Den Vest-Sjællandske Avis, 1829-05-19
Den Vest-Siællandske Avis, eller: Ugeblad. Slagelse. den landske Historie. uden- og indenfor tigste Nyeheder. Dagens vig Redigeret af Hr. Pastor Ridder Bastholm. Trykt og forlagt af Peter Magnus. No. 40, 15de Aarg. Tirsdagen den 19. Mai 1829. Tirsdagen den 19. Mai 1829. Med Kongelig allernaadigst Tilladelse, at forsendes med Brevposten i Danmark og Hertugdømmene. Efterretning om Jndvaanerne i Leuvinns Land. (Slutning.) Lesueur saae flere af de Vildes Hytter; de vare alle af samme slette Bygningsmaade, af svage Trægrene, som man havde stukket i Jorden og sammenbøiede med Spidserne, saa at de danne et Slags Løvhytter; de vare 3 Fod høie, ligesaa brede, og 5 til 6 Fod lange; for enhver Hytte saae man Levningerne af en slukket Jld, og i dens Aske Levninger af Fiske, Kængurubs og nogle Næb af sorte Svaner. Hr. Lesueur giorde en Tegning over disse Hytter, og dog fandt de Franske slettere Hytter og jammerligere Levnetsmidler paa andre Steder af Nyehollands Kyster. Smaae Vandrør af Stængelen af et Slags Sellerie, som findes der i Landet, bleve fundne ved deres Vandhuller eller Brønde, og som de formodentlig bruge til at indsuge Vandet. De Herrer Depuch og Freycinet havde paa deres Tuur langs med Vasse-Floden en Rencontremdde Vilde. Da de fandt Vanskelighed ved at lande paa den venstre Side af Floden, saa vendte de sig mod den høire, da de pludselig hørte et gientaget klingrende Skrig fra Skoven paa den venst et Side. De Franske saae nu, at det kom fra nogle Jndfødte, som betragtede dem med Nysgierrighed; Capt. Hamelin lod derpaa roe hen til Stedet; men Vandet var for lavt; de Vilde bleve ved at løbe omkring og deres Skrig tog til, nu tillod Captainen at en Deel af de Franske vadede i Land; men de Vilde retirerede strax ind i Skovene. De Franske gik da løs paa Skoven, som laae 2 til 300 Skridt borte fra Flodbredden; som de kom nær til den hørte de de Vildes Stemmer, der syntes at raabe til hinanden; deres Skrig afvexlede med den største Hurtighed; blot Ordet VeluVelu kunde man skielne, hvilket de hyppigt gientoge. Ogsaa syntes de at høre en Hunds Gjøen, som dog holdt op igien, da det lod som de Vilde befalede den at tie. De Franske lagde nu Snore med Glasperler, Speile og Knive paa et Sted, hvor de vare tydeligt at see, og gik tilbage, hvorved de strøede flere af disse Ting paa Veien. Men snart fik de Øie paa 7 til 8 Jndfødte, hvor med to Sagaier og en Steenøre, som marscherede frem med stærke Skridt og syntes at ville afskiære Tilbagemarschen til Floden. De Franske rettede deres Flinter paa dem, hvis Virkninger de dog vist ikke kiendte, og holdt dem derved 15 til 18 Skridt fra Livet; de Vilde svingede nu deres Sagaler med megen Styrke, og bevægede deres Øxer meget bur tigt; hvorved de udraabte med en skrækkelig Stemme Muib Mulh. Deres Gebærder syntes at vise at de Franske skulde gaae bort af den Vei de vare komne eller af en anden Vei, som formodentlig førte til Havet. (Det er mærkeligt nok at deVilde ikke kastede deres Spyd paa dem: det kunde være af Frygt; men ogsaa af Godhed, især da Peron tilstaaer at i den Afstand, hvori de Vilde vare fra dem, vilde det første Kast af deres Sa galer fældet alle de Franske. De vilde ikke giøre de Fremmede ondt, men forlangte at de skulde begive sig bort. Hos den Vilde maae Synet af ubekiendte menneskelige Væsner giøre samme Jndtryk som Synet af et ubekiendt Dyr, nemlig opvække Frygt; saameget mere som at Synet af en fremmed Stamme af hans eget Fol altid opvækker fiendtlige