Aarhuus Stifts-Tidende, 1844-07-15
Stænderforsamlingen i Viborg. (See Avisen No. 125. Oliemøller Schyttes Foredrag lød bl. A. saaledes: - At Tilliden til Hs. Ms. Raad, Tid efter anden, mere og meere maatte tabe sig, troer jeg maa finde sin forklarende Grund deri, at ethvert nok saa uskyldigt Forsøg, som fra Folket er udgaaet paa at deelagtiggjøres i de Goder, en friere Udvikling af Samfundsforholdene skjænker, er blevet viist en absolut Modstand. Jeg kjender idet mindste ikke et eneste saadant Forsøg der har vundet Regjeringens bifald. Og har Hs. M. Raad i andre Anliggender, som have almindelig Jnteresse for Landet, viist nogen saa særdeles Dygtighed og Kraft, at der skulde være Anledning til Tilfredshed; Hvad er der i Birkeligheden, naar nan vil see rigtigt til, gjort for vore Finantser, hvad for at lette vore Skattebyrder, hvad for Udviklingen af vort Fædrelands Kræfter og Erhverv kilder; Vore Statsindtægter ere vel stegne, men det hidrører fra Arrangementet med Banken, fra de indkomne Skatterestancer, fra de forøgede Toldindtægter, fra Jnddragelsen af de specielle Fonds, og endelig fra Øresundstolden. Af disse Jndtægtskilder er det vitterligt, at nogle ere Tilfældigheder undergivne, og at andre ere temporaire, og der kan ikke bygges noget sikkert Haab paa, at de for Øieblikket meget betydelige Statsindtægter kunne vedblive. Stænderne have gjentagende andraget paa Besparelser, og de have paaviist de Brancher, hvori samme skulde skee: Hofholdningen, udenlandske Departement, Militairetaterne o. fl. a.; men dog turde det være en Sandhed, at Udgifterne til disse Brancher i den senere Tid ere blevne forøgede. Man har, for at nævne et Exempel, seet, at den en fyrstelig Person tillagte Appanage er ved Dødsfald, istedetfor at inddrages, henlagt til at forøge Andres Appanager. Stænderne have gjort Jndstilling om Tallottoriets Ophævelse; men endnu indsamles disse, jeg havde paa Munden at sige, Blodpenge. Hvorvidt er man kommen med en retfærdig og betryggende Jndretning af vort Forsvarsvæsen, Hs. Majestæt har lovet Folket en almindelig Værnepligt, det vil sige: en ligelig Fordeling af Værnebyrden for alle Stænder. Der foreligger os nu et Lovudkast, og jeg skal ikke foregribe Forsamlingens Mening; men naar den kgl. Commissarius igaar udhævede dets Fortrinlighed, da tilstaaer jeg, at jeg ingenlunde deler hans Mening, og jeg tvivler ogsaa meget paa, at den i Almindelighed vil finde Jndgang. – Den ulovlige Medfart vor Trykkefrihed, dette vort dyrebareste Klenodie, i den sidste Tid har været underkastet, staaer vist levende for Alle. Hvad er der gjort for Udviklingen af Stænderinstitutionen; Men det er ogsaa vitterligt, at der i Kongens Raad sidder en Mand, hvis jernfaste Villie og ubøielige Absolutisme gjør hver Fremgang i friere Retning umulig. Hvad, og det fremfor Alt, er der endelig gjort for Opretholdelsen af vor Statseenhed; hvad for i vort eget Land og udenfor at hævde vort dyrebare Sprogs Ære og naturlige Ret, Endnu administreres et halvt dansk Land af Tydske, og hvo kjender ikke disses Stræben og Øiemed, Endnu er en Fyrste, der har erklæret Danmark for et fremmed Land, i Besiddelse af den øverste civile og militaire Magt i Hertugdommerne. Men tungest staaer dog for os Følgerne af Patentet 29de Marts, der giver et smerteligt og sørgeligt Vidnesbyrd om hvorlidet Hs. M. danske Raadgivere have formaaet mod de Tydskes Anmasselse. Endelig see vi af den kgl. Bekjendtgjørelse, at vor hellige Rationalitetssag kaldes en indre Foranstaltning i en anden Statsdeel. Jeg tier om det Jndtryk, hine Begivenhedet have gjort paa enhver dansk Mand, men en betegnende Taushed har ogsaa sin Betydning. - Her er det rette Sted og den rette Tid, aabenhiertigt og ærligt at fremsætte sin Mening, og med lovale Følelser saa at sige tale umiddelbart med Kongen. Vore Meninger kunne være forskjellige; men lad os luttre vore Anskuelser, blive staaende kunne vi ikke, frem eller tilbage maae vi, tilbage ville vi ikke; fremad maa vi, det staaer til os selv. Vor Konge maa ville føre os fremad – det er utænkeligt andet – men han vil det maaskee ikke førend han er overbeviist om, at vi ere værdige dertil, og herpaa er det, at vi maa give ham et Beviis. Vi ville slutte os til Konge, og den Mand, som i sin Ungdoms Glands paa Eidsvolds Klipper plantede det Frihedens Banner, som vore norske Brødre ansee for deres bedste Lykke, og vi som vor Forlængsel og vor Fortrøstning; han vil et undlade at reise sig i vort Fædreland et Minde, som Efterverdene ikke skal glemme."