Jyske Efterretninger, 1774-04-01
Hellige Betragtninger paa Golaatha. Saa blev da endelig Golaatha den sidste Kiempeplads, der skulde vædes med Forløserens Blod; her tilfægtede han sig den afgiørende Seyer over Mørkhedens Rige, her opoffrede han selv vore Synder paa sit Legeme, paa Træet. Vor ypperste Præst blev selv Offeret, et Kors hans Altar, og to Mordere hans Staldbrødre. Her hængte den fuldkomneste Ven af Gud og Menneskene imellem Himmel og Jord, forladt af hiin, og bespottet af denne, til den niende Time. Nu raaber han: Det er fuldkommet. Dette Ord forandrer alting; Maaden at dyrke Gud paa faaer en anden Skikkelse. Spaadommene ere nu opfyldte, Lovens Fordringer tilfredsstillede, Synderne forsonede, det gamle Testamentes Skygger og Forbilleder forsvundne, nu skulde intet Slagt-Offer og Mad=Offer, Brænd=Offer og Synd=Offere, hvilke offredes efter Loven, meere behøves for Folkets Synder, intet Blods Bestenkelse skee meere, ingen ypperste Præst skulde meer gaae ind i det Hellige med fremmed Blod; alting var fuldbragt; kun dette feylede, han skulde døe; han raaber endnu eengang, og befaler sin forsmægtede Aand i hans forsonede Faders Hænder. Saaledes henblegner den ævige Retfærdigheds Offer, saa synker Midlerens Hoved, beladt med en heel Verdens Synder, hen i Dødens Nat, med et døende Øyekast, der lover os Livet. Saa Uller hans Siel hen til hans Fader, hen iblandt de store Skarer, Lyksalige, som fuld af forsmægtende Haab skuede dette skrækkelige Optrin. Hen iblandt hans Tienere, som endnu i dybeste Ydmyghed tilbad ham, omhyllet med hans Fornedrelses ganske Forsmædelse. Hen iblandt det gamle Testamentes forløste Fædre, som med længselfulde Hierter forventede deres forjættede Borgen; henfor Guds Throne med sit eget Blod, i det Allerhelligste, hvor han fandt for en heel Verden en ævig Forsyning. Han døer, den vise Lærere, den kierlighedsfulde Undergiørere, den store Hellige, selv berøvet de Ulykkeliges Trøst i sin Død, at begrædes. Det hellige Legeme, som havde været saa virksom til at befordre vor Velfærd, bevæger sig ikke meer; den Mund blegner, som forstyrrede Mørkhedens Rige, overvandt Vantroen, og satte Dyden paa sin Threne; de alseende Øyne formørkes, af hvilke en saa uovervindelig Sagtmodighed, en saa inderlig Medlidenhed, en saa om Menneske Kierlighed fremstraalede. Nu røre sig ikke meere de helbredende Hænder, som gave de Blinde Synet, de Døve Hørelsen, og de Stumme Talen. Saa standser det forsmægtede Hierte - om ellers ikke Menneske=Kierligheds Følelse besieler det endog efter Døden. Jernsalem, hvor er din Lærer, Zion, hvor er din Konge? Tinpel, hvor er din Herlighed; Syge, hvor er eders Læge, Bedrøvede, hvor er eders Forbarmer, Han døer, og Naturen skiælver - - Forhænget sønderrives, og forkynder den ganske Levitiske Gudstieneste sin Undergang. Jorden hæver, som nu skulde modtage det Gud=Menneske i sit Skiød. Klipperne springe; Solen selv skiuler sit Skinn, og Mørket bedækker om Dagen det ganske Land; de Helliges Graver aabne sig; de Døde komme tilbage til Livet, og man erkiendte, at i denne Messin Død var Livets Kilde. Billig taber sig her Tilskueren i en hellig Henrykkelse. Naar har man seet en Død med saa store Omstændigheder og saa skrækkelige Følger: - - Men skielver ikke, Jesu Tilhængere og Tilbedere! Salliggjørelsens Fyrste skal ikke see Forraadnelsen. Han sønderriver Dødens Baand, og gaaer paa tredie Dag seierrig ud af sin Grav. Opløfter nu eders Hoveder, befriede Christne til det Sted, hvor Døden blev opsluget i Seyer. Lader den Korsfæstes billede altid staae eder for Øyne, være dybt indtrykt i eders Hierte, og stedse kiendes i eders Levnet, saa kan J synge med Fryd: Den Korsfæste er min Ære, og min Sallighed skal være.