Den Vest-Sjællandske Avis, 1827-12-28
Skildring. af Menneskelivet i Almindelighed. (Denne Afhandling indeholder nogle omsindtlige Passager; de som ikke kunne taale at see den nogne Sandhed i Øinene paamindes om ikke at læse dette Stykke; thi man skal enten afholde sig fra at forske efter Sandhed, eller være beredet paa at see den uden Slør og kunne finde sig i at betragte Tingene i Verden, saaledes som de ere beskafne.) Bille vi betragte Menneskelivets almindelige Beskaffenhed, saa maae vi begynde fra en almindelig Beskuelse af den menneskelige Natur eller med at besvare det Spørgsmaal hvilken Skabning er Mennesket, Svaret vil da blive at Mennesket er en Skabning, som bestaaer af et aandeligt Væsen, som er nøie forbundet med et sandseligt Organ eller Legeme, og at dette sandselige Organ efter al Sandsynlighed, er dobbelt, nemlig et grovere, som giver sig tilkiende for den sandselige Beskuelse, og et finere, som opdages ved Jagttagelsen over de Forandringer, som foregaae i Menneskets indvortes Væsen. Dette eller disse sandselige Organer udvikles tilligemed Menneskets Aandskraft; men dennes Udvikling foregaaer langsom og vanskelig og under meget Kamp med dette Organ, som idelig er disponeret til at forlede Tænkekraften eller Siælen til Handlinger, hvilke denne selv maae misbillige. Mennesket er derfor et Væsen, som giør det første Skridt ind i Aandeverdenen eller i det Fornuftiges Rige, som møisommeligt udvikler sig af Sandselighedens Svøb, som føler, at den fandselige Verden og dets eget Organ i Besynderlighed har en vis Overmagt over dets aandelige Natur, hvilken Siælen har ondt ved at modstaae; kort sagt: Menneskelivets almindeligste Characteer synes at være: at det er en besværlig Fødsels- eller Udviklings Tilstand for en høiere aandelig Tilværelse Betragte vi Menneskelivet meere specielt, saa finder man med Hensyn til Menneskets Stilling her i Livet, som et sandseligt Væsen, at det er intet videre end et Dyr af en forædlet Natur, der ernærer sig som Dyret, forplanter sig som det, og harlen stor Liighed i sin Bygning og i sin hele udvortes Tilstand, med dette. Det er blot sat paa det øverste Trin af de organiserede Skabningers Række og bestemt til i en hvis Grad at erholde Herredømme over dem, ved Hielp af sine høiere aandelige Evner. Dets Form er skiønnere, dets Væxt er opret og meere imponerende; det er bygget med Hensyn til, at det tillige er begavet med Fornuft, og har derfor en konstfærdig Haand, et ubedækket Legeme, en Natur til at taale alle Klimater og modtage alle Slags Næringsmidler. Menneskenaturen har det characteristiske ved sig, at Mennesket er bestemt til frem for nogen anden Skabning at udbrede sig over Jorden, og underkaste sig og benytte den hele øvrige organiserede Natur; men derved tillige at ligge i en bestandig Kamp med den, og hvorved den aldrig formaaer at tilfægte sig et fuldkomment Herredømme. Mennesket formaaer saaledes ikke at udrydde alle de Dyr eller Planter, som giøre det Skade, eller at faae aldeles Bugt med Elementernes og Naturkræfternes Virkninger for saavidt de modsætte sig dets Bestræbelser. Betragter Mennesket nøiere sit Forhold til den det omgivende Natur, saa finder det at det i en vis Henseende staaer i en ubehagelig Stilling; da den livløse Natur, som omgiver det, og saare ofte den levende med, overgaaer det i physisk Kraft, saa at det ikke kan modstaae dens Virkninger. Mennesket kan vel ved Brugen af sin Fornuft ofte benytte Naturens Kræfter til sin Fordeel, og forebygge eller overvinde deres skadelige Virkninger: beseile Havet og dæmme for det; aflede Lynildens Slag; værne sig mod Vinterkulden; aftvinge Jorden sin Næring; tæmme de nyttige og ødelægge de skadelige Dyr; men ofte bliver dog Mennesket et Offer for deres større Legemskraft, farlige Egenskaber, eller deres Mængde; og Naturens Kræfter kunne let udøve de deres Virkninger med den Styrke eller paa en saa uventet Maade, at Mennesket aldeles ikke formaaer at forebygge eller at modstaae dem. (Misvært, Sygdomme, Orkaner, Oversvømmelse, Jordskielvi, Lynild