Ribe Stifts Adresseaviser, 1796-03-01
Jndsendt Til Publicum, i Anledning af Hr. Wittmaksocconomiske Verk. Saa upaatvivleligt det end er for enhver godtroende Siel at Hr. Wittmaks Verk, hvormed han paa eengang har beriget saavel den tydske som den danske Litteratur, maae være et non plus ultra i sit Slags, da han selv har forsikret os derom, saa findes der dog alligevel mange Vantroende, som ei kan faae det i Hovedet, men som tvertimod mistænke Mandens Duelighed og Redelighed, og beskylde ham for Storpralerie og Vindesygge. Det ubehageligste herved er at Hr. Wittmack selv har givet Anledning til denne sorte Mistanke, i det han har glemt at give Publicum Efterretning om, hvor stor hans Bog var: En Omstændighed som i sig selv rigtig nok er meget ubetydelig, men som hans Fiender behage at udraabe for meget vigtig og væsentlig og hvoraf de søge at hente Beviis for deres beskyldinger. Man veed hvor hastig slige onde Rygter udbrede sig, især naar man kan give dem noget Skin af Riinelighed, og da det dog uden Tvivl vilde være til ubodelig Skade for Landet, naar Afsætningen af Hr. Wittmacks Verk blev standset; saa holder jeg det for min Pligt efter Evne at giendrive ovenmeldte beskyldinger og, til Fædrelandets Gavn, at redde Hr. Wittmacks Ære. Hvad altsaa Mandens Duelighed angaaer, da begriber jeg ikke paa hvad Grund man kan drage samme i Tvivl, Han har jo sagt os (og hvem kunde vel bedre vide det end han selv) at han forstaaer Agerdyrkningen; han har jo til Bekræftelse herpaa, er een men flere Gange, og det endog paa Prent, forsikret os, at han er eingebohrner Holsteiner, og hvad kan man da vel forlange meere til Beviis for hans Duelighed, Alligevel ere hans Modstandere ikke tilfreds dermed. At han er en Holstener, sige de, beviser slet intet, thi det er Gud og hele Verden bekiendt, at der i Holsteen ligesaavel findes Storpralere som andensteds. Var han virkelig den indsigtsfulde Occonom han udgiver sig for, saa vilde han nok neppe have beæret Fridericia med sin Nærværelse, men uden al Tvivl væres Eiere af en holsteensk Herregaard. Mig synes, og jeg haaber at Læseren vil være eens med mig, at det røber en temmelig uretfærdig Sag, naar man for at understøtte samme er nødt til at bruge saadanne svage Grunde. Kan ikke den største Mester og den redeligste Mand være uheldig? Kan han ikke blive bedraget af slettænkende Mennesker, og det saa meget lettere, jo mindre han er tilbøielig til at fatte Mistanke om nogen, Disse Spørgsmaale kunde allerede være tilstrækkelige til at vise det ugrundede i Hr. Wittmacks Modstanderes Foregivende, men jeg spørger videre: Have ikke alle Guldmagere levet i maadelige Omstændigheder, Have de ikke alle forsikkret, at det skeede med godt Overlæg; at de selv ei skiøttede om Rigdom men, at deres eneste Lyksalighed bestod i at berige deres Medmennesker, Og hvorfor skulde Hr. Wittmack, der vil tære Folk om ikke just at giøre Guld, saa dog at faae Guld, ikke kunne være ligesaa ædelmodig, Jeg haaber ikke at nogen Læser vil være saa ondskabsfuld, som een af Hr. Wittmacks heftigste Modstandere, imod hvilken jeg for nogle Dage siden betiente mig af disse Spørgsmaale, og som svarte mig med en Smiil, der udtrykte den dybeste Foragt: At han slet ikke vilde giøre min Helt den Ære stridig at ligne omtalte Herrer, hvis Duelighed havde bestaaet i Storpralerie, hvis egentlige Hensigt havde været at leve paa lettroende Folks Bekostning, og hvis foregivne Ædelmodighed kun var en Maske, som de betiente sig af for at naae deres smukke Hensigt. Man kan let forestille sig, hvor betuttet jeg blev ved dette uventede Svar. Jeg vilde have bragt