Viborger Samler, 1779-06-28
NB. fede Mandagen den 28 Junii. Skinsyges Virkninger. Bemet, Statholderen i Egypten var født med føelsomt Hierte. De Fornøielser, hans Lov tillod ham, stillede ham ikke tilfreds; han ville være elsket. J Haab om, dog omsider at træffe en Skiønhed, der var i stand til at opvække Kierlighed, og selv at føle den, havde han forskaffet sig det talrigrigste og udsøgteste Serail. Jmidlertid fandtes hun ikke blant 1200 Cirkasserinder, Georgianerinder, og Grækinder, som han til forskiellige Tider havde tilkiøbt sig. Dette var ikke underligt; Kierlighed, er en Datter af Fortrolighed, og hvor sielden findes den blant ullige! Endelig fremstiller man ham en ung Cirkasserinde, just i det Øieblik, da han begynder at mistvivle. Synet af Fatme satte hans Hierte i Bevægelse. Han smigrer sig med, at hun skal elske ham, og han ønsker det for meget, for ikke at troe sig forvisset derom. Altsaa er hun kjøbt. Men imidlertid har Fatmes Opmærksomhed ikke miskiendt det Jndtryk, hun har gjort paa ham, og hendes eneste Omsorg er den at forøge samme. Ved sin Indgang i Seraillet, hvor hun saae et saa stort Antal af Meddelerinder, alle værdige til Fortrinet hos Statholderen, voxte hendes Forfængelighed, over den Kierlighed, hun havde antændt hos ham Stolthed lod hende ønske at gjøre den varig, og alting blev sat i Verk, for at virke det; Akmet troede sig elsket, og denne Forblindelse gjorde ham lykkelig. Nogle Maaneder forløb saaledes, og Drømmen vedvarede. Fatme gjorde sig Umage, for at vedligeholde hans Vildfarelse. Hun havde ved ham en uindskrænket Magt i Serallet, og han skyldte hende al sin Lyksalighed. Men snart fordrer en nye Slavinde, som Statholderen endnu kiøbte, den For Fortryllelse, der blindede ham. Jrene, saa var hendes Navn, hun besad det ommeste Hierte, snart elsker hun Almet virkelig, og hendes naturlige Redelighed og Kierlighed, der forekommer ham saa forskiellig fra Fatmes Maade at elske paa, oplyser ham snart om hendes Konstgreb. Hun er forladt; dette stolte Fruentimmer taber sit Herredømme, og seer sig forglemt blant Svermen af de øvrige Slavinder; men hun kan ikke bære sit Fald; hendes ydmygede Hovmod lader hende prove endnu gyseligere Plager, end nogensinde hendes skinsyge Kierlighed havde gjort; Hevnens Glod brænder i hendes Bryst; hendes Skam, hendes Meddelerinders Triumf, Akmets Lykke selv, sønderslide hendes Hierte, Sneese gange tænker hun paa at betiene sig af Dolk eller Gift, men disse Midler synes hende alt for langsomme, og for lidet skrækkelige. Endelig fatter hun sin afskyelige Slutning, seer sig selv at falde som et Offer derved, men trøster sig med, at hendes Meddelerinde og en flygtig Elsker skal følge hende i Graven. Dette Forsæt var at antænde Seraillet. Til dets Udførelse oppebiede hun kuns det Øieblik, da hun var vis paa, at Luen skulle udbrede sig overalt. En Orkan, der reiste sig Natten til den 23 Decembr. 