Aarhuus Stifts-Tidende, 1841-01-06
Den 18de Juli d. A. overbragte vi undertegnede Jordbrugere af Nykirke Give Sogne ved nogle af os udvalgte Mænd en Hilsen, kaldet Vesterboens Hilsen til Kong Christian den Ottende. Medens denne Hilsen blev modtaget med Velvillie af flere Blade, og navnlig optaget i Hempels Avis, hvorfra den blev aftrykt i Khvns Adresseavis, Aarhuus Avis og Dannevirke, blev den i Khvnsp. Gjenstand for gjentagne Angreb, først et dobbelt af F. F., siden et enkelt af mm. Disse navnløse Personer, ville frakiende os Ret til at kaldes Vesterboer, til at hilse fra vore Brødre, til at kaare Udvalgte, samt til at kalde Hilsenen vor &c. En Ret, som de, underligt nok, gjøre os stridige, da dog Hilsenen regnes til de intetsigende, der kun omtales for at see, hvorledes slige Fostre komme for Dagen." Hvorledes dette er skeet har vor Sognepræst, Hr. C. C. Møller, forklaret i Hempels Avis No. 189. og 201, og dertil henvises de ærede Læsere, som kunne ønske at vide, hvorlunde dette, efter F. F.'s Mening, utidige Foster har seet Dagens Lys. Ved disse Linier agte vi kun at møde nogle af de Ankeposter, som F. F. og mm. især i Khvnsp. No. 215 og 301, i rigelig Mængde have opdynget imod os, samt tilføie nogle bemærkninger, som slige Personers Færd have aftvunget os, fortrøstende os til at her i Landet, hvor en mild og retfærdig Regjering, ei dømmer Nogen uhørt, men giver selv den Ringeste Leilighed til Forsvar, ville vore Brødre ei heller bryde Staven over os, uden at høre os. Dalgas siger i sin Beskr. over Veile Amt) Side 10: "Til den egentlige Vesteregn henføre vi Nykirke og Give Sogne, og Side 11. De skarpeste Punkter i den hele Egn ere Nykirkes nærmeste Omgivelser &c. Og vi læse kun her, hvad vi have hørt fra vor Barndom; thi enten man regner den Deel af Jylland, som er vesten for Gudenaaes Kilder til Vester egn, eller, hvad vi antage, Jyllands lyngbegroede Høide ryg, i begge Tilfælde maa vi kaldes Vesterboer. Alligevel siger ma. at vi ovenskjøbet ikke høre til de egentlige Vesterboer." Dhrr. overgaae saaledes hinanden i dristige Paastande, saa det ikke skulde undre os, om de tilsidst vilde paastaae, at vi slet ikke vare til, saa vi som Jeppe maatte knibe os i Armen, for at overbevise os selv om vor Tilværelse. For at det imidlertid ei skal gaae saavidt, maa vi vel i Tide holde paa vort Navn; thi til de Navnløse vilde vi ikke regnes for Alt i Verden, og nu at omdøbes i Vinters Hjerte vilde ikke hue os, især da vil nylig paa Kirkestevne ere blevne advarede for Gjendøberne. Vi ville da til den Ende bede mm. besøge vore Naboer mod Øst, hvor Høideryggen fænker sig, og frodige Enge udbrede sig, der vil hvert Barn kunne sige ham, at Beboerne hist blandt Lyngbakkerne kaldes Vesterboer, og vil han uleilige sig op til os, da ville vi gjerne laane ham Befordring, og med al Fornøielse kjøre for ham, saa det skal sortne for hans Øine; thi trindt omkring vil den mørke Hede udvide sig for hans Blik, og da vil han sande med os i Vesterboens Hilsen, at vi og fortjene Navn af Hede boer. Det er naturligt at han, der nægter os vort Navn, ogsaa nægter os vor Hilsen, derfor kaldes den Hr. Møllers Adresse i Vesterboens Navn, men med hvad Ret, saa spørge vi, skal det kaldes enkelt Mands Adresse, hvad der beviisligt er en Hilsen fra tvende talrige Sognes samtlige Beboere, især da Hr. M. tilstrækkelig har viist, at han kun har sat den i Stiil efter vort Ønske, og efterat vi havde gjennemgaaet den Punkt for Punkt med ham. Med samme Ret skulde man kalde Stændernes Begjæringer de enkelte Ordføreres, fordi disse som oftest have forfattet og foredraget dem. Nei, Hr. mm. Lad Han os kun beholde vor lovlige Eiendom, da Hans Ven kalder den intetsigende, og Han selv Jntet seer i den uden smukke Talemaader og historiske Erindringer, hvilke Han ovenikjøbet ikke lader til at ynde, saa var det ikke Umagen værd for Ham at tage