Almuevennen, 1842-07-27
Ved ethvert Stændermødes Begyndelse er der strax tre Punkter hvorpaa især Folkets Opmærksomhed er henvendt, og som af alle dem der bryder sig noget om Landets offentlige Anliggender, imødesees med spændt Forventning. Det første er den Kgl. Commissarius's Aabningstale, thi denne giver gjerne et eller andet Vink, en eller anden Yttring hvoraf Meget kan uddrages. Ogsaa den han holdt den 7de Juli indeholder slige Yttringer og Vink. Han udvikler først at Enhver, hvem en betydende, i hele Samfundets Vel indgribende og derhos vanskelig og ansvarsfuld Virksomhed bliver betroet, vil tilbagetrænge alt det Smaalige, Uværdige, blot Personlige der rører sig selv i de Bedres Bryst, og vil derimod vække Siælens Kræfter til et forhøiet Liv, vil fastholde alle ædle Bevægelser i Villien saa at de blive til alvorlige, kraftige Forsætter, og det kan ikke feile, siger han, at dette ogsaa har bevæget sig hos de Deputerede. Efterat han dernæst har yttret sig om sine egne Følelser, paa denne Dag, siger han: "Den Lykke, der fulgte mig i min hele Forbindelse med den forrige Forsamling, kunde endog gjøre mig betænkelig, ja ængstelig ved at træde i det samme Forhold til den Forsamling, der nu er kommen i dens Sted; thi jeg føler heel vel, at det fornemmelig var mine Medborgeres overvættes Velvillie, som jeg skylder denne Lykke, og ligesom en Tilvæxt heri ikke er mig tænkelig, saaledes maa jeg, saa smertelig end den Tanke er mig, finde det i sin Orden, om den maatte dale ja maaskee allerede er i Dalen." Om den ny Landcommunalanordning vare hans Ord følgende: En af hine Love (dem hvorover de sidst forsamlede Stænder havde yttret deres Mening) var især af Viig tighed for det statsborgerlige Livs Udvikling, den, hvorved der ogsaa i Landdistricterne blev stiftet frie Communalforfatninger. Det kunde ikke Andet end være en Glæde for Kongen, at den Grundvold, hvorpaa det Stænderne herom forelagte Udkast hvilede, fandt almindelig Anerkjendelse, og at disse derhos med saa varm Deeltagelse og med saamegen Jndsigt og Forstandighed arbeidede paa at give den Bygning, som derpaa skulde opføres, den størst mulige Fasthed." – "Den er nu overalt traadt i Kraft, og naar man ikke vil gjøre den urimelige Fordring, at alle ved deres første Bevægelse paa den nye Bane allerede skulde træde frem med den faste og sikkre Gang, som kun ved Øvelse kan erhverves, kan man ikke andet end glæde sig over det Liv, som allerede derveder vakt. Vi tør saaledes haabe, at den vilfaae en sund og frodig Væxt og blive en frugtbar Spireforenstadig Fremgang istatsborgerlig Udvikling, i ægte Borgersind. Naar Commissarius ikke kan andet end glæde sig over det Liv de frie Communalforfatninger allerede har vakt, mon det da ikke skulde være faldet ham, som det vistnok er faldet Mange, paa Sinde, at en friere Regjerings forfatning, ogsaa vilde fremkalde et statsborgerligt Liv der i endnu høiere Gradmaatte foranledige Glæde? – Blandt de Andragender som de sidste Stænderforsamlinger indgave til Kongen, var ogsaa et om Stændernes Forening tileen Forsamling; herom beretter Commissarius i sin Tale, at denne Forening i det mindste for Tiden har saa store Betænkeligheder, at dens Jndvilligelse ikke vilde være til Folkets sande Gavn, men Kongen er rede til at stifte en Forbindelse imellem alle disse Forsamlinger ved at de kunne udnævne enkelte Medlemmer, der paa hans Befaling kunde træde sammen til fælles Overveielse affærdeles vigtige Anliggender. Jmidlertid erfares det tillige, at Kongen først nu vil erfare Stændernes Tanker om en saadan Jndretning, derpaa i deres næste Møde om 2 Aar forelægge dem et Lovudkast, og i det heldigste Tilfælde kan denne Foranstaltning altsaa træde i Kraft om henved 4 Aar. Det erfares af samme Tale, at Sagen om almindelig Værnepligt endnu ikke er kommen saavidt, at den kan forelægges Stænderne i dette Møde. Men meget vigtigere endnu end Commissarius's Tale er den Kongelige Kundgjørelse, eller Kongens Svar paa den sidste Stændersamlings Andragender og Betænkninger, thi det viser jo aldeles klart hvad Stændernes Virksomhed har at betyde, hvad Jndflydelse deres Raad har hos Regjeringen. Den Kundgjørelse der er den nu sammentraadte Forsamling meddeelt skulle vi med Hensyn hertil, kortelig omtale. Den i Roeskilde sidst afholdte Forsamling indgav til Kongen 13 Andragender, af