Adresseavis for Børn, 1782-06-12
J Henseende til den første Egenskab pleyede han at retfærdiggjøre sig ved et gammelt Ordsprog, som han havde lært i sin Ungdom, nemlig: at Hosbandens Øye gjør Hestene fede, og Flittighed veed aldrig af Hunger eller Mangel at sige. Men at være høflig og venlig, sagde han, koster intet, og Ærlighed varer længst. Saaledes saae man ham altsaa stedse at være den første oppe om Morgenen i Huset, da han gik i sin Undertrøye, og ofte, naar det var varmt Veyr, med det bare Hoved. Enten saae han efter Hestene i Stalden, eller han var i Haugen, og hialp selv med at grave, hvorhos man da ofte hørde ham synge om Kap med Lerken ved at stemme en glad Morgensang til sin velgjørende Skaber. Men allerede saa tidlig raabde ofte tre ankommende Reysende paa ham paa eengang, hvilke han i sin Nattrøye og med sit bare Hoved imodtog med ikke mindre Anstændighed, end om han havde viist sig for dem i en Kjole med Træsser og med puddrede Haarlokker. Jkke allene de almindelige Ting, som man pleyer at forlange eller at spørge om hos en Vert, vidste han at forskaffe, eller at svare paa; men man kunde med megen Tilforladelighed forsikre sig, at naar han blev spurgt til Raads i Henseende til nogen tvivlagtig Reyseroute, han da altid raadede det bedste, og anviisde den bedste og tilforladeligste Maade at omgaaes og komme til rette med Folkene paa ethvert Sted; thi han havde selv i sin Ungdom været bereyst vidt, Aa Avis. vidt omkring med hans Fader, og paa sin egen haand. Hans Fader havde været Klædefabrikør i Flandern, og drev Handel med grove Klæder. Naar det nu traf sig saaledes, at Folk bleve hos ham til Herberge om Natten, eller hans Naboer kom til ham, for at forslaae Tiden om Aftenen, naar de havde holdt op at arbeyde, saa vidste han at underholde dem med Fortællinger om det, der var passeret, hvor han var født, om den sidste Flanderske Krig, og om adskillige Tildragelser, som ere overalt nyttige i det menneskelige Liv, saa at ingen gik nogentid misfornøyet eller slet til Mode hjem fra ham, og de allerfleste forlode ham med det faste Forsæt, snart engang igjen at besøge Fader Lorenz. Hans kjere Anna, en noget stille men reenlig Hollænderinde, kom da ogsaa undertiden indtil dem med sin Spinderok eller Strikstrømpe. Vel smilede hun kun sjelden ved hendes Mands lystige Tale og Jndfald, hvorved alle de, som hørde paa ham, ofte loe af fuld Hals, men dog elskede hun ham af gandske Hjerte. Hun pleyede ham og saae ham paa det bedste til Gode, naar han var træt af Arbeyde, og snakkede altid godt for ham og tilfredsstillede ham, naar han havde havt nogen Fortredelighed med slette Folk. Ligeledes forrettede hun selv alt, hvad en ordentlig Huusmoder og Vertinde maae forrette; tog selv Haand i med, og taalde ikke, at nogen af hendes Piger stod ledig, eller at der af Skjødesløshed skulde gaae noget i skuddermudder i hendes Huus. Der gik og ingen Aften forbi, at de jo begge, endnu førend de havde sluttet deres Regnskab og Dagbog med deres himmelske Forsørger, overregnede og bragde i Rigtighed med hinanden deres daglige Huusholdingsbog over deres jordiske Velsignelse. Saaledes rækkede begge disse retskafne Ægte folk hverandre en hielpsom Haand i alle Ting, og havde ikkun en Villie, indtil den eneste Punkt, deres Datters Opdragelse; thi her gik Moder Anna ikke den samme Vey som Fader Lorenz. Denne gode Mand holdt det for en Slags Taknemmelighed, som han var Himmelen skyldig for den Velsignelse, der var ham forlenet i hans Næringsvei, at han engang opofrede sit eneste Barn til den samme Levemaade, ved hvilken han havde faaet sit Brød og levet fornøyet. Han for Børn. ønskede derfor, at Moder Anna vilde betimelig vænne hende til de smaa huuslige Arbeyder, som kunde gjøre hende