Den Vest-Sjællandske Avis, 1829-03-28
Det var dette Hofs politiske Jdee og næsten dets eneste, som syntes at beherske det, altid at tale om sin Fattigdom. Den Keiserlige Regiering havde dog hverken i Bayonne, eller Compiegne, Marseille og Rom anstillet nøiagtige Undersøgelser om de 30 til 40 Millioner, som Dronningen af Spanien havde taget med sig i sin Bagagevogn saavel i præget Guld, som i Klenodier, Diamanter, Perler, Guldkar og Guldstænger, ogsaa Fredsfyrnen besad uhyre Pong summer, som Napoleons Beskyttelse havde forskaffet ham indtil den ulykkelige Krig med Spanien; uden at regne de Capitaler, som han længe tilforn havde deponeret i Europas anseeligste Banker. Jngen var bleven i Rom opmærksom derpaa, naar ikke denne Yndling havde baaret sig saa urigtig ad ved uophørlig at tale om sin Fattigdom og om den Nød, hvori han maatte efterlade sine stakkels Børn, og hvorledes han var nødt til at fornægte sig alt, for at de ikke skulde blive tiggefærdige. Jeg kiøber Malerier sagde han, men allene for at sælge dem igien til min ophøiede Ven Kongen af Neapel (Murat) og for at forskaffe mine Børn Brødet, det er en Speculation. – Denne Prins er et sieldent Exempel paa et Menneske, som er blevet gjerrigt midt under Rigdomme, og efter et overordentligt Fald fra en stor Høide, som ellers pleier at foraarsage en Ligegyldighed imod de forgiængelige Rigdomme. Otium cum dignitate, Rolighed og Agtelse maae være de eeneste gode Ting i Livet, som en styrtet Minister bør tragte efter, og den ædelste Arvedeel, som han formaaer at efterlade sine Børn. Man bør dog forresten anføre til Godoys Berømmelse, at han i den lange Tid, hvori han har været i Besiddelse af en saa umaadelig Magt, har aldrig ladet udgyde noget Blod og aldrig stræbt efter at hævne sig paa sine Fiender, aldrig har han viist sig fra en ond Side; men kun som en Egoist og som en Mand uden Genie. Mod Enden af Aaret 1813 brak Dronningen et Been ved at gaae ned af Trapperne i Paladset Borghese, nagtet de gaae saa jevnt nedad, at en Pave er engang redet op af dem paa et Mul æsel. Da dette Vanheld mødte Dronningen havde Godoy hende under Armen; men hendes Brensystem var blevet saa svagt, at Lægerne paastode, at det samme kunde have mødt hende, om hun endog blot havde spadseret i sit Gemak. Da vi vare i Bajønne i 1808, havde jeg ofte hørt tale om Dronningens lykke Been i Forhold til hendes tille Figur. Det gik som Chirurgerne havde forudsagt det, at hun atter brak Benet i sit Gemak, tort efterat hun var blevet helbredet, og maatte holde Sengen i to Maaneder. Dette Kongelige Leie var en sand Paradeseng, saa hun kunde have der sin Hofstat forsamlet omkring sig. Godoy stode bestandig ved Fodleiet og Kongen gik op og ned i Gemakket og saae efter sine Uhre. Dronningen var, naar hun saa edes gav Cour, overordentlig pyntet; dette var maaskee saaledes det sædvanlige Ceremoniel for en Spansk Dronning ved en saadan Leilighed. Hendes Haar, som var meget sort og krøllet, var friseret og besat med Ædelstene, Kiæder, Blomster og Fjedre, og denne Pynt passede ved den slette Smag, hvori den var udført, ret godt til hendes gule og slappe Teint. Hendes Phystognomie var forresten myndigt og ironisk, og hendes Tale kort og bydende. Disse svage Souverainers Yndling har overlevet dem; man siger, at han er nu bestandig foruroliget af Frygt og Sørgmodighed.