Den Vest-Sjællandske Avis, 1823-12-16
Det er et af de mærkværdigste Phoenomener, og som maae fortrinligen indbyde til Eftertanke og Grandskninger, at Jorden bliver varmere som man kommer dybere ned i den. J Aargangen af dette Blad for 1816 No. 127 re Resultaterne af den berømte Mineral og Ober Berghauptmand von Trebras anstillede Undersøgelser herover blevne meddeelte; han fandt nemlig ved at hensætte tre Thermometre paa eensomme Steder i Biergværkerne, og hvor man tillige kunde see dem langt fra, uden at komme for nær til dem med Faklerne, og ved at observere dem dagligen i to Aar, at et Thermometer, som staaer nede under Jorden aldrig stiger eller falder, da Temperaturen der er stedse uforandret; men at Varmen derimod tiltager jo længere man kommer ned i Jorden, omtrent en Grad paa hver 150 Fod, og dersom derfor Varmen i Jorden saaledes tager uafladeligen til i samme Forhold, ligesom man kommer dybere ned i den, saa maatte Heden blive saa stor, at Jern kunde smelte, naar man kom en 50 til 60 Mil ned i Jorden og dette var endda kun en sextende Deel af Afstanden imellem Jordens Overflade og dens Middelpunkt. Hr. v. Trebra havde allerede i sit Skrift: Erfaringer og det Jndvendige af Biergene, som han udgav i 1783, og førend han anstillede disse Observationer paastaaet at der var en indvendig Varme i Jorden, som man kiendelig kunde mærke naar man kom ned i Biergene; at Van denne i Jorden have en vis Varme ved sig og at denne tilligemed disses Bevægelser ere den rimelige Grund til alle de Forandringer og Frembringelser, som finde Sted i det Jndvendige af Jorden. - Disse vigtige Jagttagelser om den voxende Varme i Jorden ere blevne bekræftede ved nye Undersøgelser af Hr. Fox, som han har anstillet i 10 forskiellige Gruber i Kobber= og Tinbiergværker. Han fandt, naar han satte Thermometret ned i disse 10 Gruber, og beregnede en Middeltemperatur af dem alle; at paa en Dybde fra 6 til 240 Fod steeg Thermometret successivt fra 50 til 800 Farenheit. Han satte det nu 6 til 8 Tømmer ned i Stenen selv og lod det nu igien staae frit i Luften eller i Vandet. Forskiellen paa Varmen var ubetydelig; i Metalaarene udviiste Thermometret, en noget høiere Temperatur end i Stenen. Tin aarene vare lidt koldere end Kobberaarene. J en af Gruberne er en Kilde i en Dybde af 240 Favne, Vandets Temperatur var der bestandig 825 Farenheit. Hr. For udleder nu deraf et tydeligt Beviis for en stor Varme i de indvendige Lag af Jorden. Det er for vidtløftigt her at meddele alle de Forsøg, som han har anstillet; blot maae bemærkes, at de Forsøg, som han har anstillet i Steenkulsgruberne gave samme Resultater, som de i Metalgruberne. Hans Afhandling herom læses forresten i Annales de Phisiqve et Chemie 1821. October. - Det er vel ikke bekiendt, hvilke Formodninger man har i nyere Tider anstillet og Aarsagen til denne Jordens indvendige Varme; thi den Meening som de ældre Physiker, havde, at der var en Centralild inde i Jorden er for længe siden bleven forkastet af de nyere; den Tanke kunde derfor opstaae, om ikke denne Jordens indvendige Varme kunde staae i Forbindelse med det Udviklingsprincip, som Jorden synes at indeholde. Man vil vel bemærke herved, at da denne Formodning ikke er bygget paa andet end paa en fjærn Liighed med den dyriske Varme og denne forklares af den chemiske Operation, som foregaaer i Lungerne, saa er Analogien kun yderst svag; men Varmen er dog betingelsen for Udviklingen af Organisationen og af Livet; og derer dog al philosophisk og physisk Sandsynlighed, for, at Jorden er et sig selv udviklende Legeme, hvis Udviklinger foregaae i visse bestemte Perioder, og som ved disses Fremskridt ville komme til at staae i Forhold til dens Beboeres aandelige og moralske Udviklinger, hvilken Theorie lader sig meget godt bringe i Forbindelse med den hellige Skrifts Udsagn. Der er philosophisk Grund derfor, thi det er det eiendommelige ved Skaberens Værker at de indvendigen fra udvikle sig; Væsnerne af den physiske Verden ved