Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1775-01-13
Om de Cimbrer. Aar 111. for Christi Fødsel, og 640 fra Roms Begyndelse, da C. Cæcilius Metellus og Cn. Japirius Car bo vare Borgemestere i Rom, gik de Cimbrer og Teutoner ud fra Jylland og de andre omliggende Danske Øer, for at søge nye Lande, eller at lade deres Tapperhed see iblandt fremmede Folk. De angrebe strax og undertvang de næsthosliggende Folk, og, da de mærkede, ingen kunde staae dem imod, fik de Lyst at gaae videre. Gik derfor over Rihnstrømmen, og oversvømmede Frankrige med 300000 bevæbnede Mænd, thi det er troeligt, at de have faaet stort Tilløb paa Veien af adskillige Tydske Folk. De Romer skee og Græske Skribentere beskriver disse gamle Danske at have været Folk af høi Positur, af blaa Øine, førende med sig store Sværd, saa at de syntes at være dannede til Folkes og Stæders Ødelæggelse. Efter at de havde vidt huseret i Gallien, nu Frankrige, satte de sig omsider for at giøre et Jndfald i Jtalien. Da deres Ankomst rygtedes til Rom, skikkede Republiken mod dem først Papirius Car bo, som, for at hindre dem Adgang til Jtalien, besatte de Alpiske Bierge med sin Krigshær, holdende det for en stoer Lykke at kunne, uden at foretage sig noget fiendtligt imod dem i Førstningen, holde disse forfærdelige Giester fra Jtalien. Men da han fornam, at de toge en anden Vei, og opholdt sig i de Lande ved Donau=Strømmen, fik han Mod igien, og med Trussel lod dem vide, at de maatte holde sig fra at forurolige de Noriceer, som vare det Romerske Folks allierede. De Cimbrer svarede, at Borgemesteren maatte ikke fortænke dem, om de, som Folk der vare komne fra den yderste Norden, ikke vidste Beskaffenheden om de Lande ved Donau. De vidste alene, at det var en almindelig Lov, antaget af alle Folk, at Alting hører Seierherren til. Dog, af Agt for de Romere, og for at holde Venskab med dem, ville de øve deres Tapperhed andensteds. Borgemesteren, stillede sig an, som han fandt Behag i dette Svar; men da, de Cimbrer ventede intet mindre end Fiendtlighed, efterdi de, af Føielighed mod det Romerske Folk, vendte sig til Dalmatien, bleve de der af Carbone overfaldne, som fandt dem ubevæbnede og sovende. Men disse tappre Folk grebe strax til Gevæhr, og fægtede med saadan Hidsighed, at de Romere bleve drevne paa Flugten, og, hvis ikke en usædvanlig stærk Regn havde forhindret dem i at forfølge deres Seier, havde den heele Romerske Krigshær bleven ødelagt. Forskrækkelsen var da saa stor blandt de Romere, at de løbe adspredde igiennem Landet, og kunne ikke samles igien, før paa tredie Dag. Denne Seier gjorte deres Vaaben. saa berømte, at adskillige andre Folk løbe til dem, hvorudover de paa nye oversvømmede heele Gallien. Derpaa rykkede de imod de Pyrænæiske Bierge, i Forsæt at falde indi Spanien; men, da de der fik Modstand af de Seltiberier, rykkede de tilbage igien. Derpaa skikkede de Gesandter til den anden Rommerske Feldtherre Silanum, tilbydende de Romere deres Tieneste, hvis de vilde give dem Land og Agre at beboe. Men da Romerne ikke ville det, besluttede de, at erholde det med Magt, som de med det gode en kunne faae. De angrebe da Silanum med saadan Fyrighed, at de dreve ham paa Flugten, bestormede hans Leier, og ødelagde den heele Romerske Krigshær. Derpaa erholdte deres Allierede, de Tiguriner og Ambroner, en anden Sejer