Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-08-17
(Slutningen af Prof. Krugs Recension over Stourdzas Skrift, om Tydsklands nuværende Forfatning.) Altsaa forlange de ogsaa en Forfatning, der giver dem Borgen for en saadan Regjering, en Forfatning med virkelig stændiske de er staaende, ikke krybende, eller endog blot nikkende Repræsentantere, en Forfatning, som Alerander selv har givet endog de Polske og har tiltænkt sine øvrige Nationer, naar de ere modne dertil. (Jvnf. hans fortræffelige Taler, da den sidste polske Repræsentant-Forsamling blev aabnet og sluttet – Taler, der ere den herligste Commentar til Fru Staels Ord, James un monarquevaiment vertueur ne set trouve en possession de la puissange souveraine, sans avoir desire de moderer sa propre autorite, au lieur d'empicter, sur le droits des penpies, le rois eclaires ven lent limiter le pouvoir de leurs ministre & de leurs successeurs. Consider, sur la rev, frang T. I. P. 24.) Og hvorledes, det var et Beviis paa Omvæltningssyge, naar de Tydske Folkestammer - der dog i det mindste ere ligesaa modne som Polakkerne, og naar den tydske Forbundsat selv har formeligen og høitideligen i hele Europas Aasyn lovet saadanne Forfatninger – med en vis Utaalmodighed fordre sammes Jndførelse? Det var Omvæltningssyge, naar man siger: denne Jndførelse er Pligt for Gud og Retfærdigheden, Menneske- og Christenpligt? Skal alt det Godda stedse kun tilsmigres og tilsniges, stedse kun ydmygst og vemodigst tiltrygles, Ere Nationerne for deres Fyrster aldeles intet uden villieløse Creature, der kun tør sukke, men ikke tale, kun give sig, men ikke fordre, kun anraabe Naaden, ikke Retvisheden, Saadan Lære kan i det Høieste behage en tyrkisk Storsultan eller en algiersk Corsarhøvding, men aldrig en ædel tydsk Fyrste. - Hvad endeligen for det fjerde Udvandringerne angaaer, hvorpaa Forf. endnu beraaber sig, saa bevise de snarere at de Tydske ikke ville rebellere og revolutionere, end at de ville det. Den, som staaer Fare for at sulte ihiel, har lidet eller intet mere at tabe. Men den, som med Kone og Børn i den Smule Eiendom, der er bleven ham tilovers, forlader sin Hjemstavn, for i et fremmet og fjerne Jordstrøg at søge den uvisse Forbedring af sine Kaar, han viser jo factisk, at han med Sine vil slaae sig redeligen igjennem, at han ikke vil være nogen Oprører eller Omvælter. Og overhoved er det et Grundtræk i den Tydskes Characteer, at han vil ernære sig paa en ærlig og redelig Maade. Derfor sees han ogsaa overalt gjerne som Nybygger; derfor har selv Rusland optaget saa mange tydske Nybyggere i sit Skjød. Først søger han vel Udkomme i sit Hjem, derfra det gammeltydske Ordsprog, bliv i Landet og ernær dig redeligen, Derfor modtages han ogsaa overalt godt som Nybygger. Og derfor finde vi ogsaa, at naar Regjeringen kun er retfærdig og mild, selv der hvor Menneskemængden er stor og Udkommet lidet, som i de sachsiske Ergebirge, kun faa udvandre. Men er Regjeringen enten for egenraadig eller haard, eller Landet for overfyldt og Udkommet for ringe, saa har Tydsken ogsaa Verdensborgersind nok til at nedsætte sig andetsteds. Og hvo vil fortænke ham, at han ikke hjemme skjøtter om at sulte ihiel eller lade sig uophørligen plage? Udvandringerne fra nogle (langt fra ikke alle) Egne af Tydskland, bevise altsaa kun saa meget, at Folk i en eller anden Henseende ikke befinde sig saavel, at de ville blive der, men at de Tydske overhoved ville rebellere og revolutionere – et saa uhyre Spring i at slutte, kan kun gjøres af en Mand, der ikke bekymrer sig om Logiken, og ved de vigtigste Undersøgelser, udtrykkeligen erklærer, at han giver Slip paa hvert Ræsonnement, hver abstract Jnduction, hver syllogistisk Form, hvilket i Grunden er det samme, som han kun vil drømme og prøvle. - Forfatteren har altsaa med sin hellige Skare af Grunde intet andet bevist end sin Udygtighed i at bevise. Hans Paastand, at der i Tydskland vil udbryde en Revolution, naar man ikke træffer hurtige Foranstaltninger, staaer der som et blot Hjernespind, eller som et Luftbilled, frembragt ved optisk Bedrag og kun istand til at skræmme frygtsomme Siele. Men i eet Tilfælde, som Forf. viseligen har fortiet, kunde imidlertid letteligen udbryde i Tydskland en Revolution, nemlig, naar Fremmede vilde blande sig i vore indvortes Anliggender og paatvinge os deres Villie som Lov. Men en saadan Revolution vilde ogsaa neppe falde ud til de Fremmedes Fordeel. Thi hvor løseligt forbundne end de Tydske endnu stedse ere, saa have de dog i de sidste Tider lært at indsee, at de kun med forenede Kræfter kunne modstaae de Fremmedes Jndtrængen. Ja, naar den Gang, da det gjeldte om at forjage de glatte Sydvestlinger fra Tydsklands Stavne, tusinde frivillige Sværde løftedes, saa vilde tusinde Gange Tusind løftes – og selv den, som skriver dette, endskjønt siden den Tid kommen de halvtredsindstyve nær, vilde gjerne endnu engang bestige Stridsgangeren, naar det kom an paa, at vise den paa Nordastling, at der endnu er tydsk Mod i tydske Hjerter og tydsk Marv i tydske Been. Thi de Tydske ville nu eengang ikke drives mere fra Vest til Øst og fra Øst til Vest, de vilde endeligen engang virkeligt frit og selvstændigen danne deres politiske Liv saaledes som det anstaaer deres Nationalitet (Volkthumlichket). Og den, som af den Aarsag vi revse dem for Omvæltningssyge er (salva venie en Skumler. - Dog, vi ville engang indrømme Forf. Alt hvad hidtil Stykke for Stykke er blevet opløst til et fuldkomment Jntet. Al physisk og moralsk Elendighed skal i Tydskland være saa sammendynget, alle Calamiteter skulle være her saa concentrerede, at vi befinde os paa Brinken af en Revolution, at denne maatte udbryde i Morgen eller Overmorgen, naar ikke strax de af hiin Statslæge foreslagne Modmidler anvendes. Hvilke ere nu disse Modmidler, (Rec. gjennemgaaer nu med Satirens Vaaben de af Stourdza foreslagne Midler, hvoraf det vigtigste er Opdragelsen, og viser, at naar derved noget skulde udrettes, saa kunde det kun skee for den tilkommende Slægt, da den nærværende, efter Forfs egen Paastand, jo allerede er fordærvet.)