Adresseavis for Børn, 1780-09-13
For en Uges Tid siden bad Hr. Christen mig til Bord hos sig Efter mange ubetydelige Spørgsmaale, hvorledes denne Stad, Fruentimmerne heri Staden, og mit forehavende Kald behagede mig, spurgde han endelig tilsidst ogsaa Har De ingen ret oprigtig god Ven udvalgt sig her at omgaaes med her i Staden, (Jeg vil her anføre vor hele Samtale) Jeg. (Med en Hæftighed, som røbede mit hele Hjertes Deeltagelse i min inderlig elskete Vens Hr. Michels Venskab.) Ney, men jeg har her fundet en af mine forrige gode Venner igjen, og han er den eneste, som har mit Hjertes hele Fortrolighed. Han vil gjøre mit Ophold her i Staden meget hageligt for mig. Hr. Christen. Maae jeg vide denne værdige Vens Navn Jeg Han heder – jeg veed ikke, om De maaskee kjender ham – han heder Michel Her havde du bare skuldet see, min bedste Ven, hvor uforlignelig Hr. Christen spillede sin Rolle, (thi jeg er næsten gandske vis paa, at det var overlagt imellem ham og min Fader, som ved sine Formaninger heller ikke havde kunnet formaae mig til, at lade min Omgang fare med Hr. Michel.) Med største Forundring og stivt stirrende Øyne paa mig, ligesom han slet ikke havde formodet dette mit Svar, tang han og betragtede mig længe. Og hans Øye syn gjorde en Virkning paa mig, som en uformodentlig Lynildstraale. Jeg veed ikke hvorledes det gik til, at een Tanke efter den anden stormede ind paa mig, og at jeg i det samme med eet tænkde paa alle de venskabelige Advarseler, som du gav mig til Afsked, at jeg for alting skulde tage mig i Agt for Hr. Michel. for Børn. Hr. Christen. Hvad siger De mig, Er Hr. Michel Deres Ven, Jeg (gandske bestyrtet.) Forundrer De sig derover: Hvad maae jeg vel slutte mig til af Deres Forundring? Hr. Christen. Hr. Michel Deres Ven, EDe endnu lykkelig, Er De endnu i Besiddelse af Deres Dyd og Uskyldighed Jeg. (endnu mere bestyrtet.) O ja, hvorfor ikke det: Hr. Christen. Min kjere unge Ven, (her reysde han sig op, og omfavnede mig.) Dersom De elsker Deres Ære og Deres gode Navn, saa maaDe flye og skye dette Skarns Menneske. Hvert Ord han her sagde, var et Tordenslag i mine Øren. Hr. Micheel, min første og eneste Ven, kaldte han et Skarns Menneske, og ansaae ham for at være i Stand til at berøve mig mit gode Navn og min Ære? – Endnu skjelver og bæver min Siel ved denne Tanke! Dersom jeg havde mistet samme, hvad var der da blevet af mig, Nu gjorde den redelige Hr. Christen mig saadant et Skilderie over Hr. Michels Character og Opførsel, at jeg visselig undseer mig ved, at nedskrive hans Ord her. Jeg. De er visselig alt for stræng i Deres Dom, min Herre, Hr. Michel har aldrig viist noget imod mig, som kunde tilkjendegive et Præg af saadan Character. Hr. Christen. Det maae være Dem nok, at jeg siger Dem det, at enhver her i Staden har Afskye for ham. Hans Ord ere honningsøde, med hans Hjerte er fuldt af den bittre Galde, fuldt af Falskhed og Ondskab. Troe slet ikke, at han elsker Dem; han søger kun, at gjøre sig nødvendig for Deres Hjerte, for desto vissere at trække Dem indi sit Garn. Jeg beder Dem, at De vil lade sig advare, ikke at have nogen videre Omgang med ham. Jeg igjentager det, jeg for sagde: Dersom Deres Ære og gode Navn er Dem kjert, saa maae De skye dette Skarns Menneske. De har gandske vist allerede tabt meget i de Veltænkendes Øynved hans Omgang. Disse sidste Ord faldt meget sterkt paa mit Hjerte. Hr. Christen opløsde denne for mig mørke Omgang, som jeg ikke med al min Eftertanke havde selv kunnet opløse. Man havde hidindtil, især honette Avis honnette Selskaber, stedse været og viist sig tilbageholden og koldsindig imod mig. Efter dit eget Vidnesbyrd, min ædle Ven, har jeg jo den Gave, at kunne insinuere mig, og dog alligevel var det mig ske mueligt, i hvor megen Umag jeg end gjorde mig, at vinde en eneste brav Mands Hjerte, og indtage det for mig. Ach tænkde jeg nu, hvor man kan dog gjøre sig mistænkt, og paadrage sig andres Foragt, naar man omgaaes med slette Mennesker, omendskjønt man slet ingen Andeel har i deres liderlige Levnet og onde Character. - Hr. Christen havde saaledes incamineret Sagen, at Hr. Michel maatte i visse Angelegenheder komme til ham om Eftermiddagen. Jeg tænker, sagde han, at Deres formeente Ven kommer endnu i Dag til mig J dette Kammer her ved Siden kan De da opholde sig og høre vor Samtale. Om jeg endskjønt ikke kan give Dem noget Beviis paa hans liderlige Levnet, saa skal det dog nok lykkes mig, at han nogenledes skal opdage sit Hjerte. Det varede ikke længe, førend Hr. Michel kom, og jeg skjulde mig inde i Kammeret. Førend jeg formodede det, havde den redelige Hr. Christen dreyet deres Samtale hen paa mig. Nu havde du bare skuldet høre, hvilke Æretitler dette Skarn gav mig. Jeg var et Drog, en Tosse, en godhiertig Nar, og, Gud veed, hvad jeg endda meere skulde være. Det allerverste var, at han vilde gjøre mig mistænkt for Hr. Christen, at have et nederdrægtigt og ondt Hjerte.