Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-06-10
Nyeste. Skilderie af Kjøbenhavn. Hos Tolvte Aargang. No. 46. Udgivet og forlagt af Boghandler S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 10 Juni 1816. Om Venskab. Hvo kjender ikke denne Guddomsgnist - denne Datter fra Clysium," Hvo har ikke hørt hende besjunge og prise i tusinde Vers og i ligesaa mange Romaner og Skuespil, Hvilke Ord høre vi oftere nævne end de Ord: Ven og Venskab; Hvad tilbyder man os vel med større Redebonhed end Forsikkringen om Venskab, – 9, hvilken Himmel vilde Jorden ikke være, dersom disse Ord, disse Forsikkringer vare, hvad de ikke re. - Held den, der i sin lykkelige barnlige Uvidenhed antager det brogede Skyggebillede for et virkeligt Legeme! Dersom denne Uvidenhed ikke ulykkeligviis kunde styrte den Troskyldige i den skrækkeligste Afgrund, burdevi alle ønske, saa Henseende at blive evigen Børn, evigen uvidende. - At der i fordums Dage gaves sande Venner, og at der endnu hist og her, under visse Forhold og saalænge disse bestaae, gives oprigtige Venner, hvo vil, hvo kan nægte det? Men at sandt Venskab i vore Dage er blevet til en Paradisfugl, med hvis Fiere vi prunke, men hvis sande Væsen vi kun kiende af Bøger og Beskrivelser, det er en for Menneskevennen nedslaaende Tanke, men ikke desto mindre en uigjendrivelig Sandhed. Man kalde længe nok den, som yttrer denne Tanke, en Menneskefiende. Ligesom ikke altid den er vor Ven, der kaldes Menneskeven, saa ledes er heller ikke altid den vor Fiende, som man er saa tilbøielig til at kalde Menneskefiende. Er det en Sandhed, som vel ingen vil nægte, at giensidig Fordeel (Jnteresse, finere eller grovere, ædlere eller uædlere, binder af Naturen Mennesket til Mennesket, saa er det ikke mindre en Sandhed, at Venskabets sande Værd er afhængigt og bestemmes af denne giensidige Fordeel. Philantropen vil maaskee finde denne Sætning menneskefiendsk, men Naturen selv modsiger ham. Denne ømme Moder har i sin Viisdom anseet Jnteressen som det vigtigste Middel til naturlige Pligters Opfyldelse hos alle levende Væsener, ligge fra Mennesket, der kalder sig Skabningens Mesterstykke, indtil den mindste Myre, der boer med Millioner af sine Lige i en Jordklump. Med føje siger Schiller: "Vellyst blev Ormen given." Vist nok har Naturen indrettet det saa klogt, at medens vi troe at arbeide for os selv, arbeide vi egentlig dog kun for den; men kun faa Mænd, vilde forplante deres Art, dersom Naturen ikke saaat sige lokkede dem dertil; kun faa Mødre vilde sørge saa ømt for deres Børn, dersom Naturen ikke havde forudbetalt dem deres Løn i Barnets uskyldige Smiil og i de Moderglæder, som end ikke er fremmed for den Ulvinde, som finder en Villyst i at sønderslide det spæde Lam. - Beroer altsaa Venskab, ligesom alle vore gode Drivter, paa en naturlig Jnteresse, vi kalde nu denne Jnteresse Erkjendtlighed, Taknemmelighed, Kierlighed, Menneskelighedsfølelse, saa er det ogsaa vist, at jo grovere Jnteresse, Menneskene hige efter, desto mere tader sig det sande Venskab. Vel opstaaer der noget, som fører, i Verdens Øine, dets Navn, men dette staaer i samme Forhold til hiint, som den vilde Rose til Haugerosen: Farven og Bladene, ja selv Tornene har den, men Lugten mangler den.