Viborger Samler, 1844-07-16
Stænderforsamlingen i Viborg. 2det Møde (fortsat). Sidstnævnte Demonstration af den kgl. Commissarius besvaredes af Oliemøller Schytte, og dennes Svar atter af den kgl. Commissarius. Begges Foredrag var i det væsentlige en nøiere motiveret Gjentagelse af hvad de førhavde sagt. Den Deputerede urgerede saaledes, at Kongen ikke havde udført den af ham selv givne Jdee om stænderske Comiteer, uagtet begge de danske Stænderforsamlinger vare gaaede ind derpaa, – og den kgl. Commissarius derimod, at den ærede Deputerede saavelsom den hele Forsamling meget vel vidste, at de betingende Bestemmelser, med hvilke den jydske Stænderforsamling var gaaet ind paa Jdeen om stænderske Comiteer, gjorde denne til noget ganske andet end Kingen havde meent, og at Kongen derfor ingenlunde, ved at stille Sagen i Berg, kunde siges at have svigtet et givet Løfte. Adskillige i Forsamlingen toge nu efterhaanden Ordet og erklærede sig for Jndgivelsen af en Adresse i den foreslaaede Aand. Kun Kammerherrerne Benzon og Lüttichau fandt ikke, der var Grund til at udtale en saadan Misfornøielse. Da næsten alle hine Foredrag gik ud paa de samme Klagepuncter, som allerede vare fremsatte, ville vi her blot meddele de meest characteristiske Steder. Oberst Brock yttrede saaledes, at Regjeringen Jntet havde gjort for at hindre de antidanske Bestræbelser i Hertugdømmene, men havde ladet dem frit Spil, uagtet endog Enkelte havde andraget paa en Adskillelse fra Kongeriget. Ja Regjeringen har meget mere, vedblev han, givet disse Bestræbelser en farlig Næring ved at overgive den høieste civile og militaire Magt i Hertugdommene netop i den Mands Haand alene, der af det paagjældende Parti nævnes som arveberettiget, der ogsaa har handlet i dette Parties Aand, der har kaldt, hvad der er dansk, Fremmedt, der har taalt at Emissairer fra Partiet droge om for at bevæge Folk til at skyde Penge sammen i et Øiemed, som ved Forbindelsen med Danmark har kunnet opnaaes uden saadan Opoffrelse. Saavidt, er hiint Parti gaaet, at man endog har hørt sige, at Danmark skulde have bedraget Hertugdømmene, og den samme Mand, som har brugt denne Yttring, bliver, medens han endnu staaer under retslig Forfølgning for Statsforræderi, viist privat Gunst af hiin Statholder. Det er saa farligt at man har overdraget den øverste Magt i Hertugdømmene til denne Mand, at jeg mener, at der er al Anledning til, ja at det endogsaa er en Pligt for Forsamlingen, allerunderdanigst indstændigen at andrage paa, at han det snareste muligt fjernes fra den Post, han saaledes beklæder. – Landsoverretsprocurator Jespersen yttrede blandt Andet: Jeg for min Person vilde ansee det for formasteligt at udtale Misbilligelse imod Kongen, men jeg anseer det for Pligt og Ret at udtale sig mod de Anskuelser, som have gjort sig njældende i hans Raad. Det nytter sandelig ikke at bortraisonnere Betydningen af Sprogsagen i den Slesvigske Stænderforsamling; thi Enhver, der har betragtet den nyeste Tids Historie, seer nok, at samme blot er et meere fremtrædende hed i den hele Række af Anskuelser hos det slesvig-holstenske Parti, hvis Hovedsum er Slesvig og Holstens statsretlige Uadskillelighed og et reent Unionsforhold til Danmark, der ved given Leilighed ønskes snarest muligt hævet. Justitsraad With sluttede sit Foredrag (i Anledning af det Sted i den kgl. Bekjendtgjørelse, hvor der siges, at der ei behøves nogen Mellemkomst, for at være forsikkret om, at der fra Kongens Side vil blive lagttaget Alt, hvad der findes fornødent og tjenligt til at hævde Statens Benhed og Undersaatternes Ret) saaledes: Skulde det være ufornødent at tage Deel i Slukningsarbeidet, naar en Fjerdedeel af Byen stod i lys Lue, om man end havde nok saa stor Tillid til Brandmajoren og hans Corps, – Biskop T. Müller yttrede sig blandt Andet saaledes: At Forsamlingen ogsaa denne Adresse kan og bør udtale, hvad der især ligger den, som Provindsens Repræsentant, paa Hjerte, er min fulde Mening; kun vil jeg inderlig ønske, at det maa skee uden Bitterhed, som jeg befrygter snarere vil skade, end gavne den gode Sag. J den Egn, hvor jeg har mit Opholdsted, har jeg havt megen Leilighed til at erfare, at en hyggelig Stemning har gjort sig gjældende, og jeg har ikke truffet Nogen, som jo med Smerte har omtalt Sprog patentet, idet man antager – og jeg kan ikke negte, at jeg deler denne Anskuelse – at, hvis det var blevet tilladt Enhver, som vilde benytte det danske Sprog, at gjøre det, vilde saagodt som Alle have havt saa megen Erkjøndelse af det Mislige i at bruge 2 Sprog i en Stænderforsamling, at de af sig selv og af god Villie vilde have benytter det tydske, naar de deri tiltroede sig den behørige Færdighed. Det kan dog neppe være Forsamlingens Hensigt – tog den kgl. Commissarius atter Ordet –, at de Klagepuncter, som her ere anførte, skulle indflyde i Adressen. For det Første troer jeg, at man ved nøiere Overveielse vil finde dette aldeles upassende, i hvilken Henseende jeg her blot skal fremhæve, hvad der er bleven yttret om at andrage paa, at en høi Embedsmand i Hertugdømmerne burde afskediges, hvilket saa aldeles ligger udenfor Grændsen af den stænderske Competence, og i den Grad maatte være saarende og krænkende for Kongen, at selve den ærede Deputerede, som dermed er fremkommet, neppe kunde ønske, at der skulde indgaae et saadant Andragende. Efter at have udviklet sig videre herover, bemærkede den kgl. Commissarius endnu betræffende den slesv. Sprogsag: En absolut lige Berettigelse for to Sprog i en Stænderforsamling er ikke vel tænkelig; i saa Fald maatte ogsaa Præsidenten tale begge Sprog, og alle Afstemninger fremsættes i dem begge, hvilket vilde være forbundet med en overordentlig Vidtløftighed. Der maa altsaa være et Sprog, som er det almindelige Forretnings sprog. – Da senere Kammerh. Lüttichau bemærkede, at han ingen Kundskab havde om, samt ikke begreb, hvorfra de Andre havde deres Kundskab om Kongens Raad, som de vilde udtale deres Misfornøielse med, svarede Oberst Brock: Med Hensyn til Kammerherre Lüttichaus Nrtring maa jeg dog bemærke, at han neppe kan være uvidende om, at de parlementariske Regler fordre, at hvor man finder Aarsag til Anke, kan denne ikke rettes mod Kongen, som ikke kan gjøre Uret, men den maa gaae ud over hans Ministre. En saadan Anke kan meget vel bestaae med den høieste personlige Agtelse for dem. Endelig blev der nedsat en Comitee, der kom til at bestaae af Overretsprocurator Jespersen (med 31 St.), Godseier Nyholm (27 St.) og Justitsraad With (24 St.)