Aarhuus Stifts-Tidende, 1839-05-09
De tillade, Medborgere, i hvis Midte jeg i en Række af Aar har været, og som have valgt mig som Revisor, at spørge, om De ligesaa eenstemmig vil suspendere mig fra det mig overdragne Hverv, som de have valgt mig, hvilke Spørgsmaal jeg foranlediges til at gjøre paa Grund af at Hr. Justitsraad Borgemester Ræder, fordi jeg har fæstet en Gaard paa Landet, synes at have viist megen Ængstelse for at jeg skulle gaae ud af Samfundet, og da i mit Sted faae en anden Revisor, hvilket dog maae skee ved Valg saafremt jeg efter Eders Ønske skal afgaae Men ikke kom jeg vel til Orde, for Hr. Kjøbmand Høier, i en bydende Tone bød mig tie; med Tilføiende: jeg intet her havde at tale. – Justitsraaden bod ham Rolighed med de Ord: "Lad Manden tale!" Men neppe kom jeg igjen til Orde før Hr. Høier bød: "Kast ham udi hvortil jeg svarte han var for ung, og at han vel vidste at jeg var een af Borgernes valgte Fuldmægtige. Justitsraaden bød ham atter Rolighed; men neppe aabnede jeg Munden til at tale, for Hr. Høier reiste sig, og bød: Kast ham ud paa mit An- og Tilsvar, han maae ikke indvirke paa Valget!" – hvorpaa Justitsraaden bød mig at gaae, hvortil jeg svarte: "Jeg er her kaldet og kuns paa min Plads." Paa dette, uden at agte paa videre Procedure eller Appel, kom en Politiebetjent tilstæde for at exeqvere Hr. Høiers Standretsdom, der af Betjenten i Forening med flere, og det fornemmelig af Valgbestyrelsens Medlemmer, blev udført, ved efter Evne at føre mig igjennem Forsamlingsværelset ud i Raadstuesalen. Om disse Hædersmænd deeltoge i dette Haandlangerarbeide, for at føre mig varlig, eller det var for at indgyde den tilstedeværende Forsamling Respect for Standrettens Dom som for Standrets=Dommeren, der stod i Baggrunden med een – Mine, veed jeg ikke, men det veed jeg, at jeg troede Acten endt med at jeg var ført ud af Forsamlingen, da min Virkning eller Jndvirkning paa Forsamlingen saaledes af sig selv ophørte. Men jeg tog mærkelig Feil, Nu tog meere end tyve Hænder fat paa mig, om for at kaste mig ud paa Gaden, bringe mig i sikker Forvaring medens Valget foregik, eller for at have den Ære at kunne sige at de og havde rørt ved mig eller mit Klædemon, kan jeg med Sandhed sige jeg ikke veed thi her er Minutter hvor Blod og Galde flød lige rask igjennem Aarerne, og hvor jeg som den Søebrudne gjorde mig fast ved Alt hvad der nærmedes mig, for ei at gaae tilgrunde Den upartiske Tilskuer meddele hvad jeg ikke her formaaer, At Nogle drog til den ene Side, Andre til en anden Side, og at jeg kuns har Forsynet og en ikke svag Natur at takke for jeg ikke beed i Græsset, er vist. Jmidlertid syntes de Stridendes Jvrighed at standse, om det var af Selvfølelse i at deres Dont ikke egnede sig til Borger færd, eller de vare udmattede, veed jeg ikke, thi denne Mellemact var som en Dromfor mig, til jeg hørte der raabtes Vagt og Arrest, hvorpaa jeg nu som overmandet ledsagedes ned i Herreds Tingstuen og gaves en Honeurspost af 2 Kurasserer, medens der i Forsamlingen handledes, om det var og min lille Person, Valgbestyrelsens Bravoure, eller og Talefriheden, veed jeg ikke – men længe varede det ei, for Justitsraaden kom og forkyndte mig Frihed, om af egen Drivt, eller efter Jndskydelse af en god Aand, er mig ubekjendt, men med dette var Scenen endt. Er der muligt, mod min Villie, forglent noget Væsentligt, vil det være mig kjært om en upartisk Jagttager vilde lade det fremtræde – og dobbelt kjært, om en Maler kunde tegne de forskjellige Grupper der under Scenen forekom, for derefter at males som en værdig Prydelse for Raadhuuset, til et varigt Minde om Almeenaand og den borgerlige Frihed. Hvorvidt det her fremdragne Forhold passer mod den fredelige Borger, paa den der har ofret lige saameget af sit Liv for Staten og sine Medborgeres Vel, som for sit eget, maa jeg her ikke vide; men det vide og sige tør jeg, at mit Formaal ene har været det, saavidt min Evne har formaaet, uden Egennytte at gavne og opfylde mine Borgerpligter. Den der kjender andet, han træde frem Selv Undersøgelse af mit Forhold fra mit tiende Aar, da jeg traadte ud i Verden, og fra hvilken Tid jeg saa at sige stod ene, skal ikke skræmme eller skrække enten mig eller Mine. At jeg taler høit og lydt hvor det gjelder Borgerfærd og lovmæssig Frihed, vil den, der ei saadan ynder, undskylde. Borgereden paalægger mig saadant – den jeg i dette Øieblik har for Øie. Dette være nok for dennesinde, Horsens, den 21de April 1839. P. Larsen.