Aalborg Stiftstidende, 1845-06-18
Den slesvigske Forening feirede den 12te Juni sin anden Fødselsdag. Først afholdtes en Generalforsamling og derpaa en Mindefest for Peter Hjort Lorenzen, hvorved der blev afsunget flere Sange og holdt Mindetaler af Pastor Hertel og Laurids Skau. Om Eftermiddagen afholdtes et Festmaaltid. Pastor Hertel indledte Hs. Maj. Kongens Skaal med et poetisk Foredrag, der blev modtaget med levende bifald og ledsagedes med jublende Hurraraab for Kongen. Derpaa udbragte Krüger fra Beftoft et Leye for Hs. K. H. Kronprindsen, den folkekjære Herre, der intet hellere ønskede end at ophjælpe Borger og Bonde til Selvstændighed og Velvære. Dette Leve istemtes med samme varme Hilsen. For den slesvigske Forening af Prof. Flor. J et klart, stærkt og varmt Foredrag udviklede han Betydningen og Vigtigheden af en saadan Forening. Nu kom det Sølvdrikkehorn frem paa Bordet, som den hensovede Peter Hjort Lorenzen 1843 havde modtaget af erkjendtlige Medborgere i Kongeriget, idet den Afdødes Enke paa Festcommitteens Andragende herom, havde leveret Samme, til Afbenyttelse ved dette Middagsgilde. Fremsat for Laurids Skau blev denne opfordret til, ved Hornet at udbringe Mindeskaalen for den Bortgangne. Dette udførte han ved følgende Ord: De fleste af Dem, mine Venner, vil maaskee kunne erindre nogle Ord af Kammerr. Drewsen, som han brugte i sin Tale paa Skamlingsbanke, dengang han overrakte Lorenzen Drikkehornet. Jdet han hævede Hornet, yttrede han nemlig: Dette Horn skal minde om, naar Lorenzens Been forlængst ere hensmuldrede i Graven, at der engang har været en Mand iblandt os, som havde Mod nok til at tale Dansk og Styrke nok til at vedblive dermed Den værdige Taler tænkte vel mindst paa, at vi saasnart skulde faae Leilighed til at mindes den Hedengangne paa den Maade, som skeet er idag, og ingen af os havde dengang en Ahnelse om, at vi efter saa kort Tid skulde savne den trofasteste Ven i vor Midte. Stort er Savnet; dette føler Jngen meer end jeg, som ved Venskabets hellige Baand var knyttet til ham; lad derfor ogsaa mig for første Gang drikke af Hornet til hans Minde. Mine Venner, Jdet jeg da opfordrer Dem til, med mig at drikke af dette Bæger til Minde om Peter Hjort Lorenzen, den Mand, hvis Savn i vor Vennekreds fylder Hjertet med Veemod, hvis Savn paa vor alvorlige Kampplads er uerstatteligt, saa er det hans faste og redelige Charakteer, hans glimrende Mod, hans ædle Hjerte, hans lyse Aand, hans skarpe Dommekraft, hans store Lyst og Jver, ja hans Trang til at understøtte den Svage mod den Mægtiges Vold, det er disse en Mands stolteste og ædleste Egenskaber, jeg vil minde om hos vor hedengangne Ven - ikke for derved at forstørre vor Sorg, idet vi see grant vort store Tab, men for at fremstille hans Liv og Virksomhed som et lysende Exempel, der vel er værd at følge. Skal vi imidlertid i Gierningen vise, at vi virkelig agte den Hedenfarne, da troer jeg ikke det skeer bedre, end ved at gjøre de Jdeer og Tanker, han saa ofte fremsatte for os, til vore egne, søge at gjøre dem frugtbringende i Livet, og saaledes forebygge, at hans Aand bliver begraven tilligemed hans Støv, men at den stedse maa spores lyslevende iblandt os. Paa denne Maade bliver Mindebægeret tillige til et Løftetsbæger, hvilket ogsaa stemmer overeens med det Horns Betydning, hvoraf jeg nu agter at drikke. At det maa lykkes mig og Enhver, som er enig med mig, paa denne Maade at bevare den for tidlig tabte Vens Aand og Hjerte blandt os, dette er Noget, vi vel kun tør haabe. Men hvad vi ikke blot tør haabe, men hvad vi tør love, og hvad idetmindste jeg for min Person herved lover til Tak for hvad den ædle Bortgangne gjorde og taalte for os Alle, det er, at jeg vil offre al den Kraft, vor Herre har skjænket mig, til i mit offentlige Liv at give Vidnesbyrd om, at om end Danmarks mandigste Mand er kaldet bort, saa er med ham dog ikke al Manddom forsvunden af Slesvig. Drikkehornet vandrede nu efter Oldtidens Skik fra Haand til Haand, idet Enhver, som følte Trang dertil, udtalte et særskilt Løfte. En slesvigsk Geistlig gjorde et saadant omtrent i følgende Ord: "Jeg lover, at jeg som Folkelærer vil stræbe at tydeliggjøre Unge og Gamle, hvorlunde de som Christne ere forpligtede til at afskye al den Hovmod, Selvraadighed og Underfundighed, hvori vore slesvigholsteenske Modstandere saa ofte gjøre sig skyldige, fordi Sligt hører til Diævelens Væsen; men ogsaa paa den anden Side at sneverhjertet Egennytte, feig Frygtsomhed, falsk Fredsommelighed eller egentlig Ligegyldighed for Communens og Fædrelandets Anliggender, fordi ogsaa det hører til Diævelens Væsen; at vi endelig Alle, i hvilken Virkekreds vi end bevæge os, og hvor ringe vi endog maae ansee vor Dygtighed, bør ved hjertelig Deeltagelse, ved Tale og Jdræt gjøre Vort til at betrygge og fremme vort Fædrelands Vel, fordi vi kun saaledes kunne agtes troe over det Lidet og værdige til at sætte os over Mere.