Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-08-09
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. 200000 For Tyvende Aargang. No. 63. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 9 August, 1823. Saxo og Snorro. Endelig er det da lykkedes mig, i Fordanskningen af Nordens Old=Krøniker, at fuldføre et Værk, jeg neppe skulde vovet at lægge Haand paa, hvis jeg kunde forudseet, hvad det vilde koste mig, og hvor foranderlige Meningerne om det vilde være, Langt er det imidlertid fra, jeg noget Øieblik kan angre Anvendelsen af mine bedste Aar, paa et Arbeide, der, efter min fulde og faste Overbeviisning, var en Giæld til Fædrene Landet, jeg, som ret egenlig skylder Fædrenes Kvad og Bedrift hvad Liv og Lyst jeg fandt i Aanden, fremfør Andre burde stræbe at betale; paa et Arbeide, hvorom jeg, trods al dets Ufuldkommenhed, har det levende Haab, at det, naar jeg er samlet til mine Fædre, endnu eenstund skal virke til Oplivelse af velsignede Minder, og til Understyttelse af vort livsalige Modersmaal, i dets bestandige Forsvars=Kamp mod fiendtlige Jndbrud. Med denne Overbeviisning og med dette Haab overantvorder jeg rolig et Værk, jeg aldrig ansaae for en Æres-Sag, men foren Kiærligheds Gierning, til Fæderne=Landet; min eneste Frygt: at den bidende Kulde og de skiæve Domme skulde røve mig Mod og Munterhed til at fuldende, er nu, Gud skee Lov beskiæmmet, min Harme, som i den havde omikke sin eneste, saa dog sin eneste gyldige Grund, er med det Samme omtrent forsvundet, og jeg føler da intet Kald til at trættes med dem, der mene, min ivrige Bestræbelse for at føre en mere folkelig, jævn og livlig Stiil end ellers, er aldeles mislykkedes. Unnyttig maatte vel en saadan Trætte ogsaa kaldes, da de egenlig retvise Dommere i denne Sag ere stumme Personer maae søges deels i Borge-Stuen, deels i Gang=Vognen, og deels i Fremtiden; thi at de Skribenter, som have kaaret den Stiil, de el skeede, støde sig over en vidt afvigende, er ligesaa naturligt, som at jeg igien støder mig over deres, uden at det derfor paa nogen af Siderne afgjør det Mindste; de, som ingen Mening har om Stilen, men kun Følelse af hvad der huger dem bedst, og de, som fra Barndommen af have været vant til Krønike=Stilen, som til hver anden, kun de kan dømme upartisk: Hine efter Skjøn, og Disse efter Granskning. Jeg skulde derfor slet ikke have rørt ved denne Stræng, dersom jeg ikke, fra flere Sider, havde hørt, at Spørgsmaalet om Stilens Godhed mangensteds er givet en ligesaa unaturlig som ubillig Vigtighed, som om Værkets Bekvemhed til FolkeLæsning beroede derpaa; men under slige Omstændigheder føler jeg, det er min Pligt, at vise, Man, i det Mindste deri, tager mærkelig feil. Vist nok maa nemlig Stilen, hvor Talen er om Folke=Læsning, tages vel i Betragtning, men dog kun saavidt som det høiere Hensyn paa Jndholden tillader; thi det var dog vel en høist uforsvarlig Kræsenhed, for Stilens Skyld, at vrage en nyttig Bog, saalænge Man ei kan sætte en anden isteden, der bedre udtrykker det samme Jndhold. Kun da var det Ret, for Stilens Skyld, ubetinget at bryde Staven over Værket, naar Jndholden derved var blevet aldeles død og uforstaaelig for Menig Mand, men at det skulde være Tilfældet med Krønikerne, vil dog neppe Nogen paastaae, især, da det allerede lader sig paa det Bestemteste gjendrive af Erfaring. Meget mere tør jeg paastaae, at Jngen, som ved Skrifter paa Modersmaalet har erhvervet sig en Stemme, skal kunne nægte, at Krønikerne er i det