Viborger Samler, 1826-11-15
Saasom min Herre haver givet mig Frihed til at raadføre mig med ham udi visse, især moralske Klaterier, saa land jeg ved denne Leylighed ikke forbigaae at give Underretning om en Samtale, som jeg for kort Tiid siden haver haft udi et Selskab. Den blev talet og tvende Personer 4 og saaledes, nemlig, at der paa den førstes Levnet var intet Ondt at sige; men at han ikke var rigtig i sin Troe. Og havde man mærket, at han havde adskillige heterodore Meeninger. Den anden lastedes vel af en slet og uordentlig Opførsel, men rosedes derimod deraf, at han var gandske fast udi sin Troe. Saasom jeg mærkede at de fleste udi Selskabet af denne Beskrivelse fattede mildere Tanker om den sidste, kunde jeg ikke bare mig for at tilkjendegive mine Tanker herom, sigende: At det gjorde mig ondt, at førte saa slet Levnet, men end meere, efterdi jeg hørte, at han derhos er saa stærk i sin Troe. Alle udi Selskabet studsede ved denne min Erklæring, og spurgte, om jeg ynkede en Mand, efterdi han var rigtig i sin Troe. Jeg svarede dertil, at jeg ynkede ham ikke for hans Troes Rigtighed, men holdt for, at eftersom hans Levnet ingen Overeensstemmelse havde med hans Lærdom, saa tienede hans stærke og faste Troe til intet, uden at gjøre ham meer skyldig end en anden, som intet troer, og dog over Dyder: Jeg sagde, at det var i den Henseende, at jeg havde bedre Tanker om 2 end om B. Man spurgte mig da, om jeg dømte verre om den, der haver den rette Meening om Guds hellige Ord, og som dyrker Guldi Sandhed, end om den, der haver falsk Lærdom og valler i Religionen. Jeg svarede, at en Kjetter eller Svagtroende yder Gil Den Dyrkelse saa fuldkommen, som han meener sig at være forbunden til: En Ret-Troende derimod, som tilligemed fører et slet Levnet, beviser Gud slet ingen Dyrkelse; den første tvivler, om han er skyldig til at betale saa meget, som af ham fodres, og dog betaler en Deel af Gjelden; den anden tilstaaer den heele Krav, som han er i Stand til at betale, men betaler slet intet. Den første er ligesom een, der siger: Jeg vilde gierne betale, vidste jeg ikkun, om Gielden er rigtig, og hvorudi den bestaaer. Den sidste derimod siger: Jeg er Gud og hver Mand skyldig; men jeg agter ikke at stille nogen af mine Creditorer tilfreds. Een af Selskabet blev da heed om Hovedet, og sagde, at det nu omstunder bliver en Mode at agere Kietter:dvocat. Jeg svarede dertil, at et er at agene Kietteres Advocat, et andet er at dømme, lidt mildere om dem, der imod deres Villie vildfare end visse hidsige Mennesker, der confindere Nidkierhed med Hovmod. Han meenede, at ingen kunde vildfare mod sin Villie, men at all falsk Lærdom reysede sig enten af Stivhed, Hovmod eller Efterladenhed. Jeg svarede, at saadan Meening strider imod all Erfarenhed, item mod den sunde Fornuft, saasom det ikke er rimeligt, at nogen vildfarer allene forat vildfare men heller af Uvidenhed, saasom Vildfarelse er ikke compatible med Kundskab om Vildfarelse. Hvis noget skal regnes til frivillige Vildfarelser, saa er det heller hos mange af dem, som udi et hvert Land kaldes Ret-Troende, hvilke forlade sig paa Landets Troe, og ikke ville umage sig at efterforske, om den er vel eller ilde grundet. Een derimod, som med Bekymring efterleder Sandhed, og derover kommer ud af den rette Vey, den kan retteligen siges imod sin Villie at vildfare, efterdi Vildfarelsen selv flyder af hans gode Forsæt ikke at vildfare, og, naar saa er, gjøre de sig en slet Idde om Gud, som holder for, at han fordømmer saadanne Vildfarende: Man maa heller troe, at de, som saadanne haarde Domme fælde, staae meest Fare for at dommes. Det er allene de, som føre et ondt, Levnet, som man med Sikkerhed kan fælde haard Dom over, allerhelst om de have en stærk Troe; thi hos saadanne ere forsetlige Vildfarelser, som ikke kan undskyldes. Jeg agtede videre at fortsætte denne min Tale, men det syntes, at faa udi Selskabet fundet Behag derudi, Thi mange holde for, at Orthodoæren udsletter alle Synder, eller i det ringeste formilder de samme; da den tvertimod giør Brøden, større, saasom den, der veed sin Herres Villie, og giør dog derimod, er dobbelt Straf værd. Det var at ønske, at Mennesker vilde dømme lidt meere kiærligen og hinanden, og eftertænke, at Vildfarelser, som ikke ere frivillige og derhos ikke geleydede af onde Gierninger, ey kan fordomme. Saadant kunde foraarsage, at Spliid og Udeenighed vilde ophøre imellem Christne Secter, helst dem, der ikke disserere.