Politivennen, 1799-01-01
Anmeldelse. Jndsenderen af Stykket under Titel: en højst stammelig Uorden ved Ladegaards- vejen vilde undskylde, at dette ej er bleven indrykket; ved Undersøgelse er det befundet, at den maae være hævet. Uorden af dette Slags er temporair, men skulde det paaankede atter yttre sig, vil Bidraget finde sin fortjente Plads i Politiveunen. Udgiveren skylder imidlertid denne ukjendte Medarbeyder sin Tak og Agtelse for hans Opmærksomhed paa alt, hvad der kan fremme Orden og hæve Misbrug. Bør Kjøbenhavns Amts Birketings-Ret forflyttes fra Ballerup? (Sluttet.) Endnu frembyder sig en Betragtning i Anledning af dette Spørgsmaal; den er ikke mindre vigtig, end nogen af de Grunde jeg tilforn har anført, endskjøndt mange maaskee ikke vil ansee den saaledes. Jeg fremsætter, den derfor især kun før den, der kjender Mennesket og veed hvad Indtryk de udvortes Gjenstande har paa Gemyttet. Bag ved Ballerup (en Bondebye hvor Menneskers Hænder har anvendt alt for at skjule, ja aldeles at tilintetgjøre det vist nok saare lidet den har Naturen at takke) paa en aaben, Slette ligger Tinghuset, mere ligt en Bygning, opført til Sommer Staldforing, end indrettet for Mennesker. Her sættes Retten i Kongens Navn, her er Uskylds Fristed her lægges Vold i Lænker! Eensom paa en viid ufrugtbar Mark ligger denne Retfærdighedens Vaaning. Jntet Træe skygger her for Sommerens Hede, og giver Læe for Vinterens Slud. Stormvindene rase ubehindret; Tusmørket ligner her den fæleste Nat, og Natten er mørk som Døden og Graven. Vejen fra Byen til Tinghuset gaaer ved indfaldende Slud, over Diger og Grøvter; thi den rette Vej er upasseerlig. Bygningen er indvendig skummel og fæl ja ikke engang forsynet med Stoel for Rettens Betjente. Her paa dette fæle Sted møde unge Mennesker, der nyligen ere konfirmerede, som Vidner, de have aldrig tilsorn været til Tinge, og skjelve (thi dette har jeg selv seet) blot fordi de ere der. Her paa vild Mark, ofte om Aftenen under Vindenes Susen og Dørenes Knagen oplæser man Lovens Eed, denne skrækkelige Eed for dem - hvad sordrer man vel af Mennesket, det svage, det eenfoldige? det taber al Samling, al Forstands Evnes Brug, og bliver ofte hvad det ikke skulde, ikke vilde være - Meeneeder! - Fremdeles, man betragte Forbryderen i Fængslet, forladt sidder han og overgivet til sig selv. Jngen Ven deler hans Skjebne, ingen trøster ham. Martret af Indbildningskraftens Skyggeværk lyder hans Klage langs de kolde Mure; Eet, kun eet Glimr af Haab har han endnu tilbage. Han veed han skal føres til Tinget. "Der vil jeg klage; saa siger han: Vder vil jeg nævne alle de Tilfælde, som bidrog til min Ulykke og tale til mit Forsvar." - O Dommere! Dommere! stod hans Hjertes Inderste malet paa hans Pande, hvorofte skulde I ikke skrive Frifindelse der, hvor vi nu læse Døden. Omsider føres han til det Sted han med Længsel seer i Møde. Han ankommer til Ballerup. Her indlades han i Kroestuen, hvor Eeder og Sværgen, Tobaksrøg og Brændeviinsdunst imodtager ham fra alle Sider. J denne Tunstkreds aander han, indtil han omsider føres til Tinget; Og nu Ulykkelige! hvad møder du her? tael da nu, siig da nu, du, som længtes efter dette Øjeblik, at du er uskyldig, nævn hvi du haaber Medlidenhed - men Nej. han tier, hans syge Jndbildningskraft vaagner og sysselsætter ham paa nye med den Tanke, at han er aldeles ulykkelig. Det første han, efter at have besteget Grøvter og Gjærder bliver vaer, er Pælen uden for Tinghuset, ved hvilken Bøddelen nedlægger de Skyldiges Ære. - Du gyser allerede ved dette Syn? Gid du saae Skafottet, du skulde da mindes om Døden, der ender vor Kummer og Tanken skulde trøste dig. Han træder ind i den lave skumle Stue, hvor han hører de rustne Dørhængsler at hyle. Jdeen om Fængslet bringes tilbage for ham. Han taber den Tiltroe han nærede til Stedet, han bliver mistroisk, og efter Gemyttets Forskjellighed, efter Nervernes forskjellige Jrritabilitet, bliver han