Berlingske Tidende, 1836-03-28
Den Forskjel, der, efter en rigtig Fortolkaf de paagjeldende Bestemmelser, nu inder Sted i den omhandlede Henseende, ndskrænker sig saaledes i det Væsentlige til, Jorddrotten med Hensyn til Erholdelsen, at af Skatter og Afgifter har et yderligere Sikkerhedsmiddel, end det almindelige, og at dermed Hensyn til Tiende-Afgiften ikke udtrykkeligen er forundt ham dette sidste. Men det er allerede bemærket, at det Ubestemte i Lovgivningens Udtryk har givet Anledning til Fortolkninger, hvorved det er blevet tvivlsomt, om denne Forskjel ikke strækker sig langt videre, og er det navnligen sat i Tvivl, om Fæstes Forbrydelse kan blive en Følge af Udeblivelse med kongelige Skatter og Hoveripenge, skjøndt der ikke er skjellig Grund til at undtage disse Præstationer fra den anden Skyld, for hvis Udeblivelse L. 3131 og 2 bestemmer Fæstes Forbrydelse (efr. Freg. af 21de Februar, 1702). Denne Uvished vil imidlertid være let at hæve ved en autentisk Fortolkning af dette Lovbud. Der staaer saaledes kun tilbage at undersøge, om den Forskjel, der vir gjøres med keligen i selve Lovgivningen Hensyn til de Sikkerhedsmidler, som ere tilstaaede Jorddrotten for de forskjellige Præstationer, han har at oppebære hos Fæsteren, kunde være at hæve. Den rigtigste Bestemmelse i saa Henseende vilde være, udtrykkeligen at sætte den Afgift, der af Jorddrotten betinges i Stedet for den Tiende in natura, der maatte tilkomme ham, i Classe med de egentlige Fæsteafgifter, saaledes at det tillades Vedkommende at betinge Fæstes Forbrydelse ogsaa formedelst Mangel af bemeldte Afgifts Betaling i rette Tid. hermed kan aldeles ingen Betænkelighed være forbunden, thi ikke alene maa en slig Afgift, saaledes som i det foregaaende antydet, eftersin Natur ganske sættes i Classe med de Præstationer, en Fæster iøvrigt er forpligtet til at svare Jorddrotten for de Byrder, denne har at udrede af Fæstegodset; men en Foranstaltning, som den her omhandlede, vilde blive et ikke uvigtigt Middel til at fremme Naturaltiendens Forvandling til Afgift i Penge eller Korn, et Øiemed, der er af lige Vigtighed for Fæster og Jorddrot. Naar denne Bestemmelse gaves, blev ikkun den Forskiel tilbage, at Jorddrotten for de kongelige Afgifter og Skatter, han udreder for Fæsteren, samt for det ved Tiendeforening eller Tiendecommissions Kjendelse bestemte Tiende Vederlag, Fæsteren til ham har at svare, har Udpantningsret, hvorimod han ingen slig Ret har for de øvrige Afgifter, Fæsteren har at præstere til ham. En saadan Forskjel kunde naturligviis afskaffes, enten ved at hæve den ommeldte Ret, hvad de to førstnævnte Præstationer betræffer, eller at tilstaae den ogsaa med Hensyn til de øvrige Afgifter. Men det første Alternativ vilde være ubilligt, da Jorddrotten i den omspurgte Ret kun har, forsaavidt angaaer de kongelige Skatter og Afgifter, som han maa erlægge mod Regres til Fæsteren, en lignende Ret, som den, der haves imod ham, og forsaavidt angaaer Tiendevederlaget, den samme Ret, som enhver anden Tiendetager. Det sidste Alternativ findes derimod ikke alene ubetænkelige men endog aldeles hensigtsmæssigt, idet Jorddrotten derved vilde faae et saavel for ham som for Fæsteren meere lempeligt Sikkerheds middel, end Tiltale til Fæstes Forbrydelse, naar der er Spørgsmaal og mindre betydelige Restancer. Et endnu vigtigere Punkt er, hvorvidt paa den ene Side Jorddrotten kunde være at forskaffe en hurtigere og sikkrere Opnaaelse af den i Sagens Natur liggende og ham ved Lovgivningens Forskrifter hjemlede Ret til at faae Fæstecontracten hævet formedelst Misligholdelse i det Væsentlige af Fæsteren ved Udeblivelse med de