Jyllandsposten, 1841-04-20
Den 22de Mai holdt Kongen sit Jndtog i Christiania, som modtog ham med en national og kirkelig Fest; det var just Aarsdagen efter hans første Kommetil Christiania. Samme Dag udnævntes ikke mindre end 33 Hosbetjente. Kammerherrerne kunde dog ikke forsynes med Nøgler, blandt dem findes Navnene Trampe, Schoubo, Hegermann, Vargas=Bedemar, v. Holten, Brock. Statsraad Haxthausen blev Overhofmarskalk, Man seer, den unge Konge glemte ikke, hvad der hører til et ret og ægte Kongedømme. Et Hof maatte der til; man kjendte ikke endda til Borgerthronerne, og Folk fandt sig derfor uden videre i denne Stads. Hvor elsket var ikke denne Fyrste som Prinds, hvor forgudet som Konge! Endnu kan man nyde Synet af en reen ublandet Enthusiasme, naar man taler med 1814 Aars Mænd om deres Erindringer. Det var en stor, en herlig Tid! Jntet er skjønnere end en Befolkning, som besjeles af en mægtig Tanke, den at leve fri eller døe med Ære, og saadan var dette stille og betænksomme, i eensomme Fjelddale opdragne Folk. Nationens store Masse viste sig som forvandlet. Med et saadant Folk og en saadan Armee kunde Underværker være udrettede, dersom de havde været ledede af en talentfuld Styrer, som troede og stolede paa dem alene. Men Christian Frederik havde det tilfælleds med saamange af de bedste og meest udmærkede Fyrster, at han var større i Fred end i – Krig. Dette var, skjøndt under almindelige Omstændigheder, det bedste, dog ikke saa her; thi Omstændighederne vare extraordinaire. Han havde stort Talent; selv har han skrevet de Proclamationer, hvorved Folkets Hjerter svulmede; selv gav han dem disse skjønne Vendinger, fulde af Energi, som fandt saa stærk Gienklang overalt, hvorhen de naaede; – men Hærfører var han ikke. Vor nærværende Konge er ogsaa elsket, og Jngen af den oldenborgske Stamme har maaskee fortjent at være det i den Grad. Vi erkjende hans ædle Characteer og udmærkede Egenskaber. Men Christian Frederik stod os nærmere; han manglede Carl Johans imposante Fortid, og blev os derved mere lig; hos ham var intet Fremmedartet, han var den Bedste blandt os selv; hans Sorger vare vore, hans Hjerte fløi vort imøde i de fælleds Trængsler. Disse Ulykker, som Skjæbnen tilskikkede os, og som han deelte med os, knyttede Baandet fast mellem Fyrste og Folk. Men i Krig var ikke dette nok, der udfordredes Anførere, der udfordredes Orden og Kraft i Bestyrelsen, der udfordredes Midler. – Alt savnedes. - Armeen laae paa Grændsen og fortærede sine smaa Forraad, medens den ventede, indtil Svenskerne vare stærke noktil at angribe den. Fæstningerne manglede Ammunition Magazinerne Proviant, Lazaretterne Læger. Der havdes ikke Synderligt af nogen Ting. Transportvæsenet var miserabelt, og det Korn, som havdes, var tildeels umalet, da man manglede Møller. Alt dette maatte have en nedslaaende Virkning. Jveren kjølnedes virkelig ogsaa snart i de Egne, der nærmest vare udsatte for de mangfoldige og stedse fornyede Lidelser, som Krigstilstanden medførte. Dertil kom Svenskernes og de allierede Magters Moderation, deres Løfter, som ikke kunde forfeile at gjøre noget Jndtryk, da de bare stærkt Præg af Sandhed. Allerede i flere Aar havde de Svenske søgt at bevæge de Norske til at forlade Danmark og forene sig med dem. Emissairer, saavel virkelige, som uægte, gjennemstreifede Landet med Proclamationer, og i 1814 tog dette Væsen naturligviis til. Det synes dog ikke at have virket noget; men den svenske Armees Færd, da den var rykket indenfor vore Grændser, havde større Jndflydelse paa Stemningen. Man overbeviste sig om, at Svenskerne ikke vare saa slemme som Folkehadet gjorde dem; det blev bekjendt, at svensk Fangenskab slet ikke var noget frygteligt. Den kamplystne Armee maatte desuden efter – høieste, forden ubegribelige, Ordrer altid trække sig tilbage, selv hvor den ansaae Seieren let og sikker. Derved tabte den tildeels Tilliden til sine Anførere og demoraliseredes. Der viste sig Jnsubordination; en Troppeafdeling brød endogsaa op og gik til sit Hjem. Kun paa enkelte Punkter - især hvor Overbefalingen ikke var nær kom det til alvorlig Kamp, og de Norske bestode da med Hæder. Styrelsens Mangel paa Energi foranledigedes udentvivl for en Deel af Diplomatien; kun sjelden har et nys befriet Folk havt Nytte af at indlade sig med den. Vi havde haabet, at Europas store Magter ei med Hensyn til Norge for Alvor vilde gjøre Grundsætninger