Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1806-09-06
Men nu indvender man, Parterret bør ligesaa godt have Tilladelse til offentlig at tilkjendegive sit Mishag som sit bifald Men denne Indvending taaler ogsaa nogen ) Blandt de sære Fordringer, som Parterret giør, er ogsaa den, at den Skuespiller og Skuespillerinde, som Kongen har forundt en Aftens Jndkomst, skulle, naar Stykket er tilende, træde frem, og i dybeste Underdanighed, betakke sig for Publicums Yndest. Det er en absurd Skik, som man længe burde have afskaffet. Har en Konstner eller Konstnerinde fortjent at nyde en Benefice, saa indseer jeg ikke, hvorfor de just skulle gjøre Revereneer for Tilskuere, hvis Pluralitet ikke besøge Skuespillet for at belønne den Benificerede, men for at more sig selv, i hvilket Tilfælde de aldeles ikke blive hinanden noget skyldige. Ubilligt var det derfor, at vort Parterre fandt sig fornærmet ved, at en gammel høist fortjent Skuespiller engang ved saadan en Leilighed ikke fremtraadte og gjorde den sædvanlige Reverence. Langt billigere viste det Dansk Franske Parterre sig, da Madame Fourees havde en Benefice, under sin Mands Direction, uden at efterkomme denne hos os saa almindelige Skik, Modsigelse. Naar et retfærdigt Parterre yttrer sit bifald, saa er det et Udbrud af dets Følelser, en Tribut, som Forfatterens Talent aftvinger det, ofte maaskee endog imod dets Villie, en Belønning, som det kan holde tilbage, naar det vil være partisk, men ikke naar det vil være retfærdigt. Hvor Hjertet henrives, uden at Forstanden kan følge det, der handler endog den Uretfærdige stundom mod sin Villie retfærdig. Den, som vil nedværdige det sande Gode og Skjønne, røber Uvidenhed eller Ondskab, og beskjæmmer sig selv. Der gives Tilfælde, hvor den sande Fortjeneste maa seire end- og over grundede Fordomme, og hvor Arbeidet kommer os til at glemme Mesteren, og med ham Alt, hvad vi have imod ham. Den bekjendte Violinspiller Moser har i den Henseende været et frappant Exempel. Da han, som en meget ung Mand kom til Kjøbenhavn, for at lade sig høre paa Violin, var han saa indtagen af Fordomme mod den Danske Nation, at han endog paa offentlige Steder haanede den paa det uforsvarligste. Man var yderst opbragt imod ham, og der fandtes adskillige Mennesker, der af Jver for deres Fødelands Ære, bestemt havde foresat sig at udpibe ham, naar han første Gang lod sig høre. De indfandt sig ogsaa virkelig paa Parterret i dette Forsæt. Men neppe havde han begyndt at spille, førend de glemte den ubesindige Moser og kun tænkde paa den fortryllende Virtuos, istedet for at pibe begyndte de at klappe og tilraabe ham bifald. Det er altsaa vist, at intet lader sig mindre bestikke end Hjertet, og at alt det bifald, der kommer fra denne Domstoel, bør betragtes som en aftvungen Tribut, ikke som en frivillig Hylding. Man kan altsaa antage, at Parterret, naar det yttrer fortjent bifald, ikke gjør andet end betaler en vitterlig Gield, som den, der faaer den betalt, i Grunden ikke skylder det Tak for, men at det derimod, naar det tilkjendegiver sit Mishag ved Piben og Trampen, straffer en Uskyldig, hvis hele Brøde kun bestaaer deri, at han ikke har været saa heldig at behage det. Nu vil man maaskee indvende, hvo anden end Parterret bør da vel vaage over, at Thaliges og Melpomenes Blomstereng luges for Ukrud? Hvo anden end det skal forekomme, at ikke hvert litterairt Misfoster skal indsnige sig paa Skuepladsen, og kjede og ærgre Publicum? Herpaa kan man svare, at tusinde Pider aldrig vil kunne forekomme slette Stykkers Opførsel, saalænge der i Dannemark og Norge kun existerer et eneste Nationaltheater. Saalænge Mennesker ere Mennesker, saalænge Fordomme regjere Verden, saalænge Konstdommerne bedømme litteraire Arbeiders Gehalt paa samme Maade som man ofte bedømmer Sølvets efter Stemplet, ligesaa længe ville i alle Lande mangt et slet Stykke antages, mangen en Stymper opmuntres og mangt et Genie undertrykkes. Man kan, ved at vise sig stræng, i det høieste tvinge Forfattere til ikke at fremkomme med slette, men aldrig til at levere gode Stykker. Hvad behøver desuden Tilskuerne andet end at tie, for at tilkjendegive deres Mishag, Forfatterens Hensigt er det jo at behage, og naar man negter ham bifald, saa har han jo tabt Alt hvad han higede efter. Hans Jndkomst formindskes ikke ved Piben, thi utallige Erfaringer have tvertimod lært, at endog den største Forfatter, naar han blot vil tage Hensyn til Fordelen, næsten hellere bør ønske, at hans Stykke bliver udpebet end applanderet. - Alt dette kan iøvrigt, som enhver let indseer, kun gielde om Originaler. Oversættelser, de være nok saa usle, udpibes aldrig hos os. Vi have alt for stor Forkjerlighed til alt hvad der kommer udenlands fra. Nu gives der nogle, som paastaae: ner op mod Originaler bør man være stræng Men ogsaa denne Indvending gjendriver sig selv. Hvorfor skulle vi være strængere mod de Producter, der frembringes hos en Nation paa 2 1/2 Millioner, end mod dem, der frembringes hos Nationer paa 30 Millioner, Burde dette ulige Forhold ikke tvertimod gjøre os overbærende mod vore Landsmænds Aandsprodukter, Hvor kan man overalt vente, at Forfattere uden Forbindelser og Partier, vil vove sig ud paa en saa slibrig Bane, hvor de ikke allene have tu finde Vanskeligheder at kjæmpe imod, førend de kunne nyde den Lykke at see deres Stykker opførte, men hvor de endog ere udsatte for endeel Hundrede Menneskers Haan, naar det opføres, Saadan en Strænghed vanærer vor Tidsalder og vort Theaterpublicum. Hvor ønskeligt det end er at Meningens Yttring bør være ligesaa fri som Meningen selv, hvor lidet der i Smagens Rige bør herske noget Slags Tvang, saa vilde det dog være godt, at vort skuespilyndende Publicum frivilligen vilde give Slip paa en Skik, der ligesaa meget beskjæmmer et oplyst Folk, som den skader den sande Konst.