Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-01-18
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Fjortende Aargang. No. 5 Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 18 Januari 1817. Bonden Jens Jensen til S. T. Hr. J. C. Drewsen. Der maatte ikke være Mandens sunde Blod i mine Aarer, naar jeg taalmodig kunde læse, hvad der gjælder mig i Kjøbenhavns Skilderie No. 102. og jeg var vistnok hans Tiltale værd, dersom jeg kunde tie, fordi jeg veed, at Jngen kjendte Bonden Jens Jensen. Nei, jeg maa vel frede om Navnet; thi det er mit eget, efter min Fader hedder jeg, som Bonde Jens Jensen. Jeg vilde imidlertid ikke i min første Harme forledes til at glemme: hvorfor jeg havde skrevet, da han i sin Vrede saa aldeles ikke kunde see det. Derfor har jeg tøvet med mit Svar, eller rettere, jeg har lagt mit første Svar tilside. Som Bonde mishagede mig det givne Raad thi jeg er fuldkommen overbeviist om, at det kan skade, og allermeest saaledes som det er givet. Jndrykket i Almanakken maatte det virke paa Bonden. Jeg er Bonde, og derfor ansaae jeg det for min Pligt her at handle Jeg har med Høflighed sagt min Mening, men og med fast Følelse af, at jeg som tænkende Bonde er beføjet til at sige den offentlig. J Enfoldighed vilde jeg kun henlede Opmærksomheden til, at dette Raad kunde skade, og af beskeden Høflighed mod Ham troede jeg at burde blot henpege paa Beviserne for min Paastand. Sømmeligen bad jeg om nøiere Forklaring, og overlod iøvrigt, hvad der burde gjøres til ham og Andre. Practisk Undersøgelse fandt jeg ufornøden, da jog talte til de Kyndige, og Bonden fristedes ikke til at vige uden for sin Bane, skjøndt han vel vidste, hvor let det er ved slige Leiligheder at bramme med Jndsigter, man ikke har, og med Theorier, man ikkun halvt forstaaer. En privat practisk Prøve havde jeg ønsket, og jeg havde gjerne aldeles privatem tilskrevet ham; men jeg burde sige min Mening offentlig, fordi Sagen ei maatte lægges tilside. Jeg mener ogsaa at have sagt nok for at bringe denne i sin udstrakte Forbindelse til nøiere Prøve, og dermed var min Hensigt opnaaet. Han har derimod, maaskee ved særdeles sammenstødende, Omstændigheder, der ere mig ubekiendte, indbildt sig at jeg sigtede til Forkleinelse af Hans Roes og bifald som landocconomisk Skribent. Det er vel og sandt, at skjøndt jeg i mit Brev indrømmer Ham den Priis, der tilkommer Ham egentlig som Forfatter af Erfaringer i Vexelbruget; og ærlig var det meent, endskjøndt kort og enfoldig sagt; saa maatte jeg dog gjøre opmærksom paa Hans Feiltagelse, fordi det netop er Ham, der har feilet. Dog var dette vel egentlig ingen Brøde eller Fornærmelse. Jkke destomindre er Han bleven opbragt paa mig, har prøvet at kaste mig i Skarnet som en Dosmer og en Skurk, og derved har Han begyndt en anden Prøve end den jeg vilde. Vel er denne begyndt saaledes, at jeg ei viger; men ikke vil jeg i Sindighed fortsætte den Strid, Han overilet har begyndt; med mindre at det skal saa være. Jeg forbigaaer altsaa dennegang alt, hvad der i Skilderiet er sagt den ubekiendte Jens Jensen, og henvender mig til den Strid jeg har begyndt, i hvilken Henseende jeg vil være ganske kort. Jeg har siden jeg skrev mit Brev læst i et landoeconomisk Skrivt, hvis Forfatter er en duelig Landmand: "Naar ovenstaaende Betingelser ikke iagttages, kan Vikkeavlen i Brakmarken sikkert gjøre Skade i stedet for Gavn. Deslige, her paaberaabte Betingelser have ikke ledsaget Hans Raad i Almanakken for 1816. Og jeg tør da vel endnu engang gjentage min Begjæring om, at Han vilde overveie Sagen nøiere, og med behørigt Hensyn ved særegne Forskrifter, gjøre det givne Raad uskadeligt for den Bonde, der ikke kan og maa følge det, og gavnligt for den, der kan det. Jøvrigt vil den Synspunct, hvorfra jeg har betragtet Sagen, de Jdeer jeg i simpel Enfoldighed har fremsat, og de Grunde, hvortil jeg blot har henviist, vist ikke af de Mange, der med ublandet Jver og virkelig Jndsigt arbeide for Bondesagen, vorde saa aldeles foragtet; ligesom min Villie af disse neppe vorder miskjendt. Saaledes maa da mit Brev til Ham ligge for mine Medborgeres Øine uden videre. De dømme, som de have Jndsigt og Sindelag til. Ønske vil jeg blot, at de ville lytte til Tonen, om den ei synes at komme fra Hjertet, at de ville nøje prøve mine Ord; thi de ere alvorlig meente, og ere vel just ti saa aldeles tomme Declamationer, ligesom de vel, ei heller saa egentlig bære Præget af den nidende og trævne Bondes Sindelag. Om Hans Dom og Adfærd imod mig da holder Stand, det vil Tiden lære. Kun vilde jeg her minde Ham om, at Han ikke er min Villies Dammer, skielde den kan Han, kalde den ond, og som Han vil - og dog sidder jeg roelig min Vraae med Haand paa Bondehjertet, og veed ret glad, hvad jeg har villet, og end med Guds Hielp fremdeles vil.