Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-10-30
En Enke, som havde anseelige Midler, giftede sig med en Person, som slet intet eiede, men brugte derimod hendes Midler desmere frit, førte sig prægtig op, og levede hver Dag herligen. Konen saae det nok, men som hun ingen Børn havde, og selv tillige ingen Hader var af Fornøielser, Manden og for Resten var god nok imod hende saa var hun ham ei heller derudi imod, men lod nogen Tid gaae, som det kunde, tænkte maaskee ei heller, siden Midlerne vare betydelige, at de skulde kunne saasnart faae Ende. Omsider, da hun fornam, at det gik alt mere og mere tilbage med dem, begyndte hun at frygte for Udfaldet, og udi al Kierlighed gjorde Manden denne fornuftige Forestilling, at han dog maatte betænke, hvor villig hun havde været til at overlade sig og sine Midler i hans Vold, og at det dog var Synd, at hun efter hans Død, om hun overlevede samme, skulde komme til at lide Nød, da hun alligevel gjerne undte ham det altsammen, om det end var meget mere, om det ikkun kunde holde dem ud, eller hun var viis paa forinden ved Døden at afgaae; bad ham derfore i Tide, og medens der endnu var noget i Behold, at holde inde dermed, og bespare det øvrige, og være betænkt paa begges Sikkerhed. Manden lod som at han lod sig denne hans Kones billige Erindring vel befalde, svarede, at hun havde stor Ret, og det gjorde ham ikkun ondt, at hun ikke havde yttret sig dermed tilforn. Han giorde derpaa strax et Testamente, at den Længstlevende skulde nyde og beholde alt hvad de efterlod sig; det blev confirmeret; han overleverede Konen samme, og tillige overdrog hende Kassen, med samt tilbageværende Midler at raade for Der var omtrent tyve tusinde Rigsdaler endnu i Behold, Konen blev dermed fornøiet, og meente J Juridisk practiske Anmærkninger til den Danske og Norske Lov 2 Deel S. 4145. nu at have faaet Tingene paa en god og sikker Fod. De levede derpaa endnu en Tid lang sammen kiærlig og vel som tilforn. Omsider døer Manden; og da Enken nu tænkte at sidde i rolig Besiddelse af det efterladte, kom Mandens Arvinger og Creditorer med hans tinglyste Pante-Forskrivninger, og tog bort alt hvis som var levnet, saa hun ikke beholdt det allerringeste deraf. Dog dette Skridt lykkedes ikke meget for Vedkommende, og man saae med Forundring, at ikke een af Arvingerne fik noget godt deraf." "Saa det gik til som skrevet staaer, Vee den, som formeerer sit Gods med det som hører ham ikke til, hvor længe skal det vare, og den som besværer sig med fremmed Dynd*). Jmidlertid er det at beklage, at omendskiønt ældre og nyere Erfaringer vise, at der er ingen Lykke og Velsignelse ved det Gods, der erhverves paa en uretfærdig Maade, saa findes der dog Adskillige, der synes ei at have hørt noget herom, og giøre sig ingen Betænkning ved smudsige og ureene Erhvervskilder at forøge deres Gods. Da Pastor Harms var ansat som Diaconus ved Menigheden i Lunden udi Norddithmarsken, udgav han en Samling af Prædikener; udi een af samme hedder det: Vee den som bygger sit Huus foruden Retfærdighed, og sine Sale foruden Ret. Jer. 22. Ach jeg seer Huse opreiste i Lunden, der ere byggede med Synd, og jeg kjender Værelser og Kamre, der ere pyntede og udsmykkede med Uretfærdighed, men mon vi ikke skulle see Eierne af saadanne Boliger udjagne, og deres skiønne Sager og Meubler solgte til det høieste Bud, og førte over Gaden, Hvo der af Historien kiender og har læst noget om de ældre