Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-03-09
Den 4de Marti døde i Kjøbenhavn Kongelig Skuespiller og Dannebrogsmand, Hans Christian Knudsen, netop samme Dags Aften, da han fyldte sit 63de Aar. Aldrig har nogen Mand, paa det Trin han stod, vidst at forskaffe sig et saa almeenudbredt, hæderligt Navn, som han. Fra Elbens Bredder til Norges fjerneste Grændser gives der neppe noget dannet Menneske, der jo kjendte, i det mindste af Navn, Dannersangeren, Knudsen. Naturen havde skabt ham til Skuespiller, og, skjøndt oplært i et ganske andet Fag, Muurhaandværket, kunde den hos ham nedlagte Konstnerspire ikke qvæles af Tidens og Livets Tilfældigheder, men den udviklede sig, ligesom af sig selv, trods alle udvortes Hindringer. Hvad der meest bidrog til at indvie ham til Thalia, som, fra Fødslen af, havde Krav paa ham, var den heldige Omstændighed, at han, medens han endnu stod i Lære som Murer, kom til at arbeide paa Jægerspriis, hvor han, ved sit herlige Lune, sin smukke Sang og store Naivitet, tildrog sig H. K. H. Arveprinds Frederiks Opmærksomhed, og stundom endog spillede med paa det lille Sommertheater, som Herskabet, naar det laae paa Jægerspriis, morede sig med at beære med sin Nærværelse. Han blev siden ansat som Skuespiller ved det Kongelige Theater, hvor han debuterede i Oldfux's Rolle i den Stundesløse med udmærket Bifald. Han studerede med utrættelig Flid sine Roller, og blev snart, især i det comiske Fag, det skuespilelskende Publicums Yndling. Endog paa de mindre betydelige Omstændigheder, f. Ex. Costume, Caracteertræk i Ansigtet ved Hielp af Malingen a. lagde han stor Flid. Saaledes søgte han næsten altid at forskaffe sig kobberstukne Afbildninger af de Caracterer, han skulde spille, og for nogle Maaneder siden, da Udgiveren besøgte ham, viiste han ham et illumineret Kobber af Abbeden Syngestykket Fanchon, hvilken Rolle han tilforn spillede, saaledes som hiin er klædt paa et af Parises Theatre. Den Rolle, som han selv ansaae for sin Triumph, var Scheva i Lystspillet Jøden af Cumberland. Mangt et Stykke havde sit bifald, forikke at sige sin Redning, ham ene at takke. Saaledes frygtede adskillige for, at det siden saa mang foldige Gange med udeelt bifald opførte Syngestykke Viinhøsten vilde blive udpebet, og mange vare gaaede hen i Skuespilhuset i den faste Formodning, at see Stykket pibes til Lethe. Men vor Knudsen, som forstod sin Konst, vidste at tage Bonifacius Bartels, i Grunden væmmelige Rolle, paa en saa høist original Maade, at han neppe var kommet ind paa Skuepladsen, førend de, der agtede at udpibe ham, glemte for bare Latter at pibe. Den berømte Frue Schutz erklærede, under sit Ophold her i Hovedstaden, at Knudsen, var een af de største Comikere, hun nogensinde havde seet. Dog, ikke blot i det Comiske, ogsaa i det Alvorlige var han stor. Det viiste han endog i de mindre betydelige Roller, som i den gamle Münsters i Hermann v. Unna. Men udmærkede han sig i den Grad, som Skuespiller, saa viiste han sig fra en ikke mindre fordeelagtig Side, som Menneskeven og Patriot. Lige fra Aaret 1801, da vi kom i Ufred med Engelland, sparede han intet Offer, for at fremme den ædleste af alle Hensigter: de Qvæstedes Qvægelse; de Faldnes Efterladtes Husvalelse. Paa Canonbaadene var han 1807 med, for at opmuntre Krigerne ved sin Sang, og i hele Landet reiste han omkring og gav Concerter, til Bedste for de Krigere, der havde overlevet deres Hæderssaar, eller de Faldne, der havde efterladt hielpeløse Enker og Umyndige. Hvad han derved sammenbragte var saare betydeligt, og mere end man skulde