, at pryde sit Hjerte. Om Øvrigheds Nytte.
Adresseavis for Børn, 1780-04-05
Følgende Tildragelse fortæller jeg Eder, mine Smaa Læsere, for at advare Eder, at J ikke letteligen skulle tænke noget Ondt om eders Næste, endogsaa om J kunde synes og troe, at have nok saa megen Aarsag dertil. Thi det er saameget mueligt, at det udvortes Skin kan bedrage, og - det er altid bedre at holde andve for alt for gode, end for alt for slemme. Den Nyehed, hvorved J skulle indprænte eder denne Lærdom, er følgende:
Adresseavis for Børn, 1780-04-05
En brav Officier fik sin Afsked, fordi hans Fyrste havde sluttet Fred, og nu ikke mere behøvede hans Tieneste. Denne Mand geraadede derved i stor Nød, fordi han nu havde slet intet at leve af. Han gike derfor til Fyrstens Minister, for at bede ham, at han dog vilde hielpe ham til et lidet Embede igjen. Ministeren, der kjendte ham som en duelig og ærlig Mand, lovede at ville sørge for ham, og bad ham, at blive hos sig og spise med sig til Mid dag.
Adresseavis for Børn, 1780-04-05
Ved Maaltidet tog Ministeren en Gulddaase frem, hvorpaa Arbeydet var meget kunstigt. Enhver beundrede den som et Mesterstykke i sit Slags; og den gik Haand fra Haand hele Bordet omkring. Nogen Tid derefter vilde Ministeren atter tage en Prise Tobak, men han fandt ikke Daasen i sine Lommer, og han kunde heller ikke befinde sig, at have Avis have faaet den igien, da den nylig var gaaet rund omkring Bordet. hele Selskabet var bestyrtet; og een af Gjesterne meende, at der kunde vel nogen af dem have stukket den hos sig i Tanker. Enhver gjennemfogde derpaa sine Lommer; men ingen sagde, at han havde fundet den. Da sagde en anden Gjest af Selskabet, at det maatte være dem allesammen meget maatpaaliggende, at Daasen blev funden igjen. Hans Raad var altsaa, at enhver skulde staae op og vende sine Lommer om i alles Paasyn. Selv gjorde han Begyndelsen dermed. Alle de andre fulde hans Exempel. Men da Raden kom til den aftakkede Officier, vægrede han sig ved at vende sine Lommer. Man sagde ham, at han vilde derved gjøre sig meget mistænkt, men han svarede, at hans hele foregaaende Levnet kunde noksom fritage ham fra den Mistanke, at have begaaet noget Tyverie, og han blev fast ved sin Vægring.
Adresseavis for Børn, 1780-04-05
Da tvivlede nu ikke noget Menneske paa, at jo han var Tyven, og alle ansaae ham med Foragt og Uvillie. Han baer denne Forhaanelse med Taalmodighed, og gik strax hjem, da Taffelet var ophævet. Om Aftenen, da Kammertjeneren vilde legge Ministerens Klæder bort, fandt han den savnete Daase i det ene Skjød, hvor den var falden ned igjennem et Hul paa Lommen. Ministeren glædede sig over en ærlig Mands reddete Uskyldighed, og befalede, at man den følgende Morgen skulde nøde Officieren at komme til ham igjen. Han kom, og Ministeren, som gik ham i Mode med aabne Arme, fortælde ham Historien om den igjenfundne Daase. Derpaa bad han ham, at han dog vilde sige ham Aarsagen, hvorfor han i Gaar ikke havde vildet vende sine Lommer, Nu, sagde Officieren, da vi ere allene, kan jeg sige Dem det; men i Gaar kunde jeg ikke, fordi jeg maatte befrygte, at der iblandt de Fremmeds kunde være en eller anden, som vilde tilregne mig min uforskyldte Armod til en Forbrydelse, og derover foragte mig. Da jeg i Gaar kom til Dem, vidste jeg ikke, at jeg skulde komme til at spise hos Dem. Jeg havde derfor underveys kjøbt mig en Medisterpølse, for Børn. fordi jeg ikke havde Penge nok, at lade mig tillave anden Mad. Denne Medisternølse skulde nu enhver have seet, og mangen en skulde have leet derad, naar jeg havde vendt Lommen om. Derfor vægrede jeg mig for at gjøre det. Ministeren omfavnede ham paa nye, og lovede strax at skrive til Fyrsten, og bede om en Betjening for ham. Derpaa lod han det hele Gaardags Selskab bede til sig igien, og da de vare forsam lette, tog han Officieren ved Haanden, og traadde ind i Gemakket med ham. Enhver af de Jndbudne forundrede sig. Men Ministeren viisde dem den igjenfundne Daase, fortælde, hvor den var blevet funden, og forestillede dem Officieren, som en meget værdig og retskaffen Mand, hvilken Fyrsten vist inden faa Dage vilde belønne efter hans Fortjenester. Hvilket og skede.