Følelser; han kan ikke begribe hvad de ville giøre der, og maae formode, at de ville bemægtige sig hans Opholdsted, Næringsmidler, Qvinder eller Eiendele. De Vildes Angreb paa Europæerne ere derfor meget at undskylde; især i Lande hvor Levnetsmidlerne ere sparsommelige og hvor de maae leve møisommeligen af Jagten og af at indsamle Rødder.) De trak sig nu tilbage uden at affyre deres Gevære. Jmidlertid maatte de Franske uafladeligt fortsætte deres Retirade baglænds, giorde bestandig Front imod dem og besvarede deres Gestikulationer, Trudsler og vilde Brølen, med ikke mindre raske Gebærder for at overbevise dem om, at de ikke vare bange (meget phychologisk rigtig) de kom saaledes tilbage til deres Landingsted paa samme Maade trak de dem tilbage ud i Vandet, og de Vilde efter dem; de vare næsten nødte til at skyde paa dem, da Captain Hame lin kom dem til Hielp med sine Folk. Synet af denne Forstærkning standsede de Vilde; de Franske fik nu Tid at trække sig tilbage over Floden; det smalle Vand adskildte begge Partier; de Vilde vedbleve at raabe Muih, Muh, og viiste dem Veien til at begive sig bort (de troede vist endnu at de Franske havde i Sinde at beholde Landet).De Franske begyndte nu at giøre Tegn til Venskab, at prege paa de Presenter de havde ladet blive tilbage, at vise dem andre, som de endnu vilde skiænke dem; de lagde deres Vaaben, ned og indbød dem til at modtage disse Presenter; men det var umueligt at indgyde dem Tillid. Jmidlertid traadte En af dem, som syntes at være den yngste og derfor ogsaa den forvovneste (en god bemærkning) en Trediedeel frem paa den Vei som var imellem dem, antog derpaa en krigerisk Stilling, da han hængte en Sa gaae tilligemed Steenøren paa Ryggen, og svingede den anden med al muelig Styrke og Behændighed; han saae paa de Franske med ligesaa megen Selvtillid som forhaanende Foragt, og syntes at udfordre dem til en Torkamp. (Man kan tænke sig han har sagt til de Vilde: de ville ikke gaae de Karle; jeg skal nok faae dem til at pakke sig.) De andre Vilde syntes først at være bange for ham formedelst hans Dristighed; men tilkiendegave ham siden deres bifald. – De Franske raabte nu flere Gange til ham Tajo Tojo; han gientog dette Ord sagte hos sig selv, lige om han vilde giette sig til dets Betydning, (man kan heraf see at disse Vilde havde aldrig tilforn seet Fremmede; thi ellers havde de meget godt havt Begrebet om et fremmet Sprog); han gientog det for sine Kammerater, som derpaa udbrøde i en lydelig Latter. Man tilraabte dem nogle Franske Ord, som de meget nøie pluddrede efter, og hvorved de saae ligesom spørgende paa hinanden, og derpaa udbrøde de igien i en skingrende Latter. (Denne Latter var deels en Følge af Jndtrykkets Nyehed og Forunderlighed og deels af den Foragt de følte for en Tale hvor de ikke fandt nogen Meening, og som derfor forekom dem tosset.) En af de Franske tilraabte dem det Malebariske Ord: Purah (Pak jer.) Det syntes ikke at være dem saa uforstaaeligt (formodentlig har det havt en tilfældig Liighed med et Ord i deres Sprog) men de bleve dog staaende i den samme Stilling. Nu gik Depuch lige til Randen af Vandet; han lagde sine Vaaben fra sig i en vis Afstand, og viiste dette for den Jndfødte, som opmærksom iagttog alle hans Bevægelser. Derpaa nærmede han sig til ham med en grøn Green i Haanden; gik ham næsten Halvdeelen af Veien i Møde og raabte Tajo Tajetil ham; hvilket Ord er godt bekiendt af Beboerne i Sydhavet. Han giorde alle de Gebærder og Tegn, om hvilke han troede at de kunde indgyde ham