Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1846-02-09
Da Hr. Tesdorpf for omtrent 6 Aar siden kom i Besiddelse af Ourupgaards Gods, erfaredes det, at hans vigtigste Bestræbelse vilde gaae ud paa, at ophjælpe sit Bøndergods, hvor det var svagt; men om dette vilde skee ved at forstrække de mindre Formuende med en Drivtscapital, som de siden naar deres Kaar bleve bedre kunde tilbagetale i aarlige Afdrag, eller ved, saasnart de bleve ham Lidet skyldige, efter forudgaaet Dom at lade dem kaste ud af Gaardene, naar de ikke vilde forlade disse frivillig, det maatte man lade Tiden vise. Blandt de Fæstere, som saaledes stode paa svage Fødder, var Rasmus Frandsen i Tjæreby. Han havde modtaget sin Gaard i meget brøstfældig Tilstand, med en daarlig Besætning, Avlingen i kraftlos Stand og uden Hegn. Sine Penge, som han skulde havt til Drivtscapital, maatte han give i Jndfæstning. Han havde mange uforsørgede Børn og en svag Kone, der senere blev angreben af en ulægelig Kræftskade i Brystet, hvoraf hun tilsidst døde; og hvad gjor ikke den trofaste Ægtemand for sin lidende Hustru, opbyder han ikke Alt for at frelse hende, Ved disse Gjenvordigheder var N. Frandsen bleven Hr. Tesdorpf 19 Rbd. skyldig, som han ogsaa vilde have gjort Udveie for at faae betalt, naar han ikke havde stolet paa Godseierens Langmodighed; men hvad skeete? Godsforvalteren mødte i N. Frandsens Gaard paa Hr. Tesdorpfs Vegne med Birkedommeren og Sognefogden og betydede ham, at han ifølge foregaaet Forlig om den gl. Restance havde sit Fæste forbrudt, og at han nu kun havde to Ting at vælge imellem, om han vilde fraskrive sig Fæste rettigheden paa sin Gaard eller øieblikkelig kastes ud paa Gaden med sit Gods. R. Frandsen, der var syg baade paa Sjæl og Legeme, valgte det Første, ford og selv at flytte sit Gods, efter først at have tilbudt Godsforvalteren at ville laane de 19 Rbd. i Byen og strax betale sin Gjæld, naar saa Alt maatte være godt, men forgiæves: Han maatte fra Gaarden; han maatte være Jndsidder, ja virkelig Jndsidder, thi han staaer nu paa det sidste Trin af den Trappe, som fører til Fattigvæsenet, og det mindste Skub kaster ham i dets Armee. – Denne Fremstilling er efter R. Frandsens egne Ord. Enhver, som har læst Hr. Tesdorfs Jnserat af 29de Januar, maa nu selv dømme, om der i ovenanførste Handling findes noget Ubilligt. Der blev omtrent paa samme Tid kjørt i Ring med flere af Tjæreby Bønder; men blandt disse vil jeg blot nævne Ole Fikmands Enke. Hun har i Forening med sin nu afdøde Mand ved Flid og Sparsomhed befriet Gaarden for den Gield, der hvilede paa den, da hun tiltraadte den og gik i Ægteskab med sin Mand. Det er derfor intet Under, at hun, der ingen Børn har og kun er nogle Aar over 40, ønskede at see sit fremtidige Udkomme ved Gaarden. Hun henvendte sig derfor til Hr. Tesdorpf med Begjæring om at maatte ægte en Bondes Søn der i Sognet, som just ikke strax kunde betale hele Jndfæstningen, men dog paa nogle faa Aar, nei, det maatte ikke skee. Hun fik senere Tilbud af en Anden; nei, det maatte heller ikke skee. Ligeledes af en Tredie, (alle Tre agtværdige Bønders Sønner i Jdestrup Sogn, nei, - Hr. Tesdorfs Svar var det skal aldrig