Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1765-05-20
Fortsættelse af den i No. 14 afbrudte Oversættelse De sædvanligste Slagt-Offere for forestillede Venskaber ere just de, som mindst fortiente at være det. Man er sielden mistroende, naar man har et redeligt Hierte. Det er endnu rarere, at man ikke bedrages, naar man ei er mis troende. Der findes Mennesker af saa forbindende og saa ædelmodig en Caractere, at der er ingen, som jo skulde vinde ved at tildrage sig dem som Venner. Men de vove meere end andre ved at oprette Venskab. Man finder saa stor Fordeel ved at søge deres Bevaagenhed, at de aldrig kand være forsikrede paa, at man søger den uden Egennytte. Men egennyttige Venner ere ikke sande Venner. Det er til disse redelige, til disse retskafne Hierter, at jeg fornemmelig henretter mine Raad om Venskab. Thi hvad skader det, at Bedragere bliver bedragne. Det er dem, som jeg anbefaler at prøve førend at elske. De, Dydens Elskere, bør ikke have andre til Venner end dydige Mennesker. Det er derpaa Prøven fornemmelig bør udgaae. Ved første Øiekast, ved første Sammenkomst, kand man erfare, om et Menneske er hurtig eller langsom, om han er munter eller alvorlig, om han er grov eller høflig, om han er talende eller taus, om han er forstandig eller dum. Næsten alt dette seer man i hans Øine, i hans Positur, i hans Geberder, i hans Tale, Mender af seer man ikke tillige om han har Sædet, om han har Redelighed. Der behøves mere Tid til at blive forsikred om denne Punct. Og saa længe man ei derom er saa forsikred, som det er mueligt at være, bør man ei, paa tvetydigt Anseende, søde det kostbare Navn af Ven. Er man endeligen overbevist om, at han fortiener det. Man bør endnu bruge mere Varsomhed. Man bør med ham indgaae i Samfund af Tænke-Maade, af Smag, Forlystelser, Fordeele, Venskab er et aandeligt Ægteskab, som opretter mellem 2de Venner en almindelig Omgang og en fuldkommen Overeensstemmelse. Følgerne af Venskab ere Fortroelighed og Bevaagenhed. Pungen og Hiertet bør være aabne for en Ven. Der er ingen Tilfælde, hvori man kand Lukke dem for ham, uden de, som give Ret til ikke meere at anser ham for Ven. Man vover intet ved at betroe enten en Hemmelighed eller sit Penge-Skrin til en Ven, som man har valgt med Skiønsomhed. Man er vis paa han beskedentlig skal bruge baade den ene og det andet. 1. Fortroelighed til Veiebringer 2de Virkninger. Den ene er fuldkommen Tryghed til den elskede Persons Forstand, til dens Oprigtighed, Bestandighed og hans Hengivenhed. Den driver langt bort alle fortørnende Mistanker. Den anden Virkning som kommer af denne Tryghed selv, er, at begge Venner aabne hinanden deres inderste Meninger, deres Tanker, deres Anslag, med eet Ord alt det de kand have hinanden Magt paaliggende Hvilket undertiden strækker sig indtil ringe Ting, fordi end og ringe Ting ere Magt paaliggende iblandt Venner. Man bør intet have skiult for een Ven, uden en anden Vens Hemmelighed. Det som man ei skulde kunde betroe til nogen anden, uden en lastværdig Ubetænksomhed, det kand man ja bør nedlægge i en Vens Skiød. Han har Ret til at læse i Eders Jnderste. At aabne ham Eders Feil, det skal en være Ubetænksomhed; At opregne ham Eders rosværdige Egenskaber, det skal ei være en beskiæmmende Hoffærdighed. Det Gode, som man siger om sig selv til en sikker Ven, er meere Hiertets Udsselse end Selv-Roes eller Brauten. At omgaaes med sin Ven, det er næsten det samme, som at overlægge eller tale med sig selv. H. Angaaende den Velvillighed, som Venskab indblæser, da frembringer den 2de Virkningen Over bæren og Velgierninger. 