Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1775-10-13
De gamle Danske saavelsom andre Nordiske Folk vare tilforn lidet polerede. Mange af dem øvede vel Dyder, men af naturlig Drift uden at giøre sig noget Begreb derom. Den største Dyd hos dem var at døe med Sværdet i Haanden mod deres Fiender, hvorudover mange, som vare kiede af deres Liv og ingen Leilighed saae med Ære at opofre det for Fædernelandet, formaaede deres Venner til at tage dem af Dage, at de ikke med Vanære skulle døe paa deres Sotte=Seng; Over hvilket den bekiendte Stærk Onder beklager sig saaledes: Men ieg, som har kommes Verden til at skielve ved mit Sværd og Nederlag, maa selv døe en Qvindagtig Død og paa min SotteSeng. Hvor begierlige de have været efter at døe for be res Fiender, kan blandt andet sees af det Laug kaldet Fostbrædre=Laug, udi hvilket den ene forbandtes til at hævne den andens Død, dog med de Vilkaar, om han var død ærligen mod sine Fiender. Saadant reiste sig en Deel af deres Religions=Grunde, efterdi deres Gud, Odin, havde bildet dem ind, at ingen kunne komme udi de Lyksalige Bolliger, uden han døde udi Krig, samt Straf for dem, der flyede for sin Fiende; den store Konge Frode forordnede ogsaa iblandt andet, at hvo som udi et Feldtslag tog først Flugten, skulle udelukkes fra al Borgerret. Derfor var intet meere vederstyggeligt Navn blandt de Nordiske Folk end Niding, det er en, som tog Flugten, og saadant kaldtes Nidingsverk. Det Nordiske Folks Tapperhed og Styrke bødede derfor paa den liden Krigs=Disciplin de havde, og de slette Gevæhr, de var forsynede med; thi, endskiønt fornemme Krigsmænd, have været vel forsynede med Harnisk, Sværd, Spyd, Pile, Hammer og andet, saa er det dog rimeligt, at den gemeene Almue haver ofte gaaet i Strid med hvad de først fik i Hænderne. Heraf kommer det, at de gamle Krigshære bleve kaldne Klubbehær eller Knudehær. Dog kan ikke nægtes, at de Danske under en og anden stor Anfører have været holdne udi stor Krigs=Disciplin, saa de Romerske Skribentere selv have berømmet de Cimbrer, Gother og Longobarder deraf. Med hvilken Orden de Gother førte Krig under deres Konge Theodorik, kan sees af samme Konges Tale til sit Folk, naar han siger: Marcherer, frem som Folk, der opofrer sig for det gemeene Beste, og tilføier dem ingen Vold, til hvis Forsvar I blive skikkede. Det synes, at de Danske i den første Tidsregning ingen Stat have gjort paa Rytterie; thi hvor mægtig Knud den Store end var, saa havde han dog intet synderligt Cavallerie, og findes det som noget usædvanligt, at Erich Emund, som regierede længe derefter, førte Rytterie paa sin Flode til Venden. Udi Feldt Tegn er det troeligt, at de Danske have efterfulgt de gamle Tydske, som havde vilde Dyr og Slanger afmalede paa deres Fahner. Det er troeligt, at de Danske have brugt slige Feldt Tegn, indtil det bekiendte Hoved=Banner, Dannebroge, med et hvidt Kors udi, kom i Brug under Valdemar den Anden For at blæse Allarm og samle Krigshæren, betienede de sig af lange Horn, som de Norske kalde Luur, og som samme Folk endnu bruge til at samle Qvæget paa Marken med. Den Norske Hirdskraa taler derom Cap. 47, saaledes: Nu de Mænd, som til Udvarde gange i Ufred, skulde have gode Vaaben og Ludur, det er Horn, med sig. Udi Byttets Uddeeling, blev stor billighed iagttaget; thi hvad som blev erobret i Striden, blev baaret til Kongens Mærke eller Standard, som Mærkismanden