Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1840-08-18
Da det forresten ikke lader til, at Fleerheden af de Forslag, som Andragendet indeholder, vil faae Forsamlingens bifald, skal Commissarius ikke videre indlade sig i Sagen, men indskrænke sig til de allerede fremførte bemærkninger, idet han iøvrigt aldeles maa henholde sig til, hvad Professor Bang har yttret. Grev Reventlow stemte for en Comitees Nedsættelse fordi han ansaae det af Vigtighed, at de præventive Forholdsreglers Virkning med Hensyn til Pressesager, indskrænkes til den muligste korte Tid, det være sig til Frigivelse eller til Sagens Forfølgning, og at formeentlige Presseforseelser uundgaaelig underkastes Domstolenes Afgjørelse; derimod kunde han ikke stemme for at hæve de for Pressen satte repressive Grændser, da det vilde være en Modsigelse, naar man seer hen til de betydelige Misbrug, hvori den periodiske Presse siden 1838 og allermeest i det sidste Halvaar saa ofte har gjort sig skyldig, og som ingenlunde tyde hen paa, at de for Pressen anordnede Skranker kunne undværes. Kammerherre Benzon meente, at de offentlige Blade viste tydeligen at Danmark har saa megen Trykkefrihed, som noget Land er i Besiddelse af, og som nogen retsindig Mand kan ønske. Professor Clausen yttrede, at forsaavidt man argumenterede fra de øieblikkelige Symptomer af Pressens Misbrug, Misbrug, som han ogsaa dadlede, traf man neppe den rette Gjenstand, da Trykkefrihedens Grad ikke burde bestemmes efter den Brug af Pressen, der i enkelte Maaneder gjøres i enkelte Lande, og han kunde heller ikke indsee, med hvilken Ret enkelte Publicister skulle gjælde som Repræsentanter for det hele Folk. Trykkefrihedens Grad bør derimod rette sig efter den almindelige intellectuelle og sædelige Dannelse, som man indrømmer et Folk; thi den alene kan indeholde Garantie for hvilken Brug, der i Almindelighed vil blive gjort af Pressen, og i denne Henseende meente Taleren, at de Jndskrænkninger, der i de sidste Decennier ere skeete i Trykkefriheden, have Folkets aandige Historie og dens Resultater mod sig. J Pressens Misbrug havde viist sig en iøinefaldende Eensidighed, mod hvilken en stærk Opposition havde reist sig, og denne Opposition antog Taleren vilde vinde i Kraft, naar de Baand, der nu hvile paa Pressen, bleve løsnede. J den sande Politiks Jnteresse meente Taleren derfor, at det er, at denne Sag underkastes en nøiere Prøvelse af en Comitee. Assessor Algreen-Ussing henholdt sig i alt Væsentligt til Professor Clausens Yttringer, og idet han gjentog, at han ikke understøttede Petitionen i sin Heelhed, meente han tillige, at fordi Sagen sættes under Comiteebehandling, ikke nødvendigen følger Alt det, som Professor Bang har forudsat. Kammerherre Castenschjold. Det har været mig paafaldende, at der i dette Tidspunct har kunnet fremkomme Andragender om en udvidet Trykkefrihed. Det er jo dog bekjendt for og Alle, det er jo dog vitterligt for det ganske Land, at den periodiske Presses Ordførere have sat sig til Formaal at ophidse ethvert Gemyt; til den Ende skyedes hverken usandheder eller at stille Tingene i det falskeste Lys. Man trøster os vel med den Modarbeidelse og den Modsigelse, hiin Green af Pressen skal finde i Pressen selv, men derved bliver kun Ondt værre. Aldrig har Erfaringen viist, at Opinionerne forandres og paavirkes ved Tryk eller Grunde, tvertimod tages der end til Gjenmæle mod falske og usande Fremstillinger, da har Saadant ingen anden Virkning, end at det Samme uden Sky med Haardnakkenhed gjentages, for at omsider det kan blive sat igjennem, som man selv føler strider mod Sandheden. Man vil lade os forstaae, at det er i Regjeringens Jnteresse at udvide Trykkefriheden. Nei sandelig Regjeringen har Jntet dermed at gjøre, og den kan ingen Jnteresse have deri. Regjeringen er altfor ophøiet over hvad der gjennem Pressen fremføres mod den, til at den skulde ændse Saadant; den hviler paa en urokkelig Grundvold i det danske Folks Hjerte. Men Statens, Borgerens Jnteresse er det, hvorom her bør være Tale. Man vogter jo dog Barnet for slet Selskab, man vogter jo Ynglingen for daarlig Snak, hvi skulde manda ei vogte Folket for slette Skrifter og ond Tale, At slig Tale let faaer Indgang hos de ukyndige, skjøndt den forgjæves henvendes til de bedre, det vide hine Dagbladsforfattere, og derpaa stole de, at virke paa Lidenskaberne, ikke paa Fornuften, det er det Haab, der driver dem. J den uhyre Ensidighed ligger Grunden til deres fordærvelige Indflydelse. Det danske Folk har oplevet, hvad Jngen skulde vente, at Pressen, har fremkaldt Pøbelersesser, som have beskjæmmet Hovedstaden, Excesser, som aldeles stride imod Folkets Characteer, og som, om de end ikke have været tilsigtede af hine Forfattere, dog have været et Resultat af deres Virksomhed. Er nu en saadan Adfærd sørgelig og fordærvelig i en Stad, hvor Alt er i Beredskab til at forebygge ethvert mere end øieblikkeligt Udbrud af Raaheden, hvilken