stipulerede Afgifter, uden at paa den anden Side Saadant dog skulde kunne medføre nogen Ubillighed i de enkelte Tilfælde, hvor en Fæster kunde være hindret fra øieblikligen at præstere sin Skyld. J denne Henseende formeente Commissionen, at det, paa Grund af den forommeldte practiske Anvendelse af Lovens 3131 og 2, vilde være nødvendigt at bestemme en Frist, inden hvilken den til rette Forfaldstid ei erlagte Fæsteafgift bør være betalt, saafremt Fæsteren derved skal kunne befrie sig fra at lide Dom til Fæstes Forbrydelse. Herved vilde paa den ene Side sørges for, at Jorddrotten, ikke udsættes for, til Ødelæggelse for sin Eiendom, at beholde en Fæster, der er enten aldeles uformuende eller uvillig til at opfylde sine Forpligtelser, og paa den anden Side vandtes, at den Fæster, der, endog formedelst ham utilregnelige Tilfælde, en enkelt Gang ikke formaaer at betale sin Skyld i tilbørlig Tid, ikke udsættes for at miste sin Fæsterettighed. At overlade det til Domstolene i ethvert Tilfælde at afgjøre, om Fæsteren, efter Omstændighederne, burde forundes en kortere eller længere Frist, vilde være forbundet med saamange practiske Vanskeligheder, at saadan Fremgangsmaade ikke kunde tilraades. Da derhos den Praxis, hvorefter en Fæster kan frie sig for at lide Dom til Fæstes Forbrydelse, ved under Sagens Procedure at afgjøre den Skyld, hvorfor han var bleven sagsøgt, har været temmelig almindelig, og man saaledes maa antage, at baade Jorddrot og Fæster har gjort Regning paa denne Betingelse ved de gieldende Contracters Stiftelse, er det ogsaa fra dette Synspunkt anseet tilraadeligt at gjøre denne Regel gjeldende ved Lov. Vel vil en saadan Regel have det imod sig, at paa den ene Side Sagerne herved kunne uddrages i lang Tid til Tab for Jorddrotten ved mange Slags ugrundede Exceptioner og Jndsigelser fra Fæsterens Side, medens paa den anden Side den derved til Betaling indrømmede Frist, naar Sagen er aldeles klar, kan blive for kort. Men herpaa vil kunne raades Bod, ved paa den ene Side at paalægge Rettens Betjente nøie at paasee, at Sagerne ikke utilbørligen forhales, og ved paa den anden Side at fastsætte, at Fæsteren, naar Sagen inden en vis Tids Forløb er moden til Optagelse til Doms, bør være berettiget til, alene af den Grund, at han vil søge Udvei til Betaling, at erholde en saadan Anstand, at bemeldte Tidsrum er forløbet, inden Sagen optages. J Henhold hertil er Udkastets § 1 affattet. Herved vil vel ikke directe være vundet meget for Godseieren i Henseende til Hurtighed i og Sikkerhed for at erholde de ham tilkommende Afgifter, men behørigt Hensyn, til Fæsternes Tarv tillader formeentlig ikke en hurtigere eller meere summarisk Fremgangsmaade i Sager, paa hvis Afgjørelse en Fæsters hele Existents beroer. Derimod antages, at der indirecte vil være virket saameget, som muligt, til Øiemedets Opnaaelse, idet det Sikkerhedsmiddel, som er givet Jorddrotten for hans Rettigheders Erholdelse, bliver bestemt ved en Lov, der ikke, som tilforn, er underkastet Tvivl og vilkaarlige Fortolkninger; idet Jorddrotten saaledes ei er udsat for at maatte give Slip paa Middelet, just hvor dets Anvendelse vilde være meest nødvendig; samt idet den forsømmelige og uordentlige Fæster betages den Leilighed til at misbruge sin Stilling, som han hidtil har fundet i Vanskeligheden for Jorddrotten i at kunne paatale de ham tilkommende Rettigheder. Og dette vil kunne vindes ved en Foranstaltning, hvorved til samme Tid Fæsterens Rettigheder betrygges langt mere mod Vilkaarlighed end nu, samt hvorved ham gives den samme Leilighed til at kunne frie sig for Fæstes Forbrydelse ved at klarere sin Restance,