Den Vest-Sjællandske Avis, 1830-05-29
(Fortsættelse.) b) Vi ville forlade Havet, men derfor ikke Vandets Element, for at tage den Dyreclassei Betragtning, som atter staaer et Trin høiere i de levende Skabningers Række, nemlig Krybyrene, den laveste af de tre høiere Dyreclasser, som beboe det faste Land. Vi sige med Overlæg ikke tillige Vandet; endskiønt mange af de Slægter, som høre dertil, beboe ligesaa godt Vandet som det tørre Land, deels Havet, som Skildpaderne; deels de ferske Vande, som Frøerne; af hvilken Egenskab de endog have faaet det Navn af Amphibier; det vil sige: Dyr, som føre et dobbelt Liv og kunne opholde sig i to Elementer. Men Navnet er dog upassende, da det ikke gielder og alle til dem hørende Slægter; derimod er Navnet Krybdyr mere passende; da de, endskiønt enkelte Arter kunne under visse Omstændigheder bevæge sig meget hurtigt, som nogle Fiirbeen og Slanger, dog i det hele ere langsomme Dyr, og enten hoppe besværligen fremad, som Skruptudsene, eller krybe langtsomt af sted, som Skildpadderne, eller skyde sig møisommeligen henad Jorden, som Slangerne, og som i de koldere Lande falde Vinteren over i en lethargisk Søvn. Krybdyrene staae et Trin høiere i Naturens Rige, end Fiskene; thi de have, i det mindste en Deel af dem, meere udviklede Lemmer; de indaande med deres Lunger Luften umiddelbart og ikke igiennem Vandet; de have ikke allene særskilte Kiøn som Fiskene, men de lægge ordentlige Æg, og ikke en Ravn som disse; de parre sig paa en mere overeensstemmende Maade med de høiere Dyre classer, og hvad der er deres ypperste Fortrin, de ere som de fuldkomnere Luftbeboere begavede med en Stemme; det første Vidnesbyrd om en nærmelse til en aandelig Fuldkommenhed. Men fordi Krybdyrene nærme sig til de fuldkomnere Væsner, saa fornægte de ikke deres Slægtskab med de lavere. Skildpaddens Skal minder og Crustaceernes (Skorpedyrenes) Bedækning. Slangernes Former have Liighed deels med enkelte Anneliders f. Ex. tiliqvaria Angvinas og Ver metus Adansoni Skalbedækninger, ligesom med de egentlige Ormes Legemsbygning. De ere enten bedækkede med en nøgen Hud som Bløddyrene, eller med Skiæl som Fiskene (naar Skildpadderne undtages) og deres Lighed med disse Havets Beboere røbe de desuden ved at deres Lunger ofte ligne Fiskenes Gieller, som hos Frøernes Yngel, eller som Proteus angrinus der altid beholder Gieller, og ved at deres røde Blod er koldt som Fiskenes, fordi det circulerer paa en ufuldstændig Maade, og alt Blodet ikke passerer igiennem Lungerne, hvorved det ikke erholder den Varme, som Luften tilbringer det ved dens Suurstof. De ligne desuden Fiskene deri, at deres Sandser ere sløve, at deres Hierne er liden, at deres Livskraft er mindre afhængig af Hiernen og meere fordeelt over hele Legemet (saa at de kunne leve en Stund efterat Hiernen er udtaget og Hovedet afhugget.)Men hvad der fornemmelig viser Overgangen til dem fra Fiskene er at Krybdyrenes egentlige Element er Fugtighed. Vi ville høre hvad Prins Marimilian af Neuvied siger derom i sine Betrage zur Naturgeschichte von Brasilien, 1ste Bind; et Land som med sin naturlige Fugtighed forbunden med Varme er Krybdyrenes sande Fædreneland. Hans Ord Side 8 ere følgende: Saasnart de store heftige Tordenskyl forkynde ved Slutningen af den tørre Aarstid, at den vaade Aarstid begynder, saa bliver den Brasilianske Natur oplivet af Krybdyrenes (Reptiliernes) talrige Slægter. Allerede ved Overgangen fra den ene Aarstid til den anden vise sig efter ethvert lidet Regnskyl talrige Skarer af Frøer og Tudser; men som atter skiule sig naar Heden og Tørken vender tilbage; ogsaa Fiirbeen og Slanger vise sig da i større Mængde; men Regntidens store Fugtighed, forbunden med den store Hede, er Krybdyrenes sande Element, nu opvaagne de alle (derfor ere ogsaa Moradserne og Sumperne deres egentlige Opholdsteder; man kan sige de boe i Naturens Kielder=Etage.) De ere, siger Prinsen, mere skabte for det fugtige Mørke end for det venlige Sollys Det er da saaledes især ved deres Stemmer at Krybdyrene vise sig som fuldkomnere Skabninger; men hvor sielden ere ikke deres Stemmer sonore og behagelige; de have for det meste noget modbydeligt ved sig, saaledes som Slangernes fæle Hvislen og Frøernes hæse Qvækken. Men herved ville vi atter lade vor ophøiede Naturkyndige føre Ordet: J Brasilien høres