Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1812-12-22
J det 13de, 14de og 16de Aarhundrede var det Datariets Provinds, der eiede de fleste rede Penge. Siden sendte hele Europa sit Sølv til det Romerske Hof, som gav til Vederlag Paternosterbaand, Aflad, Dispensationer, Confirmationer, Excommunicationer &c. Venetianerne solgte derimod aldeles ikke slige hellige Varer, men de handlede paa hele Orienten over Alexandrien, og vare saa at sige Datidens Engellænder, vilde man have Peber eller Caneel, saa maatte man hente den fra dem. De Penge, som ikke gik til Data riet, kom til dem, nogle faa gik til Toscana og Genua. Næsten alle andre Riger vare saa fattige paa rede Penge, at Carl VIII saae sig nødsaget til at maa have været mere saa overordentlig stor Mangel paa Mynt i Engelland, siden man end- og havde Leilighed til at præge Guldmynter. laane Hertuginden af Savoyens Juveler, og pantsætte dem, for at erobre Neapel, som han snart mistede igjen, da Venetianerne lønnede langt større Armeer end han. En venetiansk Adelsmand gjemte mere Guld i sin Koffert og havde flere Sølvkar paa sit Bord end Keiser Meximilian, med Tilnavn Pochi danari. - Men Tingene toge en anden Vending, da Portugiserne begyndte at handle paa Indierne som Erobrere, og Spanierne med sex eller syv Hundrede Mand undertvang Mexico og Pern. Fra den Tid af sank Venedig og de andre italienske Stæders Handel. Der behøvedes kun en eneste Columbus til at styrte disse rige Lande fra den høie Pynt, hvortil de ved Handelen, havde opsvinget sig. Philip II, Herre over Spanien, Portugal, Nederlandene, begge Sicilierne, Mayland, 1500 Mile af Asiens Kyster, og over Americas Guld-og Sølvminer, var nu den eneste Rige og følgelig den eneste Mægtige i Europa. Man paastaaer, at America og Asia indbragte ham henved 10 Millioner Ducater aarligen. Han havde, som Voltaire med Føie siger, kunnet kjøbt Europa med sit Guld, om Henrik IV, ikke havde havt Jern og Dronning Elisabeth Flaader. Montesquien siger i L'esprit des Lois: "Jeg har hørt adskillige Gange klage over Forblindelsen af Frants den Førstes Raad, som afviste Christopher Columbus, der foreslog det Jndierne; i Sandhed, man gjorde maaskee af Uforsigtighed noget meget klogt At man saa temmelig kan undvære America, det har ingen Tidsalder bevist bedre end den nærværende; alt for dyrt have vi maattet betale de Overflødigheder og selvskabte Fornødenheder, America sendte os. Jkke at tale om, at vi med disse hentede os en Sygdom, der forgiftede den første Kilde til Menneskets Tilværelse, saa vilde selv Sø despoten Britannien neppe bleven til hvad han er, om man ikke ulykkeligviis havde gjort sig saa afhængig af den ny Verdens Naturfrembringelser. Vel søger Voltaire med sin sædvanlige Modsigelsesaand at tilintetgjøre Montesquieus skjønne Sætning ved den Jndvending, at Philips uhyre Magt viser os, at Frants den Førstes foregivne Raad ikke handlede saa meget klogt. Men Voltaire burde først have sagt os, om det altid er saa klogt at forskaffe sig en uhyre Magt, og om Philips Magt har været af saa gavnlige Følger for hans eget Rige og det hele øvrige Europa. Vi vide tvertimod alle hvor meget Americas Skatte bidroge til at undertrykke Vindskibeligheden og befordre Ladheden i Spanien. Frankrige var i Begyndelsen af Revolutionen et forarmet Land de forenede Nordamericanske Stater vare det ikke mindre; men de første vidste ved Erobringer og de sidste ved Handel og Skibsfart at forskaffe sig Guld. Spørger man, hvor er det Guld og Sølv blevet af, som uophørligen kom fra Mexico og Peru til Spanien, saa svares, at det flød i de Franskes, Engelskes og Hollændernes Lomme, der under Spansk Flag drev Cadix's Handel og