Den Vest-Sjællandske Avis, 1829-12-29
(Fortsættelse.) Legemerne ere ikke tætte; alle de vi kiende have Aabninger (Pori), hvori andre fine Materier kunne trænge ind, ved nogle Legemer ere disse øienfaldende, f. Ex. ved Svampen ved andre ere de meget fine og kunne ikke sees ved det blotte Syn; men kun med det bevæbnede Øie; eller ogsaa Erfaringerne overbevise os om, at de dog ligefuldt finde Sted, de gives saaledes i Huden paa Menneskets Legeme, thi ellers kunde Sveden ikke trænge ud af det; i Glasset, thi ellers fandt ikke Lysstraalerne deres Vei igiennem det; selv i Guldet og i Platina, uagtet de ere de tætteste af alle Legemer. Denne Egenskab ved Materien foraarsager, at fine Materier kunne trænge ind i Legemerne og adskille eller opløse dem: Vandet trænger ind i Sukkeret og i Saltet og blander deres Deele med sine egne; Fugtigheden i Luften opløser de haardeste Klipper og de hensmulre efterhaanden; Luften trænger ind i Menneskets Legeme og udbreder der de meest velgiørende Virkninger, og Varmen, eller Varmestoffet, som man kalder det, er det store Udvidelses- og Opløsningsmiddet i Naturen. Den physiske Verden er i en uophørlig indvortes Bevægelse, Legemerne opløses og de materielle Deele samle sig atter til nye Forbindelser. Siælen har ikke hermed noget tilfælles; Aanderne lade sig ikke adskille og ikke sammensætte, intet andet Væsen formaaer at trænge ind i dem og opløse dem. Erfaringen lærer os, at Legemerne kunne undergaae og viser hvorledes det gaaer til dermed, men vi have ingen Erfaring om at Siælen kan ophøre at være til; vi kunne ikke engang tænke og Mueligheden deraf, den bærer allerede i sin Selvfølelse Pantet paa sin uforgiængelige Tilværelse. 4. Den store Forskiel, som finder Sted imellem det Aandelige og Legemlige, giver sig ikke ved noget Forhold stærkere tilkiende end ved Materiens Deelelighed. Siælen kan modtage Tanker og Følelser og den kan tabe dem; men den føler sig altid overbeviist om, at den er et enkelt Væsen; Følelsen af dens Personlighed er undslettelig hos den. Legemerne have en ganske modsat Beskaffenhed, de bestaae af Dele, de ere sammensatte, disse Deele kunne adskilles; et Legeme som er til i Dag er i Morgen maaskee ikke til; dets Deele ere gaaede over i andre Legemer og vi finde det ikke meere. Hvilket tydeligt Beviis paa at Aanden er det herskende Princip, og at Materien er det underordnede Væsen, hvor indlysende giør det ikke den Sandhed, at denne physiske Verden vi leve i, ikke kan være det Absolute og det Oprindelige, ikke det som raader og som giver sig sine Skikkelser, og sine Love; men at den er en almægtig og en uendelig Aand underkastet. – Jkke det Foranderlige, det Forgiængelige er det herskende Væsen; men det Enkelte, det Selvstændige, det som er ideel Kraft og idel Virksombed. Materiens Deelelighed gaaer allerede, efter det vi Mennesker ere i Stand til at lagttage, forbausende vidt. Denne ubegribelige store Deelelighed sees deels af mange Naturlegemers overordentlige Lidenhed, eller af de forunderlige smaae Partier, hvori Materien er fordeelt, og deels af Materiens Opløsning i sine Dele, som synes at gaae i det Grændseløse; vi ville anføre nogle Exempler derpaa af ethvert af Naturens Riger: Guldet lader sig udhamre til en overordentlig Tyndhed; man har udregnet at et Gran Guld kan udhamres til en Flade af 36 1/2 Pariser Qvadrattommer og deeles i over 4 Billioner (eller Million Gange Million) Deele. Naar man opløser et Gran Kobber i Salmiak, saa kan man demonstrere at det lader sig fordeele i over 392 Millioner Deele (see Prof. Ørsteds Physik 1 B. Side 35236). Til Beviis paa hvilken Fiinhed der hersker i Legemernes Bygning af Planteriget tiener Blomsterstøvet (Pollen) Man kiender dette fine gule Støv, som sees inde i Blomsterne og som er bestemt til Blomsternes Befrugtning. Naar man betragter det med et Forstørrelsesglas (Mikkroskop, saa vil man finde, at det for det meeste bestaaer af smaae Kugler; disse Kugler ere overmaade fine; men i de nyere Tider har man ved forstærkede Mikroskoper iagttaget, at disse Kugler ere smaae runde Poser, som indeslutte mange langt mindre Kugler, som ere overordentlig smaae. – Betragter man Dyrerigets Formationer, saa finder man der en Deelelighed og en Lidenhed, hvis Muelighed man vilde omtvivle, naar man ikke saae Virkeligheden for sig. Det gielder baade om de dyriske Stoffer, de dyriske Organer, de dyriske Legemer selv og om det menneskelige Legeme. Kun et Exempel paa hver af disse: Man veed at Moskus er en Materie som findes i en Pung hos et fiirbenet Dyr. J hvor mange Tider kan et lidet Pulver deraf ikke fylde et stort Værelse med Lugt, og hvorved bevirkes denne Lugt uden derved, at smaae Deele løsgiøre sig fra det og afficere Menneskets Lugtenerver, hvor uhyre mange og fine maae disse Deele da ikke være? – Hvor fiin er ikke Traaden i en Spindelvæv; men denne fine Traad er sammensat af endnu langt finere Traader, som gaae ud af de smaae Huller, som sidde under Ædderkoppens Bug. – Man kan see med blotte Øine forskiellige Slags Jnfecter, som ere overmaade smaae, enhver kiender nogle smaae sorte Jnsecter, som vise sig i hede Sommerdage, og som falder paa Hænderne og i Ansigtet og der foraarsage en incommoderende Kløe; man kan netop see dem, og dog have de Vinger, 6 Been og Jndvolde. Men dette er nu saa meget som ingenting; thi naar man betiener sig af et Mikroskop saa opdager man i Vand og i Viinæddike, naar det har staaet i frie Luft nogle Dage, levende Væsner (de saakaldte Jnfusions-Dyr af en ubegribelig Fiinhed, og som man slet ikke kan bemærke med blotte Øine. en eneste Draabe seer man en stor Mængde af disse Smaaedyr svømme livfuldt omkring i alle Retninger. Man kan iagttage hos dem deels Svømmefinner og deels allehaande andre Redskaber, ja selv i nogle af dem, som ere giennemsigtige, seer man Jndvolde og farvede Safter at circulere inden i dem: man kan begribe af hvilke uhyre sine Deele at disse flydende Materier maae være sammensatte, som bevæge sig inden i disse smaae Skabninger (see Biet Præcis elementaire de Physiqve Tome i Pag. 14 15). – J vort eget Legeme opdages Organer af samme beundringsværdige Lidenhed; den røde Deel af Blodet (Cruor) bestaaer af smaa Kugler, hvis Giennemsnit man vil ved Mikroskopet have udregnet til 3385 Deel af 1 Tomme (blumenbach Institutiones Physiologiæ Edit 4 Side 11-12), Nerverne, som maae interressere os meest, da hele Siælens Virksomhed i Legemet er bundet til dem, besidde en ganske overvættes Fiinhed, Nerverne ere selv overmaade fine, i det mindste mange af dem; men i hvor fine de ere, saa ere de atter sammensatte af langt finere Traader, f. Ex. i Labyrinthen inde i Øret ere disse Traade saa fine, at de tilsidst tabe sig for det bevæbnede Øie (Sommering vom Baue des Menschlichen Körpers, 5 Th. 1 Abth. Pag. 108). Der ligger meget trøsteligt i den Tanke, at Aanden kan binde sin Virksomhed til saa fine Deele af Materien; thi derved taber man den Ængstelse, som man ellers kunde føle ved den Tanke, at man kunde blive nedlagt i Graven inden man var rigtig død, og at Siælen med sin finere Organisation kunde blive indspærret i den; thi denne maae være af en saa overordentlig Fiinhed og Legemernes Porøsitet er saa stor, uagtet de frues tætte for vort grove Syn, at der sikkert ville staae Udveie til Udgang aabne for den i Overflødighed. Saa bestemt som Eenheden er ved de aandelige Væsner, saa uvis er den ved de legemlige, det Rum det indtager er i det mindste deelelig i det Uendelige og maaskee de selv ogsaa ere det. Vi kunne sige: at ligesom Himmellegemernes Utallighed er for os et sandseligt billede, som minder og om Verdens ubegrændsede Udstrækning og Skaberens uendelige Virksomhed, saaledes er det Legemliges for vor Jagttagelse ubegrændsede Deelelighed et Billede der minder vor Forstand og Guddommens uendelige Skaberkraft; thi er Materien deelelig i det Uendelige, og den guddommelig Aand besidder Herredømmet over den, da begribe vi at dens Magt til at skabe alt, saaledes som den vil det, maae ogsaa gaae i det Uendelige. Overalt hvor Menneskets Fornuft henvender sine Betragtninger støder den paa Tilbedelsens Veie, det vil sige, paa den Uendeliges Veie, hvor alle Tanker tabe sig og Siælen hensynker i Andagtens beundrende Følelser. 