Københavns Adresseavis, 1762-10-04
K. privilegerede. Efterretninger. og Norge. Staden og forsendes. Posten. den 4 Octob. kand tænke, overmaade glad. Paa saadan Maade er dette Horn først bleven opdaget og bekiendt, og ere mange Menneskeer reyste til Østerbye for at see det. Saasnart Amtmanden i Tønder havde faaet Kundskab herom, lod han Pigen kalde til sig med Hornet, og da han havde betragtet det, sendte han hende med Hornet til Amtmanden i Ribe, hvilken, da han nøye havde beseet det, forskede omstendelig Underretning af Pigen, paa hvad Tid og ved hvad Leylighed hun havde fundet dette Horn, sendte og Folk med hende, som paa Stedet hvor det var fundet, videre skulde grave og eftersøge, om der ikke maatte ligge en større Skat skiult i Jorden; men det var forgieves Arbeyde, og der fandtes intet videre. Rygtet om dette fundne Horn gik imidlertid over det gandske Land, og kom endelig Høysalig Kong Christian den Fierde for Øren, som just med hans Prinz; Christian den Femte opholdt sig i Glückstad. Hans Majestet lod strax Pigen med hendes fundne Skat komme til sig, og hørde af hende selv, hvorledes dermed var tilgaaet, besaae og betragtede det med saa stor Fornøyelse og Agtsomhed, og forærede det endelig til Prindsen som lod at have særdeles Lyst dertil. Pigen blev imidlertid med en anseelig Kongelig Gave benaadet. - Dernest vil vi betragte det i al Verden bekiendte og berømte Oldenborgske Horn, og til Liebhabernes Fornøyelse, anføre hvad Hammelman i hans udgivne Krønike fortæller om dette Horn som for nogle Aar siden blev forvaret og giemt i Oldenborg. Da Otto den Første, Greve af Oldenborg, som var en stor Elsker af Jagten, med sine Hof=Folk en Dag begav sig paa Jagt, og jagede i en Skov som kaldes Bernefuer Skov forfulgte han et Stykke Vildt lige til det Bierg, kaldet Offenbierg, og da han havde naaet det øverste af Bierget, holdt han lidet stille, for at kalde sine Jagt=Hunde sammen. Greven, som reed paa en hviid Hest, og imidlertid var af Hede og Arbeyde sterk bleven udmattet, ønskede hiertelig at han kunde faa en Drik Vand at ledske sig paa. I det samme aabnede Offenbierget sig, og en deylig Jomfrue lod sig tilsyne, paa det prægtigste klæd med udslaget Haar, og en Krands paa Hovedet, hun bar et Sølv forgyldt Horn i Haanden, hvorpaa adskillige Caracterer og Figurer vare udarbeydede, og som var fyldt med en Slags Drik, dette Horn rakte hun Greven med en meget mild og venlig Mine, og bad ham tillige, at han med den derudi værende Nertar vilde Slukke sin Tørst. Gregen tog imod Hornet, men da han merkede, at Liqveuren var ikke klar, vilde han ikke drikke deraf, men hun sagde: Drik kuns uden nogen Frygt paa mine Ord, denne Drik skader dig intet, men er snarere dig og dine til stor Fordeel; thi dersom du drikker det som jeg byder dig, da skal det Oldenborgske Huus blive i Bestand og Flor, og det skal gaae dig og din Afkom stedse vel, men dersom du ikke drikker, da skal Splid og Uenighed forstyrre dit Huus, og det skal gaae din Familie ilde. Greven vilde ikke samtykke hendes Begiering, men slog Drikken ud bag sin Ryg, og saavidt som deraf spildedes paa Hesten gik Haarene strax af. Da Jomfruen. saae det, begierede hun sit Horn tilbage, men Greven gave Hesten af Sporene, og ilede af al Magt at komme til sine Folk, som han fortalte hvad ham var hendet, og til Beviis derpaa forevisede Hornet, men imidlertid forsvandt Jomfruen. - Her findes endnu et prægtigt og kostbart GuldHorn, som jeg ey kand forbigaae at tale noget og, allerhelst det baade i Alderdom ligner, og i sin Vægt overgaaer det første, og dets Omstendighed derforuden maaskee er kuns faae i Verden bekiendt, siden det nu nyligen i vore Tider nemlig i Aaret 1734. først er fundet. Dette Horns Historie og paa hvad Maade det er bleven fundet, er saaledes: Den 22 April 1734, tildrog det sig i Synder=Jylland paa Grevskabet Schakkenborg Grund, at en fattig Bonde, navnlig Jerch Lassen eller Erich Lauritzen, boende i Landsbyen Gallehuus, gik ud af sit Huus for at grave Leer; Stedet hvor han foretog dette Arbeyde, er i Møgel=Tønder Sogn, fire Mile Syd=Ost fra Ribe, en halv Miil Nord=Ost fra Tønder, og en Miil fra Vester=Søen. Didhen havde han fra sit iboende Huus af kuns nogle og tyve Skrit at gaae; thi Distancen imellem hans Huus