Viborger Samler, 1846-07-07
Nyeste Postefterretninger. Storbritannien og Jrland. London, den 1ste Juli. Jfølge en eenstemmig Beslutning, sagde Sir Rob. Peel, i sin sidste mærkelige Tale i Underhuset, havde Minineriet indrakt sen Dimission paa Grund af den Stilling, hvori det befandt sig, hvilket Skridt – det tilstod han - nærmest var foranlediget ved Resultatet af Afstemningen om den irske Tvangsbill. Dronningen havde antaget denne Dimission, og Ministrene forbleve kun i deres Embeder saalænge indtil deres Eftermænd vare udnævnte. At fremkomme med Besværinger over Enkelte, var for Øieblikket upassende; men det maatte og turde han sige, at han i Begyndelsen af Sessionen ikke havde foreslaaet sine store commercielle Forholdsregler uden allerede dengang at forudsee, at de, hvad enten de antoges eller forkastedes, vilde have til uundgaaelig Følge Opløsningen af det Ministerium, der havde foreslaaet dem; thi kun som taalt eller ved Opgivelse af faste Principer vilde Ministeriet kunde holde sig i længere Tid, endog i det Tilfælde at den irske Tvangsbill var gaaet igjennem; og han i det mindste (et Sidehug til Whigs) vilde aldrig være Medlem af et Ministerium, som ikke var i Besiddelse af Magt til ved egen Kraft at drive igjennem de af det som hensigtsmæssige erkjendte Forholdsregler. Ministeriet havde endvidere taget sin Dimission uden at tilraade Dronningen at udøve Kronens Prærogativ med Hensyn til Parlementets Opløsning, til hvilket Raads Meddelelse Ministeriet vilde have været beføiet, og hvilket han for sin Person sikkert ikke vilde have undladt at meddele, dersom de af ham foreslaaede commercielle Forholdsregler ikke i hele deres Jntegritet vare antagne af Parlementet. Men da disse Forholdsregler vare antagne, saa havde kun underordnede Spørgsmaal kunnet være Grund til en Parlementsopløsning, og, efter hans Anskuelse, kunde en saadan Forholdsregel ikke retfærdiggjøres, naar den kun havde til Hensyn at befæste Ministeriet ved et politisk Parti, og naar Ministeriet ikke var forvisset om at det vilde lykkes det i Forbindelse med et saadant Parti at drive saadanne Forholdsregler igjennem, som det ansaae at være af væsentlig Jndflydelse paa Statens Velvære. Men nu - da Partierne vare adsplittede og sønderlemmede i saa mange Fractioner turde Ministeriet ikke gjøre Regning paa at samle om sig et saa compact Parti, paa hvis Understøttelse det i alle Principspørgsmaal kunde gjøre Negning. Den nærmeste Foranledning til Ministeriets Fratrædelse var altsaa den irske Bill, og han vilde meget beklage, dersom man netop paa Grund af den Omstændighed at Ministeriet i dette Spørgsmaal var forblevet i Minoriteten, vilde uddrage den Slutning, at Ministeriet var blevet sin Politik i de irske Anliggender utro. Dette var ingenlunde Tilfældet, og ikke i mindste Maade kunde han have nogen Betænkelighed ved at erklære at der imellem England og Jrland, maatte gjenoprettes en fuldstændig Liighed med Hensyn til alle borgerlige, locale og politiske Rettigheder. (Stærke Bifaldsyttringer). - Denne Erklæring godtgjør Peels Fremskriden paa den liberale Politiks Bane. - Derfor maatte ogsaa Forvaltningen i Jrland ordnes og gjennemføres af Kronen uden Hensyn til nogen Troesforskjellighed, og naar Ministeriet undertiden synes at have feilet imod denne Sandhed, saa var dets Partiskhed størstedeels kun en tilsyneladende og undskyldelig paa Grund af specielle Omstændigheder. Naar derfor hans Eftermænd i Ministeriet lagde Vind paa at alle Jrere bleve behandlede efter samme Principer uden Hensyn til deres forskjellige Troesbekiendelse, da kunde de være forvissede om hans Bistand, ligesom han ogsaa ærlig vilde staae dem bi, naar de toge Forholdsregler for at ordne og forbedre Jrerfolkets sociale Forhold, navnligen især for saa vidt Forhold imellem Grundherrer og Forpagtere kom i Betragtning. Da Lord John Russell var kaldet til Dronningen, saa vilde det nye Ministeriums Princip i Almindelighed gaae ud paa at give Handelsforbindelserne med Udlandet en stedse større Frihed. Blev dette Tilfældet, saa vilde han føle sig forpligtet til at yde sine Eftermænd den meest eftertrykkelige Understøttelse; dog maatte han bemærke, at saadanne Principer ikke maatte tilintetgjøre alle moralske Hensyn og uden videre udsætte Rigets Undersaatter for den ulige Concurrence med andre Nationer; ei heller maatte Forsigtighed og Hensyn til Landets finantsielle