Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1769-06-30
De Sorte, som blive bragte til Almerica, hænge eller skiere Halsene af sig for de mindste Bagateller, og undertiden allene for at gjøre deres Herre Fortræd; det kommer deraf, at de troer at de efter Døden reise tilbage til deres Fæderneland, og det er aldeles umueligt at betage dem denne latterlige Tanke. En vis Slave Hosbonde ved Ravn Crisp paa Øen St. Christopher, som daglig mistede nogle Slaver i denne Galenskab, paafandt følgende Middel for at betage den Smagen paa Selv=Mord. Som han en Dag mærkede, at alle hans Sorte vare blevne kiede af deres Trældom, og havde besluttet at reise hiem formedelst en Ophængning, og at de havde udseet en nærliggende Skov til denne Skue=Plads, forsamlede han alle de hvide, som han havde i sin Tieneste, og aabnede dem sin Hemmelighed; Han lod dem tage alle Redskaber, og den heele Forraad, som behøvedes til at forarbeyde Sukker et og ledte dem hen i Skoven. De Sorte havde allerede forsamlet sig der, enhver med sin Strikke for at begynde dette Sørgespil. Hosbonden Crisp gik uforsagt til dem, og tiltalede dem saaledes: Siden J laver eder til at reise til Guinea, vil jeg reise med, og for at overbevise dem om hans faste Forsætt, viiste han den Strikken med Knuden, som han havde i Haanden. Jeg har, sagde han, kiøbt en Plantage i eders Fædderneland, og der vil jeg finde nok at flye eder at giøre; Det skal ikke blive eder mueligt at undgaae mig; giør jer derfor Regning paa at jeg skal lade eder der arbeide uden Ophør Nat og Dag, uden Forskiel Søndag og Hellig Dage, Min Fuldmægtig i samme Plantage har i dette Oyeblik skrevet mig til, at han har igien fundet alle eders bortløbne Brødre, som have tilforn hængt sig, og at han har sadt dem i Arbeide med Jern og Fødderne. Crisp havde aldrig saa snart endt denne forskrækkende Tale, at jo hans Hvide lode sig see med Vogne, der vare beladne med alt hvad der behøvedes i Sukker=Plantager; hvilket bestyrkede de Sorte i deres Angest, og fornemnemmelig da de saae deres Herre udsøgte sig et Træe, og der fæstede sin Strikke for at hænge sig, og trængte paa at de skulde hænge sig, paa det de alle kunde reise i Selskab. Disse Ulykkelige vare forskrækkede over alt det Onde, som de efter Crispis Sigende meente, at deres afdøde Venner maatte udstaae, kastede sig til hans Fødder, bade ham om Raade, og lovede ham aldrig meere at tænke paa deres Land. Han var i Førstningen døv til alle deres Bønner, endelig lod han sig behæge, men erklærede dem tillige, at dersom nogen af dem siden efter hængte sig, vilde han sende alle de øvrige til Arbeide i Guinea, hvor man skulde behandle dem uden Medlidenhed. Disse stakkels Sorte gjorde ham deres Eed, at de vilde være troe, og for at bekræftige denne Eed, lagde de lidet Jord paa deres Tunger, løftede deres Øyne og Hænder op til Himmelen, og sloge sig for Brystet. Negerne give tilkiende med denne Ceremonie, at de beder, Gud vil giøre dem til Støv saaledes som det, der er paa deres Tunge, hvis de lyver eller ikke holder deres Løfter. Dette Pus lykkedes, og Crisp mistede aldrig nogen Slave siden den Tiid ved Selv=Mord. En anden betiente sig af en anden Snedighed med lige Lykke. Naar en Reger havde hængt eller myrdet sig, lod han Hovedet og Hænderne hugge af ham og ophænge i et Jernbuur midt i Gaarden. Disse Slaver indbildte sig, at saasnart en af deres Landsmænd er begravet, kommer hans Geist om Natten og fører hans Legeme til Guinea. Lad den hænge sig saa meget de gider, sagde denne Slave-Herre, siden de have saa meget Lyst at komme tilbage til deres Land, skal jeg nok mage det saa, at de skal være elendige nok der, thi de skal hverken faae Hoved eller Hænder med sig, og følgelig skal de hverken kunde see, høre, ædt eller tale. De Sorte loe i Begyndelsen af dette, og paastode at deres Geist var mægtig nok i det Tilfælde at tage deres Lemmer med sig; men da de saae, at deres Forhaabning slog dem feyl, var der ingen, som hængte sig af Frygt for at blive seet paa de Africanske Kyster uden Hoved og uden Hænder. Om Dyders og Lasters Bedømmelse. Dyder og Laster synes at være større eller mindre, eftersom et Menneske er fattigt eller riigt, befinder sig i Velstand eller Foragt. Verden dømmer gemeenligen efter den udvortes Anseelse, derfor gaaer man gierne forbi de Stores Feil med Stiltienhed, men de ringeste Feil-Trin den Fattige giør, bliver paa det verste udlagte. Tit roses den for Dyd, som aldrig Dyden, kiendte: Hans jordisk Herlighed ham denne Lov fortiente; Hans Rigdom giør ham til en saa fuldkommen Mand, At der ey mindste Feil hos hannem findes kand. En Fattig derimod, som Dyden bær i Hierte, Veed man saa snildelig med mange Feil at sverte. Just for han fattig er, han aldrig dydig var, Men Dyden dog saa tit hos Armod Sæde tar. Ej Ei nogen tænke maae, at Dyd og Laster bliver Af Folk omdømmet ret; Nei, Gud allene giver Sig Ret at dømme det som intet Øye seer; Han skuer Ringes Feil og Stores Caracteer!