Mindste ligesaa forstaaelige og livlige for Menig Mand, som nogen af de Bøger, Man ellers byder dem, og skulde man da, desuagtet, før man kan sætte bedre isteden, have Ret til at vrage dem, maatte det aabenbar være paa Grund, ei af Stilen, men af Jndholden. Her burde jeg maaskee standse; thi det er hardtad usømmeligt at skifte Ord med dem, der, for Jndholdens Skyld, vilde vrage de ypperste Folke=Bøger og Oldefædres Tanker og Bedrifter, Norden, og vel, udenfor Palæstina, hele Verden har at opvise; det maa vel og synes unyttigt at tale derom, da Deeltagelse i Fædrenes Skæbne, saalidt som Fædernelands=Kiærlighed, hvor den fattes, lader sig med Ord indompe. Er det imidlertid vist, at et godt Ord finder altid, om ikke hos Alle, saa dog hos Nogle, et godt Sted, da er det ogsaa et Ord i Tide, som minder om, hvor usle alle de Jndvendinger ere, som kan giøres imod Nordens Krøniker, naar Hensigten ei er at rette og forbedre, men at landsforvise dem, og paa Landsforviisning er det i Sandhed myntet, naar man siger, at Saxos Æventyr og, jeg veed ikke hvad af Snorro, gjør Nordens Oldkrøniker uskikkede til at være Folke=Bøger; thi naar disse Bøger ei maae vandre og leve blandt Folket, da er de landsforviste, da har de intet Hjem paa Jorden, men tumles kun om imellem Hænder og Hylder i den vide Læse=Verden. See, derfor maa jeg her, for Folkets Øren, i Fædrenes og i Børnenes Navn, adspørge eder, J sprænglærde, selvkloge Folk, som misunde vore gamle Krøniker det stille, beskedne Liv i Fødelandet, de lyste at føre, hvad er deres Brøde? Er det den, at de trohiertig melde ei blot hvad der tildrog sig for alles Øine i Folkenes ManddomsAar, men ogsaa hvad Sagn der gik i Norden, om sære Hændelser og stor Bedrift i den tidlige Ungdom, er det en Brøde, fordi de Sagn, hvad de nødvendig maae, som oftest klinge æventyrlig, og ei sjelden fremstille Barne-Drømme som Helte Gierninger, fortælle som skeet hvad Barnet kun drømde, i Fjeder=Ham og KæmpeRustning, at have seet og gjort: Er det en Brøde, som fortjener Landsforviisning, hvorledes kan J da berømme dem, der indførde saadant æventyrligt Kram fra fremmede Lande, ja vel endog selv indprænte Sligt med Flid i dem, der ret skal vorde kloge, ædruelige, fordomsfrie; eller ere maaskee Æventyrene hos Herodot og Livius, for ei engang at tale om den forgudede Homer og tilbedte Vixgil, ere de maaskee bedre, fordi de stamme fra Ægypten og Babylon, fra Grækenland og Rom, Eller, er det maaskee Krønikernes Skyld, at vi endnu er ikke kommet videre med Saxo og Snorro i Oplysning om Oldtidens sande Vilkaar, at vi hardtad ligesaalidt som de, formaae at skille Avnerne fra Kornet, at sige med Bestemthed; det er Drøm, og det er Daad, og da at fremstille Hvert for sig, for hvad det er eller har at betyde? Eller, da nu dette aabenbar er enten Skæbnens eller vores Skyld, er det da Ret, at Krønikerne, og, hvad dermed følger, at Folket og at Landet skal undgiælde. Veed I. nogen Bog at nævne, som giver os et ligesaa fuldstændigt og levende, men tillige et klarere og troere billede af Nordens Oldtid, end de Kroniker, jeg nys fordanskede, da har jeg spildt min Tid og min Flid som en Daare, og maa taale, at J spotte mig og mit Værk, men maae J forstumme ved det Spørgsmaal, da skal J enten inddrømme, at det er ønskeligt, de gamle Krøniker, til de afløses af bedre, maa gaae med Held fra Haand til Haand, fra Mund til Mund, i Norden, eller ogsaa J skal bevise, at det er ligegyldigt, om et Folk er begeistret for sit Fæderne Land