Viborger Samler, 1780-08-21
En ung Enke havde et Jordegods i vor Nabo lav, og hendes Omstændigheder nødte hende til, at tilbringe nogen Tiid paa samme. Kansade besad en indtagende Skabning, vel var hendes Træk ikke saa ordentlige, men de var saa vel skikkede til at behage, eller snarere til at røre, at det var vanskeligt at see dem ustraffet. For at skildre hende med eet Ord: hendes Physionomie var Folsomhed selv, og hendes heele øvrige Person syntes skabt for Vellysten. Vi besøgte hende, og vi fandt i hendes Forstands Træk, ligesaa megen tillokkende, som i hendes Ansigtes; Folsomhed lagde hende sin Udtryk i Munden. Jeg merkede alle hendes Yndigheder; jeg gjorde meere, jeg fornam deres Jndtryk, men det var dog ikke med denne Heftighed, der bemestrer sig os imod vor Villie; kort sagt min Frihed blev rystet, men ikke kuldkastet. Langt anderledes var det med Afor, han blev aldeles fortryllet; denne Kierlighed henrev ham, som en voldsom Strøm, og omstødte, som svage Skranker, alle hans faste Beslutninger. Zittrende meldte han mig sit Hiertes Tilstand og frygtede, at Kansade skulle have gjort samme Jndtryk paa mit; sig mig oprigtig sagde han, om De elsker Kansade, jeg ses. jeg skal da opofre Dem min Kierlighed, men den ikke befæste sig, og modtag dette Offer, medens jeg endnu kan haabe at gjøre det, uden tillige at ophøre at leve. Kierligen omfavnede jeg Ator, forsikkrende ham om, at jeg ikke var forrelsket, og jeg dømte let, hvormeget han maatte være det, af den Henrykkelse, hvormed han modtog denne Forsikkring. Afor var alt for indtaget, for ikke at være frygtsom; jeg troede at burde tiene ham hos hans Kiereste, og det var mig, som underrettede Kansade om, hvad min Ven ikke torde sige hende. Ved den Forvirring hun viiste, havde jeg nogen Anledning at formode, at hun maaskee heller havde seet, jeg havde talt for mig selv, men jeg jagede denne Tanke snart bort. Azor forsatte, hvad jeg havde begyndt og talede selv. Han var elskværdig, elskede, og blev el skeet; hans Kiereste havde faa Midler, mine var allerede Agors, midlertid gjorde vi dog en ordentlig broderlig Deeling, og han ægtede Kansaade. Besiddelsen fordoblede hans Kierlighed, og gjorde ham til det allerlykkeligste Menneske. Men ak, var det hans kiereste Ven, der skulle tilintetgjøre denne Lyksalighed, En uheldig Nat, en Sommernat, da jeg ikke kunde sove, gik jeg ned i Haven; en behagelig Koling havde fulgt paa Dagens Heede; Maanen skinte i sin fulde Glans; kort sagt: det vær een af disse behagelige Nætter, der indblæse Sielen noget, jeg veed ikke hvad, af ømt og vellystig, en behagelig Grublen bemestrede sig mine Sandser, og bragte mig uformerkt i en Buegang, ved Enden af hvilken der var et Lysthuus. Jeg var ikke meere langt derfra, da jeg i det samme syntes at høre en Røst; jeg lurede; Nattens Taushed hialp mig, og jeg hørte virkeligen nogle Ord, som som jeg ikke kunde skielne; et Øiebliks Taushed fulgte derpaa; jeg nærmer mig det sagteste, jeg kan, og en uheldig Nysgierrighed driver mig til min Undergang. Jeg saae for og Kansade paa en Græs benk; Kansade stod imod af Blufærdighed, og blev overbunden af Kierlighed; alting skildrede saavel hos hende denne Forvirring i Sandserne, der fødes af Hiertets Beruselse - jeg tabte mig i mig selv, blev forvildet, og bragte med mig derfra dette billede indgravet med uudslettelige Træk i mit inderste Hierte, omsonst ville jeg adsprede mig; Erindringen fulgte mig overalt, og Kansade med alle sine Yndigheder fremstillede sig idengen for mine Øine. Søvnen flyede mig, eller dersom den, for et Minut, lukkede mine Øine, da saae jeg strax Kansade i Drømme. (meere følger, Nyeheder. er Forlydende er Candidatus S. S. Minist. Hr. Erich Trap, kaldet til Sognepræst for Uggildt og Taars Meenigheder i Venneberg Herred i Aalborg Stift af S. T. Frue Consistorialraadinde Boye.