Jyllandsposten, 1840-01-14
Frandspe ren. Udgivet af et Selskab. Redigeret af C. G. Clausen. ste Aarg. Tirsdag d. 14. Januar 1840. No 2. Maa trykkes. Fleischer. Om Ahlhedeanlægget i Jylland. (Med Hensyn til Naaletræplantagerne.) Det for Landet uheldige og mislykkede Forsøg, hvorved Regjeringen for omtrent 80 Aar siden vilde statuere Tydskernes Exempel paa Vindskibelighed for Provindsens Beboere ved at vise disse, at Danmarks ufrugt bareste Jordbund - eller rettere Ahlbund - kunde lade sig cultivere, imedens man lod uoverskuelige Sletter af uopdyrkede, til Sæd vel skikkede Jorder henligge lyngbegroede, kunde da ei andet, end i sine Følger bekræfte, hvad der nødvendig maatte blive Udbyttet af bagvendte Foranstaltninger, idet disse, foruden at hævne sig paa Statskassen, som ved saadanne Leiligheder maa holde for, endvidere gik ud over de ulykkelige Jndvandrede, som istedetfor gyldne Løvter om dyrkelige Jordflader, bleve anviste det aldeles Modsatte, hvorved mange Familier bleve styrtede i Ulykke. Fornøie at komme til Kundskab herom, fortjener Hr. Pastor Carstens's nylig udkomne Beskrivelse over Ahlheden at læses, da man med ham maa antage, at den hele Colonisering paa Ahlheden burde tilintetgjøres som ganske uhensigtsmæssig; men med destostørre Forundring seer man, at Hr. Carstens med Hensyn til de senere paa Ahlheden anlagte Naaletræplantager tager disse i Forsvar, i hvilken Anledning Redactionen har modtaget af en Jndsender nedenstaaende Bedømmelse over Hr. Carstens's Beskrivelse, som vi formene i høi Grad har Krav paa det Offentliges Opmærksomhed. Forfatteren synes ikke at være sig selv liig hele Bogen igjennem. J sine bemærkninger over Hedens Kolonisering og Bebyggelse, saavelsom over de nuværende Kolonisters Tilbagegang og Ødelæggelse, uden mellemkommende Hjælp for samme, er han fuldstændig, paalidelig, sindig og stundom f. Ex. S. 46 og 59 saa beskeden, at han næsten bliver krydende. Naar han derimod taler om Plantagerne, er han, som sagt, ikke den samme, retsom om man her havde en anden Mand forsig, eller en Anden havde ført Pennen for ham. Her er han høist ufuldstændig, upaalidelig og uefterrettelig, stikker under Stol og skjuler Alt, hvad han kan, ja forbigaaer ganske med Taushed, hvad der er saa galt og slet, at det ikke lod sig paa nogen Maade forsvare, retsom om samme aldrig var eller havde været til hvorimod han fremhæver det, hvormed han troer at kunne blende den aldeles Ukyndige. Herhos er han heftig, bydende, lidet skaanende, ja næsten grov, idet han S. 36 og 38 paabyrder alle dem, der ei ere af Mening med ham, og det er jo saagodtsom hele Publikum, ei alene en elendig Uvidenhed, som vil give sin Skilling med i Laget, som bilder sig ind, at kunne dømme, hvor den Jntet forstaaer, og snakker med hvor den gjorde bedst i at tie – men en Bagtalelsessyge, der i en lang Række af Aar har arbeidet paa, at sætte disse Plantager i et ligesaa ufortjent, som skammeligt Vanrygte, hvilke Plantager han saa gjerne ønskede at give Opreisning, ved, som han siger, at holde dem den fortjente Lovtale." Det første Angreb og Udfald begynder han fra Steendalgaards Plantage, og fra dets Terrain i samme, der er han gunstigst – begynder Angrebet med, som vi have hørt, et frygteligt Krigsskrig for at forfærde Fjenden og skrække ham fra Modstand. Men Skriget er dog det ene Frygtelige. Hans Hu og Skud ere i Luften og ramme ikke. Dog igjen egentligt talt, da naar Hr. Forfatteren udlader sig i sine Kraftudtryk, der just ikke ere de fine ste i en dannet Mands Pen, om benævnte Steendalgaards Plantage: "Nei, lad Jagttageren komme til denne Plantage, i hvilken Hensigt han vil, og han skal visseligen finde sine