Aalborg Stiftstidende, 1840-11-14
Aalborg, den 14de November. Vi henvise til nedenstaaende Bekjendtgjørelse om det forestaaende Stændervalg her i Byen, der findes underskreven af den samtlige Valgbestyrelse, som begynder med Hr. Stiftamtmand Bluhme og ender med Hr. Ostenfeldt. Det Uheldige i denne Sammenstilling have vi allerede paapeget, og det kan for de Paagjældende, om de end selv ikke maatte have følt det Stødende i dette Valg, neppe være forblevet ubekjendt, at hvad vi i denne Henseende have udtalt, ingenlunde er vor egen individuelle Mening, men Udtrykket af det almindelige Omdomme. At imidlertid desuagtet ingen Forandring i det Skeete vilde finde Sted, lod sig forudsee, thi Conseqventsen giør jo sine Fordringer. Men vi havde dog troet, at Vælgerne vare idet mindste den Opmærksomhed værd, at Hr. Stiftamtmand Bluhme for dem offentlig havde udviklet, hvorfor han fandt det passende at gjøre sin forrige, og endnu ei fra alle Forbindtligheds- og Afhængigheds-Forhold til ham løste, Fuldmægtig til sin Meddomsmand i mulig Paa kjendelse af opstaaende Spørgsmaal. Dog det er ikke første Gang vi see Hr. Stiftamtmand Bluhme, hvor det er Anledning og Opfordring til at tale, at foretrække at hylde sig i Taushedens mysteriøse Mørke. Det er dette Princip hos ham, og muligt hos Flere paa lignende Embedstrin, der lader os idag vende tilbage til denne Gienstand. At det gives Embedsstillinger i Staten, saasom diplomatiske og ministerielle eller collegiale Poster (Sidste idet mindste forsaavidt intet Regjeringsorgan findes), med hvis Natur det er uforeneligt, offentligt at udvikle sine Grundsætninger eller Bevæggrunde til foretagne Handlinger, der komme i Strid med Publicummets Omdømme: er fuldkommen sandt, men under denne Kategorie kan en almindelig local- administratitStilling, som Amtmands= eller Stiftamtmandspost, umulig bringes at sortere. Naar en saadan eller anden høiere eller lavere Embedsstilling derfor ikke efter sin Beskaffenhed paalægger Taushed, da kan Embedsstillingens Værdighed saa meget mindre foreskrive en saadan Discretion, ja maa endog gjøre det til moralsk Pligt, hvor man ikke ubetinget underkaster sig Rigtigheden af offentlig udtalte Domme, at drage det hemmelighedsfulde Slør tilside for at give Sagen og de under Samme handlende Personers Adfærd den fuldstændige Belysning. At Embedsstillingens Værdighed, langt fra at lide herunder, snarere maa vinde herved, er saa saare klart, thi Embedsværdigheden erholder først sin rette Glands, naar dens Straaler ogsaa reflectere i Publicummets Omdomme. Er nu tilmed den, der beklæder en saadan Post, saaledes som med den Embedsmand, der nærmest har foranlediget disse Betragtninger, er Tilfældet, en Mand af Crudition og oplyste Begreber og ikke en Parvenne, hvem kun Fødsel, Protection eller andre tilfældige Omstændigheder have hævet paa sin høiere Post at han ikke vil være ganske ligegyldig imod de Meninger om hans Embedsfærd, som offentlig fremtræde, men at han ogsaa for Publicum vil belyse denne, istedetfor til hver Tid at indhylde sig i fornem Tausheds Kaabe. At heldigviis heller ikke alle i lignende Stilling - ja selv Mænd, som man maatte formode, ogsaa i Anskuelser at tilhøre en ældre Tid - antage, fra deres høiere Standpunct at kunne, oversee de Meninger, som yttre sig i Publicum: har blandt Andre Hr. Stiftamtmandens hædrede og alderstegne Collega i Thisted - at han staaer et Par Tommer lavere i Rangforordningen, vil vel Intet kunne gjøre til Sagen - for et Par Aar viist, idet han offentlig fremsatte sine Motiver til en i Publicum mindre gunstigt bedømt Handling. Skulde nu denne agtede Mands eller hans Stillings Værdighed i mindste Maade have lidt under et saadant offentligt Gjenmæle, Tvertimod. Thi selv den, hos hvem dette Gjenmæle ikke maatte have forandret Anskuelsen om Sagen, maa dog med Glæde have anerkjendt dette Beviis paa den rigtige Opfattelse og Vurdering af Embedsstillingen og dens Forpligtelser imod det Offentlige, som heri var indeholdt, og maa have vundet forøget Agtelse for den Mand, der, selv i en fremrykket Alder, erkjendte billigheden af sin Tids Krav, og herved viste, at det ikke altid er paa Alderen man skal kjende, om en Mand hylder Nutidens frie og aabne Anskuelser eller en svunden Tids stive, indsluttede Maximer. Den Erkjendelse tør vist ogsaa regne paa, almindeligt at have befæstet sig, at Embedsmanden ikke blot tilhører sin Etat, men at han, høi eller lav, staaer sine Medborgere til Regnskab for sin Færd, og at han, saa byrdefuld end Embedsstillingen nu, i Sammenligning med i Fortiden, da Borgeren, kun vidste at lyde og tie, er bleven - selv bedst letter sig denne Byrde og forhverver sig Samfundets Paaskjønnelse og Høiagtelse ved ikke at skye den directe Communication, hvori han ved Pressen kan bringes med de øvrige Statsborgere. - Hvad den i Begyndelsen af nærværende Artikel omhandlede Valgbekjendtgjørelse angaaer, maae vi endnu gjøre den bemærkning, at der i Samme ikke, saaledes som vi i andre Valgbekjendtgjørelser bemærke, sees anført den Tid, fra hvilken Listerne ere henlagte paa Raadstuen og fra hvilken Reclamationsfristen daterer sig. Rigtignok maa det antages, at Henlæggelsen først tegnes fra den Tid, Kundgjørelsen 3 Gange har været indført i Avisen, men herom sees dog Intet tydeligt. J Bekjendtgjørelserne fra andre Steder have vi ogsaa seet, at Henlæggelsen er annonceret at finde Sted flere Dage efter Kundgjørelsen, saa at denne sidste først kan komme til almindeligere Kundskab og den Tid af 14 Dage, der er fastsat til mulige Anmeldelser af Valgbarhed og Stemmeret, saaledes ikke skal blive yderligere indskrænket.