5. Hvad vilde imidlertid Materiens Deelelighed og Fiinhed kunde nytte til, naar den manglede den Evne at kunne sættes i Bevægelse, naar den laae hen som en død og ubrugbar Masse den kunde da ikke sammensættes i de konstige og beundringsværdige Skikkelser, som nu forlyste saameget de aandelige Væsner, ikke undergaae de utallige Forandringer, hvorved den physiske Verden aldrig ophører at tildrage sig deres Jnterresse, og ikke tiene til de Organer eller Redskaber, hvorved de kunne nyde den Glædesfølelse at yttre deres Kraft og at virke paa den Natur, som omgiver dem. Det er først ved Bevægelsen at den physiske Verden erholder Liv og Munterhed, bliver interressant og beundringsværdig, at Materien bliver skikket til at virke paa Menneskenes Sandser paa forskiellige Maader og behage dem, nu som en duftende Vellugt, nu som en bølgende Lyd og nu som et straalende Lys. Et tilfrossent Hav, en stille og øde Ørken minder og hvor sørgelig den physiske Verdens Beskaffenhed vilde være naar den ikke var sat i Bevægelse. Derfor er det ogsaa Naturens Grundlov, at Naturen skal være i en uafbrudt Bevægelse: Jordens Overflade forandrer bestandigt sit Udseende, Havet nyder kun i faa Øieblikke en tilsyneladende Rolighed; Atmosphæren er det store Værksted hvori idelige Forandringer foregaae; i den organiske Natur i Planternes og Dyrenes Riger ophøre aldrig de bevægende Kræfters Virksomhed og Firmamentet er det store Verdens Uhr, hvis enkelte Hiul bevæge sig uophørligt med en overjordisk Hurtighed. Aanden er en Kraft, et uophørligt virkende Væsen; og da den physiske Verden blev anviist aandelige Væsner til Beboelse, saa blev den ogsaa saaledes indrettet, at den kunde være overeensstemmende med dens Beboeres Natur. – Hvilken oprindelig Harmonie i det Skabtes oprindelige Jndretning i den indbyrdes Forbindelse imellem den physiske og aandelige Verden, hvilket Vidnesbyrd, om den Eviges Viisdom, hvilket Pant indeholder den ikke paa at Harmonien imellem de aandelige Væsners Hang til Lyksalighed og den physiske Verdens Evne til at tilfredsstille den, skal ikke udeblive, naar betingelserne derved først ere opfyldte, Hvad er det, som vi kalde Bevægelse? det er den Egenskab ved Materien at den kan forandre sin Plads i Rummet, saaledes foregaae ikke Siælens Forandringer; Materien forandres, men Aanden virker; men saavel Aandens som Materiens Forandringer foregaae i Tiden; her aabenbarer sig en fælles Egenskab ved to Verdener, som synes at være væsentlig forskiellige; men saavel den gemlige som den aandelige Verden ere udgaaede fra den samme Gud, hvis uendelige Virksomhed er udbredet over Rummet og gaaer igiennem Tiden. At Aanden virker lærer vor Selvfølelse os, at Materien bevæges opdage vi ved vore Sandser; vi synes vel at bemærke noget, som er Bevægelsen modsat, og som vi kalde Hvile, men jo mere vi forøge vore Erfaringer og anstrænge vor Eftertanke destomere synes at absolut Hvile i Naturen at hensvinde. Mange Ting, som synes udvortes at hvile ere i den største indvortes Bevægelse; Planterne hvile ikke fordi Vinden tier; thi Værten fortsætter uafladelig sin Virksomhed; Mennesket hviler ikke fordi det sover, thi Blodet giennemstrømmer dets Aarer, Hiertet fortsætter sin Banken, Drømmene, omsvæve Siælen; Stenen hviler ikke, som ligger paa Jorden, thi Jorden bevæger sig med den og Solen, hvorom denne bevæger sig, dreier sig selv uafladeligt om sin Axel; hvor gives der Hvile i Naturen, tør vi sige at det finder Sted i det uhyre Himmelrum, naar Lysstraalernes Millioner uophørlig giennemvandre det eller Ætheren selv er et evigt bølgende Lyshav, Hvilen er et Blendværk eller kun en Standsning af en Deel af Bevægelsen; men ikke af al Bevægelse. Materien kan sættes i Bevægelse; men denne kan ikke blot modtages, men ogsaa forplantes og gaae igiennem Legemerne. Læg 6 Billardkugler tæt ved hinanden fra 1 til 6, tag en syvende Kugle og stød den med Kraft paa No. 1 og No. 6 forlader de andre og flyver ud, Stødet har forplantet sig igiennem dem alle. Denne Meddelelse af Bevægelsen viser sig ved alle elastiske Legemer; den yttrer sig ofte paa en forbausende Maade og røber Naturens hemmelige og utroelige Virksomhed; man sidder i en Stue; en Væg adskiller den fra en anden; i denne spilles paa et Klaveer; man hører Lyden af det endskiøndt svagere; Strengenes Zittren sætte Luften i Bevægelse, denne Væggens fineste Deele, disses Rysten foraarsager en bølge formig Bevægelse i Luften i den Stue, hvori vi opholde os og Lyden naaer til vore Øren. - Vi opholde os i en svær grundmuret Bygning; en Vogn rasler uden for paa Gadens Steenbroe, dens Bevægelse ryster Stenene, disses og Luftens hele Huset og dets Rysten forplanter sig til vor Legeme; hvilken Bevægelighed i de mindste Deele af de Legemer, som synes os at være de tungeste og de haardeste! Saaledes forplantes Bevægelse igiennem alle Delene af et fast Legeme. Ville vi for at holde os til Erfaringen om hine Kugler antage, at hele Materien var sammensat i sine fineste Texturer af utallige subtille kugledannede Deele ligesom Blodet, saa kunne vi allene derved gjøre os en sandselig Forestilling om hvorledes Skaberens Almagt kunde giennemtrænge Universet; og da Naturen i sine største Sammensætninger bestaaer af kugledannede Legemer, kan den da ikke ogsaa bestaae af dem i fine mindste? Naar vor Aand trænger ind med sine Blikke i den physiske Verdens underfulde Jndretninger, saa synes Guddommen selv at blive meere fattelig for den; jo klarere Naturens Speil bliver for os, desto klarere bliver for os Erkiendelsen af det guddommelige Væsens Egenskaber. Materiens Bevægelser selv høre til de klareste Straaler, som udgaae fra Naturens Speil og som vidne om Gud; thi de vidne om den guddommelige Forstand, som foreskrev den physiske Verden de Love, som denne maae følge, ligesom at Guddommen foreholder andre Love for de fri aandelige Væsner, og som den overlader til disse om de ville følge eller ikke. Materiens Bevægelser, ere underkastede Love, som ere udregnede og bestemte, og som det er givet Menneskets Fornuft at opdage og at efterregne; saaledes f. Ex. for Legemernes Fald, for Kræfterne naar de virke enkelt og naar de virke i Forbindelse med hinanden, hvorpaa de vigtigste Videnskaber og de nyttigste Foretagender, som Menneskene kunne udføre, ere grundede. Ved at opdage Sporene af den guddommelige Forstand, opdager Mennesket Kilderne til sit Vel; i de oprindeligste Anlæg af den physiske Verdens Jndretning er der taget Hensyn paa de aandelige Væsners Udvikling og Velbefindende, som skulle beboe den. Men hvad er dog saa beundringsværdigt som Bevægelsens Hurtighed vi forundre os over Stormens Hurtighed, som gaaer over 100 Fod i Secunden; over Lydens, som gaaer over 1000; vi have tilforn omtalt Jordens endnu mere forhausende Hurtighed, hvormed den iler igiennem Himmelrummet og hvad er dog denne at ligne mod Lysets Livets daglige Erfaring lærer os hvormeget den overgaaer Lydens, hvor lang Tid i Forveien man seer Glimtet førend man hører Skuddet, eller Lynilden førend Tordenens Bulder fornemmes; man har ved Observationer paa Himlen udregnet, at Lyset gaaer 40,000 Mile i Secunden imedens Jorden gaaer kun fire. Og dog vil den berømte nu afdøde Physiker Chladni have ved den Komets Hale, som viste sig i Aaret 1811, opdaget bølgeformige Bevægelser, som skulde røbe en endnu ulige hurtigere Bevægelse end Lysets. Bevægelsens uhyre Hurtighed er ligesom Materiens forbausende Deelelighed og Lysverdenens uoverseelige Udstrækning, Naturbilleder, som minde om det guddommelige Væsens uendelige Egenskaber, om dets ubegrændsede Magt, ligesom om dets ubegrændsede Virksomhed, og Bevægelsens Hurtighed for os Dødelige er det skiønneste Forbud paa den Materiens Kraft og Fiinhed hvormed vore aandelige Væsner i en tilkommende forædlet Tilstand kunne beklædes, og svinge sig fra Klode til Klode og i en saliggiørende Beundring og hellig Tilbedelse giennemvandre den Eviges Riger. Materien kan sættes i Bevægelse; men den besidder Egenskaber, som røber at Bevægelsen, er ikke egen for dets Væsen; men at denne frembringes hos den ved et Væsen, som er forskjelligt fra den; thi Materien besidder Træghed (nertin) saaledes kalder man den Egenskab ved den, at den lader sig behandle af et andet Væsen efter dets Godtbefindende; denne Egenskab yttrer sig derved. at naar Materien hviler, saa vil den altid blive ved at hvile, indtil et andet Væsen sætter den i Ve vægelse; og naar den er først sat i Bevægelse saa vil den altid blive ved at bevæge sig, indtil en anden Aarsag standser den i sin Bevægelse. Naar Kanonkuglen ligger paa Jorden, saa vilde den evig blive liggende paa den, naar man ikke tog den op og lagde den i Kanonen, og naar man skyder den fremad, saa vilde den evig blive ved at flyve fremad, naar der ikke var en indvortes Kraft i Jordens Legeme, som trak den til sig og efterhaanden krummede den Linie, hvori den farer, mere og mere indtil den tilsidst bøier sig ned til Jordens Overflade. – Man støder Kuglen frem paa Billarden; hvorfor