Den Vest-Sjællandske Avis, 1838-05-03
Ved første Øiekast synes dette Spørgsmaal ikke at frembyde store Vanskeligheder, da der, som jeg i det Foregaaende har viist, alt existerer en Slags Communalbestyrelse for Skole- og Fattigvæsen, hvilken ved en ubetydelig Forandring med Hensyn til Valget af de respective Commissioners Medlemmer kunde blive temmelig fri, men ved nærmere Betragtning finder man dog, at denne Sag ikke er saa ganske let at ordne. Ved det frie Valg kunde vel et Skridt gjøres til en friere Bestyrelse; men, naar Præsten eller i det Hele taget en Embedsmand – skulde staae i Spidsen for Forretningerne og lede dem, da kunde man dog ikke sige, at Bestyrelsen var overladt Communen selv, – da kunde man ikke kalde den en fri Communalbestyrelse. Dertil hører, at Communen virkeligen ved sine egne Medlemmer styrer sine egne Anliggender, uden at nogen Embedsmand som saadan, d. er ifølge sin Embedstilling, har nogen overveiende Jndflydelse derpaa. Men paa den anden Side kan Regjeringen dog ikke vel give Slip paa den Garantie for Lovenes Overholdelse, som den kan opnaae ved at betroe Forretningernes Ledelse til sine Embedsmænd. Præsten burde vel ogsaa som Præst have et Ord at sige med Hensyn til Skolevæsenet og de Fattiges Forsørgelse; men sætte ham som simpelt Medlem af de respective Commissioner, under en af Communen valgt, Formand, gik vel heller ikke saa vel an. Det er derfor vanskeligt nok at indrette Communalbestyrelsen saaledes, at Communen kunde beholde fuld Frihed til at bestyre sine egne Anliggender, Regjeringen have den fornødne Control med Bestyrelsen og vedkommende Embedsmænd faae den Andeel i Bestyrelsen, som deres Embedstilling giør ønskelig. Jmidlertid kan man dog her skjelne imellem Det, som hører Communen til, og Det, som hører Regjeringen og dens Organer – Embedsmændene – til. Communen kan kun fordre fri Raadighed over sin Formue, saavidt Statens Love tillade, og det er derfor især Bestyrelsen af det Materielle eller Oeconomiske, som hører Communen til. Regjeringen kan derimod forlange Lovenes Overholdelse, Ret og Billighed i Bestyrelsen, og det er derfor især Tilsynet dermed, – f. Ex. med Skolevæsenet og de Fattiges Tarv, – som hører Regjeringen og dens Embedsmænd til. Men dette Tilsyn kan Regjeringen føre ved sine Embedsmænd, uden at disse behøve at have videre Jndflydelse paa Communens materielle eller oeconomiske Jnteressers Bestyrelse. Embedsmændene kunne i de respective Communer være en Slags kongelige Commissarier, som kun have at paasee, at Jntet foretages imod Statens Love, Ret eller Billighed, men for Resten ingen Deel have i Bestyrelsen, ingen Stemme ved dens Beslutninger, uden et suspensivt Veto, som maatte være høiere Autoriteters Kiendelse underkastet. Naar f. Ex. Talen var om de Fattiges Forsørgelse, da maatte vel Præsten, som de Fattiges og Ulykkeliges Talmand, paasee deres Tarv og tale deres Sag; men han behøvede derfor ikke at have nogen Stemme ved Bestemmelsen, af den Understøttelse, som skulde tilstaaes dem, var han ikke tilfreds med Bestyrelsens Bestemmelse, kundehan jo andrage Sagen for Overbestyrelsen og, hvis han heller ikke vilde acqviescere ved dens Kiendelse, for høiere Autoriteter. Paa samme Maade kunde han sørge for Skoleunderviisningens og Skolelærerens Sag, der unegteligen bør være ham vedkommende, baade som Præst og Embedsmand, – baade som Kirkens og Statens Tjener, – uden at han derfor behøvede at have videre Jndflydelse paa eller Stemmeret i Bestyrelsen. Naar altsaa kun Communerne besad Modenhed nok til at bestyre deres egn Anliggender, da synes der fra Regjeringens Side Jntet at kunne være imod at tilstaae dem denne Fri– En – under tilbørlig Control. hed større Vanskelighed frembyder sig ved Communer nes Jnddeling. Som jeg ovenfor bemærkede, kan eet Anliggende være fælleds for et større, et andet for et mindre Samfund, og Communerne blive altsaa i forskjellige Henseender af forskjelligt Omfang. Allerede Skole- og Fattigdistricter ere ikke af samme Omfang. Hver Skole danner egentligen et District for sig selv; men samtlige Skoledistricter i et Sogn have dog fælleds Bestyrelse og fælleds Kasse, ere altsaa en Commune. Fattigdistrictet omfatter derimod almindeligst ikke blot et Sogn, men samtlige til et Pastorat hørende Sogne. Skoledistricter kunne endog bestaae af Dele af forskjellige Sogne og Pastorater, og derved fremkommer en Deel Forvikling af de enkelte Communer. Dette