Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-07-19
J vore Dage have Forbrydelserne, ligesom Straffene, en fra de forrige Aarhundreder forskjellig Characteer, som en Følge af Tidernes forandrede Tænkemaade og forandrede J retninger. Børnemord maatte næsten ganske ophøre, da Fødselstiftelsen begyndte at optage enhver besvangret Pige, og Skammen over at have havt et Barn inægte Stand ikke mere nu er, hvad den var fordum; Stratenrøverie og mordisk Overfald paa offentlige Landeveie ere blevne saa meget sieldnere, som et bedre indrettet Politie, saavel i Kjøbstæderne som paa Landet, har gjort Opdagelsen og Paagribelsen, saa meget lettere; Giftblanderie er ogsaa, som en Følge af et forbedret medicinsk Politie, blevet meget sjeldent. Trolddom har Oplysningen fordreven fra Forbrydelsernes Række, tiltagende Cultur og aftagende Legemskraft og Fyrighed har formindsket Tallet af de Drabsgierninger, der kunne begaaes i alt for stor heftighed. Derimod ere i disse Forbrydelsers Sted traadte Andre, der mere forudsætte Mangel paa physisk Kraft, men større Forslagenhed, Lumskhed og trædsk Hevnelyst. Derfor ere vore Straffeanstalter ogsaa for størstedelen, befolkede af Tyve *) og ikke faa Mordbrændere. ) Maaskee den Haanlighed, som den Gang vistes Selvmordere, bidrog meget hertil, og at man ved at hæve Aarsagen tillige havde kunnet. hævet Virkningen. Men Tidens Bigotterie tillod det ikke. Wagnitz paastaaer, at efter hans Erfaring, ere de fleste Tyve avlede udenfor Ægteskab. Er denne Paastand grundet, som den synes at være, da saadanne Mennesker sædvanligt ikke nyde nogen tilbørlig Opdragelse, saa er det i vore Dage saa almindelige Skjørlevnet, heller ikke en ringe Medaarsag til de hyppige Tyverier. De fleste Tyverier, som udøves hos os, ere ikke af det voldsomme Slags, som ved Jndbrud, Mord o. s. v., men de høre enten til det Slags, som begaaes planmæssigen, hvilke egentligen ere de betydeligste og ikke let opdagelige, eller, som begaaes i det Smaa, og ere ligesom Forskolen til hine. Aarsagerne til Tyveriernes Tiltagelse maa søges i den blandt de lavere Classer stegne Luxus og Lyst til Vellevnet, som endnu mere forøgedes ved Krigen og Caperiet; Ørkesløshed og Arbeidslede, en høiere Grad af Letsindighed og formindsket moralsk Følelse; den falske Retning, som Culturen hos mange tager; en alt for forkjelet Opdragelse; Higen efter at ville leve langt over sin Stand. Kilderne til dette Slags Forbrydelser ere saa mange, at det aldeles ikke maa undres os, naar vi see Tyverierne ikke allene dagligen tiltage, men endog raffineres saa meget, at det, som oftest, kun er de smaa Tyve, der paagribes, medens de store undkomme. De aller færreste af disse Tyve stiele af Nød; de fleste skjele, fordi de føle en uimodstaaelig Lyst dertil. Man giennemgaae Listerne over Straffeanstalternes Lemmer, og man vil finde, at ikke een af ti har stiaalet af Nød. At Begjerligheden hos Mennesket er en Drift, der, yttrende sig paa ulige Maader, ved Letsindighed, Vane og slette Exempler, udarter til den lastværdige Færdighed, Gast kalder Tyvsorgan, derom kan der neppe være nogen Tvivl. Man kan derfor med Bestemthed, antage, at de Mennesker, der tre Hange ere blevne dømte for begaaet Tyverie, kunne betragtes som tabte for Samfundet. Naar ikke Omstændigheder indtræffe, som man vanskeligen kan gjøre Regning paa, og som bringe en saadan Forbryder i ganske andre Forhold, saa vil han, efter udstaaet Straf, tidligt eller sildigt, dog ende sit Liv i en Straffeanstalt. Derpaa kunne de ved saadanne Jndretninger ansatte Embedsmænd give saa mange Exempler, at al philantropisk Raisonnement om saadanne Menneskers