Berlingske Tidende, 1779-08-01
Endskiøndt de første Søefarende krydsede omkring ved Kysterne, og giorde sig al muelig Umage, ey at tabe Landet af Syne, saa maae de dog strax i de første Tider tidt og ofte ved Storm være blevne fordrevde i den rumme Søe. Den Forvirring og Uvished, hvori de ved slige Leiligheder befandt sig, bragte dem formodentlig paa at udfinde en Maade, hvorefter de kunde vide, hvor de i saadanne Omstændigheder egentlig vare. De saae snart, at Jagt tagelsen af de himmelske Legemer var det eneste, hvorefter de nogenlunde kunde rette sig. Paa denne Maade blev formodentlig Stierne Kyndigheden først anvendt til Skibsfarten. - Fra det første Øieblik af, da Menneskene begyndte at iagttage de himmelske Legemers Bevægelse, bemærkede de rimeligviis allerede, at der gives visse Stierner paa den Deel af Horizonten, hvorhen Solen aldrig kommer, hvilke bestandig sees hver Nat. Det var let, at opdage disse Stierners Stilling imod vores Jord. De vise sig altid ved den venstre Side af Jagttageren, naar han vender Ansigtet mod Østen. De Søefarende saae snart, at denne Opdagelse kunde blive dem særdeles fordeelagtig, eftersom disse Stierner bestandig anvise een og den samme Verdens Egn. Naar de nu vare komne ud af deres Fart, saa befandt de, at for igjen at komme paa den rette Vey, behøvede de allene at styre deres Skibe saaledes, at de igien bragte dem i deres forrige Stilling, i Forhold til hine Stierner, som de regelmæssig saae hver Nat. - Alderdommen tillægger Phoenicierne Æren for denne Opdagelse, et Folk, der var lige saa arbeid somt, som begierligt efter at giøre Forsøg. Den store Biørn var formodentlig den første Veyviser, hvoraf de samle, gamle Søefarende betiente sig. Dette Himmel Tegn kjendes lettelig baade af sin Glands og de Stierners besynderlige Jnddeeling, hvoraf det bestaaer. Da det er nær ved Polen, gaaer det næsten aldrig ned for den Egn, som Phoenicierne pleyede at besøge. Vi vide ey, paa hvad Tid de Søefarende først have begyndt at rette deres Fart efter Nordstiernerne; men det maae dog være skeet i ældgamle Tider. Om den store Biørn tales i Hiøbs Bog, som synes at have havt megen Omgang med de Handlende og Søefarende. Navnet, under hvilket dette Himmel-Tegl var bekiendt hos de gamle Jndvaanere i Grækenland, og deres Fortællinger om dets Oprindelse, ere et Beviis, at Skipperne allerede i de ældste Tider rettede sig efter det. - Alligevel var Jagttagelsen af den store Biørn en meget ufuldkommen og uvis Rettesnoer at bestemme et SkibsFart efter. J Grunden betegner dette Himmel-Tegn Polen paa en meget uvis og forvirret Maade. Dets Hoved er den ey nær nok, og dets yderste Ender ere meere end 40 Grader derfra. Denne store Omkreds foraarsager meget forskellige Aspecter, baade til adskillige Timer om Natten paa een og den samme Aarets Tid, og i een og den samme Time paa forskiellige Aarets Tider. Denne Afvexling blev endnu stærkere, naar man vil betragte den i Hensigt til Horizonten, hvortil de Søefarendes Fart nødvendig maae have Hensigt. Formedelst denne Afvexling maae de have regnet noget fra, alleneste efter eget Godtbefindende, og heraf maae nødvendig flyde store Forseelser og Vildfarelser i de Tider, da man allene forlod sig paa Erfaring, i Steden for geometriske Regler og Tavler, som først mange hundrede Aar derefter bleve opfundne. - Det maae have varet længe, førend Skibsfarten erlangte kun en lidelig Grad af Fuldkommenhed. Jngen Konst eller Haandtering udfordrer saa megen Eftertanke og Kundskab. Den Konst, at seyle, er iblandt alle den, som er meest indviklet; dens sædvanligste Udøvelse grunder sig paa adskillige Dele af fleere Videnskaber. Det synes dog, at nogle Folk allerede i de ældste Tider vare komne temmelig vidt i Søevæsenet. Disse Opdagelser kom blot af Tilbøielighed til Kiøbmandskab, hvilken befielede disse Folk, og af den store Begierlighed, immer at drive deres Handel videre.