Aarhuus Stifts-Tidende, 1836-07-06
Efterfølgende Fragment af et Brev angaaende en ved Stænderforsamlingen i Slesvig under Forhandling værende Sag af national Jnteresse og en af den ne Forsamlings Bonde=Deputerede synes at have saameget Krav paa almindelig Opmærksomhed, at dets Optagelse heri Bladet vist ikke behøver nogen Undskyldning hos vore Læsere: " For mig er den hæderlige Bonde, Nis Lorenzen, een af de mærkeligste blandt Slesvigs Deputerede. Du erindrer vel nok den høistbesynderlige Fremfærd, man tillod sig mod ham, efter at han var bleven valgt. Den blev omtalt i Kieler Correspondenzblatt. Jeg gad dog gierne vide, hvad Regnskab Vedkommende derfor have maattet aflægge. Jeg har, som Du veed, en uimodstaaelig Tilbøielighed til at slaae mig til det ringere Parti og hader al Uretfærdighed, især den kloge og skjulte: fra den Dag af var Nis Lorenzen, der kluge und feste Mann, min Helt. J disse Dage bringes mig Stændertidender, hvori jeg atter glæder mig over ham, og atter seer ham lide Uret, og atter knytter mig til ham. Sagen er nemlig denne: i Slesvig taler en meget betydelig Deel af Almuen det danske Sprog, og har holdt fast ved det, efter at en stor Deel af deres Brødre af tydske Embedsmænd og tydsk Adel er bleven deres fordums Modersmaal berøvet de have deres Sprog kjært som en Arv fra deres Fædre; de ville have Embedsmænd, der tale samme Sprog og de ville ikke gjøres tydske, fordi de føle, at en Tydsker er en Fremmed for dem, har intet Hjerte, for dem og ingen Jnteresse for deres Anliggender." Altsaa - de overgive Nis Lorenzen en Petition om, at det danske Sprog i enhver Henseende maa blive indført hos dem. Man skulde ikke troe, at noget kunde være billigere, end at tilstaae danske Mænd, i et ældgammelt dansk Land og under dansk Regjering, at de maa blive tiltalte i deres Modersmaal. Men hvad skeer, Det er i Slesvig, gemeent at tale Dansk, Adelen, Embedsmændene og de rige Borgere tale Tydsk og kun Bønderne ere blevne ved deres gamle Sprog. Altsaa hiint Forslag maa afvendes eller forekommes. En vis Petersen, som veed, at en saadan Petition vil indkomme, og som, hvad mere er, selv repræsenterer en danske talende Egn, hvor hiint Ønske er meget levende, fremtræder med en Proposition, der egentlig gaaer ud paa, at tvinge Landalmuen i Nordslesvig til at lære Tydsk, da den nemlig fordrer, at dette Sprog skal læres i Bønderskolerne. Og Forsamlingen, hvoraf de fleste Medlemmer ere fornemme, d. e. tale Tydsk, erklærer sig med en stor Majoritet for en Committees Nedsættelse angaaende dette Forslag. Nu kommer min ærlige Nis Lorenzen med sin Proposition, som ovenfor anført, men Forsamlingen agter et almindeligt Ønske hos over en Trediedeel af Slesvigs Beboere ikke værdigt til at behandles i en egen Committee, og henviser denne Sag til Committeen for Petersens lige modsatte Proposition. Lige modsatte - siger jeg; thi Petersen vil, at vel halvandet hundrede tusinde Mennesker skulle spilde deres Skoletid med under Tvang at lære dette Sprog, som Embedsmændene tale, Lorenzen derimod vil, at de faa Embedsmænd skulle tale de mange tusinde Bønders Sprog. Altsaa - atter behandles min Helt paa en gandske klog, men meget uretfærdig Maade: desto kjærere er han mig. Jeg længes nu efter at see Committeens Betænkning og Lorenzens Forsvar ved Debatten: kan han ei tale Tydsk, saa har han jo Lov at tale Dansk, var jeg i hans Sted, saa gjorde jeg det Forslag, at lade Bønderne i Holsteen lære Dansk: det var Lige for Lige, Men skulde Sagen falde ud imod hans Ønske, og jeg i denne Sommer skulde komme i hans Egn, da skal jeg søge ham op, og sige til ham: Bring De Deres Petition med 130,000 Underskrifter, lige til vor gode Konge, og De skal see, at det vil (Khousp.) hielpe Et indsendt Stykke i Viborg Samler No. 78 om Hoveriet slutter med det Ønske: at Stænderne i Viborg maae med samme Varsomhed behandle denne vigtige Sag som Stænderne i Roeskilde, og ei af de ved Møller Knudstrup fornyede Drewsenske Propositioner lade sig lede vild, da disse alt tidligere fandt deres fortjente Gjendrivelser og behørige Belysning saavel i Roeskilde som i Bladene. Hvad Møller Knudstrup anfører er altfor klart Skingrund og tit nok viist af Andre ei kan berettige Staten til Jndgreb i Eiendomsretten - som et Medlem af Stænderforsamlingen vel burde vide – til at det behøver at gjendrives, da det vel paa sit Sted vil blive det da det dog er uimodsigeligt, at Fæstebonden aldrihar havt nogen Ret til Gaarden, som dog ene eiede af Godsbesidderen, forinden han fik den ved sit Fæstebrev, og følgelig ei heller kan have andre retlige eller billige Adkomster til samme, end de som Gaardens Eier overdrog ham i de Bestemmelser, som, under Lovens Garantie, bleve derudi indførte."