Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-12-16
Fortsættelse.) Overdrevne ere upaatvivleligen vore Forestillinger om Menneskeslægtens Sundhed i Almindelighed i henrundne Tider, naar vi ikke ganske ville gaae tilbage til den paradisiske Uskyldighedsstand. Vi have ikke og kunne næsten heller, ikke have chistoriske Beviser derfor, og det gaaer hermed som med Tiderne, der altid ere bedst i Imperfectum, og allerbedst i Plusqvamperfectum, fordi Alt, hvad der er forbi, vises os i Tidens fortryllende Perspectiv. Vist nok har den forkonstlede Levemaade og den stedse tiltagende Yppighed nødvendigen efterhaanden maattet gjøre Constitutionerne svagere og forøge Sygdommene og Sygeligheden. Men ganske frie for Udskeielser have Fortidens Mennesker heller ikke været, i det mindste ikke fra den Tid af, de begyndte at sammentrænge sig i store Stæder. At man kan drikke sig en Ruus, uden at det just behøver at være i Brændeviin, det viste allerede Noah, og endnu i vore Dage see vi Tyrkerne, der vel ikke ere forfaldne til skarpe Drikke, men derimod nyde, hvad der endnu er værre, desto mere Opium. Vore Forfædre brøde sig intet om Brændeviin, derimod rak de først Mjød og stærkt Øl, og siden Viin. Slagsmaal og Drab vare af den Aarsag noget ganske almindeligt, end- og ved Kongers Gjæstebude. Men det forstaaer sig, de svækkende Aarsager i det Hele vare ikke saa almindelige og mange, som i vore Dage. En Sammenligning imellem de aldre og nyere Tiders Diætetik vilde være et interessant Arbeide for en grandskende, og med Historiske Kundskaber udruistet, Læge. Huseland inddeler Menneskehedens physiske Historie i tre Hovedperioder: 1. Forverdenen (eller den patriarchalsk nomadiske Levemaade); 2. den gamle Verden, og 3 den nye Verden. Denne, siger han, begynder med Christendommens Jndførelse, med hiin underfulde, evig ubegribelige Menneskegjæring, vi kalde Folkevandring, da, ved en endnu stedse uforklarlig Impulsion (Fremskyndelse), en Mængde raae og hidtiubevægede og ubekiendte Folkeslægter pludseligen frembrød fra Norden, og oversvømmede den cultiverede Verden, hvorved ogsaa physisk den gamle i sig selv nedsjunkne og bortdøende Masse blev forfrisket og med nyt Livsstoftimprægneret og regenereret *). 1) Forfatteren synes ikke at have havt det tydeligste Begreb om Folkevandringen; thi deels var den ikke saa stor, som han forestiller sig den, deels skeete den ikke paa een Tid. Vi ville anføre her Suhm Mening derom. Folkevandringen begyndte allerede henved 300 Aar for Christi Fodsel, og Suhm antager, at de Cimbrer, der undertiden udvandrede fra Danmark, ikke oversteg i Tallet et Par hundrede Tusinde. Dette Tal betyder just ikke meget, naar man regner, at Danmark og Slesvig endnu indbefatte over 1 Mill. Jndbyggere, og at saa anseelige Lande som Skaane o. s. v. hørte dertil. Longobardernes, HeruDenne Catastrophe er det, som i Forening med Christendommen i det Randige, har grundet den nye Verden og fuldkommen skilt den fra den gamle. Den udgjør ogsaa Hovedepoken i den nyere physiske Menneskeheds Grundelse. Dens Hovedcharacteer er, at den europæiske Menneskehed nu bliver Verdens Stammefolk, hvorfra Cultur, Sæder, Levemaade og saaledes ogsaa physisk Forandring gaaer over i den øvrige Verden, og den øvrige Verden faaer sin Characteer. Dens Historie er altsaa nu Menneskehedens Historie. - For det Physiske af Menneskeheden ere i dette Tidsrum følgende Hovedepokerne og de vigtigste Begivenheder: I. Den ny Raahed. A. 300. - Den nye Verdens herviske Tidsalder – under Krige og Revolutioner - Menneskehedens tilsyneladende. Tilbagegang - men dog ingenlunde den gamle Verdens Raahed, fordi de raae Naturmennesker blande sig med de Cultiverede, og dens raae Kraft, ved Christendommens Straaler, snart opvarmes og forædles – derfor en ganske egen Blanding af raa Kraft med Tugt og Sæder. 2) lernes, Juthungernes o. fl. Udvandring var heller ikke af stor Betydenhed. Naar man betænker, at alle disse Udvandringer foregik i en Række af 1300 Aar, saa forsvinder det Forunderlige i hele Sagen. Det samme kunde endnu skee, dersom Europas Forfatning tillod det. Man seer jo Portugisere, Spaniere, Hollændere, Engellændere, Franske i Hobetal nedsætte sig i Ost- og Vestindien, og endda bliver der Folk nok tilbage. hjemme. Uden Tvivl var det en maadelig Agerdyrkning, der tvang hine gamle Folkeslægter til at vandre ud. Man paastaaer, det var en Vandflod, der nødte Cimbrer og Trutoner til Udvandring, og denne Sværm angives af romerske Skribenter for 600000; de havde randret om i 200 Aar, da de naaede Jtalien. Man kan altsaa antage, at deres Tal, da de gik hjemme fra, kan ikke have været større, end 200,000, og at de paa deres Vandring