den største Mangfoldighed af Frøernes og Skruptudsernes Stemmer; een piber, een giøer; en frembringer en knagende Lyd, især ere de foreenede Stemmer af en Mængde Frøer af en Art som kaldes Ferreiro mærkværdige da de lyde som en Mængde Blikkenslagere arbeidede sammen. Nogle collossale Slanger give en dyb brummende Lyd fra sig Nogle af Slangerne der have en skarp Lugt, og en Crocodilart lugter som Moskus.) Side 9-12. Og hvor bizarre og forunderlige ere ikke Krybdyrenes Skikkelser, hvor stygge ere de ikke i Almindelighed, og hvor konstige og pragtfulde ere desuagtet ikke mange af dem tegnede, saaledes især mange Slangearter, de ere de styggeste Væsner med de skiønneste Kioler paa. Naturens underfulde Orden skal fremgaae fra det Stygge til det Skiønne, fra det Modbydelige til det Ophøiede; fra det Skadelige til det Velgiørende; for at det Godes og Salliges Fuldkommenhed, naar det engang kan opnaaes, skal fornemmes i al sin Fylde og Herlighed; og dog spores selv i de modbydeligste og i de giftigste Skabningers Udseende, at den evige Aarsag til al Skiønhed og Glæde har berørt dem med sin velgiørende Haand. i) Vare Planterne et Forbillede paa Plantedyrene, Ormene paa Slangerne, Bløddyrene paa Fiskene, Jnsecterne paa Fuglene, saa have vi nu naaet til denne fuldkomnere Classe af dyriske Væsner; hvilke ikke kunne allene leve i Luftens Egne, men endog ved deres Flugt hæve sig høit i den; disse friere Væsner kunne være for os et Forbillede paa de fuldkomnere aandelige Væsner end Menneskene, som muligen kunne omsvæve Jorden, nyde Synet af dens Skiønheder, betragte dens naturlige Underværker, og med klare Blikke skue Skaberens Storhed i Naturens fortryllende Speil Men du arme bevingede Luftens Beboer, Jorden er dybt under dit Øie, men din svage Aandskraft fatter ikke hvad det fornemmer. Uagtet denne Ufuldkommenhed er det dog indlysende, at Fuglene staae paa et høiere Trin i Dyrerigets Orden end nogen af de forhen anførte Dyreclasser. Kunne endog Jnsecterne svæve over Jordens Overflade, hvor svag er dog ikke deres Flagren imod Fuglens høie og kraftfulde Flugt, Ere Fiskene endog forsynede med høist tienlige Svømmeredskaber til at gjennemskyde Vandet, og tiener endog deres Hale dem til et kraftfuldt Roer, saa besidder dog Fuglene samme Roer i deres Hale og deres Vinger kunne føre dem langt hurtigere igiennem Luftens Egne, end Finnerne kunne føre Fiskene igiennem Vandet, hvilken Bevægelse endog Vandfuglene kunne giøre dem efter; desuden have de i deres Fødder et Redskab til at bevæge sig paa Landjorden, som Fiskene aldeles mangle. Besidde endog Fiskene og Krybdyrene et rødt Blod, saa er dette dog tillige hos Fuglene begavet med en indvortes Varme, som tilveiebringer et langt større Liv og Energie i alle deres Bevægelser, Lægge hine to Dyreclasser endog Æg, hver paa sin Maade, hvad er dog denne fuldkomnere Frembringelse af deres Yngel, for hvis Udvikling og Pleie de ere saa ubekymrede, at ligne med Fuglenes Forberedelser til at indrette et konstigt Leie for deres Æg, og med deres Omsorg, Kiærlighed og Mod til at udklække, pleie og forsvare deres Unger. Overhovedet er det umiskiendeligt, at Fuglenes Aandsevner ere langt fuldkomnere end de lavere Dyreclasser, og at Naturen er rykket et betydeligt Skrid fremad ved deres Frembringelse. (Alle Classer af æggelæggende Dyr have imidlertid visse Egenskaber, tilfælles, hvorved de adskille sig fra Pattedyrenes høiere Classer.) Hvad er en Fugl for et Dyr, den er en Skabning paa to Been, med et Beenrad; mød Organer til et fuldkomnere Omløb af Blodet og Indaandingen af Luften, som er bedækket med Fiær bygget til at flyve, hvis Mund ender sig i to hornagtige Blade, som frembringer sin Yngel i Skaller, og moderlig udklækker den. Dersom Fuglene mueligen ved deres Flugt kunne betragtes som Forbilleder paa Jordens høiere Beboere, saa ere de ved deres to Been og oprette Gang Forbilleder paa Menneskene; men ogsaa kun som et Udkast til disses høiere Fuldkommenhed; thi de maae bøie deres Hoved til Jorden for at optage deres Føde. De Lemmer, som de skulde bruge til Arme, ere blevne forvandlede til Vinger og til Flugtens Redskaber. J de lavere Dyreclasser, som hos Jnsecterne og Larverne, ere Fødderne altid 6 undertiden mangfoldige; thi Mængden af Bevægelsernes Redskaber maae erstatte deres Svaghed; men fra Krybdyrenes