Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-04-05
Ved en saadan Indretning behøvede man altsaa ikke at frygte for den skadelige Uddunstnings eller Smittes Udbredelse. At de Vægtere, der toge Liget op, skulde smittes derved, er neppe sandsynligt; thi da maatte mange af de Opvartere, der i Hospitaler omgaaes Patienter, som have meget smitsomme Sygdomme, oftere smittes, end det, efter Erfaringen at dømme, skeer. Desuden veed man, at Mennesker ordentlig vænnes til at indaande den skadeligste Luft, ja at de endog tilsidst blive saa vante dertil, at deres Legeme modstaaer enhver SmitteDe berygtede Graverkarle, som endog grove Legemer op, efterat de vare begravede, bleve ikke smittede, uagtet der ei er nogen Tvivl om, at jo adskillige af dem, de opgrove, vare døde af smitsomme Sygdomme, og uagtet de neppe havde brugt Preservativer derimod. Er det altsaa sandsynligt, at man uden synderlig Fare for Sundheden kunde indrette saadanne Liighuse, saa følger det af sig selv, at der hverken behøvedes noget Paabud, eller nogen anden Tillokkelse, end Sagens øiensynlige Nytte, forat bevæge den Døende til at begiere sig hensat, og de Efterlevende til at lade ham hensætte i en saadan Bygning. At Ubehagelighederne for det meste vare her langt færre i dette Tilfælde, end ved at gjemme et dødt Legeme hjemme, behøver neppe noget Beviis, og den Overdaadighed, der vilde foranlediges ved at sætte enkelte Liig adskilte fra de øvrige, fortjener isaa vigtig en Sag, som denne, ikke at komme i Betragtning. Om Vægternes Aarvaagenhed, maatte og burde man kunne overtyde sig ligesaa godt som om Vaagekoners i Hospitalerne &c., og deres muelige Pligtsforsømmelse kan aldrig være nogen antagelig Grund til at forkaste et Forslag til saa vigtig en Jndretning. Den Døendes Forestilling om sin Forfatning, naar han mueligen opvaagnede i et saadant Liighuus, kunde aldrig afskrække ham fra at begiere sig hensat dert. Hvo vilde ikke hellere udsætte sig for denne Skræk, end for at puttes, ned i Jorden, førend Kjendemærkerne paa Døden vare visse? Desuden er det høist usandsynligt, at den, der saaledes kommer til Live igjen, skulde saa pludselig faae sine Livskræfter og sin Samling igjen, at han kunde tænke paa de Liig, der omgave ham; hans egen Redning vilde snarere være hans første Tanke. Den Fare, han er udsat for, at smittes af sin døde Sidemand, er ingen Fare; thi den Skindøde, der saaledes opvaagner igjen, vover i egentlig Forstand lidet ved virkelig at døe og endnu mindre ved at smittes. Den Frygt, som yttres for, at der vilde døe flere Vægtere, end der vilde bringes Skindøde til Live (hvilket, jeg troer, ikke lader sig bevise, kunde med ligesaa stor Føie anvendes paa mange andre Haandteringer. Hvor mange Mennesker sætte, f. Ex., ikke Liv og Sundhed til ved at trænge ind i Bjergenes Jndvolde og aftvingsdem det usle Metal, som stifter saa meget Ondt i Verden, Hvor skadelige ere ikke de Dunster, som indaandes der, Men alligevel findes der Mennesker nok, som, for at fortjene Livets Ophold, hverken agte Liv eller Sundhed, men villigen paatage sig saadanne Forretninger. Vinder Menneskeheden ikke mere ved at redde en eneste retskaffen Borger fra Døden, end ved at aftvinge Jorden hundrede Pund Sølv Antager man end, at leiede Vægtere ikke vilde være saa aarvaagne, som man bør ønske, og at ikke eet blandt hundrede tusinde Liig kom til Live igjen, saa er dog den Tanke, at man ikke havde jordet noget Menneske, førend man havde fuldkommen Vished om dets Død, en Beroligelse, som ikke kan betales med Guld. Til at understøtte de svagt opvaagnede Livskræfter hørte der ikke meget. Hvor let kunde man ikke underrette endog Vægterne om de allerførste Regler, der bør iagttages ved at bringe en Skindød til Live igjen? J det mindste maatte han ved mindste Anviisning kunne lære at understøtte de svage Livskræfter saalænge, til en anden havde hentet en Læge. Dersom den Skindødes Slægtninger og Venner vilde, om han døde, efterat være opvaagnet, føle Anger over, at de ikke havde beholdt ham hjemme, saa vilde denne Anger være temmelig utidig. (Fortsættes.)Er Halshugning nogen smertelig Død, Man har i de senere Tider begyndt at tvivle paa, om ikke Mennesket endnu efter at Hovedet var skilt fra Kroppen, i det mindste i nog te Minuter kunde føle nogen Smerte. Der har endog for ikke længe siden i udenlandske Blade været fortalt, at man ved Hielp af Galvanismen har bragt Øinene og Muskerne i et afhugget Hoved til at bevæge sig, og deraf har man uddraget den Slutning, at