Aarhuus Stifts-Tidende, 1837-02-09
Den Sensation det oprørende Menneskeæder, (see forrige Avis) har voldet i Kjøbenhavn, har tillige vakt Ønsket om at det maatte give Anledning til, at den barbariske Skik, at sætte Blodhunde til Vogtere paa Toldboden og det er ikke det eneste Sted hvor slige Bestier løslades om Natten) maatte blive afskaffet Hvor let kan f. Ex. ikke en beskjenket Matros være falden i Søvn i en Krog, og nu efter at have sovet ud, kom frem ved Nattetider, eller at en Fremmed fra et Skib i Havnen af Feiltagelse gik iland paa et urigtigt Sted, o. s. v. Selv et attenteret Tyverie var dog sandelig for grusomt at blive straffet saaledes. Og vi ere overbeviste om, at selv de ivrigste Modstandere, af Livsstraffens Afskaffelse ville indigneres over et saadant Slagteri; selv om det havde været en grov Tyv, som under Udøvelsen af en Forbrydelse havde paa saadan Maade fundet sin Død, saa vilde al Menneskefølelse med Rette være bleven oprørt over en saadan Nedværdigelse af Menneskenaturens Adel, over en saadan Blodseene, hvor en udødelig Siel udaander under disse Bestiers Tænder. Men nu var det ikke en Tyv, der i forbrydersk Hensigt betraadte et Sted, hvor han vidste at han ikke torde komme, hvor han vidste at han vilde udsætte sig for en saadan Fare; det var et stakkels Pigebarn, der i lovligt Ærinde betraadte sin egen Gaard, og der fandt den forsmædeligste Død noget Menneske kan finde. Det var i Torsdagsmorges Kl. 56 at Opvartningspigen i Toldbodviinhuset gik ned i Gaarden for at hente Vand og blev, da hun var kommen hen til Posten, angreben af de 3 Hunde som om Natten gaae løse paa Toldboden, under Opsigt af tvende Vægtere. Hundene vare nemlig brudt igjennem en Lem paa Plankeværket som adskiller Toldbodviinhusets Gaardsplads fra Toldboden. Vel hørtes den Ulykkelige Skrig, men Jngen torde vove at komme hende til Hjelp, og da Vægterne fra Toldboden omsider kom til, og efter megen Anstrængelse fik Hundene jaget ud paa Gaden, var den Ulykkelige død. Dette er tredie Gang i ikke lang Tid at disse Hunde have afstedkommet Ulykke. En engelsk Styrmand, der i f. A. blev angreben af dem, døde af deres Bid. Det er saaledes ikke det første Menneskeliv der hos os er blevet et Offer for disse Bestier, og hvo kan indestaae os for, at det vil blive det sidste. Er det sandt, at Hundenes Vogter umiddelbart fra Blodstedet begav sig med dem over Gaden, uden at være bundne; er det sandt, at de over Jsen kunne gjøre Streiftog ind i Byens Gader hvad Øieblik de ville, og der overfalde fredelige Borgere, saa er denne Fare endda ikke saa ringe, og selv den mindste Fare er her for stor. Skulde Sikkerhedspolitiet, ikke foranstalte det Fornødne, saa ville vi gjøre Folk opmærksom paa, at de ikke blot i Kraft af deres naturlige Menneskeret, men efter vor Lovgivnings udtrykkelige Hjemmel, kunne ihjelslaae disse Hunde, hvor de kunne komme til dem. Forresten ville vi opgive alle offentlige Foranstaltningers Forsvarere det Spørgsmaal, hvad Sammenhæng og Conseqvents der er imellem de to Facta, at vor Regjering i sin faderlige Omsorg for sine Undersaatters Liv og Sundhed driver det til en saadan Yderlighed, at den forbyder, hvad den øvrige Verden anseer for aldeles uskadeligt og altsaa for gavnligt, at der forevises vilde Dyr i veltilstængede Buur, og at Toldvæsenet opdrager glubende Blodhunde, der ikke blot gaae løse omkring paa en stor Plads, men endogsaa derfra kunne overfalde sagesløse Mennesker, som dette sørgelige Factum vel soleklart har beviist. (Khvnsp.) Af en Beretning i Dagen erfares, at Hundene (store Bulbidere) ere strax blevne skudte.