Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-07-20
J Aaret 1498 blev den som Prædikant navnkundige Dominicanermunk Savonarola først hængt og derpaa brændt. Der ere faldne mange Domme skriver Holberg, over denne navnkundige Mand Nogle have anseet ham som en Bedrager: Andre med større Grund, som en ivrig og geistlig Theolog, der ikke skyede eller var bange for at sige Folk Sandheden, og at afmale Geistligheden med de rette Farver, saa at han kan ansees som en Forløber for den paafulgte store Reformation. Blandt dem, der have forsvaret hans Lærdom og Levnet er Franciscus Pico af Mirandola, en Søn af den berømte Joh. Pico *). Til det modsatte Partie hørte, dog kun til en vis Tid, Johan Franciscus Buddeus. Denne navnkundige Theolog udgav i Aaret 1690 en politisk historisk Afhandling hvorudi han skildrede Savonarola, som en Mand der under Skinhellighedens Maske udklækkede og smedede listige og rænkefulde, for Staten og Kirken lige farlige Grundsætninger og Planer, og døde altsaa som den, der forstyrrede Statens og Kirkens Fred og Roe. Men efter nogle Aars Forløb erklærede Buddeus, at hans forhen yttrede Domme over Savonarola vare skiæve og urigtige, og at han ledet af Overilelse er havde skuet og betragtet Sagen fra den rette Synspunkt *). Der selvsamme Feil gjorde og den lærde Meiners sig skyldig udi ved en vis Anledning, thi da han tiltraadte Lærembedet som Professor i Philosophien ved Universitetet i Gottingen, holdt han en latinsk Tale, og udi samme dømte han saare ufordeelagtigt om Ciceros Maade og Viis at philosophere paa saa og om hans moralske Forhold, men da Meiners havde faaet Midletons Værk om Ciceros Liv*) Holbergs Kirkehistorie. 2 Deel, S. 318. Herom kan læses Skriftet Parerga Historico Tho logica Pag. 27988. og Levnet i Hænder og igiennemlæst samme, da indsaae han det Vrange og Urigtige i den forhen afsagte Dom, og erklærede derimod Cicero for en af de sieldne og ædle Siæle, den hedenske Alderdom havde at fremvise, hvad enten han skues som Videnskabs= eller Forretnings Mand *). i Sluttes i næste Nr.) Epistel fra en Blind til en Døv. Langt mindre dog dit Uheld er end mit, Naar begges Savn man mod hinanden veier; Dit Øje skuer grant, og stundom vidt, Alt hvad af Stort og Høit Naturen eier; Du kaster fro dit Blik til Himlens Sol Hint Lysets Væld, hvorfra vort Held udstrømmer; Hvis gyldne Bane gaar fra Pol til Pol, Men hvorom jeg, som nyfødt Nor, kun dømmer; Du seer vor Jord i al sin Herlighed, Naar tusind Blomster den i Vaaren smykke; Du finder Stof paa hvert af dine Fjed Til høie Tanker, som din Siel henrykke; For mig er dødt og tabt Naturens Alt, Og hele Skabelsen et ukjendt Rige; Den Stiernehær, som ingen Viis har talt, Er fremmed mig, som Smilet af min Pige. Den Døves Svar. Hvad Synet nægted grumt, bod Øret dig J Toners Strøm opdager du den Glæde, Som alt fra Vuggen af blev nægtet mig, Og som i Øret har sit skjulte Sæde; Den Forsmag, Gud de Dødelige gav Paa Himlens Lyst og Edens Salligheder, Du finder let i Toners Tryllehav, Hvor Harmonie ujordisk Fryd bereder. For mig er Fløitens Lyd og Lærkens Sang En Nyden, jeg ei mægter ret at tænke; Mit Øre for den søde Harpeklang Er bundet med en tung, usynlig Lænke; *) Badenii opudenla latina. Pag. 858870. Hvad nytter Synet mig, naar jeg er døv For Glæder, som din Siel om Himlen minde Forgjeves seer jeg Droslen i sit Løv Naar taust dens Toner maae for mig forspinde, Med Sorg man seer den Sanger, man ei hører; Den skjønne Form os halvt kun kan behage Naar det, som dybt det ædle Hjerte rører, Med Øret ei vort Øje mildt kan smage. Gustav Palmer. De norske Damer. (Brudstykke af Connay's Journe; oversat af the Morning Chronicle, April 25. 