Forventninger fyldestgjorte, med mindre han kommer for at see dens løgnagtige slette Rygter bekræftede, ja naar han ret triumpherende saa høit opløfter denne Plantage – med høie Fyr og Gran bekrandsede Bakker – saa skal jeg ikke nægte at jo de fleste af Granerne saavidt de endnu ere komne, staae ret godt her, men jeg frygter meget for, at han triumpherer for tidligt. Thi hvor vil dog han med de faa Andre hen med alt deres Forsvar for disse Plantager, Selv nægtede han for et Par Aar siden i et af vore Blade aldeles, at der gives Ahl i Alheden. Nu derimod tilstaaer han S. 3: "at den findes der, men kun sjeldent. Hvad alle Andre kalde Ahl, vil han ikke have benævnet med dette Navn. Men han maa nu længe nok kalde det, hvad han vil. Det gjør intet til Sagen, aldenstund han her oprigtigt tilstaaer, at der 1 a 2 Qvarteer dybt gjemmes en meget steenrig Jordart, der vanskeligen gjennemtrænges af Vandet, og endnu mindre af Planterødderne. For en Deel Aar siden paastod afg. Justitsraad Brüel mod den ligeledes afdøde Kammerraad Just i Viborg, at Granerne godt kunde lykkes, hvor Ahlen laae i den af Forfatteren angivne Dybde. Det samme paastod siden Justitsraad Fielstrup, ja beraabte sig paa Kirkebjælker af Eeg, der skulde være groet paa Ahlen i samme Dybde. Men hvo kjender ikke til Egens dybt i Jorden nedstigende Pælerod, og hvo vil derfor troe dette Foregivende, Ere disse Ege virkeligen voxet paa de angivne Steder, maa sikkert Ahlen have dannet sig siden deres Tid. Ja hvo vil vel engang troe med Brüel, at enten Granen eller andre Træer ere istand til at naae deres fulde Alder eller Fuldkommenhed i en saa ringe Dybde? Jeg veed paalideligen, at man har med Rode opgravet Graner, der vare 30 Aar gamle og altsaa endnu ei engang havde opnaaet deres halve Levetid, og dog laae disses nederste Rødder imellem 3 a 4 Qvarteer dybt i Jorden, imedens der igjen fra disse løb ganske smale og tynde Rødder, liig Pidskesnore, lodret flere Alen dybt i Jorden. Enhver kan jo, ved Forsøg, overbevise sig om Sandheden heraf. Ja, har man ikke allerede for en Deel Aar siden maattet begynde med at efterplante Granerne i denne Plantage f. Ex. i Sydsiden af samme, hvor Ahlen øvrer sig mere og meere henimod Skive-Landeveien, hvor den tilsidst ligger næsten oven i Jorden, og hvor den, som næsten overalt, er af en ganske anderledes Tykkelse, end den Forfatteren angiver. Ved denne Efterplantning foretog man sig endog det møisommelige Arbeide, at gjennemhugge Ahlen. Og hvo borger da vel for, at Granplantagen her, der paa saa mange Steder ikke engang har oplevet tredie eller fjerde Delen af Granens Levetid, ikke gaaer bagefter alle de her for mange Aar siden hedenfarne Fyrplantninger. Naar Ahlhede-Plantagerne kom paa Tale, pleiede den for nogle Aar siden afdøde Justitsraad Amtsforvalter Gjørup i Viborg, der var Forvalter ved Colonierne, og havde havt Leilighed til at kjende hine med alle deres Misligheder fra Begyndelsen af, at yttre sig: "J mere end 20 Aar øste man med fulde Hænder Penge og Fyrfrøe i Ahlheden, og sagde saa tilsidst, hvad man burde have sagt strax; "ne det duer ikke. Nu kan man blive lige saa længe eller længer ved med Granfrøet, og saa tilsidst atter sige: det duer jo heller ikke. Selv bekjender Forfatteren, at der ere anvendte svære Bekostninger paa denne Steendalgaardske Plantage; men at de for største Delen bleve høist hensigtsløst spildte, det maa det ikke hedde sig. Han siger: "Sandt er det vel, man har i denne den ældste af Plantagerne maattet betale dyre Lærepenge." Han burde, som jeg siden skal vise, have føiet til: "Lærerepenge, der optage en af de første Pladse paa Listen over utilgivelige Lærepenge." Men