Berlingske Tidende, 1835-02-21
Baron Guillaume Dupnytren, Kongens første Saarlæge, Doctor og Professor i Saarlægekunsten ved det medicinske Facultet i Paris, og første Saarlæge ved Hospitalet Hotel-Dieu sammesteds, var fød den 5te October 1778 i Pierre Bussiere i Hante-Vienne. Han besøgte Collegierne i Raval-Magnac og de la Marche, lagde sig meget tidlig efter Anatomie og Chirurgie og kom meget ung til Paris, hvor han i Aaret 1795 blev ansat som Profector. Fem Aar senere blev han Chef for de anatomiske Arbeider, i hvilken Post Meddeleren heraf havde den Ære syv Aar senere at gjøre hans Bekjendtskab; og han forblev endnu flere Aar i dette Embede. Han blev dog 1802 ogsaa ansat som Underchirurg og sex Aar senere som chirurgisk Medhielper ved Hospitalet Hotel-Dien. Første Gang Meddeleren heraf besøgte Paris, i Aarene 1807 og 8, var imidlertid Dupnytren endnu ganske ubekjendt som Skribent – han havde indtil da kun skrevet en liden Afhandling – og som praktisk Saarlæge; derimod vare hans Forelæsninger, fornemlig over den pathologiske Anatomie, hvori hans vedholdende og grundige Undersøgelser havde ført ham til nye Resultater og eiendommelige Anskuelser, særdeles besøgte og yndede. Professor i Saarlægekunsten blev han dog først i Aaret 1812, og første Saarlæge i Hotel-Dieu tre Aar senere; men nu glimrede han – man kan næsten sige paa een Gang: som en Stjerne af første Størrelse. Hele Paris vilde nu høre hans Raad; han var praktiskt sysselsat fra Morgengry til seent ud paa Natten. Hertil kom, at han i Aaret 1823 tillige blev Kongen af Frankerigs consulterende Saarlæge. Han steg nu fra en Ære og Værdighed til den anden: han blev baroniseret, i Aaret 1826 Ridder af S. Michelordenen, tre Aar senere Officeer af Æreslegionen, Medlem af Videnskabernes Jnstitut, af det kongelige medicinske Academie i Paris og af mange andre lærde Samfund i Ind- og Udlandet. Desuden erhvervede han sig i faa Aar ved sin Praxis en overordentlig stor Formue, han efterlader sin eneste Datter syv Millioner Franker; foruden det har han udsat 200,000 Franker til Oprettelsen af en Lærestol for medicinsk Chirurgisk Pathologie, og 300,000 Franker til at grunde en Forsørgelses-Anstalt med for tolv aldrende, trængende Læger. Død den 8de dennes, stededes han den 10de tidlig om Morgenen til den sidste Hvile, ogsaa den sidste Ære vistes ham rigelig: et stort Følge ledsagede hans jordiske Levninger, og de berømte MændLarrey, Bouilland, Orfila og Pariset holdt Taler ved hans Baare. Dog – en uforgjængelig Mindetale har han allerede holdt sig selv, i sine Arbeider, i Resultaterne af sine mange og vigtige Undersøgelser, i sine nye Operationer, i sine Opdagelser! Vel er det sandt, at det oplivende Ord, at denne udmærkede Mands mundtlige Foredrag var hans største Egenskab; vel er det sandt, at hans overoroentlige praktiske Beskjæftigelser kun lod ham liden Tid tilovers til videnskabelige Arbeider, saa at den mindste Deel deraf bragtes af ham selv til offentlig Kundskab; men mange talentfulde Fremmede, der besøgte hans Forelæsninger, der saae hans nye Operationsmethoder, have bekjendtgjort, dem, og en Forening af hans dueligste Elever have med utrættelig Flid og inderlig Hengivenhed fulgt ham Skridt for Skridt, optegnet troligen hans Ord og Færd, saa at man tør sige, at hans Virken vil leve, saalænge Videnskaben bestaaer, – Men størst var denne Mands Virken i det levendegjørende Ord, minde og for stedse mynsterværdigt i hans utrættelige Jver for den videlystne Ungdom. Endnu i Aaret 1830, da Sygdom allerede nedbøiede Dupnytren, have vi seet ham i Hotel-Dien fra den aarle Morgen til efter Middag consultere, obbucere, operere og holde kliniske Forelæsninger og det med sjelden Veltalenhed, medens den rige og indbringende Praxis i Paris – forgjeves ventede paa ham! Skulde man nu, efter de anførte Kjendsgierninger troe, at ogsaa denne udmærkede Mands Liv havde sin Skyggeside, Og dog var dette desværre Tilfældet, Uagtet hans glimrende Stilling, uagtet den Glorie, der omstraalede hans Navn, skal han dog, i Særdeleshed i hans sidste Leveaar, ikke have været lykkelig. Høielig foragtede vi den Uskik hos lave og smaa Sjæle, at nedrive berømmelige Mænd; og endnu meer dem, der med uretfærdig og skamløs Daddel søge at beplette deres Minde. Hvad vi derfor om den Forevigede angive som Grund til Ovenanførte, er kun en Gjenklang af offentlige Yttringer, hvis Hjemmel vi ingenlunde kjende. Man har nemlig sagt, at han for meget elskede Penge, at han var stolt og let pirrelig, ligegyldig mod Roes, villig over Daddel og Kritik; meget misundt og bagvasket, martredes han ogsaa af huuslige Ubehageligheder. Den Evige gav ham til hans sidste Øjeblik hans fuldkomne Bevidsthed, endnu Dagen førend han døde, gav han Consultationer. Hans Sygdom, der havde varet i flere Aar, antog dog først i de sidste ti Dage en meget alvorlig Characteer. Mange, der i Livet vare hans Fjender, fulgte hans Baare med Ærefrygt,