Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-06-03
Paa en af det opvaagnende Foraars skjønne Dage, ved Enden af Marts, da Gustav tidlig havde indfunden sig hos Amalie og var bleven til Middag, fortalte han hende, at Mandeltræerne paa de sydlige, længstbortliggende Bjerge allerede blomstrede, og tilbød sig at føre hende, derhen, da Veien var ganske tør og den ætherblaae Luft mild. Amalie var strax villig, kastede det grønne Slør over Hatten og greb efter hendes Handsker. Gustav berørte Sløret, trykkede det til sine Læber og sagde ømt: Jntet sort Slør mere, grønt er Haabet og snart vil den hele Natur klæde sig i Grønt, Jeg maatte selv i Sørgetiden, svarede Amalie veemodig, bære dette grønne Slør, Lægen befalede mig det, da mine forgrædte Øine ikke kunde taale Soelskinnet. Solen funkler i Dugdraaberne saa meget behageligere, svarede Gustav og et saadant Forgjetmigei Øie, kan kun udgyde frisk Dug, ikke salte Taarer. Amalie tang og det skjønne Par vandrede ned af Bjergstien. Da de gik gjennem Landsbyen blev Kaptainen opmærksom paa de skjøntbeliggende, reenlige og siirlig oppudsede Bondehytter, som han ellers ved den hurtige Gjennemfart, ikke havde lagt Mærke til, Amalie sagde ham, at siden Kongen havde gjort hende saa lykkelig ved sin store Naade, havde hun rigelig understøttet hendes gode Undergivende og at ingen Ulykkelige meere fandtes i Landsbyen. Kaptainen udbrød i Lovtaler over Amalies Høimodighed, dog føiede han til, Armod var snarere noget der fængslede Medlemmerne af den arbeidende Folkeklasse, til Livet, end et Onde for dem, da disse kun stode i ubetydelige Forhold i Livet, og fik ved Kamp med Trang og Seieren over den, endnu en Jnteresse mere i Livet. Amalie rystede igjen meget alvorlig paa Hovedet, men Gustav forstod igjen at dreie Samtalen paa noget andet. En Omstændighed hialp ham ogsaa ud af Forlegenheden. Hvad kan det være for et sandt Spaan huus, sagde han, i det de begge nærmede sig Tonelises Hytte. Det stikker jo som et Ugle reede ind i Borgmuren og ganske symmetrisk spille fire sorte Kattesine hen paa os. Jeg veed ikke, svarede Amalie, imidlertid blev i det lille Huuset Vindue revet op og to slemmere Øine end Kattenes kikkede ud. Det er ham. Det er ham, Deres Excellence, saaledes, ganske livagtig stod han i Koppen, snarrede Tonelise, den fortrydelige Grevinde imøde, kaldte paa hendes Katte, der fløi ind af Vinduet, og slog det i igjen. Lykkeligviis havde Gustav ikke forstaaet hendes Pluddervælsk og var desuden ganske forfærdet over hendes Hæslighed, han spurgde derfor slet ikke den hævende Amalie hvad det var, men førte hende videre gjennem Landsbyens Steen port. Barnlig glædede Amalie sig, efter det lange Fangenskab i det øde Slot, da hun befandt sig igjen paa Marken. Lærkernes glade Jubei den frie Luft og Mandelblomsternes rosenfarvede Glands som laae henstrøede paa det grønne Tæppe af de af Solen forgyldte Bjerge, hvor Lam græssede, brogede Køer hvilede, Klokker lød og utallige Kilder perlede gjennem Græsset; opvakte i Amalies ømme Hjerte ved Ord og Blikke, Jld og varme Følelser hos den farlige Naboe, der følte sig nærmere Maalet og nu kun søgte at spinde Traadene i sit Næt endnu finere og tættere sammen. Gustav elskede egentlig ikke Amalie, men spottede i Stilhed over hendes Fromhed og hendes barnlige Væsen, men den rige og skjønne Frues Besiddelse laae ham paa Hjertet og det behagede ham dog ogsaa at hun var dydig, thi den meest fordærvede Mand søger dog at faae en dydig Kone. Amalie var ved Kongens Naade bleven velhavende og en Tantes nære visse Død, aabnede hende Udsigten til at blive Eier af en anseelig Formue, det var derfor fremfor Alt vigtig for Gustav at hun skjænkede ham sin Haand, thi han havde forødet sin heele Formue. (Sluttes i næste Nummer.)