skee at hun skal faae Lov at givte sig og beholde Gaarden; men vil hun afstaae Gaarden, saa skal hun faae Undertægt. Alt er efter Enkens Forklaring. Lad os dog betænke, hvilket Jernbaand her lægges paa den menneskelige Natur. Endvidere kunde nævnes Hans Virkes Enke i S. Vedby. Hun sad ved sin Gaard med sine tvende voxne Sønner, der dog ikke besad Kundskaber nok til ved egen Hjælp at sætte denne svage Avling i god Stand. Hun var bleven Hr. Tesdorpf omtrent 20 Rbd. skyldig. Denne Sum tilligemed endeel af Jndfæstningen kunde vist været tilveiebragt, naar et af hendes Børn havde søgt Giftermaal, og Enken saaledes seet et sorgfrit Udkomme paa sine gamle Dage; men nei, Hr. Tesdorpf havde fæstet sine Øine paa denne Avling, tilligemed tvende andre, for deres Beliggenheds Skyld, for at drage dem ind under Hovedgaardens allerede iforveien vidt udstrakte Jorder, Denne Handling var forresten lovlig; det var efter Regjeringens givne Løvte Hr. Tesdorpf tilladt, som Præmie for at lade sine Fæsteres Naturalhoveri ophøre og modtage aarligt Vederlag af dem derfor i Korn eller Penge. Her kunde kun indvendes: men fik saa Enken ogsaa en ordentlig Undertægt af Hr. Tesdorpf, Ja, det skal jeg bevidne: hun blev tilstaaet 1 Td., siger og skriver Een Tønde, Rug, aarlig til Føde, Klæder og Brændsel, samt Nytten og Brugen af den Plet Jord, hvorpaa Gaarden havde staaet; men hun er dog ikke udsat for den yderste Nød: vi have jo i Jdestrup, ligesom i alle andre Sogne et Fattigvæsen. Mon Gaardmand Peder Olsen Smed i S. Vedby havde forladt sin Gaard, hvor han var født og opdraget og havde levet sin meste Tid blandt Slægt og Venner, og flyttet hen paa en Udflyttergaard i et andet Sogn, som blev ham af Hr. Tesdorpf anviist, naar han ikke havde seet sig nødt dertil, for at sikkre sin eneste Datter og Svigerson et Opholdsted efter sin Død – Mon Hans Skoubyes Enkes Sønner i samme By, der med utrættelig Jver og Virksomhed have hjulpet deres gamle Moder fra Fattigdom til Velstand, vilde ligge i en saadan Røn af en Gaard, naar de kunde gjøre sig Haab om selv at nyde Frugten af deres Bestræbelser, Jeg troer det ikke. Men det er Altsammen lovlige Handlinger, udøvede af en Mand, som har sat sig det til Formaal at hjælpe sit Bøndergods paa Fode. Naar jeg ikke skulde være udsat for at trætte Læserne, saae jeg mig istand til at imødegaae alle Hr. Tesdorpfs Paastande med Grunde; men af den Aarsag vil jeg for denne Gang indskrænke mig til nogle enkelte. Han anfører saaledes, at Landgilden i den senere Tid kun er stegen 4 Tdr. pr. Gaard; men han glemmer de mange Lam, Gæs, Høns, Kyllinger, Æg o. s. v., som hans Bønder aarlig maae levere ham til at lade dække sit Bord med; det er dog vist ogsaa en Udgift for dem. - Hr. Tesdorpf skal have givet sine Fæstebønder Løvte om, at de engang skulle faae deres Gaarde til Eiendom; men omdet vil skee paa saadanne Vilkaar, at Bønderne kunne gaae ind derpaa, det vil Fremtiden vise. – Hr. Tesdorps siger blandt Andet, at det bør være enhver liberal Gods eiers Maal, hvorefter han bør stræbe, at bringe sine Bonder paa et saadant Standpunct, at han med rolig Overbeviisning kan tilskjøde dem deres Gaarde; men hvorledes lader Hr. Tesdorfs