Viborger Samler, 1838-01-27
J en Skrivelse fra den italienske Grændse af 5te Jan. beretter Allg. Zeit. Følgende: "Den 21de Dec. havde Hr. v. Bunsen endnu ikke seet Statssecretairen, ja ikke engang erholdt Haab om, at det vilde lykkes ham at underhandle mundtlig med denne, endskjøndt han (Bunsen) havde henvendt sig til flere venskabeligsindede Diplomater, for at bevirke dette ved deres Mægling. Den pavelige Minister afslog standhaftigt at træde i nogensomhelst Berørelse med Hr. v. Bunsen. Jmidlertid havde Hiin dog udstedt en Note til Denne, der skulde tjene til Svar paa en Skrivelse, som Hr. v. Bunsen havde rettet til den hellige Stol, og hvori han havde beklaget sig over Publicationen af den pavelige Allocution og yttret det Ønske, at bilægge Spørgsmaalet paa en mindelig Maade, et Ønske, som det romerske Hof deler, og som Cardinalstatssecretairen besvarer med Varme og ei tvivler og at see opfyldt, naar det preussiske Cabinets moderate Sindelag, der næsten er blevet til et Ordsprog, ved denne Leilighed atter vil stadfæste sig, og Kongens Retfærdighedskjærlighed vil have det Resultat, at den den hellige Stol tilføiede Krænkelse i en af dens Tieneres Person vil bringes til at glemmes ved dennes Gjenindsættelse hos sin Hjord, og Alt bringes tilbage til de gamle Forhold i det collnske Dioces. Kun saaledes haabede den hellige Stol, at den fatale Strid kunde tilendebringes. Saaledes stode Underhandlingerne den 11te Decbr. De vare altsaa ikke bragte vidt, men saa temmelig forblevne paa det samme Standpunct, hvorpaa de befandt sig for hin Allocution. Det er under saadanne Omstændigheder ikke let at see en Ende paa denne Sag. Hvor lidet den preussiske Regjering agter at vise en seig Eftergivenhed i denne Sag, sees af en Skrivelse fra Ministeren for de geistlige Anliggender, Hr. v. Altenstein, til Overpræsidenten for Rhinprovindsen, Hr. v. BodelschwingVelmede, hvori det til Slutning hedder: "Gjerne give vi det Haab Rum at det af en saaret Følelse fremkaldte Sted i Allocutionen (hvori der yttres, at den i de vestlige preussiske Provindser fulgte Praxis i Henseende til de blandede Ægteskaber kun har sin Oprindelse fra den verdslige Magts kunstigt anlagte Machinationer, eller - som det paa et andet Sted hedder – fra dens paatrængende Trang) vil blive taget tilbage af den Viisdom, der ellers udmærker det romerske Hof. Eller skulde det lykkes det Uheld udru gende Parti, der med forbryderisk Jver tragter efter at opreise sit Altar, naar det ei kan skee anderledes, ved Thronernes Ydmygelse eller endog Omstyrtelse, der lige indtil det slemme Udfald har næret og pleiet Erkebiskoppen af Cöllns Modstand, og nu, da dette Udfald har fundet Sted, benytter det til sine Formaal som en uudtømmelig Kilde til Logn og Bagvaskelser, skulde det lykkes dette endnu at drage sin forbunklende Taage for det pavelige Hofs klare Øie? Vi ville paalægge en saadan Frygt Tausheds Baand. Men hvad Fremtiden end vil bringe, vil den kongelige Regjering, med Kjærlighed og Velvillie, lige ver for det fanatiske Had; men ogsaa omspændt med det Sværd, der er betroet Øvrigheden som Guds Tjener og en straffende Hævner mod den, der gjør Ondt, fast og urokket forfølge sin Bane med fast Tillid til sin gode Ret, til Biskoppernes Viisdom, til en dannet Geistligheds Jndsigt og et tro Folks sunde Sands.