Aarhuus Stifts-Tidende, 1845-02-08
Blandinger. "Journal des Debats" fortæller følgende skrækkelige Begivenhed: En ung Mand gik for kort siden til Selles og overnattede i Landsbyen Chantilly. En Enkemand ved Navn Retore tilbød ham Nattely her og fra det Øieblik af er Vandreren forsvunden. Den Reisende har maaskee betroet sin Vært, at han havde en betydelig Sum Penge hos sig; Værten har derpaa, i Forening med sin Nabo, myrdet ham, for at sætte sig i Besiddelse af Pengene. Alle Spor af Mordet ere udslettede paa det Omhyggeligste; Liget er saa vel forvaret, at man endnu ikke har kunnet finde det, og dog er Forbrydelsen kommen for Dagen paa en mærkværdig Maade. Retore har nemlig et Barn paa ni Aar, som, forstyrret ved den Fremmedes Komme, ikke kunde falde isøvn, og henimod Midnat bemærkede, at Faderen stod op og gik ud, men kort efter kom tilbage med sin Nabo Caubet og Dennes Kone. Sidstnævnte holdt Lyset, Faderen greb en Øxe og hug Hovedet af den sovende Fremmede. Efter det første Hug udstødte den Ulykkelige et gjennemtrængende Skrig; det andet gjorde en Ende paa hans Liv, hvorpaa Caubet hentede en Trillebør; han lagde Liget paa denne, og da Benene slæbte efter, skal han dem af og trillede derpaa bort med den Døde. Siden blev det blodige Mordkammer reengjort paa det Omhyggeligste. Barnet sysselsattes levende ved dette Optrin men forholdt sig dog roligt. Morgenen efter spurgte det Faderen, hvad det var, der havde tildraget sig om Natten, og han fortalte hende nu, at han havde slaaet en Røver ihiel, men paalagde Barnet at tie dermed, Men allerede samme Morgen fortalte den Lille En af sine Legesøstre, at Faderen om Natten havde slaaet en Røver ihiel, saaledes kom Rygtet ud. Mairen forføiede sig til Retores Huus, tog Barnet i Forhør, og lod Huset gjennemsøge. Alt var opdaget. Liget som sandsynligviis er kastet i Søen ved Soings, er endnu ikke fundet. En Aften, for ikke længe siden, traadte en ung smuk, men meget bleg Pige til Newafloden, saa sig ængsteligt om til alle Sider, og kastede et lille Barn ud i Floden. Derpaa foldede hun bedende sine Hænder, og vilde styrte sig selv bagefter; men en Muschik, som just kom til, holdt den Ulykkelige tilbage i det Øieblik, hun vilde vove Springet. Vel værgede hun sig fortvivlet mod sin Redningsmand, men snart forlode hendes Kræfter hende, og han overantvordede hende til Politiet. Da hun igjen var kommen til sig selv, nævnte hun sin Fader, og fortaug ikke de Bevæggrunde, som havde drevet hende til Forbrydelsen. Hun heed Maria, og var en Datter af den rige Kjøbmand Sulkoff. En ung Commis paa Dennes Contoir havde forelsket sig i hende, og hun havde elsket ham igjen. De Elskende kunde see hinanden tidt og uforstyrret, og snart følte Maria, at hun skulde vorde Moder. Alt kunde endnu være blevet godt, naar hun havde maattet ægte den unge Mand; men Faderen jog ham ud af Huset, og lukkede Datteren inde i et afsides Værelse, hvor hun hensørgede en heel Vinter. Sulkoff havde taget alle mulige Forholdsregler, for at skjule den Tort, der var tilføiet hans Huus, strax, saasnart Barnet var født, skulde det sættes i Pleie paa Landet. Men trods den strænge Opsigt, hvorunder Maria levede, var det lykkedes hende hiin Aften, at slippe ud af sin Faders Huus, for at give sig og sit Barn Døden. Hvorledes hun blev hindret fra, at kaste sig selv i Bølgerne, have vi fortalt. Den rige Kjøbmand Sulkoff bød nu sin halve Formue for sin Datters Redning; men Justitien var ubøielig. Den ulykkelige Pige blev dømt til 41 Knutslag, der aabenbart maatte dræbe hende. Kun en Redning var der endnu for den Beklagelsesværdige. Den russiske Lovbog indeholder nemlig den Bestemmelse, at naar en Kjøbmand af første eller anden Klasse har en Datter, som har paadraget sig Dom efter Lovens Strænghed, og en Adelsmand vil ægte hende, saa kan Knutstraffen forandres til livsvarig Forviisning til Siberien. Men hvor var denne Adelsmand at finde? Skjøndt der i Rusland findes fattige Adelsmænd nok, saa ere de dog Alle stolte, og det lod sig altsaa ikke haabe, at Nogen for Penge vilde tage denne Skjændsel paa sig. Alligevel lod Sulkoff bekjendtgjøre i hele Petersborg, at han til den Adelsmand, som vilde ægte hans Datter, vilde udbetale tre Gange hundredtusinde Rubler. Der meldte sig imidlertid Jngen, og Alt, hvad Sulkoff ved sine Penge kunde bevirke, var, at Straffen, som hans Datter var idømt, blev opsat. Otte Dage var den sidste Frist, man havde indrømmet, og af disse var der kun en tilbage. Allerede havde Familien opgivet alt Haab, da der i Fængslet meldte sig en ung Mand af fattig, men adelig Familie, som, trods sine Talenter, altid var bleven forfulgt af Ulykken. Han forlangte at tale med den dømte. Den for saa smukke Pige var neppe at gjenkiende meere. Længe betragtede den Fremmede hende taus; omsider spurgte han hende blidt, hvad der havde bevæget hende til at dræbe sit Barn. "Jeg var ude af mig selv – svarede hun – og jeg vilde jo døe med det!" Derpaa fortalte hun ham med rørende Simpelhed, sanddru og angerfuld, sin Historie. "Ak sluttede hun jeg frygter jo ikke Døden; jeg har fortjent den, og jeg ønsker den; men tilføiede hun gysende – jeg gruer for disse Piinsler; jeg gruer for Knuten!" – Den Fremmede betænkte sig ikke længer; deeltagende trykte han den Ulykkeliges Haand, og meddeelte Dommeren sin Beslutning, at ægte den dømte. Efterat de Dagen efter vare blevne viede i Fængselscapellet, forlode de samme Aften St. Petersborg, og droge, med Sulkoffs Penge og med hans Velsignelse, til Tobolsk, hvorfra de aldrig ville komme tilbage, thi Siberien er de Levendes Grav.