Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-06-06
(Jndsendt.) I Kjøbenhavns Skilderi No. 40 og 41 d. A. findes et Forsvar for den danske Geistlighed, fordi saa Faa af den i de sidste 20 Aar have søgt academiske Værdigheder. Hvad der af bemældte Forsvar er aftrykket i No. 40, røber den tænkende, saakyndige Mand, der lader Sandheden føre det simple, kraftige Sprog, der er den eget og værdigt, da den kun overtaler ved at overbevise. Han har her samlet og ordnet Beviserne, af hvilke det Første og Tredie alene have saa megen Vægt, at de gjøre de Øvrige, for Sagen Selv, overflødige; dog vilde Man Jngen af dem savne; thi ved denne Fremstilling af Sagens hele Sammenhæng faaer Man et Lys, for hvilket Man er Forfatteren Tak skyldig. Men - gid han i dette No. havde endt sin Afhandling, istedetfor at han, ved først at slutte den i det Næste, baade gaaer udenfor sit Æmne, og - til Skade for den Sag, han vil forsvare - overdriver den og forivrer sig, exclamerer og phantaserer. Man vil nu, ved at anføre Nogle af de feilfuldeste Steder, bevise, hvad Man har sagt. Side 645 i Skild, siger Forfatteren: "Naar man betænker, hvilke Anstrængelser, den stakkels, ofte forladte, ofte foragtede og ofte offentligt forhaanede Præst, maa gjøre, for at kunne holde nogenledes Skridt i Kundskaber med sine samtidige Videnskabsmænd, &c. For det Første vil Man tage sig den Frihed at spørge, om Præstens Koldspligters trolige Opfyldelse ikke i Almindelighed levner ham rundelig Tid til at uddanne sig Selv saa meget, som han vil, uden alt for store Anstrængelser; thi Man er tilbøkelig til at troe det, indtil at Man skulde blive overtydet om det Modsatte. Dernæst paastaaer Man, at Præsten overhovedet umuligen kan blive forladt, foragtet, end mindre offentligen forhaanet, uden hans egen Skyld, og, skulde endog en enkelt Præst gjøre sig fortjent til saadan Medfart, bør vi da derfor ynke Enhver, og sige: den stakkels Præst! Bør vi vel mindre unde Præsten, end enhver Anden, hvad han fortjener, Men de Mange, som Jntet kjende til Præstestanden uden af Forfatterens Skildring, hvad skulle de vel troe, naar de læse, at Præsten ofte bliver offentligen forhaanet, At han uden egen Brøde kan blive det, kunne de paa ingen Maade troe. Troe de nu alligevel Forfatterens Ord, da maae de jo fatte ringe Tanker om Standen. Saadan Skade kan Overdrivelse anrette, Side 647 siger Forfatteren: "Skal han (Menighedens Lærer) være den Sidste allevegne, saa bliver han da, som han allerede ofte er, ogsaa selv anseet for den Ringeste, og hans Embed med, og det Guds Ord, han forkynder, med." Hvor meget for Meget er dog her sagt. Den, der har noget Begreb om Præstens høie Kald, og det have dog de Allerfleste, den kan aldrig ringeagte det, om endog Manden, som besørger det, synes ham nok saa foragtelig - og den, der aldeles ikke veed, hvad Præstembedet betyder, kan jo egentligen ikke have for Præsten, som Præst, enten Agt eller Ringeagt; i det Mindste burde Præsten ikke brydesig stort om Nogen af Delene. Overhovedet følger af Ringeagt for et enkelt Medlem af en Stand, ingenlunde Ringeagt for Standen Selv; end mindre kan Ringeagt for et vist Menneske eller mange Mennesker eller indog en heel Stand, gaae fra Samme over paa Guds Ord. Bliver da Guds Ord ikke stedse, hvad det er, om det end blev forkyndt af den Ringeste og Uværdigste, Er det da ikke umuligt, at Nogen ret kan tænke sig Gud og Guds Ord uden Ærbødighed, at Nogen med sund Forstand kan ringeagte det Høieste Jo saalænge som der paa Jorden tales om Gud og Guds Ord, saalænge vil og maa den Stand, der af Gud Selv er stiftet, for at udbrede det himmelske Rige, holdes i Ære af hver Den, der ahner noget Høiere, og attraaer noget Bedre end det forgængelige Muld. Og den samme Agtelse, Jngen kan nægte Standen, erholder og hvert dens Medlem, der fortjener den, og veed, fornuftigen og rigtigen at vise Agtelse for sig Selv. Skal han da" (siger Forfatteren 5 Lin. nedenfor paa s. S.) og han alene" (Præsten nemlig) evig miskjendes, evig tilsidesættes, evig være udelukt fra al Ære og Værdighed, (fra den sande Ære kan Jngen, uden han Selv, udelukke ham) evig anviist sin Plads iblandt Statens ringeste Embedsmænd." Hvilken Jeremiade! hvilken usand Jammerklage; Hvor let fristes Folket, naar det hører saadan Overdrivelse, til ikke at fæste Lid til et eneste Ord af den hele Klage, eller, hvad langt værre er, til at troe, at Standen enten ikke har Ret til synderlig Agtelse, eller fordrer Større, end den fortjener, eller forfængeligen ønsker sig hævet ved Rang, eller endog ved den søger at dølge sin Mangel paa sande Fortjenester. Er Præsten da miskjendt, tilsidesat, fordi han ikke har Rang, Kan den give ham Ære og Værdighed, J Enden af Forsvaret udraaber Forf.: "O, at Miskjendelsens, Forhaanelsens og Nedsættelsens Periode dog engang maatte være forbi for denne, som for enhver "anden Stand &c. og dog har han ovenfor sagt, at Præsten alene miskjendes o. s. v. Er dette ikke en Modsigelse?" Saadan Feil kommer En let og uformærkt til at begaae, naar han for ivrer sig. Men Sagen kan derved ei vinde, men maa tabe. Overhovedet synes Forf. ikke at have tænkt paa nogen Forskiel mellem Ære, som kun staaer i Menneskets egen Magt, og Rang, hvilken blot skulde være Ærens Tegn, som andre Mennesker kunne give og fratage. Alligevel er Rang maaskee nødvendig i en Stat, skjøndt ikke lige meget for enhver Stand. Jo mere ærværdig en Stand i sig selv er, desto mindre, kunde Man synes, behøvede den at prydes med Rang og Titler. Maaskee Lovgiveren virkeligen har havt saadan Grundsætning, har tænkt, hvad Rang kan passe sig for denne Stand uden den Høieste, men, giver jeg den denne, maaskee den da, istedetfor at være lysende Mønster paa alle blide, stille Dyder, menneskeligviis hovmoder sig. Jstedetfor Rang skal den derimod, til Udmærkelse fra hver anden Stand, kaldes høi, og vel ærværdig, og da vil dens eiendommelige Vært, i Forbindelse med Retskafteenhed og Ydmyghed give den al fornøden Agtelse.