Adresseavis for Børn, 1782-04-11
Fortsættelse af BornelegenReysespillet. Den paa Natten blev Kulingen stedse stivere, som Skibsfolkene sige, og Søen gik stedse høyere. Jmod Midnat vare vi allerede seylte forbi Øen Falster, og havde nu faaet Kysten af Den Møen i Sigte. Da tiltroede vor Skipper sig ikke at seyle videre, fordi den stærke Vind havde let i Nattens Mørke kunnet drive os paa en Sandbanke. Han lod altsaa Ankeret falde, og vi bleve liggende der paa samme Sted, indtil Dagen brækkede frem igien. Men Skibet slingrede derhos og reed ligesaa stærkt op og ned, som da vi vare under Seyl, og vor Søesyge ophørde ikke. Ville J vide, hvad for et Sengested vi sov udi den Nat. Lotte. Maaskee i et med Omhæng omkring, Joh. Jo, det maae du troe, der var Omhæng omkring, Paa Dækket, som var gandske opfyldt med Sække, Kufferter og Tønder, befandtes endda en liden tom Krog, hvori der laae nogle Tøndestave. J denne Krog, hvor vi vare temmelig sikre for de oversprøytende Bølger, krøb min Fader hen med mig og med den Ven, som var med os, og der laae vi, sammensnoede ligesom Snoge, paa de haarde Tøndestave, hvilke vare kastede uordentlig sammen. O, da tænkde jeg ofte paa, at Fader har dog visselig havt Ret, naar han har raadet os, at vi skulde betimelig vænne os til, at udstaae alle Livets Ubeqvemmeligheder, fordi vi ikke vidste, hvorledes det engang kunde komme til at gaae os i Verden, Niels. Men hvorfor gik J ikke ned i Kahyten? Joh. O, der kunde vi slet ikke holde det ud Først var Luften derudi saa ureen, og dernæst blev man nok engang saa syg som man ellers var, naar man ikkun kom ned under Dækket, saa at man ikke tænkde andet, end at man i Øyeblikket skulde døe. J Dagbrækningen blev Ankeret lettet, og vi seylede i det vedvarende stormende Veyr forbi Kysten af Møen, henimod Norden. Denne Kyst bestaaer af lutter Kridtbjerge, der stige ligesaa hvide, som Snee, op af Havet, og ere ikkun ovenpaa begroede med noget Græs. Christ. Jh, det maae see rart udi Joh. Det gjør det visselig og - Saasnart vi havde lagt Møen agter ud, fik vi Øen Sielland at see paa venstre Haand, og Kysten af Skaane i Sverrig paa høyre Haand. Men imid Avis imidlertid blev det Nat igien, og Stormen, som havde sagtnet noget om Dagen, blev nu saa hæftig, at alle de Reysende, som vare paa Dækket, bleve drevne ned i Kahyten og i Rummet, for ikke at staae i Fare for at blive slaaete over Bord af Bølgerne, og for ikke at være Matroserne i Veyen ved deres Arbeyde. Lotte. Maatte J da krybe ned Joh. Vi skulde; men Fader vilde ikke. Han sagde Skipperen reent ud, at vi ikke vilde forlade vor Krog, og hvad den Fare angik, at blive slaaete over Bord af Bølgerne, saa var det vor egen Sag, og han skulde i den Fald være gandske ubekymret. Da tillod Skipperen det at skee; og vi bleve liggende paa vore Tøndestave. Men disse Tøndestave gjorde os virkelig en stor Tjeneste; thi saa ofte en Bølge slog op i Skibet, saa rullede Vandet hen under os, uden at gjøre os synderlig vaade. Jmidlertid krøb en af vore Reysekammerater adskilligegange efter hinanden op af Kahyten, for gi bede os for Guds Skyld, at vi dog ogsaa maatte gaae ned. Det var just Kjøbmanden, som havde gjort to Reiser paa China. - Deer. De dog ikke, raabde han, hvad for et Veyr det er Dersom Folkene der paa Dækket blive ikkun hindrede det allerringeste, i at gjøre deres Forretninger, saa gaae vi allesammen til Grundel o. s. v. Mere for da at berolige denne stakkels Mand, end for vi holdte det for nødvendigt, lode vi os det endelig befalde, at krybe ned med (thi gaae kunde vi endnu ikke) og ligge et Par Timer med de andre Passagerer paa Gulvet i Kahyten. Men det var da og saadant et Par Timer, at jeg erindrer dem saa længe jeg lever! Jmidlertid lagde Stormen sig, og da vi i Dagbrækningen atter gik ud paa Dækket, kunde vi allerede see Taarnene og Spirene i Kjøbenhavn. Klokken henimod Otte vare vi allerede i den snævre Passage imellem Amager og Saltholmen, ikkun een Miil fra Kjøbenhavn Der indfaldt i det samme et pludseligt Stilleveyr, og det blev derpaa gandske Havblik. Der var ikke den allermindste Luftning at fornemme, og Søen var saa stille og glat som et Speyl. Der laae vi altsaa, og kunde ikke komme af Stedet, og vi saae Kjøbenhavn, som vi nu saa gjerne havde for Børn. fløyet hen til, om vi havde havt Vinger, Men hvad var derved at gjøre, Vi maatte have Taalmodighed; Endelig henimod Klokken Tre om Eftermiddagen begyndte det at lufte lidet, og vi gleed da saa sagte afsted, at vi imod Aften kom lykkelig til Ankers paa Kjøbenhavns Reed.