Den Vest-Sjællandske Avis, 1837-01-13
Den Vest-Sjællandske Avis. at H. den 13 Januar. Fredagen. No. S. V. Forlagt af Peter Magnus. Redigeret af Adjunct C. P. Andersen. Med Kongelig allernaadigst Tilladelse, at forsendes med Brevposten i Danmark og Hertugdommene. Et Bondermaaltid paa Frland. Veien fra Tuam til Galway fører for det Meste over nogen Hede, hvor man ofte vidt og bredt seer hver sken Huus eller Straa. Landsbyerne langs med Veien ere kun faa og Boligerne i samme, ligesaavelsom de seensomt liggende Hytter, der for Størstedelen ere opførte af Leer og bedækkede med Siv eller Bregner og Lyng, indgyde den Reisende just ingen høi Jdee om Beboernes jordiske Lykke. Den stirføddede Deel af de Jndivider, som findes i saadanne Vaaninger, synes ikke sjelden at have det bedre, end Adamsbørnene, med hvilke især Svinene sædvanligen tage Deel i Kjøkkenet, og det sparsomme, tarvelige Maaltid. Enhver, som er saa lykkelig, at besidde en Koe, et Æsel, eller vel endog en Hest, bringer ogsaa undertiden denne med ind under samme gjæstfrie Tag, og adskiller da kun Sovestedet paa een eller anden Maade fra Qvæget. En Reisende, som tog over denne Hede, vovede at træde ind i en af disse Hytter, imedens der blev skiftet med Hestene. Det indre Rum svarede fuldkommen til det ydre, og lignede snarere en Stald end en Boelig for Mennesker. Et Hjørne var høit opstablet med Torv, og i et andet bemærkede man en Spade, en Møggreb, en Segel og et Par høie Kurve, efter al Sandsynlighed alle Folkenes Huusredskaber. Det var Middag, og hele Familien befandt sig derfor ved Maaltidet. Jkke langt fra Arnestedet, hvor en dygtig Hoben Tørv brændte, havde man saaledes somvæltet en Skammel af Træ, at det ene Been komtil at staae horizontal og tjente derved istedetfor Bord, efterdi intet saadant fandtes imellem Hyttens Huusgeraad. Paa dette stod en meget flad Kurv, omtrent to Fod lang og halvanden Fod bred, der var topfuld med dampende Kartofler, men som nedentil endnu dryppede af Vandet, saa at den hele Beholdning af Potter tilligemed Vand og Alt syntes at være hældet deri, efterat det først var holdt over Svinetruget, Rundt omkring Kurven havde Familien taget Plads, Mand og Kone havde hver for sig en Skammel til at sidde paa, men en tredie tjente to Drenge paa 11 til 17 Aar i Fælledsskab til Sæde. Tre mindre Børn, som forresten saae friske og sunde ud, spiste staaende. Enhver tog sig en Kartoffel efter den anden af Kurven, afskrællede Skallen med Fingrene, og nød deres Maaltid med bedste Appetit paa fri Haand, imedens man dyppede Frugten i et lidet Fad med Salt, som stod paa Toppen af Kartoffelbjerget. Et Par Drikkekar med Vand vexlede Haand til Haand, eller rettere fra Mund til Mund. Kun det mindste Barn, en lille Pige paa tre Aar, havde en lille Potte med Gedemælk, hvortil Moderen rakte hende af og til et lidet Stykke Kartoffel, der syntes at smage hende fortræffeligt. Alle Skrællinger bleve dyngede sammen for at tjene som Desert til et Sviin, der en Smulle afsides fra Familien, men inde i samme Stue, fortærede sin Føde. Den Reisende hilsede ved Jndtrædelsen paa den sædvanlige Maade: "Gud bevare Eder Alle her, og erholdt venligen til Svar: "Gud bevare Dem naadig." Paa hans Begjæring om lidt Jld for at tænde en Cigarre, svarede Manden: "Deer velkommen, og en af Drengene reiste sig strax forat opfylde hans Forlangende. J Mellemtiden, medens han var ifærd med at blæse og tænde en Fyrrespaan, trængte begge de Gamle godmodigen paa den Fremmede, at han først skulde spise et Par hede Kartofler, som vilde gjøre ham godt ved det kolde Veir, hvor fattig Jrlænderen end maa være, saa svigter han dog sjelden den nationale Gjæstfrihed, og jo meere trængende han er desto meere