Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1808-04-11
Engelland. Den Tale, hvormed Hoved=Actøren i det Brittiske Ministerium, Canning, den 3die Februarii i Pielamentet søgde at forsvare det grusomme Anfald paa Danmark, var meget vidtløftig, og (som man kan tænke) fuld af Opdigtelser og Spidsfindigheder, hvilket følgende korte Udtog noksom viser: Hr. Canning spottede først over dette i sit Slags nye Forsvar, da han og Kolleger, istedet for at staa under Forhør for Ulykker og Vanheld der ved dem vare paaførte Landet, sigtedes og kaldtes til Ansvar for Landets Lykke (!). Han havde ikke mærket (ney desværre! saa lidet som vi andre!) at han eller Kolleger havde arvet nogen Ære fra deres Forgængere. Altsaa kunde det ikke være Rivalitæt, men reen Apartiskhed, der nu bevægede disse til at kalde dem til Regnskab. Han var enig med sin Modstander (Hr. Ponsonby) i, at om Paagribelsen af den Danske Flaade var en uretfærdig Handling, burde den ikke blot stemples med Mishag, men Opreisning skee for Fornærmelsen. Jkke nægtede han, at jo Danmark, hvis det havde havt Valget, aldrig vilde foretrukket Krig med Engelland for Fred; men han troede, at om dets Mangel af Magt eller Ulyst til at imodstaae Frankerig og dets Planer, maatte bringe den Danske Flaade i Frankerigs Vold, saa var dette den fuldeste Retfærdiggiørelse for at Engelland til Selv Nødværge røvede der Danske Flaade. Han forsikrede, at Danmarks Sindelag havde siden den bevæbnede Neutralitæt altid været fjendtligt imod Storbrittanien, skjønt han tillige tilstod, at det imod sin Villie var kommet ind i dette Forbund. Saae man til Bonapartes Yndlings=Formaal: at udelukke Storbrittanien fra al Handel med Fastlandet, saa spurgte han, om der i den Danske Stat var nogen Ting saa særdeles afstikkende, at samme derved bragtes uden for den Bonapartiske Synskreds. Det var først da Frankerig havde rømmet Hannover, og da det med Engelland forbundne Sverrig gjorde Rustning, at Danmark opstilte den velbekjendte Kordon i Holsteen. Et heller (sagde Canning) burde det glemmes at Danmark havde modtaget Fornærmeder nok af Frankerig, hvis det havde været mueligt at opbringe det imod samme, til Beviis herfor anførte han den paa Holsteens Grændse efter Slaget ved Auerstadt, mellem en Feldvagt fra den Danske Armee, og de Franske forefaldne Skiærmydsel, og havde den Uforskammenhed at tilføie, at en Dansk General derved blev fangen og begegnet med al muelig Foragt, hans Hest stiaalet, hans Lommer plyndret &c. Jstedetfor at hævne denne Fornærmelse, skeete de Danske Troppers Tilbagemarsch fra Holsteen. Ligeledes vil han binde Publikum paa Ærmet, at da det Svenske Korps til samme Tid blev gjort til Fange i Lybek af Murat, lod Bonaparte igiennem denne Kongen af Sverrig vide at han havde stor Høiagtelse for ham, indbod ham til at giøre fælles Sag med Frankerig, hvormed fulgte det Vink, at det var en Jammer og næsten undturligt, at Norge skulde tilhøre Danmark. Mod det bekiendte Franske Dekret troede Canning ikke, at Danmark havde gjort allermindste Forestilling; men da Engellands Giengields-Dekret kom frem, var Danmark strax tilrede med Forestilling derimod, og bestod igjen paa den almindelige Lære om de Neutrales Rettigheder, ledsaget med al muelig Yttrelse af Vrede og den Bestemmelse at modsætte sig Engelland. Af denne Adfærd havde Canning nu sluttet, at Danmark, enten det var Forkiærlighed eller Fryg var ligegyldigt, havde bestemt sig til, ved første Leilighed at slaae sig til Frankerigs Partie. Da de Hamborgske Deputerede i Posen vovede at giøre Bonaparte Forestillinge, om de Ulykker, som vilde flyde af det Franske Blokadede, kret, svarede Bonaparte: "at Engelland skulde falde, om saa al Handel tilintetgjordes, og om hvert Land skulde leve af egen Frembringelse uden nogen Omsætning." - (Herpaalai Canning endvidere Keiseren af Frankerig nogle lave udtryk i Henseende til Kronprindsen af Danmark, hvorfor Dagens Udgiver ogsaa opfordrer de Hamborgske Deputerede - de Eneste, af hvilke han kunde vide hvad der blev talet -at feie Riddingsløgnen fra Deres Dør hen for Cannings hvor den kun vil være en liden Tilvært i Massen.) - - Af alt dette tilsammentaget udklemte Canning nu den Slutning, at der var tilstrækkelig Grund for Engellands Regjering til at mistænke Danmark for, at være enten uvillige eller afmægtigt, eller begge Dele, til at modstaae Frankerigs Planer. Hvad Udførelsen selv angik, med at tage den Danske Flaade, da hoverede han af, at denne Expedition var lykkedes lige saa herligen, som de forrige Ministres Plan imod den Tyrkiske Flaade og Konstantinopel glippede med Vanære, ja han føiede til, at hvis Regieringen havde ladet denne Leilighed slippe til at tage den Danske Flaade og taalt at den faldt i Bonapartes Hænder, vilde al den Veltalenhed, Huset samme Aften havde hørt eller fik at høre af Oppositionen, være intet mod den Torden, der vilde brudt