Jyske Efterretninger, 1773-05-28
Lærde Sager. Jndhold af Hans Hovædle Høiærværdigheds Hr. Biskop Vildsøeslatinske Tale, holden i Aarhuus Domkirke Landemodes: dagen den 5 Maji, da de i næst forrig Numer ommældte 4 Provster bleve creerede. Til Materie havde Biskoppen udvalgt den Forklaring over Christi Hensigt med Lignelsen Luc. 16. C. v. 113, hvilken han stedse af alle Forklaringer herover har holdet for den retteste, nemlig, at vor Frelser hermed vilde lære sine Tilhængere den Pligt, at give det med Uret fratagne tilbage. Slig Hensigt med bemældte Lignelse beviiste Biskoppen deels af Anledningen til Lignelsens Fremsættelse, som i det foregaaende fortælles, deels ogsaa af Anvendelsen, hvormed den sluttes i det efterfølgende. - I Henseende til det første beraabde han sig paa Luc. 15. v. 1, 2. sammenlignet med Cap. 16. v. 1, 14. Paa det første Sted siges nogle Pharisæer og Skriftkloge iblandt Jøderne at have kuurret, fordi Christus kierligen imodtog og spiste med Toldere og Syndere, som holdte sig til ham, for at høre ham prædike. At her ved Syndere forstaaes Folk, som levede i forsætlige Synder og aabenbare Laster, blev beviist af parallele Steder Joh. 9, 24. 31. 5,3. 52. 1. Petr. 4, 18 ef. 1. Mos. 13, 13. 4 Mos. 32, 14 hos de l. og ligesaa, at ved Toldere, som her sættes ved Siden af Syndere, ikke betegnes de, som havde kjøbt eller forpagtet sig en heel Provinces Told til, som af Romerne kaldtes Publicani, og iblandt disse vare anseelige Mænd efter den Beskrivelse, som Cicero paa nogle Steder i sine Skrifter giver over dem, men deres Betiente, eller som de hedte, Portitores, og blevne tagne af Provincens egne Folk, som enten for en vis accorderet Løn eller imod en vis Afgift til hine oppebare Tolden i Stæderne, og til den Ende sadde i Toldboderne, hvilket læses om Mathaus Cap 9 v. 9 og Zacchaus, der var sat over Toldbetienterne i JerichsLuc. 19, 2, 9. Saadanne krævede gemeenligen mere, end den var forordnet at tage Luc. 3, 13. De brugde herudi megen Underfundighed, og dermed udsnede andre C. 19, 8, derudover betydede 722det det samme, som at røve og stiæle. Herved gjorde Tolderne sig forhadte hos alle Folk, i sær hos Jøderne, som vare vante til Frihed, og holdte sterk herover under Paaskud af, at de havde Gud selv til Konge. Deres Had til Told betienterne, som endog vare deres egne Landsmænd, gik saa vidt, at de hverken vilde besvogre sig med disse, ey heller have nogen fortroelig Omgængelse med dem, hvilket endog af Rabbinernes Skrifter er bekiendt. Deraf kom det, at Pharisæerne og de Skriftkloge stødte sig paa Christi kierlige Omgang med Toldere, som de meente at være ham uanstændig, der blev af sine agtet for en hellig Mand og Prophet. Hermed gjorde hans Modstandere, ham dog den største Uret, eftersom han ikke omgikkes med Tolderne for at styrke dem i det Onde, men for at befordre deres Omvendelse og Frelse ved en nærmere Underviisning om Sallighedens rette Vey, som de i deres bodfærdige Tilstand forlangede, og ved Evangeli Trøst, der kunde stille deres uroelige Samvittighed tilfreds. Dette tilkom ham, som Verdens Frelser, og fortiente derfor ikke at lastes, men at roses. Saa behageligt, som det samme var for Gud og alle de hellige Engle, saa meget burde ethvert retsindigt Menneske glæde sig derved, hvoraf fulgde, at Phariserne, som fortrøde derpaa, rødde med slig Forhold, at de ikke vare Guds Venner. Det viiste Biskoppen at være Jndholdet af den Forsvarstale, som Frelseren holdt for sig og sine nye Tilhængere, bestaaende i de trende Lignelser, som læses Luc 15. v. 332. Næst efter følger Lignelsen om den uketfærdige Huusholder, hvormed Christus sigtede paa andre Tilhørere end Pharisæerne, hvilket Lucas giver tilkiende med den Fortale=Cap 16. v. 1. Men han sagde Og til sine Distiple. Ordene Mener Og, der ikke staae til Overflod, henføre sig skinbarligen til det foregaaende, og give tilkiende, at Christus der i det næst foregaaende Capitel havde igiendrevet Pharisæerne og de Skriftkloge, nu vendte sin Tale til Disciplene, hvilke han alvorligen paa mindte om en vigtig og dem magtpaaliggende Pligt, ligesom han i det næstfølgende 16. Cap. 15. v. igien kommer til Pharisæerne, som havde anhørt hans Tale til sine Disciple, og i særfortrydeligen optaget det, som dem v. 13. blev sagt. Videre vi 1ste Hr. Biskoppen, at her ved Disciple ikke kan forstaaes Apostlerne, endskiønt samme og paa adskillige Steder i den Evangeliske Historie betegnes under dette Navn, deels fordi der i det foregaaende 15. Cap. slet intet mældes og Christi Apostler, deels og i sær fordi de samme havde forladt alle Ting, for at følge Christum bestandigen, hvorudover de ingen Formue havde enten lovligen eller ulovligen forhvervet, til at gjøre sig Venner ved efter Frelserens Formaning C. 16. v. 9., men at herved bør forstaaes, de i 15. Cap. v. 1. omtalte Toldere og Syndere, neml. de iblandt dem, som antoge ham for en sand Propheet, og som holdte sig nær til ham for at undervises og trøstes af hans livsalige Ord. At disse baade kaldtes hans Disciple, og vare af et langt større Antal end Apostierne, blev viist af Joh. 6, 60. 66. 67. Luc. 6, 13.17. 19. 29. 37. Joh. 8, 30. 31. Ved Lignelsen om den uretfærdige Huusholder vilde Christus have anbefalet meerbemældte Toldere en Pligt, ved hvis Opfyldelse de skulde bevise, at deres Omvendelse var oprigtig. Men hvad kunde vel dette, udlod Hr. Biskoppen sig blandt andet, være for en Pligt, uden den som Zacchæus, der han omvendte sig, bevidnede at ville tage i Agt Auc. 19. v. 8. - - Havde Christus uden slig offentligen given Paamindelse antaget iblandt sine Discipler de Toldere, som vare skyldige i megen begangen Svig, og derover ilde lidte iblandt Jøderne, og det efterat Pharisæerne havde udladt sig med deres Fortrydelse over hans kierlige Omgang med dem, saa havde han givet sine Fiender des storre Anledning til at støde sig herpaa, og des rimeligere Aarsag til at laste hans Lærdom, under Forevending, at den billigede Uretfærdighed. Saa lidet, som nu Frelserens store Viisdom tillod det, saa liden Føye har man til at formode det om ham. (Fortsættelsen følger.