Politivennen, 1807-01-01
Markeders Unytte og Skadelighed. (Fortsat fra No. 478 og 474). Foruden den Svir, Sværm, og Lediggang Markederne fremme, saa fremmes paa dem ikke mindre Tyverier, og det sandelig i saa høj Grad, at man allene for de i Svang gaaende Tyverier maatte ønske der ikke gaves Markeder. Thi det var ikke blot paa de lollandske Markeder at de bekjendte Markedstyve for nogle Aar siden grasserede. Endnu stjæles vel der paa de større Markeder, og Markedstyve spørges i alle Provindser paa snart alle Markeder, thi Lejligheden dertil er overalt stor. Ja jeg tør af den mangeaarige Erfaring en Mængde Tyvsforhører fra forskjellige Provindser har givet mig paastaa, at mangen Almuesmand har paa Markederne lært at stjæle, og skulle uden Markederne aldrig være kommen i denne lastværdige Vane. Man tænke sig den tyvagtige Fader, der med sin Tversæk over sig fører sin lille unge Søn omkring paa Markederne fra Bod til Bod, fra Telt til Telt. Barnet gjør ved saadan Lejlighed ofte Opdagelse af Laster, dem han for aldrig har tiltroet sin Fader, som maaskee heller ikke stjæler uden paa Markederne eller ved ligesaa magelige Lejligheder, som Dem Markederne give. Thi hvo der har havt med Tyve og andre Forbrydere at bestille ved, at i Forbrydelser som i gode Handlinger kan den Handlendes Temperament spores. Der gives sandelig Tyve, der have stjaalen fra Barnsben, men kun Smaastykker, eller ved magelige Lejligheder, hvad da først forefaldt, dog uden tillige at begaae Jndbrud eller anden Vold ikke at jo Villien ogsaa stod hertil, især naar mere kunne faas, men Temperamentet, Karakteren gjør den nøjede med lidet, som uden for megen Nøje kan stjæles. Dog ogsaa de større Tyve vide til deres ulovlige Nærings Fremme at bruge Markederne, som gjør Bønderbyerne og de nu mange eenlig liggende Gaarde og Huse tomme, og derved sætte dem blot for disse Tyve, der ofte ere bosiddende i selve de Landsbyer, hvis fleste Beboere søger Markederne. Jkke mindre end Tyverier gaa paa Markederne alle Slags Bedragerier i Svang, og det Bedragerier, af det Slags, hvorved ikke blot enkelte tabe, men og det Offentlige lider betydeligt ved. Dette gælder især ved Handelen paa Markederne med Heste og Kvæg, hvor alle Slags Bedragerier endog med en Slags Ære udøves. Jeg mindes sagedes at for en Snes Aar siden en vis Godsejer satte en ikke lille Ære i paa et Marked i Roskild at have faaet solgt flere Heste, han hjemme ikke kunne saa solgt, da de i hans Omegn vare mistænkte for Smitte. At Mistanken var grundet opdagede og snart Køberne, men Sælgeren havde forstaaet ligesaa snart at forlade Markedsbyen, som Hestene vare solgte, saa de Bedragne forgæves søgte efter Bedrageren. Dog saadanne Bedragerier paa Markederne ere ligesaa sædvanlige, som til Tab for Enkelte, til Skade for det Offentlige, og til Fordærvelse i Vedkommendes Tænkemaade. Thi foruden at man i disse Markeder maa søge Aarsagen til at i visse Egne smitsomme Sygdomme bestandig mere og mindre grassere mellem Hestene, foruden at naar mindste Gren af nogen Slags Kvægsyge yttrer sig, denne farlige Sygdom da ved Markederne kan udbredes, inden Øvrigheden paa samme er gjort opmærksom, saa er det vist en sand stor Fordærvelse, naar Jndretninger gives, der understøtte Fordommen for visse Bedrageriers Uskyld, Blot herfor kunne baade i Tiende- og i Skovvæsenet ønskes en Forandring, uden hvilken den skadelige Fordom, at Tiendesvig og Skovtyverier ingen Skam er, ej kan hæves. Men Bedragerier i Hestehandel er som Skovtyverier og Tiendesvig alle af det Slags urigtige Handlinger, som den