Aarhuus Stifts-Tidende, 1834-01-02
Rhvn. Professor Jens Møllers Død ophører ikke at være Gjenstanden for almindelig Beklagelse; man kan ikke finde sig i, at den nys saa livskraftige Mand saa tidligt skulde vorde Dødens Bytte. J levende Live maatte han taale mangen Krænkelse, skjøndt han sikkert aldrig selv vilde noget Menneske ilde, men selv de, der ikke vare hans Venner mens han levede, ere blevne det nu, han ikke er meere. Og hvo tør nægte, at han, som Videnskabsmand og som Menneske, udfyldte en Hædersplads i sit Fædreland? Hvo har kjendt denne udbredte Lærdom, denne sjeldne Dygtighed, denne utrættelige Flid, uden at beundre ham? Hvo denne, Ven og Fjende omfattende Kjærlighed, denne, trods bittre Erfaringer, aldrig svækkede Tillid til Menneskene, dette troskyldige, barnligtnaive Sind, uden at elske ham, – Enkelte Træk til hans Carakteristik ville maaskee læses med Jnteresse. Som akademisk Lærer havde han altid et talrigt Auditorium. Kirkehistorien foredrog han med Sandhedskjærlighed, med Liv, stundom ogsaa med Lune. Hans Foredrag var altid tiltrækkende, uden at han besad nogen ualmindelig Veltalenhed. Visse udvortes Egenheder vare blevne ham til Vane; de vilde vel have klædt enhver Anden ilde, uden ham. Saaledes bemærkede man hos ham en Stammen og Rømmen, som dog ingenlunde var en Virkning af Forlegenhed, thi selv naar Foredraget holdtes paa Latin, maatte man ligesaameget beundre den tilstrømmende Rigdom af Tanker, som det skjønne Udtryk derfor, der altid laae ham paa Tungen. Hovedtrækket i hans Carakteer som Videnskabsmand og Menneske var - Humanitet. Som Examinator var han saa facil, endogsaa saa om, at han syntes at gjøre hvert Spørgsmaal med den Frygt, at han skulde være Studenten for nær. Jndvendinger og Modsigelser taalte han gjerne af gode Hoveder. Referenten har oftere været Vidne dertil. Saaledes bragte engang P. Tetens (nu Præst i Nibe), en andengang G. A. Rudelbach (nu Superintendent i Glauche) ham i en Forlegenhed, der klædte ham ubeskrivelig smukt. Den første af disse Mænd frarev ham siden Palmen ved sin Lovtale over Rantzau - Prof. Møllers Mindeskrift over Helten fandtes ikke Prisen værdigt; – men han elskede Tetens lige høit, og viste det i Gierningen. Som Censor ved Exammen var han samvittighedsfuld indtil Ængstelighed, og han har sandelig ikke taget nogen Klage med sig i Graven, uden den, at han saa tidligt gik bort af et Liv, hvori det var ham givet, at grunde faa Manges Held. Hans Lasning var umaadelig, en Polyhistor, som han, findes ikke mere ved vort Universitet. Af Materialier fast i alle Videnskabsfag havde han samlet sig et uhyre Forraad, hvilket der hørte en Jernflid, som hans, til at bearbeide. Hans Skrifter ligge for Verdens Øine. Neppe er nogen Mands literaire Virksomhed bleven afbrudt mere ubetimeligt, end hans Hvilke Frugter havde man ei endnu kunne vente af hans modne Manddomsaar. - Som Digter var han ikke uheldig; man har mange ret skjønne poetiske Smaating fra hans Haand. Theologie og Historie vare hans Hovedfag, og han har, i begge Videnskaber, præsteret Betydeligt. Vil man vide, til hvilket religiøst Partie han bekiendte sig, Han var Christen i Ordets sandeste, dybeste Betydning. Som Lærer var han orthodor, men han fordrog Anderledestænkende, og forsvarte Samvittighedsfrihed. Deraf kom det, at man saae ham, med uskrømtet Kjærlighed, omgaaes Hornemann paa den ene Side, og Clausen paa den Anden. Der var ikke Svig i hans Hjerte, i visse Henseender havde han kun liden Brugbarhed for Verden; men i disse Ord ligger en Lovtale over ham. Hans Godtroenhed kjendte ingen Grændser. Man kunde narre ham ti Gange, og fandt ham dog lige troskyldig den ellevte. Han lod sig Meget binde paa Ærmet, og kunde bære Mere end de Fleste. Han var uudtømmelig i at raade, utrættelig i at hielpe; han var en sand Studenterven, og mange fattige Videnskabsdyrkere velsigne ham i Graven som deres Velgjører.