Viborger Samler, 1780-08-14
Mandagen den 14 August No Om Temperamenterne. Grunden til tusinde Mistanker, Bagtaleser, Fornærmelser iblandt Menneskene er, at de see ikke paa Temperamenterne hos hverandre. Saa kalde vi Indretningen i Bygningen og Blandingen af Blodet og Vædskerne i Legemet, hvorpaa beroer Lysterne og Bevægelserne i Sielen. Jngen iblandt os bygde. bygde sig selv; men den, som skabte os alle, dannede hver af os saa, som han saae, at enhver, efter de Steder, han skulle boe paa, de Embeder, Omstændigheder, Fristelser, han skulle komme ind i, behøvede. Jld, Jord, Luft, Vand, vide vi, ere blandede i alle: Vi kalde disse 4 Elementerne, og pleie efter dem at inddeele Temperamenterne i 4re: Det sangviniske, koleriske, melankolske og flegmatiske. Alle 4 finde vi i alle; men 1 eller 2, merke vi, har Overvægt over de andre. En har meest Jld: Vi kalde ham kolerisk, Ved den mindste Fornærmelse, ved et Ord, ved en Mine, er hans Blod i Bevægelse. Jorden tynger en anden: Han er melankolsk, Naar hiin ivrer, da sørger han: Sindet er fyldt ved det mindste af de sorteste billeder. Ens Blod lettes af Luften: Han er sangviinsk Blodets hurtige Lob sætter Øine, Mund, Beene og alt i Bevægelse af Glæde; men den Flegmatiske, den vandagtige, er sei i sit Blod, ligegyldig ved alt, uden Sorg, uden Fryd, uden Følelse. Hver Complexion han sine Mangler og Fordeele: Lettest igiennem Verden kommer den Flegmatiske, den Vædske fulde: men han gaaer og mindst savnet af Verden, thi han gjorde et megen Nytte, medens han var i den: Han lider ikke ret ont; thi over ingen Ting sørger han; men kan han og siges at have got, da han ei heller har Følelse af Glæde, Alt for lidet kan glæde den Sangviinske: Snart gaaer han for vidt i sin Glæde; men saa bortslaaer han Sorgerne, opmuntrer de Sørgende, opliver Selskaberne: han er den behageligste Selskabsbroder: Han tager Deel i hvers Glæde, han giør got imod Trængende: han bærer over med Feilende. Ved sin Mine alene bortbortkyser han Sorgerne - fordobler han Gaverne. Ham er det i Roes: det koster ham ei Møie, Nytte og Glæde derimod bliver det for andre. Langt meere Møie koster det at glæde sin Næste den Melankolske, den Tungsindede: Han er sig selv Byrde og andre; men han bebyrder sig og ikke letteligen med Laster; thi han frygter for alt, overveier alt; men af Frygt og Forsigtighed undlader han og ofte det Gode, han ellers kunde giøre. Skal store Beslutninger tages, Foretagender udføres, Hindringer overvindes og giennemtrænges, den Koleriske gjøre det, men see han til, han forløber sig ikke, vaage han vel over sit Hierte, Han føres af Naturen til Mod. Snart kan han vove for meget - til Stolthed: Han foragter da andre - til Vrede: Han fortørner da mange. Skaberen blandede Vædskerne, at et Slags Tilbøieligheder i os kan holde Stand med et andet, og han blandede Menneskene, at hiin kan opmuntre denne, den sidste igien standse og styre den første. Nu kan vi ove og prove, fornøie og forbedre hverandre. Mit sagte Sind skiønnede jeg ei, saae jeg ei, at en andens er voldsommere, og den Hæftige skammer sig, og, for han merker det selv, ligner han alt den Sagtmodigere. Tvende Forseelser begaae vi, som hindre vor Omvendelse meere, end vi tænke: Nogle iblandt os stole paa Temperamment=Dyder: Nogle igien undskylde Temperamment=Feiler. Saa bryster sig den Melankolske af sin Gudsfrygt, og den Sangviinske af sin Menneskekierlighed: Begge forglemme, at begge de Dyder bør være samlede med hverandre: Hiin bør være Moder til denne. Den Melankolske er ei ødsel og den Sangviinske ei gierrig. Saa over hver den Dyd, som er ham let, og troer dog denne er nok. Er det Konst, Fordrer det Strid, Visse vi deri Fornægtelse, Vii ere dydige, blot fordi vi ikke engang kunne være lastefulde: Hiin kan ikke være ødsel, og denne ei gierrig: Menneskehaderen kan ikke være vellystig, og den Vellystige ei længe være Fiende. Var Temperammentet