o. s. v. tiene til Exempel derpaa.) Denne Erkiendelse giør Menneskelivet til en noget ængstelig Tilstand. Det er derfor en viis Jndretning, at Frygt er nedlagt i Menneskets, som i alle Dyrs Natur, da det er saa vigtigt for dets Selvopholdelse, at det derved bliver idelig gjort opmærksom paa at vogte sig for Farer. – Jmod denne Ængstelighed kan det allene beroelige sig ved den Tanke, at den Fornuft og Hensigtsmæssighed, som viser sig saa tydeligt i saa utallige af Naturens Jndretninger, er det Borgen for, at denne finder ogsaa Sted i de øvrige, som ikke vise sig fra denne Side, og at det, om det end ikke kan stole paa sin egen Fornuft og physiske Styrke, dog kan stole paa en høiere aandelig Kraft, som al Naturen er underkastet. Vi ville ikke undre os over: at Naturen er stærkere end vi Mennesker; ere vi voxne Mennesker ikke stærkere end vore Børn, maae vi ikke være stærkere end dem, naar vi skulle opdrage dem maae da ikke igien Naturen være stærkere end vi, naar den i Guds Haand skal være et Middel til vor Opdragelse? Betragter man nøiere Menneskets Forhold til den Deel af Naturen, med hvilken den staaer i den nøieste Forbindelse, nemlig dets Legeme, saa viser Menneskelivet sig saaledes: Legemet har en stor Jndflydelse paa Siælen, og dennes Vel beroer overmaade meget paa dettes Beskaffenhed. Siælen har vel i en vis Henseende en større Magt over Legemet end over den øvrige Natur ved Reenlighed, Maadelighed, Bevægelse og Forsigtighed staaer dettes Helbred og Styrke, og derved ogsaa dets Varighed, saare meget i dens Magt, og den formaaer i en høi Grad ved sin Anstrængelse at uddanne sine legemlige Evner. Men Overveielsen af dette Legems Beskaffenhed overbeviser dog Mennesket om, hvorlidet det ogsaa heri er Herre over sin Skjebne og hvormeget det dependerer af udvortes Omstændigheder, som det ikke kan beherske. Mennesket er slet ikke Herre over sin Jndtrædelse i Verden, hverken over Tiden eller over Maaden; dets Velbefindende hele Livet igjennem beroer paa de Forældres Legemsbeskaffenhed hvoraf det er fremkommet, og paa den Maade, hvorpaa det er behandlet af dem, indtil det naaede den Mands Modenhed, at det selv kunde have Jndflydelse paa sin Skiebne. Utallige Tilfælde i Naturen, som det slet ikke formaaer at beherske, kunne nedbryde dets Legeme. Desuden bærer Legemet Anlægget til sin Undergang i sig; uagtet al Modstræbelse opløses efterhaanden Siælens ydre Organ, og Naturen viser allertydeligst i Menneskets eget Legeme sit Overherredømme over det, og den menneskelige Naturs Svaghed. Hvilken Forskiellighed i Henseende til Menneskets legemlige Egenskaber giver sig ikke desuden tilkiende i Menneskelivet? Hvor langt fundere, skiønnere og stærkere er ikke af Naturen eet Menneskes Legeme end et andets med hvilke langt herligere legemlige Fortrin og fuldkomnere Sandser er ikke nogle Mennesker begavede i Sammenligning med saamange af deres Lige? Et Menneske er sygeligt fra Fødselen, et andet har en kjæmpestærk Sundhed; Een er svag og betvinges let af andre, en anden har Løvekræfter. Een anbefaler sig overalt ved sit indtagende Udvortes, en anden opvækker overalt Spot eller Afskye. Een behager ved sin Stemme, ved sin Smidighed, ved sin Kunstfærdighed, en anden mangler aldeles disse Fortrin. Der finder en Ulighed Sted i Menneskelivet, som maatte synes at være en Ubillighed, naar det ikke paa den anden Side gav sig tilkiende, at Manglerne vare igien forbundne med store Fordele, og naar ikke atter heri lod sig formode en høiere Plan, end den, som aabenbarer sig ved den første løselige Beskuelse af Menneskelivet. Ligesom Menneskets aandelige Væsen for en stor Deel er underkastet Legemet, og besidder ikke fuldkomment Herredømme over det, saaledes er det ogsaa for en stor Deel underkastet den finere og indvortes Organisations Beskaffenhed, hvormed det i alle sine Funktioner staaer i den nøieste Forbindelse. J dennes Beskaffenhed eller i det mindste i dens Forbindelse med det udvortes Legeme, have formodentligt de forskiellige Tilbøieligheder og Temperamentets