Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1780-04-07
agen den Sal. T T T T fri er fri er rie. Betænkning over Tiden. Hver Time er forgyldt og Viiseren tillige, Du Jord=Klimp hør engang, hvad Guldet her vil sige: Den gyldne Time gik, men kommer aldrig meer; Blev denne Sandhed nu engang til Hierte tagen, Saa merkte vi tilgavns, hvad Klokken den var Slagen, Moralsk. Caron overbragte engang til de Dødes Rige en heel Skibs=Ladning fuld af misfornøiede Siæle, Feltherrer, som beklagede, at de vare faldne midt i deres Sejervindingers Løb, og paa den Tid, da de tænkte at udføre de største Foretagender; Skiønheder, som i deres blomstrende Ungdom vare bortrevne af mange Tilhederes Arme; Lærde, som vare døde midt i Undersøgninger, ved hvilken de haabede at giøre Opdagelser, som fortiene Udødelighed; Hofmænd, som vare bortrykkede paa en Tid, da de ventede at naae deres Ønskers Maal, og at høste Frugten af den Yndest, som de ved saa mange flittige Opvartninger, ved saa mange møisommelige Trin redelig havde forhvervet dem; Rige Folk, som vare døde, førend de havde opnaaet den fulde Sum af den Capital, som de ønskede dem, og som de med saa mange Aars Hunger og Sved havde samlet; Vellystige, som havde spiist og drukket sig ihiel, og som klagede over Skiebnen, fordi deres Maver ei havde været stærke nok til at fordøie alt, hvad deres Øine begierte. Giver eder tilfreds, sagde Caron; - J kiende vist ei endnu det Land, hvor ieg fører eder heen; det er et Land, hvor J behøve ingen af disse Ting, hvis Forliis J nu saa meget beklage. - I de Dødes Rige er ingen Strid; der ere alle lige; der er ingen Forskiel paa Kiøn og Stand, og vi behøve hverken Penge eller Spil; J finde der et Liv, som ingen kan berøve eder, og som behøver ei nogen Underholdning. Jndbyggerne tale der et Sprog, som er fuldkomnere end alle de jordiske Tungemaale, og J skal hvert Øieblik see nye Ting, som fortiene eders Opmærksomhed, meere, end alt hvad J have seet paa Jorden, og dersom J skikke eder vel, skal J blive elskede af alle de gode Siæle, og J behøve ei her saa forgiængelige Ting, som Rigdom, Skiønhed og Stand, for at blive agtede. - Dette er just vores Ulyksalighed, svarede de alle med en Mund. - Hvad skal jeg giøre i et Land, hvor man aldrig forer Krig, svarede en Feltherre. – Jeg forstaaer ei, hvad det er for en Kiærlighed, som J tale om, sagde en Skygge af et Fruentimmer, som havde været meget deiligt; thi Siæle, som have ingen Ansigter, ingen hvide Hænder, kan de elske? – Hvortil nytter al min Kundskab, svarede den Lærde, i et Land, hvor man taler hverken Grædsk eller Latin, og ieg er for stor en Kiender af det Gamle til at finde Lyst til at være paa et Sted, hvori J sige, at alting er nyt. - Bruger J ingen Opvartninger, sagde Hofmanden, hvormed skal jeg da fordrive Tiden, og i et Land, hvor alle ere lige, kan der jo ei engang være skikkelige Folk, - Skaf mig mine Penge igien, sagde den Rige, og ieg vil give mig tilfreds, og ieg vil fordrive Tiden ved at tælle dem, thi ieg havde dog ei i Sinde at bruge dem til andet. - Kan man sove i de Dødes Rige, sagde den Vellystige; thi i et Land, hvor man hverken spiser, drikker eller elsker, skulle det være min eneste Lyksalighed, J have alle beklaget eder saameget over Døden, sagde Dommeren, som uddeler Skiebnen til de ankommende Siæle; Velan da, det skal være eder tilladt at gaae tilbage igien i Livet, og J skulle mod alle dets Skrøbeligheder være udødelige. - Vi skulle dog engang blive gamle, og ieg kunde ei meere gaae i Krigen, svarede Feltherren; Og jeg skulde ophøre at være smuk, sagde Fruentimmeret; Min Hukommelse skulle slaae feil, mine Videnskaber gaae af Moden, sagde den Lærde; Jeg maatte vel af Alderdom engang forlade Hoffet og tage min afsked og boe paa mit Gods sagde Hafmanden; Jeg skulle leve og see Prisen paa alting stige, og Renterne at falde indtil 1 pr. Ctol, sagde den Rige; Og jeg, sagde den Vellystige, skulle vel blive saa gammel, at jeg hverken kunde tygge eller sove? – Nei, raabte de alle, saadan en Udødelighed forlange vi ikke. - I ere meget besynderlige Siæle, sagde Dommeren; J skiørte ei om den høiere Lyksalighed, som tilbydes eder her, ei heller vil J have eders forrige Legemer igien, og dog forlanger J at faae alle eders jordiske Tilbøieligheder opfyldte. - Vel an da, jeg vil overbevise eder med eders egen Erfarenhed, hvor ubillige eders Klager