standser den efterhaanden fordi Klædets hvasse Deele giøre den uafladelig Modstand; belægger man Fladen med poleret Marmor, saa vil dens Bevægelse vare langt længere; var det mueligt at betage Fladen al jevnhed, ikke blot den synlige; men ogsaa den, som er for fiin for vort Syn, saa vilde den vare bestandigt. – Var der ingen Dunstkreds omkring Jordkloden, hvis materielle Deele kunde standse de bevægede Legemers Fart, og man stod paa Spidsen af et høit Bierg og man formaaede at kaste en Steen ud i Himmelrummet med samme Kraft som Jordens Tyngde drager den til sig, saa vilde den hverken forlade Jordens Legeme eller falde ned paa den; men i en Kreds bevæge sig om den, saaledes og efter denne Naturlov er det at Maanen bevæger sig rundt omkring Jorden. Alle Jagttagelser giøre os beføiede til at troe, at Materien ikke kan sætte sig selv i Bevægelse, og at den ikke formaaer at standse sin Bevægelse, naar den engang er sat i den Materien synes saaledes at mangle al Selvvirksomhed, og da denne er den aandelige Naturs Væsen; hvilken væsentlig Forskiel finder da ikke Sted imellem Legemet og imellem Aanden, hvor tydeligt giver det sig da ikke tilkiende, at hiint er det underkastede, at dette er det herskende Væsen. Hvor indlysende bliver det ikke for vor Forstand, at den physiske Verden er den guddommelige Mand underordnet? – Men vore aandelige Væsner, som i deres Udvikling og Dannelses Tilstand ere indesluttede i materielle Organer, eller i Legemer, hvorover de ikke ere fuldkomne Herrer, føle Legemets Besværlighed og den Modstand, som Materiens Jnertie giør mod Aandens Virksomhed. Deraf kommer den menneskelige Hang til Ladhed, indtil enten Nøden eller Lysterne eller Siælens frievillige Beslutning sætter alle Legemets Redskaber i Virklomhed; og paa den anden Side den uophørlige Energie den usvækkede Virksomhed hvortil et Menneske kan overgive sig, naar dets naturlige Træghed først engang er overvundet. Erfaringen lærer det samme om hele Nationer, som om enkelte Mennesker; hvilken Driftighed kan ikke i en lang Tid forblive hos dem, naar de have giennemgaaet en politisk Omvæltning, hvorfor de have været nødte til at kjæmpe, Men hvad er da det, som sætter Materien i Bevægelse? Det er Kraften, svarer man Hvoraf veed Du det spørger man videre, Svaret bliver min Selvfølelse lærer mig det; thi jeg har en indvortes Fornemmelse af den aandelige Kraft, som udgiør mit sande Væsen og sætter mi Legeme i Bevægelse. – Men hvorledes virke nu disse Kræfter i Naturen, Herved tilkiendegive sig de mærkværdigste Egenskaber. Kræfterne vise sig i den største Forskiellighed, (hvilket allerede forhen er bemærket); vi see dem som tænkende hos Menneskene, som aandelige, men ubevidste hos Dyrene, som blot organiske og vegeterende hos Planterne, og som tiltrækkende eller frastødende i den hele ovrige Natur, at to Ting kunne limes sammen er en Følge af den tiltrækkende Kraft, af Kuglen flyver tilbage fra Billardens Rand er en Følge af den frastødende. Attractionen og Repulsionen yttre sig i Materiens mindste Deele, uden at vi formaae at afgjøre og disse Kræfter er uadskillelige eller adskilte fra Materien. Paa denne Qvæstions Afgiørelse vilde imidlertid den vigtige Jndsigt beroe om disse Kræfter kunne udvikle sig og opstige til høiere Grader til vegetative eller til aandelige; eller om de blot kunne forstærkes til en vis Grad og de aandelige Kræfter, eller Siælene nedstige fra høiere Egne til den physiske Verden for at indgaae Forbindelser med den. Mærkeligt er det forresten at iagttage ved disse Materiens oprindelige tiltrækkende og frastødende Kræfter et vist Slægtskab efter hvilket Legemerne forbinde og adskille sig paa mange Maader, og at betragte den Kampens Tilstand, som er nedlagt i den physiske Verden fra dens oprindeligste Sammensætning (Olien og Vandet fra stode hinanden, dette og Sukkeret forbinde sig med hverandre). Materiens Bevægelse i sine mindste Deele lede os til Tanken om dens Bevægelse i dens største Sammensætninger, og de himmelske Legemers regelmæssige og ustandselige Gang denne Gand som gaaer for sig efter saa vise og saa giennemtænkte Love. - Hvo satte den store Maskine i Gang: hvo bestemte dens regelmæssige Baner, Menneskesiæl, skue ind i dit eget Væsen inden Du meddeler Svaret, skue og erkiend den physiske Verdens aandelige Bevæger, opløft dine Tanker og Følelser fra dit eget Væsens Svaghed! erkiend og tilhed den almægtige Gud! 6. Den Egenskab ved Materien, at den kan sættes i Bevægelse, yttrer sig ved alle Legemer, som findes paa vor Jordklode paa en egen og meget mærkelig Maade, nemlig ved den Bestræbelse, at de alle paa den korteste Vei søge at bevæge sig mod Jordens Middelpunkt, binder man en Traad ved en Kugle og derpaa slipper den ud af Haanden, saa finder man at den falder efter den lodrette Linie. Man kalder denne Egenskab Tyngden, og siger at Legemerne falde til Jorden fordi de ere tunge, saa almindelig denne Bevægelsesmaade end er for ethvert Legeme, saa er den dog langt fra ikke den eneste; Tyngden kan overvindes ved andre Kræfter og Legemerne kunne bevæge sig i allehaande Retninger. Naar man dypper et Stykke Sukker noget ned i Vand, saa stiger Vandet i Veiret, fordi de smaae Gange og Aabninger i Sukkeret besidder en tiltrækkende Kraft og drage Vandets Deele til sig, hvorved deres Tyngde overvindes. Kanonkuglen kan skydes ud i en lige Retning og et langt Stykke beholde sin Fart, man kan kaste Boldten høit i Veiret og Fuglen forlader dristig Jordens Overflade og svinger sig op i Luften; men Tyngden taber derfor ikke sit Herredømme og efterhaanden nøder den de Legemer, som have forladt Jordens Overflade, at vende tilbage til den igien; derfor krummer Kanonkuglen sig i sit Løb, Boldten falder ned, som den er stegen op og Fuglen trættes tilsidst af sin Flugt (endskiøndt den Modstand de føle af Luftens Deele ogsaa svækker noget den Kraft hvormed de bevæge sig). Man synes det er saa let at forklare hvorfor Legemerne falde til Jorden, man siger de maae jo gjøre det fordi de ere tunge; men hvorfor ere de tunge, hvorfor bliver Boldten, som man kaster i Veiret ikke ved at flyve opad, hvorfor falder den ned paa Jorden igien? Det kan ingen Naturkyndig forklare; man veed ikke at svare andet end dette: Man bemærker ved Naturen en vis tiltrækkende Kraft som ved det anførte Exempel af Sukkeret og Vandet; den Egenskab, som hver liden Deel af Materien besidder maae en stor Masse af Materie besidde i en langt høiere Grad. Hele Jordens Legeme er nu en saadan overvættes stor Masse af Materie og derfor trækker den alle mindre Legemer til sig; derfor falder ethvert Legeme, som slippes løs, ned paa Jordens Overflade. Saaledes tale de Naturkyndige; men de ville tilgive, at den som ikke er det, fremsætter nogle Betænkeligheder, som han vil glæde sig ved at see hævede af den Jndsigtsfulde: Naar Tyng den er en Virkning af Jordens tiltrækkende Kraft og af dens store legemlige Masse, maatte man da ikke troe, at denne maatte drage Legemerne med en saadan Kraft til sig, at det ikke blev mueligt i Ex. for en svag menneskelig Arm at løfte en Steen fra Jorden, (ligesom Attractionen formaaer at holde Stenens Deele sammen med en stor Kraft, og naar man staaer ved Siden af et uhyre lod ret Bierg, som forbinder Jordklodens Masse med sin egen, hvi falder da Boldten til Jorden og trækkes ikke hen til Biergets Side? – Lader Phoenomenet sig ikke forklare paa en anden Maade, eller i det mindste oplyse ved en anden Erfaring: Saalænge et Menneske lever, saa holdes alle dets LegemsDele sammen; men naar det døer saa skilles de ad, Legemet opløses og forsvinder. Man siger at det kommer deraf at, saalænge Livskraften (som maaskee er en physisk Virksomhed af Legemets aandelige Beboer, eller ogsaa en Forhøielse af Legemets organiske Kraft ved dennes Paavirkning; thi at Siælen kan virke baade paa en aandelig og paa en physisk Maade er udisputeerligt) er i Legeme saa holdes det sammen; men naar den forlader det, saa overlades det til de Materien tilhørende physiske og chemiske Kræfter, og saa bliver det destrueret. Hvad dersom nu Jordkloden var et saadant opganisk Væsen, havde et saadant vegetativt Liv, som f. Ex. Menneskets Legeme har, og hvorfor Hiertet er Middelpuuktet; saa kunne denne organiske Kraft inde i Jorden holde alle dens Deele sammer ligesom Livskraften holder Legemets. Man ville pardonnere den speculerende Fornuft en saa dristiFormodning og maaskee en saadan Forvildelse; men vist er det, at dersom den kunde antages fo sandsynlig, saa vilde det skiønneste Lys udbredes derved over den physiske Verdens beundringsværdige Phoenomener. Man vilde da kunne