i det Sted siger han om disse, med en Kulde, man skulde fristes til at antage for bitter Spot: "Men hvad gjør det til Sagen?"At denne hele Plantage, 544 Tdr. Land, stor, skulde lykkes, og lykkes til Fuldkommenhed, det venter vistnok Jngen, end ikke den med de meest sangvingske Forhaabninger. Skulde samme derimod for en stor eller endog for største Delen lykkes og lykkes til nogenlunde Betydenhed, hvilket er Alt, hvad der med Rimelighed lod sig forvente, saa vilde den vist neppe være istand til at erstatte alle af samme medgangne Bekostninger, fornødne og ufornødne, blandt hvilke sidste jeg regner nysnævnte saa uforsvarlige Lærepenge. Naar Forfatteren S. 39 forsikkrer: "at det ikke kan betvivles, ja at han anseer det for afgjort, at Plantagerne tilbagebetale aarligen med Renter og Renters Rente de paa dem anvendte Udgifter, – saa mangler der blot en eneste Ting, nemlig Beregninger og med samme Beviser for disse hans Forsikringer. Men heraf findes ikke det Allermindste. Spørger man, siger han, om hvad disse store kongelige Plantager have kostet, og endnu koste, da er mit Svar herpaa desværre den lukte Bogs." Men skulde man ikke tykkes, at om det havde været ham virkeligt om Oplysning i denne Sag at gjøre. maatte han i det Ringeste kunne have erholdt nogen saadan, nok saa liden, fra Hr. Forstraad Bang, eller selv have kunne udkaste en løselig Beregning over hvad disse Plantager blot i de sidste Aar saa omtrentlig have kostet, samt over hvad der er solgt, jeg vil ikke sige med Forfatteren af dem, men blot af den Steendal, gaards Plantage; thi hvad have vel de tvende andre af ham saa løseligen berørte, usle Plantager at ydeHauerdals= eller Frederiks=Plantage, der er 17 Aar gammel, var jo ikke engang istand til at levere en ringe, krumpen Kjep. Vil den gode Mand da, at hans Læsere skulle blindthen, uden mindste Beviis, troe ham paa hans blotte Ord, Antog man, at Plantagerne tilsammen maae i alle Omkostninger i de 50 Aar, siden de bleve paabegyndte, det ene Aar med det andet, have idetmindste aarligen kostet 2000 Rbdr., opløb da ikke blot disse 2000 Daler med Renter og Renters Renter til Tønder Guld eller til den Sum: 319,546, Rbd. Og udreder da nu den nærværende Steendalgaardske Plantage, hvilket Forfatteren antager at være afgjort, aarligen de skyldige Renter af denne Capital: 12,781 Rbd., og han derhos tør indestaae for, at Skyldneren ikke om nogle Aar reiser af bag efter fornævnte sin Formand med Alt – da maa visseligen Uvidenhed og Bagtalelsessyge til deres Skam bekjende, at Forfatteren har fuldkommen Ret i, at de have gjort Synd i at føre det i Vanrygte, der saalidet havde fortjent det, og at de havde gjort klogt i, hvis de ikke havde lagt deres Skilling med i Laget, og i det Sted kjønt lagt Haand paa Mund, hvor de Jntet forstode. Ja, da vil Steendalgaards Plantage kunne løfte sit Hoved høit, og freidigt sige: "Her staaer jeg paa hele Cimbriens mindst begunstigede Hede, staaer her efter at være mindre klogeligen behandlet af Venner, bagtalet og bagvasket af Uvenner! Og hvo, der har Lyst, træde nu her frem, og sige, om jeg ikke betaler Enhver Sit, eller om Nogen har tabt en Skilling ved mig. Og J. alle Cimbriens øvrige Hede Eiere i Stad og paa Land tilsammen, J, der uforsvarligen lade Eders Heder ligge saa aldeles ubenyttede hen! Ofte maatte mit uforskyldte Vanrygte tjene til Paaskud for Eders Efterladenhed med at plante. Men lærer nu af mit Exempel, hvor langt større Fordeele Plantager, anlagte med lidt mere Eftertænksomhed, paa Eders af Naturen ulige mere begunstigede Heder, vilde have bragt Eder Hvad ovenmeldte tvende Ulvedals- og Hauerdalseller Frederiks=Plantage angaaer, da vil Læseren