Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1827-01-30
Den sjeldne ypperlige Schwartz udførte Niels Ebbesens Rolle. ava *) Bunkeflods Samling af Spindeviser. ****) Christian Horneman, Page-Hofmester. Din Streng om Zinklar, end det Digt os fryder. Der lovsang vores Jndfødsrettighed. Og Du, som reiste Eget Monument, Det Ormens - Tidens Tand skal overleve, Og Du, min Samsøe faaes forbi mig svæve. Din Digteraand var for Cothurnen stemt. Ja, for mig stod saamangen Ungdomsven, Og Hjertet, fro ved hine Dages Minde, Fandt, hvad der stundom trykker det, at svinde Og jeg mig atter følde ung igjen. Dog ach, hvad kan paa Jorden holde Stand, Da jeg min Arm til Favntag vilde strække, Hver Skygge svandt, jeg ingen kunde række, Den drog tilbage til det bedre Land. Nu Veemods Taare ned af Kinden randt, Min mørke Stue syntes mig et Fængsel, Min Siel opfyldtes af en hellig Længsel; Hvor Øiet faldt, jeg mig saa Ene fandt. Da lød en Stemme fra mit indre Bryst: "Ja føl Dit Savn, naar Du blot ikke glemmer, At end Dig undes nogle gamle Venner, "At end for Dig blev levnet mangen Trøst. Og allerførst, O Knud, Du for mig stod, Din Virkekreds blev stor, Dit Hjerte prøvet, Og ei Din Hjernes Kløgt ved Alderen sløvet, Og Du, 2 ig Ven at nævne mig tillod. Og meer og meer udvidedes min Kreds, Og atter syntes Glæden til mig smile, Til Venners Favn jeg saae mig atter ile, Og atter jeg med Verden var tilfreds. Neil end jeg ene dog ei ganske staaer; Med gjeve Nyerup og jeg Omgang pleier; Og mangen savnet Støtte han opveier, Held hver som Venskabs=Haandslag af ham faaer! Nu herskede trint om mig klare Dag; Med lettet Hjerte tog jeg fat mit Bæger, Og (skjøndt jeg end gudsjammerligen bræger, Jeg sang og atter sang: Hocus, Pocus, Filias, Leve vore gyldne Tider, See med Kikkert og med Glas Om til alle Sider. Er end i Bentelen Guldet kun ringe, Har man desmeer i Signeter og Ringe; Hvad ligger Lag paa Facon og paa Plads, Hocus, Pocus, Filias. Ja nu var jeg en ganske anden Mand; Hos gamle Dreier sad de Karle sammen, Nød Landets gode Ting i Fred og Gammen, Og end grandgiveligt jeg høre kan: Før Noas Tid var Adams Børn kun Tosser. Jeg er en Mand, der har saavidt omvandret. Oldtiden havde en god Skik Min Søn, om Du vil i Verden fremHvorherligt, herligt gik det til Hvirose J saa vore Fædre, I Axels Stad der stander en Gaard Han, som velgjørende vort Hjer bød. Svend Tveskjæg havde sig en Mand, Ja elskte Knud, end længe glæd Du hver Med slig en Sang. - Kald Fortid os tilbage Thi da vil Mindet om de svundne Dage, Formilde hvad vi stundom lide her. Jch. Enhver, som vil sammenligne Det, den Redactionen bekiendte Forfatter anfører i sit Ultimatum i Skilderiets No. 8, pag. 118, med Stedet i nyt theologisk Bibliothek, hvilket forhen er heelt bleven aftrykket i disse Blade, vil see, at hiint indeholder en ganske simpel Usandhed. Om denne Usandfærdighed har sin Grund i Forfatterens Lyst til at forsvare, hvad han forhen har sagt, eller i Mangel paa Begreb og Skjelneevne, vil jeg ikke afgjøre. Spørger man mig, hvi jeg endnu engang yttrer mig i denne Anledning, saa svarer jeg, at jeg neppe vilde have begyndt, dersom ikke Hr. Doctor Fogtmann havde taget sig af Sagen, men at jeg da han har fundet det Ret at gjøre det, nu ogsaa vil blive ved, saa længe det synes mig tienligt og godt. Jeg har Jntet imod leilighedsviis at bidrage Mit til, at Publicum ret kan blive opmærksom paa, hvorledes saadanne Skribentere, som den Redactionen bekjendte Forfatter, bære sig ad. Til den Ende giør jeg ogsaa opmærksom paa, hvorledes samme Forfatter i et tidligere Stykke har benyttet sig af Ordet: Hensigt. D. 20de Jan. 1827. . . Sibbern.