Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1812-04-14
Jnden jeg gaaer videre maa jeg erindre, at Hr. W. skrev som Nordmand for Norge over eet af dette Riges længt Attraaede og vigtigste Anliggender. At han, som Rec. (S. 687) siger, skrev Bogen i den Tanke, at Norge ikke vilde trænge igjennem med sit Ønske, er upaatvivleligt: men at denne Tanke derfor just, som Rec. siger, var urigtig, vover jeg ikke at paastaae; thi saalænge det ikke var afgjort, om Norge skulde have et Universitet, kunde den ligesaa godt være rigtig. som urigtig. Det kom her jo alt kun an paa, fra hvilken Side man betragtede Sagen. At Hr. W. gik ud fra den Forudsætning, at Norge intet Universitet vilde faae, undskylder noget den ofte excentriske Varme, hvormed han taler sit Fødelands Sag, den Umage han ofte gjør sig for at opsøge endog de løseste Grunde, og den nationale Selvfølelse, hvormed han møder enhver, der i nogen muelig Henseende, skriftlig eller mundtlig, erklærede sig imod dette Nationalanliggende. Enhver, som taler for Fædrenelandet og for en fædrenelandsk Sag, har stor Fordring paa sine Medmenneskees Overbærelse, om han end i sin Jver gaaer lidt for vidt, thi ingen Jver er mere at undskylde end denne. Fædrenelandskjerlighed er en stolt Eeg, som Konstens Haand aldrig har rørt ved. Den skyder sine Grene vildt og frodig; danner sin Krone, uden at binde sig til Symmetriens Slaviske Regler. Men man ynder denne naturlige Vildhed, og bryder sig intet om enkelte Udvexter, Vandgrene eller Knorter. "Men, indvender man maaskee her: "det er ikke mod Hr. W's fædrenelandske Varme - det er mod hans grundfalske Forestillinger om det danske Folks Sindelag mod det norskes, og begge Nationers Forhold Rec. ivrer." Ved roligen at følge Rec. i nogle af de vigtigste Puncter ville vi erfare, hvor ofte og hvor vidt hans Klager ere grundede; men paa denne Vandring maa jeg bede Dem, min Ven, at tænke og føle som Cosmopolit, for at sættes i Stand til at dømme med Upartiskhed. S. 61 siger Hr. W.: "Trende Gange har Norge, med ligesaa stor Beskedenhed som Enthusigsme, opløftet sin Røst og forlangt et Universitet, i sit Skjød. Hvo skulde troe, at der kunde gives dem, der ikke erkiendte billigheden i det norske Folks Fordring og Klage? Dog, selv berømte og oplyste Danske bebreidede Nordmændene, at de beklagede sig over denne Mangel, og kaldte det Nationalstolthed og Morositet, og det paa en Maade, der noksom lagde for Dagen, at de, som Danske, besieledes af samme Sindelag mod Norge, som de beskyldte Nordmændene for at besieles af imod Danmark. - Heraf tager Recensenten Anledning til at sige, at Hr. W. har den slemme Skik, aldrig at nævne sin Hjemmel, naar han forekaster danske Skribentere Fornærmelser mod den norske Nation; at Rec. derfor overalt maa gjette sig til, hvad det er Forf. sigter til, men at han er overbevist om, at det er Prof. J. Badens Universitets-Journal og den Mangorske Rec. i lærde Efterretninger, hvortil Hr. W. her, som paa flere Steder, har Hensyn." Her kan man billigen spørge: Har Hr. W. paa et eneste Sted i den anførte Tirabe sagt, at det var Skribenter, der talde saaledes, Han siger: hvor skulde troe, at der kun gives dem &c.", og siden: "selv berømte og oplyste Danske bebreidede &c." Men da han ingen nævner, saa kan han, i det mindste paa dette Sted, ligesaa godt have meent dem, der tale paa Steder, hvor deres Stemme kan have nogen Vægt, som dem, der skrive offentlig, Vil man dømme humann, saa maa man altid uddrage den mildeste Mening af en Forfatters Ord. Saalænge det altsaa ikke er bevist, at Hr. W. har meent Prof. Baden eller Dr. Mangor, er det aldeles overflødigt, paa ny at drofte disse afdøde Forfatteres længst glemte Meninger, især da Sagens Udfald blev til Fordeel for ganske modsatte. De af Rec. S. 615 anførte Ord: "alle Europas Folkeslag skue med Haan ned paa det norske Folk som en Race af Hunner og Vandaler," staae ikke hos Hr. W. som noget positint, men han siger blor: "dersom alle Europas Nationer &c."Hr. W's Spørgemaal: "Har Norge en Literatur," er vel neppe saa sælsomt, som man af Recensionen skulde troe, og uden Tvivl er det den besynderlige Fremstillingsmaade, der viser Spørgsmaalet i et saa underligt Lys. Der er ingen Tvivl om, at jo Hr. W. vidste, at alt hvad der trykkes i Tvillingrigets Sprog ogsaa henhører til den danske Litteratur i vidtløftig Forstand, ligesom Hallers og Geners Skrifter høre til den tydske Litteratur, uagtet den tydske Stat i deres Tid var et Legeme med tre Hundrede Hoveder. Men det vilde maaskee ikke være vanskeligt at bevise, at man jo har sagt og endnu siger: Schweizernes Litteratur, den Østerrigske Litteratur, den Preussiske Litteratur i et underordnet Begreb. Hvilket Udtryk