Aarhuus Stifts-Tidende, 1837-06-26
Studenterforeningens Medlemmer vare i Aftes forsamlede til et muntert Lag, da Kjøbenhavnsposten for igaar kom, og man der læste en Beretning om den Hilsen, som i Søndags bragtes vor Konge. Almindelig Uvillie yttrede sig i hele Forsamlingen. Man udbragte med Begeistring et mange Gange gjentaget: Kongen leve!" og et af Selskabets Medlemmer udtalte, til Bladets tilstedeværende Redacteur den Uvillie, der besjællede Alle, ved at see, hvorledes Bladet æskede, at Hs. Majestæt, som neppe er vendt tilbage til Sit Folks Midte efter en haard og langvarig Sygdom, skulde kaste sig med Ungdomskraft ind i de vigtigste Forretninger, hvilket ikke fordres af en Embedsmand, som er Reconvalescent. J sin Forlegenhed vidste Redacteuren ikke at forsvare sin Artikel med Andet, end at man havde misforstaaet den, hvorpaa der meget rigtigt gjordes ham den Indvending, at det var en gammel Regel, at man ikke alene burde skrive saaledes, at man blev forstaaet, men ogsaa saaledes, at man ikke blev misforstaaet, hvilken Regel er dobbelt gjeldende for en Journalist, og han henvistes til Forsamlingens almindelige Stemning, for deraf at erkjende, hvorledes man dømmer og en saadan publicistisk Færd, som den, der caracteriserer Kjøbenhavnsposten." Vi holde det for retfærdigt mod den offentlige Mening, hvis Organ Kjøbenhavnsposten" saa selvtillidsfuld giver sig ud for at være, at meddele denne Kjendsgjerning, især da vi ere overbeviste om, at Kjøbenhavnsposten ikke vilde undlade at offentliggjøre en Begivenhed, der havde havt en modsat Characteer." Gud har hørt Folkets Bønner for dets eiegode Faders Liv - hedder det i Dagen No. 144, det har igjen havt den Glæde at see Ham træde udi iblandt sig, at bringe Ham sin varme Velkomsthilsen, og at modtage Hans Gjenhilsen, der, som stedse, besjæledes af den simple, ædle Hjertelighed, der under Frederik den Sjettes Regjering er et af Thronens skjønneste Smykker. Efter en saa farefuld Sygdom var Kongen som gjengivet Sit Folk, det har havt altfor stor Grund til Frygt for, at det aldrig meere skulde faae de kjære Træk at see, til at det ikke inderligt skulde glædes derved. Med Glæde bemærkedes, at skjøndt Sygdommens Spor ikke endnu ere forsvundne, har Hs. Majestæt dog saaledes gjenvundet Sine Kræfter, at Folket endnu længe tør haabe at see Ham i dets Midte. Den Sang, hvormed Hs. M. Kongen var bleven hilset af en paa Amalienborg forsamlet Folkemængde i Anledning af Allerhøistsammes lykkelige Helbredelse, var saalydende: Vi hilse Dig, vor Konge god, Vor Fader kjær Da Dødens Engel nylig stod Dit Leie nær, da sank vort Mod, – Vi skjælved for vor Konge god, Vor Fader kjær: Da leired sig fra Kyst til Kyst, Et Sørgeflor om Danmarks Lyst, Og Bønner fra beængstet Bryst, Steg fjernt og nær. O Gud, Du hørte Folkets Røst: the Blomstens Duft, Er ei saa sød i Vaar og Høst For Dig, som Bon fra barnlig Røst, Du sendte Lægedom og Trøst Med Vaarens Luft. Den frelste os vor bedste Skat, Da flygted Sorgens skuntte Nat, Og Hiertets Tak sig hæved brat Med Blomstens Duft. Velsign, o Gud, vor elskte Drot og Ham bevar! Eet Ønske boer i Huus og Slot, Og Onsket klinger fromt og godt Velsign, o Gud vor elskte Drot og Ham bevar! – Heel stormfuld var Din verskertid, Men viis og ædel var Den Jd. – Gud gjøre Dig Din Aften blid, Og Himlen klar! J Anledning af den Hs. M. Kongen ydede Folkehyldest hedder det endvidere i Khvnsp. No. 169. Vi beklage, at Folket ved denne Leilighed ikke er bleven bedre repræsenteret, end ved Oberstlieutenant Malling, der i alt Fald ikke er skikket til at repræsentere Danmarks studerende Ungdom, Major Wrisberg, der sikkert gjorde bedre i at fortære sin Pension i Stilhed, end ved offentligen at trænge sig frem at provocere den almindelige Opmærksomhed, og Hr. Candidat Melby, om hvem vi intet andet vide, end at alle som vi have spurgt om ham, heller intet have vidste At disse tre Mænd ikke synderligen egne sig til at være Folkets – det hele Folks Organer, det synes klart; hvorved det ikke bør oversees, at de ikke ere valgte af deres Medborgere, men have constitueret sig selv. - Det er sikkert denne uheldige Omstændighed, at de, der stillede sig i Spidsen for Sagen, ikke vare mere anseete Mænd, som det maa tilskrives, at den uagtet Sagen i Forveien var bekjendt over hele Byen, ikkun havde indfundet sig et forholdsmæssigt saa ring Antal Mennesker. Dette beviser, hvor farligt det en naar man uden tilstrækkelig Hjemmel opkaster sig til et heelt Folks Talmand; hele hiin Lykønskning vilde have erholdt en gandske anden Høitidelighed og Betydning, dersom de, der skulde optræde lige over for Kongen som Folkets Organer, vare fremgaaede af et frit Valg, der da sikkert vilde være faldet paa gandske anderledes vægtige Navne, end de Herrer Malling, Wrisberg og Melby. Vi troe at vi, som enhver Dansk, ere berettigede til at protestere imod at erkjende Hr. Melby for Folkets, et heelt Folks Organ. - Men fordi vi finde Talen smagløs og Deputationen, den ikke var deputeret af andre end sig selv, for lidet skikket til at repræsentere det danske Folk, derfor indrømme vi dog fuldkommen, at her baade er Grund til Glæde, og at der virkeligen findes en saadan Glæde; ja vi ville endog gaae et Skridt videre end de Herrer vi bekæmpe, vi betragte nemlig Kongens Helbredelse ikke blot som en stor patriarchalsk Familieglæde, men vi vove at paastaae, at den er en høist vigtig Statsbegivenhed.