Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1838-08-31
J Mødet den 25 August tilkjendegav den kongelige Commissarius Forsamlingen (see denne Avis for igaar), at den nu havde tilendebragt sine Forhandlinger i denne Session, hvorhos han underrettede den om, at et Slutningsmøde vilde finde Sted Kl. 3, til hvilken Tid han anmodede Medlemmerne om paany at indfinde sig. Og her var det da, at den kongelige Commissarius, Anders Sandøe Ørsted, gav den jydske Stænderforsamling det hæderlige Vidnesbyrd: at Kongen ikke havde taget Feil enten af dens Kræfter eller af dens gode Villie, da Han regnede paa, at den i Løbet af den begrændsede Tid, der blev anviist dens Virksomhed, vilde blive istand til vedbørlig at overveie de mange og omfattende Lovarbeider, som Han lod den forelægge til Prøvelse. - Med Hensyn til de til Forsamlingen indkomne Petitioner, der af samme ikke ansaaes for at burde foredrages Hs. Majestæt, bemærkede Commissarius, at det var langtfra, at derfor den Tid, som de Deputerede havde anvendt paa disse Sager, var spildt og frugtesløs. "De have - sagde han - for en stor Deel angaaet Forandringer i Lovene og de offentlige Jndretninger, som længe have sysselsat deres Medborgeres Tanker og Onsker. Det maa være lærerigt og tilfredsstillende, at see slige Gjenstande underkastede en omhyggelig Prøvelse af de Mænd, der efter Folkets Valg ere sammentraadte af alle Stænder, fra alle Egne, og naar det herved er fundet, at en saadan Forandring ikke er at tilraade, saa er der stor Formodning for, at den ikke vilde udtrykke den sande offentlige Villie, det, der vilde have været Resultatet, dersom hele Folket kunde have samlet sig, og, fuldstændigt oplyst om alle Forhold, overveiet sine Anliggender. Det er netop den store og velgjørende Bestemmelse med den Jnstitution, som Kongen høimodigen og viseligen har skjænket sit Folk, at det herigjennem skulde komme til ret klar Bevidsthed om, hvad der tjener til dets Tarv, hvad det i Sandhed vil og ønsker, og at saaledes Kongen og Folket vil finde et sundt og kraftigt Organ for en forstandig offentlig Mening, Det har - vedblev Commissarius - viist sig her som forrige Gang, da vi vare samlede at de særegne Jnteresser, som knytte sig til en vis Stilling, til en vis Egn, ikke have været uden Jndflydelse paa de Enkeltes Meninger. Men hvorledes kan det vel være anderledes, Hvad er naturligere, end at forestillingen om de Følger, som den Lov eller Jndretning, der er, medfører, eller som den forandrede Lov eller Jndretning, hvorom der spørges, vil faae for den Kreds, der ligger En nærmest, bliver En klarere og meere levende ved Forestillingen om, hvad der virker eller vil virke i en Kreds og paa Forhold, som ere ham mere fremmede, Og hvad er vel ønskeligere, hvad er vel mere overeensstemmende med denne hele Jnstitutions Formaal, end at en saadan Retning træder skarpt og bestemt frem At finde det rette Ligevægtspunkt ved Afveiningen af det Heles og den enkelte Deels billige Krav, er vanskeligt, og medens vistnok den for vidt drevne Fordring, som maatte komme frem fra hine snævrere Jnteressers Standpunkt, bør tilbagevises og gjendrives, vil dog den billigtænkende aldrig glemme det Naturlige i, at de, hvis Forhold og Stillinger give dem nærmest Leilighed til at blive fortrolige med saadanne Jnteresser, finde en særdeles Opfordring til at tage sig af disse, at de stundom tiltroe dem større Betydenhed end den, Andre fra deres Stand, punkt kunne indrømme dem. - For dernæst at aflægge sin Tak til Præsidenten, den Mand, som atter denne Gang har styret Forsamlingens Forhandlinger, udbryder Ørsted, idet han endnu engang omtaler Medlemmernes forskjellige Jnteresser: "skulde der, hvad jeg dog ikke troer, endnu være blevet noget tilbage, som kunde have noget tilfælleds med en bitter Følelse, saa vil dog vist Jngen paa denne Afskedens Dag, der opfordrer Enhver til at gjøre sig selv Regnskab for, hvad der under Forsamlingens Virksomhed har bevæget sig og for hvad der endnu bevæger sig i hans Jndre, lade Solen gaae ned overen saadan Følelse. - Ogsaa Vicepræsidentens sjeldne Sagkundskab og hans stedse af den reneste Villie styrede Virksomhed omtales af Commissarius, ligesaavelsom de værdige Mænd, der have været bebyrdede med det betydelige Arbeide, at sørge for en hensigtsmæssig offentlig Meddelelse af det, der er foregaaet indenfor Stændersalen. Vi skilles da – sluttede Ørsted - med Hjerter fulde af Tak mod Gud og Kongen, med gjensidig broderlig Velvillie, med Tilfredshed over det, den Jnstitution, hvis Pleie har været os anbetroet, allerede er blevet og hvad den har udrettet, med tillidsfuldt Haab om, at den efterhaanden videre og videre vil udvikle sig til Velsignelse for Land og Konge, og med det alvorlige Forsæt, ei blot her i denne Forsamling, forsaavidt det maatte blive vor Lod her paany at tage Plads, men og udenfor samme, Enhver i sin Kreds, redelig og af al sin Evne at virke til, at det ædle Formaal, hvori Kongen har stiftet denne Indretning, mere og meere maa fremmes. - J sin korte, men fyndige Tale yttrede Præsidenten, at Forsamlingen, da den for tre Maaneder siden mødtes, fuldeligen følte, at det Hverv, den nu skulde udføre, var vanskeligere, end det den begyndte to Aar tidligere, thi dennegang vare Sagerne ikke drøftede af Forsamlingens Brødre paa Øerne: men - vedbliver han - efterat vi, med Fædrelandet stadigen stillet for det indre Øie, ved at forene Kræfterne, troligen have virket, maae vi ikke glemme hvad der lettede os Udførelsen af det vanskelige Kald. Vi virkede for et skjønsomt, et billigdømmende Folk, der ikke til sine Udsendte gjør større Fordringer, end de kunne haabe at opfylde, et sindigt, roligt Folk, der ikke higer efter Omvæltninger, men med Tilfredshed paaskjønner hver rolig Fremgang til det Bedre; - vi virkede under en Konge, hvis ædle Sindelag, hvis store Kjærlighed til Folket og hvis utrættelige Virksomhed gjøre det let for Folkets Mænd at nærme sig til ham. - Forsamlingens ældste Medlem, Landvæsenscommissair Wulff, endte sin Tale med følgende skjønne Ord: "Skilsmissens Øieblik er der! Gjensidig Tak og Erkjendtlighed ledsage Afskedens trofaste Haandtryk, og om vi end adskilles ved Tid og Rum, saa vil dog Tanken om den her tilbagelagte Tid og om vort Kalds Vigtighed holde os forenede og vore Bestræbelser stedse gaae ud paa, ogsaa adskilte at virke til det store Formaal: vort elskede Fødelands Vel.