Viborger Samler, 1784-10-11
Slutning af Ønsket. en naar mørke Dage med Frost og Regn, eller den strænge Vinter, eller Sommerens brændende Hede forbyde mig at spadsere, da vilde jeg lukke mig inde i det ensomme Kammer; der vilde jeg omgaaes med det ædelste Selskab, ethvert Aarhundredes Ziir og Ære; de store Aander, som have udgydet deres Viisdom i lærende Bøger; ædle Selskab, som opløster vor Siel Nr. til sin Værdighed. En lærer mig fierne Nationers Sæder og Naturens Under i fierne Verdens Deele. En anden opdager Natiners Hemmeligheder for mig og fører mig i dens skiulte Verksted. Denne skulde lære mig hele Natiorens Huusholdning og deres Historier og Menneskeslægtens Skam og Ære. Hiin vor stolte Siels Storhed og Bestemmelse, og den yndefulde Dyd. Omkring mig skulde staae Alderdommens Viise og Sangere; deres Stie er Stien til det sande Skiønne, men kun faa vove sig dertil; det skiøre Hoved giør, at tusinde svimle og gaae tilbage paa en lettere Bane, fuld af Flitter Guld og lugtløse Blomster Skal jeg nævne de faa Du skabende Klopstok, og du Bodmer, du som med Brettinger har antændt Critikens Fakkel imod de Løgtemænd, som forføre til Moradser eller tørre Ørkener. Og du Wieland, (ofte besøger din Musa sin Søster, den alvorlige Fornuft Viisdom, og henter høit Stof af hendes lønligste Kamre og danner det til henrykkende Gratier.) ofte skulde eders Sange sætte mig i en hellig Henrykkelse. Ogsaa du malende von Kleist, mildt henrykker din Sang mig som en klar Aftenrøde, tilfreds er da mit Hierte og stille som Egnen ved Maanens Glands. Og saa du Glemme, naar du synger vort Hiertes smillende Følelser og uskyldigt Spøg - Dog skulde jeg nævne eder alle, J Faa At miskiende eder er Skam, den sildigste Slægt skal nævne eders Navne med Ærbødighed. Ogsaa Ogsaa skulde jeg ofte optegne de Sange, som jeg har udtænkt paa eensomme Spadseregange, i den mørke Lund eller ved det raslende Vandfald eller i Viinrankehækken ved Maaneskinnet; eller see i Kobberstik, hvorledes store Konstnere have efterlignet Naturens, eller jeg selv vilde forsøge at efterskabe dens skiønne Optrin paa det udspændte Lærred, Ofte skulde en lydelig Banken paa min Dør forstyrre mig. Hvor henrykt skulde jeg blive, naar da ved dens Aabning en Ven ilede i mine udstrakte Arme! Tit skulde jeg ogsaa finde dem, naar jeg kom tilbage fra Spadseregangen til min ensomme Hytte, enkelt eller i hobeviis at møde mig med deres Hilseneer. Forenede skulde vi da vanke igiennem de skiønneste Egne under mangfoldige Samtaler, ofte alvorligere, ofte gladere; blandede med venskabelig Henrykkelse og munter Spøg skulde Timerne for snart hoppe os forbi. Hunger skulde krydre den Spise, som min Have skulde give mig, og Parken og min vrimlende Gaard. Naar vi kom tilbage, fandt vi Bordet dækket under et Tag af Viinranker eller i den skygtefulde Hytte i Haven. Ofte skulde vi ogsaa sidde i Maaneskinnet i Løvhytten, ved den ædruelige Pocal, ved lystige Sange og munter Speg, med mindre Nattergalens melankiske Sang bød os at give Agt. Men hvad drømmer jeg Forlænge, allerede forlænge har min Phantasie jager efter dig, efter dig for fæn fængelige Drøm, forfængelige Ønske, aldrig skal jeg see dig opfyldt. Mennesket er stedse misfornøiet; vi see langt ud efter fremmede Lyksaligheds Marker, men Labyrinther tilspærre Indgangen for os; og da sukke vi efter dem, og glemme at give Agt paa det Gode, der er beskiæret enhver paa sin anviiste Bane i Livet. Vor sande Lykke er Dyden. Den er viis og lykkelig, der villig opfylder det Sted, som Bygmesteren, der tænker det Heles Plan, har bestemt for ham. Ja du, guddommelige Dyd, du er vor Lykke, du strøer Glæde og Lyksalighed i hver Stand, over vore Dage. O hvem skal jeg misunde, naar du giør mig lykkelig, og jeg kan fuldende mit Livs Løbebane med dig, Da døer jeg gladelig, begrædt af Ædle, der elskede mig for din Skyld, begrædt af eder J Venner, Naar J gaae forbi min Gravhøi, da trykker hverandre i Haanden, da omfavner hverandre! Her ligger hans, den Redeliges Støv, siger J, men Gud belønner hans Bestræbelse for at være lykkelig nu med evig Lykke, snart skal vort Støv ogsaa ligge der, og da nyde vi med ham den evige Lykke. Og du, elskelige Veninde, naar du gaaer forbi mit Gravsted, naar Gaaseurten og Kor blommerne vinke til dig fra min Grav, da opstige en Taare i dit Øie; og er det de Sallige tilladt at besøge den Egn, som vi have beboet, og de stille Lunde, hvor vi ofte i salige Timer eftertænkte vor Siels høie Bestemmelse, og at svave omkring vore Venner, da skal min Siel, ofte svæve omkring dig; ofte naar du fuld af høi ædel Følelse oververlader dig til ensomme Betragtninger, skal sagte Pust røre dine Kinder; da skal en mild Gysen fare igjennem din Siel.