Den Vest-Sjællandske Avis, 1828-10-21
Tyrkiets militaire Forsvarsmidler. (Af den Kongelige Preussiske Generalmajor Baron von Valentinis Abhandlungen uber die Kriegskunst.)Et af Hovedmidlerne til at forsvare Constantinopel synes at være de Ødelæggelser, hvilke Sygdomme foraarsage i en fiendtlig Armee i Tyrkiet. Ere vi endog saa heldige ikke at blive angrebne af Pesten ved Nederdonau, saa kunne vi dog ikke undgaae andre Sygdomme: Klimatets Hede, Dagens brændende Tørhed, Duggens og Nætternes Kulde, tilligemed den næsten totale Vandmangel ved Kildernes og Bækkernes Udtørrelse, alle disse Omstændigheder volde Blodgang og forskiellige Slags Febere, hvorved Hospitalerne fyldes med Patienter, som snart crepere. Det Tab, som den Østerrigske Armee leed af Sygdomme i det sidste Feldtog mod Tyrkerne var næsten utroeligt stort, ogsaa de Russiske Tropper have altid lidt mere af dette Onde end af Vaaben; men dog ikke saameget som de Tydske. Aarsagen til denne Forskiel ligger formodentligen i de forskiellige Næringsmidler og vel tillige i Klædedragten, da Russerne ere bedre beskyttede mod Klimatets Jndflydelse; man har givet det Raad at uddeele under et saadant Feldtog Rationer af Viinæddike blandt Soldaterne. Ogsaa af hin Aarsag er Rusland Portens farligste Fiende, foruden formedelst sin Overmagt; hertil kommer nu en Troe, som er udbredet iblandt det Tyrkiske Folk, at det er underkastet den uafvendelige Skjebnens Beslutning, at et Naboe-Folk, som det holder Russerne for at være, skal fordrive det af Europa, og at dette Folks Souverain skal drage triumpherende ind i dets Hovedstad. Den Tanke, at de skulle vende tilbage til Asien, hvorfra de ere komne, er selv temmelig almindelig blandt de fornemme Tyrker og de synes ikke at holde deres Establering i Europa for andet end en Leier; man kan derfor begribe at de ikke drage i Feldten mod Russerne med det glade Haab, at de skulle vinde Seier; hvormeget de føle deres ufordeelagtige Stilling i denne Henseende kan sees deraf, at de siden Peter den Stores Tid have ikke i nogen Krig med Rusland været de Angribende. Det eneste Fortrin som Tyrkerne endnu kunne besidde frem for os i en Krig, skulde bestaae i Brugen af deres Sabel. Derfor er det begribeligt, at de altid søge at attakere vort Cavallerie og hellere give sig i Kast med det end med vore Batterier og Karreer; Kavalleriet skulde derfor ikke heller nogen Tid udsættes for et saadant Angreb, uden at dækkes paa sin Fronte og sine Flanker af Batterier og Karreer. Brugen af Sabelen beroer saavel paa dette Vaabens Godhed hos Tyrkerne, som paa deres nationale Færdighed i at bruge den. Den Tyrkiske Sabel, som er gjort af fiint Staal, vilde maaskee i een af vore raae Folks Hænder, springe som Glas, ved det første Hug; men en Tyrk, som mere skiærer dermed end han hugger, kan lade den trænge igiennem Hielm og Kyrads og kan i et Øieblik skille Hovedet fra Kroppen; derfor hører, man ogsaa sielden tale og lette Saar i en Kavalleriefægtning med Tyrker. Det er en bekiendt Begivenhed i den Russiske Armee, at en Oberst som saae i Spidsen for sit Regiment de Spahisat giøre et uventet Angreb paa det, trak sin Sabel og vilde befale sine Folk at giøre det samme, da i det Øieblik da han raabte: "Trækker!" hans Hoved fløi af hans Krop. Den Tyrkiske Sabel koster imellem 10 og 100 Dukater, selv om den end ikke er af fiint Metal; men det gaaer som Scanderbeg fordum sagde: en saadan Sabel giør kun sin Virkning i dens Haand som forstaaer at bruge den. Man fortæller, at ved en Storm paa Fæstningen Jsmail, brak en tapper Udlænding, som tiente som Volontair i den Russiske Armee, flere Sabler i Stykker under Kampen og forsynede sig bestandig med nye, hvilke han tog fra dræbte Tyrker. Den Substants hvoraf disse kostbare Sabler bestaae kaldes Taban- og de holdes for ægte naar man kan skrive paa dem med en Dukat, eller et andet fiin Guld slykke.