Aarhuus Stifts-Tidende, 1812-12-29
(Jndsendt.) Eigo miser trepidas - - Ne pertusa lito sit porticus, et tamen undSemedio scobis boe emendat servulus unusJllud non egites, ut sanctam filius omJustituat sine labe vitam, Vitioqve carentem. Nu saa kommer da herhed J arme pjattende Pædagoger, og høier Eder tilligemed Tisset, Salzmann, Campe og øvrige Consorter dybt i Støvet for Viismanden i Avisen Nr. 206, imedens han baade med Hede, og drøi Salvelse giver Edet den fortiente Correx. Hver ledes tu de Jog vove et tvivle paa denne Mands Jnsabilitet, eller forlinge Grunde istedet for Snokkerads i en saa ubetydelig Sag, der, naar alt kom til alt, det høieste kunde give Anledning til et Menneskes hysiske og moraiske Tilintetgiørelse. Den vise Mand tillade dog Jndsenderen endnu at beholde dette Udtryk, som med hans gunstige Tilladelse siger netop i det skal sige - eller at sætte disse Mænds og Eders ge mulige Erfaringer imod et hierartisk sic volo loger nu tiltakke med de opgivne Midler til at fore hage det Ondel Det er sandeligen mere end Snakkerads 4 Plat, som J jo i den senere Tid have gjort til Edersbelukkende Eiendom, og følgelig ingen anden kan kom de i Besiddelse af Klapper i Handerne J ængstlige sande smaae Stele; thi Viismanden er jo dog sidst af samme Mening, som J, at det bør blive ved i Gaml. - og anseer det Heie som er Knel i Luften - kieumbras diverberere; men vover for alting ikke det ple Spørgsmaal. Hvortil dette, og allermindste vortil dette i Avisen, Cattina Wernicke. Ere da disse henrykkende Toner fra Jorden, eller har Englene lært Dig Himlens MusikEr der ikke en lønlig Kraft i de lislige Strenge, Der vældig henrivende rører og smelter min Stæl Styrer en Chrrub maaskee de almægtige Fingre? Fortrylles Øret af Aanders usynlige Chor, Som Vindene pludselig stige og brusende reiseDe krusede Bølger paa Havets speilkaare Bryst, Og vækker de slumrende Længsler i bankende Barm? Saa kommer Din Strengelegs søde Magt til mit Øre, Som Kilden falder mildtristende ned over Klippen Saa røres mil Øre af Strengenes klagende Lyd; Da bryde Taarerne frem, og forgfulde Sukke, Som Foraarsvinden gaaer susende frem over bølgende Enge J blødeste Veemod hensynler min drømmende Siel. Mødes med Sorgerne i min tungsindige Barm. Da vaagne de fødeste Ahnelser, henfarne Glæder, Saa Slagter de snerhvide Hænder af Strengene hen. Stige og fylde mit Hierte med hævende Lyst. Fremtiden smiller i Morgen lands, de tilkommende Dage Som Tordenens mørke Skoer beistende buldre, Saa rulle de dybe Toners alvældige Røst. Da blusser Modet i Ungdom spulmende Hierte, Og Siælen høit svævende føler sin paagnendt Kraft. Hvi kan jeg ei fængsle den hurtig bemlende Klang? Af hvorfor er, Tryllerinde, saa flygtig din Stemme? Du tier, og voldsom opvækket nedsynker jeg atter til Jorden. Som Foraarsdagen forsvinder min tryllende Drøm. Kore og smelte men tie saa fage igien al, hvorfor er du saa stakket din Lyst? dine Toner, Snart kommer Alderen og stivner de flyvende Fingre Digteren haver udødelig Roes og Malerens Farver, Den lyttende Mængde forlader dig stille og kold. Leve og straale, naar Mesteren længe er død. Og Strengene tie, naar Da et holled i Mulm. Kun Du, o Pige, maae giemme Din Hæder i Graven, Mans Unddoms mægtige Lue opslammer dit Bryst, Slaae da du smilende Cherub de himmelske Strenge Naar skumle Død tillukker dit straalende Øie, Lad Aarene komme, thi skal deres Vælde udslette, Du Skialdens Søster, vil Sangen bevare dit Navn; Catrina Wernicke! aldrig dit Minde i Nord.