Københavns Adresseavis, 1774-07-19
J Morgen udgaaer Den gamle Alvs Historie. Den slemme Ulv var bleven gammel, og fattede den hyklerske Beslutning, at leve paa en venlig Fod med Hyrderne. Han gav sig altsaa paa Veye, og kom til den Hyrde, hvis Hiorde vare hans Hule nærmest. Hyrde, sagde han, du kalder mig den blodgierige Røver, som jeg dog virkelig ikke er. Vist nok maa jeg holde mig til dine Faar, naar jeg er sulten; thi Sult smerter. Vogt du mig kun for Hunger; mæt mig kun, og du skal være ret vel tilfreds med mig. Thi jeg er virkelig det tammeste og sagtmodigste Dyr, naar jeg er mæt Naar du er mæt, Det kan vel være, svarede Hyrden, Men naar er du da mæt, Du og Gierigheden bliver det aldrig. Pak dig din Vey Den afviste Ulv kom til en anden Hyrde. Du veed, Hyrde, sagde han, at jeg Aaret igiennem kunde dræbe mangt et Faar for dig. Vil du overhoved hvert Aar give mig sex Faar, saa er jeg tilfreds. Du kan da sove trygt, og uden Betænkning afskaffe Hundene. Sex Faar, sagde Hyrden. Det er jo en heel Hiord! Nu, siden det er dig, saa vil jeg lade mig nøye med fem, sagde Ulven. Du skiemter; fem Faar, Meer end fem Faar ofrer jeg neppe Aaret igiennem til Pan. " Heller ikke fire, spurgte Ulven videre, og Hyrden rystede spodsk med Hovedet. " Tre? – to Jkke et eneste, fik han endelig til Besked. Thi det var jo vel taabeligt, om jeg gjorde mig skatskyldig til en Fiende, for hvilken jeg kan betrygge mig ved min Aarvaagenhed. Alle gode Ting ere tre, tænkte Ulven, og kom til den tredie Hyrde. Det gaaer mig meget nær, sagde han, at jeg iblant jeg Horder er udraabt for det grusomste og uredeligste Dyr. Aften=Posten Nr. 30. For dig, Montan, vil jeg nu bevise, hvor ubilligt man handler imod mig. Giv mig et Faar og Aaret, saa skal din Hiord torde græsse frit og ubeskadiget i hiin Skov, som ingen giør usikker, uden jeg. Et Faar, hvilken ringe, Ting, kunde jeg handle ædelmodigere, kunde jeg vise mig negennyttigere, Du leer, Hyrde, Hvoraf leer du da: O af slet intet, Men hvor gammel er du, gode Ven spurgte Hyrden. I Hvad rager dig min Alder, jeg er endnu stedse gammel nok til at dræbe dine kiereste Lam. Bliv ikke vred, gamle Jsegrin. Det giør mig ont, at du kommer nogle Aar for sildig med dit Forslag. Dine udbidte Tænder forraader dig. Du spiller den Ugennyttige, blot for med des mindre Fare at kunne ernære dig mageligere. Ulven blev ærgerlig, men fattede sig dog, og gik til den fierde Hyrde. For denne var just hans troe Hund død, og Ulven førte sig denne Omstændighed til Nytte. Hyrde, sagde han, jeg er kommen i Uenighed med mine Brødre i Skoven, og det saaledes, at jeg i Evighed ikke kan forsone mig med dennem igien. Du veed, hvor meget du har at frygte for dem, Men dersom du vil antage mig i Tieneste i Stedet for din afdøde Hund, saa indestaaer jeg dig for, at de ikke engang skal torde see skievt til noget af dine Faar. Du vil altsaa, svarede Hyrden, vogte dem for dine Brødre i Skoven? Hvad skulde jeg vel ellers mene, vist nok vil jeg det Det var ikke slemt. Men naar jeg nu tog dig ind i mine Faarestier, hvem skulde da vogte mine stakkels Faar for dig, At tage en Tyv i Huset, for at være sikker for Tyvene uden for Huset, det holder vi Mennesker forJeg hører nok, sagde Ulven, du begynder at moralisere. Farvel Var jeg kun ikke saa gammel, sagde Ulven, og viste Tænderne. Men jeg maa, desverre, skikke mig i Tiden. Og saa kom