Adresseavis for Børn, 1780-03-22
En ung Flue sad hos hendes Moder paa Muren ved et Fyrsted, ikke langt fra en Gryde, hvorudi der kogede Suppe. Den See No. 1 og 2 af denne Aargang. Pag. 15 og 16. Avis Den gamle Flue havde noget at bestille andensteds, og i det hun vilde nu flyve bort, sagde hun til sin lille Datter: Bliv nu siddende smukt stille paa dette Sted, mit Barn, indtil jeg kommer igjen. Hvorfor skal jeg det, Moder, spurgde den nysgjerrige unge Flue. Det skal jeg sige dig, svarede den Gamle for jeg er bange, at du ellers skulde komme den kogende Brønd for nær. (hun meende Gryden.) Den Unge. Hvorfor maae jeg ikke komme den nær : Den Gamle Fordi du falder da med derudi og drukner. Den Unge. Hvorfor skulde jeg vel falde ned derudi, Den Gamle Aarsagen kan jeg nu ikke sige dig; men du kan troe mig, og forlade dig paa min Erfaring. Saa tidt jeg endnu har seet en Fluflyve over saadan dampende Brønd, saa har jeg altid merket, at den er falden ned derudi, og er aldrig kommen op igien. Nu troede den Gamle at have sagt nok, for at afholde sin Datter fra at vove sig ind i Dampen, og fløy bort. - Men hendes lille Jomfrue Datter slog Krøller paa Næsen, og tænkde ved sig selv. Hvilke utidige Sorger og Bekymringer har dog de Gamle stedse. "Nu vil min Moder ikke tillade mig, at jeg maae gjøre mig den uskyldige Fornøyelse, at flyve frem og tilbage over denne dampende Brond!" Ret ligesom jeg ingen Vinger havde, og var ikke allerede klog nok til at tage mig i Agt!" Kort sagt, min kjere Mama. Hvad De end har præket for mig om Deres Erfaring, saa vil jeg dog alligevel for Tidsfordriv flyve lidt omkring Brønden. Jeg vil dog see paa, hvo der skal være i Stand til at trække mig ned i den Brønd, Med disse Ord fløy den kninske Flue-Unge heni Dampen. - Men neppe var hun kommen henover Gryden, førend den opstigende Damp gjorde hende sandsesløs - Hun styrtede ned i den kogende Gryde, og havde neppe saa megen Tid, at hun kunde udraabe disse Ord: for Børn. Ulykkelige gjøre de Børn sig, som ville være klogere end gamle Folk! CreNyeheder. (Fortsættelse af den i No. 11.) Junker Wilhelm, en Søn af Hr. v. G. havde i Førstningen været hos i Gemakket, og havde seet, at den Gamle ikke vilde tage imod meer, end den ene Krone. Han var derpaa gaaet ud, forat besøge sin Sparebøsse. Derefter havde han skjult sig bag ved en Hække uden for Haven, indtil den gamle Mand var gaaet forbi. Han lod ham først gaae temmelig langt bort; derpaa løb han efter ham paa Landdeveien og raabe: Hør, Fader, hør, Gamlefader. – Den Gamle hørde det, og stod stille, indtil den lille Wilhelm kom til ham, som sagde: Kiere gamle Mand, Min Fader har tænkt paa, at den Daler, som han gav ham, er ikke ret bekjendt her i Egnen. Han sender ham derfor her en anden, som er meere gangbar, og den anden skal jeg bringe ham igien. Den Gamle tog Daleren af Junker Wilhelm Haand, og vilde tage den anden op af Lommen igjen. Men vips, fløy Junker Wilhelm bort fra ham, og var allerede kommen ham af Sigte, førend den Gamle kunde komme til at raabe efter ham, Taarerne trillede da den Gamle ned af Kinderne; og denne fromme Olding saae op til Himmelen og raabe: O Gud, min Gud, findes der allerede saadanne Engle her paa Jorden, hvad vil jeg da ikke engang faae at see i Himmelen, Følelse af Guds Kierlighed hos et Barn.