Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1808-05-28
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. anskassenskes Femte Aargang. No. 67. Udgivet og forlagt af J. Werfel, trykt i Kjøbenhavn, hos P. H. Höeckes Enke. Tirsdagen den 31 Maji, 1808. Kjøbenhavn i det nittende Aarhundrede. (Fortsat.) Haandværksstanden og de arbeidende Classer. - Hans Fordomme mod det Nye og til Magelighed. Ligegyldighed for en forbedret Smag. – Krigens Jndflydelse paa Kjøbenhavnernes Caracteer. Arbeidsomhed og Virksomhed ere ikke de Egenskaber, der udmærke de Classer, som begge ere saa nødvendige for, naar Jndustrie og Konstflid skulle blomstre i en Stat. Haandværksmanden sørger sjelden for mere end Øieblikkets Krav, og har han saa meget, at han nogenlunde kan slaae sig igjennem, tænker han sjelden paa den næste Uge, og endnu langt mindre, at der kommer et Aar efter dette. Enkelte Undtagelser kunne ikke komme her i Betragtning. Men i det Hele er denne Sorgløshed, denne, næsten havde jeg sagt skadelige, Nøisomhed, et Hovedtræk i den Kjøbenhavnske Haandværksmands Caracteer. Flerheden af Sven denne ønsker kun Leilighed til at tilbringe en heel Dag i Ørkesløshed, og i ingen Stad medføre derfor offentlige Forlystelser og adspredende Optog større Forsømmelse blandt de arbeidende Classer end i Kjøbenhavn. En Luftmachine, et Fyrværkerie, en Fugleskydning, og et simpelt Opløb koster Staten uhyre Summer, naar den vil beregne, hvor meget Arbeide der ved saadanne Leiligheder forsømmes. Dette Hang til Uvirksomhed, forenet med Langsomhed, blandt menig Mand, er det især, som lægger saa mange Hindringer i Veien for Fabrik og Jndustrievæsenet. Virksomme Hænder have vi stor Mangel paa, og saa længe man ikke ved Opdragelsen søger at vænne Menneskene til større Virksomhed, ville de skjønneste Planer til Fabrikanlæg- og indenlandsk Konstflids Befordring, være gyldne Drømme, herlige paa Papiret, men unyttige i Virkeligheden. Med denne Mageligheds Aand forene de fleste Haandværksmænd ogsaa en uovervindelig Lyst til, bestandig at blive staaende paa samme Punct, og aldrig at gaae frem med Tiden. Deres Fordomme mod alt Nyt overgaae al Forestilling. Liig Bien og Myren, og andre efter Jnstinet handlende Skabninger, arbeide de fleste endnu bestandig som deres Forfædre have arbeidet for Aarhundreder, siden. De ansee det for en Brøde, at gaae et Skridt uden for den banede og af ældgamle Fordomme indhegnede Kredsgang. Formen, hvorpaa der dog beroer saa meget i Verden, er dem ligegyldig. Om et Arbeide seer smagfuldt ud eller et, bryde de fleste sig intet om. Derfor kunne Udlændinge, der see mere paa Formen end Soliditet, meget let vinde Prisen. Vore egne Professionister klage over, at man giver Udlændingene Fortrin, og denne Klage er i visse Henseender grundet. Men lad dem levere ligesaa smagfulde Arbeider, som de levere solide, og Virkningen vil ophøre med Aarsagen. Disse ere omtrent de meest fremskikkende Træk i Kjøbenhavnernes Caracteer i Almindelighed. Ar mit Malerie maaskee trænger til mange Jndskrænkninger, derom er vel ingen Tvivl. Men for Overdrivelse skal neppe nogen med Grund kunne beskylde mig. Jeg har forbigaaet meget, som Tiden og Omstændighederne ikke tillade mig at vedrøre. Krigen har givet adskillige af disse Træk en anden Skikkelse. Nødvendigheden har fremmanet forhen ubekiendte Dyder, forjaget mangen en Unode, oplivet mangen en slumrende