skulde overalt en Østerriger vel bruge, naar han f. Ex. vilde sige, at hans Fædrenelands Litteratur er fattig paa Romaner, Skal han sige den Tydske, saa forstaaer man ham jo ikke. Naar Hr. W. siger, at den Danske Litteratur tilegner sig Holberg a., da har han Uret, thi da han selv paastaaer, at Norge ingen Litteratur har, saa er det en Selvfølge, at Norges store Mænd maa henregnes til begge Rigers almindelige Litteratur. den Danske. Men at Norge imidlertid, ligesom hver Nation, stolt af sine store Mænd, ikke ønsker, at det Hogensinde maatte glemmes, at de ere fødte i dets Skjød, er temmelig tilgiveligt. Vel tilhører den store Mand i vidtløftig Forstand hele Menneskeheden, men kappedes ikke allerede for Aartusinder syv Stæder om Æren at have frembragt Homer: "Der ligger noget uforklarlig opløftende i den Tanke, at være født under samme Himmel og af samme Folk som den Mand, der af saa mange cultiverede Nationer beundres og høiagtes. At W. Robertson har skrevet sine udødelige Værker paa Engelsk er bekiendt, men hvilken Skotlænder er alligevel ikke stolt af at kunne kalde ham sin Landsmand, At Norge, saalænge det intet Universitet eiede i sit eget Skjød, i det mindste hos Udlændinge meget ofte maatte savne den Ære, at have frembragt en Holberg, Wessel o. fl., det er en Paastand, som neppe vil være saa let at afbevise. Vel siger Rec. i Anledning af Hr. W's Yttring: "at man udenlands har spurgt, hvad (hvilke) Videnskaber man især afhandlede paa Universiteterne i Norge, at Norge ikke behøver at skamme sig ved en saadan Spørgers (der maaskee ved Norge har forstaaet Norden) Ubekjendtskab med Norges Forfatning, eller skulde anlægge Universiteter, for at kunne besvare et saadant Spørgsmaal." Men man maa ingenlunde troe, at Norge, udenlands er et saadant Terra incognit, at end- og Videnskabsmænd, som dog her vel kun menes, skulle forvexle Norden (hvortil Rusland og Sverrig ogsaa regnes) med Norge. At Norge ingen Universiteter hidtil har havt, det kan enhver see af hver Geographie, men at det dog kunde falde mangen en Udlænding ind at spørge, hvorfor havde det dem ikke synes neppe at være saa meget urimeligt. Et Rige, der har saa berømte Naturskjønheder og Naturmærkværdigheder, og hvis fordums Handel og Skibsfart vare saa udbredte, kan neppe i det 19de Aarhundrede, efter at saa mange Reisende have beskrevet det, være noget Thulle. Efterat Rettensenten (S. 613) har paaanket den Slutning, Hr. W. uddrager af Badens og Mangors Kulde for et Norsk Universitet, og (S. 620) har viist, at alle Phænomener vidne om, at det Danske Folk besjeles af det fuldkomneste Brodersind mod det Norske, siger han i en Anmærkning, at Forf. selv ikke ganske nægter slige Phænomener, men taler derom i en overmodig Form. - Hr. W's Ord ere disse: at Nordmændene leve ærede og elskede paa de Danske Slætter, at de der finde Venner, Velyndere, Ære og rigeligt Udkomme, det er Noget, som Nordmændene kunne gjøre sig (være) ligesaa stolte af, som de Danske det er kun at hine vide at fortjene, disse at skjønne paa Fortjenesten - det er Noget, som vorder de Danske gjengjeldt i Norge; – men det er Noget, som aldrig erstatter Kongerigets tabte Navn i den lærde og videnskabelige Verden - som aldrig erstatter Musernes Flugt ud af Riget, og alle dets talentfulde Sønners Udvandring efter dem, – at Schiøningerne ingen lærd Ven kunde finde i deres eget Fødeland og derfor forlode selv de største Embeder, for at vandre ud og finde de elskede Videnskaber igjen i et mere lykkeligt Land." findes heri noget overmodigt, saa kan det gaae lige op mod Badens Yttringer, naar han siger: "Men det er, kan jeg troe, Fieldboerens Nationalstolthed, som denne Forf. pukker saameget paa, at see Sletternes Beborre over Skuldrene, om han end skulde skylde dem al sin Cultur og Lykke, leve iblandt dem elsket og æret, omgivet af Venner og Velyndere. S. 62, berører Rec. Wessels Yttring om den Norske National characteer, at selv den ufordeelagtige Side staaer i naturlig Sammenhæng med dens fordeelagtige. Kun naar enkelte Jndivider, siger han, som have lidet eller intet af den Norske Kraft, med al Flid, og synlig Anstrængelse, uddanne den Norske Stolthed, stolte selv af denne Stolthed, er det naturligt, at saadanne findes latterlige." Men dette kan umuelig sigte til Hr. W.; thi jeg indseer virkelig ikke, hvorledes man kan besidde saa megen Stolthed, naar man saa ivrig og aabenbar taler om sit Lands litteraire Mangler og Fattigdom, at Rec. selv Side 615 finder det krænkende for Norge, at det maa lade sig sige under Øinene af sin egen Søn: "alle Europas Folkeslag skue ned paa det norske Folk som en Race af Hunner og Vandaler." Sandelig, den Stolte pleier ikke at tale i en saadan Tone.