Corsaren, 1843-05-19
Monumentet for Fredrik den Sjette. "Jeg skulde hilse saa meget flittig fra Overpræsidenten og levere Dem dette til behageligt Eftersyn," sagde en Mand, idet han meget høflig traadte ind til mig og overrakte mig et Papiir. -  "Fra Overpræsidenten!" udbrød jeg med en virkelig uforstilt Forhauselse over den venlige Hilsen, og aabnede Papiret. Det indeholdt en Subskriptions-Jndbydelse betræffende en Mindestøtte for Kong Fredrik den Sjette. "Ah!" sagde jeg. Det var dette "Ah!" hvormed man giver tilkjende, at man har fattet Opløsningen paa en vanskelig Gaade. Og, i Sandhed, jeg fattede nu den venlige Hilsen fra Overpræsidenten. Men jeg er ogsaa høflig. Jeg bad Manden hilse Overpræsidenten tusinde Gange igjen. Denne Hoflighed var ogsaa det Eneste, Manden fik hos mig; thi den kostede jo ingen Penge. Altsaa, Overpræsidenten interesserede sig for et Monument for Fredrik den Sjette! Og saa interesseret var han, at han ikke sparede paa sine egne – Hilsener! Ja, jal J gamle Dage var det anderledes. Man oprettede vel Monumenter af Bronce eller Marmor for Kongerne; men de bekostedes af den kongelige Skat eller af selve de Hofmænd, som projecterede dem. Man veed f. Ex., at Hertugen af Lafeuillade selv betalte den Statue, som han havde foreslaaet oprettet for Ludvig d. 14de, ogsaa kaldet den Store. Det er rigtignok en dum Maade at blive af med sine Penge paa - bemærkede et fransk Blad herom - men Enhver har nu sin Fornøielse. De nye Lafcuillader have nu efterlignet deres Forgænger, kun med den Forskjel, at de anvende Borgernes Penge til deres Projecter- dog, deres egne Hilsener ikke at forglemme. For at tage et Exempel fra Frankrig ogsaa paa dette (Frankrigs nyere Historie gjor det overhovedet næsten værdigt til at være dansk): Hr. Roy har nylig yttret det Ønske, at man vilde lade salig Hertugen af Orleans Statue udhugge i Marmor til Prydelse for Pairskammeret i Paris. Den adelige Herre har imidlertid vel vogtet sig for at tilføie, at han selv paatog sig at udrede Omkostningerne ved sin Proposition. Udentvivl tillade hans Midler det ikke, skjøndt man siger, han er en af de rigeste Privatmænd i i Frankrig. Enhver har jo sin frie Villie. Det maa dog være en underlig Følelse, hvormed disse Herrer lade Folket realisere deres Jdeer- hvis her forresten kan være Tale om Følelse. De ere veritable Gjoge: De lægge blot deres Æg i andre Fugles Neder og lade trostig, disse udklække dem. Og, naar saa de stakkels i Fugle have udklækket dem, sige Alle dog, at det er Gjøgens Unger. Andre Mennesker kunne ogsaa enthousiasmeres for en Jdee, og Enthousiasmen giver dem da Kraft og Lyst til at overvinde al Møie og alle Hindringer for Jdeens Realisation. Disse Mennesker derimod tage paa deres Part kun Enthousiasmen og Realisationen, Vanskelighederne overlade de til Andre. Er det, som i nærværende Tilfælde, en afdød Konge, deres enthousiastiske Jver gjælder, da skal hele Folket bære Vanskelighederne. Undersaatterne bør paatage sig alle Byrder ved Arven; men Arven selv overlades til Andre. Jmod selve Jdeen til at opreise et Mindestotte for Kong Fredrik kuune vi ikke indvende Synderligt. Allerede i de ældste Tider ansaae man det for afgjort, at Fyrsterne vare berettigede til Tribut af Ærefrygt, Kjærlighed og Penge, ikke alene under deres Liv, men ogsaa efter deres Død. Deres høie Skygge, sagde man, fandt Behag i stundom at vende tilbage for at besøge de Steder, som havde været dem saa dyrebare i denne jordiske Verden, det vil sige: det Steder, hvor de offenlige Kassers Penge beroede. Man maatte derfor offre deres Manes ikke Gaver af Mælk og Honning, men af Penge. Som Følge heraf blev det langt mere smigrende for en Hersker at efterlade Tomhed i Hjerterne end i Pungen. Dette var nu de Gamles Anskuelser af denne Sag. Verden har dog ikke forandret sig synderligt, endnu anseer man kostbare Mindemærker over Kongerne, især de mere elskede, for nødvendige. Selv Kongernes Minde koster Penge. Og Fredrik den Sjette var jo en elsket Konge. Om ham kan det visselig ikke siges, at han efterlod større Tomhed i Hjerterne end i Pungene. Selv den yngre Slægt erindrer ham med Vietet; men, naar Talen er om et Minde for ham, saa vender Tanken sig til mange ulykkelige Ting, der indtraf i hine Tider, og man spørger: Var Kong Fredrik den Sjettes Minde ikke bedst tjent med, at man først med fælleds Kræfter arbeidede paa at udslette visse Minder?