Politivennen, 1809-01-01
Underdanigst Ønske det Danske Sprog betræffende. (Fortsat fra No. 566). Det Danske Sprog har ikke allene en ligesaa stor Rigdom af Ord som noget andet Europæisk Sprog (jeg kjender vel ej det Finske, Laplandske, Ungarske og Tyrkiske, men sandsynligen ere disse ej de rigeste), men det er endog i Vendinger eet af de rigeste, og i Bekvemhed til nye Ords Dannelse giver det intet efter. Det danske Sprog besidder desuden i det ældre danske eller islandske Sprog en Kilde af Ord, som vore tydske Naboer savne. Det Danske Sprog ejer, hvad jeg ikke veed i den Grad ejet af noget andet, en Udtrykkelighed, om jeg saa maae kalde det, der er trefoldig. Den værdige højtidelige Talle er et vidt forskjelligt Dansk fra det, som bruges i daglig Tale, eller skrives i Breve, i Omgangs Dialoger, Romaner o. s. v. - Ogved sine egne Lævninger af Oldtids Ord og Vendinger samt Besiddelsen af det gamle Danske, er Sproget yderst bekvemt til Oldtids Romaner, Oldtidskvad, Ballader o. s. v. Det danske Sprog er ved sine Passiver, sine Tilhængsartikler, sin Orddannelsesevne yderst vel egnet til Post. Alle mulige Krav har da vel et saadant Sprog paa at vorde elsket og æreholdt, som den kostbareste Nationalejendom. Men det er vitterligt, at intet Sprog bliver saa jammerligen mishandlet af sine Egne som dette. Boghandlere, der gnie paa Skillingen, lade baade gode og slette tydske Forfatterfrembringelser frisk væk oversætte af den første den bedste Fusker i Tydsken og Usling i Dansken. En saadan Karl, der ikke kjender sit eget Sprogs Rigdom, falder i Forbavselse hvert Øjeblik over de mange tydske Ord, hvortil han ikke kan finde passende Danske. J sin Dumhed troer han at gjøre det formentlig fattige Modersprog en stor Tjeneste, ved at inddanisere det ene tydske Ord efter det andet. Hele tydske Vendinger tager han ogsaa med, og saaledes have vi i de sidste 3. Aar seet en ubodelig Jndblandelse til Tab for Sprogets Renhed. Oversættere af det Franske have ikke været frie for samme Fejl, dog ikke have de viist dem i den Grad. Dels hindrede Sprogets størr. Forskjællighed dem noget, dels kom sjælden saa store Stympere til dette Slags Oversættelser, som til de tydske Skrivters. Jkke heller er nær saameger oversat af det Franske, som af det Tydske. Til Uheld fik vi kun saa Oversættelser af det Svenske, hvor vi vel med Nytte kunde tilegnet os et og andet, og derved nærmet os denne Sammensmeltning man saa gjerne maatte ønske af disse to Frændesprog: Hos ingen anden Nation, ikke engang den hollandske eller den svenske, finder man det Misforhold mellem Oversættelser og Origingle Skrivter i Modersmaalet, som i Danmark. De originale Verker og Udarbejdelser, der aarlig fremkomme i det danske Sprog ere yderst faa, og hvad skulde gjøre at de bleve mange? Et lidet Publikum, næsten ingen Opmuntring, Forkjærligheden til det Fremmede, der som en Mode steg ned fra de Højeres Kredse, alt dette maatte naturligen være Modvirkning. Theatret vilde Oversættelser. Romanlæserne vilde Oversættelser. Professorer vilde have oversatte Ledetraade til deres Forelæsninger. Akademier, Skoler og Justituter vilde have oversatte Lærebøger. Den Danskes Stolthed, som han selv i Aarhundrede har vænnet sig til at kalde Beskedenhed, tillod ham vel at læse Tydskernes Markedsgods, men ej at skrive selv hvis han ej kunde skrive aabenbare bedre. Derfor kunde Originalforfatternes Arbejder ikke kue Oversætternes Frækheder mod Sproget. Eet Middel lævnedes kun større Omsorg for dets Renhed fra Kollegiers og Embedsmænds Side. (Fortsættes).