Aarhuus Stifts-Tidende, 1836-04-12
Jndsenderen af disse Linier, som, hvis han oplever den 11te Mai d. A., har været Landsbypræst i Jylland i 35 Aar, og altsaa vel er berettiget til, at have en Stemme, hvor det gjælder geistlige Anliggender, har i flere Aar næret mangen god Tanke sigtende til Kirkens Reformation, og har ogsaa mange Optegnelser liggende desangaaende. Jeg har imidlertid holdt dem tilbage fra offentlig Meddelelse i det Haab, at Andre vilde fremtræde paa Kirkens Vegne, af Stænderne ventede jeg ogsaa Meget. Min Forventning slog feil. Da fremtraadte de ni Præster, og nu satte jeg mit Haab til deres Virksomhed. Strax efterat have læst deres Opfordring, satte jeg mig ned, og henskrev mine uforgribelige Tanker om de Gjenstande, som denne Virksomhed især skulde kaste sig paa. Denne Opsats sendte jeg dem, med mit Navns Underskrift, ad den opgivne Vei, idet jeg bad dem gjöre et større Publikum bekjendt med mine Anskuelser. Men neppe vare otte Dage forløbne, for jeg fik Opsatsen tilbagesende med den lakoniske Efterretning: "Vi beklage, ei at kunne opfylde Deres Velærvær"ligheds ønske angaaende den offentlige Meddelelse af Deres Anskuelser, hvis Bestemmelse, at forblive Privateiendom, synes os umiskjendelig." Denne Affærdigelse, der maaskee hidrører fra Mænd, som ere langt yngre i Embedet end jeg, har i höi Grad graveret mig, og jeg finder det min Pligt, at bringe denne de i Præsters Fremfærd mod en bedaget Embedsbroder til almeen Kundskab, paa det Andre kunne vogte sig forat indlade sig med dem. Men for desbedre at sætte Publikum istand til at dømne mig og dem imellem, vil jeg her, Ord til Andet, meddele den saa haanligt affærdigede Afhandling. Mange Ting hör komme under Betragtning, naar Religionens Anseelse skal hævdes og Kirkens Vilkaar forbedres. Jeg nævner blot Fölgende: 1. Bankrenten bør bortfalde, eller nedsættes saaledes, at den kommer i en rigtig og naturlig Proportion til Embedets Indkomst. Jeg giver i denne Skat 120 Rbd. Det er Renten af 3000 Rbd. Men mine Indkomster ud gjöre kun omtrent 1000 Rbd. Jeg burde altsaa, stricto jure, ikke give Meer i Bankrente, end 40 Rbd. Saavidt jeg veed, giver Herredsfogden og Districtslægen ingen Bank rente. Jeg kjender ogsaa en Oberstlieutenant, som heller ingen Bankrente giver. Amtsforvalteren, som opkræver alle de Bankrenter af Præsterne, troer jeg heller ikke svarer nogen Bankrente. Det maa nødvendigt give Anledning til nogen Gjæring i Geistligheden, og at samme Gjæring ikke bliver uden Indflydelse paa Virksomheden, er vistnok. De andre Skatter vil jeg ikke tale om dem kan Man nok udrede, og endda virke ligefuldt. Men den Præst, som skal give 100 Rbd. eller derover i Bankrente, kan ikke virke. En saadan Skat ødelægger nervum industriæ et efficaciæ 2. Offeret hör bestemmes til noget vist klækkeligt og i Udeblivelsestilfælde ved Rettens Middel skaffes tilveie. En Menigheds moralske Værd kan med temmelig Sikkerhed bedømmes efter offrets Rundelighed eller Karrighed. Thi den, som har Agtelse for Kirkens gode Ting vil ogsaa offre godt, Indifferentisten offver Lidet; Atheisten, slet intet. Dermed er Geistligheden ikke tjent. Det kan heller ikke bestaae med Retfærdighed, at en Oberstlieutenant, som beboer en Hovedgaard, kun offrer 6 Rbd. om Aaret. Bedre var det udentvivl, om Offret gandske bort fuldt, ligesom i Kjöbstæderne, og at Communen i dets sted erlagde gode Præstepenge fire Gange om Aaret; det synes mindre hensigtsmæssigt, at der i den længste Tid af Aaret, i den hele mellem Pindse og Juul liggende Epoke, slet ikke ydes noget Høitidsoffer. Et jevnligt Høitidsoffer synes mig nemlig at stimulere til en yppigere Virksomhed. Desaarsag foreslaaer jeg Præstepenge i fire Terminer eller ogsaa i sex, hveranden Maaned havde Man da noget vist Klækkeligt at indkassere. 