vist have lagt Mærke til den ængstelige Forlegenhed, hvormed vor Forfatter har berørt samme, hvorfor han og saa hastigt som muligt har skyndt sig bort fra dem. Sidste har jeg charakteriseret ved et eneste Pennestrøg. Førstes Alder har han klogeligen fortiet, for at den, der maatte faae isinde, at see sig lidt om i samme, ikke, ved at sammenligne dens Vært og Tilstand med dens Alder, skal strax sættes istand til at skjønne, hvorlidet, eller rettere intet Haab der er om, at denne Plantage nogensinde vil lykkes, om hvilken han selv nødes til at bekjende: "Jordbunden er her meget ugunstig, og paa sine Steder endog udæmpet Flyvesand." Han kunde have lagt til: "Ja saameget mere ugunstig, som den al Træplantning dræbende Ahl er Overfladen saanær. Naar den gode Mand fortæller os, at den Mængde vantrevne Birk og Fyr, der staae omstrøde i den vestre Side af Steendalgaards Plantage, og frembyde Øiet et ræddeligt, høist tilbagestødende Syn, have blot staaet der saalænge, og budt, som han siger, deres mosbegroede fortørrede Kroppe, for at værne for Landets fremrykkende kraftigere Børn, saa kunde man vel ønske at vide, hvi da det Parti Fyr, der staaer i den østre Side af samme Plantage, ved Veien ud til Vium, der endnu præsenterede sig friske og sunde ved vor afdøde Konges sidste høie Nærværelse der, hvorover de i Hs. Majestæts Følge, der kjendte Noget til Træplantning, og som vidste, at Fyrren ikke kan lykkes paa Ahlhedens Ahl, undrede sig hvi da, siger jeg, dette Parti Fyr, som strax derefter døde, da samme berørte Ahlen, faaer Lov til at staae der endnu, efter i flere Aar at have til ingen Nytte fremstillet deres ikke mindre mosbegroede, fortørrede Kroppe som Rædselbilleder for den Veifarende. "Man maa, siger han efter S. 37 at have erindret om den skjønne Orden og erfaringsrige Kyndighed, som leder Alt, saavel i Plantagen, som i Frø= og Træ skolen, ikke heller lade den Nytte ude af Agt, som Plantagerne gjøre, ved aarligen at afgive mange Tusinde unge Graner til Udplantning, som fra Frøsskolen udsælges for en Ubetydelighed. Men jeg tør opfordre Alle og Enhver til ærligen at erklære, om der af disse Tusinder, de have modtaget, vare Ti, der lykkedes, og om ikke alle Planterne ved den høie Grad af Guulhed, antydede, at de bare Spiren til den visse Død hos sig fra det Sted, hvorfra de kom. Jkke skal jeg nægte, at de muligen herefter tør blive endeel bedre, efterhaanden som man forbedrer Jordbunden i Planteskolen. Nok, saaledes have endog disse fra Plantagerne udsendte Træplanter blot tjent til endmere at udbrede det Vanrygte, hvori Forfatteren klager over, at kun Uvidenhed og Bagtalelsessyge have bragt Plantagerne. Meget er det da at beklage, at man ikke strax fra først af ved bedre Jords Paaførelse beredte et Stykke Jord til Planteskole, og derfra ligge til Dato igjennem et halvt Aarhundrede uddeelte paalidelige Planter. Dog, det Klogeste af Alt havde vistnok været, at man aldrig havde befattet sig med Ahlheden, enten til Træplantning eller Kolonisation, da man af Forfatterens Ankepunkter over sidste seer, at det er ligesaa misligt med denne som med første, efter alle de uhyre Summer, begge Parter maae have kostet; men at man idetmindste i det Sted havde gjort Forsøg med Anlæg af Planteskoler, paa passende Steder omkring i Landet, og havde ledsaget Uddelingen af Naaletræplanter til Beplantning af endeel af vore Heder, og især af vore utallige Hedebakker, med Anviisning til Plantningen og med opmuntrende Understøttelser, hvor sidste maatte have været fornødne. Hvo veed, hvorvidt det da kunde være kommet med Træplantning hos os, istedetfor at samme endnu desværre kun er i sin Barndom, (Fortsættes.)¬