Aarhuus Stifts-Tidende, 1835-02-26
No. 41 "Den Tillid hvormed det danske Folk seer hen til sin Konge, hans Villie og Ord, er fast og stærk, thi Folket er sig bevidst, hvorpaa den er bygget. Men det er sig ikke mindre bevidst, at denne Tillid fortjener nu som for at møde med samme Sindelag. Det danske Folk kan ikke være sig bevidst, ved Tænkemaade eller ved Gierning at skulle have forbrudt Nydelsen af en lovbestemt Frihed, som hører til den danske Borgers ypperste Goder, og ligesaalidt kan det indrømme nogen Anledning til grundet Mistanke om en saadan Brøde. Thi et Folk og dets Litteratur skal dog vel ikke tænkes repræsenteret i saadanne Skribenter, der optræde som Plathedens og Smudsighedens eller som Fanatismens Talsmænd. At det maa kunne lykkes at adskille disse fra Dierv hedens og Frimodighedens, Nidkjærhedens og Begeistringens Talsmænd, at sikkre Disse for at blive sammenblandede med Hine, derom maae Regjerende og Regjerede forene deres Ønsker og Bestræbelser. Men denne Hielp maa søges i Lovene, og fremfor alt i Pressen selv; thi dette er den frie Presses Velsignelse, at den lader det Onde møde sin naturlige Straf, Giften finde sin Modgift, Sygdommen sin rette Lægedom. Men allermindst er Censur-Edikter og Censur=Collegier Midlet dertil; thi ved dem bliver, ved Siden af Ukrudtet og Gift planten, ogsaa Urten qvalt, der er fuld af lægende, livsopvækkende, styrkende Kraft, og ligesom Enhver i dem seer Mistroens Vaaben, saaledes bliver Mistroens Sæd udstrøet ved dem: den Mistænkte bliver let mistænkelig. Men hvor vanskeligt Tillidens ædle Følelse, engang qvalt, atter kaldes til Live, det skulde de betænke, der mene i Censuren at have fundet det rette Betryggelsemiddel imod enkelte Misbrug af Pressen."Der gives et Stadium i Folkenes Liv, paa hvilket disse udgjøre et Antal af Jndivider, uden endnu at udgjøre et Samfund af Medlemmer, forenede, i Bevidsthed om Statsamfundets Bestemmelse, ved Eenhed i Aand og Stræben. Dersom her en Stemme, foregribende det naturlige Opvaagnelses=Tidspunkt, vilde gjøre Forsøg paa at forstyrre den dybe Roe, vilde det maaskee lykkes den, hos Enkelte at vække Nyhedens øieblikkelige Jnteresse; men den vilde lyde alene, uden at finde Gienklang og Understøttelse i Folket, den vilde være ubeleilig og besværlig for de Fleste, og narkotiske Midler, som betryggede den almindelige Trang til Slummer imod Enkeltes ubetimelige Opvaagnen, kunde under saadanne Omstændigheder tænkes ret passende anbragte. Man vil kunne betragte en saadan Overgangs-Periode forskjelligt: som en idyllisk uskyldig Barnligheds=Alder eller som en sørgelig Periode af ubevidst Sløvhed; man kan finde det enten beklageligt eller glædeligt, at dens Tid er omme; men at den virkelig er omme ogsaa for det danske Folk, ville vel de Fleste lade gielde som historisk Factum, og dermed tillige den Tid, da Tvangsmidler som Censuren skulde kunne tænkes at naae den tilsigtede Virkning: at tilbagetrænge, dæmpe, berolige. "J denne Samstræben, som forener de bedste Kræfter til et fælleds, et aandeligt Formaal, mener jeg at vi tør see Frugten, den ædle, seent og langsomt modnende Frugt af de Anstrengelser, Lidelser og Forvildelser, som i et halvt Aarhundrede have ført Europas Folk igjennem den strenge Forberedelsesskole. De som mene, at denne Jd og Tragten er en forbigaaende Rørelse, imod hvilken det kun behøves at fornye ældre Tiders Banlysning og Magtsprog, mene, at Aanden, som ligger til Grund for deres Stræben og Virken, bør modarbeides og kan modarbeides ved deslige Vaaben, Disse høre neppe til dem, som med noget af det, der kan kaldes prophetisk Aand, vide at knytte Fremtiden til Fortid og Nutid. Hvor engang Aanden har arbeidet sig frem til et selvbevidst Liv, staaer det ikke længere i Tvangsmidler Magt at kue dette Liv, hvad de formaae er kun, til en Tid at hindre de aabenhiertige, tillidsfulde Yttringer af dette Liv, for at aabne saameget større Spillerum for Snildhedens Operationer og Forstillelsens Kunster, men først med disse bliver Spillet ofte farligt og er i alle Tilfælde fordærveligt. Ogsaa fra denne Side maa den danske Borger erkjende den Viisdom, med hvilken Regjeringen selv kommer de fremspirende Kræfter imøde, har aabnet dem en øvende og uddannende Virkekreds; men jo meere det Vise og Betimelige heri erkjendes, desto lettere vil deres Mening lade sig vurdere, som paa selvsamme Tid ville have Brugen lænkebundet af det Meddelelsesmiddel, hvorved hine Kræfter fornemmeligen skulle øves og uddannes, som – efterat Landets Regent for 35 Aar siden erklærede ikke at ville indføre Censur i Landet, fordi den er en ubehagelig Tvang for enhver god og oplyst Mande – nu antager det at være den rette Tid til at indføre denne Censur, som Middel for det danske Folk for Danmarks gode og oplyste Mænd til at lutre og lede Almeenaanden. – Naar alligevel en Betragtningsmaade, hvori vi mene at have paaviist lige stor Miskjendelse af Forholdet, imellem Regjering og Folk, af Aand og Stemning i det danske Folk, af den naturlige Udvikling i Menneskeslægtens Historie, gjør Fordring paa at gjælde som Resultat af en overskuende, forudseende, tilrettestyrende Politik, da bør anden Tale ikke forstumme, og naar denne Politik isærdeleshed kan ansees rettet imod Pressens Brug, da maa der for Enhver, som vurderer dens Frihed høit og vilde sørge dybt paa Fædrelandets Vegne, om den skulde lide nogen Jndskrænkning være Opfordring til at bruge Pressen, medens det er Tid, bruge den til at værne om dens Brug."