Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-02-06
Ved Siden af Kongen af Englands Residents i London kneise adskillige glimrende Palaier, iblandt hvilke det kostbareste indtager St. Jamesgadens Middelpunkt. Dette kaldes Crockfords-Clubben, og er det største af Londons Helveder. (Dette Tilnavn har den offentlige Stemme givet alle Spillehuse.) Et andet findes i Parken og fører Navn af Milton Mowbrays-Club. En tredie, som ligger paa Waterlod-Pladsen, hedder Rævejagts-Clubben. Disse glimrende Fristeder for Røverie, Fortvivlelse og Dødsangest kappes paa en uforskammet Maade. med de aristocratiske Vaaninger, som omgive dem, og til Trods for Lovene og deres Vogtere udbrede de haanende deres Pragt i Hovedstadens folkerige ste og yppigste Gader. Denne offentlige Røverkules Entrepreneurer oprette deres Bank lige ved Indgangen til det Palais, hvori Hans Kongelige Majestæt residerer. Dag og Nat staaer deres Ty verum aabent, og tusinde Gange strafværdigere, end om de i Mørket havde røvet et Lommetørklæde fra en fattig Blind, høste de ustraffet Frugten af deres forbryderske Haandtering, og istedetfor at ende deres Liv i Newgate, hvilket de fortiente, sætte de sig i Rolighed som Millionairer. - Hvorfor undgaae disse foregivne Clubs, hvis egentlige Bestemmelse dog er bekjendt, Lovenes Strenghed Dette Spørgsmaal har Anacharsis allerede besvaret for tyve Aarhundreder siden, saaledes: J Retfærdighedens Garn fanges kun Fluerne, men de større Dyr sønderrive Maskerne og fortsætte deres Vei. Iøvrigt tages mere end en Forsigtighedsregel, for at unddrage disse Indretninger fra Rettens Forfølgelse. Man taler ikke om Spillehuse: de ere kun Clubs. Her følger et Prospectus fra et af disse Huse, som blev nødt til at indstille sine Operationer, fordi det var blevet Skuepladsen for et Snigmord. Bekjendtgjørelsens stirlige og højtravende Stiil viser allerede tydelig nok, til hvilken Classe af Samfundet den var henvendt. En Forening af Personer, som høre til de høiere Stænder, har fattet den Plan, at oprette en udvalgt Club, til hvilken Adgang aabnes forAlle, som, paa Grund af deres Fødsel og Stilling, ere istand til, uden Tilbageholdenhed men dog sømmelig, at deeltage i de Fornøjelser, som Moden og god Tone sanctionnere. Denne Forening troer, at burde forelægge Medlemmerne af denne Classe sin Plan, og at indbyde Enhver, som bifalder den, til at være behjælpelig ved dens Udførelse saa hastig som muligt. Man indskrænker sig her til at bemærke, at Stifterne, som gjerne ville gjøre denne Indretning værdig til det forønskede Bifald, have forenet Sikkerhed, Liberalitet, Pragt og Soliditet med hverandre, og at foreningens Medlemmer der ville finde Fordele, som ingen lignende Indretning kan forskaffe. For at erholde nærmere Oplysning behøver man kun at indfinde sig i Pall Mall No. 55, imellem Klokken Tolv og To. Himmelen være lovet, fordi Udstederne af denne Bekjendtgjørelse indskrænke den Selskabs kreds, de ville samle for at spille Roulette og Ecarte, til den høiere Stand. Fra deres Sanctarium forvise de Uadelige og Næringsdrivende. Lovens Forbud have idetmindste denne Nytte, om de end ellers overtrædes ved Bestikkelse og List. Vi ville engang træde ind i dette, med Søjler prydede Huus; det er det smukkeste i den hele Gade, og denne Bronzedør med Hammeren af poleret Kobber fører os til Helvede. Anmeldt ved en særegen og aftalt Bankemaade, bliver man indladt i Huusgangen. Har man passeret denne, og veed man, med hvem man har at gjøre, saa bliver man henviist til en anden Bronzedør, derer ligesaa hermetisk tillukket, som den første. Middelpunktet af denne Dør, og i Mandshøide, er der anbragt en liden Aabning, hvorigjennem de indvendige Vogtere tage den Ankommende i Sigte, forinden de lukke op. Efterat ogsaa denne vanskelige Barriere er bleven aabnet og lukket igjen, kommer man til Trappen, som er oplyst med Gas og belagt med skjønne, tyrkiske Tepper. Er man kommen opad denne Trappe, saa seer man sig opholdt ved en tredie Dør, og først efterat man har denne og et fjerde Lukke, umiddelbart foran Indgangen til