den fra os. Dernæst spørge vi, hvorfor *) Denne Bog fandtes blandt de Bøger, som Landhuusholdningsselskabet skienkede os til Jubelfesten 1836, da Trykkefrihedsselsk, ogsaa skienkede os sine Skrifter. maa de 7 hæderlige Mænd, der paa vore Vegne over bragte vor Hilsen, ei kaldes, hvad vi have kaldet dem Udvalgte af Nykirke og Give Sogne, men blot "de 7 Gaardmænd, der kun med Hr. M. have kjendt og underskrevet Adressen. Her henvise vi til Hr. M., der har godtgjort, at den var kjendt af mange flere, men underskrevet af ham, dette bemærkes kun som et lille Bidrag til dHrr. Sandhedskjærlighed. Hvorfor skulde vi i den hele Verden være de Eneste, der ikke havde Ret til, ved festlige Leiligheder at kaare Enkelte til at fremtræde og tale i Alles Navn. Tillad os dog, hvad der er Alles tilstaaede Ret! Tog hermed er det ikke gjort, det er ikke nok at vi beskyldes for at være villieløse Redskaber i Andres Hænder, vi sigtes ogsaa for en høi Grad af Dumhed, siden vi ikke maae kunne forstaae vor egen Hilsen. Forresten er Adressen skrevet i et saa svulstigt Sprog, at vistnok kun Faa af Vesterboerne forstaae, hvad deres selvtagne Repræsentanter have udtalt." Hvi skulde Vesterb. ikke forstaae den, da veed vi dog, at den var dansk fra Begyndelsen til Enden, det er mere end vi kunne sige om Angrebene imod os, de vrimle af fremmede os ubekjendte Ord, og selv hvor det skal være dansk er Meningen os dunkel, ja fast uforstaaelig, f. Ex. Khvnsp. Side 1208. "Skulde overhovedet Vesterboernes Følelser documenteres ved Underskrifter, da ere vi efter vort Kjendskab til denne Deel af Landets Jndbyggere overbeviste om, at der vilde haves lige saa mange Tusinde og flere til, end der vilde findes Enkelte, som i Et og Alt vilde billige Hr. M.s Fremgangsmaade, i Et og Alt gjøre hans Ord til sine." Forgiæves have vi udlovet en Belønning for dette Steds Forklaring; den, hvis Fortolkning syntes os den rimeligste, sagde til os. "See J ikke, at hans egen Kraft her har svigtet ham, at Sandheden er bleven ham for mægtig, saa han mod sin Villie har maattet aflægge det Vidnesbyrd, at J ligesaa let havde kunne forsyne Eders Hilsen med Tusinde af Underskrifter som med enkelte." Det er vanskeligt at dømme i sin egen Sag, vi hidsætte derfor en Dom, der er fældet i Hempels Avis. "J et simpelt og hjerteligt Sprog findes her den Kjærlighed udtrykt, som et trofast Folk nødvendig maa føle for det ædle Fyrstepar, der saa varmt elsker sit Folk, og hvis Bestræbelser ene sigte til at gjøre Folket lykkeligt." Længere nede siger samme Dommer: "Der tales om Svulst i Khvnsp. No. 215, hvoraf dog Jntet findes i Adressen, med mindre Khvnsp. vil kalde det Svulst, hvad der anføres af Skriften: Frygter Gud og ærer Kongen." Vel var der billeder i vor Hilsen, men billedrigt er vort hele Sprog, vel var der historiske Erindringer, men disse leve i vort Hjerte, og ere Dansken kjære, fordi de knytte ham inderligere til Konge- og Fødeland. Vi beklage derfor dem, der forarge sig over historiske Erindringer, og det gjør os ondt for dem, der ei kunne see anden Grund til at fremdrage Fædrenes Bedrifter end forfængelig Higen efter at ville vise sine historiske Kundskaber. Vi komme nu til den Ankepost, som med særdeles Ordrigdom gaaer igjennem alle Angrebene, vi beskyldes for Selvraadighed, Selvtægt, mageløs Selvtillid, og hvorfor Fordi vi have begaaet den store Forseelse at hilse fra vore vestlige Naboer, Her har man opbudt at sin Skarpsindighed for at sætte os i et fjendtligt Forhold til disse, derfor siges vi at have opkastet os til deres aandelige Formynder, til ubeføiet og ubemyndiget Tolk for deres Følelser. Vare vi fremkomne paa vore Brødres Vegne med Begjæring om Forandring i Statsforfatningen, da maatte vi have tiet, naar vi beskyldtes for Selvraadighed og Selvtægt; thi dette er en saa alvorlig Sag, griber saa dybt ind i Alles Velfærd, at hver selvstændig