Viborger Samler, 1779-07-05
Hvilken af de to Ting er priseligst, enten i at æres eller at elskes, lette Spørgsmaal, kan betragtes fra mangfoldige Sider, og derfor ikke ligefrem opløses. Der er baade en falsk Ære saa og en falsk Kierlighed, en ufortient Art af begge Deele, en ubillig Adskillelse af Deele, som burde være samlede: og en nogenledes grundet Bestemmelse af een af disse Dd Po Hos Poster. - Dersom alle eller den største Hob iblandt Mennesker, der dømme om andres Gemyt og Opførsel, besadde virkelig Forstand og Dyd, var Spørgsmaalet overflødigt; thi i engentlig moralsk Meening er der enten liden Forskiel paa Ære og Kierlighed, eller de ere hinanden saa nær tilgrændsende, at de findes sammen, og, naar det er afret Art, ere de altid Søstre, skiønt det maaskee neppe skal kunde afgiøres, hvo af disse virkelig er den selste; hvorfor det kanskee var best at kalde dem Tvillinger. Dog nægtes hermed ikke, at der er de Stykker, hvor Agt, og de, hvor Yndest er stærkest. - Jntet uden det, der er dydigt, pligtmæssigt og got, eller som har sin Grund deri, kan med Rette giøre Paastand paa eller fortiene enten et elskende Behag eller Høiagtelse. Derfor kunde og burde Ære ikke være uden Kierlighed og Kierlighed ikke uden Ære, endskiønt muelig Graderne kunne være forskiellige. Sædelærerne (hvilket og enhver Kiender maa tilstaae) have med god Grund iagttaget, at den Kierlighed, der skal være af ægte Slags og af Bestandighed, maa have sin Oprindelse og sin Føde af Høiagttelse, og en tiltrækkende Beundring. Dette samme maa ogsaa tvertimod gielde om Høiagtelse. - Men man finder det nu saaledes i Verden, at nogle Personer, hvilke man ikke kan sige at agtes, blive elskede, og paa den anden Side, at nogle, som man ei kan kiende at elskes, med Ærbødighed begegnes. Nogle, hvilke enten kunne meene det vel med andre, eller og have Lyst til at dadle, kunne deraf tage Anledning til at foreholde en Opmuntring eller og en Bebreidelse, og den sidste meestendeel til Afbræk for Dyden. Ja, det, som endnu er meget vigtigere, et folende Hierte, der agter paa den Beggegnelse, som der møder det for sin retmæssige Opførsel, og merker, at man er koldsindig imod de, kan paa en uformærket Maade trættes, og vende sig til den urigtige Side. Det er derfor betydeligt at besvare Spørgsmaalet. - Her sigtes paa noget Virkeligt og Grundet, og ei paa det, der er kun et Skin og intet meere. Man giør i Verden stort Væsen af den bare Riigdom, (i hvor arm den end kan være paa Fortienester, og ingen uden Eieren til Nytte) af Titler (omendskiønt ofte upassende) af en glimrende eller prægtig Dragt, (tit den eneste en Persons Værdie) af Familie (der ofte meest aabenbarer Vanæren) og mange slige Ting. Nogle vise, at de af slige Ting ere virkelig indtagne, og dem ret af Hiertet beundre: men den heele kloge Verden er dog eenig i at forkaste disse Ting i sig selv, i hvormeget den end- og handler imod Regelen, Dersom nogle ikkun for et Syns Skyld lade en udvortes Agt see, da er det Forstillelse, som tusende andre Ting, og er at legge Mærke til. - Et sælskabeligt Menneske af det Slags, der higer efter at behage, det maa saa skee paa Ærligheds, Alvorligheds, Sanddrueheds, Ædruelig heds, o. s. v. deres Bekostning eller ikke, drager mange Menneskers Fornøielse til sig, og er deres største Glæde. De, som leve ikkun for deres Sandser, elske saadan en Person ret inderlig, og ere halvdøde, naar de berøves Omgangen af den. Nogle, der virkelig ere klogere, og derfor selv