Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-12-20
(Slutningen af den i forrige Numer Pag. 1693 begyndte og P. 1597 afbrudte Skrivelse.)Men - svarede jeg Hr. Pastor G. – jeg har jo allerede, gode Ven, givet dem Opløsning af Gaaden; der kan neppe gives nogen anden. Der er Ebbe og Flod i Alting i hele Nat den, følgelig ogsaa i Litteraturen. En Vanken hid og did, frem og tilbage, atter frem og atter tilbage, det er de menneskelige Tings Væsen. Derfor maa det saakaldte philosophiske Aarhundredes Viisdom finde sig i at kaldes Barbarie, ligesom Middelalderens længe kaldte Barbarie nu kaldes Viisdom og Kraftfylde og Poesie. Jeg beder om Forladelse - indvendte han Litteraturen og Videnskabeligheden høre ikke til Naturen, ikke til den legemlige, synlige og forkrænkelige Verdens Rige; det hører til Aandens, den uforgjængelige, evige Verdens Rige, og deri skulde ikke være Ebbe og Flod, men stedse kun det Sidste. Snarere kan vel derfor Aarsagen til dette Fænomen søges enten deri, at man ei veed, hvad man helst skal skrive om. De nærværende Verdens Begivenheder gider man ei roest og tør ikke dadle – at politisere, nytter ikke – at revolutionere duer ikke – at rive ned paa Regenteres Handlinger, gaaer ikke godt an længere. Ei engang at satyrisere er en frie Sag. Hvad Pokker skal man gribe til Geniet trykker og trænger - Pungen er tom - Skrædderen viner Forlæggeren skriger - Skrives maae der. Hvad Under da, at man, for at undgaae videre Vidtløftighed og Dificultæt med den virkelige Verden, vælger sig Jndbildningens Verden til Tummelplads, og er endelig Fingerendernes Kløen efter Satyriseren uimodstaaelig, saa er der just den bedste Leilighed til at anlægge Satiren saa dybt og skjult i et Sammensurium af Nonsens, at Nemesis, om hun endog havde Argus til Assessor, nok skal lade være, deri at finde - hvad der ikke er at finde - nogen bestemt Mening. Eller ogsaa deri, at, naar Emnet tages af en Jdee=Verden, da troer Enhver sig det voxen, fordi ingen Regel her binder, og Troskab mod Sandhed eller Rimelighed ei generer, men for at faae Produktet til at glide ned, behøves blot, at kunne versificere en Smule net, eller at stylisere lidt pænt. Jhenseende til Jndholdet gielder det kunom, jo galere, jo bedre. Forresten er jo vel ogsaa ikke saa overmaade stor Fare for Oplysningens almindelige Dalen i de enkelte forsøgte Angreb til Nedværdigelse af Menneskets Fornuft, og til Ophøielse af Fantasiens Legetøi. Vi blive ikke saa lettelig alle Børn igjen. Synernes og Drømmenes Dage ville ikke mere aldeles vende tilbage, fordi tre eller fire af vore gode Digtere, og et Par af deres Eftersnakkere ikke mere ville rør sig uden i Selskab med Aander og Diævle, efter Tiecks og Musæus's lidet glorværdige og ingenlunde tryllende Exempel. De gjøre til Lykke Tingen alt for plat og plumpt. Det Overnaturlige er alt for unaturligt, det Aandige alt for beskueligt til at det skulde være forførisk eller forplumrende for Andre end allerede sværmeriske Hoveder, og behageligt er det ikke engang i det første Øieblik for de Ædrue. Jmidlertid skulde, synes mig, dette Uvæsen ikke engang have Frihed til at drive sit Spil saavidt. Dersom det forholdt sig saaledes i Sandhed, at Tabet for Poesien vilde være alt for stort, og at det begeistrende Høie, det Stærke, det Rystende, og det Rørende vilde være berøvet sin eneste eller rigeste Kilde, naar Spøgelser og Herer forvistes fra Digtningens Gebet, saa fik man at taale disse Gjæster; men dette forholder sig neppe saaledes. Erfaringen beviser det Modsatte. Utallige store Digtere have enten aldrig eller sjeldent, og da under et dølgende Sløer, havt Behov at kalde disse unyttige Tienere til Hjelp, og jeg for min Deel maa paa det oprigtigste bekiende, baade at Jndtrykket paa mig uden disse Haandlangere ofte har naaet den mueligste Høide, og at det med disse altid har været svagere. Her standsede den Gamle, og jeg var bleven ganske stum. Det Sidste slog mig især, thi det var saa ganske min egen Følelse. Efter nogen Taushed, spurgte jeg ham, om han ikke havde tænkt paa noget Raad mod dette formeentlige Onde, Raad, sagde han, gives der vel, men efter min Mening kun ert: det nemlig, at man for død det; thi at overbevise Fantasterne er ikke at tænke paa. Sværmere de forstilte saavelsom de virkelige, have aldrig ladet sig høie og tvinge uden ved Bolt og Fængsel. Vi have allerede Defensioner nok for Sagen, og disses Beskaffenhed beviser tilstrækkeligt, at med Ord og Grunde er Jntet at udrette. Tyranniske Midler skulle imidlertid ei her finde Anvendelse, og altsaa faaer vel Tingen at gaae sin egen skjæve Gang. Det sikkre Haab, at Nutiden snart vil være indtil Ækkelhed mæt af denne Frugt, der til Styrke for dette Haab paa eengang styrter ned fra flere Sider og i store Dynger, og at den altsaa om føie Tid vil blive henliggende uopsanket og unydt, er min eneste Trøst. Her har De, kjære Hr. Professor, en temmelig troe Copie af vor Samtale. Den Gamle var atter bleven varm, og jeg vilde ikke modsige ham mere, omendskjønt jeg ikke saa ganske bifaldt hans sidstanførte Yttringer. Jeg mener dog, at denne gjenfødte gamle Unge ikke burde fostres længere, eller faae Lov at voxe videre. Saavidt jeg mindes, have flere af vore Lærde viist, at de ikke ere berusede af denne Nektar. De have leilighedsviis erklæret den tydelig imod den - Dermed skulde de ikke lade dem nøie - De skulde offentlig træde frem i Skranken, og melde dem som Kæmpere for Fornuft og Virkelighed. De vilde faae en haard Kamp at udholde; men de vilde bestaae i Kampen. De vilde tillige ved at føre en baade i Materie og Form ædel Kamp udslette det ufordeelagtige Jndtryk, som de andre senest førte litteraire Kampe have efterladt. Meddeel mig engang ved Leilighed Deres Tanker herom! Det Øvrige, jeg havde tænkt at skrive om i Dag, maae gjemmes til næste Brev, da dette allerede er blevet for vidtløftigt til at jeg tør gjøre Fordring paa Mere af deres kostbare Tid. Altsaa blot et Levvel, vedbliv at ynde Deres o. s. v. Den 10de Nov. 1817. Aftvunget Svar til den skjulte Skriver i Skilderiet, som ikke vil være sit Navn bekjendt.