Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1848-03-06
Odense. Af vor Medborger, Dr. C. PaludanMüller, er under Overskrift: "Hvad er nu at gjøre i Danmark udkommet en lille Brochure, der har Krav paa den allerstørste Opmærksomhed saavel paa Grund af den sande Fædrelandskjærlighed og ægte patriotiske Begeistring den aander, som med Hensyn til den klare Bevidsthed om Øieblikkets Konjuncturer der udtaler sig deri. Tankegangen i det lille Skrift (8 Sider) er: Den franske Bevægelse vil ogsaa gjennembæve Tydskland i dets Grundvolde og Nord for Elben er der nok af urolige Mænd, som ville som maae følge den store tydske Bevægelse. Man vil stræbe at løsrive vore danske Brødre i Sønderjylland fra os. Vor Selvstændighed som Folk, vor Ære som Nation boder, at vi af alle Kræfter modsætte os denne Bestræbelse, selv om det skulde koste en Kamp paa Liv og Død. Men for at vore Anstrængelser kunne lykkes (om fremmede Støtter briste, da de store Magter ville have mere end nok med deres egen Trængsel at gjøre), maa vi være enige. Det faste Holdepunkt for denne det danske Folks Enighed kan under de forandrede Omstændigheder, ikke længere findes i den forberedte Forsamling af erfarne Mænd ei heller i den kjøbenhavnske Nationalitetserklæring af 23 Febr. Kun om Kongen kan Folket samle sig – vi lade Forfatteren selv tale – kun han kan blive Middelpunktet for dets enige Sammenhold. Det er ikke fra Kongens Viisdom, Frelsen skal komme, - intet enkelt Menneskes Viisdom er disse Tider voxen: - men fra hans danske Sind. Det er fremfor alt Styrke, Folket trænger til, Styrke ved Enighed; den kommer, naar Synet af det gamle Dannebrog fri gjør Varmen i de Enkeltes Hjerter, saa at den sprænger Egenkjærlighedens Baand og slaaer sammen i een mægtig Flamme. Lad Kongen følge sit danske Hjerte, lad ham hæve sig over alle de Betænkeligheder og Hensyn, almindelige Omstændigheder paanøde ham, lad ham gribe Nationens Fane: da vil Folket samle sig om ham, - og lad da komme hvad der skal komme. Men Kongen kun med Folket. - Enevælden er nu engang for alle død; og var den end ikke opgiven af Kongen selv saa var den brudt i den almindelige Bevidsthed. Absolutismen kunde mindre end nogen anden Magt spænde Nationen til en alt opoffrende Kamp. Statsraadet alene er ikke Forholdet voxent; saa fast end Stemann, saa kog Ørsted er ville hverken deres Kraft eller deres Viisdom formaae at standse den rullende Lavine. Men der er Den, som er stærkere end Stemann og klogere end Ørsted: det enige om sin Konge samlede Folk. Dog, hvad vil det egentlig sige, at Nationen skal træde sammen om Kongen, Vi kunne jo dog ikke Alle ile til Kjøbenhavn. - Nei, men vi kunne bede Kongen om, at han nu uden Ophold og uden at lade sig hindre af det, der allerede var betænkt og indledet, vil udskrive en almindelig Rigsdag, en Forsamling af Udvalgte fra hele Riget. Møde Tydskerne, nu saa sige de, at de ville staae med os, negte de at komme, saa lad den danske Forsamling tale i den danske Nations Navn. Blandt Rigsdagsmændene vil Kongen finde dem, Folket har Tillid til; de ville vide gjennem Forsamlingen at vække hidtil ukjendte Kræfter, de ville formaae at reise Nationen til sidste Mand. Møder Kongen Rigsdagen med fuld Tillid og med bestemte Forslag, vil han baade holde den enig imod Faren, og finde Viisdom til at ordne Fremtidens Forhold. Men der maa indrømmes denne Forsamling den fulde Frihed. Kongen kan det uden Fare for, at Magten vil gaae under i Bevægelsen; thi baade er det danske Folk for sindigt til at styrte blindt efter et gjøglende Blus, for oplyst til at søge Friheden i Anarkiet; og desuden er Faren saa øiensynlig, at Nødvendigheden af en stærk Magt i den Styrendes Haand vil være umiddelbart indlysende for Alle. Skulde Rigsdagen vække hele Folket, maatte den gribe dybt ned i dette. Jkke Grundeierne alene, men alle de, hvis Bidrag til det Offentlige viser dem knyttede til det, Alle de, der besidde tilstrækkelig Borgen for høiere Dannelse, burde være valgberettigede og valgbare. Lad ikke andre Landes dyrtkjøbte Erfaringer være tabte for os, overalt er Verden træt af de Riges som af de Fornemmes udelukkende Herredømme. En ny Valvlov er en paatrængende Nødvendighed. Skulde der virkelig behøves hele eller halve Aar til at forberede den? -men kan man nu engang ikke faae den hurtigt færdigt saa blev det nødvendigt, at Kongen angav Reglerne for Rigsdagsmændenes Valg og da i Forening med Forsamlingen ordnede Forholdet for Fremtiden. Nøden er en flink Læremester. Den vilde nok gjøre det muligt, i et Par Uger at faae Valglisterne færdige, om det ogsaa skulde kræve Opsættelse af andre offentlige Forretninger. Mit Forslag er da en almindelig Rigsdag samlet og Kongen saasnart som muligt. Det er Kongen, der maa kalde Folket om sig. Folket kan og tør ingen Magt tage sig selv; forsøgte det derpaa, da vilde det netop faae Splid istedetfor Enighed, Mistro istedetfor Tillid, – altsaa Svaghed istedetfor Styrke; og da var Alt tabt. Men derfor skal Folket ikke ørkesløst lægge Hænderne i Skjødet. Det er nylig sagt os, at Mangelen paa Eenstemmighed og Styrke i Frihedsønskerne, paa Standhaftighed hos Frihedens første Talsmænd, betog Kong Christian den Ottende Troen paa disse Ønskers Alvorlighed. Dette bør ikke kunne siges oftere nu, da de Grunde, som før holdt saa mange af os tilbage, ikke meere have Overvægt. Fyen bør mindst blive tilbage, thi det har meget at indhente i Frihedens Tjeneste. Dersom da mine svenske Medborgere, og nærmest de i Odense, billige disse Linier, tager jeg ikke i Betænkning at opfordre dem til at indgive umiddelbart til Hs. Maj. Kongen et Andragende om Sammenkaldelse af en almindelig Rigsforsamling, for at møde den truende Fare og ordne Statens offentlige Forhold. Jeg har skrevet disse Linier som et Forsøg paa at bryde den ildevarslende Stilhed i min nærmeste Kreds, og for om muligt at foreene de spredte Meninger om et opnaaeligt Maal. Gjerne tager jeg dem tilbage, hvis en dybere Jndsigt viser andre Veie og Midler til at samle det danske Folk til enigt Samhold. Thi kun derpaa kommer det an, det kommer an paa, at Kongen griber Nationens hellige Fane og Folket træder i Kreds om ham og den; det kommer an paa, at Folket er villigt til at følge hans Kald som myndige Mænd, der vide sig modne og værdige til at modtage den fulde borgerlige Frihed af hans Haand, men ogsaa ere beredte til at staae med ham i Liv og Død, fordi han staaer for Danmark. (Meddeelt.)