Berlingske Tidende, 1774-11-04
Tanker i Anledning af Prints Frederichs høye Giftermaal med Princesse Sophia Friderica, ved Philomusus. Den Fremmede. Hvad rører Eders Hierter op, og dem om Glæde minder, Hvi sukker Fryd ud af hvert Lem, hvi springe J af Glæde!" Den Jndfødde. Ukyndig, Fremmed spørger du; mon vi bør Øyne væde Nu Friderich vort Haab, vor Lyst sig til Sophie binder. Den Fremmede. Hvi er Han Eders Haab, hvi Lyst, hvi elskes Han saa meget? Har Han i Krig sin Fiendeslaget, udvidet Eders Land? Den Jndfødde. Nei, Han sin Broders Ære fremmer, og elsker Danske Mand, Opofrer egen Fordeel, Vel, og har os aldrig sveget. Han flittig, vaagen, arbeidsom sig alletider viser; Sit eget Bispedom bortgav for Danmarks Fred at grunde. Han hevned Kongens, Landets Spee, det deres Fiender funde Hans Bryst er Værn, Hans Siæl vor Skiold, vil derfor HanDen Fremmede. J Aarsag har at elske Ham, og Ret at vise Glæde; nem priser. Men slig hvo den Sophie er, som skal Hans Hierte fryde. Den Jndfødde. Fra Meklenborg Huu kommer hid, som skal vort Rige pryde; Hun længe ønsket, ventet er, gid Hun nu var tilstæde. Dog jeg en beftig Susen hører, liig store Vingers Fart, En Sole Glands og Herlighed mit Øye nu forblinder. Skyts Engelen. Jeg Rigers Skyts og Engel er, beskiermer dem mod Fiender, Mig Guders Gud, Regent og Konge bød hid at fare snart, J ædle Danske, Norske Folk, samt Holstener, Slesviger See Ønsker er opfyldt, paa Land nu Jordisk Engel træder, Hun fryder Brudgom, Moder, Selv Christian, Folk og Stader; Nu har jer Frederich sin Skat, Han aldrig Hende sviger. For andre Fyrster tilladt Lyst en Snare ofte bliver, De glemme Land og Folk og Pligter, ja og sig selv, samt Gud; Men jeg vil Hannem vogte, Han skal sig være selv et Bud; For Hykleren jeg agter Ham, thi Ungdom han henriver. Jeg skal Ham lære at den største Viisdom er og bliver Jndføddes Gunst at vinde sig, paa Sandheds Vey at vandre; Beskytte usle Bondes Flid, hvis Arbeid er for andre, Oplive Videnskabers Aand, som op til Æren driver, Naar hver kan tænke som han vil, og skrive det han tænker, Og Dyd, Fornuft og Vittighed ei bundne er med Lænker. Naar Han saaledes styrer jer, og elsker Christians Folk, Da skulle J med samlet Stemme mig prise Sandheds Tolk. Jmidlertid nu værer glade, og takker Himlen, som En eyegod og dydig Prints i Frederich er skienkte; Velsigner J og Efterslægten den Dag Sophie kom, Og glemmer aldrig Guders Gud, som naadig paa jer tænkte. Den Jndfødde. O Himmel han foer bort og svandt, jeg hen til Kirken iler, For Himlenes Monark og Gud, jeg knæler der og beder: Lad dette dyre Par i Gudsfrygt, Dyd, for alle Leder Et Mønster blive, selv for dem, hvis Hierte endnu tviler. Vor Julian see sin Fryd i deres enig Handel, Lad Dem Charlottes Spoer betræde, og lindre Næstens Nød, Lad Arvinger Dem glæde, pryde i Liv, saa og i Død. Gid De vort Riges spæde Haab maae visse Herrens Vandel; Som Han i Aar og Ære stiger, saa lær Ham at forstaae Hans Lykke, Modgang, Skjæbne med andres Vee og Vel vi gaae. Den Fremmede. Farvel du glade Land, jeg nu til Fodestavn vil vende, Og Nordens Lykke overalt, samt Frederichs Roes afmale: Kun Gud Kraft, Mord og Styrke giv, at tænke, føle, tale, Da Printsens Ære, Landets Priis skal Efterslægten kiende. Til de Søefarendes Efterretning kan end videre meldes: at i Marseille er udgaaet en Forordning, at Taarnet paa den lille Øe, Planier kaldet, som ligger 5 Franske Mile fra den der værende Havn, igien skal fuldkommen settes i Stand, og derpaa fra October Maaneds Begyndelse holdes en Søe Laterne.