Københavns Adresseavis, 1775-06-14
Slutning af Efterretningen om Hans Rostgaard. (See No. 82.) Det stod saa hen i nogle Dage, og ingen Rostgaard kommer tilbage, hvorfore hans Hustrue lader fornemme hos Commandanten paa Kronborg, om hendes Mand var skikket langt bort i Landet udi Kongelig Forretning: thi da han i Hast tog sidst Afskeed fra hende, sagde han, Farvel, jeg maa uden Ophold ride til Kong Carl, bad derfore, at hun maatte faae at vide, om man ei fra Leiren havde noget Bud, hvorfore han blev saalænge borte. Hende blev svaret: man vidste ikke just, hvorhen han var beordret, men saasnart man fik sikker Efterretning derom, skulle hun faae det at vide. Kort derefter blev hans Hest funden ved Kongeveien i Ulve Søe, og tænkte man da strax, at Manden var dræbt og nedgraven i Mosen. Man havde vel adskillige mistænkte for denne Gierning, men sikker Kundskab var umuelig at faae. Dog ville man skyde Skylden paa Tartarernes Gesandt, som i samme Dage laae i Helsingøer ved den Svendske Konges Hoff, fordi Rostgaards Hest syntes at være igjennemstukket med Tartarernes Gevæhr, en Piil. Han blev og tiltalt som den, hvis Folk maatte have gjort dette Mord, men da man dog ikke kunde finde nogen Skyld hos ham, maatte han stilles tilfreds igien. Saasnart Commandanten fik Rostgaards Død at vide, lod han strax, dog ugierne, hans Hustrue underrette derom. Derpaa begyndte man strax at lede efter ham allevegne i Ulve=Søe, men ingen Under, at han ikke fandtes der, siden han var i god Bevaring i Kiøbenhavn udi Jens Lassons Huus. Hans Hustrue anstiller sig som en virkelig høibedrøvet Enke. Hun selv, Slægt og Huusfolk gaaer alle i Sørge=Klæder, og hun opbød til Tinge en stor Sum Penge for dem, der fremde les ville blive ved at lede efter hendes Mands Legem paa ommeldte Sted, indtil det blev fundet. Jmidlertid vexler hun Breve med hendes Mand i Kiøbenhavn, og lader ham vide, naar noget vigtigt forefaldt, som Peder Olsen forstod got at passe paa. De vidste at indrette deres Breve saaledes, at dersom de endog faldt i en fremmed Haand, skulle den dog ikke have blevet meget klog derpaa. De skreve til hverandre, ikke som Ægtefolk, men som tvende Brødre, hun var Christen Pedersen og han Christopher Pedersen. Hans Olsen, om hvem tilforn er talt, blev ved at gjøre en Reise efter anden til Kiøbenhavn, ei allene for at føre Breve, imellem Rostgaard og hans Hustrue, men endog for at bringe fersk Kiød baade vildt og tamt til Kongens Bord efter Madame Rostgaards Foranstaltning; men engang kom denne Hans i Fare, da han skulle bære Breve til Kraagerup, thi han var paa Veien næsten omringet af et Partie Svendske Ryttere, dog frelste han sig fra dem, ved det han sprang over et Gierde, og løb ind i Skoven. Ellers bleve de fleeste Breve, som Hans Olsen førte med sig fra Rostgaard i Kiøbenhavn, frembaarne af hans Kone Anne Mortensdatter, og lagde under een med Moos begroet Steen, som laae strax ved Gaardens Have=Laage, hvor et vis Bud hentede dem i Mørket og leverede Madame Rostgaard dem. Hun fik og snart adskillige Friere endog fornemme Svendske Officerer, men hun fandt altid paa Udflugter, især gik det derpaa ud, at hun ikke saa længe Krigen varede, kunde fatte Giftermaals Tanker. Nu var vel den største Frygt forsvunden for vor Rostgaard, og