Københavns Adresseavis, 1767-04-08
Fundne og opdagede Sager. Da en Soldat en gandske nyt Blondin Sæt med Jtalienske Blomster i disse Dage haver falbudet, og det formodes at være borttaget; Saa averteres hermed, at den, som kand legitimere sig dertil, imod dette Avertissements Bekostning igien kan erholde det, Anviisningen skeer fra Contoiret. Søndagen den 5 April er af en Matros i Sølvgaden ligefor Baraanerne, fundet: Et sort Fløyels Armbaand med 1. Guld=Braselet, med et Navn i Træk, med rød Folio under, og med 4 smaa Steene omkring Kanten, og derimellem, 3 amalerede Blomster; Hvo samme haver tabt, og kand legitimere sig til at være rette Eyere dertil, kand afhente samme hos Serg. Forg i Nyeboder paa Hiørnet af Salviegaden i Nr. 26, imod en billig Findeløn og dette Avertissements Bekostning. Det 1 ugentlige Tille til Adressecontoirets Efterretninger. geskierlighed er en meget naturlig Drift, men den varslægter lettelig, naar den ikke ved Forukten holdes inden sine rette Grændser. Hvor tilbøyelige ere vi ikke til at troe, at alting allene er skabt for vores Skyld, Vi sætte os selv paa Tronen, og alle andre Skabninger, fra den høye ste Seraph af indtil den uselste Orm, skulle blot derfor have faaet deres Virkelighed, at de kunne tiene os. Solen skinner for os allene. Saa mange tusinde Stierner lysner ikkun for os, paa det at vort flygtige Øye, naar det engang tilfældeligviis faaer dem i Sigte, kan forlyste sig ved deres Glands. Det er endnu ikke saa meget længe siden, at nogle faa, som overveyede Tingene nøyere, end den almindelige Hob pleyer at giøre, begyndte at indsee, at det ikke allene var mueligt, men ogsaa troeligt og rimeligt, at der vare fleere fornuftige Skabninger til; at disse beboede de øvrige Planter, og at andre Fixstierner gjorde dem den samme Nytte, som Solen giør os. Disse faa have efterhaanden ogsaa begyndt at paastaae, at ligesom de umælende og livløse Skabninger ere skabte for Menneskenes Skyld, og til Nytte for dem, saa vare disse igien i visse Maader skabte for hines Skyld, og at de, omendskiøndt tidt imod Villie og Vidende, skulde forfremme deres Beste. Vel er det sandt, at vore Siæles høyere og ædlere Kræfter, hvormed Forsynet har begavet os, give os en Rang iblandt Skabningerne, som vi med al Føye kunne og bør agte og forsvare, men vi gaae for vidt, naar vi paa en myndig Maade og med en tilforladelig Mine ville indtage det øverste Sæde, og hverken see nogen ved Siden af os, eller ovenfor os. Betragter man Menneskenes indbyrdes Forhold imod hinanden, og det for det første i Henseende til begge Kiøn, da skal man finde, at hvert i Almindelighed tilegner sig et vist Fortrin for det andet. Manden anseer tidt Konen ikkun som hans Tienestepige eller Huusholderske, og Konen holder ligesaa tidt Manden, for hendes Træl. Maaskee at man endnu før kunde tilgive Mændene denne Feyl, thi de kunne have ladet sig forlede af nogle sandsynlige Grunde, tagne af Naturen saavel som af Aabenbaringen; de fortiene ogsaa vel nogen Opmerksomhed, men de staae dog ved en nøyere Undersøgning ikke faste. Det smukke Kiøn har derimod intet andet for sig, end et vist Slags Hævd, og Mændenes Føyelighed. Jmidlertid ere dog disse Grunde maaskee lige saa vigtige, som de, det andet Parti tager af Legemets Styrke. Gaaer man videre, og betragter de adskillige Stænder, i hvilke Menneskene leve, da skal man atter med Forundring see, hvorledes ikke allene enhver Stand holder sig for den beste, nødvendigste, og vigtigste, men ogsaa at visse Stænder have sattet den stolte Tanke om sig, at de andre ikkun for deres Skyld ere til. Troer ikke tidt en Herremand, at Bønderne allene ere skabte for at være hans Trælle, og paa det at han enten i Overdaadighed og Ørkesløshed kan fortære Frugterne af disses suure Sveed, eller samle en Skat for hans Efterkommere? Hvor mange Regentere troe ikke, at deres Undersaatters