visse dem medgivne organiske Principer. Væsnerne og den aandelige ved visse det aandeliges Natur ei eiendommelige Bestræbelser; og disse organiske Udviklinger af de Materielle og frievillige Bestræbelser af de aandelige Væsner fremad til det ædlere og fuldkomnere synes at være underkastede en fælleds Lov for begge med hinanden forbundne Verdener (den fandselige og den kaandelige) nemlig den, at som de aandelige Væsner ved frivillige Bestræbelser forædle sig, saa udvikler og forskiønner den sandselige Verden, som omgiver dem, sig i samme Forhold; men altid i en vis periodisk Gang Dette Resultat synes at fremgaae af de Betragtninger man kan anstille over hvad der foregaaer og har foregaaet i denne Verden. Der er tillige physiske Grunde for at Jorden er et sig selv udviklende Legeme; jeg vil blot for at godtgjøre dette levere et lidet Udtog af Hofbauinspecteur Kirchners Bog i Weimar: das Alter der Erde, 1819, 80, som jeg igien tager af Fischers physikalisches Worterbuch 8 Th. 1823, Side 616. o. s. v., denne Mand har omhyggelig samlet alle dertil hørende Jagttagelser og udleder af dem, at Jorden har giennemgaaet sex Perioder. 1) Den første: da de ældste Bierge fremkom, som dannede Jordens Kierne, hvori man aldrig har forefundet Sporet af en forgaaet Planteverden eller af dyriske Skabninger i hine første Tider var Jorden saaledes en raae Masse uden noget organisk Væsen. Overalt paa Jorden hæve disse ældste Bierge (som ere sammensatte af forskiellige mineralske Stoffer) sig som uhyre Klipper eller Taarne. op over de nyere Lag, som bedække Jordens Overflade. Den maae, dengang disse bleve dannede, have været overskyllet af en uhyre Vandmasse (det saakaldte primordiale Fludum) hvoraf de have præcipiteret sig. 2) J den anden Periode maae Havet have formindsket sig, og det tørre Land først have begyndt at vise sig; den første Spire til Organisation fremkom nu. Forsteeninger af Bregner, som voxe i Klipperevner, af cryptogomiske Planter, og af Dyreplanter (Lophyter) som staae paa Organisationens laveste Trin, bære Mindet omdenne Livets primitive Tidsalder. – 3) Den tredie Periode: Jorden var, efterat den var bleven tør, paa nye bleven bedækket med Vand, hvorved de ældre Fløtzbierge (de Bierge som ligge i horizontale Lag) have dannet sig, man finder fra denne Periode af utallige Levninger af Skal og andre Søedyr; men ogsaa kun allene af Skabninger, som have boet i Vandet; Jorden har i denne Periode erholdet en høiere organisk Uddannelse. – 5) J den fierde Periode, som fulgte ovenpaa denne, fandt en større Formindskelse af Vandet Sted, end maaskee nogensinde paa Jorden. Her øines først den ældste beboede Landverdens Jordbund; her finder man Levninger af Mennesker og deres Eiendele (høist tvivlsomt med mindre man vil giøre denne Periode til den, som fandt Sted imellem Adam og Syndfloden) og af Landdyr og alle Slags Træer og Planter; deels forstenede og deels forkullede; det er vivlsomt omikke denne Periode indbefatter flere Revolutioner (det er denne at Forverdenens collosalske Former maae søges; man kunde ellers herved tænke paa Forverdenens Kiæmper, 1ste Mosebog 6te Capitel V. 4). 5) J den femte Periode har Occanet paa nye hævet sig og Fløsbiergene af den yngre Formation ere fremkomne. 6) Den slette eller den sidste Periode var tillige den sidste Periode for Vandets Formindskelse, eller den nærværende: man regner 4150 Aar (Perioden efter Syndsloden, siden dens Begyndelse; men hvormange tusinde Aar maae ikke være hengaaede siden Jordens allerførste Dannelse, (eller siden Jordlegemets allerførste Spire udgik af den Uendeliges Haand.) Det er noget ganske paafaldende: at den Baieriste Naturkyndige Martius, som for kort Tid siden har gjort Reiser dybt inde i Brasilien vil bemærke at den forunderlige Vegetation derinde skal have megen Liighed med den underjordiske eller Forverdenens Flora. Hr. Greve Caspar von Sternberg, har har i det 3die Hefte af sit vigtige Værk om den forgaaede Planteverden meddeelt Efterretning derom.