Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-04-10
En velfornemme Junker – een af de Mangfoldige, i hvilke Himlen, i det den giver dem Penge, men nægter dem Forstand, ydmyger de Rige - kom, troskyldig som det Slags Tobeen gjerne befindes, paa sin Udenlandsreise til Venedig i Carnevalstiden. Overladt til sig selv af sin lærde Hofmester, der havde Nok at tage vare med at anstille og nedskrive chemisk mathematiske Betragtninger over Maden paa Værtshusene, holdt han for Modersmaalets Skyld, sig helst til Landsmænd. Derved lærte disse, i en over alt Begreb hurtig Fart, at kjende hans brede svage Side og aftalede da med en Gjæstgiver, hvis Huus de søgte, følgende Spøg. Efter en Dag at have ført Junkeren allevegne om, for at høste Godt af hans Bemærkninger, toge de mod Aften ham ind med paa Gjæstgiverstedet, hvor, som de forsikkrede, de bedste italienske Vine fandtes. J Laug med sine Venner komte han der mangt et Glas; men, da Regningen lagdes frem, og Enhver betalte sin Deel, vilde Værten, i det vor Junker greb til Pungen, aldeles Jntet tage af ham, fordi, som han med Eed bekræftede, han var ham og hans Familie saa mange Forbindligheder skyldig, at dette dog kun blev at ansee for det meest ubetydelige Afdrag derpaa. Junkeren, der med Modermælken havde indsaget den vise Lære, at "Den er Jngen nyttig, som ei er sig selv nyttig" studsede første Gang paa sin toagrige Reise, undredes høiligen og vilde med Vold og Magt, skjøndt forgiæves, paanøde Værten, en dog altid vel simpel Mand, Betaling; men Vennerne gjorde for dengang Ende paa Striden, siden det alt var langt ud paa Natten, og Sagen jo en anden Aften stod til at jevne. Nogle Dage efter besøgte man atter Huset, drak igjen tæt og oplevede fornyet samme vidunderlige Begivenhed. Fast i Characteer vilde denne Gang vor Junker ikke forlade Pletten, inden Værten havde taget ham til en Side og paa følgende Viis betroet ham Hemmeligheden. De kjender mig ikke, Junker Adolph! De kjender ikke mig, hvem De dog saa ofte ædelmodigen har mættet, snart med en Frø, snart med et Par Lammefødder, Nu, saa viid da, at kun om Vinteren, naar Kulden fordriver mig fra "Norden, er jeg Gjæstgiver i Venedig, men hver "Sommer har De mig som Stork paa Deres gode Papaes, Hr. Grossererens Ladebygning For end ydermeer at bevise Sandheden deraf, beskrev han Faderens Landsted, i dets meest udviklede Beliggenhed, og endte med, at, da han der selv havde med Kone og Børn frie Sommerværelser, vilde han af pligtig Taknemmelighed nu Jntet modtage af sin høie Velgjørers Søn. Dette udførtes med en saadan Rigtighed i Skildring, at Junkeren virkeligen begyndte at finde Liigheder mellem Værten og Storken, men tillige med en saadan Inderlighed i Ord og Udtryk, at Taarerne stode det ædle unge Menneske i Øinene ved dette uhørte Beviis paa et godt Hjerte. Forresten bevarede han Hemmeligheden i tausest Barm; og maaskee var, til største Skade, den bleven nedsænket med ham i Familiebegravelsens evige Glemme, om ei, kort efter hans Hjemkomst, der havde staaet et Bryllup i Fuderhuset paa samme Aarstid, som Storkene komme tilbage. Men, da Junkeren ved denne heldige Leilighed blev, just i det han ved Bordet havde taget vel til sig, og hans Barm aabnedes for Følelser, Storken paa Ladebygningen vaer, reiste han sig rørt, fyldte sit Glas, drak den tilbagevendende Gjæstgiver et Velkomst til, underrettede Familie og Venner om denne mærkelige Begivenhed og efterlod i alle sine