Aarhuus Stifts-Tidende, 1841-03-10
(Forlangt Jndrykkelse. Deres Velærværdighed vil maaskee endnu mindes mig fra hine Dage, da vi Begge freqventerede collegia theologica. Det er rigtignok længe siden – 35 Aar ere en lang Tid, men gamle Venner og Bekjendte glemmer mandog ikke saa let. Hine Octoberdage anno 5 staae idet mindste endnu levende for mig. Jeg var oppe til Attestats den 4de, De den 10de. Siden den Tid er fast hele Jordens Skikkelse forandret, og den forandres endnu med hver Dag. Alt er i uafladelig Bevægelse. Der er vel kun Faa, som ikke mærke det, og som jo tilsidst maa følge med. De, min gamle Ven, har stillet Dem den svære Opgave, at sætte Dem op mod den almindelige Bevægelse Hvoraf jeg veed det Aviserne have sagt mig det, disse underlige Væsener, som i vor Barndom vare noget dødt, magtesløst Noget, der kom staarende paa halvandet Been een, høit to Gange om Ugen, og aflagde deres kjedsommelige Besøg hos fornemme og kjedsommelige Folk, men som nu komme flyvende hver Dag, liig muntre, sjungende Fugle, der ogsaa lade sig høre for Fattigmands Dør og medbringe mangt et Frø fra fjerne Lande, som hos os falder i god Jord. Altsaa – jeg har i Aviserne læst et Stykke af Deres Velærværdighed, skrevet i Januar 1841. J dette Stykke fordommer De Nutidens Jvren og Higen; De erklærer det for et formasteligt Jndgreb i det høieste Væsens Beslutning, at ville forebygge Enevældens Misbrug; De stempler alle dem, der forlange Garantier, som vantroe Mennesker, som rene Hedninger, som Oprørere mod Øvrigheden. Det er nu temmelig stærkt og ufordøieligt: men var det Sandhed, fik det saa være. Det er imidlertid ikke Sandhed, og jeg skal i al Venskabelighed søge at overtyde Deres Velærværdighed derom. At gjendrive hele Deres Diatribe vilde imidlertid blive mig Formeget paa een Gang, thi De har grebet vidt omkring Dem og taget Lovligmeget for. Jeg har, som De maaskee mindes, altid gaaet saa smaat frem. Det vil jeg nu ogsaa her idet jeg efterhaanden, som jeg kan overkomme det, i ganske smaae Opsatser vil behandle Deres Hovedpaastande. Kan Gud i sit Viisdomsraad beslutte, at tugte og ydmyge et Folk ved at give det en slet Regent, og kan man siges, at ville forebygge en guddommelig Beslut ning, naar man søger at garantere sig mod Enevældens Misbrug : Deres Velærværdighed paastaaer det; jeg benægter det. Der er Jntet, vi ialmindelighed slippe daarligere fra, end naar vi ville agere Bisiddere i Guds Viisdomsraad og troe, at vide alle Hans Tanker. Der ere dem, der ei engang vide, hvad de selv ville; men Guds Beslutninger kjende de paa en Prik. Der maa skee, hvad der vil, saa see de deri en Guds Beslutning. Det er nu vistnok meget mageligt. Paa den Maade kan man forklare, hvad det skal være. Det Gode bliver man strax færdig med, og det Onde, ja, det er en Guds Straf. Saaledes mener nu Deres Velærværdighed, at naar et Land faaer en daarlig Konge, saa er det en Guds Straf. Paa den Maade bleve mange Konger ikke Konger at Guds Naade, men af Guds Brede." En slet Regenter unægteligen noget meget Slet, men dog vil D. V., at en saa overordentlig Slethed skal være besluttet i Guds Viisdomsraaad som en Straf for andre Sletheder. Jeg tilstaaer, det kan jeg ikke faae i mit Hoved. Det er mig for stærkt. Det er dog, som mig synes, at gjøre de slette Regenter altformegen Ære, at betragte dem som en Guds Gave. Al god Gave og al fuldkommen Gave er ovenfra og kommer ned fra Lysenes Fader, Jnk. 1, 117. Hvorledes kan dog Deres Velærværdighed mene, at den samme Gud, som har befalet Kongerne, at have hans Lov for Øine, at hade Uretfærdighed, at elske Sandhed og Miskundhed o. s. fr., skulde kunde beslutte, at give et Folk en slet Konge! – At Gud i sin Viisdom kunde beslutte, at give et fordærvet, dybtsunket Folk en ret dygtig og alvorlig Hersker, som kunde holde det i Ørene og vise, at han ei bar Sværdet forgiæves, det kan jeg begribe, og det har jeg ogsaa tidt formærket, at Gud har gjort.Men en slet Konge! – Som om en slet Konge ikke maatte gjøre et slet Folk endnu slettere! Men det er visseligen ikke gjennem moralske Deteriorationer Gud opdrager Folkene. Hvorledes handler vel den gode Regent, Guds Billede paa Jorden, Lader os blot see et Par Exempler. Naar en Skole er saa dybtsunken, at Aanden kun flagrer over Kathedret som en døende Lampe, hvad gjør saa den gode Regent, Gjør han maaskee en Stymper til Rector, som kan udslukke Aandens sidste Funke og føre de arme forvildede Børn endnu længere bort fra Kundskabskilden, fra Tugt og gode Sæder, for ret at straffe dem, Eller naar en Menighed trænger til en alvorlig Opvækkelse, mon da den gode Regent, for at tugte og ydmyge Sjelene, sender dem en Leiesvend, som hverken kan virke ved Ordets eller ved Exemplets Magt, men kun bidrage til at Ordet vorder endnu mere foragtet, Alteret endnu mere forladt, Og hvad den gode Konge ikke vilde, ikke