baade havde formeret sig meget, og faaet anseelige Tilstød af andre Folk. Disse Sværme droge ikke ud, for at anlægge Handelscolonier, som de gamle Phonicier, Charthaginenser og Grækere; men de søgte blot ved Sværdet at erobre Lande, hvor de kunde finde fornødent Underhold. See Suhm samlede Skrifter, T. 9. S. 117 til 121. *) Dette kan imidlertid ikke ganske passe paa vore C. Arabernes Fremkomst. A. 700. Deres Blanding med den europæiske Verden ved Erobringer og Korstoge - høistvigtige for den europæiske Menneskeheds Historie ved Meddelelsen, af Kryderier, orientalsk Luxus, Chemie (derved Brændevinets og Metallers indere Brug), nye Sygdomsstoffe, Spedalskhed, Pest, Kopper og Meslinger – konstig Medicin. 3. Americas Opdagelse. A. 1500. Menneskenes Forbindelse paa hele Jordkloden, Jndførelsen af nye physiske Potenzer, der, udbredende sig over hele Jorden, virke almindeligen paa hele Menneskeslægten: Caffe, Tobak, Kartofler, China, hvorved mange ulægelige Sygdomme blive lægelige. Den veneriske Syge, indgribende i Menneskeheden som endnu ingen tilforn. gamle Norden, hvor man, som Folkevandringen viser, fandt mere Grund til at vandre ud fra end indtil. Culturen, i egentlig Forstand, kunde altsaa ikke her blande sig med Raaheden, uden ved dem, som kom tilbage igjen til Fædrenelandet, og hvis Tal neppe var betydeligt. Først i det 10de Aarhundrede kunde Christendommens Straaler trænge ret ind i vort Norden. Men hvad Levemaaden angaaer, da begyndte denne rigtig nok allerede at udarte i det fjerde Aarhundrede. Det, som Saxo anfører af Sterkodders Vise, vidner om, at Kong Jngiald, Frodes Søn, først indførte i Danmark stegte, syltede og fyldte Retter, og megen Mad. og Kokke, for kedet dertil af Saxerne, men at tappre Mænd dog løde sig nøie med røget og harsk Kjød, og at Sterkodder ærgrede sig over, at der paa eengang blev fremsat baade stegt og kogt Kjød paa Kongens Bord. Saxo fortæller ogsaa om Jngialdat han ikke lod sig nøie med, at lade Kjødet først koge i Vand, men lod det endog siden stege, og derimod koge det, som var stegt; at han spiste Fugle, som vare ganske bruunstegte, og aad deres Jndvolde og Gumper, drak Viin, spiste Ro saft paa Tallerken, tynde Kager, Muslinger og kagte Høns, og drak Melk. Alle disse Ting laster Sterkodder, sigende: at tappre Mænds Mad er raat Kjød, Vædre og Sviin, Fleskeskinker og haardt Brød, saa og det, som var noget kogt, men aldeles ikke stegt, og deres Drik Øl af Malt, og ei Mjød. – Saa vidt var Yppigheden. dreven selv blandt Kjæmper i det tredie Aarhundrede. J Saxos Tid, eller det 11te Aarhundrede, maa det have været meget slemt, thi han klager allerede over de kostbare Gjæstebude, som de Danske maatte takke Tydskland for Hvor tidligen Americas Opdagelse yttrede sin Jndflydelse paa vort Fædreneland, er ikke let at bestemme. Saa meget er vist, at Brugen af Caffe, Thee og Chocolade først i Begyndelsen af det 18 Aarhundrede maa være kommet ret i Brug her til Lands, thi det seer man af Holbergs Jean de France (skrevet 1722) hvor Jeronimus siger til Frands: (1 Act 1 Scene) "forsøg kun at give Eders Søn reven Øllebrød til Frokost, som tilforn, see, om han ikke vil svare: jeg er vant til Chocolade i Holland;" og hvor han siden siger om Cavaliererne: "om Morgenen, skal de have deres The eller Chocolade, det sige de, er paa sin Hollandsk. Om Eftermiddagen deres Caffe, det er paa sin Engelsk. Holberg vilde neppe have sattriseret over begge disse Drikke, som noget, de, fra deres Udenlandsreise hjemkommende Cavalierer, ere saa forelskede i, dersom de i hine Dage havde været almindelige blandt alle Stænder. At Herman v. Bremen raader sin Kone, Geske, at hun som Fru Borgmesterinde, maa have et Theebord dækket om Morgenen for Fremmede og at lægge sig en smuk Snustobaksdaase til, viser ogsaa at Thee og Caffe den Gang kun have været i Brug blandt de høiere Stænder. Tobakspindernes Laugsartikler ere heller ikke ældre end fra 1750. Man seer heraf, hvor mange Aar efter Americas Opdagelse, Tobakken kunde blive ret almindelig hos os, og hvad Theen angaaer, da synes den først at være kommet ret i Brug fra 1748 af, i hvilket Aar det blev alle tilladt at handle med ostindiske og chinesiske Varer, som med det asiatiske Compagnies Skibe hjembragtes. Der har været skrevet meget om Tobakkens Skadelighed for Sundheden, og Hildebrand erklæret den endog reent ud for giftig, da den har Giftens baade bedøvende og skarpe Egenskaber. Man vil især bevise dens skadelige Virkninger paa Maven, ved den overordentlige Qvalm, som den, der første Gang ryger, betages af, men man synes dog, at have glemt her, at Vanen tilsidst gjør de Ting uskadelige, som i Førstningen ere meget skadelige.