Viborger Samler, 1790-10-25
Med Forundring læser jeg, min Herre, at det sidste af mit Jndsendte har været Dem utydeligt, og har derfor opfordret Deres Digter=Evne, for at sige mig det. Jeg vil derfor give mig den Frihed at forklare det. Det betyder, som saa: Plutus's Yndling, den Rige, give Agt paa den Godgiørende, hans Tilfredshed, Siele Glæde: lære deraf, hvor skiønt det er at giøre vel, Naar han nu, rørt over dette Syn, vender sit Øie ud om sig, for at søge de samme Glæder, da møded Lazarettets Sønner, de Elendige, de Trængende, disses Kaar male han ikke efter sine egne lykkeligere, d. er, (thi man maae jo være tydelig) han troer ikke dem at være saa lykkelige, som han selv er, og nu forene begge disse Følelser, saavel den Godgiørendes Lyksalighed, som den Armees Trang sig for at dømme ham selv til at blive Godgiørende. Det staaer ikke vel i min Magt, nu at giøre min Herre det tydeligere. Men, hvorfor paroderer De saa elendig latterlig over Udtrykkene: Ja Prinds, og Sand Veldædighed. Troer De, denne Parodie giør Dem Ære, Sandelig, m. H. jeg vil ikke betitle Dem med det Navn, De fortiener. Skulde De virkelig ikke have Fattet ret De høie Tanker, som der ligger udi det, Hvad Mars han Guderne fortalte, Da han dem sammenkaldte. Ja da, enten De ikke har kundet eller ikke vildet fatte det, i begge Henseender beklager jeg Dem; meer, og noget langt andet end Sand Eenfoldighed maae sikkert da besiele Dem; og Deres Hoved maae være bleven saa skrækkelig for tumled, da Jens brumled, at det giør mig ondt for Deres Skyld, at jeg har skrevet. De veed dog vel, hvad der foregik den 14 September, og hvad Veldædigheden angaaer, da kan De derom læse No. 38 pag. 550. De giør Nar af Udtrykket: Den høie lyse Lære. Tillad mig, De maae, som allerede vedrørt, enten være ondskabsfuld, eller dum, eller snarere, begge Deele. S. 619 E Til N. . . . . - Parodie Gid et Remedium Du snart tillavet finder For Din Forstand - af Guder og Gudinder. Min Ven! – Ja, Ja! Du er det sikkert værd See, det maae jeg forstaae, som er saa lærd. Dit lave Vers for Riim er ikke fri, Men det er og alt, hvad man seer deri; Men nok - Du aagrer med dit Digter=Pund, Saa Latter sikkert blier Remedium for Blund. Til tredie Manden Pag. 604. Multa tulit, fecitove puer &c. Herre! De maae være en løierlig Fyr, som vil, at jeg skal kiende Dem af Deres Stillemaade, som De behager at udtrykke sig, da jeg ikke veed at have seet meere deraf end Deres lille Lækkerbidsken i Samleren. Jkke mindre løierligt er det, at De siger, jeg er kun tilfældig berørt, fordi De sigtede til en anden; men forestil Dem engang: Vi to kom sammen i et Selskab: Jeg kom i Uleilighed med en anden i Selskabet, og gav ham et Øresigen; men for Kontrastens Skyld, fordi De stod lige over for, eller den ene af os var i en rød Kiole, og den anden i en sort, hændelseviis slog Dem med det samme og i Fiæsset, vilde De da og tage det for godt, at være berørt saa tilfældig? Deres eget Epigram skienker jeg Dem med saaliden Forandring, som mueligt, tilbage: Ærtsdamme Ven, hvor vil De hen? Brug aldrig meer Der usle Pen Nei – lær først Der Bestemmelse, Som er: lær blant Disciplene Lidt Fabel, – Methamorphosin, Saa meget Græsk, Hebraisk, Latin, *), De kan, Men heller et Qvintin Forstand. Det var mig næsten et Særsyn, om Linierne, jeg paroderer, skulde være af samme Forfatter, som her i Samleren bag efter viser sig som Forfatter af den smukke Sang til Bagtaleren. Saa giør det mig ondt, at jeg ikke kan behandle ham med meere Agtelse; men er det min Skyld, Som man raaber i Skoven, faaer man Svar. Jeg formoder, Forfatteren gaaer i Skole et Steds i 1ste eller 2den Lectie. Jkke Latin, som De har piint ud af Deres Siel, om Dehar nogen, og ventelig tygget Deres Negle i tusinde Stykker, for at faae Riim til Methamorphosin. Menneskekierlighed bød mig næsten, aldrig at skrive mere, for ikke at sætte Dem og Consorter i denne Kattepine. No 620 R. Pag. 602. Høistærede Hr. Zetlitz. Det er mig en Ære, her atter at see et Svar fra min Herre. Saaledes at vexle sine Tanker er en ligesaa behagelig Syssel, som den er nyttig, ligesaa morende, som undervisende. Naar Ondskaben kun opirrer, og Dumheds tankeløse Væv opvækker Væmmelse, da fordriver et saadant Arbeide ikke alene ofte et kiedsomt Øieblik for Personerne selv, men kan end ikke være ubehagelig i Mangel af bedre Læsning for Uvedkommende; og de enkelte Spidser, der hist og her ligesom med uimodstaaelig Magt maatte fremtrænge og vise sig, ere da kun at ansee, som de Myggestik om Sommeren, der minde os om, at vi opholde os i Skovenes og Dalenes skiønne Egne. Men til Sagen, saa kort, som mueligt. - Jeg haver ikke sagt, m. H.,at Skjælnetegn vare ganske ubetydelige, kun, de hørte ikke til Vigtighederne - Jeg vidste ikke, at min Herres Jeg var Publicums Stemme - Jeg kan ikke have synderlig imod, hvad De siger om Samleren og dens Læseres Fordringer; men De af mine Linier, som gik ind i Oververdenen, vare kun saare saa, og indtoge langt fra ikke nær saa stort et Rum, som meget andet, der neppe meere grændser til Tydelighed, f.Ex. det hele Batterie, man har udskudt mod mig - Hvorfor jeg har sendt Hermoder, at opsamle Mars, Af Jndfald Var det en Fornærmelse for Mars, og en Grovhed af Thor Jeg beder Dem begge om Forladelse! – men hvor har jeg sagt, m. H., at Mercur har Mars, skulde det maaskee være eensgieldende Talemaader, og den samme Forretning, at læse Aviser for en anden og slæbe ham paa Ryggen? - Og nu Hermoder da, hvorfor behøvede han just at bære Mars, om han styrtede, kan en Tiener ikke gierne hielpe en Herre til Rette, uden at han behøver at traske afsted med ham, som en Strand=Cadet med en Kuffert, eller skulde min Herre aldrig have seet en Gilli af Herre, og bag efter ham en Tiener fra Lilleput, imellem hvilke der var ligesaa stor en Afstand, som vi kunde tænke os mellem Mars og Hermoder - eller omvendt, hvem vil forbyde os at giøre Hermoder stærkere end Mars Sikkerlig, mangen Generals Rideknægt er vel ofte i LegemsStyrke en Samson mod sin Herre. - Min Herres Hakke mid, som De lader mig giøre af Guderne, maae jeg bede ordentligere tillavet, om jeg skal nyde det. Til Slutning er min Correspondence med min Herre mig oven paa det foregaaende, som en Portion Østers mod virkelig Hakkemad in Natura, ikke desmindre kan den ikke trøste mig mod Tabet af min stakkels, som De mener, bortfløine Plan, Søegaard. S. 621 S.