og nyere Hedninger, vil vel have bemærket, at samme have begaaet og endnu begaae Laster og Udyder og det saadanne, som de *) Habatuk 2, 6. At besvære sig med fremmed Dynd bemærker at tilegne sig paa en uretfærdig Maade andres Gods, og derved at paadrage sig Brøde og Syndeskyld. *) Sommerpostille, 2 Theil S. 24. Kiel und Le sig 1845. Folkeslægter, der bestraales af den christelige Religions Lys, ere temmelig frie for. Men naar Talen er om Gierrighed, Egennytte, Rov- og Havesyge, da turde der vel findes nogle iblandt de christelige Folkeslægter, der ei ere et Haar bedre end Hedningerne, ja synes endog i visse Henseender i dette Stykke at giøre dem Rangen stridig. Bastholm fortæller udi et vist Skrivt: Endelig, ligesom Religionen i dette Tidsrum, nemlig fra Mahomed til Luther, udbredede sig alt meere og meere mod Norden, saa gik den og mod Enden af samme, ved Slutningen af det femtende Aarhundrede, mod Vesten til Amerika. Denne Verdens Deel, hvis Guld har gjort Europa fattig, var til Ulykke for dens Beboere bleven opdaget af de Christne. Man var betænkt paa at give dem de himmelske Skatte for de jordiske, man frarøvede dem, men paa en Maade, som ikke giør Christenheden megen Ære, paa en gandske anden Maade, end den Christus og hans Apostler havde anviist dem. Den spanske Geistlighed søgde vel i Begyndelsen ved Overtalelser og Underviisning at omvende de amerikanske Folkeslægter; men dette Arbeide gik ikkun langsomt frem, enten fordi Amerikanerne vare eenfoldigere og dorskere end andre Folk, eller maaskee, fordi de vare for kloge til at ansee den Religion for god, hvis Tilhængere vare saa onde. De spanske Geistlige bleve trætte af at gaae frem paa Underviisningsbanen, og grebe omsider til voldsomme Midler. Disse vare vel mindre ærefulde, men de vare mere lette; Virkningen fulgde hastigere efter. Amerikanerne bleve, hvad de endnu for en stor Deel ere, Hedninger, men i en christelig Dragt, og dermed vare Spanierne fornøiede. Deres Missionærer kunde ikke heller forlange, at Lærlingerne skulde overgaae deres Mestere). Efter Bastholms og andre Lærdes Domme skal Amerikas Opdagelse ei have været Europæerne til synderlig Gavn og Nytte. Og viser ikke Historien, at de nyere Enropæere nu og da have maattet bøde, og det i dyre Domme, for den stygge Udaad og voldsomme *) Kort Udsigt over den aabenbarede Religions Histore S. 100,200, Adfærd, deres Forfædre viiste i det 15de Aarhundrede mod de uskyldige Amerikanere. Noget lignende til denne Fremgangsmaade, Spanierne brugte mod Amerikanerne, fortæller Tacitus at være blevet øvet af Romerne. Da de i det 1ste Aarhundrede efter Christi Fødsel uden mindste lovlig Grund og Aarsag paaførde Britterne Krig, saa efter at de vare komne over til dette Land, fremstod en drabelig og kiæk Stridsmand ved Navn Galgacus, talende saaledes til sine Landsmænd, Romernes Stolthed tænke vi forgieves at undgaae ved Føielighed og Lydighed. Efter at de have ranet og heriet hele Verden, og ingen Lande mere ere tilovers for dem, randsage de og Havet: er Fienden riig, vise de sig gierrige, og æresyge, naar han er fattig, dem mætter ikke Østen, ikke Vesten: det eneste Folk under Solen, som med lige Lyst begiærer Rigdom og Fattigdom. Mestere i at digte Navne, kalde de, bortføre, myrde, rane - Regiering; og naar de giøre reent Bord, er det i deres Sprog Fred. Tacit Værker, 3die Deel efter den danske Oversættelse S. 639. H. C. Clausen, Sognepræst for Fardrup Menighed.