Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-08-12
En aldrende Herre, af et aabenthjertigt Udseende, og øiensynlig af en blid og venlig Gemytsbeskaffenhed, havde den Vane at forandre hans Opholdsted fra en Deel af London til den Anden, uden nogen anden synlig Bevæggrund, end Caprice, eller Lyst til Forandring; man holdt ham for en Mand, hvis Jnkomster vare tilstrækkelige nok til at leve afhængig, uden at behøve at bebyrde sig med alle de Sorger og Ærgelser, som Forretninger fører med sig; og som Een; hvis Venner og Bekjendtere vare faldne fra rund omkring ham, og som nu var allene i Verden, uden at nyde det Behagelige af et Hjem, og uden at staae i Forbindelser, der kunne fremkalde hos ham Naturens mere blide og ømme Folelser. Man havde ellers altid lagt Mærke til, at hvor han hændelsesviis boede, florerede altid de Fattige omkring ham. Deres Ansigt udtrykkede en indvortes Munterhed og viste at de vare befriede fra Livets største Onder; Beqvemmelighed og Reenlighed opsloge deres Bopæl, i hines engang glædeløse og elændige Boliger. Man øinede ikke der, saa mange Kinder, blegnede ved Sorg; men runde og udtryksfulde Ansigter, som havde overbunden hiin gradevise Hensynken af Evner og Kræfter, som foraarsages ved Ulykkens og Modgangs haarde Stod og Pile. Mr. St. Clair havde engang Leilighed til at forlange en eller anden Tjeneste af Hr. Roberts Dawson, en Kjøbmand; denne blev opfyldt med største Redebonhed. Strax efter aflagde Mr. St. Clair ham et Besøg paa hans Contoir, takkede ham med megen Hjertelighed paa den ham egne Maade for hans Artighed, og sagde, at han for Fremtiden skulle være hans og hans Søns Ven. Mr. Dawson blev forundret over, at Mr. St. Clair kunne gjøre saa meget Værd af saa ubetydelig en Tjeneste, og kunne ikke bare sig for smile af den Varme og det Alvor med hvilket han talede det. Jkke længe efter denne Hændelse, flyttede Mr. St. Clair ud af Naboelauget og Mr. Dawson hørte ikke mere til ham. Nogle Aar hen i Tiden blev Mr. Dawson ved nogle haarde Tab og en meget lang og smertelig Række af Ulykker, i Bund og Grund ruineret. Den Nød han var bleven styrtet i, og den mørke og skrækkelige Udsigt for ham og Familie, nedbøiede saaledes hans Siel, at han faldt i en dødelig Sygdom, der forenet med Sorgen over den Ulykke, der var mødt ham paa hans gamle Dage, lagde ham i Graven. En Søn og en Datter vare de Eneste, der overlevede ham. Sønnen, et ungt Menneske af faste og ædle Grundsætninger, anvendte alle mulige Anstrængelser for igjen at ordne hans Faders forfaldne Affairer, og uddeelte med den meest upartiske Nøiagtighed hele Formuen iblandt hans Creditorer. Broderen og Søsteren havde forladt den store og prægtige Boepæl, deres Fader havde boet i, og beboede nu et Huus, som var bedre skikket til deres nærværende indskrænkede Jndkomster. En Aften da de fade forrigfulde og nedslagne, i deres lille eensomme Stue, bleve de forstyrrede ved en Banken paa den ydre Dør. Jeg formoder, det er vel igjen en anden Creditor, Søster, sagde Mr. Dawson, paatog sig et mildt Ansigt og gik igjen til Døren. Han kom strax igjen tilbage, fulgt af en gammel Herre, af et blidt og velvilligt Udseende. De er vel formodentlig, sagde den gamle Herre, i det han satte sig ned og henvendte hans Opmærksomhed paa Broderen, en Søn af Robert Dawson, som fallerede for nogen Tid siden. Mr. Dawson bukkede. Veed De, vedblev den Fremmede, at jeg har søgt efter Dem, nu i tre Uger, og det først nu har lykkes mig at finde Dem. Nei Herre, jeg veed sandelig ikke, svarede Mr. Dawson, en Smule forundret over denne besynderlige Jndledning. De kan formodentlig, ikke meere erindre mig, sagde den gamle Herre, thi De var blot en Dreng, da De saae mig sidst. Mit Navn er St. Clair og jeg ønsker at komme i Kost hos Dem. Mr. Damson havde børt hans Fader tale, om Mr. St. Clair og erindrede Navnet meget vel, men han sagde, det gjorde ham ondt, han kunde ikke, i den Forfatning hans Affaires for nærværende Tid var, forsyne ham dermed. Men den gamle Herre, vedblev at paastaae det, og efter en heel Deel Desputeren, blev det endelig afgjort at han skulle forblive hos dem. Om Aftenen faldt Samtalen paa deres nærværende Omstændigheder og Mr. Damson fortalte, at han havde Haab om at entrere i en lille Handel, som kunne afhielpe deres øieblikkelige og meest trykkende Mangler; han talede ogsaa om en større Handelsplan i samme Gade, men som det ikke kunne nytte ham at tænke paa.