Aarhuus Stifts-Tidende, 1813-07-16
(Jndsendt.) Da jeg seer, at de af S. T. Hr. Konfessionarius og Ridder Bastholm opkastede Spørgsmaale allerede ere besvarede i Bladet Nordlyset No. 3 og 4 med nogle Forandringer som for Hovedstaden er passende og gieldende, og hvis Slutning jeg ikke undlader her at uddrage, saa anbefales for Fremtiden dette Tidsskrivt, samt et i denne Feide af Wersel udkommende Tidsskrivt: Moses og Jesus for Undersøgelsens Domstol, den oplyste og upartiske Læser. Jeg haver og afskyer Nederdrægtigheder hvor og hos hvem de end findes. Og gives der iblandt de mosaiske Troesbekiendere Mennesker, som man kan overbevise om de slette Egenskaber, man er saa tilbøielig at tillægge Pluraliteten, saa drage man dem til Ansvar og lade dem lide den velfortiente Straf. At der maaskee nok gives Subiecter, som enkelte, skiøndt ikke alle af de Beskyldninger, man anfører, ere anvendelige paa, hvo vil, hvo kan nægte det, Men man vogte sig for at bedømme Pluraliteten efter een Maalestok, eller at fremføre beskyldninger imod dem, som man ikke har anden Hiemmel for end en gammel tidt opkogt ubeviislig og ubeviist Hverdagstale. Jeg vilde ikke sige det, dersom det streed imod min Overbeviisning. Jeg trænger hverken til Gunst eller Gave, det være af det ene eller andet Partie. At man ofte giør Pluraliteten af denne Menneske klasse, som Talen her er om, Uret, det havde man for ikke længe siden et paafaldende Exempel. Adskillige Kasser med Sølv bleve anholdte i Corsøer. En skrive færdig Avls-Correspondent, der troede her var en dygtig Nyehed, indberettede det strax til Kiøbenhavn. Dagen derpaa læste man i Avisen, at en Jøde var bleven anholdt i Corsøer med ni Kister Sølv. Nu havde hele Byen i adskillige Dage intet andet at tale end om den anholdte Jøde med Sølv. Der seer man, hedde det, hvor Sølvet gaaer hen! J Adresse-Avisen læstes et Spørgsmaal, om nogen Straf kunde være for haard for den Nedrige, som under nærværende Omstændigheder udsendte vort Sølv, Jeg studsede og vidste ikke hvad jeg skulde dømme herom. Jeg søgte at faae den sande Sammenhæng at vide, og nu erfarede jeg, at de anførte Kasser med Sølv, vare ved en Feiltagelse blevne anholdte, men strax igjen løsgivne; at de kom fra Sverrig og gik som Transit igiennem Corsøer til Hamborg, som de vare adresserede til. Det var da den hele Sag, som havde foranlediget saamegen Byesnak og Byeklaffer, Efterretningen blev ikke siden berigtiget i noget offentlig Blad. Jeg haaber, at Vedkommende offentlig vil giendrive mig, dersom ikke salt hvad jeg her har sagt Ord for andet er overeensstemmende med Sandheden. Sørgeligt er det, at en dansk Borger, af den mosaiske Troesbekiendelse, der i Fred og Krig maa ligemed hans christne Medborgere bidrage til Statens Ophold, der ikke allene maa sørge for sine egen Menigheds, men ogsaa for de Kristnes Fattige; som under Kiøbenhavns Bileiring 1807 stod midt under en Kuglerren, som sit Lands, som sin Kongestads Forsvarer, at saadan en Borger skal være udsadt for den Krænkelse, at Pluraliteten af hans Trorsforvandte (og hvo indestaaer ham for om han just tælles blandt Minoriteten) skal være Gienstanden for faa danne Spørgsmaales Bisvarelse, som hine i Aviserne fremsatte. Dog det hele Lidenskabs-Spil skal, hvor stærkt dets Knude end maatte være knyttet, paa en tilfredsstillende Maade blive opløst. Jeg skal ikke søge at opløse den med Magtsprog, men med uomstødelige Grunde. Vedkommende, som mueligen foranledigede den hele Strid, meente nippe de Jøder, som de ovenanførte Spørgsmaale især gielde.