Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1845-07-30
Naar nu Generalskalen af disse korte Betragtninger over ældgamle, historiske Facta vil udlede, at jeg har bestræbt mig for at overtyde mine Tilhørere om, at Nordens Enhed bør fuldbyrdes ved Foreningen af dets tre Kroner paa samme Hoved, saa paasiger han mig derved ikke blot Noget, som jeg ikke har sagt, men hvis Modsatte jeg med rene og klare Ord tydeligen har udtalt. Det er Jdeen om Nordens Eenhed, hvori jeg seer vor Histories inderste Sjæl og egentlige Jndhold, den, som jeg kalder den ledende Grundtanke i Nordens Liv, fordi den ikke blot findes i de gamle Vidnesbyrd om Nordens oprindelige Eenhed, men ogsaa i de senere sig stedse gjentagende Forsøg paa at forene dets tre Kroner paa samme Hoved, – som vi altsaa gjenfinde som levende virksom selv paa en Tid, da Nordens Folkestammer fjendtligen rasede mod hinanden. Men ad denne Vei, nemlig ved at forene Rigerne under samme Scepter, naaedes Maalet, nemlig Norden Eenhed, ikke; thi dertil vilde det have været nødvendigt, at en af Parterne havde været mægtig nok til varigen at betvinge de Andre, hvilket lykkeligviis ikke var og ikke er Tilfælde. J Modsætning hertil er det nu, at jeg yttrer min Glæde over, at vi omsider ere slaaede ind paa den rette Vei. Og hvilken er da denne? Den bestaaer deri, at det nu ikke er ved at forenede tre Kroner, men ved at forene de tre Folkestammer, ikke paa Vold og Undertrykkelse, men paa Frihed og Kjærlighed, vi ville grunde den Nordens Eenhed, vi attraae. Og skjøndt disse Ord ere saa tydelige, at de ikke vel kunne misforstaaes, har jeg dog endnu tilføiet, at ad denne Vei kunne vi naae Maalet uden Præjudice for ethvert Spørgsmaal om Dynastier og Forfatninger og uden mindste Afbræk for de Eiendommeligheder, hvorpaa de tre Folkestammer sætte Priis, og som langtfra at skulle gaae tilgrunde i den nationale Eenhed, hvorom Talen er, tvertimod der skulle bevares, styrkes og udvikles. Disse Ord ere da saa klare, at selv Generalfiskallen ikke derimod har vidst at sætte Andet, end den Paastand: at jeg vel siger saa, men mener det modsatte af hvad jeg siger, at det er Phraseologi, bestemt deels til at sætte Lettroende Blaar i Øinene", deels til Værn imod Tiltale fra Regjeringens Side, men at det kun er paa Skrømt, jeg angiver denne lovlige Vei, da jeg aldrig vilde gjøre mig nogen Samvittighed af at slaae ind paa en anden, selv den voldsomste Vei, naar den kun førte til Maalet. Det er saadanne Raisonnements, i sin Tid Fouquier Tinville brugte, naar han for Revolutionstribunalet anklagede Magthavernes virkelige eller indbildte Fjender som mistænkelige, for en lovlig og regelmæssigen organiseret Domstol bebøve saadanne Argumenter intet Svar. Dette betydningsfulde Omsving, hvorefter Nordens Eenhed ikke længer sættes deri, at det ene Folk skal undertvinge og beherske det andet, men deri, at de alle, i fri Erkjendelse af at tilhøre og behøve hinanden, kjærligen slutte sig sammen til eendrægtig Stræben for et fælles Maal, begynder alt henimod Slutningen af forrige Aarhundrede, da den store aandige Bevægelse, som dengang foregik i hele Verden, ogsaa hos os fremkaldte et hidtil ukjendt politisk Liv. I denne, som i mange andre Henseender, slutter den nyeste Tids Stræben sig til hiin lykkelige Reformperiode, skjøndt det mellemliggende sørgelige Tidsrum dog ingenlunde var tabt for Udviklingen af Jdeen og Nordens Eenhed, skjøndt det var af en ganske anden Vei, det fandt samme. At det ikke er revolutionaire Jdeer, der kunne søge Næring af den ochlenschlägerske Poesi og Alt, hvad dermed staaer i Sammenhæng, bemærker jeg kun, fordi