Folk holdt op, at tale om Kronborgs Handel, men snart forefaldt en Omstændighed, som satte hans hele Huus og Familie i yderste Fare, og dermed gik saaledes til Der skede et Udfald af den beleyrede Stad Kiøbenhavn, hvorved den unge Hutchinsons Tiener (samme Hutchinson tillige med hans Fader havde havt at giøre med det Anslag imod Kronborg) blev fangen af de Svenske, som kiendte ham paa Liberiet, og tvang ham til at bekiende hvad han vidste om Kronborgs Handel. Hans Udsigende bestod deri, at hans Herre, den unge Hutchinson, var en Nat bleven ført fra Kraagerup til Kiøbenhavn, mere vidste han ikke, men gav Anviisning paa en Bondedreng, ved Navn Svend, som han meente kunde give dem nærmere Efterretning; thi samme Dreng pleyede ofte at være paa Kraagerup, og havde en Aften silde baaret ned til Stranden deres Tøy, som ville til Kiøbenhavn. Strax blev befalet, at Hutchinsons Tiener skulle føres til Kraagerup, for at vise den omtalte Bondedreng. Tieneren sagde ikke et Ord til Madame Rostgaard, men allene trykte sin Pegesinger tæt til Munden, hvoraf hun forstod, at hun burde tage sig vel i Agt, hvad hun skulle svare, naar hun nu af de Svenske blev fristet, saa havde det ingen Fare; thi af ham var intet sagt, som kunde forraade hende eller hendes Mand. Den udlagte Svend fandtes ikke paa Gaarden, men Dagen derefter ankom efter Kong Carls Ordre den svenske Sekretær Schonk, som satte Vagt paa Gaarden, og forseglede Boen. Rostgaards Hustru fik da adskillige skarpe Spørsmaal, og Dagen derefter blev hun bragt til Kronborg, hvor hun af mange svenske Herrer strengeligen blev forhørt. Man søgte baade ved gode Ord og Trusler at formaae hende til at bekiende noget, men hun opførte sig ved alle Forsøg saa snild og forsigtig, at al deres Umage var forgieves. Dermed syntes Sagen at have Ende, men da Bondedrengen Svend Hansen imidlertid blev opsøgt, og om Aftenen ført til Kraagerup, kom hun udi nye Fare, og Bekymring; thi alle tænkte, at han ved de Svenskes Trusler eller Piinsler vist nok aabenbarede alt det han vidste, som var meer end nok til at styrte dem ret i Ulykke. De svenske Herrer, som vare ankomne, for at forhøre den arme Svend, havde nyelig, førend Drengen kom, sat sig til Bords, hvorfore fire Ryttere fik Ordre at holde Bagt over ham, indtil de havde spiist. Tvert igiennem Huset gik Forstue=Gangen, hvorpaa vare tvende Dørre, den ene ud til Gaarden, og den anden til Haven. Der indeluktes Drengen, og Vagten gik ind i Stuen tæt derved, men for Visheds Skyld lod Døren. til Gangen, hvor Fangen stod, staae aaben. Jmedens de derinde gjorde sig til Gode med Mad og Drikke, blev Havedøren sagtelig oplukt, og hviskedes til Svend: Løb din Vey og kom aldrig meere her. Saa løb han ud, og opholdt sig ikke, førend han fandt en Baad, hvorpaa han kom ind til Kiøbenhavn. Strax derefter blev Drengen paaraabt, men borte var og blev han, endskiønt man slittig søgte efter ham baade paa Gaarden og uden for. Saaledes blev der veltet en stor Steen fra Madame Rostgaards Hierte, men dog var endnu ikke al Frygt gandske forsvunden; thi hun blev derefter ofte fristet af de Svenske, som af og til indfandt sig paa Gaarden, og under Venskabs Skin satte Prøve paa at forlede hende til at bekiende noget og Kronborgs Væsen, men hendes