Aalborg Stiftstidende, 1827-08-02
Jblandt de Kunstfrembringelser af de Lyonske Manufactugiserne.) Ofte vise de meget fiendtligt Sindelag. J have altid hørt til den raaeste og vildeste Menneskeaturer, som i Aar skulle udstilles i Louvre, udmærker sig i Brasilien, og med Grund frygtes de meget. især Ludvig den 16des Testament, vævet i Silke. Jnd Naturen har givet dem en god Legemsbygning; ne for det meste af middel Statur, stærke bredbrystede og bredskuldrede, kjødrige og Muskulløse, men dog proportionerede. Øinen ere sorte og livlige; Farven rødbruun; Haaret kulsort; Tænderne smuk formede og hvide. Mærkværdig er den Skik blandt dem, at de foruden Ørene ogsaa gjennemstikke Underlæben og bære svæte Træklosse i Aabningerne, hvilket giver deres Ansigt et høist besynderligt og modbydeligt Udseende. Hos ældre Folk hænger Læben ned, hos yngre staaer den frem. De kunne tage Træklodsen ud saa ofte som de tille, saa hænger den store Læbe slap ned og de nederste Tænder ere ganske blottede. Med Aarene udvides Læben og Ørelapperne stedse mere; saa at Øreapperne hænge ned indtil Skuldrene og Læben er kun en Træklodsen omkringliggende Rand. Hos gamle Folk finder man for det meste Læden og Ørelapperne sønder livne. Da Træklodsen stedse gnaver imod de nederste Fortænder, saa falde disse allerede i det tyvende og treAvte Aar ud af Munden, eller de blive vanskabte og forskudte. Saaledes generer Træklodsen forfærdeligt haar de spise, og Ureenlighed er den umiddelbare Føl deraf. Naar de tage Træklodsen ud af Øret, saa hænge de Ørelappen, som er bleven til en stor Ring, P. paa den øvre Deel af Øret. Qvinderne bære den samme Zirat som Mændene. Hos mangfoldige ameriAnske Folkestammer hersker den Skik at gjennembore Underlæben, men hos ingen overdrives den i den Grad som hos Botocudos, hvis Læmlæstelse selv hos de andre Vilde ved Østkysten finder Mishag. J Øvrigt beherses Botocudos af den raaeste Sandselighed; dog har man ofte Leilighed til at høre de fornuftigste Domme, saa selv Vittigheder, af dem. De lægge nøie Mærke til Alt hvad de see, efterabe med komiske Gebærder hvad der forekommer dem latterligt, og det høist træf sende. Ogsaa begribe de Alting let og kunne snart erhverve sig mangehaande Kunstfærdigheder, som Dands, Musik o. s. v. Men hverken ledede af sædelige Grundsætninger, eller ved Love holdte indenfor den borgerlige Ordens Skranker, følge disse raae Vilde, lig Dy tet i Skoven, Jnstinktets og Sandsernes Tilbøieligheder. Lidenskabernes tøileløse Udbrud, især Hævngjertighedens og Skinsygens ere hos dem saa meget frygsteligere, som de hurtigen opbruse. En ham tilført Fornærmelse hævner den Vilde sikkert, og man kan da være glad til, naar den ikke giengieldes dobbelt. En Botocudo skjød sin Kone blot af Skinsyge, fordi hun Udmærkede sig ved legemlige Skjønheder. En Soldat som ikke strax vilde overlade en B. sin Kniv, blev skudt paa Stedet. Derimod vise de sig godhjertede, naar man behandler dem med Aabenhed og Velvillie, ja selv tro og udholdende. En god Behandling pleie de ikke let at glemme, hvilken Egenskab man sædvanlig finder hos ufordærvede Naturmennesker. Alligevel er Omgangen, selv med de bedste iblandt dem, i deres Skove, meget farlig; thi da hverken nogen indvortes eller udvortes Lov binder dem, saa kan ofte et ubetydeligt Tilfælde stemme dem fiendtligt, og det bliver derfor stedse det bedste at undvige deres Sammenkomster. Ladhed og Dovenskab er ligeledes en Hovedgaaracteer hos de Vilde. Konen maae adlyde Manden Slavisk, og om hans rask opbrusende Vrede vidne de mange Ar paa Qvindens Legeme. Hvad der ikke hører til Jagt og Krig, maae Qvinden forrette. De maae bygge Hytterne, opsamle Frugter til Næring, og paa Reisen ere de beladte som Lastdyr. Barnet kryber omkring i Sandet indtil det har lært at spænde Buen, saa begynder det at øve sig, og behøver til dets Uddannelse intet videre end Moder Naturs Lærdomme. Kjerligheden til et frit, ubundet Liv, indprentes fra tidligste Ungdom af, dybt i Barnets Siel, og denne vedvarer gjennem hele Livet. J det 6te og 7de Aar skal det have Træklodserne i Ører og Læbe. Man hos rer Hullet med spidse haarde Træpinde, sætter først smaa, og siden større og større Træklodse i Aabningerne. De Vildes første Nødvendighed er Føden; deres Appetit har ingen Grændser, og dertil spise de meget gridsk og ere under Maaltidet døve og blinde for alt andet. Fylder man den Maven propfuld, saa er dette den sikkreste Vei til at erholde deres Venskab, og tilføier man endnu nogle Foræringer, saa er man vis paa deres Hengivenhed. De Vilde svømme med stor Færdighed, selv Smaabørn af begge Kjøn. Op ad Træer, selv de høieste, klavre de med stor Lethed. Naturen har sørget for Hungerens Tilfredsstillelse ved at anvise den raae Menneskehed Skovenes Dyr, og saa mangfoldige herlige Væxter, at en Botaniker kunde tilbringe sit hele Liv blot for at skaffe sig nogenlunde Kundskab om samme. Sorg for den kommende Dag kjende de ikke. Naar de have fanget et Dyr saa spidde de det paa en Stok over Jlden, og neppe er det lidt gjennemstegt, saa sønderrive de det med Hænder og Tænder, og nedsluge det halvt raat, og med det raae Blod. De haardeste Bene bide de itu, udsuge dem, og levner i det hele taget ikke det mindste.