sammenligne Jordens Legeme med de organiske Legemer, som beboe den; og da vi selv besidde et saadant og dets Beskaffenhed er os nøiere bekiendt, saa vilde Jordens ogsaa blive mere forklarligt for os. Man vilde da sige: ethvert organisk Legeme begynder fra en liden Tilværelses Tilstand og opnaaer først efterhaanden fin fulde Størrelse, saaledes kunde ogsaa vor Klode have begyndt med ringe Sammenhobninger af Materien, som siden havde tiltaget, indtil den efterhaanden har erholdet sin nærværende Størrelse. – Ethvert organisk Legeme giennemgaaer sine Aldere, sine Crisis og sine Udviklingsperioder. Jorden har giennemgaaet flere Revolutioner; disse bære Spor af at en fuldkommen Tilstand har afløst en mindre fuldkommen; saaledes vilde disse Revolutioner ikke længere være Naturomvæltninger; men planmæssige og successive Udviklinger af Jordens Legeme. – Ethvert organisk Legeme stræber efter at antage regelmæssige Former, saaledes spores ogsaa denne Bestræbelse i Jordens Legeme, i Sneens og Minereliernes regelmæssige Chrystallisationer, i Vandets Plantefigurer naar det fryser og i saa mange planteagtige (dendritiske) Skikkelser. – Ethvert organisk Legeme afsondrer fra sig andre Organisationer, eller andre Legemer, som kunne begynde en ligesaadan Tilværelses Maade som det selv, saaledes afsøndres ogsaa fra Jorden Legeme Planternes og Dyrenes Mængde; disse talløse Børn, som i stedse høiere og fuldkomnere Skikkelser føre deres eget organiske Liv. Men Tyngden eller Jordens tiltrækkende Kraft, siger man, er underkastet de regelmæssigste Love for Legemernes Bevægelser mod den; det er den samme Kraft, som ogsaa giennemtrænger Universet og er Grunden til Himmellegemernes Bevægelser. Men hvorfor kan ikke en organisk eller en dannende Kraft ten Nisus formativus) være underkastet bestemte og uforanderlige Love, hvorfor kunne ikke saadanne Kræfter opfylde al Naturen? Det er en stor og opløftende Tanke, og hvorpaa saamange Jagttagelser lede, at den physiske Verden er i det Hele og i det Enkelte et sig selv udviklende Konstværk, overeenstemmende med den Plan, som er foreskrevet det af den uendelige Viisdom. Hvorledes det saa er beskaffent, saa iagttage vi Materien hvoraf den physiske Verden bestaaer i de meest forskiellige Tilstande: Vi see de materielle Deele blot sammenhobede som ved Sandet og Støvet; eller at hænge løst sammen som Draaberne i Havet; eller at holde fast ved hinanden uden at være stærkt forbundne med hinanden, som de sliimagtige og de seie Legemer, eller at være tæt forbundne med hinanden og at være vanskelige at adskille som de haarde. Vi see de materielle Deele at indgaae visse regelmæssige Forbindelser, som de bestræbe sig for at vedligeholde, nemlig de elastiske, hvilke indtage deres Plads igien naar man vil fortrænge dem af den, som f. Ex. Kiødet, paa Menneskets Legeme, som giver sig ud igien naar man vil trykke det ind; en Kraftyttring, som er af en stor og følgerig Vigtighed i den hele Natur. Man seer det samme Legeme antage forskiellige Skikkelser een finere og kraftfuldere end det andet, saaledes som Jsen der forvandles til Vandets flydende Masse, og dette som ved Varmen lader sig opløse i Dampe; saaledes lærer Jagttagelsen, at Materien kan forfines og forædles ligesom Kræfterne kunne forhøies og forstærkes. Hvor beundringsværdig er den Verden vi leve i hvor riig paa store Forhaabninger? Hvorfra Du saa kommer Du menneskelige Aand, hvad enten Du er en forædlet Kraft der har udviklet sig af Naturens Skiød eller Du er nedstegen fra høiere Egne for at forbinde dig med den physiske Verden, naar denne er beredet til at modtage Dig, saa bærer dog denne physiske Verden Præget i sin hele Sammensætning om den høiere Fuldkommenhed, hvortil den ved sine Udviklinger skal forhielpe Dig at stige. Vi have berørt dette guddommelte Mysterium, vi ville ved en anden Leilighed søge at betragte det med mere klare og omfattende Blikke, og sætte det, som spørges om, i et tydeligere Lys. Men vi erkiende, at det som den Uendelige har bedækket med et hemmelighedsfuldt Slør kunne vi ikke giennemskue. Vi ville andagtsfulde trække os tilbage, og vi ville tilbede Gud. Gromer. 1. Man hører ofte den bemærkning: at berømte Mennesker tabe ved at blive nøiere kiendte. Undertiden er den fuldkommen grundet og har en meget naturlig Aarsag; thi mange Mennesker faae et berømt Navn uden at de fortiene det, enten ved det at de forstaae at give sig et udvortes Skin af Fuldkommenhed, saaledes ved at give sig en lærd, eller vigtig og suffisant Mine; ved at tale paa en deciderende og afgiørende Maade, eller ved at forskaffe sig Færdighed i at laane eller anbringe andres Tanker og Kundskaber; eller ogsaa derved at de gribe ind i den herskende Stemning og have forskaffet sig et Partie, som udbasunerer deres Berømmelse; saa at det gamle Ordsprog kan ogsaa i dette Tilfælde anvendes med megen Føie: at alt det er ikke Guld, som glimrer. Men at Mennesker, som virkelig fortiene Berømmelse, tabe ved at blive nøiere kiendte, er for det meeste en Følge af deres Medmenneskers Ubillighed, og af Menneskenes naturlige Tilbøielighed til at betragte dem med et skarpt Blik og at finde Pletter hos de Personer, som fordunkle dem. Naar et Menneskeer berømt, saa forlange hans Medmennesker af ham, at han skal være fuldkommen i alle Henseender, og da nu ingen Dødelig kan være dette, saa opdages lettelig hans Feil, naar man kommer nær til ham; ogsaa forlange Menneskene at den, som er berømt for en eller anden Fuldkommenhed skal altid stille den til Skue; og til dette have saadanne Personer hverken altid Lyst, eller føle sig altid oplagte. Man besøger en berømt Statsmand, eller Lærd, eller Digter i den Forventning at høre noget ret fortrinligt af ham; men i det Øieblik man kommer til ham har han enten ikke Lyst til at tale eller er forstemt, eller har af een eller anden Aarsag ikke de Tanker nærværende hos sig, hvormed han udmærker sig og han forekommer den Besøgende som at være et ganske almindeligt Menneske; men ingen Dødelig kan uafladelig være i en høi og aandrig Sindstemning. - Ofte drive ogsaa Menneskenes Jndbildningskraft sit Spil med deres Medmenneskers Fuldkommenhed. Naar et Menneske kommer for Orde, saa giøre sig andre saa overdrevne Forestillinger og hans Fuldkommenhed, at han umueligen kan svare til deslige Forventninger; dette bemærkes især ved den politiske Berømthed, naar de Fyrster eller de Statsmænd komme til Roret, hvorom Publicum har gjort sig de storste Forhaabninger, saa bliver det gjerne utilfreds med dem; det er derfor et sandt Vanheld at begynde en offentlig Virksomhed med en for stor Opinion for sig. Herligt gaaer det derimod med de Afdødes Berømthed; med dem kan Jndbildningskraften drive frit sit Spil og saa vidt som den lyster uden at blive forstyrret. Man kan endnu tilføie den bemærkning: at saameget som de Personer som ere berømte for aandelige Fuldkommenheder ofte tabe ved at blive nærmere kiendte, saameget er for det meste det modsatte Tilfældet med dem som ere med Grund berømte for en sandselig og udvortes Fuldkommenhed; f. Ex. en Skuespiller, en Dandser, en Sanger, en Musikus, en Eqvilibrisk o. s. v.; thi Sandseligheden tilfredsstilles lettere end Jndbildningskraften; Berømtheden er kun indskrænket til een Fuldkommenhed og man forlanger intet meere af Personen, og man er mindre jalouved et Talent end ved et Fortrin, som omfatter et Menneskes hele aandelige Væsen. 2 Man har allerede i Oldtiden givet Mennesket Navnet af Microcosmus; dette Ord betyder en liden Verden, eller en Miniatur af Verden. Jngen benævnelse kan være mere passende, thi hvad er Mennesket andet end en ordnet Masse af materielle Stoffer, som bliver sammenholdet, oplivet og bestyret af et gandeligt Væsen, Derfor maae ogsaa Mennesket gaae ud fra sin egen Naturs Betragtning for at forskaffe sig et tydelig Begreb om den legemlige Verden, som omgiver det og for at lære dens usynlige Aarsag at kiende. 