Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-03-31
(Jndsendt.) Enhver veed, hvilke Sværme Fremmede af at skens Nationer, der i de senere Aaringer ere vandrede ind over vore Grændser og i alløse Flokke tet til vort gamle Danmark, fast hele Ladninger af disse have hyppigen hjemsøgt os. Krigen, kan man tænke, har vel for endeel været Aarsahertil, den paniske Skræk, den lille Korsikaner, ind og Mængden, har vel været den vigtigste Drivefjeder, men ogsaa andre Aarsager have vistnok, for enkelte Personer, blandet sig deri. Mange af vore besøgende Venner ere forulykkede Speculanter, der omsider forlade dette, og styre deres Kaars til andre Lande, ja selv til andre Verdens der. J disse tumle de sig en tidlang om, kunne de ikkun fortjene saameget, at de kunne opholde Livet, da forblive de der; men giver Lykken dem en rigere Lod, da forlade de snart disse Lande og yde dem saaledes en værdig Taksigelse. En saadan Person nedsætter sig og med sine erhvervede Rigdomme i det Fædreneland, hvor han fordum var heel ubemærket. Ofte skeer det, at en saadan Lykkeridder paa Hjemreisen sætter det Erhvervede overstyr, i dette Tilfælde pleier han da gjerne at spadsere sit høit elskede Fædreneland forbi, og at styre sin Gang mod Norden. Her vorder da i Almindelighed det fredelige og gjæstfrie Danmark Maalet for hans æventyrlige Reise. Han er nu paa denne blevet en ret dygtig Karl, hans utallige Forhold baade i høie og lave Retioner have gjort ham forslagen og dumdristig, de talløse Folkefærd, han, under mangehaande Skikkelser, har gjennemvandret, have forskaffet ham Menneskekundskab, og denne har igjen over ham i List og Snedighed. Saaledes udrustet, for Resten med pengeløse Lommer og sultne Tarme, træder nu den reisende Herre ind paa dansk Grund. Behændighed i Kortspil og andre Kunster skaffe ham i Kjøbstæderne snarligen Venner. Med disse har han da gjort et vigtigt Skridt. Udstafferet og udmeiet, baade paa miensk og berlinsk, vover han sig nu til Hovedstaden, og lever her paa en høiere, omsider paa en ret høi Fod. Han vorder Medlem i et Selskab eller i en Klub, uden endnu at have visse Udsigter til de Penge, han skal betale i dette eller hint. Men - han vover det han stoler paa sin Veltalenhed; thi slige Folk kunne snakke om Alt, og den lunefulde Lykke føier ham virkeligt: han faaer Velyndere og Venner. Nu er han oven paa. Han indbydes hos Familier, og hos disse forstaaer han, paa en behagelig Maade, at fortælle de forunderligste Ting om de Lande, han har gjennemkrydset. Enhver er lutter Øie og Øre, Enhver beundrer den Fremmedes Vid og Kløgt. Det er naturligt, at et saadant Menneske, som i Hjemstavnen vilde være saare ubetydeligt, vækker saa gode Meninger om sig hos os. Det gaaer ham ligesom alle Propher ter, i Udlandet ere de mindst kjendte, de Fleste troe, og ere istand til at sværge paa hvad de sige. Vi ere desuden virkeligt alt for lettroende og alt for tilbøielige til at beundre Udlændingens mærkelige Bedrivter; det har i rum Tid været vor Nationallyde, uagtet mange Skribentere med kraftig Haand have kæmpet imod den. Vi have nu seet en saadan Kompan marchere herind i vor Hovedstad. Vi ville nu med faa Strøg skildre ham hensat i en huuslig Kreds. Som sagt, besidder en saadan Æventyrer, hvilket er meget naturligt, en høi Grad af Menneskekundskab. Denne vorder ham et fortræffeligt Middel med den udforsker han de svage Sider hos den Familie, der har været taabelig nok, til saa hurtigen at optage ham i sit Skjød. Han stræber for en