1829.)At spise og drikke ere de Norskes største Forretning, Manges eneste Beskæftigelse og Alles fornemste Luxus, og dette er Aarsagen til, at Fruentimmernes Stilling er saameget lavere i Norge, end i noget andet europæisk Land. Jeg har hørt en i Norge gift og bosat engelsk Dame sige (ikke af Erfaring, men efter hvad hun saae rundt omkring sig), at hun vilde heller være Tjenestepige i England end Frue i Norge. Jeg vil her nævne en Forskjel mellem Frue og Madame, som er Norge egen. J hele Skandinavien, med Undtagelse af Norge og Danmark, kan ethvert gift Fruentimmer, kaldes Frue, og Madamme er en ærefuldere Benævnelse, men i Norge og Danmark forholder det sig anderledes. Enhver Skippers og Haandværkers Kone erholder der Titelen Madamme, hvorimod Frue er de Fornemmeres Titel. Forhen var det kun Adelsmændene og de høiere Officerers Koner, som vare berettigede til at kaldes Frue men ved en nye Bestemmelse ere ordinerede Geistliges, Lægers og visse Regjeringens Embedsmænds Koner berettigede dertil, og der sættes saa megen Priis paa denne Udmærkelse, at en Herre skal have kjøbt en Betjening i Kjøbenhavn, for at hans Kone kunde erholde Fruetitelen. - Det er vel unødvendigt at tale noget til Forsvar for denne Udskeielse, da den indeholder en liden Underretning, af Mangel paa hvilken den Reisende kan begaae Synder imod Etiquetten, der kunne blive ham skadelige. "Men, for at komme igjen til de Norske Damer, med Rette udtrykkede Englænderinden sig saaledes som hun gjorde. Fruentimmerne, endog af den høieste Rang, i Norge ere Slavinder, og jo større Husholdninger desto større Slaveriet, hvilket er netop det modsatte af de engelske Fruentimmers Stilling. Hvor stort end Antallet af Tjenestefolk i et norsk Huus er, betroes dem dog ingen Ting fuldkomment. Fruen i Huset er første Husholderske, Vaske- og Kokkepige. Kokkepigen i Norge betroes ingen af de store Forretninger i hendes Fag, og er kun at ansee som en Medhielperske. Hvis en Frue er saa lykkelig at have opvoxne Døttre, ere hendes Pligter formindskede i en vis Grad. J en Familie, med hvilken jeg havde stadig Omgang, havde de to unge Damer, Frøkener, som unge Damer af Stand kaldes i Norge, hver sin Uge i Kjøkkenet, hvor i det mindste det Halve af Dagen tilbragtes, og den, hvis Tour det var, tog ikke Sæde ved Spisebordet med det øvrige Selskab, men kom frem, naar Maaltidet var næsten endt, og da med Kinder, som gjorde Sminke overflødig. Jeg har sagt et andet Sted, at Damernes Forretninger ei endes med Kogningen af Maden; de unge Damer bringe Retterne ind, og hvis der ingen unge Damer ere, da Konen i Huset. De ombytte Tallerkerne, aftørre Knivene og udføre enhver anden Forretning, som andensteds udføres ved Tienere, men i Norge sees sjelden eller aldrig en Tjener i Spiseværelset. De Norske vilde ansee det for uhøfligt, at bringe deres Tjenestefolk til at opvarte Gjesterne. J et Huus, som vi undertiden besøgte, og hvori ingen unge Damer vare, assisterede smukt klædte Døttre af en Proprietair Fruen i at opvarte Selskabet. En norsk Dame kan med Rette anføres som et Mønster for en engelsk Tienestepige. Hun gaaer stadigt omkring Bordet, og sørger for Gjesternes Fornødenheder. I Almindelighed deltager hun ikke heller med Gjesterne i Maaltidet, men spiser enten førend der er serveret, eller efterat det er taget ud." (N. Mbl. 190.)