Viborger Samler, 1794-01-20
Da Mod De Kongelige privilegerede VIBORGER SAMER No. 3. Li gie, alle, sale, og at lerie, lang og 14,4814,4442 a TOog TYVENDE AARGAN Mandagen den 20de Januarii. Hausing, angaaer Laugets Fortsættelse af No. 2. Enhver seer her Gangen af en anstikkende Sygdom, en Gift, som efterat den engang, Gud veed hvorledes, havde udviklet sig, blev bragt fra det eene Menneske til det andet; som just derfore naaede de længst bortliggende Stæder meget hastig, og de nær liggende meget sildig, naar disse havde mindre Omgang med hinanden end hine), som endelig endnu ikke har kun Af denne Aarsag kunde China faae Kopperne faa Aar efter at de havde ladet sig tilsyne i Arabien, og den China saa nærliggende halve Øe Kamtschatka blive i 1200 Aar frie derfor det trænge igiennem overalt, naar det ikke snart maatte behage Menneskene at tilbringe deres endnu frie Brødre dem. Endog blant os, hvor den nu saalænge har hiemme, er den end ikke bleven en Bestand Deel af vore Safter; den opkommer aldrig anderledes, end ved Anstikkelse, og der gives endog Mennesker, som al Meddeelelse uagtet, blive deres Livs Tid frie derfor. Og denne Gift, som ligesaavel som Rottekrud, kuns er den skadelig, som tilegner sig samme, have vi venskabelig optaget i vore Boeliger. Hvo kan forklare den besynderlige Modsigelse, at Mennesker, hos hvilke Flugt for alt hvad de erkiende som Gift, er ligesaa naturlig, som Kierlighed til Livet, har kundet give denne, den skrækkeligste blant alle, end ikke som Gift behandlede, en Forret, at rase iblant dem? Hvorfore flyede de ikke derfor? Hvorfor holde de ikke den for afsindig, der opsøger den, den ikke for et Afskum, der tilbringer dem den, Der er ikke nogen Gift i Verden, som jo har sin bestemte Virkekreds, en vis Berørings Punkt, i hvilken den allerne kan skade vore Legemer. Nogle virke gjennem Lungen, andre giennem Maven, endnu andre giennem Huden paa os, nogle ved umiddelbar Berørelse, andre som Dunster, og vi forvare os mod dem efter deres forskiellige Meddeelses Maade. De giftigste Planter, Kirsebær Laurbær, den røde Fingerbølle, Munke=Hætter o. s. v. have vi daglig i Værelserne; de skade os ikke, naar vi ikke nyde dem. J Viper Gift kan man, om man vil, uden Skade spise sig mæt: kuns naar den bringes i et aabent Saar, bliver den os Gift. J Fix-Luft kan man uden Skade neddyppe sig til Halsen, og et eneste Aandedræt deraf sætter Lungen i en dødelig Lamhed; derimod Uddunstningerne af Lilier, AxUS, o. s. v. angribe slet ikke Lungen, men bedøve Hovednerverne. Endog til Gifttræer, (BobonUpas,) om det virkelig er til, kan man nærme sig, ja berøre det, naar man har Vinden for sig. Nu hører vist nok Koppe Giften til den Gift Klasse, som udmærker sig ved en særdeles Giennemtrængelighed og Forvantskab med den dyriske Natur, og har det egne ved sig, at den ligesaavel giennem Næse og Mund, som igiennem heele Legemets Overflade kan indtrænge, og at et Støvgran deraf, ligesom en Giær, bringer den heele Sastmasse i en Gjæring, hvorved enhver Deel af samme bliver forvandlet til den samme Gift, Men, at endog denne overordentlige Virksomhed har sine Grændser, som menneskelig Skarpsindighed kan opdage og benytte, har Erfaring lært. Hvad kan synes meere ødelæggende end Pestgiften, og hvor afmægtig er den dog ikke, siden man har opdaget, at den aldrig meddeeler sig uden