Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-04-07
Hvad der imidlertid er foregaaet, vilde Octavio meget bedre kunne fortælle end jeg. Jeg har ofte hørt det af hans Mund; han har til fortalt mig, at efter det Optrin ved Kirkedøren, havde han havt i Sinde at skiule sig i en øde Egn paa de Apenninske Bjerge, og der at ende sit usle Liv. Men den Tilstand, i hvilken han forlod mig, Rygtet om min Sygdom, som snart havde udbredt sig, holdt ham tilbage i Florentz. De kunne forestille sig hans Smerte, da han fik Efterretning om min Død. Henreven af sin Fortvivlelse, forfulgt af de Bebreidelser at have været min Morder, fattede han den Beslutning at stige ned i min Grav, og myrde sig paa min Kiste. Endnu samme Aften jeg var bleven begraven, opsøger han Sacristanen til Hovedkirken, vinder ham ved en Sum Penge, og begge forføje sig ved Midnatstid med en Blændlygte i Kirken, løfte Gravstenen af og stige ned. Saasnart Octavio seer min Kiste kaster han sig over den, river Laaget af, løfter mit Slør op, trykker sin Mund paa mine blege Læber, og haaber saaledes af Smerte at ende sit Liv, uden først at behøve at lægge voldsom Haand paa sig. Men, og Kjærligheds Under, utroligt for alle de Ulykkelige, som aldrig have elsket, Min Elsktes Siel bragte min tilbage; et Suk steg af mit Bryst, imedens han med den heftigste Fyrighed trykkede sine Læber til min Mund. Octavio, ude af sig selv ved denne Opdagelse, giver et Skrig, tager mig i sine Arme, løfter mig af Kisten, trykker mig til sit Bryst, opvarmer mig ved sit Hjerte; jeg lever op igjen. En lille Bevægelse, jeg gjorde, giver den glædedrukne Octaviofuld Vished, han bærer mig op, kommer til Kirkedøren, hans Ledsager maa aabne den for ham; og nu flyver han med sit Bytte hjem til sin Fader. Jeg bliver bragt til Sengs og pleiet med al mulig Omhue. Endelig slaaer jeg Øinene op, mit første Blik viser mig Octavio og hans Fader i Selskab med en Læge. Denne borger for mit Liv. Hvad jeg følede er over al Beskrivelse. Det forekom mig som jeg vaagnede af en lang Drøm. Jeg følede mig oplivet igjen, jeg kjendte min Octavio; tale kunde jeg ikke med ham, men jeg nød den Henrykkelse at see ham; jeg tænkte intet; jeg var vel, og dog vidste jeg ikke engang med Vished, om jeg virkelig levede igjen. Tre Nætter og Dage forløb, førend jeg kom til mig selv. Den Slummer, som jeg imidlertid, uden at mærke det, faldt i den Næring, som uden mit Vidende blev givet mig, bragte mig efterhaanden til mine Sandser. Min Hukommelse kom igien; jeg erindrede mig min Moder og det Sted, hvor jeg havde seet min Elskte. Her standsede mine Tankers Løb, men jeg fornam hvad man fortalte mig, og vidste, at jeg nu befandt mig hos Octavio, saae, at det var ham, som trykkede min Haand, og min Kiærlighed, der havde fulgt mig i Graven, fornyede med hvert Øjeblik den udslettede forgangne Tid. Efter kort Tid var jeg i Stand til at høre og forstaae, hvad Octavio sagde mig. Af hans Mund erfarede jeg alt hvad der var foregaaet med mig. Nu fremstillede sig for min Sjæl Tanken om hans Ubestandighed, hans Formæling i Wien. Saasnart jeg kun formaaede at frembringe nogle sammenhængende Ord, talede jeg med ham om hans Giftermaal med General Lau dons Niece. Octavio troede jeg fantaserede, Laudon havde ingen Niece. Octavio var kommen lige fra Armeen, uden at have været i Wien. Han var ikke Oberst. Urolig over at mine Breve paa to Maaneder vare udeblevne, havde han paa sin instændigste Begjæring erholdt Tilladelse, havde Dag og Nat redet som Koureer, og havde en Recommendationsskrivelse fra Landon til Storhertugen hos sig. Han steg just af Hesten, da jeg blev ført til Vielsen, og fulgte mig til Alteret. Henreven af Smerte og Fortvivlelse, besluttede han, i det mindste at foreholde mig min Meeneed. (Sluttes i næste Nr.)