Corsaren, 1843-02-24
De Europa-trætte. Hvad skulle vi tage os for i den nye Verden? 2den Afdeling. Betragtninger over den, Cooperske Roman" (see Nr. 125). Man kan nu tage denne Roman eller Skizze for hvad man vil; vist er og bliver det imidler, tid, at Udvandringer af den Art meget let kunde finde Sted. Det er virkelig mærkeligt nok, at man ikke udvandrer hyppigere. Den unge Haandværker, der i sit Fædreland ved Laugene forhindres fra at ernære sin Familie ved Hjælp af de Evner, der staae til hans Raadighed, kunde her finde et roligt, sorg- og politiretfrit Tilflugtsted. Landmanden, der eier en lille Sum og et Par stærke Arme, kan her finde en Bolig for sig og sin Kone, hvor ingen Kammerherre jager, hvor ingen Grundeier siger ham Fæstet op, hvor han ikke for kongelige Skatter, bliver lagt paa Halm. Og nu Ungdommen med alle sine gyldne Drømme om America, enthoustasmeret for Livet i Skovene, de røde Mænd, Skalperne o. s. v. - hvorfor mon de ikke drage herover og idet mindste erhverve sig den Verdensklogskab, at det er behageligere at læse om at blive skalperet end selv at blive det. Med disse Ord er tillige dette Slags Udvandring beskrevet: det passer sig kun for practiske, alvorlige, arbeidsomme Mænd, der ikke gjøre andre Fordringer til Livet end leve og døe paa en skikkelig Maade og faae en christelig: Begravelse ved Hjælp af 25-Rbd-Ligvognen. For de Mænd, der vilde danne en ung politisk Stat, der ikke alene i den nye Verden, søgte Tvangløshed, men en bevidst, ordnet Frihed, som realiserede visse Jdeer, var denne Vei spærret; thi enten svarede deres Staldbrødre. ikke til deres Forventning, de bragte Europa med i Hjertet, eller de svarede dertil, der dannedes en civiliseret Stat, og den faldt da snart ved den uimodstaaelige Tiltrækning imellem civiliserede Samfund og Civilisationens Moderland. ligesom imellem Magneten og den magnetiste Nordpol - i Europæernes Hænder J: blev bragt under deres Jndflydelse. Og den Jndflydelse, Europæerne ved saadanne Leiligheder udøve, er bekjendt nok. Den er som Klapperslangens, der ligger rolig og ved ganske ubetydelige Bevægelser faaer Dyrene til at løbe i sit Gab. De smaae uafhængige Stater i America synes vel at fore et voldsomt uafhængigt Liv; de slaaes med hverandre paa Liv og Død. Men ved ret at see til, opdager man snart, at de uden selv at vide det sættes i Bevægelse af Europæerne, ligesom Taskenspillerens Dukker. Der kjæmpes for Ex. i Sydamerica en voldsom Kamp imellem Rosasog Lavalle. Snart seirer den Ene snart den Anden. Troer man maaskee, at de seire af sig selv og for sig selv? Jo, vist! Hele Kampen gjælder i Grunden om fri Skibsfart for Engelskmændene paa en Flod. Den, som er meest tilbøielig til at indrømme denne, faaer hemmelig en lille Fingerrækning og seirer. Men lad hine Mænd af Aand endog finde en Plet, hvor deres politiske Ønsker tilfredsstilles - et andet, mægtigere Savn vil blive tilbage. Det er i deres Aand, den vil fortæres. Ustraffet betræder Jngen Videnskabens Helligdom: træde tilbage kan han ikke, Glemsel gives der ikke for Aanden, den Aand, der engang har drukket af Videnskabens Kilde, vil evig føle Tørst derefter. Lad Livet være frit i den nye Verdens Skove og paa dens Sletter, naar de materielle Kampe ere overstaaede, vil Aanden igjen leve op, og den aandbegavede Mand vil snart tænke tilbage paa Europa og have den samme Følelse som Studenten, der er Huuslærer i en fjern Provinds og hver Dag føler, at hans Bekjendte gaae en Dag frem, medens han staaer stille. Lad altsaa endog enkelte Dele af den nye Verden og navnlig de nordamerikanske Fristater, være politisk uafhængige af Europa - hvorimod der forresten kan siges Adskilligt, da Jngen er uafhængig af Europa undtagen den, der kan gjøre det afhængigt af sig, og de nordamerikanske Fristater trænge til Europa og have kun Jndflydelse i Europa i Forbindelse med en europæisk Stat - saa ere de dog i aandelig, i videnskabelig Henseende langt fra at være emanciperede. Tvertimod. Ligesom Tyrkerne betragte Tyrkiet kun som deres jordiske Fædreland og lade sig begrave i Skutari paa Lilleasiens Kyst, saaledes er Nordamerita kun Nordamerikanernes legemlige Fædreland, Europa deres aandelige, kun Europas Dom er Dom i aandelige Sager. Selv Nordamerikanernes Virrelighed, den Heftighed, hvormed de sætte sig op mod Europæernes Domme, er kun et Tegn paa deres Afhængighed og deres Stræben efter at blive emanciperede. Her føler altsaa Manden med Aand lige saa godt sin Afhængighed af Europa, som om han var midt deri, og han føler den endnu mere trykkende; thi han forholder sig til sine Ligemænd i Europa, som den, der langveis fra maa hente Vandet til Huusbehov, til den, der selv har Vand i Gaarden. Resultatet er altsaa dette: at de der haardt føle Europas Tryk, ikke kunne løsrive sig, ikke kunne finde Lykken andetsteds, hvorimod de, der i ikke synderlig fole det, let kunne drage bort. Hvorfor ville da alle hine Mænd ikke fatte Mod og Mands Hjerte og istedetfor at lade Hovedet hænge føre den samme Kamp her, som de vilde paatage sig i den nye Verden? De vilde hist med Glæde omhugge Krat, Tjørne og Slyngplanter, de vilde oprykke Ukrudt og berede en reen Ager til at saae i - hvorfor ikke her dristig Haand paa Værket, hvorfor ikke berede Ageren her? Hvorfor ikke her omhugge Krat, Tjørne, Slyngplanter og Ukrudt? Eller ere vi maaskee ikke enige om, at her er Ukrudt nok?