afholde sig fra slige Ting, men, alligevel de udvortes tragte efter Anseelse af anderledes Sæder, hemmelig ikke bedre, lade, ligesom de ei vare for slige Vellyster, Hos ja kunne vel og tvinge sig til at give en Erindring derimod, men lade dog ved Gebærder og Omgangs Tegn paakiende, at de ei ere misfornøiede, men virkelig Liebhabere. Der har vi paa den ene Kant Ære og paa den anden Kierlighed; men det er langt fra vor Gienstand. Det første, ihvor daarligt det er, er dog i mange Henseender uskyldigere end det sidste, der har ikke blot en men mangfoldige Fordærvelser med sig i Følge. - Den blot tvungne, Ære og den efterabede Kierlighed befatte vi os ikke heller med. Folk kunne bukke og neie, og det meget alvorligen, for den, som de hemmelig ikke engang med et Nik ville hise: sætte den paa det saa kaldte overste Sted, som man ønskte ellers at maatte lade staae i Forstuen, og give dem den ærbødigste Tiltale, som man kanskee med Hierte Sproget ville give Narre=Titel. Ligeledes, at man ei skal røre, ved, hvor mange Engle og Hierter der, naar Folk høre derpaa, svæve paa ikke faa Ægtefællers Læber, der ellers med Dievle og Galde slaae omkring sig; saa betragte man kun, hvor mange søde Tiltaler man hører, hvor mange sinende Ansigter man seer, hvilken bemøielse man mærker for at bære paa Hænder og Fødder, for at fornøie, og for at glæde saa meget mueligt er; hvorledes man mærker alt dette i Omgang, ved Samlinger og Vertskaber: og er dog ei allene intet, men et hesligt Hyklerie. Og hvoraf veed man det, ikke aleene deraf, at man ved andre Leiligheder klarlig kan kiende, at der ikke er noget, der kan bære Navn af Venskab, men endog deraf, at man ofte paa tredie Sted kan høre tale baade hask, og spotteligen om dem af de samme Personer, der offentligen paa andet Sted, har har givet de overflødige Beviser paa Venlighed. Her behover man hverken at spørge eller vælge. En Skygge er kun en Skygge, enten den er større eller mindre, og eet Nul kan giøre det samme som tvende, naar intet virkeligt Tal tilkommer. - Den Viise og Retskaffne forlanger ikke at være saa findet, eller og at behandles paa saadan Maade. Dermed nægtes ikke, at jo noget af det, der paa en egen Viis hører hen til et tvunget Væsen, bliver nødvendigt paa en vis Side, (for et Embedes og Magens Skyld nødes man til, eller rettere, det er en Pligt at vise en Ærbødighed, som ellers kunde efterlades: o. s. m.) og at man af tvende onde Ting helst maa vælge det ringeste: f. E. det er taaleligere at høre en Sniger end et Skields=Ord: at nyde noget got, om det end ikke ellers er tiltænkt, end at erfare Grovheder &c. Men dette er en langt anden Sag, der ingenlunde henhører til et velsindet Menneskes eget Valg eller umiddelbare Sæder. J undersøge, hvad skal et fornuftigt og oplyst og gudeligt Menneske agte dykebarest, enten at yndes og elskes, eller at ansees med Ærbødighed, og, naar man vil dømme om andre, hvilken Side skal man da falde til, enten til den, hvor man finder meest af Agtelse, eller den, hvor Behag har Overvægten? Der er ingen Tvivl paa, at jo den sande Dyds Elskere bør tragte efter begge Deele; det er, at de bør forholde sig saaledes, at de med Rette kunde tilveiebringe eller fortiene begge Belønninger: ikke heller kan det paatvivles, som allereede er erindret, at ei alleene Mildheds og Fromheds Handlinger men endog den alvorligste og strengeste Dyd baade bør elskes og holagtes: og den giør Uret, som nægter. er ter den Kierlighed, hvilken den erklærer agtværdig.