Ressoureer, udelukkes. Hvad nu hans egen Forvaltning angik, saa turde han vel sige, at i hans femaarige Virketid vare hverken Landets materielle Jnteresser eller dets Ære paa nogensomhelst Maade satte tilside. Skatterne vare mere ligelig fordeelte; Handelsindskrænkninger vare ophævede, Pengemarkedet var ved Bankreformen stillet paa et mere fast Grundlag. Det britiske Riges Stabilitet i Ostindien var ved Ministeriets Politik sikkert ikke bragt i nogen Fare, og trods store Afgifters Ophævelse var Forsvarsvæsenet til Lands og Vands sat paa en Ærefrygt indgydende Fod. Det var fremdeles lykkedes Ministeriet, uden Jndskrænkning i den personlige eller i Pressens Frihed at vedligeholde Ro og Fred i hele Riget. Hvad Forholdene til Udlandet angik, da havde man den udenlandske Statssecretair (Lord Aberdeen) isærdeleshed at takke for den tilfredsstillende Tilstand, hvori disse befandt sig. Denne Minister var maaskee mindre udmærket end andre Politikere (Lord Palmersion sigter Sir Rob. Peel til) i Debatten; men han har dog derfor ikke mindre Krav paa Ære og Roes, fordi han har vovet at troe, at den christelige Minister i et christeligt Land havde den moralske Forpligtelse at udtømme alle mulige Anstrængelser, forinden han gav sit Fædreland til Priis for en Krig, medens til samme Tid ingensinde en Minister var mindre tilbøielig til at bringe sit Lands Ære og Værdighed som et Offer for Freden. Ministeriet turde haabe at overgive til dets Efterfølgere de offentlige Anliggender i en god Tilstand; thi ikke alene Frankerig, men alle europæiske Stormagter satte Tillid til det britiske Ministerium Hensigter, og bestræbte sig for i Forening med England at bevare den europæiske Fred. Men netop giensidig Tillid til Statsmændenes Ære og Hensigter var det som fornemmelig sikkrede Verdensfreden, og saaledes har man da seet hidsige Partimenneskers smaalige Jver syge antænde i fremmede Verdensdele Tvedragtssaklen uden at Krigens Flamme derved kom til at udbryde; thi i begge Lande vare Statsmænd, der erkiendte deres Landes fande Jnteresser, og der vare fast besluttede paa ikke at lade underordnede Embedsmænds personlige Lidenskaber dringe samme i Fare. Men skulde Noget have kunne bringe ham til at beklage sin Udtrædelse af Ministeriet, da maatte det være den Nødvendighed at give slip paa Statsroret for Afgjørelsen af Differentserne med Nordamerica. Denne Bekymring fandt ikke længere Sted. (Taleren gjennemgik nu det allerede Meddeelte om Udjævningen af Oregonspørgsmaalet, og underrettede tillige Huset om at den britiske Regjering, umiddelbart efter at Efterretningen om Krigens Udbrud imellem Mexico og Fristaterne var ankommen til England, havde tilbudt Fristaterne sin Mægling i denne Strid. Dernæst udhævede han Handelsreformerne, og tillagde, som allerede bekjendt, Richard Cobeln Æren for at have bevirket disse). Hvad nu mig angaaer, saaledes endte Ministeren, da vil mit Navn vorde nævnet med Dadel af de Jndivider, som af politiske Hensyn beklage Partibaandenes Sprængning, ligesom og af saadanne, som troe at maatte i Landets Jnteresse hylde Beskyttelsestoldsystemet; ja mit Navn vil nævnes med Afskye af Monopolisterne, som kun for deres egen Fordeels Skyld forsvare Beskyttelsestoldafgifterne; men jeg mener dog, at der ogsaa vil gives nogle Steder, hvor man med Velvillie vil nævne mit Navn, til Ex. ved Arbeidernes Arne, hvis Lod er Slid og Slæb, som fortjene deres Brød i deres Ansigts Sved; disse ville maaskee med Velvillie erindre sig mit Navn, naar de atter ved rigelig og ikke beskattet Kost styrke deres udlømte Kraft, og naar denne Kost smager dem saa meget bedre, da den ikke er syret ved Følelsen om den lidte Uret." (Uhyre og længe vedholdende bifaldsraab.)J en den 27de Juni i Manchester afholdt Forsamling af Anti-Corn-Law-Leagues Executivraad blev der taget den Beslutning vel at lukke Foreningen og skride til Liquidation, men dog først formelig at lukke den, naar fuldkommen Toldfrihed for Kornindførsel er indtraadt. Can. indeholder Udnævnelsen af Lord Francis Egerton, til Viscount Brackley og Greve af Ellesmere. Parlementsmedlemmerne Frankland Lewis, Packington, John Gladsione, Hogg, Feilden og Berner ere tilligemed Ser Moses Montestore udnævnte til Baronets. Atten Oberst lieutenanter og en Major ved de i Ostindien staaende Tropper have for deres Udmærkelse i Fegtningerne ved Setletsch erholdt Bathordenens Ridderkors.