Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1845-09-15
Lollands Landboforening har siden sin Stiftelse indtaget en hæderlig Plads blandt de Samfund, som den i Folket vaagnede Selvstændigheds=Aand i de senere Aar har fremkaldt rundt om i Landet; men fornemmelig har den ved sin kraftige og aabne Adresse til Etatsraad Bang - hvad man end med og uden Grund kan indvende imod denne Addresses Jndhold og Form – opnaaet en Anseelse for Frihedssind og Selvstændighed, som det bør være den særdeles magtpaaliggende at bevare. Denne sin Characteer synes Foreningen ikke ganske at være bleven tro ved den Beslutning, som i det meget omtalte Møde den 26de Juli d. A. blev fattet angaaende det af Møller Clausen i Paarup fremsatte Forslag: "at fjerne de Misbrug, som afstedkommes ved, at Karle under 28-Aars Alderen paatage sig Accord-Arbeide, Pundetærskning o. s. v., istedetfor Huusmænd og Jnderster, og derved gjøre Jndgreb i disses Virksomhed og Erhverv." Nu kan det vel ikke nægtes, at den af Foreningen fattede Beslutning er baade moderat og hæderlig: Enhver vilde for sit Vedkommende stræbe at overholde de bestaaende Love; dette er meget smukt, og derimod kan Jntet indvendes; men det berettes ogsaa, at Foreningen tilfulde indsaae Gavnligheden af Proponentens Forslag, og eenstemmig beslutted, at gjøre behørig Anmeldelse til vedkommende Øvrighed, hvor saadanne Misbrug finde Sted. Da vi nu antage, at Foreningen mere vilde have viist sig sin Characteer tro, og bedre vilde have arbeidet for almindelig Frihed og Vel, dersom den enten havde gjort Skridt til om muligt ganske at faae denne Jndskrænkning i Bondekarlens Frihed hævet, eller dog vedtaget, Hver især at bidrage til, at den blev saa lidet trykkende som muligt, saa skulle vi med et Par Ord søge at begrunde denne vor Mening. For det Første er det i Almindelighed vor Overbeviisning - og vi troede, at Landboforeningen deri var enig med os - at Frihed er det, som baader Alle meest. Spørgsmaalet angaaer de voxne, ja myndige, men endnu ikke 28 Aar gamle Bønderkarles Emancipation, et Ord, som siden sidste Stænderforsamling er blevet saa almeen bekjendt, at det forstaaes af Enhver; Loven siger, at den ugivte unge Bondemand indtil det 28de Aar skal være udelukket fra den naturlige Ret, som endogsaa i Danmark tilkommer alle andre myndige Mennesker, at bruge sine egne Hænder til hæderligt og nyttigt Arbeide paa hvad Maade man beds veed og kan, at sælge sit Arbeide, som i Regelen er den unge Bondes eneste Eiendom, paa den Maade og for den Priis, som er meest fordeelagtig for Kjøber og Sælger. Gud veed, vi have i vort kjære Danmark Baand, og Jndskrænkninger nok, hvorfra der høilig kunde behøves Emancipation, og det vil neppe vare længe for Tidens uafviselige Krav gjør sig gjældende ved at ophæve de forældede og almindelig forhadte Laugsindretninger; disse have dog en vis Billighed for sig, da de i Almindelighed gaae ud paa at sikkre dem, som med Opoffrelse af Tid og Penge have lært en Kunst eller et Haandværk, Erstatning for disse Opoffrelser; men at det skal være et Privilegium at tærske til Punds eller grave Grøfter paa Accord, synes vanskeligt at begribe. Forhen var det uden Hensyn til Alderen paalagt alle Ugifte af Bondestanden at tage fast Tjeneste. Denne Bestemmelse føltes i det Mindste her i Provindsen ikke som noget Trykkende; thi de fleste Bønderkarles egen Jnteresse bragte dem til at tage Tjeneste, og dersom Nogen paa en ordentlig og skikkelig Maade kunde ernære sig ved andet Arbeide, faldt det ingen Øvrighed ind at gjøre Lovens Bud gjældende. Dog indeholdt dette Bud unægtelig noget Krænkende for Bondestanden og kunde anvendes til en ubillig Jndskrænkning i Enkeltes naturlige Frihed. Derfor foreslog Grev Reventlov, understøttet af Drewsen m. fl., i en af de første Stænderforsamlinger, at den 25-aarige Bondekarl, som alle andre Henseender er fuldmyndig, ogsaa maatte være myndig over sin Tid og sine Kræfter, men det gik som det næsten altid gaaer her tillands: De Ængstelige og Forsigtige fremførte en Mængde Betænkeligheder, og Regjeringen, satte ved Frdn. af 16de December 1840 en Alder af 28 Aar som betingelse for Bondekarlens egentlige Myndighed. Dersom denne Bestemmelse nu med Strænghed skal overholdes, og den lollandske Landboforening endog vil gjøre Angiver, om dens Overtrædelse til Pligt, saa have Reventlows og andre frisindede Mænds ædle Bestræbelser netop baaret den modsatte Frugt af den, son var tilsigtet, og Friheden er indskrænket istedet for at udvides. Frihed er det, som baader Alle meest: Denne almeengyldige Sætning er netop for dette Tilfælde iøinefaldende rigtig: Bondekarlens Emancipation er uimodsigelig fordeelagtig for alle Parter. Naar en Mand arbeider paa Accord, saaledes at Arbeidets Løn staaer i Forhold til Arbeidets Mængde og Godhed, men ikke til den anvendte Tid, saa arbeider han for sig selv og ikke for Fremmede, han arbeider frivillig og ikke nødtvungen; denne Bevidsthed forhøier hans Selvfølelse, ansporer hans Flid og Kraft, og bringer ham til med Lyst og Tilfredshed at paatage sig en langt større Anstrængelse end den, hvortil nogen Fogeds Pidsk kan drive den uvillige Slave. Derfor er det en bekjendt Sag, at selv en flittig og samvittighedsfuld Arbeider udretter langt mere ved Accordarbeide end ved Dagleie.