glæder han sig, naar hans oprigtige Tilbud bliver antaget. Den Reisende lod sig af den Aarsag ikke længe nøde, men tog et Par Kartofler og gjorde som de Øvrige. Paa hans Spørgsmaal fortalte de ham, at et aldeles lignende Maaltid var hele Aaret igjennem deres eneste Næringsmiddel Morgen, Middag og Aften. Kun om Søndagen gjorde de herfra en Undtagelse. Thi naar de ikke havde det altfor knapt med Penge, saa spiste de Havremeelgrød og om Middagen ogsaa noget Kjød eller i det Ringeste en saltet Sild, der især ved Kysten er at faae for godt Kjøb. Faldt Kartoffelhøsten, hvoraf de fornemmelig ere afhængige, ikke altfor galt ud, saa holdt de dem en So for ved den at opføde Grise til at sælge. En Koe vilde de gjerne have, sagde de, men deels manglede det dem paa Penge tilat kjøbe et saa dyrt Stykke Kreatur, deels havde de ingen Græsning til den, en Geed søgte derimod selv sin Føde og gav dem ogsaa Mælk nok til deres mindste Børn. Manden meente forresten, at han nok kunde komme ud af det med hans lidet Areal fire Tønder Land), dersom Forpagtningsafgiften kun ikke var saastor, og han var istand til at erholde meere Dagarbeide. Til den næste Sommer var han betænkt paa at begive sig ved Høsten til Engelland tilligemed begge hans Sønner, og haabede derved at kunne sammenspare en fem til sex Pund Sterling. Jøvrigt syntes disse Folk saa temmelig at finde sig i deres Skjebne, og aldeles ikke at være hengiven til Drik, der ellers er der i Landet saameget almindelig. Ved Afreisen, hvortil Alle ønskede ham megen Lykke, efterlod den Reisende en Haandfuld Tobak hos Bonden, som blev taget imod med den største Glæde, og som vist længe vil vedligeholde hans Minde iblandt dem. Men paa Vognen fik han Sæde hos en Mand, der i sin egen Gig var kommen derhen fra en Sidevei. Af denne Mand, som var meget vel underrettet, fik den Reisende gode Underretninger om de irske Landmænds Kaar, og blev herved bestyrket i den Formodning, som han allerede tidligere havde havt, at Hovedgrunden til denne Classes næsten almindelige Armod ligger i de altfor smaae Jordlodder, da Forpagterne heraf tidlig eller silde bringes til Bettelstaven, blive fordærvede Mennesker, og hielpe til at stifte Uro Thi er det ogsaa muligt, at saadanne smaae Lodder, i gode eller endog middelmaadige Aaringer vare istand til nogenledes ved en stor Tarvelighed at fødde deres Dyrkere, saa kunde de dog aldrig tilstede dem at lægge Noget op, og saasnart altsaa et eller andet Uheld maatte tilstøde, da er strax den sørgeligste Armod ligefor Døren. Paa Arbeide hos Andre er ikke at tænke, thi de fleste Landmænd ere næsten alle i een og samme Forfatning, lige fattige og trænge aldeles ikke til nogen fremmed Hjelp; og de faa større Agerbrugere Man have sædvanligen deres egne Daglønnere og behøve kun sjelden et Par Hænder mere, hvilke naturligviis let ere at finde i deres nærmeste Omegn. Vil derfor En eller Anden, efter at have endt sit eget Landbrudrage et Par Miil videre for at søge om Arbeide hos Andre, saa falde Alle der over den Fremmede, der kommer for at tage den Smule Fortjeneste fra dem som gives kun knap; de mishandle ham og nøde ha til atter at søge Hjemstanden. Her bliver nu altsaa intet Andet for ham, end enten at henslingre den ikke ringe Tid, som levnes ham fra eget Arbeide, i Lediggang eller at hengive sig til Drik og andre Laster, Det Onde er nu eengang forhaanden, og lod sig ved for Endeel standse ved, som man nu er meget betænk paa, kun at bortforpagte Landeiendommene i stør Parceller og at Eierne selv besørgede en Deel af de res Godser, men Daglønnernes Antal vilde derved som i Engelland og ligeledes hos os, stige betyde ligt, og derved maaskee frembringe et lignende Onde skjøndt af en anden Art.