Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1797-05-26
J de norske Jntelligenssedler No. 4 for d. A. bleve følgende Spørgsmaale fremsatte: Kan Mennesket forbedres eller forværres, kan det bestaae med Dyd og Gudsfrygt, ved de paa Landet i Almindelighed brugelige Liigtaler, over Mennesker hvad enten de have fremdraget et dydigt eller lastefuldt Liv, at tilkiende de Afdøde lige Roes i Flæng, Kan de gjenlevende ved Hørelsen deraf, have nogen Nytte og Gavn i Henseende til Liv og Levnets Bedring ved de jevnlig indtræffende Liigtaler, Om det ikke kan bestyrke den uoplyste Udsvæver til at fortsætte sit Syndeløb, under Tanken at Præsten vil ligesaavel som over hiin afholde en god Liigprædiken for Betaling, Kunde denne Sag ikke fortjene Regjeringens og det respective Publikums Opmærksomhed, som noget der enten burde af skaffes eller indskrænkes til Lettelse for den almindelige Mand der holdes i den vankundige Nødvendighed at en Liigtale bør betales med 10. Rd. eller en Koe, Nogle i hine Egne, som lode til at være for Vedligeholdelsen af den gamle Skik, at regalere de Afdødes Maner, fremkom med Svar i benævnte Jntelligenssedler, men meest har en Herr Car taget sig af at forsvare Liigtaler, paa Landet. Hans Fader, en elsket Semiseen, larius, har gjort over 1000 Liigprædikener, men ej faaet mere end 4 eller 5 Rd., 1 Rd., ja ogsaa kun 48 sk. pr. Styk, og undertiden Jntet formodentlig eftersom de indeholdte stærkt eller tyndt Øl. Hvorledes han ellers har forsvaret Liigtaler paa Landet, det er i No. 17 meget opbyggeligt at læse. Lidt pranten er Forfatteren i Anledning af at de yndede fyenske Tidender ved denne Leilighed have ladet falde et Ord om - Vaas. Sandheden har dog sjelden den Lykke at behage, end ikke i de norske Fieldegne, Den Mand som udi et i de Trondhjemske Tidender No. 8 for d. A. indførte Avertissement forgjeves henvendte sig til velgjørende Mennesker med sin indstændige Bøn at forunde ham nogen Hjelp til Livsophold paa et andet Sted, for sig og sin medhavende Søn, har skrivtlig anmodet mig om at indføre i den samme Anledning et andet mig tilsendt Avertissement i de Tr. Tidender. Jeg tager ikke i Betænkning, at ledsage det med hans Brev til mig, da jeg haaber at det bedre end alt andet vil tale for ham hos ømtfølende mildtdømmende Mennesker, og formaae dem til at række en trængende Mand Haanden, som kun alt for meget er iblandt de Ulykkeliges Tal. Denne ellers saa duelige Mand har den Skjebne, at Mange dømme ublid om ham, man erindrer ikke altid at han selv har lidt meest ved de uheldige Følger af den i hans Brev tilsigtede Svag Skulde ikke denne beklagelsesværdige Til hed stand hvori han befinder sig ved at lide Mangel endog paa de til hans og Søns physiske Existen, fornødne Ting, kunde formilde Hjerterne og stemme dem til Velgjørenhed mod en Mand, som for hans Uhelds Skyld herligen interesserer Menneskevennerne? – Ja var end Nogen fornærmet af ham, hvor skjønt, hvor ædelt var det da ikke, hvor overeensstemmende med Religionens høje Bud at tilgive og at – gjøre vel. Den rørende Maade, hvorpaa denne ulykkelige Mand selv nævner sit forrige Forhold, og det gode Haar man bør underholde til Fordeel for hans Hjerte, forenet med et Blik til hans og hans Søns nærværende ynkværdige Forfatning, vil dobbelt intereffere omme gode Mennesker for denne i alle Henseender beklagelsesværdige Mand, hvis Skjebne ikke kan være os ligegyldig. Vi forskrækkes ved at tænke os de mulige Følger naar Fortvivlelse skulde bemæstresig dens Siel, der at Hielp berøvet, intet