Den Vest-Sjællandske Avis, 1834-11-15
Det manglede ikke heller paa Vers for at feire den Skiønne. I et Selskab, hvor man forærede hende en pragtfuld indbunden Bibel, skrev Fruen i Huset følgende Vers: Fortfar at med stilla Dygder. Goda Menskers Lof fortjena; Atter vand med Seder rena, Lika glad till dina Bygder; Och da berg och dalar skulla Af der vackra Kullans Sangar. Säckert skal da mange GangarKarin! tanka pa os alla. (At Du steds ved stille Dyder. Maae de Godes Liv fornemme. Vend tilbage uden Lyder, Glad til Dines Egn der Hiemme! Og naar Bierg og Dal gienlyde Af den smukke Kullas Sange; Tænke paa os, det vil fryde. Karin, Dig saamange Gange.) Afskedsdagen kom endelig. Et Dampskib skulde bringe den smukke Dalkulla til hendes Hiem. Mennesker havde samlet sig i tusindviis for at tilønske hende et Level, en lykkelig Reise og en hurtig Gienkomst. Dampskibet, betynget med den smukke Byrde, stødte endelig fra Strandbredden, og giennemskar Bølgerne. Karin Ersdatter stod paa Skibet og hilsede endnu engang paa sine Tilbedere, efterladende sig i Manges Hierter længselfulde Følelser. Da hun kom til Vesteraas, en Stad ved Mælarsøen, hvorfra hun skulde videre fortsætte Reisen til Lands; saa var Rygtet gaaet hende i Forveien. Hele Staden kom paa Benene for at see den Forroste. Med Møie kunde hun kun arbeide sig igiennem Folkesværmen til Værtshuset, uagtet hun var ledsaget af nogle bomstærke Knøse fra Dalekarlien; her tog Folkemassen saaledes til, at man var tilsidst bange for, at den skuld- bryde ind i Huset. Kun Nattens Mørke kunde befrie den Skiønne for den nysgierrige Hob; hun betiente sig af den for at begive sig paa Reisen med sine Skatte, som hun paa en ærlig Maade havde samlet sig i Hovedstaden, til sin elskede Hans Men hvor Tingenes Gang i denne Verden er forunderlig. Den overalt forgudede Dalkulla; uagtet hun klogelig havde forsynet sig med et Vidnesbyrd om sin Vandel, underskrevet af skiønne og fornemme Hænder, og i ligesaa smigrende som ærbare Udtryk, som vist ingen Dalkulla har saaledes erholdet førend hun og hvortil en anseelig Medgift var føiet, blev hun dog modtaget af sin elskede Brudgom med kolde Blikke, og det skal endnu ikke være lykkedes for den nordiske Skiønne at antænde de slukkede Følelser i hans Hierte. Besynderlige Skjebne. Den Skiønne saae Tu finde ved sine Fødder; udgyde deres Hyldest og Smiger for hende, og lykkelige ved at erholde et Blik fra hendes livfulde Øine. Og disse saa stærkt virkende Fortryllelser formaae ikke at antænde en fattig Bondekarls Hierte. Hvo der kan det, søge at forklare et saa besynderligt Særsyn! (Er dette da vel saa vanskeligt at forklare, uden at tage Hensyn paa en let opstaaelig Mistanke? Hvad om Hans talte saaledes: Da jeg fordum elskede Dig Karin, blandt vore Fielde, da vare vi hinanden lige; begge fattige tilbøde vi hinanden vore giensidige Fuldkommenheder; jeg stillede mit Mod, min Kraft, min Duelighed lige over for Din Smukhed; vi lode ikke hinanden føle vore egne Fuldkommenheder, og frydede os over hinandens. Nu er Karin bleven en offentlig erklæret Skiønhed; har faaet at vide at hun er smuk, er bleven roest overalt, har været i store Selskaber, er bleven riig, og jeg, hvad er jeg bleven mere end jeg var før Kan jeg nu længere passe for Karin, Naar Roserne paa Dine Kinder blegne, naar Du har givet de Fattige Dine erhvervede Skatte, saa er jeg igien Din troe og hengivne Hans. Vi ville ikke forundre os over hans Opførsel; Vi ville agte ham. - Hans kan fortiene den skiønne Dalkullas Kiærlighed.)