Viborger Samler, 1780-04-03
Hvor du finder Blomster, der finder du og Sang. See, alt er fuld af flyvende Sangere, og tusinde smaa og store Struber anstemme dig en skiøn Naturens Concert. Jblandt dem ere mange, som synge melodisk. Lut paa dem i Markene, i Haverne og Lundene, deres indtagende Toner maa lyde dybt. dybt ind i dit Hierte og fylde samme med Vellyst. Paa Blomsterne skal du finde de brummende Biesværme, over de samme de lislig spillende lydende Jnsecter, og ved den nærmeste Bek qvakke Frøerne i tusinde Tal deri. Med den reeneste Hville sæt dig da ned i Græsset, og aabne for dem alle dit menneskelige Bryst! Kunde du nu stille alle det dyriske Livs Slægter her omkring dig, og overskue alle din Guds Børn, som ere dine nærmeste Forvante! Men det kan du ikke, dog seer du en stor Deel af dem og giør deraf den Erfaring, at af dem er deren lang fuldkommen Kiede. Ach, umaalelig stor er Jordens Beboeres Mængde, enhver af dem har sin Naboe og sin Antipus a). Dette Vrimmel paa Jorden giør Verden endnu tusindgange skiønnere. Hold enhver Skabning, som bevæger sig for dine Øine, Anseelse værd. Betragt Ormene derpaa, hvor de ved deres Huller krybe ind og ud; Jnsecterne, hvor de nyde et lidet kort Liv i frie Luft; og dine Huusdyr, hvor de tiene dig tyve, tredive Aar. Men høit over alt det, som boer paa Jorden, lader Mennesket sig see. Vel maa han ogsaa engang rømme Huuset; dog seer man ham det af, saalænge han lever, at han er Herre i Huuset. Overalt giør han sig Plads, han giør den rummeligere, fredeligere, nettere. Han bygger meere, end han ødelægger, og Jorden har intet meere velgiørende Barn, end ham. Hiin Stad, som hisset ligger for mig, med dens Muure og Taarne, hvilken en nye Yndighed giver den den skiønne Skabning, hvor den der udvider: a) Saa kaldes ethvert Dyr neden under os paa Jord=Kloden, som vender sine Fødder mod vore vider sig langt i en halv Maane, hvor de yderste enkelte Huuse af dens Forstæder ligge vidt hen i Marken, og deres Haver række indtil Høste Markene Ved hver yderste Ende klappe Møllerne. Hine omkringstrøede Landsbyer, hvor afbryde de saa angenemt den simple Naturens Anskuelse i nogle kan jeg tælle Bønderhusene, af andre seer jeg kun Kirketaarnene. En stærk Dunst stiger her op omkring dem, og lange Radder af Vogne fare ud af dem til nærmeste Amtstuer. Denne Mængde af Landeveie og Fodstier, hvor artig deele de den slette Mark i Fiirkante og Trekaante. Hiin Lund, igiennem hvilken menneskelige Hænder anlagde brede Gange i Længden og tvertover, er den ikke en forøget Naturens Skiønhed, Denne lange Aller af Træer ved høie Pæle, hvilke ved Siden af den gaaer nogle Mille Veis ind i Landet, giver den ikke den angenemmeste Perspective, At alle disse Sæde=Marker her omkring mig saa yndig grønnes, det har man deraf, at Menneskeer her gik og saaede. - - Opda, jeg vil af alle disse Verdens Behageligheder endnu engang omfatte med mine Øine saa meget, som jeg kan, O! tusinde gange tusinde af dem har jeg fattet - og dog foer jeg med eet eneste Øiekast kun fra Himmelen til Jorden, Ach indtil Henrykkelse skiøn er Verden. Jnden i mig og til mine Brødre vil jeg sige det, at den er det. Kunde jeg dog fore dem alle hid med mig, at bevæge dem til den inderligste Troe derpaa, og giøre, at Hiertet i dem maatte saa opløfte sig, som i mig! (meere følger, Spørgs Spørgsmaal: