Viborger Samler, 1779-12-20
(Slutningen af Nr. 50) Corgieves har Lovgiveren ikke sat dette meget betydende Ord i Titelen af Capitelet, der handler om disse Gienstande, og jeg for min Part troer, at det mange uafgjorte Ting, som en urigtig Sindsbevægelse eller ulovlig Hensigt kan opfinde, og Klygter vedligeholde, er i Stand til at afgiøre, naar denne Regel visselig og upartisk anvendes. Jeg har ogsaa den visse Formodning, meere kan det ei ud Aag. gives gives for; saa uvisse ere de menneskelige Ting) at en Kiendelse, naar den fornødigedes, affattet efter forhen anviiste Grunde, af Overdommere ikke skulle underkiendes. - Lovgiveren har sigtet til Vederlag. Den afdøde Præst, da han efter den forhen afdøde blev Eftermand, maatte lade Enken, der var i Kaldet, eller dem, der betræde hendes Sted, de og de Rettigheder, og med visse andre Rettigheder lade sig nøie. Nu er det jo dette, som Lovgiveren vil, at just de selvsamme Fordeele, som hans Formands nærmeste Paarørende da nøde, de skulle nu, naar han ved Døden er afgaaet, igien tilfalde hans næste Arvinger. Man undersøge da, hvad den afdøde Præst har nydt eller mistet i Naadsens Aaret, og derefter slutte. Dersom det end ikke skulle være Ret overalt, saa bliver det dog vist Ret i dette Tilfælde. Der er de, der sige, ja skrive. Hvorfor have de da værende ikke paatalt deres Ret, og hvorfor, lad være vores afdøde Mand, Fader a. ei har mistet det eller det Stykke, skulle vi miste det, som vi meene at kunne paastaae at nyde? – Men er der, om det endog kunde forsvares og drives igjennem, (man maa bestandig have Øie paa de foregaaende Sætninger, nogen Ret eller billighed udi, Det, som man uretmæssigviis har faaet fra sin Formands Enke eller Arvinger, bliver man jo dem skyldig: og jeg seer ikke, at noget kunde hindre dem, naar ei saa mangfoldige Omstændigheder gjorde det, at paatrænge Giengieldelse. Paa denne Grund kan ogsaa en Successor, naar han veed, at han ei har med Rabulister og Lovtrækkere at giøre, i et tvivlsomt Tilfælde, der ikke paa fornævnte Maade lod sig afgiøre, i eet og andet gjerne eftergive, under det Forbehold. Hos behold NB. at det lovlig bliver beskrevet; thi hvad han da mister, indhente hans Arvinger: og man skulle ikke frygte, at der siden skulle komme enten saa uforstandige eller saa partiske Folk, at de skulle kaste disse billigheds og Lovligheds Grunde overende. Enhver Retsindig kan skiønne paa, at, ligesaa lidet som der overhoved findes noget arbittrait eller vilforlig i vore Love, uden hvor Tingenes Natur udfordrer det, f. Ex. at en Stevning skal forkyndes ottende Dag for Rettergangs Dagen: ligesaa lidet har den lovgivende Magt, i at bestemme de Ting, som mellem en ved Døden eller paa andre Maader afgaaende Præstes Arvinger og den Fratrædendes Efterfølger kunde blive at afhandle, sigtet til andet end til det, som med Ret og Skiel overeensstemmer: og saa staae jo disse to Ting i en smuk Harmonie med hinanden, at faae Vederlag for det forlorne, og igjen at faae det, man mister. Begierlighed eller Ondskab maa ikke være Dommer. Der kunne være adskillige Aarsager, hvorfor en PræsteEnke eller andre kunne see skievt til Eftermanden, og ligesaa, hvorfor denne kan enten opbringes, eller, det meeste mueligt er, søge at indknibe. Men enhver faaer være fornøiet med sin Skjebne, og kan ikke faae Ret til at overtræde Ret. Paa denne Maade synes det mig sikkerst at gaae frem i opkomne Tvistigheder i Mindelighed, som altid er smukkest, naar skee kan, at bilægge, eller og, naar ei anderledes kan være, at paakiende. Desuden troer jeg ikke, at Praxis, det er almindelig eller dog meget almindelig Skik og Brug i de Ting, som ei klarlig i Loven ere afgjorte, saa lettelig kan prages eller tilsidesættes. Den er baade en Fordom af det gode Slags, naar den angaaer ubestemte stemte Poster, og den har tillige meget for sig til den i tvivlsomme Tilfælde at følge. Praxis er meget gammel, og har fra Begyndelsen af havt en Grund at bygges paa. Det er ganske formodentligt, at vore Forfædre, der ei vare Daarer frem for os, i sær i det, der angaaer Menneskenes Rettigheder, hvori gemeenlig ere klare Regler, efter Grunde have handler, ja maaskee den gang havt saadanne Oplysninger eller Ordrer, som vi nu mangle. Naar nu denne Praxis er gaaet fra Mand til Mand, og intet uretmæssigt indeholder, bør den vist handthæves; thi