over Cassium Longinum, og skriver Cæsar, at den heele Krigshær maatte gaae under de Cimbrers Aag, hvilken Haanhed ikkun nogle faa Gange var vederfaret det Rommerske Folk. De Romere udrustede derfor en nye Krigshær under Borgemesteren Aurelio Scauro, men som ei havde bedre Lykke end de forrige, thi hans store Krigshær blev totaliter slagen, og han selv blev fangen. Da denne Scaurus, som Cimbrerne siden raadførte sig med i hans Fængsel, søgte at afskrække dem fra at gaae over Alperne ind i Jtalien, sigende, at de Romere der vare uovervindelige, blev deres Anfører Bolus saa ophidset imod ham, at han omkom ham med sin egen Haand. Udi dette Slag omkom, efter Valerii Antiatis Regning, 80000 Romere og deres Allierede tilligemed Borgemesterens tvende Sønner. Lige saadan Lykke havde de mod tvende andre Romerske Anførere, Manlius og Copio, hvilke de ogsaa totalter sloge, og paa een Gang erobrede tvende Leire. Alting zittrede og hævede nu i Staden Rom, hvor man saae, at al Modstand havde været forgieves mod disse stridbare Folk. Fem Krigshære vare ødelagde, og Jtalien var udtømmet af det beste Mandskab. Af de anseeligste Generaler vare nogle ihielslagne, og de øvrige gandske forsagte, og ingen understod sig at tage saadan Commando meer; saa at man frygtede inden kort Tid at see den seierrige Fiende for Roms Porte. Den eneste Forhaabning, man havde tilbage, var udi den store Anfører Cajo Mario, der med Ære havde gjort Ende paa den Afrikanske Krig mod Jugurtha. Til ham var da alles Øine henvendte, som til den eneste, der kunde redde Republiken. - Marius blev da eenstemmigen udvalgt til Anfører mod de Cimbriske Helte. Han tog en anden Plan, end hans Formænd, holdende det for høistnødvendigt, ei strax at vove Feldtslag med slige Fiender, og at agere defensive, indtil deres store Hidsighed ved Tidens Længde kunde sagtes og tage af. Han behøvede og Tid til at exercere sine Folk, og at vænne dem til at see en Fiende, hvis Aasyn saa ofte havde forskrækket de Romere. Han gik derfor med sin Krigshær meget langsom over Alpes, posterede sig ved den Flod Rohne, og forsynede sig overflødigen med Proviant, at han ikke mod sin Villie skulde drives til at holde Feldtslag. Og at fornødne Ting ogsaa kunne bringes til ham over Søen, lod han en Grav grave, for at forene Rhonen med Havet. De Cimbrer og deres Allicrede ansaae Marii Langsomhed for en Frygtagtighed, og derfore besluttede med adskillige Corps at trænge ind i Jtalien. De Cimbrer og Tiguriner søgte Catulum, og de Teutoner og Ambroner Marium, leirede sig ikke langt fra hans Krigshær paa en slet Mark, og udfordrede ham til Strid. Ja, en iblandt dem tilbød Mario en Tveekamp. Men Marius, som vidste, at den Romerske Republiks Velfærd bestod i hans Person, gav den Teutoniske Helt til Svar at, dersom han havde Lyst til at døe, kunde han hænge sig selv. Han blev ved sin engang tagne Marie, intet Feldtslag at vove for Tiden, og lod den gemene Soldat vexelviis stige op paa Volden for at see Fiendens grumme Ansigter og Gevær, samt høre deres Røst. Jmidlertid forhaanede de Teutoner dagligen de Rommere, som feige og qvindagtige Folk, hvilket omsider foraarsagede saadan Forbittrelse iblandt dem, at de offentligen begyndte at knurre mod Marium, efterdi han ligesom ingen Tillid havde til deres Troeskab og Tapperhed. Disse Klagemaale vare Mario ikke ubehaglige, dog