Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1835-10-18
Videnskabelighed. Af Biskop Mynsters skjønne, opløftende, nu i Trykken udkomne Prædiken ved Stænderforsamlingens Aabning i Roeskilde, tillade vi os at meddele nogle faa Brudstykker, der sikkert ville være en velkommen Gave for den Mængde af vore Læsere, som ikke kjende selve Talen. Efterat have opfordret Forsamlingens Medlemmer til, i Aandens Eenhed, i Fredens Baand at ordne den Gave, riig og skjøn, som de skulle nedlægge paa Fædrelandets Alter, udbryder Taleren. Fædrelandet, det Land, hvor vore Fædre have bygget og boet, som de have efterladt os i Arv hvor deres Been hvile, deres Minde allevegne tiltaler os; det Land, som omslutter den Kreds, hvor Gud nærmest har anviist os at virke og leve, det Folks Land, med hvilket vi ved Blodets Baand, ved Tungemaal, ved fælleds Fyrste, ved Love og Indretninger, ved tidligen tilvante Skikke, ere anderledes og nærmere forbundne, end med Jordens øvrige Jndvaanere, det Land, hvilket vi skulle overantvorde vedligeholdt, forskjønnet og forbedret til dem, der skulle være efter os: o, dersom dette Ords Klang altid mægtig maa tiltale os, hvor alvorligt og dybt maa det da lyde ind i vore Hjerter i en Time som den nærværende, da vi ere sammenkaldte i Fædrelandets Navn til at glemme os selv og hvad der kun er vort Eget, glemme den Stand, vi tilhøre, og kun finde os og vor Stand igjen i det hele Samfunds Bedste. Jkke i vort eget Ærinde, men som Tienere, som Huusholdere droge vi hid; men Det, som udkræves af Huusholdere, er, at de maae findes troe." – Taleren udvikler nu det Hellige, det Betydningsfulde i Ordet Troskab, og vedbliver da: "Saaledes være da vort Løsen: Troskab. Det er nu vel kun den Enkeltes svage Stemme, der ud Si siger Ordet, men høre vi ikke trindt omkring os de hemmelige Stemmer, der alle forenes i den samme Fordring? Vi ere her paa det høitideligste Sted, vi kunne vel kalde det Danmarks Helligdom, thi dette Tempel indslutter i sit Skjød de ærværdigste Minder. Hvor skulde jeg begynde, naar skulde jeg ende, dersom jeg vilde forsøge at udfolde dette Tempels Rigdomme, dersom jeg vilde lade een Tidsalder efter den anden af alle dem, hvis Minder samle sig under disse Hvælvinger, begynde deres Tale? Men enhver af dem vidner, hvad der kan overvindes, hvad der kan opnaaes, naar Fyrsten trofast holder det Scepter, Gud betroede i hans Haand, og naar Folket trofast samler sig om sin Fyrste. O sandelig, Danmark er et godt Land, mange Storme ere dragne derover, mange Stød have rystet det, dog er det endnu et fremblomstrende Land, venligt udbrede sig dets Sletter, og i dets Skjød slumre de uudtømmelige Rigdomme, som vinke arbeidsomme Hænder til stille og gavnrig Flid. Og paa Danmark Sletter boer et godt Folk, prøvet i mange Skjebner, men aldrig løst fra Troskabs og Kjerligheds Baand. Vel har Tvedragtens Aand ogsaa forsøgt at trænge derind, det har erfaret, hvorledes uenige Stænder kunne sønderslide Landets Jndvolde, men Saaret lægedes dog atter, Enighed og indbyrdes Tillid toge atter deres Sæde, stærke og forstandige, gudfrygtige, retfærdige og milde Konger samlede atter det Adspredte, knyttede atter det skjønne Baand, som sammenholder Fyrste og Folk, og derved Folket indbyrdes; under Tronens mægtige Ly udvikles Folkets Frihed, og timelige og aandelige Goder fremspirede allevegne. Hører Fortidens Røst, den lyder til os fra Forfædrenes Grave, værer stærke, søger Velsignelser for Land og Folk ved Enighed og Troskab.