umiddelbar Berørelse! Ved Hielp af denne eneste Omstændighed kunde Fyrst Orlov vove sig midt imellem de Pestsyge, i den skrækkelig Pest i Moskau 1771, uden at blive anstukken; og vi kunde med den største Ligegyldighed læse i Aviserne, at maaskee neppe 50 Miile fra os maae 1000de bukke under for dens Magt. Den afskyeligste Gift, Spedalskhed, som forvandler Mennesket til et stinkende Saar, og ved Korstogene var bleven meget almindelig hos os, har det simple Middel, Fraskillelse, ganske udryddet. Og at vise vores saa let beviisende Superioritet over slige Gifter ret paafaldende, vidste jeg ikke noget meere passende Exempel end det daglige – Jlden. Dette Element, trods al den Fortroelighed, som den daglige Omgang dermed giver os, og trods al den Respect, som dens nyttige Side fortiener, bliver dog det meest ødelæggende, meest anstikkende Gift, som jeg kiender.") Det fortærer ikke allerne alt, hvad det berører, med den yderste Hastighed; endog dens Armosphære er anstikkende; Ja og der ligner den hine Gifte, at et deraf anstukket Legeme meddeeler den strax til 1000de andre, og kan mangfoldiggjøre sig i det uendelige. Og denne Gift have vi i alle Huse, i alle Værelser, og hvor yderst sielden høre vi om Anstikning deraf. Vi begribe, og iagttage Forvarelses Reglerne uden al Møie, ja uden at vide det, og skiende paa et Barn, som brænder sig paa Kakkelovnen. Alt dette sætter det uden Tvivl, at, naar vi kiende Koppe Giftens Meddeelelses Maade, det staaer i vores Magt at vogte os derfor, at indskrænke den, at gjøre den sieldnere, og endelig ganske at udrydde den, eller i det mindste relegere den til Æthiopien, hvorfra den er os tilbragt. Disse Jdeer ere nu saa naturlige, og indlysende, at de allerede ere blevne virksomme i mangen et kosmopolitisk Hoved, og frembragt Planer til Koppernes Udryddelse. Araberen Abenzaa raadede allerede dertil, og Chenvelt, Caulet, Diemerbrock, Medicus o. a. fl. efterfulgte ham. Det nyeste Forslag giorde den store Jtalienske Læge ) Endog Talebrugen selv retfærdiggjør min Lignelse. Med Ordet Anstikkelse, betegne vi Meddelelsen af Jlden, og enhver anden kontasiøs Gift. Sarcone, men han fandt lige saa lidet Gehør, som de forrige. Man holdt disse Folk for velmenende Drømmere; men at lægge Haanden paa Værket, at realisere denne Drøm ved egen Medvirkning, faldt ingen ind. Lang Vane giør os blinde. Vi finde det yderst latterligt og tyrkisk, at Tyrkerne som gode Fatalister, lade Pesten skalte og valte imellem sig, som den lyster, og hvad Navn fortiene vi, som uden Troe paa Skjebnen, lade Kopperne den samme Friehed, Vi klamres indtil denne Dag over Mueligheden, og mistvivle om dette Problems Udførelse: og see Folk, som forekomme mange Europæiske Philosopher, som Middelarter imellem Dyr og Mennesker, Hottentotter og Tartarer beskiemme os. Uden Theorie, uden Akademie, have de overbeviist sig selv om denne Gifts anstikkende Natur, indseet dens Meddeelings Maade, og derpaa grundet den ubrødelige Lov, at udelukke enhver Koppesyg af deres Selskab. Ved denne simple, vist nok lidt raae udførte Methode, holde de sig med alle deres Krige og nomadiske Levemaade indtil denne Dag frie for denne Plage. Selv de vilde Abiponer, de nyere Tiders sande Centaurer, flye for Kopperne, som deres værste Fiende, og det forat unddrage sig desto før deres Forfølgelser, med store Omsvøb og