Den Vest-Sjællandske Avis, 1822-02-19
J denne Gang, paa begge Sider henimod Dørene, sidde Avisskriverne eller deres Fuldmægtige, henimod tyve i Tallet, og blandt dem Moniteurens Stenograf eller Jilskriver. Dette Dagblad er det eneste, som har Tilladelse til ved et saadant Middel at forskaffe sig Talerne og Debatterne i Kammeret med Fuldstændighed. (Senere har man i Foraaret 1820 betaget de øvrige Avisskrivere den Plads, man havde overladt dem i Salen, og forviist dem op i en Krog, af det offentlige Gallerie. Kun Moniteurens Stenograf har beholdt sin Plads paa Gulvet). De ovrige Avisskrivere maa søge i Flugten at opfatte det Væsentlige og Vigtige af hvad der siges, og da de alle høre til et af de stridende Partier, kan man ikke altid ganske forlade sig paa, at Debatterne giengives med fuld Sandhed og Troskab. Fra den brede Gang løbe tre smalere Gange op igiennem Amphitheatret til en stor Fløider i Midten, og to Mindre ved Siderne. Herved deeles de Deputeredes Bænke i tre Hoveddele, som danne den saakaldte høire og venstre Side - cote droit & gauche – nemlig paa høire og venstre Haand af Præsidenten, og Centrum (le Centre) eller de to mellemste kegledannede Afdelinger, som indtage Midten af Salen. Da de Deputerede tage Plads efter deres Partier og Partierne holde sig sammen, ere disse Navne i Frankrige overførte til de tre politiske Hovedpartier, hvori Nationens Repræsentanter deele sig, og som der udmærke sig fra Partierne i det Engelske Parlament, at her i Frankrige gives en dobbelt Opposition. Le cote gauche bemærket saaledes det liberale eller constitutionelle Oppositionspartie, fordi disse Deputerede altid sætte sig paa venstre Haand af Præsidenten. Le cote droit bemærker den ultrarojalistiske Opposition, der er imod Constitutionen og imod Ministeriet, for saavidt, som dens Stræben gaaer ud paa at bringe Alt paa den Fod igien, som det var for 17895 men som imidlertid for en stor Deel skammer med Ministrene, saatidt disse have det liberale Partie imod sig. Le centre endelig betyder Ministrenes Tilhængere, der tage deres Plads i Midten af Salen og udgiøre det svageste af de tre Partier, men har hidtil holdet sig ved afvexlende at faae Hielp fra en af Siderne, i Særdeleshed fra den høire. Det ministerielle Centrum, der i det Hele ikke skal udgiøre over 70 til 80 Deputerede (Kammeret bestaaer i det Hele kun af omtrent halvtredie hundrede Deputerede. Dets Sal, som er indrettet til Sæde for syv hundrede, seer derfor altid tom ud), har to Underafdelinger, hvoraf den ene (le droit du centre) udgiør Ministrenes faste Stemmer; det andet derimod i Anledning af Valglovenes Forandring holder sig til Ultrarojalisternes Grundsætninger, og i det Hele helder meest til dette Partie. Det er ikke muligt, uden at have opholdet sig nogen Tid i Paris, eller uden at have giort sig nøie bekiendt med de parisiske Dagblade og de vigtigste politiske Skrifter, hvoraf en talles Mængde ugentlig udkomme, at faae en klar Forestilling om de politiske Partiers Skikkelse i Frankerige. Ved Censurens Ophævelse (i Mai 1819) have Dagbladene vundet en Vigtighed, Jndflydelse og Betydning, der er overordentlig stor. Man behøver blot at vide, at liberale Forfattere af første Classe (nemlig hos deres Partie) saasom Etienne, Benjamin Constant, Comte, og at for en politisk Artikel i en Avis, der fylder halvanden eller to Piller, sædvanlig faaer et Honorar af hundrede til to hundrede Franker; og at erindre sig, at enhver Avis Udgiver i Paris maa stille en Caution i rede Penge eller Obligationer til en Værdie af 100,000 Franker, for at skiønne hvor udbredt disse Blades Læsning er, og hvor godt de maa lønne sig. Jeg billiger i øvrigt hverken deres Grundsætninger eller deres Tone paa nogen af Siderne. De ere i Ordets egentlige Forstand Parti blade, der paa begge Sider spænde Buen til det yderste, og stride mod hinanden, ikke med den kolde og energiske Rolighed, som i England udmærker de politiske Debatter; men med en vild, giærende Lidenskabelighed og Heftighed, som frembringer en Tone og Skrivemaade, der næsten altid er overspændt, ofte høist uanstændig, og sielden har noget af philosophisk Grundighed og Klarhed; men desto oftere den spillende Vittighed og den Færdighed i chetoriske Konster, som er egen for de Franske. Jeg vil ikke negte, at de liberale Blade som oftest ere bedste skrevne, og at deres Aand i det mindste ere mere national, end Ultra-Bladenes; men latterligt er det, at ville nægte dette sidste Partie enhver Evne til at forsvare dets Grundsætninger, som her er Tonen hos mange af de Ultra Liberale. Hines største Uheld er at deres Sag ikke er god, og at de overhovedet have den offentlige Mening imod sig. Man giør sig i øvrigt et urigtigt Begreb om Partierne i Frankrige, naar man alene tænker sig dem som to sluttede Hoved Masser, der staae fiendtligen over for hinanden, og saaledes bevæge og deele den offentlige Mening. Begge, saavel det liberale, som ultrarojatistiske, ikke bot i, men ogsaa uden for Kamrene, ere deelte i flere mindre Partier, der kun have visse Hoved, Jdeer tilfælleds, som de i det Offentlige forsvare, og som udgjøre deres generiske Forbindelse, imedens de hver for sig have deres specielle og individuelle Grundsætninger og Planer, som de mere eller mindre ere nødsagede til at holde fordem selv. Saaledes kan man bl. at hos de Liberateskielne tre Underafdelinger, hvoraf atter enhver har sine Nancer, nemlig 1) rene Demokrater, eller Republicanere, der endnu have Revolutionens Grundsætninger, og uagtet de udvortes stride for Constitutionen og la, Charte, i Hiertet ere selv det mest constitutionelle Monarkies Fiender, og hænge ved forslidte revolutionaire og republicanske Jdeer - naturligviis ikke, uden Tanke paa den vigtigere og betydeligere Rolle, de enten fordum have spillet, et ler endnu troe at kunne komme til at spille. 2)