Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1810-10-16
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. da Syvende Aargang. No. 107. Udgivet og forlagt af Boghandler S. Soldin. Tirsdagen den 16 October, 1810. Hr. Simon Studenstrups naadigste Gjensvar paa Senior Peder Pedersens underdanige Rapporter. Det var ret en slem og fatal Affaire, min kjere Peter, at en uvedkommende Person, en Anonymus har formastet sig til at blande sig i vor Correspondence og forplumre os den hele Sag. Men nu til Dags veed man sig jo ikke sikker for Svig, Bedrag og Falsknerie hvor man dreier og vender sig. Og hvad er vel Skyld herudi uden den canaliøske Oplysning, Fra det Øieblik man begyndte at skrive Bøger for Bønder og oprette Læsebibliotheker for Almuen var det ude med den gamle Ærlighed. Det har jeg desværre længe maattet føle her paa Godset. Vor ny Præst er ogsaa een af de opklarede Herrer, som bestandig raabe paa Oplysning og Cultur og jeg veed ikke hvad. Han har begyndt paa tusinde alammodiske Firfaxerier. Saaledes har han blandt andet indført en ny hedensk Læremaade, som han kalder den Pestelozziske eller Pestelenziske, og som for saavidt svarer til sit Navn, at den er en sand Peste lenz for den kjere Ungdom. Jeg har reent udsagt ham, at jeg ikke vil vide noget af sligt, og at Børnene paa mit Gods, skal undervises paa gammel christelig Viis og efter samme ABe Bog, som jeg og alle mine Forfædre høipriselige Hukommelse ere blevne underviste efter. Men mener Han, min kjere Peder, han bryder sig noget om mine Trudsler, nei, mæn gjør han ei. Han er uforskammet nok til at rive mig i Næsen, at jeg har afstaaet min Jus vocandi (hvilket jeg har gjort fordi jeg er en Patriot) og at jeg ikke kunde foreskrive ham, hvorledes og hvorefter han skulde lade Børnene undervise. Havde jeg bareste Lov til at gjøre hvad jeg vil. Jeg skulde major lære den Karl noget andet. Men nu maa jeg tie, fordi jeg har bundet et Riis til min egen Bag At min kjere Peder, de gamle Tider vare dog gode Tider! Den Gang var en Herremand baade Herre og Mand paa sit Gods som i sit Huus. Der var nu vor gamle Præst Hr. Christophersen. Han var en høilærd og ærværdig Mand, men han bekiendte dog, at han stod under mig og at jeg var baade hans geistlige og verdslige Øvrighed. Naar han prækede var Kirken, ikke som nu, ganske tom, men propfuld af Mennesker. Men han prækede ogsaa saa det havde Fynd og Klem, og naar han talde om Helvedes Pol og Brand og Himmerigets Fryd og Gammen, saa reiste Haarene sig paa Alles Hoved og alle Øine stode i Vand. Ja, mit Hjerte bløder, naar jeg tænker paa den salig Mand. Han var en Præst som det sig hør og hør. Han talde, klædte sig, aad og drak med Gravitet, og naar han havde sin hvide Paryk og sin Silke Samarie paa, saa faldt alle i Støvet for den Gudsmand. Han talde paa Prækestolen, aldrig som vore nymodens Spradepræster om Dyd og Moral og Opdragelse og anden verdslig Tant. Han passede sin Avling som en brav Mand, men spildte ikke sin Tid paa at lære Bønderne Hauge dyrkning eller paa at holde Læsecirkler for Bønderdrenge. Han spilte sit Slag Kort saa godt som hver anden naar han var hos mig eller Fogden, men han forsyndede sig ikke med at gaae paa Comoedie eller i Concert naar han kom til Kjøbstaden. Men den Gang opdroges ogsaa Bondeungdommen christelig og sædelig. Man indbildte den ikke, som nu, at Jorden løb rundt som et Rokkehjul eller at Stiernerne vare lutter Verdener og Sole og andet saadant lærdt og hedensk Paafund. Man lærte den sin Børnelærdom og dermed bast. Men nu vil man jo ordentlig gjøre Lærde af vore Bønder og derfor gaaer det ogsaa som det gaaer, og derfor ere de ogsaa saa kjephøiede. Og det bliver hver Dag galere. Nu har vi faaet en Degn hertil, som er en reen Springfyr. Navnet Degn, som hans Formand, salig Peer, bar med saa megen Ære og Berømmelse, er