Aarhuus Stifts-Tidende, 1841-02-03
(Slutning. See Aarh. Avis No. 8.) Vi vende nu Blikket til de Forretninger, der, som Præsten uvedkommende, bør tages fra ham: 1) Omsorg for Fattigvæsnet, forsaavidt dette er en Politiindretning, en Tvangsanstalt. De Fattige ere henviste til enhver Christen, især til Præsten, det er sandt; men vort offentlige Fattigvæsen bærer hverken Frihedens eller Kjærlighedens Charakteer; tilmed bestaaer en stor Deel og paa mange Steder den største Deel af dem, der forsørges paa denne Maade, af Jndivider, der ere høist uværdige til Understøttelse og ei kunne betragtes anderledes, end hiin trodsige Betler, der fordrer sin Gave med Kniplen i Haanden. Strengt Politi, kold-oekonomisk Beregning, strupuløs Afveielse af hver Enkelts tvungne Bidrag, hvorledes lader alt dette sig forene med den Geistlige Charakteer og hans øvrige Virksomhed; Naar Præsten skal styre Fattigvæsnet, maa han, om sine Sognebørns Formuestilstand, have en Kundskab, som kun kan vindes af en Vei, der paa ingen Maade bør betrædes af ham. Hvem maa det ikke oprøre, naar han i Sjelesørgeren maa see en Spion, der allevegne, ofte paa den smaaeligste og meest uforskammede Maade, eftersporer Menighedslemmernes Formuestilstand, taxerer dem, afveier dem, som en ægte Mammonsmand, og ofte fordyber sig saaledes deri, at han betragter sit Embeds egentlige Formaal som bitting, eller gandske taber det af Sigte. - Præsten bør være forskaanet for disse Fattigkommissionsmøder, for disse Forsørgelsesplaner, for disse Repartitioner, for det hele Regnskabsvæsen: det er jo altsammen reenteverdslige Forretninger. Det har undret os, at de værdige Mænd Øllgaard, Hald, Kirk og Fl. i den viborgske Stænderforsamling have villet vindicere Præsten Formandskabet i alle de Sager, der angaae Fattig og Skolevæsnet; disse Sager ville sandeligen ikke fremmes bedst paa denne Maade, ei heller lade de sig forene med det geistlige Embed, uden at dettes Functioner tillige hæmmes. Vi vilde ansee det for meget beklageligt i alle Henseender, om Præsten fremdeles skulde forestaae disse Anliggender, men for en stor Ulykke maatte vi ansee det, om Præsten saa aldeles skulde skydes udi af sin Bane, at han skulde lade sig gjøre til Formand i Sogneraadene. – Man misforstaae os ikke! Det er ikke vor Mening, at Almisselemmerne ikke skulde vedkomme Præsten; de vedkomme ham saare meget, især deres Børn. Men som verdslig Embedsmand har han Jntet med dem at gjøre; hans hele Virken for dem bør kun være en Menigheds=Faders Virken i Frihed og Kjærlighed. Hvad han, paa denne Maade, formaaer at gjøre for Retfærdighed. Billighed og Humanitet, det vil han gjøre, uden at nogen Lov paalægger ham det, uden at nogen udvortes Tvang driver ham dertil. Meer endnu, end de egentlige Almisselemmer, ere de Privatfattige, de Huusarme, en Gjenstand for hans kjærlige Omhu. Dem opsporer han, deres Nød udforsker han; dem meddeler han Raad, Trøst, Opmuntring; dem hjælper han umiddelbart alt hvad han kan, for dem søger han at opvarme Hjerterne, for dem skammer han sig ikke ved at bede selv den haardeste Mammonstræl om en Skjerv. Med denne Omhu forbinder han en nidkjær Stræben efter at opspore og tilstoppe Armods Kilder ialmindelighed. Hvor skadeligt det er, at Præsten maa sysselsætte sig med det offentlige Fattigvæsen; hvorledes dette stiller Præsteembedets sande Natur i Skygge; hvorledes Mange, som troe sig forurettede af Præsten, stødes tilbage fra ham; hvorledes denne hans Jndblandelse i reent verdslige Ting gjør Sjelesørgerens retskafne, sandhedskjærlige og upartiske Charakteer mistænkt hos Mangfoldige; hvormange yderst kjedsommelige og ubehagelige Timer disse uvedkommende Forretninger berede Præsten: det veed enhver Geistlig, som har noget med dette ulykkelige Fattigvæsen at gjøre. Rigtignok er der Præster, der gjerne bryste sig af deres Nidkjærhed i Fattigvæsensanliggender, og rose sig af det res vise Bestyrelse af disse; men mon de ere Sjele sørgere: 2) Kirkebøgernes Førelse, forsaavidt de skulle fremme noget verdsligt Formaal, er noget, som slet ikke kan vedkomme Præsten. Hermed staaer Udstædelsen af Attester i Forbindelse. Hvo skal da befatte sig dermed, Vi mene, at naar en Ting er af aldeles verdslig Natur, saa maa de Verdslige see til, hvis Sag det kan være, at befatte sig dermed. Alle Anmeldelser, Angivelser, Jndberetninger, Lister o. s. v., som Præsten nu har at indsende til Civiløvrigheden, bortfalde da ogsaa 3, Lysning til Ægteskab er en verdslig Sag og hører ikke hjemme i Kirken. Hvor den hører hen, maade afgjøre, som det vedkommer. 4) Jntet, som smager af Politie og Oekonomie, være sig i Kirke= eller Skolesager, vedkommer Præsten. Han bør ikke have Noget at gjøre med Mulkters Dikte ring, med Skoleregnskabernes Revision, med Kirkesyn og deslige Udvortesheder. 5) Med Lov og Forordninger bør Præsten ikke være nødsaget til at omgaaes, saaledes som nu er Tilfældet. Jntet bør ligge ham fjernere, end det usalige Juristerie, som desværre nu hører hjemme i saamange Præsters og Provsters Arbeidsværelse. For havde de et Studerekammer, nu hører man, at de have et Comptoir. Vi kjende Geistlige, der have flere juridiske Boger, end theologiske. Men Gud hjælpe deres Menigheder, Man kan dog ikke billigviis forlange, at Præsten skal være dybere inde i Lovkundskaben, end enhver dannet Statsborger ialmindelighed. For Øvrigheden, fra Birkedommeren af indtil Cancelliet, bør Præsten intet Videre have at gjøre, end, ved alle forekommende Leiligheder, at vække og nære Ordens og Lydigheds Aand, saa hans Sognebørn gjerne og gladelig gjøre, hvad Loven beder. Men Lovens Vogter og Tjener er han ikke; han tør og bør ikke røre sig paa Lovens Gebeet, men kun paa Frihedens og Kjærlighedens. Skal han befatte sig med at tilveiebringe en udvortes Legalitet, saa Godnat, Sjelesorg! Ved Underviisning, Bøn og Advarsel skal han fremme Lydighed mod Øvrigheden; men hvad der saa ikke skeer frit af dem, han har stræbt at virke paa, det overlader han til andre Magter. Nu har Præsten Hænderne frie, nu tør han gandske være Geistlig, og nu først kan han virke til Velsignelse med sin frigjorte Kraft. Folk vide nu, hvad de, ene og alene, have at søge i ham, og allerede hans Tilværelse, hans Fremtrædelse henviser dem til Guds Rige og til intet Andet. Den Eenhed, som nu vorder mulig i hans Virken, giver ham nyt Liv, ny Freidighed og Kraft. Men, hvad er vel alt dette Andet end fromme Ønsker Tvende Præster, en Nørre= og en Sønderjydsk.