Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-04-09
Det er at haabe, at en upartisk, med det Locale, og Historien bekjendt Lærd, vil paatage sig denne Undersøgelse, og at Sandhed og Fædrenelandets Vel maatte gielde mere hos ham end en tilbuden Belønning af 150 Species. Den ubekiendte Forf. fremsætter derpaa adskillige bemærkninger, hvoraf her anføres de væsentligste. J den nordlige Deel af Slesvig er det danske Sprog virkeligen Landets Sprog. Det er ogsaa der Kirkens og Skolens Sprog, og desaarsag udkomme siden nogen Tid ogsaa alle Forordninger for begge Hertugdømmer i begge Sprog. J den større Deel er Høitydsk Landets Sprog. Deri læses, tænkes, skrives og tales af alle Tænkende. Men naturligviis gives der, som i Holsteen, Hannover, Meklenborg, Pommern n. ikke ubetydelige Strækninger, hvor menig Mands sædvanlige Underholdning er Plattydsk. Denne Dialet gaaer mærkeligen over i et dansk Patois (Mundart), det vil sige, ved begge Sprogs Lighed, ere ved den nøie Forbindelse, saa mange danske Ord og Talemaader indblandede, at man ikke mere veed, hvad man skal kalde denne Blanding; men sikkerligen er den ligesaa lidet Dansk, som Høitydsk. Om end Tolemaader og sandselige Gienstandes Betegnelse, snart røbe den Danske, snart den Plattydske Oprindelse, saa kjender dog selv menig Mand her, for alt det Oversandselige og Abstracte, ingen andre end reent høitydske Ord, og en dansk Bog vilde her ikke være meget forstaaeligere, end en hollandsk i Danmark. Alligevel kalder man denne Jargon sædvanligen Dansk, ligesom Folket sit Land Dansk Holsteen. Hvor let kunde nu en partisk Skribent, ved PriisYderens tydeligen yttrede Ønske, ligefrem tilskrive alle disse Egne det danske Sprog. Forf. gaaer derpaa videre i sine Betragtninger. Han mener: "at Talen ikke er her om mindre end at betage en betydelig Deel af hans Landsmænd deres Modersmaal og paatrænge dem et fremmedt, som netop ved Tvangen maa blive det forhadt; at Europa allerede noksom har sket Virkningerne af Sprog undertrykkelser; at det tydske Sprog, hvorledes det end er blevet Hovedsproget i det Slesvigske, er de fleste Slesvigers Modersmaal, ligesaa godt som Preussernes og Turlændernes, og allerede som saadant, Jndbyggerne ligesaa kjert, som de Danske deres." Forf. gjennemgaaer derpaa de skadelige Følger af at paatrænge et Folk et fremmedt Tungemaal, og Resultatet deraf er, at man skal lade hvert Folk beholde sit. Han mener, at det ikke saa let lader sig bestemme, hvilket Sprog der er Folkets, naar dette ikke samstemmer med Kirkens. Selv i een af de Egne, hvor ingen tvivler om at Almuesproget er dansk, kændte det sig at en Geistlig fra Danmark, ved et Besøg, prædikede Dansk i en Kirke, hvor der siden Reformationen ikke var bleven prædiket andet end Tydsk. Menigheden var forberedet, og paa det gunstigste stemt for den fortræffelige Taler og hans Sprog. Men Alle erklærede, efterat have hørt ham, at de aldeles ikke havde kunnet forstaae Prædicanten, og at hans Udtryk forekom dem meget pudseerlige. De opregnede en Mængde af de hyppigst forekommende Ord, f. Ex Samvittighed, hellig Aand o. d. l., men da Prædicanten anbefalede dem et gudeligt Liv, tænkde endog de Ærbareste iblandt dem paa Unterleib (Underliv). - (Hvad Forf. egentligen vil bevise med dette Exempel, er ikke let at indsee. Vil han dermed godtgjøre, at selv i de Egne, hvor Almnesproget imodsigeligen er Dansk, forstaaer Folket ikke Dansk, saa maa han først bevise, om det forstaaer Tydsk, og saa længe han ikke har beviist dette, fristes man til at troe, at det hverken forstaaer Dansk eller Tydsk, hvilket er altsaa dets Modersmaal, Det samme er Tilfældet, naar Forf. siger, at det Danske, der tales i de nordlige Dele af Slesvig, hverken er Dansk eller Tydsk, hvormed beviser han da om disse Dansk Tydskes Modersmaal er Høitydsk, Jmidlertid maatte det dog let kunne godtgjøres, enten dette Blandingsprog er en Mundart af det Tydske eller af det Danske, naar man videnskabe ligen undersøgte, og Fleertallet af de deri forekommende Ord og Udtryk er Dansk eller Tydsk, hvilket første netop skal være Tilfældet.