Berlingske Tidende, 1836-03-11
En særdeles vigtig Omstændighed, som ei bør oversees ved Spørgsmaalet, om Forsamlingen bør indgive den Petition, hvorom manhar anmodet samme, er, at Hans Majestæt med Hensyn til Hertugdømmet Holsteen, er bunden ved det tydske Forbunds Beslutninger, og navnligen ved de Bestemmelser, som Wie Hvorefter de Vedkommende sig allerunderdaniast han . ..... ner Schlussacte Art. 59 og Forbundsdagens Beslutning af 28de Juli 1832 Art 5 indeholde. Jfølge disse er ethvert Medlem af Forbundet forpligtet til i de Lande, hvorStænderforhandlingernes Offentlighed er tilstedt ved Forfatningen, at træffe en saadan Forretningsorden, som sikkrer mod Alt, hvad der kunde være til Fornærmelse for Forbundet i det Hele eller nogen enkelt Forbundsstat, eller kunde have en skadelig Jndflydelse paa sammes Rolighed. Det er vel ikke klart, at denne Bestemmelse vilde være en absolut Forhindring for at tilstede Offentligheden ved Stænderinstitutioner, som derefter blive organiserede inden Forbundets Grændser; men i alt Fald vilde det være aldeles nødvendigt at henlægge Forhandlingernes Styrelse under en af Kongen udnævnt, med en udstrakt Myndighed forsynet, Præsident. Herved vilde imidlertid Forsamlingen tabe en Herlighed, hvorpaa den dog uden Tvivl vil sætte større Priis end paa Forhandlingernes Offentlighed, en Herlighed, som vore Provindsialstænder, have forud endog for de fleste lovgivende Forsamlinger. Nu kunde det vel siges, at den Nødvendighed, hvori Kongen var, ikke at indrømme Offentlighed i den holsteenske Stænderforsamling, uden i alt Fald under Betingelser, der vistnok vilde gjøre den uvelkommen, ikke finder Sted i Kongeriget eller i Hertugdommet Slesvig. Men det maatte dog vistnok foraarsage en billig Misnøie, om Jnstitutionen i hiint Hertugdomme, der havde en større Adkomst til samme end Danmark og Slesvig, skulde være meere indskrænket end i disse. Maaskee vilde Nogen mene, at saadan Misnøie maatte vende sig imod det tydske Forbund, og at det kunde være politisk rigtigt, at man bragte Kongens Undersaatter, saavel i Hertugdømmet Holsteen som i hans øvrige Lande til at føle det Fortrin, som det var at staae under Allerhøistsammes frie, ei ved hiin Forbindelse indskrænkede, Raadighed. Men da Kongen, ved at tiltræde det tydske Forbund og samtykke i de der tagne Beslutninger, har forpligtet sig mod Forbundet, saa vilde det hverken kunne bestaae med Allerhøistsammes Trofasthed at udstrøe slig Misfornøielses Sæd i sit Hertugdømme Holsteen; ei heller vilde statsklog Omhu for Landets Vel tilstede, at han derved opvakte sine Med forbundnes Uvillie. Den foranførte Betragtning turde indeholde en afgjørende Grund imod at ansøge Hans Majestæt om, at Provindsialstændernes Forsamlinger maae holdes for aabne Døre, forudsat endog, at dette for Jnstitutionen var en saa reen og ubetinget Fordeel, som Nogle ansee samme for, men hvilket Commissarius, i Henhold til hvad han har udviklet, ingenlunde kan erkjende. Forsamlingen vilde vistnok ogsaa indsee, at det, da Kongen af fri Drift har givet Jnstitutionen, og med saamegen Liberalitet indrettet den paa en Maade, der langt overgaaer, hvad man ved sammes første Bebudelse kunde have ventet, vilde være mindre passende strax at andrage paa en Frihed, som Hans Majestæt efter Sagens modne Overveielse har fundet ei at kunne tilstaae. En saadan Petition synes saa meget mindre at burde indgives, naar det kan forudsees, at Kongen for Tiden ikke vil kunne bevilge samme. Det maa endnu ved denne Leilighed bemærkes, at Spørgsmaalet om Stænderforhandlingernes Offentlighed var under Omhandling af de erfarne og oplyste Mænd, som Kongen i 1832 lod