Jyllandsposten, 1838-01-08
Filialbanken i Aarhuus. Penge, ja mange Penge, ja endog Tønder Guld ere tilflydte Jylland fra den nationale Moderbank. Denne trøsterige Tidende overløb Jydernes Land i Slutningen af det gamle Aar, lig en Løbeild i Hurtighed - og kunde umulig andet end overalt vække og nære de bedste Ønsker og Følelser over dette vistnok saare gavnrige Foretagende, der med saamegen meere Grund kan ansees for en veldædig Følge af den jydske Stænderforsamlings virksomme Bestræbelse, som Nationalbankens Bestyrelse (der bestaaer af 5 Directeurer i Kjøbenhavn og 15 Repræsentanter i Sjælland, ingen Repræsentanter tæller i Jylland, og den kongelige Commissarius under Discussionen af denne Sag var af den Formening, at det ei kunde paalægges Nationalbanken at oprette en Filialbank (hvilket de Deputerede antoge, da dette skulde være i Strid med Octroien af 4 Juli 1818. § 1, dens sidste Membrum, saavelsom med § 57 og den Forpligtelse, som dens § 5 paalægger Banken til ved Udlaan og Discontering at fremme Pengeomløbet, i Henseende til Maaden hvorpaa denne Bankens Bestemmelse skulde bringes i Udøvelse, efter Sagens Natur maatte være andre Øiemed underordnet og saaledes Bankens Bestyrelse overladt. Denne Sags heldig Udfald, Bankcontoirets Opførelse og Establissement i Aarhuus, Pengemassernes Opbevaring sammesteds, alt dette har altsaa Jyderne ene og alene, næst den kongelige Sanction, at takke de jydske Deputerede for, som paa Tid og Sted med kraftige Ord og vægtige Stemmer tolkede Provindsens mageløse Pengeforlegenhed og totale Mangel paa de Regourser, uden hvilke alle samtlige næringsdrivende Stænder, i Jylland maatte gaae til Grunde. Jntet Under derfor, at da Talen over Stænder bordet dreiede sig om Filialbank, ethvert District og saa fandt sin Talsmand, der med Sandhed vidste at skildre til hvilken Yderlighed Pengetrangen over det hele Jylland var stegen, og som for en stor Deel kunde ansees for en Følge af den Omstændighed, at de betydelige og store Opoffrelser, som Nationalbankens Oprettelse og Administration har kostet Jylland, som dertil netop har bidraget meest ved den største Mængde Actionairer, ingenlunde ere erstattede Provindsen, da den ei har været deelagtig i de Fordele, som man kunde vente af en Nationalbank, hvis Øiemed, som Laane-, Disconto og Deposito=Bank i et Land hovedvæsentlig burde gaae ud paa at opretholde og fremme enhver enkelt Provindses Jndustri og Handel, men i hvilken Egenskab den ei synderlig har gavnet Jylland. Som med een Mund hørtes derfor den jydske Pengemangel udtalt fra alle Kanter i Jylland, idet de Deputerede med lige Varme beviste Nødvendigheden af Filialbankers Oprettelse i Aalborg, Randers, Aarhuus, Fredericia, Viborg og Ringkjøbing. Overalt manglede man Penge. Overalt saae Jyderne sig berøvet Leilighed til at udvide deres Virksomhed. Overalt sporede man den fordærveligste Standsning i alle Næringsgrene, fordi Penge manglede mellem Mand og Mand, og overalt hørte man begrundede Klager over at Jyderne ingen Penge kunde erholde til Laans, om ogsaa det solideste Pant derfor kunde stilles. At alle næringsdrivende Klasser her under denne Tingenes Stilling maatte sukke og lide, var altsaa forklar ligt, og saare megen Vanskelighed havde man derfor ved at indsee, hvorledes Nationalbanken, overeensstemmende med Octroiens § 5 ved Udlaan og Discontering at fremme Pengeomløbet til Lettelse for Production, Handel og Omsætning, havde fyldestgjort Jyllands billige Fordringer, da netop de fleste jydske Landeiendomme bestyres og henligge under en slet Culturstand paa Grund af at ingen Laan have været at erholde mod lovmæssigt Pant, idet man almindelig fandt det betænkeligt at indsætte Capital i jydske Eiendomme, hvor Pantet, paa Grund af sin Beliggenhed ei kunde controlleres, eller ogsaa man fandt det betænkeligt at laane den enkelte Mand den forlangte Capital, da man ei kjendte ham, eller rettere denne Jngen kjendte i Kjøbenhavn. Ligeledes har den jydske Handelstand