Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-04-11
Jord- og Landbrugere begiere overdrevne Priser for deres faa forædlede Varer. Medens man i Holland sælger den bedste Ost for 4 til 5 Styver, og i Engelland for 6 til 8 Pence af anden Haand, begierer vore Jordeiere i Sjælland 30 og 40 s. for Pundet af første Haand. Jeg har selv hørt en Landmand sige i Junii Maaned forrige Aar, at han ikke agtede at sælge en Fjerding Smør ringere end 20 Rdlr., uagtet han dog umuelig den Gang kunde vide hvad Forraad der vilde blive af denne Artikel. Den ene retter sig heri efter den anden, og det Hele synes at være en uafbrudt Kjæde af Opskruerie og Prangerie. Priserne forhøies uden Grund, og kunne saa meget lettere forhøies, som der endnu gives noget, der kaldes Laugsvæsen, som i denne Tid med broderlig Samdrægtighed, og understøttet af sine gamle gothiske, bestandig blomstrende og bestandig hævdede Rettigheder, forener sig om at vedligeholde de unaturlige høi Priser paa alle Livets Fornødenheder. Naar man kun er indbyrdes enig, kan man lade sig betale for sine Artikler hvad man vil. Kommer der nogen uden for det hæderlige Broderskab, som, ved at lade sig nøie med en billigere Fordeel, vil fordærve Haandværket, saa lader man ham spytte dygtig i Bøssen, og da taber han nok Lysten til at nedsætte Priserne for Folk, som have lært at holde dem i Veiret. Paa denne Maade bliver Laugsvæsenet en vigtig Aarsag til de fleste Artiklers overdrevne Dyrhed. At man i vore Dage saa omhyggelig freder og hegner om denne gamle raadne Stamme, der trækker al Saft og Kraft fra de øvrige Træer, hører til de Ting, som er over, endskjønt maaskee ikke imod Fornuften, men som her ikke er Steder at undersøge. Kommer man paa Børsen, uden egentlig at vide hvad der foregaaer paa dette Sted, saa skulde man troe, at Handel og Konstflid aldrig have blomstret mere i Kjøbenhavn end netop nu. Hvilken Virksomhed og Travelhed hersker her ikke i hver Krog, Mæglerne jage som Adjutanter i et Feldtslag fra den ene Fløi til den anden. Det støier og surrer allevegne som i en Biekube, hvor man uafladelig flyver ind og ud. Men at, hvilken sørgelig Virksomhed, naar man undersøger den den lidt nøiere! Det er ikke Omsætningen af Landets Konst- og Naturproducter, ikke ankommende og afgaaende Skibe, ikke Handel i Ordets ædle Begreb, som her altid frembringer denne Virksomhed, denne Drivtighed og Travelhed. Det er desværre ofte intet uden Speculationer af det unyttig ste og laveste Slags. Hvilket rigt Æmne findes ikke her for en Hogarths Pensel. Her støder jeg paa en Høker, der ikke vil sælge sine opsvædede og forfalskede Vine, førend han kan faae en Fordeel af 100 PC.; hist staaer en anden Pranger, der lurer paa at en Tønde Salt skal komme i 30 Rdlr.; her en Tredie, som i sin Aften og Morgenbøn beder, at alle vore Capere hellere maatte forlise end opbringe et eneste Skib med Caffe og Sukker, hvoraf han har saa meget liggende; hist staaer en Fjerde, som faaer Convulsioner, Obstructioner og Qvalme, hver Gang han hører Order Fred nævnes, eller nogen fortæller, at vor Cours har forbedret sig 2 PC. - At, ulykkelige, beklagelsesværdige Handelsdrivtighed! Men denne skjændige Egennytte og graadige Vindesyge, som tiltager i samme Grad som vor Overdaadighed, og det af Omstændighederne flydende store Udsugerie og Prangerie, har sørgelige Følger. Ægteskaberne gjøres vanskelig og Løsagtighed fremmes derved. Der udfordres nu saa meget til at ernære en Familie, at mangen en ædel Yngling, deels af Frygt, deels af virkelig Mangel paa Udkomme, bliver bestandig ugivt, og at mangen en blomstrende Møe, der kunde blive en værdig Huusmoder, henvisner som gammel Jomfru. Sand huuslig Lykke forsvinder alt mere og mere iblandt os. De fleste Mennesker blive alt for sildig gifte. Ofte vugger den graae, rystende Fader et umyndigt Barn paa sine Knæ, og er Olding for det har traadt sine Børnesko. Faa af vort Old opleve eller ville kunne opleve den Glæde at see deres Børnebørn. Dersom vi besadde eller vilde lægge Vind paa at besidde den Franske National-Nøisomhed, den Hollandske Sparsommelighed og Orden, den Tydske Arbeidsomhed, istedet for at hige efter alle disse Nationers Moder og Daarligheder, for ikke at sige mange af deres Laster, saa vilde vi, selv under Krigens Byrder, være et lykkeligt Folk. Vi leve i et lykkeligt Land, under en mild og retfærdig Regjering. Vi kjende hverken Oversvømmelser, Skybrud, Sneegled, Jordskjelv og andre Naturødelæggelser uden af Navn. Vor Jordbund frembringer alt hvad vor Himmelegn kræver til Livets Ophold. Det staaer altsaa ganske i vor Magt at formilde Krigens Byrder, naar vi kun alvorligen ville. Men saalænge vi lade os beherske af Overdaadighed og Ødselhed paa den ene Side, og af lav Egennytte og Vindesyge paa den anden, kunne vi ikke tænke at blive lykkelige, om end Freden kom nok saa snart og vedvarede nok saa længe. Lader os aflægge disse Lyder, gjenindføre den gamle Tarvelighed og Nøisomhed, som vore Fædre befandt sig saa vel ved, bandlyse al foragtelig Egennytte, og betænke, at Menneskene ikke skabtes til at udsuge og udpine hinanden. Til Laura. Høitidsfuld, andægtig, skille Jeg usynlig for Dig staaer, Vemodsfulde Taarer trille Atter i den unge Vaar. Taus jeg stirrer paa det sidste Kiære Minde fra Din Haand, At det ligner Hiertets Baand, Kan ei binde og ei briste. Snart skal Solens stærke Flammer Mane Blomsterlivet frem; Men udi det mørke Kammer Jeg mig skiule maae for dem. Ei kan jeg den Lue taale; Thi hvor ingen Urt kan groe, Der har Jorden ingen Ro For den stærke, hede Straale. Men i Sommeraftenstunden.