sendte til America deres Manufacturvarer. En stor Deel af dette Sølv gik til Ostindien for Kryderier, Bomuld, Salpeter, Sukker, Thee, Silke, Diamanter og Abekatter, Spørger man end videre hvor disse Jndiernes Skatter ere blevne af, saa svares: at Scha Thamas=Kousikan eller Scha=Nadir bortførte alle Stormogols Skatte tilligemed hans Juveler. Spørger man endelig, hvor ere alle disse Juveler, alt dette Guld, alt dette Sølv, som Scha=Nadir førte til Persien, blevne af, saa svares: en Deel er bleven nedgraven i Jorden under de borgerlige Krige. Men hvor ere de Skatte, som Sesostris, Crosus, Cyrus, Nebuchadnezar og især Salomon eiede, blevne af – De have udbredt sig over hele Verden. Man betænke, i Cyrus's Tid fandtes ikke en blank Daler hos Gaulerne, i Tydskland, Danmark, Polen, Rusland, ei at tale om hvad der gik bort til Forgyldning, hvad der ligger begravet i Loretto og paa andre Steder, og som er blevet opsluger af det graadige Hav. Kan man fæste Lid til Traditioner, saa have de 12 Apostler af Guld, som fordum stode i Roeskilde Domkirke, fundet deres Grav i Havet. Romerne havde under deres store Romulus en Jupiter af Egetræ, Hytter istedet for Palladser, Hotyve istedet for Standarder, og en Sølvpenge af 24 Skillings Værdie i Lommen. Vore Kudske, siger Voltaire, have Gulduhre, som Roms syv Konger, Camilla, Maulius og Fabius ikke havde seet sig istand tilat kunne betale. Skulde een af vore fornemme Fruer hændelsesviis læse dette Stykke, saa vilde hun vist ringeagte Romerne fra de tre første Aarhundreder og ikke lade en Manlius, en Curius, en Fabius, der vandre til Fods og ikke have en Skilling i Lommen til at spille et Partie Boston, komme ind til sig. Deres rede Penge vare af Kobber. Det tjente dem baade til Vaaben og til Mynt. Man sloges og betalte med Kobber. Man kjøbte sine Fornødenheder paa Torvet ligesom man kjøbe dem den Dag i Dag, og Menneskene havde, som til alle Tider, Fødde, Klæder og Bedækning. Romerne, meget fattigere end deres Naboer, som de undertvang, udvidede bestandig deres Grændser i et Tidsrum af henved fem Hundrede Aar førend de prægede Sølvmynt. De gamle Britter brugte Jernringe og, som nogle paastaae, Jernplader, som Penge, blandt Lacedæmonerne brugte man Jernstænger, som bleve dæmpede med Viinædike, paa det de ikke skulde kunne anvendes til noget andet Brug. Seneca fortæller, at man i Oldtiden gjorde Penge af Læcorium forma publica impressum. Og af samme Middel betjente Frederik II. sig ved Mailands Beleiring. Hollænderne forfærdigede endog i Aaret 1674 en stor Mængde Mynter af Pap; men at de siden bleve en Nation, der lige indtil denne Dag eiede de fleste Contanter, er noksour bekjendt. J faa Lande har man vel fundet saa rige Privatmænd som blandt dem. Et paafaldende Exempel herpaa læses i Holbergs jødiske Historie. Han anfører en vis de Pinedos Testamente, der blandt andre testamenterede sin Frænde 31 Tønder Guld, sin Enke 10 Tønder Guld, Staden, Amsterdam 5 Tønder Guld, foruden 15 Tønder Guld, som han laante den paa 10 Aar uden Renter, ikke at tale om de mange ubeskrivelig store Legater, han gjorde. Americas Opdagelse har givet Pengevæsenet i Europa og alt hvad der staaer i Forbindelse dermed en ganske ny Skikkelse. Hume forsikkrer, at den Engelske Flaade i Aaret 1741 kostede flere Penge at underholde end alle Romerske Legioner i Keisernes Tid, hvilket beviser, at der i Europa ere flere Penge i Omløb nu til Dags, end fordum i det Romerske Rige. Førend Americas Opdagelse var Rentefoden i hele Europa næsten almindelig 12 PC., siden faldt den efterhaanden til 4 a 5 PC. "Der kan siges meget om myntede Penge - disse ere Voltaires Ord i hans Diction, philos., Artiklen Argent - ligesom