saa godt som ingen Nytte indhøstet af Kjøbenhavns Bank, da den ved at tilforhandle sig Landmandens Producter i Repræsentativer igjen erholdt Vexler i Sølv eller Banco fra Udlandet, men hvilke Vexler den atter maatte tilstille Kjøbenhavn, da de ei kunde sælges her, for derfor at erholde Sedler, hvilket igjen paaførte Porto af Pengene, Provision, Courtage, Tab ved Cours og Risico, naar Jis tillagde Bælterne m. m. og som derfor har nødsaget de Handlende i Jylland til over Hamburg at tilveiebringe Capitaler, men hvilken Banco-Credit almindeligviis kun blev erhvervet for henved 10 pCt., og hvilken Fordeel saaledes gik ud af Landet. At altsaa henved en Snees Aar skulde forløbe efter at Nationalbanken blev institueret i Danmark forinden Jylland erholdt Filialbank og kunde nære noget Haab om heldige Frugter af den patriotiske Grundlægning af Nationalbanken: dette er en Gjenstand, saameget mere værd ad den offentlige Vei at blive fremhævet og nærmere belyst, som denne Bankdirectionens mærkelige Nølen med Filialbankens Jndretning her, synes at afgive Beviis paa, hvorledes vor Provindses sande Jnteresse i langsommelig Tid i saa Henseende har været tilsidesat og forbigaaet paa de andre Øers Bekostning, samt hvor vanskeligt det er for kjøbenhavnske Directeurer og sjællandske Repræsentanter, hos hvem man ei kan forudsætte den fornødne locale Kundskab om Provindsens forskjellige Forhold, at varetage Jyllands Gavn og (Fortsættes.) Fordeel. Thordalsen. (Sluttet. See forr. Nr.) Tiltaltes Defensor, Hr. Landsoverretsprokurator Jespersen, udtrykker sig saaledes i sit Forsvar: "Da det er in confesso, at Christen Thordalsen for Betaling har taget Folk i Kuur, vil jeg ikke nægte Sandsynligheden af, at Domstolene ere nødte til at dømme denne høist mærkelige Mand skyldig i Qvaksalverie efter Fdg. 5 Septbr. 1794; men saameget er imidlertid vist, at hvis en Sags særdeles Omstændigheder nogensinde kunne hæve et Lovbuds Anvendelse paa et under Bogstaven hørende Tilfælde, da er det nærværende Sag, at hvis nogensinde ikke Tilstedeværelsen af de Grunde, der have bevæget Lovgiveren til at fastsætte Straf foreen efter almindelige Retsgrunde uskyldig Handling, bør kunne fritage den Vedkommende, der foretager saadan Handling, for den for samme foreskrevne Straf, da er Tiltalte in cas qvæstionis vis paa Frifindelse. Bestemmelserne i Fdg. 5 Septbr. 1794 ere, som udtrykkeligen siges i Præmisserne, at da Folk, der ere saa eenfoldige at søge Hielp hos disse Vankundige, ikke sjelden blive ulykkelige Offere for deres Godtroenhed ved aldeles at tabe deres Sundhed og Førlighed for deres Livstid, i hvis Følge Almuen advares om at betroe deres Helbred til slige uvidende Menneskers skadelige Behandling i Sygdoms-Tilfælde, altsaa forbydes Qvaksalverie, for at ikke eenfoldige Mennesker i SygdomsTilfælde skulde underkastes en skadelig Behandling og derved miste deres Sundhed og Førlighed for Livstid, ligesom Lovgivningen af samme Grund opmuntrer til at benytte sig af de Foranstaltninger, som ere føiede og anviste til Hielp og Redning, d. er at benytte de autoriserede Læger. Men dersom nu det Tilfælde indtraf, at en Person, ved, i længere Tid, at bruge for et vist Sygdomstilfælde den paa Stedet alene værende antoriserede Læge, bestandig blev værre og værre, og at omsider bemeldte Læge forkyndte Patienten hans Dødsdom, kan man da fortænke denne i, at han tyer til det sidste Redningsmiddel, og anraaber den saakaldede Qvaksalver og Hielp. Nei visseligt ikke, og hvo fortænker Qvaksalveren i, som veed med sig selv at han kan redde Patientens Liv, da at gjøre dette, Den der svarer hertil, at han hellere skulde lade Patienten døe end overtræde Loven, forekommer mig at være et Umenneske; kan det nu være retfærdigt og stemmende med Grundsætningerne hos den Lovgiver, der har nedskrevet Frdg. 5 Septbr. 