Gods, Liv, og Blod ikkun bør være et Offer for deres Vellyst og Ærgierrighed? Giøre de sig vel nogen Samvittighed over, at lade heele Bække Blod flyde, naar de ikkun derved kunne fornøye deres Herskesyge? En Stand foragter stedse den anden: Adelstanden foragter Borgerstanden; denne igien Bondestanden. Ligesaa findes det at være, naar man undersøger visse enkelte Personers Forhold og Opførsel i den daglige Omgang. Enhver i sær synes at handle saaledes, som om alle andre allene vare til for hans Skyld, for at befordre hans Fordeel og Fornøyelse, og for at tiene ham til Tidsfordriv Enhver kaster sig op til Dommer over alle andre, og vil, at de skulle forandre eller indrette deres Tanker, deres heele Levemaade, deres Giøren og Laden efter hans Sind. Menneskene ere forskjællige i Henseende til deres Natur, Temperament, Tænkemaade, Opdragelse, Stand, og Levemaade, og denne Forskiæl bør tages nøye i Betragtning, naar man vil være billig imod sin Næste. ville, at andre i alle Omstændigheder skulle rette sig efter os, men vi betænkee ikke, at de have Ret- oghed til at forlange, at vi skulle vise samme Føyelighed imod dem. Den daglige Erfarenhed stadfæster noksom denne Anmerkning. Saa vil f. E. den lystige og saaksomme, at for hans Skyld den alvorlige paa eengang skal omdanne sig, og være ligesaa snaksom og skiemtefuld, som han; denne kan og vil ikke gjøre det, derfor kaldes han af hin en Tosse, som ikke forstaaer at leve. Den alvorlige derimod seer suurt til den meest uskyldige Spøg, og vil have den lystige omskabt til en alvorlig. De Lærde ere efter Videnskabernes Mangfoldighed fordeelte i adskillige Classer, men enhver holder gjerne den Videnskab, som han bekiender sig til, for den fornemste. Han vil at alle skulle forstaae den, eller legge sig efter den, og han seer med en vis Foragt til de øvrige Videnskaber og deres Dyrkere. Den dybsindige og strenge Philosoph har fyldt Hiernen med lutter Kieder af Fornuftslutninger, og søger allevegne efter dybe Sandheder og uomstødelige Beviser. Han giør stor Forskiæl imellem de grundige og skiønne Videnskaber, holder hine allene for nyttige men betragter disse derimod, som Dukketøy og Flaggerguld. Skiønne Aander ere i hans Øyne tillige lette Aander, hvilke paa Fornuftens Vægt veye saare lidet. Disse ere derimod ikke bedre, sindede imod ham. De foragte ham lige saa meget, som han foragter dem, og hans hele Philosophie synes dem at være et blot Beenrad uden Kiød og Marv. Ved alle Leyligheder hvæsse de Satyrens skarpe Pille imod ham. Heraf have uden Tvivl de adskillige foragtelige Tilnavne deres Oprindelse, hvilke man Tid efter anden har givet Videnskaberne. Hvad nu her er sagt om de Lærde, det samme kan ogsaa siges om Konstnere og Haandværksmænd. Et Lang holder og altid for bedre, end det andet, o. s. v. Den daglige Omgang giver os tusinde Beviis paa, hvor almindeligt det er, at betragte sig selv som Hovedpersonen, som Middelpunkten af et heelt Selskab. Hvor mange finde sig ikke fornærmede, naar ikke enhver strax fæster sit Øye og sin Opmerksomhed paa dem, eller naar de merke, at der ere andre i Selskabet, som nyde større Opmerksomhed, end de? De paastaae ikke allene den samme, men endogsaa en større. De ville, at det heele Selskab fornemmelig skal holde sig til dem, fornemmelig være betænkt paa at fornøye dem. Nogle torde vel meene, at denne Egenskab allene fandtes hos Fruentimmerne; det kan ogsaa ikke nægtes, at de jo i en høy Grad besidde den, men naar man nøye undersøger Mandfolkenes Opførsel, skal man snart see, at den ikke i en mindre Grad findes hos dem. Ja der er vel den iblandt disse, som tør endogsaa forlange, at det smukke Kiøn selv i Besynderlighed skal give Agt paa ham. Tidt søger en eller anden i Selskabet at fore Ordet allene, ikke saavel for at fornøye og gavne de andre, som meget meere for at beundres og roeses, og fordi han holder det for de