Politivennen, 1807-01-01
Ønsker om Publisitet ved Retterne. (Efter Tilsendt.) Vore Forfædre holdt deres Retter, med alle de Lov og Ret vedkommende Afgjørelseer, under aaben Himmel, og disse Tingsteders for enhver aabenstaaende Adgang var al den Offentlighed, der ved de Tiders Rettergang behøvedes og mulig var. Nu er dette anderledes. De Sager, der forhandles til Doms ved vore Retter, ere saamange, ofte saa indviklede, ofte fra saa ukjendte og fraliggende Dele af Staten, drejende sig paa en saadan Mængde af Love og Forordninger, at Overværelsen, for den der ej er Part, Sagfører eller maaske Dommer, ikke kan være end en Tusindedel saa indbydende som hine Ting Holdelser. Med Retter ere nu, dels ved den sivile Lovgivning, Finantsvæsenet o. s. v. saamange Forhandlinger forbundne, til hvis Retsstadfæstelse man da ikke trængte. For at bøde paa hin Offentlighed for Øje og Øre have vore Retter nu sentnertunge Protokoller; - for at indvinde af den dybe Højagtelse, der maatte føles af den paa Tinget forsamlede Almue (dette Ord taget i sin oprindelige bedre Mening) for de Mænd, som i Egnens Vismænds Paahør kjendte i Sager paa korte og fyndige Grunde, have nogle af vore Retter den Forpligtelse, at lade Bevæggrundene til deres Domme gaae forud for Dommen selv, i deres til Udskrivt for Parterne aabne Protokoller. Men Offentligheden er dog øjensynligen mindre, thi Udskrivt af Protokoller koster Penge. Ved nogle af vore Retter have imidlertid Forsøg været gjorte, paa at skaffe alle Forhandlingerne en hurtigere og, saa at sige, offentligere Offentlighed, ved at udgive Journaler eller Dagbøger over alle Forhandlinger ved samme. Det er eet af de ønsker Jndsenderen af dette attraaede hørte og opfyldte, at enhver Ret i de danske Stater, fra den højeste til de laveste, selv enhver Kommission, for saavidt den er en temporær Ret, ved Kongebud tilholdtes, under alle de Mænds Navne, der udgjøre samme, at udgive maanedlig, kvartaliter eller aarlig, eller for Kommissioner ved deres Slutning, Dagbøger over enhver i samme skeet eller begyndt Forhandling. Vel kunde slige Dagbøger, ihenseende til de fleste Arter af Retsforhandlinger, kun være af nomenklatorisk Gavnlighed, men ogsaa er dette i mange Tilfælde nok, da de, som maatte ønske nærmere Oplysning om slige Forhandlinger, i Protokollerne ville finde samme. Jeg veed, at man hos os ømmes i en endog indtil Underlighed grændsende Grad ved al Offentlighed; jeg husker hvilken Allarm den Schifterske Dagbog engang afstedkom. Men det er min uforgribelige Mening, at den Schifterske Dagbog var en ypperlig Ting, og at det var virkelig Skade at den ophørte. Er det Ubillighed, end sige Uretfærdighed, at det i en Dagbog kan læses, at Peer eller Poul har pantsat sin Ejendom? Er Gjerningen lovlig, og det er den jo, hvi skulde det da være urigtigt, at den vides. Jngen bør ville synes rigere, end han er. Men den Mand, der udlaaner Penge er jo en Staten nyttig Mand, og ham bør det gjøres muligt, at vide, om han har den ham fornødne Sikkerhed. Vil man sige, at han har jo Adgang til Protokol, at de Penge, en Udskrivt koster, ere Bagatri for ham; da vil det let findes, hvor ugrundet slig Jndvending er. Bør da alle de, der have Penge at udsætte, boe i den By, eller i Nærheden af den By, hvor den Ret holdes, af hvis Protokoller han skulde hente slig Efterretning, eller skal den, der trænger til Pengelaan, blot holde sig til Kapitalister eller Stiftelser i den Stad, hvor hans Hjemting