Aalborg Stiftstidende, 1829-10-26
Tyrkiet. Efterat Sultanen har tilkjøbt sig Freden med sin udvortes Fjende, fremtræder i det Jndre en anden Fjende, som uden al Tvivl, naar man tager Hensyn paa Ruslands Maadehold, i Tidens Længde bliver langt farligere for hans Throne. Paa en Misforstaaelse imellem Porten og Vice-Kongen af Ægypten er nemlig ikke meere at tvivle; den Fordring, Sultanen gjorde paa, at Mehemed Ali skulde sende Tropper til Constantinopel, synes at have givet den første Anledning. Som Grunde for sin Vægring anførte Vicekongen de vanskelige Veie og Ægyptens jammerlige Tilstand. Jmidlertid er der ganske andre og dybere liggende Grunde til denne Spænding og den Mistro imellem Sultanen og hans Vasal. Divanet gaaer svanger med den Plan at reformere Forvaltnings Systemet for at svække Paschaernes Magt. Denne Plans Udførelse vilde vist nok først naae Mehemed-Ali, der, formedelst det Rye, hvori han staaer, og den Agtelse, som Europa viser for hans Personlighed og hans Magt, frygtes mere end alle de andre. Kunde det lykkes at styrte ham, saa maatte hans Fald drage de andre Paschaers efter sig. Selv Barbaresk-Staterne, som aldeles have afslaaet al Hielp, turde da komme til at deele Ægyptens Lod, som allene er i Stand til at undertvinge dem. Porten har til alle Tider betragtet den ægyptiske Paschaes Stilling med skeele Øine og han havde for længe siden maattet ligge under for sin Beherskers Hævn, naar han ikke altid til rette Tid havde vidst at rydde Overbringerne af den bekjendte Silkesnor af Veien; blandt disse befandt sig ogsaa engang den Pascha, som var bestemt til hans Efterfølger. Siden Morea capitulerede, skal en ny Firman, som paabød at dræbe ham, være opfanget i Syriens Ørkener. Portens Harme imod ham er imidlertid ligesaa uretfærdig som utaknemmelig; thi af alle Rigets Paschaer have Jngen ydet den en saa virksom Bistand, som netop Mehemed Ali. Han bar i den sidste Tid hele Byrden af Krigen med Grækenland, udtømte sine Skatte og opoffrede sin Flaade; Ulydighed blev ham tilsidst en Slags Nødvendighed, naar han vilde redde Levningerne af sin Hær og sin egen Søn. Den sidste Firman, som fornyede befalingen om at sende 20000 Mand under Jbrahims Commando til Constantinopel, foreskriver Paschaen tillige at opgiøre Ballancen imellem sine Jndtægter og Udgivter og at anerkjende, at han kun, ligesom de øvrige Paschaer, er en af Portens besoldede Agenter. Under nærværende Omstændigheder er et saadant Sprog alt for høitravende. Det er derfor i et Familieraad, som bestod af Paschaen, hans Sønner og Svigersønner, bleven besluttet, at denne befaling paa ingen Maade skal adlydes, og man troer endogsaa, at en Pascha ved Navn Jbrahim, som af Divanet i Constantinopel var sendt til Alexandrien for at reclammere de endnu der liggende Krigskibe, vel ikke saasnart vil komme til at stikke i Søen med dem. - Saaledes staae Sagerne. Til aabenbart Brud er det imidlertid ikke kommet endnu, da Øieblikket ikke er gunstigt for Porten; den har kun for Tiden villet tilkjendegive Paschaen sin Utilfredshed, for at svække den Virkning, som Exemplet paa hans Ulydighed kunde gjøre paa de andre Paschaer til en Tid, hvor disse mere end nogensinde turde være stemte til at efterligne det. Mehemed Ali har intet at vinde i en Krig mod Sultanen; han vil ikke have Uretten paa sin Side; selv vil han derfor neppe begynde Fjendtlighederne. J midlertid er han fattet paa alt. Hans Kyster, sættes i den bedstmuelige Forsvarsstand; ved Abukir og ved Arabernes Taarn, hvor de eneste Landgangspunkter, findes, bygges Forter, Hæren bliver ved nye Rekrutteringer bragt til 30 til 35000 Mand Jnfanterie og 3000 Mand Cavallerie, i hvilket Tal de i Mekka og Kordufan staaende Tropper ikke ere indbefattede. Ved Hielp af de naturlige Forsvarsmidler, som et Land der trindt omkring er omgivet af Ørkener, er i Besiddelse af, ere disse Stridskræfter tilstrækkelige til at møde et Angreb, saafremt de arabiske Tropper blive troe, hvorpaa rigtignok Alt beroer. - Man har den Hensigt, at lægge en Garnison af 8000 Mand i et Fort paa hiin Side Ørkenen, ved Grændsen mellem Syrien og Ægypten. Fra Søesiden ville Tyrkerne, især i Vinter, neppe kunne foranstalte nogen Blokade, og Paschaens 4 store Fregatter, som samtlige ere Hurtigseilere, vilde blive farlige for en fjendtlig Eskadre. Dog er ogsaa her Mandskabets Troskab Hovedbetingelsen. Paschaen kan ikke gjøre noget bedre end at interessere de europæiske Magter for sine Uafhængigheds Planer, da alle disse maae ønske et Lands Opkomst, som vilde befrie Europa fra en Deel af den Tribut, som det for Tiden yder til America, ved Formerelsen af de Produkter, som nu maae hentes saa langt borte.