Ribe Stifts Adresseaviser, 1795-04-17
J denne Hensigt, skiønt under Forevending af at fornye Krigen imod Persien, befalede han Rustan at gaae i Spidsen af en talrig Hær imod Diarbeker og skille ham af med en Søn, hvis Liv han ansaae farligt for sin egen Sikkerhed. Men denne kloge Minister valgte ikke at overvældes med Had, for at have fuldført saa grusom en befaling. Saasnart han kom til Sprien, skrev han Soliman til, at Faren var saa trængende, at den udfordrede hans egen Nærværelse: at Leiren var fuld af Mustaphas Emissarier: at mange af Soldaterne vare bestukne: at alles Yndest heldede til ham: at han havde opdaget en Underhandling som var begyndt med Sophi af Persien, for at gifte Mustapha med en af hans Døttre, at han (Vistren) havde allerede følt baade sine Talen. ter og Myndighed for svage til at udføre saa vanskeligt et Foretagende: at Sultanen alleene besad Klogskab nok til at skjønne, hvad Beslutning der i disse Omstændigheder kunne tages, og Magt til at udføre, hvad han besluttede. Denne beskyldning for at have eftertragtet Sophis Venskab, betjente Rorelane og Ru stan sig af som den sidste og giftigste af alle de res Bagtalelser. Den virkede ogsaa med alden Heftighed, som de ventede af Solimans indgroede Had og Afskye for Perserne, og stor tede ham i de vildeste Udbrud af Hævn. Han gav sig strax paa Reisen til Syrien, og haste de derhen over Hals og Hoved med al muelig Utaalmodighed, deels af Frygt, deels af Hevngierrighed. Saasnart han havde naaet Armeen i Nærheden af Aleppe, og aftalet sine Forholdsregler med Rustan, sendte han et Bud til Sønnen, at han strax maatte indfinde sig hos ham. Mustapha, skiønt ikke gandske uvidende om hans Stedmoders Rænker eller Rustans Ondskab, eller hans Faders voldsomme Sindsbeskaffenhed, stolende dog paa sin egen Uskyldighed, og haabende at igjendrive sine Fienders Anklagelser ved sin ufortrødne Lydighed, fulgte Expressen ufortøvet til Alep o. Det Øieblik, han traadde ind i Leiren, blev han bragt ind i Sultanens Telt. Da han kom ind, bemerkede han Jntet, der kunne sette ham i Urolighed, ingen betydelig Mængde af Opvarteere, ingen bevæbnet Skildvagt, men samme Orden og Tavshed, som altid hersker i Sultanens Værelser. Dog inden faa Minuter lode endeel Stumme sig see, ved Synet af disse vidste Mustapha, hvad hans Dom var og skreg med høi Røst: See, min Død, og prøvede paa at undflye. De Stumme løbe til for at gribe ham, han gjorde Modstand og brødes med dem, bedende indstændigen om at see Sultanen. Fortvivlelse og tillige Haab om at finde beskyttelse hos Soldaterne, ifald han kunne slippe ud af Teltet, oplivede ham med saadan overordentlig Styrke, at han imodstod alle sine Bødlers Anfald. Soliman var saanær, at han kunne høre sin Søns Skrig, og den Allarm, som Kampen foraarsagede. Utaalmodig over at hans Hevn endnu ei var fuldført, og slaaet med Skræk ved Tanken om at Mustapha kunne undflye, trak han Omhænget tilside, som deelte Teltet, stak Hovedet. frem, kastede et grumt Blik paa de Stumme, og med vilde og truende Geberder syntes at skjælde dem for Dovenskab og Feighed. Ved Synet af Faderens rasende og ubevægelige Øiekast tabte Mustaphas Kræfter sig, og hans Mod forlod ham: De Stumme bandt en Buestræng om hans Hals, og i et Øieblik gjorde Ende paa hans Liv. Det døde Legeme blev lagt ud uden for Sultanens Telt. Soldaterne samledes om kring det, og betrag ende denne sørgelige Gjenstand med Bestyrtelse og Bedrøvelse, vare de ferdige, ifald nogen havde ført dem an, til at yttre de vildeste Udbrud af Hevn. Da de have de givet Sorgens første Bevægelser Luft, gik hver Mand tilbage til sit Telt, sluttede sig inde og begræd stiltiende deres Yndlings grusomme Skjebne, ja der var ikke en eneste blant dem som smagte enten Mad eller Drikke, den øvrige Deel af Dagen. Følgende Morgen herskede samme Øde og Stiltienhed i Leiren, og Soliman, som frygtede, at en rasende Storm maatte følge oven paa dette døde Stille, berøvede, for at stille de opbragte Soldater, Ru stan Seglene, befalede ham at forlade Leiren og og ophøjede Achmet, en kjek Officier, der var meget elsket i Armeen, til Visiirverdigheden. Dog skeede denne Forandring efter Aftale med Rustan selv, da denne kloge Minister foregav dette som det eneste Middel til at redde ham selv eller hans Herre. Men inden faa Maaneder, da Soldaternes Fortrydelse begyndte at sagtnes, og Mustaphas Navn at forglemmes, blev Achmet stranguleret efter Sultanens befaling, og Rustan igjen indsat i sin Verdighed som Visiir. Tilligemed sin forrige Magt antog han ogsaa igjen den Plan at udrødde Mustaphas Slegt, hvilket han havde aftalet med Roxelane, og da de frygtede, at en eneste Søn, som Mustapha havde efterladt, skulle voxe op og hevne hans Død, fordobblede de deres Aarvaagenhed, og ved at anvende samme Rænker imod ham, som de havde betjent sig af imod Faderen, indgøde de Soliman samme Frygt, og overtalede ham at sende Ordre til at dræbe denne unge uskyldige Prinds. Denne befaling blev med barbarisk Nidkjerhed udført af en Gilding, som blev affærdiget til Bursa, det Sted, hvor Prindsen boede, og der blev ingen Meddeler tilbage, som kunne gjøre Rorelanes Sønner Tronen stridig.