Aarhuus Stifts-Tidende, 1838-12-03
Hvorledes Worm modtog dette Budskab, fortæller, Hr. Pastor Visby (i hans nysudkomne Dagbog) saaledes: Offentlige Blade havde allerede for 8 Dage siden meddeelt, at Worms Dødsdom var bleven stadfæstet af Kongen; men saalænge denne Stadfæstelse endnu ikke var tilhændekommet mig af nogen officiel Vei, ansaae jeg det for urigtigt at tale til ham derom, thi det lod sig dog i ethvert Tilfælde tænke, at Hs. Majestæt, uagtet Han havde befalet, at Dødsdommen skulde forelægges Ham til Underskrivt, dog endnu kunde finde sig foranlediget til Naade. Der var saaledes sørget for, at W. ikke erholdt det mindste Rys om sin Skjæbne, og mit sørgelige Kald var det at bringe ham det første Budskab derom. Jeg traadte (d. 3 Novbr.) ind i et ledigt Værelse og lod Worm bringe, uden at lade ham vide Anledningen. Han traadte rask og munter ind til mig; thi den lange Tid som var hengaaet siden hans Doms Afsigelse i Høiesteret, havde givet ham Haab om Benaadelse, hvorom han endnu Dagen iforveien havde yttret sig med meget Tryghed. Men da han fandt mig siddende gandske taus, med Hovedet støttet i min Haand, og uden at see op til ham, da han nærmede sig, standsede han pludselig; og da jeg nu løftede mit Hoved op og med Veemod saae paa ham, blev hans Ansigt overtrukken med Liigbleghed, han vaklede og holdt sig ved en Stol. Er det forbi," spurgte han. – "Ja, Worm svarte jeg: Det er forbi, Om nogle Dage staaer Du for Gud, Han sank derpaa ned paa Stolen, slog begge Hænderne for sit Ansigt, og sad længe taus og ubevægelig. Kun undertiden foer en Gysen gjennem hele Legemet, næsten som om han vilde falde i Afmagt. Jeg sagde imidlertid til ham Alt, hvad inderlig Medlidenhed og Deeltagelse kunde indgive mig. Men han syntes neppe at høre mine Ord. Kun eengang udbrød han: "O Gud, blot jeg kunde komme til at græde! Det er, som om mit Hjerte skulde knuges itu inden i mig!" Jeg fulgte dette Vink, stræbte at sætte mig ind i hans Følelser, og begyndte at bede høit for ham. Da begyndte han lydelig at hulke, kastede sig paa Knæe i en Krog af Stuen, og bad lydeligen, i korte, afbrudte Sætninger, omtrent saaledes: " min Gud, min Gud, kan Du forlade mig Synder, 9, min Herre Jesus, vil Du ogsaa forløse mig, O jeg Skurk, jeg Elendige, som har bragt saamegen Sorg, over hende og mine Sødskende!" Saaledes blev han nogle Øieblikke liggende i dyb Sønderknuselse. Derpaa sprang han op igjen og spurgte, til hvilken Dag hans Henrettelse var bestemt. Jeg sagde ham, at det i det høieste var nogle faa Dage hvori han kunde friste sit Liv, opfordrede ham derfor til at bruge dem med Alvox, og tilføiede, at dersom han, saaledes som han tidligere havde yttret, endnu vilde skrive nogle Afskedsord til sin Moder eller Sødskende, maatte han ikke tøve dermed. Herpaa svarte han, at hans Sind endnu var altfor forstyrret til at tænke paa saadant, men om nogle Dage haabede han at være mere fattet. Derpaa grebes han atter af en voldsom Gysen; han rystede saaledes, at han ikke var istand til at staae. 2 Gud, udbrød han derpaa, da han var blevet lidt roligere: Jeg havde dog saa sikkert haabet, at jeg var bleven benaadet! Jeg vilde dog saa nødig døe, Da jeg derpaa sagde, at Døden ingenlunde var noget Onde, og allermindst naar Livet har saa lidet Tillokkende, som et Liv maa have i evigt Fængsel, i Vanære og Elendighed, svarte han: "O Gud give, at jeg dog blot maatte leve saalænge, at jeg kunde have overbeviist Verden om, at jeg ikke er saa sort en Siel, som man anseer mig for Men jeg har kun været en Svøbe for Alle, som jeg kom nær, Jeg har aldrig gjort det allermindste Godt, Man kan ikke sige det mindste Gode om mig!" – Da jeg saae hans dybe Sønderknuselse, ansaae jeg det for min Pligt, at opreise hans Mod ved Erindringen om de faa, enkelte Lyspunkter i hans Liv, hvor misligt det endogsaa kunde synes at svække Styrken af en Anger, der maatte ansees for den nærmeste Vei til Frelse. Jeg roste derfor hans Kjærlighed til sin Moder. Jeg erklærte, at hans frivillige Tilbagevenden til Sandheden var et Exempel af oprigtig Anger. Tillige forsikkrede jeg ham om, at naar han virkeligen havde det Forsæt at føre et bedre Liv, da laae dette Forsæt klart for Gud, og vilde af hans Naade tilregnes ham som om han virkeligen havde udført det. Noget beroliget herved forlangte han en sikker og utvivlsom Forsikkring af mig, at naar han