disse har Kongen opfyldt 4 af de mindst betydende, nemlig: 1, at nogle Gaard eiere i Hjortespring maa ved Domstolene erholde Fortolkning af deres Skjøder, 2 om større Eenhed i de criminelle Sagers Behandling i Kjøbenhavn, 3, angaaende Stændernes Bibliothek og Archiv, og 4, at de midlertidige Forandringer som foretages i Toldanordningerne stedse forelægges de første Stænderforsamlinger som holdes efter at Lovbudet er udkommet. Et Andragende om Afgiftsvæsenet i Jsland er udsat til videre Behandling, ligesaa et vigtigt Andragende, om en Forandring i Kirke- og Underviisningsvæsenets Overbestyrelse, og Kongen finder at uagtet særdeles Meget taler for den Grundsætning hvorpaa Stænderne har bygget denne Petition, saa kan han ikke Andet end erkjende Betydenheden af de Vanskeligheder og Betænkeligheder som kunne møde ved Udførelsen, ligesom det er ønskeligt, at hvad der anordnes for Danmark ogsaa kunne gjøres gjældende for Hertugdømmerne. Sagen skal derfor forhandles imellem det Danske og Schlesvig=Holsteenske Cancellie, og da atter foredrages Kongen. De øvrige 7 Andragender som Stænderne indgave, vare: 1) Om en Revision af Stænderanordningen, sigtende til at udvikle Jnstitutionen til større, mere fyldestgjørende Virksomhed, ved Forening af de nu adskilt bestaaende Forsamlinger, og ved en Udvidelse af Valgsystemet, saaledes at Grundeiendom ikke skulde være den eneste Betingelse for Valgbarhed, da derved et stort Antal af insigtsfulde, talentfulde, arbeidsdygtige Borgere ere udelukte fra Adgang til Stændernes Raad; ligeledes anbefaledes Stænderforhandlingernes Offentlighed, Bestemmelse af en vis Tid af Aaret, da Forsamlingen hvert andet Aar blev at sammenkalde, som ogsaa en vis Tid for dens Varighed, m.m. Hertil svarer nu Kongen at en Forening af Stænderne kan han ligesaalidet bifalde nu som forhen. "Jøvrigt have Vi ikke fundet Os foranlediget til at foretage den af Stænderne foreslaaede Revision af Stænder-Anordningerne. 2) Stænderne bade om, at Præsterne ikke maa nægte Forældre eller Værger, at lade et Barn confirmere i et andet Sogn, og at Bevillinger til at communicere i en fremmed Menighed maa kunne erholdes hos vedkommende Provst mod en Betaling af 2 til 5 Rbd. Herpaa har Kongen resolveret, at han angaaende Confirmationen har tilstaaet det Forlangte, men at Frihed ved Altergangen ligesaa fuldkomment kan opnaaes ved den nærværende Tingenes Orden som ved den foreslaaede Forandring. Naar en Haandværksmand føler Trang til denne Frihed saa skal hannu kjøbe stemplet Papiir, betale for at faae en Ansøgning skrevet, ansee det for en sær Naadesbeviisning at det Ansøgte bevilges, og dog betale Bevillingen med 16 Rbd. 5 Mk. naar han ikke er uformuende; hvorimod han efter Stændernes Jndstilling blot behøvede at henvende sig til Provsten, og for Bevillingen at erlægge 2 Rbd. og dog har Cancelliet kunnet yttre at det tilsigtede Øiemed nu kan opnaaes ligesaa fuldkomment som ved den foreslaaede Forandring. 3) Stænderne bade om at der maa blive forelagte dem for Fremtiden ved hvert Mødes Begyndelse et Overslag over Finantsforvaltningen for de følgende 2 Aar, for efter at være overveiet af Stænderne, at udkomme som en for alle forbindende Lov. Kongen svarer, "at Saadant i Udførelsen vilde medføre betydelige Vanskeligheder og forsinke Budgettets (Overslagets) Affattelse, og at hine Andragender ogsaa gaae udenfor Stændernes lovbestemte Virkekreds. 4) Paa de i Nr. 23 og 21 af dette Blad omhandlede Andragender fra Stænderne, om Ophævelse af nogle paa Trykkefriheden hvilende Baand, har Kongen givet bestemt Afslag. Det er mærkeligt at see hvor aldeles modsat Regjeringens og Folkets Mening er om Virkningen af udvortes Baand paa Pressen; Stænderne yttre: "Jkkun ved at gjengive disse (de periodiske) Blade det rige og omfattende Stof, som hiin Placat i(2den October 1810) har afskaaret, tør man vente at en saadan Journalistik vil danne sig, som istedetfor at fortrædige vil blive et af de vigtigste Midler til almindelig Kundskabs og Dannelses Befordring; at saadanne Lovbestemmelser "snarere synes at bidrage, til at bestyrke den nuværende Retning af vor journalistiske Presse, end tjene til at forædle den." Kongen svarer at han, med Hensyn til den vedvarende Misbrug af Trykkefriheden, som viser sig i en Deel af den periodiske Presse, ikke finder det stemmende med sine Regentpligter