1794, at straffe Qvaksalveren fordi han har reddet et Menneske der ellers ufeilbarlig, og det tilmed i sin kraftigste Alder, vilde være død, Et saadant Tilfælde er her forhaanden i det Tilfælde, saaledes som Actoren oplyser, ved det at Skipper Skougaards Liv blev reddet ved en heldig Operation, efterat Districtschirurgen havde erklæret at han maatte døe. Hvad der gjelder, hvor Spørgsmaalet er og at redde et Menneskes Liv, synes og at kunne finde Anvendelse, hvor vedkommende Patient, der efter i længere Tid at have brugt flere autoriserede Lægers Hielp, ingen andre Følger mærker af denne Behandling, end at han er og bliver en Krøbling, sig selv og andre Mennesker til Byrde, saaledes paa en Maade er værre faren, end om han havde en Sygdom, der snart kunde gjøre Ende paa det byrdefulde Liv. For at redde sig ud af denne ulykkelige Forfatning, tyer han til det sidste Middel den indsigtsfulde Qvaksalver, der, i det han følger sin indre Drift og en høiere Stemme end Loven, om jeg saa maa sige, redder Patienten og giver ham sin Førlighed og Sundhed tilbage, som han ellers ikke vilde have faaet, og saaledes forholder det sig jo dog i Virkeligheden med Tiltalte; han har ikke søgt Patienter, men disse have søgt ham; han har ikke berøvet Folk deres Sundhed og Førlighed, som Frogs, Præmisser taler om, eller ved Markskrigerie af Vindesyge unddraget dem fra duelige og bedre Lægers Behandling, men tvertimod, de Patienter, som de autoriserede Læger have forqvaklet og ikke kunne have cureret, har han gjengivet Sundhed og Førlighed, og det i Reglen uden at faae nogen egentlig Betaling for Kuren. Det vilde være for vidtløftigt og trættende for den ærede Ret og jeg opregnede og omtalte alle de heldige Kurer, Tiltalte har udført, men jeg maa bede, at man særdeles lægger Mærke til, foruden det anførte Tilfælde, Kuren paa Vagtmester Hald i Randers, der efter i 8 a 9 Aar for et farligt Tilfælde i Rygraden, at have været behandlet af Regimentets Læger, dog stedse var en Krøbling og uduelig til Tjenesteen; men derimod efter at have været hos Tiltalte i 10 Uger, blev fuldkommen helbredet. Mads Høyer, en Stedsøn af J. Hansen, Eier af Sporuplund, der efterat have brugt den autoriserede Læges Hielp et halvt Aar for et Sygdomstilfælde i Foden, og ved samme bestandigt var bleven værre og værre, saa at Foden næsten var raadnet af og vilde gaaet bort, paa 5 a 6 Uger blev aldeles helbredet af Tiltalte. Forsaavidt nærværende Sags Omstændigheder af Domstolene befindes at være af saadan beskaffenhed, at Tiltalte for sit udviste Forhold maa dømmes som Qvaksalver, er der dog den fuldeste Anledning forden Ret, der paadømmer Sagen i sidste Jnstants, at indstille ham, der har godt Vidnesbyrd om sin Vandel, til Benaadning. Den af Actor i første Jnstants be manglede Overretsdom af 19 Juli 1824 vil naturligviis. af den ærede Ret blive forskaffet tilveie, ligesom og en Udskrivt af Høiesteretsdommen i samme Sag, hvorved det da vil vise sig, om Tiltalte er dømt for 3 Gange begaaet Qvaksalverie. Den inden Han Herreders Ret den 14 Juli 1827 afsagte Dom, hvorved Tiltalte blev dømt for 4de Gang begaaet Qvaksalverie til 2 Aars offentligt Arbeide, og ved hvilken Dom han aqvieserede, maa jeg bede underkastet den ærede Rets Bedømmelse, om nemlig samme qvalificerede sig til Stadfæstelse eller ikke. Jeg antager det sidste paa Grund af, at hans udviste Forhold ved at have tilraadet Jens Mand i Truustrup Brugen af Salve og Smørelse til en syg Hæl, hvorfor han aldeles ingen Betaling fik, ikke kan ansees som lovstridigt. At raade En Brugen af et uskadeligt udvortes Middel for en udvortes Legems=Beskadigelse, uden for et saadant Raad at forlange Betaling, kan neppe constituere Begrebet og Qvaksalverie, hvortil udfordres at Patienten formelig tages i Kuur og for Betaling. Af samme Grund kan Tiltaltes Forhold i samme Sag med Hensyn til Christen Svendsen i Huusby heller ei komme i Betragtning. Forsaavidt den ærede Ret deeler min Anskuelse om det Urigtige i det den anførte Dom antagne Resultat, kan Tiltalte i værste Fald kun dømmes for 4de Gang begaaet Qvaksalverie. Med disse bemærkninger