Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-09-28
Flere norske Læsefrugter. (Fortsatte. Af C. J. S.) Tidsspildende Snak. Times førte under det sidste Parlamentsmøde bittre Klager over de lange Taler, der holdtes af endeel meest nylig indtraadte Medlemmer, og hvorved Tiden blev saaledes spildt, at ikkun en, i det Høieste to Love, var Frugten af Overveielserne. Snaksomheden tilskrives Forfængeligheden eller Tragten efter at glimre ved Talenter og Kundskaber. Jmod disse Klager bemærkes, at saadant Misbrug umulig kan forebygges i Nationalforsamlinger, og at den Tidsspilde, som derved forvoldes, ingenlunde er saa farlig, som en døsig Taushed eller en misforstaaer Undseelighed ved at lade sig høre offentlig. Rigtignok vilde man meget hurtig komme til Afgjørelse af en Mængde Biller (Jndstillinger), dersom man blot nøiedes med at sige Ja eller Nei dertil; men hvad vilde vindes derved Dette er ikke den Vei, som bringer Jdeer i Circulation og hvorved en muligst stor Mængde vænnes til at tænke overalmeenvigtige Gjenstande; dette er ikke Middelet, til at gjøre Folk ædlere og bedre, hvilket meget mere skeer ved Tænken, følgelig ved Alt, hvad der opvækker dertil, og denne Virkning frembringe især offentlige Discussioner. Lad end Øl-Billen saaledes hedder det i et engelsk Blad - gaae overstyr formedelst den megen Snakken for og imod, der aldrig vil tage Ende og bliver kjeddeligere fra Dag til Dag, saa lærer man dog netop derved at bruge sin Mund til noget meer end blot at drikke Øl. De bedste Tider ere uden Tvivl de, hvor man skriver meest og taler meest; thi dette er et Tegn til at Aanden ikke er undertrykket, det være sig nu af en despotisk Regjering eller af Dorskhed. Bøger. Lærde Folk, ja endog de, der gjerne beskjæftige sig med Læsning, kalde Bøger som oftest deres Venner. En mere passende og rigtig Sammenligning gives der vel ikke; thi Bøger forene virkelig i sig Alt, hvad man kun kan vente, ønske og fordre af Venner. Bøger nemlig belære, trøste og underholde; de bevirke Graad og Latter; de opmuntre til Virksomhed og dysse i Søvn; de tale, naar man vil, og tie, naar man vil; de komme, naar man kalder dem; de gaae, naar man er kjed af dem, de taale Modsigelse og Bebreidelse, om den er grundet eller ikke; de klæde sig, saasom man forlanger det; de blive roligen paa den Plads, man anviser dem; de snakke ikke ud af Skolen; de bryde sig ikke om Rang og Stand; de blive det de ere, og deres Aar aftage ikke; og skulde de end ikke modstaae Tidens Tand, have de dog bestandig Kraft til at frembringe Børn, der ligne dem. Jkkun i eet Stykke staae de tilbage for trofaste Venner: de kunne ikke udholde Jld prøven. Sengen. Sengen er af alle Tilflugts, af alle Opholds-Steder det, som frembyder de fleste Tillokkelser. Den opvækker nye Jdeer, den giver godt Raad, og ingen Mand af Forstand vil beslutte sig til nogen vigtig Handling, uden i Forvejen at have raadført sig med sin Hovedpude. J Sengen hersker Lighed blandt alle Mennesker; thi Søvnen vugger i lige Maade Kongen og Tiggeren, Viismanden og Narren; den Ene seer ligesaa dum og ligesaa klog ud som den Anden, naar Søvnens End holder dem i sine Arme. Sengen udbreder i fortryllende Drømme Lykkens Goder blandt de Dødelige, giver den Fattige Guld, den Stygge Skjønhed, ulykkelige Elskende Gjenkierlighed, og stifter Forlovelser uden Ende. De Stores Udødelighed. Jfølge Aviserne døer nu for Tiden blot Almuen, medens Stormændene enten afgaae med Døden eller fare heden. Desuden ere de ogsaa langt saligere end Bønder og Borgere, nemlig høisalige og høistsalige. Høflighed. En Vært, der holdt meget af Høflighed og smukke Talemaader, svarede paa Spørgsmaalet, hvad han havde til Middagsspise? – Underdanigste Torske, ydmygeste Pølser, høistæret Kalvesteg og tjenstligst Skinke. Mine En besynderlig Trykfeil. blom hulde Ledsagerinder – læses i en Roman, strede ligesom Matroser (læs Majroser). Slette Tider. Af nu ere Tiderne slette, sagde engang en Skipper, Alt bliver slettere, ikke engang Vinden blæser nu mere saa godt som for tyve Aar tilbage. - Forsigtighed. Hr. X. tabte paa en liden Reise et Par Silkestrømper. Da han hjemme bemærkede Tabet, blev han bedrøvet. Slaae dig tiltaals – sagde Konen – vi lade det Tabte sætte i Aviserne, og love Finderen en Douceur, naar han bringer det tilbage. – Ja, lad os gjøre det, svarede Manden. Men, Kjære, tilføiede han, naar Folkene see, at det var Silkestrømper, vi have tabt, hvilke have nogen Værdi, da beholde de dem smukt, lad os avertere, at det var Uldstrømper. Dette skeedte da ogsaa National Forskjel. Jeg vil, sagde engang En i et Selskab, strax adskille en Tydsker, en Franskmand og en Englænder, naar jeg seer dem ved et Glas Viin, hvori der ligger en Flue. Hvorledes det, spurgte man ham. - Tydskeren drikker Vinen, og lader Fluen ligge paa Glassets Bund; Franskmanden tager Fluen peent ud, og drikker derefter sin Viin; Englænderen lader Glasset samt Fluen staae og fordrer et reent Glas.