Den Vest-Sjællandske Avis, 1834-12-09
At den Regn, som faldt i denne Maaned var overmaade kiærkommen, da Jorden var i en høi Grad fortørret, og man skunde have befrygtet en stor Vandmangel ud paa Vinteren, dersom Regnen ikke var kommen førend Frosten, og Jorden ikke havde i Forveien indsamlet det fornødne Vandforraad. Det regnede 14 Gange i denne Maaned, dog i et Par Dage faldt en ubetydelig Ruskregn; den meeste Regn faldt, som sagt, i Begyndelsen og i Enden af Maaneden; og da den flere Gange faldt stærkt om Natten, saa havde det til Følge, at man fik af og til Solens Lys at see, ialt i 17 Dage; dog havde man kun 8 klare Dage, fra den 11te til den 16de var det hver Dag klart Veir, men i 22 Dage havde den tykke og tagefulde Luft Overvægten. De sydlige og vestlige Vinde havde en erklæret Overhaand thi Fløiet stod 22 Gange i Vesten, 21 Gange i Sønden; men kun 11 Gange dreiede den sig til Norden og 8 til Østen, saa at Vinteren kan endnu blive hvad den skal. J det hele taget var Vinden meget svag, selv i 12 Dage Vindstille. og kun den 5te og 6te en Sydvest Storm; men vi ville ikke troe paa noget Slags Fred i disse Tider, naar Veirglassene saaledes kunne falde, som de have gjort mod Enden af denne Maaned. Man skulde troe, at Hamborg maatte ligge i en stor Afstand fra Siælland; thi derfra har man allerede hørt tale om Driviis paa Elben, som endog har været til Hinder for Seilladsen; til en saadan Kulde har man ikke mærket noget her i Landet. Den Preussiske Astronom Hr. v. Boguslawski anmelder i den Breslauer Avis under 20de November: Den store Plet i Solen, som i Gaar var noget over 1500 Miil bred, og vel omtrent halv saa lang, synes nu at blive mindre. Derimod ere paa Solens østlige Rand imod Sønden og Norden atter komme nye Grupper frem, som vel endnu kun bestaae af ganske smaae Pletter; men som maaskee kunne længere hen samle sig til større. Nærved Solens sydostlige Rand viser sig en meget stærkere lysende og glimrende Plet, en saakaldet Solfakkel, hvoraf Sandsynligen en nye og meget stor Plet vil fremkomme. Disse Observationer ere af Vigtighed med Hensyn til at gjøre sig en Jdee om, hvorledes den forestaaende Vinter vil blive beskaffen. Ved flere Astronomers Observationer, f. Ex. den ældre Herschels, Brandes, Gruithusens &c., er det blevet godtgjort, at Mangelen paa Solpletter eller Mængden af dem, og deres Forandringer have ved den forskiellige Udstrømmelse af Lysmaterien, Jndflydelse paa Temperaturen paa vor Klode. - Ved at læse og sammenholde disse Astronomers Erfaringer, kunne følgende 3 Resultater udbringes 1) At i almindelig Aar, naar Solen har kun faae Pletter saa udsender den herpaa Jorden kun en jevn Lysmasse, og man har da sædvanlig Sommervarme og Vinterkulde, og man har tillige et roeligt Aar. 2) Naar store og varige Pletter sees i Solen, saa afsondrer den store Forraad af Lysmaterie, og man faaer en heed Sommer og en mild Vinter. 3) Naar Pletterne ere store, komme og forsvinde, saa faaer man et uroeligt og stormende Aar. - Dette sidste synes de meddeelte Observationer at bebude i Aar; men man maatte høre en egentlig Astronoms Menin derom. - Der har været følgende Grunde for at formode en streng Vinter. 