Aalborg Stiftstidende, 1829-01-03
J vor svensk norske Nabostat har dette Aar seet et overordentligt Storting sammenkaldt i Christiania som aabnedes den 21de April med en Tale af Kongen i hvilken han foruden en Skildring af Statens Forfatning og Forhold til de andre Magter fremsatte adskillige Forslag til Forandring i Grundloven og nærmere Bestemmelser om Statsembedsmændenes positive Pligter. Hans Majestæt yttrede levende Ønsker for Antagelsen af organiske Love som vare blevne af en trængende Nødvendighed naar Lovgivningen skulde staae i fuldkommen Harmonie med Grundloven; han yttrede sin Bekymring for at de giensidige Garantier maatte forandre deres Natur naar Suverainen ikke i de existerende Love og Forvaltningens regelmæssige Gang fandt en sikker stadig og urokkelig Understøttelse. Det hører ikke herhen at udvikle omstændeligen Gangen, i slige Forsamlingers Forhandlinger men det kan ikke forbigaaes at Hans Majestæt under 7de Mai fandt sig foranlediget til at udstæde en offentlig Kundgjørelse hvori han misbilliger Høitideligholdelsen af 17de Mai en Dag som synes at have vundet Jnteresse hos Nationen som Aarsdagen da den første Constitution blev udstædt paa Eidsvold. Jøvrigt synes det ogsaa her at være Statschefens Hovedøiemeed at fremme de Nationers Velfærd som ere underlagte hans Scepter og denne en Statschefs skiønneste og elskeligste Pligtsopfyldelse leder os ved de naturligste Jdeeforbindelser til det elskede Fødeland. J den Fred og Rolighed, i den uforstyrrede Besiddelse af en Nations bedste Goder, som Danmark nu i en Række af Aar har kunnet glæde sig ved, hengled ogsaa det forsvundne Aar. Om alle de Onder som meer eller mindre, i større eller mindre Grad forstyrre saamange andre Nationers Lykke og Tilfredshed og lægge tildeels uovervindelige Hindringer i Veien for deres Fremskridt til Borgerheld have vi ikkun Begreb ved de Efterretninger som fremmede Blade meddele os. J Aarets Løb maatte vi med Glæde blive vaer, at mange Forhold efterhaanden jevne sig, at den Krisis hvorunder Landmanden tildeels har sukket enten er endt eller nærmer sig sin Ende, at det stadigere Pengevæsen efterhaanden lover at læge de ikke saa endnu blødende Saar og at vor elskede Landsfaders Bestræbelser for at udslætte indtil deres Ar ikke vil savne den Løn vi i deres Udfald, saa inderligen tilønske ham. Jkke synes det Haab ugrundet at den danske Stat af Vindskibeligheds og Tarvelig heds Veie atter vil kunne naae det Maal at see de tilstoppede Velstands Kilver flyde paany og er det lykkedes Regjeringen. ved sindige og opmærksomme Foranstaltninger at forminske saa mangt et Onde saa er det ikke mindre at haabe at ogsaa Handelen, denne vigtige Green af vore Næringsveie som for Tiden synes at blomstre mindst, vil finde den Understøttelse og Ophielpning som det staaer i Regjeringens Magt at yde den. Vore Producter finde god Afsætning og Landmanden, Grundpillen for Danmarks Velstand begynder selv at erkjende, at Conjuncturerne vende sig til hans Fordeel og at Kornpriserne saaledes som de nu synes at blive almindelige, ville være istand til at hielpe ham paa Fode, idet de staae i et mere passeligt Forhold til de Byrder som Statens Vedligeholdelse giør det nødvendigt at paalægge ham. Saaledes har Aarer didtaget til at aabne blidere Udsigter for det Folk som velsigner slette Frederiks milde Septer, men Aaret har ogsaa seet en Begivenhed som gjorde Landsfaderens Glæde til hele Folkets og lagde en Stemning for Dagen, hos Nationen der maatte overbevise vor ædle Konge om at det Sindelag hans redelige Bestræbelser for Landets Vel med Rette maatte vække, er udbredt blandt alle Folkets Klasser saavidt hans Septer hersker. Erkjende vi i ham den Landsfader hvem enhver af os, uhindret af nogensomhelst Skranke, kan betroe sin Sorg og sin Nød, hos hvem enhver af os med Trug hed kan vente at finde Lindring og Hielp naar Lindring, og Hielp er muelig, erkjende vi hos ham den sjeldne Høimodighed den urokkelige Tillid til Mennesker som kun caracteriserer den sande Ædling og som ingen af de sørgelige Erfaringer han desværre har maattet giøre har kundet rokke i den Grad at han jo paa ny var rede til virksom Hielp, naar ny Trang til den aabnede hans Hjerte, saa var det kun en ringe Deel at vor Gjeld til vor ædle Behersker vi forsøgte paa at afbetale, ved at lade hans Glæde over en elsket Datters Forening med en Prinds af den ædle Kongestamme som i en Række af Aarhundreder skienkede os milde Beherskere, gjenlyde i vor Jubel. Troeligen understøtte, vi hans Ønsker, troligen dele vi hans Haab, som een Familie hvis hele Sum af Lykke er afhængig af hvert enkelt Medlems Vel nedbede vi vor egen Lykke i det vi opsende Bønner til det allerhøieste Væsen for Kongehusets Held. Saa istemme da enhver med os: Gud velsigne Kongen og hans Huus, Allstyrerens Beskjermelse hvile over Fødelandet. (Fortsættes.)