Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1845-07-30
(Af Fædrelandet. Jdet jeg herved skal have den Ære for mit Vedkommende at besvare Generalfiskalens Jndlæg af 8de d. M., kan jeg ikke andet end beklage, at den Maade, hvorpaa Etatsraad Treschow har fundet det nødvendigt at angribe ikke blot min Tale, men ogsaa min personlige Characteer, i høi Grad har forbittret mig den Pligt, at skulle tage til Gjenmæle imod ham. Uden at kunne paaberaabe mig nogen lang Erfaring veed jeg dog saameget, at en offentlig Anklager kan udføre sit Hverv med al mulig Alvor, uden at mishandle og forhaane den Anklagede. Men den ærede Ret skal ikke befrygte, at jeg kunde svare i samme Tone; thi ligesom min personlige Ære ikke kan lide ved Jnjurier, der bag Magtens skjærmende Skjold udslynges mod den forsaavidt Værgeløse, og som Etatsraad Treschow vel vilde have vogtet sig for, hvis vi under lige Vilkaar stode over for hinanden, som Mand mod Mand, saaledes kan min Sag kun vinde ved, at min Anklager ikke har kunne begrunde sine Sigtelser uden ved Midler, han sikkert vilde have forsmaaet, dersom bedre Grunde havde staaet til hans Raadighed. Actionsordren gaaer ud paa Tiltale for at have holdt den i det fremlagte Numer af "Fædrelandet, refererede Tale, og for senere at have meddeelt samme til Jndrykkelse i fornævnte Blad. Hvad det Første angaaer, da forholder det sig rigtigt, at jeg har vedtaget, og herved vedtager at svare til Talen, "Ord til andet, saaledes, som den findes giengivet i Fædrelandet; hvad det Sidste derimod vedkommer, da er dette noget, hvorom jeg ikke er bleven spurgt, og hvorom Politidirecteuren heller ikke havde mindste Anledning til at spørge, efterat den i Cancelliets Skrivelse af 1ste d. M. (Nr. 3 Pag. 2) fordrede Vished for, at en saadan Tale virkeligen var holdt, ved min uforbeholdne Vedtagelse var tilveiebragt langt fuldstændigere end nogetsomhelst Beviis kunde have præsteret. For imidlertid ikke at friste nogen Slags Videbegjærlighed til at opholde Sagen. med yderligere Forhør, skal jeg gjerne berette, at jeg paa Opfordring af ustævnt Mand leverede ham de Optegnelser, jeg kort førend Festens Afholdelse havde gjort til sammes første og større Halvdeel, og mundligen refererede Slutningen saa fuldstændigen og tro, som jeg formaaede, og at jeg gjorde alt dette med fuldkommen Kundskab om, at Øiemedet dermed var Referatets Jndrykkelse i Fædrelandet. Forsaavidt nu Generalfiskalen heri søger Beviis paa, at jeg vil vedstaae, hvad jeg har sagt, for Gud og Mennesker, og at jeg navnligen ikke kan indskyde mig under nogen af de forskjellige Species af "Rust, han i den Anledning opregner, er jeg fuldkommen enig med ham. Den ærede Ret vil ogsaa finde, at Generalfiskalen kun benytter min Medvirkning ved Referatets Affattelse som Beviis for, deels min Ansvarlighed for Talen, deels for Talens Jndhold, og i alt Fald for det Overlæg, hvormed det Hele er udført, – hvilket alt er fuldkommen in confesso. Det bliver derfor saameget mindre nødvendigt at udvikle, at en saadan privat Villighed ikke indeholder den Villiesact at bekjendtgjøre ved Trykken der constituerer en Presseforseelse, i hvilken Henseende jeg kun skal tilføie, at den eneste practiske Følge, der kunde knyttes til dette Spørgsmaal, angaaer Censur, da forøvrigt min fulde ubetingede Ansvarlighed for hvert Ord i Talen af mig er given, men paa Censur gaaer Generalfiskalens Paastand ikke ud, hverken mod mig eller nogen af mine Medtiltalte. Det bliver derfor overflødigt at bemærke, at det under den tidligere mod mig anlagte Sag er erkjendt baade af Cancelliet og af Domstolene at selv en fuldstændig skriftlig Meddelelse af et mundligt