Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-07-02
(Forfatteren viser nu Pag. 36, hvorlunde den lutherske Kirke fremfor nogen har viist, hvilke herlige Frugter begges tilladelige Forening kan bære. Af den øvrige Deel ville vi endnu tilføie følgende Undersøgelse, Pag. 37 o. følg.) Dog, jo større Anbefaling den religieuse Poesie fortjener, saalænge den holder sig inden sine Grændser (dum casta maneat), med desto større Omhyggelighed maa Man vaage over, at den tilbørligen afsondres fra den geistlige Veltalenhed. Thi som disse tvende ere hinanden nær beslægtede, saa ere de og ofte blevne sammenblandede med hinanden. Den religieuse Veltalenhed anvender de religieuse Sandheder til at opklare Forstanden og anspore Villien; den religieuse Poesie henter derfra Stof til at opflamme Phantasien, og paa en behagelig Maade at røre den indre Følelse. Der gives derfor en ligesaa nær Forbindelse mellem den religieuse Veltalenhed og rel. Poesie, som mellem Forstand og Villie paa den ene og Phantasie og indre Følelse paa den anden Side. Begge have de det Øiemærke, at bringe de religieuse Sandheder Mennesket nærmere og ligesom uformærkt indplante dem i hans Bryst. Derfor er der ogsaa Meget, som Veltalenheden maa laane af Poesien, saasom: en forhøiet Fremstilling ved Hielp af Billeder, Sammenligninger og Exempler, der ligesom beskueliggjøre Sandheden: Originalitet i Sproget, Fyrrighed og heldig Dristighed i Udtrykket, hvilket Alt fremkalder og vedligeholder hos Tilhørerne Lyst til at undervises, og nu endelig Ordenes rythmiske Skjønhed, der, i det den kildrer Øret, fremlokker, fastholder og fast umodstaaeligt henriver Tilhørernes Opmærksomhed. Og disse Hielpemidler fra Phantasien kan den christelige Veltalenhed endog meget mindre undvære, end den politiske, hvad enten man tager Hensyn til vor Religions historiske Form eller Tilhørernes Beskaffenhed, der ikke ynde den nøgne Sandhed. Hvis det derfor er med fuld Grund, at vor Kirke ynder og befordrer den religieuse Poeste; skulde det da ikke være baade sømmeligt og tilbørligt, at dens Søster Veltalenheden fra dens Forraad hentede sine Smykker. Derfor vogte sig ogsaa alle den evige Sandheds Forkyndere, at de ikke for Folket foredrage Religionen tomt og uden noget Smykke, og dette bliver Tilfældet, hvis de undvige alt Samqvem med Muserne og aldrig ved at lytte til Poeternes Tale have lært hvorledes Religionen kan iføres passende Smykker, saa den baade bliver meer indlysende og indtagende, og fæster dybere Rod i Hjertet. Men langt mere fornøden er en til det Modsatte hensigtende Formaning: at den religieuse Veltalenhed ikke maa gjøre Jndgreb i Poesiens Rettigheder; thi hvor dette skeer, følger det af selve Veltalenhedens Natur, at Religionens objective Sandhed, kommer i Fare. Det er de høiere Kræfter hos et Menneske, og især Villien, som Taleren søger at opildne, luttre og røre; men dette kan, efter Menneskenes Natur, aldrig skee i sin fulde Udstrækning eller paa den tilbørlige Maade, uden at den Sandhed, der ligesom fremspringer af Talerens begeistrede Bryst, puur og reen fremlægges for deres aandelige - Fornuftens, Øje. Men hvis nu Taleren forvansker denne Sandhed, med et poetisk Anstrøg deraf, hvis han ombytter Fornuftens Udsagn, med Phantasiens Hjernefostre; saa vil han vel - ogsaa af den Vei - kunne rive den ukyndige Tilhører bort med sig, hvorhen han vil, men