blev han ved sit Forsæt, og søgte med gode Ord at stille Soldaterne tilfreds. - De Teutoner bleve omsider utaalmodige over denne Forhaling, og, som de saae, at Marius ikke kunde formaaes til Feldtslag, søgte de, at storme til hans Leier; men de bleve drevne tilbage med Forliis. Herudover de brøde, op med deres Leier, og rykkede mod Alpes, for at falde indi Jtalien. De passerede med deres Magt 6 Dage forbi Marii Leier, som de ideligen udi Marschen forhaanede og spurgte de Romerske Soldater, om de vilde have Bud med til deres Hustruer, efterdi de agtede sig lige til Rom. Marius anhørte alt dette med sin sædvanlige Koldsindighed. Men da den heele fiendtlige Krigshær var passeret ham forbi, forfulgte han den udi Hælene, indtil Aix i Provence. Derpaa satte han sig for at levere et Feldtslag, posterede sig langt fra Floden paa et tørt Sted, og, naar Soldaterne klagede over Mangel paa Vand, viiste han dem Floden og sagde der er Vandet, som J maa bane Eder Vei til med Blod, og saaledes bragte dem af Fornødenhed til at fægte. Dette gav ogsaa Anledning til FeldtSlag; thi, som Krigshærens Tienere løbe i hobetal til Floden at hente Vand, og Fienderne søgte at forhindre dem saadant, maatte de gaae med Krukken i den ene Haand, og med Sværdet i den anden. Herudover begyndte man Slaget med smaa Klammerier, som siden tog overhaand, indtil det kom til en Hoved=Action. 30000 Ambroner grebe først til Gevæhr, og med Dands og Sang gjorde Anfald, og bleve mødte af en Hob Ligurier, som da beboede det Landskab, hvor nu den Gennesiske Stat er. Disse kom først i Strid sammen, i hvilken de Ligurier, understøttede af andre Rømere, fik Overhaand, og dreve de Ambroner, paa Flugten. Da kom deres Hustrner med Sværd og Øxer dem i møde, forekastede dem med Skrig og Bitterhed deres Feighed, og sloge saavel paa de Flygtige, som Forfølgerne, forsøgte med blotte Hænder at rive Sværd og Skjolde fra de Romere, og lode see en uovervindelig Be hiertighed indtil Døden. Efterat de Rommere havde nedsablet den største Deel af de Ambroner, retirerede de sig til Leiren igien, hvor de holdte sig i Stilhed og Aarvaagenhed, den heele Nat. I den Teutoniske Leier derimod hørtes en idelig Hylen og Skrigen, lignende meere Bæsters Brølen, end Menneske=Skrig, og som indog Skræk i den heele Romerske Krigshær og i Generalen selv. Man ventede hvert Øieblik samme Nat at komme i nye Trefning. Men de Teutoner holdt sig stille saavel Natten, som den følgende Dag, og lavede sig til et Hoved=Feldtslag. Marius lode imidlertid sette Claudium Marcellum med 3000 Fodfolk udi Baghold, og bød dem falde bag paa Fienden, saasnart de mærkede, at Slaget gik for sig. Den øvrige Krigshær lod han derpaa spise og hvile sig, derpaa rykkede mod Fienden, og lod Cavalleriet først nedstige paa den slette Mark, da de Teutoner det saae, havde de ikke Taalmodighed at bie indtil Romerne kom ned paa Marken; men, fulde af Vrede og Forbittrelse, angrebe dem paa det høie Sted, hvor de med Fordeel vare posterede. Der gik Trefningen for sig med stoer Hidsighed paa begge Sider, og som de Romere havde Fordeel af Stedet, saa maatte de Teutoner efterhaanden vige tilbage ned paa den slette Mark igien. Da tog Marcellus, som stod i Baghold, sin Tempo i Agt, og med stort Skrig faldt paa de Teutoner, hvilke, seende sig angrebne baade for og bag, geraadede udi saadan