Aarhuus Stifts-Tidende, 1843-11-22
Om den for Kongerigets samtlige Jorder udarbeidede nye Matrikul (Bonitering) hedder det Kjøbenhavnsposten": "Altsaa til 1ste Januar 1844 træder den længe forventede nye Skyldsætning i Kraft. At den vil faae en Deel Jndflydelse paa Valget og Valgbarhed, som man jo for Landeiendommene har gjort directe afhængig af Hartkornsbeløbet, og saaledes ogsaa af indirecte af Skattebyrderne, der afhænge af Hartkornet, er uundgaaeligt. Faaer saaledes en mindre Landeiendomsbesidder, der tidligere kun har havt 7 Tdr. Hartkorn, til 1ste Januar 8 Tdr., bliver han valgbar, faaer en Sædegaard Bøndergodsets Hartkorn forøget til 200 Tdr., bliver den complet. Alt dette er fuldkommen i sin Orden. Men ved en Forordning af 25de October d. A. er der gjort nogle Bestemmelser, med Hensyn til Virkningerne af den nye Matricul, hvis indbyrdes Harmont vi aldrig have kunne begribe. Sagen er denne: Medens de complette Sædegaardseiere nemlig altid skulle beholde deres Forrettigheder, medens Sædegaardseierne skulle bestandigt have deres Valgreet og Valgbarhed, medens Grever og Baroner ikke nogensinde skulle fortabe deres Plads i Amtsraadene, medens de 32 Tdr. Hartkorns Eiere ingensinde skulle udelukkes fra Sæde i Sogneforstanderskaberne, medens de 32 Tønder Hartkorns Eiere skulle vedblive at være Skolepatroner og at kalde Skolelærere, medens Sædegaardseierne aldrig skulle forhindres i at nyde Jagten paa Fællig, medens med eet Ord de større Grundbesiddere skulle i al Evighed vedligeholde de til deres Eiendomme knyttede Forrettigheder, uagtet de ved Ommatrikuleringen synke ned under den Hartkornsstørrelse, der oprindelig er fastsat som betingelse for saadanne Privilegiers Udøvelse – skulle de mindre Landeiendomme ikkun være i Stand til at vedligeholde Valgret og Valg. barhed, saa længe de besiddes af de nuværende Eiere, forudsat, at de ved Ommatrikuleringen gaae ned under den for Valgret og Valgbarhed oprindelig bestemte Størrelse. Resultatet bliver dette: de store Eiendomme, som have meget at tabe, og som burde tabe meget, beholde Alt; de Smaa derimod tabe, i det mindste efter nogen Tids Forløb, Alt hvad de have at miste. De mindre Formuende indskrænkes i Nydelsen af Rettigheder, som opretholdes for de mere Bemidlede. Vi holde ikke paa den historiske Ret. Men skal den yde Nogle Fordeel, troe vi, at den heller ikke bør saagodtsom forglemmes med Hensyn til Andre. Jøvrigt har Regjeringen ikke gjort Andet end hvad Stænderne have tilraadet, og disse komme derfor ogsaa til at bære Skylden for, at vor trange Valglov ikke faaer samme Vidde forde mindre Grundbesiddere, som for de større. Dog, Enhver Sit. Havde Stænderne ikke været liberalere end Regjeringen, vilde de mindre Landeiendomsbesiddere, hvis Hartkornsstørrelse gaaer ned under det for Valget og Valgbarhed bestemte Qvantum, sandsynligviis strax med Matriklens Jndførelse have tabt deres Valget og Valgbarhed, da Regjeringen foreslog dette i det Udkast, som forelagdes Stænderne. Retsacterne i den ved Sorøe Birketing nylig paakiendte Justitssag ang. Niels Pedersen af Bjernedehusene, der forleden druknede begge sine Børn i en Mergelgrav, give et nyt Jndblik i den danske Huusmandsstands sørgelige Stilling: "Propr. Køhler havde overladt Niels Pedersen et Huus med 6 Skpr. L. paa følgende Vilkaar. N. P. skulde forrette 118 