enten trodsig imod sin Skjæbne, og samler Levningen af sine Kræfter for at forhærde sig, eller han overgiver sig til den sorte, aandsfortærende Tungsindighed, der gjør hans Tilværelse mere tung end den Slavelænke, der venter ham. Jeg opfordrer enhver Upartisk Menneskekjender til at bedømne, om dette kkke er Sandhed. Og vil jeg nu endog indrømme, at dette ikke virker paa de ni og halvsemsindstive, der ikke have den Følelsernes Kultur, ike den Sensibilitet, hvo er da den, som tor nægte, at dette heller ikke kan være Tilfældet med den Hundrede, ikke heller med den lidenskabelige Pige, der i et ulykkeligt Øjeblik overgav Vidnet om sin første Hjærlighed i Dødens Arme, og nu fremkaldes til at vorde et Offer for den hævnende Lov. Men dersom nu dette i Sandhed forholder sig saa, dersom denne Muelighed for enhver, der kjender Hjertet med Fordom, med Lidenskab, kort, som et Noget, der afficeres af Forestillingen, gaaer over til høj Grad af Rimelighed, saa haaber jeg ikke uden Grund at have yttret den Mening, at vort Tingsteds nærværende Beliggenhed er skadelig. Tingstedet bør da forflyttes. Nen vigtigt er saa atter Spørgsmaalet: Hvor er efter Omstændighederne det begvemmeste Sted for Tinghuset? Herom ere mine eenfoldige Tanker følgende: J Kjøbenhavn boer Amtets Øvrighed, Amtmand og Amtsforvalter. Det synes efter mit Omdømme rigtigst, at Tinget ogsaa holdes der; thi Bonden har da alt samlet, og kan, naar han har Ærende til Tinget, tillige afgjøre, hvad han har at afgjøre med Amtmanden og Amtsforvalteren, hvilket er en Lettelse for Bonden. Fremdeles; Amtets Arresthuus ligger i Kjøbenhavn, det synes altsaa rimeligst, at Tinghuset lægges did hen. Vil Nogen herimod erindre, at man lige saa let kan flytte Arresten til Tinget, som dette til hiint, saa har jeg herved en dobbelt Erindring at gjøre. Først ligger Tinget paa et ubeqvemt Sted, og bør flyttes af denne, om ej af nogen anden Aarsag; andet: er det langt gavnligere for den offentlige Sikkerhed, at lade Arresthuset blive, hvor det er, inden Stadens Volde, end udflytte det paa fri Mark, hvor det er meget lettere for de hæftede at bryde ud, og umuligt for Slutteren, som enkelt Mand, at skaffe Fred, naar de gjøre dem rebelske For at gjøre Jndretningen saa beqvem som mueligt holder jeg for, at Tinget (dersom det forlægges til Kjøbenhavn) bør holdes hver Onsdag, da det er Torvedag, og Retten ikke sættes førend Kl. 11 om Formiddagen. Amtsbeboerne kunne da paa samme Dag, som de kaldes til Tinget, først sælge sine Varer paa Torvet og forrette andre Ærender, ligesom og Husmanden eller Tyendet, der er stævnt til Vidnesbyrds Aflæggelse letteligen og uden megen Bekostning kan komme Vejen frem og tilbage. At Tingstedet forresten bør holdes paa et anstændigt Sted (dog ikke i Dommerens Huus) at det bør være saa stort, at det i det mindste rummer 30 a 40 Mennesker, uden at disses Sammenkomst (hvilket nu ofte skal være Tilfældet) forgifter Luften i Værelset, saa at ingen kan udholde at arbejde, alt dette er noget, som følger af sig selv, og trænger ikke til Udvikling. Dersom i øvrigt disse Betragtninger ikke ere aldeles forfejlede, saa tør jeg haabe, at enhver god Borger, enhver, der ærligen frydes ved Mangels Bortrødning, og de offentlige Jndretningers Forbedring vil med mig ønske, at Spørgsmaalet snart maatte forelægges Kongen og undersøges af ham og hans Mænd. *) Hvem der vel kan være Forfatter til dette Stykke? Dette Spørgsmaals Besvarelse skal allerede have beskjeftiget Adskillige. Det værste er, at Nogle, endog højt, har opgivet en Person der slet ike er Forfatter. Det er Glade, at man ofte mere bekymrer sig om at kunne fortælle, end om det er Sandhed man fortæller. Mit navn er imidlertid slet ingen Hemmelighed for nogen, der efter Trykkefriheds Loven er berettiget til at fordre det. Saa meget herom. Naar man derimod siger lige saa højt: at Jngen bekymrer sig om Tingets Forflyttelse uden Birkedommer Bang, og at det er ham, der