Norske Intelligenssedler, 1771-06-26
Nordske Jntelligen No. 26. Onsdagen den 26. Junii 1771. Ulige Frygt for Døden. Det er brugeligt i Holland, at nogen kort Tid førend Maleficantere henrettes, bliver for dem bekosted et Maaltid, hvilket mange Mennesker pleie at bivaane som Tilskuere. Sligt et Giestebud forefaldt i Amsterdam paa en Tiid, da Prindsen af Oranien faae Dage forhen var kommen der til Staden. Ved samme Maaltid var en stoer Søerøvere ogsaa en tvungen Giest, fordi hans forøvede Caperie havde tilvejebragt ham Døds-Dom. Denne viiste sig at være meest bedrøvet iblant alle Giester. Han hang med Hovedet, som et forvisnet Blomster, vriede sine Hænder, som den, der toer sig i Hveedekli, og havde tabt al sin Appetit, som naar en har forædt sig. Mange af de andre til Døden ogsaa dømte, anstillede sig som det ikke kom dem ved. Een bragte den anden en Pocal med disse Ord: Længe leve Bøddelen efter at han har hængt os op! En anden ihukom Rebslager-Laugets Velgaaende, og ønskede at de endnu i mange Aar maatte giøre Halsbaand til hans Efterkommere. Den tredie præparerede sig at udtømme en Pocal med dette Mundhæld: Dukke dig kiære Siæl, nu kommer en Plads-Regn. Den ommeldte Søerøvere derimod sad og grublede, som han skulde udfinde Verdens Middelpunkt, eller see dens Klode tvers igiennem. Den ene nikkede af ham, den anden talede til ham, den tredie stødte paa ham, men han agtede det ikke meere end en Drømmende. Endelig brast han ud med Ord, som naar man snakker over sig i Søvne, og da mumlede han ud en halv afbrudt Meening af en selvgiort Jammer-Sang. Saa meget som de Omkringsiddende deraf kunde forstaae, gav en Anledning til at sige: Hvad gielder, Han blev bedre af Humeur, dersom en anden vilde gaae til Galgen i hans Sted. Det Ord løsnede hans Tunge, at han svarede: Ja det er vist, at alt det som jeg er attraperet med at have caperet, har Rettens Vold mig frataget; men jeg skulde endnu vide Raad at bringe 100000 Gylden tilveje for den, som vilde lade sig hænge for mig. Just som disse Ord faldt ham af Munden, var kommen til at staae bag hans Stoel en gammel aftakket Soldat, som tog Anledning af den Tale at vidske ham noget i Øret, hvilket syntes at opvække hans Sandser til Agtsomhed; og ihvorvel ingen af de Omstaaende kunde høre hvad de indbyrdes handlede om, saa fornam man dog af deres Adfærd, at det var noget alvorligt, dog slog man det hen i Veiret, som noget der ikke var værd at agte paa Den Aften gik saa hen og Executions-Dagen kom. Da udstod hver sin Ræt, men da Raden kom til Søerøveren, declarerede han med forstilled Alvorlighed, at han var gandske uskyldig. Dette hans Udsigende blev ej anseet for noget gieldende, indtil den ommeldte gamle Soldat traadde frem og raabte med høi Røst: at Søerøverens Ord vare sande, og at han (nemlig Soldaten) var den rette Mand, der burde hænge: Da begyndte Øvrigheden at tænke den Sag efter, siden det tilforn der havde tildraget, sig, at en uskyldig Mand var bleven aflivet Den Omstændighed overtalte Magistraten at spørge Soldaten. Hvad der bevægede ham til den Declaration, Jntet uden min Samvittighed, svarede han, som nu vogner, og fraraader mig at tillade uskyldig Blods Udgydelse, forestillende den Sag saa plausible, at Raadet gandske blev confunderet. Saa meget udrettede dette, at Executionen blev opsat, og baade Soldaten og Søerøveren begge førte i Arrest til nærmere Examination. Denne tagende Resolution foraarsagede stoer Tummel iblant Almuen. Nogle, som havde hørt Søerøverens Ord over Borde, og huskede at denne Soldat havde visket ham noget i Øret, giettede derpaa, at Soldaten maatte have aftalt med Søerøveren, at lade sig hænge i hans Sted. Det Rygte løb snart omkring Byen, som Lyden af en Storm Klokke, og blev ved den Lejlighed frembragt for Prindsen af Oranien, der befalede, at den arresterede Soldat skulle føres for ham; Efter saadan Ordre blev Soldaten fremstillet, som fik det Spørsmaal af Prindsen; Om han var den Mand, der vilde lade sig hænge for den anden, Soldaten bekiendte der Sagens reene Sammenheng, og hvad der havde bevæget ham til den Resolution, beskrivende derhos de mange Feldt toge han havde bivaanet, de store Farligheder han var gaaet igiennem, de troe Tienester han havde gjort, tillæggende omtrent disse Ord: Hvad har jeg nu for alt dette, da man har aftakket mig paa min gamle Alder, Min Kone og mine Børn maa svælte af Hunger, jeg selv udholde et kummerligt Liv, og endskiønt mine graae Haar ere Spaamænd, at jeg snart kand vente Ende paa min Elændighed, saa er mine Efterladte ikke derved hiulpne; men dersom jeg lader mig hænge for denne Mand, som vil betale mig 100000 Gylden i saa Fald, saa efterlader jeg min Hustroe og mine Børn større Midler til Arvepart, end jeg selv havde ejet min gandske Livs Tiid; Naar denne Sandhed rygtes, saa kand ingen fornuftig Mand udlægge mig til Vanære, at mit Legeme hænger i Galgen. Den antagne Spot for Verden bliver mig bedre betalt, end alle de Tapperheds Vidner samme Legeme har baaret i Arre efter Krigs-Blessures. Endelig sluttede han sin Tale saaledes: Det kand være Søe røveren lige meget, enten jeg døer i Galgen eller fortiener Pengene og dog beholder mit Liv, naar kuns han ikke mister Livet, saa kommer det an derpaa, om han pardoneres for Døden, imod at han betaler mig den udlovede Summa, og naar det kunde bringes dertil, saa havde vi begge opnaaet vort Ønske. Denne Proposition fandt Bifald hos Prindsen af Oranien, som ved sin høye Myndighed gjorde det Udslag i Sagen, at Søe-Røveren maatte udbetale Pengene til Soldaten, og derved kiøbe sig fri for Galgen.