torde ikke kunde gjøre, det skulde Gud beslutte i sit Viisdoms raad, Nei, Deres Velærværdighed! Guds Rige vorder ikke ueens med sig selv, og er det end en sørgelig Sandhed, at der har været mange slette Regenter i Verden, saa er det dog vel ogsaa Sandhed, at det kun er Embodet, de have af Gud, men ikke Sletheden. Betænk dog, Deres Velærværdighed, hvortil Deres Paastand vilde føre! De gjør jo aabenbart den slette Regent til et udvalgt, Redskab i Guds Haand. Den slette Regent, som ikke troer paa Gud, skulde Gud have sat til Styrer over et ulykkeligt Folk, for ved ham at gjøre det endnu ulykkeligere, Han havde altsaa intet Ansvar, intet Regnskab at aflægge, ligesaa lidet som Riset i Tugtemesterens Haand, eller Sværdet i Hævnerens. "Over de Mægtige skal holdes en streng Randsagelse! Sp. 6, 9." Men en Fyrste, som intet andet Ærinde har i Verden, end at gjøre Ondt Han har ligesaalidet noget Ansvar som nogen Samvittighed, han er en løsladt paa Menneskeheden hidset Diævel, som ei engang har nogen Dom at vente, fordi Den som skulde dømme ham, har kaaret ham til sin Bundsforvandt! Og de Fromme i Folket tør ei engang bede om Frelse fra den Onde, som foragter Gud og skjænder Menneskeheden, thi Alt er saa besluttet af Gud, anordnet af Gud, og hvo tør sætte sig op mod Guds RaadJeg maatte have været meget uheldig i at udtrykke min Mening, hvis det ikke skulde være lykkedes mig at vise, at D. Bhds. Paastand ophæver Begrebet og Gud istedetfor at indgyde Agtelse for Guds Viisdomsraad. Næstegang skal jeg stræbe at godtgjøre: "at den sande Gudfrygt aldrig har anseet det for et Jndgreb i Guds Raadslutning, at garantere sig mod Magtens Misbrug. Jmidlertid – vale et save! Thomas Bodom. Kan det da forsvares, at en Stænderdeputeret ikke tager den ringeste Deel i Forsamlingens Forhandlinger, Man skulde troe, at dette Spørgsmaal var aldeles overflødigt, da dets Benægtelse ligger den sunde Menneskeforstand saa nær. Og dog er det, ved nogle Enkeltes forkeerte Bestræbelser, kommen saavidt, at det bliver Pligt for Fædrelandsvennen, offentligen at berøre det. J denne Avis har en Hr. - og i Aalborg Avis har Hr. Redacteur Ree opstillet den Grundsætning, at mankan være en meget agtværdig Deputeret, om man end ikke, i en heel Session, deeltager med eet eneste Ord i de stænderske Forhandlinger. Saalænge en saa skjæv Anskuelse, som dog - til Ære for Folkets sunde Sands – kun er sjelden at træffe, holdt sig paa sin Borneertheds naturlige Gebeet, kunde man tie dertil; men naar den fremtræder offentligen, naar den endogsaa søger at gjøre sig gjældende som offentlig Mening, bør den desavoneres og afvises med al den Ringeagt, den fortjener. Det har hidtil været vor Provindses Ære og Stolthed, at den som Deputerede har fremstillet Mænd, der ikke blot kunde, men ogsaa vilde tale paa deres Fædrelands Bedste, nu hører man derimod paa een Gang, og det endogsaa af en Publicist, den Mening forfægtet, at det ingen Dadel fortjener, naar en Stænderdeputeret tager en fuldkommen negativ Deel i Forsamlingens Arbeider, hvad Virksomheden som Taler og i Comiteerne angaaer, at det er nok til at beskytte den Deputerede mod hans Medborgeres Anklage, at han i det daglige Liv lægger en agtværdig personlig Characteer og Fordringsløshed for Dagen, og at han i Stændersalen deeltager i Afstemningen, hvilket siges at være Hovedsagen. – Er det at ære de fortjente Mænd, der i Viborg have ført Menneskerettighedernes bedste Værge, det frie Ord, saa heeltemodigt? Er det at respectere de billigste Fordringer, Folket har til sine Repræsentanter, Er det at have noget Begreb om Stænderinstitutionens Væsen og Værd, Man høre sig dog for trindtom i Landet, hvad Folket – og Folket er den rette Domstol – dømmer og hine Deputerede, som have siddet ved Stænderbordet, og tiet, tiet fra den første Dag, de toge Sæde der, indtil den sidste, uden at een eneste Jnteresse var istand til at aflokke dem, afnøde dem een menneskelig Lyd! Og hvad det ubestikkelige Folk dømmer og disse Mænds Færd, det skulde man ikke torde sige paa Prænt, Det forstaaer sig, at Forfatteren af Et Syn i Stænderhuset i Viborg har gjort Sagen til Gjenstand for Spot og Latter, det billige vi ingenlunde, det er vistnok et stort Misgreb, thi Sagen er visselig ikke til at lee ad; den har, idetmindste i vore Øine, ikke een eneste lystig Side, ihvorledes man end vender den; den er, heelt igjennem, en reen misere, og de, som ville give sig Mine af, at nære det mindste Gran af Agtelse for slige Deputerede, maatte først og fremmest holde sig forvissede om, at Disse, i deres eget inderste Hjerte, ikke betragte den anderledes, end som en misere, men at de have forladt Stænderhuset med al den nagende Utilfredshed, al den bittre Selvbebreidelse, som enhver redelig Siel maa føle ved Bevidstheden og, at have svigtet sine Medborgere og sig selv. C. F. Borgaard.