Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1838-05-27
Provindsialstænderne for Nørre-Jylland. Stænderforsamlingen i Viborg den 21 d. aabnede den Kongel. Commissarius, Conferentsraad Ørsted med følgende Tale: "Hæderværdige Medborgere. Kongens og Folkets troe lænd, Atter ere Jyllands udkaarede Mænd traadte sammen forat raadslaae om Landets vigtige Anliggender, og atter har Kongen betroet mig det ærefulde Kald at overbringe Dem hvad han har at meddele Dem, og igjen af Dem at modtage saavel de Meningsyttringer, Kongen har forlangt af Dem, som hvad De ellers kunne ønske baaret frem for Tronen. Jdet jeg nu skuer hen over Forsamlingen, savner jeg ikke faae af de Skikkelser, der mødte mit Øie, da jeg sidste Gang stod paa dette Sted. Vel har Livets og Dødens Herre ikke bortkaldt Nogen af dem, der her vare forsamlede i 1836. Men Nogle have ophørt at besidde saadan Eiendom, der efter Loven for Stænder=Jnstitutionen er fornøden for her at tage Plads, og end flere have af forskjellige andre Aarsager seet sig ude af Stand til at møde i denne Forsamling. De Fleste have i at give Slip paa saadan Hædersplads kun givet efter for Nødvendigheden, og have end, som det synes, Enkelte uden en tvingende Aarsag trukket sig tilbage, saa har dette upaatvivlelig sin Oprindelse fra en vel overdreven, men dog høist agtværdig Beskedenhed, der har bragt dem til at sætte deres egen Dygtighed saa lavt, at de meente at gjøre vel i at rømme Pladsen for Andre. Det er vistnok almindelig erkjendt, at Forsamlingen med nogle af de Udtraadte har tabt fortrinlige Kræfter, der have gjort samme udmærket Tjeneste, og hvoraf den fremdeles havde kunne love sig betydelig Bistand; og dem Alle have vi tabt forstandige og retsindige Medarbeidere. Men idet vi af ganske Hjerte beklage disse Tab, kunne vi dog overlade os til det velgjørende Haab, at de Mænd, der nu indtage deres Pladser, ville vide at give Erstatning. Jeg skal ikke tillade mig at pege hen paa de Enkelte, hvis Evner, hvis Kundskabsforraad, hvis virksomme Gavnelyst er mig personlig bekjendt; men hos Alle, som den offentlige Tillid har kaldt til det hæderlige Kald, der her skal øves, kan man gjøre Regning paa det sunde, klare Blik, den Fædrelandskjærlighed, den troe Hengivenhed til Kongen, den sindige Frimodighed, der udmærker det Folk, til hvis bedste Mænd de maae regnes. De Anordninger, hvortil de Kongelige Udkast bleve Dem forelagte, da De sidst vare forsamlede, ere nu størstedeels udkomne. De ville i de fleste finde Forandringer eller Tilføininger, hvortil Deres Raad har givet Anledning. Det maa være Dem en tilfredsstillende Følelse at see disse Frugter af Deres Bestræbelser, og det ikke blot med Hensyn til det Enkelte, som De have udrettet, men i Særdeleshed fordi der gives Dem en ny Forviisning om den Betydning, den Jnstitution allerede har erhvervet, som De bleve udkaarne til at sætte i Liv og Virksomhed. Det var ikke forgiæves, at Kongen kaldte sit Folk til Raads; det har viist, at det var i Stand til at give gode sunde Raad, og Kongen har viist, at han med Opmærksomhed lytter til disse. De ville af hvad der allerede tidligere er bleven offentlig meddeelt have erfaret, hvor nøiagtig alle de Bemærkninger, som Stænderne have fremført ved de dem forelagte Lovudkast, saavel de mere som de mindre indgribende, ere blevne overveiede. Selv hvor de ikke ligefrem ere blevne fulgte, have de dog jævnlig givet Anledning til nærmere Bestemmelser eller Forandringer i Udtrykkene, hvorved de Betænkeligheder, som bleve udtalte, ere blevne hævede. Ved at overskue det Hele ville De klarlig see, hvor meget Kongen har agtet den Mening, som hans troe Provinsialstænder have udtalt, hvor meget det har ligget ham paa Hjerte at bringe Lovene i den muligste Samklang med de almindelige Ønsker og Forestillingsmaader; De ville uden Tvivl og finde, at i de enkelte Tilfælde, hvor Stændernes bemærkninger ere blevne uden Følge, har Kongen derfor havt vigtige Grunde; og jeg tør troe, at De ikke mindre i disse Tilfælde end i de modsatte ville erkjende Lovgiverens Omhu for Landets Bedste. Sikkert ville De og erkjende, at Deres Mening og Raad ikke har gjældt mindre end Deres Brødres paa hiin Side det lille Belt, hvilke dengang bleve stedede til først at lade deres Stemme høre saaledes som De nu. Af de to Dem i Udkast forelagte Anordninger, som ikke endnu ere udkomne, gaaer den ene ud paa at ordne en saavel for Statsindtægterne, som for Handel, Søfart og alSlags Vindskibelighed sær vigtig Afgift. Denne Anordning vil snart komme for Lyset, og De ville i den uden Tvivl finde nye Beviser paa den omhyggelige Prøvelse og villige Opmærksomhed, som Kongen har skjænket Deres Raad og bemærkninger. Den anden Anordning, der kun var af underordnet od Vigtighed, havde endnu ikke været forelagt Provindsialstænderne for de danske Øer.