Corsaren, 1843-12-22
Breve fra Udlandet*). Vll. Paris, den 6 November. Pokker i Vold med Place de la Concorde, Revolutionerne, Bataillerne! Lad Kongerne blive ved at være Konger, jeg giver mit Samtykke, jeg har nu faaet bedre Ting at tage vare. Jdag har jeg været i Louvre. Naar jeg tænkte paa, at jeg altid er traadt ind paa vor Kunstudstilling hjemme med en Art religios Andagt, saa vidste jeg nok, at Gallerierne i Louvre vilde være mit Lækkerbidsken her; men jeg udsatte stadig mit Besog, ligesom Børnene, der skrabe Smørret af deres Smørrebrød og gjemme det til den sidste Mundfuld. Her skal jeg ikke bære mig adom i Versailles, hvis Samlinger jeg næppe fik at see, netop fordi jeg vilde see Alt, og hvor jeg altsaa maa ud endnu engang. Jdag har jeg kun seet de to første Sale og begyndt paa den første Galleri. Jeg var gjerne blevet der indtil ingt; men Kl. 4 blev der lukket. Troer De, at der gives nogen anden Guddom end Skjønheden? Om saa Cancelliraad Falkenthal arresterer mig som Baptist, naar jeg kommer hjem, troer jeg det ikke, og jeg troer det ikke, fordi jeg kun overfor det Skjønne føler mit hele Væsen opløst i den inderlige Glæde og Velbehag, som det fortælles, at man skal have i Himmerig, i personligt Selskab med Vorherre. Har De ikke hort sige, at en Musiker hører et smukt Maleri, ligesom en Maler seer Musiken? Nu, for mig blive Malerierne Ord. Jeg hører de forunderligste Fortællinger, jeg hører saa deilige Ting.. at jeg vist til Bod derfor, naar jeg kommer hjem, maa høre en politisk Tale af Stiftsprovst Tryde. Det Værste er, at disse *) Ogsaa disse Breve have tilligemed et Par, som ville følge, ligget her i Kjøbenhavn en Maanedstid. deilige Fortællinger ikke gaae bort fra Billederne, de ville ikke følge med mig - det er min Tro ogsaa meget fornuftigt gjort af dem. Jeg stod foran et Maleri af Vernet, - ikke Horace, men Claude Joseph, fra Begyndelsen af det 18de Aarhundrede -; i Cataloget har det til Titel: Maaneskin. Maanen skinner paa Havet. Da jeg vilde gaae bort, var jeg nær faldet; thi jeg trak uvilkaarlig mit Been til mig igjen, fordi jeg ikke huskede Andet, end at jeg var i en Baad. Et Maleri af Girodot-Trioson (fød 1767). forestiller en Scene fra Syndfloden. Naar man tænker paa Syndfloden, saa falder Detailen En ikke ind (idet mindste ikke mig). Menneskene druknede - bon! Det skete uden videre Ceremoni. Jkke sandt? det forekommer os, at de ligesaa godt som vi vidste, at de skulde udryddes, og i dump Resignation ikke tænkte paa Redning. Men her har en Mand naaet et Træ paa en Klippe. Hans Fader klynger sig om hans Nakke; han selv udstrækker Haanden for at redde sin Hustru, der rækker ham den ene Arm og i den anden holder sin spæde Søn. Men nu griber den ældre Søn i Fortvivlelse Moderens Haar og trækker hende tilbage i Bølgerne. Dog, Faderen er stærk, han bærer dem alle, da - knækker Træet. De skuller doe. Det er ikke ved et Tilfælde, at Grenen, brækker, det er Guddommen selv, der usynlig er tilstede og uden Barmhjertighed knækker Grenen. Og nede svømmer et deiligt qvindeligt Lig... Det var dog i Grunden Synd, at den Syndflod kom. Paris, den 7de Nyvember. ......... Jeg forekommer mig selv som en Hvalfisk, der er oppe at trække Veiret, for senere at tilbringe en lang Tid nede uden Aandedrag........ Paris, den 8de November. Allerede Kl. 9 imorges var jeg i Palais de justice, for at være tilstede ved Cour C'assises. Forleden, da Processen mod Courvoister forhandledes, kom jeg nemlig for sildig og maatte staae heelt bagved. Jdag var jeg saa heldig at fare vild i Gangene og kom ind i der, hvor Vidnerne have Plads. Gensdarmerne spurgte, om jeg var Vidne. Nei, men jeg en Fremmed, svarede jeg, og fik derved strax Tilladelse til at blive. Der forhandledes en Sag, lig hiin forhen omtalte, kun at Tyvene ere mindre gentile. Den kaldes efter Hovedmændene, den Gauthierske eller den Cottinske Sag. Jblands de Anklagede var en Pige paa 17 Aar, saa nydelig som en Paul de Kocksk Grisette. J Journalerne vil De finde hende nævnt fille Michel. Under Kappen med de blaae Silkebaand liggede Ansigtet saa freidigt frem, og Øinene hvilede saa tillidsfuldt paa de Eedsvorne, der sad ligeoverfor, at jeg slet ikke begreb, hvorfor hun egenlig var tilstede. Forestil Dem nu min Overraskelse, da jeg ved Oplæsningen af Sagens Acter erfarede, at hun i flere Aar har været Gauthiers Maitresse, og har været straffet for! 17 Aar! - En anden Anklaget, Bonnet, er et overordenlig smukt Menneske. Kun naar man saae ham ind i Dinene, var det, som saae man ned i en Afgrund. Dette gjentager sig ofte for En her i Paris, især med Fruentimmer. Man kommer gaaende mod en ung Pige; saalænge hun slaaer Øinene ned, synes hun smuk; men, seer man ind i disse Øine, bæver man næsten tilbage for deres "Memoirer." - Alle de andre Anklagede vare lutter sædvanlige Phystognomier. De saae ikke engang ud som Skurke, skjøndt de havde været straffede saa mange Gange og dømte til saa mange Aars offenligt Arbeide, at det undertiden syntes mig, at man maa have begyndt med dem, for de bleve fødte. Jeg var som Følge af min betimelige Ankomst Vidne til Juryens Edsfæstelse. Da de Anklagede førtes ind, omgivne af en Masse Gensdarmer, og ind før disse Skranker, hvor en saa streng Lov fortolkes mod dem, der gjøre de Riges Sovn urolig, forekom de mig næsten som Offre. Jeg havde en Følelse, som skulde jeg overvære en Henrettelse. Men, da Juryen havde aflagt Eden, blev jeg ordenlig let om Hjertet, det var, som om Sol og Vind var bleven deelt mellem to Kæmpende, og jeg nu tillidsfuldt kunde vente den retfærdigste Sags Seir. - Jeg kunde ikke lade være at fortælle en Franskmand, formodentlig et af Vidnerne, der sad ved Siden af mig hvilken Jnteresse denne Scene indgjød mig. - "Har man da ingen Jury hos Dem?" spurgte han. -"Nei." - "Af hvem bliver man da dømt?" - "Af Dommere, som udnævnes af Kongen." - Franskmanden rykkede nærmere og betragtede mig med en Art Jnteresse. "De er fra Rusland?" - "Nei, fra Danmark." -"Danmark? ..... Danmark? ... mais enfin, Deres Kamre kunne votere Jndførelsen af Edsvorne." - "Vi have ingen Kamre, vi have ingen Constitution." - "Saa maa De skaffe Dem en!" raabte Franskmanden. Franskmændene vide dog Raad for Alting. Nu begyndte Forhørene. Omendskjøndt Præsidenten var lutter Hoflighed, omendskjøndt han ikke havde Politiarresten Nr. 1 i Baghaanden og ikke Gudenrath i Lommen til Bussemand, gik Alt meget ordenligt. De Anklagede bukkede under, fordi Præsidenten var klogtigere end de. - Der forefaldt adskilligelige morsomme Scener, som Ga<ette des tribunaux nof ikke vil glemme. En gammel, halvdov Kone blev fort frem som Vidne; hun var blandt de Bestjaalne. For Præsidenten begyndte at oplæse Edsformularen, sagde hun: "Jeg sværger", og da Præsidenten opfordrede hende til at sværge, sagde hun: "To Lommetorklæder og et Par Strømper." - Sagen bliver ikke endt for den 15de; men Udfaldet er let at forudsee: Nogle Aars offenligt Arbeide og derefter i ny Anklage. De dye dem ikke, herpaa har man i disse Dage læst et slaaende Exempel. Det er nemlig Beretningen om en Forbedringshuusfange, som blev sat i Frihed og næsten vieblikkelig stial en heel Boutik - dog, hvad siger jeg? Han stjal Handelen og