Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1777-08-29
Fortsættelse af: Eremitten paa Deneriffe, Theodorus Syn. Bymuntret af denne Forsikring, kasted jeg mine Øyne omkring, og blev vaer et Bierg, høyere end Teneriffe, hvis Spidse intet menneskeligt Syn kunde øyne. Da jeg havde trættet mig selv med at stirre paa dets Høyde, slog jeg mit Øye ned til dets Foed, hvilken jeg letteligen opdagede; men forundrede mig over at finde det uden Grundvold, og roedfæstet paa Tomhed og Mørke. Jeg stoed forhouset og forvirret; ovenover vare urandsagelige Strækninger, og neden under et bart Øde. Men min Beskiærmer raabte med en advarende Tone: Theodore, bliv ikke ræd, men opløft igien dine Øyne: Tilværelsens Bierg ligger for dig, betragt det og bliv viis. Jeg saae da op med en meere overvejende Agtsomhed, og saae Bunden at hæve sig med en jævn Reisning, og at være overspredt med Blomster. Midten var meere steyl, afbrudt af Field Knorter og igiennemskaaren af Bratheder, udover hvilke hang Grene belæssede med Frugt, iblandt hvilke hist og her vare strøede Palladser og levende Lyst Huuse. De Vider, som jeg kunde Øyne nærmest Knoppen, vare i Almindelighed bare; men imellem Bierg-Re vene vare nogle saa stedsevarende grønne Pladse, hvilke, endskiønt de hverken fornøyede Synet eller Lugten, dog syntes at opmuntre Arbeiderne og lise deres Trin, som stræbede iblant dem. Da jeg derpaa begyndte mere omstændelig at undersøge de adskillige Deele, mærkede jeg langt borte en Flok at begge Kiøn, som kom frem ved Roden, Deres første Gierninger. af Biærget. kunde jeg ikke nøye skille; men som de hvert Øyeblik nærmede sig, befandt jeg at de forlystede sig med at samle Blomster, under Opsigt af en ærbar Jomfrue en hvid Klædning, som ikke syntes at hryde sig meget om at indskrenke dem til noget afmaalt Trin eller til nogen vis Strækning; thi hun vidste, at den heele Grund var jævn og fast, og at de ikke lettelig kunde stødes eller forvildes. Naar, hvilket til kunde skee, de komtil at plukke en Tidsel for en Blomster saa smillede Uskyldigheden (dette var hendes Navn) af deres Fejltagelse. Lygsalige, de, sagde jeg, som leve under saa mildt et Herredømme, og endda i fuld Sikkerhed. Men jeg havde ikke Leilighed til at opholde mig længe over denne Lyksalighed; thi jeg befandt at Uskyldighed vogtede dem allene et lidet Stykke Vej, og syntes allene at betragte den Blomster fulde Deel af Bierget, som sin Provintz. De som hun slap, vidste neppe at de vare forladte, førend de fandt sig i Opdragelsens Hænder, en Nymse meere alvorlig af Ansigt og myndig i sine Befalinger, som indskrenker dem til visse Veje, efter deres Tanke alt for snævre og ugiævne. Disse Veje bliver de ideligen anmodede at forlade af Begierlighed, hvilken Opdragelsen aldrig reent kunde skræmme bort, omendskiønt hun ofte tugtede hende til saadan Frygtagtighed, at Virkningerne af hendes Nærværelse neppe kunde spøres. Nogle gik tilbage til Roden af Bierget, og syntes begierlige efter at fare sort med at plukke Blomster; men de bleve ikke længer vogtede af Uskyldighed. De, som Opdragelsen ikke kunde drive tilbage, vandrede opad Bierget paa en eller anden Side-Vej, hvor de siælden blive seede, og neppe nogen Tid agtede. J mens Opdragelsen ledede hendes Art opad Bierget, var intet mere merkværdigt, end at hun skedse advarede dem, at tage sig i Agt for Vaner, og ved hvert andet Trin raabte, at en Vane besnærede dem; at de skulle komme under en Vanes Herredom, førend de vidste af det; og at de, som en Vane engang havde undertvunget, havde næsten ingen Haab mere om Frihed. Jeg var meget bekymret for at vide Advarsel, da min Beskyttere styrede Aarsagen til denne saa tidt igientagne. min Opmerksomhed til en Flok smaa Trolde, som syntes at liste sig frem for dem, som klavrede opad Bierget, og enhver i sær at bane Veien for sin Følgere. Jeg mærkede at jeg ikke havde agtet paa dem før, baade fordi de vare smaae, at man neppe kunde skiældne den, saa og fordi de meer og meere nærmede sig i Farve til de Ting, som de vare omringet af. Opdragelsens Følgere syntes ikke at fornemme disse farlige Staldbrødres Nærværelse, eller og af Foragt over deres liden Størrelse. ansaae det for umueligt, at menneskelige Væsener kunde undertrykkes af saa svage Fiender, og derfor med Forundring. anhørte hendes omhyggelige Formaninger, saasnart de meente at hendes Øyne, vare fravendte, begiegnede de disse smaae Kræe med Foragt. Jkke heller tykkedes mig, at hendes Forsigtighed var saa nødvendig, som hendes idelige igientagende Lærdomme syntes at bevidne: indtil jeg merkede, at enhver af disse smaae Tingester havde en skiult Kiæde i Haanden, hun søgte at besnære dem, som hun kunde naae. Jkke desmindre gik disse Vaner gandske roeligen frem under Opdragelsens Øyne, og lod ikke at tiltage meget hverken i Vext eller Styrke; thi omendskiønt de gjorde sig al Umage for at forene sig med Begierligheden, saa dog, naar Opdragelsen, holdte dem fra hendes Sælskab, vare de gandske lydige, og arbeidede allene paa at jævne de snævre Veje, som de vare indskrenkede til. Det var merkeligt, at deres Høyde aldrig havde noget staaende Maal, men enten tog af eller til, dog ikke altid i samme Forhold. (Slutningen følger.)