seer for Øjnene end sin visse Undergang. Enhver Trængende, han være hvem han vil, har unegteligen Ret til at gjøre Fordring, paa vor Hielp i Henseende til hans Vedligeholdelse Hvad han er, hvad han har gjort, bør ikke komme i Betragtning ved Synet af en lidende Skabning. Jeg beder de ædle, de godtgjørende Men nesker iblandt os, ikke at læse dette med Ligegyldighed. De der maatte bevæges til at række denne trængende Medbroder en hielp som Haand, kan hos mig blive underrettet om hans Addresse, eller jeg skal med Taknemmelighed mod mit Beviis modtage deres gode Gaver og ufortøvet tilsende ham. Han er os Alle bekjendt, uagtet jeg ikke offentlig nævner ham, men hans Originalskrivelse skal jeg gjerne fremvise til dem, som maatte ville bidrage til at lette den tunge Skjebne, som en ung nopdragen Søn uforskyldt deler M. C. P. med sin nedbøiede Fader. knyttede Omstændigheder har saaledes indsperret nine Tanke Evner, at det fornærværende ikke staaer i min Magt at udvikle noget Velsmagende for Publikum. Giv derfor – jeg beder i sand Tillid til Deres Artighed, giv Nedenstaaende en op faldende Plads i de Trondh. Tid.; thi jeg troer stadig, at Gemytterne vil blive rørt til nogen Lettelse i mine tunge Kaar. Jnderligst krænker det mig imidlertid, at man ikke vil troe den Magt jeg, uagtet mine Lidelser, har vundet over min Skrøbelighed, den nemlig: som har været Skyld i alle mine Uheld, og at, naar man end troer denne min Overvindelse, man da skulle tænke, at jeg paa nærværende kostbare Sted, hvor der endog om Arkeskrivning ere mange Hundrede, der ligesom jeg ingen kan faae, skulle kunde fortjene Livs Ophold for mig og min Søn. Tilgiv denne min tillidsfulde Tilflugt til Dem, og glæd med et trøsteligt Svar Deres forbundne N. N. Den fraværende Mand, som i det 8 No. "af disse Efterretninger, aflagde sin Taksigelse for de ædelmodige Veldædigheder imod hans her tilbageværende Familie, finder sig nu "atter pligtig, at yde de flere Menneskevenner, som have afhjulpet hans Kones og Børns Mangel, sit Hjertes inderste TakOffer, med Bøn til Gud, at han vil opfylde sin Forsættelse over disse Velgjørere, og Deres Afkom samt at den samme hjerterørende Aand, vil bevæge nogle som endnu har Evne, til ogsaa, paa den Maade " som han før bad, at lette hans paa et fremmed Sted lidende Kummer og Nød. Til Udgiveren af de Tr. Tid. den 6 Maji 1797. Udmygst Tak være Dem for Umagen med min Bekjendtgjørelse, beviis mig nu og det Ynde, uden Fortrydelse, at underrette mig, om det, i Henseende til min egen Person og min medhavende Søn har gavnet noget, samt at give mig Efterretning om, i hvilket No. af Avisen den er indført og hvad den koster det sidste, paa det jeg, i det uheldige Fald, at intet maatte være indkommet, kan gjøre Deres Velædelhed skadeslos. Saare nødig var jeg nu for den ved Bekjendtgjørelsen intenderede Understytning; men da en Ven har meldt mig, at Trondhjemmernes menige Opinion ikke lover mig det Bedste; – thi sige skal man, enten at hiin Skrøbelighed hos mig ingen Medynk fortjente, eller og at naar jeg havde overvundet samme, jeg da, i min Solicitant Tid, godt skulle kunde ernære mig og mit medhavende Barn, – saa er der maaske, paa den Maade, intet at vente, med mindre Hjerterne ved et nyt Jndtryk kunde oprømmes. Hvad tænker De derfor, skulle jeg ikke paa nye kunde sige noget saadant, som det her neden skrevne, jeg haaber jo men mine for 6. Søndag efter Paaske. prædike: Høimesse. Aftensang. Domkr. Hr. Norman. Hr. Angell. Fruekr. Hr. Wille. Hr. Nissen. Hospitalskirken Hr. Støren.