Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-12-14
Indenlandske Efterretninger. Den 11te Dec. d. A. var den store Dag, paa hvilken et Broderfolk høitideligholdt en Nationalfest, der i de sildigste Aarhundreder vil glimre med uforgiængelig Glands i Fædrenelandets Aarbøger, og forevige Frederiks udødelige Fortjenester af Videnskabelighedens Fremme i sine Stater. Ogsaa Norge, der, urokkeligt som dets Fielde, deeler med trofast Hierte Søsterlandets Trængsler, har nu været saa lykkeligt, ved sine ypperste Talsmænd at kunne tolke Frederik sin Erkjendtlighed for een af de hørligske Caver, der nogensinde kunde blive det til Deel. Den Kiøbenhavnske Afdeling af der Kongelige Selskab for Norges Vel havde under 1 Dec. udstedt en trykt Jndbydelse til en Nationalfest, som i Følge en Opfordring fra Directionen i Selskabet for Norges Vel til samtlige Selskabets Afdelinger, var berammet til at holdes d. 11 Dec., ved hvilken Høitidelighed det norske Folk agtede at yttre sin Glæde og Taknemmelighed over at have modtaget Hs. Majestæt Kongens Resolution om Oprettelsen af et Universitet i Norge. – Til den Ende var Gjethuusfalen paa det skjønneste op malet og oplyst. Over Jndgangen var anbragt et Transparent, forestillende en Klippe, som Minervas Skjold hvilede paa og ved Siden af hvilket dens Ugle stod. Paa Fieldet stod i og nedenunder pasnir Al. December 1818. Uden for brændte Beegsakler. Omtrent Kl. 7 1/2 ankom Hans Majestæt Kongen og hele det Kongelige Huus. Høitideligheden aabnedes med følgende Sang af Etatsraad Pram, Ridder af Dannebrogen, sat i Musik af Capelmester og Ridder Kungen, der blev afsjungen af Sangere og Sangerinder ved det Kongelige Theater, under Accompagnement af det Kongelige Capel. Chor. Vær velkommen over Nordens Riger, Nye skiønne Dag, som stiger Mellem Nørrigs Field. Med forenet Jubel møde Nordens Folk dit Morgenrøde, Øine fælles Held. Solo Stemmer. Fælles Held for Nordens Sønnet, Fælles Held for hvo som skjønner Lysets, Sandheds, Viisdoms Værd, Hvo det end er. CharViisdoms skjønne Dag skal rinde Op fra nye Tempels Tinde Mellem Norrigs Field. Høje Velkomstraab dig hylde, Gry af Dag, som skal opfylde Gamse Savn og blidest Haab om held. Recitativ. Mørkets Old, hint lange skumle Tidsløb, Da ingensteds paa Jorden, gjennem Secler, Din Helligdom, Athene Pallas, meer Stod uomstyrtet – ingensteds dit Alter Phoebus Apollo – intet Helicon. Og ingen Castalider kiendtes meer: Da himlisk Viisdom under ingen Form Den undertrykte Menneskelighed Gav Værn mod Rovbegjærs og Overmode Og Tankelosheds Rasen andensteds, Da dyrkedes dog end i gamle Norden J højen Mythus, Dyd og Vid og Kunst Og Mimer var, og Braga, Frey og Balder En mindre hellige for vore Fædre End Kampens Guder selv. Og Skialdens Qvad Besjælled Heltene til Mod i Kampen For Konge, Fædreland, og Ret og Frihed, Men og til alle Fredens milde Dyder. Og trofast Ærlighed, og fri Mands Troskab Mod Konge, Fædreland, og Mø, og Ven Blev gammel Nordboviisdoms skjønne PrægNordbohjerte, der indprændtet saa, At end Aarhundreder det ei udsletted. Arick. Thi Fædres Aand bød varigt MindeAf Fædres Daad og Værd og Dyd Ved Sangens høje reene Lyd Fra Slægt til Slægt i ædel Barm oprinde. Ol ogsaa fremad, stedse, Led fra Leed, Det Præg, den Arv, nedarvet vare ved Recitativ. Det skal. - Aarhundreder formaaede ej, Ei Overtroens Rænker, at bortkogle den Agt for Viisdom, Lys og Den Aand. Sandhed, For Ret, og Dyd, og Fædres høje Mønstre, Som hellig Mythus, helligt