Norske Intelligenssedler, 1764-10-24
Sedler. derligen, Nordske No. 43. Onsdagen den 24. October 1764. NB: NB: So Om Forældres Kiærlighed imod Børnene. Dersom ikke Fornuften, eller snarere dens Misbrug, som tieste, fordervede den naturlige Drivt, i Menneskene, saa havde man aldeles intet, at sige i denne Materie. Fæet behøver ingen Sæde=Lære, til at elske, ernære og opdrage sine Unger. Det kommer derav, at de allerne lader sig leede av Naturens Drivt, og denne Drivt retter sig alletider efter Naturens Hensigter; den giør sin Pligt, og feyler aldrig, saafremt den ikke forføres av en bedragelig Fornuftes falske Slutninger. Lignede, Mennesket, i dette Stykke, de andre Dyr, saa ernærede en Moder selv hendes Barn, saasnart det saae Dagens Lys, med hendes egen Melk; hun havde Omsorg for dets Fornødenheder, hun vogtede det selv for alle skadelige Tilfælde, og troede, at ikke nogle Øyeblik i hendes Liv, vare bedre anvente, end de, hun havde henbragt ved at opfylde disse vigtige Pligter, Faderen vilde paa sin Side være bemøyet med at optugte det; han vilde udgranske dets Naturel, Gemyts-Beskaffenhed og dets Tilbøyeligheder, for at giøre dets naturlige Gaver brugelige, og i Tide giøre det skikket, til at tiene sine Medborgere, i den Stand, til hvilken det yttrede den største Dygtighed. Han vilde selv pleye denne unge Plante, og ansee det, som en strafværdig Efterladenhed, at overgive sit Barn til en udvidende, og maaske udydig Hovmesters Opsigt. Men Sædvanens Magt har vist, at forvende denne Orden aldeles, uagtet den naturlige Driftes Styrke. Barnet er ikke saa snart fød, førend det ævig tages fra Moderen. Hun er enten for svag, eller for kiælen, eller for fornem, til selv at opamme sit Barn. De Væsker, som ernærede det i hendes Skiød, har Naturen forgieves ledet op til dets ubarmhiertige Ravne-Moders Bryster; forgieves har den der anlangt tvende Melke-Strømme, som nu vare bestemte til Barnets Underholdning. Naturen bliver ikke hørt, man vil forkaste dens Gave, og hun, som er begavet dermed, vil endog med sit Livs Fare, lade denne velgiørende Nektars Kilde forsvinde og borttørkes. Barnet overgives til en for Penge betinget og borget Moder, hvilken vil udmaale sin Pleye, efter Størrelsen af den Fordeel, hun deraf kand haabe. Faderen derimod er meget formeget beskiævtiget til, at han kunde selv sørge for sin Søns Optugtelse. Hans Arbeide tillader ham det ikke, og denne Omhue er ingen Beskiavtigelse for ham. Der mælder sig saa mange, som ville træde i hans Sted, og lade sig nøye med en saa maadelig Belønning, at han maatte troe, han var en slet Husholdere, dersom han ikke antog deres Tieneste: De begiærer i det høyeste ikke meere af hans Gods, end en eller nogle Dages Jndkomster kand beløbe sig til At give sit Barn at die, siger Clelig, hvilket deligt Arbeide, hvad for en behagelig Tidsfordriv! Om Natten maa jeg nyde min rolige Søvn, og i det mindste maa den ikke forstyrres ved andet, end Fornøyelser. Om Dagen giver og tager jeg mod Besøgelser, promonerer eller fare paa Concert, for at vise min nye Klædning; Jeg spiller Kort, jeg danser, eller taler ilde om min Næste. Jeg har ikke et Øyeblik, som jeg jo anvender behageligt. Begriber J, føyer hun dertil, at jeg maatte frasige mig alt dette, dersom jeg skulde lægge mig efter en Ammes foragtelige Haand-Verk, Av dine Beskiævtigelsers Beskrivelse, skiønner Clelig, seer jeg tydelig de Aarsager, som forbyder dig at opfylde dine Pligter. Hvilken Moder vilde vel antage et Barn af nogen, om hvilket hun vidste til visse, at det ikke var hendes eget, Men vil et nye fød Barn, som hun forviiser fra sig, virkelig blive hendes eget, naar dets Væsens Deele, der lider den uophørlige Avgang, hvilke alle levende Kroppe ere underkastede, igien bliver fornyet med en fremmet Melk, og Barnet derved bliver forandret, og omskiftet i et nyt Menneske Dette er ikke meere Clelig Søn, men Claudines, der ligesom har fød ham den anden Gang, i det hun har opammet ham. Jeg veed ikke om han har kundet vinde ved dette Bytte; saa meget veed jeg vel, at han har kundet tabe. Den Melk han har diet, var ikke gjort til hans Lemmer, og følgelig har den ikke været ham saa tienlig, som hans Moders Melk havde været. Hvem veed, om ikke hans første sunde og stærke Legems Beskaffenhed har kundet lide derved? Hvem veed, om denne Forandring ikke har havt nogen Jndflydelse paa hans Sinde-Laug, efterdi Siælen staaer, i saa nøye Forening med Legemet, Og om han ikke, just herved, kand blive fræk og nederdrægtig, en Bedrager, en Misgiernings-Mand og Morder, En Frugt, som trives meget godt, i sin naturlige Jordmon, vanslegter for det meste, naar den forplantes i et fremmet Land. Fortsættelsen følger næste Uge.