ellers mest religiøse og skikkelige Bonde ikke bebrejder sig selv i sin Dødsstund. Det er og vist, at der af disse Markeder underholdes et Slags Næringsdrivende, jeg mener de saakaldte Prangere, som i Tænkemaade og Opførsel ere de Ringeste mellem Landalmuen. Thi færdig at kunne bedrage, altid at have Skillingen eller dog vide Udveje til den, at kunne drikke og svire flere Dage og Nætter i Raad, og dog tidlig og sildig være paafærde, ere Færdigheder som just udmærke Landprangeren, Hesteprangeren, eller som han i Jylland blot kaldes Prangeren. Paastaa derfor tør jeg, at for Almuens Sædelighed var ved Markedernes Afskaffelse meget vundet, da herved disse ikke blot til enkelt Provindses men alle Danmarks Købstædsmarkeder rejsende Prangeres Antal ville meget mindskes. Ej indser jeg heller, hvi disse Heste- og Kvægmarkeder skulle være mere nødvendige end de egentlige Krammarkeder. Vil man have et Par gode Heste, nogle gode Kør, saa veed enhver i sin Egn meget godt, hvor de ere at saa, men Landmanden veed og, at hvad han af Heste og Kvæg ikke kan saa narret Købere paa hjemme, kan han godt enten selv eller ved Prangere saa afsat paa Markederne. Det forstaar sig, at jeg ved Prangere ikke tænke paa den i Købstæden eller Landsbyen fast bosiddende Mand, der driver Handel med Heste og Kreaturer og andre Landmandens Produkter paa en ligesaa ordentlig og lovlig Maade, som hver anden Næringsvej kan og bør drives. Nej ved Prangere forstaar jeg den Mængde Bønderkarle, som i alle Landets Provindser afgive sig med at rejse omkring fra Købstæd til Købstæd, for der paa Markederne at prange nu med en eller flere Heste, nu med Kor, Faar, Svin o. s. v. Disse Karle begynde oftest med lidet, 20 Rdlr. vundet paa en Klot, er nok til denne Handels Anlæg, som alligevel, naar Karlen er snild, kan i faa Aar indrente mere end han ved Tjeneste hos Bonden eller anden Landmand kunne samle sig. For denne samlede Skilling købes og efter nogle Aar et Stæd, eller fæstes en Gaard, men Prangeren er dog som oftest tabt for det egentlige og nyttige Bondedont. Som Pranger vennes Karlen til Svir og Lediggang, der ikke i hans vigtigere Stilling som Bonde glemmes; hans Gaard bliver derfor et Krohus for alle Prangere, dens Avlsbrug maa Kone og Tjenestefolk besørge, medens han selv fortsætter den uordentlige Næringsvej, han engang er kommen i med. - Skulle man imidlertid tro, at nogle Heste- og Kvægmarkeder vare til disse for især Jyllands Landmand vigtige Produkters Afsættelse nyttige, og at de ved dem i Svang gaaende Misbrug kunne ved et aarvaagent Politi forebygges, saa ville jeg dog, at disse Markeder baade i Antal skulle formindskes, og dertil forlægges til visse i hver Provinds passende beliggende Stæder, hvor et saadant Politi kan være, hvis Aarvaagenhed var tilstrækkelig, for at forebygge Uordenen. Hertil regner jeg især, at der haves tilbørlig og upartisk Opsyn med de Hestes og Kreatures Sundhed, som føres til Markederne. Godt og til de vanlige Bedrageriers Forebyggelse ville det og være, om al Markedshande indskrænkedes til den lyse Dag, og strængelig var forbuden fra Solens Nedgang eller vel en halv Time før. Saa maatte og derfor alle Kroholdere under Straf tilholdes, ikke efter Solens Nedgang at tillade Nogen hos den og i deres Huse enten at slutte Handel om en Hest eller et Nod, eller derpaa drikke Ligkøb. Overalt skulle al Handel herom sluttes paa selve Markedspladsen, og ikke uden i de fra Politiet foranstaltede Sagkyndiges Overværelse, der kunne indestaa for den solgte Hests eller andet Kreaturs Sundhed. Disse ere da de