Corsaren, 1841-06-25
Et Eventyr. (Fortsat). Da nu alle Gjæsterne vare samlede, syntes Feen Frihed, at det kunde være paa Tiden at begive sig derhen, ikke for at faae et Maaltid Mad eller overhovedet for at deeltage i Gjæstereringen (thi dertil holdt hun sig for stolt), men for at tale med Kongen om hans Uordholdenhed og vise ham blidt tilrette derfor. Feen gik altsaa meget besteden til Kongens Gaard og vilde ind; men Vagten spurgie: Har hun Tegn, Jomfru? - Nei. - Saa kan Hun heller itte komme ind. Hun søgte da en Dør, et Vindue, en Luge og tilsidst blot en Sprække; men overalt havde de tilstoppet, for at hun ikke skulde komme ind. Som hun nu gik og søgte, traf hun en meget pyntet Mand, som skulde ind i Kongens Gaard (thi han var ledsaget af Tienere, der bare lækkre Sager), og til ham sraadte hun da hen og sagde: "Hils Din Konge fra mig og sig, at jeg forlanger en Privat-Audients strax, og at jeg, hvis han ikke tilstaaer mig den, til evig Tid vil opholde mig udenfor hans Pallads." - Da dette Bud bragtes Kongen, blev han ilde tilmøde og sagde: Vorherre bevare os fra at hun stulde opholde sig bestandig i mit Land, end sige udenfor mit Slot - lad hende da hellere komme ind. Før hende til mit Gemak." Her traf da Feen og Kongen sammen, og Jngen af dem var i godt Humeur. Feen var ærgerlig og Kongen forlegen og ligeledes lidt ærgerlig; men Begge gjorde desuagtet gode Miner til hinanden, ja Kongen undskyldte sig endog for hende, fordi hun var bleven glemt. "Lad det nu være godt," sagde Feen, "jeg veed, hvad jeg veed. Jeg kommer ikke for at beklage mig eller fordre Noget for mig selv, men kun for Andre som jeg ynder." "Ah, min ædle Veninde," svarede da Kongen, "forlang De kun; De veed, at jeg ikke kan afslaae saa skjøn en Bønfaldende Noget." Feen sagde: Jeg er født af fattige Forældre; min Ungdom hengik i Armod, og jeg er fortrolig med den Fattiges Kaar. Tidt vandrer jeg i den mørke Nat mellem de simple Hytter, og naar jeg da finder en Lidende, En, der hungrer eller lider Uret, da tager jeg ham i mine Arme og trøster ham. Og for disses Skyld vil jeg idag bede dig om en Gunst: Lad de Fattige idag dele Din Overflød, lad idag ingen Forskjel være mellem Rig og Arm, men lad dem Alle være Brødre for Dit Aasyn. Kongen svarede: O min gode Fee! Hvor glæder det mig, at Din Bøn allerede er opfyldt, før Du udtaler den og opfyldt af Skjæbnen, ikke af mig: Vi have i mit Land ingen Fattige. Feen: Jo, Konge! Her ere Fattige. Kongen (heftig). Nei, nei! Jeg har gjennem seet min Hofstribents statistiske Tavler, og der staaer tydeligt, at vi Alle ere velhavende - Jeg siger Dig derfor, kjære Fee, Din Bøn er opfyldt, før Du har yttret den. Feen sagde da: Har Du da besluttet nogen anden Foranstaltning, hvorved Dit Folk kan blive deelagtig i Glæden? Er det sandt, at Du vil tilgive endeel Forbrydelser, og navnlig dem, som i Skrift eller Tale ere begaaede imod Dig og Dine Love? Kongen svarede: Ja, jeg vil tilgive endeel Forbrydelser; men det skal være store Forbrydelser, eftersom det ikke var synderlig Naade at tilgive smaae, og iblandt bine kunne Trykke- eller Talefriheds-Overtrædelser ikke regnes, da de kun ere Forseelser og ikke Forbrydelser. Feen: Godt! Denne skarpsindige Distinction glæder mig. Husk paa den, ogsaa naar Talen ikke er om Amnesti. - Men der ere endnu mange Ting, jeg havde at bede Dig om..... J dette Øieblik lød høie Glædesraab i og udenfor Slottet. Feen studsede og spurgte: "Hvo udsender disse Raad?" og Kongen svarede glad: "Det er mine Tjenere og Embedsmænd, der forebringe mig Folkets glade Følelser. Undskyld mig - jeg maa ud og takke dem." Da gik Feen, dybt sukkende, bort.