sammenkalde, deels fra sine Hertugdømmer, deels fra Kongeriget, for at afgive deres Mening om de da udarbeidede Udkast til Stænderanordningerne, men at begge Forsamlingerne med en meget overveiende Pluralitet erklærede sig mod en saadan Offentlighed, hvorimod de yttrede nogle Ønsker med Hensyn til den trykte Underretning om Stænderforhandlingerne, til hvilke Ønsker Kongen tog velvilligt Hensyn ved de endelige Anordninger. Til at tage denne Sag under Overveielse, nedsatte Forsamlingen en af 5 Medlemmer bestaaende Committee (Birch, Hansen, Haagen, Rosenorne Lehn, Holstein) som senere modtog flere Andragender fra forskjellige Byer om den omhandlede Gjenstand.) Under 5te Februar afgav Com See denne Tidende Nr. 223 Side 36667. See denne Tidende Nr 5 90 2de 866 Nr. 3132 Side 303 og 500 mitteen sin Betænkning, og Sagen blev derefter discuteret i tvende Plenarforsamlinger den 15de og 23de Februar. Den af Committeens Pluralitet (Birch, Haagen, Rosenorn Lehn, Holstein afgivne Betænkning er af følgende Jndhold: Da det paalagdes undertegnede Committer at afgive Betænkning over de Forsamlingen forelagte Andragender om Offentlighed i Stændernes Forsamlinger, blev den overdraget et saare vanskeligt Hverv. Paa Erfaringens Vei kan man ikke komme til noget afgjørende Resultat; thi, saavidt vides, have raadgivende Stænder i andre Lande paa intet Sted udviklet sig saaledes, at man fra de bestaaende Jnstitutioner af denne Art kan hente noget afgjørende Beviis for, hvorvidt den større eller mindre Offentlighed, som er bleven Forhandlingerne til Deel, har bidraget til at bringe dem paa det Trin af Uddannelse, hvorpaa de staae. J constitutionelle Stater udgjør Forhandlingernes Offentlighed en Deel af den repræsentative Forms Grundvæsen; men selv i disse Stater, har det constitutionelle Princip modificeret sig saa høist forskjelligt, at Beviset for de respective Kamres Værd og Betydning ikke i og for sig kan udledes fra den for dem alle fælles Egenskab, at de ere offentlige, hvorimod National-Charakteren, Lovgivningen, Regjeringens Jndvirkning paa Valgene, og Forhandlingernes Gang meget mere maa antages derpaa at have havt væsentlig Jndflydelse. Ligesom det imidlertid er vist, at Forhandlingernes Offentlighed i høi Grad bidrager til skarpere at adskille de Partier, hvori ethvert constitutionelt Kammer deler sig, som en Følge af, at dets Medlemmer meere eller mindre enten deele eller modarbeide de ministerielle Anskuelser, saaledes er det i sig selv indlysende, at Nationen netop derved sættes istand til at udtale den Dom over de af dens Repræsentanter udtalte Grundsætninger, der som oftest afgjøre, hvilket Parti der skal gaae af med Seieren. Skjøndt Offentligheden saaledes i de constitutionelle Stater viser sig som et saa gavnligt og virksomt Princip, at det er uadskilleligt forbundet med Constitutionen, kan man dog ikke derfor paastaae, at Principet er ligesaa nødvendigt og nyttigt for en raadgivende Forsamling, der ikke har nogen afgjørende Stemme, men kun ved fornustigt udtalte Grunde kan indvirke paa Regjeringens Handlinger, og skjøndt det ikke bør forudsættes muligt, at nogen stor Deel af en saadan Forsamlings Medlemmer, i den Grad kunde glemme eller misforstaae sit Kald, at den kunde holde det for Pligt, ubetinget at modarbeide Regjeringens Handlinger, er det dog tænkeligt, at Offentlighed kunde friste enkelte Talere til meere at rette deres Ord til Tilhørerne end til Sagen og ved uoverlagte Yttringer skabe Misnøie med Regjeringen og dens Foranstaltninger. Saafremt der i en raadgivende Forsamling maatte danne sig en saadan Art af Opposition, vilde dette ikke blot virke paa de til enhver Tid tilstedeværende