krumme Veie. - Vi leve dog nu i Tider, da Overbeviisning om, at Staternes Rigdom bestaaer i Folkemængde, er almindelig, og ethvert Plusmacher Projekt er velkommen, da man troer, at man ikke kan kiøbe Populationens Befordring for dyre, endog paa Sædelighedens Bekostning; og formedelst disse, kuns paa Mueligheden af det, som endnu ikke er til, beregnede Speculationer, glemmer man et meget lettere, meget sikrere Middel, at vedligeholde Staten i det, som den allerede har, at gjøre den, naar dens Folkemængde beløber sig til 3 Millioner, ganske tilforladelig, og efter en meget middelmaadig Regning, i Tid af 100 Aar 237,600 Mennesker rigere; thi saa stor er Tabet, som det i den Tid lider af Kopperne *). Umuelig kan dette blot være en Følge af Skiødesløshed, og Uagtsomhed, man maa have havt vigtige Grunde, for at blive saa længe dovimod egen Jnteresses lydelige Opfordringer. Jeg troer at have fundet dem i følgende. Først havde man forvirret Begrebene om denne Gifts Natur formeget ved Hypothese, og ikke nok berigtiget dem ved Forsøg. Der troede den eene, den er os medfødt, som Arvesynden, den anden, den bliver ved Luft og Vinde fremført, og der behøves kuns at saadan en Koppe-Skye nedlader sig paa et Sted, for at gjøre alle Forvarings Anstalter derimod til intet; den Tredie, at dens anstikkende Kraft er saa stor, at alt hvad som kuns kom i dens Atmosphære, blev anstukket, og den ængstligste Forsigtighed skulle følgelig ikke være i Stand til at afskiære alle Meddeelelses Veie. Hvor lidt grundet den første Punkt er, have vi allerede seet af det foregaaende, og de toe sidste have nyere Forsøg ogsaa gien*) Hvilken Gevinst f. c. for det Østerrigske Monarkie, Naar dens Folkemængde kuns beregnes til 21 Millioner, saa ville Tilværten, ved at afvende Kopperne i 100 Aar, beløbe sig til en Million 663200 Mennesker. J Berlin døde 1787 allerne 1077 Mennesker af Kopperne. drevet, som vi nu snart skal gotgiøre. – Haab og Bestræbelser at udfinde en sand Modgift imod Kopperne vare rimeligviis den anden Grund, som afdrog mangen en fortienestefuld Mand, en Boerhaave, Lobb. o. a. fl. fra Tanken om deres ganske Udryddelse. Men en fortrinlig Aarsag, som har gjort os Trangen til Koppernes Udryddelse i de nyere Tider mindre føl bar, er, (det være sagt til Ære for Medicinen), den beviiste mindre Dødelighed af Sygdommen, ved den i de sidste 40 Aar saa meget forbedrede Lægemaade, som just finder de Syges Vederqvægelse og Redning, i den frie kjølige Luft, som man ellers troede ganske at maatte unddrage dem. Dog med alt dette kan den menneskelige Konst ikke afvende at jo endnu ofte Legems Vanziir, og andre Bræk blive tilbage; at jo undertiden ondartede Koppe-Epidemier skulle indtreffe, som ikke engang respectere Hippocrates selv *).At endelig det Jndividuelle ved den Syge, ved Stædet, ved Aarets Tid kan forvandle de godarteste Kopper til høistfarlige, og giøre al Møie forgiæves; en Omstændighed, som just kan indtreffe hos en Syg paa hvis Redning Verdens Rolighed, og mange Millioners Lyksalighed beroer. - Til alt dette kom endnu den velgiørende Jnoculation, som jeg vel under slige Omstændigheder ærer som den største Gave af Forsynet, og som det sikkerste Formilderings Middel af Kopperne, men jeg troer dog, at, uden dens Opfindelse, skulle Menneskeligheden, dreven af Rø*) Saaledes døde endnu 1752 i Rom i 