Forskielligheder deres Sæde, hvilke ere Menneskene medfødte, som have en saa stor Jndflydelse paa Forstanden, ere saa vanskelige at modstaae, og aldrig kunne aldeles overvindes. J denne finere Organisation har Siælen sit Værksted, og Forraadskammeret af sine indsamlede Forestillinger; men den er ikke fuldkommen Herre over dette Værksted og dette Forraadskammer. Forestillingerne forbinde sig selvstændigen der efter visse egne Love for denne Organisations=Natur og virke i de Foreninger, som de saaledes indgaae, med stor Magt paa Siælen. Disse Virkninger ere vanskelige for den at imodstaae; man kalder denne Jndbildningskraftens Virkninger; denne Jndbildningskraft skienker Mennesket store Glæder og tilføier det store Ubehageligheder; den er den mægtigste af alle dets Drivfædre; den opmuntrer det til mange ædle og store Handlinger, og den forleder det til utallige Svagheder. Ogsaa i Henseende til den indvortes eller finere Organisation finder en stor Ulighed Sted i Mennenaturen da den hos nogle er langt fordeelagtigere construeret end hos andre; hos nogle Mennesker har Fornuften mere Raaderum end hos andre; hos somme Mennesker leder den Siælen til behagelige, hos andre til sørgelige og og ængstelige Forestilliger, hos nogle er den roelig og ordentlig, hos andre underkastet mangehaande Uordener og Forvirringer. Ogsaa fra denne Side viser Menneskelivet sig som en varig Kampens Tilstand, der varierer paa mangehaande forskiellige Maader, hvorved Menneskets aandelige Naturs Svaghed giver sig stærkere tilkiende end dets Fuldkommenhed. J alle sine Forhold ligger Menneskesiælen i Strid; i alle bliver den meere eller mindre overvundet, eller staaer altid i Fare for at blive det. Naar man har betragtet Menneskelivet med Hensyn til de Forhold, hvori Menneskene staae til den physiske Verden, og til deres egen physiske Natur, saavel den ydre og grovere, som den indre og finere, saa er tilbage at betragte Menneskelivet efter de Forhold, hvori Menneskene staae til hinanden. Disse Forhold udspringe deels af de oprindelige Forskielligheder, som finde Sted blandt Menneskene, deels af de successive Forandringer der foregaae i hvert Menneskes Natur og endelig af Menneskets giensidige Virkninger paa hinanden. Den mærkeligste Forskiellighed i Menneskelivet er Menneskenes Adskillelse i to forskiellige Kiøn. En Adskillelse, som bringer igien den nøieste Forbindelse tilveie, og hvorpaa Menneskeslægtens Vedligeholdelse beroer. Denne Indretning i Naturen er een af de virksomste Potenser i Menneskelivet, og een af de almindeligste Kilder til Glæder og til Lidelser. Overveier man de Forhold hvori Kiønnene staae til hinanden saa opstaa følgende Betragtninger: a) At Mennesket i Henseende til sin Forplantelse har den største Lighed med Dyret og er ved denne Evne, ligesom ved Ernæringen, aldeles nedsunken i den dyriske Natur. (Man tør derfor haabe at begge disse Beskjæftigelser ere blot forbundne med Jordlivets ufuldkomne Tilstand. De aandelige Beskjæftigelsers Natur, som bestaae i at frembringe Forestillinger og modtage Følelser giør og bekiendt med en Afbenyttelses=Maade af de udvortes og os omgivende Ting, hvorved intet Angreb skeer paa deres Væsen, eller Jntet berøves dem paa en materiel Maade, det vil sige, at ingen Deele tages fra dem, hvilket egentlig giver Anledning til Lidelserne og Kampen her i Verden. J en aandelig Tilværelses Tilstand, hører derfor sandsynligen Ernæringen op, som er en bemægtigelses Maade af hvad, der tilhører andre, og ligeledes Forplantelsen, som en Udtømmelse af og Selvberøvelse af saadanne Deele.) b) At Mennesket i Henseende til sin Kiønsdrift og Forplantelse blot arbeider, som et Redskab for en høiere Aandskraft, der bestemmer alle Naturens Indretninger; thi det er allene medvirkende ved en yderst hemmelighedsfuld Natur=Operation, som dets Fornuft aldrig formaaer at giennemskue og det bliver tillige ligesom lokket og fireret af Naturen, ved en indvortes Drift og udvortes Skiønheds Fortryllelse; en Tilskyndelse og et Lokkespil, som sees i hele den levende