Politivennen, 1799-01-01
Noget om Gadekjærs og andre Vandsteders Rensning. (Fortsat.) Men nu er Tingen engang saaledes, og nu kan Spørgsmaalet kun blive! Hvorledes afhielpes de paaankede Mangler? Det er det Spørgsmaal jeg vil forsøge at besvare. Et af to, enten maae Bønderne af egen Drift vedligeholde Kjære og Vandsteder, eller og maa Arbejdet paalægges Dem af Øvrigheden, under Straf naar det forsømmes. Det første nemlig at Bønderne af egen Drift skulle paasee deres Vandsteders Renholdelse, det er noget som den der interesserer sig for det Almeennyttige allene kan ønske; at haabe det, er efter Erfarenhedens Dom forgjeves, i det mindste for Haanden. Det sidste Middel, nemlig at paalægge Bønderne Arbejdet, staaer altsaa kun tilbage; men saa opstaaer der atter Spørgsmaalet: Bør Kjæres og Vandsteders Reenholdelse være Gjenstand for Politiets Virkekreds? Her formener jeg, at der bør skjælnes imellen private Vandsteder, det er saadanne, som ligge paa Privatmands Ejendom, og som han har udelukkende Ret til at benytte sig af, og offentlige Vandsteder, derved forstaaer jeg saadanne, som een eller flere Landsbyer have Ret til at betjene sig af, og, som i Hensigt til sommes Beboere ligge i et privativt Fælledskab. Hvad det første af disse angaaer, da finder jeg det stridende imod Ejendommens Natur, at paalægge Politiet at paasee hvorledes Ejeren istandholder dem; thi han har upaatvivleligen Ret, endog til at lade Dem forfalde. Talen kan følgeligen kun blive om de sidstnævnte. Det er udentvivl en afgjort Sag, at man bør være sparsom med at gjøre Jndretninger fra private til publike; Øvrighedens Mellemkomst forudsæter altid et Slags Formynderskab, hvis Udvidelse er mindre passende for Borgere, hvis Regiering ved vise Love og velgjørende Foranstaitninger have ophøjet den til den Frihed som Naturen dannede dem til; og lad en Sag end være nok saa vægtig, nok saa almeeninteresserende, saasnart den ophører at være privat, det er at sige, saasnart Ovrigheden skal paasee at den ikke forsømmes, og ved Tvang motivere de Vedkommende til at efterkomme deres Pligter, saa bliver den i Almindelighed anseet som en Byrde, og betragtes da med et Odium, som den hverken efter sin Natur eller sine Virkninger bør betragtes med. Fra dette Synspunkt betragtet synes det altsaa grundet, at være af benægtende Mening, naar der spørges om offentlige Kjæres ogVandsteders Reenholdelse bør være en Poli- tiet sysselsættende Gjenstand. Overvejer man imidlertid Sagens Vigtighed for det Almindelige, saa vil det dog altid blive et mindre Onde at lade Politiet blande sig i Sagen end at en heel Bye skulde lide Vandmangel, eller paaføres Sygdomme og anden Fortred af Mangel paa sundt Vand. J Betragtning heraf holder jeg altsaa for at Politiet bør paasee de ossentlige Vandsteders Reenholdelse. Lovgivningen selv giver denne Mening Medhold. Forordningen af 29 Februar 1792 befaler blant andet, "at alle Brønde, Vandsteder, Gadekjære a. saavel i Byerne som i Nærheden paa Marker bestandig skal holdes i Stand, saa at stedse kan findes Forraad paa reent Vand;" fremdeles: "Amtmanden skal sørge for at Vandsteder anlægges hvor ingen ere;" endelig: "alle Beboere skal forrette Arbejdet ved Brøndes, Vandsteders a. Rensning og Jstandsættelse." Vel taler denne Anordning ikke om at det skal være Politiets Sag at paasee at sligt Arbejde forrettes, den synes at overlade det til Stedets Beboere, efter Godtbefindende at forrette Arbejdet, men den befaler dog at Vandstederne skulde istand holdes, og naar nu Erfarenhed viser at dette ikke kan overlades Almuen selv, hvorfor da ikke tvinge dem dertil? (Fortsættes.)