ere. – Jeg vil tilstaae eder disse Ønsker, saavidt det er mueligt. - Bag disse Bierge, sagde han til Feltherren, staaer en udødelig Krigshær af Schytter og Cimbrer, som ere færdige til at lade sig bruge saameget, som J lyste. - Jeg vil anvise eder, sagde han til den Lærde, en Bolig iblant de Græske og Romerske Forfattere. – Eders Skat, sagde han til den Rige, har jeg, for at hindre at eders Arvinger ei skal deele og forøde den, ladet nedgrave i en mørk Kielder under eders Huus, og J skulle have Tilladelse at spøge der saa meget som J vil - Og eder, sagde han til den Vellystige, giver jeg en Overflødighed af alle Retter, en Lyst til at spise uden Ophør, og at smage alt hvad J lyste, uden nogen Tid at blive mæt. - Dette er mig altsammen let, saade Dommeren; Men den største Vanskelighed er at fornøie dem, som endnu ere tilbage. - J er et tient, sagde han til Fruentimmeret, med at faae en Skiønhed igien, som ei finder her nogen Tilbedere, og da denne Lyst er af alle Jordiske den, som snarest ophører ved Legemets Død, saa kiender ieg og ingen blant alle Siælene her, der skulle have Lyst til at være eders Galan. - I et Land, hvor alle ere lige, skal det være ligesaa vanskeligt, sagde han til Hofmanden, at finde en Post for eder, og det er for meget at forlange, at jeg for eders Skyld skal forandre vores hele Stats=Forfatning; Alt hvad jeg formaaer, sagde han til Fruentimmeret, er at give eder eders Ansigt igien smukkere end det nogen Tid har været, og at lade denne Cavalleer, sagde han til Hofmanden, nyde den Lykke, som han i Livet agtede saa høit, at være saa deelig en Persons eneste Tilbedere. - De gik saaledes alle fornøiede bort, og enhver haabede at besidde en Lyksalighed, som aldrig skulle faae Ende. Feltherren stillede sig i Spidsen af en Krigshær, som med den fuldkomneste Orden lystrede hvert et Vink, og angreb Fienden med saadan Tapperhed, at der ved hvert Angreb faldt mange Tusinde. De Slagne, thi alle vare udødelige, reiste dem strax igien. Begge Krigshære bleve i et Øieblik igien opstillede i den forrige Orden; nye Slaa, nye Seiervindinger; og i hvor længe det end varede, bleve begge Krigshære endda ligesaa talrige, ligesaa friske og muntre, som før. Der blev intet vundet eller tabt, uden Æren, og alting kom igien i sin forrige Stand. Jeg veed ikke, hvor mange Aar disse Krige vedvarede, uden at afbrydes ved Sommer eller Vinter, Nat eller Dag, forende Feldt=Herren endelig blev kied af et Arbeide, som var saa uforanderligt, og hvorved han ei udrettede noget. - Han klagede sig for Dommeren, og søgte at undskylde hans Misfornøielse dermed at man førte anderledes Krig her, end paa Jorden. - J tage Feil, svarede Dommeren: intet versligt Rige, som er stiftet ved store Erobringer, har været bestandigt; i de fleeste Krige vindes ei andet, end Æren, og naar J have afofret saa mange Mennesker forat mætte den forfængeligste Begierlighed, ere J dog misfornøiet, fordi J ei kunde ødelægge det heele menneskelige Kiøn. Tør J fortryde paa, at Forsynet lader Mennesker, fødes igien, og det opbygger, hvad I nedbryder; vil J og misunde disse Siæle, hvis naturlige Liv J saa lidet ag te, at være udødelige, - Saaden en Siæl, som eders, sagde Dommeren, fortiener endnu ei Udødelighed. - Gaae tilbage til Livet. - Bliv Soldat igien i den Krigshær, som J anførte, og lær af Erfarenhed at kiende alle de Lidelser, som J have paa ført andre. - Den Lærde søgte med en umættelig Begierlighed efter de gamle Græker og Romere; han fandt Cicero og Cato i en alvorlig Samtale og Guds Egenskaber, om Siælens Natur, om Pligterne, Lovene og Regierings=Konsten. Han hørte længe til og forstod kun lidet af Sproget, og endnu mindre af Materien. Hans Ærbødighed for disse ærværdige Personer, og hans Frygt for at begaae en Feil ved Sproget, var alt for stor til, at han skulle understaae sig at tale først. Endelig blev de ham var, og spurgte, hvem han var, Eders Landsmand, svarede den Lærde, thi endskiønt jeg ei har den Lykke at være født i eders gyldne Alder, og at have seet Rom i sin Veimagt, tør jeg dog vel kalde mig en Romere, for den Nidkiærhed, som ieg har viist for det Romerske Sprogs Ære, for at oplede eders Haandskrifter, bevare hver en Tøddel af eders udødelige Verker, og frie den mindste Levning af Alderdommen fra Undergang og Forglemmelse. Paa disse Ting, som jeg har agtet høiere, end mit eget Fædrenelands Ære, Sprog, og