Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1767-10-23
Korte Tanker oversatte. af det Franske. Ligesom paa de koldeste Steder i Norden kan findes Guld-Aarer, ligesaa fine, som de i Jndien, endskiønt ey i saadan Mængde, saa finder og Naturen undertiden Behag i, at frembringe under et hvert Slags Himmel-Luft, saadanne Mennesker, hvis Færdighed, til adskillige Kunster og Videnskaber den ligesom selv tilbereder, og uden vidtløftig Undersøgelse tildeeler det fornødene Lys. Der er intet Sted i Verden, hvor man lever saa usikker, som paa Havet. Vandet, Jorden, Luften og Jlden ere deres Fiender, som seyle, men Menneskerne endnu meere, og blant saa mange Farligheder er der ingen, som et Skib meere frygter for, end at møde et andet. Paa samme Maade, som de, hvilke der befinde sig i en beleylig Festning, hvor Fienden stiller sine Miner, har gemeenligen større Frygt for al anden Fare, end den, i hvilken de omkomme, og ere rolige i det, at man graver deres Grav, og uformerket tillaver den Undergang, som i et Øyeblik skal ødelegge dem, paa samme Maade frygter man ofte meere for en aabenbar, end for en hemmelig Fiende, da dog den sidste veed at stille sine Garn saa vel, at vi uformerket ere fangne, uden at der er nogen Redning for os, eller Raad til at undkomme. Den største Deel af Menneskene anvender ikke den første Tiid af deres Liv til andet, end til at giøre sig elendige i den paafølgende. Vi skulde snart glemme det Maal, til hvilket vi ere skabte, dersom ikke Guds vise Forsyn blandede vore Fornøyelser med nogen Møye og Lidelse i Verden. Dyden har dette tilfælles med en Ven, som er oprigtig og meener os vel, at den aldrig hykler for os, men immer siger os imod, og fordømmer de Feyl, som findes hos os. Enten det er over langt eller kort, saa følger dog altid en Belønning paa Dyden, hvorfore man aldrig spilder Tiden, naar man over sig i Dyder. Hyklerie skiuler under Skin af Høyagtelse en virkelig Foragt, eftersom den sielden giver sig i færd med andre, end saadanne, som den veed, at have Svaghed nok til at lade sig forblinde. Den beste Maade til at dømme om det, som er Priisværdigt og Godt, er denne: at Tingen finder bifald hos velfortiente Folk, og saadanne Personer, som erkiendes beqvemme til at være gode Dommere om den samme. Der gives undertiden saadanne besynderlige Tildragelser, som ey kan ansees for andet end Mesterstykker af Skaberens Viisdom og Almagt, som paa en og anden Tiid finder Behag i at vise, at det er Hans Aand, som opliver, og som bestyrer Verden. Ligesom Blomstere aldrig ere os behageligere, end i Begyndelsen af Foraaret, og i Slutningen af Høsten, de første fordi de ere nye, og de sidste, fordi vi da maae miste dem, saaledes røres mange af Kiærlighed ofte ligesaa i den aftagende Alderdom, som i deres første Ungdom. Maade, at skille Guld og Sølv. fra Galoner, uden at brænde dem ud. Opfinderen til denne Hemmelighed. er en habil Chymist i London, og Hemmeligheden selv, er denne: Man skiærer Tresserne i stykker, efter at de ere rensede fra de Traader, hvormed de have været syede fast til Klæderne. Herpaa binder man dem tilsammen i en Byldt, af Lærret, og koger dem i Sæbelund, som er fortyndet med Vand, saa længe indtil man seer, at Byldten er bleven merkelig mindre. Dette skeer inden en megen kort Tiid, saafremt der er ikke alt for mange Tresser. Herpaa tager man Lærrets-Byldten, vasker den nogle gange efter hinanden i koldt Vand, træder stærk derpaa med Foden, eller banker den med en Hammer, paa det at Sæbeluden kan gaae ud deraf. Derefter bliver Byldten løst op igien, og da finder man Guld- og Sølv-Deelene ganske rene og afsondrede, og ikke det allerringeste forandrede, hverken i Henseende til Farve eller Vegt. Denne Maade er saa meget bedre og mageligere, end den almindelige Maneer, at udbrænde Tresserne; og da meget lidet, Sæbelund er tilstrækkeligt nok dertil, saa ere Bekostningerne saa meget som intet at regne, i sær da man kan bruge, den samme Sæbelund