Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1846-03-21
J Medfør af saadan Reservation og i Henhold til § 17 og 18 i Anordningen af 24 October 1837, giver Repræsentationen sig den ærbødige Frihed at ledsage Magistratens ovenmeldte Replik af 25 f. M. med følgende bemærkninger: Naar Magistraten yttrer, ikke at ville forsøge, ved en for Uindviede mindre forstaaelig Lovfortolkning eller ved en critisk Bedømmelse af Kilderne, at opklare Sagen, men derimod at ville ved en simpel Fremstilling gjøre den fattelig, saaledes at forstandige Mænd, hos hvem juridiske Jndsigter ikke kunne forudsættes, kunne jugere den, idet Magistraten derhos bemærker, at Sagens Overførelse paa det juridiske Gebeet skulde være foranlediget ved Repræsentationens Skrivelse af 8 August d. A., hvis Jndhold burde om saa mindre forblive uimodsagt, som dette ellers kunde medføre een efter dens Formening ufortjent Jndflydelse paa Sagens Afgjørelse; da skulde Repræsentationen herved tillade sig den bemærkning, at, da den nu gjældende Fordeling af Beskatningen er ordnet ved en Lov, hvilken, som mindre hensigtsmæssig, og i sit Slags uden Exempel, Repræsentationen attraaer forandret til Byens Tarv, i Conformitet med det for andre Communer gjældende, og i Lovgivningen, navnlig i Lovens 363 udtalte almindelige Princip, saa kunde det fornuftigviis ikke undgaaes at bringe Emmet i Berørelse med Lovgivningen, og hvorved Sagen ei heller har tabt noget i den Simpelhed og Klarhed, hvormed Magistraten i sin seneste Udvikling har søgt at fremstille den; – Da Magistraten iøvrigt, og ved Siden af sin Definition paa hvad den kalder reele og personelle Onera, ikke yderligere har udviklet hvorvidt de communale Bidrag retlig viis kunne henføres til de reele Onera, idet den har troet, i saavidt at kunne recurrere til sine tidligere bemærkninger, saa skal Repræsentationen ei heller tillade sig videre i dette Punkt, end ærbødigst at henholde sig til sine forhen udviklede Anskuelser, af hvilke, som legitimerede i Lovgivningen saavelsom i Praxis, formeentlig fremgaaer, at Udgifterne til Vand, Lygte og Brovæsenet, som til alle Jndividers Beqvemmelighed og Velvære, bør udredes efter Formue og Leilighed; denne Anskuelse hviler, foruden paa selve Lovgivningen og Usance, tillige paa den væsentlige Grund, at de faste Eiendomme ingenlunde derved forbigaaes, men tvertimod bringes i behørig Vurdering til Bidragene, efter de Vilkaar, hvormed Eierne besidde slige Eiendomme, og hvoraf fremgaaer at Paaligningen selv efter Magistratens Definition bliver en reel Afgift paa Eiendomme, uden at være underkastet saadanne Tilfældigheder, som nu finde Sted, og hvorved kun er tilveiebragt ubillige og principstridige Resultater, naar Magistraten bestrider denne Repræsentationens Anskuelse som om den var i Strid med de virkelige Forhold i Communen, og søger at gjøre dette indlysende ved Exempler, saasom, at Manden med udbredt Kornhandel, boende midt i Byen, og med betydelig Vognkjørsel til Kanalen, har større Nytte af Brolægningen end en gammel Enke, der sjelden kommer paa Gaden, skjøndt hun i Relation til Formue og Leilighed staaer ved Siden af Kornhandleren, og fremdeles, at Vognmanden og Smaakjøreren har større Nytte af Brolægningen end Skolelæreren o.s. v., da er det vist, at netop disse Exempler afgive de stærkeste Argumenter imod Couverteringen af Communeafgifterne paa de faste Eiendomme, uafhængig af Personerne, idet man her i Odense har meget betydelige Kjøbmænd og Vognmænd, som ere Leiere, og gamle Enker og Skolelærere, som ere Eiere, og følger da af disse Exempler, at de bevise det Modsatte af det de formodentlig skulle bevise, idet Kornhandleren og Vognmanden med disses større og betydeligere Nytte af Brolægningen slet Jntet svarer til Gadens Vedligeholdelse, imedens derimod Enken og Skolelæreren, maa betale for dem. (Fortsættes.)