4 Maaneder 6000, og 1784 i Amsterdam 2000 Mennesker af Kopper. den, før have udført Planen til deres almindelige Udryddelse. Man havde virkelig de billigste Formodninger om, at Koppe-Sygdommen i det Heele, derved efterhaanden kunde giøres saa let, og saa lidt farlig, som en Snue=Feber. Men dertil hørte Jnoculationens Almindelighed, og, da denne vel aldrig kan blive muelig, ved saa mange Vanskeligheder, som den lægges i Veien, og ved den Vranqvillighed, som kultiverede Nationer selv viiste derimod; saa følger ganske naturligt deraf, at dens Fordeele kuns immer vil komme en liden Hob, kuns enkelte Subjecter, tilgode; og det heder efter min Meening, at giøre den Brug af Tingen, der lader os netop kuns føle den mindste Deel af dens Nytte, men dens skadelige Side heel og holden. Fordeelene af Jnoculationen ere beregnede paa det heele, og Tabet af en svinder bort mod Gevinsten af flere hundrede. Vi vende Tingen om, inoculere for derved at redde et os vigtigt Menneske, det treffer sig just, at dette bliver det ulykkelige Offer, og vi lide det empfindligste Tab, uden at blive deelagtige i den Gevinst, som dermed var forbunden. Og, dette fraregnet, bliver det ikke altid en meget haard Slavisk Nødvendighed, frievillig at maa gribe efter Gift-Begeret, for at kunne drikke Giften med nogen meer Varsomhed og Forberedelse, Det bliver altid Gift, og naar vi ganske kan undgaae den; hvortil da Konsten at formilde den Endnu er en Jndvending tilovers, som ikke kommer Sagen selv ved, men den derved fornødne Fraskillelse af de Syge. Vi kan ikke udstaae den Tanke, at skille os fra vores Medborger, just i den Tidspunkt, da han lider, at udstøde ham, og vi udsætte os hellere den største Fare, end sønderrive Selskabets hellige Baand. Visselig er det en Jndvending, som naar den var grundet, fortiente den største Opmærksomhed, men ogsaa heri komme de nye Erfaringer, som vi herefter skal see, saa got til Pas, at det saa frygtelige Ord Fraskillelse forvandles til en ubetydelig Qvarantaine, som forsikrer den Syge meere omden ham tilhørende Hielp, end uden den. Og da vi have eengang fundet Exemplet med Jlden passende; saa spørger jeg hvo har nogen Tid kaldet det haardt og umenneskeligt, naar man ved et Udbrud deraf nedriver de tilgrænsende Huuse, for at afvende dens Meddeelelse? Har man ikke i Almindelighed antaget denn Jldebrandens Jsolering, som det sikkerste Bebevarings-Middel, Dog, dette være nok til Beviis, at vores hidtil værende Uvirksomhed i dette Anliggende ikke var uden Grund, men finder nu ingen Undskyldning meere, og jeg haster nu at besvare det nu allerne overblivende Spørsmaal. Kiender man nu Koppe-Giftens Meddeelelses Maade bestemt nok, for at udkaste en fuldstændig Plan til dens Afvendelse? Ja. Man er ved neyagtige Jagttagelser af denne Sygdom og ved omhyggelige Forsøg kommen saavidt, at man kan angive denne Giftes Virknings Kreds, og de Legemer, ved hvilke den kan forplantes, med den største Præcision, og en engelsk Læge Hoygarth*) meddee*) J en meget interessant Bog: J Hoyaarth Untersuchung, wie den Blattern zuvorzukommen sey, uders. von D. Cappel. Berlin, 1735. ler os de derover af ham, og flere vigtige Mænd gjorte Opdagelser, som allerede i og for sig selv skulle have den største Troeværdighed, naar de end ikke ved de lykkeligste Følger vare beviiste som rigtige. (Meere følger.)