Kraft, og tændt Fædrenelandskjerlighedens Lue i mangt et lunkent Bryst. Adskillige Stænder have begyndt at indsee, at Skildpaddegilder og Assembleer, Spilleselskaber og Lystpartier, just ikke ere Menneskets Hovedbestemmelse; at Penge vel er en god Ting, men at man ligesaa let kan miste som vinde dem, at Rigdom, blottet for de høiere Egenskaber, der ere vort Kald, som fornuftige og tænkende Vøsener, værdige, i Grunden er et elendigt Fortrin. Men, hvad der endnu er langt vigtigere end alt hiint, vi have alle lært at indsee, at det ikke er nok at være født til Ærestegn og Æresposter, men at der udkræves, naturlig Duelighed, Forstand og god Villie til at gavne Staten, naar den fordrer vor Hielp, og at vi bør gjøre os værdige til de Titler, Æresposter, og Ærestegn, den har skienket os. Vi have lært at bedømme mangen en Mands virkelige Værd, som vi for kun kunde bedømme efter hans Un form, Titel eller Ærespost. Bøgers Mængde og Værd. - Originaler og Originalitet. - Vor ældre og nyere Litteratur. – Den historiske Litteratur. - Digtekonsten. Jeg kommer nu til Litteraturen, som ligger mit Æmne nærmest, og som er den sande Maalestok for en Nations Cultur. Begge ere Tvillinger, uadskillelige i Liv og Død. Man misforstaae mig ikke; ved Litteratur forstaaer jeg ikke blot trykte Bøger. Der gaves Litteratur Aartusinder førend Papiret eller Bogtrykkerkonsten blev opfunden. Jntet forekommer mig urimeligere, end naar jeg hører mange roses for deres udbredte Læsning og andre citere i deres Arbeider hele Bibliotheker. Ordet belæst bruges ofte ligesaa rankeløst, som Bondendtrykket boglærd. Ja, dersom der ikke behøvedes andet til at være belæst, end at have læst meget, eller til at være lærd, end at have lært meget, maatte man ligesaa let kunne blive en lærd og belæst Mand, som man kan blive Snedker eller Kandestøber. Men det nytter kun lidet at have læst og lært meget, naar man ikke tillige har tænkt meget ved og over det, man har læst og lært. Dog, hvor mange have vel Sands for denne Sandhed, Den, som kan nævne tusinde Bogtitler, kaldes i vore Dage belæst, den, som kan citere dem, Skrifter, berømmes for sin Lærdom. Men efter denne Regel maatte rigtig nok Homer have været en reen Jdiot, og Cicero mindre lænd end en Descipel i første Lectie. Ja, alle Fortidens Vise vilde være sande Pygmæer i Sammenligning med vort Olds litteraire Kjæmper. Men den, som med fordomsfrit Øie, har undersøgt hvad den Sværm af Bøger, som man maa læse for at blive belæst, egentlig indeholder, vil tilstaae, at der kunde have været sparet en uhyre Mængde Papir i Verden, dersom ikke den ene Forfatter bestandig havde eftersnakket og udskrevet den anden. Det er godt, at vor Hukommelse ikke er mere end menneskelig - at vi ere svage Dødelige og ikke Engle. Vi maatte ellers uafladelig harmes over de sexdobbelte Schoer, som vi fra alle Kanter idelig døves med, og de evige Opkogninger, Efterabelser og Efterabelsers Efterabelser vi overalt støde paa. Originalitet er bleven til en sand Phønix. Fremstaaer engang hvert halv eller heelt Aarhundrede en saadan Skabning i Litteraturens Rige, saa faaer den saa mange ægte og uægte Børn, at Faderens Skjønhed glemmes over hans Afkoms Vanslægtning og Grimhed. Saaledes er det ikke allene gaaet os, men saaledes er det ogsaa gaaet andre Nationer. Hvor mange Misfostere fødte ikke Klopstok, Sterne, Schiller, Göthe og Kant, Ulykkeligviis er