andres Skyldighed at tie, naar han taler. Vil nogen sige ham imod, da fortørnes han, ligesom alt, hvad han fremforte, vare upaatvivlelige Sandheder og Orakier. Lader en anden sig høre med Ting, som ikke komme overeens med hans Tænkemaade og Smag, saa er dette alt Grund nok til at lade haant om ham, og at kalde hans Meeninger urimelige. Sine egne Tanker synes han at holde for ufeylbarlige, og dem vil han paabyrde andre, som unægtelige Sandheder. Naar man eftertænker alt dette, da begribes lettelig, hvor tungt og vanskeligt det er, at være mange, og hvor umueligt, at være alle til Maade. Jeg kommer f. E. i Selskab med tre eller fire Personer, af hvilke enhver, ligesom jeg selv, har sin egen Smag, dog ville de alle, at jeg skal giøre Vold paa mig, og i alle Maader rette mig efter dem, saa forskiællige de ogsaa ere. Hvorledes skal jeg da her bære mig ad? Føyer jeg den ene, saa støder jeg den anden for Hovedet; fornøyer jeg denne, saa fortørner jeg hin; skiemter jeg med den lystige, saa seer den alvorlige suurt til mig, og vil jeg derimod paatage mig den alvorliges Mine og Væsen, saa tiener jeg til Latter for den lystige, og min Alvorlighed bliver da Maalet for hans spottende Veltalenhed. Man betragte engang det Slags Folk, eller de Stænder, som giøre den meeste Opsigt i Verden. En Regent, et ungt Fruentinmer, og en Præst have den fælles Skæbne med hinanden, at deres Handlinger undersøges nøyere, end andres. Manges Øyne ere fæstede paa dem, og hvert Trin bemerkes og bedømmes. Skulde de vel kunne undgaae alle strenge Domme, Kunne de vel fornøye alle og enhver, Det skal neppe være mueligt. Kan en Regent vel være alle sine Undersaatter til Maade, Neyl de ere for mange, og deres forskiællige Dom me om Statens Beste, Mangler, og Trang giør det aldeles umueligt. Enhver giør efter sit Sind en Plan, som han holder for den nødvendigste og beste, den vil han, at Regenten skal følge, og alle Jndretninger, som ikke stemme overeens dermed, dem holder han for unyttige og skadelige. Hvor vanskeligt, ja umueligt, er det ikke for et ungt Fruentimmer, at indrette sin Opførsel saaledes, at hunderved kan behage alle. Hvad en anseer for en Fuldkommenhed, og hvad han roeser, det holder den anden for en Feyl, og laster det. En vil have en flygtig Munterhed, den anden en stille Sindighed; denne vil, at hun i sin Klædedragt skal være tarvelig, og hin, at hun skal være prægtig Er hun paa en anstændig og behagelig Maade fri, og utvungen i hendes Opførsel, i sær imod Mandfolk, saa kaldes hun coquet, og det ikke allene af vore strenge Moralister, men endogsaa vel af nogle af hendes eget Kiøn, mueligt, fordi disse selv ikke have den Gave at indtage. Er hun derimod meget forsigtig og tilbageholdende, saa beskyldes hun for at have et stivt og stolt Væsen, for Mangel paa en god Levemaade, ja undertiden ogsaa for at være skinnhellig og hyklersk. Ligesaa vanskeligt, som det nu er for et ungt Fruentimmer, at behage alle, saa besværligt er det ogsaa for en Præst, at opføre sig saaledes, at han kan være alle til Behag, enten man nu vil betragte ham paa Prædikestoelen, eller uden for samme. Der findes nogle, som ville have meget grundige og lærde Prædikener, andre forlange ikkun pyntede og Øret kildrende Tallemaader, og igien andre ønske helst, at han maae prædike eenfoldig og opbyggelig. For nogle prædiker han for længe, og forandre for kort, denne synes, at han taler formeget om Loven, og en anden, at han taler for lidet derom. Den ene vil, at han i Selskaber skal være ligesom andre, lystig, fri, og giøre alting med, hvad ikke i sig selv er syndigt, og hvis det ikke skeer, da kaldes han en Hykler, den anden derimod forlanger en større Selvfornægtelse, Forsigtighed, Hellighed, og et strengere Levnet af ham, end af andre. Saaledes skal det ved Undersøgelse befindes at være med alle Folk, og med alle Stænder i større eller mindre