Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-10-30
En af Prindsen af Contils Betjenter havde fravendt denne sin Herre 2,000 Rdlr. Sagen var saaledes kommen for Dagen, at Personen maatte være bleven straffet, hvis han havde staaet under en mindre ædel Herre. Men denne Prinds tog ham i Eenrum for sig og tiltalede ham som følger. "Min Ven, da De forhen har tjent mig tro, mener jeg, at ene Nød har bragt Dem til at glemme Dem Selv. Det er mig en sørgelig Tanke, at jeg ikke formaaer at sætte mine Folk ved Velgierninger i Sikkerhed, for Fristelser af den Natur. Midlertid vil jeg skjænke Dem de 2,000 Rdlr., De har taget fra mig, siden jeg, da De har ladet Dem forlede i en saadan Grad, troer, at De maa trænge haardt dertil. Gaa nu Deres Vei med Pengene thi, efter den Opsigt, Sagen har gjort, kan De ikke med Fornøielse blive hos mig." Prindsens andre Betjenter maatte være fødte og baarne til Salgen, om denne Skaansomhed ei bragte dem til at vise ham den yderste Troskab herefter. Lystigt Jndfald. Paa en Reise i Statsanliggender til Polen. gik samme Prindses Kuffert itu, eller blev opbrukken, og en stor Mængde Tobaksdaaser fandtes strøede paa Landeveien. Ei!" sagde et vittigt Hoved, det er godt at see, at Prindsen vilde have taget Polakkerne ved Næsen." Fanden som Læge. Jkke langt fra den franske By Bagneres var i et Benedictinercloster et Jomfru Maria Billed, som gjorde Jertegn og indbragte Benedictinermunkene anseelige Penge, saa at de levede et Herreliv, drak den bedste Viin og beværtede Forbireisende kongeligt. En Dag havde de en Hr. Disautier tilbord, der var kommen forat besøge dem, men der, desværre, hørte tilden vantroe Slægt, som til alle Tider har, kun under forskjellige Former, været de Rettroendes Rædsel. Mistroen hos ham til billedets store Kraft blev saa lydelig, at han i Heden af den derover opstaaede Tvist udbrød, siden Billedet er saa mægtigt, som J foregive, godt Folk, hvi helbreder det da ikke den fattige Bonde dernede i Landsbyen, ham, der nu er paralytisk paa attende Aar, Det vilde, ved Gud være baade Jomfruen og Closteret en stor Ære!"De brave Munke toge deres Tilflugt til den gamle Vise: "Troen er det, Troen, der fattes den Syge!" Disautier, der havde et Par Glas Viin i Hovedet, raabte som afsindig: "Tro mig hist, og Tro mig her, Hvad vedde vi, at jeg skal faae ham til at gaae uden den, og det i denne Aften?" Veddemaalet blev indgaaet; og Alt, hvad han begjærede til Udførelsen af sit Forsæt, var en Benedictinerdragt, den han gjorde sig tilpas paa en egen Maade. Derpaa begav han sig ned til den Syge, som da just var ene med en liden Pige, der passede ham. Som han traad ind, gav han hende et Ærinde ud og nærmede sig nu lang somt til det Leie, hvor den Syge havde hen sukket sytten lange Aar, i det han tillige mældte: hvorlunde han ynkedes over hans Tilstand og var kommen i den Hensigt, at befrie ham fra hans Lidelser, men paa det Vilkaar, at han skulde give sig til ham. "Og Hvem er J da vel spurgte den Syge skjælvende. Jeg er, med Tugt at sige, Fanden!" svarede Disautier og gjorde i det Samme nogle saa forfærdelige Grimasser, at den over al Beskrivelse skrækkede Sygling sprang op af sin Seng, uden at spørge sine Kræfter tilraads, og løb skrigendes igjennem hele Byen. Man havde endog Møie ved igjen at stoppe ham i Farten. Vel kom hans Onde tilbage siden; men Disautier vandt dog sit Veddemaal, thi han havde jo virkeligen bragt ham til at gaae, ja, til endog at løbe. Midlertid kan det ei nægtes, at Troen, om end Troen paa en anden Genstand end Munkenes sædvanlige, var ogsaa her mægtigt med i