Norske Intelligenssedler, 1768-07-13
Fortsættelsen af den i No. 19, begyndte Historie: Han begyndte da at gaae sin Vej igien, og efterat han havde udstaaet megen Umage og Træthed, ankom han der endelig; han glædte sig ved sig selv, og blev saaledes ved at fortsætte hans Reise i nogle Dage efter hinanden; men hvor stoer blev hans Forundring, da han fandt en nye Modstand: Det var tidligt om Morgenen, da Solen var oprunden, at han ankom ved en Søebugt, eller en Strøm som driver udaf Søen af Landet; han blev saa bestyrtet, at man næppe kand beskrive det; han opholdt sig nogle Timer, og efter at han havde hvilet sig nok, saa tog han paa nyt sin Vej paa følgende Maade: Han gik op med Strømmen som gik langt i Landet, og vendte sig om igjen paa den anden Side, for at komme til Strand-Bredden igjen, hvor han fortsatte sin Reise indtil han fandt sin Fader, og hans smukke Kjæreste igjen. Endeligen efter 16 Dages Umage og Besværinger, ankom han paa Stædet, hvor han havde forladt dem; de kom ham i Møde, og de bleve saa overmaade henrykkede af Glæde og Forundring, da de saae ham igjen, at de næppe kunde oplukke Munden. Albano omfavnede sin Fader, og kyssede paa sin smukke Kjærestes Haand; han visede dem alt hvad han medbragte dem, og fortællede alt det som havde hændet ham i de 32 Dage, som han havde været fraværende. Talio hans Fader omfavnede ham saa kjærligen, at han lod falde mange Taare; den smukke Kelle gav ham ogsaa Kjændetegn af Glæde blandet med Kjærlighed; hun kunde allerede temmelig al forklare sig paa Fransk, thi imedens Albano var reist, havde hun lært saa nange Ting, at Talio selv var forundret derover. De fortællede ham ogsaa hvorledes de havde været bekymrede for ham, at den Smukke havde været nogle Dage meget upasselig, og at de næsten havde været i Fortvivlelse med bedrøvelige Tanker, at de maaskee skulde aldrig see ham meere. Tallo og Albano aflæssede alt det, som var paa Kjæren; de lagde nogle Stoksiske og Skibs-Tvebakker i Blod, og Dagen efter gjorde de et af de beste Maaltider, som de ikke havde gjort i lang Tid; Albano gav den smukke Kelle to Skjorter, Sax, og de Syenaale, med den Syetraad, som man havde givet ham; han gav ogsaa to Skjorter til sin Fader, og beholdt to for sig selv; de bevarede det øvrige af deres Proviant i deres Hvælvinger; Faderen og Sønnen betjente sig af deres Gevæhr til at skyde nogle Fugle, imidlertid at Jomfrue Kelle lavede Mad til dem i Kiøkkenet. Saaledes fordreve de Tiden omtrænt 5 eller 6 Uger efter hans Tilbagekomst; men Albano, som kunde ikke være roelig, thi da han saae, at deres Skoe og Strømper vare gandske opslidte, og at han havde forglemt at begjære saadant af de gavmilde Skibs-Folk, saa foreslog han sin Fader, at reise bort fra det Sted, hvor de befandt sig, for at tage deres Boepæl der, hvor han havde fundet disse gode Folk han føiede til, at det var bedre at være der tilstæde, end at være saa langt fra; thi dersom de samme ikke kom der igien, saa kunde der ankomme andre for at redde dem. Hans Fader samtykkede deri, og efterat de havde lavet sig til at foretage denne Reise, saa underrettede de deres smukke Kelle derom; hun sagde til Albano, at hun vilde heller gjøre Reisen med ham og hans Fader, end at see ham reise bort allerne. hun sagde ham endnu gandske enfoldigen, at hun havde været meget bekymret for ham, da han reiste den første Gang bort Albano takkede hende hofligen, imedens han kyssede adskillige Gange hendes smukke Haand; han kunde ikke fraholde sig meere, men da han saae sig allerne med hende, bekjændtgjorde han den Kjærlighed han havde for hende. Hun anhørte med en stoer Agtpaagivenhed hans Kjærligheds Forklaring, og efterat han havde holdt op med at tale, saa sagde hun til ham, det er længe siden, at jeg har mærket, at J havde Kjærlighed til mig, og jeg tvivler ikke, at den er oprigtig; thi jeg har seet, at alle de Møisommeligheder, som J har gjort eder, har ikkun været for at redde mig herfra; jeg tilstaaer eder ogsaa, at jeg kand ikke andet end elske eder, og at fra det første Øjeblik jeg saae eder, saa fandt jeg nogle Bevægelser af Kjærlighed i mit Hierte for eder; men, blev hun ved, jeg beder eder at holde mig min Frihed og Oprigtighed til Gode, og at have Medyne med min Svaghed, imedens jeg aabenbarer eder saaledes mit Hiertes Meninger; jeg veed at J er en ærlig Mand, og altsaa haaber jeg, at J vil forlade mig den Daarlighed jeg begaaer, i det jeg tilstaaer eder, at jeg elsker, eder ligesaa meget som J kand elske mig. Albano, gandske indtagen over Talen, og over hans Kjærestes oprigtige Bekjændelse, kastede sig for hendes Fødder af Glæde, kyssede kjærligen paa hendes Haand, og soer for hende gandske højt, at han aldrig havde sundet en større Fornøielse end denne Gang, da hun havde bekjændtgjort for ham hendes Hiertens Meninger, de talede endnu nogen Tid om deres imod hverandre havende Kjærlighed, og fore hverandre en ævig Troeskab til, og tagde dertil, at de aldrig onde seile sig fra hinanden. Talio, som kom igien fra Jagten, glædde sig ogsaa, at han saae dem saa fornøjede: de begyndte at tale igien om deres Reise, og besluttede med hverandre at reise bort den følgende Dag. Fortsættelsen følger næste Uge.