vis Tid - indtil han nemlig sidder fastere i Sadlen - at vise sig høilig og artig, søger at harmonere med Enhver, og at logre især for Hovedpersonalet i Huset: han er f. Ex. altid fuld af Nyheder, Anecdoter og Andres Vittigheder; veed at krydre Samtalen med disse paa en galant Maade, og gjør sig saaledes yndet. Hvad der endmere anbefaler ham, er hans tilsyneladende Tienstvillighed og Forekommenhed. Han er ved alle Leiligheder ved Haanden. Han viser sig deeltagelig ei alene i Glæden, men og i Sorgen. Eives der f. Ex. et glimrende Gjæstebud, hvor der naturligviis vanker noget, et Bal eller sligt, da er han trofast Ven i Raad og Daad; har Fruen Vapeurs eller Mavepine, da forvandles Sjeur Oldfux til Mester Petronius, og den smukke Herre skriver Trøstevers; har Fruens Kjæledægge Ondt for Tænder, da kjøber han det en Rangle o. s. v. Dette skal nu i det Følgende lette hans Planer. - Er det Tilfældet, at en slig Familie besidder en voxen Datter, da stiller han sine Garn op for hende, og søger ved ussel Sledskhed at fange hende, slaaer nu dette feil, da angriber han den Næstkommanderende, ifald hun eier noget; thi Kierlighed har han ikke at give, og attraaer den heller ikke; han vil kun givtes paa Speculation. Vee den Ulykkelige, der hildes i hans Garn. - Kjøbenhavn har flere Gange fostret slige Uslinger, der forlovede sig her, efterat de i Udlandet, Hvem veed hvor mange Gange, vare forlovede. Exempler behøver man nok c. at tilføie; Enhver, der kjender ikkun noget til Byens Liv og Færd, vil snarligen komme saadanne ihu. Han er da nu bosiddende hos Familien, det vil sige: han er der fast dagligt. Som en anden Mester Jakel, forlyster han Selskabet, ved snart at være Acteur, snart Lecteur, ja selv Serviteur og Friseur, ligesom Tarv og Leilighed føre det med sig; han lader sig bruge til Alt, og maa derfor synke de drøieste Ting; Fornærmelser glide let i ham; deres Virkning er ingen. Men denne Almeenbrug, der gjøres af ham, forøger hans Dristighed; han viser sig snart fra en anden Side. Et Glimt af Selvfølelsen, der dog aldrig aldeles slukkes hos Mennesket, belyser hans foragtelige Stilling. Han giver nu og da sin Skilling med i Lauget, og det varer ei længe, saa bliver han Jngen noget Svar skyldig. Dette gaaer almindeligen over til Fornærmelser, hvortil han naturligviis seer sig berettiget, da han selv saa ofte maatte taale dem. Der paafølger en ny Epoke: man harmes over hans Plumphed, vorder ligegyldig for hans Snaksomhed og tilsidst kjed af Personens Paatrængenhed, og nu - vil man gjerne skilles ved ham; men det er for silde; hans Uforskammenhed lader ham hænge fast ligesom Jglen ved vort Blod. Han viser sig nu formaaende og bydende, taler om sin Herlighed derhjemme, lader stundom Dukaterne blinke paa Bordet, og ender med at skjælde paa det stakkels Danmark, hvor Folket er mageløst dumt og dets Foranstaltninger ligesaa slette. Saaledes er Overgangen fra uværdig, krybende Smiger til den meest skamløse Frækhed. Men disse Ord være nok. Vi ville nu fremsætte et Spørgsmaal, og fra dette bane os Veien til de lovede Vink. - Hvoraf mon en saadan Herre lever under sit herværende Ophold: - Vel tildeels, som vi have seet, af Snyltegjæsterie; men dette er dog sjelden meget langvarigt og heller ikke tilstrækkeligt. Kortspil er da vel hans egentlige Paulun; han lader sig iøvrigt bruge paa alle Farvande, naar der kun gives noget at fiske. - Og saadanne Personer hav vi ved vort Bord, Deres hele Færd er mørk og tvetydig, og ved dem blues vi os