Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-06-09
(Jndsendte Artikler.) Flere af Nykjøbings Jndaaanere have undret dem over, at Musiken til Kirkegaardens Jndvielse ikke var overdraact Kirkens Organist af Stiftstidenden for i Løverdags saaes Aarsagen. Psalmerne manglede særdeles meget i Sangudførelsen, og det har gjort Jndsenderen et tidligere Ønske levende, at Kirkesangens Ledelse maatte henlægges under vor Organist. Man kan billigviis ikke forlange musicalsk Dannelse hos Borgerskolens Lærere, og da der ikke udfordres saa lidt Musikkundskab til at undervise i og lede en god Kirkesang, kan man aldrig sikkert opnaae den ved den nuværende Jndretning. Hvor sjeldent kan et Menneske blive saa dygtig i flere forskjellige Kundskaber, at han med Nytte kan undervise deri, og nu Musiken, en Kunst der udfordrer særdeles megen Tid, naar den skal kunne gavne, Kirkesangen er rigtignok et Embede underlagt en af Borgerskolens Lærere, men er, som ovenfor viist let kan skee, denne, i alle hans Stillings andre Fag duelige Mand ikke skikket til Kirkesang, vilde det sikkert ikke nægtes Menigheden at afhjælpe denne Mangel ved at overdrage Sangen til en dertil Duelig, en Musikkyndig, hvilken Byen er saa heldig at have i dens Organist, som da fik Børnene paa Orgelet hos sig, og hvorfra den gode Sang, i Forening med det nye Orgel Kirken faaer, vilde være en sand og i Sandhed vant Opbyggelse for Menigheden. Vor Kirke har en Tiende, og man maatte vente, at de sidste Aar, da Tiender ere gode Jndtægter, have sat Kirken istand til at foretage Forbedringer, hvortil dette Forslag gjør sig Haab om at blive regnet. De ærede Nykjøbingere og Kirkeinspectionen bedes at skjænke disse Linier, deres Opmærksomhed. Hr. Redacteur. Det gjør mig inderlig ondt, at jeg atter maa anmode Dem om at optage Noget i den larsenske danske Samfunds Tvist, men Taushed af mig, naar, som det lader til, saamange Andre ere paa Benene i denne Sag, vilde upaatvivleligen blive anseet for enten Jndrømmelse af at have Uretten paa min Side, eller dog idetmindste som umandig Feighed, og ingen af Delene vedkjender jeg mig. Jeg indseer ret vel, at det er en Tvist, som hverken gjør Deres Avis, mig selv eller nogen Anden Ære. Den hører tvertimod med til de personlige Kjævlerier, der ere saa skadelige for al anden god og gavnlig Virksomhed og derfor burde være banlyste overalt, men det staaer hverken i min eller Nogens Magt, aldeles at undgaae saadanne, saavist som ethvert Menneske har sine Uvenner, ja Fjender. Saavidt min Erfaring strækker sig, og enhver upartisk Jagttager vil vistnok have lagt Mærke til det Samme, er saadant desuden Noget, som Enhver har at vente, der vover offentlig at yttre en Mening om nogen Ting, helst dersom det træffer sig saa uheldigt, at denne Mening er afvigende fra det, visse Folk hidtil har været saa lykkelige at faae ansee som det ene Rigtige, idet da disse, for hvem en saadan offentlig Fremtræden er ubehagelig, gjerne saavel directe som inddirecte søge at gjøre slige efter deres Mening farlige Personer kjede af Legen, og naar dette ikke kan skee paa anden Maade, saa ved at sværte dem i deres Medborgeres Øine, for at Jngen meere skal fæste Lid til hvad de sige. Ofte, ja desværre alt for ofte, ere ogsaa disse Kunstgreb lykkedes; med mig vil jeg dog med Guds Hjælp haabe at de skulle mislykkes. Jeg forventer derfor, at De med samme Velvillie og upartiskhed, som hidtil, vil aabne en Plads i Stiftstidendens Spalter ogsaa for efterfølgende Linier, idet jeg kan forsikkre Dem, at det ikkun er fordi jeg anseer det for en reen Nødvendighed, jeg atter griber Pennen i denne Sag. Under en Overskrift og med et Motto, der synes at vidne om en halvlærd Forfatter, er der i Bladet "Lollands Posten Nr. 66 d. A. indrykket et Stykke til mig, som efter min Formening indeholder saamange Dumheder og en saa stor Portion Ondskab, at jeg visseligen kunde have Lyst til at drøfte det en Smule. Men da jeg i Stifts tidenden Nr. 79 har erklæret, at jeg ikke værdiger Procurator Larsen Svar paa nogen Ting, for han har efterkommet min Opfordring med Hensyn til hans tvetydige Spørgsmaal, om jeg mindes Koen, Hestehandelen og Byghandelen, og det omhandlede Stykke er sluttet paa en saadan Maade, at det meget ligner Degnens Prædiken, der skiltes ad paa Midten, uden noget Navn eller Mærke, saa jeg følgeligen ikke med Vished kan vide, om det er et Foster af "Lollands=Postens" Redacteurs bekjendte, udmærkede Productivitet, eller Noget, en ham beslægtet Aandsfrænde har villet øve sit Snakketøi, ved, saa skal jeg dog for Tiden ikke videre indlade mig med en saadan feig Hr. Navnløs, men indskrænke mig til at opfordre den meget respectable Forfatter til at krybe frem af sit Skalkeskjul og navngive sig, forsikkrende ved Alt, hvad der er mig helligt, at jeg da skal være til hans Tjeneste, selv om han er en Embedsmand. Det er imidlertid ingenlunde min Mening, at jeg under alle Omstændigheder kan undgaae at indlade mig med en anonym Forfatter, eller at en saadan ingensinde er værd at svare; men hvorhan, som her, ved sin allerførste Optræden viser, at han kun paa ægte larsensk Maneer har til Hensigt at tilsudle Modparten, medens han selv staaer dækket af Anonymitetens Skjærmbræt, troer jeg rigtignok at det vilde være ufornuftigt at indlade mig i en saadan Kamp, hvor Partierne ere saa ulige. Tillige forekommer en saadan Adfærd mig at være saa lav og ussel, en saadan Forfatter at røbe en saa stor Portion Ondskab, forenet med saamegen hjertelos Feighed, at han intet Svar fortjener. Dog, et af den smukke Forfatters Spørgsmaal vil jeg svare paa, nemlig det angaaende Jens Møllers Jnserat i Stiftstidenden. Endskjøndt dette Sporgsmaal egentlig ikke vedkommer mig, vil jeg dog give Svaret, fordi ogsaa dette forekommer mig at røbe en lumsk inddirecte Sigtelse imod mig for uredeligt Forhold. Jeg har derfor gjort mig Umage for og seer mig istand til at kunne meddele Publicum, at Jens Møller i sin Tid, tvertimod hvad den sandhedskjærlige Larsen har berettet, egenhændig har underskreven Jnseratet, – og det i Vidners Paasyn endda. Hermed er vel ogsaa Hr. Navnløs tilfreds, thi han er dog vel ikke saa dum, at han antager, at det er forbudet Nogen at concipere, hvad anden Mand siden underskriver. Sæddinge, den 6te Juni 1847. H. Olesen.