Fristere udrettede intet andet, end at de holdte hende i bestandig Frygt, hvilken de dog aldrig kunne mærke paa hende. Man kan let forestille sig, hvordan vor Rostgaard var tilmode i Kiøbenhavn, imedens dette gik for sig hiemme Ham møder en nye Farlighed ved et Rygte, at han endnu var i Live. Thi en Mand fra Friderichsborg, som listede sig undertiden ind i Kiøbenhavn, kom engang ind i JensLassons Huus, hvor Rostgaard var. En Pige, som samme Mand var bekiendt med, og havde Brev til, lader ham forstaae, at Rostgaard levede, og var der i Huset. Saasnart Manden kom hiem, aabenbarede han det for andre, og man begyndte at snakke derom, men til Lykke kom denne Snak strax for Rostgaards Peder, som ufortøvet begav sig til samme Mand, og foreholdte ham, hvorledes det var umuelige at Rostgaard levede endnu, derfore maatte det Rygte, at man nyelig havde seet ham i Kiøbenhavn, være falst, og en anden Mand, som meget lignede Rostgaard, anseet for ham selv. Manden søgte da at dæmpe, hvad han havde sagt, hvilket lykkedes, og var ham selv tienligst: thi ellers maatte han vente at blive spurgt af de Svenske, hvorledes han uden Ordre dristede sig til at reise til og fra en beleiret Stad, Jmidlertid lod dog Peder sin Husbond erindre, at han maatte tage sig i agt, og fremdeles allene bruge Christopher Pedersens Navn. Rostgaard tilkiendegav igien sin Tiener, at han var vel fornøiet med ham udi denne Sag, men lod ham tillige forstaae, at han nu havde i Sinde, med første Leilighed at begive sig til Holland, hvilket dog ikke skeede; thi den ønskelige Fred, som herpaa blev sluttet den 27 Maji 1660, gjorde Ende paa alles Jammer. Det Rostgaard først tænkte paa, var at favne sin Hustrue paa Kraagerup. Han fik og efter Ansøgning et Kongelig Pas den 22 Junii at drage hiem og tiltræde sit forrige Embede, men kort tilforn havde Kong Friderich befalet, at hvad, som i Krigens Tid var bragt fra Kraagerup ind i Kongens Kiøkken, skulle af Rente=Kammeret betales Rostgaard. Nu hørte man snart, at Rostgaard var i Live og kommen hiem til Kraagerup, hvorudover adskillige Domme bleve færdede baade af de Danske og Svenske omhans og Hustrues særdeles kloge og listige Forhold i den forløbne Tid og Tilstand. De Svenske fik fuldkommen at vide, at han var levende; thi da nogle af dem ville føre over med sig til Skaane en Dee Qvæg og Heste, som vare tagne fra den fattige Bonde, fulgte Rostgaard med fleere efter dem, skilte dem ved Byttet og lod enhver faae sit igien. Som vor Rostgaard var iblandt dem, der i Krigens Tid havde viist en besynderlig Troeskab, saa erfarede han og derover sin Konges Naade. 1661 bekom han Kongelig Skiøde paa Kraagerups Grund, og desuden 300 Rdlr i aarlig Pension, ja førend Aaret gik ud, blev han tillige Fiskmester over Kronborg Lehn. Dette Embede forestod han troelig, bleve dog anklaget for Kongen af den, som havde øverste Tilsyn over Fisk Væsenet; Kongen anhørte Rostgaards Undskyldning, og da han befandtes uskyldig, beordrede Høistsamme, at han allene skulle forestaae Amtets Søer, og den anden ikke meere have dermed at bestille, men dertil giøre ham Afbigt. Een som blev forlenet med Kronborgs Birk, ville at Rostgaard ikke skulle have videre Opsigt, som Ridefoged over Kronborgs Amt, men en Kongelig befaling udkom, hvorefter