Berlingske Tidende, 1791-12-02
Paris, den 14de November. J Nationalforsamlingens Session af 12te hujus kom Justitsministeren med de øvrige Ministre til Forsamlingen med let Budskab fra Kongen. Den første sagde, en Kongen vilde bindersøge Decretet om Em granterne, og at Monarken har Pesagt, at, dersom han kunde deele sin Sauction, vilde han gierne have sauctioneret en Deel af Decretet. Da Minister ten vilde opløse Kongens Budskab, blev der spurgt, om den var underskrevet af Kongen, og da han derpaa svarede: Nei, skred man til Dagens Arbeide. Jmidlertid er følgende Kongel. Proclamation udkommet: "Kongen har ikke biet med indtil i Dag, at bevidne sin Misfornøielse over den Drift, som trakker en stor Mængde Franske Borgere ud af Riget, og til bageholder dem uden for samme. Men efterat Han havde sviet de fornødne Anstalter, til at holde Frankrige i Rolig hed og et vexelviist Venskab med fremmede Magter, samt sat Rigets Grændser i Sikkerhed imod alle Jndfald; havde Han troet, at Overtalelse og Milheds Midler skulde være de tienligste, til at bringe dem tilbage til deres Fædreneland, som fornemmelig politiske Tvistigheder og stridige Meninger havde bevæget til at forlade samme. - Endskiønt den største Deeaf de udvandrede Franskmænd ikke siden Proclamationen og Kongens gjorte Skridt synes at have forandret deres Beslutning, saa havde disse Skridt dog ikke været ganskenden Virkning; thi Udvandringen havde ikke allene standset noget, men nogle Udvandrede selv vare komne tilbage i Riget, og Kongen smigrede sig med, at see daglig et større Antal komme tilbage. - Kongen, som setter sit Haab til de gjorte Foranstaltninger, har derfor nægtet Nationalforsamingen sin Sauction paa et Decret, i hvilket mange strænge rling. Artikler synes Ham at stride deels imod den Hensigt, som bør haves ved en Forordning, og som Folkets Vel udfordrede, deels imod Nationens Sæder og en frie Constitutions Grundsætninger. - Men Hs. Majestæt skylder sig selv og dem, som udøvelsen af dette Kongel. Prærogative kunde bringe i Vildfarelse i Henseende til Hans Hensigter, at fornye de positive Udtryk deraf og saameget det staaer i Hans Magt, at opfylde Gienstanden for det Decret hvis UdøvelsesmiddelHan har troet ikke at burde antage. - Kongen erklærer altsaa alle dem, som en Modsættelsesaand kunde henrive, forsamle eller holde tilbage uden for Rigets Grændser, at Han ikke allene med Smerte, men endog med største Misfornøielse seer en Opførsel, som forstyrrer den offentlige Rolighed, denne bestandige Gienstand for Hans Bestræbelser, og som synes at have til Hensigt, at angribe Lovene, som Han ved sin høitidelige Antagelse har indviet. - De skulde meget bedrage sig, som vilde tilskrive Kongen en anden Villie, end den, han offentlig har laat for Dagen, og giøre denne Vildfarelse til Grund for deres Opførsel og Haab, de forestille sig samme, under hvilke Bevæggrunde det end være maatte. Der er nu ingen mere til, og Kongen giver dem, ved at udøve sit Prærogative over de strenge imod dem stilede Anstalter et Beviis paa sin Friehed, som de ikke kunne imodsige eller mirkiende; og det var at fornærme Ham, om de tvivlede paa Hans Beslutningere Oprigtighed, da de ere overtydede om Hans Friehed. Kongen har ikke skiult den Smerte, som de Uordener have foraarsaaet ham, der have hersket i Riget og han har længe søgt at troe, at allene den Skrak, som de indgade, kunde tilbag holde saa stort et Antal Borgere fra deres Hiem; men man har nu ikke meer Ret til at skylde paa sit Fædrenelands Uroligheder, da man ved en attalt Fraværelse og fordægtige forsamlinger søger at underholde Uroligheder og Bevægelser, idets Skiød Det er ikke meer tilladt at sukke over Lovenes standsede Udøvelse og Regieringens Svaghed naar man selv giver Exempel paa Uydighed, og ikke vil erkiende Nattenens og Kongens forenede Villie for forbindende. – Jngen Regiering kan bestaae, naar ikke enhver erkiender det forgen Pligt, at underkaste sin særskildte Villie den almindelige. Denne Betingelse er Grunvolden til al selskabelig Orden, og en Borgen for alle Rettigheder; ja om man end vil spørge sine Pligter og sin Jnteresse til Raads, gives der davel vigtigere for Mennesker, som have Fædreneland, og som have efterladt sig Familier og Eiendomme i samme, end at have Ærefrygt for sammes Fred, at deele Skjebnen med samme, og at giøre Lovene Bistand, som vaager for dets Sikkerhed, Constitutionen som har afskaffet Destiuctioner og Titler, har ikke udelukt dem, som besad samme, fra de nye Jnflydelsesmidler og de nye oprettede Æresskoster; og naar de i Steden for at forurolige Folket ved deres Fraværelse og deres Skridt, ivrigen gjorde sig Umage for, at medvirke til det almindelige Vel, enten ved at fortære deres Jndkomster i stædre nelandet, som frembringe dem, eller ved at anvende en lykkelig Uafhængenhed af Fornødenheder, som deres Rigdom forskaffer dem, paa det almindelige Bestes Befordring, skulde de da ikke blive kaldte til alle de Fordeele, som den almindelige Agtelse og deres Medborgeres Tillid kan forskaffe? De maae altsaa lade Projecer fare, som Fornuft. Pligt, det almindelige Beste og deres personlige Fordeel misbilliger. Franskmænd, J som ikke have ophørt, at lægge offentlig for Dagen eders Hengivenhed for eders Konge, det er ham, som kalder eder tilage til eders Fædreneland; Han tilsiger eder Rolighed og Sikkerhed i Lovens Navn, hvis øverste Udførelse tilkommer Ham: Han er eder Borgen derfor i Nationens Navn, med hvilken Han er undskillelig foreenet, og af hvilken Han har faaet rørende Prøver paa Tillid og Kiærlighed. - Kommer tilbage, det er allereders Medborgeres Ønske, det er eders Konges Villie, men denne Konge, som taler til eder som Fader, og som vil ansee eders Tilbagekomst, som et Beviis paa eders Hengivenhed og Troeskab erklærer eder, at Han har besluttet, paa alle Maader, efter som Omstændighederne udfordre det, at forsvare det Ham betroede Riges Sikkerhed og Lovene, hvis Haandhævelse Hanhar opofret sig til. - Han har bekiendtgjort sine Brødre, Prindserne, sin Villie; Han har givet de Magter, paa hvis Territorium de franske Udvandrede have forsamlet sig, Efterretning derom. Han haaber, at Hans Bønner skulle have den følge, som Han har Ret til at vente. Men skulde det blive mueligt, at samme vare forgiæves, saa maae J vide, at der ingen Reqvisition gives, som Han jo skal lade giøre til de fremmede Magter, at der ingen retfærdig, skiønt streng Lov gives, som Han ikke hellere vil antage, end see paa at Jendnu længere opofre eders Medborgeres Lykke, eders egen, og eders Lands Rolighed for en strafværdig Opsætsighed.