Tilhøreres Hjerter den dybeste Forviisning om, at de Riges mindst bekostelige Goddædighed er altid den, der betaler sig bedst. John Barthold. Samtale imellem en Forfatter og hans Læser. Gjæsten. Hvad har De for Retter i Dag, Hr. Vært, Værten. Jntet, uden det, De seer paa Kjøkkensedlen, som De nyligen havde i Haanden. Gjæsten. Er det Alt, Værten. Alt, min Herre. Gjæsten. Men slig mig dog, Kiere, kan De ikke forsyne Dem med noget Bedre? Værten. Ja, hvad kalder De bedre, min Herre, Er det ikke godt, Gjæsten. Nei - noget Pirrende bør De have Suurkaal med Flesk - Kjød med Carrie- og Peberrods-Souce, eller deslige. Værten. Det har jeg ikke. Havde jeg vidst, at jeg skulde havt den Ære af Dem, saa havde jeg belavet mig derpaa. Men her kommer saa mange Folk. Skulde jeg have Retter efter enhvers Smag, saa maatte jeg snart lukke mit Spiseqvarteer. Gjæsten. Det er fandt nok. Men, HerreGud - Suurkaal og Kjød med Carrie eller Peberrods-Sonee kunde De jo dog gjerne have Værten. Disse Retter havde jeg i Forgaars, og da vilde ingen nyde dem. Jeg maatte saa mæn tractere Trofast, min Porthund, dermed. Gjæsten. Men nu har netop jeg Lyst dertil. Værten. Saa kun de let faae Deres Lyst styret, min Herre, naar De vil behage at gaae over til min Nabo i Kardebollen. Der laver man Suurkaal og Peberrods-Souce i hele Baller og Bryggerkjedler. Gjæsten. Hvorfor kan De da ikke, lige saa godt være forsynet dermed, som Deres Nabo Værten. Fordi hans daglige Gjæster ere Grenaderer, Strandeadetter og Sjouere, der, saa at sige, have Suurkaalmaver, Og efter Folks Maver Man Retterne laver. Om Østers. Østers opholde sig saavel i den gamle som den ny Verdens Søer, men især i de franske og engelske. De ere stundom forenede i saadan Mængde, at de danne Banker, der stedse blive større, og ofte ere adskillige Mile lange og brede. J Foraaret lege de, og de blive da slette; hvorfor deres Fangst i Maanederne Mai, Juni og Julii er strængt forbuden. Bedst af Smag ere saadanne, som ere 18 Maaneder gamle, hvilken Alder Fiskerne saare nøie kunne kjende af Afstanden imellem Ringene paa den hvælvede Skal. De Østers, som man fanger paa dyndet Bund, ere af en slet Smag og skadelige for Sundheden. De lægges derfor i Frankrig nogen Tid i 3 til 4 Fod store Gjemmer, der staae i Forbindelse med Søen formedelst en liden Canal og have et Lag af fiin Sand. Luftens Berørelse, et Sandskorns Jnd trængen i det Jndere af Skallen dræber dem paa Stedet, ligesom et lidet Stykke Kalk kan forgifte et heelt Gjemme fuldt. Færsk Vand, Regn og Kulde ere skadelige for dem, ogsaa ere de underkastede adskillige Sygdomme, hvorved deres Kjød bliver slet. De grønne Østers, som man saa gjerne spiser i Frankrig, have denne Farve af visse Vandplanters Nydelse; men ogsaa forstaae visse Sælgere at give dem en saadan ved Midler, der ere skadelige for Sundheden. De bedste Østers ere saadanne, som ere friske, af Middelstørrelse og som fiskes i klart Vand. Til alle Tider ansaaes Østers for en let fordøielig Spise. De ere et fortræffeligt Fødemiddel for svage Oldinger og for dem, der ere komne sig af en svær Sygdom. J langvarig Diarthee, Skjørbug og Svindsot fandt man dem ofte gavnlige. For Qvinder, der i de første Maaneder af deres Svangerskab kaste alt det Nydte op, ere de af overordentlig Nytte. En hvid, let, fyrlig Viin er meest passende at drikke dertil. Kogte eller marinerede ere de haarde, læderagtige og ufordøielige. – Dr. Michaelis, practiserende Læge i Berlin