Adresseavis for Børn, 1780-04-12
Nummer Aar. Anden. Avi Aargang. for Onsdagen. Børn. den 12 April. ad Lille Jomfrue, veed hun det; Knipske Miner klæde slet, Korrespondence. Pro Memorial See her, min Syster, her har du atter et Pa smaa Fortællinger, som jeg har oversat til dig af min Bog: Manden og den lille Fugl. En Fuglefænger fangede engang en lille Fugl. Denne Fugl kunde snakke, og sagde til Manden, Hvad vil du gjøre med mig, jeg er jo saa liden, og kan ikke nytte dig. Slip mig løs igjen, i lad mig flyve af Skoven til, saa vil jeg af Taknemmelighed derfor give dig en god Lærdom. Ja nok, sagde Manden, dersom din Lærdom er god, saa vil jeg lade dig flyve igjen. Lad mig engang høre, hvad en Fugl kan lære en Mand, Den lille Fugl var hjertelig glad, og sagde til Fuglefængeren. Giv nu vel Agt paa, hvad jeg siger dig! En vis Mand kan vel og undertiden tage feyl og forsee sig. Men naar han ikke vil passere for viis, saa bruger han i alle Ting sin Forstand, og græmmer sig aldrig for noget, som ikke er mueligt for ham at " faae, at Det var en herlig Lærdom, sagde Fuglefængeren meget spotsk, den kunde jo ethvert Barn give mig. Men det er ligemeget Flyv Jeg giver dig din Frihed. Saasnart den lille Fugl var bleven frie, fløy han op paa en Green, og tængde: Nu vil jeg dog see, om denne Mand, som agtede min Lærdom saa ringe, kan og holde den Prøve ud, som jeg vil sætte paa ham, O, hvad er du dog en meget enfoldig Mand, sagde Fuglen til ham: Du har ladet den Fug flyve, som du havde i Haanden. Dersom du nu er saa viis, som du bilder dig ind, saa græm dig ikke over det, jeg vil fortælle dig. Jeg har i min Kroe det største Klenodie af Verden; nemlig den allerreneste Karfunkelsteen, der er over to Tønder Guld værd, og denne Skat har du ladet flyve bort tillige med mig. – Vips, fløy Fuglen. Manden saae efter den – og harmede sig forskrekkeligt over at han havde sluppet Fuglen, igjen. Den vilde Geed, Der var engang en ung Geed, som blev foerer paa Stalden, og havde saa godt, at ingen Geed Avis kunde have det bedre. Men hun var saa vild, at man aldrig kunde holde hende inde. Hun vilde stedse løbe ud, springe omkring, klavre op, og var aldrig stille. Hendes Moder, den gamle Geed, havde formanet hende til Stilhed og Forsigtighed, men alt forgjeves. En Vinter, da det var sterk Frost, løb denne unge Geed en Dag paa den glatte Jis, hvor hun faldt og brekkede et Been. Da den gamle Geed saae det, blev hun bedrøvet og sagde til sin Datter: "Du taabelige vilde Barn, du havde dog nok kundet være forsigtigere, naar du havde vildet troe hvad jeg saa tidt har sagt dig. Nu har du brekket et Been, nu faaer du at betale din Vildskab. Men du faaer have det saa godt, der er slet ingen, som vil ynke dig Ach min Moder, sagde den unge Geed til hende. Jeg kan desverre intet derfor, dersom jeg havde vidst, hvor ondt et Beenbrud giør, saa skulde jeg aldrig have sprunget saaledes, at jeg havde faldet, Dette burde alle de Unge betænke i Forveyen, og altid være bange for at at gjøre noget, som de siden skulle angre. ceur. Nyeheder.