virkeligen og af Hjertet fortrød sin Synd, og nu var villig til at lide Alt, hvad Loven havde dømt ham til, han da kunde være vis paa sine Synders Tilgivelse hos Gud. Denne Forsikkring tog jeg, under de af ham selv angivne Betingelser, ikke i Betænkning at meddele ham. (Mere herom i næste Avis.) Worm havde, nogle Dage før sin Henrettelse, skrevet følgende Brev til hans Moder og Sødskende: "Min elskede Moder, mine kjære Sødskende, Jeg siger Eder alle Levvel! Moder, Sødskende, lever evigt vel! Synker paa Eders Knæe takker Gud i Him ten, jeg lever ikke meere paa Jorden, jeg lever i en Verden, hvor der ei er Synd, ei Skam, ei Fristelser. Ja, tak den Barmhiertige, at jeg er død, at jeg er gaaet her fra Jorden med den urokkelige klippefaste Tro, at Gud for min Anger, for Jesu Skyld vil tilgive mine Synder. Lev vel, lev evig vel. J Elskede, som jeg har bedrøvet saadybt. Om det end var den største Synder paa Jorden saa vil Gud være ham naadig for hans Anger, for han Tro. Jal Guds Naade er uden Ende, det føler jeg mine sidste Øieblikke. Mine Taarer have vædet dette Papiir, gjem det som en Erindring om den, engang saa ulykkelige Petri; men lad Synet deraf erindre Eder, J Elskede, om, at jeg nu et paa eet Sted, hvor ingen Taare fældes mere." Elskede Sødskende, siger aldrig nogen Usandhed, end ikke den ubetydeligste, hav stedse Gud for Øie, Han seer Dig i den mørkeste Vraa; og Alt, hvad skjult er, kommer dog engang for Lyset, her eller hisset. Bed til ham, naar du er i Fristelse, naar dine Sandser begjære, og du ikke kan tilfredsstille dem uden Synd; glem ikke, det er bedreat bevare et reent Hjerte, end vinde al Verdens Skatte Staae ikke op af din Bøn, før du er bønhørt, før du føler Kraft til Selvfornægtelse. - O Almægtige, skjærm den fra det Onde, lad det aldrig komme dem nær velsign dem lad dem staae fast, lad dem holde sig til Dig, og Fader, vor Gud! Amen i Jesu Navn!" Og nu Tak for Eders Kjærlighed. Mit Hjerte er færdigt at briste ved Tanken om, hvor uværdig jeg er til den; men min Kjærlighed for Eder er ogsaa stor, den for ger mig til Gud, naar Tiden har læget det dybe Saar, jeg har slaaet, naar Eders Hjerte ikke bløder meere ved mit Minde, men kun Veemod opfylder det ved Tanken om mig og min Død; da være hver en skjøn Dag, hvert et glad Gjensyn, Følelsen af en ædel Handling, hver en Sei over Synden, en Hilsen fra mig, at jeg har det godt, at jeg er lykkelig, at jeg er samlet med vor elskede Fader og at vi begge længes efter Eder i de Salliges Boliger. Dyrebare Moder, jeg er ikke tabt for dig, jeg er gaaet dig forud. Har jeg ikke altid bedet Gud om, at de førend dig, Tak for din usigelige Kjærlighed, i Himlen vil jeg søge at fortjene den. Guds Engle styrke dig. Dine Sønner elske og agte dig og vorde den Stolthed, dine Døttre berede dig en lykkelig, en smillende Alderdom, i deres Favn, i gode retskafne Børns Arme henleve du mange Aar, inden det Øieblik kommer, da vi atter skal samles, da du atter vil høre min Røst: Moder, nu er al vor Sorg forsvunden, hvor Gud er god Fader, Moder, Sødskende, Venner vi leve evigt sammen, vi skilles aldrig meere!""Mine sidste Dage vare helligede fromme Tanker og Poesien, som jeg elskede saa høit. Venskab og Medlidenhed fulgte mig i mine sidste Øieblikke. Alle, som jeg med og mod min Villie har fornærmet og gjort Skade, være forsynede med mig! Det gjør mig usigelig ondt, at jeg har tilføiet noget Menneske, Ven eller Fjende, nogen Lidelse; men min Død forsone Alle med mig "Min Tvang til at elske og elskes var saa stor. L Gud, Almægtige, vend Du alting til det gode, som jeg har gjort ondt. Du sendte en af dine ædleste Tjenere, for at jeg i hans Barm skulde nedlægge Tilstaaelsen af alle mine store Overtrædelser. Gud forharm dig over mig, jeg fortryder Alt; jeg kan ikke Meer, end fortryde, men du er god! – Villien til det Gode havde jeg, men at udrette det fandt jeg ikke Kraft til. Reil jeg havde ikke Kraft til at leve Dig til Behag her paa Jorden; lad mig gaae herfra med Kraft til at leve Dig til Ære i en anden Verden, Velsigne være Alle, som trøste dig, elskede, bedrøvede Moder, Eder, J sørgende Søstre og Brødre, lev vel. Jesu var hos mig i min Dødsstund. Med Tro paa hans Forsyning, med Anger, med Vished om at see Eder, mine Elskede, hisset, døde Eders kjærlige, Eders med Anger, med Tro og Haab opfyldte Søn og Broder, Petri Claudius F. C. Worm.