Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-11-07
Hvad Lessing og Batteur og Ramler og alle de Dverge angaaer, der have sat sig paa Aristoteles Skuldre, da gives der nu ingen, som bryder sig mere om dem. Deres Bøger have havt samme Skjebne som medicinske Skrifter om Børnekopper, gamle Almanakker og gamle Hof= og Statscalendere. Naar jeg hører tale om Aristoteles's og Lessings Regler for Skuespil, saa husker jeg altid paa en Historie, som min Sallig Fader pleiede at fortælle. Der kom engang en Fegtemester til Randers, og pralede med, at han var den største Fegtemester i Verden. Han udfordrede enhver til at fegte med sig, og veddede hundrede slette Dalere mod ti, at han vilde vinde. En enfoldig Kromand i Randers, som ikke kjendte til Fegtekonstens Regler, hørte det, og antog Fegtemesterens Udfordring. Alle forundredes over Kromandens Forvovenhed, og saae ham allerede i Tankerne bøde for hans dumdristige Uvidenhed. Begge Kjæmperne mødte til den bestemte Tid. Fegtemesteren var forsynet med en prægtig Staalkaarde, som han paastod at have faaet foræret af Kongen af Polen. Kromanden har derimod en lang Dragonsabel, som han havde laant hos en Corporal, der laae i Qvarteer hos ham. Neppe vare begge traadte ind i Kredsen, førend Kromanden trak sin Sabel og hug Armen af Fegtemesteren. "Satisfaction!" raabte denne, svømmende i Blod, til sine Secundanter: det skee ikke efter Reglerne." "Jh, hvad bryder jeg mig om Reglerne, svarede Kromanden ganske rolig: "kan det ikke være Dig lige saa ligegyldigt som mig, om Du mistede Armen efter eller imod Reglerne?" – Det samme siger jeg om Skuespilleren og Skuespildigteren. Kan det ikke være os ligegyldigt, enten vi gjøre Lykke og naae vort Maal efter eller imod Reglerne? Og at gjøre Lykke, det er jo noget, som alle Folk nu til Dags med Grund stræbe efter. For at behage Menneskene er det nødvendigt at have Menneskekundskab, og for at behage Publicum Publicumskundskab. Stræb min Søn af alle muelige Kræfter at lære at kjende Publicum. Naar Du kjender det ene, saa kjender Du ogsaa det andet Lands. Som det er i Kjøbenhavn er det i Paris. Lad Dig aldrig forblinde af dem, der kalde Publicum den ærværdigste og meest upartiske Domstoel. Lidt nøiere Bekjendtskab med Verden, vil lære Dig, hvilket vægelsindet, uselvstændigt og svagt Væsen, denne Domstoel er, Men Du bør vide at betjene Dig af dens Væggelsindighed og Svaghed, og dertil skulle disse Vink tjene. Man har skrevet meget om Moral i Skuespil. Jeg raader Dig at læse disse Skrifter, for netop at tære at handle efter de modsatte Regler, der fors drages deri. Troer Du for ramme Alvor, at den besynderlige Menneskeblanding, som man kalder Parterre, virkelig besøger Skuespillet for at lære Moral, Naar Du troer det, bedrager Du Dig meget. Nei, man kommer for at høre Løier og for at fordrive Tiden, som tilsidst fordriver os. Hvad leer man af i Skuespilhuset, Af Vittigheder, Af sande comiske Træk, Nei, af en Kat som forvilder sig mellem Coulisserne, af En, der er saa beskienket, at han ikke kan staae paa Benene, af En, som nyser unaturlig stærkt, af En, som falder bardus omkuld, af tvetydige Udtryk o. s. v. Vil Du altsaa gjøre Din Lykke som Skuespildigter, saa sørg for Alting for, at faae saa mange Spectakler ind i Dit Stykke som mueligt. Jo flere haltende, stammende, døve og beskienkede Personer, Du kan fremføre, des sikkrere Regning kan Du gjøre paa at vinde bifald. Hvilken Lykke gjør ikke den stammende Dansemester i Paschaen af Syresne, Capitainen med Træbenet i Apothekeren og Doctoren, den fulde Parykmager i de pusseerlige Arvinger, Saadanne Yndlingsstykker bør Du vælge Dig til Mønstere. Et Lystspil, hvori alle Personer havde en legemlig Feil, som i Mængdens Øine altid findes latterlige, og hvori i det mindste tog Beskienkede drive deres Spil, maatte ufeilbarlig kunne gjøre stor Lykke. Dansemesteren i Paschaen af Syresne anbefaler jeg Dig som det høieste Jdeal af comisk Konst, jeg kjender. At radbrække Sprog, saasom Tydsk og Dansk, er ogsaa et probat, men temmelig forslidt Middel, som Aberwitz og Spazier og flere saadanne Personer have gjort alt for gemeent blandt os. Men Jøder give endnu stor Stof til den comiske Digtekonst. Du kan aldrig være vissere paa at vinde bifald end at føre et Par Jsraliter frem paae Skuepladsen, og Du behøver kun at see Jndtoget og Chinafarerne og andre saadanne yndede Stykker, der vidne om Tolerancens og Oplysningens Tilstand i den theatralske Verden, for at overtyde Dig om, hvilken Effect saadanne Personer gjøre. Ogsaa tvetydige Udtryk, naar de ikke ere alt forobsene, bør en klog Digter benytte sig af. Det er just noget, som pirrer og opmuntrer Aanden. Theatret er jo Sædernes Skole, og i Skoler lærer man jo baade ondt og godt. Theatret kan desuden ligesom Recensenter tillade sig meget, som det laster hos andre. De nyere Franske Skuespil bør Du flittigen studere, thi det er det Slags man under. De ere nu eengang i Velten, og hvo, som vil gjøre sin Lykke i Verden, maa altid holde med den, der er i Velten. Efterat jeg har nævnt Dig de vigtigste Regler for Lystspillet, maa jeg nu ogsaa gjøre Dig bekjendt med Reglerne for Sørgespil. J gamle Dage vilde man, at et Sørgespil skulde være et Stykke, som man sørgede over. Man vilde røres, udøse Taarer og falde i Besvimmelse. Nu er det ganske anderledes. Man paastaaer vel, at vi have fine Nerver; men i Skuespilhuset sporer man intet til deres Fiinhed. Muskelstyrken og Nerve styrken synes at staae i et omvendt Forhold. Vore Fædre havde stærke Muskler og svage Nerver, vi have svage Muskler og stærke Nerver. Det, som for 40 Aar siden aflokkede Folk Taarer, rører nu ingen mere. Fordum behøvede en Lessing kun at dræbe en eneste Emilie og alle Tilskuerne flæbede som Børn. Nu da en Kotzebue og Kratter og flere have lært os, at der skal andet til en Tragoedie end et eneste Drab, nu kan man slaae Folk ihiel som Fluer, førend nogen bevæges til Taarer. Venter Du at gjøre Lykke som Skuespildigter, saa skaan aldrig Blod. Din utidige Barmhiertighed vilde ellers koste Dig alt for meget. Slaa ihiel for Fode og betænk, vi leve i et blodigt Aarhundrede. Jeg anbefaler Dig især at studere Radbrækningsscenen i Kratters Sammensværgelse, Scenen med Barnet, der skal henrettes i Johanne von Montfaucon, men fremfor Alting, hiint Non plus ultra af tragisk Konst: Rolf Blaaskjæg. Kun maa Du vogte Dig for den falske Delicatesse, at lade saadanne Bravourscener, som den med de myrdede Koners Liig, foregaae bag Scenen. Din ømme Fader &c.