Adresseavis for Børn, 1780-04-12
Den fattige Enke Helena holdt forleden sin Morgen Andagt med sine Børn. Forestillelsen deraf vil vist være en rørende Nyehed for mange af vore Læsere. Fuld af Ømhed raadde denne kjerlige Moder; Kommer hid til mig, Børn, Seer, Morgen-Solen skinner allerede saa deylig ind igiennem vort lille Vindue. Kommer, nu ville vi bede til Gud vor Fader i Himmelen. Glade fløy de fire smaa Guds Børn hen til deres Moder. (Deres Fader her paa Jorden var allerede for længe siden gaaet bort til et bedre Fattige, halvnøgne og uden høy Beskyttelse knælede disse smaa Mennesker ned omkring deres Moder, og hørde stille til, da hun bad Morgenbønnen. Taarer trillede ned over Moderens og Døttrenes Kinder. for Børn. Da Morgenbonnen var forbi, slyngede Moderen sine kjerlige Arme om hvert Barn især, trykde dem op til sit Bryst, og sagde: Lad mig see, at du altid frygter Gud og bliver et fromt Barn, thi Gud er vor Fader. Nu begyndte Børnene at bede hende om Brød. Jeg er saa sulten, raabde ethvert af dem. Stille og bekymret reysde Moderen sig, gik hen til Madskabet og ledte derudi. Men – det var tomt, der var ikke et eneste Stykke Brød, ikke engang en haard Skorpe Taus blev hun staaende ved Skabet, og vilde ikke vende sig om til Børnene, at de ey skulde see hendes Taarer, Det varede længe; hundrede tunge Tanker opstege hendes saarede Siel; hun vilde vel tvinge sin Graad, men kunde ikke. Den ældste Datter nærmede sig hen til hende, og Moderens Taarer faldt det kjere Barn ned i Ansigtet, Har du slet intet Brød, Moder, Ach, græd ikke; du sagde jo selv nylig, da du bad din Morgenden: At Gud, den kjere himmelske Fader siger: "Jeg vil ikke forlade dig!" at Gud, den kjere hinelske Fader siger: "Jeg vil ikke slaae Haanden af dig Henrykt omfavnede Moderen denne Datter, Gud velsigne dig, min Engel, Ja, hav Taalmodighed; Gud sætter kun en Prøve paa os; han vil visselig ikke forlade os, Hun havde snarere ikke sagt dette, førend det bankede paa Døren; og Fattigbuddet bragde hende en til fattige Enker indsendt Gave. - Ach Børn, ach, dersom der ingen Gud var, hvor forskrekkeligt var det da, at være et Menneske
Adresseavis for Børn, 1780-04-12
Bekjendtgjørelse. Conrad og Ludvig vare begge Sønner af en fornemme Mand, og ønskede begge, (hvo af vore smaa Læsere ønsker vel ligeledes ikke det samme?) at blive elskete og ærete af andre. Men de søgde Avis søgde at naae dette Maal paa gandske forskjellige Veye. Conrad havde hørt af visse dumme Folk, at fornemme Folk aldrig gjorde sig gemeene med de Ringere, og at de kun maatte omgaaes med Folk af deres Stand. De vilde ellers blive ringeagtete af enhver, og ingen vilde vise den tilbørlige Ære og Agtelse for dem. - Godt, tænkde han, nu veed jeg, hvorledes jeg skal forhverve mig Ære. Hvad gjorde han da Han talede aldrig med andre Børn, der ikke vare saa fornemme som han, eller han svarede dem ikkun gandske kort og med en mørk Mine. Meget mindre legde han med dem, om end Tiden havde været ham nok saa lang. Hans Lige vare ham endog næsten alt for ringe at omgaaes med; han søgde stedse at omgaaes dem som vare fornemmere end han selv var. Naar en Ringere mødte ham, saa værdigede han ham neppe at tage