Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-06-06
(Jndsendt.)¬ At den der, med ærlig Hu pønser paa nyttige Foretagenders Fremme, anseer sin Plans Udførelse. for den beste, er saare naturligt; men ligesaa almindeligt er det, at Forfatterens Anskuelse, i det han fornemmelig har sin Yndlings Gienstand for Øje, enten paa Grund af hans Standpunkt eller Synskreds, vorder eensidig, og umærkelig taber det, der skulde være Hovedgjenstanden for hans Pønsen - Almeenvellet af Sigte. At dette er Tilfældet med mange i god Hensigt udkastede Planer, bekræfter Erfaringen. Selv den skarpsindigste Lærdes Tankeflugt i det forborgne Tilkommende, standser dog ved Sandsynlighed og Mulighed, og strander ikke sjeldent paa Erfaringens Klippe. Det tør derfor være den, som mener det redelig med sit Fædreland, tilladt, beskeden og sømmelig at yttre sin Mening om almeenvigtige Gjenstande, uagtet den maatte være afvigende, thi det er dog tilhobe kun menneskelige, og saaledes ufuldkomne Ansyn. Den gyldne Regel: Prøver Alt, og beholder det Gode, var formaalet for de i Skilderiets No. 30 fremsatte Tanker, om Gavnligheden af en Havn ved Helsingøer, og uagtet dermed menes at være talet et Ord i rette Tid, saa var det dog ikke vanskeligt at forudser, at denne Sag vilde møde Anfægtere, snarere end Talsmænd, men Forsættet var, rolig at overlade Prøvelsen til kyndige og upartiske Dommere, i den faste Overbeviisning, at den gode Sag, ved den lysende Sandheds Bistand, engang vil seire over alle Hindringer. Dog ere disse Tankers Yttring angrebne i Skilderiets No. 40 paa en Maade, som gjør det nødvendigt at tage til Gjenmæle, ikke forsaavidt Jndsenderens Ansyn dadles, thi han giør ingen Fordring paa Fuldkommenhed; men fordi Bevæggrundene til hans Ønske anfaldes med en Bitterhed, som mulig kunde have Jndflydelse paa Sagen, erklæres herved: at hverken Had, Misundelse, eller nogen af de urene Hensigter, der tillægges ham mod Broderlandet, nogensinde har besmittet hans Hjerte. At det er ham, som Jndivid, aldeles ligegyldigt, enten det holsteenske eller danske Project fremmes; kun Lyst til at gavne er hans eneste Hensigt, i hvor forskjelligt Ansynet end maatte være fra Recensentens. Forudsættende, at Sandhed intet Stempel behøver, men at den Retsindige kun veier hvad der siges, og ikke af hvem det er sagt, har Jndsenderen vovet, unævnt at give sine Tanker Offentlighed. Langt fra at ville fordriste sig til at dadle bestaaende offentlige Indretninger, har han end ikke tilladt sig at yttre nogen positiv Mening, men kun et ubestemt Maaskee, angaaende den projecterede Kanal, hvis vordende Almeennytte han ikke kan kjende. Han erkjender, og hvo kunde vel betvivle det, at den slesvig-holsteenske Kanal er et priseligt, den danske Regjering hædrende og nyttigt Storværk, men tillader sig at bemærke, at dens Aabning for fremmede Skibe har havt en skadelig Jndflydelse paa den danske Handel og Skibsfart derved, at fremmede, for indenlandsk Flodfart byggede Skibe, og det ei allene Kuffer og Smakker, men især de saakaldte Tialker, hvis Besætning sædvanlig er 3 Mand, Skipperen iberegnet, som tilforn sjeldent vovede sig i anden Søe, nu formedelst den aabnede lette Vei, i stor Mængde befare Østersøen, ikke sjeldent nedsætte Fragterne saaledes, at intet andet til ordentlig Søfart udrustet og bemandet Skib kan bestaae ved Farten. At det her Sagde ikke er Usandhed, vil nok enhver tænkende Sømand, af hvilkensomhelst tilgrændsende Nation, saavelsom vore egne Rhedere og Sømænd bekræfte. Det vilde vistnok røde Ukyndighed, at ville nægte Kanalers Nytte til Handelens Lettelse, uagtet det neppe med Grund kan paastaaes, at de bringe Skibsfarten Fordeel. Men om den Lettelse, der paa denne Maade kan gives Handelen, tillige medfører overveiende Gavn, eller Skade for danske Undersaatteres egen Handel og Skibsfart, eller fremmede Stæders Jnd- og Udførsel derved fortrinlig begunstiges, er her upaatvivlelig en saare vigtig Betragtning.