Viborger Samler, 1774-04-11
DEN VIBOREER. SAMLER. Mandagen den 11 April. (Fortsættelsen af Nr. 14.) Saa lidet man da kan være tilfreds med det almindelige Begreb om Levemaade, saa vist er det, at der gives en anden Levemaade, som er det fornuftige Menneskes høieste Zirat. Dens Regler udledes ikke af Tidernes herskende Sædvaner, men af rigtige Begreber og Orden og Dyd. Og saa fremmet dette end maatte forekomme mange Læsere, saa tilforladeligt er det dog, at et Menneske, der Anden Aargang. be besidder den, skal behage Folk meere, end den frekkeste Petit-Maitre. Men denne smukke Levemaade fordrer og en i Sandhed smuk Siel, og tillige mange naturlige Fuldkommenheder, som kun sielden findes samlede i een Person, hvorover og kun faa besidde den i meget høi Grad. Det Væsentligste deraf kunde dog findes hos de fleeste Mennesker, naar de vilde følge nogle almindelige Regler, af hvilke disse maaskee kunde være de vigtigste. Man maae for alting søge at besidde sand og usminket Dyd, erhverve sig ved Øvelse Herredømme over sine Lidenskaber og Tilbøieligheder, vænne sig stedse til i sine Tanker og Domme at følge sin beste Overbeviisning, være veltænkende og medlidende. Kort sagt, den, der vil besidde den i Sandhed smukke Levemaade, maae være dydig, og en Menneskeven. Hvor tungt er det, og hvor slet lykkes det for de fleeste, naar de ville spille en anden Person, end de virkelig ere? Hvad Uorden spores ikke i den Vredagtiges Ansigt, Bevægelse og heele Adfærd, endskiønt han gjerne vilde skiule det for Selskabet? Hvilken Piine for den Lastefulde at høre de Dyders Roes, af hvilke han ingen besidder, at høre de Laster beskiemmes og dadles, som udgiøre hans daglige Levnet? Jngen skal finde almindelig bifald og Yndest, med mindre han er bekiendt kiendt for at være god og dydig. Jeg siger almindelig bifald; thi jeg veed vel, at een Daare altid finder en anden, som beundrer ham. Men den Dydige agtes og elskes af alle, af de Dydige, fordi de ere ligesindede med ham, af de Lastefulde, fordi de ei ere i Stand til at dæmpe hos sig Følelsen af deres Forpligtelse til at ligne ham. Hernæst ere Forstandens Egenskaber meget betydelige til at danne en smuk Levemaade. Rigtig og udbredet Kundskab, samlet ved Læsning og Eftertanke, skarp Dømme=Kraft, god Hukommelse, sindrige Jndfald ere altsammen saadanne Egenskaber, som giøre et Menneske yndet, naar han just ei søger i Selskaber at prale med dem, men anvender dem sparsom og paa de rette Steder. Haves alt dette i høi Grad, og er det tillige forenet med et got Hierte, saa bliver et saadant Menneske et Mynster af den smukke Levemaade. Han elskes og søges almindelig, hans Vittighed fornøier alle, men saarer ingen. Men da Mennesket ei kan give sig selv, eller ved Fliid erhverve sig visse naturlige Egenskaber, saa er det en saare betydelig Regl, at man aldrig maae prøve ved Kunsten at give sig det, som Naturen har nægtet. De, som af Naturen ere begavede med særdeles vittige og muntre Jndfald, ere kun faa, og intet er ynkeligere og tillige utaaleligere gere at høre, end naar et Menneske, som Naturen gav Skiønsomhed og sund Forstand, men nægtede ham Gave til sindrige Jndfald, forsømmer sit egentlige Pund, som ei giør Opsigt nok i Selskaber, og sprænger sin arme Hierne med kolde Klygter, fordi han endelig vil synes vittig. Denne Daarlighed, mod hvilken man tilig burde advare unge Mennesker, synes at have sin Grund i en Slags Misundelse over det bifald, som den sande Vittighed altid finder, hvortil man og vilde gjore sig værdig. Den naturlige Vittighed bestaaer af noget, man ei kan forklare, og langt mindre ved Konsten, erhverve. Cajus besidder den, han fortæller i et Selskab en Historie, som fornøier alle Tilstædeværende. Jblant dem er Sempronius, han giver nøie Agt, beholder ei alleene Sammenhængen, men endog hvert Ord, Cajus har sagt, og tænker Dagen efter at fortælle den med samme Lykke i et andet Selskab. Men langt fra. Han havde ikke Caji Ansigt og Gebærder, som just krydede Fortællingen. Og derfor syntes den mat og tosset. Til den gode Levemaade er det og nødvendigt, at man vogter sig for at beherskes af Egenkierlighed. Gager denne forvidt, kan man umuelig være skikket til at behage i Selskaber. Denne er af de almindeligste, men tillige modbydeligste Feil imod Leve Levemaaden. Alle Samtaler, hvad de end gaae ud paa, endes med en Egoismus, eller en Fortælling om sine egne Handlinger, hvilket, hvormeget det end anstryges med en Farve af Beskeedenhed, altid mishager de Tilstædeværende. Ligesaa urigtigt er det, naar nogen i et Selskab vil føre Ordet allene, og derfor baade fordrer alle andres Agtsomhed, og nægter dem sin. Neppe reiser denne Feil sig af andre Aarsager, end den Jndbildning, at man kan tale bedre, end andre. Egenkierlighed gaaer mestendeels videre, end til høi Tanke om sig selv, den forleder Folk gjerne til at fatte ringe Tanker om andre. Denne sidste forderver saa aldeles Levemaaden, at man ofte falder til Grovhed og Uhøflighed, som vist nok er ligesaa lastværdig, naar den fremsiges med slebne og vittige Ord, som naar den yttrer sig i plumpe Tallemaader, thi det er dog ei Ordene men Meeningen, man dømmer om. En Virkning af Egenkierlighed er det og, naar man taler meget om sin Viidenskab eller Profession, thi hvortil kan det sigte, uden til at paalægge det øvrige Selskab, Taushed, En saare nødvendig Dyd ved den gode Levemaade er Artighed eller forekommende Høflighed. Denne bør vises mod alle, men i sær mod de Ringeste i Selskabet, hvilke snarest troe sig foragtede, da da derimod de andre ei saa let falde paa den Mistanke, da de ei have Aarsag dertil. Denne Regl følges kun sielden, da man næsten overalt fæster sin Agtsomhed saa aldeles paa de Fornemmeste, at man fast ei bemærker de Ringere, men Reglen er dog ligefuldt rigtig, og følges af dem, som ingen, om de nævnedes, vilde gjøre god Levemaade stridig. Saadan Artighed forbinder just ei til at bifalde alting, men til at modsige med Mildhed, og yttre sine egne Tanker uden Myndighed. J sær borman, ved at bestride en andens Meening, altid vise Høiagtelse for hans Person, og ingenlunde ved udpinnede Følger af hans Ord gjøre ham latterlig, Taler man til nogen nærværendes Roes, bør det altid skee paa en skiult og krydet Maade; thi ellers opblæses han, om han er en Daare, og besværres, om han er en god Mand. At høre sin Roes uden Rødme, er ei det beste Tegn. Er nogen uhøflig mod en anden i Selskabet, bør man ingenlunde ved Latter eller Gebærder bifalde saadant, hvormed man kun røbede et nedrigt Hierte. Man bør i det mindste med Taushed og et alvorligt Ansigt straffe de Laster, som Omstændighederne ei tillade at straffe, som de fortiene.