Viborger Samler, 1842-12-29
Tiggeri i Viborg. Den, hvis Stilling medfører, at han er nødt til at modtage Naadesgaver eller Almisse, er altid at beklage, og enhver ærekjær Mand, Enhver, der har den mindste Gist af Amdition i Livet, maa stedse føle det Trykkende og Nedværdigende, der ligger i at modtage nogle Skillinger af en Anden, naar man ikke med Rette kan gjøre sin Fordring herpaa gjældende. Det er derfor besynderligt, at visse Personer her i Viborg staae saa langt tilbage for Tiden, at de ikke undsee sig ved at tigge Dør for Dør til Juul eller Nytaar, hvilken Uskik man vel og tør haabe, at Stedets respective Politi, naar det kommer til Kundskab herom, vil vide at sætte en Grændse for Disse Folk, der saaledes, i det mindste engang aarlig, aflægge Publicum deres Besøg, deels udenfor, deels inde i Husene, ere: 1. Stadsmusicanten; 2. Tambourerne ved Byens Borgervæbning, der, iførte Militair=Habit, paa Borgernes Tropper ved Trommeslag bebude, at de vente man affinder sig med dem. Herpaa komme: 3. Vægterne, der, sandsynligviis af lutter Glæde over den Skjærv, man yder dem, ofte geraade i en saa rystende og feberagtig Bevægelse, at den Ene stundom har Møie med at holde paa den Anden, medens de med Pengebøssen i Haanden gjennemvandre Byens Gader og Stræder. Efter dem følge: 4. En Sværm af syngende Børn, gamle Koner og undertiden enkelte Haandværksdrenge, der Alle for Betaling gratulere glædelig Juul eller Nytaar, uden at tale om, at Adskillige til andre Tider indfinde sig hos Folk. Saaledes lade stundom Haandværksdrenge, naar de skulle være Svende, et Lommeuhr eller Sligt, som de maaskee ikke engang ere eller have forfærdiget, bortspille i Tallotteriet, da de nemlig gjøre den Regning, at de i de fleste Tilfælde selv beholde hvad der skulde bortspilles og saaledes paa en let Maade komme til nogle Skillinger, der maaskee siden drikkes op paa vedkommende Laugshuus. 5. Slutteligen indfinde sig nogle hvidklædte Narre under Navn af de hellige Trekonger fra Morgenlandet, hvilke vist ofte indjage Folk en betydelig Forskrækkelse. Det gaaer endog saa vidt, at man ikke sjælden ligger, naar et fattigt Barn fødes til Verden, naar det skal confirmeres og naar det døer, ja man tigger, naar en udlevet Hest eller Ko ei længere kan være sin Plager til Nytte, og gaaer den Paagjældende ikke selv omkring, for at bebyrde Folk, overtaler han ialmindelighed Andre til at udføre hans Function; men naar man nu seer et Par skikkelige Borgere fremstille sig med et Papiir i Haanden og en ynkelig Mine paa Gesichtet, hvormange unddrage sig da vel fra at yde et lidet Bidrag, hvis rigtige Anvendelse maaskee kan være tvivlsom nok. En saadan Tingenes Orden er en meget mislig Jndretning, som ingen Commune kan være bekjendt at taale, en inddirecte Beskatning, der paahviler den, men som den selv, skjøndt ofte med Uvillie, maa bære. Vi indrømme gjerne, at de under 1ste og 3die Post benævnte Personer ere knapt aflagte; men spørge vi, Er dette da en Maade at lønne disse Mennesker paa? Hvorfor vil man da forlange, at Folk, der staae i Communens Tjeneste, skulle være nødte til at tiltrygle sig hvad de behøve, for at kunne leve? Er en saadan Jndretning ikke lige uværdig for Giveren og Modtageren, Maatte man da ikke hellere udrede nogle faa Mark mere om Aaret i Commune-Afgifter og saa være befriet for al Gratulation og Trygleri, De svare jo gunstige Læsere, men hvorfor give De da Fordi den saakaldte honette Amdition bevæger Dem, fordi De ikke ville udsætte Dem forvisse Folks ufordeelagtige Omtale, fordi gammel Slendrian, ligesom synes at hævde hvad der eengang er bleven Vedtægt. Hvad Stadsmusikanten og Tambourerne angaaer, da henstille vi til Communalbestyrelsens Overveielse, om det ikke maatte være passende at udstæde en skriftlig Jndbydelse til Borgerne, hvorpaa enhver kunde tegne sig for et vist Bidrag til dem, dersom de ikke godvilligen kunne renoncere paa Nytaars=Gaven, og deres Kaar ikke paa anden Maade lade sig forbedre. Vi høre just ikke til dem, der forblive følesløse ved Andres trange Kaar; men vi give dog Jntet paa denne Maade; derimod ere vi villige til at give lidt Mere i Communal-Afgift, saasnart alt Trygleri ophører, uagtet vi kun have saare Lidet at give af; thi saaledes fik man vistnok Garanti for, at Skatten eller Understøttelsen, hvilket man behager at kalde den, bliver hensigtsmæssigt fordeelt, og at de unddrages Bidrag, der kun offre dem paa Ødsel hedens og Svælgeriets Alter.