Tilhørere, thi Journalisterne, hvem det Pikante stundom er meere tillokkende end det Sande, vilde gribe Leiligheden til at giengive og, om muligt, at forstærke slige paa Effect beregnede Udladelser. Committeen kan imidlertid ikke paa nogen Maade forudsætte, at Regjeringen ikke har givet Stænderforsamlingernes Forhandlinger Offentlighed, fordi den har anseet Principet i sig selv forkasteligt, thi deels ere de ovenanførste Grunde for dets mulige skadelige Følger i sig selv kun lidet fyldestgjørende, deels er Principet aldeles overeensstemmende med den i Jnstitutionens Grundlov udtalte. Aand, saa at man meget mere er beføiet til at antage, at temporære Grunde især have bevirket, at Forsamlingens Forhandlinger ikke have faaet Offentlighed. Det kan umuligen have undgaaet Regjeringens Opmærksomhed, at enhver stor Forsamling i sig selv bærer Spiren til Offentlighed, saa at det, der passerer i samme, ikke kan holdes hemmeligt, og ligesom den Omstændighed, at nogle Tilhørere vare tilstede under Forhandlingernes Gang, ikke betydeligt vilde forøge den Offentlighed, der er en Følge af Medlemmernes Antal, saaledes vilde dette i høi Grad bidrage til at berigtige de Relationer, som Rygtet nu forvansker. Da det derhos ikke er let tænkeligt, at Mænd, som ere hædrede med deres Medborgeres Tillid og i flere Tilfælde behøve Regjeringens Tilladelse til at modtage Valget, skulde misbruge deres Stilling til at fremføre noget i si selv Utilladeligt eller Lovstridigt, kan det ei engang med Sandsynlighed forudsættes, at Forsamlingens Medlemmer skulde kunne tillade sig Yttringer, der kunde indvirke ufordeelagtigt paa Tilhørerne eller afgive skadeligt Stof for Pressen, og forsaavidt denne maatte misbruges til at berette, hvad der ikke er sagt, vilde det i mange Tilfælde ligge i den Paagieldendes egen Jnteresse, at berigtige og gjendrive, hvad der maatte være opfattet urigtigt eller fremstillet usandfærdigt. Hertil kommer, at Forsamlingens Forhandlinger, dersom de vare offentlige, vilde give Pressen, der aldrig er saa skadelig, som naar den befatter sig med almindelige theoretiske Sætninger og smaalige Personligheder, et høiere Sving og en ædlere Retning ved at henlede dens Opmærksomhed paa saadanne Gjenstande, der ere af Jnteresse for Borgersamfundet g af Vigtighed for Staten. Regjeringen kunde imidlertid ikke med Vished forudsætte, at Stændernes Forsamlinger i deres første Udviklingsperiode skulde besidde saa megen Takt og Besindighed, at hvert enkelt Medlem skulde være istand til at fremsætte sine Anskuelser og Statens Anliggender i et roligt og værdigt Sprog; og endnu mindre kunde den med billighed antage, at de alle vilde have saa megen Dygtighed og Jndsigt, at de udelukkende vilde vide at henvende deres Blik paa saadanne Gjenstande, der ikke laae over deres Kræfter. At Regjeringen kunde have en saadan Frygt, kan ikke være paafaldende for dem, der erindre, hvorledes Dagsliteraturen i sin Tid fandt det nødvendigt at paatage sig at veilede Folket og undervise dets Deputerede. Dersom Forhandlingerne havde taget en lidenskabelig Retning, eller dersom der i dem havde viist sig en umoden Stræben efter at reformere alt Bestaaende, vilde Offentligheden paa en høist skadelig Maade have indvirket paa Mængden og Betydning. nedsat Jnstitutionens Værd og i fornuftige Mænds Øine. Under saadanne Omstændigheder vilde Forhandlingerne saa langt fra have havt nogen gavnlig Jndflydelse paa Pressen, at denne meget meere vilde have paataget sig at lede hine og at virke paa den Deel af Forsamlingen, der af Frygt, for den offentlige Dom ikke havde Kraft tilat give selvstændige og paa egen Overbeviisning grundede Raad.