Klasse af blive disse kun fire. Krybdyrene og Pattedyrene anvende dem til langsommere eller hurtigere Bevægelser paa Jordens Overflade; Fuglene bruge det ene Par til at flyve, Menneskene det ene Par til at arbeide og til fornuftige Foretagender. Hvorledes mon Bevægelses=Redskaberne ville blive beskafne, naar Naturen rykker et Skridt videre frem, naar den naaer til de Væsner, som ere fuldkomnere end Menneskene, (Vi tegne Englene med Vinger, fordi vore Opfindelses=Evne ikke strækker sig videre, end til det vi have seet af Almagtens Frembringelser.) Man tilskriver Fuglenes Livfuldhed og deres Energie den Kraft og Overflødighed hvormed Luften giennemtrænger deres Legeme (see Daudin Trafte d'Ornithologie Vol. I. Pag. 114 – 17 Paris 1800) i hine høiere Egne, hvor Lyset virker kraftfuldere og meere uhindret, udvikler Livet sig til en høiere Fuldkommenhed; hvor stor maatte denne da ikke blive hos Væsner, som dette Element i sine renere Regioner var anviist til et egentligt Opholdsted, Hvilken Hensigtsmæssighed og hvilken Viisdom i Fuglenes Bygning, i deres Fiærdragt, saa skikket til deres Bevægelser i Luften og til at beskytte deres Legemer mod Temperaturens Forandringer, og hvorved Omsorgen er saa stor, at mange Fuglearter have deres særskilte Vinterdragt; eller i Bøieligheden og Længden af deres Hals, og Længden af deres Neb, hvorved de kunne naae til Jorden og optage deres Føde, og som hos nogle Slægter, hvilke have høie Been for at kunne søge deres Føde i Moserne (Grallæ, Styltefugle) ere af en saa udmærket Længde, eller i deres skarpe Syn og fuldkomnere Sandser, hvorved de paa deres Flugt igiennem Luftens høiere Egne blive i Stand tilat iagttage deres Fornødenheder, som de skulle søge paa Jordens Overflade. Hvor udførlige Beskrivelser vilde ikke udkræves for nogenlunde at skildre denne Dyreclasses pragtfulde Former, skiønne Legemsdannelse, Fuglenes besynderlige og tildeels harmoniske Stemmer, nogles Evner til at efterligne Menneskenes Tale i deres Elskov, deres Følelser, deres Sæder, deres Konstdrifter, og deres kiærlighedsfulde Omsorg for deres Yngel? Hvor klart er det ikke at vi ved at betragte Fuglenes Slægter ere komne til et høiere Partie af Naturen; og at dette ved sin Skiønhed, Livfuldhed og større Fuldkommenhed paa det meest paafaldende contrasterer med Krybdyrenes Klasse, hvis Naboe det er, ligesom den yndige Eng mod det sumpige Kiær, eller den løvrige Skov mod den steenfulde Ager? Naar man har giennemvandret Fuglenes Klasse, saa erkiender man vel at man er passeret igiennem en høiere Sphære af Dyreriget; men man føler ogsaa at der gives mange Grader, af Fuldkommenhed imellem disse Skabninger indbyrdes, at et af disse Luftvæsner overgaaer det andet i Skiønhed, eller i Styrke, eller i Flugtens Hurtighed, eller i konstige Drifter. Desuagtet er det vanskeligt at kunne angive en indbyrdes bestemt Gradation imellem Fuglenes Arter; thi den ene Fugleart kan besidde et Fortrin i een Henseende og en anden i en anden. Den Amerikanske Condor, eller Europas Kongeørn overgaae vel i en overordentlig Grad den lille fluestore Kolibri i Størrelse, Styrke, majestætisk Flugt og Synets Skarphed; men denne staaer ved siden af dem i Henseende til sit Mod og fordundler dem ved sin pragtfulde og glimrende Colorit. Hvo kan sige at den kiæmbemæssige Struds eller Casuar ere fuldkomnere Dyr end de smaae og svage spurveagtige Fugle, der tillige indbefatte Sangfuglenes Orden, eller at Guldfasanen i sin Pragtkiole er et ædlere Dyr end den henrivende Nattergal, Men een bemærkning er indlysende, nemlig at denne Klasse ved sine talrige Vandfugle (Anseres eller Palmipedes) som roe sig frem paa Vandet ved deres Svømme fødder, nærmer sig ligesaameget paa den ene Side til de lavere, som at den ved sine Colosser saaledes som Strudsen eller Casuaren, hvilke ikke kunne flyve, men hvor Vingerne blot hielpe til at løbe nærmer sig til de fiirføddede Dyrs Klasse. Kan man derfor ikke opstille det som et Resultat: at Fremrykningen i Naturens Orden finder kun egentlig Sted i dens store og afsondrede Partier mod hinanden; men at i ethvert enkelt Partie ere Fuidkommenhederne og Svaghederne paa mange Maader blandede imellem hinanden, ligesom iblandt de tobenede Dyr med en stærk Sandselighed, med en urolig og overmægtig Jndbildningskraft og med en svag Portion af Tænkekraft, som