Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1786-07-07
Af en Skrivelse fra Paris, den 23de Junii. Hele Paris var i Uvished om Madame la Mot. tes ventende Skjebne, og der blev slaget Vedde maale for og imod Forvandlingen af hendes Straf, som i Forgaars Morges blev fuldbyrdet paa hende. Aftenen tilforn havde Generalprocuratoren givet befaling desangaaende, hvorved blev forhindret, at denne Efterretning ikke for meget udbredte sig. for at standse for stort et Tilløb. - Madame la Motte var bestandig uvidende om sin Dom, og man foresnakkede hende let, at, hvad hun havde hørt i Fængslet om en Jndelukkelse i et Tugthuus i 3 Aar, var et uvist og ugrundet Rygte. Da Arestforvareren derfore Tiirsdag Aften ankyndigede hende, at hun følgende Morgen skulde holde sig færdig, da die Tournelle og Grand Chambre, som vilde forsamle sig, kunde lade hende indkalde, saa tænkte denne Ulykkelige endnu ikke paa, hvad der forestod hende. Hun sov ganske rolig, indtil Criminal=Betienten, Hr. le Breton, tilligemed sit behøvende Følge, kom om Morgenen Kl. et Qvarteer til 7 i Conciergeriet for at fuldføre Parlamentets Dom. Arrestforvareren gik derpaa op til Madame la Motte, og havde megen Umage med at overtale hende til at staae op, da hendes Svaghed, fordrede at holde Sengen; for det øvrige ville hun ikke meere gaae ud af Palaiet, og ikke meere tale med fine Dommere. Arrestforvareren forestilte hende, at hun ei blev kaldet for Grand-Chambre, men at Hr. le Breton ventede hende for at sige hende tre eller fire Ord, kort sagt: hun maatte absolut komme ned; De har desaarsag, sagde han, ikke nødig at paaklæde Dem, kast blot en Frakke over Dem. Madame la Motte gav endelig efter, tog en kort Trøie og et Par Strømper paa, kastede en Frakke over sig, og gik saa ned. Da hun kom i Conciergeriet, hvor Hr. le Breton ventede hende, vare 4 Skarprettere og 2 af deres Folk nærværende, som bandt hendes Hænder. Hun troede, at man brugte blot den Forsigtighed for at forsikre sig hende desto bedre, og at føre hende i et andet Fængsel, thi da hun blev bundet saa stærk, saade hun: "Troer J, at jeg vil undløbe Eder, Jeg vil gaae, hvorhen J vil have det: Vare J end Skarpretterens Folk, kunde J ikke behandle mig grovere. Derpaa befoel Hr. le Breton hende at sette sig paa Knæerne for at anhøre sin Dom. Dette var hende et Tordenslag, og udbredede Lys over alt det, som var om hende; hun vilde slet ikke sette sig paa Knæerne, men blev ved at anraade Hr. le Breton om Barmhiertighed. Denne betydede hende, at han var ganske fortvivlet over, at han havde een saa bedrøvelig Forretning at fuldbyrde, men han var nødsaget til at efterfølge Parlamentets befaling. Midlertid vare alle hans Grunde ikke i Stand til at berolige denne modige Siel; desaarsag gav han Skarpretteren et Tegn til med Magt at sette hende ned paa Knæerne, som de ogsaa gjorde. De holdte Damen saa godt de kunde, i denne Stilling, saa længe Dommens Forelæ ning varede. Til den første Artikel, som angik Kiøbekontrakten, den falske Underskrivt o. s. v., skienkede hun ikke megen Opmerksomhed, og maaskee hun forstod det ikke heller, men da hun hørte, at hun blev dømt til Kagpidskning og Brændemerke, saa geraadede hun i sligt et Raserie, som er vanskeligt at beskrive: "Og Blodet af Valois vil man behandle saaledes, skreg hun: Man slaae mig meget heller Hovedet af. Jeg skulde pidskes, og Cardinalen gaae frie Paa det sidste Udraab fulgte en utrolig Mængde Skieldsord. Derpaa forgik Mælet hende af blot Raserie, og faldt derpaa i en Kraftesløshed, som satte hende i Stand, til at anhøre det øvrige af hendes Dom. Hendes Raserie fornyede sig ikke igien, før hun hørte, at hendes Godser vare confiskerede til Kongens Fordeel, og endnu mere, da man kastede hende Strikken om Halsen. (Slutningen neste Gang.)