Jyllandsposten, 1841-03-23
Etatsraad Brinck-Seidelin: Tvende Fordele af Foreningen vil jeg endnu tillade mig at tilføie, først, at den vil befordre gavnlige Beslutningers hurtigste Emanation i Love, istedetfor at nu, om endog den Petition som indgives af den sidst sammenkaldte Forsamling, maatte befindes velgrundet, den dog maatte henlægges 2 Aar, indtil atter Sammenkaldelse skeer, og den anden Forsamling faaer afgivet sin Betænkning; dernæst, at Foreningen vil spare vedkommende Collegier megen Tid og Arbeide. – En Taler har idag sagt, at Grundene for Foreningen ikke nu ere vægtigere end for 2 Aar siden og at Ønsket da ikke blev opfyldt. Jo, de ere vægtigere; 48 Petitioner, der ligge for os fra større og mindre Communer, Manges Erfaring lærer os, at der leve i Folket Ønsker efter større politisk Frihed. Just dette er det, som opfordrer os til atter at tage Sagen i Overveielse, om vi end maatte finde det utilraadeligt i andre Henseender, og naar vi da vinde den Overbeviisning, at Foreningen vil opvække Glæde hos Folket, knytte det fastere til Kongehuset og fremme Jnstitutionens Hensigt, saa bør vi visselig udtale det forden Konge, hvis største Glæde er Folkets Vel. Comiteen har undersøgt, hvorvidt Ønsket og statsretlige Garantier næres i Folket, og har fundet, at Jndstiftelsen, af Stænderinstitutionen vidner om, at Frederik den 6te har erkjendt, at Folket følte Trang til nogen Deeltagelse i Statens Styrelse, og at Ønsket og større Udvikling af den politiske Frihed derefter tiltog og ved Thronskiftet blev mere levende; hvilke historiske Data den finder bekræftede ved de indkomne 48 Petitioner. Jeg anseer denne Fremstilling for rigtig, og skal blot tilføie, at det især er hos de saakaldte dannede Klasser, at denne Trang har yttret sig, og at den derfra er gaaet ud iblandt Folket, skjøndt den vistnok neppe der har fundet den Sympathi, som Mange troe. – Stiftsprovst Hald: "Vor afdøde Konge fraskrev sig i Aaret 1818 en vigtig Deel af den soveraine Magt, den at udgive Pengerepræsentativer. Enhver erkjender, at denne hans Beslutning var viis, og at den udsprang af Kjærlighed til Folket. De Mænd, som under Pengevæsenets betænkelige Tilstand, raadede ham til dette Skridt, erkiendes at have været Kongens og Fædrelandets troe Mænd og dog maatte dette Skridt af dem, efter den af Stiftamtmand Rosenørn under Sagens indledende Behandling brugte Argumentation, stemples, som ulovlig! Havde Danmark dengang havt raadgivende Stænder, og disse havde, af samme Hensyn til Landets betænkelige Tilstand, i en Petition raadet den høisalige Konge til at afstaae hiin Deel af sin Souverainitet, da havde de handlet, som Kongens og Fædrelandets troe Mænd, de havde raadet til Kongens og Folkets Bedste. Og dog maatte de, efter samme Argumentation, siges at have gjort sig skyldige i noget Ulovligt, hvortil de ikke vare competente! Og hvis denne Anskuelse var gjort gjeldende, hvis man ved Siden heraf havde foreholdt den mindre aandsmyndige Deel af Statsborgerne, at Fare og Fordærvelse truede dem, dersom Kongen ikke holdt fast ved hiin i hans Souverainitet begrundede Ret; hvis Contrappetitioner, ifølge heraf, vare fremkaldte, og der var tillagt disse noget Værd, da var Følgen blevet denne, at Danmark nu ikke kunde glæde sig over et velordnet Pengevæsen, og Frederiks Minde vilde være mindre velsignet end nu. Saavist som det maa erkjendes, at det politiske Liv hos os har i det sidste Aarti udviklet sig i en forbausende Grad, saavist er det at vente, at den constitutionelle Aand vil mere og meere gjennemtrænge Folkebevidstheden, og vinde i Klarhed og Stykke, men da maa Enhver i denne Forsamling ønske og haabe med det ligesaa elskede som agtede Medlem, der under den foreløbige Behandling yttrede sig derhen, at Forberedelser til en viis og fredelig Omdannelse af det Bestaaende maae være trufne. Det er paa saadanne Forberedelser, Comiteen tilraader os at henlede Hans Majestæts Opmærksomhed. Videre har den ikke meent at burde gaae; videre bør Forsamlingen heller ikke gaae. J Kongens rige Livserfaring, i hans inderlige Kjærlighed til Folket, i hans høihjertede Anskuelser, har Forsamlingen en sikker Garanti for, at han vil skjænke Petitionen sin prøvende, sin heldbringende Opmærksomhed."