Natur. Begge Kiøn lokkes til et Formaal, som paadrager det ene Kiøn langvarige Lidelser, og svækker det andets Kræfter, foruden at den legemlige Skiønhed, som har tillokket det, hurtigt forsvinder, og Følelsen for den snart taber sig. c) Denne Kiønnenes Attraae til hinanden synes at være bestemt til at aabne en Himmel af fandselige Glæder for Mennesket og dog er denne Naturens Jndretning, som det er bemærket, intet videre end et Lokkemiddel for at lede Mennesket ind i en Kreds af besværlige Pligtopfyldelser. Ungdommens Aar betragter man denne Drifts Tilfredsstillelse altid fra den første Synspunkt, og der udkræves Erfaring for at betragte den fra den anden. Men Menneskelivets Betragtning lærer, at selv den Erfarne lader sig ofte paa nye blende af sine Drifter og Jndbildninger. – Er det vanskeligt for Mennesket heri først at blive fornuftigt, saa er det ikke mindre vanskeligt at vedblive at være det. d) Vil Mennesket ikke lade sig efter Naturens Bestemmelse lede ved Tilfredsstillelsen ind i den anviiste Kreds af Pligter (de huusfaderlige og huusmoderlige), men vil stedse leve for Nydelsen, saa paadrager det sig derved mangfoldige Lidelser, ligesom ved enhver Nydelse af det Sandselige, der gaaer udenfor den Bestemmelse deraf, som er anviist af Naturens Aarsag, e) Den Attraae, som finder Sted imellem Kiønnene, sætter Menneskesiælen paa en haard Prøve, og udsætter den for en farlig Kamp ved Drifternes stærke Paatrængen, og Phantasiens Forførelse, saavel naar denne Tilbøielighed aldeles ikke kan blive tilfredstillet (f. Ex. som ved gamle Jomfruer, eller ved den haabeløse Kiærlighed), som naar nye Gienstande for Attraaen bemægtige sig Jndbildningskraften. Utallige Lidelser og sørgelige Tildragelser har denne Egenskab ved Menneskenaturen foraarsaget; mangfoldige Mennesker af Forstand og gode Grundsætninger have lagt under for den Men den har ogsaa opflammet Mennesket til mange høist gavnlige og beundringsværdige Anstrængelser, f. Ex. i Riddertiderne. f) Dyrisk Drift og temmelig Fordeel ere de Baand, som binde Kiønnene sammen. Baandet imellem dem er derfor reent sandseligt i hvor ofte man vil søge at give det en aandelig Jnd klædning. Kun naar en Siæleforbindelse, et Venskab kan udvikle sig med Aarene, synes en Forening at være tilveiebragt, som kan fortiene at conserveres i en høiere Tilstand. Naar Menneskene havde i Almindelighed fattet disse Synspunkter, og havde dem klart for Øinene, saa vilde de bedre holde deres Tilbøieligheder i Tømme og ordne dem, og Ægteskaberne vilde blive mere lykkelige g) Den naturlige Forskiellighed, som finder Sted i Kiønnenes eiendommelige Characteer er saare mærkværdig, og uagtet alle Undtagelser og Overgange i høi Grad afstikkende: Svaghed hos Qvinden, Mod og Kraft hos Manden, saavel i legemlig som i aandelig Henseende. Taalmodighed og Forstillelse ledsage Svagheden, Haarhed og Raaehed Kraften. Udvikle de aandelige Evner sig hos Qvinden, saa er det næsten altid i Forbindelse med Jndbildningskraften; den roelige og kolde, den stærke og vedholdende Tænkning synes at være det mandlige Kiøn forbeholden. En dyb Mathematiker eller Philosoph findes næsten aldrig blandt det smukke Kiøn; men nok af Digterinder og Romanskriverinder. At deres Opdragelse ikke har dannet dem dertil er intet Modbeviis; thi mange Mænd have ved en naturlig Drift giort store Fremskridt paa hiin Bane, uden at være blevne anførte dertil, f. Ex. Moses Mendelsohn. Menneskeslægten staaer maaskee i det hele i den mandlige Organisation paa et høiere Udviklingstrin end paa den qvindelige (dog i det høieste kun med Hensyn til Aandskraftens Styrke, ikke med Hensyn til Geniet og Følelserne; og altid med store Undtagelselser; thi hvormange aandrige Personer har det qvindelige Kiøn ikke at fremvise? J Dyder er det det mandlige Kiøn kun alt for ofte overlegent.) Et Forhold, som dog ikke vil strække sig ud over Jordlivet, da Characterens Dannelse i denne Tilstand er upaatvivlelig Hovedsagen med Hensyn til Fremskridtene, i hiin Verden. b) Men hvilken Harmonie opstaaer