Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1827-02-03
Skilderie af Kjøbenhavn. Et Par Bemærkninger ved det Ultimatum, som læses i Skilderiet No. 8. intelligant. Det er ikke for at beholde det sidste Ord, at jeg skriver disse Linier. Om Sagen selv har jeg sagt det, som jeg troede mig forpligtet til at sige, og den synes mig tilstrækkelig oplyst fra min Side, ligesom jeg er overbeviist om, at Jngen, som ikke forud er indtagen af Partiskhed, har ladet sig forblinde af de Skingrunde og Pudse rier, som dette Ultimatum indeholder. Men jeg troer, at jeg endnu bør berigtige et Par Misforstaaelser, som kunne være blevne tilbage, eller som kunne foranlediges ved hiint Ultimatum. For det første har den Ubenævnte endnu tilsidst søgt at give Striden, som han ved sin lille Historie har foranlediget, et ganske falskt Udseende, i det han kalder den Striden om Udøbtes Terentius. Neisti faciunt intelligende, at niniSallighed og Helvedstraffenes Evighed. Kan man kalde dette en redelig Fremgangsmaade? Striden har ikke været derom, og om deslige Materier vil jeg ikke stride, allermindsk paa dette Sted og med en saadan Modstander, som enten ikke kan eller ikke vil forstaae, hvorom Striden er. Jeg har blot dadlet og bestridt en falsk og skjæv Fortællingsmaade og en ædel Stridsmaade, som kan blive farlig for agtværPaastande. dige Medborgeres gode Navn og for Sandhedens gode Sag. Dette har jeg gjort ikke blot med Hensyn til den omstridte Fortælling, men ogsaa for at vække Mistroe til og Afskye for lignende Fortællinger i Almindelighed. En frimodig og ærlig Dadel, som er grundet og billig, bør modtages med Agtelse; men den halvskjulte, bittre og drillende Dadel bør foragtes og afskyes, især naar den tillige er ubillig. En saadan skummel og bitter Dadel er en farlig Gift. Den forbittrer og forvirrer. Dette har jeg søgt at gjøre opmærksom paa, og den Ubenævnte har ved Exempler stræbt at oplyse og stadfæste mine For det Andet har den Ubenævnte fundet et Slags Modsigelse deri, at jeg har først kaldt ham den Ubenævnte og Velbekjendte, og siden efter sagt, at jeg ikke kjendte ham og ikke engang vidste hans Navn. Deri er ingen Modsigelse; men den Ubenævnte har ikke forstaaet eller ikke villet forstaae disse Ord. Denne Misforstaaelse kan let hæves. Velbekjendt kalder jeg nemlig Fortælleren, fordi han var mig og flere velbekjendt under det Navn: "Den eller En, hvis Navn Redaktionen veed." Men Ubekjendt kunde jeg ogsaa med Rette kalde ham, fordi jeg ikke vidste og endnu ikke veed hans ret tte Navn, eller hvem han er. Begge Udtryk ere altsaa aldeles rigtige og kunne vel bestaae tilsammen. Saaledes kunde man i sin Tid jeg siger det ikke for at antyde eller anstille en Sammenligning, som her vilde være høist upassende, og endnu mindre for paa nogen Maade at saare den agtværdige Videnskabsmand, hvis engang gjængse Skribentnavn jeg ved denne Leilighed omtaler – saaledes kunde man i sin Tid passende have kaldt Repertøren baade den Velbekiendte og den Ubekiendte; velbekjendt som Skribent, ubekjendt, som Menneske eller Person, Ligeledes kunde man indtil for kort Tid siden passende bruge begge Udtryk om den Wolfenbüttelske Fragmentist. Nu er var H. S. Reimarus. Resten af hiint Ultimatum kan bedst gjendrive sig selv, og maae falde af sig selv. Thi det Hele bestaaer af gamle forslidte fophistiske Kneb, som kun en Ubenævnt kan bruge uden at skamme sig, og af det Slags latterlige og pudseerlige Krumspring, hvormed visse Folk pleie at det derimod bekjendt nok, at denne Skribent skjule deres egen Forlegenhed og at drage Opmærksomheden fra den egentlige Gjenstand. J Sligt bør man ikke indlade sig nærmere. Derfor ender jeg nu fra min Side denne Strid, vistnok uden mindste Nag til Modstanderen, men dog med Indignation over hans uhøflige og uforsvarlige Adfærd i denne Sag lige fra Begyndelsen indtil Enden. Jeg antager som en gaae redelig tilværk.