Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1837-11-01
Videnskabelighed. Under Titel: "Nogle Træk af afg. Overlærer Johannes Hages Levnet og Characteerer nu ogsaa udkommet den Tale, Hr. Prof. og Rector, Ridder S. N. J. Bloch holdt i Roeskilde Kathedralskole paa Hages Begravelsesdag den 21 Septbr. 1837. Først erindrer Taleren den Afdøde som Videnskabernes udmærkede Dyrker, der lige fra sin Barndom af studerede alene af Lysk til Kundskab. Allerede som Barn, da han, neppe ti Aargammel, kom i Nykjøbing Skole, var det ikke hans Hensigt at betræde Lærdomsbanen; men ikke desmindre forlangte han stedse at lære enhver Ting med, som det var ham overladt at være fritaget for, og stedse var han den Første og meest Udmærkede i Alt. Af samme Aarsag havde han i Roeskilde Skole, hvorhen han siden var fulgt med Bloch, i det sidste Aar de fleste Skoletimer fri til egen Disposition, hvori han da og udrettede langt Mere, end han havde kunnet, hvis han skulde være bleven tilbageholdt ved det Maal, hvorved Pluralitetens Underviisning maa blive staaende, men hvorover han var langt ude. J Aaret 1817 blev han dimitteret til Universitetet med al den Roes, som en udmærket Discipel nogensinde kan fortjene. "At han alligevel ikke tilføier Taleren - blev, ifølge de dengang gieldende Bestemmelser, indkaldet til den første Exammen, maatte forundre Enhver, som kjendte hans høist ualmindelige Fremgang, og beviser, hvor lidet denne Pro ves Udfald altid kan fuldkommen afgjøre en Kandidats Duelighed." Hvor overordentlig denne var, viste derimod hans 2den Exammen, hvori denne Hæder i høi Grad blev ham til Deel og hvortil han kun et halvt Aar efter, foruden alt Andet med fuld Sikkerhed kunde angive alle Ciceros Værker, hele Thucydid og en betydelig Deel græske Tragedier. Siden lagde han i Særdeleshed Vind paa det theologiske Studium, og tog i dette Fag Embedsexamen med bedste Karakteer samt - hvad der vel især beviser en KandidatsDuelighed - med Udmærkelse for dens skriftlige Deel; dog uden bestemt Hensigt at benytte den til geistlig Befordring, hvortil han ingen Lyst havde, især da han, liberal og frisindet i Theologien som i enhver Henseende, ikke troede at kunne med sin Overbeviisning forene de Baand, som Form= og Symboltvang syntes ham at paalægge Præsten. Efter en herlig Medlærer og kjær Svigersøns Dr. Thriges Død yttrede Prof. Bloch det Ønske at faae ham i Dennes Plads, hvortil der ikke lettelig kunde findes nogen Jndsigtsfuldere og Værdigere. Efterat have underkastet sig Skoleembedsexamen med bedste Karakteer, bleve han i Aaret 1830 udnævnt til Overlærer ved Roeskilde Skole. Han anvendte - hedder det fremdeles - Videnskaben paa Livet, en Tendents som maaskee og gjorde ham, uagtet selv saa stor Humanist, til Realismens varme Talsmand, imod hvilken der vist heller Jntet kan være at indvende, naar den kun ikke i den lærde Underviisning skal drives paa de Studiers Bekostning, der ere Videnskabsmanden nødvendige, hvilket i Grunden heller ikke var vor Hages Mening. Men havde Man Grund til at beundre ham som Videnskabsmand, da havde Man det sikkerlig ikke mindre til at agte og elske ham som Menneske, hvorom vel ikke lettelig Nogen bedre kan vidne end den (Forfatteren, der ikke blot har kjendt ham fra hans Barndom af, i hvilken Hjertet aabner sig uden Skjul, men end- og siden den Tid stedse staaet i Venskabsforbindelse med ham, og af hvis huuslige Kreds han endog i flere Aar har været et kjært Medlem. Aldrig slog et ædlere Hjerte i noget Menneskes Bryst. Aaben, ærlig og ligefrem i alsin Færd, sagde han aldrig Andet, end hvad han meente men