ikke i Jordlivet af denne Characteer=Forskiellighed! Begge Kiøn smelte derved sammen i en indbyrdes overeensstemmende og velgiørende Forbindelse; hvert Kiøn gaaer derved sin Vei uden Rivalisering og Misundelse. Jnterressen for deres fælles Vel deeles i to harmonerende Personer; det ene Kiøn finder Behag i det andets særegne Egenskaber, ved deres indbyrdes Forskielligheder mildnes det overdrevne og feilfulde i hvert Kiøns særskilte Characteer. Denne Fordeel tabes naar det ene Kiøn vil træde ind i det andets Beskiæftigelser; den befordres derimod ofte ved det, som pleier sædvanligst at skee, at Personer af en stor Forskiellighed i Characteren lettest finde hinanden. i) Man øiner heri et dybt og planmæssigt Anlæg i Menneskelivets Jndretning og Forhold som vel ikke altid leder Mennesket til Lyksalighed; men vist altid til sin Bestemmelse; Menneskenaturens i det hele og hvert enkelt Menneske i Særdeleshed. Det andet mærkværdige Forhold, hvori Menneskene staae til hinanden, er i Henseende til Alderne. Der ligger noget saare mærkværdigt og viist i den Indretning, at Mennesket skal gaae igiennem forskiellige Aldere i det Tidsrum det har at tilbringe i Jordlivet. Forskielligheden af Aar og Erfaring (thi denne var jo uundgaaelig) udgiør ikke allene det som man har kaldet Aldernes Forskiellighed; denne er især grundet i visse legemlige Forhold og successive Udviklinger og Forandringer i Menneskets Organisation, som nødvendig fører til Forandringer i Menneskets Tænkemaade. Denne Forskiellighed i Henseende til Menneskets Alder kan lade sig betragte med Hensyn til de Hensigter, som ere lagte til Grund derfor, fra en dobbelt Synspunkt, nemlig: fra hver af de fire Menneskealderes særegne Beskaffenhed og fra deres indbyrdes Forbindelse og Forhold til hinanden. Man inddeeler Menneskelivet i fire Aldere. Barndommen, Ungdommen, den modne Alder og Alderdommen; men disse fire Aldere kunne igien passende sammendrages i to Hovedafdelinger: Barndommens og Ungdommens til een Alder og den modnere Alder og Alderdommens til en anden; de ere deri characteristisk forskiellige fra hinanden, at man i de to første af disse Aldere søger og finder sin Tilfredsstillelse i Sandseverden; men at man i de to sidste ikke længere finder den deri. Man kunde derfor kalde de to første Aldere med et fælles Navn den umodne Alder, og de to sidste med det fælles Navn den modne. De existerende Ting besidde den største Forskiellighed; men tillige den beundringsværdigste Overeensstemmelse; alt rykker og skyder frem fra det mindre til det større, fra de lavere Udviklingstrin til de høiere. Mineralriget lader (ved sine Planteformer ahne den høiere Fuldkommenhed som kan ventes af Planternes Rige, var man en Steen og kunde tænke saameget at man kunde kiende den Classe af Væsner man tilhørte, saa vilde man formode at der maatte gives en høiere Tilværelses-Maade, nemlig Plantelivet.) Planteriget aabner et Blik ind i den følende og levende Natur(især ved de saakaldte følsomme Planter.) Dyrenes Rækker opstige i Grader, og den lavere Classe bærer Forbilledet i sig paa den høieres Fuldkommenhed. Menneskenaturen liger af Sandseverdenen ind i Aandernes Rige og Mennesket længes, naar det er blevet fornuftigt, efter sin aandelige Deels Løs giørelse fra sin Legemlige, for at hæve sig til en høiere Region af Fuldkommenhed og Lyksalighed. Dagen og Nattens Afvexlinger bebude Aarstidernes Forandringer og disse, som bære billeder af Menneskenaturens Aldere, indeholde igien Pantet og Forbilledet paa den Fornyelse og de . indringer Menneskets egentlige Væsen kan see i Møde. J den umodne Alder er Sandseverdenen Mennesket Alt; der søger det, deraf forventer det alle sine Tilbøieligheders Tilfredsstillelse; i den modne Alder erfarer det, at dette først kan forventes af en høiere Tingenes Orden end den nærværende, nemlig en saadan, hvori det fornuftige eller aandelige Princip har Overhaand over det sandselige. Det føler dette enten dunkelt, naar det mættes af Livets Glæder, eller trættes af dets Lidelser, eller det indseer, det