Berlingske Tidende, 1771-05-01
D. Msts. Parlementslemmers Rappel kan forekomme de Ulykker, som man ey kan forestille sig uden med Forskrækkelse; da vi, ligesom de, drives af Langsel efter at befordre D. Msts. Ære, ere altid eenige i Hierte og Tanker med de Betienter, udi hvis Nærværelse vi have aflagt Eed, foreenede ved uopløselige Baand til det Corps som vort Ministerium nu ene forestiller og hvorfra vi ey skulle kunde skille os, uden at handle saavel mod vor Pligt, som Ære, vil vi en giøre os Betænkning om, ydmygst at anmode D. M., vel at agte paa, at Deres Undersaattere ere satte i den dybeste Sorg, at Parlementslemmernes Adspredelse forkynder de ældste Indretningers Ophævelse, at af nye Forandring er farlig, at Lovenes Kuldkastelse har meere end engang udi de største Monarchier været Aarsag til eller Paaskud for Revolutioner, og at Magistraternes Vedvarenhed allen kan udi et Monarchie forvisse dem om den Frihed, som bør være (Siælen i alle Overlæg, og forsvare de Rettigheders Sikkerhed, om angaae saavel Kongen, som Hs. Folk. - Vi vil ikke tal om en fri Undersøgelses og Stadfæstelses Nødvendighed. Dersom D. M. havde vildet tilsidesætte og foragte de gamle og hellige Anstalter, der ere blevne som en Lov, da de legge noget til dens Gyldighed, kunde De ved en simpel Act af Deres soveraine Magt have paalagt os Tanshed, men den Godhed, Dehar at høre os, har giver os Mod. Vi have talt til D. M. det reene og eenfoldige Sandheds Sprog, og det er i sær i et offentlig Ministerii Mund, at en Konge bør erkiende Sandheden, uden nogen Blanding, og uden anden Reservation, end den, som Respect nødvendig paalegger. - Vi have allene raadført os med denne uskatteerlige Dyd, saasom vi skylde samme til D. Mstr. Undersaattere, og dersom man vilde forestille D. M., at denne Fermitet paa vor Side er en Forglemmelse af vore Pligter, skal D. M. vel kunde erindre Sig, at vi have erdelig lovet at oplyse og underrette Deres Msts. Samvittighed, at Ære og Samvittighed forbinder os til at forsvare D. Msts egen Ære, og at de dristigste Undersaattere endog ved deres Modstand have altid bevidnet deres Hengivenhed og Troeskab. Ach, at vore Forestillinger, vore Bønner og vor Graad, kunde aabne sig en Adgang til D. Msts. Hierte, Ach at vore Ønsker og vore ydmyge Ansøgninger kunde stille D. Msts. Vrede, Ach at endelig D. M. ville igien erindre Sig den lykkelige Tid, da Høystsamme Selv har erklæret, at Han aldrig ville have anden Jntention, end at regiære formedelst Lovenes Jagttagelse og de udi Riget viseligen oprettede Jndretninger, og forsvare dem som ere sammes Beskyttere og Tienere udi den Frihed i deres Embeder, som Lovene forsikre dem om at nyde. (Declaration af 20de Januarii 1764. Seel disse ere D. M. sande Tanker. Frankerig appellerer fra D. M. Strænghed til D. M. Selv. Spørg Deres Hierte til Raads, og De skal da igien kiende en Monark, som ey vil regiere uden ved Kiærlighed og Retfærdighed. (Declaration af 21 Nov. 1763.) Da den Tiid nu nærmer sig, at D. M. Sønne Søn vil oprette en nye Alliance med et Huus, hvorfra vi alt have den elskeligste Konge, skal da D. M. Undersaattere, indtagne af Bedrøvelse, være tvungne til at skiule den hos dem selv midt udi de offentlige Høytideligheder, Ney, D. M., udi en saa ønskelig Begivenhed bør Hierternes Forskrækkelse ey have Sted. Da vi have en saa billig Fortrøstning, og ere forvissede om, altid igjen at finde udi D. M. en Fader for Sine Undersaattere, vil vi ikke frygte for, drevne allene af vor Pligt, ydmygst at anmode D. Mst. om at ville tilbagekalde et Edict, der strider saa forskrækkelig mod Rigets Love og Anordninger, hvis Kraft og Gyldighed end ikke derved er svækket.