Mand nok ønsker her at tale for sig selv; havde vi liig hine 40 Borgere i Hobro i deres Begjæring om Skatte bevillingsret fradømt alle dem sund Sands, der dømte anderledes end vi, eller som Fyenboen i Fædel. S. 1415, der ønsker væsentlige Forandringer i Regjeringsformen i Fyenboernes Navn, frakjendt dem Fornuft og Dannelse, der havde anden Mening end vi, da havde man med al Grund kunnet beskylde os for mageløs Selvtillid, men nu have vi kun hilst fra vore Brødre, og talt om deres Kongen hengivne Sindelag, og dertil troe vi os fuldkommen berettigede. Maa man ikke hilse fra en god Ven, skjøndt man ikke har beskreven Fuldmagt, maa man ikke tale om de Følelser, der gjøre hans Hjerte Ære, fordi man ikke er hans Formynder. Vi hilse dog Faderen fra en kjærlig Søn, vidende at denne, underrettet om vort Møde, vilde have bedet os at hilse, vi glæde os ved at kunne vidne for Faderen om Sønnens Hengivenhed, uden derfor at være en ubeføiet Tolk for hans Følelser. Dette gjorde vi, Andet ikke. Kongeparret tilbragte den første Nat paa jydsk Grund i Veile, den foregaaende Søndag Efterm. bleve vi først underrettede derom, og dog ere vi nogle af de Veile nærmest boende Vesterboer; havde end Bannen, kunnet brænde, havde Budstikken kunnet løbe for nu at forkynde Glædens som fordum Skrækkens Budskab, vi havde dog ikke kunnet kalde alle Vesterboer til en almindelig Forsamling; da traadte vi frem for Kongens Aasyn, og bringende ham vor Hylding hilste vi tillige fra vore Brødre, vidnende, at Apostelens Formaning: Frygter Gud, og ærer Kongen, var dybt indgravet i Vesterboens Hjerte, at han deelte vor Kjærlighed til Fædrelandet, vor Hengivenhed for vort gamle Kongehuus. Og dette Vidnesbyrd var ikke grebet af Luften, derom vidner det venlige bifald, som disse have tilvinket os, der har endnu Jngen fra Vesteregnen sagt os Andet, end det var Ret J gjorde, havde vi vidst af det havde vi sluttet os til Eders Række, men da den korte Tidsfrist og den lange Vei forhindrede os, saa hav Tak for Hilsenen J bragte. Man vil ikke fortænke os i at det sidste veier mere end det første, man vil ikke undre sig over, at det bifald, vore Brødre mod Vest have tilvinket os, veier mere end al Verdens F. F. er- og mmer. Ja om endog hele Alphabetet rykkede op med sine store og smaae Bogstaver i dobbelte Rækker, og overgik sig selv i Nærgaaenhed og Usandhed, vi ville dog agte bekjendte Venners Yttringer, navngivne Mænds Bifald høiere end navnløse Staklers paatrængende Daddel Alligevel takke vi dem; thi de have aabnet Øinene paa os, og som vi vide, paa flere, takket være Hr. mm. større Aabenhiertighed, herved have vi Sort paa Hvidt for det, som vi kun ahnede hos F. F. Vi skulde have beviist, at Vesterboen ikke nærede andre Ønsker, andre Forventninger, andre Forhaabninger, end de historiske Reminiscenser og de smukke Talemaader, der fandtes i Hr. M. Adresse." Nu faldt Skjællet fra vore Øine, nu forstaae vi en halvvædet vise, vi skulde altsaa have Snært fordi vi ikke talede om Skattebevillingsret, det Schibboleth, kunde have reddet os, nu see vi de skjulte Traade i Maskineriet, derfor havde man skrevet fra Khvn., ingen Æresport, ingen Jublen, ingen festlige Sange, ved talende Taushed, ved Kulde maa Kongens Øine aabnes, og han indsee vor Trang til Forandring i Regjeringsformen. Vi indlode os aldeles ikke paa Sligt, dertil var vort Hjerte for fuldt af Taknemlighed over de mange Velgjerninger, som vi havde modtaget af vor forevigede Konge, dertil var den Dag for høitidelig, da vi førstegang hilste vor nye Konge og lovede ham Huldskab og Troskab. Vi trængte alle egenkjærlige Ønsker tilbage, antydende: at havde vi Noget at fremføre, da vilde vi, takket være Kongen, udtale dette igjennem Stænderne, og yttrede iøvrigt vor Tilfredshed med vor milde faderlige Regjering. Heri laae Feilen, vore selvgjorte Skolemestre sagde: J gaae ikke til Kongen, og