Hatten af for ham; at bukke sig for ham, havde han aldrig beqvemmet sig til, i hvad det end skulde have gjeldt. - Men hvad var Følgerne her af 2- Enhver foragtede ham, i Stedet for at bære Høyagtelse for ham. De Fornemme vilde ikke lide ham om sig, fordi de vidste, at han ikkun søgde deres Selskab af Hovmodighed; og andre loe ham ud, og dreve Spot med ham. Naar man saae ham gaae forbi, saa heed det: See, der gaaer den storagtige og hoffærdige Nar, som holder sig for at være bedre end andre, der dog ere meer end han, see, hvor han bryster sig. - Mødte man ham, saa tog man ikke engang Hatten af for ham, men saae enten slet ikke paa ham, eller og betragtede ham med Foragt. Kort sagt, han opnaaede slet intet mindre, end sit Øyemed, at blive æret. Hans Broder Ludvig derimod, som talede venlig med enhver, og omgikkes gjerne med enhver, for Børn. som ikkun var artig, lad være han endog var nok saa ringe, og kort sagt, som man slet ikke kunde see det paa, hvor fornemme han var, uden just deraf, at han ingentid gjorde sig gemeen med Afskum og slette Folk, denne Broder blev æret og elsket af alle og enhver, og det saa meget desto mere, som han var fornemmere. Thi intet er elskværdigere, end en Fornemme, som ikke synes at vide det, at han er fornemme, som ikke forglemmer, at de Ringere ere ligesaa vel Mennesker, som han, og at det er Dyden allene, som egentlig gjør Mennesket fornemme og æret, samt at han selv ogsaa ønsker, at Fornemmere maae begegne ham paa en mild og artig Maade.
Adresseavis for Børn, 1780-04-12
En lille Jomfrue, hvis Navn man ikke vil nævne, som ellers er begavet med gode Egenskaber, har paa nogentid viist sig meget uartig. Skolen under Informationen er hun meget uregjerlig, saa at hendes Jomfrue ikke kan styre hende. Hun haver gode Bøger i Skolen; men river dem Stykker. Naar hun bliver hentet hjem, vil hun ikke lade sig holde ved Haanden; men løber i alt Skaarnet, som en forvildet Gadedreng. Hjemme ere de færdige at maae binde hende for Vildskab. Hun faaer imellem smukt Dukketøy, men hun brækker og river det i Stykker. Hun vil ikke lade Utøyet kæmmes af sig. Hun haver og begyndt at føre Sladder fra en til anden. Har og vænt sig til den Feyl, at hvad hun forretter, saa patter hun alle Tider paa Tungen, hvorved hendes Mund bliver temmelig stor. Hun faaer gode Formaninger og andet, hvad hende kan tilkomme; men det frugter kun lidet. Forbedrer hun sig ikke, bliver hendes Navn offentlig bekjendtgjort. Subskribenternes Navne. Mr. Peter Severin Wahlrath Sørensen. Jfr. Margarethe Prahl.
Adresseavis for Børn, 1780-04-19
En anden Dreng, ved Navn Joachim, havde samme Feyl, og følgelig og selvsamme Skjebne. Han var ligeledes opmerksom og flittig ved sin Læsning, var lydig og from ved sin Forretning og et meget godt Barn, men derhos saa skjødesløs og efterladen i sin Paaklædning, at man sjelden uden Modbydelighed kunde see paa ham. – Snart havde han besmurt eller sønderrevet et, snart et andet Stykke af sine Klæder, snart havde han forlagt et, snart et andet. Hans Fader havde ofte i Kjerlighed formanet ham, og advaret ham, at vænne sig af med denne Feyl; men den var, desverre, og allerede bleven ham til en indgroet Vane.
