Politivennen, 1798-01-01
Fortsættelse af: Om Politiets Rettighed til Uddeling af Stokkeprygl, i tilfælde af Opløb. Men skulde det vel kunne ansees for nogen utilladelig Nysgierrighed at være forlegen for at vide, hvorledes det gaaer andre Mennesker, om det saa blot var for at vide det? Er det intet at lære de brugelige Forholdsregler, Forsigtighedsanstalter, Angrebsvaabnene, Forsvarets Jstandbringelse, dets Lovlighed, de forskiellige Domme derover imellem Folket o. s. v. til Brug ved en lige eller ligeartet Leilighed? Er dette ikke Frugt nok, for at have brugt sine Øine og Øren, hvor man ingen Aarsag havde til ikke at bruge Dem. Sandelig, naar man overhovedet ikke lærer noget af enhver Ting i Verden, saa ligger Skylden derfor visselig ikke hos Læreren (Tingen) men hos Disciplen (den Betragtende). Det jeg for Resten her har sagt om Nysgierrighed, er let at overføre paa den philosophiske Videlyst i samme Henseende. Denne indskrænker sig ikke som hin til blot Bemærkning af de sig tildragende Gienstande, den trænger dybere ind, undersøger Folkets almene Stemming i slige Tilfælde, forener Pluraliteten af deres Domme, for derfra at kunne slutte sig til dets Sædelighed, dets Oplysning eller Raahed, dets sande eller falske Begreb om Ære o. s. v. Jeg forbigaaer alle de øvrige Aarsager f. Ex. den forurettedes Venskab, Frygt for Fare af Uroligheden, imedens man endnu ikke veed dens Hensigt*) eller Vending; Bekiendtskab med de handlende Personer o. s. v. Jeg *) Saaledes fortæller man at de fleste Punscheværter ved sidste Opløb frygtede for en Da Capo af 1772. Jfald disse altsaa vare med iblandt Tilskuerne for at iagttage Tinspørger blot om en eneste af dem alle i og for sig selv indeholder nogen Grund til Strafbarhed eller omvendt udtrykt, om det ikke stemmer fuldkommen overeens med den medfødte Ret, Menneskets Frihed, at komme og opholde sig der, at sige som rolige og stille Beskuere? Men Opløb kan give Anledning til Oprør og Tumult og bør derfor at standses og adspredes. Jngenlunde - det er netop Politiets Pligt at sørge for det ikke udarter til Oprør, og ikke at anvende Magt imod Ret for at forebygge Uret; eller kommer vi igien til forrige Grundsætning, at forbyde Jldens Brug for at forekomme Jldebrand. Det viser over alt meget mere en Regierings slette Politik og Frygtagtighed, naar den ingen tjenligere Midler veed til at slukke en Jldsvaade end - at rive Huset ned. At indskrænke den borgerlige Frihed er, som sagt, gens Vending, skulde da disse ogsaa være pryglede hiem? eller havde de lovligt Kald til deres Plads! alletider Uret, thi en Stats Øjemed er netop at sikkre den; og enhver Statsherskers Kunst bestaaer egentlig blot deri at sørge for denne almene Frihed kan bestaae urørt og uden at collidere med sig selv. Men der kan være en Lov i en vis Stat, der forbyder denne Samling af Mennesker og giver Politiet Rettighed med Stokken i Haanden at jage dem fra hinanden. - Jeg har ovenfor anmærket at jeg slet ikke vil gaae ind i nogen særskilt Stats Anordninger og Mandater; men i dette Tilfælde anmærker jeg dog at man handler uret i det ringeste uklogt (imod sig selv) naar man gaaer derhen, ligesom ogsaa Politiet opfylder en Pligt, der bør være dem kier, naar de anvende de dem foreskrevne Forholdsregler. Naar et Lands Lov og Ret kommer i Strid med den almindelige Fornufts, saa seirer den første stedse i Praris, den sidste i Theorien; og naar Borgeren altsaa følger denne imod hiin, saa kan han med en god Samvittighed trøste sig selv over Straffen, han paadrager sig derved; ligesom hiin Philosoph, da han laae i hæftige Gigtsmerter, trøstede sig ved