139 og 40. No.) Sophrosyne. Et Extrablad til den Vest-Siællandske Avis. Forfattet af Hr. Pastor og Ridder Bastholm. Trykt og forlagt af Peter Magnus. Leveres Abonnenterne paa Avisen gratis, sælges til Subskribenterne for 4 s. Rummeret og et enkelt No. særskilt for 8 s. Betragtninger over den physiske Verden. Første Afdeling. Tredie Capitel. H. 4. De subtile Materier eller Stoffer, hvoraf den physiske Verden bestaaer. (Denne J. er let at fatte; men for Forfatteren den vanskeligste at skrive; thi den maatte skrives saaledes et Alle kunne forstaae den, og den er tillige vanskelig at skrive for den, som ikke lever i en Kreds af Jnstrumenter og Forsøg. – Man vil finde, at jeg overalt har sagt for lidet for ikke at sige formeget. Jeg ønsker at en Jnsigtsfuldere end jeg vilde tage Pennen fra mig og skrive den i mit Sted.) Materiens første Bestanddeele og disses Egenskaber kiende vi ikke; ind i dens inderste Væsen formaae vi hverken at trænge med vore Sandser eller vore Betragtninger; det er først naar den bliver fattelig for hine at den bliver tilgiængelig for disse. Der gives nogle Partier af Materien, som endskiønt de ere meget fine og subtile, dog lade sig iagttage og betragte; de kunne i deres indvortes Væsen være sammensatte paa mange forskiellige Maader af endnu finere Bestanddele; men for vor Jagttagelse vise de sig som enkelte, et saadant særskilt Partie af Materien kaldes et Stof. Af saadanne subtile Stoffer eller Materier er det at den physiske Verden bestaaer; det er fra disse af at den ophører at være blot en Gienstand for Formodninger og for Speculationen og at den begynder at aabne for os en Række af Erfaringer (de ere Physikens Formaal). Disse subtile Materier, hvoraf den physiske Verden viser sig at være sammensat, har man fra Philosophen Aristoteles Dage (som var Alexander den Stores Lærer) kaldet Elementer, og antaget fire, nemlig Jld, Luft, Vand og Jord, fordi disse Materiers almindelige Udbredelse og indbyrdes Forskiellighed falder let i Øinene; men ved Videnskabernes Fremskridt har man opdaget langt flere, da man har deels opdaget at saadanne Stoffer, som man hidintil havde holdet for uopløselige, saaledes som Luften, Vandet og Jorden, ere sammensatte af endnu finere Bestanddele af forskiellig Natur. og at man deels har indbefattet under Jordeelementet mangehaande Stoffer, som synes at være væfentlig forskiellige fra hinanden i deres inderste Væsens Beskaffenhed. Vi have imidlertid ikke nødigt at fierne os aldeeles fra den Forestilling, som at den physiske Verden er sammensat af hiine fire Clomenter; da det udvortes Blik paa den viser en saadan fiirdobbelt Forskiellighed, og denne altid kan tiene til at ordne vore Betragtninger over disse subtille Substantser; de ere følgende: 1. Varmestoffet. Varmen er en Fornemmelse, som alle kiende, ligesom det modsatte af den, som vi kalde Kulden; denne Fornemmelse erholde vi kun ved een af vore Sandser, nemlig ved Følelsen; altsaa ved den samme Følelses-Evne, som udbreder sig over hele Legemet, som adskiller det Tunge og det Lette, det Haarde og det Bløde, det Smertelige og det Behagelige. For at fornemme Lyset og den Bevægelse i Luften, som frembringer Lyden, ere egne meget konstige Sandseredskaber byggede; men Varmen fornemmes overalt i Legemet, hvor en levende Nervetraad kan naae hen; den er en almindelig udbredet Naturens Gave, som er nødvendig til Livets Ophold, Tilværelsens Varighed og som vi modtage igiennem alle Fornemmelsens Kilder. Den Virkning, som Varmen frembringer paa Mennesker er forresten forskiellig og beroer paa den Maade hvorpaa den tilbringes Menneskets Legeme, paa det tes Beskaffenhed selv og paa Vanen. J hele Naturen er den det virsomste Middel til Livets Frembringelse og Vedligeholdelse; ethvert kommende Foraar overbeviser os om denne Sandhed. Betragte vi Varmens Beskaffenhed nøiere, saa iagtage vi følgende Egenskaber ved den Det er Varmens Natur at udvide sig og at udfylde Rummet; hvor hurtig forplanter den sig ikke fra Ovnen til Stuen og fra en Deel af Menneskets Legeme til det Hele; denne Evne til at udvide sig maae eiendommelig tilhøre den, i det mindste veed man ikke at forklare det af nogen anden Aarsag. Varmen stiger nedad som opad, gjør man en Metalstang heed i den øverste Ende, saa stiger den ned, ligesom den stiger og, naar man gjør den varm i den nederste; man bemærker ikke heller at Legemerne blive tungere, fordi de blive opvarmede; man antog endog en lang Tid at de bleve lettere ved Varmen, man antager derfor ikke at den som de øvrige materielle Stoffer paa vor Klode er Tyngdens almindelige Lov underkastet; er Varmestoffet ikke tungt, saa kan det ikke heller have nogen Vægt, og kaldes derfor imponderabelt. Luften samler sig over Havet og Landet fordi den er letter end Vand og Jord, fulgte Varmestoffen Tyngdens Lov, saa maatte den, som et endnu lettere Legem end Luften samle sig uden om den som en nye Dunstkreds; men dertil bemærkes ikke noget; og som man kommer høiere op i Luftens Regioner taber Varmen sig mere og mere, Naar Varmen, eller (for at skille Fornemmelsen fra dens Aarsag) Varmestoffet, saaledes ikke er underkastet Tyngden eller Jordens liltrækkende Kraft, og besidder den Evne at udvide sig hvorfor, spørger man da, udvider den sig da ikke i det Grændseløse og taber sig i det uoverseelige Himmelrum, Man svarer fordi den har den Natur at søge til Legemerne eller lade sig tiltrække at disse; thi Varmen kan meddele sig til Legemerne og formaaer at giennemtrænge dem, og den gaaer igiennem dem med en saa stor Hurtighed, hvorved den tillige udbreder sig til alle Sider, at Hurtigheden af dens Bevægelse ikke lader sig udmaale; men den bliver ikke i Legemerne; men meddeler sig igien fra dem til andre, og de hedeste Legemer blive efterhaanden afkjølede, naar ikke Varmematerien vedbliver uafladelig at trænge ind i dem. Naar Varmestoffet trænger ind i vort Legeme saa er det vi erholde den Fornemmelse som vi kalde Varmen, ligesom den Følelse vi kalde Kulde er den som vi erholde, naar det forlader vort Legeme; thi Kulden er ikke et særskilt Stof, men kun Mangel paa Varme, ligesom Mørket er Mangel paa Lyset. Legemernes naturlige Slægtskaber giver sig imidlertid tilkiende ved Varmestoffen, som ved enhver anden Materie; et Legeme opvarmes hurtigere, eller bliver hurtigere koldt end et andet, et viser sig paa en anden, og forholder sig paa en anden Maade ved Varmens Modtagelse end et andet, alt efter Materiens og dens Sammensætnings forskiellige og hemmelighedsfulde Natur. Ulden har saaledes langt mere Tilbøielighed til Varmestoffet end Hørren og Metallerne modtage og slippe Varmen langt hurtigere end Stenen Holder man en Stang Jern i den ene Ende og giør den glodende i den anden, saa brænder man sig men det brændende Lak udgyder sin smeltede Masse paa Brevet og det afficerer os ikke at holde Stangens anden Ende i Haanden. Varmen udbreder sig ikke allene igiennem Legemerne; men den frembringer ogsaa de største Virkninger paa dem; den udvider dem og forandrer deres Skikkelse. Vi mærke det paa vor eget Legeme, hvorledes naar vi blive hede Huden udspilles, Legemet opsvulmer og Aarene blive tykkere; ethvert Legeme naar det opvarmes indtager en større Plads end tilforn, bliver Varmen meget stærk, saa udvides mange Legemer i den Grad at dens Deele skilles ad og de blive flydende eller smelte, saaledes Lak og Metaller; betages de deres Varme, saa blive de igien haarde; alle flydende Legemer maae indeholde en Mængde Varmestof endskiøndt de kunne forekomme os at være kolde f. Ex. Vandet og Qvæksølv; thi dersom de bringes i en streng Kulde, saa blive de haarde. Naar flydende Legemer blive stærkt opvarmede, saa forvandles de til elastiske Dampe, som ere lettere end Luften, hvori Varmestoffet forholder sig paa en anden Maade end i Vandet; denne Forandring foregaaer med Vandet naar det kaager; blive Dampene afkjølede, saa blive de paa nye til Vand, denne Varmestosens Virkning er een af de mægtigste Drivefædre i Naturens Forandringer og i det menneskelige Livs Foretagender. Varmestoffet forekommer deels i en frie og deels i en bunden Tilstand, hvorved mangehaande Jagtagelser kunne anstilles. Vi bemærke Varmen ved vore egne Legemer og i det mindste ved alle Pattedyr og alle Fugle, at de af sig selv frembringe den frie Varme, vibevæge os i den koldeste Luft, vi lægge os ned midt om Vinteren i en Seng, som ikke er opvarmet, og dog kommer Varmen og giennemtrænger vort hele Legeme paa den behageligste Maade; Legemet er altid indvendigt var mere end den Luft, som omgiver det; Jagttagelsen lærer at Varmen ligger i Blodet og bliver ved dets Omløb meddeelt til alle Legemets Dele, jo større Afstanden er fra Hiertet, jo mere aftager Varmen i Legemet, hvorfor ogsaa Hænder og Fødder ere meest udsatte for at fryse. J Henseende til Aarsagen til denne indvendige Varme, saa meente man fordum at det var en Egenskab ved Hiertet at den opvarmede Blodet, uden at det lod sig videre forklare, siden har man paa mange forskiellige Maader søgt at forklare dette Phoenomen, uden at man er kunnet blive ganske enig derom; den Forklaring har især fundet Indgang, at det er en Følge af en chemisk Virkning af Luftens Bestanddele igiennem Lungerne paa Blodet. Alle kiende Varmens Fornemmelse; men hvad Varmen er for et Væsen, forbliver desuagtet en Hemmelighed; man