Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1789-12-04
(Forsettelsen fra Nr. 48.) Brydelsen bør allene komme Yndig hederne til Hielp, og ikke fordunkle dem: det er ikke Mængden af Smykker, men et skiønsomt Val blant dem, som forhøjer Kiønheden. Dersom det smukke Kiøn forstod sig ret paa deres egne og vore Fordeele, gjorde de slet intet Væsen af en ilde anbragt Kostbarhed, som er deres Yndigheders Virkning, og den Fornøielse, vi have over at synes godt om dem, til Hinder. Dette som giør at Fruentimmerne sætte saa høi Priis paa disse smaae, Ting, er den hæftigste attraae de have efter at trække Mængdens Øine til sig naar dette Raserie en Gang er i Hovedet, Qvæles de alle andre Tanker; man elsker da Prunk og Pragt, og er ikke mere til, uden for at blive beskuet. Skulde man vel tænke, at det er for at bevæge sig, at vore smukke Fruentimmer begive sig hen i Mængde til de Folkerigste Spadseregange. J San hed ikke derfor. Da de sidde der tæt ved hinanden paa en Rad af Sæder, have de ikke andre Bevægelse, end denne, at smille til nogle Høfligheds Beviisninger, men det er maaskee ikke for andet, end for at blive seete, og at forestille for vore Øine en behagelig Blomsterhave, ziret med de mest levende Farver, Skulde man tville herpaa, har man kun at lægge Mærke til den Hiemmeblivælse, hvortil de dømme sig selv, hvis Haaropsætterinde ej har bragt i Stand, at de kunde lade dem see; det herligste Veir vil ej formaae dem til at forlade deres Hiemmer. Man kan paastaae, at den Forlystelse, det smukke Kiøn agter højest er at lade sig see og at blive holdte for Smukke. Det er derfor de begive sig af et Sælskab i et andet frygtende for at endog den samme Prydelse skulde snart ophøre at gjøre den forønskte Virkning tage Tid efter anden deres Tilflugt til Forandringer, som paa nye igjen tilvejebringe dem opmærksomhed. Dette er Grunden til Moderne, hvoraf, vi endog lade os indtage: det er et Kunstgreb af det smukke Kiøn, for at fornøje den samme Person, og for at lade dem see igjen med Fordeel under adskillige Skikkelser. Det er allene for at afværge vor letsindighed, at Fruentimmeret, altid pønsende paa Midler til at behage, opfinder hver Dag nye Smykker. Alle Yndigheder, som man kan forskaffe sig, ved Hielp af et Spejl, kunde slet ikke regnes mod den, hvormed Naturen saa overflødig har begavet Fruentimmeret; alle Smykker, hvorudi de ere saa forgabede, forøge aldeles ikke deres Smukhed, men ofte fordunkle den. Ædelsteene, Guldbestikning og Silketøi forhøie ikke det ringeste deres Kiønhed, men fordeele kun vor Opmærksomhed, og alt dette forvolder, at den, som ingen Naturlige Yndigheder har, synes derved des hesligere i vor Øjne. Kan dog Fruentimmeret ikke komme til at indsee at Naturen har paataget sig al Umage i at Pynte dem, og derudi næsten intet efterladt til dem selv. Gid de vilde kun, hvad Midlerne til at behage angaaer, forlade sig paa den: det er den sikkreste Maade til at opnaae deres Hensigt. Et Fruentimmer er aldrig Kiønnere, end naar hun ikke selv ved deraf, hvad Fordeel kan hun ret have af at beskæftige sig uafladelig med sine Yndigheder. Deilighed trænger ikke til Forbedring, som Forstanden og Hjertet, hvilken Qvindekiønnet er kommet i Vane med at forsømme alt formeget. Til denne Side bør de henvende deres omhyggelighed, som hos nogle af dem desværre er den svageste. Deres Umage skal ikke blive spildt; og man kan staae dem inde for en Lykkelig Fremgang. Dette er desuden den grundigste og eeneste, Maade, hvorved Fornemme Personer kan skilles fra gemme Folke, Pragt forvolder i denne Tid at baade den ene og den anden seer ligedan ud, men opførselen, Talen og tænkemaaden forskaffe altid virkelige Fortrin som ikke kunde skiules. Om Lyksalighed. Hvert Menneske attraaer Lyksalighed paa Jorden, Sag tidlig, som de kan paaskiønne, hvad den er, Men det at ynke er faae findes, som er vorden Saa oplyst, at de den ret kiender for sin Værd. En gaaer paa Friheds Vei og efter Lyster biger, Og kan i Dyden ei det mindste Gode see, Endeel og Ærelyst og Hovmods Nyden siger, Den, som dens Gode ej ret føler, er et Kræ En føler Elskovs Jld og af dens Heede brændes, Der ofte blive ham heel dyre nok at staae, Men føle den og dog ej Minste deraf skiænkes, Er noget, som en Nar er læt begribe maae En søger Glæde i at andres Fejl basune, Udfor hvert Menneske, som de paa Gaden see, Og træffes saadan en udi det onde Lune! Da ynkes billig den det træffes med et: Vee, Thi disse Folk sig et med Sanhed lader nøje, Som om den sværter, dog bør holdes hemmelig; Men taler det, hvortil ej haves Minste Føie, Og for dem selv tilsidst kun bliver skammelig. Thi de, som hører paa en saadan Sladers Tale, Bør billig dømme, at det Menneske er slet, Som vil sin Næste med sin Tunge saa Kiølhale, Ja sætter paa alt godt sin Onskabsfulde Plet. Hvor fældt med dette er, saa ere faae som findes Der er aldeles fri og reene for den last; Hvorfor herved enhver i Kiærlighed paamindes: At kaste denne bort fra dennem med en Hast Da skulde saadan en udi sit Hjerte føle, Sand Glæde, som han før ej vidste mindste af Da slap han lykkelig af saadan Stinkeføle, Som ellers fulgte ham maaske indtil sin Grav. Til Spillelyst endeel og lader sig forlede, Som vist den farligste af alle laster er, Thi de har alle Ting, at miste bort tilrede, Og ej for deres Tarv den mindste Omhu bær, En søger al sin Lyst i at faae til sig Penge, Og giemme dem: for hvem han ikke selv det ved Men hielpe dem dermed, som dertil kunde trænge, Er noget, hvortil han ei haver Kiærlighed. Endeel til Pragt og Stads henvender sine Sanseer, Og skiønner ikke paa at det er laante Fiær, Som Døden river av, O! hvilke usle Krandser, Der visner snarlig bort og synes ikke meer Kort sagt: hvert Menneske ret al sin Ævne strækker Saa langt ud som han kan, at faae opfyldt sin Lyst Men har han Dyden sat, saa er den ædle Vækker Saa kraftig, at til godt hans Hjerte fast er kryst Søg da Lyksalighed i Gudsfrygt, den skal være. Det Kiøb, hvorpaa, enhver kan profitere mest Hvis du den inde har saa skal du derav Lære, At du hver Dag skal faae den første Glædefest.