Maade. Men omendskiøndt det nu virkelig og i sig selv ikke vel er mueligt at opføre sig saaledes, at man kan behage alle og enhver, saa ere vi dog skyldige, nogenledes at rette os efter andre. Dette er nødvendigt, saavel i Henseende til os selv allene, som ogsaa i Henseende til hinanden indbyrdes. Et Menneske trænger til det andets Hielp. Vi kunne ikke allene, uden Forbindelse med andre, gjøre os lyksalige, men vi maae med forenede Kræfter søge at befordre vor fælles Beste og Fornøyelse. Det er og bliver altid, ogsaa for vor egen Skyld, en uryggelig Regel, at vi maae giøre alt det imod andre, hvad vi igien forlange af dem. Naar vi ikke ville tiene vor Næste, hvorledes kunne vi da forlange Tienester af ham. Naar vi aldrig ville rette os lidet efter andres Tænkemaade og Smag, med hvad Haab tør vi da vente det af dem. Det var en alt for stor Begjæring, hvis man vilde paastaae, at vi gandske skulde omdanne os, for at behage andre, men vi bør følge Fornuftens Grunde, og aldeles underkaste os dens Herredom. Vi skulle da snart finde, at det er vor Pligt undertiden at tvinge os, og giøre Vold paa os selv for andres Skyld. Er jeg lystig, flygtig, og skiemtsom, men har lutter alvorlige og sindige Folk omkring mig, som ikke finde Behag i min Spøg, da bør jeg for deres Skyld holde mit flygtige Sind i Tømme, og saaledes maae, saa meget mueligt er, alle og enhver handle i alle andre Tilfælde. J Besynderlighed maae de Personer, der, som for er sagt, gjøre den største Opsigt i Verden, og saadanne, som nødes til at omgaaes eller staae i en nøyere Forbindelse med Folk af en meget forskiællig og stridig Tænkemaade, søge at foreene det stridige, og at træffe en behagelig Sammenblandning, for ikke at være nogen af Parterne modbydelig. Mange Fortredeligheder i Familier have uden Tvivl deres Oprindelse deraf, at den ene ikke vil lempe sig efter den anden, og at enhver troer, han er den fornuftigste, den fornemste, og den, hvis Villie meest bør følges. Saadan en Føyelighed er just ikke saa let at komme i Vane med; den er ikke Naturens, men meget meere Konstens Verk, og hin sætter sig tidt derimod, men ved en bestandig Øvelse opnaaer man en Færdighed deri, og hvad i Begyndelsen syntes at være umueligt, det bliver tilsidst gandske let Af det foregaaende kan nu ogsaa sluttes, hvor besværligt det maae være for en Forfatter, at skrive til Maade for alle Læsere. Hans Pligt er det, at stræbe derefter, han kan ønske det; men tør han vel haabe, at opnaae sit Ønske, Kan han vente en bedre Skæbne, end enhver anden, Ney, han kan ikke, adskillige Ting staae ham i Veyen. Først kan Materien i Almindelighed ikke være efter alles Smag. Enhver elsker gjerne en vis Videnskab, frem for andre, denne vil han helst see foredraget, og et Skrift, som ikke handler, om samme, finder ikke hans Bifald. Han kaster det med Foragt fra sig, og holder al Umage spildt, som er anvende derpaa Den ene vil helst læse historiske Afhandlinger, den anden physikaliske, den tredie oconomiske, o. s. f. Dernæst kunne ogsaa de Meeninger, som en Forfatter foredrager, ikke stedse stemme overeens med saa mange Læseres Tænkemaade, og de fleeste af disse have dog den stolte Jndbildning om sig selv, at deres Meeninger ere og bør holdes for sande. Hvad Under da, at de paastaae, at alle skulle tænke ligesom de, og at de fortørnes over, at finde det anderledes, Jnd tagne af en stor Tillid til dem selv, og til deres Ufeylbarhed, give de sig ikke Tid til at undersøge andres Meeninger og Grunde, men forkaste dem strax, som falske. Hvad flyder heraf andet, end en Deel uvenlige Critiker, og en Hob lærde Krige, hvilke paa de Tvistendes Side ere som oftest foruden Nytte, og paa Læsernes Side blive ikkun væmmelige? Kan man vel nogen Tid haabe, at haarde Critiker forbedre en Forfatter, Ney, de forbittre ham tvertimod; thi han ligger lige saa vel syg af Egenkiærlighed, som enhver