Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-08-13
Det maa være enhver Tænker interessant, at anstille en Sammenligning imellem to saa store Mænds Tanker om Selvmord, og jo forskjelligere disse Mænd ere, baade i deres Forestillinger og Føle, sesmaade, desto interessantere maa en saadan Sammenligning blive. Goehte, den følelsesfulde Digter, han hvis Hjerte slaaer saa varmt for Alt hvad der lever, han, som i poetisk Begeistring engang sagde: "Søde Liv, Tilværelses og Virkens søde venlige Vane! - fra dig skal jeg skilles." maa betragte en saadan Gienstand fra ganske andre Syns puncter, end hiin kolde, speculerende Philosoph, der, levende i ugift Stand, ikke bunden til noget andet Baand i Livet, end til sit Selv, kunde og maatte sige med Michael Angelo, min Konst er min Hustrue og mine Arbeider ere mine Børn. Med al den Ærbødighed man skylder en Philosoph, som Kant, maa vi dog tilstaae, at vi her kun gienkiende i adskillige af hans Meninger om Selvmord den kolde, abstraherende, til en fast Gang bundne Fornuft. Hans 80aarige Liv randt hen i rolige Sysler, paa den uægteskabelige Stands fordrings-, anstrængelses, og abnelsesløse, Bane. Fra sin Studerstue til Cathedret, fra disse til Spadseregange og smaa selskabelige Kredse, var hans Liv kun et Vophørligt Skifte imellem disse Hovedsysler. Til Kjerlighed kjendte han neppe, og dens tusindfolde Virkninger kunde ikke bestorme hans Bryst; agtet, fa næsten tilbedet af sin Tidsalder, kjendte han intet til Miskjendelsens fæle Hydra, og uforstyrret kunde han fra sit Visdomssæde i sit philosophiske Kønigsberg (Kongebjerg), overlade sig til behagelig Grublen, og berige Verden med nye philosophiske Systemer, store ved deres Jndvirkning paa Moralen og Lovgivningen, uvurderlige i deres Jdeeberigelse, men dog for en Deel uudførlige i det virkelige Liv, og forudsætteende en Verden og Mennesker, som der ikke gives, uden i Jdealernes Rige. En saadan Mands Dom om Selvmord, maatte naturligviis være abstraheret af den physiske og intellectuelle Jdealverden, hvori han levede og skrev. Men for at slutte sig til denne hans Dom behøver man kun at læse hans Meninger om Gemytssygdomme.); han kalder Hypochondrie Grillenfængerie og benævner den med Grillesygdomme, fordi han fuldt og fast synes at troe, at Hypochondristens Sygdom ikke saa meget bestaaer i et virkelige Onde i Legemet, som ydermere i en Frygt derfor, at Hypochondrie, som en Grillesygdom, bliver Aarsag til legemlig Jndbildning om et Onde, den Syge er sig selv bevidste at det kun er Jndbildning, uden at kunne afholde sig fra at ansee samme for noget virkeligt; eller omvendt af et virkeligt legemligt Onde (som Be*) J hans Anthropologie, hvor ogsaa hans her anførte Tanker om Selvmord findes. lemthed af opblæsende Spiser) at gjøre sig over sine Forretninger, Jndbildning om alle Slags udvortes betænkelige Hændelser og Bekymringer, hvil le dog siden forsvinde, naar, efter fuldendt fordøielse, Opblæsningen har ophørt. "Hypochondristen er en Grillenfænger (Phantast), vedbliver han, af det beklageligste Slags, egensindig i, ikke at lade sig Jndbildningen betage, stedse at falde Lægen besværlig, som har Ondt at gjøre med ham, og ikke kan berolige ham anderledes end et Barn (med Piller af Brødkrummer istedet for Medicin); dersom nu denne Patient, der dog, formedelst indbildt Sygelighed, aldrig kan blive virkelig syg, raadfører sig med medicinske Bøger, saa bliver han ganske og aldeles ufordragelig, da han troer, at føle i sit Legeme hvert Onde, som han læser beskrevet i Bogen. Til et Tegn paa denne Jndbildningssygdom tjener den overordentlige Lystighed, den spillende Vittighed og glade Latter, som den Syge føler sig opvakt til, og stedse er hans Lunes afvexlende Spil. Den, som af egen Erfaring, kjender det mindste til Hypochondrie, seer her strax af disse Betragtninger, at Kont ikke selv var Hypochondrist, eller nogensinde i sit Liv har været det; thi han taler om denne Gjenstand som theoretiskeOeconommer om det Practiske i Landvæsenet. Man kan ikke fortænke Kant, at han holder sig her til Lægernes almindelige Mening om denne Sygdom. Det gaaer med den, som med Øiensvaghed, som man aldrig troer, at kunne affærdige bedre end med det rigtig nok probate Middel: "Jntet er godt for Øinene." Man har erklæret Hypochondrie for en Jndbildning, fordi man, selv stod i den Jndbildning, at den kun var Jndbildning, og fordi det ikke er saa let at curere Sielesygdomme.