betragter den som en egen høist subtil Materie, som forbinder sig paa forskiellige Maader med de øvrige legemlige Stoffer, og man giver den derfor Navnet af Varmestof, man erkiender at dens Virksomhed i Naturen er overmaade stor og at den er et Hovedmiddel til at udvide, udvikle og opløse Legemerne. Kunne vi end ikke fatte dens Natur, saa kunne vi dog paaskiønne dens velgjørende Egenskaber og betragte den som en stor Gave af Guddommen; thi vi kiende den behagelige Følelse, som Varmen udbreder over vort Legeme og det Liv, den Udvikling og Glæde, som den udbreder over al Naturen. Da man ikke veed hvad Varmestoffet er, saa kan det ikke støde an imod nogens Mening at vove en Formodning: Man veed at der gives noget i Naturen som kaldes et organisk Stof, derunder forstaaer man en Forædling ved Materien, (eller en særskilt fuldkomnere Materie) hvorved den bliver beqventil at et regelmæssigt Legeme kan udvikle sig af det, saaledes er Blodet i Menneskets Legeme et organisk Sto(endskiøndt et grovere); thi af den Deel af Blodet, som vi kalder Lymphen udvikler sig Cellevævet og af dette igien Benene; af Blodet selv afsøndres i Legemet endnu langt finere organiske Stoffer. Da nu Jorden besidder en indvendig Varme, da hele Naturens Opvaagnelse og Fremvært beroer paa Varmens Komme og Udvikling, da Menneskene og de fuldkomneste Organisationer besidde et indvortes Princip hvoraf Varme udvikler sig og da Varmen ligger i Blodet; mon da ikke Varmestoffet er et fiinere og reenere orgenisk Stof, en ubeskrivelig subtil forædlet Materie, som giennemtrænger vor Klode, er forbundet med det physiske Stof, og hvoraf alle de talløse Skikkelser, alle Former af Planter og Dyr fremkomme, som vise sig paa den. 2. Lyset (eller Lysstoffet, eller Lysmaterien). De Gamle sagde at alle Ting ere fødte af en Forbindelse imellem Himmelen og Jorden (Uranus og Gæg havde avlet med hinanden de Levendes Slægter. Denne optiske Forestilling, dette Phantasieblik synes ikke at have fjernet sig meget fra det sande. Varmostoffet synes at tilhøre vor Klode men Lysmaterien de himmelske Egne (er Varmestoffet tillige et organisk Stok, saa kunde Lyset være Midlet til dets Opvækkelse, til at fremkalde det fra sin bundne Tilstand til sin fried. Varmen tager af, som man opstiger i de høiere Egne, og Biergenes Toppe ere bedækkede med den evige Snee uagtet Solen altid skinner klart over dem, denne omgiver deres majestætiske Hoveder med Lysets Glands; men det opvarmer dem ikke. Lysets Sto ligger vel skiult i mange Legemer, især i alle de brændbare. Staalet fremkalder dets Skin af Flinten; men det er dog især fra de himmelske Egne at det nedbringes til Jorden, hvad enten de fjern himmelske Sole nedsende dets svage Skin til de Dødeliges Land, eller det som en himmelsk Gave i al sin Glands og Fylde udstrømmer fra vor Planets Behersker, fra Solens majestætiske Legeme; eller det svagt; men mildt kastes tilbage til vor Klode fra dens himmelske Medtienere, som med den omcirele Solens Legeme. Men dog er det fornemmelig dennes mægtige Lys som opvækker Jordens bundne Varme og lader Livets Pragt og Rigdom udvikle sig over dens Overflade. At Lyset er tilhørende de himmelske Egne paamindes vi om ved det Redskabs Fuldkommenhed og konstige Indretning, hvorved Mennesket bliver istand til at modtage det. Hvad er saa konstig og beundringsværdigt som Dannelsen af Menneskets Øie? Varme kan det hele Legeme modtage; men til Lyset er det underfuldeste Apparat blevet bygget; hvor dette er blevet indpakket og bevogtet hvilken Omsorg der er baaret for det, hvor det er bragt i en nær og inderlig Forbindelse med Siælens hemmelige Værksted i vort Legeme, Hvor Menneskene bære i deres eget Væsen paa store og ubekiendte Skatte, til Modtagelsen af en himmelsk Gave udkrævedes en jordisk Paaklædning af høi aandelig Fuldkommenhed (saaledes er Hiernen et endnu hemmelighedsfuldere Redskab til at modtage Siælens Virkninger). Om Du svage Menneske skulde forfalde til at tvivle paa Dit Væsens usynlige Aarsag; da lær at kjende Dit Øies Bygning og Du vil føle Dig overbeviist om at Kiød og Blohar ikke indrettet alt dette; Du vil udraabe med den hellige Forfatter (P. 94, 9) skulde han som dannede Øret, ikke kunne høre, og han som skabte Øiet ikke kunne see? – Og Du vil bede som den samme Forfatter (P. 17, 8) bevogt mig som min Øiesteen, thi hvad er bedre bevogtet, hvad overbeviser os tydeligere om den usynlige Omsorg der omsvæver os Dødelige; Det er saaledes ved Synets Sands vi erholde Fornemmelsen af Lyset, hvad enten det som de himmelske Legemers Lys nedstiger fra de overjordiske Legemer, eller det som ved Jlden og de phorescerende Legemer udvikles paa Jorden selv (maaskee ved det at Varmestoffet kan ved en stærk Jrritation gaae over til Lysstoffet), ved denne Sands erholde vi Forestillingen om Legemernes Figur, deres Farver, deres hele Udseende og deres Afstand; den er os i høi Grad nødvendig til at veilede os ved alle vore Foretagender og det er en af de rigeste Kilder til Livets Glæder. Lyset kan gaae igiennem Legemerne, som ved Glasset (og alle de giennemsigtige) men det kan ogsaa støde imod dem og kastes tilbage fra dem (eller reflecteres) hvorved det efter Lysstraalernes forskiellige Beskaffenhed frembringer de forskiellige Farver. Uden den første Egenskab vilde Legemerne blive usynlig for os, og vi vilde blot fornemme Lyset selv, og uden den sidste hvormegen Fryd vilde vi ikke savne, som nu Naturen skiænker og Mørket paaminder os om hvorledes vor Tilstand skulde blive naar vi maatte savne Lyset, ligesom Kulden paaminder os om den smertelige Følelse, som Varmens Udeblivelse vild foraarsage. – Store Gud hvor kierligt Du har sørget for Dine Børn, hvor Du har indrettet denne Verden med Hensyn til de levende Væsners Beqvemmelighed og deres Glæde! At Lyset uagtet sin Fiinhed, og uagtet det ikke kan fornemmes af Legemets almindelige Følelses-Evne virkelig er en legemlig Materie kan man ikke omtvivle (og er endnu meere sikkert end ved Varmen, endskiøndt der ogsaa hos denne er opdaget en reflecterende Egenskab); kan det ikke fornemmes af det øvrige Legeme, saa kan det dog fornemmes af en Deel af det, af Øiet; det kan gaae igiennem Mellemrummene af visse Legemer; men Veien spærres for det af andre og de kaste det tilbage; det bevæger sig med en vis Hurtighed, som endog lader sig udmaale, i hvor subtile og virksomt det end er, i hvor megen Lighed det end synes at have med det Aandeliges Natur, saa er det dog væsentligt forskielligt fra det, og det er den physiske Verden tilhørende. – Man maae saaledes erkiende Lyset for at være et materielt Væsen og man bemærket mange forskiellige Egenskaber ved det Naar man staaer i et Værelse, som er forsynet med tætte Vindueskaadder, saa at det kan være mørkt midt om Dagen, og der er en liden Aabning paa dem, hvorigiennem Lyset kan falde, saa bemærker man, at de Luftpartikler hvorpaa Lyset falder, danne en lige Linie, og lærer saaledes deraf at Lyset udbreder sig i lige Linier, eller i Straaler. Disse Straaler udbrede sig fra et Legeme til alle Sider, da man kan see det, paa hvilken Side af det man end staaer. Hvor dette dog er beundringsværdigt, tager man f. Ex. et Kortblad, og giør et lidet Huul i det, saa kan man igiennem det see mangfoldige Gienstande, det kommer af, siger man, at fra alle disse Ting udgaae Lysstraaler, som igiennem Hullet naae til vort Øie; men mangfoldige Mennesker giøre det samme som vi og see de samme Ting, altsaa udgaae der ogsaa fra disse Legemer Lysstraaler i en anden Retning, og naa til deres Øie, og dog gaae disse utallige Lysstraaler, som giennemkrydse hinanden i mangfoldige Retninger ikke hinanden i Veien; men enhver af Tilskuerne erholde om hver Ting et tydeligt billede. Maae vi ikke tilstaae, at vi leve imellem lutter Underværker, og at vor Fornuft, er som et Jntet mod det Væsens der indrettede alt dette. Lyset har den Evne at udbrede sig til alle Sider, hvorved det udfylder Rummet, det lader sig afstøde fra de Legemer det træffer paa, hvorved det bevirkes, at man kan see dem; det bestaaer af forskiellige Slags Straaler, et Legeme støder nogle af disse Straaler hyppigere fra sig end de andre Slags, og deraf kommer det, at de vise sig for vort Øie, som at være beklædte med forskiellige Farver; det fortsætter sin Fart og Jordens sammenholdende Kraft (Tyngden) har ingen Magt over den; hiin formaaer at drage Kanon-Kuglen til sig naar den farer igiennem Luften og at bøie dens Løb; men Lysets subtile Straaler spotte dens Magt; de ere Sendebud fra de overjordiske Egne og de lyde høiere Love. Af det Legemlige er Lyset Aandens nærmeste Slægtning og dets