Ribe Stifts Adresseaviser, 1843-05-26
Af den Beretning, Dannevirke giver og Festen paa Skamlingsbanken, meddele vi her alene Bonden, Laurits Petersen Skaus Tale, der efter vor Formening bør læses og erindres ogsaa af andre end Nord slesvigere. Forøvrigt bekræfter Dannevirkes Beretning vor Meddelelse om, at den Aand, der gav sig tilkjende ved Festen, var ægte nordisk. Jeg er den Første, der træder frem, for at tale i denne Forsamling, uagtet jeg hører til de yngre Mænd. Alligevel er det ikke Forfængelighed eller Jndbildskhed, som har forledt mig. Af Komitteen er jeg bleven opfordret til at holde det første Foredrag, man ønskede, at en Mand af Bondestanden, skulde gjøre det, og man vidste Jngen, som vilde paatage sig det. - Jeg vil ikke nægte, at jeg villig gav mit Løfte; thi jeg blev glad over, at jeg, uden at være paatrængende, kunde faae Anledning til at tale til mine Landsmænd. Jeg vidste, at der laae mig Meget paa Hjerte, som jeg ønskede at faae sagt, og tog altsaa med Glæde imod Opfordringen. Vel var jeg i dette Øjeblik ikke betænkt paa hvad jeg vilde sige, kunde heller ikke vide, om det vilde lykkes mig at faae Noget sat sammen, som man gad høre paa. - Derimod vidste jeg meget godt, at jeg udsatte mig for den Fare, at komme fra det med Skamme, istedetfor med Ære, og at jeg let kunde blive beskyldt for Forfængelighed og Ubeskedenhed. Men dette bevægede mig ikke, da jeg selv var mig bevidst, at det ikke var Forfængelighed der drev mig. J lang Tid, i flere Aar, have saa alvorlige Forestillinger idelig forfulgt mig, at de hverken levnede mit Sind Tid eller Rum til Tanken om, hvad der kunde bringe min egen Person Ære eller Jkkeære. Derfor veed jeg, at det ikke er Forfængelighed, der har bragt mig op paa denne Plads, var jeg meere begierlig efter Andres Berømmelse og meere bange for deres Spot, da var jeg blevet hvor jeg var og havde tiet stille. – Beskyldningen for Mangel paa Beskedenhed frygter jeg ligesaa lidet. Denne høit priste Dyd burde vi nordslesvigske Bønder og Borgere for længe siden være blevne kjede af den har saaledes tyraniseret os her i Landet, at den har forjaget al egen Mening og egen Villie ud af Sjælen paa os, og næsten ikke ladet mindste Gran af Selvstændighed tilbage. Det er paa høje Tid, at vi prøve paa at holde Stand imod denne listige Despot, der, under en omhyggelig Hyrdes Forklædning, driver os foran sig som en Flok Faar. Men der skal Mod til at byde en gammel og indgroet Fordom Trods, og have vi Unge ikke dette Mod, saa have vi langt mindre Grund til at vente det hos de Gamle. Dette er Aarsagen, hvorfor jeg besluttede at bryde Jsen, og være den Første, som talte i denne Forsamling, og dog havde formodentlig den Frygt faaet Bugt med mit Mod, som jeg ikke kunde blive fri for, naar jeg tænkte paa, at bestige en Talerplads, hvis det ikke var bleven styrket ved min Harme over den falske Frygt, den indbildte og løgnagtige Beskedenhed, der gjør os til Slaver istedetfor fri Mænd. Da jeg nu overveiede, hvad jeg af alle de Ting, jeg saa ofte havde ønsket at afhandle med Eder, idag burde vælge til Thema, saa blev jeg snart enig med mig selv om, at det ikke burde blive nogen af disse Ting, da den første Tale paa Skamlingsbanke nødvendigviis maatte handle om Hensigten med denne Sammenkomst og Betydningen af denne Fest. Altsaa Hensigten med denne Sammenkomst Skulde de mange Mennesker, som have indfundet sig, angive hvorfor de ere komne, da ville de Fleste upaatvivleligen sige: i den Tanke at faae en fornøjet Dag, og med det Haab, at muligen noget Nyt og Uventet skulde gjøre denne Fest mere end almindelig interessant. Nogle vilde vel ogsaa sige, at de ventede at faae et eller andet Alvorsord at høre i den slesvigske Sag. Jeg har selv heller ikke været istand til at udfinde anden Hensigt. Jeg har talt med Bestyrelsen derom og de Herrer have omtrent givet samme Svar: De havde ved denne Fest ingen anden Hensigt, end at skaffe Folket, Gamle og Unge, Høje og Lave, Mænd og Kvinder en glad Dag, en Dag, hvor især den nationale Følelse kunde give Glæden et eget Præg og en større Fylde end et sædvanligt Selskab. De vilde gjøre Alt hvad de formaaede, for at dette kunde skee; men meere end Leilighed og Midler til at mankunde more sig, kunde de ikke give. Om disse bleve rigtig benyttede, og om Morskaben og Glæden virkelig vilde indfinde sig, beroede paa, hvem der kom, og paa deres Sindstemning, noget ogsaa paa Lykken og Tilfældet. Mine kjære Landsmænd, lader os da benytte Leiligheden, Bestyrelsen har ærlig gjort Sit: den har ingen Møje og Anstrængelse, ingen Offer og Omkostninger sparet. Lad os nu gjøre Vort, og med aabent Sind og glad Hjerte nyde denne Dag, Her er en ypperlig Dandsesal og prægtig Musik dertil; det pleier dog at være de unge Pigers og Karles bedste Fornøyelse.