muelige Forbedring maa bortfalde. Aarsagen dertil er sikkerligen den overordentlige Ligegyldighed og Selvtryghed, man finder hos disse Folk. Man har Mennesker i Tugthuset, der lykkeligen undkom som Livsfanger, og, efter adskillige Aars Forløb, kom tilbage til Kjøbenhavn, stial atter og bleve atter indsatte som Livsfanger. Den Rolighed, hvormed saadanne Personer udøve Forbrydelsen og den Dristighed, hvormed de udsætte sig for Paagribelse, overgaaer al Forestilling. Uagtet vore Fængsler neppe ere mindre stærke nu end i forrige Tider, saa har dog Undvigelse aldrig været saa hyppig, som i de sidste Aar. Det er imidlertid ikke, som man i Almindelighed troer, Fængslernes Skyld, men den større Grad af Letsindighed, den formindskede Frygt for Straf, ved Paagribelsen, og Haabet om at kunne undgaae et evigt Fængsel, der gjør Undvigelsen saa meget lettere. Overordentlige Tidsomstændigheder udfordre overordentlige Midler. Tyverie, som den meest herskende Forbrydelse, maa derfor, især i gjentagne Grader, straffes alvorligen. Naar Arbeidet i Straffehusene var saaledes bestemt ved Loven, at det ikke behøvedes at overlades til nogen Under betjents Egenraadighed, naar Indretningen var inddeelt i saadanne Classer, efter Forbrydelsernes Grader, at det ved Dom kunde bestemmes, i hvilken Afdeling den Skyldige skulde hensættes, da vilde Straffens Øiemed let opnaaes. Da man spurgte Forstanderen for Tugthuset i New-York hvorledes bærer De dem ad med at forbedre Mennesker, der gjøre Naturen Skam svarede han: gives der ikke Hunger, Tørst og Haabets Fakkel Naar Indretningen er som den bør være, saa ville Undvigelserne ogsaa være sjeldne; og de grove Forbrydere, som man kun af særlige Grunde har troet at burde skjænke Livet, bør, saaledes som forhen er anført, for Undvigelsen straffes med Døden. Adskillige have, saavidt man har erfaret, fundet dette Forslag for haardt. Men overveier man Sagen rigtigen, saa vil man finde, at det ikke er det. J Aaret 1812 gaves af Livsfanger i Tugthuset 36 og i Rasphuset 70, altsaa tilsammen 105 Mennesker, hvoriblandt der maaskee fandtes 30, der kunde betragtes som de farligste Forbrydere, eller som saadanne, der følte Mod til at gjøre Udbrud og Lyst til at stifte Mytterie. Naar nu disse Mennesker vidste, at de i det Øjeblik, de brød ud og bleve paagrebne, uden Naade, vilde miste Livet, saa kunde det vel være mueligt, at nogle Enkelte alligevel vilde undvige, og man blev da maaskee nødsaget til at lade henrette tre fire Mennesker, der allerede længe havde fortjent Døden; men de Øvrige vilde Exemplet dog afskrække. Deres tilsyneladende Ligegridighed for Livet han intet at betyde, vare de ligegyldige derved, hvorfor søge de da saa ivrigen deres Frihed, hvorfor skille de sig ikke selv ved Livet? Men langt fra at være kjede af Livet, hænge disse Ryggesløse tvertimod derved, ofte endog med større Jver end den frie Mand. Da for adskillige Aar siden Slaverne ideligen rømte fra deres Arbeide og brøde. ud fra Stokhuset, blev det paabudet, at den undvigende Slave, ved Paagribelsen, istedetfor hidtil at straffes legemligen, skulde hensættes i Rasphuset. Dette Paabud havde den gode Virkning, at man nu sjeldent eller aldrig hører, at nogen Slave undviger. Den samme Virkning vilde upaatvivleligen ikke udeblive, naar f. Ex. Straffen for den fra Rasphuset undvigende Forbryder blev skjærpes til Livsstraf. Enhver, som troer at have Betænkeligheder herimod, bør ikke glemme, at siden 7813 tolv af de anførte 105 Livsfanger deels ved Mord, deels ved at stifte Tumult og gjøre sig skyldige i Jldspaasættelse, have gjort sig fortjent til og virkeligen undergaaet Livsstraffen.