Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-02-15
Sprogøe er fra umindelige Tider bekjendt i vort Sprog og vor Historie for sin Kiedsomhed, og som et næsten ligesaa forønsket Sted, som Bloksbjerg; thi "gid du sad paa Spraa, og gid du var paa Bloksberg, ere eenstydige Udtryk. Der kan vel heller neppe tænkes noget Kiedsommeligere, end at sidde, lig Napoleon forhen paa St. Helena, paa en liden, næsten ubeboet Øe midt i Beltet, og uden just at være Fange, hverken at kunne komme frem eller tilbage, ventende paa Fader Wolus's Naade, at jage nogle Stormvinde ud, der kunne adsplitte Jsskrollerne og give Luften en anden Temperatur. Man veed, hvor lidet man kan forlade sig paa Vindmagere, og hvor meget mindre paa Kongen for alle Vindmagere, Vist nok kan man nyde paa Sprogøe de vigtigste af Hovedstadens Fornøielser, nemlig Spil og Dans, og bringe Mave og Gane deres kjereste Offere – at sige naar man har Penge, der ere nødvendige, hvor man kommer hen i Verden, paa Robinsons Øe nær. Men at være tvungen til at være der, hvor man ikke gider, er en Ubehagelighed, om man saa end befandt sig i Paradis. Dette er Sprogøes Skyggeside. Men nu til dens lyse. Dersom Haabet er Menneskets høieste Gode her paa Jorden, saa er Sprogøe, som Haabets De, ikke mindre et Gode, i det mindste for de fleste Kjøbenhavnere. Hvor mange Tusindes Øine ere i denne Tid ikke henvendte paa denne De, som deres Lykkes Hoveddepot? Speculanten, der venter paa Krigsfurien, som Pigen, paa en frelsende og husvalende Engel der længes efter et Brev fra sin tilbedte Elsker Nyhedskræmmeren og Herman v. Bremenfeld, der ere færdige at døe af Attraa efter at erfare Kongresmagternes sidste Beslutninger - alle disses Opmærksomhed er henvendt paa Sprogøe, og ønske sig selv, og gid vi sadde paa Spraa, forat kunne læse de der beroende Breve og Aviser, Hvert Onde i Verden er godt for noget, og kan Sprogøe betragtes som et Onde, saa er det i det mindste eet, der bidrager til at lægge Capsun paa Kjøbenhavnernes ofte alt for tøileløse Nysgierrighed. Jkke allene vænner den dem, der befinde sig paa Øen, til den herlige, hvorom Zimmermann har skrevet fire tykke Bind, Ensomhed, men den gjør ogsaa samme Nytte, som Fasten og Diæteur for visse Constitutioner, i det den vænner alt for nyhedssigne Avislæsere til at styre deres Læselyst, og siden ved Post Tripletters Ankomst at nyde selv den magerste Kost med end større Appetit. Fra den Side betragtet er Sprogøe en sand Velgierning for Avisudgivere, da den betager Læserne deres alt for store Kræsenhed, og vænner dem til en Læse=Tarvelighed, som det tydske og franske Censurvæsen har gjort saa høiligen nødvendig. Holberg leverer følgende lunefulde Beskrivelse over Sprogøes Tilstand i hans Tid: "Siden ingen Geograph hidtil har talt om Spraa, vil jeg gjøre en lille Omvei, for at beskrive denne Ø, og see om den fortjener sit Navn og Rygte; thi naar En i Danmark vil ønske sin Uven Ondt, skeer det med de Ord: Gid du var paa Spraa! - Spraa ligger midt imellem Nyborg og Korsør. Om Øens Frugtbarhed kan jeg intet sige forvist, da den var dengang bedækket med Jis og Snee. Midt paa Øen ligger dens Hovedstad, hvor der kun kan boe een Familie; thi jeg erindrer ikke at have seet nogen Moders Sjæl der, uden en gammel Kiærling og to Piger. Vicekongen eller Huusfaderen var just fraværende, da jeg ellers maaske af ham kunde erfaret Regjeringsformen, og Andet, der var denne Ø særeget. Og for