Berlingske Tidende, 1836-02-20
Amtmand Tillisch kunde ikke bifalde det Forhold, hvori Amtmændene, efter Committeens Jndstilling, for Fremtiden skulde staae til Kjøbstæderne og forbeholdt sig at fremkomme med et Amendement, som nærmest skulde gaae ud paa, at Amtmændene fremdeles skulde decidere og ikke, som efter Committeens Forslag, kun afgive Betænkning, i det mindste i de Sager, i hvilke der bliver Dissents mellem Byens Repræsentanter og Magistraten. Committeens Referent, Etatsraad Steenfeldt, bemærkede, at ligesom Regjeringen, ved Lovudkastet havde søgt at vække og for- oge Borgernes Sands for Deelagtigheden i bestyrelsen af deres egne Anliggender, saaledes havde Committeen bestræbt sig for at udvide denne Deelagtighed derved, at den havde foreslaaet, baade at nogle Borgere maatte som Raadmænd coordineres den kongelige Øvrighedsperson, og at Kjøbstæderne maatte emanciperes fra det Formynderskab, hvori de hidtil havde staaet under Amtmanden som Overøvrighed. Gode Communalforfatninger vare Grundelementerne for en god Statsbestyrelse, men for at de skulde kunne være vel organiserede, udfordredes fremfor Alt Selvstændighed. Kjøbstædernes oconomiske Anliggender kunde vel ogsaa have Almeeninteresse, men denne var dog ikke større eller vigtigere, end at de uden al Fare, for Samfundet kunde overdrages til Communerne selv. Hvad angik de af den Kongelige Commissarius omtalte Deele af Kjøbstædbestyrelsen, der ikke vare blot oconomiske eller reent communale, saasom Brand- og Veivæsenet, da vilde der jo for Formanden i Magistraten eller vedkommende Bestyrer af hver enkelt af disse Administrationsgrene være en god Leilighed til, hvis noget Lovstridigt eller endog blot en Forsømmelse skulde begaaes i Henseende til dem, at lægge sig derimellem, indtil Sagen var foredragen høiere Autorihvis Borgerrepræsentanterne skulde teter. staae alene, som et fra Magistraten (der kun bestod af kongelige Embedsmænd aldeles adskilt Collegium, da vilde en for Communens Vel skadelig Opposition let blive fremkaldt mellem disse Autoriteter, naar derimod Magistraten tillige bestod af borgerlige Raadmænd, vilde disse udgjøre et mæglende Princip i Bestyrelsen, og det var saa langt fra, at Øvrigheden derved vilde lammes i sin Virksomhed, at den meget meere vilde vinde i Kraft. Med Hensyn til Kjøbstædernes Emancipation fra Amtmanden maatte det vel erindres, at denne stod alene. Det syntes aldeles stridende mod Tidsaanden og Communalbestyrelsens Natur, at, naar Anliggender vare drøftede af flere med den fornødne Localkundskab forsynede Mænd, da en enkelt Mand ved sin Beslutning skulde kunne forandre det Resultat, som disse havde antaget, uden at denne Mand præsumtivt havde større Jndsigt og Retsind, end de Mænd, hvis Beslutninger vare underlagte hans Decision. J Anledning af den gjorte Erindring, at Committeen ikke efter den preussiske Communallovs Exempel havde andraget paa, at Magistraten skulde have den executive og Repræsentanterne den besluttende Myndighed, maatte Referenten gjøre opmærksom paa, at Committeen ikke havde anseet dette Princip for rigtigt, da den ene af de nævnte Autoriteter neppe burde være den anden underordnet, men begge hinanden sideordnede. Naar det endelig var yttret, at Magistraten vilde faae en for stor Overvægt over de eligerede Borgere, da søgte Referenten, ved at henvise til de forskjellige Punkter i Committeens Forslag, at godtgjøre, at man netop havde søgt at skabe en Modvægt mod Magistraten i selve Communalbestyrelsen. Forsaavidt Referenten havde lagt Vægt paa den Omstændighed, at Mellemautoriteten her bestaaer af en enkelt Mand, medens den i adskillige andre Stater bestaaer af et Collegium, maatte den Kongelige Commissarius bemærke, at i disse Stater den sidste Jnstants, hvor Sagerne finde Afgjørelse, bestaaer af en enkelt Mand (et Statsministerium.