Den Vest-Sjællandske Avis, 1836-12-31
Den Ottomanniste Armee, som blev angreben af de Franske, nær ved Ruinerne af Heliopolis, blev adsplittet og tilintetgjort. Portens øverste Minister giennemvandrede næsten alene paa sin overilede Flugt de samme Lande, hvori han var trængt ind med en saa betydelig Styrke. Han tabte tre Leire, sit Artillerie og sine Krigsfornødenheder. Man erobrede igien de Kasteller, som havde været udleverede til ham, man undertrykkede de Revolter, som han havde opvakt paa samme Tid i alle Byerne og hans Tropper bleve udjagede af Said og af Damiette. Hovedstaden selv var bleven tagen i Besiddelse af Mamelukkerne og Janitscharerne; den blev nu paa eengang forvandlet til en umaadelig Leier, og overgivet til Krigens og Oprørets Rædsler. Efterat have seet endeel af sine Bygninger opbrændte eller nedbrudt, saa da, den adlød Chefer, som havde de forskielligste Jnteresser, og da den var bleven sat i Frygt ved en Naboebyes Exempel, som var bleven straffet med Strenghed, saa underkastede den sig og anraabte om Seiervinderens Naade. De Tropper, som vare forsamlede der, og som tilforn vare rykkede frem imod os, imedens Havet var til lukket for os og som saaledes havde overtraadt den meest gyldige Traktat, anholdt nu om en Kapitulation, og da de havde erholdet den, saa passerede de med Sikkerhed igiennem vore Leire. De Franske nøde de første Frugter af Seieren, de bestyrkede sig i de standhaftige Beslutninger, som deres Fædrenelands sande Jnteresse udkrævede af dem, da en sørgelig Begivenhed paa eengang satte dem i Forbauselse. Janitscharernes Agaaer, som havde taget deres Tilflugt til Syrien, konspirerede imod den Franske Generals Liv og overtalede en Jndvaaner i Aleppo til at troe, at Religionen bød ham at opoffre sig til en stor Forbrydelse. Denne Rasende, som det var let at forføre, formedelst hans Ungdom, ankom hemmelig til Kairo, og efterat have tilbragt 30 Dage i Moskeerne med at bede, saa iværksatte han sin morderiske Plan. Kleder var ubevæbnet og fiern fra sin Garde, han blev truffen paa eengang af flere Dolkestik og opgav sin Aand faa Øieblikke derefter. Saasnart som denne sørgelige Nyehed var bleven udbredet i Ægypten, saa yttrede den Orientalske Armee eenstemmigen sin Kummer derover; den vædede med sine Taarer den berømte Anførers Grav, som satte Seieren imod Overtrædelsen af Underhandlingerne, som gik under midt imellem sine Trophæer, og som Fædrenelandet allerede i en lang Tid havde talt iblandt sine tapperste Forsaarere. De Franske Generaler havde forsamlet sig øieblikkeligen efter hans Død; den af dem, som de militaire Love kaldte til Kommandoen over Armeen, gav strax de Ordrer, som Omstændighederne udkrævede, Tropperne viste sig hyppigen for Folket, Artilleriet lod sig høre og de Franske Faner bleve plantede paa Moskeerne. Disse Forsigtigheds forholdsregler vare maaskee saa meget mere nødvendige, som ved de hyppige Revolutioner, som forstyrre Orientens Rolighed, en Hovedanførers voldsomme Død næsten altid bestandig bliver ledsaget af hans Parties Undergang og hans Soldaters Adsplittelse. Morderen Soliman blev arresteret; ingen Ægypter, havde taget Deel i hans Forbrydelse; man opdagede tre Medskyldige, til hvilke han havde betroet sin Plan, og som vare ligesom han Syrier af Fødsel. De bleve alle dømte til de Straffe, som ville have været tilkiendt dem efter Muselmanske Love. Under den lange Tid, hvori hans Straf varede, reciterede Soliman nogle Vers af Koranen og bebridede Muselmændene, at de ikke vare komne ham til Hielp.