Foredrags Jndhold til et Blads Redaction ikke begrunder en Presse forseelse. Kun forsaavidt Etatsraad Treschow, skjøndt han paa et andet Sted i sit Jndlæg kun yttrer Formodning om, at jeg selv har forfattet dette Referat, i Begyndelsen uden videre paastaaer, at jeg selv skulde have kaldet min Tale glimrende skal jeg specielt benegte, enten directe eller indirecte, mundligen eller skriftligen at have mindste Andeel i denne eller nogensomhelst anden offentligen fremkommen Characteristik af, eller Reflection over mit Foredrag. Efter foreløbigen at have sigtet mig ikke blot for en Masse af Usandheder og Ordskryderi, men endog for fremhykler Begeistring, affecteret Religieusitet, og deslige, betegner Generalfiskalen min hele Tales Jndhold som en Bestræbelse for at godtgjøre Nødvendigheden af at fuldbyrde Nordens Eenhed ved at forene dets tre Kroner paa samme Hoved", og denne Usandhed, han saaledes strax stiller i Spidsen for sin Anklage, vil den ærede Ret ogsaa finde gaae igjennem alle paafølgende Raisonnements, ikke blot som den ideligen tilbagevendende Hovedanke, men som det egentlige Fundament for den hele mod mig reiste Sag. Denne staaer eller falder altsaa med det Spørgsmaal, om den Nordens Eenhed, jeg anbefaler, bestaaer i, eller forudsætter, eller gaaer ud paa de tre Rigers Forening under eet Dynastii, og det vil da ikke være vanskeligt at finde dette Spørgsmaals fuldstændige og utvetydige Besvarelse i selve Talen. Dennes første Deel har til Hensigt at bestride den meget udbredte Forestilling, som ogsaa under denne Fest flere Gange er kommen til Orde, som om den skandinaviske Jdeel var en ganske ny Opfindelse. Nogle datere den saaledes fra det saakaldte Upsalatog, Andre mene at indrømme den stor Anciennetet ved at søge Kilden til samme i Oehlenschlägers og Grundtvigs Digte. Hvis den nu virkeligen saaledes kun var fra igaar eller iforgaars, da vilde dette efter min Overbeviisning være et Argument imod den; thi vel hører jeg ikke til dem, der mene, at noget for at være godt maa være gammelt, men jeg vedgaaer dog gjerne, at det ogsaa i mine Øine maa være et stort Beviis paa Sagens naturlige og historiske Berettigelse, og en kraftig Borgen for dens endelige Seir, at den er saa gammel som Norden selv, at den har Aarhundreders Hævd og Verdenshistoriens hellige Daab. Denne Anskuelse har jeg oftere havt Anledning til at gjøre gjældende, og da jeg nu af Festens Bestyrelse - forøvrigt uden mindste Foranledning fra min Side blev anmodet om at udbringe en Skaal for „Nordens Eenhed, da maatte denne Tanke frembyde sig som det naturligste Udgangspunct for hvad jeg havde at sige. Til en udførlig historisk Motivering vilde en Festtale naturligviis have været et næsten ligesaa upassende Sted, som nu den nærværende Procedure, der angaaer ikke mine historiske Meningers Rigtighed men mine fremførte Yttringers Lovlighed. Jmidlertid har jeg dog sagt nok, for at være angerløs med Hensyn til de paafaldende Misforstaaelser, hvortil man har ladet sig forlede af forudfattede Meninger og løse Præsumtioner. Jeg har da som historisk Hjemmel for Jdeen om Nordens Eenhed, først henviist til vore Oldtidssange og Oldtidssagn, og skal, da Generalsiskalen ikke har gjort nogen juridisk Jndvending mod det herom Sagte - og kun paa saadanne skylder jeg ham Svar – her kun gjøre opmærksom paa, at det ikke kan være en dynastisk Eenhed, der menes med den Nordens Eenhed, for hvilken der søges Beviser i Eddalæren og de gamle Sagaer, der tilhøre en Tid, som gaaer forud for Staternes Dannelse i Norden, og i alt Fald frembød et langt større Antal Herskerslægter, end nu. Men selv efter at Norden havde constitueret sig i 3 Riger, der