Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1827-06-26
Vi kjørte mellem kornrige Marker, grønne Vange og afvexlende Skov paa en temmelig god Vei til Schwan, en liden By omtrent 5 Mile fra Dobberan. Lige udenfor Byen ved en liden Jndsøsadde nogle Mennesker paa Bredden og anglede Aal. Deres Udseende var mig paafaldende. Skjønt deres Paaklædning var europæisk, men ganske forreven og pjaltet, havde de dog en sortagtig Ansigtsfarve og et sort stridt Haar. Kudsken gjorde mig opmærksom paa at de vare Zige unere. Da vi vare stegne af i Kroen, hørte jeg langt fra et Skjænderie, og da jeg vilde see hvad der var paa Færde, erfarede jeg, at det var Sven denne og Drengene i en Smeddeesse, der vilde gjøre Løier med de fra Aalefangsten tilbagevendte. Zigennere, som vare yderst opbragte derover. J Kroen sagde Værten mig, at disse Zigennere vare komne den afvigte Nat fra en Landsbye i Nabolavet til Schwan, og at de logerede skraaes over for i Smeddekroen. Det var første Gang i mit Liv, jeg var stødt paa Personer af denne Menneskerace, og jeg kunde derfor ikke undertrykke min Nysgierrighed, at see i Virkelighed, hvad jeg saa ofte har læst om i Bøger. Det var ganske andre Zigennere end dem, man seer i Pretiosa og den lille Zigennerinde. Jeg gjorde mig et Ærinde hen i Smedbekroen. Her stod en gammelagtig Mand i Døren og røg af sin Pibe. Han saae ud til at være nogle og Halvtredsindstyve Aar. Hans Ansigts Farve var ligeledes sortebrun, dets Form ganske forskjellig fra den europæiske, Haaret kulsort og stridt. Han har en Knebelsbart og var aldeles europæisk klædt. Men aldrig i mit Liv har jeg seet en saadan Paaklædning. Den udmærkede sig ikke ved Lapper eller Forrevenhed, men ved Forslidthed. Kasketten var af Saffian og havde sikkert engang været ret smuk, men ul kunde det skarpeste Syn ikke opdage, af hvilken Farve den oprindeligen havde været. Det samme var Tilfældet med Kjolen; den har endnu Spor af sin fordums Fiinhed, men Farven var næsten borte. Vesten og Beenklæderne lode ogsaa til at have været fine og smukke; men nu saae de ud, som om de havde hængt et heelt Aar i en Skorsteen. Støvlerne havde gule Kraver og syntes engang at have tilhørt en Jagtjunker; men Skafterne og Fødderne, som dog egentligen skulde være sorte, vare gulagtige, og Kraverne, som skulde være gule, næsten sorte. Selv Tobakspiben, han røg af, var saa ussel, at jeg aldrig har seet Mage dertil. Alt, hvad han havde paa, egnede sig til en Tiggers Garderobe, og alligevel saae han dog ikke ud som en Tigger. Det var den luslidte, ikke den lasede Usselhed. Jeg indlod mig i Samtale med ham, og erfarede snart, at han var Patriarchen for de herværende Zigennere. Han talte Tydsk som en Jndfødt, og det med en Anstand, ja jeg kunde næsten sige Værdighed, som man mindst skulde vente hos en Zigenner. Han berettede mig, at han var bosat i Frankfurt an der Oder, og at han havde i endeel Aar staaet i Krigstjeneste. Paa Spørgsmaalet; hvormed han og hans Familie ernærede sig, svarede han: med at spille Commedie og opføre Musik. I det samme kom hans tre Sønner, hver med et Knippe Aal i Haanden og talede til ham i Zigeunersproget. Saavidt jeg kunde mærke paa Gebærderne, thi af Sproget forstod jeg ikke et Ord, var det nok angaaende det Maaltid, der skulde tillaves af Aalene. Han saae med et Slags Faderglæde og Selvfølelse paa dem, og efterat de vare gaaede ind i Kjøkkenet, sagde han til mig: "det er mine Sønner - meget haabefulde Mennesker; de ere alle udmærket duelige og besidde stor Færdighed, især i Musik og eqvilibristiske Konster. Overalt saa ere alle mine Børn meget musikalske - om det saa kun er Rollingen, som sidder der paa Gulvet, saa spiller han allerede paa et Jnstrument, skjøndt han kun er sex Aar." Den lille Zigeuner, næsten halv nøgen, var i Færd med at sætte Strængene istand paa en gammel Harve, der var itu paa alle Kanter, og som, bestemt til Vulcan, nu atter skulde indvies til Euterpe. Den Gamle gik ind med mig i Krostuen; her sad en temmelig ung Zigeunerinde, klædt i Hvidt, og havde meget travelt med at sye nogle Pialter, der skulde bruges som Dragter næste Dag til en dramatisk Aftenunderholdning i Kroen. Han fortalte mig, at det var hans anden Kone og at han i Alt havde havt sexten Børn. "Det maae være svært, at ernære en saa stor Familie," sagde jeg "Det kan De troe," svarede han, og nu begyndte han at fortælle mig, hvor store Udgifter han havde og hvormange Skjepper Salt, han maatte kiøbe aarligen, som en der i Landet anordnet Afgift. Jeg hørte opmærksom paa hans Fortælling, uagtet det Meste af den forekom mig at være Digt. Jeg læste megen Forstillelse i hans temmelig aandfulde Ansigt. Hvor gjerne jeg end havde villet give ham en lille Gave, saa turde jeg dog ikke vove det, af Frygt for at støde en Konstner, et Theaterselskabs Directeurs Point d'Honneur. Til nogen egentlig Trop hørte denne Familie ikke, men den syntes for sig selv at føre et omstrøifende Liv. Den maa have været af den Klasse, som kaldes Useren, og i Almindelighed bestaaer af Musikanter, der ere temmelig øvede i deres Fag. J Moldau trække de omkring paa Landet i denne Egenskab og i Ungarn forespille de Ungarerne deres Nationalmusik. Mange Tropper ere saa berømte, at de forskrives langt borte fra til Fester.