Københavns Adresseavis, 1775-02-14
En af dette Riges Konger blev nødsaget til, at sælge 40000 Stykker til en Marqvis af Jturbieta til Krigsomkostningers Bestridelse; hvilke vare de sidste, som Kronen endnu havde tilovers. Jmidlertid ere Faarehiordene endnu stedse en Gienstand, for Regieringens særdeles Opmerksomhed. De indbringe, Staten mere end 30 Millioner Realer. Asialt dette er klart, hvor vigtig denne Slags Rigdom maa være for Nationen. Den spanske Ulds Udførsel er meget betydelig; thi den bruges næsten i alle Ulden= og Klæde Manufacturer. At denne Ulds Ypperlighed ikke beroer gandske allene paa en gunstig Himmelegn, og at den særdeles Art og Maade, som Faarehiordene behandles paa, ogsaa bidrager meget dertil, sees fornemmelig deraf, at to Sorter Faar fort. dog ere af een Stamme, give deres Eiermænd Uld af gandske forskiellig Godhed. Den ene Sort har noget grovere Uld. Disse blive hele Aaret igiennem paa eet Sted, og ere indlukte i Faarestier saa længe Vinternætterne varer. Den anden Sort har en meget fiin Uld. Den lever bestandig i frie Luft, og vandrer to gange i et Aar. Saa længe Sommeren varer, gaae disse Hiorde omkring paa Biergene i Leon, gammel Kastilien, Kuenza og Arragonien. Men Vinteren tilbringe de i de meere tempererede Egne i Manca, Estremadura og Andalusien. Efter en nøye Udregning har man befundet, at der findes flere end fem Millioner af saadanne vandrende Faar i Spanien. Efter en ligesaa omhyggelig Beregning veed man, at Jndkomsterne af dette store Antal beløber sig til 8333333 Rdlr., af hvilken Summa der falder paa Kongens Part 2083333 Rdlr., og de øvrige 6250000 Rdlr. tilhører Eyermændene. Man kan let forestille sig, at disse talrige Hiorde udfordre Hyrdernes nøyeste Omhyggelighed, og at man hos disse maa forudsætte en stor Aarvaagenhed, og Kundskab og Veyerliget og Faarenes Sygdomme. Vi ville ikkun opholde os ved de væsentligste Stykker af Faarenes Rygt, hvoraf Uldens Fuldkommenhed, synes at afhænge. Det første, som saadan en opmærksom Hyrde har at giøre, er, at han giver Faarene saa meget Salt, som de stedse ville slikke; fornemmelig da, naar Hiordene komme til deres Sommergræsning. Hver Eyermand giver 2500 Pd. Salt til en Hjord af hundrede Faar, hvilket de fortære 15 Maaneder. Det vedligeholder deres Sundhed; giør deres Legeme haardført, og bidrager meget til Uldens Skiønhed, Man mærker, at disse Dyræde intet Salt, naar de græsse paa en Kalkbund. Hyrden seer sig da nødt til, at drive dem hen paa en leragtig Jordbund, efterdi han ikke tør lade dem være længe uden Salt. Nu æde de strax Salt igien, naar de ikkun har græsset et Qvarteerstid. Komme de paa en blandet Mark, saa nyde de denne Medlem forholdsviis. Faarene tilbringe Vinteren, som vi har sagt, paa Sletter, hvor der er meget mild og tempereret Luft. Fra disse reyse de i Aprilmaaned igien til deres Sommergræsgange. De forkynde selv ved adskillige urolige Bevægelser deres Længsel til Vandring; og denne Længsel er saa sterk, at Hyrderne behøve al Opmærksomhed at holde dem tilbage; thi det har ofte tildraget sig, at en heel Hiord er løbet tre til fire Mile bort fra en søvnig Hyrde. Om nogle komme bort fra Hiorden, og løbe vilde, saa kan Hyrden dog være vis paa at finde dem igien; de tage ingen anden Vey tilbage, end den de ere komne, og man har Exempler paa, at kun tre eller fire forudstreifede Faar ikke have taget Feyl af den Plads, hvor de det forrige Aar fandt deres Føde. Med den første Mai begynder man at klippe dem, enten under Veys, eller efter deres Ankomst til Stedet, hvor de skal være. Man maa nødvendig bie dermed til godt Veyr: thi dersom Ulden ikke er fuldkommen tør, saa ankomme de fast paa hiinanden pakkede Uldtotter, og forderves. De til denne Klipning bestemte Huuse ere meget rummelige. Der gives nogle, hvorudi der kan rummes 20000 Faar. Disse Foranstaltninger ere saa meget meere fornødne, da Faarene ere saadanne kielne Dyr, at de alle skulde døe, om man strax, efterat de ere klippede, vilde sette dem ud for den kolde Luft og Regn. Til en Hiord af 10000 Faar bruges 125 Uldklippere. Enhver kan om Dagen klippe 12 Faar, men ikkun 8 Vædere. Forskiellen kommer deraf, fordi Væderne ere førere, og have stivere og meere Uld, og Hyrderne ikke tør binde Beenene paa dem: thi Erfarenhed lærer, at en ret stolt og gienstridig Væder er i Stand til at arbeyde sig til Døde, naar han ligger bunden under Saxen. Man legger