Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-04-21
Det var Karnevalstid, der i Venedig fejres med mere Pragt end i alle Jtaliens øvrige Stæder, og begge Veninderne nøde ogsaa med deres Mænd Festens Glæder. Ved Enden af samme bleve Venedigs første Familier indbudne af Dogen til et Maskebal. Vore Veninder forfeilede ikke at gjøre Aftale med hinanden om deres Dragter, paa det de iblandt Maskerne kunde kjende hinanden, og om mueligt vexle fortrolige Ord. Deres Mænd fulgte dem naturligviis paa Ballet, men strax derpaa begave de sig atter bort, forandrede deres Masker og kom saa tilbage. De havde vel begge de beste Tanker om deres Hustruer, men begge vare Jtalienere, og altsaa kom de let paa et og samme Indfald. Hvad de ønskede skeete, de bleve nemlig slet ikke kjendte af dem, hvis Opførsel de paa et Sted, der ofte er saa farligt forMænd, vilde ubemærkede iagttage. Veninderne beskjæftigede sig i Trængselen først og fremmest med at faae hinanden opsøgte, og fandt hinanden. De havde i nogle Dage ikke havt Leilighed til at see hinanden. Hvor meget maatte de da ikke nu have at sige hinanden, og her, hvor ingen Hemmelighed behøvedes. Musikens Larm og Mængdens Surren blev dem snart trættende, de søgte et Sideværelse, og stedse forfulgtes de af deres Mænd, hvem de troede beskjæftigede ved Spilleborde, og langt fra ikke tænkte sig under forandrede Masker. Anselmo og Geronimo fulgte ufravigeligen hver sin Hustrue, og kom derfor saaledes ogsaa ind i det Værelse hvor de gik ind, enhver især nysgjerrig efter at vide, hvo den Maske var, der holdt sig saa fortroligen til hans Kone. Man bød Jis. Veninderne toge Maskerne af, og enhver af Mændene henrykkedes af den Skjønhed der aabenbarede sig. Anselmo troede, at Jntet i Verden, kunde lignes med Lucie, og Geronimo fandt Jsaura saa skjøn, at ingen Qvinde var at ligne med hende. Jøvrigt var enhver af dem forundret over at han ikke vidste, nogensinde at have seet den Person, der saaledes var hans Hustrues Fortrolige, dog lod endeligen det Hjertelige i Venindernes Omgang dem anne Sandheden. Geronime- og Anselmo havde, som allerede sagt, giftet sig saa kort Tid efter deres Hjemkomst, og de fornemme Fruer føre i Venedig et saa indskrænket Liv, at man ei maae undres over at hine et havde seet den ene den andens Hustrue. Deres Giftermaal havde ogsaa lagt en saa stor Hindring i at see dem i Veien, at der skulde saadant et Lykketræf til. Veninderne mærkede omsider at de bleve iagttagne, rødmede, toge atter deres Masker paa og begave sig strax ind i Dansesalen, hvoraf Mændene, som hørte Navnene Jsaura og Lucie fik ingen Tvivl tilbage om, at jo den Skjønne som havde saaledes fortryllet ham, var hans dødelige Fiendes Hustrue. Dog denne Vished skal dede ikke det Jndtryk Fruerne havde gjort, tvertimod var det naturligt, at enhver af Mændene, kom paa den Tanke, at den sødeste Hevn han maatte kunne saa over sin Fiende var at vinde hans Hustrue fra ham; og enhver af dem fattede da en lige Beslutning. Nu skyndte de sig hjem, anlagte atter deres første Dragt, kom tilbage forat hente hver sin Hustrue, med hvem de ilede nu hjem, men med Hjertet fængslet til sin Fortrylle rinde. Under Planer og Udkast forløb Resten af Natten; men det var dem ikke mindre end let at faae deres Forehavende iværksat. Deres Hustruer undgik ikke Mændenes Forstemning; de søgte at opmuntre dem, og erfare Aarsagen til samme; men naturligvis vogtede Mændene sig vel for at aabenbare dem noget, og vare kun betænkte paa hvorledes de skulde finde Leilighed til at see Gjenstandene for deres Lidenskab. Da Jsaura og Lucte ikke gik meget ud, saa bleve Kirkerne næsten deres eneste Steder hvor man kunde finde dem. Fra den Tid af de kunde besøge hinanden, gik de, for desto bedre at fierne alt Skin af forbuden Omgang, ikke længere i samme Kirke, og dette kom Mændene saare vel tilpas. Disse vare da og snart saa lykkelige at finde de Steder, hvor deres Elskte forrettede deres Andagt og undlode ikke hvergang at indfinde sig selv der. En Tidlang bemærkede Damen ikke Tilbederen, men endeligen blev det dennes Bestræbelse at stille sig ligeover for Damen, have Øinene fæstede paa hende, forlade Kirken paa lige Tid. Det maatte blive hende paafaldende, og hvad maatte ikke foregaae i hendes Hjerte ved at bemærke sig elsket af sin Mands dødelige Fiende. Vi forbigaae, at fortælle Alt hvad vore Forelskede foretoge sig, for at yttre sine Elskede deres Lidenskab, og anmærke ikkun, at Begge omsider fandt et Par tjenstvillige Qvinder, der paatoge sig at spille dem Breve i Hænderne. Jsaura og Lucte vare meget fortrædelige over slige Sendebud, og vægrede sig aldeles ved at modtage en eneste Linie, dog lykkedes det endeligen hine Qvinders Snildhed at stikke Lucie et Brev i Lommen, og lægge Jsaura et paa Toilettet; og nu kunde den qvindelige Nysgjerrighed, useet og i Stilhed, aabne, hvad Tugt og Sædelighed forhen saa strængt havde tilbageviist.