Skialdeqvad, Og hellig Bantasteen, og hædret Sag. Jndgjød hver ei vanslægtet Nordbo Barm. Og i den Mørkets Tid, da hykkelsk Jver Forent med helligt Vanvid andensteds Opspandt Legendetant og Brevarer, Og solgte det for Viisdom, see da sad Paa Norrigs Kongestoel den ædle Sverrer, Og helliged sin sjeldne Hvilestund, Den høje kongelige Jld, at granske Paa Menneske- og Kongepligt. – Den Viisdom Han søgte, aabenbarede sig for ham Personlig 7). Han nedskrev Gudindens Tale. Kongespeilet, Pag. 626 f. At dette, si unquam fætus ingen humann æternitatem mereantur discert. Joh. Finnæ in proæmio Spec. reg p. XII.) evigen mærkværdige Skrivt har KongSverrer selv til Forfatter, er i det mindste meget sandsynligt. Jndledn. til Kongesp. Pag. LXVI. Arra. 4 Held dig, du, som mig fremkalderThusee, fremkaldt jeg hos dig er. "Jeg, som fra Tidens første Alder "Stod den Alhøjes Trone nær. kun paa mit Raad hvad til er vorden Hans Vælde dannet har, Og saa, at Godhed, Skjønhed, Lys og Orden J alt, i alt, er aabenbar. Hans Faderhu gjør kun ved mig Hans Verden lykkelig. Ved mig kun lærer Mennesket, at fatte Hvor rig hans Godhed er, Ved mig kun Bruget af Naturens Skatte Og disse Skattes Værd, Thi ikkun underviist af mig, OStøvets Søn, Naturen dig Er skjøn og rig. Kun Viisdoms Haand, kun mig, det er som leder Til ægte Værd til Dyd, Til sand, til uforfalsket Hæder, Til sand, til uforfalsket Fryd Recitativ. Saa lod, og dybt i ædle Konges Sjæl Tød, gjennem Vaabengny, i Seclets Skumring Den Huldes blide Tilraab. Sverrer gjentog Det blidelig, for Samtid og for Fremtid. Og dets betydningsrige Toner svæved Melodisk gjennem Selets Storme hen, Men at – som Wolsharpens Harmonier Tidt overdøvede af hule Vindstød, Dog aldrig qvalte. Norrigs bedste Sønner Fornumme tidt dets Lyd, og spurgte sig, Hvi har den himliske, skjøndt os saa huld, Skjøndt og af os saa værdeligen dyrket Som end af noget andet Klodens Folk, Dog ingensteds blandt os ingensteds J vore Dales skjønne Ly – et Tempel Gudinden værdigt? Mellem Norrigs Fielde "Hvi spreder, og Gudinde, hellig Flamme Sin Straaleglands, sit blide Himmellys, End ei – end ei – fra dig indviet Alter? Dud. Skal vore Dale ingensinde Belyses af dit Tempels Glands O skal de aldrig hellig Krands"Dig viet Alter der omvinde Og kan du, uforsonlig vred Dem have dømt til Nat og Mørke Kan Viisdom nægte os at dyrke? Sin Guddoms Herlighed Chr. nægt os, nægt os ei at dyrke Din Guddoms Herlighed Recitativ. Saa hørdes længe Dalefolkets Sukke; Og mellem dem lød end i hellig Gjenklang Viisdomsgudindens Raab, som for til Sverrer. De naaede begge lydelige hen Til Sverrirs Eftermand paa Norrige Tron Og Brødrelandets Ham, som begge Folk Erkiende - og skal om Aarhundreder Endnu erkjende – for den ædle Sverries, Og alle Fædrelandets sande Fædres, Fuldværde Lige - Dannerkongen Fredrik. Men Han ef hørde blot Viisdommens Tale, Men indgik Forbund med Gudinden - og Forenede med kraftfuld vaagnet Folk, De længe ønske Tempels Grundvold lagde Chor. Held dig, Held dig! Gamle Norrig Held, Dannerriget Held, Lagt er Grunden – Viisdomsvennen leve! Høien Jsse Templet snart skal hæve, Straale Liv og Fryd og Held Over Dal og Field! Solostemmer. Viisdom der paa sine Altre tænde Himmellyset! – klart og reent det brænde, Blideligst omlysne Norden! Lysne med for hele Jorden, Strømme der fra Lysets Væld Dyd og Hæder, Kraft og Held Chor. J dets Straaler alt, og alt, see krived, Mark og Skov og Bjerg oplives, Sang og Kunst og Vid, Hver Hæderslid.