at indrømme de Lempelser Stænderne havde andraget om. Folkets Mening er, at Frihed i Pressens Brug, vil gjøre dens Misbrug, sjeldnere, og Kongens Mening er, at dette kun kan bevirkes ved Tvang, 5) Stænderne indgav 1838 en Petition om, at alle i Danmark udkommende Journaler og Tidender, samt alle de udenlandske der ikke vare forbudne, maatte forsendes overalt i Landet med Brevposterne, Deligencer, Dagvogne, Dampskibe osv. for en modereret Porto, paa Grund deraf udkom 10 April 1840 en Placat, hvorved der vel tilstodes adskillige Lettelser i saa Henseende, men dog kun forvisse Blade som kunne have den Lykke at erholde Bevilling til denne Begunstigelse, hvorhos det bestemtes, at de der allernaadigst vare forundte samme, skulde tabe den igjen, saasnart Sag anlagdes imod Bladet. De liberale Blade vare følgelig aldeles udelukkede fra Adgang til denne Postforsendelse, og Stænderne gjentog derfor deres Petition 1840, om at alle indenlandske Tidender, og de udenlandske som ei ere forbudne maatte kunne forsendes paa de i Placaten af 10de April 1840 indeholdte Betingelser. Ei heller dette Andragende bevilgedes thi vel udkom der den 6te Mai d. A. en Placat som tillader at alle indenlandske Blade maa forsendes paa den forønskede Maade, men, der existerer endnu den betydelige Forskjel imellem de begunstigede conservative Blade og de liberale, at Postvæsenet skal omdele hine Blade til Abonnenterne og indestaae for Betalingen, medens disse selv maa sørge for at formaae Nogle til at besørge dette. Angaaende de udenlandske Tidender, da afsloges Stændernes Petition aldeles. – 6) Stænderne androge om, at deres Betænkning maatte indhentes inden der gaves Tilladelse til Anlæggelsen af nogensomhelst Jernbane til Befordring af Communicationen imellem Nordsøen og Østersøen. Kongen fandt det ikke forsvarligt at opholde Anlæget af en Jernbane fra Altona til Kiel, til Stændernes Betænkninger derover kunde indhentes, saameget mindre, som det er vanskeligt for dem at have nogen paalidelig Dom angaaende en saadan Foranstaltning, ved hvis Jværksættelse flere forskjellige Jnteresser og forskjellige høiere Statshensyn maa veies mod hinanden. – 7) Stænderne androge om Nedsættelse i Tolden paa raat Sukker som beviisligen anvendes til Raffinering. Hans Majestæt fandt sig af finantsielle Hensyn, og fordi saadan Lettelse vilde komme Handelen paa St. Croix mindre tilgode, ikke foranlediget til at indvilge den foreslaaede Lettelse. Det vil heraf sees at de vigtigste, de meest betydende af Stændernes Andragender ere afslaaede, og vi haabe nu, at de Conservative for det Første ville holde inde med deres utrættelige Lovtaler over de moralske Garantier, eller den moralske Sikkerhed for at Folkets almindelige Ønsker og Trang vil blive tilfredsstillet, thi de maa dog vel nu kunne sige sig selv, at de der ønske statsretlige Garantier blot ville behøve at pege paa denne kgl. Kundgjørelse for dermed at nedslaae alle hines Lovtaler. Den kgl. Commissarius sagde i sin Aabningstale: "Hvad Stændernes Petitioneangaaer, saa har Kongen vel ikke seet sig istand til at indvillige alle disse. Men ved rolig Eftertanke vil det skjønnes, at de ere vigtige vel overveiede Grunde, som have bestemt Allerhøistsamme, hvor han ikke har kunnet gaae ind paa sine troe Stænders Begjæringer. Vi skulle nu see hvorvidt Stænderne ved rolig Eftertanke, vil kunne skjønne dette, eller om de ikke meget mere, ved en fornyet Prøvelse af de afslaaede Andragender, vil finde Grund til at gjentage dem med fornyet Skyrke og Vægt, vel er der i Forsamlingen ogsaa kongelige Deputerede, og flere ivrige conservative Aristorater, men saa folkelig maa dog ved Forsamlingen antages at være, at dens Pluralitet vil hylde de Grundsætninger der leve og røre sig i Folkets Masse, og saalænge Forsamlingen kun kan bede, den da ogsaa vil stræbe at bede idelig og idelig, og understøtte sine Bønner med al den Kraft som klare og bestemt fremsatte Grunde kan give dem, om ogsaa den forud kan vide at disse Bønner ville have samme Skjebne som tidligere. Den Tid er forbi, da Absolutiismen formaaede at hævde sin Existents, uanfægtet og uafhængig af Folkets og Tidsaandens Jndvirkning, og jo meere den stræber at holde sig fri for denne Jndvirkning, desto meere arbeider den paa sin egen Undergang. (Sluttes.) Til Ballerup Pastorats ærede Sogneforstanderskab.