Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1807-02-03
Skrivelse fra Hr. Søren Sørensen. P. M. Terminen er den Magnet, der hvert Aar to Gange trækker mig til Kjøbenhavn, og hver Gang jeg kommer der, husker jeg paa Dem, min Herre, som har paataget Dem det Jettegekalde, at male denne Pompeile og ser sig sine forrykke mig en vel ikke der ene Dag seer ud som den anden. Jeg har desværre alt for længe været nødsaget til at opholde mig i denne pengeslugende Rede, thi Terminen rykker bestandig videre som Franzoserne i Polen, og tilsidst komme vi nok til at datere vor re Terminer efter gammel Stiil og ny Stiil, ligesom Russerne deres Aar. Nu har jeg allerede ligget her siden den 11 December, men faae Skam om jeg har seet en Skilling Rentepenge. Loger, Equipager, Lakeier og Jockeyer kunne alle mine Skyldnere holde – men deres Termin ligger dem kun lidet paa Hjertet. Jmidlertid har jeg dog profiteret saa meget derved, at jeg i fire Uger har havt Leilighed til at see mig ret omkring i Kjøbenhavn. Herre, du min Gud, hvad den Stad dog idelig forandrer sig Hver Gang jeg kommer synes mig, at der er noget Nyt paa Færde, jeg finder her det ene Spilop over det andet, og altsammen synes at være lagt an paa, at skille skikkelige Folk ved Penge. Jmidlertid har jeg da ogsaa fundet mange skjønne Ting, der er f. Ex. det ny Slutterie, som nu snart er færdigt, om det er en herlig og pragtfuld Bygning med store Piller og rater, ret passende for en Stad som Kjøbenhavn - en Bygning, som den fornemste Mand ikke behøver at skamme sig ved at henlede sin Tid i. Det er altid en væsentlig Nødvendighed for en brillant Stad, at have et brilsant Slutterie. En saadan Indretning vil nok betale sig med Tiden, især naar man vedbliver at leve saaledes som hidtil. Jeg har Penge tilgode hos to Herrer, som jeg haaber at indvie denne ny Bygning med, thi at send dem ud til –, det forekommer mig dog at være lidet pøbelagtigt, og man vil dog ikke gjerne have Navn for at være ubehøvlet. Men naar det ny Slutterie først er opbygt, saa kan man være bekjendt at tage baade Junkere og Herremænd ved Vingebenet. Det eneste, jeg frygter for er, at Crediten maaskee vil komme til at lide noget derved, for naar Folk see at de faae saa brillant et Logis, kunne mangen en maaskee hellere vilde vælge dette, end indlade sig paa at betale sin Gield. Men jeg kan, som sagt, dog ikke andet end rose Bygningen, og finder det meget passende at man har gjort den ret stor og rummelig. Man maa bestandig tænke videre frem! - Blandt de øvrige nye Jndretninger finder jeg den ny Gade ved Rosenborg, Hauge særdeles vakker, hver Gaard kunde være en Hovedgaard paa det største Gods i Jylland. Ogsaa de mange Boutiquer, som jeg saae her langs ned af Haugen, ere meget skjønne, og have kun den eneste lille Feil, at ingen synes at ville boe deri. Det vilde virkelig være Skade, om saa stor en Jdee saa aldeles skulde mislykkes, og det lader ret som al Handel og Vandel standser paa denne Kant af Byen. Naar man seer alle disse lukkede Boder skulde man næsten troe, at det er en Gade, som alle Handlende ere blevne forviste fra. Det vilde være evig Skade, dersom man i sin Tid nødes til at sige: "det skulde være Boutiquer, ligesom man nu nødes til at sige om Marmorkirken: "det skulde være en Marmorkirke. Ved denne Leilighed erindrer jeg at have læst i en gammel Krønike, at Jndbyggerne i en liden berømt By i Thracia havde besluttet, at opføre et meget konstigt Springvand midt paa Torvet. Adskillige Delphiner skulde sprude Vandet ud af Næseborene. Een af de største Mestere blev valgt til at forfærdige det. Men da det var tilendebragt mærkede man, skjønt for seent, at der ikke var Vand nok. Det kom saa sparsomt frem, at Delphinerne saae ud som om de havde Snue. For ikke at give Anledning til, at Spottefugle skulde gjøre sig lystige herover, bragte man det Hele hen i Material gaarden, hvor man betydede de Reisende, der imellemstunder kom for at tage dette store Konstværk i Øiesyn, at det skulde have været et konstigt Springvand. Jeg har ogsaa været et Par Gange paa Comoedien under mit Ophold her i Byen, men disse Par Gange have kostet mig to blanke Dalere, og jeg havde nær ovenikjøbet faaet en Proces paa Halsen. J gamle Dage, da kunde man faae billetter, naar det skulde være, og man behøvede ikke at betale Opgjæld ligesom paa Specier. Jeg havde i sexten Aar ikke været paa Comoedie, og vidste altsaa ikke, at Tingene havde taget saa slem en Vending, som jeg siden erfarede. Da jeg kommer hen paa Torvet, kommer der mig en Karl, klædt i blaa Matrosdragt, ligge i Møde, raabende: Billet, min Herre! og rækker mig i det samme en Parterrebillet. Jo nok, bitte Faer, svarer jeg, og giver mig til at tælle 2 Mk. op, og vil endnu ovenikjøbet betale den Spitsbube 4 s. i Drikkepenge. Hvad?" raaber den blaa Mand: "fire Skilling. - Den koster fem Mark, Jh, gid du maatte faae en Ulykke, du alle Kieltringers Kieltring, jeg lader dig arrestere paa Øieblikket, sagde jeg, men aldrig saasnart havde jeg sagt disse Ord, førend jeg saae mig omgivet af en heel Flok blaa Mænd, der allesammen saae værre ud end Cosakker eller Bosniakker.