Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-06-21
Man har maaskee ingensinde talet mere om Physiognomier, end i disse Dage, hvor en uhyre Forbryder paadrog sig den offentlige Opmærksomhed. Endog Mennesker af Følelse og Opdragelse gjorde sig Umage for at faae Giftblanderen Nissen at see. De vilde læse i hans Ansigt hans hele Siels Caracteristik. De vilde overtyde sig om, hvorvidt disse Caracteertræk endnu vilde vedligeholde sig i Livets sidste Stund. Lavater havde anvendt den største Deel af sit Liv til at studere Menneskenes Ansigtstræk, og sin udmærkede Skarpsindighed og sit store Genie til at danne et heelt phystognomisk System, som grundede sig paa Resultaterne af dette Studium. Han kaldte det Physiognomique. Man beundrede Mandens Skarpsindighed og Originalitet; mange beskuede Billederne i hans Værk, faa saare faa, studerede Texten. Lavaters Opfindelse gjorde vel Opsigt, men i egentlig Forstand, ingen Lykke. Ganske nylig er der atter opstaaet en Mand, udrustet med sjeldne Kundskaber og et endnu sjeldnere Genie, agtværdig som Menneske, Philosoph og Læge: den berømte Doctor Gall, som er gaaet en anden Vei, og som af Hovedskallens Dannelse vil bevise de forskjellige Organer og Anlæg. Ogsaa hans System er grundet paa mange Aars Erfaringer, og hans Landsmænd modtage hans Underviisning med al den Agtelse, som man skylder Mandens Fortjenester og Sagens Vigtighed. Man maa tilstaae, at Naturen uddeler sine Gaver meget ulige. Fortidens og Nutidens Historie beviser det. J at frembringe Mennesker seer man den ofte gaae uden for sine sædvanlige Grændser, og de saakaldte Naturspil indtræffe ligesaa vel blandt Menneskene som blandt Planterne og Dyrene. Der fødes lige saa vel intellectuelle Kjæmper og Dverge, som der fødes legemlige Kjæmper og Overge. Forskjellen paa Sjeleævnerne hos Menneskene indbyrdes er lige saa stor som hos hele Folkeslag. Afstanden er her ofte lige saa betydelig, som Afstanden imellem den eenfoldige Pescheræer og den cultiverede Europæer. Der behøves kun lidet for at overbevise sig om denne Menings Rigtighed. Det ligger i Naturens Plan, at Sieleævnerne skulle være forskjellige. Men naar man vil udvide denne Forskjellighed til det Onde og Gode hos Menneskene, naar man vil paastaae, at Dydens Fader lægger selv Spiren til Laster og Forbrydelser i Menneskets Hjerte, naar man vil paastaae, at han endog stempler dets udvortes Form med Kjendemærker paa Anlæggene til det Onde, saa forbinder man Begreber med den Alvise, som ere ham aldeles uværdige. Fra Naturens Haand kommer der aldrig noget virkeligt Ondt, thi det strider imod dens evige Lov. Den kan danne Tigere og Giftplanter, men aldrig gaaer den heri udenfor sin Plan. Endnu aldrig har man seet den frembringe engiftig Hangerose eller et glubende Lam. Et Menneske med naturlige Anlæg til Forbrydelser og Laster vilde være det samme, som en Rose med Skarntydens Egenskaber. Men antaget, at der gaves saadanne naturlige Anlæg til det Onde hos Mennesket, skulde da Naturen have været saa haard, at sætte Tegn paa Menneskene ligesom Gud satte Tegn paa Cain, der havde myrdet sin egen Broder? Vore Physionomiker hente deres Erfaringer fra Menneskene i den civiliserede Stand, men de betænke ikke, at Anlæggene til de fleste Laster og Forbrydelser først fødes og udvikles i Selskabet. Egennytte, den fornemste Drivefjeder til lastværdige Handlinger, som forvandler det cultiverede Menneske til en Tiger, kan ikke tænkes hos Naturmennesket. Den, som søger sin Rigdom og Glæde i Naturens Skjød, som ikke kjender andre Fornødenhed end dem, han meget let og uden at fornærme sine Medskabninger, kan tilfredsstille, kan umuelig nogensinde være egennyttig. Det samme er Tilfældet med saamange andre Laster, som kun avles og trives i det selskabelige Liv. Det vilde altsaa være urimeligt at paastaae, at Naturen har givet Menneskene Anlæg til Laster, som i den Stand, den egentlig har bestemt for dem, aldrig vilde kunne tænkes hos dem. De Spor til det Onde, som man troer at finde i det menneskelige Ansigt, ere Jndtryk af ganske tilfældige udvortes Omstændigheder. Det er os umueligt at bestemme, hvilke Modificationer disse udvortes Omstændigheder frembringe hos de forskjellige Subjecter. Overdrivelse i Grandskning og Overdrivelse i Elskovsnydelse f. Ex., efterlader eens Jndtryk i Ansigtet. Dertil kommer endnu, at Phantasien har alt for stor Deel i vore Domme og Physiognomier. Den viser os i sit Tryllespeil Ting, som aldeles ikke existere i Naturen. Det er bekjendt, at den vise og dydige Socrates havde alle de Kiendetegn i sit Ansigt, som, efter vore Begreber, ere et usvigeligt Beviis paa et slet Menneske. Ansigter have i Almindelighed samme Skjebne som et actioneret Skrivt. Saalænge man ikke har anklaget dets Forfatter, seer den store Hob sjelden det Strafværdige deri, men naar en Advocat først begynder at betragte det med sit juridiske Microscop og at sønderlemme det som et Cadaver, saa seer man med klare Øine, hvad man forhen aldeles ikke kunne skimte. - Øiet er Sielens Speil, siger man i Almindelighed, men man overveier ikke, hvor mange Slags Folio der kan sættes bagved dette Speil, og hvorledes Glasset forandrer sin Farve derefter. Men at mange Mennesker saaledes troe, at kunne læse i deres Medmenneskers Aasyn deres Siels Stempel, er noget, som imidlertid stifter meget Ondt. Mangt et stakkels Menneske er blevet ulykkeligt i Verden, fordi det hændelsesviis havde en af Lavaters slemme Næser, eller et Par Øine, som man troede at kunne læse noget Ondt i. Mangen en Skurk derimod har ved fordeelagtige Ansigtstræk befordret sin Lykke paa andres Bekostning. Dersom det var mueligt, at forfatte et physiognomisk Værk, hvoraf man strax kunde slutte fra Ansigtet til Hjertet, saa burde man af Agtelse for Menneskeligheden ønske, at det maatte have samme Skjebne som den Græske Jld, ja at Opfindelsen maatte døe med sin Opfinder, thi den vilde unegtelig stifte langt mere Ondt end Godt. (Fortsættes.