Berlingske Tidende, 1790-03-12
gives ugentlig Fortsættelse af Rigsraadens Grev Hermansons Tanker om Sverrigs Tilstand ved den opkomne ulykkelige Krig med Rusland. (See foregaaende No. af disse Tidender.) Frankrige har gjort det samme Tilbud; men i Sagernes nærværende Forfatning kan Hs. Kongel. Majestæt ikke unddrage sig de førstes Tilbud; thi fra Frankrige kan ingen Søe rustning ventes formedelst Fraliggenheden, eller nogen anden Understøttelse formedelst de indvortes Uroligheder og den Forlegenhed, hvori sammes Finantser befinde sig. Med Tidens Forliis vilde alt være tabt for Sverrig, da man i et forandret Frankrige maae betragte alting fra en ganske anden Synspunkt. Den Franske Nation er iblandt andet bekiendt for sin Hengivenhed til sin Konge; Vold og Misbrug hader den, men ikke den Kongel. Magt, naar hine ere bortryddede, saa behøves, saa at sige, ingen Love, og den Kongel. Magt bestaaer ved sin egen Styrke. Frankriges Beliggenhed og naturlige Fordeele hæver snart igien dets faldne Handel og afhielper ligesaa let de ved Pengemangel, eller rettere sagt, ved Finantsernes Forvirring opkomne Mangler, der foraarsage den nærværende Forlegenhed. At Sverrig har ligesaalidet fra Frankrige som andensteds faaet Subsidier, derpaa har man daglige Beviser. J den Henseende har den Otto manniske Port ingen Forbindelse, og dersom man endog kunde beraabe sig paa den 1739 sluttede Defensiv=Tractat, saa indeholder dog denne ingen Subsidier. Det kan ikke nægtes, at Porten har Sverrig meget at takke for den store og virkelig nyttige Diversion; men denne har den nu allere nydt, og det er for silde at handle om det forbigangne med en Magt, som til alle Tider har gjort Vanskeligheder i at give Understøttelse i Penge. Nok er den bleven talt om Piastrer; men det er og kun blevet derved. Hvad andet kan man slutte sig af alt dette, end at Hs. Kongel. Majestæt har, unden Løvte om fremmed Hielp og Understøttelse, begyndt og fortsat Krigen. Det er og uvist, hvad man efter dette kan vinde hos Sverrigs Venner, og endnu uvissere er det, at Dannemark paa deres Forestillinger vil forlade Rusland, allerhelst naar man ikke skrider til kraftigere Midler. Strax ved Krigens Begyndelse blev det allevegne foregivet, at der var ingen, som jo ønskede den, dog fandtes der mange mindre Lettroende, der havde Møie med at indsee, hvorledes den forrige Koldsindighed kunde saa hastig blive forvandlet til en virksom Fortrolighed, og hvorledes Dannemark kunde giøre sig løs fra Ossus foederis med Rusland og sin Erkiendtlighed for Tiltuskningen af Holsteen. Det er at befrygte, at dette vil endnu mere blive følet. Dersom Sverrig ingen Undsætning faaer af en Engelsk eller Hollandsk Flaade, men skal allene forsvare sig imod den Russiske og Danske, hvad maae man da ikke befrygte af disses Overlegenhed? Hvilken Usikkerhed for de Svenske og Finske Havne, og hvad vilde i et saadant Tilfælde den talrigeste Armee udrette imod Fienden? Til at forebygge Følgerne af Ruslands og Dannemarks Forening i det forestaaende Feldttog hielper ingen Trudsler eller Erklæringer. Dannemark har intet, hvormed det kan und skyldige sig for Rusland, saafremt det ikke faaer Anledning til at sørge for sin egen Sikkerhed. Det kan være troeligt, at Dannemark vil af Erobringssyge fortsætte Krigen, og ugiærne see sig berøvet et saa retmæssigt Paaskud. Af det, der har gaaer for sig, kan man let falde paa de Tanker, at Søemagterne og Kongen af Preussen alvorlig arbeide paa at skille Dannemark fra Rusland. Deres politiske System kræver det, og derved bliver der en Fiende mindre, men at de med lige Alvorlighed arbeider paa Fredens Jstandsættelse med Rusland, dertil er endnu intet Skinn. Endelig kan jeg ikke med Taushed forbigaae, at imedens alt dette forefaldt i Gothenborg, blev ingen af de Herrer Rigsraader kaldet, omendskiøndt der forekom Ting af saadan Vigtighed, at de i Følge Regieringsformens 16 Paragraph ikke burde have været afgjorte uden foregaaende Overlæg med Rigsraaderne. Det Franske Hoffes Mægling blev først uden deres Vidende antaget og siden forkastet. Havde den ikke været antagelig, saa burde det første ikke været skeedt; hvilket kan give Frankrige