Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1768-01-25
Fortsættelse af det fundne i Skovens Archiv om Katten afbrudt i No. 3. Vor kiære Mons nedsteg fra Snylte Giæsternes høi- respective Familie, endskiønt han var af Katte-Stammen, og, (som tilforn meldt;) saa higede dog hans fornemme og deelicate Smag efter det Lekre og mere end Hobens Drank. Men dette faldt ei altid hjemme, Vilde han have det, saa maatte han og søge det hos sine Bekiendte, den han og vidste saa flittig og saa til at besøge, at hans Besøg, under Venskab og Skin af en Vens Kiærlighed, ofte steg til Uforskammenhed. Mere end een Gang om Dagen besøgte han sine Venner, og hver Gang hos hver i sær indtog en temmelig Ladning, undskyldende denne sin Grovhed med sit sædvanlige Tanke-Sprog: Har jeg Skammen, saa har jeg dog ikke Skaden. Naturen gaaer over Optugtelsen. Som det nu var hans inderlige Bestræbelse at nyde det, der smagede hans Appetit, saa mærkede man ham at løbe snart hid, snart did, lugtende hvor det lekre var, gik ind og higende opbiede Jndbydelsen, dertil. Nyt at høre, var han og meget for Forraad af Nyt maatte han nødvendig have, at han ei, af Mangel paa Materie, skulde nødes til at forlade den sin Ven, som han besøgte eller (rettere talt) snyltede hos, førend han havde aftvungen ham en lekker Bidsken. Dette just gav ham Anledning, da Abens Forurettelse mod Faaret, ved Rygtet, var bleven Dyrene bekiendt, at udfritte Faaret og Sagens fuldstændige Sammenhæng. Men Faaret, som kiendte Mons og vidste, hvad hans Natur var, lod som det intet vidste om Sagen. Katten spurgte og blev lige klog; Han studsede og blev vred over Faarets Taushed. Faaret vandt vel ved sin Taushed dette, at Mons ei opnaaede sit Øiemærke. Men tabte dog paa en anden Kant. Thi derved fik Ratten Leilighed til at besøge Aben, Faarets ubillige Angriber. Han gik til ham; Gav sig i Tale med ham og, under en lekker Bidsken, frem bragte dette sit Ærende: Kiære Abe! Jeg har hørt Dem med et vist Faar at være kommen i Dispyt, og alle Dyr i Skoven tale om denne Angribelse mod Deres Hæderlighed. Man siger det (Faaret) for vist at have søgt Deres Vanære. Er det sandt, Jo svarede den forbittrede Abe og derpaa, (dog paa sin Maade) fortællede Sagens Sammenhæng. Da Katten nu havde udlokket noget og Sagen (saavidt som Aben, sig til Fordeel, vilde berette) behagede det ham, paa Faarets Bekostning for Aben fremdeles at fortælle, hvorledes han af Faaret, som sin Ven, havde udlok, ket det og det, saa og saa. Hvilket alt, af ham selv ophitted, han under dyreste Forsikringer, frembrragte, som talt og ham betroed af Faaret. Med hvilken Beretning han saaledes ophidsede Uden mod det uskyldige Faar, at en alene Vreden blev dobbel, men næsten rasende. Han bekræftede derfor med dyreste Forpligtelser, af alle Kræfter at arbeide paa Faarets Ulykke og Andengang. Katten tog derpaa, efterat have fortæret, det af Aben Fremsatte, en kiærlig Afsted og smillende gik bort. Thi han bildte sig ind, at, un han havde kastet Olie i Jlden og giort Aben end mere forbittred end tilforn, havde han tillige tilstrækkelig hevnet sig paa Faaret for den mod hun viste Tanshed. Men hvad skeer, Af en hendelse blev Aben noget derefter noksom overtydede om Faarets Uskyldighed. De kom af en Slumpelykke sammen ved Faare-Hundenes Bryllup, De bleve gode Venner og talede med hillanden; Blandt andet kom deres Forrige paa Bane Aben aabenbarede da og for den hele Forsamling fortællede Kattens Underfundighed og giorde (selv fortrydende) bekiendte den List, han ved nu første Beretning havde brugt, hvis Hoved Hensigt var at ophidse ham, som allerede var vred paa det i sig selv uskyldige Faar. Saasnart Rygtet udspreddede denne Handel, bleve alle redelige og veltænkende Dyr Kattens billige Fiender. Man trøede nu for vist hvad andre tilforn sagde om denne Mons, at han var listig, usandtærdig i sin Tale, underfundig og stræbsom at stifte Ur nighed imellem Venner, tale ilde om alle og ophidse alle, den ene mod den anden. Man paa trængede i Skoven et almindeligt Mode. Det blev berammed. Alle Dyr bleve dertil indkaldte. Hvor man da, efterat have indsamlet alles lige Stemmer, fastsatte: at Katten, som tilforn, havde hedet Mons Monsen (Kat Katsøn) skulde herefter bestandt bære det Navn Mons Mikelsen (Kat Rævsøn) i Hensigt til den ræveagtige Omgang, han havde brugt mod Faaret, der baade var hans Ven og tillige af ham forsikred om et oprigtigt og ubrydeligt Venskab. Morale. J var det Dyr i Skoven som Ved Drøm Jndbildning har at fødes, blive store, (Skiønt udi Fødselen man Nedrighed kand spore) Var det kun Kræ, som fældte Dom Om eget Bedst, og andres vilde Høimodig dømme slet og ilde Men til hos Mennesker man seer Js samme Feil og andre fleer, Selv Mennesket et Billed har Af Gud, hvorefter det er skabed, danned, bygged, En hellig Guddoms Lov, som daglig dog bliv rygged Af Bud de er sig lære lar. Den vist for Skabningen ei bukker, Som frekt mod Skaberen selv pukker. Det jo i Verden saa gaaer til, Man siger: Moden have vil, Ar man mod Venner høflig bør Sig tee udvortes, lee, dybt bukke, smigrende tale. Med Tung og Strube-Lyd kun Troskab født afmale: Skiønt falsk, det dog et Venskab giør, . . . See vores Kat den kand dig lære, At Falskhed er en Vens Vanære; Thi Falsthed træffer vist sin Mand, Naar ærligt Venskab holder Stand.