1. Venskab bør ikke støde sig uden over det som Virkeligen er anstødeligt. Oversee med Eders Ven alle de Feil, hvori Hiertet ingen Deel har, alle de, som ikke vise, at den Kiærlighed, han bar til Eder, er udslukked. En Forsømmelse, en Forglemmel le, en Feiltagelse en Fyrrighed bør ikke regnes for intet. At blive enig med sin Ven, være ham utro eller beskæmme ham, ere de eneste Forbrydelser i Venskab, som ei kand tilgives. Tag Eder imidlertid i Agt for at have en troløs Ven. Unddrag ham Eders Venskab. Det er al den Hævn, det er Eder tilladt at tage af ham. Vedblive at leve med ham, som Vendet vilde være en Uforsigtighed; Men at hade ham, det vilde være en Forbrydelse. Han af lader ikke at være Menneske fordi han har fortørnet Eder. Nul Der er intet Menneske, som den er Eder tilladt at hade. Dersom Døden havde berøvet Eder ham een Time for hans Utroskab, saa havde J grædet over at have mistet ham En nedrig Opførsel berøver Eder ham. Beklaham for at have begaaet den; men had ham ikke. Han har forurettet sig selv mere end Eder. Forat skade Eder, har han opofret sin Ære. 2.) Endskiønt Venskab ikke er egennyttigt, saa finder det dog Behag i tienstagtige Omhyggelighed. Velgierninger er for Elskende, ikke Bevægelse Grunde til at begynde at elske hinandmen Aarsager til at elske hinanden detsmere. " gesom Vindens Pusten, som ei antænder Jlden, men kun kommer den til at brænde, stærkere. Man kand forbinde en Ven paa saa mange Maader, at deraf altid er nogen muelig i hvilken Tilstand man end befinder sig. Betiener En der af alle dem, som ere det. Dersom det er mueligt, saa bie ikke til han selv lader Eder vide, hvor ri J kand tiene ham. Stræb at kiende hans Trang og at sørge derfor, for end han har fornummet den. Han laver sig selv til at kommer Eders (Trang, i Møde. Hvilken behagelig Strid, hvilken ædel Avindsyge, naar 2de Venner misunde hinanden den lykkelige Fordeel at forekomme hinanden ved en Velgierning, Man kand sandelig uden Skam modtage en Venne-Haands Hielp. At blues derved skulde end og vise en fortørnende Tvil om Velgiørerens Ædelmodighed. Men det maa man tilstaae, dens Role fortiner vel at være misundet. At modtage en Venskabs Bevidnelse er behageligt, men at vise den endnu mere: Spar imidlertid Eders Vens Ømhed. Alt for stor Gavmildhed paa Eders Side vil giøre ham bestyrtsed fordi det er umueligt at vederlægge den. Naar J vil alt for meget forbinde ham; saa skal J maaske giøre ham en slet Tieneste. Bedæk i det ringeste de Tienester som J giør ham, med saadanne Paaskud, som synes at fritage ham for Taknemmelighed. For ham ikke i Knibe ved god Behandling. Hvo veed om den Erkiendtlighed, hvortil den skulde forbinde ham, ikke er en alt for tung Byrde for ham, Det synes visse Siæle, som ere stante indtil Overmod, at de Velgierninger, hvormed man overvælder dem, ligesaa meget fornedre dem, som bevise samme. Man har seet og man skulde see utallige, dersom man læste i Hierternes Grund, at have et dødeligt Had til en Velgiører, uden dertil at have anden Aarsag end hans Ædelmodighed. Hvorledes det end er, saa var det dog endnu bedre at gaae alt for vidt i Forekommelse og Godhed for en Ven, end ved Giærrighed eller ved Haardhed at indslutte sig i ufrugtbare Forsikringer om Hengivenhed. Men vil J give eders Ven et Venskabs Tegn ligesaa stærk som det er rart, saa vær oprigtig med ham i al eders Tale; Lad de Raad, som i meddeler ham; Lad de Formaninger, som i giver ham, være troe Udtrykkelser af eders Tanker og af eders Meening. Vov at vise ham Sandheden gandske nogen eller om J, af Føielighed, pryder den med nogen Smykke, saa lad det alene være med saadanne, som forhøie dens Smukhed uden at giøre den ukiendelig.