Aarhuus Stifts-Tidende, 1824-06-22
Under 7de Febr. 1821 tilskrev han mig et Brev fra Aarhuus, hvori han aldeles befalende og truende forelagde mig tvende Vilkaar, enten at afgjøre min Fordring med ham, paa en for mig fornærmelig og tablidende Maade, eller og at vente et Aagersigtelses=Søgsmaal fra ham, som han bestemt og egendømmende erklærede, skulle skille mig ved min hele Fordring. Det var tvende onde haarde Ting at vælge imellem; thi den som i vore Dages Tidsaand heri, beskyldes for Aager, der kan gjøres uden mindste Bevis, uden sand Grund, og uden at dog den usande beskylder har nogen Straf at befrygte, staaer meget isolleret, og som paa et Viplad, hvorved hans Formue og Velfærd, som ved et Tærningkast, uheldig kan henkastes. Men som følende mig uskyldig og fornærmet, afslog jeg hans Forslag. Dermed henhvilede Sagen, indtil han ved Klage til Politieretten af 17 Decbr. 1822, der først faldt i Retten den 25 Januar 1823, begyndte hans Aager=Sogsmaal, som han gjorde saa forhalende, at deri først faldt Dom den 3de August 1823, hvorved jeg blev aldeles frifunden for hans Aagersigtelse, i Henseende til Obligationen af 1809, og med Hensyn til den af 1812 skulle gjøre den sædvanlige Befrielseseed, som jeg til sin Tid har tilstævnet og for Retten anbuden; men Sagen har han appelleret til Overpolitieretten, hvor han hidtil forhalende har opholdt den ved Opsættelser til mit vedvarende Tab; thi siden til 11te Decbr. 1819, har han slet ingen Renter betalt. Skinnet bedrager, og det er let at frembring et Aagerskin, saalænge Tidsaandens Tilbøielighed, giver det en velvillig og uindskrænket Formodning, uden mindste sandt Beviis, og at Creditor skal bevise et non Factum, der er umuligt og ei andet Middel dertil, end Benægtelseseed, der da og maa taale Critikens Svøbe, og saalænge endog de uskyldigste Smaatting kan omskabes til Aager, som at nyde en simpel Ret Mad hos sin Debitor paa sine lange Reiser til dem, hvilket jeg med mine Retsacter kan bevise er bebreidet mig, med mere deslige, som jeg aldrig har tænkt paa Et lignende Skin har Hr. Capitain Miller søgt at frembringe, ved, efter sandsynlig forud lagt Plan, at danne en Aager beskyldning, af gamle Breve og af ham selv opsatte, afgjorte Mellemregninger om Forretninger &c. imellem os, førende Obligationernes Udstedelse, som Acterne oplyse. Af Efterfølgende (foruden det Meere, som er fremlagt under Sagen) vil det vel kunne skjønnes, at han ikke paa den roesværdigste Maade har brugt mit ham skjenkede Venskab, Tillid og Fortrolighed: 1) Hans Panteobligation til mig af virkelig Dato, 18 Juni 1812, betroede jeg ham selv at lade tinglæse ved sit Værneting; men inden dette skede, forandrede han, uden mit Vidende og Villie, Datoen til 28de Junii. Dette havde Jndflydelse paa den nærforestaaende Penge Omskrivning. Havde jeg selv beholdt og ladet Obligationen tinglæse, og da været ligesaa dristig, at forandre Datoen til 8de Juni, som havde physisk, men ikke moralsk, været meget let, da havde jeg derved vundet 900 Rbdlr. Sølv. Havde den havt virkelig Dato 8de Juni, og han da havde forandret samme til 18de dito, havde jeg derved tabt 900 Rbd. Sølv. Havde Omskrivningsterminen været bestemt til 20de og 21de Juni, som var meget muligt og rimeligt kunde blevet Tilfældet, da dette var i medio Snapsting, saa havde jeg, ved den af Hr. Capitainen, paa egen Haand, gjorte Dato forandring fra 18de til 28de Juni tabt 900 Rbdlr. Sølv. Forandringen er ikke skeet uden Hensigt, der har sigtet til mit Tab. Af Capitalen han fik var desuden 15,600 Rdlr. Kongelige Obligationer, som nu herved, ved Omskrivningen; faldt ned for mig til en Fjerdepart. Man skjønner heraf mit endvidere progressive Tab, som vel burde være nok, uden at forøge det ved usand Aagerbeskyldning og Proces.