Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1813-12-28
Da der er saa meget at lære for den Studerende; da Kundskabsmassen forøges med hvert Aar; da saa mange Hindringer kan indløbe og holde han tilbage paa sin Bane, saa var det 1) Meget at ønske, at intet Aaremaal maatte sættes for de Studerendes Flid, allerhelst formedelst Aarsager, som ikke synes at kunne bestaae for Fornuftens Domstoel. Hvis En eller Anden, ung demitteret, kan vise sig, som Dreng, med Barnet i Ærmet, synes derfor ikke alle Andre med anden Opdragelse og under behørige Opsynsmænd at burde staae tilbage. Jstedet for at alle skulde lide formedelst Enkeltes Brøde, burde, saavidt jeg skjønner, det enkelte Onde søges forekommet ved særdeles Anstalter og et nøiere Opsyn. Men det er langt lettere at fremskaffe en Straffelop, hvorved alt Gode hindres med det enkelte Onde, cod at grandske samme fra Roden af, og oprykke det enkelte Onde uden at skade det Gode. Og her er een af de vigtige Aarsager, hvorfor ethvert Academie aldrig burde været anlagt i en stor Bye: nemlig det vanskeligere Opsyn med den studerende Unge. Efter min Erfaring er Virksomhed saa dybt indprentet i Menneskets Natur, og dets Beslemmelse, at end ikke Barnet selv kan være ledigt. At Mennesket, naar det ikke har Nyttigt og Godt at foretage sig, iværksætter Unnyttigheder, ja det Onde hellere, end at være ledigt. Fornuft og Christendom tillader desuden ikke Mennesket i nogen Alder, end ikke Barndommens, at være ledig, foretage Unyttigheder eller Ondt, naar det har Forstand til at gjøre noget Nyttigt og Godt. Fornuft, Christendom, Fordeel, Legemets Sundhed, Lemmernes Duelighed og Færdighed til Selv bevægelse og Nødtørftigheders Anskaffelse, byder. videre hver Tids, endogsaa Barndoms-Alderens nyttige Anvendelse, saasnart Fornuften kan virke. Ja, Forældrenes, Foresattes, Menneskets eget Ansvar og Regnskab paa hiin sidste Dag gjør det til ufravigelig Pligt ikke at lade nogen beleilig Tid gaae unyttet bort fra gavnlig og fornuftig Virksomhed. Og Feil, Laster, dersom man er bange for disse, saa synes min Erfaring at sige mig, at det ikke er den unge Student, som gaaer paa Afveie. Den Unge er frygtsom og forsigtig, tør ikke vove af sig selv at betræde ubekiendte og vovelige Veie; derimod at det er den ældre Student, med slet Opdragelse eller Stemning, som fordærver og forfører den Unge. Men atter vanskeligere at raade Bod paa, naar Academierne ere i de store Stæder, hvor Udaaden skjuler sig i Mængdom. Heldigt, saare heldigt, om Academierne, disse Læreanstalter vare i smaae Landstæder, hvor de Studerende uden tusindfold Adspredelser, og Vanartens Exempler kunde under ædle og vise Læreres Anførsel og Tilsyn overgive sig aldeles til Studeringer, og som morende Afverlinger til Landlivets og nyttige Haandteringers Beskæftigelse. Min Fornuft kan da ikke indsee, hvilke væsentlige Grunde Nogen kan have til at holde tilbage Flid og Virksomhed, at Børn ikke førend 7 til 8 Aar gamle, skal søge Skoleunderviisning (Jeg har haft egne Børn, 4 Aar gamle, og Bønderbørn, 6 Aar gamle, der ypperlig har kundet læse i Bog). At Børn førend 10 Aar, skiønt dygtige dertil, ei skal optages i øverste Klasse i Almueskolerne; at Studenten ei, førend 17 Aar gammel, maa blive Student. Skulde noget Aaremaal sættes for Studenten, saa skulde det være det almindelige, 14 Aars Alderen, da maa Børn gaae til Confirmation, da kan Pigen tillades at gifte sig og blive Moder, da skulde unge Mennesker, som Fornuftige, gaae paa deres egen Haand, og da, synes mig, Studenten ogsaa kunde det, med noget Tilsyn, naar ikke de store Academie-Stæder gjorde, Hinder i dette Opsyn. Dog skulde ikke prøvede, ældre Studentere, eller Embedscandidater, som laae i Byen, kunde gives et aarligt Tillæg fra Communitetet, hvis Jndtægter betydelig har steget, for at have saadanne meget, Unge, og tillige uden andet Opsyn værende, hos sig under et nærmere sk. Annæ(Fortsættes.)