Aarhuus Stifts-Tidende, 1836-01-08
Rusland. Den Polemik som en Tidlang har været ført i franske og engelske Aviser mod Keiseren af Rusland er saa mærkelig, og muligt saa vigtig i sin Følger, at det maa interessere Enhver at erfare noget mere derom. Og da den Petersborgske officielle Hoftidende har paa Keiserens udtrykkelige Befaling optaget ordlydende de Artikler som have været indførte i Journal des Debats, for, som det udtrykkeligen hedder, at see dem udbredte i det russiske Riges hele Omfang, ligesom og de tydske Blade, som dog staae under en mere eller mindre streng Censur, nu ogsaa bidrage deres til hine Artiklers Publikation (ogsaa nogle danske Provindsialblade, f. Ex. Aalborgs og Hempels Avis, have leveret adskillige deraf, saa meddeles og saa her et Uddrag af en Artikel som H. Neue 3. har leveret efter Journal des Debats: "Det har behaget Keiseren af Rusland, i sine Modstandere kun at see en Tidende og dennes Redacteurer; han har antaget Mine af, at lægge saa liden Vægt paa vore Ord, at han har befalet sine Journalister, at gjentage disse, for at overantvorde dem til hans Russers Spot eller Forbittrelse. Men han har overseet, at det er den europæiske Folkeret som taler igjennem os. Den russiske Keisers Ringeagt træffer alle Enropas Fyrster som have underskrevet Wienertractaten; den russiske Hoftidendes anmassende Foragt træffer ikke os, men Wienerkongresakten. Denne havde befalet Kongeriget Polens Opretholdelse, men det har behaget Keiser Nicolaus at udstrygdenne Artikel derudaf, og at radere et heelt Kongerige udaf Europas Kortet. "Seer J. – tilraaber han derved sine Russer, hvormeget jeg er Russer, hvormeget jeg hader Polen, og hvorledes jeg byder Europa og dets Tractater Trods!" Manveed, at der gives et Partie i Rusland som seer skjævt til den europæiske Civilisation. Keiser N. synes at ville gjøre sig yndet hos dette Partie og at ville give det Garantier. Det smigrer Russernes Nationalhad, og passer sig for den moskowitiske Nationalitet. Vi have hidtil gjort os et andet Begreb om Ruslands Keiser; vi holdt ham for en oplyst, viis og skarpsindig Herre, og omendskjøndt vi i ham saae det vestlige Europas Modstander samt Engellands og Frankrigs Friheds hemmelige Fjende, saa lode vi dog gjerne hans Herskertalent vederfares Ret. Men hvad skulle vi nu tænke om ham, Hans Tale i Warschau maa opfylde alle ædle Hjerter med Uvillie, den gamle moskovitiske Aand bryder frem igjennem den Skal af Høflighed og Civilisation med hvilken den halvt om halvt havde vidst at omhylle sig. Det er Barbariet fra Peter den Stores Tid, Efter en saadan Tale er Petersborg altfor enropæisk og altfor civiliseret for Caren; i Moskow, i det gamle Kreml er det hvor han hører hjemme! Catharinas Pallads passer ikke for ham, ikke engang den Hytte, i hvilken Peter den Store som da han byggede Petersborg er passende for en Fyrste som taler om at nedskyde og i Bund og Grund at ødelægge Stæder, og som sværger en Eed paa at han vil begrave dem under deres Ruiner. Et sligt Sprog gjør naturligviis overordentlig Opsigt i den diplomatiske Verden, og med spændt Forventning imødeseer man hvorledes den russiske Keiser vil optage dette, medens man tillige taber sig i Gisninger om de sandsynlige Følger af en saa djervt henkastet Handske for Polens Nationalitet.