Københavns Adresseavis, 1771-11-22
Det i Addr. Cont. Efterretninger No. 189 fremsadte tredie Spørsmaal besvarer sig selv ved Placaten af 24 September 1753, som findes iblandt den trykte Samling af Forordninger for samme Aar; men i Anledning heraf spørges, om detikke er roelige Tilskuere af Spectalet, som have uroelige Naboer, hvilke ved Piben, Trampen a. søge at forstyrre Skuespillet, tilladt, med Magt at holde Styr paa, eller bortskaffe disse Hadere af den almindelige Rolighed, og derved tilveyebringe den Roe og Stilhed, som et Skuespil udfordrer. Ved denne forlangte Besvarelse tilfredsstilles et Sælskab hvis Forhold er til Sælskabet i Addr. Cont. No. 189. som 200 til 10. Mig er ingen Kongelig Forordning bekiendt, at man ikke tør give sin Mishag over et slet Stykke tilkiende ved Piben, og Trampen saavel, som ved mundtlige og skriftlige Ord. Jeg veed nok at Omstændighederne eengang foranledigede en Jndskrenkelse i denne Parterrets Friehed, men disse Omstændigheder ere ey meere, og tilmed saa var det Personer det gialdt om den Gang, og ikke Skuespil. Her derimod spørges: om et slet Theaterstykke maae udvides, da en naadig Monark, har tilladt os med Friehed offentligen at skrive, hvad sandt er, saa seer man ikke, hvi denne Frihed ikke lige saa fuldt skulde trække sig til Skuepladsen. Fleer ere maaskee Tragedier Komedier og Farcer meere hellige, end Statens, Politike og Land Oekonomiens Jndretning, Var det ikke forargeligt at sige: Regieringen har befalet, vi skal finde et slet Skuespil got og give Penge til. Har jeg Ret og Lov til at laste den Bog, som jeg læser, enten jeg nu har kiøbt den eller ey, og har jeg Ret og Løvtil at lade mig Meening derom ofrinitatiofentligen trykke, saa bør jeg og have Ret og Lov der hvor jeg betaler min Entree, at tilkiendegive min Mishag, naar man stædet for den anstændige Tidsfordriv jeg søgte, giver mig noget kiedsommeligt, smageløst Tøy at see og høre. Lad for Resten Frankerig og Engeland afsige Dommen i denne Sag, som (tillod Rummet det) letteligen kunde videre. udføres og med Beviser afgiøres, iblant andre ved At spørge, om de Danske tør udpibe et Skuespil, som fortiener at udpibes, det er at sige, et elendigt og dumt Skuespil, er det samme som at spørge, om de lever udi en Slavisk Tvang, som hverken, Gud skee Tak, hos os eller hos nogen af de slebne Nationer har Sted. At give sin offentlige enten Fornøyelse eller Misfornøyelse tilkiende ved et Skuespil, er saa ringe og saa naturlig en Brug af den menneskelige Frihed, at den aldrig, uden stor Misbrug, bør, ja endogsaa neppe kan indskrænkes. Allermindst har saa unaturlig og haard en Tvang Sted hos et FolkeSlags, som bestandig har givet de tydeligste Prøver paa Mildhed, Fromhed og Føyelighed, allermindst har den Sted i en Tidspunkt, da Nationen under en mild Regiering nyder daglig de største Prøver paa, at dem i en anstændig Frihed ikke giver nogen Nation efter i Verden. Stuespillene vel indretted har en stor Jndflydelse i en Nations moralske Karakteer. Lasternes Afskyelighed, og Dydens Jndprentelse bør stedse være deres sande Øyemeed, og ligesom Siælen i dem, endogsaa de, som synes allene at anstilles til Fornøyelse, bør have noget af en and SædeLære til Hensigt. Det er billigt, siger en vis Forfatter, at Fornøyelser betaler Skat til den offentlige Nytte . . .