det yderligere viser, at det ikke kan være en dynastisk Forening, der er meent med den constante Grundtanke, hvis Aabenbaring jeg finder ogsaa i hine oldnordiske Granskninger og Digterværker. Altid tilstede, om end ofte tilhyllet af Taager og Storm skyer, har den til forskjellige Tider efter de da herskende forskjellige Anskuelser og Forhold viist sig under forskjellige Skikkelser, blandt hvilke Herskesygens Bestræbelser paa en dynastisk Sammensmeltning kun er en, der lykkeligviis er antiqveret. Forsaavidt Generalfiskalen har taget Anstød af, at jeg i denne Jdee seer ikke blot vor Fortids Minde og vort Fremtids Haab, – hvilket er sagt saa mange tusinde Gange, at det ikke vel gik an, at gjøre det til en Forbrydelse for mig – men ogsaa det, der skal give os "Mod og Kraft til at gjøre Nutidens Gierning, saa er deres Tal vist ikke ringe, hvis Tro paa en lykkelig Fremtid for Danmark væsentligen er støttet paa den Bevidsthed, at det ikke staaer ene og isoleret i Verden, men at dets forholdsviis rige aandige og materielle Kræfter finde et naturligt Tilknytningspunct i dets nærbeslægtede Broderfolk; og i alt Fald synes det mig ikke at kunne være omtvisteligt, at for os, ligesom for Norske og Svenske, hvert Haab om en meere betydende Plads i Folkenes Række og om en virksommere Deeltagelse i Historiens store Værk er betinget af de tre Rigers inderlige Sammenslutten og kraftige Samvirken. Det er denne Overbeviisning, der udtaler sig i den simple "forøvrigt ingenlunde nye Sætning" mit Fædreland er det hele treenige Norden!" Hvis den stærke Maade, hvorpaa Generalfiskalen har fremhævet disse Ord – deri følgende de røde Streger i det actionerede Numer, der tilstede et Jndblik i Actionsdecretets Tankegang - har til Hensigt at antyde, at den attraaede Nordens Eenhed herved betegnes som en dynastisk, skal jeg kun gjøre opmærksom paa, at Begreberne og Fædreland og Dynasti ingenlunde ere congruente. Jeg troer ikke, at selv Hertugen af Moden vilde tage nogen af sine Undersaatter det ilde op, at han kaldte Jtalien sit Fædreland, og jeg veed i alt Fald, at selv tydske Fyrster jevnligen tale om das grosse dentsche Vaterland, uden derved at ville tilkjendegive, at de enten selv ville abdicere eller attraae deres Collegers Kroner. Er nu end Tanken og Nordens Eenhed selv i sin renere Skikkelse, hvori den gaaer ud paa et frit Folkebroderskab, over et halvt Aarhundrede gammel, saa er den dog ikke endnu bleven til nogen ret almindelig Folkebevidsthed. Tvertimod finde vi, at medens Literaturen baade tidligere i sin politiske, og senere i sin antiqvarisk poetiske Retning, forarbeidede denne Jdee, vedblev man, at indprænte Skoledrengen f. Ex. ved Hjælp af Mallings store gode Handlinger, Svenskehad som en Yttring af Patriotisme, kaldte Soldaterne de Troppeafdelinger, der ved Manoeuvrene vare forudbestemte til Nederlag, "Svenske, fremkaldte i Norge den unge Uafhængigheds første Ruus ved Siden af en antinsvensk tillige en anti dansk Agitation, hvis Bundfald endnu hist og her kan spores, o. s. v. Det er altsaa det Skridt, der nu skal gjøres, at denne Jdee fra de grundige Forskeres og begeistrede Sangeres, snevre Kreds, fra det hemmelighedsfulde Skjul i "Templets Helligdom, skal træde udi Folket, gjennemstrømme og gjennemvarme dets hele Bevidsthed – blive en virkelig Folketro. Her er det da, jeg anviser disse Studentertog, og navnligen den smukke Fest, hvis Tanke jeg var opfordret til at udtale, deres Plads. De ere ikke Opfinderne af Jdeen om Nordens Eenhed – thi den er saa gammel som Norden selv; de ere ikke de, der først have bragt denne dunkle Trang, Bevidsthedsform thi det have