Norske Intelligenssedler, 1793-07-31
For herved at være kort, holder jeg mig blot til den mig betroede Skole, om hvilken Hr. Publia Bona! ved anstillet Forespørgsel noget nær vilde have hørt, at dens Lærestol indskrænker sig just ikke gandske til Dansk Læsning, Regning og Skrivning. Allerede fra Strømsøes Skoles Stiftelse i Aaret 1672, finder jeg det har været en Pligt for dens Lærer, uagtet den fører Navn af Dansk, at give Underviisning, ikke allene i Christendom, Regning og Skrivning; men ogsaa i Latimteten og de saa kaldede SkoleVidenskaber. For derfor at kunne beskjæftige sig desto bedre med disse, og altsaa svare til Skolens Hensigt, veed jeg i det mindste med Vished, at mine 2 sidste Formænd har lønnet en duelig Skrive- og Regne-Mester hvilket ligeledes iagttages af mig. De mange af Hr. Hesselberg med Berømmelse dimitterede Candidater vil stedse blive hæderlige Vidner for Strømsøes Skole, hvis Tal jeg troer at have forøget, ved de i min korte Embeds Tid dimitterede Hr. Jnspecteur Engelhardts Sønner, skiønt jeg altid er villig til at erkiende, det jeg med Rette har erkiendt, at de skylde for en vigtig Deel den fortiente Rector Boye paa Kongsberg, deres smigrende Modtagelse i Musernes Tempel. Jmidlertid er jeg saa langt fra den daarlige Forfængelighed at indbilde mig, at denne Skole skulde være ophøyet over Trang til Forbedring, og Forandring, at jeg tvertimod fremlegger af mit gandske Hierte det Ønske, at baade denne og de andre af samme Art, maatte omdannes til offentlige Latinske Skoler, i Forhold til Stedernes Størrelse og Frastand; thi det er naturligt, at saadanne Stiftelser, besatte med flere af Staten anstændig lønnede Lærere, vilde baade kunde udbrede Underviisning til et større Antal, og tillige giøre Forældrenes Omkostninger færre. Denne Forandring vilde uden Tvivl endnu frembringe skiønnere Følger, dersom en meere almeennyttig Kundskab ogsaa blev dens Formaal, hvilket vist i saa Fald vil blive paa seet, da Manglerne ved det lærde Skole-Væsen, just i denne Tid fremdrages for competente Dommeres Kiendelse. Men fordi disse ønskede Jndretninger savnes, kan der vel ikke ligefrem paastaaes, at de fornødne Skoler mangler i alle de Norske Kiøbstæder, (Hovedstæderne undtagne) med det bestemte Tillæg: at deres Lærrestol, som i Stæderne give sig det Navn Rectores og Hørere, gaaer ikke høyere end til Dansk Læsning, Regning og Skrivning; - jeg haaber blot fra dette Sted at have beviist, at Sætningen taaler Undtagelse, hvorom uden Tvivl flere kan opvise grundede Fordringer. At Lærerne ellers, for Ex ved ved denne Skole, nedsende fine Disciple som Candidati Philologie, følgelig ikke publique, men privat; giør neppe nogen væsentlig Forskiel; thi Professorerne afslaaer derfor intet i det Regnskab, som Forordningen byder dem at fordre. Hvad i øvrigt den Titel af Rector angaaer, som Forfatteren synes at støde sig over, og ikke utydeligt vil have udfundet, at være et paa egen Haand tiltaget Navn; da kan jeg vise ham antagelig Hiemmel for samme, nemlig at Hans Majestæt Kongen har i mit Kaldsbrev behaget at tillægge mig dette Navn. Nu altsaa til den sidste opbyggelige Sammenligning med Skoleholderne paa Landet. Uden Tvivl maae Had eller Avind her i Særdeleshed, have holdt et bedragende Speil for Forfatterens Øyne; thi ellers maae jeg reent ud bekiende min Uformuenhed til at kunne fatte hans Udsagn. De fleeste med det Navn Rectores benævnede i de mindre Kiøbstæder, ere, saavidt mig bekiendt, Præster eller studerede; det synes altsaa paradox, at de iblandt neppe skulde kunde settes i Ligning med Skoleholdere paa Landet. Jeg veed ikke hvor stor Kundskabs Masse der i Almindelighed kan tillægges de sidste, skiønt jeg er meget tilbøyelig til at troe, at den i de sildigere Tider kan have faaet nogen Tilvert; men dette veed jeg, at skulde disse i Christen dommens Underviisning kunde maale sig med Mænd, der fra Ungdommen, af har været anbragte til Studeringer, burde deres paa samme bortødslede Tid billig erindres med Taare. Det synes ogsaa at være besynderligt, om de i henseende til Regning og Skrivning ikke skulde kunde forsvare et grundet Fortrin for hine, især naar denne Underviisning blot var deres Formaal som Skolelærere. Jmidlertid staaer Sammenligningen med reene Ord paa Prent, overladt til Rygtets Udbredelse i en Tone, som om der var ingen Tvivl om dens Rigtighed, og intet kunde indvendes mod samme. Nu sige Forfatteren mig, ifald det ellers staaer i hans Magt at sette sig i andres Sted, hvad de Mænd maae føle, som see sig i sit Embede angrebne paa denne ydmygende Maade: - hans Hensigt kan dog vel ikke være mildere, end at ville undergrave deres Agtelse; og - hvad maae Fremmede dømme fra denne haanfulde Skildring? – vil de da ikke fristes til at troe, at al Orden, og Opsigt maae være flygtet fra Underviisnings-Væsenet i vore mindre Kiøbstæder, hvis studerede Lærere neppe iblandt skal kunne sættes i Ligning med Bøygdernes paa Landet. Dersom han ikke har skrevet af privat Had til en eller anden enkelt Mand, eller henkastet sine Udtrykke paa Papiret i en tankeløs Uagtsomhed, som ikke kan ventes af en Mand, hvis 36 Aars Ophold her i Landet bør have forsynet ham med en Deel Eftertanke, kort sagt; dersom den nogne Sandhed har ene været den Guddom han har vildet ofre til, og han altsaa saa ikke finder sin Regning ved at ligge i Skiul under det antagne Navn, da afkaste han sit Dække, og nævne baade sig selv og de Mænd, som under hans Udtrykke maae have svævet ham for Øye. - Trøster han sig derimod ikke dertil, behage han i sit Mørke at modtage dette ham tienlige Raad, at han, naar han en anden Gang under et laant Skjoldemærke lister sig frem, for at paatale Mangler, der bedrøve hans ædle og følende Hierte, han til den Tid giør sig bedre bekiendt med disse Mangler i al sin Omkreds; thi den Undskyldning kan kun holdes Børn tilgode, ja jeg vidste ikke bedre.