Ribe Stifts Adresseaviser, 1844-12-27
J Mandags Aftes bragte en 600 Studenter Prof. Clausen ved hans Hjemkomst fra Roeskilde et Fakkeltog foran hans Bolig, som vender ud til Studiegaarden i Kbhvn. Følgende Sang blev afsungen: Fordum naar Nordens Nu træde atter Stridglade Sønner. Kæmper i Kreds med Stevned med Seier til Staalhærdet Villie, Havhegnet Hjem, Høihjertet Hu. Hilste dem Harpens Kæmper for Sandheds Hellige Strenge, Straalende Mærke, Maifriske Møer dem Kæmper for Folkets Mjødhornet bød. Frihed og Ret. Tiderne svunde: Tankens og Ordets Skræmmet blev Seirens Vaaben de valgte, Flygtige Fugl fra Aanden og Livet, Tog de i Sold. Faldende Nord; Seierens Fylgie, Styrken blev brudt af Barnagtig Tragten, Fæsted de atter; Mødet blev slukt i Nordstjernens Fakkel Sløvhedens Strøm. Viser dem Vei. Hil Dig, Du Tankens Fribaaren Jordbund. Trampede Trælle, Høibaarne Høvding! Kæmpernes Grav blev Hil Dig, Du Ordets Hugprude Helt! Grævlingens Huus; Stemmernes Klang Dig Fremmede raned. Oldgammel Odel, Hjemkommen hilser, Skifted ved Lodkast, Hilser i Dig den Seirende Sag. Ærerig Arv. O, men til Ende. Tak, for Du værged Ragnarok rinder: Voldtaget Eie, Engang skal Norden Fædrenes Kampløn, Nyfødt opstaae. Mødrenes Maal! Styrken, som slumred, Tak, for Du hæveed Hadfeidet Frihed, Vaagner og vorer; Tolked for Folket. Modet, som døde, Fremtidens Haab, Ganger af Grav. Efterat et "Længe Leve var udbragt for "Henrik Nicolai Clausen, erklærede denne i sit Giensvar til de Studerende, at han ikke henførte den hædrende Hilsen, der var bragt ham, til sin Person alene; thi, ligesom Jngen i Stændernes Forsamling kunde være nærmere til at føre Ordet for det aandelige Element i Samtundet – for Nationalitet og Modersmaal , end den, hvis daglige Kald førte hen til de aandelige Jnteresset, saaledes kunde det ikke gjælde som priselig Gierning, at Sønnen fulgte Drift og Trang til at tale Moderens Sag, naar hun ængstedes og trængtes af fremmed Magt. Men han søgte og fandt en anden og høiere Betydning i denne Hilsen: et Tegn paa den mere og meere paagnende uationale Bevidsthed, der vilde vække dem, der endnu maatte slumre, og holde dem vaagne, der alt vare vakte, og saaledes modtog han denne Hilsen med Glæde, fordi der i den var Haab for Fædre landets Fremtid. "Vel veed jeg vedblev han at i det unge Bryst blusser mangen Lue, som atter synker hen, jeg veed, at Livet har mange og stærke Kræfter til at dæmpe, kjøle og udslukke, og at mangen Prøve maa bestaaes i Livet, førend der kan være Fortrøstning til Sjælens Varme og Aandens Kraft. Men det veed jeg ogsaa, at, skal Livet ikke vinde Magt over enhver Begerstring, som søger ud over Egotsmens og den beregnende Klogskabs Sphære, for at gribe og omfatte de høiere Formaal for menneskelig Stræben og Virken, da maa den hellige Jld næres i Ungdomstid. Derfor Fred og Velsignelse over Ungdommens hellige Jld! Og saaledes. – sluttede han - vilde han modtage denne Yttring af Ungdommens Varme som et Pant paa, hvad Manddommens Virken skulde bringe, naar de, som her vare samlede, traadte ind i Fædrelandets Tjeneste og i Borgerlivets forskjellige Stillinger, – med det Haab, at, naar de forloktende og besnærende Kræfter ogsaa vilde forsøge sig paa dem, Erindringen om denne Time maatte bringe dem Fædrelandets og Nationalitetens hellige Krav i Minde." (B. T.)