det modsatte, vi vare da de, som vi nu laste i de andre; men vi gave os selv ikke Sindet, og dog regne vi os det til Fortieneste, Lader os prove vore Grunde, vor Kamp, vore Hensigter, Men vi tillukke Omene: Vi ville være gode, strax ere vi det. Vi see paa een Dyd, og vi oversee Feilerne. Paa Temperamment=Dyder stole vi, og (hvor forvendt er ei Mennesket) Temperamment=Feiler undskylde vi. En foler Jlden i Blodet og troer, ham er det tilladt at være løsagtig. Har vi da ei Opmuntringer, Midler, Fornuften, Ordet, og Bønnen; Vi ville bruge dem strax, stedse, upartiske, utrættede, vi skulle vinde. Vi ville kiende vor Fiende: Hver modstaae sig selv; men hver vide hvad Last, Lyst, Vane, Bevægelse han har at modstaae. Her er nu min Post, og her bør jeg vaage. Var ei Strid, ikke Seier: Gud giør Pligterne, tunge for at gjøre Glæderne storre; men nu flyer den Feige: Nu siger han: jeg kan ikke modstaae. Som troe Søn opsanker han Faderens Figenblade. Han kalder Lasterne Dyder: Han kalder Vellysten Munterhed, Strenghed Alvorlighed, Karrighed Sparsomhed, Ødselhed Gavmildhed. Kunde han ei skielne det bedre, modstride troere? Jeg vil minde mig selv ofte, at Spørgsmaalet vil giøres eengang af den, som dannede, kiender og dommer mig. Dog dette angaaer kun os selv. C. maa see derimod paa Sindets Beskaffenhed og Væd skeer. Hos skernes Blanding, naar vi domme om andre. Hvad daarligere, end at troe, at i et Selskab den muntre skulle aldrig een gang tale for frit, eller den melankolske see suurt? Hvad unaturligere fordre vi af dem, som opofre os al deres Tiid, deres Kraft, end at dens Gierning, dens Gang skal være saa hurtig, som hiins, naar Gud gav den en langsommere Siel, og den Vædske, som bevæger dens Krop, af Naturen er sei; eller at den aldrig skal fortale sig mod mig, som har et ildagtigt Blod, og et altsaa ved hver Leilighed brusende Sind? Omskab dig først selv, saa rer den med Ret, last mig saa først, fordi jeg kan ikke omskabe mig, Vi bør forbedre os selv, det er sandt; men lader os gjøre det først! da merke vi først, hvor langsomt det skeer, hvor vanskeligt det eri bor ei undskylde os selv; thi vi have Kundskab, Opdragelse, Anledninger, Mindelser selv; men vi vide det ikke om andre. Vi vide det tit, ville vi kun, at de ere langt meere undskyldelige, end vi. Vise ikke, hvor meget de modstaae sig selv, eller om de kunne modstaae sig meere: Dog tør vi dømme, dog laste, dog paalægge enhver, som har ringere Kraft, tungere Byrde, end os selv? Hvad, om deres Sukke gaae op over os, Hvad, om vi ere ufuldkomnere, end de? Min første Regel er den, fordre intet af nogen, uden det, du er vis paa, at du, naar du i alt var i dens Sted, kunde og vilde efterkomme selv! Og den anden bør være denne: Dom intet om nogen, uden du veed, at du indvortes og udvortes nøie nok kiender ham. Spørgs Hos Spørgsmaale: 1. Da det tillades de Gudfrygtige at gjøre sig til af deres Forening med Gud, kan man da vel fortænke de Riige, at de ere stolte, da de har saa mange Guder, 2. Naar een Kirke kan paastaae Fortrinet for en anden, fordi den har fleere Lemmer, kan ikke da Daarlighed paa samme Grund forlange Fortrin forKlogskab? 3. Er det nogen Lykke for os, at vore Jurister hedde Juris utriusqve, eller var det bedre, at man havde kun een Ret? 4. Om alle Mennesker vare Moralister, vilde vel derfor de Dydiges Tal blive meget større?" 5. En midaldrende Kone, der stedse lader os høre, at hun er gammel, hvad forlanger hun? 6. Naar man vilde beregne Antallet af lærde og ulærde, fornemme og gemeene Lediggængere af begge Kiøn, og den, der beskæftige sig kun med Pragt og andre unyttige Ting, og holde det imod Antallet af de arbeidende Hænder i en Stat, mon man da ikke maatte undre over, at Armod og Mangel paa Livets Fornødenheder ikke er langt større? 6. Har Kiøbmænd nogen Lov, der bestemmer den tilladelige og utilladelige Fordeel, eller er enhver der sig selv en Lov, Anekdoter.