Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1830-12-28
Jndenlandsk. Af Justitssagen imod den for Mordbrand dømte Frederik Hansen af Averste, meddeler Collegialtiden, den den omstændelige Beretning, der først næste Gang kan ventes sluttet. Som man deraf seet, var Motivet til Misgierningen egentlig Haab om at komme ud af sin forgieldede Tilstand, da han havde assureret sine Effecter for mere end de virkelig vare værd, og ved at antænde Naboens Gaard ventede, at hans eget Fæstested tillige skulde af brænde, da Vinden har ligge paa det, hvilket dog ikke skete. Et senere Forsøg paa at afbrænde sin egen Gaard, mislykkedes ogsaa Desforuden har han Nag til Naboen, hvilket reiste sig fra et Slagsmaal, som Tiltalte aldrig har kunnet glemt me, ligesom han og badede Stedets Sognepræst fordi Denne havde mulcteret ham for Forsømmelse med hans Børns Skolegang. Da den Brandlidt nemlig havde forpagtet Præstetienden, tænkte han at Præsten ingen betaling vilde faae, og altsaa komme til at lide Tab, naar Gaarden afbrændte. (En ny Bekræftelse paa, med hvor megen Føie de gerst lige Embedsmæne kunde ønske sig fritagne for Althvad det høie til Mulcteringsvæsenet, hvilke Pligters Opfyldelse i deres Stilling falder dobbel tung, da den Harmonie og gjensidige Tillid, der bør finde Sted imellem dem og deres Menighed, derved saa let svækkes). Frederik Hansens Hustru var selv den Første, som paa Grund af nogle Yttringer mistænkte ham for at være Gierningsmanden. Længe varede det imidlertid, inden han gik til Bekjendelse, og han greb til enhver mulig Udflugt, uagtet Selvdommeren, den aldrig sovende Samvittighed, allevegne forfulgte og martrede ham Efter Jldebranden var han derfor meget urolig, vred Hænderne, laae om Natten sovnløs og sukkede bestandig. Da Konen truede med at anklage ham, blev han venlig og viste sig mod Sædvane førelig og venskabelig imod hende. Selv under Benægtelsen i Forhørerne viste han en kjendelig Forlegenhed, hvormeget han bestræbte sig for at vise Raskhed, Uforsagthed; som Stemmen ofte var vaklende, skif rede han Fare og tystede over hele Legemet. En Person, som for Betlerie og Løsgjængerte hensad i samme Arrest, forklarede, at Frederik Hansen et allene om Dagen gik byppig op og ned af Gulvet, sukkede og sagde ved sig selv: "o Gud, o Gud, men om Natten havde han især været urolig og ængstelig, ofte sprunget op paa Gulvet i Drømme, i hvilken Tilstand han ikke een, men mange Gange udraabte: "gesvindt gesvindt! det er Jld i Anders Bentzens Gaard, bær ud paa Tøiet, nu var jeg derhenne med en Lygte." Naar Deponenen da raabte til ham: "lig dog stille." svarede han halv vaagen og halv sovende: "Aal jeg kan ikke, jeg har saa meget paa min Samvittighed, det ligger mig saa tungt paa Hjertet." Engang da han forsikrede sin Medfange, at man ikke skulde taae ham til at bekjende, forløb han sig, sigende, at der var ingen af Vidnerne, som saae, da jeg tændte Jld paa Gaarden;" men lagde efter nogen Taushed til: for Guds Skyld tael ikke om det." Ogsaa havde han ofte spurgt Deponenten, hvorledes det var at gaae Stokhuusretten igjennem, hvortil Denne svarede, at han ikke havde prøvet det; men han kjendte dem, som havde været der, og der skulde en god Ryg til at holde Touren ud. Endnu da hans Defensor i sit Jndlæg paastod ham frifunden, imod at udrede Actionens Omkostninger, tilføiede Delinqventen, at han ogsaa forventede sig frifunden for disse. Først efterat Sagen var optaget til Doms, begiærede han at tale med sin Sjælesørger, Magister Koefoed, og tilstod nu at have gjort sig skyldig i den ham emputerede Forbrydelse, som han sagde, for at lette sin Samvittighed, af hvis Nag han idelig havde været plaget.