gjør vel ikke stort til Sagen, naar hvert Communalanliggende har sin særskilte Bestyrelse og Kasse; men dette er netop, hvad man maa ønske forandret. Jo mere Statens Borgere adsplittes, jo mere deres Jnteresser adskilles, desmindre kan man vente Jnteresse for fælleds Anliggender og Almeenaand af dem. Er altsaa Hovedøiemedet med en friere Communalforfatning at vække, nære og styrke Almeenaand, da bør man vistnok stræbe, saa meget mueligt, at forene de fælleds Jnteresser, for at de Samlevende kunne ved flere Baand knyttes til hverandre. Det er derfor efter min Mening en ikke priisværdig Anomalie i Lovgivningen, at Skolecommunerne regnes sogneviis, Fattigcommunerne derimod pastoratsviis. Den fælleds Præst er dog et Baand imellem de Sogne, som høre til eet Pastorat, og dette burde ikke slappes ved at adsplitte Pastoratet i flere Skolecommuner. Det kan endog i enkelte Tilfælde være en Uretfærdighed, idet et Sogn kan tænkes særdeles betynget ved sit eget Skolevæsen og ved sit Brodersogns Fattigvæsen, medens dette derimod kan have et mindre trykkende Skolevæsen og da faaer en Hjælp til at bære sit Fattigvæsens Byrde, som det ikke burde have af et i anden Henseende bebyrdet Brodersogn. Jmidlertid anseer jeg det for mindre vigtigt, om Communerne inddeles efter Sogne eller Pastorater, naar kunikkede samme Jndivider i forskjellige Henseender høre til forskjellige Communer; thi derved er det, at Baandene slappes og Almeenaanden sløves. Tvertimod var det vistnok ønskeligt, om Communerne kunde inddeeles saaledes, at hver enkelt Commune - hvad enten det nu var Bye eller Sogn eller Pastorat eller Herred, eller Amt – fik alle sine Fælledsanliggender for sig selv, saa den kunde have en fælleds Bestyrelse og en fælleds Kasse; thi en fælleds Bestyrelse for alle Communens Fælledsanliggender kunde bedre ramme dens Tarv i alle Henseender eller i det Hele taget, og det vilde udentvivl være til Besparelse eller Lettelse for Communen, naar alle dens Fælledsudgivter kunde tages af een fælleds Kasse. Nu kan det let hænde, at der paa samme Tid kan olive reparteret temmelig Meget baade til Skole- og til Fattigvæsen, til Veivæsen og andre Fælledsanliggender, og til en anden Tid kan baade Skole= og Fattigkasse have saadant Overskud, at der ikke behøves at lignes Betydeligt. Derved blive Communalafgivter meere varierende, end naar alle Udgivter kunde tages af een fælleds Kasse, og det kan være til Fornærmelse for den Enkelte, der indtræder i Communen under uheldige Omstændigheder. Undertiden kan den ene Kasse være rig, medens den andens Udgivter kræve betydelig Udskrivning; men at laane fra den ene tilden anden vilde let give Forvirring i Regnskaberne og er desuden ikke hjemlet ved Lovgivningen. Og dog ere jo begge Kasser den samme Communes Eiendom, naar nemlig begge Communer ere af samme Omfang. Jntet var da billigere, end at Communen tog af den fulde Lomme, naar den anden var tom; men dette kan, som sagt, ikke let lade sig gjøre, med mindre alle Communens Fælledsanliggender have een fælleds Bestyrelse og een fælleds Kasse. Jeg indseer heller ikke, hvad der skulde være til Hinder derfor, naar kun hver Commune havde alle Fælledvanliggender for sig selv eller med Hensyn til hvert af disse havde samme Omfang. To eller flere Sogne, som tilsammen udgjorde een Fattigcommune, men hvort sin Skolecommune, kunde uden stor Vanskelighed forenes til een almindelig Commune; thi Veivæsenet, om dette blev betragtet som Communalanliggende, kunde vel inddeles saaledes, at hvert Pastorat fik sin Veipart paa de forskjellige Veie at holde i tilbørlig Stand. Men de Skoledistricter, som ere dannede af forskjellige Sogne eller endog forskjellige Pastorater, frembyde nogle Vanskeligheder i denne Henseende. Jmidlertid mener jeg dog, at disse let kunde hæves, naar Enhver blot svarede Afgivter og Præstationer til den Commune, hvortil han virkeligen hørte, og denne igjen refunderede den anden Commune, som sørgede for hans Børns Underviisning, hvad der i denne Anledning kunde tilkomme den. – Bestod derimod et Pastorat af Sogne, som laae i forskjellige Amter, da burde vel helst hvert Sogn danne en Commune for sig, med mindre Amtsgrændsen kunde rettes efter Pastoratsinddeelingen, hvilket dog nok vilde have mange og store Vanskeligheder. Til at bestyre en saadan Communes samtlige Fælledsanliggender, saavidt de kom under Communalbestyrelse, – skulde nu Communen selv, efter min Mening, vælge