Aalborg Stiftstidende, 1835-09-26
Jndsendt.) Om de hyppige Forslag til Stænderne. Man seer i den senere Tid ikke sjeldent fremsat i de offentlige Blade og i Særdeleshed i Kjøbenhavnsposten" og i Fædrelandet, - hvilke Blade synes at gaae hinanden tilhaande Forslag til Reformer i de bestaaende Forholde. Ter kan saa meget mindre være Tvivl om, at man med disse har til Hensigt at meddele Vink til Stænderne, som saadant med lydelige Ord i sidste Blad er udtalt med Hensyn til flere i det først nævnte berørte Materier. Forudsat at de respective Forfattere tilbørligen kjende det, hvorom de skrive, og deres Hensigt er fuldkommen uegennyttig, saa er deres Forhold hermed vistnok ikke alene lovligt, men tillige ønskeligt, ligesom i al Fald vor Regierings Viisdom og de Deputeredes Jndsigt og Dømmekraft borger for, at saadanne Forslag, om de end i og for sig ere hensigtsløse og retsstridende, blive uskadelige saalænge de kun fremsættes som en Enkelts Jdee. Naar disse Forfattere derimod gerere og udtale sig som Nationens Organer, og deres Forslag ikkun kunne realiseres ved en lige Grad af Uretfærdighed og Ubillighed; saa vilde det være til Skjendsel for Nationen eller Folket, om slige Forslag uigjendrevne fremsattes som Sammes Ønske - thi Uretfærdighed maa Folket ikke ville ligesom de da ogsaa muligen kunde være skadelige i sine Følger da det ikke er aldeles usandsynligt, at de Deputerede, som Nationens Repræsentanter, kunde finde sig pligtige, at tage nogen Notice af saadanne Vink eller Forslag, der bære Præg af at indeholde Nationens bestemte yttrede Villie. Der hører Dristighed til, uden Bemyndigelse at fremtræde for Stænderne som en heel Nations Talsmand, men der hører endnu større Dristighed til, i en saadan selvpaatagen Egenskab og i Nationens Navn at fordre Reformer, der ikke kunne iværksættes uden Krænkelse af Medborgernes Rettigheder, ret ligesom Stænderne vare til, for at tilintetgjøre og krænke istedetfor at haandthæve og beskjærme disse. - Jkke destomindre læse vi i disse Blade Forslag, der gaae ud paa hverken meere eller mindre, end med lovløs Vilkaarlighed at betage Medborgernes igjennem Aarhundreder bestaaende og respecterede, i selve Loven begrundede og ofte dyrt kjøbte, Eiendoms=Rettigheder. Som saadanne ville vi her med faa Or ikkun berøre tvende. Det foreslaaes saaledes først, at Retsforholdet imellem Godseieren og Bonden skal derhen forandres, at ikke alene hiin skal tilstaae denne fuldkommen Hoverifrihed, men at han endog skal tvinges til at afhænde til denne til Eiendom hans i Fæste havende Grund. Det er uhørt og det er oprørende, at Nogen i en civiliserer Stat i det 19de Aarhundrede vil fordre det gjort til Pligt for en vis Stand, imod sin Villie at sælge sin lovlig erhvervede Eiendom. Det Ubli, det Lovløse i en saadan e Fordring, er for iøienfaldende, til at man skulde have nødig at 6 gjøre yderligere opmærksom derpaa, men vi kunne derfor ogsaa være fuldkommen rolige for, at Stænderne ligesaalidet ville gjøre nu Forslag derom, som at Regjeringen nogensinde skulde tilstede saaidant. Den foreslaaede Hoverifrihed betræffende, troe vi foreløbig at burde bemærke, at Hoveri kun eristerer af Navn, og gat det, som man kalder Hoveri, og som ansees saa besværligt og vanærende for Bonden, bestaaer i, at han betaler en Deel af sin Afgift, for den ham i Fæste eller Forpagtning overdragne, Eiendom, med Arbeide istedetfor Penge. Jhvorvel vi nu ikke kunne andet end antage, at Godseieren ikke sjeldent var vel tjent, om han kunde faae Æqvivalent for dette Arbeide i Penge, saa kan der dog tænkes Tilfælde, hvor han end ikke kunde erstattes Tabet af Arbeidet in natura; men spørge vi derhos, vilde det være til Fordeel for selve Bonden om den foreslaaede Forandring iværksættes, saa vil vistnok den kyndige og erfarne Landmand næsten ubetinget benægte saadant. Det er allerede nu ofte besværligt for Bonden at tilveiebringe de fornødne contante Penge, og hvorfra skulde han da tage den forhøiede aarlige Afgift, og naar han ikke kunde tilveiebringe denne, vilde da ikke Følgen blive saavel hans som Godseierens Ruin? See vil ikke daglig t. Ex., at Skomagerne i disse pengetrange Tider, ønsker sig leveret Skrædderarbeide, imod derfor igjen at yde Skomagerarbeide, og omvendt; at Handelsmanden maa tage andre Varer i Bytte for sine egne, fordi han ei kan faae Penge; maa ikke selve Bonden istedetfor Penge tage Varer hos sin Kjøbmand for de Producter han har at afhænde, og kunne vi da tvivle om, at Enhver maa foretrække at præstere hvad han skal i Arbeide heller end i Penge, og kunne vi paatvivle, at navnlig Bonden vil dette, naar vi vide, at han, for at faae nogle enkelte Mark meere, ja maaske endog kun for at faae contante Penge for sin Sæd, oftere kjører hellere Snese Mile med den Vi paastaae saaledes, at Bonden selv vilde tabe ved den projecterede Reform, men om denne nu endog var fordeelagtig for Bonden, og han altsaa derved kunde lucrere paa den saa ofte beskaarne Godseiers Bekostning, var den da retfærdig og billig: Og naar dette benægtes, kunde man da nogensinde vente, at netop de, som skulle paasee, at ingen Uretfærdigheder tilstedes, vilde foranledige saadanne, ved at lade røve til den ene Stand, fra den anden, meget mere de ville haandthæve enhver enkelt Stands Rettigheder og de ville ved deres vise Omhu for disses Uforkrænkelighed fortjene Danmark fredelskende Børns Velsignelse, imedens de Spirer til indbyrdes Tvedragt og rædsom Borgerkamp, som udsaaes ved saadanne lovløse og retskrænkende Forslag, ville qvæles i Fødselen af den gode Sæd! Om denne Materie see forresten, Kjøbenhavnsposten" for 13de, 27de og 23de Juli og i August dette Aar, samt Dagen forrige 1 Aar og Vestsjællandske Avis, for 3die Febr. og August d. A., hvor flere Stemmer have hævet sig imod de forberørte Forslag. Det er fremdeles foreslaaet, at Lehnsbesiddere og Sædegaardseiere skulde betages deres Ret til at kalde(foreslaae) Birkedommere, Birkeskrivere og Præster.