Hurtighed har den meste Lighed med Tankens. Den store Astronom Bode siger: Lysstraalerne gaae fra Solen ned til Jorden i 8 Minuter og 7 Secunder, en Vei af 21 Millioner Mile og derfor i en Secund 41,000 Mile, eller omtrent Maanens Afstand fra os, en Opdagelse, som Astronomerne have gjort ved at observere Formørkelsen af Jupiters Drabanter, for at komme til os fra den nærmeste Firstierne maatte Lyset i det mindste bruge 60 Aar; men fra de mindste Stierner vi kunne see med blotte Øine, maatte Lyset bruge Aarhundrede for at naae til vor Klode, hvor stor maae derfor ikke deres Afstand være, som vi med Møie kunne see med de bedste Teleskoper, Lysstraalerne ville maaskee først efter flere Aartusinders Forløb naae til os, naar de begyndte fra dette Øieblik af at udstraale fra dem. Hvor Skabningens Dybheder ere undgrundelige (Anleitung zur Kentnis des Gestirntes Himmels, 6 Aufl. Pag. 5834). Dette er anført for at giøre opmærksom paa hvor hensigtsmæssig Lysets Gesvintighed er, da det har saa uhyre Rum at giennemvandre; Vindens behøver ikke at være saa stor, da den har kun vor liden Klode at bevæge sig over. Bliver engang Lyset vort forklarede Væsens Dragt, saa kunne vi giennemvandre Himmelrummet med det. Men hvad er Lyset? Man erkiender det for at være et legemligt Væsen; men hvorledes skal man forestille sig dette Væsen, den berømte Newton antog Lyset for at være en ganske egen Materie, som udgaaer fra de lysende og de oplyste Legemer, og som uafladelig gaaer videre og videre fremad; man kaldte dette System Emanations=Systemet, og det har fundet mange Tilhængere. Den ikke mindre berømte Mathematiker Euler var derimod af den Mening: at Lyset er en meget subtil og clastisk Materie, som under Navn af Ætheren opfylder hele Verdensrummet, langt mere elastisk end Luften og ulige finere, at de Legemer ere lysende hvis Overflade ere i en zittrende Bevægelse, som derved sætte Ætheren paa samme Maade i en bølgende Bevægelse, at de blive fornemmelige for Øiet ligesom de lydende Legemer sætte Luften i en saadan at de blive det for Øret. Danmarks berømte Physiker Ørsted har (saavidt jeg veed) opstillet en Theorie, som deels nærmer sig til den Eulerske og deels fierner sig fra den; han har opstillet den Lære, at Varmen og Lyset frembringes ved Vexelvirkninger af de samme to Kræfter, som frembringe de electriske Phoenomener. Jmidlertid ere de Naturkyndige endnu langt fra at være enige om hvorvidt Lyset og Varmen kunne betragtes som at være det samme, eller to fra hinanden forskiellige materielle Stoffer, ogsaa ere selv i de nyeste Tider yttrede de forskielligste Meninger og hvad Lyset egentlig er; det Eulerske System har i Englænderen Thomas Young fundet en nye Talsmand. Vi maae betragte denne Gienstand som een af Naturens store Hemmeligheder, som fremstiller sig for Mennesket som en Gienstand for dets Eftertanke og paa hvis Udforskning det kan øve sin Aandskraft. Men kiende vi ikke Lysets indvortes Væsen, saa kiende vi bestobedre dets udvortes Egenskaber og dets velgiørende Virkninger: Lyset og Livet staae i den nøieste Forbindelse med hinanden; der gives vel ogsaa Skabninger, som kunne tilbringe en Deel af deres Levetid i Mørket; men af og til maae de tye hen til det (f. Ex. Muldvarpen og Regnormen.) Det er paa Jordens Overflade, Lysets Egne, at Livet egentlig tager sin Begyndelse. Planterne udvise den største Tilbøielighed til Lyset og det har den største Jndflydelse paa deres Vært og Velbefindende. De levende Væsner stye Mørket og elske Lyset, og selv de hvis Øine ikke kunne taale dets fulde Glands elske dog et dæmrende Lys (f. Ex. Ugler og Flagermuus.) Lyset udbreder Munterhed og Skiønhed over den hele Natur, og i Forbindelse med Varmen opvækker det den til Livet. Mennesket føler at Lyset er Glædens rige Kilde og det finder i dets Væsen et Slags Slægtskab med sit aandelige Væsen; det tilbeder sit Væsens Aar som Lysets Fader, og takker den Allgode, som giorde Verden klar for dets Øie og fattelig for dets Forstand. 3. Jlden. Nu nærme vi os først et af Oldtidens berømte Elementer ved at omtale de subtile Materier hvoraf Verden bestaaer, man oversaae vel ikke fordum Varmen og Lyset; men man tænkte sig dem, som Jldens Element, nu har man bedre derimod lagt Mærke til, at endskiøndt Jlden altid lyser og varmer, saa foraarsager dog ikke enhver Yttring af Lys og Varme Jldens flammende eller glødende, ødelæggende og smertelige Fornemmelser. Solen kan oplyse den hele Natur og bevirke dens Opvarmelse uden at være selv et brændende Legeme, og Varmen er som oftest ligesaa oplivende som Jlden er dræbende, ligesaa behagelig som Jlden er frygtelig. Jlden har man derfor sagt er et Væsen, som frembringes af en vis Forbindelse imellem Lysmaterien og Varmestof (maaskee en overdreven Jrritation af dette hvorved det tillige antager Lysets Egenskab.) Man har bemærket at Jlden udbredes meget let og hurtigt og at dens Masse kan i en kort Tid tage overordentligt til. En Gnist antænder en Dynge Hør eller Blaar, dette antænder Værelset, Værelset Huset og i en kort Tid er en heel Bye afbrændt. Hvorledes gaaer dette til uden at der ligger noget i Legemerne, hvoraf Jlden kan udvikles, naar den først kommer i Bevægelse, denne Egenskab kalder man deres Brændbarhed. Denne Egenskab besidde visse Legemer i en langt høiere Grad end andre; Steenmuren modstaaer Jldens videre Udbredelse; Tømmerværket (som kommer fra et organisk Væsen) giver den Næring; de Legemer, som kunne antændes, eller hvoraf Jlden kan udvikke sig kalder man brændbare. Men hvad er nu Aarsagen til at Legemerne saaledes kunne brænde eller udvikle Jldens Materie af sig, Man sagde fordum, at der ligger i disse Legemer en særegen subtil Materie, som er Aarsag dertil, og som man kaldte Phlogiston. Saaledes forklarer man det ikke længere. Man vil nu have opdaget, at den Luft hvori vi leve er ikke noget enkelt; men et sammensat Væfen, at den bestaaer af ganske forskiellige Gas= eller Luftarter, som ere grundede hver i sin oprindelige subtile Materie, hvoraf een kaldes Suurstoffet (Orygen) og en anden Qvælestoffet (Azote). Af disse to Bestanddele befordres Jldens Udvikling af Legemerne og deres Opbrændelse allene ved det første. Suurstoffet som er i Luften forbinder Varmestoffet og Lysstoffet med hinanden, som ligeledes findes i Luften. Visse Legemer have af Naturen den Egenskab ved sig at de trække Suurstoffet stærkere til sig af Luften end Lys- og Varmestoffet naar de blive i en vis Grad opvarmede; ved det at Suurstoffet saaledes bliver trukket ud af Luften, saa bliver Lys- og Varmestoffet friegjort, som dette bandt og holdt sammen i den; det friegjorte Lys- og Varmestof følger efter, trænger ind i alle disse Legemers Aabninger og frembringer Jldens Virkninger. Jlden er altsaa et Phoenomen, som bevirkes ved en Decomposition i Luften eller en Forandring i dens Bestanddele, ved det at den mister sit Suurstof, som det brændbare Legeme har trukket til sig, og som bliver saaledes kaldet, fordi man, naar et Legeme er opbrændt, finder et tilbageblivende Væsen, som har syrlige Egenskaber. – Naar et Legeme brænder saa viser det sig enten i en glødende Tilstand, eller der fremkommer en Lue. Luen bestaaer i at Legemet indeholder flygtige Deele, eller endog bestaaer aldeles af saadanne, det vil sige, saadanne Dele, som lade sig forvandle til Dampe, og som siden samle sig til faste Deele, og da kaldes Sod Luen er da saaledes en brændende Damp, som opstaaer af Legemet. Men selv denne anførte Forklaring over Jlden, og hvorledes det gaaer til naar et Legeme kommer i Brand har man ikke fundet tilfredsstillende i alle Tilfælde og man har troet at opdage Forbindelser imellem Jldens Phoenomener og Electriciteten. Det maae nu hænge sammen med Jldens Natur som det vil, og som man maae overlade til den erfarne Physiker nærmere at afgiøre, saa er den dog et høist vigtigt Phonomen i dette jordiske Liv, men jeg vil overlade det til vor berømte Professor Herholdt ved denne Leilighed at fore Ordet og henvende derved Opmærksomheden paa det Væsens Viisdom, som har indrettet Naturen. Han siger i sine høist lærerige physiologiske Betragtninger over Forskiellen imellem Planten, Dyrer og Mennesket 1ste Afdeling Side 14240. – Det er unægteligt at Forsynet ved at nægte Dyrene Jldens Brug, har udtrykt en alviis Omhue for Menneskeslægten, selv Aben, som gjerne varmer sig ved Menneskets Jldsteder, kan ikke finde paa at gjemme en Glød for selv, at antænde Jld til eget Brug, eller for som Mordbrænder at sætte Jld paa Menneskenes Boeliger. Dyret blev derved indskrænket til en uforanderlig Anvendelse af sine naturlige Vaaben imedens det svagere