han til den femte Hyrde. Kiender du mig, Hyrde, spurgte Ulven. Din Lige kiender jeg i det mindste, svarede Hyrden. Min Lige, derom tvivler jeg meget. Jeg er en saa " besynderlig Ulv, at jeg vel fortiener dit og alle Hyrders Venskab. Og hvor besynderlig er du da? " Jeg kunde ikke dræbe og æde noget levende Faar, om det endog skulde koste mig mit Liv, jeg nærer mig blot med døde Faar. Er det ikke priseligt: Tillad mig altsaa bestandig, at jeg nu og da maa indfinde mig ved din Hiord, og efterspørge, om du ikke. Spar dit Snak, sagde Hyrden. Du maatte slet ingen Faar æde, ikke engang døde, om jeg ey skulde være din Fiende. Et Dyr, som allerede æder mig døde Faar, lærer lettelig af Hunger at ansee syge Faar for døde, og funde for syge. Giør altsaa ingen Regning paa mit Venskab, og pak dig! Jeg maa nu dog til Slutning vove det Kiereste, jeg har, for at naae mit Øyemed! tænkte Ulven, og kom til den stette Hyrde. Hyrde, hvad synes du om min Pelts, spurgte Ulven. Din Pelts, sagde Hyrden. Lad see, den er skiøn, Hundene har vel ikke ofte været i Færd med dig. Nu, saa hør engang, Hyrde; jeg er gammel, og skal ikke kunne giøre det ret længe. Giv mig min Under" holdning til min Død; og jeg testamenterer dig min Pelts. J see dog! sagde Hyrden, kommer du ogsaa efter de gamle Gierriges Kneb? Ney, ney, din Pelts skulde tilsidst koste mig syv gange meere end den var værd. Men er det dit Alvor, at giøre mig en Foræring, saa giv mig den nu strax - Hermed greb Hyrden til Køllen, og Ulven tog Flugten. O de Ubarmhiertige, raabte Ulven med yderste Forbittrelse. Saa vil jeg ogsaa døe som deres Fiende, førende Hungeren dræber mig; thi de ville ikke have det bedre! Han løb, brekkede ind i Hyrdernes Vaaninger, reev deres Børn ihiel, og blev ikke uden stor Møye ihielslagen af Hyrderne. Da sagde den viseste af dem: Vi gjorde dog vel Uret, at vi bragte den gamle Røver til det Yderste, og betoge ham alle Midler til Forbedring, i hvor sildig og tvungen den endogsaa var Ørnen. Man spurgte Ørnen: Hvorfor opdrager du dine Unger saa høyt i Luften, Ørnen svarede: Skulde de, naar de bleve voxne, vove sig saa nær til Solen, om jeg opdrog dem ned ved Jorden? Den unge og gamle Hjort. En Hjort, som den gunstige Natur havde ladet leve Aarhundrede, sagde engang til en af sine Børnebørn: Jeg kan meget vel erindre mig den Tid, da Mennesket endnu ikke havde opfundet det tordnende Skydegevær. Hvilken lykkelig Tid maa det have været for vor Slægt sukkede den unge Hjort. Du slutter alt for hastigt, sagde den gamle. Tiden var anderledes, men ikke bedre. Mennesket havde da i Stedet for Bøsser, Pile og Buer, og vi vare ligesaa ilde farne, som nu. Paafuglen og Hanen. Engang sagde Paafuglen til Hønen: See engang, hvor storagtig og trodsig Hauen triner frem, Og dog siger Menneskene ikke den stolte Hane; men kun stedse: den stolte Paafugl. Det volder, sagde Hønen, fordi Mennesket overseer en velgrundet Stolthed. Hanen er stolt over sin Aarvaagenhed, over sin Tapperhed; men hvoraf bryster du dig? Af Farver og Fiedre. Ørnen og Ræven. Vær ikke saa stolt af din Flugt, sagde en Ræv til Ørnen. Du stiger dog ikkun for den Aarsags Skyld saa høytniLuften, for at kunne see dig saa meget videre omkring efter Aadsel. Saaledes kiender jeg Mænd, som ere blevne dybsindige Philosopher, ikke af Kierlighed til Sandhed, men af Begierlighed til et Lære=Embede af gode Jndkomster.