Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-04-09
En Jndkomstskat er knap det Middel der kan have Vor Curs, der kommer meer og meer til kort, For et at tale om, det synes grulig haardt, Almissen, Staten gier, som Offer at indkrøve. Med alt det er det eengang saadan fat, At Skat maae ind, skal Staten ei krevere Thi gier man ud indtil den sidste Kla Af Sølv for de Fornødenheder, Som Moden hypper her for Povl og Peder, Saa Danske Stat med al din Stads GodNat. Jeg kun Justitsraad er, og tør et glemme, Som saadan, at jeg med det lidt, jeg veed Til Statens Tarv, har blot en rettig Stemme; Den giver jeg nu her i al Beskedenhed Jndkomster har nu her fast ingen flere, Og dem, de har, kan ingen lide paa; Var jeg Commertsraad, Statsraad, eller meere, En Udgivtsskat jeg vilde foreslaae For Peer og Povl, for Store, som for Smaae. Baggesen. Fædrenelandske Forslag og Ønsker. (Slutning; see forr. No.) e) Formerelsen og Forædlingen af vor Hør og Hampavl, hvortil Krigen allerede meget har bidraget, saavelsom de af Regjeringen og adskillige Private dertil gjorte Skridt; men som endnu langt fra ikke er tilstrækkelig til vore egne Fornødenheder, der behøve og bruge saa store Qvantireter, end sige til en forædlet Udførselsartikel, der er saa meget vigtigere, som derfor ikke allene udgaae betydelige Kapitaler af Landet, men og vor avlede Hør, efter erfarne Fabrikkyndiges Vidnesbyrd, under lige Fiinhedsgrad, befindes langt stær tere end den østersøiske, og følgeligen kunde give et fortrinligt Produkt. Til denne Sags Fremme kunde vel og en forøget passelig Jndførselstold være tjenlig, som i Tiden kunde anvendes til Udførselspræmie for sammes forædlede Produkt, og for Tiden til at udvide Dyrkningen ved godt Sæd frøe og Maskiner. f) Dyrkning af Alskens Handels= og Medicinalplanter, saasom Krap, Rhabarber, Van, Vaid og Olieplanter, samt Tilberedning af Viin og Ædike af vore egne Bær og Frugter, med mere, som her vilde blive for vidtløftigt at opregne, der kunde taale vort Klima og betale Dyrkningen, samt flittigere Jndsamling af de hos os selv vildvoxende Planter, hvoraf ikke ubetydelige Qvantiteter til Apotekerne indføres, endskjøndt de voxe i Mængde hos os; kort sagt: Frembringelse og Forædling af enhver Ting, som haves eller kunde haves hos os selv, men nu indhentes fra eller indføres af Fremmede. Naar disse her foreslaaede alle virkelig og med Sikkerhed iværksættelige Ting bleve efterhaanden, men dog det hastigste mueligt, fuldførte, er det aldeles ikke at paatvivle, at vor Handelsballance, jo, i samme Grad, som hermed fremgaaes, vil finde Fremgang, og Coursen, snarligen komme til at staae al pari, hvorved da alle disse Tvangsmidler efterhaanden kunde ophøre, og Handelens Lænker løsnes, til sammes og Landets Flor. Paa Regjeringens Velvillie og kraftige Medvirkning, der vist nok førend jeg, og bedre, har indseet denne Sags Vigtighed, er aldeles ikke at paatvivle, og lige saa lidet, at jo baade det priselige Landhuusholdningsselskab og de nyttige oekonomiske Amts selskaber ville bestræbe sig for at befordre samme; men da dog disse Foretagender ville udfordre nogen Tid, førend de ret kunne udbrede sig og vise deres fulde Virkning, saa er det imidlertid, at de først foreslaaede Afholdenheder og Jndskrænkninger ville findes uundgaaelig fornødne, om vi i Tiden ville sine nogen Forbedring, og jeg igjentager derfor til Slutning min Bøn til Eder, Medborgere, og Medborgerinder, om velvilligen at række Regjeringen Haanden hertil, for om derved sammes Tvangsmidler ganske, eller for største Deelen, kunde undværes. Kun dette vil jeg endnu tilføie, at for Øieblikket, og saalænge indtil de gjorte Forslag kunne vise deres Virkning, og gjøre vore, for Krediten og Coursen saa skadelige Agiotørers Kned umuelige, maatte med den holdes et vaagent Øie, da det er upaatvivleligt vist, og let at godtgjøre, at vor saa ufordeelagtige Cours ikke bestemmes eller sættes i Hamborg, men hos os selv. Kjøbenhavn, den 23 Martii 1816. Kuller. Selsomhed blandt Selsomheder, Ubegribelige Kul! Til vort Lives Øiemeder. Du langt mere er end Guld. Ædelstene selv opveie. Nytten ei, Du stifte kan; Ene ved Din Kraft at eie Blev vor Jord til Guders Land. Du, som Jldens tro Veninde, Følger overalt dens Spor Som dens sorte Marmorminde, Svøbt i Askens Sølvermør. Kun ved Dig en Cortes selver, Lynet slynges fra hans Haand; Hver Erobringsfest, han feirer, Skyldes blot Din Kraft og Aand. Ved Din Magt han kuer Jorden, Og en Halvgud for den blier, Styrer Krigens vilde Torden, Og den gyldne Ager svier. Naar Vesuv at brænde standser, Er dets sidste Virkning Du Og Dit sorte, blanke Pantser, Dækker Stæder i eet Nul Du gav Britten Magt og Vælde J den store Verdenskamp; Og fra sine Steenkulsfjelde. Henter han sin gyldne Damp. Hvad er Konsteen, som Dig savner? Hvad en Sanzio uden Dig? End et Barn han henrykt favner, Dig en Tryllerinde sig Lys og Kull sig huldt forene Til et yndigt Ægtepar; Og af begge Ædelstene Evigheden dannet har. Selv naar Du af Troen gløder, Svinger Spiret Du i Ro Og paa alle Tvivel bøder Ved den jevne Kulsviltro. Alt, som Livets Aande drager J det store Ætherhav, Frydefuldt Din Nectar smager, Røves den først i sin Grav. Naar i Tidens sidste Fylde Jorden skal ved Jld forgaae, End dens sidste Søn Dig hylde, End Din sorte Trone staae, Udg.