Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-04-01
Da J besøgte mig paa mit Grevskab, var mit Huus Glædens Hjem, nu er det Sorgens og Stilhedens Bo. - Tordenskjold saae sig omkring, som om han med skjelmsk Mine vilde sige her findes just ikke mange Spor af Sorg. Udreven af min Families Skjød lever jeg hersom en Banlyst, uden Slægt, uden sande Venner, uden Fædreneland. Hvor kunde Kongen dog glemme mig saa snart Han elskede mig dog engang saa ømt, saa oprigtigen, Men har han glemt mig, saa har jeg dog ikke glemt ham. Hun førte nu Viceadmiralen hen til et Skab med Glasdøre for og viste ham det kostbare Dukketøi af Guld og Sølv, saavelsom andre smukke Ting, der stode deri. Disse Minder fra min Konges Haand gjemmer jeg som hellige Reliquier. Hver Gang jeg seer paa dem, maa jeg græde. At man lod mig beholde dem, var den største Naade, man viste mig. Naar jeg tager denne Gulddaase med Spillemanden paa i Haanden, saa vaagne hos mig Barndommens gyldne Drømme. Jeg var kun tolv Aar da jeg modtog den som Foræring paa min Fødselsdag af den Konge, som da elskede mig som sin egen Datter. Disse Breve, som gjemmes deri, ere Gjenparter af dem, jeg tilskrev ham, da han befandt sig paa Reisen til Jtalien. Man vilde da, jeg skulde lade Andre opsætte dem, men jeg skrev dem selv, saa godt jeg kunde udtænke dem, og Hjertets Sprog fandt Veien til Kongens Hjerte. Ak, disse Dage ere forsvundne med Kongens Godhed for mig. Han elskede mig allerede længe ikke; han haver mig endog." Tordenskjold fandt sig her noget forlegen. Ugjerne vilde han videre fortsætte Samtalen, og han søgte derfor at lede den hen paa et andet Æmne. Men Grevinden vedblev: "Jeg mærker nok, at min Tale om gammel Kjerlighed ikke synderlig huer Hr. Admiralen. Nu vel, saa lad os gaae over til en ny, maaskee den kan være Jer mere kjer. J bliver vel ikke vred, naar jeg giør Jer et Spørgsmaal, Hr. Admiral." Eders Naade! – – sagde Tordenskjold studsende. - Det er ingen Nysigenhed af mig, nei, min Tro er det ikke. Det angaaer Eders eget timelige Vel. J elsker Hr. Admiral ikke sandt, Nægt ei. Jeg har et Vidne i Eders eget Øje." - Hvorledes kan Eders Naade falde paa et saa forunderligt Sprørgsmaal, spurgte Tordenskjold, endnu mere forlegen. – "En Hemmelighed, som flere end to Øjne veed, min gode Hr. Admiral, er sjeldent mere nogen Hemmelighed paa denne Jord. Hvad J maaskee troer, at ingen veed uden J selv og nogle Personer til, det har jeg allerede vidst for en Maaned siden. J elsker en engelsk Miss, Hr. Admiral?" – Tordenskjold. begyndte at rødme noget. – Jeg er Eders Veninde, Hr. Admiral, og som Landsmandinde skylder jeg Jer Oprigtighed. Vær forsigtig i Eders Kierlighedshandel. J har en slem, en intrigant Medbeiler. Tager J Eder ikke i Agt, saa maa J befrygte Alt af ham. De Snarer, han lægger for Jer, ere lumske." Eders Naade taler her om noget, som i det Hele er mig ligesaa ubekjendt som mørkt, svarede Tordenskjold med forstilt Ligegyldighed. - J vil ikke trænge ind i Eders Hemmelighed, Hr. Admiral, aldenstund J holder saa fast paa den Jeg vil blot raade Jer at bruge Varsomhed, paa Eders Reise. Jeg er selv bleven et Offer for Avindsmænds Efterstræbelser, og ønsker, saavidt som mueligt, at forebygge, at ingen af mine Venner skal blive det. Eders Medbeiler, Hr. Admiral, forfølger Jer, som Eders Skygge, som et usynligt Gjenfærd. Hvor J gaaer, hvor J staaer er han Jer i Hælene. Han har hverken Dag eller Nat Rist eller No. Han smedder sine Planer imod Jer i Mørke og J kan lettere undløbe Himlens Lynstraaler end hans Ondskabs Pile." Ved disse Ord traadte Grevinde Schindels Mand, Generalmajor Bülow, ind i Stuen, og nu tog Samtalen en anden Vending. Tordenskjold dvællede der endnu en halv Time og lovede, ved sin Bortgang, endnu eengang, førend han forlod Hamborg, at besøge General majoren og hans Frue. (Fortsættes.)