Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1813-02-13
Jndenlandske Efterretninger. Søndagen d. 30 Januarii bleve, i Anledning af Hs. Majestæts Fødselsdag, i ForbedringshusetsCapel, strax efter endt Gudstjeneste, i Overværelse af adskillige af det Danske Cancellies Deputerede og andre af Statens ypperste Embedsmænd, i Følge Allerhøieste Resolution, 6 Fanger af Mandkjønnet og 2 af Fruentimmerkjønnet løsladte; Fanger af Mandkjønnet overflyttede fra Tugt og Raspehuset til Forbedringshuset og 2 forundte Opreisning paa Æren. Ved denne Leilighed holdt Stiftelsens Directeur, Hr. Major d'Auchamp, Ridder af Dannebrogen, en hjertelig Tale til saavel de her nævnte, som de øvrige tilstedeværende Fanger. Han skildrede dem med livlige Farver deres Forfatning: Hensigten af deres Jndspærrelse; de Veie, der staae aabne for dem til atter ved god Opførsel at optages i Statens Skjød, hvorfra de ved deres egen Brøde bleve udstødte; den Umage Directionen gjør sig for at lettte deres Kaar og at virke til deres physiske og moralske Forbedring; de Fortrin, som den frie Mand nyder fremfor Fangen, og hvor uretfærdig de handle imod den stiv, naar de ikke stræbe af bedste Kræfter, ved deres Pligters Opfyldelse, atter at forskaffe sig disse tabte Fortrin. - Directeuren talte med en Varme, der lokkede Taarer af adskillige gamle, forhærdede Forbryderes Øine, Taarer, der vidnede om, at det menneskelige Hjerte aldrig kan synke saadybt, at den indere Følelse af Ret og Uret aldeles skulde kunne uddøe hos det. Ogsaa Hr. Pastor Gesner holdt ved denne Leilighed en ret passende Tale til Fangerne. Anmelderen overbevistes atter denne Gang om, at denne Ceremonie, naar den skeer med en saadan Ligefremhed, ikke kan have andet end gode Virkninger, om ikke paa alle, saa dog paa enkelte Gemytter. Mennesket er aldrig faldet saa dybt, har aldrig saa ganske tabt Tanken om sin guddommelige og høie Bestemmelse, til at der jo, selv paa Vanærens og Lidelsens laveste Trin, mange gode Følelser atter skulle vaagne i dets Bryst, naar lykkelige Mennesker nærme sig det, lofte det op til sig, og lade det indenfor Fængslets og Lastens skumle Mure føle, at man endnu ikke har glemt det, at man endnu føler med og fordet. At Menneskevennen ogsaa paa dette Sted, som mange ansee for, og tildeels virkelig er, Lasternes Hjem, ogsaa møder Træk af Høimodighed og Menneskeadel, viste Major d'Auchamp os i sin korte Tale. Han erindrede een af Livsfangerne. at han dog skulde betænke, at han var Fader og Ægtemand, at han skulde betænke, hvilken fortræffelig Hustrue han eiede i den Kone, som uopfordret, gjentagne Gange, af Kjerlighed til ham og sine Børn, hvis eneste Forsørger han forhen havde været, med Taarer i Øine havde bedet Directionen om, at vorde indsat i hans Sted, paa det han kunde sættes i Frihed. Sandelig, at ville løskjøbe sin Ægtefælle med sin egen Friheds Forliis, at ville af Kierlighed til ham opoffre det eneste, kjereste Gode i Livet, om det er en Handling, som i Tider, da Dyden sjelden søges blandt andre end de Lykkelige, vel hos Menneskene kan hendøe ubemærket inden for Fængslets Mure, men som aldrig vil blive skjult for den Alseende, der kjender og prøver Hjerter, Ved Hr. C. Bruuns Beneficeforestilling paa Hoftheatret sidstafvigte Onsdag mødte et høist ubehageligt Optrin. Da nogle vilde paastaae, at det lugtede noget svedent, kom een af Tilskuerne paa det uheldige Jndfald, at raabe Brand! Dette Raad foranledigede en saadan Forvirring og Forstyrrelse især Handt Damerne, at nogle sprang ud af Logerne, andre fik Krampe og faldt i Besvimmelse &c. Uagtet det Hele var blind Allarm, varede det dog over et godt Korteer, førend Alting var roligt igjen. Man begyndte derpaa at spille igjen, men det halve Antal af Tilskuerne var forsvunden.