Adresseavis for Børn, 1780-04-19
En af de første Dage, da det var smukt Foraars veyr, og han gik ud med de andre Børn i Haugen, for at lege, tabde han sit ene Skoespænde.
Adresseavis for Børn, 1780-04-26
Det blev denne Dreng siden ved alle andre forefaldende Leyligheder ligesaa let, at nægte sig en Fornøyelse, og det bevarede ham fra mangen Kummer i Verden. Vel det Barn, som betimelig søger at efterligne ham, og følge hans Exempel,
Adresseavis for Børn, 1780-04-26
Handels Beretninger. Sukker er en Produkt, som nu omstunder udgjør en vigtig Handelsgreen og er uundværligt i enhver Huusholding, hvori Thee- og Kaffedrik, er indført. Det vil altsaa ikke være unyttigt, at give vore unge Lesere et lidet Begreb om Sukkeret og dets Tilberedelse. Sukkeret, som vi har, er et væsentligt sødt Salt af Planter, som lader sig krystallisere, og hvis Bestanddele er Vand, Jord, en det egen Syre, og et fiint olicagtigt Væsen. Dets Sødhed kommer af Syren, som er omviklet med det olieagtige Væsen, og dets Egenskab at brænde ved Jlden, eller rettere at opbruse, kommer af Olien derudi. Som et Salt smelter det i Vand, og dette skeer hastigere end ved andre Salte. Desuden har det endnu den Egenskab, at det forenet med Olie, gjør samme beqvem til at opløses i Vand, hvilket Olien i og for sig selv ikke giør, Naturen selv tilbereder Sukkeret i Planterne, og den menneskelige Kunst gjør intet videre, end at den udtrækker samme, og skiller det Overflødige derfra. Det almindelige Sukker, som vi bruge, faaes allene af den Plante, der kaldes Sukkerrør, omendskjønt der ellers ere mange andre Planter og Vexter, hvorudi denne Produkt ligeledes findes, men ikke i saadan Mængde, at der kunde være nogen Fordeel ved dens Tilberedning.
Adresseavis for Børn, 1780-04-26
Sukkerets Brug er endnu ikke saa meget gammel. Først i Romernes sidste Tider blev et Slags kornet Sukker bekjendt, hvilket af sig selv kom ud af et vist Rør i Jndien, og derover blev kaldet Rør-Honning (mel grundinaceum);men dette Sukker var paa de Tider endnu alt for kostbart, saa at det allene blev brugt til Lægedom.
Adresseavis for Børn, 1780-04-26
J de ældre Tider betiende man sig overalt af Honning. Af Sukkerrøret selv vidste man endnu slet intet at sige for det 12te Aarhundrede, da det først blev forplantet fra Jndien hen paa de grædske Der Avis Øer og i Sicilien, og derfra bragt til Amerika af Portugiserne. J det 15de Aarhundrede skal man først have opfundet den Kunst at koge det ind men Opfindelsen at rafinere det, er endda langt yngre. Fra Begyndelsen af det nærværende Aarhundrede er det først nedsat og faldet til den billige Priis, det nu er udi, og derover er Brugen af det rafinerete Sukker bleven saa almindelig, da man ellers tilforn kun maatte behielpe sig med Sirup, raat Sukker, eller vel endog med Honning allene Det er egentlig Slavehandelen, denne Menneskelighedens liden Ære, som man har at takke forden lette Priis, hvori Sukkeret er; thi denne amerikanske Produkt kan nu leveres langt lettere, end det var mueligt, at skaffe den for i Europa.
