Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-08-03
Nyeste Skilderiea Kjøbenhavn. annammonnammanSyvogtyvende Aargang. No. 62. Udgivet og redigeret af Fr. Thaarup, Etatsraad. Forsendes, ifølge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 3 August 1830. Jubelhøitiden i Dyrehaven. omman(Under et høit tykstammet Træ er anbragt en med Løv bekrandset Hytte, i hvilken Jubeloldingen sidder med sin Guitarre i Haanden. Chor, nærmende sig i Proces Tom. Sku her den grønnende Yndige, lønnende, Hædrende Krands! Sku her, hvor smilende Venner fremilende, Samles til Dands, Usynligt Choret ist der Doctor da Chor. Holt i Halvhundrede Aar vi beundrede, Nestor, din Røst; Under høistammede Træ du opflammede Mægtigt hvert Bryst. Usynligt Chor. Fest marschieren die Preussen in Prag hinein Chor. Stentor for Qvædende. Bød du de Grædende Standse hver Graad; Heldigt curerende, Sparsomt spenderende. Ved dine Raad. usynligt Chor. rund tilDen Dog Vertreibt den Mensch die Geillen. Chor. Templet saa skyggende Saae du os byggende. Sjeldneste Mand! Her vi dig krandsende Prise dig dandsende. Yndling af Pan! Usynligt Chor. Welche Fluren und welche Tange Ha, ha, ha Welche schöne geslochtene Kranze, Ha, ha, ha Enkelt Stemme (i det Krandsen, overgives Jubeloldingen.) Modtag, o Gubbe, huldt fra Brødres Haand Den Krands, du længst, som Sanger, alt har vundet, Og vi med kjerlig og med trofast Aand Af Dyrehavens Blomster dig har bundet; Halvhundred Aar du sang i Træets Ly Som over dig sin hvalte Krone slynger, Og lokked ved din Sang fra Axels ByDe Store med de Smaa i tætte Klynger. Du Verden smukt lod gaae sin skæve Gang, Mens Riger fødtes og sank atter sammen, Og ved din Skjært og muntre Doctorsang, Blev ved at more under Lindestammen. Du naaede det, som Tusind aldrig fandt, Navnkundighed fra Kjøbenhavn til Veile, Dig alle Blade Laurbærkrandsen bandt Og lod dit Ny til fjerne Lande seile; Et meer du ønske kunde i vort Land, Hvor ofte den, der tykke Bind har skrevet, Nedsjunken dybt i Glemsels Flyvesand, Med Top og Tavl, er der begraven blevet. Vor Tids Characteer. Efter Edinburgh Review. (Af Brands Misceller.)(Sluttet. See forrige Nr.) Almindeligen taget udgaaer det intellectuelle Lys, saa vel som Dagslyset fra et isoleret Punkt. Det stiger ned fra Individerne til Masserne, og ikke fra Masserne til Individerne. Hvor ofte var ikke en eneste, blandt et Folk hensat Mand til strækkelig til at forandre sammes hele Bestemmelse, Mahomed fremkalder en ældgammel, men ubekjendt Nation paa Historiens Skueplads, og snart bedækker denne Nation, tilstrømmende fra alle Sider, den halve Jordklode. Peter opvækker blandt de nordiske Nationer et heelt i hine Egne stivfrossent Folk, og driver det kraftigen imod Syden, i Retninger, det endnu følger. Preussen efter forskjellige Omtumlinger af Skjæbnen, opretholder sig i den Rang, hvortil Frederik hævede det, og i vore Dage har Mahomed Alis og Radamas *) Den nu afdøde Hersker af Madagaskar. Genie, opildnet af Berørelsen med Europæerne bragt nogle Straaler af vor Civilisation i det tykke africanske Mørke. Men disse Betragtninger røre os kun lidet vi ville, ligesom Hudibras, have en Forklaring for hvert Hvorfor. Hume har skrevet Religionens naturlige Historie, lad nu denne Religion være sand eller falsk, saa har den dog en Række af positive Kjendsgierninger, af hvilke man kan fabrikere en Historie; men han har indbefattet Alt under denne Titel, og der, hvor religiøse Gemytte skue deres Frelse, seer han intet, uden en Sygdom eller Skrøbelighed hos Siælen. Samme Aand findes ogsaa hos Mennesker, som ikke bekjende si til Vantroen, ja den findes endog paa Prædikestolen, Religionen er ikke meer en Opløftelse af det menneskelige Hjerte til dets Skaber, al Godheds og Retfærdigheds Kilde; men en Sag, som henhører til Sømmelighed og Fordeel, hvorved man, ved Hjælp af et lidet Offer af verdslige Nydelser, forskaffer sig et større Qvantum af himmelske Nydelser, ja endog denne Art af Anskuelse findes kun for de religiøseste Mennesker, hos de andre er Religionen kun en blot Velanstændighed i Selskabet, en Jnstitution, som man respecterer, fordi det er gammel og overleveret fra Fædrene, og fordi man, om man angreb den, vilde faae alle dem, der leve deraf, til Fjender, og desuden, fordi den tjener til en Tømme paa Folket, og fordi de af vore Tjenestefolk, som gaae i Kirke og høre Prædiken, ere mindre tilbøyelige til at bestjæle os. Men, kunde man indvende, Tienden er aldrig forhen bleven saa ordentligen betalt, Gudstienesten aldrig fuldbyrdet med saa megen Accuratesse og Pomp, og vi have jo seet, at Parlamentet i en Nødens Tid bevilgede, at kræve Afgifter af Nationen, for med store Omkostninger at bygge nye Kirker. VistnoBindingsverket staaer der, i det Udvortes fatte intet; men Sjælen, der skulde oplive det, er fuldkomment forsvunden.