vi kalde Mennesker, K.) Naar vi træde ind i Pattedyrenes Rige og see os lidt omkring i dets Provinser og derved anstille en Sammenligning med det Partie af levende Væsner, som vi have forladt, saa finde vi en saa stor Overeenstemmelse imellem disse to Afdelinger, saa at vi ret tydeligt maae erkiende, at det samme viisdomsfulde Væsen, som indrettede det ene, har ogsaa indrettet det andet. Pattedyrenes Klasse har sit Vandpartie ligesom Fuglene, sine Cetaceer og Phoker (Hvaler og Sælhunde) og sine Oddere ligesom Fuglene sine Vand- og Sumpfugle. – Pattedyrene have sine Huusdyr bestemte til Menneskenes Tieneste (Hestene og de drøvtyggende Dyr) som at Fuglene have de forskiellige Hønse agtige Slægter (Galling, hvilke have samme Bestemmelse); ligesom der gives blandt hine kjæmpemæssige Dyr (Belluæ, som Elephanter, Næshorn) saaledes gives ogsaa blandt disse saadanne Kiæmper som Strudserne og deres Slægtninge. Have Pattedyrene deres mangehaande Rovdyr, saa gives der ogsaa mange Rovsugle, findes der blandt Pattedyrene et heelt Partie af smaae Arter, som kunne leve af Plantefrøe, saaledes som Gaverne (hvortil Musene og Rotterne høre) saa har ogsaa Fugle riget et saadant Partie af smaae Væsner, som fortære Planternes Frøe, og hvoraf nogle ligeledes paatrænge sig Menneskene som uvelkomne Giæster (de spurveagtige Fugle), og har endelig Pattedyrenes Klasse sit komiske Partie i Abernes talrige Orden, som ligne Menneskene og kunne efterligne dem, saa spille Papagøierne samme efterabende og komiske Rolle blandt Fuglene. ) Det gaaer med Pattedyrene som med Fuglene. Vi kunne sige hvilke Slægter der staae ved Udgangs- og ved Indgangs=Døren i deres Klasse, saaledes ved Indgangs=Døren til Fiskenes Classe Cetaceerne, og til Fuglenes Klasse Flagermusene, og ved Udgangs=Døren til Menneskeverdenen Aberne; uden at det derfor er saa let at sige hvorledes den ene Slægt af Pattedyr overgaaer den anden i Fuldkommenhed; dog fattes denne Gradation der bedre end i Fuglenes Klasse, og saameget er afgjort, at Pattedyrene staae paa et høiere Trin i Naturens Orden end Fuglene. m) Denne Dyreklasse, siger Cuvier, staaer i Spidsen af Dyreriget; ikke allene fordi viselv høre til denne Klasse; men ogsaa fordi den af alle besidder den største Mangfoldighed af Evner, de fineste sandselige Fornemmelser, den største Forskiellighed i sine Bevægelser, og ved hvilken alle deres Egenskaber synes at være forbundne med hinanden for at tilveiebringe en fuldkomnere Aandsudvikling og forskaffe disse Dyrearter større Evner, giøre dem meere afhængige af deres Jnstinct og skikkede til at modtage en høiere Forædling. (Regne Animal Tom 1 Pag. 59 60 Edit 2.)n) Pattedyrenes Bevægelser ere faste, ofte høist lette og hurtige, nogle kunne flyve, andre svømme. Deres Hierne er større og meere udviklet end i de foregaaende Dyreclasser; deres Syn er ofte meget skarpt, deres Hørelse fiin, og Lugtens Sands er hos enkelte Slægter f. Ex. Hunden stærkere udviklet end hos nogen af de foregaaende Dyreclasser. De føde levende Unger og die dem ved deres Bryster og pleie dem ofte med stor Omsorg og Kiærlighed. Mange af dem have udtryksfuldPhystognomier; deres indbyrdes Fortrin mod hinanden ere kiendelige, saavel med Hensyn til deres Skiønhed, deres Styrke, Letheden i deres Bevægelser, Brugbarhed for Menneskene og især med Hensyn til deres Lighed med Menneskene, deres Klogskab og deres moralske Egenskaber. - Ligheden med Menneskene i de høiere Abeclasser er saa stor, at en høist berømt Naturkyndig (Linne) sagde, endskiøndt urigtigt, at han ikke kunde finde et sikkert Kiendemærke, hvorved Aben kunde skielnes fra Mennesket, Klogskaben hos enkelte Arter af denne Klasse er beundringsværdig, f. Ex. hos Elephanten, Ræven, Biørnen, de høiere Abearter, Hunde og Heste, og hos Pattedyrene finder man Forbilledet paa alle Menneskets Anlæg til Moralitet eller til Laster, f. Ex. i Hundens Troeskab, Hengivenhed og Vredagtighed; i Kattens Falskhed; i Hestens Lærvillighed og Arbeidsomhed, i Æslets og Kammelens Taalmodighed; i Faarets Godmodighed og i Svinets Begiærlighed og Arrighed. Organisationerne udvikle sig stedse mere til at blive moralske Prøvelses- og Dannelses=Redskaber for aandelige Bæsner16. Saa naaede vi da endelig paa vor tilsomme Gang op af Naturens Trappe op til dig du mysteriøse menneskelige Natur, hvis