Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-12-12
Nu har jeg beviist, at om ogsaa Tylvten bestod af tolv danske Forfattere, der vare at ansee for Literaturens tolv Aser, og Jens Baggesen derimod var den arrigste Smører og Dværg i vor Literatur, om saa hvert Stykke af Tylvten havde, hvad man priser den hele for, Stærkodders Alder, og Baggesen var kun en opløben Dreng, saa maatte jeg dog, som Menneske og Borger ubetinget have stemt mod Tylvtens Udfordring, naar jeg vilde stemme i denne Sag, thi Tylten, har aldrig fremlagt nogen Fuldmagt fra Staten, til at affordre Baggesen mundtlige Forsvar, som han ei engang uden Statens Forlov, kunde offenlig aflægge, og Tylvten kan ei af nogen menner skelig Øvrighed erhverve retsgyldig Fuldmagt, til at afnøde en dansk Skribent Regnskab paa Latin. Kun Gud er, som almægtig og alvidende tillige, berettiget til, under Trudsel, at fordre meer af os end den høieste jordiske Øvrighed, og naar nu en Tylvt, der lader som den gyser over Baggesens Ugudelighed, sætter sig med Munden i Guds Sted, tor man da sige, det er et godt Vidnesbyrd om Retsindighed for Eftertiden! Var nu Tylvtens Udfordring, uforskammer, ugyldig, og ravgal, om den saa stod i litterair og historisk Henseende saa høit over Baggesen som mueligt; mon da Tylvtens Sag bliver enten klogere eller bedre, fordi Baggesen staaer høit overden, fordi Jens Baggesen, hvad han saa end forResten skal være, er ældre navnkundig Forfatter end nogen af Tylvten er blot Person; eller ford; her tolv Ungersvende, om hvilke det ingenlunde. er afgjort, at de, endog blot som Stokkemænd, indlades for Historiens høieste Ret, de udstæde her paa deres egen Haand, i dens Navn en Stævning, Samme aldrig, hvad Mening den sen end var af, kunde underskrive; thi at hans Skrifter skal kunne forsvare sig selv, er det Allerhøieste Historien kan fordre af en Forfatter, men Tylvten har fordret at Baggesen med en latinsk Mund skulde forsvare sin danske Pen! Aldrig, det tør jeg mene, burde en saadan Uforskammenhed gaae ustraffet af, om man end slet ingen farlige Følger deraf kunde øine, men da jeg nu troer det ligger i denne Brødes Natur, at den kan aldrig begaaes, uden at være et Udbrud af Ringeagt for historisk Orden, Myndighed og Sandhed, hvorved den tillige vorder en frygtelig Spaadom for Alt hvad der er Mennesket historisk dyrebart, for den sande Stat, saavelsom for den rette Skole, eller, hvad der er det Samme: for Menneskets historiske Udvikling i Sandheds=Kiærlighed til forstandig Klarhed, saa maatte jeg i mine egne Øine blevet en Sandhedens og Fædrene Landets Forræder, hvis jeg som dansk Forfatter, ei af alle Kræfter stræbde, om mueligt, at bringe Tylvten til at føle Fortrydelse og Skamfuldhed, før den endnu selv saae Alt hvad der laae, som Frugt og som Knop, i den daarlige Handling, Har Nogen ældre Videnskabs-Mand hindret dette fra at skee, og derved tvunget mig til at blotte Sværdet, da hvile det paa ham, saavidt han vidste, hvad han gjorde, jeg er uskyldig! Da Tylvten vedblev at trodse, da dens Adfærd endog blev priist under Skyts af en agtværdig Forfatters Navn, da maatte jeg drage Sværd, for at tiltvinge indlysende, nødvendig Sandhed den Hylding, jeg saa inderlig gjerne vilde, uden Sværdslag, tiltrukket den. Da man har fundet Leilighed til at sætte en Forfatter=Stemme tvertimod min, som nødvendig maa svække dens Jndtryk, saavel paa Ungdommen i det Hele, som fornemmelig paa dem, der nu syndes selv at have Valget mellem Ære og Skam, saa nødes jeg til at føre et Beviis der ikke staaer og falder med mit Forfatter=Navn, men kun med den sunde Fornuft og Dannemarks Historie. Det er mig ikke længer nogen Glæde at seire, thi nu er det mueligt, at Hjertet trodser, skiøndt Hovedet høier sig; men det er min ufravigelige Pligt at redde hvad jeg kan for Slægtens og Danskens Historie, stamme sig vilde man ikke, bøie sig skal man i det Mindste, var det saa end kun forat samle Steen til at knuse mig. (Fortsættes.)