Berlingske Tidende, 1829-10-05
Grækenland. I det franske Blad Globe har et forstandigt og upartiske Øievidne meddeelt følgende Skildring af Grækenland og Grækerne. "Man har allerede ofte detailleret de tusinde Aarsager, der have Jndflydelse paa den ugunstige Dom, som man nærer imod Grækerne i Orienten. Man overveje kun, hvor stor Fordeel den europæiske Handels Driftighed hidtil vidste at drage af Tyrkernes Apathie; man mindes de Bekymringer for hiin Handel, som et rivaliserende Elements Udvikling maatte opvække, som hverken Aandens eller Virksomhedens Hielpekilder ville fattes, og derefter bedømme man først hvilket Udseende den græske Sag maa faae i Lande, hvor Handelen er Alt. Lidenskaber og Interesse have saaledes en alt for stor Deel i den Mening om Grækerne, der i Levanten er bleven herskende; jeg kunde ikke pludseligen beslutte mig til at forsage alle mine tidligere Jllusioner. Dog havde hiin Mening gjort mig saa tvivlraadig, at jeg, da jeg betraadte Morea, paalagde mig selv, at vogte mig for enhver forudfattet Mening. Den franske Occupationssarmees Tilstand havde i meer end een Henseende noget Særegent. Efteraarssygdommene, Vinterens usædvanlige Strænghed, total Mangel paa næsten alle Livets Beqvemmeligheder, langvarig Indspærring i en af de sørgeligste Garnisoner i Verden, havde formørket Alles Phantasie. Man følte en daarlig Utaalmodighed efter at vende tilbage til Frankrige, man talede lidet og ilde om Grækerne, thi man kjendte dem ikke J Navarino levede nogle Familier, hvis Usselhed havde naaet den høieste Grad, som Troglodyter i Klippehuler ; i Modon var en blandet Befolkning, blandt hvilken de joniske og maltesiske Speculanter udgjorde den bedste Deel. Man maatte saaledes faae en ufuldkommen og skuffende Idee om en Nation, som man først og fremmest burde betragte isoleret og overladt til sig selv. Jeg vil ikke engang omtale det Indtryk, som Jbrahim havde gjort paa vor Hær. Vi tænke i Europa, naar Talen er om Tyrkerne, for det meeste kun paa Fortællingerne om Sække, fulde af afskaarne Ører og Hoveder, saa at vi, naar vi engang lære en Tyrk personlig at kjende og see hans værdige Adfærd, letteligen gaae over fra et Extrem til det andet: fra en overdreven Afskye til en ligesaa overdreven Roes. Vore Troppers Forhold i dette Land, deres Udholdenhed i at tjene et Folk, hvilket de Fleste troede at kunne med Føje bebreide Utaknemmelighed, deres ængstelige Omhu for at fjerne ethvert Paaskud til Uvillie, ethvert Skin af Mistanke, dette Forhold, man kan vel sige det eneste i sit Slags i Historien, opvakte hos mig, og hos alle dem, som dertil vare Vidner, en saa dybtfølt Beundring, at det vilde være ubilligt, ja uretfærdigt, at lægge mindste Værd paa en kort Jllusion, som et eneste Skridt, ind i det Indre af Landet, et eneste Blik paa Peloponneses rygende Ruiner var tilstrækkelig, til at tilintetgjøre. I Patras havde den større Befolkning, af hvilken Flygtningerne fra Missolunghi udgjorde den største Deel, nogenlunde modificeret Garnisonens Mening, her opdagede jeg det første Spor til en oprigtig Hengivenhed for den græske Sag. Hvad jeg overalt fandt, var en vis Følelse af Velvillie og endog af Tillid til de Enkelte. De Officerer, som vendte tilbage fra de første Smaarelser paa Halvøen, berømmede den Sikkerhed, der herskede paa alle Punkter, den gjæstfra Modtagelse hos Jndvaanerne i det Indre, den usædvanlige Rolighed, der herskede i et Land, i hvilket de fremmede og borgerlige Krigsluer endnu ikke vare aldeles udslukte. Snart kunde jeg bemærke, at Hærens Philhellenisme - som, formedelst Feberen, og den øde Tavshed paa de Kyster, hvor Befrierne havde ventet Laurbær, næsten var uddød, - efterhaanden igjen oplive des, og at Enhver fattede gunstigere Tanker og Grækerne, netop som han meer eller mindre var kommen i Berørelse med den græske Nation selv. (Fortsættelsen følger.).