Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1807-06-16
Nyeste. kilderie af K. ben hua Fartes der Fjerde Aargang. No. 71. Udgivet og forlagt af J. Wersel, trykt i Kjøbenhavn, hos P. H. Hdeckes Enke. Tirsdagen den 16 Junii, 1807. Adgivet og forlagt af J. Markede havde i Globenhavn, hos Peskes Post Tirsdagen den 16 Anbr. 1882. Reisen til Hovedstaden i Aaret 1807. (FortforSamle og ny Tider J en utvungen Samtale, hvor ingen Frygt, Authoritetsaand eller Fordomme kan lægge noget Baand paa vore Følelser, hvor Mund og Hjerte staae i en bestandig Harmonie sammen, hvor man ikke tænker andet end hvad man siger og ikke siger andet end hvad man tænker, der ligner Talen en rask Strøm, som fører os bort med sig over Skiær og Klipper, igjennem smilende Dale og nogne Fjelde. Man ledes fra den ene Gjenstand paa den anden, uden at vide hvorledes, fordi vore Følelser overlades til sig selv og vi ikke veie hvert Ord eller beregne Samtalens Gang som en øvet Skakspiller, sit Spil og en Skuespilskriver sit Stykkes Plan. Denne Tankestrøm, om jeg saa maa kalde den, førte og fra Beensuppen hen til en ganske anden Gienstand, nemlig, gamle og ny Sider. - Men Havre, faade der ubekjendte, bryd dem aldrig om det Tider er Tider og Mennesker ere Mennesker; den ene kan have nogle Fortrin for den anden, den ene være lidt bedre eller slettere end den anden, men i det Hele er det paa min Ære Hiv som Hap. Naar jeg seer viste Skribenter, søde og grøde ved Ba dels Bække naar de tænke paa Jon, naar jeg hører dem sukke over henfarne gyldne Tider i den politiske, moralske eller litteraire Verden, saa kan jeg ikke bare mig for at smile. Saaledes skildre mange Preussens Friedrich den Anden som en Traan, hans Tidsalder som den Preussiske Stats Guldalder og Preussen under hans Regjering som det forjettede Land. Jeg hover ikke at opløfte min Stemme imod en Konge, der havde saa mange gode Sider, uagtet Navnet den Store neppe tilkom ham. Han har vundet og tabt Feldtslag, det have Andre ogsaa, han har ophjulpet sine Stater, det hade Andre ogsaa han har skrevet Vers, det have Andre ogsaa kort, kan de nævne mig noget han har gjort, som jo visse andre Regenter, have gjort ligesaa godt som han, uden at faae Tilnavnet Stor Ar han var en selvtænkende, selvhandlende og tapper Konge, det har Europa været Vidne til. Men hvor blodig var ikke den Krig, han førte, for at erobre det stakkels Schlesien, Skaanede han Mennesker for at udvide fine Stater, Var det ved Vaaben eller ved Stats list, at han udvidede dem saa meget, Vardet hans Tapperhed og Klogskab, eller Peters pludselige Død, der freiste den Preussiske Stat, da Russiske Tropper allerede hæriede Potsdam, og Sansoncis, Var det af Humanitet, at han gjorde sin Stat til en Militairsket og Kir Folk til et Militairfolk, at han bortgad de vigtigste Militairtjenester til Adelen, og tilsidesatte Borgeren og Bonden, som dog var de Stænder, han maatte takke for sine Erobringer, Var det af Fædrenelandskjerlighed, at han ringeagtede sit eget Modersmaal, talde og skrev Fransk, og valgte Franskmænd til sine Venner, og Fortrolige, Frygtede hans Undersaatter ham ikke mere end de elskede ham, Jeg kunde kalde ham en sjelden, og om De vil, overordentlig, klog, talentfuld og tapper, men aldrig nogen egentlig stor og phillantropisk Konge. En Monark, hvis hele Storværk falder sammen nogle og tyve Aar efter hans Død, maa enten have bygt det paa en alt for svag Grund eller ogsaa anlagt det efter en alt for gigantisk Plan Jeg. Men er det hans Skyld, at Omstændighederne have forandret sig efter han Død. Kan den største Bygmester vel vogte sig for et JordskjelHan. Jkke altid, men dog meget ofte Naar han bygger et Slot ved Foden af Vesuv eller Hekla, og det siden opsluges af et Jordskjelv, saa kan man i det mindste bebreide ham, at han ikke burde opført det paa et saadant Sted. Af den store Mand kan man altid med Føie fordre, at han saavel i den moralske som i den physiske Verden bør kjende det Locale, Preussen, omgiven af tre Kjærper, Østerrige, Frankrige og Rusland, forekommer mig virkelig som et Marmorslot ved Foden af Ve sud. Som Churførstendømme og Kongerige af anden Rang har det, under mægtigere Staters Beskyttelse, kunnet staaet længe og fast, som et Monarkie af første Rang, byg paa militair Vælde og konstlede Statskræfter, maatte det tidlig eller sildig synke. Friedrich burde forudseet, at Genier som han, især paa Tronen, ikke ere Naturens Hverdagsværk. Han har ikke forudseet dette, og derfor fortjente han maaskee heller ikke at kaldes den Store. Men for at komme tilbage til det vi gik udfra – naar jeg hører visse Skribenter bestandig declamere over de henrundne herlige Tider, saa forekomme de mig som vore gamle Bedstemødre og Granpapaer, der bestandig raabe: i min Ungdom - i min Tid! Naar det var mueligt at fremtrylle denne Ungdom og denne Tid igjen, saa vilde Menneskene fra den Tidsalder maaskee nødsages til at sige med Chilian ligesaa hos os Det er overalt en afgjort Sandhed, at vi see det Forbigangne fra en langt skjønnere Side end det Nærværende, fordi vi have glemt dets Ubehageligheder og kun tænke paa dets Behageligheder. Med det Nærværende er det ganske omvendt. Hvoraf kommer det sig, at de fleste Mennesker nuomstunder troe, at vort Clima har forandret sig, og at man i deres Børneaar har havt langt behageligere Veir og længere Sommer end nu, Troer De virkelig, at Naturen har forandret sin Orden, og at Solen har forladt sin Bane? At Climatet kan vanslægte ligesom menneskelige Ting, Grunden ligger i intet andet end i vore Forestillinger. Hvad vi have seet, følet og nydt i den lykkeligste Alder af vort Liv, har gjort et saa undsletteligt Jndtryk paa os, at selv Gjenskinnet og Gjenklangen, deraf indtager og henrykker vor Siel. Det ligger i den menneskelige Natur, at kun det Henrundne eller Tilkommende, men aldrig det Nærværende, har noget egentligt Værd i vore Øine. Derfor vil De aldrig see, at nogen Skribent, hvor meget han end fortjente det, gjor synderlig Lykke hos sine Samtidige. Jeg taler her ikke om den Dognros og Døgnlykke, som man for en Ubetydelighed kan tilkjøbe sig hos Folk, der aagre med deres Lovtaler og Hyklerie.