Norske Intelligenssedler, 1763-10-12
Oeconomiske Tanker. Den for sine mange Reiser berømte Motraye skriver i sin Reise-Beskrivelse, at der voxer i Paraguai i America en Urt som er lige saa god som Chinesisk Thee saa haver og den Sallige Doctor Linck til udladt sig, at ved Christiania skal findes en Urt som kand passere for Thee. Men om han derved har meent Myrtum Brabanticam, eller Pors, er mig ubekiendt. Jmidlertid var det umagen værdt at probere og Pors, som findes paa mange Steder i Dannemark, og i Overflødighed i Norge, haver efter Simonis Pauli Foregivende samme Velsmagenhed og Nytte, som Thee, naar den bliver ret behandlet. Min Herre. Naar jeg skal svare dem i Sandhed paa Deres sidste Ærede, om mine Tanker i Henseende til den trykte Critiqve om det Ord Jntelligenz-Sedel, da kand jeg ikke nægte her: At jeg jo ved igiennem læsningen maatte paa mit Kammer lee ende over mig. Jeg gav min Styver, ligesom Min Herre giver, men mindst ventede jeg mig at faae. Alle Species for een Styver. Alt hvad jeg kand have den Ere at svare Dem paa Deres fortroelige Spørsmaal, er dette: Jeg fik nok for min Styver; og jeg er i alle Maader fornøiet. Jndfaldet af den priisværdige Forfatter, hvem han ogsaa er, var særdeles muntert; jeg er vis paa at enhver upartiisk dømmer det samme som jeg. Lad være: at det er noget stikklende mod Hovedmanden, men hvad da, hvem har sagt: at al Viisdom skal findes samlet i et Menniskes Hjerne. Jeg kand for Dem, Min Herre, ikke skjule hvad som ligger i mit Hjerte, til jeg veed at De kjender min sædvanlige Tænkemaade, ligesom jeg har den Ære at kjende Deres fornuftige og redelige Hensigt for Fædrenelandet. Fra Begyndelsen af har jeg stødt mig over dette Navn, og derfor fornøiede det mig særdeles, ja jeg gottede mig ret over at læse denne Jndvending imod saadant fremmed Opskrivt, som ingen her iblandt os forstod, ligesom de har behaget at indberette mig: at alle hos Dem grandskede, og med alle Deres sammenlagde Forstand ikke kunde begribe, hvad samme Opskrivt skulle sige eller betyde, men at De alle havde sluttet deres Tanker som Authors titulo med Portens Ord: Faciunt intelligende, Ut vibil intelligant. Jeg bekjender at jeg er af samme Tanke, og dersom Min Herre vil love mig: at han vil holde mine Tanker hos sig selv, (til jeg vil ikke have Penne-Krig med nogen) da vil jeg reent ud sige Dem mine Tanker, efter Deres Forlangende, som ere disse: at der ligger meere Forstand i den Critiqve om den Tale= og Skrivemaade: JntelligensSedel, end i det Ord Jntelligenz-SedelJeg forbliver selv. N. N. Til Forfatterne af de Nordske Jntelligentz. Sedler. Mine Herrer! Aldrig er nogen Ting saa fuldkommen og uskyldig gjort i Verden, at der jo har fundet sig af de Slags Mennisker, som har lastet andres Arbeide. Min Hensigt, i disse Linier, er ikke af samme Beskaffenhed. Men vil allerne som en erkjendtlig Medborger, give min Fornøielse tilkjende i at aflegge en offentlig Taksigelse til alle, som har villet vise deres Nidkjærhed for Fædernelandet. Jeg opholder mig ikke over Bladets Navn, eller over dets Stiil, eller dets Skrive=Rigtighed; thi jeg lader mig nøie naar jeg kand læse og forstaae det, og det er enten til min, eller mine Medborgeres Nytte og Underviisning. Den Nytte, som disse Blade ere indrettede til, vilde være af Betydenhed, naar det