1. At man har have milde Vintre i saa mange Aar. 2. At de sydlige og vestlige Vinde have i de sidste Maaneder havt Overhaand, saa at man kunde formode, at de Østlige og Nordlige ville indfinde sig ud paa Vinteren; og 3, at den underjordiske Jld har været i en saa ualmindelig stærk Bevægelse dette Aar, saa at man kunde formode, at den underjordiske Varme har for en Deel i udtøm sig; men da Temperaturen udentvivl fremkommer af en Udvikling af Jordens indvortes Varme i Forbindelse med en Tilstrømmelse af Lysmaterien, fra Solen, saa kunde beskaffenheden af Solens Overflade i Aar let tilveiebringe en Forandring der og giøre Vinteren mild. (Erfaringen vil lære og at kiende hvilket Udfald disse mærkværdige, sammenstødende Omstændigheder ville faae. Derson Cholerastoffet er af tellurisk Oprindelse, som flere tænkende Læger og Naturkyndige formode, f.Ex. Huseland, i Berlin, og som naar alle Omstændigheder tages i Betragtning, er høist sandsynligt; saa kunde man maaskee formode, at det havde udtømt sig tilligemed den hele øvrige store Udvikling af den underjordiske Varme. BlerVinteren streng, saa kunde man især overlade sig til dette Haab. - Vi ville haabe det.) Det er fortalt i dette Blad, at man her Egnen saae om Middagen den 17de September paa en heed Dag og i stille Veier en stor Mængde smaae, hvide Klumper af Spindelvæv seile omkring i Luften, et usædvanligt og forunderligt Syn; men som blev seet af mange, saa at Erfaringen er ganske sikker. - Om dette Phænomen har man nu faaet interessante Oplysninger: Hr. Leon Dufour (en meget berømt Observateur af Jnsecterne) har meldt i et Brev til det Entomologiske Selskab i Paris, som blev oplæst i Mødet den 7de Mai 1834 af Hr. Walckenger: at han havde sat en Thomisius (et Slags Ædderkopper paa Spidsen af sin Finger, imedens meget skarpsynede Personer saae derpaa, som skulde, som han siger, være Vidner til vor Saqvis Underkonster (Saqvi er en berømt Liniedandserinde i Paris). Dyret vendte Bagkroppen i Veiret og og udskiød en Mængde Traade, som skiltes fra hinanden, og hverken undgik mine eller mine Medhielperes Øiesyn. Derpaa skiød den fremad; men ikke i en horizontal eller i en skraae Retning; men i en lige opgaaende Linie i Veiret og det saaledes, at den fløi over Taget paa et Huus, som er i det mindste 20 Alen høit, Tingen er sikker; men Forklaringen vanskelig. Hr. de Walckenaer sagde ved denne Leilighed: at ikke alene denne Jagttagelse; men ogsaa en anden, som han har selv anstillet, bevise tilstrækkeligt, at Ædderkopperne besidde ikke allene den besynderlige Evne at kunne sætte over en Vei eller over en Flod; men at de ogsaa ved deres Traad, som tiener dem til et Luftskib, kunne begive sig bort i en meget stor Afstand. Forsøgene med de gamle vilde ikke lykkes, men næsten altid med de unge. J en Aller, i den offentlige Have ved Pau, satte han en Korsædderkop, saa stor, som et Knappenaalshoved, paa Fingeren; den styrtede sig strax ned og hængte i Enden af Traaden, som den fæstede fast til Fingeren. Hr. Walckenar skar den over ved Enden af dens Længde, nu maatte Ædderkoppen stige op til Fingeren og spinde en nye Traad; dette gientog den saaledes til 4 Gange. Derpaa steg den op næsten ligge til Fingeren, skar Traaden over og dannede en Klump deraf, bevægede Benene stærkt, hvorpaa den steeg med denne Klump op i Luften og forsvandt af Øiesynet; da Hr. Walckenaer har anstillet det samme Forsøg flere Gange og med andre Ædderkopper, og med samme Udfald, saa omtvivler han ikke, at de alle dettene sig af dette besynderlige Reisemiddel. (Man kan sige herom: at man læser vel Jagttagelserne; men savner Forklaringen; det er ubegribeligt hvorledes et Jnseet, som mangler Vinger, kan foretage sig en Luftreise. Det er ligesaa uforklarligt hvad der kunde bevæge de mangfoldige Ædderkopper, formodentlig de, som om Efteraaret spinde de lange Traade over Markerne, til paa een Dag at gaae til Veirs. Mon man har observeret det andre Steder end i denne Egn,