Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1813-06-08
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Solos Trende Aargang. No. 46. Udgivet og forlagt af Boggender S. Soldin. Ind Tirsdagen den 8 Junii 1818. En underlig Drøm. Af Dr. Dampe. Vol. Og, skal ikke kunne forklare for den gunstige Læser, af hvilken fysisk, antropologisk, psykologisk eller nosologisk Grund det kom sig, at jeg forleden, efter længe forgiæves at have tygget min Pen for at faae mine maare Jdeer til at see ud som Noget paa Papiret, faldt, maaskee formedelst det Søvnige i dette Arbeide selv, i en fød Slummer, og havde end ydermere det Held, som saa mange Ugeblads Forfattere have ønsket sig, fra denne at falde i en Drom, hvorved jeg altsaa var vel hjulpen for den Gang, ligerviis og ikke anderledes – for at tale i en dansk Virgils herviske Maneer – som hiin nattevandrende Præst, der ved sin Opvaagnen om Morgenen fandt den Prædiken, som han Aftenen iforveien ikke gad eller ikke kunde skrive, fuldkommen færdig skreven af sin egen Haand om Natten, og altsaa til sin store Glæde havde opnaaet det Maal, som Tusender af hans Lige have attraaet som den høieste, men tillige som en overjordisk Lykke, at dette at sove, var for ham: at arbeide. Jeg veed ikke hvorledes det kom, at min Drøm ogsaa gik ud paa overjordiske Ting. Det veed jeg, at Drømmeguden lod mig gjøre saa forfærdeligt et Hop, at der tilsidesattes reent paa en uforsvarlig Maade de aprioriske Begreber Tid og Rum, som vi Puslinger ellers maae holde os saa nøie efterrettelige, og at det forekom mig, som jeg ei alene havde levet Livet ud, var død, men og var igjen staaet op hvorved jeg dog ikke følte, til den patetiske Læsers Fornøielse, nogen af de heftige Bævelser, som Tullin, der ved lige Leilighed sank, og skreg hvordan det vilde falde ud. Men der have den poungske Digter og jeg seet eens, at der var en stor Slette, og paa den vare utallige Mennesker, som alle, efter at have vegeteret, mange af dem tre til fire tusende Aar, nede i Jorden, og efter endelig at have afrystet Kister og Epitafter Pokker i Vold, kom ansættende for at faae, hvad de havde fortjent for deres Gierninger. Jeg saae imidlertid strax, at da Tiden havde været saa malitieur at lade mig fødes i de senere Sekler, havde Patriarkerne og de syv Vise, der vare komne saa længe foran mig, her, som altid, løbet af med Profiten i Viisdom. Meget var her forefaldet, som jeg ikke havde faaet at see, og jeg maatte give Slip paa den Ære at blive Opstandelsens Historiograf, nemlig i den Betydning af dette Ord, hvori det betyder noget. Jeg maa derfor bede alle de Historiografer, som ere Historiografer, at holde mig tilgode, at jeg ikke kan levere en fuldstændig og nøiagtig Beskrivelse af denne vigtigste og sidste af de sulte Dødeliges Begivenheder, hvilken ellers vilde givet mig det allervigtigste Kald til Historieskriven, der nogensinde har været. Kun hvad man paa den Tid, da jeg havde brudt mit jordiske Gjemme, hvad man nu, da jeg havde faaet Øinene op, var ifærd med at foretage, vil jeg kortelig og eenfoldelig skildte. Og dersom nu Nogen skulde finde dette mit Syns Jndhold uovereensstemmende med deres Begreber, og derfor strax paa dette indvortes Kriterium med en barsk Kritikers Mine kaste sig over mig, da retirerer jeg itide, og beder dem kaste hele Skylden paa Drømmegudens underlige Jndfald, hvem de altsaa dem selv og andre til stor Fornøielse og Sindsadspredelse, kunne erklære for Falskner efter Behag.