skikket dertil, og havde saa fæstet sine Øyne paa et ret flinkt ungt Menneske der i Naboelauget, der elskede ham som sin Fader, og lod sig og saaledes anvise af ham i Flittighed og i at stræbe for at forhværve sig noget. See engang, sagde han da til Moder Anna, see, min kjere Kone, det var dog saa godt, om vi to Gamle, naar vi engang blive trætte af at arbeyde og bære Dagens Byrde og Hede, kunde sætte os hen i et Hjørne ligesom i Skyggen, og fornøye og over at see paa, hvorledes de unge Mennesker holdt Huus, og, ifald det engang ikke gik ret til, da sige til dem: Seer, Børn, saaledes maae J bære eder ad, saa gaaer det bedre; og de skulde da begge To være ligesaa fornøyede under deres Flid og Arbeyde, som vi To have været under Guds Velsignelse. Det sagde han ofte, men Moder Anna tang mestendeel stille dertil, eller sagde: Pigen er alt for spædlemmet og fiin, hun skulde ikke kunne holde det ud; hun kan jo ogsaa komme fort og gjøre sin Lykke paa en anden Maade i Verden. Nu svarede han vel ofte: Arbeyde gjør Legemet stærkt, du skal ikke skikke Pigen hen i en Skole, hvor hun lærer at filere, i Stedet for at spinde og strikke Strømper, og du skal imellemstunder, i Stedet for at lade hende sidde og læse i Pamela, tage hende med dig i Kjøkkenet, paa det at hun ogsaa kan lære at bage saadan en god Æggekage, som hendes Moder. Men enten det nu var saa, at Moder Anna havde faaet de kloge Koners hele Hemmelighed til Medgivt, som, ved at tie og paa en skinbar Maade at give efter, opnaae langt snarere deres Øyemed, end de værste Modsigerinder, eller at Pigen virkelig var forsvag til at føre saadan en Vertindes Levemaade: saa er det nok, at Leonore, saaledes heed Datteren, blev ved med hendes Fillering og Læsning, og blev derved inden en kort Tid paa en anden Side ligesaa bekjendt over hele Staden, som hendes Fader var. Den første Grund dertil havde en Hovmester hos Amtets Forvalter lagt. Denne var en ung Mand, som søgde at udfylde det Tomme i hans Jndsigter og hans Virksomhed med lutter Følelser. Han Avis Han følede overalt, hvor han skulde handle, og hans Exempel saavelsom hans Tale gik der ud paa, at bilde de ham anbetroede unge Mennesker ikke til brave virksomme Mænd, men til raslende Sværmere, som ønskede sig en Hytte i en Udørken til Opholdsted i Stedet for den beboede Verden, og sang Elegier over Elendigheden og Uretfærdighederne i Verden, da dog deres Faders Huus var en Samlingsplads af Godhiertighed, og Fornøyelse, og af hvem saa mangen en Bonde, som ved Foræringer vilde vise sig taknemmelig imod ham for en ved hans Kiendelse vunden Sag, blev afviist med Høflighed, efterdi han havde Gods og Midler nok, som paa en retmæssig Maade vare forhværvede. Denne unge Mand, som havde en dengang herskende og saa megen Uhæld stiftende Sekt af Føelsomme at takke for sine overspændte Begreber, kom til Ulykke undertiden i Lorenzes Huus, og fandt snart, at, i hvor lidet end den gode Fader Lorenzes glade og muntre Temperament stemmede overeens med hans, saa skulde det dog ikke falde ham vanskeligt, inden en kort Tid at gjøre en nidkjer Proselytinde af den unge Leonore Han gav hende til den Ende først en Oversættelse af Noungs Natietanker, og uden at hun var i Stand til at fraskille det Sorte og Overdrevne, som denne ynkværdige Oldings Tilstand havde blandet ind i hans billeder, ansaae hun fra nu af hele Verden som en Dødninggrave eller et Elendigheds Opholdsted, ved hvis Betragtning man maatte gyse og bortvende sine Øyne, indslutte sig i en enlig Hytte, eller med saa eens stemmige Siele klage derover. Hun gjorde dette ogsaa ofte i Breve til denne Hr. Sukker, saaledes heed denne føelsomme Mand, og intet var meere kom ske, eller rettere mere sørgeligt, end at see, hvorledes disse to Mennesker