Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1765-07-22
Fortsættelse af Oversættelsen, afbrudt i No. 23. For det Tredie. Vi tilkiende til de Gierninger og Dyder, Belønninger, som ingen fortiene. Vi beskylde til Himmelen for en Uretfærdighed der, hvor den paa det klareste aabenbarer sin Retfærdighed. Vi fare aldrig meere vild, end naar vi ville bedømme Godheden af de menneskelige Gierninger. Det kommer deraf, vi see kun det Udvortes; Gierningernes Bevægelses Grunde cre os gemeenligen ubekiendte. Kilden, hvoraf de flyde, er alt dyb nedgraven til at vi skulde kunde afgiøre, om den er klar eller ureen. Betaklæder Tempel og Alter; Hun besøger aldrig Guds-Huus, uden med langsom snedig Haand at nedlægge sin Gave i Kirke-Blokken. Hun beder og synger, hun forsømmer sielden en Uge-Præpiken. Dette vagted, har hun dog hverken Lykke eller Himmelens Gunst. Hun bedrages een Gang efter den anden af dem, som hun bistaaer og hjælper i deres Nød. Fortiente hendes Godgiørenhed, hendes Andagt, hendes Verdens Fornegtelse ingen Belønning, Nei, i det ringeste ingen anden, end den Ulykke, som træffer hende, hvilken Himmelen tilskikker hende kun for at giøre hende klogere, kun for at lade hende forstaae: at hendes Fromhed behager den ikke. De Menneskenes Gierninger, som have størst Anseende, som prægtigst falde i Øyne, ere ofte de, som mindst ter paastaae Himmelens bifald og Velsignelse. Det er vanskeligt at dømme om noget er en Straf eller en Belønning. Naar Dyden nyder og bo sidder dens herligste og høitideligste Belønninger, synes den os til som straffed. Udyben, som antager Skin af Dyd, kand synes os belønned, naar immelen overlader den til alle de Straffe og forskrækkelige Følger, som den har fortient. Derfor fortiente saa meget mere at bemærkes og bekiendtgiøres de Exempler paa en sand og retfærdiggjort Dyd, hvilke Forsynet herlig giør sig ved de tydeligste Kiendetegn paa dens forsørgende og belønnende Gunst: Vore Digtere, troer jeg, kand aldrig synge i høiere Tone end naar de besynge Dydens Ære med hvilken Himmelens egen Ære er saa nøie forbunden. Deres Sang kand rig lyde stærkere og mere rørende, end naar den klinger om Uskyldigheds og Sandheds Seiervindinger. Deres Venner, Religionens og Dydens Venner, skulde derfor give dem det høieste Staf til poetisk Befiælelse, dersom de i deres Levnes omhyggeligen optegnede de Steder, som Forsynet selv ved besynderlige Straaler af dets Magt, Godhed og Viisdom har gjort kiendelige frem for de Resten alle andre. Hvilke vilde vel i Historien blive de bedste, de mærkværdigste Perioder, uden de i hvilke det tillades Dyd, Religion og Sandhed at opløfte sit Hoved, at lade sig frit see blandt Menneskene, og roligen at nyde den Velsignelse, som den faaer af det Guddommelige Forsyns Hænder, Dig er den bleven belønned, Philint, din ufarvede, din brændende Kiærlighed til Religion, Sandhed og Dyd. Hvor tydeligen beviser dit Levned, at Himmelen er retfærdig, og at dens Arm vel undertiden fører sine Dyrkere igjennem jevne og mørke Veie; men aldrig forlader, aldrig forglemmer den Med hvor mange Taarer har jeg paahørt dig, Philint! da du betegnede mig de besynderlige Spor af den Guddommelige Gunst og Viisdom, da du nævnede mig, de herlige Exempler paa dens Forsorg for og Opsyn over Dyden, som dit Levned indbefatten, Her havde den bevaret dig i et truende Veir, saa at dit Skib vel blev kastet hid og did af Bølgerne, af Ulykkens rasende Bølger, men dog hverken mistede Mast eller Roer, og lykkeligen naaede Havnen. Der havde den hørt din Aands stille Bønner, og undet dig et Gode, dit Ønske et Gode, som ikke Menneskene, men Himmelen alenundede dig. Hvo er den hellige Digter, hvis bevingede Sang ud river af Støvet og bringer, til Ævigheden en Historie, som er en Historie om den forfulgte, men belønnede og i Lyset satte Uskyldighed, Eller hvilken er den fromme Historie-Skriver, hvis Grissel skriver den paa Ævighedens Støtte Philint elskede Gud med en Fortroelighed til hans Viisdom og Godhed, hvilken ikke rokkedes ved ulykkelige Hændelser, som Undertiden slog sammen over ham, med en Underkastelse under ham, hvilken intet slavisk intet tvungen havde hos sig, som grundede sig paa Taknemmelighed og Ømhed. Har jeg i denne Philints Roes ikke allerede sagt; At han og elskede sin Næste, og at han gjorde sig en Glæde af at arbeide paa hans Ved Ja, han elskede ham Jntet gav ham en sødere, en livligere Fornøielse, end naar han fik Leilighed og Formue til at giøre ham godt. følger: lad fra det.hverdresse¬