Viborger Samler, 1779-04-26
(Resten af Fortællingen om den sorte Huule) Tan havde hidindtil beholdt nogen Agt for Hr. i Hollvell, som disse Ulykkeliges Overhoved, og Velgiørere. Men nu hørte al personlig Forskiel op. Heele Selskabet trængte ikke alene ind paa ham, men grebe fat paa Vinduesstængerne over hans Hoved, arbeidede sig op paa hans Skuldre, og trykkede ham med deres overveiende Vægt saameget, at han kunde aldeles ikke bevæge sig, og dog dog ikke blive længere paa denne Plads. Han bad derfor dem, som stode paa hans Hoved og Skuldre, at de for Guds Skyld ville lade ham løs, at han kunde komme fra Vinduet, og døe roeligere. Hans Medfangne, som stode længere fra, forlangte ingen Bevæggrunde at være ham behielpelige i at forlade en Plads, enhver søgte at erobre. De næste Rader, aabnede sig saa vidt at Hr. Hollvell endelig med stor Møie naaede Midten af Fængselet. Tredie Deelen af Selskabet var nu død, og de endnu levende trængte saa stærk til Vinduerne, at Hr. Hollvelfandt lidet meere Rum. Men Luften var saa raaden og stinkende, at Aandedrættet blev ham med eet besværlig og smertelig. Han trængte derfor over de opdyngede døde Legemer hen, og lehnede sig paa en af Hoben, som stod over for det andet Vindue, med den Beslutning, her at oppebie sit Lives Ende. Men omtrent efter 10 Minuter overfaldt ham saadan en Smerte i Brystet, og saadan en Hierte Klappen, at han igien var nødt til at trænge sig igjennem til den friske Luft. Der vare nu fem Rader imellem ham og Vinduet. Fortvivlelsen hialp ham igiennem 4. J faa Minuter forlod hans Hjerteklemmelse ham, men han følte endnu en ubeskrivelig Tørst, og raabte med en lige Utaalmodighed efter Vand. Dette Vand formeerede hans Tørst, derfor ville han ikke drikke meere, og begyndte at sue Sveden af sin Skiorte, som bragte ham nogen Lindring. En hos ham staaende nogen ung Engellænder greb fat paa Hr. Hollvells Skiorte-Erme, og berøvede ham nogen Tiid denne ham i hans Nod saa vigtige Hielp. End Hos Endnu var Klokken ikke 12. De faa endnu levende, de ved Vinduerne undtagne, vare udi det største Raserie. Alle skrege om Luft, efterdi det Vand, som Vagten havde givet dem, for at drive en dievelsk Spog med dem, hialp ikke meere. De spottede Vagten paa alle optænkelige Maader, for at formaae den til at fyre ind paa dem, men alting var forgieves. Strax derpaa hørte Allarmen op med eet. De fleeste af de endnu levende lagde sig, berøvet alle Kræfter, ned, og udstrakt paa de Død udgave de rolig deres Aand. Jmidlertid søgte andre paa nye at fortrænge Hr. Hollvell. En grov Hollandsk Vagtmester steeg op paa den ene af hans Skuldre og en sort Soldat paa den anden. denne Stilling forblev han fra halvgaaen tolv til 2. Endelig sank hans Fornuft med hans Kræfter, længere kunde han ikke udholde i denne Stilling, og dybere i Fængselet torde han ikke vove sig. Han trak derfor en Kniv, for at bringe sig selv af Dage; men han gjorde det dog ikke, og besluttede derimod at forlade Vinduet. Derfore bød han en Engelsk Søe=Officeer, som stod i næste Rad med sin Frue, en ung Dame, der frivillig var gaaet med sin Mand, for at døe i den sorte Huule, den Plads til, hvor han ikke formaaede at blive længere. Officeren tog imod denne Plads med uendelig Taksigelse; Menda han strax derpaa blev fordreven af den grove Hollandske Vagtmester, trak han sig tilbage med Hr. Hollvell, lagde sig ned, og døde. Hr. Hol vell tabte derpaa al Følelse. Man veed ikke hvad der foregik, fra denne Tid af, til det dagedes. Klokken 5 faldt det een af de Overblevne ind at søge Hr. Hollvell op, i Haabom om han endnu var i Live, ved ham at erlange Løsladelse. Man kiendte ham paa hans Skiorte, og trak ham frem under nogle, som vare faldne døde paa ham. Han havde nogle Livs Tegn. Underkongen, som var underrettet om alle disse græsselige, Scener, lod ved denne Tiid ganske koldsindig sporge, om Hr. Hollvell endnu var i Live. Man svarede ham, at han kunde endnu komme til sig selv, naar Døren blev aabnet. Budet kom tilbage med Befaling at lukke op. Døren maatte aabnes indvendig. De endnu levende vare saa magtesløse, at 20 Minuter forløb, inden de formaaede at slæbe de døde, Legemer fra Døren, og aabne den. Et Qvarteer over 6 kom endelig den ulykkelige Rest af 146 Siele, ikke meer end 23 i Tallet, af denne Sorge=Huule for Lyset. Hr. Hollvell havde en hidsig Feber, og kunde ikke staae, desuagtet lod Underkongen ham bringe for sig, men en Tiid lang var det ham ikke mueligt at tale. Man kastede ham derpaa i Lænker, som skar ham igjennem Kiødet, lige til Beenene, og bragte ham til Moxadavad, Hovedstaden i Bengalen. Hans Feber fik imidlertid en lykkelig Vending; Bylder brød ud over hans heele Legeme, og forvandledes snart til flydende Saar.