Københavns Adresseavis, 1769-08-22
Jblant Romerne har en vis Sylla gjort Ligenes Opbrændelse almindelig, efter Plinii og Ciceros Vidnesbyrd, (Lib. 11. de lege) efterdi han befrygtede, at man efter hans Død skulde gaae ligesaadant til verk med hans Been, som han havde gjort med hans Fiendes Marii Been, hvilke han have de ladet adsprede. Nogle ville tilskrive en vis PhilosophsHeracliti Lære, Aarsagen til denne Ligenes Opbrændelse, hvilken troede, at alting var avlet af Jld, og maatte opløse i Jld igien. Andre tilskriver Hercules sammes Oprindelsee, hvilken efter Diodon Seculi Vidnesbyrd lod sig levende legge og opbrænde paa et Baal. Oprindelsen maae imidlertid være kommen hvorfra den vil, saa gjorde dog Satan sammes Brug derefter immer forkasteligere. Han efterabede derved det Jødiske Brændoffer paa en afskyeliMaade, da han bragte det saavidt, at man, for at befalde Døde, opbrændte de Levende tilligemed. At denne Ligenes Opbrændelse og har været Mode iblant de Tydske og Nordlige Folk, er ikke allene af Tacito; men det er bekiendt, at man, i sær i de Nordiske Lande, i de nyere Tider har fundet mange Urner som er Beviis derpaa. Hvorledes denne Skik er kommen til de Tydske og Nordlige Folk, er ikke gandske klart. Af Romerne kan de ikke have lært det, efterdi de paa den Tid, da Tacitus skrev dette om dem, vare alt for forbittrede paa de Romere til at de skulde have efterabet deres Skikke og Sæder. Snorro i hans Norske Krønike giver Skylden paa Odin, som for Christi Fødsel ved hans eget Exempel, skal have indført den Skik i de Nordiske Lande, at brænde de Døde, hvorfra den siden har videre udbredet sig. D. Major siger i hans befolkede Cimbrien, at de Gamle skulde have troet: "at Sielen kunde ikke fordrage Stiernernes Jld i Himmelen, førend den var gjort beqvem dertil ved Jlden paa Jorden. Jmidlertid har denne Skib varet indtil Hedningenes Omvendelse, da Geistligheden ved den verdslige Øvrigheds Megling bragte det dertil, at denne Misbrug blev afskaffet. Efterhaanden blev ogsaa den Ægyptiske Balsammering bragt i Mode iblant nogle Tydske Nationer. At den Balsammering er ved besynderlige Omstændigheder ikke gandske at forkaste, det er gandske klart; thi eller skulde Forløseren ikke have ladet sig balsammere. Augustinus og nogle af vore Theologer søger et billede paa Opstandelsen i Liig=Balsammeringen. Endnu er at merke, at de Tydske Folk, som med Tiden har antaget Balsammeringen, ikke søgte ved Spedserier men ved Salt at bevare Ligene fra Forraadnelse. Det første Øyemeed med Balsammeringen var, at man uden Stank kunde føre de Liig bort, hvilke man ikke vilde lade blive paa det Sted, hvor de døde: og derfor blev fornemmlig Jacob og Joseph salvede. Med Tiden blev Balsammeringen til et Ærbødigheds Tegn. Og det var ufeylbarlig Aarsagen, hvorfor Gud tillod, at den under Forbandelse døde Forløser fik dette Ærbødigheds Tegn ved sin Begravelse. Thi ellers havde han ingen Balsammering behøvet, efterdi han ingen Forraadnelse var underkastet. Adam Olearius opdager meget vidtløftig Ægypternes egentlige Hensigter; de gaaer ud paa de Hedenske Philosophers Lærdomme, som troede, at ikkun de Legemer bleve deelagtige i deres fabelagtige ævige Livs Glæde, hvilke Sielene efter deres Vandring traf forraadnede. De havde videre endda en Moralsk Hensigt derved: de toge nemlig de fra al Stank befriede døde Legemer med til deres største Gieste budde, og raabte til hinanden: "Seer til, ligesom denne er, saa skal J og blive, derfor drikker, dog glæder eder ikke for meget;" og til Afskeed sagde de: "Tænk paa Døden!" Hvor mange Christne skulde man paa denne Maade kalde tilbage til en Betragtning, til hvilken han endog som et Fornuftig Menneske er forpligtet uden Sindbillede. Men da denne i og for sig selv uskyldig Skik er endog ved Dievelens Bedragerie bleven til Misbrug, og man endog nu omstunder søger paa mange Stæder en overtroisk Hemmelighed iblant de Christne i de Dødes Balsammering og Røgning: saa er det altid bedre, naar vi overlader os til Forraadne sen, og bliver de Orme til Føde, som avles af vort Kiød. Christne vide dog, endog uden dette sandselige billede, at Kiødets Opstandelse er vis. Endnu er at merke, at denne Ligenes Balsammering var ikkun i brug hos nogle, nemlig de Fornemste, iblant de Tydske Folk. Ligeledes forholder det sig med de Afdødes Bestædelse til deres Roe. Det Begreeb, som Hedningene gjorde sig om det tilkommende ævige Liv, var alt for sandseligt til at de ikke skulde troe, at man derudi behøvede alle de Ting som man her i Livet brugte. Man forfaldt altsaa derpaa, til at give fornemme Afdøde Betientere og Reysepenge med sig til de elysæiske Ma ker. Ja de Allerfattigste fik i det mindste deres Dødskilling med sig. Denne sidste Skik er ved Tradition endog forplantet til vore Tider iblant Almuen, omendskiønt de, som giøre det, for de har hørt saa at sige, kan ikke angive nogen grundig Aarsag dertil.