Spillet. Særegen Maade at bekræfte paa. Hærtug de la Fenillede havde, naar han vilde stadfæste Sandheden af Noget for Kongen, den Skik at sige: "jeg vil, Deres Majestæt være saa forbandet som en Ærkebisp i Languedoe, om Det, jeg har den Ære af sige Dem, er ikke Sandhed! Aldrig meer min Fod i Toulouse, Jeg var, siger Bogens Forfatterinde, i Selskab med Marquise de Vergna; og, da jeg erfarede, at hun opholdt sig i Nærheden af Toulouse, spurgte jeg hende, om hun ikke imellem kom ind i denne By, og om man ikke kunde have den Ære at see hende der. Hun svarede: at det var hende slet ikke tilladt. "Og Hvad forbyder Dem det da?" yttrede jeg saare forUndret. En Eed", svarede hun, "et Løfte, jeg har gjort. Denne Eed er mig saa hellig, at, for ei at bryde den, foretrak jeg endog eengang Landlivet for et meget fordeelagtigt Parti, der tilbødes mig i Staden." Jeg fandt dette saa vidunderligt, at, især siden man her tager sig den Frihed, meget let at gjøre Bekjendtskaber, jeg bad hende fortælle mig de Aarsager, der havde bevæget hende til en saadan Eed. Hun var villig dertil; vi fjernede os fra det øvrige Selskab og vandrede sammen langs Bredderne af en Kilde. De ønsker at høre min Historie,", sagde hun. Nuvel! jeg skal føie Dem deri. Jeg er født i Landlivets Skjød, paa eet af min Faders Godser, ikke langt fra Toulouse. Jeg blev sendt til Closteret Sancta Clara der i Byen, da jeg havde naaet mit syvende Aar. Som et forkjælet Pigebarn havde jeg Ondt ved at rette mig efter Closterdamernes Skikke og stor Længsel efter mine Smaaemorskaber paa Landet, hvilken Længsel end meer forøgedes hos mig ved et Besøg, min Moders Kammerjomfru aflagde i Closteret. Hun var tagen til Toulouse, for at see Processionen den 17de Mai, kom til mig i Closteret og havde den Uforsigtighed, at foreslaae mig vende tilbage med hende. Jeg modtog Forslaget; og, da hun var gaaen fra mig, fandt jeg paa Midler til, mens Closterdamerne vare i Chorstjenesten, at snige mig ud af Closteret, uden at Nogen mærkede det. Som jeg var udenfor Murene, løb jeg saa stærkt jeg kunde hele Byen igjennem, i det jeg indbildte mig at have hele Clostersamfundet i Hælene, og søgte bestandigen efter min Kammerjomfru, uden dog at finde hende. Natten overfaldt mig omsider paa et Sted, hvis afskyelige Stank lod mig formode, at det maatte være Fisketorvet. Det var og virkeligen saa, og jeg valgte at skiule mig under en Bænk, for der at tilbringe Natten; men, efterat have opholdt mig der nogle Timer, hørte jeg at man snakkede og bevægede sig i Nærheden af mig. Mit Kjøns medfødte Nysgierrighed, gjorde, at jeg stak Hovedet ud af Redet og saae tre Fruentimre med en Lygte. Som jeg blev dem vaer, saae ogsaa de mig, og det overraskede mig at høre dem sige, at de vilde tage mig lille Pige til at gjøre Ende paa deres Trætte. Paa samme Tid spurgte de mig, Hvad jeg bestillede der, og jeg svarede, at jeg havde forvildet mig, ved at lede om en Pige, der kaldte sig Jeannette, men bad dem tillige vise mig til hende, hvis de kjendte hende. De forsikkrede, at hun var dem meget vel bekjendt, og at jeg nu blot skulde følge med dem, da de saa siden skulde føre mig til hende. Var der Nogen, der gik glad med, da var det mig; vi fulgtes ad et langt Stykke Vei, og de førte mig etsteds hen, som jeg slet ikke kjendte, hvor, efter med megen Møie at have løftet en stor Steen iveiret, de befalede mig stige ned i en Grav, i hvilken der laa et dødt Fruentimmer, hvis Ringe. paa Fingrene og i Ørene jeg havde at tage af og give dem. Nu begreb jeg, at Trætten, der havde været imellem dem, havde gaaet ud paa: Hvem af dem der