Jyllandsposten, 1839-02-11
(Jndsendt.) Det var særdeles vakkert gjort af den gamle Landsbypræst, at han sørgede for sin Stands Ære og Anseelse, ved at ophøie Provstemagten. Besynderligt, at ingen verdslig Mand har kunne faae i Sinde at pukke paa den gamle Landsbypræst og paa hans forroste Provste magt, ved at fremhæve den verdslige Magt, der dog vist i flere Henseender overgaaer den geistlige. Enhver Green af den verdslige Magt ufortalt, er der een i Besynderlighed, hvis Magt er overvættes stor: Amtsforvaltermagten. Længe ventede jeg, længe endog førend Provstemagten blev saa høit opløftet, at Nogen skulde lade see et Par Ord fra sig til Ære for hiin Magt, men Jngen var saa betænksom eller skjønsom. Altsaa nogle faa Linier fra min Haand til dette værdige Øiemed. Dog maa jeg først erklære, at hvad jeg har at regalere Publicum med, er kun, hvad jeg troer, og ei, hvad jeg veed, da jeg ikke selv har seet Prøver paa Amtsforvaltermagtens Storhed. Men min Troer en stærk Tro og grændser meget nær til Viden, da flere Venner, paa hvis Ord jeg tør stole, have meddeelt mig Prøver, hentede af deres egen Erfaring. Jfølge denne Meddelelse behøver en Amtsforvalter t. Ex. aldrig til nogen bestemt Tid at være paa sit Contoir, ikke engang i sin Bopæl, og om han endog er der, behøver han ei at give Audients. Søger man denne om Formiddagen, saa er Hs. Velb. ude og gjør Visiter, og man tilsiges at møde Kl. 12. Kommer man lidt overSlaget, saa sidder Hs. Velb. ved Middagsbordet, og man kan enten komme igjen, eller sidde paa Bænken udenfor Contoirdøren saa længe, indtil Taffelet er endt. Gaaer man bort, og ei er paa Pletten igjen paa bestemt Minut, saa sover Hs. Velb. sin Middagssøvn, eller gjør sig en Ridetour, og man kan atter komme igjen. Har man nu ikke meere Tid eller Taalmodighed for den Dag til denne Kommen igjen, saa fornyer man Forsøget den følgende Dag, eller een af de følgende, og beqvemmer sig, ifald man er fra Landet, til at gjøre nok en Reise til Staden. Og det er ikke blot den saakaldte gemeene Mand, der saaledes maa bøie sig under Magten, ogsaa Folk af Stand, Folk der kunne meere end skrive og regne, og som, hvad det Jntellectuelle angaaer, staae ovenfor Hs. Velb., maae underkaste sig den, ifald de ei ville eller kunne byde den Trods og indlade sig i en mislig Ordkamp. Endog Embedsmænd til Ex. Landsbypræster - som jo rigtignok ingen Rang have, og heller ikke have saamange Penge, enten offentlige eller private, at commandere over, som Hs. Velb., og følgelig staae ligesaa dybt nedenfor ham, som den Ringeste i deres Menighed staaer nedenfor dem, men som dog alligevel ere kongelige Embedsmænd endog disse maae respectere Amtsforvaltermagten, og ydmyge sig dybere, end den Fattige behøver at ydmyge sig for Præsten, naar han kommer for at modtage sin Pengeunderstøttelse. - Men - spørger min Læser maaskee - hvorledes skal jeg forstaae dette, som synes mig underligt? Amtsforvalteren har jo en Fuldmægtig, som i hans Fraværelse kan besørge hans Forretninger; skulde han da vel have nødig at staae paa Pinde for Nogen, Skulde han da vel ikke have Lov til at spise og sove, til at gjøre Visiter, Spadseretoure og Ridetoure, ja endog til at reise 100 Mile bort, saa længe, saa meget og saa ofte, som det lyster ham, – Jo vist har han paa Contoiret en Mand, som maaskee bærer Navn af Fuldmægtig, men, som vel at mærke, ingen Fuldmagt har, naar det kommer an paa at udbetale Penge eller give Qvittering for modtagne Penge. Amtsforvaltermagten er saaledes uindskrænket og udeelt, og Magthaveren kan, ifald han har lært saameget Latin, sige med Hensyn paa sig selv. Stat pro ratione poluntes, pro lege facultes. Jeg mener altsaa nok, at Amtsforvaltermagten, og verdslig Magt, kan maale sig med Provstemagten, og geistlig Magt. Veed ellers Nogen at sige noget mere til Amtsforvaltermagtens Ære, da skal det inderlig glæde Høisammes oprigtige Beundrer." Bemærkninger angaaende Dagvognsbefordringen.