Aarhuus Stifts-Tidende, 1845-08-06
Peter Ravn fra Hammelev, som talede saa smukt paa Høiskamling, er en Mand paa 28 Aar, og lever af at drive et af ham forpagtet Teglbrænder, i Lystrum, tæt ved Ribe. Af indre Trang til at udvide sine Kundskaber, har han tilbragt et halvt Aar paa Høiskolen i Rødding, og agter til næste Vinter atter at gjæste denne Læreanstalt. Hans Tale var ordret saalydende: Kjære Landsmænd. Jeg kunde have Lyst til at tale nogle Ord, uagtet de kun maa tage sig daarligt ud efter at disse berømte Mænd have talt. Jeg har nemlig gaaet paa Høiskolen, og det synes mig passende om en af Ho skolens Elever baade takkede de mange Skolens Velgjørere, og Velyndere paa hiin Side Sundene og Kongeaaen, der her ere tilstede, og opmuntrede Eder, Slesvigere, til nu af alle Liosens Kræfter at betjene Eder af denne Anstalt. Jeg kan forresten nok tænke, at naar de gode Slesvig=Holsteinere høre, at en af Skolens Elever allerede er optraadt paa denne afskyelige Skamlingsfest, de da ville opløfte et stort Raab og sige: "Ja, der have vi det, det er den første Frugt af denne fordømte Anstalt; her have vi det allertydeligste Beviis for, at denne Skole er en politisk Propaganda=Anstalt. Men er der Nogen, der nu mere bryder sig om hvad disse Folk sige; Og saasom de ville drille og skrække os med det slesvig-holsteinske Flag, lader os da drille og skrække dem med Høiskolen. Tro J ikke, at Høiskolen kan udrette næsten ligesaa meget som hele det augustenborgske Fane=Hoved=Depot, Dog jeg maa tale alvorligt. Paa Høiskolens Elevers Vegne takker jeg Eder alle, J gjæve Dannemænd, som have grundlagt denne Stiftelse, og som ville vide at holde den opreist. Vor Taknemmeligheds-Følelse kan virkeligen ikke tolkes med Ord; thi naar en Blind bliver seende, naar Een, som bestandig har vandret i Mørket, pludseligt træder ind i Lyset, hvorledes skulde han kunne udtrykke, hvad han føler og hvad hans Sandser opfatte? – Det er vist gaaet Mange, ligesom mig. Jeg er født i Nærheden af den nu saa uhyre tydske By Haderslev. J min Barndom var den en god dansk By, ligesom hele Slesvig et godt dansk Land; men da jeg var bleven voxen hører jeg paa eengang, at det var ganske tydsk, og at jeg selv var en Tydsker. Dette sagde alle Embedsmændene og Advokaterne, og Alle, som vare kloge, fine og fornemme, og som jeg fra Barnsbeen af var vant til at troe paa, som paa mit Evangelium. Det var mig ubegribeligt, hvorledes det var gaaet til. Jeg speculerede, men kunde ikke faae det i Hovedet; jeg blev tilsidst ganske forskrækket; jeg turde næsten ikke tale af Frygt for at jeg skulde have glemt mit danske Modersmaal, og ikke see mig i Speilet, af Frygt for at mit Ansigt skulde have forandret sig, men naar jeg gjorde det udtalede min Mund dog Dansk og mine Øine saae den samme danske Peder Ravn fra Hammelev. Det hialp imidlertid ikke; jeg læste og hørte daglig af de saakaldte Fornemme: Du er dog Tydsk eller en Slesvig=Holsteiner, Du kan ikke dømme derom, Du er kun en uvidende Bonde, kun vi vide ret Beskeed om, hvad det slesvigske Folk egentlig er og hvad den gyldne hellige Bog, "Landsprivilegierne", lærer derom. Du hører feil, Du taler ikke Dansk, Du seer feil, Du er ikke Dansk, Du er stok Tydsk. Min Forstand stod stille ved denne lærde Prædiken, og da jeg ikke havde Kundskaber til at modbevise den, var jeg nær ved at troe paa den. Ja Landsmænd, jeg var Afgrunden og det slesvig-holsteinske Svælg meget nær, det vil sige: jeg var lige ved at blive forfængelig og stolt af at kaldes Tydsk, der er den egentlige Rod til hele vor Ulykke. Jeg var lige ved at kneise med Hovedet og sige til mig selv. "Ja wohl, Peter Raben, Du bist ein achter Deutscher Bursch und Bauer, men som jeg vilde til at bryste mig, som jeg vilde til at foragte mit Fædreland, mine Fædre og