er. Ethvert Middel, der befæster Sikkerheden i den borgerlige Handel og Vandel, er af største Vigtighed, og den Schifterske Dagbog over Hof- og Stadsrettens Forhandlinger var sligt et Middel. Man ivrede imod Straffens og Mulkteringens Offentliggjørelse. - Men saadan Jvren er aldeles ugrundet: hvad kan være nyttigere, end at man kjender de Menneskers Noralitet, med hvem man har at omgaaes? Forseer et Medlem af Samfundet sig, da er det ikke mere Statens Pligt, at straffe ham, end at offentliggjøre, at den har straffet ham. Thi dersom positiv Straf, efter alle gode Juristers Forklaring, ikke skal have Hævn til Øjemed, men dels den Afstraffedes Forbedring, dels Andres Afskrækkelse fra at følge hans Exempel, da er Slutningen ligefrem, at kun den offentliggjortt Straf kan virke paa andre. Jngen sige, at den Forseende da straffedes dobbelt, naar han, foruden Lovens Straf, ogsaa ved Offentliggjørelse tabte i sine Medborgeres Agt. Den, der forseer sig, bør ikke nyde det store Gode, Medborgeres Agtelse, i samme Grad, som den, der ej har forseet sig, og det er Statens Pligt, at forebygge, at hin ikke nyder større og denne ikke mindre Agt, end hvad fortjent er; men sligt bevirker Staten ene ved Offentliggjørelse af ethvert Straffetilfælde. Finder Staten, i sin Skaansomhed mod den Forseende, at Lovgiverens fastsatte Straf og sammes Offentliggjørelse tilsammentagne ere formeget, da ejer den Middel derimod, ved at nedlæmpe Straffeloven, da Offentliggjørelsen tillige derved indeholdt saameget mindre Straffende: men ikke bør den være skaansom mod den Forbrydende paa den Jkkeforbrydendes Bekostning. - Overalt staaer det i den Straffedes Magt, ved bedre Opførsel for Fremtiden at tilbagevinde, hvad han i Medborgernes Agt har forspildet. Man harmedes videre over, at hin Schifterske Dagbog indeholdt Efterretning om Opbud og Bankerotter. Det var at udblæse Folkes Uhæld o. s. v. - Et yderst ugrundet Raisonnement. Den Skifteret, der ikke strax i Aviserne bekjendtgjør enhver Fallit, ethvert den anmældt Opbud, kan handle efter sin Jnstrux, men højlig maa man ønske Befaling til det Modsatte staaende i Jntruxen for enhver Skifteret. Det er joøjefaldende, at Publikum behøver og er erettiget til slig Bekjendtgjørelse. Saa jeblikligt som det paa et lidet Sted udbames, at en Mand har falleret, saa muligt det, at i en stor Stad mange Personer forive ukyndige om slig Tildragelse, end de Folk uden for Staden og i langtfragende Provindser. Mange af disse kunstaae og maae staae i Handelsforbindelmed Fallenten; de kunne, hvor Svigudsættes, forledes til Kredits Givelse, til lers Axeptering, efter at Fallitten er skeet, fordi de ikke vide denne; og egentlig er jo da Forsømmelsen af dens offentlige Bekjendtgjørelse Skyld i al den Skade, de derved kunne tage. Endvidere kan en Falleret, ved Hielp af denne Uvitterlighed af hans Fallit, endnu længe vedblive at drage Penge ind hvor han har noget tilgode; en Utilbørlighed, hvorved Boets (der fra Fallittens Øjeblik af er hans Kreditorers mere end hans) Masse formindskes. Og maa jeg ved denne Lejlighed yttre den Formening, at naar en Skifteret paa sit Posthus gjør Anstalt, at Breve, som indløbe addresserede til en Fallent, skulle afleveres til den, da var det blot et dermed aldeles sammenhængende Skridt, at bekjendtgjøre Fallissementet offentlig, ligesom det synes mig ikke sammenhængende, at en Extradering bekjendtgjøres i Aviserne, af et Bo, om hvis Opgivelse til Skifteretten der