ham ikke godt nok: han kalder sig Kirkesanger, et uchristeligt Navn, som i min Ungdom ingen skulde have vovet at antage. Denne Grønskolling har ogsaa begyndt paa at indføre ny Sæder og Skikke her paa Godset og ligner vor ny Præst op af Dage, saa man med Rette her kan sige: Krage søger Mage. Han er een af de modens Karle, som man cultiverer og perfectionerer paa Seminariet, som det kaldes, hvorfra man vel og saa ret snart kan vente sig Gravere og Klokkere. Jeg har mine tusinde Ulykker med den Person, for han er saa selvklog og selvraadig. Han vil ordentlig foreskrive mig hvorledes der skal synges i Kirken og undervises i Skolen, og raaber bestandig paa at han er Seminarist, og at det ikke er nu som i gamle Dage, da en Degn var et Slags subaltern Person, en geistlig Domestique. Han hitter paa tusinde Slags Spilop, og er gaaet saavidt, at han ordentlig har villet forføre den kiere Ungdom til at spise det rene pure Hestekjød. Han lærer Drengene at voltigere og exercere og manoeuvrere, og alt det uden at spørge mig derom. Han ligger hele Søndagen hos Bønderne og forelæser dem Campes og Salzmanns og Rochows og andre hedenske Philosophers og Authorers forargerlige Skrifter. Men jeg har reent ud sagt ham, at, hvad enten han var Seminarist eller Jansenist, saa skulde han give Slip paa disse Lap perier, for jeg taaler dem ikke. Men han raaber bestandig paa, at han er Seminarist og at jeg har intet at befale over ham. Og saa gjør han sig saa gemeen med Bønderne, at det ordentlig gjør mig ondt for den geistlige Stand, som han paa en Maade dog kan henregnes til. - Jeg kan ikke beskrive ham, min kjere Peter, hvad det i denne Tid er kjedsommeligt at være Herremand. Vardet ikke, at man nu omstunder, som Patriot, maa søge at sikkre sine Penge, saa havde jeg allerede for længe siden skilt mig ved mit Gods. Man veed ikke om man er kjøbt eller solgt. Respecten er borte, Bønderne ere næsvise, Præsterne kjep høiede og Degnene gjør hvad de vil. Jeg har saa ofte tænkt, hvad vilde min salig Fader sige, dersom han kunde see op til os fra sin Grav og lade sig fortælle, hvorledes det nu gaaer til her paa Godset. Ak, vilde han udraabe i sin Fureur, hvor er den Træhest og det Halsjern, med hvilke jeg holdt saa god Justits paa Godset? Hvor er min høire Haand, Jesper Ridefoged, med hans tykke Tyremie, som alle Bønder toge Hatten af for – Borceforsvundne - forjagne af den forbistrede Oplysning, vilde jeg svare ham. Han mærker nok, min kjere Peter, at jeg er kommet i et Slags Extase. - Men jeg vil ikke bryde Ham længer med mine Calamiteter, for jeg veed de gaae Ham meget nær. Jeg vil heller afbryde og gaae over til en anden Materie. Betreffende Coursen, da gaaer det bedre end jeg havde ventet, og hvorledes vilde det see ud med os Herremænd og hele Handelstanden, som dog unægtelig er Statens Støtte, om den ikke gik som den gaaer, Jeg kan ikke andet end rose Hans Conduite, min kjere Peter, at Han ikke har solgt Studene, uagtet jeg havde giver Ham udtrykkelig Ordre, at lade dem stryge naar Coursen kom i de 550. Nu kan han gjerne lade dem staae indtil den kommer i 600, som nok snart vil skee, og det de koste i Foder vil Coursen nok betale os igjen. Men gjør iøvrigt som han bedst synes, for han kommer jo daglig paa Børsen og kan altsaa see dybere ind i Tingene end jeg, som boer i en Afkrog. Men inden den er i 600 skal Han paa ingen Maade sælge dem. Rigtig nok gjør det mig ondt for mit stakkels Fædreneland, for jeg er, som Han nok veed, en Patriot, og uagtet jeg har udsvedt alt mit Latin, saa husker jeg dog endnu min gamle Præcepters Ord: Salus populi lex suprema, men Herre Gud, om ogsaa jeg vilde sælge mine Stude til en Cours af 560, saa er der jo dog saa mange af mine Colleger, som ikke ere saa patriotisksindede, og een Svale giør ingen Somme, siger man jo for et gammelt Ord.