kunde bringes til en Slags Fuldkommenhed. Men Mine Herrer Forfattere, tillad at jeg giver Dem mine eenfoldige Tanker tilkjende: Kand det ogsaa kaldes nyttigt, naar den ene søger at bebreide den anden offentlig for en ringe Forseelses Skyld, maaskee De leer af mig, det vil intet sige: ja, om de ogsaa igiennemhæglede mig for min Aabenhjertighed, vilde jeg, om jeg ogsaa var skikket dertil, dog i denne Post ikke forsvare mig; men mig synes, at om disse Blade skulde være til Nytte, hvortil de visselig ere anlagde, saa burde en og anden Forfatter, som hidindtil har spildt sin Tiid. med at omskabe sin Næste (omendskiønt en kjærlig Erindring i sine visse Feiltagelser. ikke er skadelig) anvende dem herefter, at opfinde noget lærerigt, raadeligt og nyttigt; saa vilde Øjemærket blive opnaaet. Dog det som mindst duer, bliver til mest forlangt J øvrigt ønsker jeg enhver Forfatter gode moedne Tanker, og Fremgang til dette nyttige Arbeide. Forblivende i al Oprigtighed. De Herrer Forfatteres. bestandige Ven. Om end Homerus selv kom med de Nie Gudinder, De intet Herberg. dog i nogen Gade. finder, Hvis De ei Penge, Guld, og Sølv har med sig bragt. (Saa har Ovidius Poeten fordum. sagt.) Jeg vist nok troer, om selv Apollo fik i Sinde. Sig med Gudinderne paa Jorden at indfinde, Og havde kun forglemt at tage Penge med, Han nu paa denne Tid ei bedre kom afsted. Man neppe (frygter jeg) ham vilde nu tillade At staae paa nogen Flek, at gaae paa nogen Gade; Men hvis han midlertid sin Guldbørs hente lod, Saa troer jeg hvert et Huus for dennem aabet stod. Om Giærrighed. Den Fornuftige anvender ikke al sin Bestræbelse paa at udfinde Middel til at blive riig; han sætter Priis paa Penge, for saa vidt de behøves til det Menniskelige Livs Ophold; han er fornøjet med at kunde bestride de hans Stand anstændige, Udgifter uden at søge en fortryllende Fornøielse i sine Midlers Tilvæxt og Overslag; saadant holder han for at være alt for nedrigt for saa ypperlig en Skabning som Mennisket. Dersom Lyksaligheden og Sindets ægte Fornøielse beroede paa Vægten, af det glimrende Metal, var det ei saa underligt, om man Dag og Nat søgte derefter; men ofte foraarsager Rigdomme, meere Fortræd end Fornøielse, og Middelet til at leve fornøjet bestaaer ikke i at forskaffe sig et Liggendefæe om det end var nok saa kaastbart. Hvad nytter det den Gierrige at have sin Kiste fuld af Guld, og Sølv, det falder ham aldrig ind at betjene sig deraf, hans Begjerlighed voxer, med Mængden. Det er ikke ham selv, men allerne hans Kiste, man kand kalde riig, og det kaastbare Metal, som er i hans Gjemme, er ham til ligesaa liden Nytte, som om det endnu laae skjult i Jordens Jndvolde. Ofte nægter den Gierrige sig endog det nødvændigste; for at forøge sit Liggendefæe under han sig selv intet. Hans Begjærlighed byder ham uafladelig at samle, men forbyder ham tillige at betjene sig af det, der har kaastet ham saa mange sovnløse Nætter. Hvad vil man sige om den, som en brændende Tørst driver til at leede efter Vand overalt, og som ved Brædden af en delig og klar Kilde er saa egensindig ej at ville smage en Draabe, Gemeenlig bliver den Gierrige gammel for Tiden; hans Bekymring og Mis nøielse tærer ham lige til Marven, og hans graae Haar samt rynkede Pande, gjør ham alletider et Snees Aar ældre end han virkelig er.