at dette er et skjændigt, et farefuldt Bedrag, hvo indseer ikke dette, Vist nok ikke de, som sammenblande Religion og Poesie, hvem fast ingen Religion kan tækkes uden den prunker i poetisk Dragt. Saalænge det nu blot er Poeterne, der ved deres Digtninger mishandle Religionen og forvanske dens Væsen, er det vistnok ilde, men medfører dog mindre Fordærv for Andre. Thi det blotte Navn "Digtning" gjør Tilhørerne opmærksomme paa, at Hensigten er her ikke at belære, og at desaarsag større Frihed i Opdigtning kan indrømmes. Men for at en Taler skal kunne gjøre Jndtryk paa os, forlange vi af ham blot Sandheden. Hvor han da sammenblander Religion og Poesie, vil dette Skin af sand Overbeviisning kunne besnære os og lede os i store farlige Vildfarelser. Og af saadanne Talere har til enhver Tid været nogle. Mindre Skyld have de, som altfor gjerne ville give Foredraget en poetisk Form, som indflikke i deres Tale hist og her snappede poetiske Blomster, og mene at maatte udfire alt ved selvgjorte eller andenstedsfra laante Vers. De skulde dog snarligen have opgivet denne Fremgangsmaade, hvis de havde gjennemskuet deres Kunsts Mysterium. Thi Veltalenheden spilder sin Møie, naar den snarere røber Kunst, end den fremsætter det Væsentlige og det Jndtrængende ved Sandheden. Derfor var det ogsaa, at de gamle Talere som bekjendt ængsteligen skyede al Tilsætning af Vers. Men da dog Religionen staaer i en langt nærmere Forbindelse med Poesien, end hine Statssager, der udgjorde Emnet for en Ciceros og Demosthenes's Tale, saa kan Man med Føie indrømme den christelige Taler en forsigtig, og desaarsag ikke altfor hyppig Anvendelse af Vers, hvorsomhelst Ordene strømme ud af det stærkt bevægede Bryst, som i Perorationer, i Bønner o. s. v. Dog, som alt er bemærket, dette er et mindre betydeligt Misgreb. Men nyeligen er der fremstaaet Talere, som ville paatvinge de religieuse Taler ikke blot en poetisk Form, men selve Poesiens Væsen. Saasnart nemlig hiin Bestræbelse, at sammenknytte de kantianske Dogmer med de christelige, hastigen havde udgjæret hos os, begyndte Man Dag for Dag med større Ivrighed at udraabe: at der allerede fandtes alt for meget Lys og for liden Varme i den religiense Folkeunderviisning. Hvorhen disse Klager sigte, have vi ovenfor udviklet: de mene, at Religionen gaaer tilgrunde, dersom den foredrages alt for reent og ublandet, og ikke vil gjøre fælleds Sag med Poesien. Med Føje talede Man saa; men hvortil ledte det? Alt forefinde vi hos mangen geistlig Taler et Foredrag, hvori de ikke bekymre sig om passende at henføre Materien til visse bestemte Hovedpuncter, men overvælde og overdøve Tilhørerne med intetsigende poetisk Ordbram. En tydelig Udvikling af Begreberne, en sikker Beviisførelse af Læresætningerne, en let og sig selv ligesom tilbydende Anvendelse af Skriftsteder - alt dette søger Man forgjeves hos disse en Demosthenes's, Rivaler. Men Man kan finde Talere, lig Poeter, der surre omkring som den matinske Bie, og uden Valg eller Skjønsomhed snart berøre, snart udstrøe de meest forskjellige Blomster; der veed at trække Skriftens simple Udsagn hen til alt Andet, end det de angaae; der bag Dunkelhedens Slør forstaae at lege med Tilhørerne liig den, der fremsætter Gaader; der kaste om sig med høitravende alenlange Ord. Vover nu Nogen at misbillige denne Prædikemaneer som uværdig en Sandhedens Tolk, da vil