Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1826-04-22
Det skjønne Gartnerheld at naael No. Min Skole. Gaaer den og lærer alle Folk. Jesus Christus. Simple lille Skolestue. Bly du stander uden Pral; Jkkun Faa din Virken skue, Mange dog dig signe skal. Du, Kierminden lig, dig dølger, Virker stille i din Vraa; Men bag Tidens brudte Bølger, Skal din Daad forklaret staae. *) Skolen er deelt i flere Klasser. Underfuld mig Skjæbnen vinked Fra min mørke Barndoms Vei; Og hvor Haabets Stjerne blinked Fulgte jeg - og tvivled ei. See - da aabned sig mit Øie Som din Viingaardmand jeg stod, Kjerligt lød det fra det Høie Gjør den Unge viis og god Og jeg stræbte ufortrøden. Daglig i din Helligdom. Herren stod mig bi i Nøden, Selv hans Kraft til Hjelp mig kom. Nu saa glad jeg her indtræder. Daglig til min Syssel gaaer, Nyder stedse nye Glæder. Af den Sæd, jeg her udsaaer. Snart jeg tolker Jesu Lære, Frelsens høje Himmelbud, Lærer Barnets Aand at ære Kraftens Herre - Støvets Gud, Lærer ham, at Alle leve, Er og røres ved hans Aand, Og at Himles Himle bæve Under Retfærds Straffehaand; At han Synderen tilgiver, At hans Kierlighed er stor, At han stedse Fader bliver For den syndefulde Jord; Og at vi ham hist skal finde, Straalende i Herlighed, Naar ei Støvets Lænker binde Os til Jordens snevre Bred; At vi Næsten bør fordrage, At Enhver vor Broder er. Og at Livets mørke Dage Vidne selv, Guder os nær! Og naar da det unge Hjerte Fuld af Andagt hæver sig Til at føle, hvad det lærte: Da : da er jeg lykkelig Snart jeg til henfarne Tider. Vender her den Unges Blik; Viser ham, at Alt omsider Spired, visned og forgik; Kalder Oldtids stolte Hæder Frem for Nutids Dommerstol, Peger paa, at Aand og Sæder. dømmes efter Tidens Sol Viser ham med Fryd de Egne Hvor hans Heltefædre stred, Og at Mørket allevegne Svandt for Danske Vises Fjed; Maner frem den Heltestamme, Som for Danmark værned tro, Lægger til, at end den samme Staaer ved Danmarks Roer saa fro. Seer jeg da paa Pogens Læber: Gid jeg alt var vorden Mand!"Er det Maal, hvortil jeg stræber, Naaet for Konge, Folk og Land.Da har han - skjønt Barn - dog funden, Statens Held er eget Held, Da er Tanken ham oprunden: Herren styrer Staters Vel. Snart jeg til Naturens Riger Fører her den unge Aand, Hvor fra Skabningen han stiger Til en mægtig Skabers Haand, Hvor det mindske Kryb maa lære Viisdom ham i Id og Daad, Og hans første Tanke være. Stor er Herren - viist hans Raad Men - hvor stirrer ei hans Øje, Naar jeg her fra Støvets Hal Fører hisset mod det Høie Ham til Himlens Stiernesal; Naar han seer det gyldne Skimmer, Han saa barnligt stirred paa, Vorde tusind Verdners Glimmer, Før kun gyldne Pletter smaa. Tanken svimler - Hjertet bæver, Hver en Nerve dirrer - Gud Sjælen sig fra Støvet hæver, Svinger sig af Fængslet ud; Ønsker sig en mægtig Vinge, For at nyde himmelsk Lyst Ved didhen sig at opsvinge, Høre fjerne Verdners Røst. Tak, o Gud! – Tak høje Fader! Tak for al Din Miskundhed! Tak fordi Du her mig lader Tolke Dydens Himmelfred, Glimrende lad Andre stige, Skyhøit Nogle hæve sig, Enkelte skal eengang sige: "Livets Held vitakke dig! See fremdeles og i Naade. Til min svage Evne ned! Fader, ene Du bør raade, Ene Du er Kjerlighed! Hør min Bøn og lad mig dyrke Troligen Din Viingaard her Du i Tro og Haab mig styrke, Naar jeg ønsket Frugt eiseer. Du som hist paa Jorsals Høie Led for Støvets Salighed, Lad Dit blide Aasyn bøie Huldt sig til min Stræben ned! O, af Dig jeg stedse lære. Taalmod, Blidhed, sindig Hu Du mit store Mønster være! Gid jeg vandre maa som Du Hellig Aand med Trøstens Vinge! Overskyg i Naade mig! Kraft og Held vil Du mig bringe, Du, som er saa naaderig! Lad hvert Frø, jeg her nedlægger, Gjennem Muldet hæve sig, At det snart sin Krone strækker Skjøn og herlig op til Dig!