løs over Ministrenes Hoveder for det res strafskyldige Forsømmelse, hvorved Rigets Sikkerhed, var sat i yderste Fare. Videre beskyldte han Danmark for den Beslutning, at ville have solgt en Deel af sin Flaade til Rusland, og foregav at have privat Underretning om en hemmelig Sammenkomst, som Bernadotte netop den 2 Julii havde med Kronprindsen i Kiel. Han holdt ogsaa Broder Jackson Lovtaler over hans duelige Underhandler=Talenter, men beklagede, at han maatte forgiæves reise imellem Kjøbenhavn og Kiel. Maaden, hvorpaa Engel. land borttog den Danske Flaade til sin egen Sikkerhed i havde Bonaparte i øvrigt ingen Aarsag at anke paa; thi det indtraf netop, at selvsamme Dag ankom en Moniter, hvori paastodes, at havde de Engelske blot taget et slet og ret Gevær fra Portugiserne i Lissabon, gav det Bonaparte Ret til at behandle Portugal som en krigende Nation, og erobre det. At man ikke havde angrebet Kronstadt; istedetfor Kjøbenhavn (sagde Ræven) var skeet af Klogskab, for at give Rusland Sands til at vende tilbage til Følelse af sin egen Værdighed saa meget meere som der var Grund til at troe, at de vigtigste Personer der i Landet vare misfornøiede med Keiserens Jndvilligelse i Tilsittraktaten, og man desuden, ved at gaae lige til Kronstadt og tage den russiske Flaade, vilde have vendt Folkets Hu imod Engelland, istedet for at holde dem, som de nu ere, velsindede imod det; (altsaa Danner folket maatte nokopirres 1). Hvad den paaberaabte Moralitet angik, da vilde han blot bemærke, at hiin misundelsesværdige Ligevægts=Tilstand, da de svagere Stater beskjærmedes af stærkere, var forbi, een uhyre Magt havde opslugt alle de øvrige, og Alles Styrke anvendtes til Engellands Ødelæggelse. Og skulde vi - spurgte han - efter alt dette lade os ødelægges af en Person, der med Foragt træder al Lov, al Religion under Fødder; blot for at kunne, naar vi vare ødelagte, have den Trøst, at forsvare os med Puffendorff. - De Forskrivter, som de forrige Ministre 1806 sendte Lord St. Vincent imod et Fransk Overfald at Portugal, vare ganske de samme, som de nærværende gave ved Kjøbenhavn. - Til Slutning satte han atter sin Ære (?) i Pant paa, at Regjeringen havde Kundskab om Tilsittraktatens hemmelige Artikler; men vilde heller paadrage sig Husets og Publikums Mishag - (hvilke Udflugter 1) - end fremlægge dem, og erklærede, at der ingen rimelig Grund var til at haabe Fred, førend Bonapartes forvovne Plan: Storbrittaniens Handels Tilintetgjørelse, var viist at være aldeles undførlig, hvilket han dog frygtede neppe vilde skee, før de, som understøttede Planen, havde lidt noget af den Elendighed, et saadant Forsøg var beregnet til at frembringe. Disse Hr. Cannings overtydende Grunde vilde dog et ret behage Oppositions=Partiet. Den 8de fremstod Hertugen af Norfolk i Overhuset og fordrede, for at redde Engellands Ære, at alle Ministrenes saakaldte hemmelige Efterretninger om Tilsittraktatens hemmelige Artikler, som foranledigede den Danske Flaades Ran, maatte forelægges Huset. Herved foranledigedes heftige Debatter, hvori Lorderne Erskine og Moira især udmærkede sig blandt Oppositionstalerne. Den første forklarede Ministrenes Tanshed derhen, at de hemmelige Efterretninger slet ikke existerede og forudsagde, at Engelland vilde komme til at fortryde dets Overtrædelse af Folkeretten. Det synes - sagde han iblandt andet - at man vil give de Danske Skibe nye Navne ligesom Taterne gjøre ved de Børn de stiæle, for at de ikke skulle kjendes. Moira var endnu diærvere. Efterat have hørt hiint Forsvar for Kjøbenhavnstoget, sagde han, gjeg er uvis om jeg er i en Brittisk Parlementsforsamling: - man forsvarer med en blot spekulativ Beregning en Handling, som har efterladt en undslettelig Plet paa vor Karakteer, og, naar Danmarks Forstaaelse med Fjender ei kan bevises, hvorledes retfærdiggjøre vi os da, at hav lidet dette Land føle de Fjendtligheder, som burde været udviste imod Frankerig. Der er aldeles ingen Aarsag til at troe en saadan Forstaaelse og jeg tvivler ingenlunde paa at det vilde have forsvaret sig med Kjækhed og Vedholdenhed, om man vilde tvunget det til at afstaae fra sin Neutralitet. Om end Frankerig skulde bemægtiget sig Danmarks Flaade. saa havde jeg dog hellere seet dets Skibes Antal fordobblet, end at vi skulde have bemægtiget os dem, saaledes som det er skeet. Den Jammer, som udbredtes over det ulykkelige Kjøbenhavn - siger man - var en Følge af de Danske Modstand. Men hvem vover at laste denne, Ved den. ne have de netop erhvervet sig den største Adkomst til enhver æd imodig Fiendes Agtelse. Hvad skal man tænke om Engellands priiste Kjækhed, naar 16 Skibe i en neutral Magts Havn kan skræmme det til at fornedre sig. Nationens Taushed - slutter han - grunder sig ikke i Ligegyldighed; den venter sin Retfærdiggjørelse fra Parlamentet og en almindelig Misfornøielse vil opstaae, om den skuffes i sin Forventning.