Københavns Adresseavis, 1774-01-12
J alle saadanne og flere Fald vilde min Ven ikke handle redelig imod mig, om han ikke kom mig til Hielp ved sit Raad og Advarsel. Dog er ogsaa herved megen Varsomhed fornøden, for hverken at handle imod Troeskabs Pligter, eller at glemme den skyldige Høyagtelse mod en Ven. Min Ven, som aabner sit Hierte for mig til Underpant paa sin reene Gienkierlighed, og viser mig det ligesom det er, kan fordre som en Skyldighed af mig, at holde ham saalænge forden, som han udgiver sig for mig, indtil jeg treffer ham paa Falskheds og Utroeskabs Vey. Men da intet ægte Venskab finder Sted undtagen hos dydige og retskafne Gemytter, saa hører særdeles meget dertil, førend jeg, uden at fornærme ham, tør lade vidrige Tanker fæste Rod hos mig. Der maae foregaae meget, førend en befæstet Dyd bliver gjort vaklende, eller kuldkastes. Et Træ, som ellers har baaret moedne Frugter, uddøer ikke paa en Nat; det kiendes længe tilforn. Dette udelukker altsaa Mistanke og Lettroenhed. Hiin opkommer i os selv, denne bliver foranlediget ved andre. For at betage denne Venskabs dødelige Gift sin Kraft, førend den kan virke, os, maae vi for det første ingen Ven forlange, som er uden alle Feyl, og gandske fuldkommen, denne Tanke vil forvolde, at vi udtyde meget til det beste, og naar vi lære at kiende det menneskelige Hierte, indsee vi lettelig, at det er umueligt, i alle Ting at have gandske lige Tilbøyeligheder, gandske lige Begreber og Meninger. Da Kierlighed ikke er mistænkelig, saa vil den heller ikke med mistroisk Øye see paa alle en ærlig befunden Vens Trin og Skridt, som en, til hvem man ikke torde forsee sig noget Erfarer man ogsaa virkelig Ting, som synes tvetydige, saa vil man i Forveyen nøye prøve alle Omstændigheder hos sig selv, førend man fælder en Dom. Nu kommer jeg nærmere til de ommeldte tre Puncter: Træffer man sin Ven virkelig paa unægtelige Feyl, og paa beviisligt Uret, saa bør allerførst sees paa hans Person, Stand og Gemyts=Character. Den gamle Sædelærer, Syrach, udvikler denne Punkt paa en Maade som synes at sige sig imod, men som i Grunden er fuldkommen overeensstemmende. Han siger: Hører du noget ondt, da sig det ikke efter, thi det skader dig ikke. Du skal hverken fortælle Ven eller Uven det. Og uden det er dig Synd, da aabenbar det ikke. Thiman hører dig vel og varer paa dig; men skal med Tiden hade dig. Disse Ord treffer iblant andre ogsaa de emfindtlige Venner, der ville omgaaes som et tyndskallet Eg, hvilket man med største Varsomhed maae bære og legge fra sig. Det er et ubehageligt Slags Venner, som uophørlig driver og plager andre, at omgaaes ret oprigtig med dem, aabenhiertig at sige dem deres Feyl, ja som selv giøre Begyndelse med, at legge sig et og andet til Last, og forlanger at hielpes til rette, men saasnart man giver dem Ret og tilstaaer, at man ogsaa har mærket disse Feyl hos dem, som de beskylder. sig selv for, saa vender Bladet sig om; de tager vel første Gang imod Erindringen, takker vel ogsaa derfor, men komme ikke saa snart igien, og fatter et hemmeligt Had imod os, som om kort eller lang Tid yttrer sig, og røber den urene Kilde til deres utaknemmelige Misfornøyelse. De ligner et forfængeligt Fruentimmer, som med en antagen Beskedenhed, taler foragtelig og sig selv, sin Skiønhed og Pynt, for des mere at roses; men den som tager det for Alvor, og stemmer i med, kan giøre sig vis Regning paa den hykkelske Skiønnes Had. Hertil sigter Sprach, naar han vil, at man ey engang skal sige noget til en Ven; hvoraf jeg drager den Slutning: At Oprigtighed er ilde anvendt og ufornøden imod en Person, hos