ikke, Have vi dog altid været uretfærdige mod vore Egne, have vi dog næsten altid tilsidesat vore danske Brødre, fordi de vare fattige paa Ord og Guld; men ærlige og beskedue, og ikke kunde krybe, imens vi altfor beredvilligen ilede Udlændingen imøde! Det kan aldrig noksom indpræntes enhver Familie, at vogte sig for slige Lykkeriddere, og have et vaaget Øie med dem, de kalde sig for Resten, hvad de ville. At de her have vundet Borgerskab, kan ei gjøre os tryggere; thi hvor findes vel paa Jorden en Øvrighed, der kan lige saadanne Folk i Hjertet? Det maa tilraades Enhver, at holde Maade i Omgang med disse, ikke at gjøre dem deelagtige i Huuslivets Fortroligheder, at betragte dem længe som Fremmede, og først silde, først efter den nøieste og utvetydigste Prøvelse, ansee dem som Venner. En saadan Forsigtighed er fornøden, naar man vil undgaae muelige Ubehageligheder. Og hermed være da disse Linier endte. Den brave Udlænding, hvis Handlinger og Levevei vi kjende, ham kunne de naturligviis ikke ramme, han være iøvrigt fra hvilket Land det være vilDe tvetydige Personer bør Enhver søge at sætte i et klart Lys, og kun om saadanne have vi talt. Dannebo. Strøtanker. Vor at gjøre sig et rigtigt Begreb om visse Ting, siger Chamfort, maa man tage Ordene i modsat Betydning af deres sædvanlige Forstand. Menneskefiende betyder det samme som Menneskeven; slet Franskmand saameget som god Borger, der aabenbarer Misbrug, Philosoph, er enfoldigt Menneske, der meed at to Gange to gjør fire. - Man kunde forøge denne List med mange flere, et Foldt Menneske betyder enten en Falsk og lumsk Person, der veed at skiule sin Ondskab, under sledske Ord, eller et Faarehoved, der med alle Leiligheder lader sig gjække og narre, en gavmild Mand der tegner sig til Alt hvad der kan blive offentligt, der Penge paa Tingere, der kunne udbasune hans Veldædighed, og er gnidsk og paaholden, naar det gielder om i Løndom at redde eller understøtte en virkelig og værdig Ulykkelig; en Hædersmand betyder ofte en Person, der hverken besidder Hæder eller Ære, men som vogter sig vel for, at hans uhæderlige Handlinger ikke blive bekiendte; en fortjent Mand, et Menneske, der udmærker sig ved Vind og Vindprojecter for at gjøre sig fortjent til den Priis, han higer efter, en grundlærd Mand, et i Menneskeskind indbundet levende Lexicon, med Spænder og Hager for, paa det Lærdommen ikke skal krybe ud af det, og som, bedækket med Støv og fuldt af Møl, staaer til Unytte paa een af Statens Hylder, indtil den store Tyran, Døden, gjør den aldeles til Maculatur. Menneskefjende er et i sig selv falsk Begreb. Jntet Dyr er Fiende af andre Dyr, der ere af samme Art, hvorfor skulde Menneskene da være det? Jngen kan desuden undvære Menneskeselskab, og den største af alle Straffe er ensomt Fængsel. Men den, som af Verden erklæres forMenneskefiende, maa nødvendigen engang have været en Menneskeven, thi jo mere han engang elskede Menneskene, desmere maa han hade deres Svaghed, Lumskhed, Falskhed, Forstillelse, Nedrighed og Ondskab, naar Sløret drages bort fra hans Øje, og han seer disse Laster i hele deres Nøgenhed. Et slet Menneske bliver aldrig nogen Menneskefiende, thi det er netop dets Fordeel at vise sig som Menneskeven, for, under Menneskekjerlighedens Maske, desto bedre at besnære og bedrage Andre. Klaffer. Du være hvid, liig Snee, der nys fra Himlen faldt, Ja, i Din Sneehvidhed aldeles uden Mage, Og see, om Klaffer ei, der finder plettet Alt, Vil i Din hvide Hund et Tigerskind opdage!