efter en fortsat og haabefuld Overveielse. Det begriber, at hvad Barndommen og Ungdommen er for Jordlivet, er den modne Alder for et høiere Liv end dette, nemlig en Dannelses og Haabets Tilstand; at som Øieblikket var smerteligt da Menneskelivet fødtes for Jordlivet, saaledes vil det blive det, naar det skal fødes for det tilkommende Liv. On evige Kiæde af en harmonisk Udvikling af en Plan, som den uendelige Viisdom har udkastet, Men da intet Led af denne Kiæde skal overspringe sin Udviklingstid og sin Udviklingsbane, saa er det ikke godt at man fører den umodne Alder for tidlig ind i denne Beskuelse, om den endog har Øren for den; man maae have ladet den leve sin Tid for Sandseverdenen førend man aabner Blikket i Aandeverdenen for den. Dette burde være en Beskuelse hvori Ynglingen først skulde indvies, naar han blev optaget i Mændenes Classe. Have vi fattet denne almindelige Beskuelse, saa kunne vi lade billedet af hver Alders Charakteer, og Overveielsen af dens Hensigtsmæssighed fremtræde for vor Forstand, og ere disse Billeder blevne os tydelige, da vil det store Billede af den Characteer og Hensigtsmæssighed, som Menneskelivet opnaaer ved dets indbyrdes Forbindelser fremtræde for vor Forstand i sin fulde Klarhed. Barndommens Alder er en Tilstand hvori saa at sige Siælen svømmer i Sandseverdenen, ligesom dens Legeme forinden sin Fødsel svømmede i Moderens Legeme, og hvor den rives hen af hver Bølge der møder den. Uden Kraft og uden Selvstændighed, staaer den aaben for ethvert Jndtryk, hvad enten det er behageligt eller smerteligt; derfor ere saavel Sorgerne som Glæderne saa mange og saa korte. Det er denne Alder hvori Jordlivet indtager Mennesket ved sin Nyehed; men idelig udsætter det for Forførelser af Mangel paa Kundskab om det; det er derfor ogsaa i denne Alder at man idelig trænger til de Ældres og Erfarnes Veiledning. Med Viisdom er der derfor sørget forat Menneskets legemlige Kraft ikke udvikler sig for pludselig og førend den aandelige, og dette foregaaer langt sildigere hos Mennesket end hos Dyrene, for at det ikke skal blive istand til for Tiden at unddrage sig denne Veiledning. Barndommens Alder tiener derfor til at sætte den modne Alder i en uophørlig Virksomhed, den udbreder megen Munterhed i Menneskelivet, og dersom den ogsaa foraarsager mange Bekymringer, saa er den dog tillige et Middel til at mildne mange. Men uagtet alle de uskyldige Glæder den skiænker, er den dog ikke saaledes beskaffen at noget forstandigt Menneske kunde ønske at vende tilbage til den; thi den er en for ufuldkommen og en for bunden Tilstand, til at man kunde see tilbage til den med Længsel Ungdommens Alder er den Tilstand, hvori den grovere Sandselighed taber noget at sit Herredømme over Mennesket, fordi den maae nu deele det med den finere eller indvortes; det erden Alder hvori Jndbildningskraften spiller Hovedrollen, og hvori Menneskesiælen har sin anden store Fristelse at giennemgaae i denne sandselige Verden. Foruden de sandselige Lyster, som fristede Siælen i Barndommen, vaagner nu en nye og mægtigere Fristelse for den i Kiønsdriftens Opvaagnelse, som er langt mægtigere end de øvrige sandselige Tilbøieligheder. Jndvortes og udvortes Forførelser forene sig nu for at lokke Mennesket til at tage en virksom Andeel i Menneskelivet. Ungdommens Alder er tillige Haabets; Tilbøieligheden til Lyksalighed udvikler sig og skaber sig Jdealer, som man gior sig Haab om at kunne realisere i Jordlivet i Forhold til som hvert Menneskes Jndbildningskraft er riig og levende. Det er den Alder, hvori Sværmerie, heftige Følelser og Misbrug af Kraft yttrer sig stærkest. Ungdommens Alder er en fremskridende Tilstand i Menneskelivet, hvori Menneskesiælen paa hiin Jordiske Reise endnu ikke har naaet sit Vendepunkt. J Barndommens Alder gjør man det Gode fordi man bliver tvunget dertil, eller af Efterlignelses=Lyst og for at behage; i Ungdommens Alder forat giøre Lykke, eller fordi det Gode svarer til vore Jdealer, og interresserer vor Phantasie, eller af naturlige medfødte gode