vel skulde stige ned i Graven; og, saasom denne Forretning slet ikke var efter min Smag heller, havde jeg gjerne ønsket mig befriet for den; men der gaves intet tænkeligt Middel til at slippe, og de truede endog med, at, hvis jeg vægrede mig derved, kastede de mig ned i Graven og væltede Stenen over Jeg maatte altsaa give efter for Magten, steeg ned, plyndrede Liget lystigt, vilde tillige selv høste lidt Fordeel af Ubehageligheden derved, skjulte derfor den ene af Ringene i min Barm og overleverede de øvrige tre til mine Ledsager skeer; men de vidste bedre Besked, skjældte mig for en Tyveqvind og befalede mig bringe dem den fjerde med, da jeg ellers blev indelukket. Jngen Modsigelse fandt Øre, jeg maatte ned igjen, lod som jeg søgte meget nøie og rakte endeligen min lille Haand iveiret, for at give dem denne fjerde, af mig skjulte Ring. De toge imod den, men havde nu den Grusomhed, at vælte Stenen til over mig og lade mig ene tilbage i dette alle Rædslers Opholdsted, venteligen for at jeg aldrig skulde komme til at røbe Plyndreriet. Det er mig ugjørligt at skik dre Alt det, jeg følte i dette Øieblik, og endnu kan jeg ikke tænke derpaa uden at bæve. Ganske ene, indelukket med et Liig, nede i Jorden, uden alt Haab om Hjælp fra Mennesker - man forestille sig det dog Deels var vel Stedet i og for sig selv ikke meget søgt, deels var det ei at tænke sig, at man skulde kunne høre mine Skrig dernede. Jeg lærte virkeligen at kjende, at der gaves noget endnu Værre end et Closter. Endeligen tog jeg det eneste Parti, der var at tage, det: med Taalmodighed at oppebie min Død; og jeg begriber ikke, hvorledes Skrækken ei berøvede mig Livet. Dog, som man siger: "Den, Gudbevogter, er velbevogtet Efterat have tilbragt en heel Klokketime i denne rædsomme Tilstand, hørte jeg det gaae over mit Hoved, og Stenen bevæges, der dækkede Graven. Jeg var hurtig til at komme op og kom tilsyne paa den høire Side af Indgangen til dette Hul, da tre Mandfolk, der havde samme Ærinde som hine tre Fruentimre, gjorde sig rede til at stige ned. J det de bemærkede mig, ansaae de vel mig for den Døde, der opstod, for at betale dem deres Forvovenhed; og, uden videre Betragtning faldt de, saa lange de vare, baglænds til Jorden. Jeg fik ei at vide, om de vare døde, eller blot besvimmede; thi tilat undersøge det gav jeg mig ingen Tid, men flygtede saa hurtigt muligt derfra. Ved Daggryet befandt jeg mig paa Gaden i Toulouse; og, da jeg maatte forekomme Alle meget ynkværdig i min Forfærdeelse, gaves der og barmhiertige Mennesker, som spurgte, Hvad der fattedes mig, og prøvede ved Omhyggelighed paa, at faae mig ud af den Angest, der havde bemestret sig mig. Jeg sagde, Hvem jeg var; og, da min Faders Navn var de forekommende Personer bekjendt, lod man mig, saa hurtigt skee kunde, bringe tilbage til det af hans Godser, hvor han opholdt sig. Jeg faldt i en Sygdom, jeg nær aldrig var kommen op af, og da var det at jeg gjorde den Eed: "aldrig meer min Fod i Toulouse. Helligen har jeg holdt den; og, for ei at bryde den, har jeg endog afslaaet at ægte en meget rig Mand der, Parlamentets Præsident. Det blev aldrig opdaget, Hvem de tre Fruentimre vare, der havde den Omhu at begrave mig levende. Mine Forældre neddyssede Tildragelsen; og, havde de endog villet røre ved den, havde det dog ikke hjulpet, siden det var skeet ved Midnat, og jeg saa ikke kunde opgive Stedet, hvor det var skeet."Er det stundom godt at erfare, Hvad et snu og virksomt Politi kan udrette, er det ikke mindre godt at lære, Hvad et ligegyldigt og efterladende Politi kan afstedkomme. (Fortsættes.)