Københavns Adresseavis, 1770-02-28
1. Trøste Grunde af den Christelige Religion, som foreholdes Libertino, en elendig Religions Spotter, af Eusebia, der tiltaler Libertinum med følgende Vers: Elendig Siæl! Din Nød er stor og ynkelig, Dog størst, fordi Du ey Din Byrde selv kan lette, Og ingen grundig Trøst mod Sorgen veed at sette, Jeg meest i dette Fald har Ret at ynke Dig. Hvi har Du daarlig selv berøvet Dig den Skat, Som Christendommen i sin riige Forraad gjemmer, Den Trøst, den Siæle=Roe, som ingen ret fornemmer, Før Verdens falske Trøst er først tilside sat? Hvi nægter Du Dig selv de søde Virkninger, Som Du bør ene af Religionen hente? O! at Du dens Værdie og store Nytte kiendte, Den vilde allerførst Dig lære, hvad Du er. Et Menneske, det er: En syndebunden Træl, Fordærvet af Natur, fortabt til ævig Plage, Den Hoved Kilden her Dig skulde snart opdage Til al Elendighed paa Legem og paa Siæll. Hvad Grund saa kraftig til en taalig Ydmyghed? Hvad bedre Middel til sin Ringhed at betænke? Til Hovmod, Verdens Sorg og Lyster at indskrænke, Og sig i Støvet for sin Skaber bøye ned? Den vilde vise Dig den høye Værdighed, Hvortil Forløsningen en Christen Siæl ophøyer, Langt over alt det som bedrøver og fornøyer Et Verdens Barn, der kuns af Verdens Gode veed. Den Rang, den Ære, og den Fordeel, som det er Det dyre Børne Navn af Ærens Gud at bære, Guds Riges Arving og hans Søns Medarving være, Det giør al jordisk Tab og Vinding lidet værd. Den vilde minde Dig om Aandens søde Trøst, Som fromme Siæle midt i Korsets Heede smager, En Trøst, hvis søde Smag al Bitterhed betager, Naar først Guds Kiærlighed i Hiertet er udøst. Achl kiendte Du den Haand, den milde Forsyns Magt, Som styrer Tingene, som Vel- og Vee=Stand deeler, Som vel slaaer dybe Saar, dog just i Slaget heeler, Og har i alle Ting det beste Maal i Agt, Ach vidste Du hvor got hvor tryggere det er Den kiærlig Forsyns Haand sin Sag at overgive, End, som det svage Skib paa Bølgerne, at drive For Skjæbnens voldsom Strøm, og blinde Hendelser, Ach havde Vantroe ey saa slet betaget Dig Det Troens Øye, som hen over Tiden stiger, Og i den Evighed med daglig Længsel kiger, Hvor sande Christnes Liv skal herlig vise sig Det Liv som ey af Sorg og Tids=Forandring veed, Mod hvilket dette for en daglig Død bør agtes, For hvilket Verdens Sorg ja Døden selv foragtes, See visse Midler til dit Sinds Fornøyelighed! Men Du Elendige, har sligt tilsidesat: Hvad Under at Du maae af Sorgens Magt henrives, Ja som en Slave for Affecters Svøbe drives, Og trave uden Lys og Trøst i Sorgens Nat? O! at fornuft og Troe dog maatte stille dig For Øyne disse Ting meg samlet Virkning begge! Dit Sinds oprørte Hav sig skulde snart nedlegge, Og udi Fredens Havn af Stormen hvile sig. Tag da bedrøvet Siel, mod Hielp mod Trøst og Roe! Din Vantroe vel har Kraft mod Sandhed sig at sette, Men viid, en større Kraft er mægtig at udrette Langt over det, som Du kan tænke eller troe. Dette Vers er taget af et lidet Skrift, som i Aaret 1766, udkom med Titel, Den Christelige Religions Trøst a. sat imod Vantroens Mistrost. Første Samtale, hvoraf endnu nogle Exemplarier ere solgte. Forfatteren agter paa Forlangende af endeel gode Læsere, der have kiøbt den første Deel, at continuere Skriftet med de øvrige Dele, saasnart han ved den udgivne Begyndelse kan see sig skadesløs: Til den Ende meddeeles i ovenanførte Vers et kortfattet Begreb af Skriftets Jndhold, som ellers i ubunden Stiil, med nogle faae Vers iblant, er forfattet: Maatte derved flere gunstige, Læsere opmuntres til at forskaffe sig denne første udkomne Deel, er samme at bekomme for 1 Mark 4 s. Trykpapiir, og 2 Mark Postpapiir i Kiøbenhavn hos Boghandler Hr. Land te, og Hr. Bering Urtekræmmer i Pilestrædet, saa vel som hos Forfatteren Mag. Giørup boende i Østofte i Lolland.