Følelser, hvilket ogsaa finder Sted i Barndommen; men sielden af Følelse for sin Pligt. Hvilken Alder er dog ikke den modne, (eller den mandlige), man havde indbildet sig, at skulle indtræde i Lykkens Alder, hvor vore Ønsker og vore Jdealer skulle blive realiserede og man føler, at man er kommen ind i Pligtens. Alt det opnaaede Gode er under Forventningen Alt blandet med mangehaande Ubehageligheder, overalt omgivet af saamange Besværligheder og Sorger; man er blegen indviklet i en Stilling, hvorfra man ikke kan videre løsrive sig, hvortil man holdes ved saamange Baand, Ære, Udkomme, Ægteskab og Børn, Jdealerne ere forsvundne og man føler, at der er intet andet tilbage end at leve for Pligten; deri finder man allene noget stort og tilfredsstillende. Saaledes er man bleven ledet hen til et ganske andet Formaal end det man ventede, nemlig ikke til et sandseligt men til et moralsk. Man føler den høiere Haand, som leder vor Skjebne; Blikket begynder nu først at hæve sig over Jordlivet og lader os abne en høiere Bestemmelse end dette. Der gives mange Mennesker, som forlænge den ene Alder ind i den anden, som blive længe Børn, og som saaledes lade sig vedvarende blende af Phantomer og Jordisk Lykke, at de i visse Henseender aldrig ophøre at være Ynglinge. (J det hele føle saadanne Mennesker sig temmeligen lykkelige; men de blive ikke meget fuldkomne.) Nogle Mennesker synes, at gaae Livet igiennem paa en dyrisk Maade; deres Jndbildningskraft er svag; de giøre sig ikke mange Jdealer; de tage Livet, som det kommer, finde sig i enhver Tilstand; tage det Onde med det Gode; giøre hvad de skulle giøre, eller følge deres Lyster efter Omstændighederne; finde i det hele Jordlivet ret tilfredsstillende; de vandre Livet igiennem i et Slags Lethargie. Saadanne Mennesker føle aldrig nogen Trang til at forlade denne Verden, og først Sygdom og Modgang kunne vække dem op af deres Jernmodighed, og hæve deres tunge Blikke ud over Jordlivet. Hvad er da nu Alderdommen, en Tilstand, hvori Frugten er bleven moden paa Træet, og nærmer sig til at falde af; en Tilstand, hvori Menneskesiælen har gaaet Livets Skole igiennem; har af Erfaringen lært det at kiende, og overbeviist sig om, at dets Formaal ikke har været at tilfredsstille dets Higen efter Lyksalighed. Følelsen af Livets Lykke maae desuden tabe sig i den høie Alder, ikke saameget fordi Legemet bliver tungere og mindre let og behageligt; men isærfordi Jndbildningskraften ikke meere saaledes kan kaste sig paa Jordlivets Gienstande, som i Ungdommen; da man kiendte Jordlivet mindre; derfor er det naturligt, at Jnterressen i denne Alder kaster sig paa Religionen. Held den Gamle, naar han kan nyde den beroeligende Forviisning, at han har levet for sine Pligter; da hæver Haabet sig over Jordlivet og en aandelig Ungdom ledsager da den legemlige Alderdom. Det er den Alder, hvori Legemet kun kan søge Hvile, og Siælen ikke have noget videre Formaal end at arbeide paa sin egen Forædling, paa at rense sine Følelser og styrke sin Kiærlighed til Dyden, til sine Medskabningers Vel og sin Tillid til Gud. Hvor velgiørende er ikke den Hvile, som er forundet Siælen i Alderdommen for at den kan forberede sig til sin høiere Tilstand, Jmellem de første og de to sidste Perioder af Menneskets Levetid er endnu den Forskiel, at i Barndommens og Ungdommens Alder tilbringer Legemet Siælen Munterhed og Glæde; imedens at i de to sidste af Livets Periode, Legemet maae meget mere oplives ved de behagelige Følelser, hvilke ved Forestillinger, der opvækkes i Siælen, kunne frembringes i det. Hvilken Viisdom i de forskiellige Menneskealderes indbyrdes Forbindelse. Hvor behager ikke Barndommen ved sin Uskyldighed, opliver ved sin Munterhed, hvilket Stof indeholder den ikke til den modne Alders Forædling, nu ved at blødgiøre dennes Følelser og nu ved at nøde den til Pligters Opfyldelser. Det Samfund er ikke ret lykkeligt hvor der ikke ere Børn. Er ikke Ungdommen Menneskelivets egentlige Driveflæder, i den udklækkes de store Jdeer, som den modne Alder siden