Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1814-05-31
J et Posthuus denne Side Lyon spiste han allene og yttrede Mishag, at Commissairerne sadde forlænge tilbords, han gik derfor ud og tilbagelagde Kl. 9 om Aftenen et Stykke Vel; Stedets Præst fulgte for at have et Øie med ham, og hørte ham synge den - ogsaa i Ludvig 16des Trængselstid anvendte - Sang af Operen Rikard Løvehjerte: O Nikard, og min Konge, al Verden dig forlader, Da Klagesangen var endt, gik Præsten nærmere, og Buonaparte spurgte: om han var Præst? Ja, Stre, jeg er Præsten her paa Stedet. Har deres Egn lidt meget? - Meget Sire, den er ødelagt ved Reqvisitioner. - Det er Krigens uundgaaelige Følger. Hr. Pastor, sagde Buonaparte lidt efter, i det han saae og mod Himlen, tilforn vidste jeg Stjernernes Navne, jeg har glemt dem alle igjen, veed De, hvad det er for een? Det har jeg aldrig vidst, svarede Præsten, og dermed var Samtalen tilende. J en Kroe i Provence viste Buonaparte en Svaghed, Aandsforvirring og Frygt, som gjorde det næsten umuligt for Commissairerne at berolige ham. Han var reist forud til denne Kroe, som hedder la Calabre, her fandt Commissairerne ham med Hovedet støttet paa begge Hænder, og badet i Taarer. Han sagde dem: at man havde vist bestemt, at skille ham ved Livet, og at Værtinden, som ikke kjendte ham, havde ved Samtale udsagt: man afskyede Keiseren som en Skurk, og vilde kun indskibe ham, for at drukne ham. Her vilde han hverken spise eller drikke, uantet de Omværende spiste af samme Mad, men lod hente Brød og Vand fra sin Vogn, og spiste deraf med Graadighed. J hans Samtaler roste han sig tit af de Velgierninger, han troede at have bevist Frankrig, paastod han havde aldrig tilføiet Nogen noget Ondt og klagede over Menneskenes Utaknemmelighed, men erklærede tillige, at han foragtede den i høieste Grad. J Henseende til Krigen tilstod han vel, at han havde drevet det forvidt, men undskyldte det med Frankrigs eget Ønske at forstørre sig. Engang raisonnerede han saaledes: "man dræber sig af Kjerlighed, det er Daarskab; man dræber sig fordi man har mistet sin Formue, det er Feighed; man dræber sig fordi man ikke vil leve vanæret, det er Svaghed. At overleve Tabet af et Rige, og taale de groveste Mishandlinger af sine Medlevende, det er sandt Mod. Paa eet Sted truede man en af hans Folk med Sabelhug, fordi han ikke vilde strax raabe: Kongen leve, paa et andet Sted, hvor han fik Forspænd, sagde en Qvinde til Commissairerne: "for Himlens Skyld, giv ham til Priis for os, han har tilføiet Dem og os saa mange Lidelser. Det er ikke Grusomhed. det er Retfærd. Han forsømte paa sin Side ingen Forsigtighedsregel; engang (formodentlig efter et saadant Pøbelanfald) fandt man ham og alle hans Folk forsynede med hvide Cokarder, hvoraf han maa have havt Forraad, naar Faren var forbi antog han igjen en selvtillidsfuld Tone. Engang forsøgte han ogsaa paa, at indgive den østerrigske, Commissair Mistroe mod Rusland og Preussen. Da han saae Havet kunde han ikke bare sig for at gyse, da han havde den Troe, at man vilde drukne ham. Om Lyon talede han undertiden i en Tone, som viste, at han havde gjort et Slags Regning paa denne Stad. Gadette de France beretter følgende: Buonavarte foretrak, at indskibes paa en engelsk Fregat, men den for ham bestemte franske Corvet fulgte dog efter ham. Corvettens commanderende Capitain, Monteabrier, der