Spille-Salonen, i Ryggen, seer man sig hensat i den hemmelighedsfulde og glimrende Helligdom. Denne er et Værelse, indviet til Rouge et Noir, ved Siden findes Salonen til Roulette. Begge ere store Parallelogrammer, hvis Gardiner af rødt Damask, hvis Lamper og Girandoler, hvis Platfond, som af en Mesterhaand er malet i den nedgaaende Sols Farvespil, hvis talrige Speile og Mahogni=Meubler, vilde være en Ære for Overhusets rigeste og meest pragtelskende Pairs. Allevegne blendes Øiet af rudeformet slebne Crystaller, af kostbare Metaller og sjeldne Malerier. Paa Ottomanner, som ere betrukne med de fineste Stoffer, vugge sig Mænd og Damer af første Rang, Parlaments-Talere, Modefolk, Medlemmer af det indiske Compagnie, ja endog berømte Skribenter og Moralister. Ved affecteret Høflighed mod de Jndtrædende, udmærke Mammonstjenestens Overpræster sig strax; det er Folk af ringe Herkomst, der saa temmelig kunne efterligne de høiere Stænders Opførsel, men som dog, ved en uvilkaarlig slet Tone og et sælsomt Kragemaal, røbe deres Oprindelse og Haandtering. En heterogen Blanding af gamle, ruinerede Spillere, af bortjagede Jockeis, af bedragerske Kammertjenere, af Smuglere, af svigagtige Bankeroterer, af alleslags Mellemhandlere, af Agioteurer, som have ødelagt sig paa Børsen: allesammen skjulte i prægtige Klæder. De Fleste have deres Landsted, deres Maitresse, deres Vogne og Staldkarle. De berige sig ikke blot ved det, som Spillebordet indbringer dem, men deres Meubler, Dragter og Juveler, deres Næringsveis Trophæer have de erholdt af ulykkelige Spillere til lave Priser. Nu skjælde man, saa meget man vil, paa den asturiske Guerillero eller den calabresiske Røver! Ved Siden af disse Elendige er den spanske eller italienske Bandit en Dydsheelt. Denne har dog Mod; han trodser Lovene, men han gjør den offentlig; han vover sit Liv, og angriber ofte en Fiende, som er ham overlegen i Styrke, Antal eller Vaaben; men hvor dybt maa man være sjunken, for at give sig af med denne feige Plyndring, denne fareløse Udsuelse, dette ustraffede Røverie, som kun binder an med den blinde Svaghed! Spillebordet staaer i Midten, og en uhyre Guld hob pirrer de Omstaaendes Begjærlighed. En af de Forenede giver Kaartene og sætter sig til Banken. En Anden, som fører en Art Rive, henter dermed Indretningens Gevinst, imedens atter Andre have det Hværv, at udbetale de Spillende det, de have vundet. Røde og sorte Jettons ere symmetrisk udlagte paa det grønne Teppe, foranTailleuren ligge sex Spil Kaart, og Spillet begynder. - Jeg vil ikke indlade mig paa det Techniske af rouge et noir, men alene bemærke, at alle Chancer ere til Bankholderens Fordeel. Uden at tale om Croupierernes Færdighed og deres fuldkomne Bekjendtskab med alle Spillets Combinationer, begunstiges Røveriet allerede ved den Hurtighed, hvormed Partierne følge paa hinanden, og ved den halvdrukne Tilstand, hvori de fleste Tilstedeværende befinde sig, med Undtagelse af Entrepeneurerne selv. Croupieren er altid indviet i den Kunst, at slaae Volte, og at fremtrække hvilken Farve, han vil. For to Aar siden havde nogle unge Lords tabt over 50,000 Pund Sterling i Tærningspil, en af dem tog Tærningerne med sig, og - de vare falske. Det meest ødelæggende af alle Spil er Roulette, fordi det gaaer hurtigst. Den Urne, som staaer midt paa Bordet, er et umætteligt Svælg, som inden fem Minuter opsluger flere tusinde Pund Sterling. Hvilken uhyre Gevinst disse Helvedes-Herrer tilrane sig, kan beregnes af deres Udgivter. Fishmonger-Halls Club har en løbende Udgivt af 1000 Pund Sterling om Maaneden. Dens første Indretning kostede 40,000 Pd.; men inden tre Maaneder vare over 150,000 Pd. komne i dens Casse. Economie-Directeuren fik en Nytaarsgave af 500 Pd., og iblandt Tienerne blev ligeledes uddeelt 1000 Pd. Jnspecteurerne faae ugentlig 8 Pd., Croupiererne 6 Pd., Opsynsmændene i Sallonen 2 Pd., Dørvogterne ligeledes 2 Pd. Desuden maa Natvægterne have deres Tribut, for at man kan være sikker om deres Beskyttelse og Velvillie, og Politie-Agenterne maae ogsaa betales, dersom man