Berlingske Tidende, 1812-07-20
Ved en Bestemmelse i Tilsiterfreden skulde Rusland rømme Moldau og Wallachiet. Dette opsattes, nye i Constantinopel paafulgte Revolutioner havde flere Gange farvet Seraillet med Blod. Saaledes var eet Aar neppe henrunden efter Tilsitertractaten, og allerede havde Begivenhederne i Kiøbenhavn, Spanien, Constantinopel, og de af det brittiske Cabinet 1807 udstædte Beslutninger, bragt Europa i en saa uventet Stilling, at begge Souverainer holdt det for nødvendigt at giøre Aftale og indgaae Forstaaelse. Sammenkomsten i Erfurt havde Sted. Enige i deres Hensigter og besielede af Tilsitertractatens Aand fattede de deres Beslutninger over disse store Forandringer. Keiseren bevilgede at rømme Preussen med sine Tropper, i det han tillige tillod, at Rusland fremdeles ikke blot holdt Moldau og Wallachiet besat, men ogsaa at det forenede disse Lande med sit Rige. Giennemtrængte af lignede Ønske om at gienskaffe Søfreden, og dengang ligesaa vedholdende som i Tilsit ved de Grundsætninger for hvilke de havde forenet sig, besluttede de at giøre et fælleds høitideligt Skridt hos Engelland. De, Hr. Greve, kom for i Paris at handle ifølge Virkningerne deraf, og vexlede da flere Noter med den engelske Regiering. Men denne, der saae en nye Krig ulme op paa Fastlandet tilbageviste alle Underhandlinger. - Sverrig havde endnu vægret sig ved at lukke sine Havne for Engelland. Rusland havde ifølge Tilsitfredens Stipulationer erklæret det Krig. Sverrig tabte derved Finland, som Rusland forenede med sit Rige. Tillige indtoge de russiske Hære Fæstningerne ved Donau, og førte en fordeelagtig Krig mod Porten. Jmidlertid, Hr. Greve, triumferede Engellands System. Det lod til at dets Cabinetsordrer vilde erholde uhøre Resultater, og de Afgivter, som skulde forskaffe Midler til en evig Krigs Forrelse, hvilken det havde forkyndt, hævedes paa Havet. Ved den Handel, som Holland og Hansestæderne vedbleve at drive med det, bleve Berlin, og Malland-Decreternes nyttige og afgiørende Bestemmelser, som ene seierrig kunde bekiempe det engelske Conseils Grundsætninger og Beslutninger, tilinte gjorte. Disse Bestemmelsers Udførelse kunde kun sikkres ved en fast og aarvaagen Regierings daglige Virksomhed. Holland og Hansestæderne maatte forenes. Men medens de ømmeste Følelser i Hs. Majestæts Øiertemaatte vige for hans Undersaatters og Continentets Jnteresse, tildroge sig store Forandringer. Rusland forlod den Grundsætning, hvortil det i Tilsit havde forbundet sig: giøre fælleds Sag med Frankrig, hvilket det dog i sin Krigserklæring mod Engelland lydelig havde protiameret, og som Berlin, og Mallanddecreterne havde indgivet. Den fornægtedes ved den Handelsukas hvori det aabnede sine Havne for ethvert med Colonialvare (engelsk Eiendom, ladet Skib, naar det kun paatog sig et fremmed Flags Maske. Dette uventede Skridt tilintetgjorte Tractaten til Tilsit og hine Fundamentalunderhandlinger, hvorved Kampen mellem Jordens to største Riger var bleven end, og som havde lovet Europa den store Gave: Søfreden. Fra den Tid af ahnede man nye Omveltninger og blodige Krige. Siden var Ruslands Opførsel stedse henvendt paa hine fordærvelige Resultater. Oldenburgs Forening, som fra alle Sider ligger omgierdet af de af den franske Regiering bemægtigede Lande, var en nødvendig Følge af de hanseatiske Stæders Forening. Skadesløsholdelse tilbødes, og Sagen var let at afgiøre ved giensidig Overeenskomst. Men Deres Cabinet gjorde et Statsanliggende deraf, og for første Gang saae man Bundsforvandt protestere mod Bundsforvandt. De engelske Skibes Modtagelse i russiske Havne, og Forordningerne i Ukssen 1810 havde tilkiendegivet, at Tractaterne ikke meere existerede; Protestationen beviste at ikke alene Baandet mellem begge Magter var sønderrevet, men og at Rusland, formedelst et Anliggende som var det uvedkommende, blev Frankrig fiendsk, og at dette Anliggende ikke kunde bilægges ved de Midler Hs. Majestæt havde foreslaaet. Man saae klart, at hiint Tilbuds Forkastelse indeholdt den allerede fattede Beslutning til et formeligt