udfører. Jndbildningskraften holder den altid i Bevægelse; Ungdommen er den modne Alders stedse færdige Redskab. Menneskelivets Virksomhed udgaaer for den største Deel fra den, og i dens overflødige Kraft findes Midlerne til at faae udrettet alle de Forretninger, som Menneskesamfundets Bedste udkræver. Den modne Alder hielper de øvrige til Rette ved dømmekraftens større Styrke og Erfaringens Rigdom, den holder Menneskelivet i Orden og Ligevægt; den tæmmer Barndommen, styrer Ungdommen og hielper Alderdommen. Hvor ærværdig kan Alderdommen ikke være? Som Barndommen opvækker Medlidenhed, saaledes opvækker Alderdommen Ærefrygt; den gavner endnu med sine Raad, da den ikke længere kan gavne med sine Kræfter. Da Menneskene traadte ind i Verden svømmede Siælen kraftesløs i Sandseligheden, naar det gaaer ud af Verden falder det Sandselige af den som en Skal, efterat den har indsuget den aandelige Næring af Jordlivet og derved opnaaet sin intellectuelle Modenhed. Vi kunne tilføie den bemærkning, at de fire forskiellige Aldere i Menneskelivet tiene til at holde det i Ballance, det vilde uden denne Blanding ellers tabe sig i Sandselighed, eller i Phantasie, eller i Alvorlighed, eller i Klager. Da al Verden er, forsaavidt vi kiende den, dannet efter een Plan, og da visse Hoved ideer gaae igiennem hele Skabningens Række, saa kunde man opkaste dette Spørgsmaal: da den Jdee om fire Aldere, viser sig overalt i hele Naturen, i enhver Dags og i ethvert Aars Forandringer, i den hele vegetabile og i den hele levende Verden, i den dyriske og i den menneskelige Natur, mon den da ikke ogsaa finder Sted i det menneskelige Livs Hoved=Forandringer, og hele Menneskesamfundets Skjebne, mon der ikke ogsaa gives for Menneskeslægten en sandselig Barndoms=Alder, en sværmende Ungdoms, en moden Manddoms- og en af Jordlivet mættet Alderdoms-Tilstand, hvori Menneskeslægten har eller kan komme til at befinde sig, Vi kunne vel ikke sætte os paa det Standpunkt, hvorfra en saadan Bedømmelse kan fældes; thi Menneskeslægten er endnu for ung til at fælde denne Dom, skulde vi imidlertid dømme noget, saa maatte vi sige: at over Ungdommens Alder er Menneskeslægten endnu ikke kommen, da den endnu saameget beskiæftiger sig med sine Phantasier, og har endnu ikke fuldendet deres Kreds., Skulde maaskee Phantasierne om en større Fuldkommenhed i Statsforfatningen være de sidste, da de religiøse Phantasier synes at være for det meste overstaaede? Mange have saaledes meent, at det constitutionelle Systems Udbredelse skulde være bestemt til at føre Menneskeslægten ind i den modne Alder, bringe Lidenskaberne til at tie, realisere, Haabet om den evige Fred, og lede Mennesket til den sande Religions Kundskab, men dette Haab synes ikke at kunne harmonere med Kundskaben om den menneskelige Naturs Svaghed. Tør man holde fast ved disse Jdeer, saa kunde man sige, at Menneskeslægtens Barndoms Alder, var den Tid, da Menneskene frydede sig ved collosalske Bygninger og ved Afguderiets Bram, at Christendommen og Jslamismen førte Menneskeslægten ind i Ungdommens haabefulde Alder; de udbredte begge Læren om Guds Eenhed; at denne maae styrtes og hiin bringes til sin høieste Klarhed og Forædling, inden den modne Alder kan begynde. Forresten er som sagt Menneskeslægten for ung til klart at kunne overskue sin Udvikling og sin Skjebne, men da over den halve Deel af Jordklodens Overflade endnu er i en vild eller ucultiveret Tilstand, saa maae Menneskeslægten være meget langt fra at have opnaaet sit Endemaal. Paa nogle Steder paa Jorden begyndte den modne Alder tidlig (som i Grækenland) imedens andre Nationer levede endnu i deres Barndoms Tilstand. Men det gaaer de Nationer, som tidlig modnes, ligesom de kloge Børn, deres Ypperlighed varer ikke længe, (Fortsættes.) 115 og 16 No.) Sophrosyne. Et Extrablad til den Vest-Siællandske Avis. Forfattet af Hr. Pastor og Ridder Bastholm. Trykt og forlagt af Peter Magnus. Leveres Abonnenterne paa Avisen gratis, sælges til Subskribenterne for 4 s. Rummeret og et enkelt No. særskilt for 8 s.)