Berlingske Tidende, 1755-03-24
Fortsættelse paa Efterretningen om Fieldboerne i Skotland. Paa de Stæder, hvor Jordbunden er dyb, pløye de Ageren med 4 saadanne Heste, som da ere spændte jevne sides sammen. De 2de mellemste holde de i Hovederne, gaaende selv baglends, for at give agt paa Plov=Jernet, paa det samme ikke maae støde imod nogen Klippe, hvil neppe skiules med nogen Jord. Paa mange Stederne der saa lidt Jord, endogsaa hvor KornLand er, at samme ikke kand pløyes, men maae omgraves med en Træ-Skuffe. Dog maae Hesten altid trække Harven; og samme bliver da ret paa en barbarisk Maade bunden til Hestens Rumpe uden alt andet HesteTøy. Naar Rumpen bliver for stakket, saa sætte de et Stykke til den af sammenflettede Riise=Qviste. Da deres Høst silde indfalder, saa kommer deres Korn sielden tørt i Laden. Og naar det ligger i Laden, saa er det dog ikke frit for at blive vaadt. Dersom ikke til al Lykke de selvsamme Huller og Rifter, hvorigiennem Regnen kommer ind, med det samme ogsaa forundte Blæsten en fri Passage, saa skulde det heele Forraad inden kort Tid være reent opraadnet. Hvert Aar, naar Høsten er forbi, sætter Districtets Sherif, tillige med en Eed svoren Mand af de meest bemidlede i Landet, en vis Priis paa Korn=Vahrene, og overlader Resten til Landets Skikke og Vedtægter. Uagtet Jord=Drotten bærer al Omsorg for, at hver og een maa faae et Stykke Jord i Fæste, findes der dog enkelte Folk imellem Fieldene, som ikke have noget Boe=Pæl. Dog gaae disse ikke omkring at tigge for Dørene, men gaar ind i en Fieldboe=Hytte, sætte sig til Jlden, og bie, indtil man giver dem noget Havre=Meel til deres Underholdning. Jmod Natten svøbe de sig i deres Kappe, og lægge sig hen i en Krog til at sove. Dersom der ikke var saadan almindelig Hospitalitet iblant Fieldboerne, saa maatte de stakkels Vandringsmænd døe af Hunger og Kulde. Thi de have ikke den ringeste Eyendom, og ingen Slags Middel og Vey til at søge deres Underholdning formedelst Arbeyde. Da Landet er saa øde og ufrugtbart, saa har en Gaard af maadelige Jndkomster en overmaade stor Circumference, og en Dags Pløye Land, om samme skulde sælges, vilde ikke koste meget over 6 Styver. Omendskiønt de gemeene Bierg-Skotter er eet skident og uselt Folk, saa er dog Adelen af en gandske anden Art. De Fornemme føre en fiin Levemaade, og besidde saa megen Magt og saa mange Prærogativer fremfor de andre, at de kand holde samme for en temmelig Jern=Vægt imod et bedre Lands Beqvemmeligheder. Naar nogen Adels=Person bliver født en Søn, saa kieppes Vasallerne om, hvo af dem der skal opklække Barnet, naar det er vænnet fra Patten. Og den, som saadan Lykke vederfares, bliver siden altid kaldet Junkerens Foster-Fader, og hans Børn dens Faster=Brødre og Foster=Søstre Naar en Hovedsmand giør en Reyse, eller besøger en af sine Jevnlige, bliver han geleydet af sin Haunchman, Bard, Bladier, Gillimore, Gillicasslue, Gillicomstraine, Gillitruschanarnisch, Piper og Pipersgilli. Haunchmanden er hans Liv=Karl og Secreterer, som ved hver Leylighed bør være reedebon til at sætte sit Liv i Voye til at forsvare sin Herre. Naar der drikkes Skaaler, saa staar han over Ende, og holder Øye med Selskabet, om der er nogen, der kommer hans Herre for nær. Barden, eller Skialderen, kand opregne sin Herres Slegt Register paa sine Fingre, og synger paa Vers om hans Forfædres Bedrifter, for derved saavel at ære sin Herre, som ogsaa at forlyste Selskabet; eller han synger sine egne, Viser, for at dysse sin mægtige Herre i Søvn, om han maaskee havde Lyst til at blunde lidet. Bladieren er hans Prator. Gillimøren bærer hans brede Slag-Sværd. Gillicasfluen bærer ham selv over Vade=Stæderne. Gillicomstrainen leder hans Hest over brade og farlige Veye. Gillitruscharnanischen bærer Omsorg for Bagagen. Pipe ren eller Piberen, gaaer frem og tilbage uden for Huuset. under Herrens Vinduer, imedens han klæder sig paa, og spiller paa sin Sække=Pibe. Pipersgillen gaar foran for ham og piber en Marche. Piberen bliver altid anseet som en Stands=Person, og er af stor Vigtighed hos alle Stænder. De fattigste Folk, der bruges til Korn=Høsten, før rette alting paa deres afmaalede Tider efter Sække=Piben. Ved hvert et Arbeyde som er af stor Betydenhed, og hvortil mange Folk udkræves, maa altid en Piber være tilstæde. Ja endogsaa Tiden bliver ved en Piber afmaalet. Men, omendskiønt de Store reyse med al saadan Pragt, og ved Maaltidet ofte af 5 eller 6 Betiente blive opvartede, saahave de dog mangen Gang ingen andre Rætter, end Havre Meel, som paa adskillige Maader bliver tillavet, nogle salte Sild, eller deslige ringe Kost. Deres Huuse ere gemeenlig opklinnede af Steene og Leer. De ere vel ikke store, men magelige, dog findes de aldrig op til Fields De ligge enten nær ved en Fiord, eller ikke langt fra Grændserne af det sidde Land. Høveds=Mændene tiltage sig Hals= og Hoveds=Rettighed over deres Undersaatter. Dog tilstædes dem ikke, at kiende i deres egne Sager. Den, som i saa Fald træder i deres Sted, kaldes Kongens Amtmand. Men saadan Dommernes Ombytning hielper den anklagede Person ikke det allerringeste. Thi foruden det, at Amtmanden er Høveds-Mandens Vasal, følger han ofte sit private Had, holder sielden Forhør uden yderste Hidsighed, og naar Svarene ikke falde efter hans Sind, saa igientager han sine Tilsporseler med Hug og Slag(Resten skal følge næste Post-Dag.