Ugedage, hver Dag fra Solens Opgang, paa egen Kost. Leiemaalet var uden Opsigelse, strax og uden Lovmaal eller Dom ophævet, saasnart N.P. ikke var til Herremandens "Tilfredshed." J dette Huus boede N. P. i 6 Aar, i god Forstaaelse med sin Kone, en om og kjærlig Fader for sine Børn. Da den Huset tillagte Jord var saa maadelig, at han, uagtet han dyrkede den med Flid, om Foraaret maatte ompløie den med Vintersæd besaaede Mark, og det Høieste, han kunde høste, var fire Fold, og da hans Familie tiltog, gik det Aar for Aar tilbage for ham. Til Slutning eiede de ikke meere, end hvad de gik og stod i, hvilket var saa ringe, at de undsaae sig for, som de pleiede 2 Gange om Aaret, at gaae til Guds Bord. Da begav det sig, at Herremanden, Hr. Køhler, blev – for at bruge hans egne Ord – kjed af at have N. P. til Huusmand, hvortil vel ogsaa bidrog, at en anden Leier havde tilbudt endnu flere Arbeidsdage end N. P., og lod ham opsige. Efter forgiæves at have søgt et andet Opholdsted, som og om Arbeide, blev N. P. som fortvivlet over, at hans Familie skulde blive huusvild, og nu vaagnede hos ham det strækkelige Forsæt, at dræbe sine to yngste Børn. De site Andre vare saa store, at de kunde tjene for Føden. Han betroede ikke dette Forsæt til sin Kone, hvem han ellers sagde Alt, eller til nogen Anden. Han indesluttede det i sit Jndre. En Dag, da hans Kone var paa Arbeide, og han ifærdmed at røgte Tørv, tog han Børnene ud i Marken, for at ombringe dem og sig selv i Tørvegraven, men da han saae at Gud havde skabt Børnene vel, at de vare muntre og fornøiede, og løb omkring paa Marken og legede", tog han dem atter hjem med sig, dog grublede han, af Nød og Elendighed, bestandigt over sit gamle Forsæt. En Eftermiddag, den 22de Juli, tog han atter de to yngste Børn, en Dreng paa 7 og en Pige paa 3 Aar, ud med sig i Marken til en der med Vandfyldt Mergelgrav, paa hvis Kant han satte sig. Begyndelsen var det, som han ikke kunde komme af Stedet", men omsider tog han Drengen i den venstre og Pigen i den høire Favn, og styrtede sig med dem Begge ud i Mergelgraven. Der var imidlertid ikke Vand nok, til at han selv deri kunde drukne sig, uagtet han forsøgte flere Gange herpaa, og han var derfor nødt til at forlade Graven, efter at have seet sine Børn svømme ovenpaa Vandet." Paa Hjemveien mødte han en anden Huusmand, hvem han fortalte det Passerede, og hvem det i Forening med en tililende Kone lykkedes at faae Børnene op, der befandtes døde. Kaldet til sin Bevidsthed yttrede Niels Pedersen, at det var godt, at han ikke var omkommen, hvilket han i Forhøret yderligere erklærede, "at være en Guds Tilskikkelse, thi han haabede nu, at hans Sjæl vilde indgaae til Salligheden, naar hans Legeme her, efter Øvrighedens Foranstaltning, kom til at lide." J Arresten har hans Opførsel været rolig og fattet. De Læger, der have obduceret denne ulykkelige Mands Børn, ere imidlertid i deres Erklæring over hans mentale Tilstand komne til det Resultat – som det vel tør antages, at Herremanden Hr. Køhler ikke saa ganske rolig har erfaret –at Arrestanten nu er moralsk forrykt, og Sundhedscollegiet, hvis Betænkning er indhentet, har derfor yttret, at han i Gierningens Øieblik har været i sindsforvirret Tilstand. Paa Grund heraf er Niels Pedersen ikke idømt nogen Straf, men til at hensættes under Øvrighedens Forvaring.