Berlingske Tidende, 1802-10-15
Skrivelse fra London den 5te October. Kongen, Dronningen og Prindsesserne med Følge have nylig besøgt Exministeren Pitt paa hans Landsæde og spiist Frokost og Middagsmad hos ham, hvoraf man slutter, at hans Venner arbeide paa igien at see ham ansat i Addingtons Sted. Erministerens politiske Venner have siden aflagt Besøg hos ham. Man drikker allerede Skaaler i Anledning af en forventet Forandring i Ministeriet. Alle Rygterne herom beroe imidlertid blot paa Formodninger. Den franske Ambassadeur Andreossys hidtil forhalede Afreise, har givet Oppositionsbladene, som forudsætter, at Bonaparte herved vil tilpresse endnu en Punkt af de engelske Ministre, atter ny Anledning til at yttre sig med mere Frimodighed imod det nærværende Ministeriums hidtil viiste Opførsel. De skildre samme alt for eftergivende og ønske en Administration, som vil handle med større Eftertryk og Kraft, hvilket de ansee for nødvendigt mod en saa frygtelig Meddeler, som den første Consul. En af Oppositionstidenderne udtrykker sig saaledes derom: "Sammenligne vi den franske Regierings Stemning og Character med det engelske Ministerium, saa finde vi Stof til stor Bekymring. Vredes Yttringer mod Bonapartes ærgierrige Hensigter, og Fremstillinger af Addingtons eftergivende og fredsommelige Stemning kunne ingen Nytte giøre. Førend den Tid kommer, at Lammet i Sikkerhed kan lægge sig hos Løven, kan hiin Sammenligning af moralske Egenskaber kuns forskaffe liden Trøst. Addingtons Svaghed med alle de Dyder, som hans Venner indpode derpaa, vil aldrig kunne holde Ligevægt mod Bonapartes Overmagt. Paa den sidstes blotte Forsikkring om fre delig Tænkemaade bør man slet ikke gjøre Regning. Han sigter til vore Ministre, naar han i sine Journaler lader angribe dem, som igien ville opflamme Krigen i Europa og dette giør han i det Øieblik, da han kommer fra sit Senat og har decreteret hele Piemonts Forening med Frankerig, et Derret, som i lykkeligere Tider nødvendig maatte have givet Anledning til en Krig. Ved sine Planers Udførelse viser han Talenter, som maa sikkre ham et lykkeligt Udfald. Roes og Herredømme er Maalet for hans Bestræbelser. Som Kriger og Underhandler viser han samme Eftertryk, samme Herskeraand. Hans Diplomatik er lige saa dristig som hans Vaaben. Enhver Fordring, enhver Underhandling afgiøres til hans Fordeel. Hans Modstanderes frygtsomme Modstand ender sig med ubetinget Underkastelse og deres Modstræben viser blot, at de giøre det tvungne En saadan Naboe, der erobrer ligesaa stærk i Tred som i Krig maa man møde med en ligsaa kraftfuld og dristig Diplomatik som hans egen. Frygtsomme forestillinger og sovnige Underhandlinger ere spildte hos en slig Modstander. Men ikkun Mænd af store Talenter og et berømt Navn kunne vise Eftertrykkelighed og Kraft. Af vore nuværende Ministre kunne vi ikke vente sligt Det vilde end- ogsaa være farligt for dem, at antage en standhaftig Tone. Deres Talenter, deres Navn berettige den ikke til hine kjække og afgiørende Skridt, som kuns lykkes superieure Mænd, Det veed Bonaparte, og derfore har han fra Begyndelsen af behandlet dem med en Mine, der viser Bevidstheden af sin Overvægt J enhver omtvistende Punkt i Underhandlingerne beholdt han tilsidst Ret. Man erindre sig blot, hvad for et Skin af Eftertrykkelighed (Søe rustningerne) man iværksætte i Engelland under Underhandlingerne i Amiens Tilsidst kom Definitiv freden, og den var i ethvert Detail fordeelagtigere for Frankerig, ved Præliminairerne. Med samme bydende Superioritet fortsætter Bonaparte sine Skridt mod de engelske Ministre Han kiender deres Mangel paa sand Standhaftighed. Han fordrer, han afslaaer. Han veed, at han uagtet en kort Vægring opnaaer sit Øiemeed ved Standhaftighed. Ved denne Handlemaade vinder han stedse i Sager med vort Ministerium. Det er ikke den hurtige Erobring med Vaabnene, men en maaskee endnu farligere Erobring. Det bliver paa den ene Side Sædvane, at befale, og paa den anden, at adlyde. befalingsaan. den og Lydighedsaanden blive begge Regieringers respective Attributer. Tvertimod vilde et Ministerium af store Talenter og Navn have sat Stranker for Frankerigs Forstørrelsesplan. Bon parte vilde have funden, at han ikke kunde erobre og ville have afstaaet derfra. Nu erobrer han meere i Freden end Ludvig den 14de i alle sine Krige. Hvorfor skulde han altsaa ønske en aabenbar Krig, Det er afgjort, at de nærværende Ministre ikke kunne modsætte sig hans Fremskridt. De mangle det Navn, som Magten giver ham. Udfordrings Tonen, vilde ikke være dem naturlig: deres Rost vilde snart vise, at det ikke var Løvens Røst og de ville være nødte til at give efter med en ny Opoffrelse.