Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-10-05
En Forfatter, der med et philosophisk Blik har overskuet Forordningen af 5te Januari 1813, og med Skarpsindighed veiet ethvert dens Bud, har sagt: "Det er et Problem, om ikke hele Fælledskadet mellem Danmark og Hertugdommene med Hensyn til Rigsbank=Forpligtelser, nu Hertugdommene ere traadte ud af Seddelcirculationen, helst burde hæves, imod at disse paa anden Maade overtog sig deres forholdsmæssige Andeel af Bankens Byrder, og hvorledes dette i al Fald paa den retfærdigste og for Kongens Undersaattere taaleligste Maade kunde skee *). De offentlige Tidender *) Etatsraad Ørsteds Betragtninger over Danmarks nuværende Pengevæsen. Kjøbenhavn 1815. have sagt os, at en Kongelig Commission i denne Henseende er anordnet for at undersøge denne vig tige Opgave. Denne Commissions Forhandlinger ere endnu tilhyllede for vore Blikke, ligesom Fremtiden allene bestemt vil kunne afgjøre, hvorvidt dens endelige Resultat vil lede til Gavn, ikke blod for Hertugdømmene, men for samtlige Kongens Lande. Men da ovenanførte Forfatter siger: det er Problem, saa kan der vel sættes et maaskee mod dette Problem, og tvertimod samme opkastes det Spørgsmaal, om det vilde virke til Gavn for den hele danske Stat, om man i Stedet for at virke alt mere og mere til at befordre Nationaleenhed imellem Danmark og Hertugdommene, slapper Baandet ganske, saa at Hertugdømmen i Henseende til Sprog, Lov og Myndt komme til at staae ganske asolerede fra Danmark, Eller: Skulde det være rigtigt, at Hertugdommen have en forskjellig Mynt fra Danmark, og at al Fælledskab hævedes med Hensyn til Rigsbank=Forpligtelser, En Stats Styrke bestaar uden Tvivl deri, at der hersker Nationaleenhed i den, og at alle dens Lande betragte sig som Dele af et fælleds Heelt. Mangler denne Eenhed, vil den ene Provinds med Misundelse skue hen til den anden, som den mere begunstigede Deel. Med Misnøje vil den yde sin Skjerv til Statens almindelige Tarv, naar Fordelen ikke umiddelbar tilfalder den, men snarere en anden Deel. J Farens Øieblikke vilden, om den kan, trække sig tilbage, og glemme Broderbaandet, der omslynger den med det HeleEdistisk vil den allene sørge for sig selv, beraabe sig paa sine Privilegier og Rettigheder, og aabenlydt yttre sin Hærme, naar den troer, at disse trædes for nær. En Stats samtlige Lande bør udgjøre et eneste Legeme, hvor alle dens Lemmer maae virke til et eneste Maal, uden dette er Statskraften lammet, og den vil ikke med Held kunne udføre noget vigtigt Nationalanliggende. Man erindre sig den bekiendte Fabel af den Romerske Historie: Om Maven og Lemmerne, som Menucius Agrippa holdte til Folket, der misfornøjet havde leret sig uden for Byen og ikke vilde stride. Antage vi som Hovedmaal for enhver Stat, eller maae vi ansee det som den almindelige Villie for ethvert Selskab, der forener sig tilsammen, at hvert enkelt Jndivid, og, som en Følge deraf, det Hele, skal opnaae den høist muelige Fuldkommenhed, saa maae ogsaa den Lov, som behersker dem være ligge for Alle; thi da denne ikke er andet: end den almindelige Villies Yttring, lader sig ikke nogen Afvigelse tænke herfra. En Grundregel for enhver velordnet Stat bliver da unægtelig denne: at alle dens Jndivider bør staae under een Lov, som bør være lige for Alle; eller i en velordnet Stat bør Loven give alle Borgere Lighed. Ophører, denne Lighed, gives Enkelte Forrettigheder frem for Andre, eller tillader Loven Nogle visse Friheder og Rettigheder, hvis Udøvelse den forbyder Andre, da taber Staten sin Eenhed. Det Heles adskillelige Vel bliver da ikke hver Enkelts. Bestaaer derfor en Stat af flere Dele, hvoraf enhver Deel eller Provinds har sin særskilte Lov, som saa lettelig bliver Tilfældet, naar den enten ved voldsomme Anmasselser river nye Dele til sig, eller paa anden Maade indlemmer heterogene Dele i sit Legeme, da taber den sin Eenhed og med samme sin indvortes Kraft og Selvstændighed. Den tilkommende Deel eller Provinds, saalænge den ikke ved en fælleds Lov smeltes sammen med Moderlandet, vil stedse betragte sig isoleret, og ikke ansee sig i egentlig Forstand som et Lem af det hele Legeme, og derfor heller ikke uden nødtvungen, yde Sit til Statens indvortes Kraft og Selvstændighed.