Københavns Adresseavis, 1779-09-07
der verstorbenen seeligen Fran Anna Catharing Sigmund gestorben den 31 August. in ihres Alters 38 Jahr. Wie helle schlug die lette Stunde, Wie schön war doch das Loos, Das sie der Selgen gab. Der Glaube nahm die Crone Von Gottes Hand zu Lohne, Sie schente weder Sarg noch Grab. - - Gerechte Vorsicht, wie so hart Wie hart und schwer prust du die Meinen! Jch seh mein Egemahl, Den Vorwurf meiner garten Liebe Der bis in Grab. Mit reinster Gegentren sich mir geweiht, Mit hoch geruhrter Zartlichket Den Gus der Thranen ohne Zahl, Bey meiner Leichenbaare weinen. Nim liebster Schat bey dem zu frühen scheiden Bey angefüllem Keich der Leiden. Den letzten Segenskus Eh mein entbundner Geist ans Kedars Hutten mus Wohlan mein Mann Was Du an mir gethan, Das schreb Dir Gottes Huld Jn jenem weiten Thal der Evigket J. D. K. Fu tansend Segen an. Hr. Cadet, Medlem af Collegio Pharmac og Videnskabernes Academie i Paris, har meddeelt bemeldte Academie en Beretning om følgende ulykkelige Tilfælde, som have tildraget sig ved Staden Narbonne. Strax uden for Stadmuren er en stor Gaard, kaldet Luxemburg, hvis Eier var Hr. Faure, Materialist der i Staden, og hvor adskillige boe til Leye. I den underste Etage ere store Magaziner indrettede til Verksteder, for en Silkefabrik, og Kielderne derunder bruges til en Spanskgrøn Fabrik. I et Hiørne i Gaardsrummet, er et muret Hul, hvor al Ureenlighed blev kastet ind, og deriblandt ogsaa saadanne Ting, som egentlig ikke burde være der, saasom af Silke=Orme, Spanskgrønt og deslige. Heraf blev en saa utaalelig Stank i dette Hul, at ingen vilde føre Ureenligheden bort; men Hr. Faure var nødt til at lade grave et nyt Hul tæt ved det gamle. Da dette var i Arbeide og allerede 18 Fod dybt, giennembrød den 16de April i dette Aar Kl. 9 om Morgenen Materien af det gamle Hul ind i det nye, som var 9 Fod dybere. En Muurmester og hans Datter, en Pige paa 12 Aar, som vare neden i Hullet, faldt om og gave ikke meere Tegn til Liv. Af to andre Muur mestere, som stode paa en Stellads noget høiere op, faldt den ene i Hullet, hvor den stinkende Materie allerede var stegen 3 Fod høi, og den anden paa Stel ladsen, hvor han blev liggende. Denne sidstes Søn skyndte sig at komme sin Fader til Hielp, og da han kom til ham, faldt han ligeledes i Hullet. En Kræmmer gik ned, besvimmede og faldt, med Umage reiste han sig igien og tog fat i Stigen, men blev qvalt af Dampen og faldt anden Gang. Saa mange ulykkelige Tilfælde satte de Nærværende i den yderste Skrek, skulde de vove sig ned til et Sted, hvorfra de ei kunde komme levende op igien, Da Hr. Faure fik Efterretning om Sagen, løb han selv, for med sit eget Livs Fare at redde dem, som for hans Skyld havde opoffret deres Liv han gik ned i Hullet, men faldt strax. En Skoemager og efter ham en Bødker vare saa behiertede, at de endnu vovede at redde de Forulykkede, men omkom begge. Nu begyndte Modet at vige for Eftertanken, ingen gik mere ned, men maage forsøgte endnu at sætte Foden paa Stigen, i samme Øieblik bleve de blege og matte, deres Been rystede, de maatte ved Haaret og Klæderne trækkes tilbage, og klagede over Svaghed i Hovedet, og Beklemmelse i Brystet. Den største Ulykke herved var, at man af Uvidenhed ey brugte et Middel, som kunde have forandret Dampen, nemlig uledsket Kalk. Efter nogen Tid troede man, at Dampen maatte være fordeelt, og mindre farlig, derfor vilde Hr. Faures Søstersøn de la Forge en ung og stærk Mand giøre Forsøg paa at redde sin Morbroder. Man lod ham ned med et Tov under Armene, for at kunde trække ham op igien, naar han raabte, (hvilken Forsigtighed i saadanne Tilfælde dog er meget usikker, Han kom ned, fandt Hr. Faure iblant de Døde og Døende, og har ham op med sig. En Grenadeer gik herpaa ned, og har alle Forulykkede op, den ene efter den anden. Af 8 Mandspersoner og en Pige, vare Hr. Faure og den ene Muurmester de eneste, der gave Tegn til Liv, og den sidste kom sig igien. Viinedike, flygtige Spiritus, lemfældig Guiden, og især den friske Luft opvakte efterhaanden lidet Liv hos Hr. Faure, og havde uden al Tvivl bragt ham til Live, igien, dersom ikke tvende af Magistraten afsendte Læger vare ankomne, som ordinerede en Aareladning paa Armen og en paa Halsen, 3 Clysterer af Tobaks Decoct i mindre end 2 Timer, 2 spanske Fluer paa Benene, Sennep paa Fødderne, Blodigler paa Tindingerne og Brækmidler, Tilfældene bleve stærkere ved saadan en Hielp, man foretog herpaa en nye Aareladning paa Halsen, satte ham Kopper paa Skuldrene og 2 andre spanske Fluer paa Armene, de paa Benene bleve fornyede. Endeligen, da Lægerne havde udtømt deres Kunst paa ham, besluttede de at overlade den Syge til Naturen, denne gjorde ogsaa sit, Slaget og andre Tilfælde holdt op, Aandedrettet begyndte at gaae friere, Pulsen var kiendelig og Kræfterne toge til, da man atter i en Hast aabnede en Aare, og denne fierde Aareladning dræbte ham endelig efter 22 Timers Piinsler. Muurmesteren, om hvilken Lægerne til hans Lykke ikke bekymrede sig, har berettet, at han ikke har følt noget ondt, ey engang den forgiftige Damp, og at han i den Tid af omtrent 3 Minuter, da han endnu kunde sandse, efterat han var falden, ikkun fornam ligesom en Tyngde, der forhindrede ham at raabe, og at komme de andre til Hielp. Han erindrede sig ogsaa, at nogle ængstende Jdeer ligesom Drømme vare forekomne ham. En sydlig Vind, som blæste stærk, udbrede de Dampen over heele Byen; Magistraten lod derfor strax tænde Jld paa adskillige Stæder, hvori aromatiske Urter, Harpix og deslige blev kastet. Hullet blev opfyldt med Kalk.