den smagfulde og skjønnende Deel af ethvert Publicum forliden, og de fleste Bogdommere for sløve, kortsynede og partiske til at man nogensinde skulde kunne vente at hvert elendigt, slavisk Efterabelsesværk uden Naade vil blive forvist til Lethe. De originale Hoveder ere virkelig alt for faa til at man saaledes, som nu er Tilfældet, skulde kunne skrive originale Værker læsviis, eller, som i Tydskland, bringe hele Skibsladninger deraf til Marked, og forfærdige Bøger ligesom man syer Sko - paa Kjøb. - Men saaledes er Menneskene nu eengang. De bryde sig sjelden om Kjærnen, naar kun Skallen har en broget Farve. Den selvtænkende Skribent, som med Geniets Tryllestav fremlokker af den nogne Klippe et klart Kildevæld, og aabner det Jndre af Jdeernes Allerhelligste, har sielden noget Værd i deres Øine. Naar han ikke forstaaer at tilskjære sine Arbeider efter Modens Snit og udpynte dem med Bielder og Strudsfjere som en sand Harlequin, naar han ikke tilkjøber sig Roes hos partiske Bogdommere og et Navn hos Døgnets Basunblæsere, saa ringeagtes, glemmes og tilsidesættes han snart. Hans bedste Jdeer sendes siden af privilegerede og elegerede Mænd, under deres Navn og under andre Skikkelser, stemplede og udpyntede efter Tidens Tarv, ud i Verden, og man beundrer nu hvad man for ringeagtede. Vort Liv er for kort og vort Brød Arbeide for meget til at vi skulle kunne læse den Tiendedeel af det, der i de nyere Tider er skrevet og endnu dagligen skrives. Men det er heller ikke nødvendigt; de fleste nyere Bøger ere som Jflands Skuespil – intet uden Familieansigter. Den, som har seet det ene af dem, har seet dem alle, og det vilde være ubilligt, at studere med Lavather i Haanden saadanne Phystognemier, for efter en heel Dags møisomt Studium, at finde et enkelt nyt Træk, som, naar alt kommer til alt, dog maaskee er at finde i en gammel og længe glemt afdød Tantes eller Bedstefaders Contresei. Men desuagtet være det langt fra mig, at jeg hermed vilde formaste mig til at bryde Staven over alle de herlige Originalværker, vor nyere Litteratur med Føie kan være stolt af. Tvertimod troer jeg, at vore endnu levende ældre Skribenter, meget ofte gjøre de yngre stor Uret, naar de ideligen raabe paa de henrundne gyldne Tider i vor Litteratur og klage over dens nuværende Magerhed, Fattigden og Elendighed. Jeg tilstaaer, Originalitet er maaskee sjeldnere nu end før, men Aarsagen ligger nok deri, at man i vore Dag har flere Mønstre for Øinene, og lettere fristes tilat følge den allerede banede Vei, end ved Selvtænken og Selvanstrængelse at bane sig en ny paa en Tid, hvor Selvtænken og Selvanstrængelse saa lidet paaskjønnes. Mange Nyere have imidlertid dog den Fortjeneste, at de med mere Smag og større Nøiagtighed have ordnet det Gamle, og gjort det til en behageligere Nydelse for deres Samtidige. Men denne Fortjeneste ville vore Veteraner sielden indrømme yngre Skribenter. Det gaaer med dem som med aldrende Fruentimmer, der, beundrede i deres blomstrende Ungdom, endnu bestandig ville beundres, der troe, at Roserne paa deres Kinder blive evig friske, og at Sønnen skal finde Behag i det, Faderen engang tilbad. De aldrende Forfattere ville, at de Arbeider, der læstes med Begjerlighed af ganske andre Mennesker, paa en ganske anden Tid og under ganske andre Forhold, skulle bestandig læses med samme Begjerlighed nu, da denne Tid og disse Forhold ere forsvundne. Kun