Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1773-04-26
Slutningen af den i No. 16 afbrudte, tydske Oversættelse. Farer jeg vild, eller er det fandt, som en Sagens almindelige Overveielse kommer mig til at troe, at Skylden er hos dem, som af Natureen og Forsynet have faaet det Æmbede; eller uden at være kaldede af dem, selv tiltage sig at være Menneskernes Lærere, Jgiennemløb engang den utællelige Hær af Mennesker, som regne sig til denne Klasse; og tæl de faa, som, drevne af en ædel, hellig Jver for den moralske Verdens Bed ste, anvende deres fornemste Gave til med Mod og Eftertryk at lære Kunsten at leve, Sandheden, som giør lykkelige, Christendommen, som er den høieste Viisdom, Hvilket lidet Tal imod de opblæste Aander, som med stor Bestræbelse tilveiebringe stort Børneværk, som for overflødig Tids Skyld, give Agt paa Stiernernes Løb, eller udvikle krumme Liniers Egenskaber, ligesom der for saa store Aander, (som de kalde hinanden) intet vigtigt fandtes at giøre. Men lad kun disse falsk berømte Vise fremdeles bringe Maanen i Orden, eller sønderlemme Lyden - de ere uforbedrelige og deres bemøielser vise noksom, at de ikke finde sig dygtige til noget vigtigere. Men, kand det undskyldes, at de ere saa langsomme, som have det næste Kald, og, som man kand paastaae, den største Beqvemhed til at skaffe de store Sandheder, som giøre os lykkelige, Adgang til det menneskelige Hierte, Dog, hvad siger jeg? En god Deel af dem er alt for geskjæftig; men deres Arbeide er værre end Lediggang. Det Sande taber under deres Hænder al Behagelighed, det forsvinder i deres Tillægge, og den guddommelige Viisdom bliver paa deres vanhellige Læber til Daarlighed. Lad mig, endskiønt ikke den første Gang, paa nyt prædike en stor Sandhed: "De fleste Moralister og Religions Lærere have meere skadet Dyden og Christendommen, end det hele Pak af Spottere og Tvilere. Disse ere aabenbare Fiender, hine ere det hemmelig, ja til uden selv at vide det. De ligner heri vore Sophister, som altid smekke med det højtlydende Ord Sandhed, endskiønt det ved deres ørkesløse Speculationer ikke passer sig bedre paa dem, end fordum paa Cerinths eller Marcions Disciple at affektere Englernes Aandelighed, da de imidlertid sølede sig i alle den hedenske Ureenheds Vederstyggeligheder. O! hvor sielden finde vi den rigtigste Forstand parred med den mest rørende Veltalenhed, for at føre os Sandheden i Møde i dens ægte Gestalt, og at giøre den saa synlig, at ikke det vildeste Hierte kand undgaae at blive rørt af den Hvor rar er en J * * hvis Hierte føler, hvad hans oplyste Aand tænker; hvis Skrivter flyde over af de ædelste Følelser; Som anpriser os Religionen, hvilken gemeenligen giøres til en sur Pligt, som et Siælenes Paradis, som en Kilde af Glæde og Haab, hvilke overgaae al Glæde, som en Øvelse i Fuldkommenhed og en Moder til hver Dyd; som faaer os til at føle, at det at bære den dybeste og ømmeste Agtelse, for Gud, er et Ængle=Fortrin og en Ængle Sallighed; som afskildrer os den Christne saa, at Mennesket ikke kand tragte efter høiere Ære, end at være en Christen, og den Christnes Haab saa indtagende, at det og kand komme den grue ligste Smerte og den bitterste Døds Qval til at smille. - - Lad mig endnu sige det engang, min ærværdige Ven, hvor var er en saadan Aand! Og hvor retfærdig den Siæls Attraa er, (som ved den er bleven oplyst, styrked, vederqvæged, efter at den aldrig maa aflade, med saa lykkelige Gaver at være en Velgiører mod det menneskelige Kiøn. O! hvor