nogen Tillid, men alt forgiæves. Den Vilde trak sig lidt tilbage; hans Kammerater tilede strax til og truede de Franske. De Franske foreenede sig nu om at vise alle muelige Tegn paa Venskab, lagde alle deres Vaaben ned og toge Trægrene og hvide Lommetørklæder i deres Hænder, Men intet formaaede at overvinde de Vildes Haardnakkenhed, som vedbleve i deres Forsæt at ville drive dem tilbage. Man viiste dem endnu engang Speile, Glasperler og deslige Ting; man tilbød dem disse Ting og gjorde Tegn, til at man vilde trække sig i bage som de Franske ogsaa virkelig gjorde. Nysgierrigheden forledte nu to af disse Vilde til at komme over Vandet; den ene var den omtalte Udfordrer; den anden udmærkede sig ved at hans Haar og Skiæg var høirødt. De gik begge fremad med megen Forsigtighed og toge de Sager op som de Franske havde lagt til dem. Der var deriblandt et meget smukt Lommetørklæde; det lagde de strax need igien, og det lod, som de ikke satte nogen Priis derpaa. Den Vilde med de røde Haar fandt Speilet; han blev forbauset ved at see sig selv deri, og dreiede det hurtigt om. (Virkninger af den dunkle Forestilling, at det var noget virkeligt, og at der var nogen bag ved det.) Men da han ikke saae noget paa den anden Side kastede han det misfornøiet bort, og syntes endnu mere forbittret end tilforn. (Han stod formodentlig i den Tanke, at man vilde narre ham.) Han truede med en nu større Raserie og Livfuldhed end tilforn. Capt. Hamelin viiste dem en rød Tobaksdaase, som satte de Vilde i en stor Forbauselse (formedelst den røde Farve som virker meget paa Vilde ligesom paa flere Dyrearter) hviken de tilkiendegave ved et lydeligt Skrig. Kaptainen kastede den til den Vilde, som stod nærmest; han tog den op; men strax derpaa begyndte de paa deres truende Gebærder og Skrigen med samme vilde Raserie. (De vilde være de farlige og mistænkelige Fremmede qvit og betragtede alle deres Gaver som et forførende Lokkemad og et Beviis paa deres Frygt for dem). De Franske begave sig nu tilbage til deres Baad, uden at de Vilde giorde et Forsøg paa at forurolige dem, maaskee, siger Depuch, ønskede de blot at de Franske skulde begive sig bort. (Denne Affaire, synes at vise, at de ikke ere saa onde. Alle disse Vilde vare ganske nogne, kun nogle bare et Slags Kapper af Hunde eller KænguruSkind, som bedækkede deres Skuldre, paa nogle var blot Kiønsdelene bedækkede og de bare blot et Slags Belte om Lænderne; flere vare tatuerede; de vare alle af sædvanlig Menneskestørrelse eller meget mere af en vis Middelstørrelse. Jngen havde smukke og kiødfulde Former, deres sorte Farve var langt fra ikke saa mørk som Negernes. Haarene vare eenfarvede, glatte, korte og stærke. Skiægget langt og sort og Tænderne meget hvide. Saavel i Leuvinns Land, saavelsom overalt paa Nyehollands Kyster erfarer man, at Nyehollænderne flygte for de Feemmede, og søge at undgaae al Omgang med dem, da derimod Sydsøe Jnsulanerne ile de Søefarende med aabne Arme i Møde, som første Gang kom til dem. Oversætteren af Perons Reise bemærker, at Aarsagen til denne Forskiel kan være at Nyehollænderne i deres raae og ugiæstfrie Land ogsaa maae blive ganske raae og vilde, og at deres Besværlighed for at vedligeholde Livet maae giøre dem baa dnakkede og onde; derimod maae Syd før Jnsulanerne, som Naturen har saameget begunstiget og som elske alle sandselige Fornøielser. være stemte til Glæde, da de ikke trykkes af nogen Næringssorg, hvorfor de ere selskabelige, godmodige og venskabelige imod fremmede, uden at være moralsk bedre.