om den end ei fra Begyndelsen, hvilket jeg endog vil sætte, uden at tilstaae det, skulle have været den rigtigste, saa bliver og er den dog rigtig, naar Ordenen bestandig følges, og Retten bliver for den eene som for den anden; men derimod, naar denne Praxis ophæves, maa der endelig imod nogen være skeet en Fornærmelse deri, at det er dem frataget, som ikke burde skee. Partiskhed maa, som jeg har erindret, ingen bestyre. Man maa ei saa ville hielpe en Enke, at det skeer paa Eftermandens Regning, uden hvori det med hans Villie og Samtykke kan skee, hvilket igien er noget langt andet, og man maa ikke saa føie og understytte en Successor, at en Enke eller anden skulle fornærmes og derover sukke. Ret, Billighed og Samvittighed maa være Vedkommendes Leedere, og langt fra at opirre Gemytterne, eller optænke spidsfindige Klygter, hvilke begge Deele ofte meget let kunne lade sig giøre, maa man langt heller søge ved gode Mellemhandlinger at vedligeholde eller tilveiebringe god Forstaaelse imellem begge Parter, hvilke ei allene for den nærværende men og for den tilkommende Tiid ofte kunne, og det det til uden deres mærkelige Skade, være hinanden til Hielp og Tieneste. Jeg kan ikke skiønne, at en Eftermand sig nogen Deel i en Præstegaards Tøiring eller Græsgang kan tilegne. Det Argument, som bruges og tages deraf, at ham er tillagt sin Anpart af Hoe, men NB. som bare Græs betragtet, der afædes om Sommeren, thi i Vangene, som efter Siellands Jndretning ere nævnede, kommer ikke Creature, førend Græs og maaskee Kornet er indavlet; dette Argument, siger jeg, kan selv vendes imod den det brugende; thi da udelukkes jo tydelig nok den øvrige Græsning, og altsaa kan Eftermanden sig dertil ingen Ret anmasse. Desuden er der, i mine Tanker, ingen Grund, hvorfor Successor skulle have noget af den egentlige Græsning, men Grunde nok, hvorfor Enken eller Arvinger skulle eie den. Eftermanden betragtes kun som en eenlig Person, hvis andre Omstændigheder ere Stervboen uvedkommende: man udelutter ikke billighed og Skionsomhed i slige Tilfælde, men disse kunne ikke tiltvinges. Det er paalagt Enken eller Arvingerne at ernære og befordre Successor i fornødne Embeds=Forretninger, og tillige besorgehans Andeel af Avlingen forsvarlig dreven. Præstegaardens Avling maa derfor være fuld Drift, naar man samler alle foregaaende Poster, og hvad dertil udfordres, hvilket uden den fulde Græsning ikke kan erholdes; hvilket ogsaa rigtig nok derunder at det heeder, Enken skal beholde Præstegaarden er heelt Aar omkring, indbefattes, da, foruden det forhen anførte mange andre Ting forefalde, der udkræve, at det, der hører til Øiemærket at erholde, nemlig Tieneste=Folk, Haandverks=Folk, Heste, Kiør, Kiør o. s. v., maa være i dens Eie, der skal underholde alt dette. - Dog forstaaer det sig ogsaa, at, hvor Høet ved en Præstegaard af Baarer eller Agre, som udligge til Græs enten fornemmelig eller til deels skal samles, en Enke ikke maa have Raadighed til deraf saa meget, som hun behager, at lade afæde, eller i Græs til sin Fordeel, som i nogle Egne kunde blive meget betydelig, fortære. Det ville blive en Eftermand, der skal have noget i Forraad for den tilkommende Tiid, hvorpaa hans Velfærd beroer, foruden at det er uretmæssigt og ulovligt, til megen Skade. Den Dag, Naadsens Aaret slipper, skal han selv antage og besørge alting, og derfor har Lovgiveren ligesaavel sogret for ham som for Enken. Hvor ingen betydelige Baarer ere, lader Tingen sig let afgiøre, men hvor de ere, bliver det vanskeligere, allerhelst der ei altid tilhører et bestemt Antal, og visse indfaldende Omstændigheder, som med Tørke, usolgte Crearure o. s. v., deri kan giøre Forandring. novendig. Men, naar Skik og Brug ved en Præstegaard, der lettelig kan erfares, tages i Betragtning, udfindes nok det rigtige, skulle der findes Omstændigheder, som tvang til at udlægge meer end sædvanligt til Græsning, maatte det efter billighed paa begge Sider afhandles. Derimod skiønner jeg ikke, at det kan være Ret eller tillades, at en Enke eller Arvinger maa bortsælge Præstegaardens Afgrøde i Straae og Græs fra Præstegaarden. Hvordan har Formanden, Enkens afdøde Mand, Børns Fader, eller andres næste Paarørende, fundet det for sig, Harman for ham afhændet (det forbenævnte fra Præstegaarden, Skulle det være saa, og det beviisligt maatte.