Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1779-07-09
Nogle Træk af den fromme og milde Konges Friderich den Femtes Caracter. Godhed, Venlighed, Medlidenhed og Mildhed vare hans Hiertes Hoveddyder. Et rørende Exempel derpaa gav han allerede i sin tidlige Barndom. Da Jldebranden i Kiøbenhavn 1728, vedvarede i adskillige Dage og Nætter, saa at 67 Gader med de fornemste Kirker og Hospitaler bleve ved denne forskrekkelige Ildsvaade forvandlede til en Askehob, saa tænkte ingen paa det Kongelige Slot, paa at spise; thi enhver var betagen af Forskrekkelse over den almindelige Jammer. Friderich den Femte, som da var en spæd Prinds, forlangte noget at spise. Man skyndte sig at anrette Taffelet for ham; men det var ikke som sædvanligt; det var ikkun et ringe tarveligt Maaltid, som paa denne Tid og i Forvirring over den almindelige Elendighed blev tillavet for ham. Han, som ikke vidste Aarsagen dertil, forundrede sig derover. I denne Forundring bragte man ham hen til Vinduet, og viiste ham den store Mængde af Ulykkelige, som stode omkring Slottet, som klagede, græde og bade og Brød, og sagde ham, at alle disse Elendige vare færdige at vansmægte, efterdi der var ingen, som kunde give dem nogen Mad. Ved dette Syn og ved denne Fortælling begyndte Frederich, som endnu ikke var sex Aar gammel, bitterlig at græde, forlangte ingen Mad mere, og klagede heller ikke over sit tarvelige Maaltid, men forlangte og bad meget, at man skulde uddeele det iblandt disse Forsmægtende. Ligesom han i sin Barndom fandt stor Tilbøielighed til Medlidenhed, saa blev hans Hierte stedse fuldt af Godhed, og virksom Mildhed. Han var stedse overmaade fornøiet, og hans Fornøielse kunde læses i den Klarhed, som udbredte sig over hans Ansigt, naar han kunde glæde og giøre ved imod nogen, naar han kunde opmuntre og belønne Talenter, naar han kunde være vis paa at formere deres Tal, som vare veltilfreds, og at formindske Tallet paa de Nødlidende iblandt hans Folk. Han var derimod ofte bekom ret over, at hans Ævne var ikke saa stor som hans ivrige Ønsker at gjøre Godt; ligesom han stedse blev inderlig rørt af Medlidenhed, naar han hørte og eller saae Ulykkelige. Han underskrev alle Dødsdomme med en øiensynlig Bekymring, Veemodighed og Uroe. Han pleiede ogsaa ofte at sige, at han gjorde dette. Ligesom han og forsikkrede, at det var en virkelig Kummer for ham, som Nødvendigheden foraarsagede ham, at bebyrde sine Undersaatter med Paalæg, som vare tunge for dem. Hans Ministre maatte 4 mange Dage og Uger giøre ham Forestillinger, at det var fornødent at undersk rive og udstæde saadanne Forordninger; og man saa, at det gjorde ham inderlig ondt, naar han skulde giøre det. Hans kierlige Hierte tillod ham ikke at fornærmme noget Menneske med Forsæt; han blev urolig, naar han var bleven overilet af nogen menneskelig Hidsighed, og kunde ikke blive tilfreds med sig selv, førend han havde skaffet sig Fyldestgiørelse, ved at godtgiøre Feilen. Han var en Fiende af alle Øretudere og Bagtalere; derimod var han dem bevaagne, som gjerne talede med Høiagtelse om deres Medmennesker, og toge alting i den beste Meening. Han var saa villig til at forlade og tilgive, og saae saa gjerne igjennem Fingre og overbar, som ham var mueligt, uden at fornærme Retfærdigheden. Endog Utaknemmelighed selv kunde ikke formindske hans Lyst til at giøre vel.