3. Tienden er i Almindelighed meget for lavt ansat. En Tönde Byg af Tde Hartkorn synes mig at burde være minimum, og da der nu i de fleste Amter er oprettet Landhuusholdningselskaber, tør vistnok Geistligheden haabe, at disse ville lade det være sig angelegent, at bringe Agerdyrkningen saaledes iveiret, at Tienden kan stige til det ovenfor Angivne. Thi hvad nytte alle Lærebøger, alle Theorier, alle Driftsplaner, alle forbedrede Sædearter, f. Ex. Raps, polsk Hvede o. S. V., alle Sving plouge og mere deslige, naar Tienden ikke nu skal kunne drives höiere iveiret, end for 10 Aar siden, Jeg frygter meget, at den danske Agerdyrkning endnu er saa at sige i sin Barndom. 5 til 6 Skjepper pr. Tde Hartkorn, er endnu maximum. Kjære Brødre, dette bør blive anderledes, i en foröget Tiende ligger ligesom en Braa til en foröget Virsomhed. Qvægtiende og Smaaredsel hör allevegne. ydes in natura. Nogle Steder ydes det Sidste endnu saaledes, men ikke i mine Sogne. To af mine Naboer faae derimod hvert Aar en uslukkelig Mængde Gjæs, Höns Kyllinger, Æg, Öst og Mere, medens jeg for det Hele maa nøies med Tresextendeel Skp. Byg pr. Tde Hartkorn. Det sætter ondt Blod, naar slige Bjevnheder forefindes i Standens Vilkaar, og fordeelagtigt for Virksomheden er det i ingen Henseende. Jeg har forsøgt, at sætte mig paa lige Fod med mine Naboer i denne Henseende, men desværre har jeg mödt en Opposition, som meget har hæmmet min Virksomhed. Kjære Brødre, lader os staae Last og Brast med hinanden, og stræbe at ordne disse og lignende Sager, ikke saameget for vor Skyld, som vore Efterkommeres! – Hvad sig den egentlige Qvægtiende anbelanger, da har den blot Navnet af Tiende, men ikke Gavnet. For et Föl, endogsaa for et Halvblodför, gives ikke mere, end 10 Sk., siger og skriver ti Skilling i Tiende, i Löbet af tre Aar voxer et saadant Föl op til en stor anseelig Hest, som betales med 100, ja vel med 200 Rbd.; men Præsten faaer ikke mere deraf, end sine 10 Sk. For en Kalv faaer han 8 Sk., foret Lam 5 Sk., for et Bistade 8 Sk. Nimis parum est Jeg beder Almeenheden betænke, at jeg, til at betale min Bankrente, vilde behøve Tienden af 285 Föl, 360 Kalve, 570 Lam og 360 Bistader. Men et saadant Tillæg findes ikke i noget Pastorat i Danmark. 5. Kirkernes Antal kunde meget nedsættes, Kjøbstæderne vise os her Veien. Hvor der nu findes 2 Kirker, har för været 46. Anneskirkerne kunde, efter min ringe Formening, nedlægges. Præstens Virksomhed vilde vinde i Intensitet, naar han kun havde een Kirke, og Menighedernes Religieusitet vilde befordres, naar Folk siken længere Kirkevei. Thi Erfaring lærer, at de, som have nærmest til Kirken, komme sjeldnest derl. Maaskee, kunde Anneskirkens Tiende i Tiden tillægges Præsterne pro officio. Det vilde meget oplive Virksomheden. Den ærede Almeenhed ville nu dømme om den Maade. hvorpaa de ni Præster have behandlet mig og mit Arbeid. Endnu have vi ikke seet Andet af disse Mænd, end deres Opfordring. Lad dem vise, at de kunne levere noget Bedre, för de kasssere Andres Arbeid! – Jeg har, i ovenanførte 3 Forslag, först og fremmest taget Hensyn til Virksomheden. Dersom de maatte vinde kyndige Mænds Bifald, skal jeg ikke blot fremkomme med Flere, men ogsaa navngive mig; efter den Behandling jeg har erfaret, vil Ingen fortænke mig i, at jeg indtil videre bliver anonym, forsaavidt som jeg kan være det, efter at have opgivet mit Navn for de ni Præster, hvilket jeg meget fortryder. En 65aarig Landsbypræst. Til Hr. Landvæsenscommissair Dalgas.