yderst faa ere de Forfattere, der, liig en Holberg, skrive for hver Tidsalder og hver Slægt, det vil sige for Evigheden. De fleste drives af Tidens Strøm ind i Forglemmelsens Hav, og bør prise sig lykkelige naar deres Arbeider kunne tjene til Materialier for andre Bygninger. Det vilde være interessant, om noget skarpsindigt Hoved vilde paatage sig det vist nok ikke lette, men høist frugtbringende Arbeide, at anstille en nøiagtig og upartisk Sammenligning imellem vor ældre og nyere Litteratur. Vi ville da erfare, hvilke og hvor store Fortrin den ene har for den anden. Gjennemløber man med et flygtigt Øiekast vor Litteraturs Tilstand fra Begyndelsen til henad Enden af det henrundne Aarhundrede, saa finde vi langtfra ikke saa mange Kjæmpeværker, som man saa idelig hører lovsynge paa vor nyere Litteraturs Bekostning. Holberg er den eneste Mand, som i en Række af 80 Aar med ret udmærket Held har betraadt den dramatiske Bane, ja man kunde næsten lægge til den pragmatisk historiske. Historie grandskere have vi havt nok af og tildeels fortræffelige, men ingen egentlig Historieskrivere. Guldberg begyndte sin Verdenshistorie, uden at end den; Sneedorff samlede først Materialier til sine historiske Arbeider, men blev ved en alt for tidlig Død hindret i at opfylde de Forventninger, Fædrenelandet med Grund kunde gjøre sig om ham, Riegels manglede, med al sin Lærdom og alt sit Genie Smag, Nøiagtighed og Grandskningslyst. De øvrige Forfattere have enten kun udgivet enkelte historiske Afhandlinger eller blot indskrænket sig til at levere Samlinger. J Lystspil=Faget var Holberg et Phænomen, hvis Mage vi aldrig tilforn havde seet og efter ham aldrig kom til at see. Den fremstod som det forsvandt, uden Forgjænger eller Efterfølger. Vel have mange villet følge han Fodspor, men de styrtede næsten halvveis i de store Vanskeligheders Svælg, som de overalt stødte paa. Jkke engang Jomfru Biehls bedste Originallystspilkunne sættes i Sammenligning med Holbergs ubetydeligste, og man maa prise Cervante i hans Grav at hendes Fortjenester endnu paaskjønnes. De fleste af den talentrige Heibergs Lystspil ere ganske skrevne for hans Tidsalder, der, hvor nær den end er vores, næsten er os mere fremmed end Holbergs. Democratismens Hylding, Opraab mod Tydskheden, virkelige Personers Efterlignelse paa Skuepladsen, Satire over Statsindretninger, alt dette er nu temmelig ubekjendt i Litteraturen, som, i det Hel betragtet, maaskee har en langt humanere Skil kelse nu end i Heibergs Tid. Sees end nogle af hans Stykker endnu med Bifald, saa maa det deels tilskrives gammel Kjerlighed, som sjelden ganske ruster, og den smukke Musik, som udgjør China farernes og Jndtogets største Værd. At det kun var hans Tidsalder, der saa enthusiastisk kunde beundre ham, sees noksom af den Ligegyldighed, hvormed de Stykker ere blevne modtagne, som han har skrevet under sit Ophold i Paris, uagtet de kjendelig røbe mere Flid og Modenhed end alle hans foregaaende Lystspil. Men et er det, at skrive under Omstændigheder, hvor man, forgudet af et stort Partie, kan give Vittigheden Tvilen, og et andet er det, at skrive, fjern fra sit Fædreneland, under lovbestemte Jndskrænkninger. Dog, det er under saadanne Omstændigheder, hvor det sande Genie egentlig bør og kan vise sin Kraft. Cervante skrev sin Donquixotte i Spanien, og Moliere sine Lystspil under Ludvig den Fjortende. Resultatet