Orden vort aandelige Væsen maae glæde sig ved og ofte undsee sig ved at tilhøre. Men inden vi træde ind i dit høiere Samfund, saa lader os standse paa Trappens øverste Trin og kaste et Blik tilbage paa de lavere Egne, som vi have giennemvandret. Har Du Ret store Leibnitz i Din Paastand, at Naturen ikke giør noget Spring (non facit Saltus),at den ene Art af Skabninger smelter umærkeligen over i den anden og at de skabte Væsners Orden er som en Trappe, hvorpaa enhver Art af Skabninger staaer med den ene Fod paa det ene Trin og med den anden paa det andet? – Du har Uret. Vel er det sandt, at der tydeligen finder en Fremrykning Sted i de skabte Væsners Rækker, at den ene Art af Skabninger er fuldkommere end den anden, at Overgangene ere ofte frapperende, f. Ex. naar det Nyehollandske Dyr Ormthorvnehus parudorus har en Krop som en Odder og en Mund som et Andenæb. Men denne Eradation i Naturen bemærkes dog fornemmelig kun ved at sammenligne det ene Partie af Skabninger med det andet; i ethvert Partie selv ere Gradationerne blandede og indviklede, og nogle Partier staae temmeligt isolerede fra de øvrige, f. Ex. Bløddyrenes og Fuglenes Classe. Desuden udstrækker hver Dyreclasse sine Ligheder og Forhold dybt ind i de andre Classer og disse gaae over i hinanden i deres egen paa mange Maader. Pattedyrene kunne tiene os til et Exempel. Jblandt dem nærme Aberne sig til Menneskene; Flagermusene til Fuglene; mange langagtige, lave og smalle Dyr, som Jchneumon og dens Slægtninge til Krybdyrene; Cetaceerne til Fiskene og Muldvarpen til Jnfecterne (aryllus gryllotalpa) og selv til Planteriget, som Pindsvinene til de tornede Planter. Er det en Udmærkelse for Pattedyrene at de føde levende Unger, saa gives der dog ogsaa en Fiskeart, som besidder samme Egenskab (Blennius viviparus), ligeledes enkelte Jnsectarter, som Musca carnaria og tildeels Bladlusene. Og betragter man Pattedyrenes indbyrdes Forhold til hinanden, hvorledes skyder da ikke den ene Slægt over i den anden, ikke i en Trinfølge, men til Siderne, saaledes ligner en Abeart (simia Saimiri) Egernet; en anden (simia leonina) Løven, Elsdyretervus Alces) har en Snude som ligner Næs hornets, og den Capske Antilope Gnu ligner baade Hesten og Hornqvæget o. s. v. - Hos Corallerne ere alle tre Naturriger forbundne med hinanden; deres Material er Steen, deres Form som Plantens, deres Beboere Dyr. - Hvad bliver nu Resultatet af alle disse Jagttagelser uden dette: at Skabningernes Slægter rykke frem i en vis Orden fra det mindre til det meere Fuldkomne; men at der tillige finder en indbyrdes mangesidig Forbindelse Sted imellem dem, som Menneskets Forstand er ikke stor nok til at overskue. Den Plan, hvorefter Skaberen har dannet Naturens Orden formaae vi Dødelige ikke at fatte; men hvad kan være interressantere end uafladelig at grunde over denne store Gienstand for Menneskets Jndbildningskraft og dets Eftertanke, Denne Jndgribelse af den ene Classe af Væsner i den anden viser ogsaa, at Naturen er ikke et sammensat Værk af mange Mesteres Hænder; men et enkelt nøie sammenhængende Konstværk efter et eneste alviist Væsens Jdee. - Menneskeforstand, det skal Du lære deraf. 17. Vi have bemærket i Mineralriget Ligheder med Planteformer, uden at derfor de Fossilier, som besidde dem, vare organiserede Væsner; vi kaldte dem Organisations-Billeder. Vi opdagede i de saakaldte folsomme Planter en Lighed med Dyrenes vilkaarlige Bevægelser og Fornemmelser, uagtet dog ingen Følelse fandt Sted; vi kaldte dem Livets Billeder. – J Dyreriget iagttoge vi igien et Skin af Fornuft i Dyrenes konstige Drifter, f. Ex. Biernes og Fuglenes, uden at disse Skabninger dog besidde nogen Fornuft; men de bebude Menneskets høiere Virksomhed; Vi ville kalde dem Fornuft Billeder. – Saaledes drømmer Naturen saalænge indtil Drømmen engang gaaer i Opfyldelse. - Hvilke ere nu Menneskelivets Drømme, de ere om en Kiærlighed, som er frie for Eqvisme, en Brug af Fornuften uden Vildfarelser; en Handlemaade uden Passioner; en Tilbedelse af Guddommen uden Overtroe. Vi ville kalde de Yttringer deraf, som fremkomme i den menneskelige Natur, Himmel-Billeder. - Menneskesiælen fortsætter disse Drømme saalænge indtil den kommer derhen, hvor de ville gaae over til Virkelighed. – Sallige Tidspunkt bliv ikke forlænge borte, Om Siælens Oprindelse og