Brud. Rusland beredte sig ogsaa virkelig dertil. J det Øieblik da det dicterede Tyrkiet Fredsbetingelser, tilbagekaldte det pludselig 5 Divisioner af Moldanarmeen, og man erfarede i Paris, at Hertugdømmet Warschaus Armee siden Februar 1811 var nødt til at gaae tilbage over Weichselen, for i paakommende Tilfælde at faae Understøttelse af Conforderationen; saa talrig og truende stode allerede de russiske Armeer paa Grændsen. Da Rusland havde bestemt sig til Forholdsregler der strede mod den active Krigs Jnteresse som det havde at føre; da det havde givet sine Udrustninger en Udvidelse, der faldt dets Finantser byrdefuld, og, i den stilling hvori alle Continentets Magter befandt sig, var uden bestemt Gienstand, befandt alle franske Tropper sig paa denne Side Rhinen, naar man undtager et Corps paa 40,000 Mand, som var forsamlet ved Hamburg, for at forsvare Nordens Søkyster, og vedligeholde Rolighed i de nye erhvervede Lande. De Fæstninger det endnu havde beholdt i Preussen vare kun besatte af Forbundstropper; i Danzig var kuns blevet en Besætning af 4000 Mand, og Hertugdømmet Warschaus Tropper vare paa Fredsfod, endeel af dem endog i Spanien. Saaledes havde altsaa de russiske Udrustninger ingen Gienstand, med mindre Rusland maaskee har haabet ved Opstillingen af en stor Magt at skrække Frankrig, og bevæge det til at ende sin Higen efter Oldenburg, idet det opoffrede Warschau. Maaskee vilde det og, vel vidende at det havde krænket Tilsitertractaten, kun gribe Magt, for at retfærdiggiøre Fornærmelser som ikke kunde retfærdiggiøres. Dog vedblev Hs. Majestæt at være ubekymret; han nærede bestandig Ønsket om en Udsoning; han tænkte, at det altid var tidlig no at gribe til Vaaben; han forlangte at der maatte sendes Fyrste Kurakin Fuldmagt, og at der maatte aabnes Underhandlinger om Tvistigheder, der vare saa lette at bilægge, og sikkert ikke af den Art, at de giorde Blodsudgydelse nødvendig. Han indskrænkede sig til følgende 4 Punkter: 1) Existencen af Hertugdømmet Warschau, som havde været en Betingelse i Tilsiterfreden, og som siden Aaret 1809 havde foranlediget Rusland til at yttre Mistro, hvilken C. Majestæt havde giengieldt med en saadan Eftergivenhed, som Venskab kunde fordre og Æren tillade. 2) Hertugdømmet Oldenburgs Forening, som Krigen med Engelland havde gjort i nødvendig, og som laae i Tilsiterfreden. 3) Lovgivningen over i Handelen med engelske Vare og de denationalisere. i de Skibe, hvilken efter Tilsiterfredens Aand og Udtryk maatte indrettes. 4) Endelig Foranstaltningerne i Ukasen af 3 Dec. 1810, som forstyrrede alle Handelsforbi delser mellem Frankrig og Rusland, og, da de aabnede de russiske Havne for de simulee rede Skibe, der førte engelsk Eiendom, bogstavelig strede imod Tilsitertractaten. - Dette skulde være Gienstandene for Underhandlingen. . - Angaaende Hertugdømmet Warschau ilede Hs. Majestæt at antage en Convention, hvori han forbandt sig til ikke at begunstige e noget Foretagende, der directe eller indirecte havde Polens Gienop3 rettelse til Formaal. - Angaaende Oldenburg antog han Ruslands Jndblandelse, hvilket dog ingen Ret havde til at blande sig i et An. liggende, der angik en Rhinforbundsfyrste, og han tilbød at give i denne Fyrste en Skadesløsholdelse. - Hvad Handelen med de engelske Vare og de denationaliserede Skibe angik, ønskede Hs. Mais jestæt at forliges paa en Maade, hvorved Ruslands Fornødenheder d, kunde forenes med Continentalsystemets Grundsætninger, og som re laae i Tilsitertractatens Jndhold. Og endelig angaaende Ukasen indvilgede Hs. Majestæt, at slutte en Handelstractat, der sikkrede Frankrigs i Tilsiterfreden garanterede Handelsforstaaelser og skaanede og Ruslands Jnteresse. - Keiseren smigrede sig med, at Jndretninger som vare foranledigede af en saa aabenbar Tilbøielighed til Udsning, ed maatte bilægge Tvistighederne. Men det var umueligt af Rusland ve at erholde Fuldmagt til Underhandlingernes Begyndelse. Paa ethver og nyt Forslag der gjordes det, svarede det med nye Rustninger, og mane maatte endelig indsee, at det kun vægrede sig ved at erklære