nu i alle Dele at opfylde Geographens Pligter, maa jeg ogsaa sige noget om Nationens Caracteer, som, da den ligger afsides fra andre Menneskers Samqvem, findes endnu at holde fast ved den gammeldags Bondeagtighed; thi den ene af Søsterne, som dog havde Ord for at være mere poleret end hendes Søster, tog imod mig med de Ord: See Hunden, han pisser paa Væggen. - Hvad kan vel være større Udtryk af den gammeldags Ligefremhed end det? Jeg troer det var et Tegn paa den ældgamle i den nordiske Historie hyppigbelovede Ærlighed, som, jeg tænkte, endnu holdt ved hos dette fra de øvrige afsidesliggende Folkefærd, der altsaa intet kjendte til disse Tiders Forstillelse. Men snart viste de sig mere polerede end Franskmænd og Jtalienere selv, i det de forlangte to Rigsdaler for Natteleie af hver. Denne Fordring forekom den svenske Capitain for grov, og som Ordfører for denne Sag tog han Kjærlingen alvorlig i Skole derfor, og det med al mulig Veltalenhed. Men den stridbare Qvinde, der æggedes mere ved hans Tales Braade - som Vrede er Kjækheds Hvædsesten - tog saaledes imod ham, at han maatte lade sin Vrede fare, og finde sig i hendes Fordringer. Pigerne derpaa Øen indlagde dem ogsaa stor Ære i denne Strid, ved at staae Moderen bi, i det hun saa mandigen modtog Capitainens Anfald. Jeg troer virkelig, at de begge vare Piger, deels for deres Diærvhed, som nogle ansee for et Kydskheds-Tegn, deels fordi de i den Eensomhed ikke kunde sætte denne Dyd til Side, om de endog vilde. Vi fik der paa Øen ikke andet end Ænder, saavel kogte, som stegte, at spise. - Der var kun een Seng i hele Huset, som en Jomfru betingede sig, der var i vort Følge. Vi andre lagde os mellem hverandre paa Straa, undtagen en ung rask Hollænder, en Søn af en Kjøbmand i Amsterdam, der heller vilde tage Natteleie paa en Bænk, men da han vaagnede henimod Midnat, og havde Ondt i Hovedet, og var om i alle Lemmer, krøb han i al Stilhed i Sengen til Jomfruen, og blev der med sand hollandsk Koldsindighed liggende at sove til Dagbrækningen, da Jomfruen vaagnede, og fandt ham endnu snorksovende, hvorudover hun, som naturligviis blev forskrækket over dette slemme Naboskab, sprang som en blufærdig Nonne ud af Sengen; Hollænderen gjorde sig heller ingen Umage for at faae Flygtningen tilbage, men var heller ret glad, at han herved fik bedre Rum at strække Jndtil Krigens Udbrud 1807 beboedes den paa Øen værende Bondegaard af en Fæster af Stamhuset Juelsberg, hvis Eier Sprogøe tilhørte, og til hvem Postvæsenet erlagte en aarlig Afgivt af den Grund, hvorpaa sammes Jndretninger til Posternes og de Reisendes Betryggelse og Beqvemmelighed i indtræffende Jisvintere, nemlig nogle Bygnings=Længder, en Telegraph &c., fandtes. - Beværtningen for de Reisende, som om Vinteren tyede til Øen, besørgedes af Postmesteren i Corsøer, ved et dertil oversendt Fruentimmer. Man skulde troe at en Mand kunde blevet i uforkrænket og umisundt Besiddelse af en saadan Borg paa en saadan Øe, og at det ikke skulde falde nogen Fiende ind, at angribe et Land, hvor der ikke fandtes andre Jndbyggere, end en fattig Fæstebonde og hans Familie, og ingen andre Bygninger, end nogle Længder og en Straahytte. Men hvor er den Krog, som Krigsfurien forskaaner, Havets Beherskere, Europas Befriere, hine stolte Øeboere, der synge Rulle Britain, landede her i Sommeren 1808, lig Ulysses paa Calypsos De, Bygningerne gik op i Luer, og den stakkels Fæstemand maatte flygte.