Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-07-05
Jndenlandske Efterretninger. Festen paa Skamlingsbanke Mandagen den 28de Juni var begunstiget af prægtigt Veir og havde forsamlet en stor Mængde Deeltagere, som man uden Overdrivelse kan anslaae til henimod 10,000. Man havde ikke ventet saameget Liv og Deeltagelse, thi der var jo ingen Begivenhed, der havde bevæget Gemytterne; men aldrig saasnart var Jndbydelsen udkommet, for der hele 8 Dage inden Festen neppe var en Vogn at erholde i Haderslev dertil; Mange indfandt sig fra det sydlige Jylland, en Deel bragte Dampskibet "Maagen" fra Assens og henimod Middag kom "Odin, fra Odense fuld af Gjæster. Allerede fra Kl. 8-9 om Morgenen begyndte Folk at strømme til Banken, men først Kl. 12 1/2, da Odin var kommen og dens Passagerer modtagne i Skoven med Musik og en Sang af P. C. Koch, tog den egentlige Fest sin Begyndelse. Laurids Skan aabnede den med nogle Jndledningsord, hvori han underrettede Publicum, om, at der var indtruffet allerhøieste Vefaling til vedkommende Øvrighedspersoner i Haderslev, ufortøvet at træffe de fornødne Foranstaltninger til Oprettelsen afet dansk Seminarium i Vonsbæk, endvidere tilføiede han, at man havde al Grund til at antage, at det i adskillig Blade anførte Rygte, at Latinskolen i Haderslev til næste Aar vilde blive forvandlet til en dansk lærd Skole, vel ikke var uden Grund. Disse Meddelelser, bleve modtagne med den gladeste Jubel, og den derved fremkaldte Enthusiasme gjorde sig bemærkelig hele Dagen og bidrog meget til den herskende livlige Stemning. Ved enhver forefaldende Leilighed bleve disse Nyheder fortalte og atter fortalte, fra alle Kanter løde begeistrede Glædesyttringer derover og med Udtryk af dyb og hjertelig Taknemmelighed lød Hs. Maj. Kongens Navn fra alle Læber. – Efterat Skan havde talt blev en Sang af den jydske Pige, kaldet "Danmarks Skytsaand, afsungen, hvorpaa Pastor Helweg talte som følger: Danmark, vort kjære Fædreland, lyver sig ikke Navn til men som Navnet siger, saa er det en jevn Slette, hvor Høiene som Kornet ikkun hæve sig i bløde Bølgeslag. Men dog har Dannemænds Hu altid staaet til at samles paa de høie Steder, hvor Blikket streifer frit omkring over vor delige Vang og Vænge og hvor Vindene omsuse os med venlig Hilsen som fra Østersø saa fra Vesterhav, hvor Dannebrogen kan vare frit for alle Vinde. Saa var det da i gamle Tider Skik i vort Land, paa de høie Steder at holde Folkethinget, hvor Kongerne fik deres Hyldest, Love vedtoges og Retten skiftedes. Saaledes brugtes det ogsaa i vor Landsdeel, saalænge det stod godt til her, indtil de schauenborgske Grevers Tid samledes paa Urnehoved vore Fædre til Thinge. Mon nu Urnehoved er flyttet til Skamling; mon det skal være et Folkethingsmøde, naar vi samles her aarlig, Elle skulle vi heller mindes, at i Hedenolds Dage lagde de slettebaarne, levne Dannemænd deres Kjærlighed til de bølgeformige Høie for Dagen, idet de endogsaa hvælvede dem over deres sidste Hvilested, Høilægges vilde de, for at Alfaders Himmel kunde være vidt udspændt over deres Grav og alle Vinde drive Spil trind om den. Endnu ere disse Kæmpehøie i vort mindekjære Land ikke nedsunkne i Jordens, i Glemsels Skjød, Mon ogsaa vi skulle være mødte for at opreise en Kæmpehøi, en Høi over alle vorkands Høie, for der at høilægge den udmattede, i vor