Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1772-08-14
Om Brændeviinsbrænderiets Nytte og Fordeel for Bonden i Særdeleshed og heele Landet i Almindelighed. (indsendt Skal Landmanden, i sær den fattige Bonde, kunde bestaae, og svare alle sine Afgifter til Kongen og Herskabet, bør ham og undes alle lovlige Fordeele af Ager og Eng, samt Creature. At Bonden, og med ham heele Landet, i fær siden Qvægsygen begyndte, har taget anseelig Skade og kommet tilbage, er unægteligt. Der haves ei den Mængde Creature, som før havdes, og følgelig taber Jorden sine Kræfter, naar den ei faaer sin behørige Giødning, og giver hverken Korn eller Straae i den Overflødighed, som tilforn, hvilket tydeligt nok kan sees og bevises af den næsten hvert Foraar følende Foertrang, meere og oftere end før, da Bonden dog havde sin fulde Besætning. Naar nu Bonden og andre Landmænd, af Mangel paa tilstrækkelig og god Føde saavel for de smaae som for de store Creature ei kan tillægge, hvad han ellers kunde, om han havde Føde og For ring til dem, maa jo baade Sælgere og Kiøbere tabe, og Dyrheden paa Alting vedblive. Anderledes var det i forrige Tider, førend Brændeviins=Forpagtningen opkom, og Bonden forbudet at brænde. Da var der ei alene overflødigt Korn, men og Overflødighed af Creature store og smaae. Det er Feil, naar der siges, at Brændeviins=Brænderiet hos Bonden giør dyr Tid paa Korn; thi da det var enhver tilladt frit og ubehindret at brænde, naar fornødent gjortes til Creaturet, var Kornet aldrig saa dyrt, (naar et Aarstid undtages, men da blev Kornet opkjøbt i Landet, ligesom nu, desværre, ofte skeer) som det nu paa nogle Aar har været. Men siden Bønder, Møllere og andre blev forbudet at brænde til Huusbehov, har de slet intet havt at redde deres Creature med om Vinteren. Herremænd, Præster, Degne, Kroemænd har derimod kundet opklække Creature; men Bonden, som dog udgiør Landets Styrke, har intet maat have eller faae. Vi veed de Mænd, som i sidste Vinter mistede 12, en anden 6 Lam, som de kunde have reddet, om de havde haft Forring og Vederqvægelse til dem. Jeg selv havde intet til mine Køer, de kællede vel, og fik to Qvie=Kalle; men ieg maatte med Bedrøvelse, sælge dem til Slagtere, da jeg af Mangel paa Spøll og andet til Køerne, ingen Melk kunde faae til Kallenes Opklækning; men mistede jeg ikke altsaa, og Landet tillige med mig i Tiden tvende Køer, og som det er gaaet mig, Aar fra Aar, saaledes er det gaaet tusinde andre, og naar skal man da kunne tænke til at faae sin forrige Besætning i Landet igien, Skulde den bedrøvelige Qvægsyge igien indfinde sig, som Gud dog i Naade afvende, hvad blev da tilovers igien af vort lidet, Var det ikke da got, om vi havde Mængde af Creature, af det meere kan man dog haabe den levner meere. Faar og Creaturelæder end og med appetit gamle Tage, naar det er bestænkt med lidet Spøll. Vor Havre kunde vi da sælge, naar vi havde lidet Spøll at stænke paa den tørre Hakkelse, i Steden man nu maa tage det skiære Havre, og dog ei kan komme saa langt med den. Det er og en Usandhed, naar man siger, at Bonden bliver liderlig, naar han haver Brændeviin i Huuset; thi det kan forrige Tider bevise. Nei, tvert mod, siden Bonden blev formeent at have nogen Vederqvægelse i sit Huus, og maa stiæle sig til at nyde en Taar, sluger han i sig over Maade, naar han kan faae det, eller og hænger i Kroerne. Men Gud skee Lov, denne Jammer og Trang for Bonden i Særdeleshed og hele Landet i Almindelighed har Hans Majestæt vor allernaadigste Konge med sine troe Mænd indseer, og vil raade Bod derpaa til det almindelige Bestes Befordring, i det Han af Landsfaderlig Naade og Kiærlighed har tilladt Bonden og andre Landmænd at brænde i de tree Maaneder Martii, April og Maj. Ak, skulde dette Almindelige Gode kun ikke, ligesom meget andet Got, hindres af nogle faa Egennyttige, Gid Landets sande Tarv og Gavn maatte blive Hans Majestæt forestillet paa den rette Side, Hans Majestæt vil nu ikke taale, at den ene Undersaat længer skal skatte og skylde til den anden, og ved Forpagtninger være plustret og plaget af hinanden. Friheden skal ligesaa vel som hans Naade være almindelig. Ol hvem vilde ikke med Glæde og kyssende Haand, svare 8 s. af hver Tønde Hartkorn, for saadan Naade og Friehed, som setter os i den Stand, at vi med Lyst kan yde vor Skyld, see vort Qvæg trives, og see Velsignelsen voxe inden vore egne Dørre, til vores og heele Landets Gavn. Skulde nogen, og Konge, for sine egne Fordeeles Skyld og under Paaskud at Tilbudet var til almindelig Skade, ei vilde modtage og skiønne paa din Landsfaderlige Godhed; da lad dog dem nyde Naaden, som beder derom, skiønner paa den, og aldrig vil misbruge den. Jngen Selveier, ingen Møller og andre, som maa raade sig selv, vil vægre sig veed, men med kyssende Haand vil yde det paabydende. Skulde nogen være saa fattig, at han ei kunde anskaffe sig et lidet Brændeviinstøy, tilbyder vi dem i sin Tid og i Nød at bruge vores; andre vilde nok giøre det samme; hvem vilde ikke redde sin trængende Broder og Næste? Men om det maatte være os tilladt, allerunderdanigst at sige, ville vi allerunderdanigst forestille, at det ville være en stoer, ja ubeskrivelig stoer Fordeel, om Bonden og Landmanden maatte i Steden for i Mai, da i December Maaned brænde, for at have noget til sine Vinter=Køer, som til den Tid kæller, saa og til Sviin, som ligeledes til den Tid fredes, og til Faar, som tilig læmmer: saa vare vi hiulpe til alle Tider; thi fra Martii og April Maaneder kunde vi spare noget til Mai, om den skulde blive kold, at Creaturet ei kunde søger Marken. Gid det gaae Kongen og han troe Mænd vels saa gaaer det os alle vel. Mølleren og Bonden.