Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-08-08
Ved Smaating og Ordstrid vil jeg et opholde mig, men kun bemærke, at al Tvist om Navnet Hjort paa Hrodgars Hald nok var en Strid om Keiserens Skjæg, thi deels er jo heorth en Hjemstavn (Heerde) og deels synes det mig klart at Hjort i al Fald siges at være Hallens poetiske Navn, ventelig af Ordet hiorta (lystig, munter). Ved Jndholden af anden Sang om Grændels Jndbrud i Hallen og de Danskes Sorg er intet Vigtigt at anmærke, uden det, at Skialden, ved at nævne Vig som de Danskes Afgud, forstærker det Ælnothi Vidnesbyrd (Kap. 23) som Man ei har villet ændse. Tredie og fjerde Sang om Bjovulfs Færd fra Gothland til Dannemark og hans Modtagelse af Kystvagten udgjøre et af de mest poetiske Stykker i Digtet og have en ligesaa uventet som indtagende odysseisk Deilighed, saa der vel i en Recension burde været sagt lidt Mere og Ander om Samtalen, end at Kystvogteren spurgde i en lang Tale hvo de Fremmede vare og hvad de vilde, samt at Bjovulf svarede med samme Vidtløftighed, thi ved at læse dette venter Man i det mindste intet inderlig Deiligt at høre. Dog, om Smag og Behag skal Man jo ikke tvistes, derimod burde Rec. seet at det Fyr Oversætteren lader Kystvagten tænde er et blot forunderligt Hjernespind, da der i Digtet kun staaer at han blev nysgierrig, der han saae de Fremmede, hine fyrvyt bræe, en Talemaade som i samme Digt (149) oversættes rigtig, et andet Sted (207) derimod heel fortvivlet ved: domesticos ensis rabidus subegit, og det er da i dette Digt ingen Sieldenhed at de selvsamme Ord oversættes paa den meest modsatte Maade, men Sligt skulde dog en Rec. see, deraf lære, det ei gik an at stole paa Latinen, og ei tillade Angari ignes at prange i inden rerum, naar de ei havde anden Hjemmel. Den Kyndige seer let at det ei er aldeles uvigtigt om den gamle Skiald nævner Fyr eller Bavne som sædvanlige i det gamle Dannemark og det maae forsvare Opholdet ved disse Ord. Ganske urigtigt og ei engang hjemlet i Latinen er den Kundgjørelse af Rec. at Kystvogteren bad Gotherne forlade Skibene, thi han bød dem netop at blive ved Skibene til de finge Bør og kunde atter hjemseile til Gothemark. Dunkelt er det derimod hvad der bestede Bjovns til desuagtet at gaae op i Landet, mig synes her staaer talt om en Guddoms, ventelig Hildas, Aabenbarelse i et gyldent Luftskib og at hun lovede Helten baade at beskjærme ham og vogte Skibene, men for Vist vil jeg Jntet udgive, hvorom jeg selv har ogsaa kun den mindste Tvivl Ved den femte Sang som beskriver Blovnis Gang og Anmeldelse hos Hrodgar, finder jeg intet Vigtigt at anmærke, men om den sjette som indeholder Hrodgaars Tale om Bjovulf og dennes Tale til ham maae jeg tale et Par Ord. Man lader Hrodgar sige om Bjovulf at han var kommet med Foræringer og 300 Mand, da han derimod kun siger at Søfolk har fortalt ham om Bjovulf, at han havde tredive Mands Styrke, Noget som netop passer til at han kunde brydes med Grændel. Hvad Foræringerne angaaer, hvis saadanne forstaaes ved gifsecattas, da ere de vigtigere end Ret. tænker, thi dette Sted kunde da let blive brugt i en Tvist om, enten Gotherne havde skattet til de Danske eller disse til Socherne. Videre maae jeg bemærke at Recs. Slutning fra de 300 Mand til Smaaheden af de kemten Skibe Bov ulf havde, som aldeles ugrundet, bortfalder, at der (S. 36) ei tales om Thuse, men at kunGrændeel kaldes en Thyrs, og at Bjøvulf ei vilde have sine herlige Vaaben, Velands Værk, med sig i Graven, men had at de maatte hjemsendes til Kong Higelal. Sjette Sang, som indeholder Hrodgars Velkomst er især mærkelig for de Villingers eller Vyllingers Skyld som der nævnes, da det efter Regelen (Vulf for Ulf, Vord for Ord og endnu i Jylland Volle for Ole) maae være de samme som Jslænderne kalde Ylfinger, og disse maaskee ere de samme som de Nrømde Volsungen. Talen er imidlertid saa kort at den ei kan give Vished, men hvorledes Rec. kan falde paa at ved Villinger skal forstaaes Nordmænd det er mig ubegribeligt. Rec. har gjort vel i ei at tilegne sig Modsigelsen, i Oversættelsen at Bjovulfs Fader overgav sig til Villingerne for ikke at forfærdes af dem, og drog saa til Dannemark, men at han ei derfor var kiøgere paa Fortællingen sees deraf at han taler om Ægthiofs Krige med Villingerne og om at brødgav sendte Villingerne sin Skat, hvorom Skjulden ingenlunde taler, han siger kun, at Ægthoblev Hatholafs Banemand (hand bonan, see 101 og 186) kande derfor er begaae sig hos Vilfingerne og maatte flygte til Dannemark. Siden forligdes han med Vilsingerne om Mandeboden, Brudgar betalde den, og, som det synes, svor Ægthiof ham