Adresseavis for Børn, 1782-09-04
Avis. Her traf det sig en Dag, at begge Feldtherrerne, enhver af dem ledsaget af en temmelig stor Hob Ryttere, stødte paa hinanden ved Rekognoscering, Begges Tropper kom i Haandgemæng med hinanden, og Fegtningen var meget haardnakket og blodig. Man fegtede paa begge Sider med den yderste Tapperhed. Midt i Fegtningen traf begge Oberfeldtherrerne selv paa hinanden, og sloges i lang Tid tappert med hinanden med afvexlende Lykke. Endelig tabde Scipio Kræfterne, som havde gjort alt, hvad man kan forlange, ikke allene af en saa stor General, men endog af en brav Soldat, og var allerede stærkt blesseret, og blev saa mat, at han ikke længer kunde holde sig paa Hesten. Han sank altsaa gandske afmægtig ned fra Hesten paa Jorden. Hans Søn, som siden under det Tilnavn Africanus er bleven saa berømmelig, som den lykkeligste romerske Feldtherre og som den største General i sin Tid, og som hans Fader havde nu hos sig i dette Feldttog, endskiønt han var kun en ung Dreng paa sytten Aar, og dette var det første Feldtslag, han bivaanede, saae Faderen synke ned af Hesten. Man havde givet ham en god Vagt af Ryttere, som vare udsøgte Folk. Dette for ham forskrækkelige Syn, og den Angest, at hans Fader maatte blive dræbt, eller i det mindste falde som en Fange i Karthaginensernes Hænder, opflammede saaledes hans Tapperhed og Jver, at han satte sig for at rædde sin ulykkelige Fader. Da han merkede, at hans Fader tilligemed to eller eller tre Ryttere blev omringet af Fienderne og farlig saaret, saa formanede han i Førstningen sine Ryttere, at de skulle skynde sig, for at komme ham til Hjelp. Men da de frygtede og betænkde sig, om de skulde rykke frem eller ey, saa fløy han selv afsted ind paa Fienden. Hans Følge var da imod sin Villie nødt til at understøtte ham. Man adspredte derpaa Fienden, som var bleven sat i Skræk. Og med et Mod, som langt overgik hans unge Alders Kræfter, løb han hen til den halvdøde Consuls Legeme, kastede sig ned over ham, og var i den faste Beslutning, heller at lade sig hugge i Stykker paa hans Faders døde Legeme, end at tillade, man skulde endnu tilføye ham mere Skade. Hannibal, som for Børn. blev rørt over denne store barnlige Troskab, og over denne unge Persons overordentlige Mod, men vidste endnu dengang ikke, at dette heeltemo dige Barn skulde om faa Aar blive hans Overvinder, viisde sig ved denne Leylighed meget høy modig. Han vilde ikke betjene sig af sin Seyer over den paa Jorden udstrakt liggende romerske Feldtherre, som han let havde kunnet give hans fuldkomne Rest; men for den ædelmodige Søns Skyld, som havde udbredet sig over sin Faders Legeme, vendte han sig bort, blandede sig iblandt de Stridende, og beholdt Marken som Overvinder. Jmidlertid havde en Eskadron romerske Ryttere den Lykke, at slaae sig igjennem Fienderne paa denne Side, og at komme til den Plads, hvor begge Scipionerne laae. Ved disse Soldaters Tapperhed bleve de undsatte; thi Romeerne havde endnu saa megen Tid, at de kunde føre deres saarede Feldtherre ud af Trængselen, og bringe ham under bestandig Fegtning tilbage og i Sikkerhed, førend de havde gandske tabt Marken paa deres Side. Den imod alt Haab ræddede Fader bekjendte med høy Røst for hele Krigshæren, at han havde sin Søn at takke for sit Liv. Den misfornøyede Ræv. En Fabel.