Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-09-02
Det er for flere end mine Venner en vitterlig Sandhed, at det har været min ærlige og alvorlige Bestræbelse at virke til Almeennoplysnings- og AlmeendeeltagelserFremme for Folkealmens Bedste, eller for en bedre Fre tids Komme til Almuefolket i Danmark. J de sidste a 5 Aar har jeg ganske opofret min hele Tid og Virke kraft for denne vigtige Sag, især har jeg, siden Nedlæggelsen af mit Skolelærer-Embede for at vinde Tid hertil uafladeligt skrevet, omreist, talt og virket i dette Øiem, deels ved at opmuntre og veilede til livlige Aftenskole og levende Læseforeningers Oprettelse og Fremme, beved at affatte og udbrede de Andragender, stilede til Slavderforsamlingerne og derefter til Hans Majestæt Konge som angaaende Landboforholdene, Værnepligten, Havnenets Beskatning, Fæstevæsenet, Huusmandshoveriet be bleve underskrevne og indgivne af de flere tusinde Bønder og Huusmænd fra de forskjellige danske Provindser, deels ved at affatte og udbrede en Plan til en Actieforening for Jndkjøb af Herregaarde til Udstykning, hvilken af Mangel paa tilstrækkelig Deeltagelse dog ikke kom til Udførelse; deels ved at affatte og iværksætte Planer til Oprettelse af private Assuranceforeninger blandt Bønderne i Sjælland; og deels ved først og sidst at vække Sandsen og Lysten hos den tænkende og meere indsigtsfulde danske Bonde til at opofre Noget for hans voxne Sønners fortsatte Underviisning og Aandsdannelse til den Grad, at der af dem i Tiden kunde vorde dygtige Folketalsmænd og Repræsentanter, der selvstændige kunde føre Ordet med Mund og Ven ved Siden af de andre Stænders Repræsentanter, i hvilken Anledning jeg har tilbudt min Virksomhed som Lærer. – Uagtet det nu allevegne har lykkedes mig, hos de mange af Bondestanden, som jeg paa mine betydelige Omreiser kom i Berørelse med, at vække Sands og Tanke om det Vigtige og Gavnlige i disse mine Foretagender og Forslag for det almene Bedste, saa har det dog ikke været mig muligt at tilveiebringe en saadan Deeltagelse for Sagen, der sikkrede samme en Fortsættelse, ved hvilken min Virksomhed kunde vedblive. – Aarsagen hertil ligger deri, at slig en Virksomhed kun kunde begyndes alene med Opofrelse af Tid, af Umage og af Penge, under den visse Udsættelse for slet Omdomme, Miskjendelse, Bagtalelse og Modstand af alle dem, der ikke fattede eller ikke vilde fatte slige Bestræbelsers Gavnlighed for det almene Vel i Samfundet. Jeg saae grant forud, at dersom mine Bestræbelser skulde lykkes og fortsættes til den Udførelse, at man engang kunde see, tage og føle paa den almene Nytte deraf, da maatte jeg ikke alene først paa en Maade give mig hen som en Slags Martyr eller plaget Mand, for denne Sags Fremme, men jeg maatte tillige foraarsage, at de enkelte adspredte Mænd, der vare ligesindede med mig, og hver i sin Kreds virkede med mig for samme gode Sag, maatte vorde samme lille Martyrskjæbne underkastet, som jeg selv gav mig under. Dette forudsaae jeg – og det indtraf ganske rigtig saaledes. Alligevel lod jeg mig ikke derved afskrække fra dette Foretagende; thi jeg tænkte, at naar først denne Skjærsildsprove var udholdt, vilde Deeltagelsen for Sagen være saa levende opvakt og udbredt, at denne vilde seirende gaae sin Gang, stedse fremad. Hvad jeg derimod ikke saaledes forudsaae, men som jeg nu har erfaret, det var den Grundanstødsteen, paa hvilken mit Haab om den tilsigtede Frugt for Almuefolket af slige Bestræbelser hos os tildeels er strandet – ja den Anstødssteen eller Almeenligegyldighed, som under Alt bliver liggende urokkelig fast paa sit gamle Sted i Almuens Tænlemaade, og som med Rette spørger os ganske tort og koldt: "hvad faaer jeg for at lade mig flytte af Veien? Det er med andre Ord: Saalænge vi ikke kunne aneise Folkealmuen (Arbeidsclassen) en bestemt bedre Existents eller meere fordeelagtige og indbringende timelige og sandelige Vilkaar i Samfundet, med det samme vi anprise og søge at meddele den en meere udviklet Almeenoplysning, en mere selvtilegnet Christendom og Aandseultur, da faae vi aldrig Almuen til velvillig Deeltagelse i den sidstnænte, laae aldrig Almeenligegyldigheden overvunden, faae aldrig reist den tilbørlige Modvægt fra Almeenheden mod de En telles Egoisme eller