han enten selv blive beskyldt for Ufølsomhed, eller præke for døve Øren. Men - ville disse poetiske Talere indvende - det er netop Sligt der behager, der gjør Jndtryk paa den simple Mand, som jo ikke engang kan fatte en sammentrængt Udvikling eller streng Beviisførelse. De ville bryste sig af den talløse Kreds af Tilhørere, der omringe dem; de ville anføre Lovtaler af Romanhelte (delicatuli) og Taarer i Qvindeøjet som talende uomstødelige Vidnesbyrd om hvad de virke. Derfor fælde de ogsaa en heel skjæv Dom om Rhetorikens Studium; thi ved en forkeert Anvendelse af hiint Qvinctilianske; det er følelsen, som gjør veltalende (pectus esse, qvod desertos faciat) paastaae de, at Man maa fødes Taler, ligesom Poeter fødes, og kan ikke dannes dertil; at hele den religieuse Veltalenheds Kraft, hænger alene af Guddommens umiddelbare Impuls, og erklære dristigen og med Selvtilfredshed, at hverken Moses eller Jesus, hverken Propheter eller Apostler have bundet sig til rhetoriske Regler. Hvor daarligt en daarlig Paastand forfægtes ved slige Vaaben, er iøinefaldende for Enhver. Vi ville ikkun med faa Træk antyde, hvilke Vildfarelser, hvilken Skade, der kan udrinde af den Slags Veltalenhed. Den er det, der har paadraget Talerne hiin gamle Bebreidelse, at deres Kunster skuffe Menneskene, og give en slet Sag et skjønt Anstrøg. Sandt nok, det kildrer Tilhørernes Øren, Phantasien finder behagelig Næring, hele Sindet ligesom omhvirvles med en sød Duft, naar Taleren paa en original Maade (os næræRoston) slagrer hid og did, fører et prosaisk poetisk Sprog, opfylder alt med enorme Figurer, og upassende Billeder, og endeligen ogsaa i sin udvortes Holdning anstiller sig, som Mænaderne, ude af sig selv. Men sømmer dette den evige Frelses Forkyndere, Er Religionen givet os i den Hensigt, at den skal kildre Følelsen og blive Lystens Tienerinde? Maaskee ville Folk uden Eftertanke og Jndsigt lade sig fange ved slig Lokkemad; men de Forstandigere vil det volde Hovedsvimmel, og Sandhedens varme Venner ville snart, naar den Damp, hiin Røgelse har fremkaldt, er bortdunstet, med Blusel indsee, hvor høiligen de ere bedragne. Og nu de Hindringer, dette skuffende Phantasiespil (poetica ludibria) lægger Udbredelsen af sund Religion i Vejen! Under al den Sammendyngen af Smykker og Prydelser bliver Religionen og dens sande Skikkelse ukjendelig, saa den almindelige Hob favner en Skye istedetfor en Juno, modtager phantastisk Hjernespind istedetfor det guddommelige Ord, og overtroisk Vankundighed tiltager i lige Forhold med ubesindig Fanatisme. Dette er Grunden, hvi der hersker Kiv og Tvedragt, Vankundigheds tro Ledsagere; hvi fromme Gemytter føle sig stædte i Angst og Vaande; hvi Kirker ofte pludseligen staae øde. Man har et træffende herhen hørende Jndfald af Comoedie skriveren Jfland. Theologen Teller spurgte ham: hvi Theatrene havde ondt med at rumme Tilskuerne paa en Tid, da Kirkegjængernes Tal tog af Grunden er, skal da Jfland have sagt, at J byde dem Sandhed forvandlet til Digt, vi derimod Digt forvandlet til Virkelighed. Hvor sundt og rigtigt, Thi Religionens simple Sandhed lider ikke blot ved deres Bestræbelser, som mishandle den ved spidsfindige Jndvendinger og magre Undersøgelser, men og ved dem, der fremsætte den, overlæsset med en Masse af svulstig poetiske Phraser, og fast ukjendelig under Billeders og Figurers bedragelige Sminke.