Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-10-07
Som Jndsenderen heraf saaledes, efter sin fuldkomne Overbeviisning, anseer Repræsentativernes ydermere legale Nedsættelse ved en stricte Bank cours, som ødelæggende for Næringsstanden, saaer han og af den Mening, at en Sølvcours, som generel Regel overhovedet er nødvendig, og ligesaa lidet ønskelig, som svarende til Lovgiverens priselige Øiemed. Han mener nemlig: at Embedsmænden bør lønnes, klækkelig, men tarvelig, og at et System, der gav dem Midler til Yppighed, vilde være endnu farligere for Nationens Moralitet og Forretningernes Pleie, end et, der udsatte dem for Trang, og endnu snarere end dette bringe dem - som hiin Forfatter udtrykker sig - i Classe med Nutidens Pugere og Agioteurer. Jkke behøver han at tye til Syllogismer, for at godtgjøre denne Mening; Facta, der ere noksom vitterlige, tale for den. Saae vi ei Mænd i Kongens eller Statens Tieneste, under SpeculationsEpidemien at handle med Sølv, Uld, Caffebønner, Sukker, Peber og Allehaande, Gaves der ikke i offentlige Stillinger dem, der, efterabende Tidens Lykkeriddere, i det de overlode sig til Vellevnet og Pragtlevnet, tabte al Sands for flittig og grundig Arbeidsomhed, og klagede gudsjammerlig over Embedsbyrderne, naar de, tvungne til, dog ei aldeles at tilsidesætte deres Kald, i største Hast beskjæftigede sig dermed, og desaarsag ei uafbrudt skunne overgive sig til Livets Nydelser, Men var det den med en ringe Seddel-Lønning aflagte Embedsmand, der ei havde andet at leve af, som saaledes afgav sig med Negociantens Dont, Var det Trang for Livets Nødtørftigheder, man søgte paa denne Vei at afhielpe, O, nei, det var for det meste Personer i velaflagte Poster, der optraadte, under eget eller andres Navn; det var Overflødighed og Overdaadighed de vilde vinde Midler til *) De Embedsmænd, der tilligemed Pengelønning af Statskassen ere væsentlig aflagte enten med Realiteter eller med Sportler, og de, der ere i lovlig luktative Poster - ere velholdne mok alligevel, at deres Lønninger ikke skulle forhøies i Navne Værdie ved nogen som almindelig Regel bestemt Sølvcours. Det er saa sandsynligt, at Statens Ære og Nationens Moralitet ei vilde kunne vinde derved, som det er vist, at *) Skjøndt overflødigt, anmærkes: at dette ikke er nogen Blame mod Embedstanden i Almindelighed. At paastaae, at denne agtværdige Stand i det Hele var bleven henreven af hiin Mand, vilde være lige saa fornærmeligt, som det vilde være hykkelsk at paastaae, at ingen af Standen var bleven det. Statscassen vilde tabe, og at Undersaatterne derved unødvendigen vilde trykkes. Anderledes forholder det sig derimod med de allene ved Penge lønninger aflagte Embedsmænd, især i oprindeligen tarvelig lønnede Poster. Hvo kan modsige deres billige Ønsker? Hvo seer ei med Velvillie at de afhielpes, For dem var i samme Tid en Sølv cours, hvorefter deres Lønninger skulde udtælles dem, i lige Grad billig, retfærdig, og ønskelig. Forfatteren heraf mener endvidere, at Vensionisterne ikke uden al Undtagelse, tillige kunde med billighed vente at blive betalte efter Sølv cours. - Den Deel - hvis Antal vist ei er ubetydeligt - der vitterlig have andre rundelige Jndkomster foruden deres Pensioner, og den Deel, hvis Pensioner ere af saadanne Størrelser, at deres oprindelige Rumerair endnu under vor Tids Conjuncturer kunne være tilstrækkelig for Pensionisten til passende tarvelig Levemaade, bleve vist nok ikke uretfærdigen behandlede, om de endogsaa, fordi de kunne, ansaaes pligtige at bringe Staten, et endnu større Offer end det, Myndtfobens Forandring medfører, og at bære uden Erstatning det dog kun temporære - Tab, som de lide underRepræsentativernes Miscredit, i deres Pensioners intrinsiqve Beløb. Hiint Tab, ved Rabatten af de 2/3, i Følge Myndtfodens Forandring, er i Virkningen ei saa stort, thi der er vel tabt 1/ i Sølv=Værdie, men ikke i Real Værdie.