Historier, har ieg anvendt mit heele Liv, og den eneste Lyksalighed, som ig føler i denne Tilstand, er, at kunde oplyses af eder om adskillige Ting i det Romerske Folks Historie, som mit jordiske Liv, enddog naar jeg tog Nætterne til Hielp, er var langt nok til at udfinde. - Du, en Romer, sagde Cato, en Barbar er du, baade dito Sprog og din Tænkemaade røber dig. I nedrige Siæle, som nedstamme fra de vilde Folk, som ødelagde mit Fædreneland, tænke J at blive værdige til at kaldes Romere derved, at J læse deres Skrifter, at J tale deres Sprog med grove og uslebne Tunger, at J samle Levninger af de Byer, som eders Fædre brændte, Nei, at elske sine Pligter, at opofre sig for det Almindelige, og være ubevægelig i store og ædle Forsætter, det er Egenskaber, som giøre Folk værdige til at optages i vores Borgerskab. - Jeg fornemmer, sagde den Lærde ved sig selv, at Cato er ligesaa alvorlig efter Døden, som han var i Livet; Jeg vil gaae til Haratz, han skal vide bedre at leve, det vil glæde ham at see mine Anmerkninger over en af hans Oder. - Disse Anmerkninger har jeg, sagde den Lærde til Haratz, affattet over deres Oder. - Formaten, sagde Horatz, er gjerne nok til at sætte mig i den største Forundring; Jeg er dem forbunden, sagde denne gamle muntre Poet, at de har vildet giøre dem den Umage, at tillægge mig saa mange Tanker, som jeg aldrig har havt; den Ode, som det har behaget dem at skrive saa stor en Bog om, er intet mindre, end Virkning af en dyb Philosophie eller af en vidtløftig Lærdom; jeg gjorde dem færdig i Selskab, hvor der var for god Viin og for mange smukke Ansigter til, at jeg skulle tænke saa meget; de giør mig megen Uret, om de troe, at jeg har været lærd; vilde de giøre Bekiendtskab, med saadanne Folk, boer her en Mand næst ved, som heder Orbilius, hos ham kunde de faae Oplysninger nok om Ordenes Ælde, om deres Oprindelse, om Skrive=Rigtigheden og om alle de Forandringer, som ere foregaaede i Sproget; Jeg bekymrede mig kun fornemmelig om Tankerne; jeg prøvede dem efter den sunde Fornuft; jeg talede Latin saaledes, som man talede det i min Tid i Rom, det er at sige, som fornuftige og slebne Folk tale deres Moders Maal, og deri bestod min Sprog=Kunst. - Efter mange saadanne Samtaler, ved hvilke den Lærde begyndte at tabe endeel af sin forrige Smag, uden at blive bedre oplyst var han endelig saa lykkelig, at treffe Socrates, for hvilken han beklagede sig over den Tid, som han havde spildt paa en Lærdom, for hvilken han blev saa lidet agtet, end- og i de Dødes Rige; Han bad Socrates, at han vilde dog sige ham, hvori den Viisdom bestod, for hvilken man endnu ærede ham saa meget i Verden, og hvorved han syntes at være saa lykkelig her. - Min heele Viisdom paa Jorden, sagde Socrates med en Smiil, bestod deri, at jeg vidste selv, at et dødeligt Menneske ei kan vide noget, at jeg sadte min Lyksalighed allene i Pligternes Udøvelse, og haabede et bedre Liv. - - Dette kostede den Lærde megen Umage at overtale sig selv til, at troe dette, men af Frygt for at faae ligesaa haard en Dom, som Felt=Herren, dersom han paa nye klagede over Skiebnen, blev han hos Socrates saa længe, indtil han fuldkommen havde lært, at han vidste Intet. Den Rige hørte daglig saa mange Forbandelser af sine Arvinger, fordi han havde skiult sine Penge, at han blev kied af at vaage længere over sin Skat. - Og da den Vellystige havde forsøgt alle Forandringer saa længe, indtil han var bleven vandt til dem alle, og fandt ei meere Smag i noget, følte han tilsidst ei andet, end en umættelig Hunger. - - De ønskede og bade begge at blive forløste af deres Fængsel, og Dommeren lod den førstes Siel fare i en Tiggere, og den sidstes i et Sviin. - - Det varede ei nær saa længe, førend den Smukke og hendes Galan ønskede uden nogen Vilkaar at skilles ad. - Og deres Siele bleve forflyttede i to heslige Mohrer, som man siden solgte til Slaver paa Colonierne. - O merk dog det, merk denne Lære, Uskyldig Ungdom, merk dog den, At mange Dyder falske ere, Den sande Dyd, den er kuns een. Har du i al din Vandel og i hvad du giør Det Forsæt ei at giøre hvad du bør, Saa vær kuns vittig, artig, lydig, I Hiertet er du dog udydig; Saa ofte du i nogen Last dig glæder, Og kuns en Pligt med Forsæt overtræder, Saa er du ikke dydig meer; Men alle dine beste Gierninger, Som Haab og Frygt, Natur og Ære byder, For Gud og for Fornuften, ere Lyder.