længe for dem i forskjellig Retninger grundige Forskere og begeistrede Sangere, gjort, men de ere det virksomt Middel for denne Troes Propagandat. "Dette ere de paa en dobbelt Maade, deels ved kraftigen at bestyrke alle de der personligen Deeltagende i den Erkjendelse, at Norden er en "national Eenhed, der uden Afbræk for de herskende "Dynastier, og de bestaaende Forfatninger og de "berettigede Eiendommeligheder skal grundes paa Frihed og Kjærlighed, deels ved at udbrede denne Erkjendelse hos de opmærksomt tilskuende Folk Begge Deele have allerede stadfæstet sig i en Grad, som overgaaer selv de dristigste Forventninger. Det Jndtryk hine Dage have gjort paa de Deeltagende, vil for mange af dem være et afgjørende Vendepunct, for hele deres Liv, og selv hos dem, for hvilken dette ikke behøvedes, have de virket til at opløfte Sindet, til at udvide Hjertet, og til at styrke "Modet og Kraften til at gjøre Nutidens Gierning", og hvorhen vi vende Øiet, møde vi – stundom comiske ofte rørende, men overalt talende Vidnesbyrd om, hvor dybt denne Erkjendelse er trængt ind i selve Folkets store Masse Denne Troes Propaganda" – thi hvem der har, ikke en hyklerisk, ikke en affecteret, men en ægte og ærlig Begeistring for en Jdee, vil hverken af den romerske Congregations gamle Synder eller af en Generalfiskals officielle Bitterhed lade sig kyse fra at vedstaae det Ønske, at udbrede den saa meget som muligt, en saadan Propaganda var ogsaa Øiemedet ved min Tale. Jeg kan ikke forlade dette Punct, uden at henlede den ærede Rets særlige Opmærksomhed paa den Maade, hvorpaa jeg betegner denne Fests og overhovedet disse Studentermøders Characteer som Led i den hele Udviklings Kjæde. Uagtet jeg nemlig ikke kan tillægge den den primitive Betydning, Nogle have villet vin dicere den – forøvrigt meere til Sagens Forkleinelse, end til dens Forherligelse – finder jeg den dog betydningsfuld og fremfor alt glædelig, som et Vidnesbyrd om, at Nordens Folk "omsider ere slaaede ind paa "den rette Vei, idet vi have samlet os under Frihedens og Kjærlighedens Banner. Og idet jeg derved henviser til min Tales Begyndelse, vil den ærede Ret finde, at jeg der hilser denne festlige Stund, som Fredens milde Due, der kommer til os "med de glade Budskab, at Tvedragtens og Vanheldets syndige Tid stunder til Ende". – Jeg troer ikke, at Nogen for Alvor i dette Sprog kan høre et Opraab til at styrte Throner og forjage Dynastier. Det Paafølgende gaaer ud paa, nærmere at betegne det Forhold, hvori de nordiske Universiteters Studerende, staae til Sagen. Det var til dem, jeg talte, og netop deres Beskaffenhed som saadanne gav Mødet sin særegne Characteer, en bestemt Betydning, men ogsaa denne Betydnings bestemte Begrændsning. Hvis, som jeg troer, den nærværende Opgave bestaaer i, at Eenhedsideen fra den snevrere, meere videnskabelige Kreds, hvori den hidtil har levet, skal gaae over i hele Folket saa er aabenbare den studerende Ungdom det nærmeste og naturligste Mellemled, der, netop fordi den udelukkende lever i Jdeens Verden, er lettest modtagelig for dennes Paavirkning, og netop fordi den er ung, er meest skikket til at hengive sig til nye Retninger. Alt dette er saa sandt og saa velbekjendt, at det vistnok hører til de uheldigste Partier i Anklagen, naar det betegnes som Beviis paa Hovmod og Forfængelighed, at jeg i al mulig Almindelighed taler og det Jdeales Primitivitet. Etatsraad Treschow veed ligesaa godt som jeg, at det er Jdeen, der gaae forud for og ud af sin Fylde skaber Virkeligheden, men selv om det kunde betragtes som Ubeskedenhed, dersom en Student havde talt derom, saa maa Etatsraad