vil undgaae deres Eftersøgelser. En betydelig Sum, hvis Beløb vidog ikke kunne angive, tilfalde endvidere visse Personer, som ere saa godt underrettede, at de betimelig kunne advare Helvedets Herrer om den Fare, som truer dem, naar Øvrighedspersoner faae det Jndfald af aflægge dem et Besøg. Den Lov, som nylig gik igjennem i Parlamentet, og som bestemmer, at ikke blot Spillehusenes Eiere, men ogsaa deres Besøgere skulle dømmes til Trædemøllen, har gjort den sidste Udgivt endnu mere nødvendig, men takket være alle Forsigtighedsregler, Banquiererne og Spillerne drive deres Væsen, ligesaa roligt, som før. Banker Constablen paa den første Dør til Helvede, saa er der Ingen, som svarer; Selskabet derinde pakke sig igjennem en hemmelig Dør, og forsvinder; Lamperne og Voxlysene slukkes, Spillehusets Material bliver borte, som ved et Tryllerie, og Øvrigheden finder, naar det omsider er lykkets dem, at aabne eller bryde de mangfoldige Barrierer, Jntet uden Dødens Stilhed og et tykt Mørke. Der staaer den da, fuldkommen mystificeret. Hal Kom det an paa, at straffe nogle fattige Haandværkere, som paa en Søndags Aften kom sammen i en Taverne, for at spille et Partie Piquet eller Boston om nogle Skillinger, da vilde Justitien nok indbryde med Torden, og knuse disse strafskyldige Smaa, den vilde berøve Værten sit Patent, og bringe Delinqventerne i Fængsel! Derimod have vi, trods alle de truende Love, endnu ikke oplevet, at en eneste Gentleman er bleven sendt til Trædemøllen, fordi han har bortspillet eller vundet sit Gods i Fishmongers Hall. N. M.) Le Comte for Politieretten i Paris. Spilfægterier er vel ikke nogen Sjeldenhed i Rettergangen, men at en heel og ærværdig Ret, paa Embedsvegne, forlyster sig med Kortkunster, hører til de usædvanlige Tilfælde. For nogen Tid siden stode tre Jndivider, Talbot, Carsuel og Simeon, mistænkte for Bedragerie i Ecartespil for Retten i Paris. Man havde opdaget, at de havde anskaffet sig længere og kortere Kaart, for saaledes under Spillet at kunne kjende sine Modstanderes. Talbot, den første Anklagede, beraabte sig paa den berømte Tusindkunstner Le Comtes Vidnesbyrd. Denne blev fremkaldt og spurgt, om det var muligt, at bedrage med saadanne Kort. Ved alle Helgene, sagde Le Comte til den spørgende Præsident, "De spørger mig jo om vor Kunsts Abe! Der behøves ikke halvt saa meget for den, som forstaaer sin Metier." For Exempel, blev han ved, seer De her, mine Herrer, Ruder=Otte, Presto Pas paa - den er forvandlet til Spader-Til Nu - til Kløver Ni, og saaledes gik det videre indtil over hundrede saadanne Kunststykker. Præsidenten havde Møje med, at berolige Kunstneren, som henreves af Jver for sin Videnskab. Omsider aftraadte Le Comte. Neppe var dette dog skeet, saa reiste han sig igjen fra sin Vidnebænk, og sagde: "Om Forladelse, Hr. Præsident, Jeg har i deres Paasyn begaaet et uskyldigt Tyverie; Kortene ere komne i min Lomme, uden at jeg veed af det!" Og hermed tog han den neppe savnede Tallon ud af sin Kjolelomme. Retten loe og vedblev med Processen, hvis Resultat var en en ubetydelig Pengemulct. N. M.) Conferentsraad Holten. Ridder af Dannebrogen og Dannebrogsmand, helliget. OppoEn almeen Skik, for Riig og Arm, Naar Graven ham bedækker, Da Skialden griber i sin Barm, Og Mindet om ham vækker. Men jeg vil sjunge om en Mand Som end i Livet stander. Og jeg af Hjertet sige kan, Min Sang ei Smiger blander. Lyd frit mit Qvad, om Dannerø, Og ton kun stolt om Hæder, Ja sving Dig over blanke Søe, Og rodfæst hvad jeg qvæder. Thi Holten, om Dit ædle Navn, En Hæderskrands jeg fletter. For Fædreland Du virket Gavn; Det Sandruhed beretter. Dig selv Du hædret ved Din Færd, Sat Virksomhed en Lære. Og Kongen saae Dit høie Værd, Udmærket Dig med Ære. Dog hvo fortjener ogsaa meer, At staae som adlet Danner, Du som Velgjørenhed har kjær, Og Trøst i Kummer blander. Jeg taler ej af Andres Ord, Erfaring selv mig tyded: At Mildhed i Dit Hjerte boer, At Hjælp Du Modgang yded. Vel kan min Sang ej hæve Dig, Saa højt som Tankegangen. Du hædret staaer i Dannerig! En Lovpriis er kun Sangen.