ham til Raison, men da jeg ikke ret vidste hvad jeg skulde sige og derfor først betænkte mig Saaledes miskiender. lidt, gik han imidlertid sin Vei. man da Hr. Wittmacks gode Hensigt, som han dog saa tydelig har tilkiendegivet i sit meget velskrevne tydske Avertissement, At bevise hvorunde den guddommelige Jord langttraikke indbringer saa meget som den kunde; at give Anviisning til i Fremtiden at forøge Jordens Frugtharhed, og derved at forbedre Bondens og Borgerens Kaar, Hvo i al Verden kan vel nægte, at denne Hensigt jo er patriotisk i høieste Grad, Jngen, Ulykken er kun at man ikke vil troe Manden paa sit Ord, men at man, efter vore Tiders sørgelige Sædvane, giver sig til at gruble, og hvad der kommer ud af saadan Grublerie er jo desværre bekiendt nok: Det føder næsten altid Vantroe."Det var rigtig nok ganske snild gjort af Hr. Wittmack, at han ei talte og hvor stor hans Bog var. Enhver kan nu tænke sig den saa stor som han lyster, og naar man tænker paa den Mængde af Materier, samme efter den skrydende Anmeldelse fra forrige Aar skulde indeholde, saa kan man jo gierne indbilde sig, at den i Størrelse maae overgaae den vægtigste Huuspostil, og altsaa være sine fire Rigsdaler ærlig værd. Havde han derimod været saa dum at sige Publikum den rene Sandhed, at nemlig hans Bog kun var aatte Ark stor, og skulde koste fire Rigsdaler, saa havde jo naturligviis enhver strax kundet begribe, at det var en uforskammes Priis, da den i det høieste burde koste to Mark. Jngen vilde da have kjøbt samme, og Wittmacks patriotiske Hensigt paa en let Maade at faae sig en god Sum Penge, var gaaet overstyr. Saaledes raisonnere Hr. Wittmacks Avindsmænd, og ansee dette Ratsonnement for et, næsten mathematisk Beviis, paa Mandens egennyttige Hensigt. Men uden just ligefrem at kunne paastaae, at denne deres Slutningsmaade er ufornuftig, troer jeg dog alligevel ikke, at Hr. Wittmack har havt nogen, og meget mindre en saa nedrig Hensigt ved at fortie hans Bogs Størrelse. Han har bare glemt det Henseende til den, som man siger, uforskammede Priis, tænker jeg mig Sagen saaledes: Hr. Wittmack er en Mand af megen Erfaring og en meget fiin Menneskekiender: Han veed altsaa, at alt det som man faaer paa en let Maade agtes kun lidt ogglemmes snart. Han indsaae, at hans Bog, naar den virkelig skal nytte Landet, ei allene maae kiøbes, men læses og læses igien, indtil man endelig ret bliver bekiendt med hans nye Omgangsmaade, som vist maae være meget afvigende fra den gamle Slendrian. Han bestemte altsaa Prisen sexten Gange saa høi som den efter billighed burde være, paa det at de, som kiøbe Bogen, ei skal ansee samme for en Bagatel, men for en kollelig Skat, der bør gaae i Arv fra Børn til Bornebørn. Findes der vel det mindste Tegn til Egennytte i denne fornuftige Fremgangsmaade? – Jeg haaber, nu at have overbeviist Læseren om, at Hr. Wittmacks Patriotisme strækker sig længere end til Pungen; i det mindste har jeg gjort hvad jeg kunde. Men førend jeg nedlægger min Pen maae jeg endnu tilføie en Bøn til alle dem, der føle Kald og Lyst til at forbedre Jorddyrkningen: At de nemlig jo før jo hellere vilde anskaffe sig Hr. Wittmacks Verk, men det endnu koster fire Rigsdaler; thi jeg frygter, at han snart nedsætter Prisen til 2 Mk. om ikke til 24 Skilling, og da var det jo ei Umagen værd at kiøbe saadan Bagatel. Desuden er Hr. Wittmack en Mand af megen Selvfølelse, og naar Publikum viser sig uskiønsom imod hans Fortienester, kan det jo let være at han bliver fortrydelig og slet ikke sælger Bogen, men heller bruger hele Oplaget til Pølsecouverter og Kræmmerhuse. Hvis er da Skaden.