Virkning kan da en saadan Ophidselse, som den, der nu tildeels udbredes over hele Landet, have paa Steder, hvor de repressive Midler savnes i det Øieblik da man meest trænger til dem. Saaledes maa jeg i høieste Grad finde det betænkeligt at gjøre endogsaa blot det ringeste Skridt i for at udvide et Onde, hvis Tryk den hele Nation føler og ønsker afhjulpet. Jstedet for at høre paa slige Andragender, som det her indgivne, bør Forsamlingen meget mere lytte til den anden, vel mindre høit talende, men større Deel af Nationen, som antager, at en yderligere Frihed kun kan virke til det Onde, da Friheden til det Gode, Friheden til i passende og sømmelig Form at udtale Sandheden for sin Konge, hverken har været savnet eller nu savnes, som holder sig forvisset om, at der ingen Trang kan være til en anden og større Trykkefrihed, uden i alt Fald for dem, hvis hele Tragten gaaer ud paa at vinde nogle usle Skillinger. Jeg stemmer imod en Comitee. Assessor Agreen-Ussing. Det er ikke saa let at vogte sig for daarlig Snak, som den forgaaende Taler troer, og det er derfor heller ikke at undre over, at den undertiden kan findes i Journalerne. Det er imidlertid ikke ved Straffelove eller præventive Forholdsregler, at den skal forhindres, men ved fornuftige Modgrunde. Forøvrigt skal jeg saameget mindre opholde mig ved den sidste Talers udsvævende Foredrag, som de Sætninger, han opstiller, ere af den Natur, at de hverken fortjene eller behøve en Gjendrivelse, for Exempel naar han paastaaer, at Erfaringen har lært, at Opinionerne aldrig kunne forandres ved Pressen. Professor Bang gjentog, at hans Anskuelser ikke vare blevne forandrede ved hvad der nu var yttret, og skjøndt han indrømmede, at Pressens Tilstand ikke burde være fluctuerende, troede han, at man ved at tage Bestemmelser og hvad der burde skee, tog Hensyn til de nærværende Forhold, og disse meente han var af en saadan Beskaffenhed, at det vilde være høist betænkeligt at røre ved Danmarks nuværende Presselovgivning, og han erindrede derhos Forsamlingen om, hvor sørgeligt et Resultat, man havde erholdt, da Forsamlingen i 1835 discuterede og Presselovgivningen. Algreen-Ussing indrømmede vel, at det vilde være et sørgeligt Resultat, om Pressesagen denne Gang skulde have samme Udfald som sidst, men indsaae dog ikke, at her var Anledning til at frygte herfor. Med Hensyn til Pressens meget roste Tilstand, da henledede han Forsamlingens Opmærksomhed paa den udenfor Kjøbenhavn, hvor det er den enkelte Politiemester, som har den afgjørende Myndighed til at bestemme hvad der i de privilegerede Tidender maa trykkes, og at denne Myndighed i hans Forfald udøves af hans Fuldmægtig, en i politisk Forstand oftest vel umyndig Person. Etatsraad Hvidt understøttede Petitionen. Godseier Tutein deelte og den almindelige Uvillie, som var udtalt mod en vis Retning af den periodiske Presse, men netop ved de omtalte Misbrug af Pressen bragtes han til at undersøge, om ikke Aarsagen til denne Pressens Tilstand maatte ligge i Trykkefrihedslovgivningen, og han gjorde derpaa Forsamlingen opmærksom paa, at de af Lovgivningen opstillede Jndskrænkninger gjorde det nødvendigt at Dagbladene maatte indskrænke sig til alene at behandle Landets egne Anliggender, og heri troede han, at man for en stor Deel maatte søge Grunden til de omtalte Misbrug. Procurator Nye understøttedPetitionen og ligeledes Justitsraad Salicath, der meente, at Forsamlingen tillige burde udtale sin Misbilligelse af Pressens Brug i den Petition, der blev indsendt, og forøvrigt haabede han, at Pressen vilde finde sin rette Modvægt i Pressen, selv. Etatsraad Treschow kunde ikke deele denne Anskuelse, og gjorde i saa Henseende opmærksom paa, at man tidligere havde næret samme Haab, men forgiæves, og han var derfor med Professor Bang enig i, at ansee det nærværende Øieblik for ugunstigt. Den Kongelige Commissarius kunde ikke andet end glæde sig over den alvorlige Misbilligelse, som fra alle Sider i Forsamlingen har udtalt sig, af de Udskeielser, hvori Pressen i den senere Tid har gjort sig skyldig; men dersom Forsamlingen ikke destomindre vilde antage sig et Andragende, der gik ud paa at skaffe en saadan Presse en videre Tumleplads, saa vilde man letteligen kunne misforstaae Forsamlingens Tendents til Skade for dens moralske Betydning hos Regjeringen og Folket. Grosserer Hansen udtalte sig for Petitionen idet han tillige yttrede, at den moralske Kraft, som ligger i gode Borgeres Forening til at modarbeide Pressens Misbrug, kan til en vis Tid være mindre mægtig, men den vilde vinde i Styrke i samme Grad, som de bestaaende Jndskrænkninger ophæves. Justitsraad Skibsted stemte mod Petitionen, hvorefter det ved Afstemningen med 39 Stemmer mod 19 blev bestemt, at en Comitee skulde nedsættes, og til Medlemmer af denne Comitee valgtes: Godseier Tutein (40), Professor Clausen (35), Biskop Mynster (34), Assessor Algreen-Ussing (34) og Grosserer Hansen (29 St.