Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1790-12-18
At det sikkerste Kiendetegn paa Sygdommen, er en pludselig Formindskelse i Melken, for Exempel: at det Kreatur, som ved sidste Melkning gav en Kande Melk, NaJa giver, ved den næste sædvanlige Melkning, derefter neppe det halve, ja sommetider nep ne en Pægel; Som fleere Kiendetegn anføres: at Hiorten eller Drøvtyggelsen ophører, og Kreaturet neppe vil bide i Græsset, samt bliver staaende stille næsten paa et og samme Sted. Autor anmerker ellers: at der ikke er mindste Fare for Smittes Udbredelse, ved at aftage, bruge eller sælge Huden af de styrtede Kreaturer; at endog Kiødet af saaledes styrtet Qvæg er engang hos ham, ved en Hændelse, bleven af nogle fattige Folk spist, baade ferskt og saltet, (alleneste det Stykke, hvor Svagheden øiensynlig fandtes at have havt sit Sæde, og bedervet Kiødet, blev afskaaret og nedgravet, uden at disse Folk have fundet mindste Uleilighed af saadan Føde. Forfatteren har ladet aabne mange af de styrtede Kreature, og, i Almindelighed i Qværken eller Struben, befundet en Betændelse, der indvendig, nedefter mod Hiertet og Lungen, saaledes har tiltaget, at Betændelsen, der har erhvervet Gestalt og Ligning af den bekiendte Søe-Skabning, Manæten, med blaaeagtige og spraglede Plætter og Prikker; men iblandt er det befunden, at Svagheden sætter sig bagentil ved Laarene, saa at Kreaturet ikke har kundet staae; men lagt, indtil Livet var ude. 3) Sygdommens Aarsag og Oprindelse, anseer Autor vanskelig, med Sikkerhed at opgive men finder rimeligt, at samme bør tilskrives bittre Mark Urter, især bittre Blade, da sammes Bitterhed ved overflødig Regn, og især ved, paa visse Tider af Aaret, indfaldende Nattekuld og Taage, formeenes at opløses til en Art af Forgift - Dog troer han, Regn, især Dag Regnen, formedelst dens hastige Afløb, og formedelst Solens og Dagens Jndflydelse paa Urterne, ikke saa skadelig, som Dug, og især Natte-Taage, der, efter længe at have staaet paa, og ved Fieldene, sagtelig nedlægger sig paa Urter og Blade, indtil disse Dunster for Solens Ankomst og Varme maa forsvinde. Des Aarsage og Forfatteren raader, at, hvor det er giørligt, indsætte Kreaturerne om Aftenen, forinden Dug og Natte Taage indfinder sig, og ikke udlade dem igien, førend disse skadelige Fugtigheder have nogenledes, formedelst Dagens og Solens Kraft, tabt sig igien. Det sikkerste Hielpe-Middel, paastaaer Forfatteren, at have, efter Bruget af uendelig mange saa kaldede Lægemidler, og, efter at have selv anstillet mangfoldige Forsøg, endelig udfundet at være følgende: Man anskaffer sig een eller fleere Ruller spunden Tobak, jo feedere sauset, jo bedre, forvarer den vel inde i et SteenGierde, paa det den ikke skal miste sin Saft, eller Sauce, da Erfarenhed skal have lært, at Graaesteenen giver en fiin Fugtighed fra sig - jo nærmere Stene Gierdet er Vaanings-Huuset, jo bedre er det, paa det Tobakken strax kan være ved Haanden, naar behøves. Melkersken, maa nøie give Agt paa, om Melken i Hast savnes ved en eller anden Koe, da, naar saadant indtreffer, maa uopholdelig, og uden noget Øiebliks Forsømmelse, Tobakken udtages, og deraf skiæres en halv Alens Længde, hvilket karves nogenledes smaat. Derpaa tages det indvendige af Haanden fuld med Smør, og en god Haand fuld Havremeel, hvorudi Tobakken inddeltes og rulles tilsammen til en Bold, hvilken derpaa atter udrulles og inddeeles i 4, 6 a 8 Portioner eller runde Kugler, hvoraf uopholdelig, og, jo hastigere, jo bedre, indstikkes i Halsen paa Kreaturet, een og een Kugle af Gangen. Naar det halve er saaledes medgaaet, og Kreaturet ikke, inden et Qvarteer deref, ter, har faaet Durchløb, saa indgives den øvrige halve Portion; Skulde, en Tim herefter, endnu ingen Aabning have indfundet sig, da tillaver man en nye Portion af omtalte Middel og indgiver det.