Bortgang. (En Speculation) 1. Om Tingenes eller Væsnernes første Oprindelse kan den menneskelige Fornuft ikke vide noget; vil den søge at udgrunde det, saa støder den, hvorledes den saa bærer sig ad, paa uopløselige Vanskeligheder; hvad enten den saa antager at de have været evige, eller ere skabte, og dette Tilfælde om de ere skabte af noget eller af intet. Man vil erfare, naar man indlader sig paa at undersøge denne Qvæstion, at den ligger aldeles udenfor den menneskelige Aands Grændser. Og man kan ikke gjøre noget bedre end at antage, at alt er frembragt ved Skaberens ubegribelige Almagt, uden at ville indlade sig paa at forklare hvorledes det er blevet det. 2. Jmidlertid have Menneskene i gamle og nye Tider ikke kunnet afholde sig fra at gruble derover. Det som har forledet dem dertil er, at Væsnerne fremkomme for deres Øine og igien forsvinde, i det mindste de udvortes Former af dem. - Mennesket fødes, hvorfra kommer det Men sket døer, hvor bliver det af: – Da nu desuden Erfaringen lærer, at det ene organiske Væsen fremgaaer af det andet og er grundet i det andet; og da ethvert Konstværk, eller et saadant hvori flere Gienstande ere sammenordnede til eet Formaal, er grundet i et fornuftigt Væsens Virksomhed, saa kan man ikke saa let slaae det Spørgsmaal ud af Tankerne; hvorfra ere de Ting vi see omkring og og vi selv med oprindelig komne, hvorledes ere de blevne frembragte? 3. Da hele Verden viser sig for os som et saadant Konstværk, og de organiske Væsne, den indeholder (Menneskene, Dyrene og Planterne) ligeledes ere saadanne Konstværker, saa kunne vi ikke afholde os fra at antage, at hele Verden, og tilligemed den de første organiske Væsner, hvorfra alle de øvrige siden ere fremgaaede, (det første Menneske, det første Dyr, den første Plante af hver Art), maae tilskrives et saadant fornuftigt og almægtigt (guddommeligt) Væsens Virksomhed om vi endog forresten slet ikke kunne vide hvorledes det er gaaet til dermed. Men naar vi endog erkiende Rigtigheden af denne universelle Sætning, saa bliver dog Væsnernes Oprindelsesmaade os ikke derved videre forklaret. 5. Henvende vi vor Opmærksomhed paa de Ting, som ere til, saa bliver det os klart, at der finder en kiendelig Forskiel Sted imellem dem; thi nogle af dem ere legemlige eller materielle, andre ere aandelige eller virkende Kræfter; men i hvor forskiellige de end ere fra hinanden saa lærer Jagttagelsen os dog at de staae i den nøieste Forbindelse med hinanden. Erkiendelsen af denne Forestilling udspringer af vor egen Selvfølelse, da vi erkiende i den en Modsætning og en Forbindelse imellem Siælen og Legemet. 6. Denne Jagttagelse over vor egen Natur udstrække vi til alle de Væsner, som omgivos; thi i alle de legemlige Skikkelser, som møde vore Øine, opdage vi bestandigt noget som ligner vor Siæl, et virkende Princip, noget aandeligt. - Er Liigheden stor imellem det og vort eget aandelige Væsen, saa kalde vi det en Siæl, er den svag, saa kalde vi det en Kraft. Hos andre Mennesker og hos Dyrene antage vi Siæle, men hos Planterne og de øvrige Væsner kun Kræfter, Man iagttager saaledes en Gradation imellem de virkende Principer som opdages i de legemlige Ting. Naar det blot kan tiltrække eller frastøde, saa staaer et saadant virkende Væsen paa det laveste Trin, og saa kalde vi det en physisk Kraft; besidder det en Evne til at sammenholde og til at ordne; men ingen Forestilling eller Følelse, faa kalde vi det en organisk Kraft, besidder det tillige Følelse og Forestilling, saa kalde vi det en Siæl, og er denne begavet med Selvbevidsthed, en fornuftig Siæl. 8. Vi begyndte denne Speculation med den Tilstaaelse: at vi ikke kunde vide noget om Væsnernes Oprindelse, hverken de Legemliges eller de Aandeliges; vi kunne blot sige: alt komme fra Gud; men ikke hvorledes. Den her fremsatte Qvæstion om Siælens Oprindelse, har derfor en anden Betydning. 9. Erfaringen lærer nemlig: at Legemer fremgaae af Legemer. Spørgsmaalet gaaer allene ud paa hvorledes Siælen kommer ind i Legemet. Det er ikke Meningen at ville undersøg hvorledes Siælen er absolut og oprindelig fremkommen. 