Forskrækkelse, at den heele Krigshær tog Flugten. De Romere forfulgte dem, og sloge ihiel eller toge til Fange over 100000. Skribenterne ere dog er enige i de Slagnes Tal. - Formedelst denne Seier blev Marius 5te Gang Borgemester; dog vilde han ikke holde noget Triumph Jndtog i Rom, førend han havde gjort Ende paa den heele Krig. Thi de Cimbrer vare endnu tilbage, som han vidste ei ville give ham mindre at bestille. - De Cimbrer havde skilt sig fra de Teutoner og Ambroner, marscherede med deres heele Magt over Alperne, i hvilken Passage de brugte ei nær saa megen Omstændighed, som Hannibal, thi disse haardføre Folk skiøttede ikke om, at forsyne sig med Klæder imod Snee og Kulde, og, naar de kom til steile Steder, satte de sig paa deres Skiolde, og lode sig dumpe ned af Biergene. Den anden Borgemester Catalus havde imidlertid slaget sin Leier, ved Floden Adigo, for at hindre dem Passen. Men de Cimbrer veltede store Træer i Floden for at hindre dens Løb, hvorpaa de med Huien og Skrigen passerede Floden. Dette og saadan Skræk i de Romere, som stode paa den anden Side, at de aabenbare flyede. De Cimbrer angrebe derpaa en Skandse paa den anden Side af Floden Adigo, som var besat med Rommerske Soldater, og da samme forsvarede sig længe mandeligen, gave de Cimbrer dem, efter Skandsens Erobring, alle løs; dog maatte de, efter Cimbrisk Sædvane, sværge paa en Kobber=Oxe, der siden som en Raritet blev forvaret til Rom i Catuli Huus. Saasnart Marius, der nu var i Rom, hørte dette, samlede han strax sine Folk, gik over Floden Po, for at hindre Fienden at komme ind i den Deel af Jtalien, som ligger paa den anden Side af Floden. De Cimbrer holdte sig noget stille, ventende paa deres Kammerader, de Teutoner, og undrede sig over deres Udeblivelse, thi de enten ikke vidste, eller ei ville vide, at de vare slagne, og pryglede alle dem, som ville fortælle dem hines Nederlag. Omsider skikkede Cimbrerne Gesandter til Marium, og begierede for dem og deres Brødre Lande og Agre til Føde og Underholdning; men da Marins spottede dem, og sagde at deres Brødre, de Teutoner, havde faaet Jord nok, og viiste dem nogle af de Teutoners Anførere, som vare tagne til Fanger, grebe de Cimbrer strax til Gevæhr, og rykte mod Marri um, som atter holdt sig stille, og lod sig nøie med at forsvare sin Leier. Bojorix, de Cimbrers Konge, nærmede sig da med et lidet Antal af Rytterie mod den Romerske Leir, og med høi Røst udfordrede Marium til Strid, og at bestemme en Dag dertil. Marius svarede, at de, imod Romernes Sædvane, dog ville giøre Cimbrerne den Fornøielse at bestemme Tiden og Stedet til Striden. De kom da overeens, at Slaget skulle staae den 3die Dag paa den slette Mark ved Vercelli, hvor begge Parter med Beqvemhed kunde bruge deres heele Magt. Begge Krigshærene indfandt sig og paa benævnte Sted og Tid. Rommer ne havde 52000 Mand. Cimbrerne rykte frem i al Stilhed med deres Fodfolk, som formerede en fiirkantet SlagtOrden, deres Rytterie bestod af 15000 Mand, som var prægtig monderet, og førte Hielmee, hvorpaa saaes aabne Struber af allehaande Slags vilde Dyr, de vare alle klædte i Jern=Pantsere, og enhver havde en Hellebard udi Haanden. Da begge Krigshærene kom i Trefning sammen, reiste sig saadant forskrækkeligt Støv som en tyk Skye, at det ene Parti ei kunne skille det andet. Det tilskrives og Marii Forstand, at