Berlingske Tidende, 1836-01-30
Første Bekiendtgiørelse. Paa Vedkommendes Andrag og ifølge den Kongelige Slestorisation bliver ere. tille og hver, som af fenhed ikke godt kan undgaae, vil han vel ikke sjelden komme endnu længere fra Maalet. Hertil kommer, at det gjerne udsættes at tage slige Bestemmelser indtil Vedkommende bliver gammel; men da mangler Bonden gjerne baade selv Kraft og den Anseelse hos sine Børn og Slægtninge, at de skulde agte hans Villie for selvstændig og tillade ham at handle i Overensstemmelse med denne; thi der finder i Bondestanden langtfra ikke et saadant Respectforhold Sted mellem Børn og Forældre, som i andre Stænder.""Jeg er derfor af den Formening, at hvis Selveierbondens Tilstand i Danmark skal blive hvad den bør være, lykkelig for ham selv og gavnlig for Staten, samt hvis det i Tide skal forebygges, at Bondeeiendom ved nodtvungent Salg skal gaae ud af Bondestandens Besiddelse til Personer af andre Stænder, hvem det vel, under en temmelig følelig Vanskelighed af Næringsvei, kunde falde ind at kaste sig paa denne, saa maa Lovgiveren, saavel til Familiernes Bedste som Landets Gavn, træde imellem og ved Lov bestemme, hver Selveierbondens Gaard, allerhelst udeeltog uden andet Vederlag end Forpligtelse til at opdrage umyndige Sødskende, skal tilfalde i Tilfælde af at han selv Jntet derom har bestemt, ligesom ogsaa Regler maae fastsættes for Bestemmelsen af den Sum, som Gaarden, i Tilfælde af at Vederlagskal gives, bør overtages for- og i alt Fald af den Priis, som Besætning og Jnventarium bør tages til, hvis disse sidste ikke, ligesom ved Fæstegaarde, uden videre bør følge med Gaarden. Dette gielder i Hertugdommene Slesvig og Holsteen samt Lauenborg, og, saavidt mig er bekjendt, ligeledes i en stor Deel af Tydskland for Propricteter, der dog saa temmelig nærme sig Eiendom. J Forbindelse med de nævnte Bestemmelser, vilde det vist være nødvendigt tillige at fastsætte, at Selveiendom aldrig maatte behæftes for en høiere Sum end den, der oprindeligen var given for den, med mindre man maatte kunne udfinde en anden Maalestok, der var meere hensigtsmæssig baade i Almindelighed og med Hensyn til at det tilsigtede Øiemed, at bevare en velhavende Familie, ikke skulde blive eluderet. kjøndt det i Betragtning af, at Udskiftningen paa mange Steder er høist ufuldkommen, saa at en Bonde kan have sine Jorder paa 5, 6 og flere Steder, og de længst fraliggende undertiden i en Afstand af 1/4 og Miil, neppe kunde tilraades ganske at forbyde Udparcellering af Bondeiendom, efterdi dette i Almindelighed er den eneste Maade, paa hvilken der kan bødes paa en slet Udskiftsaa var det maaskee dog gavnligt for ning. Staten og Jndividerne, om Friheden til Udparcellering af Selveiendom, velikke blev hævet, men dog noget indskrænket, og om der, forinden Forundelsen, af Tilladelse til Udparcellering meddeeltes, blev taget et meere specielt Hensyn til Localiteterne end det, der ved almindelige Regler i en Anordning lader sig angive. Hvis man mod det Anførte vilde indvende, at det var uretfærdigt ved en ny Lov at paabyde slige Jndskrænkninger for dem, der hidindtil uden Jndskrænkning havde erhvervet Selveiendom, hvilket jeg imidlertid med Hensyn til Lovens 312-1 og Fregn. 13de Mai 1769. paa ingen Maade kan antage, da være det dog langt fra mig at tilraade Noget, der kunde blive betragtet som en Uretfærdighed; men jeg mener da, at idet Bestemmelserne i saa Fald blot bleve Norm for den Selveiendom, der i Fremtiden blev erhvervet, kunde det, i Lighed med hvad Forordningerne af 5te April 1811 og 14de Januar 18. 29 fastsætte, overlades til de allerede existerende Selveierbønder at bestemme, om de vilde have de nye Forskrifter anvendte paa deres Eiendomme.