hvilken den ikke tilveiebringer Forbedring, men føder meget meere Had af sig. Disse sidste setter nu Sprach saadanne Venner imod, som ere redelige og begierlige efter Sandhed, og bestemmer den første Grad af vort Forhold imod dem, naar han siger: Straf en Ven, maaskee han ikke haver gjort det, eller om han har gjort det, at han giør det ikke mere. Straf en Ven, maaskee han ikke haver talet det, og om han haver talet det, at han ikke gjør det anden Gang. Men da vi ere pligtige til at bevise vore Venner denne Kierligheds Tieneste, saa er det ikke ligemeget paa hvad Maade det skeer. Syrach giver i Henseende til Tiden en Regel, som er grundet i Erfaring. Der er en Straf, som skeer ikke i Tide, og den som tier, handler forstandig. En Lærdom, hvorimod der syndes utallige Gange, hvorover Sædelæreren, ogsaa kalder den en viis Mand, som kan tie, indtil det er beleilig Tid. Det samme gielder ogsaa om Stedet og Leyligheden, hvorved Sandheden bliver sagt en Ven, og en Feyl bliver dadlet. Mange kan slet ikke taale, at det skeer i andres Nærværelse; hos mangen en derimod nytter ingen Erindring, naar den skeer i Eenrum. Dette sidste bliver dog altid det lemfældig ste og beste. Videre kommer det overmaade meget an paa Foredragets og Formaningens Maade. Det er en tugthuusmæssig Oprigtighed, at indklæde de kosteligste og i sig selv nyttigste Erindringer i haarde, bidende, bittre, truende og foragtelige Ord, som dog alligevel er mange grundærlige men uslebne Venners Maade. Forhaanende og spodske Udtryk virker ligesaa lidet noget Got: en mild faldende Regn vederqvæger og giør Jorden frugtbar; En stormende Hagel nedslaaer derimod de allerede matte Straaer. Herhos maae man vist nok vide, hvem man har for sig. Visse ømme Gemytter vil behandles med den største Forsigtighed; de ere ligesom Vox, der ikkun behøver en liden Graad af Jld, naar det skal smeltes. Andre derimod ere ligesom Jern, der ikkun ved Jld og ved Hammeren bliver beqvemt til at tage imod en Dannelse. De samme Ord, som ville bringe hiine til Fortvivlelse, virker først Følelse hos disse, derfor maae enhver tilmaales saadan en Portion, som han kan være. Det meeste, om ikke alt, berver paa Venskabets Grad, og Art, og følgelig har den Oprigtighed at sige vor Ven sine Feyl, ikke vel Sted, saafremt vi ikke nøye kiender den anden, og veed, at han kan og vil taale vores Aabenhiertighed. Den er fremdeles ilde anvendt, naar den anden Part hverken har Forstand eller Lyst at give vore Formaninger Sted, hos sig, og at anvende dem til sin Forbedring; her er Tavshed bedre, om man ikke vil kaste Perler for Sviin. Dog giver det nøyeste Bekiendtskab ikke altid en Ret dertil men her udfordres et vist Kald dertil, og dette Kald er forhaanden, naar der er det inderligste og fortroeligste Venskab imellem begge Parter. Den Ven, som jeg har tilstaaet saadan en Magt over mit Hierte, er ikke allene beføyet, men endog forbunden til, under alle Omstændigheder at handle ligefrem, oprigtig og aforstilt med mig, at kræve Grund for mine Handlinger, som synes ham urette, at sige mig mine Feyl, og at bevise sit Venskab ved denne Omhyggelighed. Disse Anmærkninger passer sig ogsaa paa de Efterretninger som jeg har faaet at vide af andre om min Vens Person, Familie, Embede, Handlinger og Tænkemaade. Til Slutning kunde jeg endnu sige noget om det Spørsmaal, hvorvidt Oprigtigheds Grændser imod en Ven strekker sig i den Fald, naar jeg for hans Skyld skal bryde Tavsheds Pligter imod andre. Men heri maae enhver handle efter sin Samvittighed, og følge Sprachs allerede anførste Regel Uden det er dig Synd, da aabenbar det ikke.