af hans Dommere, og han angribes af disse paa det ømmeste Sted. En mild Critik derimod, som lemper sig lidet efter Forfatteren, som ikke stedse taler og grove Vildfarelser, men paa en lemfældig Maade søger at veylede ham, kan udrette langt meere. Vi finde i den lærde Historie en forfærdelig Mængde af Critiker og lærde Tvistigheder, hvilke noksom kunne bevise det oven anførte. Jkkun faa Forfattere have opnaaet en almindelig Berømmelse. Er alt dette ikke Følger deraf, at enhver holder sine Meeninger for de beste, Endelig ere ogsaa Læserne ikke ens findede i Henseende til Maaden, paa hvilken Tingene skulle foredrages og beviises. Den ene vil ikke antage noget, som en afgjort Sandhed, uden han faaer mathematisk demonstreret, at det er saa vist, som to gange to ere fire, den anden derimod vil heller have sandselige Grunde. Disse ville have Sandhederne fremsatte upyntede i deres naturlige Orden og Sammenhæng, men hine kalde saadanne Afhandlinger tørre og mavre, og ville have dem iklædte i smukke Talemaader og billeder. Nogle ville have alting paa det tydeligste og fuldstændigste udvillet, andre holde derimod dette for en kiedsommelig og utaalelig Vidtløftighed. J de smukke Videnskaber er det endnu meere vanskeligt, at fornøye Læserne. De fleestes Smag er i Henseende til Geniets Verker meget usikker og ubestemt, men dog i visse Maader egensindig. De have læst nogle enkelte Stykker, efter dem have de gjort sig et vist Begreb og visse Regler, og derefter bedømme de alt andet, og hvad ikke dermed kommer overeens, det holdes for urigtigt, og vil ikke behage. Hertil kommer endnu, at nogle ere saa meget kræsne, at de ikke ville læse andre Skrifter, end saadanne, som komme fra visse store Mesteres Hænder, hvilke de dog undertiden ikke engang kunne forstaae. Som nu Skrifter i Almindelighed ikke saa let kunne fornøye alle Læsere, saa befinde sig periodiske Skrifter i en endnu meere slibrig Tilstand, i Særdeleshed de, som ikke udelukke nogen Videnskab, eller nogen Læser, af hvad Stand eller Kiøn han ogsaa maatte være. Andre Skrifter have gierne en meere indskrænket Bestemmelse, og sætte ikkun et eller nogle faa Slags Læsere forud, som de skulle være til Maade. Til et Skrift af den for omtalte Beskaffenhed, have derimod alle og enhver Rettighed. Ogsaa den, som ellers forfærdes over en heel Bog, kan dog magelig see et halvt eller i det høyeste et heelt Ark igiennem ved Caffeebordet eller i Selskab. Er nu det første, andet, tredie Blad efter hans Smag, saa venter og forlanger han, at de følgende skulle være ligesaa. Hver Gang et Stykke skal udgives, er han i Forhaabning om at stille sin Nysgierrighed tilfreds, men saasnart han engang finder sig bedragen, saa bliver han fortrydelig, og skeer det tidt, da taber han al Lyst og Agt for Skriftet, uden at betænke, at der ere fleere Læsere til foruden ham, hvilke ogsaa skulle fornøyes. Da nu slige Skrifters Forfattere eller Udgivere ikke hver Gang fuldkommen kunne fornøye enhver Læser i Særdeleshed, saa kan det alt være nok, naar de med al Flid stræbe efter at befordre en almindelig Nytte og Fornøyelse. Hertil udkræves saavel en behagelig Blandning og Afvexlingaf alle Slags Materier, i som ogsaa en fattelig og ikke ubehagelig Skrivemaade. Tidt kunne allerede bekiendte Tanke dog læses med Behag, naar man giver dem en nye Vendning, og mange theoretiske Sandheder vinde Læsernes Yndest, naar de foredrages paa en mindre systematisk Maade, og saa fattelige, som ikkun mue ligt er. Dette skal ogsaa være Selskabets Hensigt, som har paataget sig at udgive Tillæggene til Adressecontoirets Efterretninger. Det udbeder sig derfor af alle dem, som maatte faae i Sinde at indsende Afhandlinger til dets Brug, at de ogsaa paa deres Side ville søge at befordre denne Hensigt: Heraf udgives et Stykke hver Tirsdag. Prisen er 4 Mk. paa Trykpapiir, og 6 Mk. paa Skrivpapiir for Aargangen.