10. Herom ere to Hypotheser muelige; eller Sagen lader sig tænke paa to Maader: enten ere Siælene udviklede tilligemed Legemerne og komne frem tilligemed dem, eller de ere udenfra komne ind i Legemerne 11. Naar man vilde antage den første Formodning, at Siælen er udsprungen af Legemets Jnderste og er ikke udenfra kommen ind i det, saa maatte man antage: at Materie og Kraft ere i en vis Proportion oprindelig forbundne med hinanden, at Kræfterne kunne i Forbindelse med Materien, successivt forædles og udvikles fra et lavere Trin til et høiere, saa at den physiske Kraft kunde blive til en organisk Kraft og en organisk til en aandelig. Siælen blev paa den Maade i Menneskenes og Dyrenes Legemer udviklet af disse selv ved Kiønnenes Beblandelse; en organisk Kraft som slumrede i Moderens Legeme blev sat i Bevægelse og en aandelig Kraft blev paa samme Tid udviklet med den; eller hiin blev tillige til en aandelig Kraft. 12. Ved at antage denne Hypothese maatte man forestille sig Jorden, som et Udviklings Sted for Kræfter, hvilke dens Legeme indeholdt, saa at de efterhaanden viste sig i stedse fuldkomnere og friere Skikkelser, som Planter der bindes til Jorden; derpaa som Dyr der frit bevæge sig paa den, endelig som Mennesker der først benytte den med større Friehed, og hvis aandelige Væsner skulde ved Døden aldeles løsgiøres fra den. - Hypothesen er meget skiøn og phantasiefuld, og Forfatteren af dette Blad har engang holdt den for sandsynlig. 13. Det er mærkværdigt at see hvorledes den christelige Kirkes ældste Lærere, hvilke idelig forbandt philosophiske Grandskninger og Fornuftens Lærdomme med Aabenbaringens, have speculeret over denne Gienstand. Den berømte Origenes, som døde i Aaret 253, siger: at der kunne opstilles fire forskiellige Meeninger og Siælens Oprindelse, hvorimellem de Christne kunne vælge: a) at Siælen avles af Forældrene, (nemlig skabte af Gud, men udviklede ved Fødselen); b) eller at de have en uskabt Oprindelses Grund, at de ere emanerede af Gud, (udgaaede af Guddommens Væsen); c) eller at de ere skabte af Gud førend de komme ind i noget Legeme, (at de besidde Præexistence); d) eller at Gud lægger dem ned i Legemets Embryo, (i Fosteret ved dets første Begyndelse), Origenes antog selv, at Gud sendte Siælene ned i menneskelige Legemer for at straffe dem for deres Synder og at give dem Leilighed til ved Dyd at komme i en lykkeligere Tilstand. 14. Han, ligesom flere af Kirkens Lærere, antog saaledes ikke at Siælene bliver udviklede med Fosteret i Moderens Legeme; men at de bliver udenfra indbragte i Legemerne; og man maae tilstaae at følgende meget stærke Grunde lade sig anføre imod den første Hypothese: a) Bleve Siælene udviklede i Legemerne selv, saa vilde det beroe paa de organiske Væsners Vilkaarlighed om de i dem slumrende Kræfter skulde fremgaae til Liv, Følelse og Bevidsthed. Giftede f. Ex. et Par Mennesker sig ikke, saa vilde de i dem slumrende Kræfter tabe Livet for bestandigt, eller dog for en ubestemmelig Periode, og dette seer ikke sandsynligt ud. Fornuftige Væsner kunde være blevne til, ifald de havde fattet en anden Beslutning, og som ikke blive det. b) Det er høist sandsynligt at Dyrenes Siæle ogsaa have en høiere Bestemmelse; thi da den guddommelige Viisdom har underkastet dem Lidelser, saa maae den guddommelige Godhed ogsaa have tilberedet dem høiere og erstattende Glæder denne Betragtning kan vanskelig modsiges. Men blive de menneskelige Siæle udviklede i de menneskelige Legemer og fremgaae de af disse selv, saa kunne Dyrenes Siæle aldrig her paa Jorden gaa over til den menneskelige Mands Fuldkommenhed, og Overgangen eller Gradationen i Naturen syntes i det mindste at maatte blive forstyrret; thi deres Siæle maatte da blive til høiere Aander uden at de først havde været Mennesker. c) At der aabenbart finder i Menneskets Legeme en dobbelt Organisation Sted, en vegetativ og en aandelig, eller som den ogsaa kaldes anmalsk, hvilket sidste beroer paa Nervesystemet og Hiernen. Det seer derfor ud som at den øvrige Organisation frembringer disse to Apparater for at kunne modtage en aandelig Krafts Paavirkning, som derved sættes i Forbindelsmed den. Det vegetative Liv kan finde for en stor Deel Sted uden disse (see Sommering vom Bauedes Menschlichen Korpers, 5 Th. 1 Abth., Side 56870); enhver Gevært kan tiene derpaa til et Exempel. Maaskee Fosteret er ikke andet end en vegeterende Maskine; og Siælen bliver forbunden med det ved det første Aandedræt. (Denne Forestilling grændser nær til de bibelske Forestillinger.) 