Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1767-12-28
Slutning af Oversættelsen af Hr. Dusch, afbrudt i No. 51. Dette tilstaaer du mig. Men vil du da negte Følgerne, at Menneske-Kiærlighed og Føielighed mere udvide Dydens Riges Grændser, end Strænghed og Haardhed? Er al menneskelig Dyd, ufuldkommen, er ingen Dødelig fri for Feil; Saa sig mig er da ikke Lempfældigheds Sprog det anstændigste for Mennesket? Undskyld ikke Dydens stoiske Lærere. Det bliver ei andet end en Stolthed af et Menneske, der har nok med at undskylde sine egne Feil, naar han, som en stræng og uformildelig Dommer, dømmer sine Medborgeres Feil. O! hvor kand det ydmyge os, som vil være Merneskenes saa nidkiære Lærere, naar de med lige Strænghed henvise os til vor egen Barm, og bede os giøre Begyndelsen med at tilrettesætte os selv? Troe mig, Austerne! et Hierte, igiennemtrænged af en sand Kiærlighed til Dyben, og til Menneskerne, bliver snarere medlidende end ivrig naar det seer end Lastefuld. Det glæder sig over det moralske Skiønne og over Næstens Lyksalighed, det lider ved at see det Onde, som ved at see en Ulykke. Saa meget som det røres af den udvortes Nøds Gienstande, ved at see den Trængende og enhver som er i anden Elendighed, ligesaa meget bevæges det ved at see en Lastefuld. Det bejamrer, Menneskenes Blindhed, som en indsee, hvorlykkelige de kunde være formedelst Dyden, og søger derom at overbevise dem. Men Overbeviisning forudsætter Maadelighed. Vor frie Natur hader Tvang og Vold; Vor Frihed, giør Opstand mod Jvrighed og Strænghed; ligesom frie Folk blive oprørske mod en Tyran. At de vænnes til Lænkerne, og at de ofte straffes, giør den kun haardnakkede og ubøielige: Men naar et Folk er overbevist om, at af den monarkiske Regiering flyde Tusinde væsentlige Fordele; Naar det seer, at alle Lovenes Øiemed kun er almindelig Lyksalighed; Vaar det seer at Regenten anvender al Flid paa at giøre lykkelige Undersaatter; saa maatte det jo være rasende, naar det ei gierne vilde adlyde og være underdanigt. Viis et Hierte fuldt af Menneske-Kiærlighed, lad Godhed og Føielighed følge alle dine Underviisninger; Og naar du ei faaer Herredom over Hierterne, saa vil jeg troe, at Dyden har mere Nytte af Strænghed. Forestil dem Dydens Bevægelses Grunde med den Erindring: at du og er et Menneske, og at du taler med Mennesker: Viis dem hvor smuk, hvor fortræffelig, hvor indtagende Dyden er; Forhold dem de Exempler, som Verden har beundret og anseet med Henrykkelse, viis dem og derimod hen til den, som nødvendig maatte opvække Afskye og Had; Ligne en elskværdig Titum, hvilken holdt forløren den Dag, paa hvilken han ikke kunde giøre noget godt, med en Domitian, denne Menneske-Bøddel. Giør Sammenligning imellem en Socratem, der midt i sin Armod er beundringsværdig, og en Nero, som paa Thronen opvækker Foragt; Tag til Hjælp alle Tilbøieligheder, og alle Lidenskaber, for deraf at trække Bevægelses Grunde til Dyd; Ach! Austerne, hvormeget befordrer du da denne Dyd, hvormeget udvider du dens Grændser, Og denne Menneske Kiærlighed, denne Føielighed, vilde du kalde Hykkerie, Du farer vildAusterus, Man er ingen Hykler, naar man lærer Dyd paa en sagtmodig Maade, overeensstemmende med den menneskelige Natur. Du kand derfor have svoxen Udyd et ævigt Had; Du ligger altid i Strid med den, naar du anpriser Dyden. Du har erfaret, hvor lidt du udretter naar du altid lærer Dyben med Haardhed, og, som du siger, giver hver Gierning sit rette Navn. Mener du da, at Lempfældighed forandrer Sandheds Natur, og at den bliver til løgn, saasnart den ingen støder for Hoved, Hyklere forraade Sandhed og Dyd, det er sandt, Men hvor stor Forskielder der ikke imellem at hylle, og at sige Sandhed paa en uanstødelig Maade! En retskaffen Mand taler ikke imod sine Grundsætninger, eller Tanker; Skal han derfor sige sine Tanker paa saadan Maade, at andre derved førtornes, Du seer, Ansterns, at vor Tvist ei er om man skal sige Sandhed, og om man offentlig skal dølge sine virkelige Tanker; Jngen