Jyllandsposten, 1838-07-23
J ethvert Tilfælde er den Omstændighed, at Jylland hører til Continentet og at den øvrige Deel af Danmark er Øer, alt for uvæsentlig ved Siden af de anførte Bestemmelsesgrunde, til at kunne nødvendig gjøre en Jnddeeling i netop to Provindser. Hvorledes man end vil tænke sig denne Jnddeeling, saa bliver det dog vist, at man, hele Landet over, altid har anseet Fyen som en særskilt Provinds og ikke kan ansee den anderledes, naar Talen skal være og Provindser. Skulde nu - af Grunde, som vi ikke formaae at gjette Landet alligevel absolut deles i to Provindser, saa blev dog Fyen meget naturligere at henføre til Nørrejylland, end til den østlige Øgruppe; thi da Fyen ikke er mere forskjellig fra Jylland, end fra Sjælland, men dens Beliggenhed derimod bringer den i en meget nærmere Forbindelse med Hiin, end med Denne, saa maatte den sidste Omstændighed fornuftigviis gjøre Udslaget, og det saameget mere, da hertil kommer de militaire Forhold, hvilke atter gribe dybt ind i de provindsiale Jnteresser, hvormed Stænderforsamlingerne oftest beskjæftige sig. Det bør i denne Anledning frem for alt bemærkes, at Fyen kan, det lille Belt uagtet, gjøres i militair Henseende landfast med Jylland, ved Hjelp af befæstningsanlæg og Skyts, dog kun til Forsvarets Fremme, hvilket netop bringer Fordelen paa vor Side. Det samme kan derimod ingenlunde siges om Fyens Forbindelse med den østlige Øgruppe, Vilde man endvidere danne de to Forsamlinger saaledes, at de, saavidt muligt, kom til at repræsentere lige store Folketal, saa maatte atter Foreningen af Jylland og Fyen foretrækkes; thi disse Provindser, havde 1834 tilsammen kun 162,22 Mennesker flere end Sjælland og de øvrige Øer, hvorimod samtlige Øer havde 171,913 Mennesker flere end Jylland alene, saa at altsaa her Uligheden forøges med Tallet 9702. Samtlige disse Betragtninger lede til det Resultat, at de raadgivende Stænder ikke i egentlig Forstand, ere Provindsialstænder, da de ellers maatte udgjøre, enten - som Propositionen netop forlanger – en eneste Forsamling, eller ogsaa flere end to Forsamlinger, hvortil endnu kommer, at dersom der endeligen kun skulde forudsættes en Tvedeling, de provindsialle Jnteressen, da synes at fordre en anden Regel for Deelingen, end den, der kun skjelner imellem Øer og Fastland. Dersom Nogen troede at kunne møde os med den bemærkning, at Tilværelsen af tre eller flere Provindser ret vel lader sig forene med to provindsiale Stænderforsamlinger, saa vilde vi uden Betænkning, uden Skade for den provindsiale Tendents, indrømme Paastandens Rigtighed; thi Grundene, hvorpaa den støtter sig, ere uomstødelige, og ere tillige de selvsamme, der bevise, at det aldrig ville kunne ansees som et Jndgreb i eller Omstøbning af Jnstitutionen, ifald de danske Provindser, der fra Arilds Tid have været paa det nøieste indbyrdes forbundne til et uadskilleligt Heelt, fik en samlet Repræsentation. En saadan vilde derfor ikke mindre vedblive at være provindsial; Navnet Provindsialstænder synes desuden at være af aldeles underordnet Betydning ved Siden af den langt væsentligere, Jnstitutionen egentlig caracteriserende Egenskab som raadgivende. Benævnelsen Provindsialstænder kan saaledes kun antages at hentyde paa en over de forskjellige Landstrækninger ligeligen fordeelt Repræsentation, der har det Hverv, at overveie, ikke blot Statens almindelige, men tillige Provindsernes specielle Anliggender. Men da nu dette ligesaa vel kan finde Sted og iværksættes ved een, som ved to Forsamlinger, og da hiin ligesaavel vilde vedblive at være blot raadgivende, som disse nu ere det, saa synes det indlysende, at Assessor Withs Proposition ingenlunde kan siges at gaae ud paa nogen endog kun deelviis Tilintetgjørelse af de raadgivende Provindsialstænders Grundvæsen, eller betragtes som et Andragende om, at den hele Jnstitution skulde hæves og en anden sættes istedet. Naar iøvrigt, sin Anskuelse af Sagen uagtet, en saa høitstaaende og velunderrettet Mand, som den kongelige Commissarius, yttrer: at det lader sig vel tænke, at Kongen i Tidens Længde kunde finde det tjenstligst for Opnaaelsen af det velgjørende Øiemed, som han ved Jnstitutionen har tilsigtet, at forene de to nu afsondrede Forsamlinger til een" – saa maa dette vistnok berettige os til de største Forventninger om de Fremskridt, som Landsfaderen endnu er betænkt paa at tilstede Udviklingen af det constitutionelle Liv i Danmark.