aldrig var bleven bekjendtgjort, hvorved ikke fielden det Tilfælde indløber, at Personer, der dog staae i væsentlig Forbindelse med dette Bo, først faae at vide, at det har været opgivet, af den Bekjendtgjørelse, der mælder dets Extradering. - Jeg indseer ikke heller grant, hvi en Fallent skulde ønske, at hans Fallit fordulgtes; forudsat at han er en ærlig Mand, og blot ved Uhæld er kommen i dette Tilfælde, da er deri intet, der kan krænke hans offentlige Agtelse; og er han derimod ikke det, da bortfalder jo al billighed i Skaansel. At enhver redelig Fallent ikke heller vil troe sig forulempet ved, at hans Fallit offentliggjøres, maae jo sluttes deraf, at han selv sædvanlig bekjendtgjør, at hans Bo er ham Udleveret, en Bekjendtgjørelse, der er det samme som en Offentliggjørelse af, at han var falleret. Ogsaa vil man finde, at i enhver anden stor Handelsstad bekjendtgjøres punktuel ethvert Falissement, endog med Angivelse af Summen. Saaledes seer man det for Hamborg i Bladet Børsenhalle, for London i alle engelske Blade o. s. fl. Endnu møder den Jndvending, at omdet end var tilstaaet, at de hidtil om talte Offentliggjørelser havde uimodsigelig Nytte for nogle Medlemmer af Publikum, og imod disse var ikke blot billighed, men Retfærdighed, saa kunde dog det Øjemed, at skaffe disse de omtalte Efterretninger, ikke opnaaes, uden tillige at meddele samme til det hele øvrige Publikum, og saaledes gjøre et almindeligt Snakke Emne deraf. Dette tilstaaes, forsaavidt en trykt Dagbog, der falholdtes, kunde købes af andre end dem, noget af Jndholdet egentlig angik, men Tingen blev ikke saa farlig som den synes. Hvo holdt f. Ex. de Schifterske Blade? nogle Kapitalister, og Handlende, item Klubberne. Neppe flere. Klubsnaksomheden øvedes lidt mere derved, men ogsaa kun lidet. J Klubber er der altid Medlemmer, der nok uden slige Dagbøger kunne meddele alle Dagens Tildragelser. Ogsaa saae man, at da man blev keed af at ivre af overdrevent Finføleri mod hine saa ofte her omtalte Blade, holdt man op dermed, Folk gavnedes ved Bladent, og ingen tog Stade. Nu hvad Domme, afsagte ved Retten angaaer, da er det Jndsenderens ønske, at deraf i Journalen indføres ikke blot Kjendelsen, men ogsaa Præmisserne, da saaledes disse Dagbøger vilde vorde af højst betydeligt Gavn for alle dem, der studere Videnskaben, ja yde selv den juridiske Embedsmand en overmaade deltagelig Læsning. Man vil maaske her spørge, om Anmælderen da ogsaa vilde, at en efter Forslaget udgivende Højesterets Dagbog ogsaa indeholdt Præmisserne til Højesterettens Domme. At dette er eet af hans inderligste ønsker kan han ikke nægte. Er Offentliggjørelse af nogen Rets Domme med deres Præmisser gavnlig og ønskelig, saa maa dette i en aldeles udmærket Grad være Tilfældet med den Rets Domme, der bør være beklædet af Mænd, som med de skjønneste akademiske Studeringer og de grundigste Jndsigter i Jurisprudentsen forene en Retskaffenhed, en Upartiskhed, en Ulidenskabelighed, der indskyder den mest ubegrændsede Tillid. Hvad en saadan Ret har for Præmisser, det maae enhver Mand af samme Videnskab ønske at erfare til sine Kundskabers Udvidelse, eller Bestyrkelse, hver fornuftig Mand og veltænkende Fædrenelandsven attraae at vide, for at glædes ved den Retfærdighed, som skeer i hans Land. Anmælderen smigrer sig med, at hans her yttrede ønsker ville finde hver ædel juridisk Embedsmands Bifald, og engang tidlig eller sildig vorde opfyldte til virkelig Nytte.