Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1826-07-04
Ligesom Sværmerie findes meest hos Mandfolkene, saa finder man overdreven Følsomhed meest hos Fruentimrene; dog her gives jo ogsaa Undtagelser, man finder og de Mandfolk som græde naar Maanen staaer op, eller naar Stjernerne blinke dem over Hovedet, man finder hos mangen Mand en qvindelig Siel dog dette uagtet antager man fleest følsomme Qvinder end Mænd, og det er rimeligt, thi Qvindens Nervesystem er finere end Mandens, hvilket gjør at Alting virker stærkere paa Qvinden end paa Manden; deres Følelse er deraf ømmere og blidere, alle Jndtrykke finde lettere Jndpas hos dem end hos os, og saaledes kan man fuldtvel antage at overdreven Følsomhed findes meest hos Qvinden. Man sporer tidlig en høi Grad af Ømhed hos Pigebarnet, allerede i dets Lege med sin lille Dukke viser hun os den, og den tiltager Aar for Aar, gaaer fra Dukken over paa hendes Legekammerader, og hvis disse fjernes fra hende, danner hun sig i sit lille Hoved et Jdeal som Ømheden kan beskjæftige sig med, eller og hun udviser den imod een eller anden voxen Mand, som især staaer hende an, og man hører ofte en lille 7 Aars Glut kalde en voxen Person sin Kjereste. Pigen er tidligen uddannet, hun træder langt hurtigere frem i Verden end vi Mandfolk, i sit 13de eller 14de Aar leger hun som oftest Kjereste for fuld Alvor; hendes Følsomhed er voxen med hendes Alder, hun veed nu hvad hun føler, og hun føler med Varme. Man bør ikke qvæle Pigens Følsomhed, det bringer kun farlige Følger, det danner dem til disse kolde Jishjerter, som ingen Varme formaaer at optøe, og Pigen uden Om hed er et koldt Væsen, som man gyser for, men man bør heller ikke ved enhver Leilighed opflamme Pigens Følsomhed; "for meget og for lidt fordærver al Ting", det er et gammelt Ordsprog, som indeholder Sandhed; man bør afholde Pigen fra tidlig Romanlæsning, thi den er hende farlig i høi Grad, den duer slet ikke for unge Mennesker, den forskruer kun Jdeer og Følelser, og føder mange Laster, Klogt handle de Mødre, som have streng Opsigt med deres Døttre i dette Capitel, de kjende som oftest Farligheden af egen Erfaring, men at, desværre Pigerne vide nok alligevel at faae fat i Bøger, de have stundom Romanen under Forklædet, Sye tøiet paa Skjødet og Elskeren i Hovedet, J det 15de Aar er Pigen meest føelsom, hun græder over mindste Ubetydelighed, finder sig stødt ved mindste Leilighed, og bliver hun i denne Alder underkastet Nervesygdomme, da forstærkes og voxer hendes Føelsomhed betydelig, alt eftersom Nerverne anstrænges og blive svagere, hun er nu bleven irritabel og empfindtlig i høi Grad, og Føelsomheden tiltager Aar for Aar; hun indbilder sig forladt af hele Verden, hun græder, naar hun lægger sig, og græder, naar hun staaer op igien; og det maa i Sandhed være tungt for den stakkels Føelsomme, thi hun troer hele Verden kold, og kun sig selv varm. Møder der nu Pigen i denne Alder en Elsker, hos Hvem hun troer at gjensinde noget af sin egen Varme, og denne tilbyder hende Haand og Hierte, ak, da griber den føelsomme Pige derefter, og siger sig selv: "Han er jo dog den Eneste, som vil forstaae mig, han vil jo deele mine Følelser, med ham vil jeg jo kunne græde mig mæt!!!" saaledes tænker den føelsomme Møe det vil blive, men hun har endnu ikke overbeviist sig, om det ogsaa virkelig kan blive saa – det bliver ikke saa – hun opdager det forsildig, og dette virker skrækkelig paa hende, hun søger at skiule sine Følelser, hun indeklemmer dem i sit Bryst, men i Eenrum maa hun have Luft; hun aftørrer sine Taarer i sit stille Kammer, derved svækker hun endmere sine Nerver, men betvinger ikke sin Føelsomhed, den voxer som oftest endmere derved. Træffer den følsomme Pige sin Elsker i nok saa lille en Utroskab, da er hendes Lykkestid forbi, hun troer sig skrækkelig bedragen, da vorder hun ulykkelig og melankolsk i høi Grad. Den overdrevne Folsomme plager sig selv og Andre; de overdrive enhver Ting, klynke og klage bestandig og ere næsten aldrig tilfredse; de ere mistroiske i høi Grad og troe stedse man forebringer dem enhver Ting urigtigt, de tvivle om Alt og der hører i Sandhed en stor Smidighed til at omgaaes med disse Mennesker, da enhver lille Yttring, et Ord som ikke stemmer overeens med deres Tænkemaade og Følelse, fjerner os fra dem. De ere i Sandhed meget at beklage, thi de finde sjelden Venner, de ganske kunne aabne deres Hjerter for, deres Liv er ikke for denne Verdens Kulde, og de længes kun efter de blidere Egne hisset. Videnskabelige Studier danne som oftest Sværmere, men de ere maaske de bedste Kjølingspulvere for Føelsomme, samt dertil alvorlig Huusbeskjæftigelse, og en fornuftig Omgjængelse, der ved grundige Samtaler kan vise dem, at saa skjønt det er at besidde et godt medlidende og ømt Hjerte, saa ædel end Ømhed er, saa ulyksalig, saa skadelig kan den blive ved Overdrivelse, baade for Siel og Legeme. Overdreven Følsomhed er skadelig og uheldbringende, og har foraarsaget megen Kummer og Sorg i Verden, har fjernet mangen Mand og Kone fra hinanden, har stiftet Kiv og Trætte i mangen Familie, hvor fordum Enighed og god Tone herskede, bringer for det meste Personen, som har den, kun Ulykker og Jammer, skader Sundheden i høi Grad, og ender med, at Melankolien følger os til Graven. En god Middelvei er den bedste at følge i sine Handlinger og Følelser, af den gaaer man saa jevnt, roligt og sikkert hen af Banen; man hører den vel stundom lastes, men af Hvem, Af dem som ikke kjende den, som aldrig vandrede den, fordi de bestandigt svævede i det Himmelhøje eller krøb i det dybe Lave. Denne Vei findes ved Fornuftens rette Brug, og man bør tidligt søge den, forinden vi ledes ind paa krogede Afveie der kun bringe os Farer i Møde og forfeiler os Maalet. Held den, som fandt denne Middelvei, han vil, naar han staaer ved Maalet, rolig nedlægge sin Vandringsstav og sige: "Hertil førte Du mig, og friede mig fra mangen en Fare, nu bruger jeg Dig ikke mere, med Tak nedlægger jeg Dig her i min Grav, thi nu fører Gud mig ind i - Evigheden" Henrik Fr. Martensen.