geskæftige ere de smaa Aander, hvilke, ligesom de fiendlige Stierner, om hville Ramsay digter, kun tiene til at fordunkle Sandhedens Glands; hvor geskæftige ere de at sætte alting omkring sig i Forvirrelse! Skal Lysets Børn lade sig overgaae i Nidkierhed og Activitet af disse Nat-Fugle, Langt, langt være det fra os, at vi nogensinde skulde være dovne til at arbeide paa Befordringen af det store Verk, hvori vi have Ængle til Medarbeide, re - - eller at Sandhedens oplyste Elskere skulde giøre mindre til dens Udbredelse, end Fiendlige eller Uforstandige til dens Skade, Og hvad kand en Aand, som din, giøre der kunde give dem selv mere Fornøielse, end at befrie udødelige Siæle fra deres Meningers fortryllende Forblindelse og Lidenskaber, og føre dem til deres Bestemmelse, Tvinge dem med en sød Magt til at de, - hvor mat er dette Udtryk - elske dette elskeværdigste Væsen, det Væsen, som giver alle andre deres Skiønhed, deres Godhed, deres Fortræffelighed, og af Kiærlig hed at danne sig efter det. Hvor henrykkende en Forestillese maa det være dig, at forbinde dig, saa mange Siæle, hvilke du ikke kiender, da Rum og Tid endnu afskille dem fra dig; og at blive velsigned af dem, som endnu ere ufødte! Endnu at være nyttig, naar dit Legeme forlængst er forraadned, og din fuldkomne Aand svæver i høiere Sphærer, Kand nogen Tanke være sødere for en Menneske-Ven, Jeg veed, at disse Følelser stemme overeens med dine. For smaa Siæl ere de latterlige. Erfarenhed lærer os, hvor meget det virker paa slige Jnfecter, at ville ved ædelmodige Bevæge-Grunde sætte dem i en nyt tig Geskæftighed. Men skal vi derfor blive trætte, og lade Daarerne beholde Vallpladsen, Skal vi tie, paa det de uforstyrrende kand larme, Skal vi roligen see paa, at Naturens skiønneste Gaver bliver vanærede, Skal Viddet, denne brogede Daare, altid triumphere over Fornuften, og den alene være Latterlig, som forsvarer Sandhedens og Dydens Rettighed? Nei, saa stige ere vi ikke, at vi skulde forlade den gode Sag, blive maalløse af Frygt, eller falde i Søvn af Kiedsommelighed. Jo færre de ere, som arbeide til et Øiemaal med os, og jo færre Frugter vil see af vort Arbeide, jo nødvændigere er det, at vi sætte alle vore Kræfter i Bevægelse. Jo flere Erobringer Daarlighed giør, jo fornødnere er det, at Fornuften opbyder dens hele Magt. Fienden af alt Godt bliver ved Erfarenhed alt klogere og klogere. Da han har seet, at Dydens og den christelige Troes aabenbare Fiender, kun tiene til at giøre deres Triumf herligere; saa har han klogeligere besluttet, ved en lettere og mere skiult Vei at komme til sit Øiemærke. Han omskaber sig snart til Bachus, snart til Cupido, snart til en skiden Satyr; og bestæler vor Tidsvidtige unge Personer, skiemtende og syngende at bringe os fra Smag i Dyden, at udpynte den vanslægtede Naturs vellystige Drivter med et Skin af Sædelighed; og at laane Dovenskabs og Vellystes Behagelighed til en Sædelære, som forudsætter en epicurisk Theologie. Jo mere indtagende disse Forførere ere, jo meere nødvendigt er det, at saadanne Aander, der, som du, vide den Kunst at behage og at røre Hiertet, anprise Dydens usminkede og ulaante Deilighed og den guddommelige Sandheds høiere Behageligheder; at de igien rette Viddets Misbrug ved dets rette Brug, og igien at indsætte Gratierne, som alt for længe have været den vellystige Gudinde Slaver, i deres rette Æmbede, som Viisdom mens Opvartersker. Heraf udkommer hver Mandag et Blad fra det bergenske Adresse-Contoir hos O. Brost.