Kunderne med. Viinhandler S. var arresteret, og imidlertid lod en af hans Colleger Handelen bestyre ved en Commis. En Dag træder en Mand ind i Boutiken, kaster sin Hat fra sig, tager et Forklæde paa og siger: "Saa! nu skal det sgu gaae. Det kneb, inden vi kom til Accord. Men den stakkels S. trængte til Stillinger. Jeg kommer lige fra ham." Med en aldeles overbevisende Suffisance overtager han strax Bestyrelsen af Establissementet, lader sit Navn sætte over Boutiken, engagerer Commis'en for et Aar o. s. v. Men en Dag gaaer S.s Collega forbi, seer det nye Navn og iler til S. i Fængslet og bebreider ham, at han saa hemmeligt har solgt sin Boutik. Det kommer tilgen Forklaring, og Følgen deraf er naturligviis, at man arresterer den nye selvindstallerede Eiermand, der havde troet, at man saaledes finder en Boutik paa Gaden. Skjøndt Besøget i Palais de Justice var nok til at gjøre en Dag interessant og nydelsesrig, gik jeg dog efter Seancens Slutning over i Louvre og holdt standhaftig ud, indtil ogsaa der blev lukket. Nu troede jeg at kunne slaae mig til No for idag; men man sagde mig, at jeg burde gaae i den store Opera, og jeg tænkte: Lad gaae, Du er nu engang kommen til Paris, Du maa holde ud. Saa har jeg da befundet mig ligeoverfor de frygtelige Pariser-Opera-Dandserinder en masse! Jeg gad vidst, om Fader Horaz ogsaa her vilde have sunget: Teretesque suras integer lando. Tenier har malet "den hellige Antonii Fristelse i Ørkenen." Det er en led Her og fæle Uhyrer og en Mand med Horn, der søge at forlede ham. Er det en Fristelse? Der kunde den hellige Antonius sagtens være hellig. Men lad os see, hvad han havde sagt, naar en Pariser-Opera-Dandserinde var kommen. Hun havde nok opveiet Manden med Hornene. Da Lion'erne, som stode omkring mig, talte om disse Dandserinder og nævnte hver enkelt ved Navn, ja endog hendes Bopæl, fik jeg pludselig et Begreb om den Følelse, hvormed det kjøbenhavnske Publicum efter Kroningen stod og saae Kongen og Hoffet spise. Man gav en Opera i to Acter "Stradella" og en Ballet i 5 Tableauer, "La jolie fille de Gand." Paa Sang og Musik forstaaer, jeg mig ikke, som De nok veed, og i ethvert Tilfælde er jeg ikke istand til at fortælle Dem Noget om Operaen; thi jeg veed ikke, hvor jeg var henne, medens de to Mandfolk og Fruentimmeret sang. Man siger, at dette endnu ikke taaler Sammenligning med den italienske Opera. Er det sandt, saa vil jeg slet ikke høre Jtalienerne uden i stille Veir, jeg er bange, jeg ellers blæser bort paa Veien til den syvende Himmel. Da Balletten begyndte, sad jeg i Førstningen meget sikker og sagde: Vi have idet mindste seet det ligesaa godt i Danmark. I Danmark have vi ogsaa en Ballet, Godtfolk. Men jo længere vi kom ind i Balletten, desto meere begyndte jeg at vakle, desto meer følte jeg Nødvendigheden af at klynge mig til disse Ord, ligesom man ombord i stærk Søgang søger et fast Punct at fæste Øinene paa for ikke at blive sosyg. Jeg holdt mig tappert, det kostede Anstrengelse, men jeg holdt mig, indtil .....et pludseligt Nyk, som jeg ikke var fattet paa ..... Maskeradesalen.... jeg troer der var 5,000 Mennesker, 10,000 Gasflammer og 20,000 Jnstrumenter, Alt det paa eengang ..... jeg maatte give mig, jeg maatte slippe Bournonville, Jfr. Fjeldsted, Napoli. Alt, for at omtumles af "La jolie fille de Gand." Og bagefter sagde Franskmændene ganske nonchalant: De skulde komme her en Aften, naar der bliver givet et Pragtstykke. Foruden de ordinaire Billetter er Bræv til Hr. Corpora. Jnds. af Faare-Tegningen ville behage at lade afhente Brev i Hr. Hosk's Boglade mod Opgivelse af Mærket.