gieldende, mod hvilke de netop med saameget Held paa stode at have fægtet. Agent Morier blev afsendt fra England til Norge, for at underrette Rigsforsamlingen om, at England vilde fuldbyrde sine Forpligtelser mod Sverrige, men mægle for at sikkre Normændene de constitutionelle Rettigheder, som de ønskede og som den brittiske Tractat med Sverrige tildeels havde betinget dem. Han ankom imidlertid først til Christiania den 5te Juni – altsaa efterat Forsamlingen var opløst. Denne havde for Europa erklæret sin Selvstændighed, og alene tilbudt Sverrige en nøie Alliance; ingen Overeenskomst kunde derfor finde Sted førend Sammenkaldelsen af en ny Rigsforsamling. Dette tilbødes ogsaa saavel Morier, som de senere ankomne Commissairer, eller, som de ogsaa kaldte sig, Krigsherolder fra Østerrig, Rusland, England og Preussen. Disse erklærede, at General Benningsens Armee og et russisk Troppecorps vare stillede til Sverriges Disposition, og at en almindelig Søblocade var bestemt, de tilbøde dog en partiel Ophævelse af Blocaden samt Vaabenstilstand, mod at Christian Frederik nedlagde sine Rettigheder i Folkets Hænder, samt at Landet mellem Glommen og den svenske Grændse indtil videre erklæres neutralt og tre Fæstninger besattes af Svenske. Christian Frederik erklærede sig villig til det Første, og til at anvende sin Jndflydelse for at tilveiebringe Foreningen med Sverrige, hvis Grundloven anerkjendtes. Men Fæstninger nes Overleverelse erklæredes umulig som stridende mod Constitutionen, hvorimod han dog var villig til at rømme dem, og overlade dem til Borgernes Bevogtning; derhos paastode, at han ikke vilde adskille sin Skjæbne fra Folkets, hvor dette foretrak Modstand for Udsoning. Da man ikke kunde blive enig, droge Commissairerne bort for at overlade til Kongen af Sverrige, hvorvidt han vilde indgaae paa de norske Betingelser. Den 28de anmeldte de igjen, at dette ikke var Tilfældet, hvorimod den svenske Konge, som kort forhen havde erklæret den eidsvoldske Forsamling lovstridig og derimod paalagt Kronprindsen i hans Navn at sammenkalde Stænder, der skulde foreslaae ham en Grundlov – nu indgik paa de af Commissairerne foreslaaede Betingelser; hvorvidt han vilde erkjende vor Forfatning, derom yttredes Jntet. Man havde vistnok nu stor Aarsag til at beklage, at Rigsforsamlingen ikke var forbleven samlet; Tvistpunktet og Fæstningerne vilde da enten være blevet overflødigt eller kunnet afgjøres uden Blod. Nu var det ikke muligt. Krigsbegivenhederne, som begyndte 27de Juli, medførte snart, at den ene af hine Fæstninger, Frederiksstad, capitulerede den 4de August, og de Svenske, hvis napoleonske Hærfører vidste at samle sine Tropper paa enkelte Punkter og derved at sikkre sig Overlegenhed i Angrebene, trykkede de Norske tilbage, den sydligste Deel af Landet, hvorimod det i Nærheden, indrykkede svenske Korps blev slaget den 5te August. Den 7de foresloges fra svensk Side Vaabenstilstand, den 14de sluttedes baade Vaabenstilstand og Convention. Frederiksteen skulde overleveres, Storthinget sammenkaldes, den udøvende Magt under et Paaskud foreløbigen overdrages til Statsraadet, og Kronen nedlægges i Repræsentationens Hænder. Kongen af Sverrige derimod lovede at antage Constitutionen, forbeholdende sig alene at foreslaae de Forandringer, som en Forening med Sverrige gjorde fornødne; alle foregaaende Trudsler bleve tagne tilbage. Den svensk engelsk russiske Blocade blev strax efter Stilstanden hævet, og Dronningen af Danmark tilbagekaldte de strenge Forbud mod Kornudførsel til Norge m.m. Kronprindsen af Sverrige sendte endog, til Hjælp for de Trængende nogle Skibsladninger Korn, hvilke imidlertid ikke bleve modtagne. Vaabenstilstanden blev strengt overholdt; og en i det Nordenfieldske opstaaet Misforstaaelse blev ved klog Hurtighed jevnet. Nationalforsamlingen kom sammen den 7de Octbr., og aabnedes Dagen efter af Statsraadet med en kongelig Tale, hvori skildredes den sørgelige Tilstand, hvori Landet befandt sig, og hvorved Hs. Majestæt bevægedes til at opoffre sin Tilfredshed og personlig lykkelige Stilling, for at bevare det elskede Fædreland mod Ødelæggelse og sikkre dets constitutionelle Forfatning. Den 10de f. M. nedlagde han den formelige Act, hvori han abdicerede for sig og sin Afkom, i en Storthingsdeputations Hænder, og gik samme Dag ombord, for at forlade Landet. Christian Frederik traadte iland i Aarhuus efter en stormende Overfart.