Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1806-03-22
Som en Yngling paa en og tyve Aar kom han i Aaret 1757 til Kjøbenhavn. Lykkelige Omstændigheder bidroge her til at udvikle en Pode, som Naturen havde bestemt til at bære de skjønneste Frugter. Det var Lægevidenskadens Morgenrøde, som den Gang begyndte at lade sig see over Dannemarks Horizont. Frederiks Hospital, Frederik den Femtes uforgiængelige Mindemærke, og Lægevidenskabens Planteskole i vort Fædreneland, var netop den Gang fuldendt og bestemt til at indvies. Den uforglemmelige Wohlert tog sig af den unge Tode, lod ham, under Veiledning, besøge endeel af sine Syge, overdrog ham at ordne sin udvalgte Bogsamling, hvorved han gav ham Leilighed til at blive bekjendt med de bedste Forfattere, lod ham forelæse sig Bøger om Aftenen, gjorde sine Anmærkninger derover, og besvarede enhver Jndvending med ligesaa megen Blidhed som Grundighed. – Saaledes var Wohlert hans Lærer og Veileder. Hver Gang at vi derfor takke Forsynet for, at det skienkede os en Tode, bør vi heller ikke glemme, at takke den Mand, der opdagede den skjulte Ædelsteen og gav dens matte Ydreside den første Glands. Midt under disse alvorlige Studeringer, yttrede Todes medfødte Lyst til de skjønne Videnskaber sig. Hygaa og Apollo syntes at kap ves her om en udkaaret Yndling. Saa ofte han kunde, søgte han at liste sig hen i Skuespilhuset, og de Skrivter i de skjønne Videnskader saavelsom andre Morskabsbøger, han fandt i det Wohleriske Bibliothek eller fik laante i Byen, søgte han at føre sig til Nytte. Wohlert vidste det, men lod sig ikke mærke dermed. Han var for ædel til at ville paalægge Ynglingens Tilbøielighed noget Baand. Han indsaae hvor nødvendigt det er for den tilkommende practiske Læge, at forædle sit Foredrag, sin Væsen og sin hele Caracteer ved de skjønne Videnskabers Dyrkelse. Han følte, at en Læge, der ikke veed at tale om andet end sin Videnskab, ligner en Silkeorm, der ligger levende begraven i hans egen Konst. Hvad et Genie, som Tode, under saa gunstige Omstændigheder og en saa ædeltænkende, oplyst og kundskabsrig Mands Veiledning kunde blive, det har Erfaringen lært os. Efter at han havde været i sex Aar hos Wohlert, blev han Reisechirurg ved Hoffet. Allerede nogle Sommere i Forveien havde han af og løst sin Formand, naar Kongen gjorde Reiser, til Jægerspriis, og han var derfor den eneste Læge paa Fredensborg. Her ledte Fædrenelandets gode Genius ham atter ind i en Kreds, hvor hans Aand fandt ny Næring. Naturen havde skienket have en Fædrene gre, som holdt han hundredefold Fadesløs for det Metal, som saa mange Mennesker ansee for Lykke. Hans vittige og muntre Lune, hans altid glade Sind, som end ikke i en sølvaraa Alder og under Skjebnens haardeste Stød aldeles forlod ham; hans gjennemtrængende Forstand, hans egennyttige og fordomsfri Tænkemaade, vare Egenskaber, der maatte forskaffe ham alle gode Menneskers Agtelse og Kjerlighed. Paa Kongens Sommersæde Fredensborg, blev har bekjendt med Mænd, der baade havde Lyst og Evne til at række han en understøttende Haand, efterat han havde forladt sin gamle Lærers og Beskytters Huus. J Livlægerne Berger og Piper, Bischirurgns Bruun og Hofmediens Clausen fandt han sande Velyndere. Det var for Børger, der paa høiere Steder talde for ham; der gjorde Frederik den Femte opmærksom paa, hvad man kunde vente sig af et Træk der afterede som Pode har faa skjønne Blomster Frederik, som fandt sin største Glæde i at see glade Mennesker, bevilgede ogsaa den altid glade Lode strax Reisestepender. Ved Hoffet talde Mair meget om den vittige unge Læge, Kongen fandt Fornøielse i at føre fortælle om ham: hver Gang, at nogen Soldat var kommen til Skade ved Arbeidet i Fredensborg Hauge, sendte han ham til Tode, og lod ham vide, at han skulde gjøre sine Sager godt, da han nok kulde belønne hans Flid. Mige Saaledes agter og elsket af sine Foresatte og Ligemænd nød Tode her paa det paradisiske Fredensborg det lykkeligste Liv. Som en og Aars Olding har han endnu selv skildret os denne lykkelige Periode med en Pensel, der synes at være dyppet i Ungdommens Jldfarver. Men hans rolige, høisomme og glade Liv i dette jordiske Elysiun havde næsten draget ham bort fra hans store Bestemmelse. Han fandt i sin snevre Kreds ikke andet end Venner, og enhver, fra Kongens første Minister indtil Bonden, gjorde sig en Glæde af at tjene ham. Maalet for hans Ønsker strakte sig ikke vidt. Han havde Udsigt til, engang at blive Chirurgus i Esbønderup, Frederiksborg eller Hirschholm, og mere attraaede han heller ikke. Men den fortjente Berger indsaae, at en saadan Aand ikke var skabt til at leve og døe som Landsbychirurg; han tilskyndte ham til at gaae det store Maal, Naturen havde bestemt for ham, med raskere Skridt i Møde, han opmuntrede ham paa det kraftigste til at gjøre en Udenlandsreise, og vor Tode var alt for retsindig til, ikke at agte paa Venskabets og Erfarenhedens Vink og Raad. (Fortsættes) Findere og udenlandske Efterretninger.