eller ikke. Kan J bevise det, da er J mine Mestere, ja, ei blot mine, men alle de Folkefærd, som har i Daad og Skrift efterladt sig uforgjængelige Mindes-Mærker; thi det var deres faste Troe, at endog sløve Sværd skiær Kiød som Klæde, men at selv de hvasseste Egge lægge sig for Folke-Aand. Dog, maaskee var det et Spring jeg gjorde, maaskee kan et Folk begeistres uden at kiende og elste sin HelteTid, uden at gløde ved Mindet af de store Mænd og Bedrifter, der lyslevende i Folke=Sagn, have fra Arilds-Tid svævet over Landet, ja tindre som sande Folke=Stjerner i Oldtids Dunkelhed, lige lysende og lige virkelige, skiøndt Jngen kan anvise dem deres indhegnede Plads, udmaale dem og deres Afstand, desuagtet lige lysende og lige virkelige, og just derfor uendelig gjennemgribende virksomme paa det hele Folk til alle Tider; thi hine Helte med deres Gierninger udgiøre aabenbar et Arve-Gods, som trodser SkifteRetten, som eies kun i Fællesskab, som Jngen udelukkende, men Alle i Forening kan tilegne sig, af Hvilket den med Rette nyder mest, som mest kan gribe, alt efter den gamle nordiske Lov i Aandens Rige, hver nyde, som han nemmer, da Jngen skeer Uskiel! Maaskee, siger jeg, kan et Folk begeistres af Andet: beaandes til at betragte sig som en udelelig Heelhed, til med Mod og Kraft at bestride Alt, hvad der vil stille ad hvad Gud i det har sammenføiet, til i kiærligt Fælledskab at sætte Alt paa Børnene, intet Oster kalde for stort, naar det giælder om Folke=Libets Redning og kraftige Fortsættelse: Nei, man sige hvad man vil, beruses kan et Folk af mangehaande Ting, og tre sig i Vildskab med en forbausende Styrke, men det er kun BærsærkeGang, en Feber-Drøm om Kraft og Helte Mod, som snart forsvinder, og efterlader indvortes som udvortes kun Spor af Ødelæggelse; begeistres kan kun et Folk paa Nye, naar der i dets Historie svæver en Helte Aand over Fæderne Landet, og Det da, i Kiærlighed til dens Bedrifter, gribes igjen og besjælles af den. Og hvem tør nu vel nægte, at saadanne Helte=Aander, i de gamle Krøniker, i Sagn og Viser, svæve over Norden, ja at en eiendommelig Helte Aand svæver over Danmark, ret øiensynlig i hine mageløse, kun af Misforstand foragtede, ved Saxo bevarede Folke=Sagn, eiendommelig, saa sandt som det til alle Tider var høimodige Dannemænd, som Faa, medfødt kun med Liv og Lyst at kæmpe for det Kiæreste, for Fæste Mø og Lande=Fred, for Fædre Navn og Moders=Maal! Hvem veed det ei, hvi Konge-Daaden griber hele Folket mest, naar den er i dets Aand, som Fjerde Christians, at det er, fordi Enhver med lige Ret kan kalde Kongen sin, og intet Under da, at Oldtids Helte, som aldeles tabe sig i Folket, og staae som Patriarker for os alle, finde mest Deeltagelse. Er det Oplysning, at vorde blind for Ting, saa soleklare? Er det Viisdom, at mene, de gamle danske Helte bleve meer uskikkede til at svæve for os, til at virke paa os som saadanne Folke=Patriarker, fordi de ret øiensynlig dannedes dertil, snart ved Sammensmeltning af flere Enkeltes Bedrift, og snart ved en poetisk Udfyldning, som afbilder hele Folke-Livet? Er det da en Dom, som hviler over Norden, at det skal have opstudt og opelsket det Herligste, det Ædelste, som er opkommet i Menneske Hjertet, men være blind derfor, at vi skal eie en Mythologie, som universalhistorisk omfatter og afbilder Helte Livet i hele MenneskeSlægten, og en Old=Historie, der mythist udfolder dette Liv i nordisk Kæmpe-Daad, at vi skal eie disse mageløse Dannefæ, og ikke vide det, men heller