Grunde, af hvilke efter min Overbevisning vore Nutids Markeder ere baade unyttige og skadelige. Da enhver Ting kan betragtes fra flere Sider, saa fejler det vel ikke heller paa Skingrund som kunne anføres for disse Markeders Vedbeholdelse. Kjært skulle det og derfor være mig, om mine Grunde mod Markederne maatte foranledige de Grunde fremsatte, hvoraf formenes Markederne bør vedblive. Sandheden vinder altid ved saaledes at betragtes fra modsatte Synspunkter. Jeg kan imidlertid ikke givne, hvilke de vigtige Grunde skulle være, der saa stærkt talte for vore Markeders Vidbeholdelse, at deres af mig her viste endog store Skade ganske ikke maatte komme i Betragtning. Vigtigere for baade Købstædsmanden og Landmanden end Markederne er derimod efter min Overbevisning velordnede bestemte Torvedage, Dem alligevel saa saa vore Købstæder have; og hvor de haves overholdes de ofte ikke anderledes, end at der købes og handles ligesaa meget uden for Byen, som paa Torvet, hjemme som ude. Overalt Købstæderne klage over Landprang og Forprang, og Købstædernes Jndvaanere ere just de som underholde de al lovlig Handel og Næringsdrift kvælende Prangere. Dogom vore Købstæder kunne skrives og siges saameget, hvortil deres usle Forfatning giver den Sagkyndige Anledning nok - men Undersøgelse om Købstædernes Opkomst synes ikke endnu at høre til Dagens Orden. Alligevel have dog flere af vore ekonomiske Skribenter lige fra Pontoppidan af, altsaa i en Række af 50 Aar, men især den fortjente Kiels Universitetslærer J. C. Fabricius gjort opmærksom paa vore Købstæders Vigtighed, Forfald, og Midlerne til at ophielpe dem. Men det hed immer: lad Landmanden, lad Bonden blive ophjulpen, saa maa Købstædsmanden og blive ophjulpen. Vist nok skulle det og synes saa, som at Købstæderne maatte vinde ved de omkring dem liggende Landbeboeres tiltagende Velstand. Vist er og den danske Landmands Velstand i de to sidste Desennier tiltaget, hvortil man allene kan slutte sig af de større Heste, Bonden nu almindelig har end for tyve Aar siden, men om hvilken Velstand selv paa Proprietærgodtserne man især kan overbevises, naar jeg fortæller at i en Jurisdiksion der som min indeholder nogle og tyve saadanne Godser, hvoraf de allerfleste ere komplette, har i mine 7 Embedsaar ikke mere end een Fæster maattet forlade sin Gaard, fordi han ikke kunne svare Gaardens Udgifter til Kongen og Husbonden. Den høje Jndfæstning af 400 Rdlr., som nu skal gives for Gaarden af den ny Fæster, viser at den Afgaaendes Uorden ikke Gaarden er Skyld i hans ellers frivillige Afgang. Men uagtet denne paa Landet tiltagende Velstand spores dens Følger saa lidet i de fleste vore Købstæder, at f. Ex. Bonden omkring Odense søger med sine Produkter de flere Mile længere fra liggende Købstæder. Ja jeg kunne nævne Herregaarde, som finde deres Regning ved til det 5 Mile bortliggende Faaborg at afsætte deres Produkter, og derfra igjen hænte deres Fornødenheder uagtet samme Gaarde ligge Odense, Kærteminde, og Nyborg meget nærmere. Vist maa derfor under saadan Landmandens tiltagende Velstand og dog Købstædernes vedvarende Afvagt ligge Aarsager, der bør søges i selve Købstæderne, især naar disses Asmagt vedbliver endog der, hvor Regjeringen ved Fjordes Rensning, Kanalers Gravning, og paa flere Maader faderlig har bidraget og daglig bidrager til deres Opkomst. At undersøge disse deels almindelige deels særlige Aarsager, og uden Sky at fremsætte dem, ville være et for den Sagkyndige fortjenstfuldt som for det Offentlige gavnfuldt Arbejde. Odense d. 1 Maj 1807. Gustav Ludvig Baden.