Egennytte og Herskesyge i Samfundet, som undertrykke de Mange. – Om dette vigtige Punct, havde jeg meget at sige mine Venner, men nu vil jeg glemme det, til jeg kan tilmelde Dem noget bedre derom sta et andet Sted. Jeg er mig bevidst, at jeg under ethvert mit Foretagende kun har eftertragtet det fælles Ved lie for Alle, timeligt som aandeligt. Vor nærværende Tids land er sig derimod bevidst, at den kun eftertragter: enhver sin egen Fordeel og Myndighed paa Næstens Tab 3 Umyndighed. Om jeg i min Virksomhed har været kan eller bagved denne Tidsaand, veed jeg ikke, men det var jeg erfaret: vi ere afgjorte Modstandere til hinanden, og for en saa millionarmet og tusindtunget Modkæmpe vil jeg heller undvige, end lade mig indspærre af dens Jernarme til at døe en forsmædelig Hungersdød, kun til Beklagelse for Efterkommerne. Der gives for min fortsatte fremtidige Virksomhed nu kun een af følgende to Veie at vælge: enten at søge tilbage til en Børneskole, som den jeg forlod, og hvis Livsfrugt jeg anseer omtrent for spildt, uden at en fortsat Skole for det voxne Folk følger efter, eller at udvandre til et Land og et Folk, hvor Skolen for det voxne Folkelig, siden Franklins Tid, er en practisk Hovedsag og er i fuld Udførelse – nemlig udvandre til de nordamericanske Fristater. Denne Udflugt, denne Vei, har jeg valgt, ikke alene for at søge mig selv en friSkolemesterbane derovre, hvortil jeg foler mig kaldet, men virkelig ogsaa for at kunne være til nogen Gavn for de maaskee ikke saa af mine Landsmænd blandt Almuen, som herefter maatte føle sig tilskyndede at vorde Udflyttere til Nordamerica. Har mine Been ikke været for svage, mit Syn ikke for dunkelt, mit Øre ikke for tillukt og min Tunge ikke for stammende til at bære og føre mig og mit Ærinde til og fra de fleste Landsogne trindt i hele mit Fædreland, og det ikke blot een men flere Gange i min nærværende Alder (48 Aar), og det saaledes, at jeg omtrent blev lige hjemlig paa ethvert Sted, – da frygter jeg ikke for at være endnu for gammel til at blive ligesaa hjemlig i Nordamerien, hvor baade Fællessproget (det Engelske) og Fællesnationaliteten (det Fællesmenneskelige) staae netop i det fælles overordnede Forhold til de enkelte Sprog og Nationaliteter, som giver enhver Sit, og ingen fornærmer. – Det er derfor herved min sidste og eneste Bøn til mine Venner blandt mine Landsmænd, at de ville understøtte mig til at kunne foretage denne min besluttede Udvandring med min talrige Familie af Hustru og 8 Børn (min ældste Søn er alt for 3 Aar siden udvandret forandidover, og er allerede en ægte Americaner, er theologisk Candidat i den episkopale americanske Kirke) – jeg mener og beder, at mine Venner ville kjærligst ved Laan eller paa anden Maade bidrage til denne lange og kostbare Udflytning med saa mange Børn. - Jeg har for nogen Tid siden foreslaaet dem af mine Landsmænd, der ligeledes have besluttet at udvandre, at jeg vilde gjøre en undersøgende og forberedende Forudreise paa deres og egne Vegne derover, dersom de vare et tilstrækkelig Antal til at kunne understøtte denne Forudreise, hvilket nu har viist sig at de ikke ere, og altsaa bliver der intet af dette Forslag. De af mine Venner trindt i de danske Provindser, som ville komme mig saaledes, som her er ombedt, venligst ihu til Afsked, de behage at sende mig deres Bidrag til det nævnte Øiemed i anstundende Efteraar, da jeg til næste Foraar, uden nogen betingende Hensyn til andre end den levende Gud, bestemt agter at afreise med min Familie. Jeg skal, til Gjengield for den Deeltagelse, der hermed maatte vises mig, tilsende mine Venner en trykt Beskrivelse af min Reise og mine første Erfaringer i America, som jeg er vis paa vil blive læst af Dem med Jnteresse. Hvor, der i Sandhed er af mine Venner, vil ikke tage mig denne Bøn ilde op, hvor, der ikke er det, har ikke hermed at gjøre. Kun det ønsker jeg til Slutning, at de ærede Herrer Avis= og Bladredacteurer i Provindserne saavelsom her i Staden ville vise ikke min Person men denne min Bøns Nyhed den godhedsfulde Opmærksomhed, at optage efter Kbhposten, nærværende Stykke af mig heel og holden i deres respective Tidender eller Blade. Kjøbenhavn, - Borgergaden Nr. 150, – den 19de Aug. 1847. Rasmus Sørensen, forhenværende Skolelærer.