Viborger Samler, 1775-10-09
De Mennesker, som allerede har overgivet sig til deres Lidenskaber, ere ikke saa ædle, at de skulde søge deres Lykke og og Fornøielse i andre Menneskers Lykke og Fornøielse. De kiende ingen anden Lov, end den, at gjøre sig selv lykkelig, og Driften til at udøve denne Pligt taber derfor ofte meget af sin naturlige Adel. Det synes ofte, at de elske deres Medmennesker; men deres Menneskekierlighed er kun en forstilt Egenkierlighed. De skulde have alle Mennesker, undtagen sig selv, naar kun dette Had kunde meere fornøie dem, end Menneskekierlighed. De udøye de selskabelige Pligter saalænge, som deres Begierlighed til at fornøie sig selv kan tilfredsstilles les ved deres Udøvelse, Men aldrig saasnart ere disse Pligter foreenede med en Ulyst, eller og kun synes at befordre meere andre Menneskers Fornøielse, end deres egen, at jo de og hos dem tabe deres Anseelse af Pligter. Hensigten af deres Omgang med andre er blot deres egen Fornøielse. De gjor andre got, for at bevise sig selv Velgierninger, og deres Venskab med andre er virkelig kun et Venskab med deres egen Person. Aldrig saasnart kan deres Lidenskaber foreenes med en indbildt Fornøielse af andres Misfornøielse, førend alle Følelser af Menneskekierlighed maa vige. Aager, Misundelse, Bedragerie, Bagtalelse og de fiendtligste Fornærmelser, som nedtrykke de fornuftige Skabninger langt under Dyrene, synes dem som ligesaa mange Dyder. Alle Laster, der forstyrre det Menneskelige Selskabs Lykke, komme deraf, at Menneskene ansee sig selv for Beherskere, og andre Mennesker for Slaver, hvis Lykke og Ulykke berver blot paa deres Herrers egensindige Fornøielse. Denne uædle Selvkierlighed, er Aarsagen til at saa faa Mennesker kan fortiene Navn af Holmodige. Hoimodighed er en høi Grad af en uegennyttig Menneskekierlighed, der finder saa stor Fornøielse i andre Menneskers Fornøielse, at de ikke alene foragte alle Fordeele, der ikke kan erholdes, uden at formindske en andens Lyksalighed, men end St. og er færdig til villig at opofre sine egne storre Fordeele, og paatage sig med Mod og Glæde et besværligt Onde, for at befordre andres Vel. En Høimodig har derfore med alle sine Handlinger sine Medmenneskers Lyksalighed til Øiemeed. Dog er han derfor ikke uden Egenkierlighed; han forsømmer ikke den personlige Fordeel, som han kan faae uden sine Medskabningers Fornærmelse; men den almindelige Kierlighed har dog ligesaa meget Magt over ham, som hans Kierlighed til sig selv; Hans Folelser stride ligesaa lidet imod hverandre, som Jordens daglige Bevægelse strider mod det aarlige Omløb, eller mod Bevægelsen om sin egen Middelpunkt. Den Høimodige iagttager de Pligter, som han er sin Underholdning og Fornøielse skyldig; men fornemmelig, fordi han derved bliver i Stand til at giøre andre lykkelige. Han finder Behag i enhver Fornøielse, som ikke fornærmer Dyden; men den faaer dog i hans Øine en langt større Værd, naar han kan deele den med andre. Med en ædel Varsomhed vogter han sig for at bedrøve endog et eneste Menneske, og bliver han end nød til at paaføre et Menneske en Misfornøielse, saa skeer det dog kun i den Hensigt, for ved en liden Misfornøielse at skaffe ham en varigere og bestandigere Fornøielse. Ja han gaaer saavidt, at han ikke skyer en Misfornøielse, og veed at gjøre den til sin Fornøielse, saasnart dette kan kan blive et Middel til at glæde andre, Hvor undskrænket maa man ikke kunde beherske sine Lidenskaber, naar man vil være saa findet, og saaledes maa en Holmodig være findet. Skal Høimodighed blive Verden saa nyttig, som den kan; saa maa denne Hiertets store Egenskab foreenes med en stærk og oplyst Forstand. Ligesom en igiennemtrængende Forstand uden et ædelt og høimodigt Hierte ofte har Ter anrettet de største Horvirrelser og Uordener i Verden; saa kan en retskaffen Mand, naar han er eenfoldig og vankundig, undertiden blive Verden ligesaa skadelig, som han kunde være den nyttig, naar hans holmodige Hiertes Yttrelser vare lænkede med Kundskab og Jndsigt om værdige Formaale. En Høimodig skytter ikke om at besidde den Skolelærdhed, hvorved smaa Siele, hvis største Forstand er en god Hukommelse, blive jo meere opblæste, jo mindre de forstaae af de nyttige Sandheder. Han behøver ikke at vide, hvad 1000 Mennesker for ham har tænkt, og ofte urimelig og naragtig tænkt. For ham er den Videnskab den beste, der er meest brugbar for det menneskelige Selskab. Han maa opfylde sin Siel med Sandheder, der ere bevægende Grunde til ædle Handlinger; han maa fordrive de Vildfarelser, der forderve Villien, og løsrive sig fra alle Fordomme, der smigre Sandserne. Hvorledes kunde han ellers giøre Menneskenes almindelige Lyksalighed til sine Gierningers fornemste Hensigt? hvorledes kunde han ellers agte denne Omsorg høiere, end saa mange Lyster, der stride imod ham Der hører en ikke almindelig Styrke af Forstand, til at bringe sit Hierte saavidt, at man agter en Ulyst for ingen Ulyst, som man dog ofte maa underkaste Ss. sig, sig, for derved at befordre sine Medmenneskers Fornøielse. Maa han ikke ofte opofre mange Beqvemmeligheder, for at forskaffe andre dem, og maa ikke hans Forstand vide at betragte den Misfornøielse, der opstaaer af deres Tab, som en Fornøielse? Hvor tungt maatte det ellers blive ham, at fornægte sig saadanne Beqvemmeligheder, Hvor høit maa den ikke kunde tænke, der skal indsee ubetydeligheden i den Glæde, som reiser sig af den uforstandige Po bels Lovtaler, i den Vellyst, som Hevnen skaffer ham, og den Vens ringe Værd, der er Menneskekierlighed til Hinder. Hvor bedrøvet maatte ikke en Høimodig blive, naar der ikke var nogen, hvis Lykke kunde være Øiemedet af hans Handlinger. hans bedrøvede Ensomhed vilde i det mindste hans Jnbilding skabe sig en Verden, og besætte den Veer den med Mennesker, som han overøste med Lykke og Fornøielser. J Mangel af Evne skulde han dog, ihenseende til . Villien, søge at nærme sig til Verdens Skaber, der lader andre Væsener fole sin Tilværelse paa en dem fordeelagtig Maade. Mang Høimodige har allerede været i disse Omstændigheder.