Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1822-01-03
Redigeres, tykkes og forlægges af Torsdagen den 3 Januar 1822. I festlig Jubelfryd Avisen her fremtræder, o elskte Publikum, paa denne Dag for Dig. Jeg er ei Yngling meer, men, iført Høitidsklæder, Du seer mig hilse dig med en Guldbrudgoms Hæder, og derved føle mig saa glad, saa lykkelig. Henrundne ere nu halvhundred Nyaarsdage fra den, da allerførst jeg Verdenslyset saae. De svandt saa lykkelig - og, skuer jeg tilbage, end Manden synes det, som om de randt for faae. Blandt elskte Venner snart de Levestunde gaae. Her, kjøre Odins Bye, her i dit Skjød jeg Liver af fromme Fader, gamle Christian Bjering, sikHans vise Faderhaand mig første Sving har givet, han trolig ledte mig de første Skridt i Livet, kun ak, for faae bort han fra sin Yngling gik Dog lagde han mig det forud saa varmt paa Hjerte at elske Sandhed, og den tale uforsagt At være Borgerven med Borgersind, han lærte sin Yngling kjær; at deele Næstens Fryd og Smerte, sin Pligt mod Lov og Stat at tage vel i Agt. Saa randt min Barndoms Tid, og saa jeg trolig søgte at fremme Kundskab, Dyd og Borgerheld og Ret. Og om jeg stundom vel med Verdens Daarskab spøgte retsindig dog mit Kald attraaede jeg at røgte, skjøndt det, i mangen Stund, var Ynglingen ei let. rinen. Nr. Men lettere de svandt, de faare Ungdomsdage i hin lyksalige, hin Fredens gyldne Tid. En tungere der kom - den vende ei tilbage, da Folks og Seklers Fryd opløste sig i Klage, da Fredens Palme veeg for Oprør, Vold og Strid. Dog holdt jeg mandig fast ved hvad som Ungjeglært, var Konge, Fødeland, og Sandhed altid tro; bevarede uskadt Forfædres danske Hjerte, skjøndt tidt det blødte tungt i patriotisk Smerte, naar Voldsmand gjorde Brud paa gamle Danmarks No. Og møde paa min Ved jeg stendom en Modstander, min gamle Fader mig gav baade Kraft og Mod: jeg minded mig hans Ord, end jeg hans Lære sander: at selv paa Sandheds Vei tit vanke braadne Pander, som Han, jeg derfor og urokket stedse stod. Alt fem og tyve Aar hos fjerde Pleiefaden (den halve af min Tid) jeg nu oplevet har; og hvad dertil jeg ubemærket ikke lader, just samme Fødselsdag;) som denne Pleiefader, mig trende Aar forud af Skjebnen tildeelt var. Skjøndt altsaa de Halvtreds jeg nu har lagt tilbage. dog staaer til Livet og dets Pligter end min Hu. End ei jeg siger: "Det mig monne ei behage." Min Ungdoms Lyst og Kraft endnu mig ei forsage: jeg, vakre Yngling, er endnu saa rask, som du ) 3die Januarii, da Avisens første Numer i Aaret 1772 udkom. See dig jeg kaldet har, og dig jeg end indbyder, at skride mandig frem paa danske Fædres Vei, til ægte Borgerheld, ved sande Borgerdyder. Min Stemme hæver jeg, og hjertelig den lyder; læs du mig derfor kun, forsmaa min Lære ei. Om mine Pligters Krav, om grant mit Kald jeg kjender, om efter Evne jeg det trolig røgtet har, dog Selvindbildning ei mit svage Øie blænder. Hvo nægte tør, hvor heldig han sit Dagværk endder: gjeg gjorde ikkun det hvortil jeg pligtig var Har altsaa stundom rørt for Lidende jeg talet, og ført min Læser ind i Armods usle Vraa, og viist ham Hungeren paa blege Kinder malet, og ved hans Ædelmod seet Kummeren huusvalet, jeg mig hovmoder ei, men fryde mig jeg maa. Har jeg mod Vold og Svig med Diærvhed Stemmen hævet, og revet Hykler=Masken af Skinhellighed, og har jeg ei forsagt for mægtig Voldsmand hævet, men, uden Sky, for Ret og Uskyld Værget hævet: jeg mig hovmoder ei, men fryder mig derved. Jeg mig hovmoder ei. Ved Støvet Svaghed klæber og ei Fuldkommenhed blev Dødeliges Lod. i ydre Hensyn alt for ofte Kraften dræber, og Sandhed døer saa let paa de indskrænkte Læber. Men hvo er ogsaa den, som stedse opreist stod God var min Villie. Er jeg end langt tilbage, dog har jeg ærlig stræbt at komme Maalet nær. Maa ei herefter Lyst og Kræfter mig forsage, da tor engang den Trøst jeg med i Graven tage, at mig den Ædle og den Gode havde kjær. Ja, elskte Publikum, din Yndest har jeg vundet, saa glade svandt ved den for mig hiin Rad af Aar. Til dig min hele Siæl sig derfor fast har bundet, min Fremtids Vel og Vee er paa dit bifald grundet, ja selv min Tid, mit Liv i dine Hænder staaer. Modtag da og min Tak for de henrundne Dage, hav Tak, du danske Folk, du kjære Land og By, Und mig dit Venskab end, den Tid jeg har tilbage, at jeg kan vandre glad i Alderdommens Dage, faae Ungdoms Kraft igjen, og Mod og Lyst paany Dig rækker jeg min Haand, dig Løvte vil jeg give, og holde ærlig det, som dansk, retsindig Mand: Utro jeg Dannished skal aldrig - aldrig blive, ei svigte Ret og Pligt, den Stund jeg er i Live, men tale Sandhed høit, saa vidt og bredt jeg kan. Gav du din Yndest mig, den skal mig varsom i min Omvandring paa den rette Sandhedsvei, at tale med Forstand. - J Lidenskabens Hede, i Hyklerie, i Spot, i Haan, i bitter Vrede, Du, gode Læser, vist skal aldrig finde mig. Min Lyst skal være, dig at more og at gavne, dig tro og sindig give, hvad jeg hør og seer. Og selv udvortes Pryd du ei hos mig skal savne, min Pleiefader nok skal pynte paa sin Navne Siig, kjære Læser, vil du da vel fordre Meer Nei meer du fordrer ei: det derfor ind mig falder, at ved din Yndest jeg skal leve mange Aar, ja, stige maaske op til hundredaarig Alder; Gud veed, ved hvilket Navn du da min Fader kalder. Nok, naar Dit Venskab mig endda betrygget staaer. Tak da for svundne Tid. Mit Ønske du modtage, for dine Børn og dig, ustrømtet, uden Svig Gud skjænke dem og dig ret mange glade Dage, og lade Held og Fryd forøges og tiltage! Saa, elskte Publikum, jeg bønlig ønsker dig. Og gamle Danmark du staae klippefast i Tiden, dens barske Storm og Bølge rokke aldrig dig. Og er, i Staters Kreds, dit Legeme kun liden, dit Navn, din Hæder dog høit række op i Tiden, og høit i den hver Stat dig prise lykkelig! Fyens Stifts Adresseavis. Aaret 1821. Under tvivlsomme Aspekter begyndte, under endnu mere, truende endte det nys afvigte Aar, og det er vel uvist, om det tænkende Menneske nu med større Længsel og Deeltagelse seer Grækernes, end dengang Neapolitanernes endelige Skjebne imøde.