Treschow i alt Fald vide ligesaagodt som jeg, at en Høiesteretsadvocat er udtraadt af denne udelukkende Leven i og for Jdeen, er gaaet ud ind i en af Livets Kategorier, hvori Kjærligheden til Jdeen saa let fløves under aden realle Stræben. Det er ogsaa derfor, Provst Tryde advarede Studenterne mod os Philistere". Hvad her er sagt, er den vistnok rigtige, i alt Fald for Jngen fornærmelige Forklaring af det imodsigelige Factum, at det i Folket er den studerende Ungdom", som tidligst og stærkest er bleven greben af Bevidstheden om Nordens Eenhed, denne Studenternes Ungdom, og denne deres Leven i de blotte Jdeers Verden gjør nu vistnok, at de qua Studenter ikke kunne være kaldede til nogen directe og practisk Virksomhed for Sagen - hvorfor jeg ogsaa kun taler om at opstille det Maal, hvorfor de som Mænd skulle virke; men paa den anden Side kan det heller ikke oversees, at det netop er af dem, at alle de Livstillinger med Tiden skulle indtages, som have størst Jndflydelse paa de folkelige Anliggenders Udvikling, og at, saasandt de med hvert Aar blive eet Aar ældre, saasandt maa der komme en Tid, da de ikke længere kunne kaldes unge, hvilket i det seneste vil indtræffe, naar der ingen ældre gives. Denne simple Sandhed, at den ene Generation afløser den anden, og at hver Generation er sin Skjæbnes Herre, udtrykt i et Billede, hvori Generalfiskalen rimeligviis finder "affecteret Religieusitet, siden det er laant af den jødiske Histories Aarbøger, erklærer han ugudelig, ja han tillader sig endog, ved den Leilighed paa en ironisk Maade at tale om min bekjendte Pietets-Følelse, Næst med Taushed at forbigaae dette Sidste, skal jeg kun bemærke, at det maaskee havde været ubeskedent, dersom jeg havde fordret af de Gamle, at de skulde tage særdeles Hensyn til de Unges Mening, eller endog indrømme disse selv nogen væsentlig Deel i Magten; men naar jeg anbefaler de Unge, at lade de Gamle raade, saalænge der lever kun en Eneste af dem, saa veed jeg virkelig ikke, hvad der skulde kunne fordres mere; hvorhos jeg beder bemærket, at selv denne Trusel, - ikke med at tvinge eller fortrænge de Gamle, men med at vente, indtil de ere døde – "den sidste iblandt dem – kun er fremsat under den Forudsætning, at de skulde være Sagen imod, hvilken Forudsætning jeg selv ikke blot har benegtet, men endog modbeviist, ved at henvise til "Vidnerne rundt omkring os og midt iblandt os. At det Udelicate, der under visse Omstændigheder muligen kan ligge i at tale om, at Alle engang, skulle døe, i alt Fald maa falde bort, naar der ikke tales om bestemte Jndivider, men om hele Generationer, behøver vel ligesaalidet at bemærkes, som at jeg i alt Fald ikke er tiltalt for Udelicatesse. Forøvrigt fremlægger jeg (under Litr. B.) en Tale af en af de Gamle, hvis "Pictets=Følelse, maaskee er Etatsraad Treschow bedre bekjendt end min, og som vil befindes i eet og alt at samstemme med mine her omhandlede Yttringer, baade den Forudsætning, at de Gamle og de Unge ere enige, og i den Erkjendelse, at hvis dette ikke var Tilfælde, maatte disse vel opsætte, men ikke opgive Sagen. Dette er altsaa minimum, som Jngen skal kunne bestride de Unge, at de efterhaanden skulle indtage den ældre Generations Plads, og at der efter Naturens evige Orden maa komme en Tid, da Fædrelandets Skjæbne ligger i deres Haand. Naar Generalfiskalen atter her giver det Udseende af, som tænkte og talte jeg kun om mig selv, da skal jeg ikke undersøge, hvorvidt det kunde kaldes anmassende, om jeg end havde forudsat som muligt, om 10 a 20 Aar at opnaae, hvad jeg alt har havt i henved 4 Aar en Plads i "Folkets Raad, da det dog vel