Landsdeel næsten til Døden udmattede Danskhed – skal maaskee det være Kæmpens sidste Gierning, selv at berede sig Høien, og, naar Alting er rede, da med Brynie over Hærden og med Qvad paa Læben at drage ind i den Skal Skamlingsbanken blive Kæmpehøien, hvori Sønderjyllands Danskhed bliver høilagt? Vel er her Grund til Sorg og Vemod, som de paa Fædrenes og den egne Grav bedst have deres Sted – lader Eder ikke, Dannemænd, skuffe deraf, om der selv paa dette Sted høres Skiemteord og Gammensqvad; som vore Fædres Børn maatte vi kunne skjemte selv i Døden. Men lytter heller til en gammel Sang, som i Aarhundreder har vandret af Tonernes Bølgegang med veemodig Lyd, For sandt vi sige, kun altfor tidt Sig Danmark har jaget til liden Profit - saaledes siger den simple Vise, efterat den har skildret Valdemar Seirs Sorg over de tvende uheldige Jagter: Jagten paa Lys, hvor han selv blev Vildtet, som faldt i Jægerens udspændte Ret, og Jagten paa Refsnæs, hvor den ædle Kronhjort, Dagmarsønnen, segnede for hvad Menneskene kalde Vaadeskud. O, kunde han have skuet længer frem i Tiden, da vilde han have sukket og klaget over en tredie Jagt, hartad den fordærveligste af dem alle, over den Jagt, hvor hans Søn var Jægeren og snart Danmarks Kongekrone, snart Sønderjyllands Hertugsmykke maatte være Vildtet, over Abels vilde, forfærdelige Jagt. Det er efter Sagnet en Jagt paa kulsorte, men ildanistrende Gangere, og saaledes har i den lange Nat, som leirede sig over Danmark siden vor Lovgivers Død, og som ikke veeg herfra, da det hiinsides Kongeaaen atter blev Dag, saaledes har Abels Æt og Kuld jaget efter den ædle Løve, saa det ikke maatte undre Nogen, om den tilsidst mat og døende segnede tæt ved Colding Aa paa Skamlingsbanken, og maaskee til Beslutning fandt sig i at pidskes ihiel med Nelder. Havde Kong Valdemar forudseet den Jagt da skulde han med endnu større Føie end over Jagten paa Refsnæs have klaget over den End mindes os, sagde han, Lys Jagt, Men her er falden al Danmarks Magt. Som Bonden slaaer det modne Korn Saa faldt her Danmarks Haab og Horn. O Danmark, om du din Skade forstod, Da maatte du græde det bare Blod, Det kunde endnu være tvivlsomt, om vi staae paa Danskhedens vordende Thingsted eller paa dens tilkommende Kæmpehøi; men det vide vi, for Skjemt og Løiers Skyld ere vi ikke forsamlede, taler heller ikke jeg her, og naar Ordet skal lyde, da, hvad enten vi ville tænke os, det kunde lyde paa Thinge eller være et Biarkemaal, et Regnersqvad paa en Kæmpehøi, maa det først og fremmest være Sandhed. Da tænker Mangen, naar det om Landets Vel gjælder at sige Sandheden, strax ved sig selv, ja lad Kongen faae den at høre, eller tal kun Sandhed til os om Regjeringen - og sandelig skal man ogsaa om den sige Sandhed, sige den til selve Kongen, om der end udfordres mere end blot og har Dristighed for at tale hjervt og frimodigt til Herrens Salvede, men hvem jeg ogsaa mener, der maa tiltales og omtales med Sandhedsord, og maaskee ikke hyppigere end Kongen tiltales, det er Folket. Og til Folket vil jeg nu tale et Par Sandhedsord, som den der selv er født og baaret i dette Folks Midte, meddeelagtig i dets Ret og dets Brøde, uden for mine Ord at begjære end sige at vente takkende Bifald. Blot det skulle vi aldrig glemme, at vor hele Magt ligger i Sandheden, som derimod Fjenden har sin Magt i Løgnen.