formode en Privatmand, ved saadanne Leiligheder, er istand til at tilveiebringe. Over sine patriotiske Jndtægter og Udgivter maatte han føre Bog, og hans Regnskabsførelse i den Henseende, vare vidtløftigere og møisommeligere, end man skulde troe. Saasnart han havde samlet en betydelig Sum, ilede han med at nedlægge den paa Fædrenelandets Alter. Det var altid hans stolteste Tanke, at naar Skuespilleren længe var glemt, vilde Patrioten dog leve i frisk Hukommelse. Hvert af hans Ord aandede Fædrenelandskjerlighed. Sin sidste Sygdom havde han uden Tvivl paadraget sig ved sin patriotiske Reise til Norge. Han var en Mand af en kraftfuld Legemsbygning, men hans fiinfølende Hjerte kunde ved mindste Leilighed, hvor der taltes om Fædrenelandets Vee og Vel, lokke Taarer i hans klare Øie. Uagtet han just ikke havde nydt nogen videnskabelig Opdragelse, saa forstod han dog, endog skriftligen, at udtrykke sig vel, og ofte fyndfuld og rørende. Som Ægtemand og Fader var han et sandt Mønster. Saa splintrer Stormens Vold den danske Eeg, Midt i dens bedste Manddomsalder, Og han, som aldrig Livets Kampe ven, For Dødens lumske Glavind falder! Han, som saa tidt fremlokked Glædens Smiil, Nu presser Taaren af vort mørke Øie; Og Veemod driver med sin hvasse Piil De dybe Sukke til det Høie Han er ei meer vor Fader og vor Ven!"De Faldnes Spæde rørte sukke; I Himmerige ham vi see igjen, "Og Blomster til hans Hæder plukke!" Udgiveren. Jngen Skrifter ere lærer ere og vigtigere for Tænkeren, end upartiske Biographier over Mænd, der have levet og virket i en Række af Aar, som baadfulde Mennesker, det være i hvilket Fag det vil, men dobbelt lærerige og vigtige ere saadanne Skrifter, naar de angaae Mænd, der have havt en udbredt, og, længe efter deres Død, vedvarende Jndflydelse paa mangfoldige af deres Medmenneskers Held og den Stat, hvori de levede. Et Skrift af den Natur er nyligen kommet for Lyset, under Titel af: Hofraad David Amsel Meyers Levnet, ved Grosserer M. L. Nathanson. Som Hovedet for eet af de første Handelshuse i vort Fædreneland, har den Afdøde i en Række af 40 Aar været kjendt næsten af Alle, yndet og agtet af Mange, men, som Mand i en saa udbredt Virkekreds, ogsaa misbedømt af en Deel. Men der gives næsten intet Menneske, hvis Handlinger ikke stundom betragtes i et falske Lys, enten fordi Mange mangle den fornødne Sagkundskab til at see dem i et rigtigere, eller fordi de af forudfattet Fordom ikke ville see dem anderledes. Det var derfor et høist fortjenstligt Foretagende af den for alt Ædelt og Sandt saa varmt følende Grosserer Nathanson, at han paatog sig det Hverv, at udgive Meyers Levnet; "thi, som han selv i Forerindringen siger, havde han, der ikke allene stod den Afdøde nærmest, men ogsaa, i hans senere Aar, stedse førte hans Jdeer i Pennen, bedst Leilighed til, nøje at lære at kjende, hvad han vilde og hvad han tænkde. Forf. har derfor troet, bedre end nogen Anden, at kunne sætte meget, som var omhyllet af Mørke, i det rette Lys. Hans Efterretninger ere byggede paa Kiendsgierninger, som han deels var Øjevidne til, deels af Documenter har Vished for, deels af paalidelige Hjemmelsmænd har ladet sig meddeele. Taknemmelighed, Slægtskabsbaand, Sandhedsskjerlighed og Hengivenhed til Fædrenelandet vare de Grunde, som bestemte ham til at udgive Meyers Biographie. Han beder sine Læsere at tilsidesætte hver forudfattet Mening, at dømme med reent Hjerte og selvstændig Aand. Forf. begynder med Meyers Ungdom, og skildrer os her med konstløse, men træffende Farver, et psychologisk Phænomen. Som sandhedskjer Biograph