15. Herved vinder den anden Hypothese, som ogsaa flere af Kirkefædrene antog, at Siælene udenfra komme ind i Menneskenes Legeme, megen Sandsynlighed. Dette kunde tænkes saaledes at gaae for sig: a) Naar to Personer af forskielligt Kiøn beblande sig med hinanden, saa fremkommer i Moderen et nyt organisk Liv (conjunctione Qvul i Graafiani et Seminis virilis) et renset organisk Stof sammenbringes og en organisk Kraft sættes i Virksomhed en nye Organisation begynder, som først udvikles i Moderen og siden skilles fra den for at føre en særskilt Existence, b) J dette vegetative Liv er Hiertet dets Kilde og Middelpunkt. c) Denne Organisme udskyder Hiernen og Nervesystemet, som sit fuldkomneste organiske Produkt og som ere tienlige til et Redskab for det mentale Liv og for et aandeligt Væsen, som nedlader sig til det for at betiene sig af det som et Redskab for at virke i og ved Legemet i den physiske Verden (en af Tydsklands nyere Physologer, Rasser, antager det samme og mener, at Barnet bliver først besiælet ved Fødselen; derimod er en anden Physiolog, Joseph Ennemoser, i hans Skrift: uber den Ursprung und das Wesen der menschlichen Seele, Bonn, 1824, af den Mening, at Barnet bliver strax besiælet ved Undfangelsen. Den lærde Jøde Philo, som omtrent levede paa Jesu Tid, meente, at Engle bragte Siælen ned i det befrugtede Embryo. Men den Orden og Maade, hvorefter dette gaaer for sig, kunne vi Dødelige ikke kiende. d) Enhver Aand medbringer en finere Organisation og som vi opdage i det som vi kalde den indvortes Sand, hvorved den bliver i Stand til at sætte sig i Forbindelse med det vegetative Liv eller med Legemets Organisation, e) Denne Forbindelse vedvarer indtil den grovere Organisation forstyrres og det vegetative Liv standser, eller ved Døden, da saa Forbindelsen ophører. f) Alle Tilbøieligheder ere grundede i den grovere eller finere Organisation og ikke i Siælens eget Væsen) uden maaskee de to Grund tilbøieligheder, Kiærlighed til sit eget Væsen og til andre Væsner (Sympathie), da Selvfølelsen lærer, at Siælen ligger i Strid med dem og derved føler sig forskiellig fra dem. g) Et gandeligt Væsen, hvad enten den af de gamle Kirkefædres Mening at den er skabt, eller at den er emaneret af Guddommen, er den rigtige, kan mueligen forhen have indgaaet en Forbindelse med et dyrisk Legeme inden den flyttede ind i et menneskeligt (en Synsmaade, som selv har Steder i Bibelen i en vis Maade for sig) hvorved den gaaer over fra en lavere til en høiere Udvikling; den svæver i Menneskets Legeme over Hiernen, sandsynlig i Ventriklerne, modtager Nervesystemets Impressioner igiennem sit finere Organ og virker ved dette tilbage paa det. Man erfarer hvorledes stærk Tænkning og Anspændelse af den aandelige Kraft angriber og trykker Nervesystemet og Hiernen; men det er mueligt at Hiernen er ikke andet end en stor Kiertel (langt fuldkomnere i sin Textur end Testis og Epididymis) som tilfører Nervesystemet et langt fuldkomnere udarbeidet organisk Stof end Semen virile. b) Siælen er i det menneskelige Legeme paa Prøve og dens moralske Fortieneste bestaaer i at bekæmpe og betvinge de Tilbøieligheder, som virke paa den, i) J Søvnens Tilstand er fornemmelig den Deel af Legemet, hvorover Siælen har Magten, i en svækket Tilstand (nemlig Muskularbevægelsen og Sensationen), maaskee fordi det organiske Stoff ikke kan længe udholde en saa fremmet Paavirkning som den mentale, hvilken er ligesom unaturlig for det; men den indvortes Sensation, Senforiet, er i en desto større Virksomhed, hvoraf Drømmene fremkomme. Siælen synes i denne Tilstand at være beskiæftiget paa en anden Maade; thi en aandelig Kraft kan ikke tænkes at være uvirksom. ) Naar Forbindelsen, imellem det aandelige og vegetative Liv er ophørt efter Døden, saa ville alle de Lidelser, som udsprang af dette være forbi; den indvortes Organisation vil erholde en nye Udvikling; et aandeligt Liv vilde følge ovenpaa det jordiske, nye og ukiendte Glædesfølelser ville aabnes. Det Onde hørte blot Jorden til og Aanderne skulde blot erfare det for at kiende og elske det Gode i Sammenligning med det; jo mere moralsk et gandeligt Væsen var blevet uddannet i Jordlivet, desto saligere vilde det blive i hiin Tilstand. 1) Det er tænkeligt at en lastværdig Siæl og at en Selvmorder kunde komme paa en nye Prøve i et andet menneskeligt Legeme.