en grundig Anledning til Misfornøielse, og i Fremtiden blive følet paa mere end en Maade. Hr. Elliot yttrede strax sin Misfornøielse over Hans Kongelige Majestæts i Trykken udkomne Erklæring til Prindsen af Hessen, og fik derpaa det skriftlige Svar, at Hs. Kongel. Majestæt selv ikke troede Beklagelserne over de Norske Troppers Opførsel, men havde kun villet trøste sine egne Undersaattere. Dette Svar sendte Hr. Elliot til Prindsen, og erklærede tillige, at hverken han eller den Preussiske Gesandt havde havt mindste Andeel deri; men at de tvertimod havde fraraadet et saadant Skridt; at Hr. Elliot ved en anden Opførsel vilde tilsidesætte den Agtelse, har skyldte en Fyrste; at han tillige vilde handle ubilligt imod de Norske Tropper, der fortiente Berømmelser for deres Opførsel, og at intet kraftigere Beviis kunde gives paa hans Uskyldighed, end Hs. Kongel. Majestæts eget Svar. Dette, saavelsom Hr. Elliots Breve og Prindsens Svar paa Hs. Majestæts Erklæring er nu i de offentlige Tidender bleven hele Europa bekiendt. De Beskyldninger og Trudsler, som findes i Erklæringen, forsvinde, Hr. Elliot er frikiendt for den begge, og de kunne ingenlunde tilskrives de i Gothenborg da værende tvende Gesandrere. Havde Rigsraadet kunne forebygge en saadan Brevvexling, var Hs. K. Majestæt og Riget, bleven derved beviist en ikke ringe Tieneste. Nu er den skeet, og Tiden vil lære hvilken Jndflydelse den vil have paa de forestaaende Underhandlinger. Med de offentlige Jndkomster og Finantserne, der vise den indvortes Styrke, seer det end nu slettere ud. Agerdyrkningen, Handelen og Næringsveiene ligge imod forrige Tider i Asmagt. Jeg forbigaaet Aarsagerne dertil. De vilde føre mig for langt bort fra min Gienstand og ere desuden noksom bekiendte. At en eller anden er bleven mere begunstiget, eller ved en lykkelig Tilfældighed kommen til Formue, deraf kan ingen Slutning drages. Her er Talen om den Armods Storhed, hvor Riget befandt sig før Krigen, og hvad der siden kan ventes, naar Landmanden rives fra Ploven, naar Skibene raadne i Havnen formedelst Usikkerheden i Søen, naar Vahrenes langsomme Afsætning bliver endnu langsommere; nagt Skatterne forøges og Jndtægterne formindskes. Maleriet er ikke for stærkt, det skal endnu giøre et dybere Jndtryk. Jeg anfører den i Aaret 1772 trykte Beregning over Statens Tilstand i Begyndelsen af Hs. Kongel. Majestæts Regiering og nogle Maaneder før Regieringens Forandring. Rigs stændernes hemmelige Commission betragtede det den Gang som en sørgelig Forfatning, at Kronen var skyldig noget over 50 Tønder Guld; men nu er Giælden, som mange paastaae, steget til 20 Millioner, eller 1200 Tønder Guld, som beregnet til 5 Procent, udgiør aarlig 60 Tønder Guld i Renter En langt større Giæld, end Giælden efter en 18 Aars Kri under Carl den Tolvtes Regiering. Jblandt Udgivterne, paa hvilke man mest beraaber sig, er Flaadens Jstandsættelse og Realisationsværket. Dette sidste har Banquen gjort en vigtig Tieneste, og længe førend man begyndte at betale med Kronens Tilskud, var Statsgiældens Fond bragt i Rigtighed, uden at regne den Forøgelse, som en fastsat Myndtfod, Handelens Tilvært, Næringsveiene og Folkemængden forskaffe med Tiden og virkelig skulde have forskaffet, naar eller alting i Statshuusholdningen havde været indrettet derefter. At holde en Flaade, var i forrige Tider ikke mindre nødvendigt, end under den nærværende Regiering, og saa mange Omkostninger dette end fordrede, saa kunde og burde samme bestrides uden Laan, ligesom forhen, naar man ellers ingen anden Hensigt havde, end ved sædvanlige Forsvarsanstalter, at beskytte Handelens og Skibsfartens Sikkerhed. Dog er det ikke mit Forsæt, nøie at undersøge alt, hvad der er blevet en Hemmelighed; og endnu mindre bygger jeg paa Formodninger. Men saa meget kan man dog sige, at dersom Giælden er saa stor, gaaer en stor Deel Renter ud af Riget, og samme Forhold blive Pengene færre i Staten; og dersom Freden ikke kan faaes, men der til Krigens Fortsættelse skal opdynges Millioner Giæld paa Millioner, saa er Riget forloret ved sit Finantsvæsen, uden at Fienden behøver at ødelægge det ved Plyndringer. (Fortsættelsen følger.)