Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-10-12
Den 29 Octbr. Jeg tog Afsked med Lavater; han paalagde at udføre hvad han igaar havde sagt; han vilde give mig et Bind af sit Haandbibliothek til Erindring. Jeg udbad mig hans Andenken für liebe Reisende, han skikkede mig den siden hen i Gjestgivergaarden. Klokken to om Eftermiddagen forlod jeg Zürich. Himlen var mørk og en sin Støvregn faldt, men med Solskin i Hjertet gik jeg udaf Stadsporten. Brev til Professor Reinhold. Bern d. 9 Nov. 1793, (noget forkortet.)Er det en Himmel paa Jorden, at leve iblandt de fortræffeligste Mennesker, i en af Europas skjønneste Stæder, i en af Schweitzes meest henrykkende Egne, da har jo nu i aatte Dage levet i denne Himmel. Jeg havde forglemt, at Veien til Himlen gaaer igjennem Skiersilden; denne havde jeg under mit Ophold i Zürich overstaaet, og først derefter fandt den retfærdige Skjebne mig værdig den Sallighed, jeg nu nyder. Jntet Menneske kan i større Angst henleve aatte Qvals-Dage end jeg gjorde i Zürich, intet Menneske kan være mere glædedrukken end jeg i hiint Øjeblik, da jeg modtog Baggesens afgjørende Brev, som endte almin Uro. O, hvilket Moment var det, da jeg troede mig ved Maalet, og blev ved Lavaters Betænkeligheder saa uformodentligen berøvet alle mine Forhaabninger, og bragt til at skulle henbringe aatte evige Dage i en qvælende Uvished. Jeg haaber dette vil undskylde mig hos Dem for Slutningen af mit sidste Brev, der var skreven i en mig ganske fremmed Tone. Det gjør mig kun ondt, at jeg har forvoldt dem nogle unødvendige Bekymringer. – Lavater havde sørget for mig i Tilfældet af det mueligt sletteste Udfald, men Bekjendtskabet med denne Mand, og Understøttelse af ham, saa kjærkomment det under andre Omstændigheder skulde være mig, vilde ikke have erstattet mit Tab. Gud være lovet, at denne Krisis er forbi, og at jeg nu uden Hindringer kan see mine Ønskers Maal imøde. – Lavater havde givet mig forskjellige utvetydige Beviser paa sin Yndest; gjort Planer for mig til at erhverve Fortjeneste at leve ved, ladet sin Broder, sig selv, og sin Kone tegne af mig, givet mig Lov til saa ofte og saa længe jeg vilde, at besøge hans i sin Art eneste Kabinet. - Men om end unge Mennesker hos Lavater kunde erhverve megen Færdighed i Øie og Haand, er jeg dog overbeviist om, at han ikke vilde kunne danne nogen Kunstner i Ordets sande Betydning. Af egentlig Kunst veed han virkeligen alt for lidt, til at kunne danne Andre, saa mange og skarpsindige bemærkninger han end, som Phystognom og Plycholog, har gjort over Menneskene. Her gaaer det ham som med hans Philosophie, der ikkun er ene og allene brugelig for ham. Hvad Lavater lader gjøre under sin Opsigt, og efter sit Sind, bliver i visse Maader et Fabrik Arbeide. Han er en besynderlig Liebhaver af en stærk Kolorit, og det værste er, at han kun har en eneste Kolorit for Alt. Saaledes lod han f. Ex. en af hans Ynglinger copiere den Tegning af dem, som jeg medbragte, og om jeg maa bruge det Udtryk, lod han Tegningen oversættes i Farver, og male rød og brun, saaledes at den ved denne overmaade Farvning blev ganske ukjendelig, og dog var det just som han vilde have det. Havde jeg forblevet længere hos ham, vilde jeg vist over denne Punkt have havt mange Debatter med ham. Jeg var stre Dage paa Reisen imellem Bi rich og Bern, da jeg underveis havde mange Mærkværdigheder at besee. Den 1ste Nov. indtraf jeg i Bern. Det salige Øjeblik, da jeg omarmede Baggesen, vover jeg ikke at beskrive dem. Baggesen havde forberedet mig i sine Svigerforældres Huus en saa venskabsfuld Modtagelse, at jeg strax var som hjemme der. J de første Dage spiiste jeg næsten daglig hos dem, og nu har jeg i tre Dage boet hos en Hr. Haller, der er yngste Søn, af den store berømte Haller, og er Frue Baggesens Onkel. Aldrig har jeg hos nogen Familie seet saa megen Skjønhed, Veldannethed og legemlig Styrke, som i den Hallerske. Frue Baggesens Moder, hendes Tante, hendes Søster, alle aff denne Familie, som jeg hidtil kjender, udmærke sig ved hin Vakkerhed; men især er det Tilfældet med denne Haller, hos hvem jeg boer. Han er den første Mand jeg fandt efter det Jdeal om mandlig Skjønhed, som jeg havde abstraheret mig af Antikerne, og længe forgjeves havde søgt i denne Tids Verden. Som en Halvgud i den græske Himmel gaaer han imellem Nutidens Dverge og forulykkede Skabninger, som en Apol iblandt Hyrder, simpel, sikker, stor, herskende, uden at ville være det, og uden at vide, at hans Aand og Charakteer ganske svarer til hans Størrelse og Figur.