Berlingske Tidende, 1784-06-01
Fortsættelse af Keiser Joseph den Andens Sendebrev angaaende Statsforvaltningens Grundsætninger. (See disse Tidender for Martii Maaned d. A. S. 23.) Saaledes anseer den civile Stand Krigstanden kun forat være bestemt til Erobringer og at holde Fienden tilbage, men i Fredstider for Statens Blod-Jgel; Dommeren beflitter sig kun paa, at Anseelsen og Formaliteterne i Rettens Behandling blive vel iagttagne. Soldaterstanden, bestaaer af mange tusinde Folk, som holdes i Orden, og ere dannede til Statens Tieneste. Det Lidet, som de faae i Sold, fortære de i Landet, og ere altsaa Consumentere; alle deres Fornødenheder, meget faa undtagne, frembringes og fabrikeres i Landet. Desuden skaffes Agerdyrkningen og andre borgerlige Forretninger mange Hænder ved deres Afskeed, og den Læthed man lader dem til at gifte sig, giør dem selv til Forplantere. – Finantserne, som umiddelbar styres og bestemmes af Landets Fyrste, betragte Vi ikke med den store Hob fra ovenmeldte Synspunkt. Vi overveie, at da Skatternes Paalæg og Anvendelse vilkaarlig hænger af Landets Fyrste og hans Finanzpost, og da ethvert Jndividum, som enten har Eiendomme eller Næringsveie i Landet, har med en blind Tillid anfortroet Landets Fyrste deres af Forfædrene arvede, eller ved egen Sved og Møie erhvervede Formue, saa bør enhver kun paalægges saa meget, som Statens uomgiængelige Nødvendighed fordrer, efter dens mangfoldige Fornødenheder; desuden skal Monarken intet forøde, hæve Afgifterne paa den letteste og mindst bekostelige Maade, og søge at tiene Staten i alle dens Deele, hvorfore han skylder det Almindelige og ethvert Jndividuum Regnskab. Til hans egne Fordomme om Personer, ja til Godgiørenhed selv imod Nødlidende, saa stor en Dyd den endog er, maae han ingenlunde overlade sig ved Forvaltningen af Stats-Jndkomsterne, der ikke tilhøre ham; men kun ved sin egen particulaire Formue forskaffe sig saadanne Fornøielser. Men skulde han, efterat Monarkiet tilstrækkelig var forsynet i alle dets Deele, have kundet spare noget anseeligt i Udgifterne, saa bør han ved Eftergivelser formindske det i Jndtægten, saasom Borgeren ikke skal bidrage til Overflødighed, men kun til Statens Fornødenhed. Saaledes maae den, der forestaaer Tolden, allene ansee samme som en Sluse for Handelen og Vindskibeligheden i Landet, og være forsikret om, at den Formindskelse, som maatte yttre sig i denne Afgivt, bliver vist og paa en dobbelt Maade rigelig oprettet ved den Fordeel, som vil komme i forskiellige Hænder ved de indvortes Nærings veies Udvidning og Vindskibelighedens Tilvæxt, og altsaa henvende sin fornemste Opmærksomhed paa at hemme Snig handelen, der skader sammes Udbredelse. – Ligeledes maae og en Bergværks-Directeur ansee Ertsernes Produkter, som en Fabriqve, hvor enhver, der har Andeel deri, kan finde hvad ham tilkommer, og hvor altsaa ingen Tvang til en vi Mængdes Frembringelse maae have Sted. – Saaledes maae en Dommer ikke saa meget see paa Formen, som Udøvelsen af Retfærdighed, og for alting sørge for en har in og billig Betiening. - 10) J Forretninger maae ingen rersonlig Afskye eller Tilbøielighed have nogen Jndflydelse. Den maae være den kiæreste og agtværdigste, som er den dueligste og flittigste. Alle Statsbetientere skulle ansee hinanden som Venner og Brødre, der have kun et Maal, og fælleds arbeide til samme. 11) Den ene lære den anden, og ingen holde sig for god til at lære noget af den anden. 12) Befalingernes Expedering, saavelsom Jndberetningerne, skulle ikke altid udsættes til den ordentlige Raadsdag, men i vigtige Tilfælde skee ufortøvet. Enhver maae være bestellet af Drift for Tienestens Beste. 13) Saa ofte befalingerne ikke begribes eller udføres ret i Provindserne, maae Chefen eller en anden i Forretningerne voxen Person bestræbe sig for at anstille nøiagtige Undersøgelser, for at befordre Sagernes Gang. Det samme maae ogsaa de lavere Poster, Kreds-Capitainerne, Comitaterne o. s. v., giøre, paa det at intet gaaer i Langdrag. 14) Endelig maae enhver Tre ner af Staten opofre sin egen Fordeel for den større Hobs Beste; 48 De til Forsendelse med Posten allene paa Beste; thi det almindelige Vel kan overalt ikke stride imod hans private Nytte, naar han anseer sig som Statens Borger. Disse ere i Korthed Vore Tanker. At Pligt og Overbeviisning lede Os til at følge samme, kunde Vore Ord og Vore Exempler bevise, og at Vi ville sætte dem i Udøvelse, kan man herefter være forvisset om. For den, som tænker lige med Os, og, som en sand Tiener af Staten, vil med Tilsidesættelse af alle andre Hensigter ganske opofre sig samme, ville forestaaende Sætninger være forstaaelige, og i Udøvelsen ligesaa lidet falde ham vanskelige som Os. Men hiin, som kun har for Øine den ved hans Tieneste klæbende Nytte og Ære, og som betragter Statens Tieneste som en Bisag, han bør hellere sige det forud, og forlade et Embede, hvortil han hverken er beqvem eller værdig, da samme fordrer en Siel, der er varm for Statens Beste, og en fuldkommen Opoffrelse af sig selv og alle Mageligheder. Dette er, hvad Vi finde fornødent at give enhver tilkiende, paa det at det vigtige Værk, Statens Forvaltning, kan blive befordret til sit væsentlige Øiemeed. Kiøbh. Maanedl. Stats-Tider &c.