begrave dem under Bunken af aandløse Tiders kritiske Feie-Skarn, indtil endelig en Avindsmand faaer Øie paa de Vætte Lys, som brænde over Skatten, opgraver den ved Natte Tid, misbruger den til sorte Konster, og beviser triumpherende, at vi, som vidste ei at stiønne paa vor Rigdom, maae have stiaalet den fra ham. Ja, det er Dommen, som hviler over os, hvis vi selvkloge foragte, kolde forskyde de gamle Sagamænd, istedenfor at lytte selv til deres Tale, og bede Folket lytte med, saa vi atter kan vorde fortroelige med dem, og efterhaanden lære bedre at udtyde, samle og forklare hvad vi høre. Det slog mig, derfor greeb jeg Pennen, derfor raabde jeg om Hjelp, og nu, da det, ved en Daad i Fællesskab, er i det Mindste blevet mueligt, at Norden kan vaagne og virke paa Nye i Fædrenes Aand, nu takker jeg, i Fædrene=Landets Navn, høitidelig Enhver, fra Kongen og hans Frænde til den Ringeste paa Straa, som har villig hjulpet til; men beder og besværger tillige Enhver, som veed, eller ahner dog hvad det giælder, at virke fremdeles, og ei hvile, for det er kommet MenigMand for Øren, hvad vi har kjøbt til dem. Lad os ei spørge, hvad det nytter, thi derpaa, veed vi, kun Fremtid kan svare, men lad os giøre hvad vi kan, i Haab, at Haabet ei bestiæmmes! Jlde havde vi jo dog, i Sandhed, stædt vor Skiærv, om det blev mest til Møl, vi lode Nordens Minder prænte, og hvem et Ord fra mine Læber nogensinde greb, troe dog kun aldrig, om han end synes saa, at Ordet i de Bøger, hvor jeg overvandt mig selv, skulde aande mindre Kraft, end det jeg ellers fører Prøver det paa Børn, livlige, letnemme, og det skal vist kiendes paa deres Manddom, hvis Ord det var, som lyder saa vorder smaa, at J kan voxe, Mit dertil, saa Lidet og saa Meget, som jeg med ivrig Anstrængelse mægtede, har jeg nu gjort, og kun øiebliklig skal det forurolige mig, om det maatte synes forgiæves; thi jeg gjorde dog min Skyldighed, og jeg veed, hver tyer paa, hvad han er kommen af, saa, har jeg Frænder, faaer jeg Bistand, har jeg Jngen, lad da kun Tiden vise, om det er saa stor en Ære, et at have fælles Fædre med mig! Rolig sætter jeg mig hen, med Danner=Kongens Understøttelse, at samle og forbinde det Mærkværdige Man veed om Danmark, efter Saxos Dage, og mit inderlige Ønske er, at samme Aand, som oplivede og besjællede mig da jeg fordanskede de gamle Krøniker, maa hvile over mig, medens jeg prøver paa, hvad sagtens ei er let, da det er er engang forsøgt af Nogen, at fortælle levende og folkeligt, hvad hele Folket burde vide at fortælle deres Børn om vore nærmere Fædre. Det er mit inderlige Ønske, og Begyndelsen indskyder mig det Haab, at det skal lykkes, at det skal lykkes mig, her som hist, naar det Største griber mig, da at dæmpe Begeistringen, og lade den, dæmpet, udbrede sig over det Hele, at opløse det Sprog, hvori jeg taler helst om de forrige Dage, og skjule dets Kierne i de enfoldigste Ord, som Umyndige fatte. Det, føler jeg, det, kan jeg forstaae, er Folke=Livets Tarv, og, om da alVerden vilde spotte dermed, saa maatte jeg dog giøre det, giøre det, som Dannemand, med Glæde, om end den Pusling, der leger paa mit Gulv, skulde være, som Gud forbyde, det eneste Barn jeg tiende. Sikkerlig vil Efterslægten, med anderledes Ret, end de der nu forarges ved Krønike=Stilen, finde, den er alt for lidet Dansk, men den vil ogsaa bedre vide, hvad der hører til at oplive døende Tungemaal, og glæde sig ved, at Krøniken dog, nu som før, er Dansk i Aand og Sandhed! N. F. S. Grundtvig.