at Smerten var intet Onde (her at Ulovligt er ikke Uret). Man kunde ogsaa føje til at en Regiering, der forbød under alle Betingelser Opløb dermed kunde have til Hensigt des friere og beqvemmere at despotisere Landets Børn; thi naar en Handling ikke maae blive beskuet af mange Vidner (Forbud mod Klubber og Opløb) ikke heller bekjendtgjort for mange (Pressetrang) saa gad jeg vidst hvorledes Byen vilde faae at vide om Regieringen engang lod en Mand hænge uden for sit eget Huus? Ligesom det ikke heller viser nogen god Samvittighed at troe, hvor tvende Mennesker staae og hvidsker tilsammen, de nødvendig hviske ondt om mig. En anden Ting er det, naar disse samlede Personer gaae over fra passive til active, naar de anfalde den offentlige Ordens Haandhævere eller den private Borgers Eiendom og Sikkerhed; eller blot endog træde disse i Veien (Justicen maae have sin Gang) i alle disse Tilfælde ere de tilligemed Forbrydelsen underkastede Lovens Straf; og at en Politibetjent i et Forefald af en nægtet eller forhindret Giennemgang did hen, hvor hans Pligt og Embede kalder ham, baner sig Vei med sin Stok, det kan lige saa lidet komme ham til Ansvar, som Brandfolket, der for at klattre op paa Taget at slukke Jlden, indstøder Vindverne. Resultatet af alt ovenanførte bliver altsaa dette: Jntet Opløb er, i og for sig selv, ulovligt, det er at sige har Fornuftretten imod sig, eller, kan bestaae med enhvers Frihed efter en almindelig Lov. De som foraarsage Opløbet og de som siden efter blande sig i Spillet med disse, maae nøie adskilles fra Opløbet selv. For disse have Lovene indtil den endelige Dom fastsat Caution eller Arrest. Naar Politiet nogensinde lovlig benytter sig af Værge, saa er det kun som et Middel, til at opnaae en anden Hensigt, som Nødværn; og ingenlunde som Straf, hvilken ingen Politibetjent kan paalægge; ingen Person overhovedet i Staten uden en foregaaende Dom. Om denne Strafløshed kan udstrække sig ogsaa til de (efter Loven) umyndige Personer, det har jeg ikke her havt til Æmne at undersøge. Hvorvidt Politiet vil paatage sig at agere Gadedrengenes Skolemestere eller hvorvidt de paa Embeds Vegne ere berettigede til at blande sig i deres Opdragelse, hvorvidt endelig en Dreng just derved allene, at han vover sig imellem en Trængsel, da han mangler physiske Reactions Kræfter nok til at kunne imodstaae Actionen, fortjener Revselse endogsaa af hvilken som helst Ubekjendt, det kunde give Stof til en anden ikke uvigtig eller uinterressant Afhandling; her er den ikke iverksat, Spørgsmaalet var i disse Blade blot om de lovgilde Personer (som kunne svare for sig selv.) Jeg har med Udførlighed og Flid stræbt at udvikle dette Æmne, fordi jeg troede det var ikke en Undersøgelse uværdig; det er alletider et Beviis paa en velordnet og moralsksund Stat, naar alle mulige Retstilfælde ere bestemte i dens Love, ligesom og paa den mere eller mindre herskende politiske Frihed, naar enhver Borger kjender og holder over sine Rettigheder; kun i Slavestater (Despotier) har man ingen, og bekymrer sig følgelig ikke om hvad man ikke har. Skribenternes Pligt er, at giøre Folket opmærksomt paa sine Rettigheder ligesaavel som paa sine Pligter, at indskyde det Mod til at hævde hine, lige saavel som Lyst til at følge disse; at opvække dets Søvn, og neddysse dets Ærusen, og bringe Dyd og Moralitet og Frihed og Orden i Omløb. Jeg ønsker i denne Henseende at blive læst og bedømt endogsaa imodsagt; og anseer det ikke for nogen Vanære, at give tabt i Kampen mod Sandhed, ligesaa lidt som noget Uhæld, at have stødt denne eller hiin Person for Hovedet, i det jeg skrev. H. G. S.