Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1832-02-03
Den almindelige Forhandling om Budgettet for 1832, hvis første Kapitel angik et Laan af henved 956 Mill. Fr. til de ordentlige Udgivter, blev den 20 Jan. sluttet med en ringe Major ritet, Oppositionen optog Ministeren det især ilde, at han kaldte sit System det eneste nationale, og undrede sig over, at Man betragtede det som et Chaos, dets Fuldbyrdere som Folkets Fiender, og en frygtelig Katastrophe, som dets rimelige Resultat. Under denne Benævnelse - sagde han - kan ikke menes et blot Ministerskifte, eller en Kamp allene mellem Majoriteten og Oppositionen." Hans udenlandske Politik var kun en Fortsættelse af hans Forgængeres. Frankerigs Værdighed var hævet, thi en Troppebevægelse var tilstrækkelig til at beskytte Belgien; i Jtalien blev Romagna paa Forlangende strax rømmet, og saaledes ogsaa her Alt afgjort til Ære for Frankerig, hvorved flere Stemmer faldt ham i Talen, efterat Friheden var qvalt." Om de endnu stedfindende Underhandlinger vilde han ei videre udlade sig. Uforudseete Omstændigheder havde forhalet Ratifikationen af Traktaten af 15 Novbr.; men Alt lod haabe ogsaa her at see Rigets Ære og Europas Fred bevaret, og da vilde ogsaa Afvæbningen finde Sted. Endelig forsikrede han, at Jngen kunde være berettiget til at holde sig for en bedre Borger end han, og opfordrede Oppositionen til at forlade sin Vei og hylde Enighed, ikke i et Kabinets Navn, hvis Jnteresse var forgjængelig, men i Fædrelandets, som er uforgiængeligt. Hertil svarede Lafitte, at han ansaae Julirevolutionen ikke for et blot Dynastieskifte; men for, en Fortsættelse af den af 1789. Han havde ei søgt at blive Minister, men kun nødtvungen antaget denne Post. Han og hans Kollega havde undertrykt de frygteligste Opstande; men spurgte han - ere de nu ophørte?" Med Selvfølelse, gjentog han en gammel Talers Ord: "Min Bestyrelse har Jngen styrtet i Sorg." Statsraadspræsidentens idelig gjentagne Jnddeeling af Bevægelsens og Modstandens "Mænd forekom ham uforstaaelig. "Hvor begynder Modstanden og hvor ophører Bevægelsen, Jeg hører til begge Klasser, alt som Man vil det; men strængt taget er jeg en Bevægelsens Mand, fordi jeg troer, at Juli=Revolutionen har nedbrudt en Dæmning for Frankerigs Lykke, og Man stedse bør hige fremad." (Perrier havde nemlig forud erklæret, at Ministrene i deres Politik fulgte Modstandens, eller rettere sagt Opholdelsens System.) Han havde søgt sin Afsked samme Dag som Østerrigerne rykkede ind i Kirkestaten. Ubetinget, meente han, at Man skulde have holdt fast ved Jkke-Jnd blandings-Principet, som en Modsætning til den hellige Alliants. Et fast Sprog vilde have bevæget Fyrsterne til et at forgribe sig paa dette Princip; men siden har Svagheden mod Udlandet sat Os i en beklagelig Stilling, der hverken er Krig eller Fred. Han spurgte: "Om Amnestien virkelig var tilstaaet i Jtalien, Om Pohlen endnu existerede og havde sin Nationalitet, Om Nogen kunde troe, at Holland vedblev at holde Hæren paa Krigsfod, hvis der var Overeensstemmelse mellem Frankerigs og de øvrige Magters Anskuelser, J 6 Maaneder - vare hans sidste Ord - hedder det daglig, Alt er endt, og dog bliver det mere og mere indviklet. Man veed ikke, hvad denne uendelige Række af Protokoller skal betyde. Stedse nyt Haab, og dog ingen Opfyldelse!"