alting skulle blive forrige Skik. Aar 1667 fik han særdeles Kongelig Ordre og Jnstrup om Kronborg Birks Forvaltning. Men jo meere Naade han nød og jo større Flid, og Troeskab han an endte i de ham anbetroede Bestillinger, jo meere voxte hans Misun eres Had og Avind, saa at der endog udkom et uforskammet Skandskrift og ham, hvorhan en og beskyldtes for Halsløse Gierninger. Da samme Skrift blev kastet ind i Kongens Vogn paa Gaden, sit Rostgaard befaling at erklære sig derpaa, og derefter mærkede man, at det ikkun var hans Uvenners Digt og Logn. Næste Aar døde hans behiertede og troefaste Hustrue i hendes Ar ders 31 Aar, og 1670 for od Kong Friderich 3die ved Døden sin Jordiske Krone, men vor Rostgaard blev igien oplivet ved Kong Christian den 5tes Mildhed og Naade. Begge Konger tillige med Deres Dronninger og flere af det Kongelige Huus beviiste ham undertiden den Naade at komme til Kraagerup, og der endogsaa at modtage et lidet Aftens Maal. tid. Da han havde siddet Enkemand i 2 Aar, indlod han sig i Ægteskab med Cathrine Asmusdatter en Enke af Forvater Lorents Pedersen paa Hirschholm, som 1671 fødte ham en Søn, der blev opkaldt efter Kong Friderich 3die, og var vor lærde Conferentzraad Friderich Rostgaard. Enke=Dronningen ved hendes Hofmesterinde og Prinds Georg ved General=Major Holk stode Faddere. Til Fadder Gave forærede Enke=Dronningen en forgyldt Sølv=Kande. Men denne nye Glæde varede ikke længe for Rostgaard; thi denne hans anden Hustrue døde i det følgende 1672 Aar. Samme Aar fik han ved Afregning for sin Fordring hos Kongen nogle Bønder=Gaarde lagte til Kraagerup, hvormed ophørte de 300 Rdlr. han aarligen af Cassen var benaadet med. - Aaret 1674 indlod han sig i det 3die Ægteskab med Dorthe Rhode, Peder Jensen Grove, Kongelig Fyers Forvalter over Danmarks Strømme hans Enke paa Nellerup. Krigen begyndte derpaa med Sverrig, hvorover Rostgaard fik nok at bestille med at udskrive Soldater, at foranstalte StrandVagten, og at bringe Krigsfolket, Leverantzen a. til Skaane, og andensteds. J denne Tid var han engang nær ved at sette Livet til; thi da han reed for ved Kongen paa Veien til Kraagerup, styrtede hans Hest med ham, og han blev optagen for et dødt Menneske. Han kom sig nok igien, men beholdt dog altid et Meen af det Stød, han havde faaet. En terdi man befrygtede, at de Svenske, imedens Havet var tillagt, ville søge, paa Jisen at komme over paa Sielland, lod han sin Hustrue, som da var høit frugtsommelig, føre til Kiøhenhavn, hvor hun, tillige med Fosteret døde i Barselseng 1677. Saa flittig vor Rostgaard var i Krigen, saa omThyggelig viiste han sig og i Freds Tid at fremme sin Kongens Gavn, hvorpaa Hammer=Møllen, Jern=Værket, Kronborgs Have, Esserom, Slovene og hver en Bonde gav Vidnesbyrd. Han forsømte er heller sit eget, men meget forbedrede sin Gaards Bygning, Haver, Skov og Marker. Aar 1681 fik han Kongelig bestalling at være Amts=Forvalter udi Kronborgs Lehn, i hvilket Embede hans Broder=Søn Jens Rostgaard, som i nogle Aar havde gaaet ham til Haande i Amtets Forretninger, omsider fulgte ham. Han døde at en Pleuris paa sin Gaard Kraagerup den 31 Dec. 1684, da han var 60 Aar gl. og hans Liig blev nedsat i Olai Kirke i Helsingøer hos hans 3de Hustruer. Den spanske Tyrefægtning.