Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1821-03-12
Neapel. Et af vore Dages mange Særsyn er det unægteligt, at i samme Øieblik Faderen byder Nationen underkaste sig den jernhaarde Skjebnes Nødvendighed, opmuntrer Sønnen Folket til at trodse samme og ikke svigte Frihedens Sag. Den 13 Februar var den mærkelige Dag, da Prindsregenten tilligemed sin Gemalinde og den hele Kongel. Familie under det sammenstimlede Folks Jubelraab bega sig til Parlamentet og aabnede det med en værdig og kraftfuld Tale. Efter hans Bortgang aflagde Di Galle Beretning om sin Sendelse til Laybach, og fremlagde blandt andet de forenede Magters Svar, samt en Note fra den brittiske Gesandt betræffende Øiemedet af den engelske Eskadres Ophold paa Neapels Rhed. Samtlige Brevskabe, overgaves en Kommission, hvis Formand, Hr. Borrelliden 15de skildrede med Varme Nødvendigheden af den nye Statsforandring samt den ufortjente Mistillid, Souveræ. nerne havde sat til Kongens Ord, der bedst kunde bevidne, Folkets rene og ædle Hensigter. Han sluttede med et billede af den forestaaende Krigs Rædsler, som Man dog heller maatte underkaste sig, end føie saa uretfærdige Fordringer. Derefter blev eenstemmigen besluttet som følger: Parlamentet er ikke beføiet til at antage de tre Monarkers Forslag, der gaae ud paa Forfatningens Afskaffelse og Landets Besættelse; det betragter enhver af Hs. Majestæts Handlinger, baade nu og i Fremtiden, der strider imod hans paa Konstitutionen aflagte Eed, som ham med Magt aftvungen, hvorfor Hertugen af Calabrien, bør beholde Regentskabet, saalænge Kongen befinder sig i denne Tvangs-Tilstand. Begge Siciliernes Nation staaer i naturligt Forbund med alle dem, som besidder deres eller en anden Forfatning; den blander sig ikke i andre Staters Regjering, men vil heller ikke taale, at Andre, mænge sig i dens Bestyrelse, og skal anvende alle Midler, for at andre Magter ikke skulle gjøre den disse Grundsætninger stridig; den yder alle for frie Meningsyttringer Forviste et Tilflugtsted; den vil endelig ingensinde slutte Fred med en Fiende, saalænge denne holder Naitionens Gebeet besat. Man kan med Data gjendrive den Mening, at Forfatningen ikke skulde være bleven til ved Folkets, men ved en Sekts og nogle Militæres Villie, og finder sig beføiet til at erklære for Fædrelands Forrædere Alle dem, som maatte stræbe at indføre Systemmer, afvigende fra Forfatningen, som under nogetsomhelst Paaskud kunde sammen blande Forbrydelser med Forfatningens retfærdige Sag, som maatte tilsidesætte den skyldige Ærbødighed for den Kongelige og lovgivende Authoritet, i eller hindre Lovenes Jværksættelse, Disciplin i Hæren og den offentlige Rolighed. Dette høist mærkelige Møde bivaanedes af den spanske, nederlandske og brittiske Gesandt, og Admiralen med flere Officerer af Eskadren, som bleve hilsede med det eenstemmige Raab, Engelland levelt da Jndholdet af det brittiske Kabinets Erklæring just i de samme Dage var bleven bekjendt i Neapel. J Begyndelsen var Mødet temmelig stormende formedelst Trængselen, og Hertugen havde Ondt ved at faae sine Depescher læst til Ende, hvorfor Præsidenten maatte formaae til Rolighed. Som et Sidestykke hertil kan den Audients betragtes, Prindsregenten den 9de forud gav Østerrigs, Ruslands og Preussens Befuldmægtigede, og hvorved ogsaa Hertug, di Gallo var tilstæde. Grev v. Stackelberg førte Ordet, og yttrede, at naar Parlamentet faldt til Føie, skulde Landet kun blive besat med 40,000 Østerriger, i modsat Fald vilde det komme til at føle alle Krigens Rædsler. Men Hs. Kongel. Høihed svarede, at han havde fast besluttet, at opretholde den af hans Fader og ham besvorne Konstitution, og være den Første, der greb Vaaben til dens Forsvar, tilføiende, at i Spidsen for en ædelmodig Nation, der daglig gav nye Prøver paa sin Hengivenhed og Høiagtelse for Regjeringen, kunde denne i al Fald ligge under med Ære, men ikke indlade sig i skjændig Underhandling. Efter Audientsen bleve Ministrene sammen et kaldte, for hvem Prindsregenten gjentog sit Løfte, om at forsvare Landets Uafhængighed med sit eget Livs Opofrelse. Krig er altsaa nu det almindelige Løsen, og Man belaver sig paa at tilbagedrive Fjenden med Kjækhed og Standhaftighed. Alt ruster sig, selv mange Parlamentslemmer af Militærstanden have faaet Tilladelse at drage, i Feldten. General Pepe staaer i Begreb med at afgaae til Grændsen og overtage Kommanden. Parlamentet har lovet alle de Sicilianere, som ville marschere imod Fjenden, lige Rettigheder med Neapolitanerne og skaffet, Udveie til de fornødne Krigsomkostninger. Saaledes er bevilget Mariministeren 60,000 Dukater til at udruste: tvende Fregatter og endeel lette Fartøier. Alle afskedigede, Soldater ere indkaldte. Pepe har udstædt en Proklamation til Hæren, affattet i en høist enthusiastisk Aand Den Dag, siger han deri, som kalder Os til Krig, kaldet Os til Berømmelse. Jkke ville vi føre Krig mod Europas Folkeslag, ikke heller mod Kongerne, hvis Retmæssighed vi ære, men med en Mellem Magt, hvortil de bekjendte Regjeringsformer intet Navn have, men som i Gjerningen besidder en Magt, der nu truer at tilintetgjøre alle Nationer. Havde Man endda fordret nogensomhelst Modisikation i Forfatningen; men Man vil berøve Os alle de Rettigheder, som Vi fra den 2 Juli til nu have erhvervet Os; Man vil have Garantie for den indvortes Sikkerhed, det vil sige, vi skulle underholde en fremmed Armee af 50,000 Md. Men det skal aldrig skee, Vi ere : stærke nok til at modstaae hele Europa (?). Gud er endnu over Kongerne og deres falske Raadgivere. Seieren vil følge Eders Fodspor. Enhver af Eder kan veie op mod femt en Fremmede &c.