Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1777-11-07
Da jeg kom ind i Serallet mødte mig en liden Hund, som havde hørt min Fader til, hvilken gav sig til at tilkiendegive sin Fornøielse over min Hiemkomst, ved at springe omkring mig, og forsøge at naae min Haand; men som jeg ikke havde Sind til at imodtage dens Venlighed, stødte ieg saa stærkt til den med Foden, at den neppe kunde reise sig igien; hvorpaa den gik hen at legge sig under en Sopha, som stod i en Krog i mit Cabinet. I det Øieblik fornam jeg, at min Ring trykte min Finger, og da jeg saae paa Rubinen, mærkede jeg at den var bleven bleeg. Jeg blev i Begyndelsen fuld af Forundring og Fortrydelse; men disse Følelser gave snart Plads for Foragt. Sultan Amurath, saade jeg ved mig selv, han, hvilken tusinde Folk betale Skat til, og som haver Nationers Liv i sin Haand, han skal ikke kunne støde til en Hund, som er ham i Veien, uden at være underkastet Jrettesættelse for at have overtraad Rets og billigheds Love, Min Ring klem mede mig paa nye paa Fingeren, og min Rubin blev blegere end før, med et dundrede det i mit Slot af et Tordenskrald, og Aanden Synderac aabenbarede sig anden Gang for mig. "Amurath, sagde han til mig, du haver gjort et Væsen, " imod, der er kommen frem af Støvet ligesom du, og i som af den Almægtige haver faaet Evne til at fornem 1 me det Gode og det Onde. Det tilkommer ikke et egen" sindigt Jndfald at giøre Skaar i denne Fornøielse, og " man bør ikke uden af retfærdige Aarsager lade et Dyr li" de ilde. Dersom din Magt beføiede dig til at behandle ", ringere Væsener ilde, saa var jeg ogsaa berettiget til at handle ilde med dig. Men min Magt skaaner dig, fordi høieste Godheds Love tiene den til Regel, og efterdi Formaning endnu kan bringe dig paa den gode Vei igien" Lad dig derfor ikke føres af nogen hastig Vreedes Drift, og lad ikke Fortrædelighed over nogen Misfornøielse blive til Grumhed, paa det at Godheds Love ikke skal forbinde mig til at revse dig; thi hvo som foragter Jrettesættelser, " maae tvinges med det Onde, ellers er han aldeles for 4, loren. Syndaraes Nærværelse forvirrede mig, og hans Tiltale gjorde mig skamfuld. Jeg kastede mig ned for hans Fødder, og jeg hørde ham sige til mig med en mere mild Røst: " Tænk ikke at jeg herefter skal fyldestgiøre din Jndbildskheds Forlangende, eller din Nysgierrighed; forlad dig " paa mit Venskab, og hav Troe til din Ring. Da nu Jagten havde været saa ulykkelig for mig, begav jeg mig ikke paa den igien mere, men ig indbød de Store i mit Rige til et Giestebud, og ieg gav dem derpaa et Bal. Jeg havde sagt, at jeg vilde at alle Ceremonier skulde sættes tilside, og at Sælskabet skulde mere omgaaes mig som deres Ligemand, end som deres Regent, eftersom Omgangen ellers vilde være forlegen og tvungen. Jeg opmuntrede selv de andre til Spøg, i det ieg selv overgave mig til al den Munterhed, som ieg kunde finde paa Men endskiønt ieg gav mig Anseelse af at lade al den Storhed, blive børte, som hører en Regent til, saa havde jeg dog ikke Høimodighed nok, til at foragte den. Jeg fandt Behag i den ærbødige Føielighed, som alle lode see imod mig; og jeg blev hemmeligen stødt derover, at min Vizir Alibegsøgte at formaae Sælskabet til at betiene sig af den Friehed, som ieg havde tilstaaet, og at han selv deri foregiandre med sit Exempel. Den Mand, som burde meest have været sikker for mine Spotterier, blev et Maal derfor. Han havde tænkt, at min Nedladelse var oprige tig, og meente at erhverve min Yndest ved det, som tildrog ham min Fortørnelse. Det var med Forvirring og Bedrøvelse at han mærkede, at jeg søgte at gjøre ham latterlig og foragtet; det gjorde mig got, at han tog sig det nær, og jeg opblæste mig over at det lykkedes saa vel for mig; men min Opmærksomhed blev snart opvakt ved min Ring, og jeg blev var, at min Rubin skiftede Farve Jeg forandrede min Opførsel et Øieblik, men da nogle af Hoffolkene havde mærket min Hensigt, og understøttede den, fandt ieg min Forfængelighed og min Fortrydelse derved smigret tillige. Jeg søgde ved Vinen at dempe Erindringen af min Ring; min Satyre blev mere bidende, og Alibeg blev derover ikkun mere nedslaaet. Min Ring gav mig Jrettesættelser paa nye, men ieg blev desuagtet ved. Viziren begyndte tilsidst at forsvare sig; han havde uden Tvivl mærket min Skrøbelighed, og foragtede den; hans Svar bleve saa levende, at jeg blev grov, og at jeg forlod Spotterier og greb til Skieldsord. Han forklædde endeligen sin Sinds=Beklemmelse under et Smiil, og sagde til mig: "Amurath, dersom Sultanen vidste, at J, efterat have indbudet eders Venner til at fornøie sig og gjorde sig glade, betiente Eder af hans Myndighed, og anfaldt dem, " som ikke kunde see forud, at den utvungne Omgiengel" ses=Maade, som Venskab indgiver, mishagede Eder, " vilde han vist blive Eder unaadig. Styrken af denne Stik=Pille, som ved fortsatte Angreb var bleven en Mand aftvungen, som ved Vinen var bleven heed for Panden, gjorde mig fuld af Forbittrelse; jeg reiste mig, stødte ham fra Bordet, og vilde have trukket min Dolk ud, da jeg fornam mig paa nye trykket af min Ring, og jeg saae, at Rubinen var bleven næsten gandske hviid. (Fortsættelsen følger.