Stræben sig her forklare, naar han ved Kalvepræmier opmuntrer sine Fæstebønder til at gjøre Alt hvad der staaer i deres Magt, for at bringe Gaard og Avling fra en Værdi af 2000 Rbd. indtil 3 a 4000 Rbd., Skulde det falde Bønderne lettere at kjøbe deres Gaarde til den høiere Priis og efterat Mange have gjort betydelig Gjæld for at faae betalt de høie Jndfæstninger, end til den lavere, Tør der næres Haab om, at Hr. Tesdorpf overlader Bønderne deres Gaarde synderlig under deres egentlige Værd, Mon det tør ventes, at de blive frie for at betale deres egne Anstrængelser, Jeg vil her ikke agere Spaamand; men læg Mærke til, om ikke den Kalv, som J nu synes at faae gratis, engang vil blive betalt med indtil 500 Rbd. - Hr. Tesdorpf bemærker endvidere, at jeg fra en fattig Karl har arbeidet mig frem til Velstand. Jeg erkjender, at min Stilling er bedre end tusinde Andres, men hvad er Grunden, Næst efter at Gud har lagt sin Velsignelse i mine Foretagender, saa har jeg altid vogtet mig for Fæstegods, ligesom der siges, at Fanden vogter sig for Bibelen. – Hr. Tesdorpf bemærker fremdeles, at jeg skal have budet 800 Rbd. i Fæste af en Gaard. Dette kan jeg ikke mindes; men jeg kan mindes, at jeg har sagt, at jeg vilde give 2000 Rbd. for at komme i Besiddelse af en Fæstegaard, men det var kun for een eneste maaskee paa hele Falster, og jeg ønskede dernæst ikke, at Forholdene skulde være mellem mig og Fratræderen som de bleve imellem Hr. Tesdorpf og H. Virkes Enke; de 400 Rbd. antog jeg kunde være tilfredsstillende til Jndfæstning og de 1600 kunde tilfalde Fratræderen, for at han ikke skulde være blottet for al Leilighed til Erhverv, til Underhold for sig og Familie. Jeg behøver ikke at gjøre Hr. Tesdorpf opmærksom paa, hvad en Bondeavling med nogle over 50 Tønder Land vilde indbringe mere i Nettoindtægt, naar den kunde drives i Forening med min egen, blot ved lidt forøget Drivtskraft, end naar jeg skulde underholde mig og min Familie og heel Drivtskraft paa samme, samt uden forøget Tillæg af Landgilde, og endnu mindre med de hos Hr. Tesdorpf brugelige Præstationer af Lam, Gæs, Høns, Kyllinger &c. &c. For den Mands Skyld, om hvem Talen dengang var, maa jeg bemærke, at havde saa mange Uheld truffet mig, som i de sidste 10 Aar have rammet ham, da havde min Stilling været mindre god. Jeg gaaer forresten endnu som altid helst ind paa Eiendom, hvis den er at faae i min Nærhed. Dette er kun efter Hr. Tesdorpfs Opfordring, nogle enkelte Handlinger, Bønderne vedkommende. Ønsker De imidlertid offentliggjort nogle af Deres til Huusmændenne udstedte Leiecontracter (thi Fæstebreve høre, saavidt mig bekjendt, til Sjeldenhederne hos Huusmænd paa Durupgaards Gods), saa skal jeg bevise Dem den Tjeneste, med saadant at være Dem behjælpelig; men da jeg ret vel indseer, at mine Artikler ikke kunne behage alle Avisens Læsere, saa vil jeg t. Ex. foreslaae, at man kunde lade Gjenpart af nogle Leiecontracter m. m. trykke i et særskilt Skrift, der kunde ledsage Avisen; Trykningen maatte naturligviis skee for Hr. Tesdorfs Regning, hvorimod jeg uden Vederlag med Fornøielse skulde besørge Udvalget af Jndholdet. O. Rode. Sillestrup, den 6te Februar 1846.