oftere end engang, naar man ikkun bringer Silken, ud formedelst Calcination. Man kan giøre Operationen i et Jern- eller Kaabber-Kar. Sæbeluden kiøber man hos Sæbesyderne, eller man kan ogsaa selv med liden Bekostning tillave den, naar man lader ulædsket Kalk og Potaske koge tilsammen i saa meget Vand, som behøves. Aarsagen til Tressernes saa hastige Opløsning er let at begribe fordem, som forstaaer Chymiens Grunde. Den grunder sig derpaa, at Silket, som kommer i Tresserne, er en dyrisk SubSubstantz, der altsaa kan opløses af de kaliske Salte, i sær naar de endda bliver gjordte meere bidende ved at føye ulædsket Kalk dertil. Lærredet til Byldten derimod er en vegetabilisk Materie, og kan altsaa ikke i det allerringeste blive angreben af Kall. Om de Gamles Ænigmara eller forblummede Taler. Forblummede eller mørke Taler vare meget brugelige hos de Gamle, saa at de til Brylluper og andre Sammenkomster gjerne fornøyede og underholdt hinanden dermed. Men det er just ikke saa besynderlige Ting, at Dronningen af Arabien skal iblant andet have spurgt Salomon. Hvad det var, som zirede de Adelige, men ikke de Fattige, var Fuglene kiert, men Fiskene ikke, anstod de Levende vel, men ikke de Døde, Jtem: En Kone sagde til sin Søn Din Fader var min Fader, din Beste Fader var min Mand, du er min Søn og jeg er din Søster etc. og at Salomon svarede derpaa Det første var Hør eller Lun, og det andet Loths Datter. Hvo der imidlertid hos Grækerne giettede noget saadant ved et Giestebud, fik et særdeles godt Stykke Mad til Belønning; men hvo som ikke traf det, maatte derimod drikke et Glas salt Vand. Den forbittrede Natur. Calenus fortæller, at han engang sin Ungdom havde seet et Menneske, som hasteligen vilde aabne en tillukt Dør; men da det ikke vilde lykkes for ham, saa hastig som han vilde, blev han forbittret og saa arrig, at han bed Nøgelen, stampede med Fødderne imod Dørren, og bandede meget græsseligt til Guds Bespottelse i Himmelen; hvorved Øynene brændte i hans Hoved, som paa en der raser. Herover blev Calenus Vreden saa fiendsk og hadsk, at han stedse har vogtet sig for samme med al Flid og Omhyggelighed. Naturen er saa ond: saa du maae stedse bede, At Gud dig ved sin Aand bevare vil fra Vrede. Tænk, hvilken Skam det er, at give Vreden Rum; Thi den giør Mennesket afsindig, vild- og dum. Hvilket Folk kan kaldes lykkeligt Alle Mennesker har en Drift, at være lykkelige; men alle Mennesker har ikke eens Begreb om Lyksalighed. Augustinus fortæller, at Warro allerede i sin Tiid har samlet To Hundrede og Otte og Fiirsindstyve forskiellige Forklaringer over Lyksalighed. Tør vi vel altsaa ved at forundre os over, at Menneskenes Bestræbelser, at blive lykkelige ere saa forskiellige Alle Mennesker løbe efter et Maal, men hvor forskielligt forestille de sig samme; hvor forskiellige ere de Midler, som de udvelger, for at naae samme, og hvor forskiellige ere de Veye, paa hvilke de gaaer dertil; Man har ikke allene undersøgt, hvorudi et Menneskes Lyksalighed bestaaer; men man har endog fremsat det politiske Spørsmaal. Hvilket Folk kan kaldes lykkeligt Dette Spørsmaal kan nu besvares paa følgende Maade: "Et Folk, eller en Stat kan ikke være lykkeligt, naar samme er alt for stor, vidtløftig og folkerig; thi det er da umueligt at vedligeholde den i en god Orden, og regiere den vel, men en alt for liden og mindre folkerig Stat kan ogsaa ikke eller af den Aarsag kaldes lykkelig, fordi den i sig selv er for svag, til at imodstaae fiendtlig Anfald, og vedligeholde sig i Frihed. Det Folk bliver altsaa med rette priist lykkeligt, som er stærkt nok til at forsvare sig, men for svagt til at angribe andre, som boer under en tempereret og angenem Himmel-Egn, hvor Naturens gavmilde Haand, ledsaget af Fliid, Duelighed, Kunst og og Videnskab, giver al Nødtørftighed og Beqvemmelighed til Klæde og Føde; som staaer under en retfærdig og naadig Regiering, og har en reen, fornuftig og salig giørende Religion. Skaberens Viisdom.