Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1835-08-27
J Bidrag til Tidshistorien Nr. 20 læses følgen. de: "Om Fæstebonden. Den Efaring, at vore Jorddrotter sjeldent eller aldrig have gjort Brug af den Tilladelse, vor nyere Landboelovgivning indrømmer dem, at bortforpagte en Bondegaard paa et Aaremaal af 50 Aar istedetfor at bortfæste den, kan antages at være et Beviis for Rigtigheden af den Mening, at Fæstesystemet, hvor misligt det end er, maa være bedre end Forpagtningsystemet Vistnek kan der ingenlunde nægtes, at Bortforpagtningen af en Avlsgaard med 300 Tor Land giver Eieren en større aarlig Jndtægt, end et lige saa stort Areal, der et fordeelt imellem 10 Fæstebønder; men denne Omstændighed kan dog ikke bevæge en Godseier til at bortforpagte sine Bøndergaarde, thi han betænker: 1) at 300 Tdr. Landtiendepligtig Bondejord, om dette Areal endogsaa var forenet til Dyrkning af een eneste Bruger, ikke kunde afgive en saa stor aarlig Jndtægt, som en saadan Adlsgaard, med et Areal af lige Størrelse, hvortil der, maaskee fra St. Knuds Tid, eller dog i det Mindste fra Reformationens Jndførelse, har været oppebaaren Tienden af et eller flere Sogne; thi med Tienden fulgte Gjødning, og denne er, som bekjendt det bedste Middel til Jordforbedring. 2) Naar Dyrkningen af 300 Tdr. Land giver en aarlig nette Jndtægt af Beløb 2000 Rbd., saa giver 30 Tdr. Land af lige Beskaffenhed ikke 200 Rbd.; fordi Omkostningen ved et lidet Avlsbrug, altid er forholdsviis større, end ved et stort Avis brug. Med de samme Folk, Heste og Avlsredskaber, som en Bonde maa holde for at kunne byek30 Tdr. Land, kunde han dyrke 50 Tdr. Land. Bondesproget hedder det derfor, at et lidet Avlsbrug, æder sig op. 3) Ved Beregningen af den forholdsviis store Fordeel af de store Avlsgaarde bør ogsaa komme i Betragtning, at der for Eieren ikke saa sjeldent kan forefalde store Bekostninger, saasom ved Hovedreparationer af Bygninger, eller ved Opførelsen af nye Huse, f. Ex. Forpagterbolig, Hollændriebygning, Tærskellade, Koestald o. s. v. 4) Jnd fæstnings Beløbet af Bøndergodset er en store Jndtægt, end man i Almindelighed beregnet; da Capitalen ved at gjøres frugtbringende i 25 Aar med simpel Rente løber op til det Oobbelte. Naar en Bonde i Jndfæstning af en Gaard paa 4 Tønder Hartkorn betaler 600 Rbd., saa har han efter 25 Aars Forløb tabt 12000 Rbd., som er 48 Rbd. for hvert Aar, og Godseieren har altsaa derved havt en aarlig Jndtægt af 12 Rbd, paa hver Tde. Har korn. Bonden betaler desuden aarlig af hver Td. Hartkorn, Landgilde 4 a 5 Rbd.; Godtgjørelse for Hoveriet in natura 6 Rbd.; samt en Trediedeel eller to Trediedele af Tienden 2 eller 4 Rbd. Gods eieren kan saaledes betegne, at han i 25 Aar har aarlig Jndtægt af en saadan Bondegaard omtrent 100 Rbd. - Dog kan man ingenlunde betragte Bondens aarlige Afgift som netto Jndtægt for Godseieren; thi denne har ogsaa Udgifter ved Bøndergodset, deels ved at levere Materialier til Hovedreparationer paa Bygninger, og deels til Bestytelsen ved at lønne en Godsforvalter. Det kan derfor ikke være Tvivl underkastet, at baade Gods eierne og Bondestanden vilde vinde i Velstand ved Bondergodsets Salg Godseieren kunde derved sikkre sig en bestemt aarlig nette Jndtægt, der aldrig blev lavere end den, han hidindtil har havt af Fæsterne; og Bønderne vilde, naar de bleve Selveiere, ved Haabet om forbedrede Kaar opmuntres til større Virksomhed. Ved at erholde Jagtrettighed og ved Opførelsen af ordentlige Hegn vilde Bonden sikkre sig den saa aldeles vigtige og nødvendige Markfred, hvormed det endnu paa mange Steder er slet (Hemp. Av. bevendt.