Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1779-04-16
Gunster som et Paradis, med Velsignelser, og Barmhiertighed bliver ved evindelig. Sirachs 40 Cap. 19. S. hvilken en indtagende Fornøyelse er det, at kunde lindre andres Ulykke, aftørre de Nødlidendes Taarer, stille Trængendes Hunger og komme Elendige til Hielp. Nød har noget Æreværdigt hos sig og Ulykken giver de lidende en vis Fortieneste og Ret, til at kræve Medlidenhed og Hielp. Ach! hvo vilde ei, uden andres Hielp, være ligesaa elendig, som de han ofte afviiser uhiulpne. Af alle Skabninger. synes Mennesket (saa viiselig har Naturen anordnet det, for at forbinde os til Kiærlighed) at være mindst forsørget. Hvor utallige ere dets Nødvendigheder og hvor indskrænkede dets Kræfter, Lade vi Tanken blive staaende ved dets første Optrin, saa see vi det hielpeløs, nøgent og afmægtigt at fremkomme, paa denne Verdens Skueplads. Andre Dyr har den Moderlige Natur allerede i Fødselen, beskiærmet for udvortes Til fælder. Et hvert har faaet sit Dække, Overeensstemmende med Himmel-Egnen, og de nødvendige Redskabe, som de skal bruge, saavel til at forsvare, som underholde sig. Under Pelsen foragter Biørnen den ublide Himmel=Egns Kulde, under sit skællede Pantser skyder Fisken sig tryg giennem Bølgerne og med sine Fiedre deeler Fuglen Luften og foragter Storm Vinden, som bruser mod den. Mennesket alene er ikke bevæbnet mod een eneste af de Fiender som mode det; saasnart det kommer til Verden. Neppe forlader det mindste Jn sekt sin Skal, saa veed det at bruge den Føde, som den omhyggelige Moder har skaffet tilveye. Men det hielpeløse Barn fordrer med Graad, andres Bistand; føler Hunger og Tørst, uden at kunne stille den. Fornuften ligger endnu som i en dyb Søvn og udvikler kun langsom sine Kræfter. Vilde vi blive staaende ved denne Periode af Livet, saa maatte det synes, som Forsynet havde ladet denne sin Gierning ufuldendet. Men betragt, naar den Umyndige voxer sig, til Menneske, naar hans Drivter udvikles til Selskabelighed, naar han bliver i Stand, til at bruge de Midler, som Fornuften anviser, for at tilfredsstille sine Nødvendigheder; betragt dets mangfoldige Fortrin og Dyder, desse Kilder, til ligesaa mangfoldige Lyksaligheder, for at erkjende at Mennesket er Guds Skabning, ja! Mester=Skabninger, af de synlige skabte Ting. See, hvorledes det skrider fra Opfindelse, til Opfindelse, fra Kunst, til Kunst, fra Videnskab, til Videnskab. Dets Forstandudbilder saa at sige Jorden, som Skaberen raa overleverede det. Ved det faaer den sin Anseelse. Stæder pryde dens Overflade og dens Ørkner ere forvandlede, til frugtbare Marke. Af desse Kræfter have Livets Fornøyelser og Beqvemmeligheder sit Udspring, ja Overflødighed selv. Ved MenneskeKiærlighed ere vi komne til desse Kræfter, ved den blive vi deelagtige, i den Lyksalighed som vor Natur er beqvem til at modtage. Hvor nødvendigt er det altsaa at vi kjende denne Dyd, i dens ganske Vidde, hvad fordrer den: Jkke allene, at vi skal elske dem, som kan være os nyttige, men og dem, som vi selv kan være nyttige for. Vort Kiærligheds Maal maa ikke afpasses, efter de Tjenester, som ere Os beviste. Saadan Mennesk-Kiærlighed er ey andet, end Selvkiærlighed og nedrig Egennytte. Den driver paa flig Maade kun et Slags Kiøbmandskab og har aldrig det ædle og høye, som kand giøre store Siæle lykkelige. Ædelmodighed derimod forenet med Kiærlighed, er den skiønneste Lov, i Naturen, og giør begge lykkelige, baade den som giver og den som faaer. Allevegne udbreder den Fornøyelse og Lyksalighed, strækker sig som Guds Godhed til alle, og giør sig selv og andre i lige høy Grad lykkelige. Betragt den ganske Natur; Fornuften skal sige dig, at intet er skabt forgiæves, intet for sig alene. Den ene Kraft, i Tingenes store Kiæde kommer altid den anden til Hielp; og denne Forbindelse opholder og understytter det heele. Skulde da Menneskers rige Kræfter blive ubenyttede, og gav Forsynet os maaskee samme forgiæves, Enhver Leilighed, hvor vi kand vise Tjenester, er en Opfordring, til at anvende vore Kræfter, en befaling af Naturen, at nytte vore Talenter. Saa ofte vi vegre os, ere vi utaknemmelige mod den, som gav os samme. Hun Keiser agtede den Dag for tabt, paa hvilken han intet Got havde gjordt; og visselig er den Dag forloren, da vi forsømte en given Leilighed, til at udove Barmhiertighed. Er dette at efterabe den godædige Natur- og giøre sig dens Godhed værdig? Forat fyldestgiøre vore Nødvendigheder; Ja som er meere, vore Fornøyelser, er de indtil Beundring riig, og alle Landskabe ere opfyldte med Skatte, som den overgyder os med. Hvilken Skueplads, opfyldt med Mildhed og Naade, fremstiller sig her for mit svage Øye! Jord, du utalte Millioners Moder, du pryder din Overflade, med svange Ap og giengielder Landmandens Sved med tifold Velsignelse! du aabner dit Skiød blandt dem, udøser dine Rigdomme og det Nødvendige, skiøndt farlige Metal, som saa ofte ilde bruges. Skulde Mennesket, som betræder dig, igien nedgrave dine Skatte og see sin ulykkelige Broder lide Nød. Skulde den ikke give og give villig, som selv lever af Naade? Ach. - saa værer da barmhiertige, ligesom eders himmelske Fader er barmhiertig. - Anmærkning over 7 Talet.