forglemmer Forf. ei, ogsaa at vise Skyggepartierne i Maleriet, og tager aldeles ikke i Betænkning, at fremstille Meyer fra de Sider, hvor han, som hvert Menneske, havde sine Feil og Svagheder. Med Fornøielse følger man Forf. i hans Skildring af den Hedengangnes Ungdomsliv, her søger han at godtgjøre, at den herlige Spire, Naturen havde nedlagt i Meyers Siel, ei tilbørligen kunde udvikle sig, fordi Omstændighederne og Tidens Aand ikke tillode det. Begyndende sin Handel med Silke, Knapper og deslige, arbeidede han sig efterhaanden, ved utrættelig Flid og Stræbsomhed, saaledes op, at hans Credit i Aaret 1779 var stegen udenlands til 120,000 Specier. Forf. udvikler derpaa med megen Klarhed Aarsagen til Meyers paafølgende Sparelyst, der ikke var følgen af nogen lav Pengegridskhed, men en Virkning af hans store Handels uheld, og Tanken, at dække ved saadan Sparen muelige Tab i Fremtiden. Men, hvad der hædrede hans Hjerte var, at det Tab, han havde liidt, ikke kunde tilskrives mislykkede Speculationer, men alt for stor Redebonhed til at give Credit, for derved at hielpe Andre. Den mærkeligste og indflydelsesrigeste Tidspunkt i Mo Handelsliv begyndte egentligen først 1797. Paa den Tid begyndte han at gjøre Reiser i Udlandet, og forskaffede, ved nye Bekiendtskaber og Forbindelser, Huset forøget Jndflydelse. Hvad han var som tænkende Kjøbmand, det viste han i den i Aaret 1799 opkomne Crisis, der rystede næsten den hele europæiske Handelsverden, ligesom et almindeligt Jordskjelv. Ogsaa M. satte den paa en haard Prøve, og her vare gode Raad dyre, men han faldt paa den særdeles heldige Jdee, at oprette en Committee, der, med Tilladelse, udstedte rentebærende Sedler, og nu reddedes mange brave Mænd ved en eneste klog Mands Jdee, fra en næsten uundgaaelig Undergang. Fra Aaret 1799 af begyndte hans store Vexelforretninger for egen Regning. Preusserne søgte, efter det Nederlag, de havde liidt 1806, at redde en Deel af deres Penge ved at indskibe dem; men da Samqvemmet med Hamborg og Rusland var spærret, maatte alle Handelsforbindelser udføres, tildeels over Kjøbenhavn. Daværende Bankdirecteur Nebuhr anbefalede Meyer til den preussiske Finantsminister, for at udføre høist vigtige Pengeanliggender. Pengene ankom til Kjøbenhavn. M. foreslog, at man skulde beholde disse betydelige Summer klingende Mynt, saavelsom de, der i den preussiske Periode vare komme hertil, i Landet. Allerede for Krigen indsaae han, at Ufred maatte tilintetgjøre vort Pengevæsen, da han og ved sine store Vexelomsætninger af Erfaringen kjendte Mangelen paa klingende Mynt. Han forfattede derfor 1806 et "Forslag til at tilintetgjøre usunderede Papiirpenge, og istedet for disse at indføre et Pengevæsen, der grundede sig paa Realiteter. Det var foranlediget ved hans Vens, Agent Duntzfeldts Udkast til en ny Bank. Forslaget, som findes aftrykt i Bogen, røber baade et skarpt Blik og overordentlig stor Sagkundskab. M. betragter deri klingende Mynt, som den eneste Frelse for Pengevæsenet, hvorover Forfatteren ved denne Leilighed anstiller adskillige høist læseværdige Betragtninger. - Ved Engellændernes Ophold her, blev en betydelig Deel Guld og Sølv, sat i Omløb, foruden de ikke ubetydelige Levninger fra den preussiske Periode: M. samlede Alt, og overlod paa den Tid Bankcontoiret en Million Mark Banco i Guld og Sølv til en Cours af 149, og endda ikke mod Contanter, men mod Beviser paa 6 og 2 Maaneder. Han var ogsaa i de første Maaneder efter Krigens Udbrud stedse paa Børsen den, der solgte Banco, og havde saaledes afhandet 1/2 Mill. Mk. Banco. (Fortsættes.)