Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-02-28
J den uciviliserede Stand, hvor Mennesken, endnu intet kjende til Stat og Statslove, er et hvert Jndivid sin egen Forsørger og det Heles Tarv vedkommer ham ikke. Er han sulten, saa gaaer han paa Jagt efter vilde Dyr, er han tor stig, saa lædsker han sig ved det første Kildevæld, han støder paa; mangler han Bedækning mod Luftens Jndvirkning, saa trækker han Skindet af det Dyr, han har fanget, og syer sig en Kjortel deraf, begynder den at slides for meget, saa bøder han paa den saa godt som han kan. Men i det Øieblik der opstaaer en Stat, og Arbeidet fordeles mellem mange forskjellige Hænder, saa kan den enkelte Borgers eget Arbeide kun være høist utilstrækkeligt til at afhielpe alle hans Fornødenheder. Han kan ikke leve mere saa eensformig som forhen. For kun at nævne een Ting: hans Hule eller Løvhytte skal forvandles til et Huus, og dertil behøves Tømmer og Steen, og, til at tilhugge og sammen sætte disse, Redskaber. Det samme er Tilfældet med hans fleste øvrige Fornødenheder, som forbedres og forsines jo mere Staten cultiveres. Disse Fornødenheder kan han ikke forskaffe sig ved andet, end Frugten af hans Arbeide eller ved en Ting, som har samme Værdie som denne. Men denne Tuskhandel kan ikke finde Sted, førend han en fuldkommen færdig med det Arbeide, for hvilket han vil tiltuske sig Fornødenheder. Et Forraad af forskjellige Fornødenheder maa altsaa opsamles et Steds, hvorfra han kan forsynes med de fornødne Redskaber og Materialier. Væveren kan ikke faae sit Tøi færdigt, uden at han har Uld, der er bleven samlet og tilberedt i Forveien. Der ma altsaa være et Uldforraad til, førend han kan tænke paa, at faae sit Tøi afsat. Dette er den første Oprindelse til den simple Tuskhandel. Jo mere Forraadet forøges og Arbeidet forbedres, des mere stiger Konstfliden. - Menneskene dele sig i to Classer. Den ene lever, som de fattige Arbeidsfolk, blot af sit Arbeide, og tænker i det Høieste kun paa at forskaffe sig et saadant Forraad, hvoraf han kan leve nogle Uger eller Dage; den anden, der besidder et Forraad, hvoraf han godt kan leve i adskillige Maaneder eller Aar, søger naturligviis at gjøre sig den større Deel af sit Forraad frugtbringende. Den sidste kaldes hans Capital, og kan deles i den circulerende og i den faste. Enten indretter han Manufacturer, eller kjøber Gods og sælger det igjen med Fordeel. Paa denne Maade faaer Staten en almindelig Capital, som bestaaer af: 1) Penge. 2) Forraad af Levnetsmidler og andre Fornødenheder. 3) Raae Materialier og forarbeidede Ting. Denne Capital kan forøges ved Konstflid eller Handel. Ved Konstflid forædles Naturens raa Frembringelser og ved Handelen omsættes de. Begge Deele kunne ikke bringes til nogen synderlig Fuldkommenhed, uden ved Hielp af en circulerende og fast Capital. Begge disse Capitalers Øiemed er at vedligeholde og forøge det Forraad, hvoraf Folket skal fødes, klædes og forskaffes Bopæl. Dets Rigdom og Fattigdom beroer paa Overflødigheden eller Mangelen af de Midler, som disse to Capitaler yde dette Forraad. Det er ligegyldigt, hvoraf de Midler, ved hvilke dette Forraad sættes i Omløb og som i vidtløftig Forstand kaldes Penge, egentlig bestaae, thi det kommer her kun an paa en vilkaarlig Overeenskomst. J ældre Tider har man betjent sig af Jern, Bly, Læder og Papir, og brugt det eller ladet det gjelde som Penge. J adskillige Lande i Asia, Africa og America bruges endnu i vore Dage høist ubetydelige Ting som Skillemynt. J Siam, Bengalen og de omliggende Riger bruges Snogepander, i Tartariet ligeledes et Slags Muslingskaller, ja endog Træbark og Læder, hvorpaa Stor Chanen sætter sit Navn og Segl, i hele Æthiopien et Slags Steensalt, hvoraf 60 Stykker, hvert af en Haands Størrelse og tre Fingres Bredde, gielder 60 Ducater i Bjergværkerne, og stige i Værdie, ligesom de føres længere bort fra disse. - Men imidlertid fandtes visse Metaller at være den beqvemmeste og passeligste Materie til Penge: Guld, Sølv og Kobber bleve ved en næsten almindelig Overeenskomst bestemte til dette Brug, først rene og uden Tilsætning, men efterhaanden blandede. Saaledes fremkom Guld, Sølv og Kobbermynter. Disses Værdie er deels indvortes, deels udvortes. Den indvortes beroer paa Metallers Fiinhed og Vægt, den udvortes derimod paa den Priis, Myntherren, efter eget Tykke, ved Præget har bestemt, eller efter Omstændighederne fastsætter. - Men da Metallet i ethvert Land har sin Ebbe og Flod, og strømmer ind og ud ligesom der indføres og udføres en større og mindre Mængde Varer fra og til andre Lande, ligesom Krig eller Fred, Frugtbarhed eller Misvext fremmer eller standser Konstfliden og de prodneerende Hænders Frembringelser, saa have adskillige Stater maatter udtænke er Middel, der kunde træde i det virkelige Metal Sted, naar det begyndte at blive sjeldnere og kostbarere i Landet selv. Saaledes fremkom Papir mynt, eller Forskrivninger, som Staten eller dens Regent indestaaer for, at Jhændehaveren igien skal have udbetalt i Metal eller klingende Mynt.