Adresseavis for Børn, 1780-04-26
Sukkerrørets rette Hjem er i Ostindien og Afrika i en fugtig Jordbund, under et varme Himmelstrøg, hvor det voxer til en Høyde af til 7 Alen, og fra to Tommers til en Arms Tykkelse. Det skyder op, ligesom alle Græs og Rør arter i visse Skud eller Afsætninger og Leder. Bla denne voxe ud ved Lederne, tørres og falde af efterhaanden, ligesom Røret voxer høyere, saa at der tilsidst ikkun bliver siddende en Busk af Blade i Toppen. De ere indtil 2 Alen lange, og smalle ligesom en Kaardeklinge. Midt ud af Busken paa Toppen fremkomme endelig Blomsterne, der see ud ligesom et meget langt Ax, og afflorerer ligesom Bygget. Naar Sukkerrøret har maaet sin Modenhed, saa bliver det guult og glindsende, og er da indvendig opfyldt med en svampagtig hvid Marv, som indeholder den søde Sukkersaft. Af de vilde Sukkerrør bliver intet Sukker til virket. Det skeer blot af de tamme, som plantes ved Dyrkning og Omflytning fra deres Fæderneland til andre Egne, der omtrent har samme Klima. Det har derudi næsten samme Skjebne, som de i Europa brugelige Sædarter. J det sydligste Europa blev vel Sukkerrøret fordum plantet, men nu omstunder slet ingensteds mere, undtagen i Spanien og paa Malta, og her dog ikke i nogen betydelig Mængde; men derimod plantes det desto hyppigere i Levantet, paa de kanariske Øer, Afrika og i Ostindien. Dog kommer næsten alt det Sukker, som bliver forbrugt i Europa, fra for Børn. de Danskes, Franskes, Engelskes, Hollændernes, Spaniernes og Portugisernes amerikanske Kolonier, i det sydlige Amerika og paa de antilliske Øer, Man forplanter Sukkerrørene allene ved afskaarne Rørstykker, som blive lagte paa langs eller Siden ned i Huller, og skyde meget snart Skud op, hvilke i en 10 til 12 Maaneder komme til deres fuldkomne Modenhed. J en sumpig Jor hand blive de vel høyere og saftigere, men Saften er mere vandig og af ringere Godhed, end den af de lavere Rør, som voxe i en tørrere Jordbund. Sukkerrøret bliver temmelig gammelt, og kan i god Jord staae indtil 12 Aars Ælde.
Adresseavis for Børn, 1780-04-26
(Fortsættelsen følger.)
Adresseavis for Børn, 1780-04-26
Dødsfald. En stille Aften efter den mildeste Foraarsdag sad en gammel Bonde uden for sin Dør. J Maaneskinnet glindsede hans solvhvide Haar. Ved Siden af ham stod hans Søn, som han havde afstaaet sin Gaard til, og hans unge Sønnekone, Deres lille Barn løb og legede omkring ham Mine kere Børn, saade den Gamle: Jeg føler, " at jeg snart skal døe; thi jeg er gammel og svag Græder ikke, for jeg siger eder dette; men giver Agt paa mine velmeente Formaninger. Bliver " altid fromme og redelige, vogter eder for Misundelse og Gjerrighed; elsker Gud over alle Ting, fordi J har alting af ham, værer føelsomme ved de Fattiges Nød og velgjørende imod dem; være altid flittige i eders Kald, og ærbødige og lydige imod eders Øvrighed; værer fredsommelige Naboer og kjerlige Ægtefolk, og opdrager eders Børn til at blive forstandige og retskafne Mennesker, ved at give dem gode Lærdomme, men fornemmelig ved at foregaae dem med eders eget gode Exempel. – Saa skulle J med Ære blive gamle, og engang, ligesom jeg nu, med et roligt Sind og et godt Mod kunne vente Døden; " thi jeg fortrøster mig, efter Guds Ord, til et bedre Liv. Og, da han havde talet disse sidste Ord, saa forgik hans Mæle ham, og han døde.
Adresseavis for Børn, 1780-05-03
Numer Aar. Anden. Nye Aargang. for Onsdagen. Børn. den 3 Mai. Blufærdighed indes, saasnart den fremtræder; Helst, er den forenet med yndige Sæder.