Corsaren, 1842-09-09
Uddrag af Redactionens Forhandlingsprotocol. Møde den 6te Septbr. 1842. Præsidenten underrettede Forsamlingen om, at han denne Gang havde sammentaldt den til et særegent Møde i Anledning af en meget kilden Sag. Der var nemlig indkommet et Andragende fra Redactionens Haandlangere om at faae Hjelp i deres fortrykte Kaar, hvilken Hjelp deels skulde bestaae i en Forhøielse af deres Gage, da de nu hnap have til at mætte sig paa, deels i et Forbud mod, at enkelte Medlemmer efter Forgodtbefindende kunde tugte dem. Næppe var denne Meddelelse modtagen, før der hævede sig et umaadeligt Raab imod Andragendet, som Noget, der ikke kunde opfyldes, uden at der blev gjort et føleligt Indgreb i Medlemmernes Eiendomsret (idet den forlangte Gageforhøielse vilde bevirke en Indtægs-Forringelse for dem) og i deres Huustugtret. Endeel Medlemmer raabte strax paa, at Andragendet skulde afvises med det Tilføiende til Petitionairerne, at man kun af sær Naade lod det beroe hermed. Et Medl. Jeg finder det af flere Talere yttrede Forlangende særdeles billigt og rigtigt; men det er næppe særdeles klogt. Vi faae derved let Skinnet af at have afviist det blot for ikke at forringe vore egne Indtægter; man vil sige om os, at vi ere egennyttige og uretfærdige, og hos Andragerne kan derved let vækkes en farlig Forbittrelse. Jeg foreslaaer derfor, at vi tage det under ordenlig Behandling, lade en Comitee undersøge det og give en heel Mængde Grunde, hvorfor vi ikke kunne opfylde det. Andragerne ville da see, at vi have gjort, hvad der staaer i vor Magt, og, naar de saa see, at de nødvendigviis maae døie lidt Sult, saa ville de gjøre en Dyd af Nødvendigheden. Og, da vi jorynde Dyden, saa er det allerede derfor en Pligt for os at lade det blive, som det er. Dette Forslag fandt bifald. En Comitee blev nedsat, og den afgav efter nogle Minutters Forløb den Betænkning, at, hvis Forsamlingen vilde gjøre Noget for Haandlangerne, saa maatte det være at give dem større Gage og sikkre dem for Tugtelse af Medlemmerne. Præsidenten erklærede efter Forelæsningen af denne Comiteebetænkning den foreløbige Behandling for aabnet. Et Medl. Større Gage kan jeg til Nød overtale mig selv til at indrømme; thi jeg veed, at, om ogsaa jeg giver efter i dette Punkt, saa ville mine ærede Colleger ikke. Tugtelsesretten kan jeg derimod paa ingen Maade give Slip paa. Jeg har nu engang min Fornøielse af denne Ret - hvorfor vil man berøve mig en saa uskadelig Fornøielse? Et andet Medl. Jeg tør sige om mig selv, at Alt, hvad der er fornuftigt, falder mig ind, uden at Nogen behøver at sige mig det. Men saa længe jeg kan erindre, har der aldrig faldet mig Andet ind, end at Haandlangerne skulde have den Gage, de nu faae. Paa Ære. Der har aldrig faldet mig andet ind. Hvor kan saa noget fornuftigt Menneske for Alvor troe, at det vilde være rigtigt at tilstaae dem Gageforhøielse? - Hvad Tugtelsesretten angaaer, da troer jeg paa det evidenteste at kunne godtgjøre dens Nødvendighed; Sæt for Ex., at en af Haandlangerne mishandler en stakkels Hund eller Kat! Dyret kan ikke gjøre Gjengjeld. Er det saa ikke absolut nødvendigt, at jeg har Ret til at udøve denne Gjengjeld og gaae hen og slaae Haandlangeren? Men, skal jeg have Ret til at slaae ham i eet Tilfælde, maa jeg have Ret til at slaae ham i alle Tilfælde; thi ellers kunde han være saa siffig, aldrig at lade hiint ene Tilfælde indtræffe. Et tredie Medl. Jeg veed et Middel til at forbedre Haandlangernes Kaar lidt. Man kunde indrømme dem Bolig her i Forsamlingsværelserne, saa sparede de Huusleien. Man kunde ogsaa gjerne give dem et lille Tillæg i Gage, et ganske lille et, det føle vi ikke saa meget. Endvidere kunde ogsaa Tugtelsesretten indskrænkes noget --- men, hvad F-! er det, jeg staaer og siger? Jeg beder tusinde Gange om Forladelse! Jeg forbeholder mig naturligviis efter alt det her Sagte at stille det subsidtaire Amendement, at Andragendet slet ikke tages tilfølge. Præs. Kl. er 9, mine Venner; vi maae snart afbryde; husk, vor Tid er meget knap. Et Medl. Lad mig sige nogle faa Ord. En foregaaende Taler har allerede sagt Alt, hvad jeg vilde sige; men nogle faa bemærkninger maa jeg dog tillade mig at fremføre. (Hvorpaa Medlemmet holdt en Tale, der varede til Kl. 10.). Et andet Medl. Jeg seer, at Tiden er saa langt fremrykket, at jeg maa fatte mig i Korthed. Der er i Grunden ilke noget Nyt at sige i denne saa alsidig og navnlig af Comiteen saa grundig behandlede Sag. Jmidlertid maa jeg dog gjøre opmærksom paa -- (Medlemmet holdt herpaa en Tale, der varede til Kl. 12). Et tredie Medlem. Tiden er saa kostbar, at man egentlig begaaer Synd mod Forsamlingen ved at tale saalænge. De to ærede foregaaende Talere kunde vistnok have fattet sig i nogen større Korthed, hvilket jeg iskal tillade mig at vise ved at reassumere deres Attringer, (hvilket varede til Kl. 2). Et fjerde Medl. Dersom der nu kunde blive et Øieblik tilovers for mig, saa vilde jeg udbede mig Opmærksomheden for at vise, hvorledes den ærede foregaaende Taler til sit Reassums af Debatterne har brugt langt meere af Forsamlingens kostbare Tid, end nødvendigt er. Jeg paatager mig at gjøre det idet mindste paa en halv Time mindre, derved er strax en halv Time sparet --- (Det endelige Udfald af Sagen vil komme i sin Tid).