vel maae antages at svare til oprindelige Stammenuancer, og som i alt Fald i Aarhundreders Løb have udviklet Eiendommeligheder, som det hverken er muligt eller ønskeligt at udslette, – selv efterat Begivenhedernes Udvikling ideligen havde bragt disse i Conflicter, der ikke blot stærkt maatte fremhæve de virkelige Forskjelligheder, men ogsaa skabe konstige Modsætninger, er Eenhedsiddeen og Enehedstrangen vel fordunklet, men ikke gaaet tilgrunde. Herom vidner den Eensartethed i Udvikling, hvorpaa jeg som Exempler blot skal henvise til, hvorledes hele Norden samtidigen og paa samme Maade ombyttede sin fælles Gudelærre med Christendommen, og siden samtidigen og paa samme Maade tilegnede sig og kæmpede for Protestantismen, – til den mærkværdige Overeensstemmelse i alle de Retsinstituter, som under den tælles Modstand mod Romerretten have bevaret deres nordiske Characteer, – til det trods de mest modstridende Jndflydelser kun ved svage Dialectforskjelligheder nuancerede Sprogfælleskab, og derved begrundede Sameie i Cultur og Literatur, – til den Lethed, hvormed Normændene sammensmeltede med de Danske, Skaaningerne med de Svenske, sammenlignet med den absolute Modsætning mod andre Nationaliteter, hvorom vore Grændselande bære Vidnesbyrd, o. s. v. o. s. v. Men herom vidne ogsaa selve de indre Kampe, der ved første Øiekast kunde synes at tyde paa det Modsatte, thi deres Maal var stadigen at realisere Nordens Eenhed paa den Maade, hvorpaa man dengang opfattede den, hvorpaa det synes, at endnu Cancelliet og Etatsraad Treschow ene forstaae den. At dette Øiemed ikke var de handlende Personer bevidst, at disse tildeels endog lededes af Herskesyge og Had, gjør naturligviis intet til Sagen, thi enhver ikke aldeles aandløs Betragtning af Verdenshistorien viser noksom, hvorledes denne forfølger sine store Formaal, ubekymret om og uforstyrret af alle de smaalige Hensigter, hvori de menneskelige Jdrætter krydse hinanden, ja at den benytter dem til at fuldbyrde sin Villie, ikke blot uden at de vide, hvad de gjøre, men ofte endog, medens de troe at arbeide for det aldeles Modsatte. Dette gjælder om det Mindste, som om det Største, og hvis den mod mig reiste Action faaer den Virkning, ikke at undertrykke de Anskuelser, for hvilke jeg tiltales, men at udbrede den langt videre og indprænte den langt dybere, end jeg med mine svage Kræfter formaaede, – hvis det umaadelig Overdrevne i Statsraad Treschows Action virker meere til min Frifindelse, end noget Defensionsindlæg fra min Haand kunde gjøre, saa beviser det, at denne Verdensironi afspeiler sig selv i det mindste Græsstraa. At Nordboerne have hadet og myrdet og actioneret hinanden, modbeviser altsaa ikke den Paastand, at de have gjort det i Eenheds ideens Tjeneste Vi kunne derfor med samme Ret tilegne os Carl X og Carl XII som vore Helte, som Grækerne regne Epaminondas eller Tydskerne tælle Frederik den Anden til deres store Feldtherrer, uagtet det var ved Seire over Grækere og Tydskere, de erhvervede deres Laurbær. En videre Udvikling af disse reent historiske Spørgsmaal hører imidlertid ikke herhen, kun skal jeg efter den dertil givne specielle Anledning endnu bemærke, at Calmarunionen af mig er antydet ligesaa bestemt, som noget andet af de paagjældende Facta: det var den valdemarske Periode, der først havde ført vore seierrige Vaaben langs Østersøens Strande", som endte med dette alvorlige Forsøg paa at forene Nordens tre Kroner paa samme Hoved Ogsaa dette mislykkedes, ligesom alle de andre, fordi man, som Generalfiskalen ikke kan være uvidende om, ikke grundede det paa Frihed og Kjærlighed, men hvilde naae Maalet ved Vold og Undertrykkelse.