var Øienvidne til Alt, ankom d. 12 Maji til Paris, hvorfra han igjen er afreist. Han har meddeelt følgende Efterretninger: Buonaparte vidste allerede førend han nedlagde Regjeringen, at Øen Elba vilde blive ham anvist til Opholdsted. Han benyttede sig derfor i de sidste Øieblikke af sin Magt, og gav hemmelig befaling, at 2400 Mand af den italienske Armee, uformærkt skulde indskibe sig til Øen Elba. Disse gik virket lig i Land i Porto Ferrajo. De vidste ikke at Buonaparte havde nedlagt Regjeringen og at de vare løste fra deres Eed. Da han nu steg i Land bevidnede den engelske Capitain ham sin Forundring, over, at træffe franske Tropper paa Øen Elba. De Efterretninger, han indhentede i den Anledning, gjorde ham raadvild. Han bad derfor Skibscapitainen Monteabrier, for ikke at paadrage sig Ansvar, at ile til Paris, bekjendtgjøre der denne overordentlige Hændelse, og forlange for ham og sig nye Forholdsregler. Han tog Buonaparte igjen ombord, og krydsede i Mellemtiden omkring i Middelhavet. Montcabrier har frabedet sin denne Forretning, og er nu allerede paa Veien til Middelhavet, for at opsøge den engelske Fregat. Hvilke Forholdsforskrifter han har faaet i Paris, er ubekjendt. Jmidlertid berette igjen andre Blade, at Gen. Bertrand under den 4 Maji har skrevet fra Porto Ferrajo, at han er landet med Buonaparte, paa Øen Elba, og at denne befinder sig der bedre, end han i Begyndelsen haabede. Den foregivne Dauphin. - Denne sælsomme Historie, der saavidt jeg veed, endnu ikke er bleven bekjendt i Tydskland, vil vække saameget større Forundring, naar jeg forsikkrer, at der gives endnu en stor Mængde Mennesker i Frankrige, som ikke allene fuldt og fast troe, at Ludvig den Syttende lever endnu, men endogsaa anføre temmelig rimelige Grunde derfor. Hvis der ikke forekom aabenbare Fabler i denne Sag, maatte man i det mindste tilstaae, at den var muelig. Hele Historien er i øvrigt bleven lovformelig bekjendtgjort; jeg vil meddele Læseren den, først saaledes som den fortælles af Gouvernementet og Domstolene, og siden saaledes som Helten i Historien og hans Tilhængere vilde have den troet. J. Saaledes som den fortælles af Gouvernementet og Domstolene. – Jean Marie Hervaugault var en Skræddersøn fra St. Lo, af tækkelig Figur, Ansigtstræk, der havde megen Lighed med Ludvig den Sextendes, blond, rank, forrig, af et godmodigt Udseende, hurtig Fatning, og som ypperlig kunde hykle Uskyldighed; altsaa et Menneskemed mange gode Anlæg, men uden Opdragelse. Man formoder, at han var et Slegfredbarn afden forrige Hertug af Valentinois, som eiede Godser i Normandiet. Revolutionens underfulde Begivenheder gjorde ham noget ør i Hovedet; han saae, at saamange Mennesker havde svinget sig i Veiret fra Støvet, og det vilde han nu ogsaa prøve paa. J September Maaned 1796 rømde han bort fra sin Faders Huus, vankede omkring paa Landet og udgav sig for at være Søn af en ansee lig Familie, som Revolutionen havde styrtet i Ulykke. Hans Ungdom, en uskyldig Mine og Sandsynligheden i hvad han fortalte, skaffede ham allevegne en gunstig Modtagelse og Understøttelse. Han havde intet Pas, men ingen spurgte ham derom. Han blev dristigere, vovede nu ogsaa paa at spille sin Rolle inde i Byerne, og kom til Cherbourg. Men her blev han snart arresteret som Løs gjænger. Skrædderen, hans Fader, fik det at vide, skyndte sig til