dette ogsaa oprigtigt, uforbeholdent og uden Frygt for Nogens Vrede. Trofast i Venskab, velvillig, tjenstfærdig virksom for Andres Vel og ivrig for alt Godt, greb han ikke blot Leiligheden til at hjelpe og gavne, hvor den frembød sig, men søgte den endog uopfordret, og fandt den ved sit hurtige Blik, inden nogen Anden havde tænkt derpaa. Men hvad der især gjorde ham saa elskelig for Alle, som kjendte ham, var den Godmodighed og Hjertelighed, der laae i hans Karakteer, om det end ikke altid syntes saaledes; thi ligesom han med et hurtigt Blik overskuede en Sags Væsen, saaledes kunde det vel hænde sig, at han undertiden dømte vel rask og udtrykte sig temmelig stærk og bestemt; men paastaaende var Hage aldrig, og skjøndt han ved de Grunde, der strax stode tilrede for ham, havde en stor Gave til at vinde Andre for sin Mening, saa at det ikke var let paa Stedet at gjendrive ham, saa lod han sig dog igjen villig overbevise, naar Man gjorde ham opmærksom paa de Grunde, der kunde tale for det Modsatte. Han kunde Bi disputere med Varme om en Sag og være bestemt i sin Paastand, men aldrig med Heftighed eller Bitterhed i sine Udkryt. Kunde vi derfor end undertiden baade i Embedssager og om andre Gjenstande være af forskjellig Mening, saa gjorde saadan Uenighed dog ikke et Øiebliks Skaar i vort Venskabsforhold. Muligen vil ogsaa Roeskilde Skole kunne haabe at beriges med hans udsøgte Bogsamling, som han i det mindste eengang tilbød som et Vederlag for den Pension, hvortil han muligen paa ældre Dage kunde komme til at trænge. Efter endnu at have mindet Hages Fortjenester af de fire høistnyttige Jndretninger i Roeskilde, som skylde ham deres Tilværelse (Sparekassen, Søebadsanstalten, en Forening til Forskjønnelse af Byens Omgivelser og et Understøttelsesselskab for fattige Enker og andre Trængende, tager Taleren i følgende Ord Afsked fra den elskede Hedengangne: "Med Vemodstaare sige Vi Dig, vor dyrebare Hage, det sidste Farvel. Vi deele dine gamle agtværdige Forældres og Sødskendes Klage, som her skulle see deres Stolthed, Fryd og Haab synke i Graven. Farvel Du, eengang vor Roes og Glæde! Farvel Du, efterdags vort Savn og Forlængsel Anmærkning. Ovenstaaende blev uddraget af den skjønne Mindetale øieblikkelig efter at jeg havde læst denne i Mandags, og altsaa inden jeg kunde have mindste Anelse om det med Tirsdags Posten modtagne No. 298 af Kjøbenhavnsposten, som indeholder Hr. Professor og RektorS. V. J. Blochs Stykke: "Vidnesbyrd angaaende Joh. Hage, hvori jeg ikke uden Forundring læser nogle venskabelige Paamindelser i Anledning af det Udtog, som i denne Avis er gjort af en Jndsenders Yttringer i Slagelse-Avisen. Saa besynderlig er ofte Tilfældets Spil, at jeg ligesom prænumerando skulde væbne mig imod de skurrende Toner, jeg mindst drømte om at skulle komme fra en gammel og agtet Ven. Vel veed jeg, at det er et Tidens Symbol: "Al Verden til Feide har udrustet sig;" men maatte dog, som sagt, studse ved at see en Mand med Hr. Profesforens Kløgt og Sindighed kunne tiltroe mig, at den Selvstændighed for Provindsialaviserne, hvorfor jeg her har kæmpet, skulde være en Emancipation fra Sædelighedsfølelsen og Jntet mindre end agtværdig! Ved imidlertid. at eftersee corpus delicti i Avisen No. 188, hvorom jeg indstændig beder Læseren, vil han finde, at det ingenlunde var imod Hages Eftermæle, men imod Hr. Orla Lehmanns bekjendte Expectoration (ligeledes omtalt i Avisen, No. 185), at Anmelderen i Slagelse-Avisen tog til Gjenmæle, og ene dette, der igjen foranledigede det paapegede Udtryk om Provindsialavisernes Selvstændighedsfølelse."