Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1843-01-20
Vi maae i denne Anledning herved underrette Eder, Redaction af "Lollandsposten om, at vi forinden ovennævnte Reqvisition blev affattet, vel vidste hvad J kunde svare, men vi antog, at J, naar J blev gjort bekjendt med, at hiin Annonce var sammensat af lutter usandheder og Urigtigheder, kunde beqvemme Eder til at give det forønskede Svar, da ve tillige tiltroede Eder saa megen Agtelse for Publicum og Eders Blad, at det ikke var Eder ligegyldigt om det blev fyldt med Artikler, der indeholde Usandheder. Bemeldte Artikel, der nu er røget, ligesom en Raket, over hele Landet, fremkaldte her en almindelig Harme imod dens Forfatter, deels fordi den indeholdt næsten lutter Usandhed, navnlig hvad sidste Nytaarsaften angaaer, og deels fordi man ikke kunde indsee Rytten af at publicere for et udenbyes Publicum, hvad der mueligen kunde være foregaaet her, i den Retning som Artiklen omtaler, da dette kun maatte bidrage til at sætte Byen i et endnu mere ufordeelagtigt Lys, end hvori den hidtil har staaet hos det udenbyes Publicum, som ogsaa med Rette, ved at læse slige Optrin, fortalt af en Borger i selve Staden, maa drage de værste Slutninger; hvilket ikke kan være enhver ærekjær Mand heri Byen ligegyldigt. Det blev derfor besluttet at flere foruden os, og navnlig efter Proposition af Bladets egen Commissionair her paa Stedet, at lade Eder, Redaction, med stadigt Hensyn til Eders formodede Sandhedskjærlighed for Eders Blad, – opfordre til at navngive Forfatteren til hiin sandaleuse Artikel, for at ikke en Uskyldig skulde lide under, ved bestandige Spydigheder og Stiklerier, hvad en Anden havde gjort sig skyldig i. Nakskov den 16de Januar 1843. R. Grumstrup. C. F. Andrea. (Forlangt indrykket.) Molbeck har søgt at forringe Ulfelds Fortjenester i at forsvare sin Svigermoder for Kongen &c. ved at yttre: at hun stod i strafværdig Forbindelse med den svenske Konge m. m., men han har ikke leveret noget Beviis for Sandheden af sin Yttring, og indtil han leverer dette, og desuden beviser, at det anførte Beviis ikke er fingeret, men sandfærdigt, vil hans Yttringer, hverken kunne forringe Ulfelds Fortjenester, som Sandhedens Tolk og den Forurettedes Forsvar, eller brændemærke Svigermoderens Minde. Oehlenschägers Skuespil Dinar indeholder derimod en vigtigere Beskyldning imod ham. Denne er vel allerede dadlet i Kjøbenhavnsposter ved Verset: Saa stor en Ulykke ei sjunget blev, Ol slagne Mand ved din Vugge; At man for Skamstøtten man nedrev En værre skulde tilhugge, men senere undskyldt med, at den historiske Dina ei var ædel nok til at være den tragiske m.m. Ulfelds Familie er sandsynligt forsvunden fra Jordens Overflade (hans Sønnesøns Palais i Wien beboedes forrige Aar af den danske Gesandt, hans Landsted ved Luxemburg var kjøbt af Keiseren og Jngen vidste Noget og Familien, og man kan følgeligen, uden at frygte for Modstand eller Hevn, nedsætte den Faldnes Minde saa dybt man vil; men Sandheden er kun een, og selv sine Fjender skylder man Retfærdighed. Ulfeld er en stor historisk Characteer, der, med hædrende Udmærkelse, har repræsenteret sin Konge ved de vigtigste Hoffer, mere end 20 Aar staaet ved Statsroret, og med 6,000 Svenske, som ved et Trylleslag, indtaget et heelt Kongerige, og han kan og bør følgeligen ikke stilles i Skyggen, fordi en Anden skal staae i Lyset. Man kan vel ikke modbevise Beskyldningerne; men Historien har opbevaret saamange Erindringer om ham, at man af dem kan studere hans Characteer og Værd som Menneske, og naar man kjender den, maa man ogsaa kunne vide, hvad han, under dette eller hiint Forhold, vilde have sagt eller skrevet, og jeg beder derfor, at man vil værdige Følgende Opmærksomhed: "Det er blot Manden af gandigt Værd og Vægt, som har Fjender, og det er blot Manden af en aaben Characteer og et ærligt Sindelag, der har Venner. Ulfeld var Statens rigeste og mægtigste Magnat; han var vant til at herske, og han var skabt dertil; men han var uvant til at adlyde og have nogen Herre. En saa stor Menneskekjender og Statsmand kunde vel forudsee, at Frederik III. stræbte efter Enevoldsmagten og Yttringen: "I Dag har Du bundet mine Hænder, see nu til, at Dine ikke ogsaa blive bundne, viste ham Kongens Sindelag. Han var følgelig den vordende Souverains Modstander, og da han ikke kunde maale sine Kræfter med Magthaverens, søgte han Hjælp i Udlandet. Det er forresten blot Slavesjælen, som betjener sig af Gift, Mordbrand, og deslige underfundige Midler, en stor og stærk Aand foragter dem og møder sin Fiende i aaben Mark. Ulfelds Søn dræbte General Fuchs, fordi denne havde mishandlet hiin og Gemalinde paa Hammershuus, og den samme Christine Ulfeld, som lever, og vil evigt leve i hvert ufordærvet Hjerte, som det herligste Ideal af Qvindedyd og Qvindeværd, fulgte ham i hans Elendighed, besørgede selv hans Vask og forsvarede ham for Domstolene, og en saa høi og reen Aand, der af Guddommen er stemplet med Udødelighedens Præg: "Somden sande Qvinde, hvis Minde straaler igjennem Seklerne som en lysende Stjerne, kan ikke ægte en Snigmorder. Med Hensyn til Titterne, vil jeg blot bemærke, at min Fader lod mig, saavelsom mine Brødre, lære et Haandværk, fordi som han sagde vi selv skulle fortiene vort Brød, og ikke behøvede at tilbringe en halv Levealder i Forgemakkerne og krybe og betle for Mattresser og Kammertjenere, den Plan og Skolevæsenet, jeg har ladet trykke, er grundet paa Pestallozzis og Wehrlis Skolevæsen, og har havt velgjørende Frugter for Schweis og Sydtydskland og vilde vist ogsaa med Ryttekunne anvendes hos os. Bogtrykker har jeg ikke været; men jeg har eiet et Skriftstøberi, jeg har desuden i nogle Aar ført Sager for Bondestanden, og har jeg endog ikke udrettet for denne Stand, hvad der burde skee, har jeg dog udrettet Alt hvad der stod i min Magt; at Danmark ikke veed at skatte sine store Mænd, er meget rigtigt; thi vi lode Griffenfeldt smægte 23 Aar i Fængsel, og vi lode vor herlige Struensee de paa Retterstedet, og, hvis disse to store Mænd kom tilbage, da vilde vi sikkert lade hiin atter leve 23 Aar i Fængsel og lade denne paany døe under Bøddelens Haand. Christianshavn den 2den Decbr. 1842. Jørgensen Jomtou.