Menneske ved Jldens Hielp kan forfærdige konstige Vaaben baade til Forsvar og til fiendtlige Angreb; Dyrelivets hele Virksomhed blev saaledes betinget ved Jndividuets organiske Form og physiske Constitution, imedens Mennesket ved Jldens Hielp vandt Friehed til at forfærdige allehaande Redskaber, Machiner og Skibe o. dsl. til uendelig Gavn for Stat og Menneskesamfund. Formedelst Mangel paa Jldens Brug, blev Dyret, som friegiven Skabning organiseret til at leve af Vand og raae Føde af Plante og Dyreriget; Mennesket derimod udfandt, at Jlden kunde benyttes til at forædle deres Næring paa mange Maader; vi fik saaledes Kokke, Bagere, Bryggere Destillateurer o. s. v. Uden Jld maatte Mennesket, ligesom Muldvarpen, have tilbragt den største Deel af sit Liv i en kold og mørk Jordhule (saaledes som Grønlænderne) og mineret den med egne vaabenløse Hænder, uden mindste Beskiæftigelse med Videnskaber og Konster. Menneskets Fortrin for Dyret i intellectuel Henseende turde altsaa omtrent være ligesaa afhængigt af dets Evne til at bruge Jld, som af dets medfødte Anlæg til Sprog cultur. Uden Jld, som vor ypperste Talisman, havde vort Liv intet Værd, og vi stode da endog dybt under det umælende Dyr. – Det er ogsaa mærkværdigt at ingen Nation er saa vild og ucultiveret at den jo kiender Brugen af Jlden; dersom de ufornuftige Væsner kunde ligeledes kiende den, hvilke Ulykker vilde de ikke derved kunne anrette, i tørre Sommere vilde alle Skove blive afbrændte.) Blot disse Betragtninger vise os hvilket viisdomsfuldt Værk denne Verden er; hvorledes dens Jndretninger ere fremgaaede af det største Overlæg og den meest giennemtænkte Omsorg. Men Jldens Betragtning lærer os endnu mere; den paaminder os om hvorledes Menneskene ere som fornuftige og frie Væsner posterede imellem det Gavnlige og Skadelige for at lære at øve deres Eftertanke og giøre en rigtig Brug af deres Fornuft og deres frie Villie; thi hvilken Skade kunne Menneskene ikke anrette med Jlden og have de ikke anrettet dermed, Og hvor saare meget gavnligt kunne de ikke paa den anden Side frembringe ved Jldens Hielp, J samme Stilling ere Menneskene satte i alle Jordlivets Forhold, Naar dette derfor bliver slemt, saa veed man hvorover Klagen skal føres. For det andet minder Dyrenes Ubekiendtskab med Jlden og dens Brugbarhed for Menneskene og hvormeget der kan være til i Naturen, som er skiult og nægtet for en lavere Klasse af Væsner og er derimod bestemt for en høiere. Hvor utallige mange Ting kan Naturen derfor ikke indeholde, som vi Menneskeer ikke kiende noget til; men som ere os forbeholdne naar vi træde ind i Aandeverdenen f. Ex. nye og nu ubekiendte sandselige Fornemmelser, en fuldkomnere Organisation, hurtigere og mægtigere Bevægelses Redskaber, subtilere og behageligere Naturnydelser o. s. v. – Vor Herre er en riig Mand; men vi faae ikke alle hans Kostbarheder at see paa eengang; men stole paa ham det kunne vi, og det i den Grad, at naar Jordlivet gaaer til Grunde for os i Smerter og Klager, saa kunne vi tillidsfulde kaste os i hans Arme. Den electriske Materie. Man opdager et Phoenomen i Naturen, hvilket ligesom stiller og Materiens oprindeligste Egenskaber for Øinene, og ligesom giør dem synlige for os, den Egenskab deels at trække andre Legemer til sig og deels at støde dem fra sig. Man tage et reent og tørt Glasrør og holde det i den ene Haand, og derpaa stryge det med en reen og tør ulden Lap fra oven til neden og fra neden af til oven, naar man derpaa bringer Glasset hen imod en Traad, som man har ophængt, og hvortil man har heftet et lidet Stykke Papiir, saa vil man finde, at det trækker Papiret til sig og derpaa igien støder det fra sig, og at det vedbliver dermed i nogen Tid. Et Stykke Rav kan man giøre det samme med; da nu Rav hedder i det Græske Sprog Flectrum og de gamle Grækere kiendte denne Egenskab, saa fik dette Phoenomen i Naturen Navnet af Electricitet. Aristoteles og Hippias berette og den meget gamle Græske Philosoph Thales, som levede 639 Aar før Christus, at han tillagde de livløse Ting Siæle og beviiste det af Magnetsteenen og af Electrum (see Diogenes Laertius 1 Bog Cap. 25) En meget naturlig Formodning: ved begge Deele faae han at de virkede paa andre Legemer uden at røre ved dem og uden at nogen udvortes Ting satte dem i Bevægelse; han gjorde nu den Slutning, at ligesom Aanden virker i Menneskets Legeme, saaledes maatte der ogsaa være noget levende eller virkende Princip inde i disse to tilsyneladende døde Substantser. Hvor langt var han ikke fra at abne, at man efter 2400 Aars Forløb skulde giøre den store Opdagelse, at disse to virkende Væsner ere paa det nøieste beslægtede med hinanden. Et mærkværdigt Ponomen i Naturen var opdaget, som efterhaanden har ledet til utallige andre Jndsigter. Undersøgelserne om den electriske Materies Beskaffenhed maae paa den ene Side opvække en Glædesfølelse hos Menneskene over det meget, som Menneskene kunne derved lægge Mærke til og lære at kiende, og paa den anden Side indgyde dem ydmyge Følelser ved at lade dem levende føle Naturens Hemmelighedsfuldhed og hvor ophøiede over vore Kundskabs-Evner Guddommens Veie ere, Menneskene lærte derved meget godt og nyttigt, men ikke at giennemskue den electriske Jlds skiulte Væsen. Men Electricitetens Egenskaber indskrænke sig ikke til at tiltrække og til at frastøde lette Legemer. De Legemer, som kunne bringes i en electrisk Tilstand yttre ogsaa andre Phoenomener, Nærmer man sig til det electriserede Glasrør med Spidsen af Fingeren eller med Knokkelen i en Afstand af en halv Tomme, saa seer man imellem begge en lysende Funke, som bryder frem med en knistrende Lyd, og man fornemmer noget paa Fingeren, som ligner Stikket af en Naal. Har man anedet Glasrøret længe, saa at det er blevet stærkt electrisk, saa vil man bemærke en sødagtig Lugt og naar man bringer det nær og langsomt til Ansigtet og Glasset tillige er stort, saa vil det forekomme som at et fiint Spindelvæv fløi over Huden; alle disse og flere andre Phoenomener tilveiebringes endnu i en stærkere Grad ved de egentlige Electriceermaskiner. Visse Legemer lade sig ved Gnidninbringe i en electrisk Tilstand og kaldes derfor electriske Legemer, andre Legemer kunne ikke ved Enidning bringes i en saadan Tilstand, eller dog ikke i en mærkelig Grad f. Ex. Metallerne; men disse kunne igien destobedre meddeles de electriske Egenskaber fra de electriske Legemer og kaldes derfor electriske Ledere. Man bemærker ved Electriciteten to hinanden modsatte Kræfter, og da de især bemærkes ved Glas og ved Harpix, saa antager man to forskiellige Electriciteter, hvoraf man kaldet den ene Glas, og den anden Harpixelectriciteten eller ogsaa den positive og den negative. Det ligger udenfor dette Blads Bestemmelse at omtale alle de mangfoldige Jagttagelser, som man har anstillet om den electriske Materie og de Phænomener, som man har observeret ved dem, men dens store Jndflydelse og Virksomhed i Naturens forskiellige Riger kan man ikke undgaa at berøre. Prof. Aldini i Bologna antog at de regelmæssige Figurer, som bemærkes ved Sneen maa tilskrives Electriciteten; den berømte Franske Mineralog Hau erkiender i den forskiellige Maade hvorpaa Electriciteten kan opvækkes i de forskiellige Mineralier et paafaldende Kiendemærke for at adskille dem fra hinanden; i Electriciteten fandt man Nøglen til Lynildens og Tordenens Phornome, ner og ved dens Studium opdagede man Midler til at aflede Lynildens Slag. J det dyriske Liner Electriciteten fortrinlig virksom; man kiender flere Fiskearter, som give et heftigt electrisk Slag fra sig naar man rører ved dem; man har observeret saamange forskiellige Virkninger af Electriciteten paa de dyriske Legemer, at man længe stod i den Mening, at de besad et eget Slags Electricitesom man kaldte den dyriske, Professor Galvani i Bologna opvakte især Opmærksomheden ved sine Forsøg med Virkningen af Electriciteten paa Frøer, som ledte siden til de mærkværdigste Jagtagelser om Flectricitetens Virkning paa Nervesystemet, og dens Frembringelse ved forskiellige Forbindelser af Metaller. Man har gjort mangehaande Forsag med Electricitetens Anvendelse paa det menneskelige Legeme, og har med større og mindre Held anvendet den til dets Helbredelse, (Fortsættes.) Tylseil i No. 33. Side 181 Lin. 10, fur, kommen, læst fuldkomnere. 141 og 42. No.) Sophrosyne. Et Extrablad til den Vest=Siællandske Avis. Forfattet af Hr. Pastor og Ridder Bastholm. Trykt og forlagt af Peter Magnus. Leveres Abonnenterne paa Avisen gratis, sælges til Subskribenterne for 4 s. Nummeret og et enkelt No. særskilt for 8 s. Betragtninger over den physiske Verden.