Viborger Samler, 1775-03-13
Mandagen den 13 Martii. (Fortsættelsen af No. 10.) drig saasnart mærkede jeg mit Legeme at være dødt, før jeg begav mig til min Skriverpult. Det tvivler jeg paa, raaber Chloris; Disse miltsyge, Forfattere bebreide os immer vort Natbord, og ofter begaae de dog ved deres Skriverbord langt større Skrøbeligheder, end vi ved vort Natbord. Brugede ikke Pen og Blek til slettere Brug, end vi vor Sminke, Beundre de ikke ofte deres ypperlige Forstand i deres Verker, Men altid med mindre Vis Tredie Aargang. hed, hed, end vi beundre vort Ansigts Skiønhed i Speilet. Deres Egenkierlighed, deres Stolthed, deres Lyst til at behage, deres Misundelse - - Alt dette er sandt, Chloris, men De ville for nærværende Tiid tillade mig at fortsætte min Fortælling. Jeg havde paa min Skriverpult efterladt Planen til et Verk, jeg havde opsat Aftenen for min Død, og jeg vilde da tage fat paa min Pen med den Hidsighed, der er naturlig hos mig, saavelsom hos mange andre Skribentere, for at fuldføre dette vigtige Arbeide. Men hvor stor blev min Forundring, da jeg mærkede, at min Siel nu, som Aand, ikke var i Stand til at lofte Pennen, mindre skrive. Jeg har ikke Ord til at udtrykke den Skræk, der bemægtigede sig mig, og der kan ikke være nogen Angest at ligne ved den, jeg udstod, uden det skulde være den, en Poet maae udholde, naar han iager efter et Riim, der flyer for ham. Jeg provede mange gange at skrive, men immer forgieves. Jeg vilde opslaae en Artikel i en Ordbog, der ofte havde gjort mig god Tieneste ved mine lærde Arbeider, men det vilde ei heller lykkes. Jeg sukkede da, beklagede min Bogtrykker, mit Fædreneland, og Efterslægten over det ubodelige Tab af mit Verk; Alt hvad jeg kunde giøre for at troste mig, var at gaae til min Bogsamling, hvor jeg, med en ret faderlig Omhed, betragtede alle de Bøger, der havde mine utrættelige Hænder at takke for deres Tilværelse. Min Henrykkelse var lig en Faders, der, naar han er over den Alder at kunne være Fader til flere Børn, fornøier sig med at beundre hos dem, der har ham at takke for Livet, den Forstand og de Egenskaber, ingen anden kan see. Jeg havde maaskee endnu lang Tiid blev det staaende i samme Stilling, hvis jeg ikke havde mærket den urolige Glæde, der var over mine utaalmodige Arvinger; De foer med saadan Begierlighed til min Seng, som Ravne til et Bytte. Er det tilforladeligt, raabte de, at han er død, Ja steendød, Gud skee Lov, Gaae strax hen og bestil en Liigkiste, sagde een af mine Broderdottre, som gjorde Regning paa at arve efter mig de Yndigheder og Gaver, Naturen havde nægtet hende, og haabede at finde ved Hielp af Arveparten Smukhed, Fortienester og Beilere. Denne kiere Pige brast i Graad; Ak! raabte hun sukkende, og opløftede Hænderne heel bevæget: Ak min gode Farbroder, Gud glæde hans Siel! han er nu vel faren; Det er Synd at misunde ham hans Lykke. Dette var Signalet til Plyndringen. Min Min beslagne Koffert maatte udstaae det første Angreb. Derpaa falt man an paa mine Klæder og Huusgeraad. Man pakkede det altsammen ind i et Kammer, hvilket mine Arvinger, som jeg hørte, vilde lade forseile ved en Mand, hvis Navn jeg har glemt, men for hvis Redelighed et stort Seil og to Vidner skulde være Borgen. Hidindtil havde jeg med stor Ligegyldighed anseet mine Arvingers Handlinger; Men da jeg saae, at man begyndte paa mine Papirer, tog jeg til at skielve. Alting blev flittig giennemsøgt; Man beviiste mig en dyb Ærbødighed, og samlede omhyggeligen alle de Breve, hvor der fandtes skrevet: Herved tilstaaer jeg at være skyldig til N. N. den og den Summe. Men hver en Optegnelse paa noget, jeg var bortskyldig, kom dem græsselig til at ryste med Hovederne. Radden kom derpaa til mine Haandskrifter. Da blev jeg næsten rasende; Fuld af Forbittrelse floi