Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-05-17
Ved Talemaaden wissen lassen anfører Adelung følgende Exempler af Gellert, aber meine Frau darf ich es nicht wissen lassen. - , liesse mich der Himmel wissen, wer mir im Schlave die Hand gekust." disse Exempler er Subjects=Accusativet, meine Frau og mig, unegteligen rigtigt; thi de sige ei andet, end meine Frau darf es nicht wissen - mögte ich doch wissen, wer mir imSchlave die Hand gekast har, og kunne altsaa opløses med, och darfnicht zulassen, das meine Fraues weis (erfahrt), og erlaubte doch der Himmel, dasich wüste (erführe, wer a. Ligesaa siger man ogsaa rigtigt, naar man anmoder Nogen om at faae en Efterretning meddeelt, man ønsker at vide, han derimod ikke er villig til at meddele, eller hvis Meddelelse han søger at forhindre: lasmiches doch wissen, d. er gestatte doch, das iches wisse. Deraf følger imidlertid ikke, at Talemaaden wissen lassen ogsaa i Bemærkelsen at give Efterretning eller Underretning kræver Subjects=Accusativet: thi 1) er i de anførte Exempler ikke Talen om en Efterretning, som man ikke maa give, og som Himmelen eller den Tiltalte skal give, men om Nødvendigheden, ikke at tillade, og om Ønsket, at Vedkommende dog ville tillade, at den gives; 2) svarer til den danske Talemaade: lad mig vide, i den her omtalte bemærkelse, egentligt den tydske: thue mir zu wissen, hvorfor man dog hellere siger: gieb mir Nachricht, benachrichtige mich, unterrichte mich &c. Talemaaden zu wissen thun bruges nemlig for det meste kun i Curial-Stilen (kund und zu wissen thun : gjøre vitterligt), sjeldnere i daglig Tale, hvor det da bemærker: at give Efterretning (Underretning) baade umiddelbart og middelbart. Talemaaden wissen lassen, i denne bemærkelse formodentligt af nedersachsisk Oprindelse *), er af mindre Omfang, nemlig: blot middelbart at give Underretning; den svarer altsaa til: zu wissen thun lassen, hvilket ogsaa bruges i kund und zu wissen thun lassen, men nok ved Sprogbrugen er forkortet til: wissen lassen. J daglig Tale, hvor denne Talemaade egentligt kun forekommer, forbindes den sædvanligt med Dativet: ich werde es Jhnen, dir (ikke: Sie, dich, es) wissen lassen, d. e. es Jhnen, dir zu wissen thun lassen. Rigtigst er det, ikke at bruge denne elliptiske Talemaade, som ogsaa er ganske undværlig, da man jo kan bruge, ich werde es Jhnen sagen lassen, Jhnen Nachricht davon geben, Sie davon benachrichtigen, unterrichten. Men derfor er Lessing ikke at dadle, at han ( Nathan der Weise) har efterlignet den daglige Tale, tværtimod er det at bifalde, at han nøiagtigt har skielnet imellem Talemaadens forskjellige bemærkelser: "Ja, und möcht es gern dem König Philipp wissen lassen, d. e. dem König Ph. 3 wissen thun lassen, og las mich die Wahl wissen, d. e ich mogte die Wahl wissen, eller erlaube, das ich die Wahl wisse. Derimod er Apels: Sie hutete sich, ihrem Schwager, davon (istedetfor, i hvon Schwager etwas davon) wissen, de erfaren, zu lassen, ikke at undskylde. Skulde hele Sproglæren behandles med en saadan Udførlighed, saa vilde den jo fylde mange Alphabeter; hvorledes skulde Lærlingen, faae lært alt dette udenad? Saaledes har mueligen mangen en Læser tænkt, der har havt Taalmodighed til at arbeide sig igjennem det Foregaaende; men det er aldeles ikke nødvendigt, hverken at en Sproglære affattes med en saadan *) Maaskee er den vel endog oprindeligen en Danisme, ligesom entgegennehmen, istedetfor empfangen eller annehmen. Udførlighed, eller at Lærlingen lærer hele Sprog, læren udenad. Hver enkelt Post i en Sproglære kan fattes meget kortere, end naar den, som her er skeet, rives ud af Sammenhængen, og tillige Forfatteres Udtryk bedømmes, og hvad der af Sproglæren bør læres udenad, d. er især Formlæren, kan rummes paa saare faa Ark For de første Begyndere kan en grammatica in nuce være meget passende; men ellers, holder jeg for, bør en Sproglære være udførlig; den bør vise, hvorledes den almindelige Sproglæres Grundsætninger udpræge sig i Sproget, og derved gaae ind i Sprogets Egenheder, samt udvikle Grunden for Styrelsen. En saadan Sproglære, som tjente til en Haandbog, for at efterlæse Reglerne ved given Anledning, og som man kunde tye til i tvivlsomme Tilfælde, vilde ved større Fuldstændighed ikke behøve et saa stort Arketal, som f. Ex. Adelungs Sprachl. für Schulen, eller Heinsius's Sprachl. der Deutschen, og dog i langt større Grad lette Underviisningen, samt tillige befordre grundig Sprogkundskab, hvilke begge, i det mindste efter min Erfaring, hverken lettes eller befordres ved Udenadslæsning. Jblandt de Yngre af dem, jeg har underviist i det tydske Sprog, vare adskillige, som kunde opramse deres Tillemann næsten til Punct og Prikke. Spurgte jeg f. Ex. hvilken Casus Præpositionen um kræver; saa fik jeg sædvanligt hele Ramsen: "Med Accusativer alene bruges, durch, for, gegen, ohne, sonder, um, wider, til Svar, og dog feilede de ideligen imod denne dem velbekjendte Regel Spurgte jeg derimod, hvorfor Præpositionen um stedse kræver Accusativet, endog naar intet Begreb om en Retning ligger i Prædicatet; saa udeblev Svaret. Havde man gjort dem opmærksomme paa Grunden til Præpositionernes Styrelse, saa havde de vist nok havt større Gavn deraf, end af at lære hele Afsnittet om Præpositionerne i Tilemanns Sproglære udenad. G. Fries.