Den Vest-Sjællandske Avis, 1818-12-01
Oversigt over Dagens indenlandske Nyeheder. Grosserer-Societetets Committee i Kiøbenhavn har bekjendtgjort: at ved Trækningen d. 9de Novbr. af tvende Hovednummere, af de under 9de Jan. 1814 udstædte Committee-Sedler ere blevne udtrukne: Hovednummer No. 2 a 100 Rbd. pr. Seddel, og No. 7 a 5 Rbd. pr. Seddel. – J No. 47 af den Oeconomiske Correspondent, har en Udenævnet (formodentlig en Creditor) yttret det Ønske, at Jndulten ikke maae forlænges; men at det maae tillades Creditorerne at tage 5 pr. C., istedet for 4 pr. C. af Capitalen; hvorved Debitorerne ville blive temmelig betryggede for at Creditorerne ikke skulle opsige dem Capitalerne, hvilken Frygt er Grunden til Ønsket om Jndultens Forlængelse. – J Nummer 151 af Politievennen roses de betydelige Veiforbedringer, som ere foretagne paa Kiøbenhavns Amt, under Stiftamtmand Hr. Geheimeconferenceraad Bülovs Bestyrelse; men naar der end videre siges, at Arbeidet er bleven faa lige fordeelt, og at en saa passende Aarstid er bleven valgt dertil, at ingen Klager over den Byrde, som det har foraarsaget, blive hørte, saa kunne disse Yttringer ikke holdes for noget videre, end foren Lovtale, ikke fordi man paatvivler Rigtigheden af at Arbeidet er bleven udført efter billigheds Regler og paa en lovmæssig Maade; men fordi man maae antage, at samme Regler blive overalt fulgte vedVeiarbeidets Bestyrelse, og fordi der aldrig undgaaes Klager og Besværinger, naar Menneskene skulle tilholdes til at opfylde besværlige Pligter. – J samme Blad gives nu Kiøbenhavn det Vidnesbyrd, at den er en af de Hovedstæder, hvor Øiet mindst stødes af Tiggere, (en sand Hæder for Hovedstadens administrerende Direction for Fattigvæsnet, som virkelig har at kjæmpe mod ualmindelig vanskelige Tidsomstændigheder, og som er ret afstikkende mod det, som man hører fra andre Hovedstæder, som nu for Tiden fra London, hvor der klages over at Antallet af Tiggere har tiltaget overordentlig i den sidste Tid, og at alle Gader vrimle af dem, og imod hvad vi høre her i Landet fra Provindserne, hvorfra en Embedsmand har nyelig skrevet i offentlige Blade, at Landstrygeriet tager til i den Grad, at de nærmer sig til en Landplage, imidlertid klages der fra Kiøbenhavn over Stavernes Tiggerier, som drives med megen Uforskammenhed, og som deres Opsynsmænd selv synes at tillade, saaledes seer man over Morgen paa Snorreboden Slaverne opstille sig i to Rader og at forfølge Folk med deres Tryglerie langt ind i de tilstodende Gaver, hvorved den vedkommende Vagt er en roelig Tilskuer. – Saadanne Fortællinger giør det fortfarligt, hvorfor man aldrig hører til Oprørssener af Slaverne, som bruges til offentlig Arbeide; imedens at disse ere saa almindelige blandt Tugthuus lemmerne, som altid holdes indspærrede, og ingen Udvei see til at forbedre deres Forfatning; saaledes er under 17de October d. A. ved Høiesteret Rasphuus fangen Hans Henrik Andersen, dømt til Døden og Tugthuusfangen Johan Henrik Larsen, dømt til at straffes med Kat i to Dage, 27 Slag hver Dag, samt Skierpelse i Straffearbeidet i sex Maaneder; fordi de havde gjort Forsøg paa at bryde ud den 31 Angust, og hvorved den første havde slaget Justitssergeanten Hyacinth Ranith, saaledes i Hovedet med et Stykke Jern, at han sank i Knæerne; men som imidlertid er kommen sig af dette Slag. Larsen overgav sig derimod godvillig, da han ved sin Undvigelse blev paagrebet (Andersen var Rasphuus fange paa Livstid. Mon det ikke var en Velgierning mod en Forbryder, selv med Hensyn til hans Moralitet, hellere at dømme ham fra Livet, end til Jndspærrelse og Straffearbeide paa Livstid; thi saalænge der levnes et Menneske Haabet om engang i Tiden at kunne erholde en bedre Forfatning, saa gives der ogsaa en Spore for ham til at forbedre sit Forhold; men er han for sin hele Levetid bestemt til at være ulykkelig, saa staaer Døren aaben til Fortvivlelse og voldsomme Foretagender, og han bliver et farligt Menneske, for dem, som skulde omgaaes med ham; ved at dommes til Døden derimod bevæges han lettere til Fortrydelse og Omvendelse; endskiøndt man paa den anden Side maae tilstaae, at Sparsomhed med Dødsstraffe, er et stort Beviis paa en Regierings Mildhed og Humanitet.)