sig, fordi sse det ikkuns havde Forslag at giøre, som det ikke selv vovede at yttre en og som ikke kunde vorde billigede; at det med Hensyn til Warschaikke ønskede at vedligeholde Stipulationer, der, naar de paa den ene Side te forenede samme fastere med Sachsen, paa den anden forhindrede alle Be ge vægelser der som kunde forurolige Rusland for sine Provindser; men at til det vilde forene Hertugdømmet selv med sig; at det ikke var dets eget ia, Handel det vilde befordre, men den engelske, for at frie Engelland for laden det træende Catastrophe, at det ikke var Hertugdømmet Oldenburgs Jnteresse, for hvis Skyld det vilde indblande sig i Forenings acten, men at det var en aaben Sag mod Frankrig, som det ønskede at have i Baghold til det Øieblik, i hvilket det Brud, det havde i Sinde, skulde gaae for sig. Nu erkiendte Keiseren at intet Øieblik var at spilde. Ogsaa han i greb til Vaaben. Han gjorde sig istand til at kunne stille Armeer mod Armeer, for at beskytte en Stat af anden Rang, der saa ofte var truet og satte sin hele Tilld til hans Beskyttelse og Troskab. Dog, Hr. Greve, greb Hs. Majestæt endnu enhver Leilighed til at lægge sit Sindelag for Dagen. Han erklærede den 15de August offentlig, hvor nødvendigt det var at standse Tingenes farlige Gang, og hvor meget han ønskede, at han maatte opnaae dette Øiemed ved Jndretninger, om hvilke han uophørlig forlangte at indtræde i Underhandlinger. J Slutningen af Novbr. f. A. troede Hs. Majestæt endelig at turde haabe, at ogsaa Deres Cabinet vilde dele dette Ønske. De, Hr. Greve, tilkiendegav at Hr. v. Nesselrode var bestemt til at gaae til Paris med Jnstructioner. Fire Maaneder vare forløbne da Hs. Majestæt erfarede at denne Sendelse ikke vilde skee. Han lod strax Grev Cernikew kalde, og gav ham et Brev til Keiser Alexander, som paa ny havde Underhandlinger til Formaal. Hr. v. Chernikew er den 10de Novbr. ankommen til Petersburg, og dette Brev er endnu ubesvaret. Kan man endnu længer dølge for sig at Rusland undviger enhver Tilnærmelse? J 18 Maaneder har det gjort sig det til en fast Regel, at lægge Haanden paa Sværdet, saasnart Forslag til Udsoning giordes det. Da Hs. Majestæt altsaa seer sig nødt til at lade alt Haab fra Ruslands Side fare, saa har han, forinden han begynder denne Kamp, hvorved saameget Blod vil vorde udgydet, anseet det for sin Pligt at henvende sig til den engelske Regiering. Den trykkende Tilstand, hvori Engelland befinder sig, de Uroligheder for hvilke det er udsat, og de Forandringer der have fundet Sted i dets Regiering, have bevæget Hs. Majestæt dertil. Et oprigtigt Ønske og Fred har foranlediget det Skridt, som jeg er beordret at bringe til Deres Kundskab Der er ingen Agent sendt til London, og ingen anden Communication mellem begge Regieringer har havt Sted. Den Skrivelse, hvoraf Deres Excellence her finder en Afskrivt, og som jeg har sendt til Hs. brittiske Majestæts Statssecretair for de udenlandske Anliggender, er i i aaben Søe bleven overleveret Commandanten paa Stationen ved Dover. Det Skridt jeg giør hos Dem, Hr. Greve, er en følge af Bestemmelserne i Tilsitertractaten, efter hvilke Hs. Majestæt har ifinde at rette sig til sidste Øieblik. Have de til Engelland gjorte Forslag nogen Virkning, skal jeg ile at underrette Dem derom. Hs. Majestæt Keiser Alexander vil deeltage deri, enten ifølge Tilsitertractaten, eller som Engellands Allierede, hvis han allerede er traadt i virkelig Forstaaelse med Engelland. Det er mig udtrykkelig foreskrevet, Hr. Greve, ved denne Depesches Slutning, at tilkiendegive det Ønske, som Hs. Majestæt allere de har yttret for Oberst Cernikew, nemlig ved Underhandlinger, til hvilke han i halvandet Aar har opfordret, at hindre Begivenheder, over hvilke Menneskeheden saameget vil komme til at sukke. - Hvorledes en Tingenes Stilling maae være, naar dette Brev kommer til Deres Excellence, saa vil Freden dog stedse afhænge af Deres Cabinets Beslutninger. Jeg har den Ære o. s. v. Hertugen af Bassano. Note fra Fyrste Karakin til Ministeren for de udenlandske Anliggender: Paris, den 13 April 1812.