Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1843-01-14
Dersom Hr. Forvalter Müller ikke var hildet i forudfattet Menings snevre og vildledende Synskreds, vilde han udentvivl have anseet sig tilfredsstillet ved den aabne Forklaring, jeg i dette Blads N 150 for forrige Aar gav, angaaende Hensigten med den fra 2de Sogneforstandere i sin Tid udgaaede Jndbydelse, sigtende til at tilveiebringe en varig Forretningsforbindelse imellem Falsters Sogneforstanderskaber, medmindre min Fremstilling dog ikke var falstersk-populær nok til at forstaaes af Hr. Müller, eller altfor provindsiel-populær til at finde Indgang gjennem hans finere Organisme. Bemeldte 2de Sogneforstandere af Bondestanden vare unægtelig, i Medfør af deres simple Menneskerettigheder, beføiede til at søge Understøttelse hos Medlemmer af deres egen Stand for at skaffe deres Jdee Anerkjendelse hos de respective Sogneforstanderskaber til hvilke de hørte, og andet end Udtalelse af denne Hensigt kan der ikke, ende ved Anvendelse af den strengeste Kritik, underlægges Jndbydelsens Ord. For mig hører det derfor til det Utrolige, at Jndbyderne i Mødet den 1ste December f. A. skulle have været villige til at ignorere Ordene der udtalte denne aldeles tilladelige Hensigt. De have personlig underskrevet Jndbydelsen efter at have havt mere end tilstrækkelig Leilighed til at gjøre sig bekjendte med dens Indhold, og de ere oplyste, selvstændige og uafhængige Mænd, hvem sikkert hverken utidig Veneration eller ydre Impuls kunde bevæge til at fornægte et fuldkommen lovligt, og i enhver Henseende udadleligt, Øiemed, der kun formedelst en saa skjæv Logik som Hr. Müllers kan kaldes ubilligt, intollerant og standsadskillende. At Jndbyderne factisk ignorerede Jndbydelsens Ord i det de besluttede sig til, til Hensigtens Opnaaelse, at benytte andre Kræfter end dem de havde paakaldt, er noget ganske andet; men Hr. Müller er vist enig med mig i, at denne Beslutning, den eneste som var at følge naar Hensigten ikke ganske skulde forfeiles og en uhyggelig og forargelig Katastrofe være Finalet, vidnede og Jndbydernes rigtige Takt uden derhos at fornægte Jndbydelsens Ord. At Jndbydelsen var rettet til Sogneforstanderskabernes Medlemmer af Bondestanden, dem Medborgeres Tillid havde valgt til at varetage deres Tarv, udtrykker ligesaalidet den Tanke, at Medlemmer uden for Bondestanden ikke vare valgte formedelst Medborgeres Tillid, – noget som det vilde være en Dumhed at debitere som Conseqventsen deraf er, at de uden Valg tiltraadte Medlemmer skulde mangle saadan Tillid. Denne Skjævhed i Raisonnementet hidrører fra, at Hr. Müller, formodentlig for at soutenere en forudfattet Mening, søger Antithesen der hvor den ikke ligger. Den Fremgangsmaade, ved hvilken Jdeen er søgt realiseret, saaledes som den af mig er belyst i ovennævnte Fremstilling, forsvarer sig selv, og Discussionerne herom have derfor egentlig ikke længer nogen Gjenstand. Sagen selv trænger saaledes ikke til Apologie, og det er kun med Hensyn til, at Farven af Hr. Forvalter Müllers Jnserat i dette Blads No 158 for forrige Aar synes at ville kaste Skygge paa mig og min Conduite eller endog min gode Villie ved denne Leilighed, at jeg igjen har optaget Discussionens Traad; thi er, som jeg haaber, Jndbydernes Fremgangsmaade udadlelig, saa er min ringe Andeel i den det ogsaa, og der skal i Sandhed vægtigere Stemmer end Hr. Müllers, og andre Grunde end løst henkastede umotiverede Jnsinuationer til at vække Misnøie med et Foretagende, der saa aabenbart som dette har holdt sig paa Lovlighedens, Sømmelighedens og Loyalitetens Gebeet. Mit første Ønske for Foreningen er, at den Disharmonie, som, saa at sige, er født tilligemed Ideen, ikke maa forplante sig til Comitee-Møderne, og det Andet: at disse maae finde en dygtig Dirigent; thi under disse betingelser troer jeg at Jndretningen vil stifte meget Gavn og i sin Fremgang være særdeles belærende for de mange af Bondestandens Medlemmer, som forhaabentlig kaldes til Deelagtighed i den. Oustrup den 12te Januar 1843. J. P. Madsen.