Ribe Stifts Adresseaviser, 1792-09-07
Jmidlertid vilde dog Stænderne ikke begive sig til Douny, hvilket Greven af Bechune saa ivrig ønskede. Forgieves fandt han Jver og Virksomhed hos sine indenlandske Agenter; forgieves befordrede Rænker og Forbindelser med Oprørere, som endog vare blevne frygtelige for deres Medborgere, den Sammenrottelse, som han foranstaltede; forgieves fik denne Sammenrottelse Fasthed, og formeeredes ved Tilløb af Ulykkelige, som Vildfarelse og Forblindelse, men endnu oftere Vane til Forbrydelser og Lyst til Uondener forde under Oprørs Faner. Alt dette var ham endnu ikke nok; han indsaae meget vel, hvor magtpaaliggende det var at samle Stænder, ne hos sig, deels for at bringe dem paa den Maade til den Nødvendighed at gaae directe til værk, deels for vise sig offentlig erkiendt af Nationens Repræsentantere, ret ligesom han efter Folkets Ønske og Forlangende nærmede sig til sit Hovedmaal. Spørger man, hvilke vare de Aarsager, som forvoldte Greven af Bethune denne lange Modstand, der var saa fortredelig for ham og de udenlandske Confoedereerte? Hvorledes kunde denne Modstand komme fra de indenlandske Deputationer, der vare Hovedet for Sammenrottelsen, saa hengivne, og viiste sig saa lærvillige efter at kiende dets Villie, Hvorfor har ikke i det mindste enkelte Personer af Stænderne, der vare saa bekiendte Fiender af den retmæssige Øvrighed, og saa aabenbare Tilhængere af Rebellionen, antaget et Partie, der var saa overeenstemmende med deres bekiendte Sindeelag og Grundsætningerne i deres Forhold, Saa finder man Aarsagerne i det berygtede Brev af 24de December. Vi troe, siges der, at vore Venner ere saa bekiendte med Stændernes nærværende Tilstand i alle Provintser, fornemmelig i Brabant, at de indsee, at det er umueligt at nogen Medlem af samme, under hvilket Foregivende det endog er, forlader Fædrenelandet. Man maa lade sig nøie med at være forsikkret, om, at Pluraliteten af Stænder, ne i Almindelighed, og den heele første Stand, vil strax erklære sig for Revolutionen, saasnart det første Skridt giøres. De ere alle villige til at høre os, formedelst den Fortrolighed, som de have til os, og vi ville kunde bringe dem til at giøre alt, hvad der er moralsk og politisk mueligt. Vi undre os ikke over, at De ikke befalde Stændernes Tone, efterdi de leve i et Land, hvor man ikke taaler dette kritiske Sprog. Vi saae og gierne, at det var anderledes, men dette Onde er just ikke saa stort, naar Forholdet ikkun er godt; og vi maa endnu smig reffor den Haand, som slaaer os, at vi ikke faae stærkere Slag; vi blive meere forvissede herom, naar Canonerne komme til at understytte vore Grunde. - - Man giver dem et besynderligt Begreb om Stændernes Forhold, og vi indsee, at dette kommer fra Folk, som, i det de søge at beskytte samme, dadle alt, hvad de giøre. Kan man da giøre alt, hvad man vil, hvor man maa være forsigtig imod Forrædere, Og meener De, at Stænderne kan opføre sig anderledes, end de giøre, Er det mueligt at faae et et Corps hvoraf den halve Deel ere Forrædere, saaledes overtalet, som man ønsker, De maa give Printsen er bedre Begreb om Stændernes Forhold, mig synes at de, naar man seer hen til vore Operationer, ikke have kundet handle anderledes; saasnart Alting kommer i Orden og Sikkerhed, ville de tale i en anden Tone; men hindindtil maa de gaae forsigtigen tilværk, og ikke lade det komme an paa Lykke og Fromme. Stænderne tænke for godt til, at de ikke skulle medvirke til Sagernes Fremgang." Saa tilfredsstillende disse Grunde endog maatte synes for Greven af Bethune, og uagtet man gav ham at forstaae, at han kunde giøre Regning paa fleere enkelte Medlemmer af Stænderne, især paa Abbederne, ja omendskiønt han af denne Retfærdiggiørelse tydelig kunde see, at, om man endog vegrede sig ved at beqvemme sig efter hans Forlangende, saadant dog hverken kom af Mangel paa Tilbøielighed, eller var en Virkning af Fortrydelse, der kunde opvække Bekymring, men ene og allene af en Forsigtighed, som Omstændighederne befalede; saa lod han sig dog ikke nøie dermed, og kunde ikke finde sig i Stændernes Vegring ved at begive sig til Douay. Han troede, at Stændernes Forhold var saa nøie forbundet med hans Hensigters lykkelige Fremgang, at han aldrig tabde det af Sigte, men bestræbte sig paa alle optænkelige Maader for at have Jndflydelse derpaa.