Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-08-16
et "Konstgreb af mig, at jeg benævner Tegnet aa det danske Skrifttegn for den tilsvarende Lyd, ved hvilket Konstgreb jeg vil lade Folk forste, at vi allerede have et mere dansk Tegn for a. Jkke noget mere dansk Tegn (da aslet ikke er dansk, men slet hen det danske Skrifttegn kalder jeg aa. Drømmer De her om Konstgreb, da er det vel fordi De Selv alt for tidt bruger dem. Jeg ønskede De vilde vise mig et dansk Ord, hvori de tvende a udtales særskilt. J modsat Tilfælde faaer De tillade os Danske at kalde et Lydtegn, vi i Aarhundreder have brugt: det danske Skrifttegn aa. 6.) De tillægger mig (S. 965) at jeg "beraber mig pa min Ordbog, som Brugens Repræsentant; ja vel at mærke den sletteste Brug i Danmarks Rige!" Dette er for det første en Usandhed. Jeg har ingensteds beraabt mig paa min danske Haand-Ordbog som Auctoritet; men har (Om den ny svenske Skrivem. S. 33) historisk anført: at jeg i samme fulgte i alle Hovedpunkter det samme orthographiske System, som Videnskabernes Selskabs Ordbog fordi jeg erkiendte dette System, i den danske Skrivebrug gjennem Aarhundreder hiemlede historiske Grundvold." Hvad De kalder den sletteste Brug i Danmarks Rige", er saaledes ikke nogen særegen Brug, jeg har villet danne i min Ordbog. Det er den almindelige danske Skrivebrug, som den var i Slutningen af det 18de og Begyndelsen af det 19de Aarhundrede i det Hele den samme Brug, som er fulgt i Videnskabernes Selskabs Ordbog. Hvorfor fortier De dette - Fordi De i Deres Polemidanseer ethvert sophistisk Konstgreb for tilladt. Hvorfor henviser De Videnskabernes Selskab og af Rust o. s. f. mig til den danske Almanak, som orthographisk Auctoritet? – Fordi De undertiden skriver, ikke som en lærd Mand, men som et Barn. - Hvorfor overhovedet befatter De Dem med min Ordbog, hvis Skrivemaade følger Brugen, som øverste Grundsætning, da De derimod har ganske modsatte Grundsætninger, og altsaa ikke udenfra et falskt og uretfærdigt Synspunkt kan tillægge Ordbogen Feil, som den kun i Deres Hierne har – Dette Spørgsmaal maa de besvare, som kiende Dem nøiere end jeg, og derfor kunne afgjøre, om en saa øiensynlig urimelig, Videnskabsmanden uværdig Fremgangsmaade udgaaer hos Dem fra Villien, eller fra Forstanden. 7.) De tilstaaer Selv. (S. 965) "Det er naturligt at den nærværende Skrivebrug grunder lig pa den ældre og denne pa den ældste." Dog kalder De den nærværende Brug, hvor den netop støtter sig paa ældgammel uafbrudt Vedtægt, (f. Ex. med Hensyn til Skrifttegnet aa og til Brugen af i udi Ord som Skiald, gierne, Skiold, &c.) slet, barbarisk, ufornuftig, fuld - Kan Deres Lærdom give Den Rettighed til at modsige Dem Selv, saa benytter De vist nok dette Privilegium i sin videste Udstrækning. 8.) De siger om mig (S. 965) "at jeg hverken kiender gammel Dansk eller Islandsk, eller foragter alt Hensyn dertil; imedens Dø strax efter beretter, at jeg understötter min Lære med Islandsk. (S. 966.) Dette er dog vel snarere et Feilgreb af Dem, end et Konstgreb. - Men De siger endvidere, at jeg: hverken ved hvad Bogstaver der findes i Islandsk, eller hvorledes de anvendes, fordi jeg har anført, at Jslænderne intet Jod have, og at de betegne den med Vocalen e sammensmeltende J Lyd ved en Accent over dette e. Denne Deres Paastand er saa latterlig, at den knap fortiente noget Svar. - Naar jeg nævner Jslænderne, veed De ret godt at jeg mener de Gamle, og ved islandsk Sprog og Litteratur forstaaer det Sprog, som Jslænderne maa kalde klassisk, og hvorefter Deres egen islandske Grammatik er udarbeidet. Troer De mig nu for Alvor saa uvidende, at jeg aldrig har seet gamle islandske, Haandskrifter og trykte Bøger, aldrig brugt Haldorsens isl. Ordbog, som De Selv har udgivet, eller aldrig læst Deres Veiledning til det islandske Sprog? – J denne siger De Selv p. 9: " bruges nu omstunder for i 4 (o: for det haarde Jod. p. 4) i Ord som jörd, jafn, men ikke i Stedet for det bløde j. (i Ord som leide, his, gjöre, kiær, liöma, &c.) og p. 3. 4de, hvor det udtales som der stod et blødt Jod foran samme, betegnes enten meden Accent overe, eller ved at sætte et i forane, hvilket sidste De kalder naturligere; men tilføier: "at det slet ikke er brugt hos de Gamle" (Jslændere.) J den svenske Udg. af Deres isl. Sproglære anfører De bl. a. paa Skrift-Tavlen ie som en "diftongisk Vokal", og p. 9 siges at: "Diftongene med i framføre skrifs vanligtvise (ellerie.)Er Deres egen Auctoritet ikke tilstrækkelig, for at bevise at det islandske Skriftsprog i sin gamle og ægte Skikkelse, ei kiender Jod i Diphthong=Lyde, saa vil jeg henvise Dem - vist nok ikke til det isl. Landoplysnings-Selskabs, det evangeliske Tractat=Selskabs Bøger (S. Deres Anvisning till Islandskan p. 10) eller til isl. Sager, som udgives under Deres egen Bestyrelse – men til gamle og gode islandske Codices, til alle af det Magnæanske Samfund udgivne Sager, og til det Lexikon, De Selv har udgivet. 9.) De tillægger mig (S. 964) den taabelige Mening: at jeg har sat Skrivebrugen fast " Ogsaa dette er en af Deres i min Ordbog. usømmelige og uværdige Opdigtelser. J Fortaten til denne Ordbog staaer tydeligt nok S. XV. at min Hensigt med den ikke kan være at give en Rettesnor for det danske Sprogs Retskrivning, som jeg ansaae for at være almeen gieldende til enhver Tid."¬