mig selv, følte jeg mig saa usigelig ussel og lille bitte; der var Noget inden i mig, der modsatte sig alle de slesvig-holsteenske lærde Talestrømme; der var Noget inden i mig, der gjorde, at jeg kom til at elske Danmark og mit Sprog jo meere man havede og forfulgte det. Da hørte jeg, at der var oprettet en Skole for Bondestanden, og jeg bestræbte mig for at faae Tilladelse til at komme derhen, for at jeg idetmindste kunde faae at vide, hvad det var der piinte og gnavede inden i mig. Maalet for mine Bestræbelser blev opnaaet; men Omstændighederne tillade mig kun at være der et halvt Aar, som er en altfor kort Tid, men jeg lærte meget, uagtet jeg ikke kunde blive der længere og lære meget mere, som saa mange af Eders Sønner og Brødre ere saa lykkelige at kunne. Og nu skal jeg fortælle Eder hvad man lærer der. Det er saamange Folk nysgjerrige efter at vide, skjøndt Alle kunde komme og høre og see det. Det væsentligste og vigtigste af hvad jeg lærte, uden hvilket al anden Lærdom nytter til Jntet, var, hvad det var der piinte mig indvendig, og kunne I. gjætte hvad det var Det var mit danske Hjerte, Dajeg havde faaet dette at vide, da jeg havde lært dette at kjende, da jeg havde lært at benytte det, at elske det, aabnede der sig for mig en ny Himmel og en ny Jord; jeg fik en Glæde og en Styrke, en Klarhed og et Mod i min Sjæl, som jeg aldrig for havde kjendt. Jeg turde nu tage saamange Slesvig=Holsteinere paa min Samvittighed, som det skulde være; thi jeg følte at jeg havde een Ting, som de ikke havde alle tilsammen, nemlig et Hjerte, et fædrelandsk sindet Hjerte. Ligesom det er gaaet mig er det omtrent gaaet alle mine Medelever. For det andet har Mennesket et Hoved; dette lærer man at lægge i Blod, at oplyse og danne paa Høiskolen, og ved Hjælp af dette kunde jeg snart gjendrive alle de Logne, som Slesvig=Holsteinerne ville binde os paa Ærme, og nogenlunde staae paa mine egne Been. Det er hele Sagen. Paa Høiskolen lærer man blot at faae Hjerte og Hoved paa rette Sted. Der er endnu rigtignok en Ting, man lærer der, og det er en meget nyttig Lærdom. Seer I. Mennesket har endnu faaet et Redskab af Naturen og dette have vi Nordboere fra vore fordums berømmelige Forfædre faaet i Arv, som et dyrebart Klenodie, og som vi vel maa passe paa, dersom vi skulle have nogen sand Nytte af et Hjerte og et Hoved; det er Haanden; det er den gode gamle danske Næve; den lærte vi ogsaa at bruge; den har været noget slap og afkræftet i den senere Tid, maaskee den dog kun har sovet, ligesom Hjertet og Hovedet. Jdet mindste har jeg mærket en saadan Krilden og Stikken i den, ligesom naar den sover, og jeg hører, at det er gaaet mange af Eder, Landsmænd, ligesaa. Jeg fik den største Høiagtelse for den, da jeg erfarede, at dette var det eneste Danske, som selv Slesvig=Holsteinerne havde den allerdybeste Ærefrygt for. - Nu har jeg korteligen fortalt Eder, hvad der læres paa Høiskolen, nemlig at bruge Hjerte, Hoved og Haand, og jeg vil nu opmuntre Eder og endelig bede Eder, kjære Landsmænd, sende Eders Sønner og Brødre derhen, skuer omkring Eder, seer Dannemark deilige Høie og Dale, Marker og Skove, Søer og Bække! Her have vi og vore Forfædre bygget og boet og talt vort Modersmaal, saalænge Verden har staaet; herfra vil man nu fordrive Eder, og hvad der endnu er langt værre: her, her i vor Hjemstavn vil man fornedre og undertrykke Eder, og hvad der endnu er allerværst, fornedre Eder saaledes, at J ei mærke Fornedrelsen. Dette er tildeels skeet med vore Brødre mod Syd og det vil snart gaae os ligesaa, dersom vi ei lære at værge os. Dersom vi skulle her leve og her døe, beholde vort Modersmaal og være eet Folk, da sender Eders Ungdom til Høiskolen, at de kunne lære at værge for sig. Et Hurra for Høiskolens Velgjørere og Velyndere!!!"