lukkede Øynene til for alt det meget virkelige Gode, som ligger overalt udbredet i Guds Verden; end at see, hvorledes de slet intet bidroge til at formindske det virkelige Onde, hvorunder Menneskeligheden sukker, men derimod optænke og opdigtede sig lutter skimæriske Ondt, som slet ikke findes i Naturen, og lutter skimæriske Pligter, hvis Opfyldelse slet ikke sigtede til noget Almeennyttigt. for Børn. Saaledes var for Exempel dette en Prøve derpaa og en Virkning deraf, at Leonore aldrig uden Gysen kunde see paa, at Fiederfæe, Faar eller Sviin og deslige bleve slagtede, som dog hendes Huusholding og Vertskab udfordrede, men betragtede sligt som et Offer for vor Overdaadighed og en Frugt af vor Umenneskelighed; ja hun havde ikke været i Stand til at dræbe en Edderkop eller en Flue for alt det der er i Verden. Derimod kunde hun med Ligegyldighed og uden Følelse see paa, at hendes Moder lod sig det være suurt og besværligt hele Dagen igjennem; og det faldt hende slet ikke ind, at det dog havde skikket sig for en brav Datter, at tilbyde hende en hielpsom Haand, for at skaffe hende nogen Lettelse i hendes Arbeyde. Ligesaa følesløs var hun ved hendes Faders tiltagende Erindringer, som nu ofte og med Ret begyndte at skiende paa hendes Bøger og hendes Skriverie. Saa ofte Hr. Sukker var nærværende, manglede han aldrig at tage Datterens Partie imod Faderen; han roesde hendes forfinede Følelser, og beklagede, at hendes Fader selv havde ingen Følelse derfor. Men Fader Lorenz svarede: Han gav ikke en Døyt for alle de fine Følelser, som gjorde Mennesket uvirksomt for det menneskelige Selskab, og saadan en Pige, som hans Datter, med Kosten i Haanden at feye Kostalden, var ham et langt ærværdigere Syn, end en Huusmoder, som lod det hele Huusvæsen gaae i Uorden, og saa imidlertid og skrev lange Breve fulde af Dyde lærdomme. Den stakkels Lorenz, i hvor stor Ret han end havde, saa var dog det Onde allerede nu blevet ulægeligt hos hans Datter. Hun trøstede sig med hendes forfinnede Følelser imod alt det, som hendes Hjerte endnu var i Stand til at føle af hendes Faders Bebreydelser, og blev umenneske lig, just af overdreven og urigtig forstaaet Menneskelighed. En Dag, da den gode Fader, for om muligt at gjøre en Standsning i denne Sag, tog Datteren for sig i hendes Moders Fraværelse, og forestillede hende paa det alvorligste, at hun vilde gjøre hans sidste Dage glade og lykkelige, ifald hun vilde give den unge Philipsen sin Haand Avis. og sit Hjerte, saaledes heed den unge Mandsperson, som han elskede saa meget fordi han var flittig, og til hvem han tænkde at ville overlade sit Herbergererie, saa svarede hun ham i de meest tragiske Udtrykke, som ved de føelsomme Bøgers Læsning vare blevne hende saa egne: At hun heller vilde henviisne som et Blomster i Middagssolens Hede, heller vilde leve i den tørreste Sandørken i en Hytte gandske allene, end hos saadan en Mand, som vidste bedre at omgaaes med Heste og Vognmænd, end at omgaaes med en Kone af fine Følelser. Og da Faderen derpaa spurgde hende: Hvorledes hun da meende, at hendes fine Følelser, skulde kunne forskaffe hende Brød og Levnetsmidler i den tørre Sandørken, svarede hun grædende: At der dog nok nogensteds skulde findes menneskelige Sjele, som vilde antage sig en fattig uskyldig og forladt Pige, ifald hendes Fader kunde være haard og ubarmhiertig nok, at støde hende fra sig. Hun havde endnu neppe udtalet disse sidste Ord, førend Moderen til Hæld eller Uhæld kom dertil, og ophævede Samtalen derved, at hun sagde til hendes grædende Datter, hun skulde gaae op paa sit Kammer, men til den gode Lorenz sagde hun, at der vare komne nogle Gjester, som forlangede at spise der til Aften, og saa vilde reyse videre. (Fortsættelsen følger.) Soliman.