retskaffen Mand kand negte hint, eller begae dette. Vor Tvist er alene om, man ikke bør yttre dem med Beskedenhed og Menneske-Kiærlighed. Troe mig, Austerus! Denne skarpe Dud, hvori du finder saa meget Behag, flyrter dig i Ulykke, og paadrager dig et almindeligt Had, uden at et eneste Menneske deraf har nogen Nytte; Og jeg beder dig, for din egen Roligheds Skyld, aflæg denne vilde Strænghed, og vær ved din Dyd tillige elskeværdig. Enhver sætter størst Priis paa sin egen eller Forretning. Dette har Sted ved de ringeste og unyttigste Haandteringer. Saadan FortrinsTvist kom der engang mellem Æderkoppen og Silke-Ormen. Sig mig engang, sagde Ærderkoppen til Silke-Ormen: Hvad nytter af din Flid og Kunst til Hvad Roes fortiener den vel? Er det saadant berømmeligt Forretning at arbeide paa alene at berede sig sin egen Gravs Jeg pinder og væver ligesaa vel som du. Men min Væd tiener mig til en Bolig, hvori jeg lever i god Fred. Der udspænder jeg mine Garn, hvorjeg fanger den ubetænksomme Flue. Tillæg, ikke dit Arbeide faa stor Roes, svarede SilkeOrmen: Du foragter mit Arbeide. Men det har mange Fortrin for dit. Du synes ringe, om denne min Grav. Men du skal snart see mig at komme frem deraf med et nyt Liv. Da skal du see mig smukkere og meere skinnende end jeg nu er. Derforuden have Menneskene stor Nytte af mit Arbeide: De vide deraf at giøre sig stor Fordeel. Mit Arbeide bruges ved Hoffet og hos Borgerskabet. Til Klæder og til Huus-Geraad. Men hvad Gavn kand vel nogen have af dit strøbelige Spindelvæg, Som unyttigt, ødelægger man det, hvor det findes. Man angriber dig, man forfølger dig, man jager dig bort. Der med er der Ende paa al din Stads. Silke Ormens Tale var, efter mine Tanker, vel grunhed. En Ting maae skattes alene efter den deraf flydende Nytte. Troe ikke en saared Fiende. Han anstiller sig vel som forsønned. Men Hevne-Lysten ligger dog i hans Hierte, Følgende Fabel vil derpaa tiene til et Beviis. En ung Ræv, endnu ei trædsk nok, gik ud i Skoven for at prøve sin Lykke. Han møder paa Veien en Slange, hvilken han saarer. Slangen blev vred, og lavede sig allerede til at udspye sin Gift. Men Ræven havde allerede reddet sig med Flugten. Da Slangen ei kunde naae ham, besluttede den at paatage sig en Maske. Den lod som den aldeles ri var fortærned. Den raabte med en sagte og mild Stemne efter hæven: Min Ven. Hvad er De bange for: Hvorfor løber De Kom hid igien; Kom, vi skal være gode Venner. Ja, vi skal indgaae et nøie og fortroeligt Venskab. Til Beviis derpaa vil vi omfavne hinanden. Ræven, som var ung og u erfaren, lod sig narte. Han vender strax om igien. Han laver sig til at omfavne sin formeente nye Ven. Men just derved overgav han sig til en Fiende. Den slemme Slange dulgte nu i længer sin Forbittrelse, Den slynger og om den godtroende Ræv. Den besøyer ham med sin Gift. Ræven var qvalt førend Slangen slap ham. Lad os aldrig tænke at finde Oprigtighed hos en Fiende Der ere Slanger andetsteds end i Skoven Der findes og slangeagtige Mennesker Dis udspye og deres Gift. Deres Gift, skiul under smigrende Tale, er farligere end de virkelige Slangers. Kiøbmændene Hr. Conrad Kruger, Jan Svane, Alvert Henrich Meyer og Lyder Wenzel Nicolaisen ere udvalgte til Sexten-Mænd her i Staden. Kiøbmand Sr. Niels Graa er af Magistraten beskikked til een af Over-Formynderne her i Staden, Stedet for Jacob de Lange, som ved dette Aars Udgang derfra afgaaer. Dødsfald her i Byen, Frue Wenche Jacobina von der Lippe, den kongelige franske General-Consul, Hr. de Cheaux, hans Frue, død, den 19de i denne Maaned. Hr. Cancellie-Raad og Stifts Amtskriver Søren Klov, død den 23de i denne Maaned. Hvilke Fuldkommenheder du end besidder, roes dig ikke deraf. Man troer dig ei paa dine egne Ord. Et Menneske bør tale. Det er ved Talen han skilles fra Bæsterne. Men han maa vide hvad han siger, paa det man kand vide, han er et fornuftigt Menneske. Man kiender Tapperhed i Fare, Samvittighed naar leveres tilbage hvad en er given i Forvaring, og Venner i Nød.