eller Fenriken satte midt udi Kredsen af Krigsfolket, og da blev det uddeelt ved 12 Mænd, som Kongen udnævnede dertil, og blev saadant Bytte kaldet Herfang, hvorom bemeldte Hirdskraa Cap. 38, taler saaledes: De 12 Mænd, som Kongen nævner dertil, skulle skifte Herfanget. Der er ingen Tvivl paa, at der jo have været høie og lave Officierer ved Krigshærene; dog findes ingen synderlig Forskiæl imellem Stænder, undtagen at der vare Fribaarne og ufrie Folk. Thi om Adel og Herremænd bliver intet omtalt udi den heele Valdemars Lovbog. Saa at det er rimeligt, at om Herrestand er ældre, saa er den dog allerførst kommen i ret Anseelse under samme Konge. Slige Herremænd vare forbundne til at følge Kongen i Krig med fuld Rustning og een Hest, saa at det Danske Cavallerie den Gang maa have bestaaet allene af slige Herremænd. - Paa Agerdyrkning maa de gamle Danske ikke have lagt stor Vind, som sluttes af de store Udvandringer, som skeede af Rigerne udi Dyrtid, for at søge Boliger udi fremmede Lande, en Deel og af det idelige Fribytterie og Søerøverie, som de Danske vare saa hengivne til, og som de første Christne Konger af al Magt søgte at hemme. Saadant Fribytterie, som da holdtes priisværdigt, havde under de Hedenske Konger taget saadan Overhaand, at det er uvist, om der i sær i KongLothbroks Tid, vare fleere Danske paa Vandet end paa Landet, eller, om der have været fleere Land=Konger end SøeKonger. Hvoraf for en stor Deel kommer den store Forvirring udi de Tiders Konge=Historie, saa at man ikke veed, hvilke der have været de rette Konger. - Lærdom og Boglige Kunster have udi denne første Tidsregning været ubekiendte. Det eneste, som de Danske beflittede dem paa, var at conservere deres Forfædres Bedrifter, som de lode grave paa Steene, paa deres Skiolde og paa Væggene af deres Huuse. De Stene, hvorpaa saadanne Bedrifter, bleve gravne, kaldtes Bante=Steine; Men de fornemste bleve udførte udi Skialdernes eller Pocternes Vers, hvilke besynderligen have conserveret de gamle Nordiske Historier. Samme Vers vare desmere at agte, efterdi de intet andet havde end Rimene, og vare i det øvrige oprigtige og sandfærdige Historier og Fortællinger. De Tiders Pocter vare ogsaa andre Slags Dyr en nu omstunder, de vare Kongelige Ministrer, der havde enten seet eller selv forrettet de Ting, som de udførte i deres Viiser. Det er uvist, hvad Slags Bogstaver eller Carakteerer de Tiders Danske betienede sig af. Nogle holde for, at de saa kaldte Rune=Bogstaver ere de allerældste. Andre derimod med større Grund holder for, at de Gothiske Bogstaver, hvoraf den bekiendte Gothiske Bisp Ulphillas var Opfinder Aar 370, ere ældre. Saa at det er troeligt, at de fleeste Danske have conserveret Pocternes Viiser udi deres Hoveder, og siden skrevet dem med slige Gothiske Carakteerer. Men i Begyndelsen af den anden Tidsregning blev tilligemed de Romerske Ceremonier, ogsaa indført det Romerske Sprog, hvilket her blev ligesaa gangbart som paa andre Steder, endskiønt man kan see, af den Roeskildske Bisp, Mester Svend Nordbagges Historie, at de første Danske Præste maa ikke have været store Latmister; thi, da han engang, førend han blev Bisp, paa Latin skulle læse en Bøn for Kongen, som bestod udi de Ord: Deus Regem Famulum suum protegat : Gud beskierme Kongen sin Tiener, havde en for at giøre ham Tort, udstrøget den Stavelse Fa af Famulo, saa han læste: Deus mulum suum protegat : Gud