Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-09-02
Da vi havde kjørt omtrent en halv Miil, kom vi til en stor, smuk Bondegaard, indhegnet med Steengjærder og omgivet med en smuk Hauge. Alt bar her Præg af dens Beboeres Velstand, og den var en sand Contrast af den forrige Hytte. J denne Gaard fandt vi en lykkelig Familie, som optog os med sand Gjestfrihed. Gaarden tilhørte en ung Bonde paa 27 Aar, der, som den ældste blandt hans Brødre, havde arvet den efter sin Fader. Han var ganske nylig bleven givt med en Pige paa 17 Aar, der, efter hans Beskrivelse at dømme, maa være en anden Venus. Det gjør mig ondt, at min Kone er ude i Marken - hun er nok værd at see paa - vare de Ord, som han endte enhver Replik med. Hver Gang han talde om sin Kone, tindrede Glæden i hans lyse Øie, og det var den første Gang i mit Liv, at jeg læste i et Menneskes Ansigt det sande Udtryk af en lykkelig Ægtemands Følelser. Broderen til denne Sjællandske Helena stod ved Siden af ham og var en usædvanlig smuk Bondekarl. Han saae bestandig paa sin Svoger og syntes med speidende Blik at vente paa det Øieblik, hvor han ogsaa vilde begynde at tale om hans Fæstemøes Yndigheder. Det varede heller ikke ret længe, førend han fortalde os, at han havde en Søster, som var forlovet med denne Ungkarl. Nu var Raden kommen til den unge Frier, som skiftede Farve, da man begyndte at tale om hans Karen. Han var gaaet 1 1/2 Miil, forat besøge hende. Hun var i Kirken i næste By, og han ventede med en Elskers Længsel paa hendes Tilbagekomst. Moderen til denne Gaardmand var en Kone paa nogle og halvtredsindstyve Aar, der i sin Aldes Høst, som en simpel Bondes Enke nød, hvad saa mangen en fornem Dame aldrig har nydt: den Fred i Hjertet, som en rolig Samvittighed, og den Tanke - ikke at have bedrøvet noget Menneske, i saa høi en Grad kan yde. Hun nod, hvad saa mangen en fornem Dame ikke nyder, den Lyksalighed, at agtes og æres af sine Born at see dem træde i Fædres vindskibelige Fodspor og udøve huuslige Dyder. O, Gud, rænde jeg hos mig selv, hvorfor lod du mig ikke fødes som en saadan Bonde, J saadanne Øieblik føler man, hvorfor den ædle Abdolonymus, uagtet han var af Kongeæt, hellere vilde være slet og ret Urtegaardsmand, end modtage den Krone, Alexander tilbød ham. - Men imidlertid gives der dog ingen Rose uden Torne. Overtroens og Vankundighedens Jernscepter herskede i denne lykkelige Familie, og bestrøede den Rosenbane, som Naturen havde aabnet for den, med Tjørne. Enken havde forkort siden mistet sin Mand i en for en Bonde temmelig ung Alder. Jeg gjorde hende Spørgsmaale angaaende hans Sygdom, og hun fortalde mig, at han for et halvt Aar siden havde faaet endeel slemme vandagtige Vabler paa Hænderne og i Ansigtet. En Apotheker i een af Kjøbstæderne, som er en meget klog Mand, havde givet hende en Salve, som hun smurte disse Vabler med. De gik ogsaa snart bort, og Manden blev fuldkommen helbredet. Nogle Uger derefter blev han atter meget daarlig, laae til Sengs og - døde. Jeg. Brugte hun da ingen Doctor, – Konen. Nei, det gjør vi Bønder aldrig. Vi lade vor Herre raade. - Jeg. Lader hun da ogsaa vor Herre raade, naar der voxer Ukrud paa hendes Ager eller i hendes Hauge. Luger hun dem, eller lader hun Ukrudet groe til det enten gaaer bort af sig selv, eller Ageren og Haugen ere ødelagte? - Konen. Jeg veed ikke hvad Herren vil sige med det – jeg er en eenfoldig Kone maa Herren vide. Men vi Bønder bryde os aldrig om nogen Doctor eller Medicin. Vi troe, at den, som vor Herre vil tage, tager han alligevel, og den, som vor Herre har taget, han er vel forvaret. - Jeg kunde umuelig komme nogen Vei med denne Kone Min Fetter Tobias udtømte forgiæves al sin Veltalenhed, for at overbevise hende om det Modsatte, men der, hvor man eengang har antaget et saadant Fatalitetsystem, er hundrede og eet ude. - Disse Bønderfolk førte ogsaa stor Klage over deres slette og utaknemmelige Jordbund. Gaarden havde de faaet ved Udskiftning, og ved denne Leilighed var den daarligste Jord i hele Egnen falden i deres Lod. Den trængte til dobbelt Gjødning, og denne kunde de, saa langt fra Byen, ikke faae for Penge: en Omstændighed, som var et stort Uheld for dem. Underveis havde jeg havt en heftig Debat med min Fetter angaaende hans Paastand, at Hornene af en Stud sidde fast i Huden; at de, naar denne trækkes af, maae følge med, og at Gesimsen paa Marmortemplet i Frederiksberg hauge derfor ikke burde være prydet med Skeletter af Studehoveder, som Hornene endnu sidde paa Han havde nu eengang et Horn i Siden paa disse Horn, og vilde ikke vige et Haarsbred fra hans Mening. Heldigviis traf, vi i Bonden en competent Dommer i denne Sag, og hans Kiendelse maatte Fetter Tobias selv underskrive. Bonden sagde, at Hornene hos en Stud virkelig ere sammengroede med Hjerneskallen, og at de hugges af, naar Huden trækkes af. Min Fetter havde altsaa Uret, og Skeletterne paa Templet ere som de skulle være.) Bonden, som her vilde udkramme sin hele Viisdom, forsikkrede os, at alle Skabninger, som faae Horn, ikke kunne skilles ved dem, uden at de hugges af, hvilket er et meget farlig Experiment. Læseren bedes at tilgive denne Digression, som jeg ganske kunde undgaaet, dersom jeg havde udeladt Fetter Tobias's skiæve Raisonnement i den Henseende. Jeg gjør mig saa meget større Regning paa denne Tilgivelse, som det er de fleste Skribenters Methode, at *) Hvert Horn er egentlig huult og udfyldt med et kegledannet Been, som er 4 1/2 Tommer bredt, og ved Pandebenet 6 Tommer i Omfang. Hulingen strækker sig langt ned i Pandebenet og hænger sammen med sammes Huling (Sinus frontales). Det er egentlig dette kegledannede Been, ikke Hornene, som sees paa Skeletterne paa Templet. citere tusinde Absurditeter, som de ret godt ganske kunne forbigaae med Taushed, blot for at vise deres Styrke i at gjendrive Absurditeter. Min Fetter fortjener ligeledes Undskyldning. eftersom vi leve i en Tidsalder, hvor mangen en Antigallianer, der kjender ligesaalidet til Hjerneskallen af Mennesker, som Fetter Tobias kjendte til Hjerneskallen af Stude, uden Betænkning bedømmer og fordømmer den berømte Gall.