Cherbourg, for at tage imod ham, og undredes ikke lidet, da han fandt ham rigelig forsynet med Penge og Klenodier. Han tog ham igjen tilbage med sig til St. Lo, hvor det unge fyrige Menneske dog ikke længe holdt ud at blive han rønde anden Gang sin Vei, streifede omkring i Departementet Du Calvados, og nu, da han var voxet baade paa Legeme og Siel, opspandt han sit Æventyr endnu bedre end første Gang. Snart gav han sig ud for en Søn af Prindsen af Monaco, og snart for en Søn af Hertugen af Ursel i Nederlandene. Saaledes steg han fra Trin til Trin, det varede ikke længe, inden han allerede var i Slægt med Ludvig den Sextende, med Keiser Joseph den Anden og med Kongen af Preussen; da hans Sikkerhed var i saa stor Fare, reisde han i Fruentimmerklæder, og foregav, at han var nye lig kommen tilbage fra Engelland, hvor han havde bragt sin emigrerede Fader Penge. - Mange, overmaade mange Folk af Rang og Opdragelse bleve skuffede, thi han smigrede deres gamle Fordomme, især toge Damerne sig af ham, thi den smukke Yngling talde til deres Hjerter. Hans Æventyr begyndte at vække nogen Opsigt, da han atter blev arresteret i Fruentimmerdragt, og nu blev han bragt til Bayeur i Fængsel. Denne By ligger kun 10 Mile fra St. Lo; hans Fader kom anden Gang for at befrie ham, og i Betragtning af hans Ungdom var man ogsaa anden Gang saa skaansom blot at udlevere ham i hans Faders Vold. Han skulde nu blive Skrædder, denne Tanke var ham utaalelig, og han rønde ogsaa tredie Gang. - J October Maaned 1797 er han i Diligencen imellem Laval og Alencon, og er klædt i en ganske simpel Mandsdragt. Jkke langt fra Alencon stiger han ned af Vognen og gaaer henad en Landsby til, som hedder les Joncherets. Natten overrumpler ham, og han beder en Bonde om Natteleie. Man viser ham hen til Demoiselle Tallon=Lacombes Huus, hvor han vilde finde mere Beqvemmelighed. Han gaaer derhen, siger, at han er af Familien Montmoreney, at han eier baade Slot og Godser ved Dreux og vanker omkring forladt og forfulgt. Damen interesserer sig meget levende for ham, giver ham Klæder og Penge, som han lover at tilbagebetale ved sin Ankomst til Dreux. Han lever en Tidlang godt her, spiller den fornemme Herre, og forærer, for Exempel, Staldkarlen, der sadler hans Hest naar han vil ride en Tour, en Louis. - Omsider maae han dog beqvemme sig til Afreisen, og Demoiselle Lacombe følger med ham til Dreux, for der at faae sit Udlæg godtgjort. De komme lykkelig dertil, men baade Slot og Gods ere forsvundne. Hvad kan være naturligere end dette? Revolutionen forklarer alleting. Halvtredsindstyve Louis fattigere, men derimod rigere paa Erfaring vender Damen tilbage. Den unge Helt bliver stedse dristigere og dristigere. J Mai Maaned 1798 vover han sig i Diligencen til Meaux (kun otte Stationer fra Paris) og stiger af i Vertshuset. Her giver man ham rigtig nok at spise, men nægter ham Natteleie, fordi han reiser uden Pas. En parisisk Kjøbmandskone, Madame Laravine, som just opholder sig i Meaux, forbarmer sig over ham, og tillader ham at sove i hendes Varelager. Denne Artighed giver ham Mod til at vove mere hos hende, og det lykkes ham. Han fortæller hende, at han er en riig Forpagters Søn fra Damery, og at han nu er paa Flugten for at undgaae RekrutHvervingen. Madame Laxavine forærer ham endnu fire Louis, og han hyrer sig en Plads i Diligencen til Strasburg. (Fortsættes.)