Viborger Samler, 1774-05-09
Da nu disse, saavelsom de øvrige Rettens Betiente, finde deres Næring ved dette Arbeide, saa er det dem mere om at giøre, at bringe Processerne i Langdrag end til Ende. Mange tusende Mennesker tabe derved deres Roe, deres Næring og Formue, ja ofte, formedelst den immer vedvarende Fortræd, endog baade Sundhed og Liv; Thi Mennesket har engang for alle fundet for got, at det, skiønt ofte tilbøieligt nok til at tilføie andre Uret, dog ikke kan taale det af andre. Klager over det fordervede Justice=Væsen ere derfor almindelige. De Fattige fortrængtes, og ved Ret Retterne Nødlidendes Sukke, trænge gjennem Skyerne for den Almægtiges Domstoel, og drage intet uden Forbandelse og Straf over Landene. Thi Gud, som er Retfærdigheden selv, kan ei lade Uretfærdighed ustraffet. Det er derfor endnu bestandig Spørsmaal: Hvorledes saa stort et Onde kunde gaaes i Møde, og dets videre Fremgang ved tienlige Raad forebygges, En Deel kloge og lærde Mænd have allerede, skiønt forgieves, derover lagt deres Meninger for Dagen. De, som have med Rettergangen at bestille, ville intet høre derom. Skulde de forgieves have lært alt det skiønne Latin, og give sig til et andet Haandværk Dette kan ei formodes om den: Vilde andre blande sig derudi, hedder det: De forstaae ikke den Ting. Den kiere Øvrighed har og desuden nok at bestille; deslige Forandringer foraarsage megen Møie. Man lader det heller blive ved det gamle, og giør nye Love. En Aarsag, hvorfor de Forslage, vi hidindtil derom have seet, have frugtet saa lidet, er og denne: De have været alt for kunstlede og for langt fra Naturens Simpelhed; i det man da vil hæve de gamle Vanskeligheder, yttre sig saa mange nye, at man hellere lader Hænderne reent synke. Ja, man har billig Afskye for et stort Arbeide, som ei medfører anden Nytte, end at omvexle et Onde mod et andet. Det forste og beste Raad, den fornuftige Natur herudi giver os, er, med eet at afskaffe de mangfoldige Love, ProkuProkuratorer og Formaliteter. Dette er meget naturligt, vil mangen en sige; Man skulde ikke lette lig formode det af en Lærd, som har hørt læse over de Keiserlige Jnstitutioner og Pandecter. Hvorledes Det uforlignelige Corpus juris civilis romani, det af saa mange oplyste Paver og Cardinaler sammensmiddede Jus canonicum; Alle de gamle Glossato res og Jnterpretes; saa mange lærde Consilia, Re sponsa, decisiones, Statuta Particularia, tilligemed den utallige Mængde Practicanter og andre Juridiske Skrifter, dem skulde man afskaffe? Ja, ikke aleene dem, men endog den hele Sværm af Juristerne selv, med samt alle deres Formaliteter, Fataliteter og Lommetømmende Rets=Ordener, a. Dette er haardt. talt, vil mangen een sige. Hvo kan fordrage saadan Haardhed, Det er sandt, det er haardt, men dog langt fra ei saa haardt, som Tingen selv, der skulde afskaffes; thi det er visselig afsindigt, at paabyrde os saadanne Love og Anordninger, som ere givne ganske andre Folk, ved ganske andre Omstændigheder og Forfatninger, for meer end tusinde Aar siden, og derfor passe sig lige saa lidet til os, som Keiser Justiniani Sokker. Nogle Rets=Ordener ere (det maa klinge saa haardt, det vil ikke meget bedre end privilegerede Plyndringer. Den som fra Grunden vil borttage et Onde, maa udrydde Rødderne med; thi disse ville ellers altid voxe op igien, og forplante sig videre. Lade vi nu noget af de Romerske, borgerlige og geistlige Love blive tilbage, saa beholder Roden derved Kraft, til bestandig at gjøre nye Skud. Man bliver ved den skadelige Vane, at beraabe sig paa denne eller hiin Lov; Vederparten finder derimod let en anden, som modsiger denne, og vender Sagen til hans Fordeel. Man strider altsaa over disse saa forskiellige Loves egentlige Mening, og bringes derved fra Hoved=Spørsmaalet, til allehaande andre Ting. Prokuratorens Duelighed finder bestandig endnu noget at erindre, snart har Mevius, snart Cæpolla, lært dette; hundrede saadanne Opdagelser blive imidlertid blandede i med. Forfatteren søger dermed at tiene sin Part, og endnu langt mere sig selv; thi det forlænger Processen, og følgelig forstørrer hans Jndkomster. Anmærkningerne, Forklaringerne og Hentydningerne faae ingen Ende. Dommeren forvildes derved ganske, og veed tilsidst neppe, hvorom Qvæstio egentlig er. Acterne voxe til saa store Hobe, at Referenten, naar de bringes ham, for deraf at uddrage det Fornødne, forskrækkes. Mange Parter gaae herover i Armod, og opleve ikke Enden af deres Proces. (Mere følger.)(Af Mangel paa Rum er dette ei før blevet indført.)