Norske Intelligenssedler, 1768-03-16
Nordske Jntelligen No. 11. Onsdagen den 16. Marti 1768. De Dyrene besluttede engang i deres Forsamling, at sende nogle til Byen for at lære Sædelighed af Menneskene. En af de skiønneste Hunde blev udnævnt til dette Gesandtskab. Phylax, saaledes heed denne Hund, havde af Naturen saa net en Skabning, at Malerne toge ham til Mynster, naar de vilde skildre Jagt-Gudindens Følgeskab. Han løb raskere end Hinden, og hans Lugt var skarpere end Griffens. Han var troe, aarvaagen og dristig; den første af sine Staldbrødre til at angribe, og den sidste til at flye; Skrekkelig, naar Ære og Pligt kaldede ham til Striden; men det sagtmodigste Dyr, naar han ikke blev opirret, og naar han vilde behage, saa venlig, som en Skiøde-Hund. Med faae Ord, Phylax besad saa mange Dyder, at ham fattedes intet uden det, som Menneskene kalde Politesse. For at forsøge sin Lykke, om han og kunde blive ligesaa fornuftigt et Dyr, som nogle andre Skabninger, der ikke have andet forud for ham end at de gaae paa to Been, gik han til Staden, Paa Veien mødte ham et fiirbenet Dyr uden Øren og Hale. En Busk af lange og stive Haar bedekkede Hovedet og den halve Deel af den ellers nøgne Krop. Den forreste Deel krøb langsom frem paa to Been, og slebte to andre efter sig som laae sammenfoldede under Bugen, og tiente kuns til at skyde Kroppen frem. Paa Hovedet lignede det en Løve, paa Kroppen en Abe, og i Gangen en Frøe, Phylax blev forskrekket. Er det da saa underligt, svarede Bæstet, at et Menneske gaaer som alle andre Dyr, der ikke ere skabte til at flyve, svømme eller krybe. Jeg har jo fiire Been ligesaavel som du, hvorfor maa jeg da ikke bruge dem, Jeg er jo ikke af dem, som troe, at Menneskene ere skabte for at herske over andre Dyr, og for at kige Stierner med oprakte Halse. Konsten og ikke Naturen lærte os først at gaae paa to Been, og en ulyksalig Begierlighed, til at herske over andre Kreature, har skilt os ved de naturlige Færdigheder, og gjort os meere skrøbelige og trængende end andre Kreature. Det er ikke nok at Menneskene have fordærvet dem selv, de have og fordærvet Dyrene. Dersom de ikke brugte eder til Jagten, skulde J ikke spise Kiød, J skulde leve af Jordens Frugter og der blev nok til os alle, uden at Menneskene behøvede at pløie eller saae, jage eller fiske. Hunde, Katte, Heste og alle de Dyr, som holde sig til Menneske, ere fordervede, og den rette naturlige Stand er ikke til uden i Skoven. Der har Philosophien lært mig, at jeg skal finde den Lyksalighed, som jeg forgieves har søgt i Stæderne. Farvel, Phylax. Endog du er mig alt for menneskelig en Hund. J det samme hoppede han ind i Skoven, og Hunden fortsatte sit Løb til Staden. Det er forunderligt, tænkte Phylax paa Veien, jeg er udsendt for at lære Konster af Menneskene, disse Dyr, som man i Skoven holder for at være saa kloge, og paa Veien finder jeg en Mand, som endskiønt han mener, at han selv er klogere end andre Mennesker, troer dog, at de vilde Dyr ere endnu fuldkomnere Skabninger end han. Men jeg har hørt at Meningerne ere meget ulige iblant Menneskene, og at der er intet saa galt til, at jo en viis Mand engang har tænkt det. Da han komtil Staden, blev han bekiendt med en anden Philosoph, som var af gandske anden Tanke end den første, han meente, at Dyrene kunde blive ligesaa fornuftige som Menneskene; Han beklagede, at man ikke nok havde forsøgt, hvorvidt de naturlige Kræfter kunde bringes ved Konsten, og ønskede, at finde et Dyr af gode Naturens Gaver, paa hvilket han kunde anstille denne Erfaring, Phylax faldt ham strax i Øinene, som en Hund der havde Genie, og denne troede, at ingen Lejlighed kunde være beqvemmere end denne, til at naae Øjemerket af hans Sendelse. Philosophen havde allerede gjort sit System. Hoved Grunden deraf var denne, at det kom fornemmelig an paa at bringe Dyrene til at gaae paa to Been, og at give dem den samme Opdragelse som Menneskene. Hvorfor blive deres Been krumme? sagde han, Hvorfor henge Hovederne ned til Jorden, uden fordi de ej blive svøbte, og opdragne ligesom vi, Børn krybe jo ligesom andre Dyr naar de komme til Verden, Lad os give et Dyr først samme Reisning som Mennesket, lad os lede det, tale for det, og vi skal bringe det til den samme Fuldkommenhed, thi Sandserne og Redskaberne ere de samme. Phylax blev svøbt, og da hans Been vare stivere, end nyefødte Børns, maatte man spendte ham paa et Bret, for at faae Kroppen, lige. J dette Fængsel laae han nogle Uger, og fik imidlertid ikke anden Føde end Melk. Siden fik han Forbenene op, og da Bagbenene vare blevne udstrakte, begyndte man at lære ham gaae. For at betage ham den Vane, at sætte de to første Been til Jorden, bar Philosophen ham, eller ledte ham i et Baand. Phylax tænkte imidlertid ofte paa sin forrige Frihed; men Æren, og det store Haab, som han havde for sig, at blive lige saa fornemt et Dyr som hans Herre, og beundret af alle Dyrene i Skoven, naar han kom tilbage, gjorde ham saa taalmodig i alle sine Lidelser, at Philosophen lovede sig megen Frugt af hans Lærvillighed. For at vænne ham fra at giøe, en Lyd, som han efter Philosophens Mening allene havde lært af de andre Hunde, og som ikke var ham naturligere end Talen, bandt man Munden til paa ham, og aabnede den ikke, uden naar han skulde spise. Efter nogle Ugers Øvelse bragte Phylax det saa vidt, at han virkelig gik paa to Been, og giøede ikke meere. Hans Herre lod ham derpaa rage over hele Kroppen, skar Neg lerne og Ørene af ham, og gav ham Klæder. Hidindtil er det gaaet vel, sagde Philosophen, Vhylax gaaer, spiser og drikker som et Menneske, han har glemt alle sine Hunde-Vaner; jeg kand tydelig merke at han har Fornuft, thi Phylax var meget vittig, der kommer nu kuns an paa at lære ham at udtrykke disse Begreb, og sammenbinde dem i Setninger og Slutninger. Men just da Philosophen vilde begynde paa dette vigtige Arbeide, var Phylax allerede bleven saa bekiendt i hele Byen, at alle Folk stormede til hans Herres Huus, for at see ham. Et Fruentimmer, som Philosophen ikke kunde nægte noget, fik Lyst til denne artige Skabning. Hun tog ham med sig, og Philosophen beklagede, at denne Hændelse berøvede ham saa Haabefuld en Anledning til at komme til en nærmere Kundskab om Siælens og Dyrenes Natur, men hemmelig trostede han sig dermed, at man nu ikke saa let kunde bevise Urigtigheden af hans System, som om hans Forsøg havde slaaet Fejl. Slutningen følger: