Aalborg Stiftstidende, 1837-02-20
Paa Marschal Clauzels Opfordring til Hr. Dupin om at afgive Forklaring om den i Nytaars=Lykønskningen til Kongen indflettede Phrase, som vi i forrige Nr. have meddeelt Læserne, har han tilstillet Marschallen et langt Brev, hvori han først vedbliver sin Paastand, at det var en stor Ulykke for Rom, at det turde staae en af dens Consuler frit for at begynde paa Erobringen af Numidien, skjøndt Roms Magt dog dengang var umaadelig og skjøndt det, i Besiddelse af alle Middelhavets Kyster, syntes at maatte have Sandsynligheden af et heldigt Udfald i sin Kamp mod Julgurtha for sig; at det var en Ulykke for Rom, fordi hiin, Krig bragte to Mænd, Marius og Sulla, frem paa Skuepladsen, der siden efter opkastede sig til Partihøvdinge, besublede deres Fædreneland med dets Borgeres Blod og udstrakte deres frække Hænder mod dets helligste Jnstitutioner; det var en Ulykke for Rom, thi det lykkedes Juguriha at bestikke Roms Overhoveder og, under disse kjøbte Protectorers Beskytttelse, ustraffet at begaae de frækkeste Ugierninger og ved alle Leiligheder høit og lydeligt at udtale sin Foragt for det bestikkelige Rom. "Af denne Art vare mine Erindringer, min Hr. Marschal, med Hensyn til Oldtidens Forhold, og naar jeg nu skal giøre Dem nogen Forklaring over min Anskuelse om vor Expedition til Afrika og vore Forhold til denne Coloni, saa skulde og kunde jeg svare, at disse Anskuelser ikke hvile paa nogen historisk, men paa en politisk Grund og at det altsaa, i denne Henseende, gjælder om et parlamentarisk Spørgsmaal, over hvilket jeg med alle mine Colleger maa yttre en fuldkommen fri Mening og afgive en aldeles uafhængig Stemme i Kammeret, saasnart de belovede Efterretninger og Oplysninger ere blevne os meddeelte. Da imidlertid min Anskuelse om den afrikanske Qvæstion allerede længe har været ganske klar og da alle de Forhandlinger, som i denne Henseende have passeret Kammeret, hidtil kun have stadfæstet den, saa undlader jeg ikke, min Hr. Marschal, uden Omsvøb at erklære Dem, at jeg anseer vor hele Færd i Afrika som høist fordærvelig for Frankrig. Allerede i flere Aar har dette Land slugt vore Tropper og vore Penge; mere end 200 Millioner ere allerede medgaaede og endskjøndt Achmet Bey ikke er nogen Jugurtha, skjøndt vore Kamre ikke ere lavt findede nok til at lade sig bestikke med africanske Penge, skjøndt De, Hr. Marschal, ikke ere nogen romersk Consul, skjøndt vore tappre Soldater, langtfra, som Rommerne, at capitulere, ved deres Tilbagetog have gjort sig udødelige og skjøndt vor Hær, som kun det raae, Clima kunde beseire, vel har fortjent de Lovtaler, som Kammeret i sit Svar paa den kongelige Trontale har beæret den med, med et Ord, skjøndt Tider, Forhold og Sæder ikke nimere ere de samme, saa siger dog min Overbeviisning mig nat det er sørgeligt, at vi have indladt og paa saa Meget i Afrika. Jeg siger det høit, skulde jeg end mishage hvem somhelst, at det er en Ulykke for os, igjen at skulle beegynde en, allerede saa uheldig begyndt, Sag forfra og at det rier meget tvivlsomt, om vi ville kunne opnaae nogen Fordeel ved de nye Offte, hvilke man nu vil fordre bevilgede af os; hvad man endog kan have drømt om en Colonisation i Afrika, saa er det min Overbeviisning, at vi ikke ville kunne udrette noget Nyttigt der, allermindst ved at indrette vore Operationer efter en saa stor Maalestok, imedens det vilde have været tilstrækkeligt at sikkre os nogle veldefæstede Puncter, for fra dem at slutte Handelsforbindelser og pleie og værne om en god Forstaaelse med de Jndfødte. Den Maade, paa hvilken vi nu drive Sagerne i Afrika, fører det med sig, at vi i Fredstider maae bringe det ene Offer efter det andet og, i Tilfælde af Krig, maae kalde vor Hær tilbage til Frankrig, ligesom engang Hannibals Hær blev kaldt tifra Jtalien til Carthagos Forsvar. Jeg føier endnu til, at det Vaklende i vor Fremgangsmaade, Mangelen paa Sammenhæng i de fulgte Planer og de Feil, for hvilke man beskylder flere Grene af den derværende Administration, og over hvilke vi endnu have Erklæringer at vente, ere for mig ligesaa mange Motiver til at beklage denne Arvepart efter Restaurationen med alle de Byrder, den har paalæsset os. Tidligt eller sildigt vil ogsaa den offentlige Mening blive oplyst ei denne Sag, og jeg tør frit paastaae, at, hvis man, for at alfortsætte denne Krig, vilde udskrive en Algierskat, som man i sin Tid udskrev en Saladinskat, saa vilde den neppe længe affinde Ydere. Modtag min Hr. Marschal o. s. v. Dupin.