Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1846-02-14
Efterat vi i nærværende Blads Nr. 15 igjennem nogle faa velmeente Linier have henvendt os til Haandværkstanden i Nykjøbing, i Anledning af den ophørte Søndagsskole, har en Haandværker, troet det gavnligt at træde op imod os. Uagtet vi ikke kunne indrømme hans Artikel, i og for sig betragtet, nogen synderlig berettigelse, eftersom den ikke kan bestaae selv for den simpleste Kritik, skulle vi dog, da vi med Glæde anerkjende endog den svageste Stræben efter at blive deelagliggjort i et høiere Samfundsliv, villigen tjene ham med nogle Modbemærkninger, der maaskee dog kunde bidrage til at overtyde ham om, at vi ikke have havt Uret i hvad vi tillode os at paastaae. Hvad nu først angaaer det Motto, Indsenderen har betient sig af, da kunne vi ikke øine en eneste gyldig Grund for ham til at ville have en i sig selv saa skjøn og sand Sætning anvendt paa vore bemærkninger. Vi have maaskee med noget Eftertryk stræbt at stille Sagen i det rette Lys, men vi have været saa langt fra at ville fordømme, nogen Sjæl at det endog netop var en naturlig Medfølelse for Næsten, der bragte os til, under en lidet forandret Form, at udtale den samme Tanke, som i den senere Tid har været den fremherskende hos Bestyrelsen for Skolen. Dette kan ikke være undgaaet den fordomsfrie Læsers Opmærksomhed, og vi skulle endnu tydeligere overbevise herom, ved nedenfor at anføre Bestyrelsens egne Ord, saa at den ærede Haandværker, vil komme til at indsee, at han bliver slaaet paa Munden af selve Bestyrelsen, blandt hvis Medlemmer ogsaa Hr. Pastor Schierning tælles. Naar iøvrigt den anonyme Haandværker, vil benytte et Motto, da ville vi raade ham til først at betænke, om det passer nøie til hans Æmne og Beviisførelse, thi i modsat Fald gjør det, som i nærværende Tilfælde, kun en latterlig Virkning. Vor Modstander haaber, at vore Ord ikke have truffet ret Mange. Vi nære et modsat Haab, thi ellers havde denne Sag virkelig ikke vakt en saa dyb Bekymring hos os, ja vi kunne ikke nægte, at vi endog er noget tilbøielige til i Haandværkerens Inserat at see et Beviis for, at vore bemærkninger ikke have været uden heldig Indflydelse med Hensyn paa hans egen Person. Han søger dernæst at belære os ved Hjælp af sin overordentlige Erfaring. Vi takke ham for hans smukke Bestræbelse; det gjør os imidlertid ondt, at vi ikke have kunne høste noget Udbytte af hans zirligt fremsatte, men, desto værre, tomme Grunde. Vi ville erindre ham om, at det er et jammerligt Argument, at Lærlingerne ikke skulde have Lyst til at freqventere Skolen. Vare Lærlingerne ikke saa modne i Forstand, at de selv kunde indsee deres eget Gavn, saa var det jo dog deres Formynderes hellige Pligt, at virke med al deres moralske Magt paa det unge Sind og derved bringe den Unge til at søge Underviisningen, men at vor Modpart muligen ikke besidder megen moralsk Kraft, fristes man rigtignok af hans egne Ord til at antage. Hans Yttring om, at Lærlingerne nok kunne længes efter Hvile efterat have arbeidet i 6 eller 6 1/2 Dag, ere vi naturlig viis villige til at bifalde. Vi ville endog tillade os at bringe ham og Andre følgende meget hensigtsmæssige og liberale Bestemmelse i den nye Helligdagsanordning i Erindring. Det hedder nemlig i dennes § 4. Haandværkere, Fabrikanter og alle Næringsdrivende maae ikke æske Arbeide af deres Svende eller Arbeidere, hvorved disse forhindres fra om Søn- og Helligdagene at besøge Gudstjenesten, og skal enhver Overeenskomst, som udtrykkelig maatte indgaaes om Arbeide paa disse Dage, være uden forbindende Kraft." Naar vor Modstander og hans Standfæller søge at gjøre sig nøie fortrolige med den Aand, der der udtaler sig, da ville de komme til den Erkjendelse, at der skal være Tid til Arbeide og Tid til Hvile, og at "Søndagsskolen, netop paa en behagelig og nyttig Maade skulde sysselsætte Lærlingerne blot et Par Timer af deres Hviledag.