et vist Antal Repræsentanter, som igjen indbyrdes kunde deele Forretningerne imellem sig saaledes, at En som Formand ledede Forretningerne, sammenkaldte Repræsentanterne til Møde, modtog Breve o. desl. til Communen &c., – en Anden havde Kassen og førte Regnskabet, en Tredie som Secretair førte Protocollen, skrev Breve og desl. og de øvrige som Fattig- og Skoleforstandere, Veimestere a. forrettede Tilsigelser, indkrævede Bidrag til Communen, Skole mulcter a., førte Tilsyn med Communalarbeider og kort sagt, gik de øvrige Repræsentanter tilhaande ved Forretningerne. J de større Communer, som ikke havde Mangel paa Medlemmer, der vare skikkede til at være Repræsentanter, men hvor de løbende Forretninger ogsaa vare flere, end i mindre Communer, kunde vælges et større Antal, saa Forretningerne, især Tilsyn, Tilsigelser, Opkrævninger og desl., kunde deles mere og Byrden for hver Enkelt derved blive mindre. Sognepræsten og i enkelte Tilfælde maaskee Herredsfogden, eller hvem han constituerede i sit Sted, maatte som kgl. Commissarier overvære ethvert Repræsentantmøde eller sanctionere dets Beslutninger, for disse kunde være gyldige; men dersom disse Embedsmænd ikke kunde blive enige med Repræsentanterne, maatte Sagen indstilles til Overbestyrelsen. Denne tænker jeg mig fælleds for et heelt Amt og bestaaende deels af Amtmanden, samtlige Herredsfogder og Amtsforvaltere, deels af de enkelte Communers Deputerede; men her kunde Embedsmændene ikke, som i Under-Bestyrelsen, være blot kgl. Commissarier uden Stemme i Raadet, Tvertimod mener jeg, da Overbestyrelsen skulde have en deciderende Myndighed, – om end i visse Tilfælde under Appel til de kgl. Collegier, – saa maatte de Embedsmænd, som have Sæde i Overbestyrelsen, tilsammen have lige Stemme imod samtlige Communerepræsentanter. Hvor stort disses Antal skulde være, vil jeg ikke indlade mig videre paa at undersøge, men kun bemærke, at naar Overbestyrelsen vilde blive for talrig, om der sendtes een Deputeret dertil fra hver Commune, saa kunde flere Communer i en vis Kreds i Forening vælge een eller flere Repræsentanter til Overbestyrelsen. - Hvorledes Valgene skulde skee til Underbestyrelsen, erher et vigtigere Spørgsmaal, som det dog ikke ligge i min nærværende Plan udførligt at undersøge. Jeg mener kun, at Valgretten kunde bestemmes Forhold til Enhvers Bidrag til Communen, saaledes at Den, der gav mindst Bidrag, havde kun enkelt Stemme og de Øvrige saa mange dobbelt Stemme som deres Bidrag indeholdt hiins Bidrag. Derved vilde Repartitionen blive betydeligt lettet, da Forholdet een Gang for alle vilde blive bestemt, – Contribuenterne vilde blive meere villige til at give efter Evne, og - de større Lodseiere vilde da faae den tilbørlige Jndflydelse i Communens Anliggender. Godseierne kunde maaskee desforuden faae et vist Antal Stemmer i Forhold til det Fæstegods, de eiede i Communen, og saaledes kunde alle Jnteresser faae den tilbørlige Repræsentation i Communen. At Præster og andre Embedsmænd fik Valgret, fulgte da naturligviis af deres Deeltagelse i Communens Byrder. – Valgbarheden, mener jeg, kunde derimod udstrækkes til alle Communens Medlemmer; thi man kunde vel være rolig for, at Tiggere og Løsgængere ikke vilde blive valgte til Repræsentanter, og Valget burde efter min Mening alene bestemmes af Communens Tillid. Embedsmænd burde derfor ogsaa kunne vælges; thi om end f. Ex. Sognepræsten valgtes til Repræsentant og af Repræsentanterne til Formand, saa blev han det dog ikke som Præst, eller ifølge sin Embedsmyndighed, men ved Communens frie Valg og ifølge dens Tillid til ham. Repræsentanterne burde naturligviis vælges for visse Aar, og et vist Antal aarligt afgaae; men alle maatte kunne vælges paany. Saaledes fik Communen Leilighed til at prøve sine Medlemmers Dygtighed og Sindelag, at vise sin Tillid til dem og Tilfredshed med deres Bestyrelse. – Disse løse Træk, haaber jeg, ville være tilstrækkelige til at give et Begreb om, hvorledes jeg mener, at Communalbestyrelsen paa Landet kunde organiseres, og en nærmere Bestemmelse af Valgmaaden, Repræsentanternes Pligter og Rettigheder a. ligger ikke i min nærværende Plan. Sligt maatte naturligviis ordnes ved foreløbige Regulativer, ligesom Kjøbstædernes Communalbestyrelse. Jeg vil derfor gaae over til det egentlige Hovedspørgsmaal, som vi nu saa ofte have udsat, nemlig - hvorvidt vore Landsbycommuner ere modne til en saadan fri Bestyrelse.