Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1782-01-11
Et Brev til Phillario, fra Hertugen af Gad. Skrevet paa hans Døds-Sæng. førend J faaer dette Brev, vil min sidste Stund være bestemt af alle Jordens Dommere. Jnden faa Dage i det høyeste, ja maaskee inden faa Timer vil den uundgaaelig Dom være fældet, som enten skal opløfte mig til den høyeste Lyksalighed, eller nedsiunkemig til den dybeste Elendighed. Medens Jlæser disse Linier, skal jeg enten sukke under den yderste fortvivlelses Jammer, eller triumphere i fuldkommen Glæde. Det er mig umueligt, at beskrive min Siæls nærværende Beskaffenhed, og den forfærdelige Uvished, som jeg drages med. Jngen Ord kan afmale, hvor stærke og Livagtige Forestillinger min Frygt opvækker hos mig. Enhver Tvivl opfylder mig med Gruelse, og vil ganske overvælde mig, dersom ikke et svagt Glimt af Haab brød igiennem den forfærdelige Taage. Hvilken Tunge kan udsige den Siæles Angest, som svæver i Uvished imellem uendelig Glæde eller evig Elændighed? Jeg vover nu det sidste Kast, som giælder Evigheden, og jeg skiælver og hæver for det vigtige Udfald. Gode Gud, hveledes har jeg anvændt min Tiid? Hvad Fortryllelse har holdt mig? J hvilken Afsindighed harjeg fremdraget mit Liv, Hvad har jeg gjort, medens Solen i sin Gang og Stiernerne i deres Løb have laant mig deres Skin, maaskee allerneste for, at lyse mig til Fordærvelsen? Jeg var aldrig vaagen førend nu jeg har nu nyelig begyndt et fornuftig Væsens Værdighed. Jndtil dette Øyeblik har jeg havt mange Forestillinger om alle Ting i Naturen. Jeg har jaget efter Skygger og fornøyet mig med Drømme. Jeg har sanket liggende Fæ af Støv, og forlystet mig med Vind. Jeg seer tilbage til mit fremdragne Liv og naar jeg undtager nogle Optegnelser. af Skiendsel og Skyld, da er det som et Blad, der er gandske tomt. Jeg maatte have gaaet paa Græs med Dyrene paa Marken, eller stunget med de vingede Jndvaanere i Skovene til langt bedre Nytte, end jeg har levet. Og, at dersom jeg ikke haver noget svagt Haab da skulde jeg være tusinde Gange meere Lykkelig, om jeg havde maattet sove med Jordklimperne i Dalene, og aldrig hørt det almægtiges Bliv, eller været opvagt til Livet efter dets befaling. Jeg havde aldrig, før nu, nogen ret Forestilling om den høytidelig Sag som jeg nu skal forrette. Jeg har ofte frødseende mødt Døden i en fientlig Hær, og med en ufornuftig Brouten spottet dens Forskrækkelser. Med en Frimodighed, ligesaa Fæisk som de strid vante Hæste, har jeg løbet til Striden; leed af de blanke Spyd, og glædet mig ved Trompeters Klang. Jeg havde og ikke den mindste Tanke om nogen Stand efter Døden, eller om den store Domstoel, som jeg maatte blevet fremkaldet fore hvor af min hemmelig Skyld var bleven aabenbaret, og ikke den mindste Omstændighed skiult. Dette er det, som bevæbner Døden med alle dens Forskrækkelser. Ellers kunde jeg endnu drive Spot med Frygt, og smilende see den fæle Monark under Øynene. Det er ikke den Tanke, at opgive min Aand. Det er ikke den Tanke, at blive evig uden Sands og Følelse, som jeg skrækkes fore. Men det er det forfærdelige: herefter, det noget paa hinside Graven, som jeg gruer for. Disse store Virkeligheder og Sandheder, som jeg i Glædskabs og Forfængeligheds Timer har anseet og begjegnet som Jndbildninger, og som daarlige Drømme af overtroende Hierter, disse springe frem og træde mig nu under Øynene i deres forfærdeligste Overbeviisninger. Min opvagte Samvittighed føler noget af den evige Hevn, som jeg ofte har trodset. Til hvilken Høyde af Galenskab er det umuelig for den menniskelige Natur at stige, hvilken Urimelighed er det at skiemte med Døden, at lee ad Fordømmelsen, at spøge med evige Lænker, og at opmuntre en lystig Jndbildning med Forestillinger af Helvedes Jammer, Dersom derved ikke var nogen Ugudelighed i dette Slags Giekkerie, saa ville det dog være ligesaa uskikkeligt, som at forlyste en døende Ven med at vise ham en Harleqvin, eller at læse en lystig Commædie for ham. Alle Ting i Naturen synes at dadle denne Letsindighed hos Mennisket. Den gandske Skabning, undtagen Mennesket er alvorlig. Mennesket, som dog har den høyeste Aarsag til at være saa, efterdi, han har Forrætninger af yderste Vigtighed, som beroer paa hans korte uvisse Liv i Verden. En fordømt Misdæder maatte med fast større Anstændighed gaae dandsende til Rætterstædet, endsom den største Deel af Menniskene gaae frem med saadan uskiønsom Lystig. hed til deres Graver. Omin Philario, Med hvilken Gruelse tænker jeg nu paa de forfængelige Timer, vi have spildt tilsammen. Kommer nu igien i tabte og forsømte Øyeblik - Hvorledes skulde jeg skattere høyere eder end all Østens Liggendefæe, Lad mig. boe hos Eremiter. Lad mig hvile paa den kolde Jord. Lad mig have min Omgang i Hytter, naar jeg kun engang endnu maae blive, en Candidat til den udødelige Krone, og komme paa Prove til den Himmelske Lyksalighed. J forfængelige Høyheder ved et Hof J klingende Titler og forfængelige Rigdomme, Hvad have J nu at betyde, og hvad Hielp kan i giøre mig; Jeg har haft en prægtig Reyse til Graven. Jeg døer i Stats- og forsmægter i en forgyldt Sæng. Jeg opgiver Aanden paa bløde Duun=Puder, og bliver ærbødig opvartet af mine Læger og Tienere. Mine Underhavende sukke. Mine Søstre græde. Min Fader, er nedbøyet under en Byrde af Aar og Sorg. Min elskelige Hustrue bleg og taus skiuler hendes indvortes Jammer.