gaae J, da fordrer Skattebevillingsret; thi som et Ekko skal det lyde ham imøde Landet rundt!" Vi gik, bad ikke om Skattebevillingsret, og nu kommer Mester Erik. O kjære Brødre paa Jyllands brune Hede, derfor skulde vi altsaa være undgaaede Corporalens Stok og Ridefogdens Svøbe, for at vi nu skulde dandse efter Avisskrivernes Pibe, derfor skulde vi være fødte som fribaarne Mænd, der selv have Sæde i Folkets Raad, for at vi nu skulde gaae den Vei, som vor selvgjorte Øvrighed behager at anvise os Det gjør os øndt ved denne Leilighed at maatte bemærke, at Fædrelandet, et Blad der ellers taler vor Sag, i den Grad kunde glemme sig af Jver for at berede Kongen Kulde, at det ikke undsaae sig ved, S. 1624, at minde os om Catharinas Reise i Rusland, hvor man havde ladet sammendrive Bønder og Qvæg for at fryde Selvherskerindens Hjerte ved Undersaatternes Mangfoldighed. De kjende sandelig ikke den danske Bonde, som mene, at de trænge til slige Paamindelser. Kan et Træe, der vel ikke ganske har sin Rod ved det gamle Fædrelands Hjerte, men dog har nogen Krone, nogle friske Skud, bære saa bittre Frugter, hvad kan man da vente sig af afrevent Qvas. Vi kunne forsikkre dem, at ligesom ingen Magt i Verden skal aftvinge os nogen Hylding, som ei er vort Hiertes egen Drift, saa skal ei heller nogen selvkaaren Formynder spærre os Veien til vor Drot, til ham, der tog vor Kjærlighed og Hengivenhed i Arv efter vor gamle uforglemmelige Konge. Og denne Kjærlighed, denne Hengivenhed, vil han ei forskjertse; thi til Kjærlighed, ei til Kulde, trænger selve Drotten, derom vidner hans hele Færd, den faderlige Godhed, hvormed han modtog vore Udvalgte, skjøndt Tiden forbød ham at tale med mangen Stormand. Ved vore festlige Lag kunne disse ikke noksom skildre, hvor venlig og ligefrem han var i sin Tale, gjev og mild som gamle Frederik selv mod den Ringeste, venligt takkede han for vor Hilsen, og hvor fromt ønskede han ikke Held og Fred til vor Gierning. Og Dronningen, hans hulde Qvinde, hvor kjærligt bad hun dem at bringe Velsignelsen til vore smaae, idet hun tilføiede, at vi og alle vore Brødre, hver Danmark Søn, vare indesluttede i deres Bønner. O, da tænkte vi, hvor Mange af dem, forhvem han saa kjærligt beder, forbittrer ham hans Livs Fred. Med inderlig Veemod hørte vi, at hans Pande bar kjendelige Spor af Kronens Vægt, og da mindedes vi, hvorledes den kaade Pøbelhob nylig havde forbittret ham hans Livs gladeste Dag, hvor dybt han maatte føle sig saaret ved paa en Dag, som vilde være kjær og dyrebar for Enhver af os, og hvor man meere end nogensinde ellers maatte ønske at see glade og velvillige Ansigter omkring sig, at modtages med Kulde, ja med Pøbelhobens opæggende Skrig. For saadanne Saar kunne vi ei af vore Hedeurter berede nogen Lægedom, kun Een kan læge dem, Han, i hvis Navn baade Kongen og Betleren bøie deres Knæe, Han, der selv bar Korset og nu trøster hver Korsdrager, hvad enten han hylles i Vadmelskoften eller i Purpurkaaben, Han tilvirke ham Lægedom. Vi vilde kun, høiere steeg vort Haab ikke, blande een Honningdraabe i det Malurtbæger, som man søgte at fylde ham til øverste Rand. Det var vor Brøde, gid ingen tungere hvilede paa vor Sjæl! Det er sandelig ikke af Lyst vi gribe til Forsvar, og med dette nedlægge vi Pennen i Tillid til den Gud, som spreder Uveirs mørke Skyer og lader det sagte milde Veir afløse de uheldsvangre Storme, saa at Uveirsmaagen maa flye fjernt fra vort Fødelands elskede Kyster. Kun endnu et velmeent Ønske til vore Angribere. Naar J i Fremtiden ville over, hvor Gjerdet tykkes Eder lavest, og mene at angribe en værgeløs Hjord, for at skille det enkelte Faar fra Flokken og lade det føle Eders hele forfærdelige Vægt, gid J da maae træffe paa Hyrden, og gid han da maa bruge sin Stav vel, som her i dette Tilfælde; thi at vor Hyrde ei har fægtet i Luften, derom vidne Eders gjentagne Qvæk!