Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1835-09-03
Follegial=Tidenden. J No. 138 af Aarhuus Avis læses under Jndsendt Følgende: "J Anledning af T. J's, en faatisk Jesuit fuldkommen værdige Udfald imod mig, lider jeg herved Forfatteren vide, at hans fremfusende arrogante Tone ikke kyser mig. Skriv kun, phids hvem De kan imod mig, ras saalænge De lyster, hvad jeg har sagt, vil ikke desmindre staae, hed Magt. Det falder vist nok langt lættere ved Strøm af Ord at vildlede Læseren, end at beviEmbedstandens store Fortjenester, i Fødelandet, det eneste, hvorved De kunde have givet Deres Angreb et Skin af Upartiskhed. derfor valgte De denne Vei, maaskee ogsaa i det haab at faae undertegnede til at forløbe sig. Men hvad jeg har fremført, er noget hver Mand veed, næsten hver Postdag bringer Bekræftelse der saa. Det hjelper Dem derfor ikke at vende og reie paa mine Ord. See Dem om trindt omkring andet, og de vil finde Embedsmænd under Til ale. Andre som for ikke længe siden have faaet Fres Dom, eller underhaanden ere mulcterede. i Aviserne vil De ogsaa kunne erfare, at en Emidsmand kan laane saalænge af en ham betroet, attigkasse, at han ikke længere formaaer at tilbabetale det Laante; og uagtet han fiscaliter tilta 8, sandsynligviis fordi slige Laan ikke ere aldeles lige, det endda kan gaae ham godt, Sandelien, Faren er større end man troer, og jeg havde sppe Uret, at det mere ere os selv end vort Føde hids Jnstitutioner der trænge til en Forbedring. vor høie Regjering ikke desmindre giver Folket, lighed at drøfte politiske Materier og komme som med dets Ønsker, viser hvormeget Den er vet over den Egolsmus der vil have Embedsendene anseet for halve Guder. Jeg kunde i mit første Jnserat have fremført Facta, der sandeligen. ikke vilde have bekommet Vedkommende godt. Men jeg skriver ikke for at skade Nogen. Hverken Nag eller Forfølgelsessyge lede min Pen. Min Hensigt er at gavne, og enten De Hr. T. J. anseer mig skikket hertil eller ikke, vedbliver jeg at skrive. Det er ikke altid de høitbegavede Aander som formaae at finde hvor Skoen trykker, og en Practicus udretter i saa Henseende ofte langt mere. At jeg benytter mig af al den Frihed vore Love tilstede, er vistnok høist nødvendigt Roes og Smiger høre vi nok af. Upaatvivleligen har Danmarks Embedstand sine udmærkede Mænd som enhver anden Stand. Det er noget jeg aldrig har benægtet, og Gud veed, at ingen mere end jeg kan ønske, at vor Embedstand ved sin Redelighed, Upartiskhed, Uegennyttighed, Driftighed, Almeenaand, humane Tænkemaade der hæver sig over alKasteaand, tarvelige, kydske, følgeværdige Levemaade &c. snart maae svinge sig op til Danmarks første Stand; thi da ville Regjeringens landsfaderlige Hensigter vist ogsaa opnaaes, og de betydelige Bekostninger Embedstanden foraarsager. Landet, bringe Frugter. Men Statsborgeren, maae det være tilladt at paatale Embedsmænds Feiltrin, og for Retterne at føre Beviis for sine Ankeposter. Embedsmanden maae aflægge offentligt Regnskab for sine Handlinger, og ikke favoriseres ved frie Procedure eller andre saadanne Prærogativer. Han maae ingen hemmelige Erklæringer have at udstede, ingen Naadesbeviisninger have at uddeele. Han maae ikke kunne handle egenmægtigen. Hverken Herrens Alter eller Forordninger maae kunne beskytte ham naar han ikke handler efter Samvittighed. Kort, han skal være Statsborger, ikke Konge. - Var det Dem om Sandheden at gjøre, Hr. T. J., vilde De erkjende alt dette, ligesom Reenheden af mine Hensigter, og ikke forlange at jeg vender mine Angreb mod mig selv. Men jeg staaer til Tjeneste. Behag at anstille en Undersøgelse, og har jeg fortjent Gabestokken, da lad mig lide min Straf. At jeg har brystet mig med Selvkundskab, er en Usandhed, som saa meget andet De har fremført. Hvad De siger om Pastor Wissing er Sophisterie, thi har i han frivilligen ansøgt om en Capellan, ere de Bekostninger hans Ønskes Opfyldelse foraarsager ham, en Byrde han selv har paadraget sig, ingen Straf, og skal det være en Straf, er Alderdom ikke Grunden, hvorfor han har faaet en Capellan. Provst Thune maae tilskrive sig selv Følgerne af hans Avertissement i Avisen No. 93. Jeg havde Jngen nævnt. Og De Hr. T. J. vil komme at staae til Ansvar for at have kaldt de Mænd som have underskrevet den af mig forkyndte Attest: "eenfoldige Mennesker, der vidne hvad de aldrig have hørt." Aldebertsminde, den 11te August 1835. C. Dalgas."J samme Avis læses Følgende: Hr. Pastor De Seidelin modtage herved, fra en gammel Universitetsven, det Raad, til Pressen at overgive en tro og, saavidt mueligt, med Aktstykker bilagt Beretning om Aarsagen til og Gangen i den lang varige Proces, som mod ham føres. Et saadant Skrift, der jo kunde kontinueres indtil Sagens endelige Afgjørelse, vilde formeentlig indbringe.