1756, syntes at understøtte hendes Raserie; med Faklen i Haanden iler hun hen, at sætte Jld paa det Værelse, hvor Statholderen, var Hos var med Jrene. Langt fra at være fornøiet med denne Begyndelse, antænder hun endnu adskillige Steder, for at gjøre Jldens Virkning meer almindelig og meere hastig. Branden blev forfærdelig. Neppe undgaaer den i Tide advarede Statholder, der bærer Jrene i sine Arme, Luens Magt. Fatme, der selv holder Øie med sine Offere, seer med bitter Smerte, dem komme forbi, og, fortvivlet over deres Redning, styrter hun sig ned i den tykkeste Lue, hvor hun, med største Parten af sine Selskaberinder, fandt sin Død. Saadan var Oprindelsen til denne Jldebrand i Kairo, hvorom man da talede saa meget, og som fortærede meer end sex Tusinde Huuse. Vindens Heftighed førte Jlden fra Seraillet til de paagrændsende Huuse, og Skaden blev vurderet for mange Millioner. J sær beklagede Muselmændene Tabet af en Telt, som deres Prophet havde betient sig af, og blev bevaret i den store Moskee, der ogsaa gik op i Rog i denne store U. lykke. Natten. Stille Nat, hvor yndig overfaldt du mig her her ved den med Moos begroede Steen. Nys saae jeg, hvorledes Phoebus tabte sig bag Spidsen af hine Bierge, han smilte sidste Gang tilbage giennem nem den fine Taage, der, som et gylden Flor, glindsende indsvøbte de langt fraliggende Viinbierge, Lunde og Enge; hele Naturen prunkede til Afskeed i et fint Gienskin af Purpur, der flammede paa stribede Skyer; Fuglene sang nu deres sidste Sang, og søgte parviis til sikre Reder; Hyrden, ledsaget af en lang Skygge, blæste, gaaende efter sin Hjord, sin Aftensang, just da jeg her sov sødt ind. Har du, Philomele, med din lillige Stemme, har en listende Skovgud vækket mig, eller en Nymphe, der sittrende raslede giennem Buskene? – O hvor skiønt er alt i denne stille Skiønhed, Hvilken stille Sittren flyder igiennem mit vallende Hierte, Frygtsom giennemløb mine Øiekast den dunkle Skov, hvilede paa lyse Pletter, som Maanen henstroer giennem den tykke Hvælving af sittrende Blade, her paa modsede Stammer, der paa det nikkende Græs, eller paa sittrende Grene i den sorte Dunkelhed; ofte ile de forskrækket tilbage ved bedragende Gestalter, af krumme Stammer, eller raslende Grene i Mor ket, eller sorte Skygger; eller de fare her hen paa Bølger, der hoppe, ligesom Lys, paa den sorte Bæk, som raslende styrter sig hos mig. Luna farer hen over Træernes glindsende Toppe, trakt af smale Raadyr, eller af Drager med raslende Vinger og smalt cirkelrundt Liv. Hvor Hvor yndig dunste J om mig her, J Blomster og du Viole, som kun aabner sig ved den stille Nat, og udstrøer balsom Lugt, hvor yndig dunste J Mørket, Usynlige, uden buntet Smykke af glindsende Farver forraade J den Vellyst, jeg nu aander. vuge i bløde Skiød den slumrende Zephyr, som hele Dagen trættede sig her og Eder i stille Spøg; og naar den vaagner, da finder den om sig her samlet Dug i Bladenes reenlige Skaaler. Men hvad for en sagte Hvidsken, hvilken hæs Sang toner der hist fra den sumpige Mose, SmaaLøvfroer sidde paa Blade, og synge deres inddyssende Sang, beblandet med grovere Stemme af dem, som i næste Vand sidde paa Ryggen af svommende Buble, eller hvile i Rørene, eller stikke det grønne Hoved frem af Sumpen, og tilsynge Maanen, ligesaa munter ved hæse Sange, som Nattergalen, ved foelsomme Toner. Saa smiler og synger en elendig Digter til sin Mæcenas, beggeistret saa stærk, hans svage Hoved formaaer, naar han i sød Forhaabning seer Fadenes Sølvglands, og i Aanden hans Velynders længe savnede Viinflaske, og tænker ved matte Sange ikke mindre om sig selv. Hist bag Mosen hæver sig den kratrige Høi sagte i Veiret, hvor Maanskinnet og dunkle Skygger hoppe, under ranke Eege imellem hinanden; der iler den raslende Bæk, jeg hører, jeg hører dens Brusen, den styr styrter sig paa bemodsede Steene, og iler skummende i Dalen, og kysser med hoppende Bølger Aaebredens Blomster.