derfor Huldskab og Mandskab, dog er Talen maaskee og blot om en Gjeldseed, hvilket rimer sig bedst dermed at han synes alt forhen at have været Skjoldingernes Mand (ar Seylding). Om ottende og niende Sang kunde siges Meget, men da de virkelig tildeels ere heel dunkle og jeg ikke selv endnu er ganske paa det Rene med deres Jndhold, vil jeg kun sige, at Rec. skulde ei saa rask sige: Bjovalf havde gjort et Tog til Den Ramis, derfra til Brondingernes Land, hvor han plyndrede en frie Bye og Bransteens Søn betalte ham alt; thi det staaer der paa ingen Maade. Hvad Næmis betyder her, vil jeg ikke end afgjøre, men at det ikke hører til Holm i næste Linie, lærer Grammatik og Sammenhæng umodsigelig, at det ikke var Bovulf som drog til Brondingernes Land det er klart, om det var en Bjotal Biansteens Søn vil jeg ikke afgjøre, men at den Betaling Biansteens Søn efter Hunferds Mening gav Bjovulf ei var at rose af, det er vist, thi netop derover gjør Hunferd sig lystig og selv den latinske Oversætter mener vist ved sit persolvit hverken Sølv eller Guld. Dette anmærkes kun for at ingen skal lede efter Ræmisholm eller mene at Hunferd fortalde Bjopulfs Seire. Tiende, ellevte og tolvde Sang beskrive Bjovulfs Nattevagt og Kamp med Grændel, have meget poetisk Værd, men naturligviis intet egentlig historisk og ere paa sine Steder temmelig bunkle. Dog det kan Man see, at Dronningen ikke efter Kongens Bortgang besøgde Vagten endnu engang, at Grændel ikke, efterat have slugt endeel af Bjovulfs Kiæmper fornam at han Jntet formaaede mod de Fremmede, og saa galt er det end ikke i Latinen. Naar Rec. videre siger at Bovulf forfulgde Grændel til Moradserne, og at Hel indsluttede den, der blandt Mennesker havde været stærkest, da er det klart at han taler af sig Plv, thi hverken i Text eller Oversættelse staaer noget Sligt, der og vilde modsige den hele Fortælling; men vel staaer der at Grændel var i Fingre paa den stærkeste Mand blandt Menneskens Børn *). Forunderligt maae det og kaldes at Rec. tilskriver den uldne Kjørtel Bjovulfs Helbredelse, thi uden at tale om at samme udentvivl tilhører den latinske Oversætter, er det dog vist at han ingen Deel har i dette Uldkjortelens latterlige Underværk, thi han siger, som der staaer, at Hilda lagde sin Haand paa Heltens Skuldre og at dermed lægedes de. Gjerne tilstaaer jeg at Hilda berømmes her ligesaa uforskyldt som Uldkjortelen, men da det nu engang ikke hielper at fraskrive vore hedenske Fædre Overtroe, tykkes mig Man endogsaa i Tvivlsfald skulde heller lade dem fæste Lid til en selvgjort Gudinde end til en ulden Klud, især naar det gjælder om at lægge blodigt Kjød. At der i vore Dage kan være dem der vente mene Hjelp af en Uldskjorte end af alle himmelske Magter, beviser Jntet, thi den er forskiel paa blinde hedninger og oplyste Folk. (Fortsættes.)*) Det er Oversætterens inkemo captum som gan Rec. Anledning til hin slemme Vending; men hvad nytter det at ville rette hvad Man ei forstaaer 2 (Jndsendt.) Skulde det vel, med den foregivne Sygdom iblandt Hundene, være saa farligt for Menneskenes Liv og Helbred, som der gaaer Ord af Skalde det ikke være for haardt, at fordi en Hund bliver syg, derfor alle løse Hunde skal forfølges og dræ des, eller Eiermanden straffes med betydelig Mulct? Det siges vel, at man skal holde dem inde. Men er det mueligt, og hvor let kan ikke en Hund slippe ud, ved den omhyggeligste Bevogtning, naar den ham meddeelte naturlige Jnstinkt driver ham til at søge andre Hunde, Skal man binde ham, Kunde da dette ikke, hos de finere Hunde, der ikke ere vante dertil, især i de saa kaldte Hundedage, foraarsage de meest farligste Sygdomme, Jngen kan nægte, at Hundene af Gud ere skabte til Menneskenes særdeles Forsvar og Fornøielse, og at de, iblandt alle Dyr, ere de, der ere Menneskene meest hengivne, og hvilket betydeligt og umistelige Værn, formedelst deres givende Varsel, ere de ikke ved disse Tiders saa overhaands tagende lumske Tyverier, Kan man derfor vel fortanke Nogen, der har en god og kjær Hund, at han anseer det som et Slags Tyrannie, at den mishandles, Skulde den fornuftige Anordning, som er givet, at Enhver, naar Hans Hund viser Tegn af en farlig Sygdom - hvilke Tegn nøie maatte angives - han da skulde være pligtig til strax at anmelde det paa behørige Steder, hvor Undersøgelsen kunde skee og det Fornødne foranstaltes, eller ogsaa selv lade sin Hund dræbe, og naar han forsømte dette, da at vorde anseet med en betydelig Mulct, ikke være tilstrækkelig til at sætte enhver Enkelts Liv og Helbred i Sikkerhed for Hundenes Sygdomme, Disse Spørgsmaale ønsker Jndsenderen grundigen besvarede.