jeg til for at redde dem, men jeg havde uden Tvivl været alt for svag til at forsvare dem, hvis ikke min Broderson, saa lærd han ellers var, til god Lykke ikke havde forstaaer sig paa dem, og havde ladet dem kaste under Bordet, forsikkrende, at det var intet, uden unyttigt Makulatur. Der blev hastet overmaade med min Begravelse. velse. Saasnart Skræderen havde faaet Sorgeklæderne færdige, der give Arvingerne et meget bedrøvet Udseende, gav man Penge over Penge, for at faae mig ud af Huset, hvilket skeede med et talrigt Følgeskab. Da mit Legeme var kommet til Kirken, saae jeg en Taler stige paa Prædikestolen, hvilken mine Arvinger havde givet Ider om alle mine Dyder. Skiønt, jeg i min Livstid havde været temmelig vel fornøiet med mig selv, vidste jeg dog ikke tilvisse, om jeg var den Person Liigprædikenen angik, Jeg saae rundtomkring i Kirken, om der ikke var noget andet Liig, disse Berømmelser kunde tilkomme, men da jeg intet mærkede, maatte jeg endelig troe, det var mig, han talede om; Han kaldte mig den Store, den Velædle, den Lærde, den Dydige, og alt dette havde ikke kostet mine Arvinger meere end tolv Dukatter; Han brugte derpaa over tyve Figurer for at afmale den Sorg, min Død foraarsagede mine Arvinger, hvilke af Erkiendtlighed havde haft den Eftertanke at skiule sig under Floret, for ikke offentlig at gjøre ham til Logner; Han gav dem nogle gudelige Recepter, meget vel skikkede, i hans Tanker, til at standse deres Graad. Hidindtil havde jeg hørt ham med Taalmodighed, men tilsidst gjorde han det alt for galt; Han Han bevidnede og bekræftede, at jeg i lærde Sager havde været saa skarpseende, som en Ørn, at jeg endog havde været Lærdoms Beskytter; Han kaldte mig de Svages Understøttelse, de Fattiges Fader, de Undertryktes Forsvar; Han lagde til, at den Lykke, jeg havde nydt med min afdøde Kone, var en øiensynlig Belønning for disse vare Dyder. Kom frem, raabte han, af Din Grav, Du ærværdige Aske af den afdøde Dame, en Dame - Ak Himmel, hvilket Tordenslag for mig at høre min Kone kaldes frem Jeg tog Flugten uden at vove at see mig tilbage; af Frygt for at denne ærværdige Aske skulde komme frem- og forfølge mig, opsvingede jeg mig i den underste Luft, hvor jeg blev vaer et skrækkeligt Antal af afdødes Siele. Dette uformodentlige Syn gjorde mig bestyrtset. Alle disse Sieles Beskæftigelser syntes mig besynderlige og usædvanlige. Men, uagtet min Nysgierighed, blev jeg staaende stille, uden at kunne beslutte, hvem af dem jeg først vilde vende mig til En meget munter Siel var den første, der mærkede min Forundring, og uden at kiende mig, havde den den Artighed at flyve lige imod mig, at omfavne mig tusinde gange paa den venligste Maade, og sige, Deres ærbødigste Tiener, min Herre. Jeg er henrykt rykt over at have den Lykke at finde Dem her. Skulde jeg være saa lykkelig at kunde tiene Dem i noget? De har ved alle Leiligheder at befale over mig. Jntet i Verden skal fornøie mig saa meget, som at see mig i Stand til at tiene Dem. De kan forlade sig paa min Hengivenhed. Tag ikke det, jeg siger, an for en blot Kompliment. Paa min Ære, det er af Hiertet. Jeg skal altid adlyde Deres Befalinger. Efter disse Ord omfavnede denne Siel mig paa nye, og i samme Øieblik, som jeg vilde takke den for sine forbindtlige Tilbud, snoede den sig om, fløitede, og foer med eet bort fra mig. Jeg saae derpaa, at den nogle Skridt fra mig gjorde de samme Forsikkringer for en anden Siel, som den, efter ald Formodning, kiendte ikke meere til, end mig. J det mindste forlod den denne sidste ligesaa hovedkulds, hvilket lod mig slutte, at den ikke havde anden Forretning, end at gjøre Venskabs Tilbud. Dette Møde havde endnu gjort mig meere uvis, end tilforn; Jeg frygtede nu for at falde i ligesaa tienstagtige Hænder. (Resten følger.)