Den Vest-Sjællandske Avis, 1832-05-29
Hvad der er passeret i de sidste Dage i dette Land kan man ikke gjøre sig Umage nok for at redde fra Forglemmelsen, kan ikke i høi Grad nok blive en Gienstand for Eftertanken. Vi kunne ikke bedre characterisere det Tidsrum, som hengik imellem det Greyske Ministeriums Afgang og dets nye Jndtrædelse, end med de Ord i Bladet Times: at siden Carl den 1stes Regiering har deraldrig fundet en saa fuldstændig Disharmonie Sted imellem Hoffet i England og endeel af Peers, som dets Støtte paa den ene Side, og den store Masse af det Engelske Folk paa den anden. - Man forklarer den store Forandring i Kongens Forhold og hans uventede Beslutning af visse Jnskydelser deels af enkelte Hoffolk og deels af nogle udenlandske Gesandte. Man skal have forledet Kongen til at troe, at Folket var slet ikke saa meget stemt for Reformen, og naar Hertugen af Wellington først havde været Minister i 8 Dage, saa vilde denne Giæring, som er bleven opvakt af de Whigs tabe sig af sig selv. Kongen vilde vel ikke give sit Ministerium Afskeed, men var utilbøielig til at creere nye Peers, og Hertugen af Wellington og hans Partie skulle have udladt sig med, at de nok skulde træffe en Udvei hvorved denne Creation skulde blive ufornøden. Endeel af de Torys skal have ladet sig forstaae med, at de ikke vilde videre modsætte sig Reformen; men et formeligt Løfte fra deres Side udeblev. Kongens Omgivelser skulle have sonderet Armeens Stemning, fundet den tilfredsstillende og have derpaa raadet Hs. Majestæt til ganske at kaste sig i Hertugen af Wellingtons Arme. Men Hertugen kom efterhaanden selv til den Overbeviisning, at det var et umueligt Foretagende at modsætte sig Reformen. Han tilstod det i Overhusets Mode den 17de Mai, bekiendte at han havde gjort Hs. Majestæt sit Opvartning ikke for selv at komme til at staae i Spidsen for de offentlige Anliggender; men for at understøtte ham med sit Raad. Han erklærede sig paa det stærkeste mod en Creation af Peers, som en Tilintetgiørelse af Overhuset; men lod sig ikke i mindste Maade forlyde med, at han havde forandret sine Tanker om Reformsagen. Derimod tilstod han at Discussionen i Underhuset (Lord Ebringtons Petition) havde bragt ham til at erkiende Umueligheden af at bringe en Administration istand, som kunde erholde Nationens Tillid. Han havde derfor holdet det for sin Pligt at anmelde for Hs. Majestæt, at han ikke kunde opfylde det ham overdrevne Hverv. Hvorpaa Kongen svarede, at han vilde aabne paa nye sine Forbindelser med det gamle Ministerium. (Den Vending tog Sagen og saaledes er den gaaet for sig. Greve Grey i Overhuset og Lord Althorv i Underhuset forholdt sig ved denne Leilighed som ædle Mænd og talte med den største Skaansel og Høiagtelse om deres Konge.) Hertugen havde selv havt Leilighed til at erfare hvorledes Folkestemningen var beskaffen; thi da han havde havt Audience hos Kongen i St. James Palads og vilde kjøre bort, giorde Pøbelen en saadan Allarm, at Hestene for hans Vogn bleve skye Kudsken pidskede paa dem, og Vognen og afsted, forfulgt af den vilde Folkemasse. Mod Dronningen har Forbittrelsen yttret sig meget heftigt paa forskiellige Steder i Landet; hun hedder Adelalde; Eierne af en Postkareth, som gaaer imellem Stamford og Nottingham, bleve nødte til at udstroge dette Navn, som stod derpaa. – Biskopperne vare og saa en Gienstand for Pøbelens Angreb, J Staden, York brændte den Erkebiskoppens billede og truede hans Plads, som blev reddet af Militairen. Biskoppen af Lichtfield og Coventry skulde den 13de Mai præke for Lordmayoren i St. Birgitte Kirken i London. Da biskoppens Vogn ankom blev den modtaget med Piben, Hylen og Larmen, og Pøbelen vilde bemægtige sig ham, da han traadte udaf den, Politiet tog ham i Forsvar; men da han steeg op paa Prækestolen, begyndte en stor Mængde af Tilhørerne frygteligt at brole. Fruentimmerne toge Flugten; Dørrene bleve slagne i Stykker, og Biskoppen, som desuagtet blev ved at præke, kunde man ikke høre. Da han steeg ned af Prækestolen kom det til et ordentligt Slagsmaal imellem Politiet og Pøbelen. Lordmajoren tog nu selv Biskoppen under Armen og fulgte ham til Vognen. Man rev Kiolen itu paa en anden Geistlig og kastede Kirkeblokken omkuld. Biskoppen af Durham, ogsaa en ivrig Antireformer, undgik ligeledes med Nød og Neppe at blive mishandlet.