og om Arternes ubillige og latterlige Forøgelse, hvorved en Stat paa eengang taber betydelige Summer, om Omsmeltningen og Priisbestemmelsen med Forøgelsen af en idralsk Værdie, der indbyder alle eders Naboer, alle eders Fiender til at sætte Priis paa eders Mynt og vinde paa eders Bekostning, ja om tu finde Kneb, opfundne for at ødelægge eder. Adskillige nye Skrifter ere fulde af sunde Betragtninger over denne Artikel. Men det er meget lettere at skrive om Penge, end at eie dem, og de, som vinde dem, gjøre storlig Nar af dem, der kun forstaae at skrive derom. - Spørger man omdet er mueligt, at ødelægge fra Grunden af et Rige, hvis Jordbund i Almindelighed er frugtbar, saa svares, at den Ting ikke lader sig gjøre, eftersom man siden Krigen 1682 indtil 1769, da dette skrives, næsten uophørligen har gjort Alt hvad man kunde, for aldeles at ruinere Frankrige, men at man aldrig har kunnet naae Maalet. Det er et stærkt Menneske, som har havt Feber i 80 Aar, med bestandig nye Anstød, og som har været i Qvaksalveres Hænder, men desuagtet endnu lever John Penwarnes Opfindelse, at gjøre Gibsafstøbninger liig Marmor. Gibsafstøbninger have længe været i Anseelse, formedelst den Lethed, hvormed man erholder, for billig Priis, nøie og troe Afbildninger af Meislensskjønneste Arbeider, men disse vare og deres eneste Fordele, deres Farve er ikke den bedste, og dets Tæthed udelukker Marmorets skjønne, for Øiet saa behagelige Sammensmeltning af Lys og Skygge. De ere overordentligen Smuds underkastede, saavel ved Berøring, som af det i Armosphæren, stedse svævende Støv, til samme Tid, som dets Skjørhed og Blodhed gjør det næsten umueligt at reengjøre dem, saa at de snart ophøre at være enten en Gjenstand for Prydelse, eller det, hvori en Konstner existerer. Man har taget sin Tilflugt til forskjellige Midler, for at undgaae disse Mangler, men de have alle hidtil ikke været fyldestgjørende. Saavel Konstnere, som Konstyndere, vare deri enige, at Opdagelsen og Middelveien mellem Gibsafstøbninger og det kostbare Marmor, var noget, der i de skjønne Konster stod til at ønske. Endeligen er dette opnaaet af John Pen war ne paa efterfølgende Maade: Man tilbereder en Opløsning af Allun i Vand, 1 Pund i 1 1/2 Pot Vand (det er ikke nødvendigt, saa nøie at iagttage dette Forhold, da en noget større eller mindre Mængde Allun vil gjøre den samme Virkning). Vandet koges eller varmes til den Grad, som er tilstrækkelig til at opløse Allunet. Gibsafstøbningen, forud omhyggeligen tørret og reengjort, nedsænkes i denne Opløsning, og bliver der fra et Qvarteer til en halv Time: den optages derpaa og hænges over Karret, hvori Opløsningen er. Efterat man har ladet det afkjøles to eller tre Minutter, alt efter Afstøbningens Dannelse og Masse, bliver noget af Opløsningen hældet over det, eller paafort med en Svamp eller linned Klud, hvormed man vedbliver, indtil Allunet danner over Overfladen en smuk Crystallisation af en passende Tykkelse. Det hensættes nu for at tørres, og naar dette fuldkommen er skeet, bliver Overfladen glattet og poleret med Sandeller Glas=Papir, og fuldfærdiges ved at afgnides med en fiin Linned Klud, lidet vædet med reent Vand. Da for det meste Metalkar, undtagen de af Bly og Tin, ere tilbøielige til at meddele Vandet nogen Farve, bruger Opfinderen Trækar, som varmes ved Dampe, der fra en Kiedet ledes derunder gjennem Blyrer. Dette Middel skal besidde det bedste Billedhugger=Marmors skjønne Hvidhed og Klarhed, skal neppe vige for det i Haardhed og - til indere Decoration - i Varighed. Det angribes ikke af Fugtighed i dampfulde Værelser, er endog mindre tilbøielig til at smudses, og kan lige saa let reengjøres som Marmor.