Halshugning maatte være een af de smerteligste Døds maader. Adskillige troede endog, at ligesom et Menneske, der har mistet et Lem, føler Smerte, saaledes følte ogsaa Hovedet eller Kroppen, efterat de ere adskilte, en convulsvisk Smerte. Den Forestilling, man har om Hovedet som den Deel, hvor Tænkevnen har sit Sæde, bidrog meget til at bestyrke denne Mening, og mange troe endog, at Livet kun ophører med Varmen. Men det er bekjendt, at Livet har sit Sæde i to Hoveddele: Hjertet og Hjernen. Kun ved disses Virkninger formaaer Mennesket at have nogen Bevidsthed. Naar een af disse Dele beskadiges saaledes, at den ophører at virke, saa ophører ogsaa Bevidstheden. og med dette Livet. Dander nu ikke kan tænkes nogen Smerte uden Bevidsthed, saa staaer Følelsen af Smerten i saa nøie en Forbindelse med de ovennævnte to Livsorganer, at Fornemmelsen maa forsvinde i det Øieblik, een af dem ophører at virke. J en høi Grad af Apoplexie er Hjernen uden Virkekraft, og derfor paafølger ogsaa Døden; ved et Saar i Hjertet er Tilfældet det samme, uagtet Hjernen er aldeles ubeskadiget. Naar et levende Hoved skilles fra Kroppen, standser baade Hjertets og Hjernens Virkekraft. Ligesom denne ophører ved Halshugning i et Øieblik, saaledes ophøre ogsaa Smerterne i et Øieblik. Dette er saa meget mere naturligt, som i det samme Hovedet og Kroppen adskilles, og Blodet styrter heftig ud, standser Hjertets og Hjernens Virke kraft. Smerten skulde egentlig staae i et fuldkomment Forhold til den Tid, der medgaaer til denne Adskillelse, hvilken neppe varer længere end en Secund; men da der udkræves en Overveielse og Forestilling hertil, som ikke kan forekomme i Sielen i saa kort en Tid, saa følger det af sig selv, at Smerten i egentlig Forstand neppe føles. De convulsiviske Bevægelser, medens Legemet endnu er varmt, maa ikke her skuffe os; thi de bevise ligesaa lidet den mindste Fornemmelse, som Bevægelsen af Stykkerne af sønderskaarne Aal, der indtil en vis Tid ere irritable, naar man rører derved *), Det kan altsaa ikke negtes, at Halshugning er een af de mindst smertelige Dødsstraffe. Men Forberedelserne dertil ere rædsomme; den Tid, der medgaaer, førend Forbryderen kommer paa Retterstedet, og de Ceremonier, der lagttages her med Dommens Oplæsning &c., gjør denne Handling saa meget rædsommere. Dødsangesten varer her maaskee for længe, og er i Grunden en større Straf end Døden selv. Ønskeligt vilde det være, at den, der er dømt fra De her fremsatte Jagttagelser ere efter den berømte C. Cassy, Medlem af det Franske Nationalinstitut. Livet, efter at Dommen er afsagt saa hastig som mueligt maatte blive aflivet; thi kun paa denne Maade kan der være nogen stræng Harmonie imellem de fleste Forbrydelser, af den Natur og Straffen. De fleste Lovgivningsphilosopher ere enige om, at Retfærdigheden, selv der, hvor den er nødt til at vise sig strængest, altid bør bære Præg af Menneskelighed og Følelse for Menneskeværd. Hvor lidet smertelig end Halshugningen i og for sig maatte være som Dødsstraf betragtet, saa ligger derdog noget væmmeligt i den Forestilling, at et Menneske, Skaberens Mesterstykke og den ædleste af alle Skabninger, skal lægge sit Hoved paa en Blok, og denne vigtige Deel af Legemet afhugges ved Menneskehænder. Det er mueligen kun min individuelle Følelse, men det forekommentmig, som om man selv i Forbryderen. aldrig bør glemme Menneskets Værd, og at hans Dødsstraf aldrig burde fuldbyrdes paa en Maade, som Menneskeligheden skielver ved Der har før været sagt i dette Blad, at saadanne blodige Optrin opvække Medlidenhed endog med den største Forbryder i det Øieblik, man seer ham saaledes lide, og at denne Medlidenhedsfølelse betager Exemplet de muelige gode Jndtrykke, det kunde gjøre paa Tilskuerne. Den for militaire Forbrydere saa almindelige Straf: Skydning synes i det mindste jeg veed ikke, om jeg feiler – at være en Dødsstraf, som er vort Aarhundrede og dets Tænkemaade værdigere. Denne maatte, efter min Formening, kunne anvendes i de fleste saadanne Tilfælde, og al muelig Lemlæstelse, hvorom den blotte Tanke opvækker Modbydelighed, og som i Grunden ikke afskrækker mere end enhver anden Dødsstraf, kunde maaskee, inden mindste Skade, ganske afskaffes. Der forløb jo en heel Række af Aar, uden at man hos os sporede synderlig til Forbrydelser, der qvalificerede sig til Dødsstraf. At man i den senere Tid har havt gjentagne Exempler af dette Slags er noget ganske tilfældigt, og synes ikke at gjøre afskrækkende Straffe meere nødvendige.