indlades Sagen, idet jeg indstiller Tiltalte til Rettens mildeste Dom. Det sees altsaa af bemeldte Jndlæg, at ligesom den beskikkede Actor med velanvendt Lemfældighed, og uden at replicere, har behandlet Tiltalte, saaledes har Defensor oplyst en heel Deel, der kunde tjene til Dennes formildede Straf - men hvad der i høieste Grad, maa forbause Enhver, der føler varmt for Billighed, er den Omstændighed, at en Mand, som Thordalsen, der som bekjendt ved sine næsten vidunderlige Kure, der almindeligen krones med største Held, har lagt sielden Duelighed og Kundskab for Dagen, ei ifølge indgiven Ansøgning har kunne erholde Bevilling til at practisere, som her vilde have befriet ham fra Fængselstraf, isærdeleshed da den retfærdigste Lovgivning i denne Henseende netop ved Frdg. 5 Septbr. 1794 paa det bestemteste gjør Forskjell paa Qvaksalveren, der som aldeles ukyndig i Lægekunsten skiller Folk ved Sundhed og Førlighed, og den, der som ikke egentlig Læge besidder Kundskab og Duelighed i en enkelt Deel af Lægekunsten, og som i denne Egenskab kan erholde Tilladelse til at practisere. Men Thordalsens Bestræbelser, uagtet de fortrinligste attesterede Beviser for sin Kundskab og Duelighed i enkelte Deele af Lægekunsten, have, til liden Ære for Menneskeheden, i henved en Snees Aar ei kunnet bevirke nogen Anbefaling paa vedkommende Steder, hvorved han, ved at udføre sande Mesterkure, kunde see sig hævet over de strafbare Qvaksalveres Klasse, og hvorved han nu vilde være befriet for, forladt, forstødt, forfulgt og foragtet, som Martyr for den gode Sag, at indtage Forbryderens Plads i Tugthuset. - Jndsenderen heraf, som personlig gjentagne Gange besøgte Thordalsen i Viborg Tugthuus i forrige Maaned, fandt denne syg og sengeliggende og som det lod af Kummer og Ærgrelse over sin nærværende Stilling, som han antog at skylde en Skjæbne fuld af Forfølgelse, der uafbrudt ha været hans Lod, ligesom han især tilskrev visse Personers Efterstræbelse Grunden til hans Angivelse, efter hvis Foranstaltning han formeente sig saasøgt. Endvidere beklagede han sig over, at hans Attester fra hans helbredede Patienter ei vare blevne producerede paa rette Steder, som ellers sikkert vilde have forhvervet ham Sundhedscollegiets Bevilling til at practisere, ligesom hans Sagfører i Underretten ved gjentagne tilsendte Skrivelser til Stiftsphysicus i Ribe om forlangt Anbefaling, ei engang herpaa værdigedes Besvarelse. Med Taknemmelighed paaskjønner han den humane og gode Omgang, hvormed han af Jnspectionen ved Tugthuset, blev behandlet, og flere af Tugthuusfangerne kunde endog ei fraholde sig - idet de blandede sig i Samtalen - høit at yttre deres Mishag over at en Mand, som Thordalsen, der, fordi han havde frelst Folk fra Døden, derfor skulde imellem dem hensukke sit Liv i Tugthuset. Ved Fortællinger om hans forskjellige Kure glædede ingen ham mere end Helbredelsen af Pigen Ane Lauritzdatter i Solberg paa Morsøe, i Aaret 1817, som, efter i 2 1/2 Aar uden Forbedring at have brugt den autoriserede Læge for Kræftskade i Brystet, ved Thordalsens Hielp blev udskaaret en Kræftknude af en Haands Størrelse, som han først var nødsaget til at partere i 4 Stykker og successive udskjære. Bemeldte Pige helbredede han fuldkommen paa 7 Uger. Hun er senere indtraadt i Ægteskab, har Børn, men naturligviis berøvet Glæden at kunne opamme dem. Siden den Tid har han i Jylland reddet Mangfoldige fra Døden; det er derfor Jydernes Pligt, at redde deres Velgiører fra Tugthuset, og dette vil ufeilbarlig skee, ved efter hans indstændige Begjæring uopholdelig at indgaae med Ansøgning (som nu er skeet) til Sundhedscollegiet om Tilladelse til at practisere i de Dele, hvori han kan legitimere sin Sagkundskab og Duelighed, hvorefter det kongelige danske Cancellie vil kunne see sig istand til, overeensstemmende med Høisterets Ønske, for Hans Majestæt, Kongen at referere Sagen til Benaadning for Domfældte. Henrik Vahl. Død i Aalborg den 22de Decbr. 1837.