Slagt=Ordenen var saaledes indrettet, at Rommerne havde Solen paa Ryggen, og de Cimbrer derimod havde den lige i Øinene, hvilket var dem til stor Hindring i Slaget; som Nordiske Folk vare de og bedre vante til Frost og Kuld, men vansmægtede af Solens Hede, som stak dem lige i Ansigtet, som de bedækkede med deres Skiolde, ei heller kunde Romerne forskrækkes for Fiendens Mængde, da de ei kunne see dem for Støvet. Dette Slag stod paa den hedeste Tid af Aaret, nemlig i Augusti Maaned. Den største Deel af Cimbrerne bleve derfor ihielslagne; thi alle de, som vare i den forreste Linie, havde sammenbundet sig med Kiæder, at den ene ei skulle løbe fra den anden. Et enfoldigt Paasund, thi derved bleve de alle i Flugten nedsablede. De andre flygtede til deres Leir, hvor Qvinderne udi sorte Klæder, siddende paa Vogne, toge fiendtligen imod dem, og ihielsloge Mænd, Brødre og Fædre uden Forskiel, ja, deres Forbittrelse gik saa vidt, at de qvalte deres egne smaa Børn og kastede dem under Hiulene af Vognene. Omsider toge de ogsaa Livet af dem selv. Mændene fulgte derpaa Qvindernes Exempel, og omkom sig selv paa adskillige Maader, saa Romerne behøvede ei at bestorme Leiren, men allene give dem Tid til at dræbe sig selv. Der fortælles, at nogle af de Cimbriske Qvinder, efter at de længe havde gjort Modstand af deres Vogne, omsider bade Marium, at han vilde antage dem blandt de Vestalske Jomfruer i Rom, efterdi det var dem ikke vanskeligt at henbringe deres øvrige Levetid i Kydskhed; men, da Marinsafslog dem det, ombragte de sig selv. Uanseet dette store Nederlag, saavel i Slaget som efter Slaget, og endskiønt Mænd og Qvinder saaledes myrdede sig selv, gjorde Romerne dog 60000 til Fanger. De Dødes Tal regnes til 120000. Endskiønt de Cimbrer led dette Nederlag, blev dog derfore det heele Folk ikke udslettet, som nogle foregive; thi foruden de, som ikke bivaanede dette Tog, men bleve tilbage i Fædrenelandet, bleve 6000 Mænd tilbage ved Bagaagen, paa denne Side af Rihn=Srømmen, da de andre gik ind i Frankrig og Jtalien, hvilke efter at de længe havde flakket omkring, og ført adskillige Krige, omsider satte sig ned i et Land imellem Maas=Strømmen og Schelde, og siges af dem at nedstamme de Folk, kaldte Advatici. Det er og troeligt, at af de 60000 Fangne, mange maa være komne tilbage, til deres Fædreneland igien; en Deel af dem toge Tieneste hos de Romere, som ei foragtede slige tappre Folk. - At de Cimbrer udi Keiser Augusti Tid have beboet den halve Øe, som nu kaldes Jylland, som tilforn, vidner Strabo med disse Ord: " Der fortælles mange daarlige Ting" om de Cimbrer, mange Ting fortælles ogsaa, som have Skin af Sandhed. Jeg troer ikke, at de af Vandflod ere drevne til at forlade deres Land, efterdi der findes mange, 7, som beboe samme gamle Lande, og have de Cimbrer ny" lig skikket Augusto en Kobber=Kiedel, som holdes for en Helligdom iblandt dem, have forlangt hans Venskab, og bedet om Forladelse for den Skade, deres Forfædre havde " tilføiet de Romerske Lande, - Det er ellers rimeligt, at det Ord Cimbri betyder stridbare Folk, og at af det Ord Cimber er kommet det Danske Ord, Kæmpe. - Clandianus skriver: Den Havbugt af Tydskland besidde de Cimbrer, som ere nær ved det store Hav. Det er nu omstunder ikkun et lidet Folk, men stort af Navn, thi deres gamle Bedrifter ere endnu udi Jhukommelse.