beskierme sit Muulæsel. - De gamle Danskes Klædedragt differerede fra deres Naboers; thi, som de fleeste Danske ideligen flakkede om i Søen, saa brugte de gemeenligen Matros=Klæder, og synes det, at en Deel Konger selv have klædet sig som Baadsmænd, saasom Regner Lothbrok, hvilken saaledes blev kaldet af hans beegede Buxer. Det er ellers mærkeligt, hvad Arnold Lubecensis skriver, nemlig De Danske vare fordum klædte som Søemænd, eftersom de ideligen opholdte sig paa Søen, men nu bære de baade Skarlagen og Purpur; thi de ere nu bleven rige formedelst Sildesiske riet ved de Skaanske Kister. - Hvad Lov og Ret angaaer, da er rimeligt, at der i de første Tider ingen skrevne Love, have været; men at alting er bleven dømt efter Skik og Sædvane, og kommet an paa fornuftige Mænds Skiønsomhed. Vel tales om Kong Skiold, Frode 3, Regner Lothbroks og andres Love, men man kan ikke sige, om de have været skrevne Love førend udi Christendommens Begyndelse, saa at de første Christne Konger Harald Blaatand og Knud den Store kan holdes for de første rette Lovgivere. For deres Tid behøvedes ei heller mange Love; thi de fleeste Sager bleve da i en Hast uden mange Opsættelser afgjorte ved den saa kaldte Faust=Recht eller Dueller og Tveckamp, saa at enhver Anklager kunde bevise sin Uskyldighed med Næverne. Men denne Faust=Recht blev afskaffet i Begyndelsen af den anden Tidsregning. De Engelske Krøniker vidne, at der i Knud den Stores Tid vare 3 Slags Love i Engelland, de Vest=Saxiske, de Mercyske og de Danske, og at de sidste der udi Landet ved Kongelig Seigl bleve antoriserede, og satte udi Rang med de gamle Engelske Love. - J den første Tidsregning har der været liden Forskiæl imellem Folk, undtagen at der have været Frihaarne og Ufrie, og at der lidet eller intet bliver talt og Herrestanden, førend udi Valdemar 1stes Tid. Og, naar Kongerne have ophøiet nogen Undersaat til Værdighed, er det ikke skeet ved nogen Diploma eller skriftlig Patent, men alene ved blotte Ord og visse Tegn, som ved at række dem et Sværd, en Bue, en Green af et Træe eller andet. - De gamle Danske havde og tvende Aundvegieller fornemme Sæder, hvoraf det ene udi Samqvem holdtes fornemmere end det andet. Udi St. Olafs Historie skrives derom saaledes: Der var en gammel Skik udi Norden, at der blev sat en lang Bænk for Kongen, hos hvilken paa den venstre Side sad Dronningen, det var kaldet Kongens Aundvegi eller Konge=Sædet. De andre Sæder, som vare paa begge Sider næst Kongens holdtes iligemaade for fornemme, men det, som var nærmest Døren, holdtes for det ringeste. De gamle havde stor Omsorg for, at ingen nød de høie Sæder, uden de, som ved Dyd og Mandighed, havde gjort sig værdige dertil. Anden Rang synes ikke at have været udi den første Tidsregning. Men dette blev og saa forandret udi den anden Tidsregning; thi, som det undertiden var vanskeligt at sige, hvo der havde meest Dyd og Fortienester, og den ene ofte derudi ikke ville vige for den anden, fandt Kong Knud den Store for godt, at giøre en Rangsforordning saaledes, at enhver udi Samqvemme og Giestebud skulle tage Sæde efter sin Værdighed udi Embede og Alder. Saa at efter den første Rangsforordning allene en Overmand har havt Sæde over en Undermand, eller en gammel Mand over en ung, hvorudi er en naturlig billighed, og var det at ønske, siger Holberg, at aldrig andre Rangsforordninger havde blevet indført i Verden. (meere følger.)