er klart, at der hverken tales om mig eller og nogen anden bestemt Person, men kun om den yngre Generation i det Hele, og her ville da ingen Jndvendinger og ingen Skoser, kunne afværge, at den jo efterhaanden vil komme til at afløse den nu herskende Generation, og at den tilsidst vil have alle Midler ihænde til at fuldbyrde, hvad den har sat sig som sit Livs Opgave. Det kommer altsaa kun an paa, at den bliver enig derom, og at den da bliver trotro indtil Enden. Det er denne Troskab jeg har lagt mine Tilhørere paa Hjertet, i varme og indtrængende Ord, i Form af Spørgsmaal, som Forsamlingen besvarede med en saadan Energi og Eenstemmighed, at hvis jeg er skyldig, da har jeg sandelig mange Medskyldige. Men skyldig bliver ikke jeg, og medskyldige blive ikke de, der lydeligen bifaldt, og tiltraadte, hvad jeg sagde, derved, at denne Opfordring var, som Generalsiskalen udtrykker sig, høitidelig. En saadan Stemning var vistnok naturlig for mig; thi under i høi Grad festlige Omgivelser stod jeg der i en Forsamling af en 1500 unge Mænd, udgaaede fra alle Egne i Nordens tre Riger, en Forsamling, der, hvor forskjellig end hver Enkelts Skjæbne vil blive, i sin Heelhed havde en stor og rig Fremtid for sig. Jeg vidste derhos, at Ungdommen, er rede til de skjønneste Forsætter, til den ugennyttigste Hengiven i Jdeens reneste Begeistring, men at det er vanskeligt at holde sine Forsætter, vanskeligt usvækket og ublandet at bevare denne Begeistring under "Livels møisommelige Arbeide, og under de "Modgangens Storme, som ikke vilde udeblive. Det var derfor vist naturligt, at min Sjæl var fuld af Alvor", og at jeg alvorsfuld lagde mine Tilhørere paa Hjerte, at det ikke var nok, at de nu med Ungdommens Begeistring omfattede den Sag, der havde forenet dem, men at det, hvorpaa det kom an, det var, under alle de Prøvelser, Livet kunde og vilde bringe – at blive troe troe indtil Enden! Men hverken den spørgende Form, hvori denne Opfordring var indklædt, eller den Styrke, hvormed den blev fremsat, kan gjøre den ulovlig, hvis den i og for sig var lovlig - en lovlig Opfordring bliver ikke ulovlig ved at være nok saa høitidelig. Men Svaret paa dette Hovedpunct i Sagen, om det, hvorpaa Opfordringen gaaer ud, er lovligt, tilsniger Generalfiskalen sig her, som overalt i den hele Action, ved den ikke blot ugrundede, men aldeles umotiverede Paastand, at min Opfordring har til Øiemed, "at forene de tre Kroner paa samme Hoved. Jeg kan da ikke andet, end gjentage min Benegtelse af at have enten sagt eller tænkt dette, gjentage min Besværing over, at Generalfiskalen beskylder mig ikke blot fordet, jeg ikke har sagt, men endog for det, hvis Modsatte jeg med klare Ord har udtalt, og det uden anden Hjemmel, end den nøgne, for alt Beviis enten af den foreliggende Tale eller nogetsomhelst andet Factum blottede, ligesaa usandfærdige som fornærmelige Paastand, at jeg mener det Modsatte af hvad jeg sig er. Jeg kan derfor ogsaa kun gjentage, at det "Fostbroderskab, jeg opfordrede de Tilstedeværende til at indgaae, den store Sag, jeg bad dem blive troe troe indtil Enden troe i Liv og Død – det er den "Nordens nationale Eenhed, som af Frihedens og Kjærlighedens Vei kan naaes uden at træde enten Dynastierne eller Forfatningspørgsmaal eller Folkestammernes berettigede Eiendomme, ligheder for nær. Dette er det, jeg har lovet; dette er det, de andre lovede, Mod Generalfiskalens truende Alternativ af tomt Gøgleværk eller nagende "Anger" kan jeg kun sætte den stille Fortrøstning, at hvis mit Liv kan bidrage noget til, at alt dette gaaer i Opfyldelse, da vil det ikke have været ud Indhold og Betydning.