og det gamle Sted hvor Anno 1639. det foranførte Guld Horn blev fundet, regnes kun paa 25 Skrit, ligesaa imellem dette gamle og det nye Sted hvor han begyndte at grave, regnes omtrent halvfierde Skrit videre imod Syd=Ost. Her har han, efter hans Beretning, ey gravet dybere i Jorden end en fierdedeel Alen, førend han allerede med Spaden har stødt an paa Hornet. Da og Guldets Glands som hist og her glimrede frem, opmuntrede ham til, nøyere at efterforske hvad det maatte være. Ved hvilken Eftersøgning han fandt dette Horn paa Siden liggende, vendende den store Ende mod Norden og den liden imod Sønden; hvorpaa han tog det ligesom det var, fyldt med Jord og befudlet med Leer, og bragte det hiem, gav sin Datter, det, at hun skulde tve det reent, og da sligt var skeet, var han endnu ugis paa om det var Guld eller Messing, men som han endnu samme Dag havde at forrette i Tønder, tog han et Stykke af det fundne Metal med sig og gav sin Søn det, som der i Staden stod i Lære hos en Rebslager, at han hos en Guldsmed skulde forhøre hvad det var for Metall, og da Bonden fik at vide at det var fiint Guld har han strax overleveret det til hans Grundherre, Greven af Schak, som siden allerunderdanigst presenterede det tilHans Majestet, der allernaadigst skienkede Bonden en god Sum Penge til Belønning. Vi vil videre forføye os til de øvrige kostbare Tings Betragtning, som findes i denne Sahl, hvorved en Antiqvarius og Liebhaber af ældgamle Curiositeter, finder Leylighed i yderste Grad at forlyste sit kunstbegierlige Sind. Her er en uendelig Mængde af rare og meerkværdige Stykker, som ere samlede, enten i Kirker, eller i Høye og Bierge, og som fra ældgamle Hedenske Tider have ligget skiulte i Jorden; som Offer=Skaaler. Urner, med det derudi fundne Guld= og Glas=Tøy, Græde=Glas og deslige Antiqviteter mere. Derforuden allehaande Gevæhr og Vaaben, som man for 1000 Aar og lenger siden har betient sig af, her findes og en Mængde af kunstige Matheematiske og Mechaniske Jnstrumenter, Man seer og her med Forundring det lidet Anker, som fordum reddede høylovlig Kong Christian den Femte fra Skibbrud, og fra Døden, da Hans Majestet engang var i ØsterSøen, og ved en forskrekkelig indfalden Storm og Uveyr, alle udkastede Ankere bleve tabte og løsrevne undtagen dette eneste, som var det allermindste, og som holdt Skibet indtil Stormen lagde sig, da Hans Majestet derefter kom til Lands. Ankeret er forgyldt og til ævig Jhukommelse her hensat. Den berømmelige Poet biskop King har til en Erindring om denne utroelige Hendelse gjort et kort og syndigt Vers, som i Dansken lyder saaledes: Gud holdt paa mig, og jeg holdt Christian den Femte, Der en forvildet Storm i Øster=Søe Ham klemte, To Rigers Liv og Død paa to Jern=Hager laae Jeg derfor her skal til et ævigt Minde staae. Her vises og den vidtberømte Nordiske Erke=Biskop Absalons Hoved og endeel af hans Been, som er taget af hans Grav i Sorøe Kirke, hvor han ligger begraven; hans Bispe=Hue af Sølv, forgyldt, ziret med en stor kostbar Zaphir og omkring besadt med Perler og Ædelsteene, hans Bispe=Stav, hans Sverd, hans Commando=Stav, hans Kaarder og adskillige flere af denne berømmelige Mands Sager; iblant andet og hans Altar=Bog, meget ziirlig og net paa Pergamment skrevet, og med fortreffelige Malerier, prydet. Her vises og de Tropheer som den berømte Danske Admiral Adler, da han var i Venetiansk Tieneste, erhvervede sig i en stoer Victorie, som han erholdt over Tyrkerne. Disse forvares her til denne store Heltes ævige Berømmelse og Jhukommelse. Saa findes og i denne Sahl. en heel Deel ældgamle Guld=Armbaand, Ringe, Dronning Margrethes Mund=Bæger og andre hendes Smykker, gamle Sigiller, og mange særdeles vare Reliqvier, hvilke sidste i Kongelige, biskoppelige og andre Begravelser ere fundne, og som give Anledning til mange curicuse og nyttige Observationer, saa at en Antiqvarius i denne Sahl, allene kunde bringe nogle Uger med Fornøyelse til, for at betragte de mangfoldige selsomme Ting, som Alderdommen her har efterladt os, og som her paa et Sted ere samlede, og endog ønske at have lige saa lang Tid tilbage, for nøyere at betragte de Ting, som den sidste Tids Korthed ey havde tilladt ham grundig nok at eraminere. viist. (Herefter følger den 5te Sahl.)