ham derfor sagte ned, stryger ham paa Bugen, og narrer ham saaledes sin Uld fra. Førend Faarene klippes, bringer man dem ind i et Svedehuus, for at giøre Ulden smidigere for Saxen. Jmod Julii Maaneds Udgang slipper man Vædrene til Faarene. Til hundrede Faar regnes omtrent sex eller syv Vædere. Man vælger de skiønneste og sterkeste af en heel Hob, som holdes for sig selv. Naar Hyrden troer, at det er Tid, afsondrer han dem igien, og græsser dem for sig allene. Der gives faa Beder iblant disse vandrende Hiorde. Omendskiønt deres Uld er finere, og deres Kiød mere velsmagende, end paa Vædrene, saa veyer dog Vædrenes Uld mere; de lever længere, og indbringer meer i det Hele. Ulden af tre Vædre veyer gemeenlig 25 Pund, derimod udfordres gemeenlig fire Beder eller fem Faar til 25 Pund. J selv samme Forhold staaer disse Dyrs Levetid til hinanden. Sidst i September Maaned smøres Faarene med Bruun rødt eller Ocker fra Halsen indtil Rumpen. Ocker er en almindelig Jernjord i Spanien, som Hyrderne opløse i Vand. Denne Sædvane er meget gammel. Der foregives, at denne Farve blander sig med Uldens Fedt, og skulde derved blive til en uigiennemtrængelig Fernis imod Regn og Kuld. Man tilskriver den endda nogle andre nyttige Egenskaber. Herpaa tiltræde Hiordene deres Reyser til de sidere Sletter. De marschere i den største Orden, græsse i det de gaae, og følge efter Hyrden, som fører Troppen, uden i ringeste Maade at opholde sig eller have nogen Hviledag. Paa denne Maade giøre de en Vey af 150 Mile i mindre end 4 Dage; thi saa langt ligger omtrent Montana fra Estremadura. Ved deres Giennem marscher græsse de frit paa alle Heder og Overdreve, hvor de komme hen. Men da de ogsaa maa igjennem mange dyrkede Egne, saa ere sammes Eiermænd ved Love forbundne, at holde Vey for dem igiennem Viin= og Olie Gaarder, Kornmarker og Enghauger, som just ikke maa være snævre. Jkke længe derpaa følger den Tiid, da Faarene begynde at læmme. Dette er den besværligste og uroligste Tiid for Hyrderne. De Drægtige skilles fra de Golde, og bringes hen en varmere Egn. Efterat Lammene ere kastede, komme de med deres Mødre paa frugthar Bund. De sidstfødte Lam skilles igien fra de andre, og indrømmes de beste Egne, som ere begroede med skiønt Græs, paa det at de skulle snart blive de ældre lige i Størrelse og Styrke. For ReenlighedsSkyld afhugges Rumpen paa dem, fem Tomme fra Ryggen. Man merker dem paa Næsen med et heedt Jern, og afsaver Spidserne af Hornene, paa det at Vædrene ikke skulle gjøre hiinanden Skade med deres Stød. Alle disse Ting, i hvor smaa de end og maatte synes, udfordre dog megen Omhue, Duelighed og Erfaring paa deres Side, som de ere anbetroede. Overhyrden, som har at befale over 10000 Faar, og som har 50 Hyrder under sig, skal fornemmelig besidde denne Egenskab i en høy Grad. Han maa desuden selv være Eyer af 500 Faar, være sterk af Legems Kræfter, og i sær kiende Faarenes Sygdomme, samt deres Lægemidler. Mange troer, at Faarene elske Kryderurter, og at disse skulde være en tienlig Kost for dem, men de tage meget feyl. De æde intet uden det spæde og sine Græs, sum de meget færdigt vide at oplede imellem Planterne, og kun i Fald de ere meget hungrige æde de aromatiske Urter. Det er og meget got, thi man kan sikkert troe, at de vilde omkomme, i Fald de ikkun i 3 eller 4 Dage skulde leve af saadant Foer. En af Hyrdernes fornemste Bekymringer er, aldrig at slippe deres Hiorde ud førend Morgen=Solen har optørret Duggen og Riimfrosten, og aldrig at lade Faarene komme til Vandet at drikke, efterat der er faldet Hagel, thi dersom de gade Græs hvor Duggen laa paa, eller drak Hagel vand, saa trak sligt deres Død ufeylbarlig efter sig. Endog for Mennesker i Spanien har Hagelvandet farlige Følger, naar de betiene sig deraf til Drik. Af alt dette sees tydelig, at næst Fordeelen af Klimatet, faaer Ulden til deels ogsaa sin Fuldkommenhed af den Art og Maade, som Faarene omgaaes paa. Det synes, at den Sædvane, at lade dem bestandig leve i frie Luft og eenstempererede Himmel=Egne, at holde dem i en bestandig Bevægelse, bidrager meget til disse Dyrs Sundhed, og følgelig til Uldens Fortreffelighed. For at overbevise sig derom, tør man ikkun ved at betragte de andalusiske Faar, som ikke vandre, og om Vinteren ere indsluttede i Stien. Disse have ikke den korte, hvide, og silkeagtige Uld, som det første Slags. Brev angaaende Otaheiteren Omith.