Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-08-19
En offentlig Bekjendtgjørelse om, at Hovedgaarden Gedsøergaard med Gods er at erholde tilkjøbs, er da endelig i disse Dage fremkommen, efterat det længe har været bekjendt her paa Landet, at Etatsraadinde Fri stod i Begreb med at afhænde denne smukke og vær fulde Eiendom. Vi Bønder især kunne ikke uden stor Jnteresse og - vi ville ikke nægte det – med en Uro læse denne Bekjendtgjørelse, der nu vil kalde Kjøbe herhid fra forskjellige Egne; thi det er jo bekjendt, at allerede for nogen Tid siden har dannet sig et Jntmisentskab af falsterske Bønder, næsten udelukkende Arveiestere paa Gedsøergaards Gods, med det Formaal, at afkiøEtatsraadinde Friis Eiendommen, og hvor let kan nu sk. Concurrencen bringe den i Hænderne paa en af de and Lysthavende, og derved berove os Udsigten til det store God vi haabe af Godsets Overgang i Jnteressentskabets Beffdelse. Det er nemlig dettes Hensigt, strax at afhændden betydelige Deel af Godset, der endnu er Fæste, Brugerne, saavel Huusmænd som Gaardmænd, som Eiendom for en saa billig Betaling, som det efter Godsets Kjøbesum lader sig gjøre. Og her staae vi da ved det store Lotterispil, om mangfoldige Familier blandt vor Standsfæller paa eengang skulle gaae over til en fri, sel stændig og vi haabe lykkeligere Stilling, end deres nu rende, som vi iøvrigt gjerne bekjende at være bedre ef paa mange andre Fæstegodser, eller og Fæstevæsenet ske vedblive her endnu - Gud veed, hvorlænge, ja Gods maaskee endog komme i Hænderne paa en Mand, der sk. ikke vil hæve dette Forhold, eller kun paa betingelser, de vilde bringe Kjøberne til Bettelstaven, en Bondepresseder ikke har andet Formaal, end at fylde sin Pengekiste ved Frugterne af sine Godsbeboeres Anstrængelser i Sved. Jngen vil da undres, om Bønderne med spær Opmærksomhed vente paa, hvad Udfaldet vil blive af den Handel. Det er langt fra os, at ville fortænke Eierindi, at hun ved Concurrencen søger at bringe sin Eiendog til saa høi en Priis som muligt, og det er sandelig ikke i at dadle hende at disse Linier fremkomme; men det i for først at bede vore Standsfæller i Jnteressentskabet Jndsenderne ere ikke i dette –, at de ret alvorligen vil betænke, hvad Følgerne kunne blive, hvis Godset i bliver deres, og at de derfor ville holde fast ved den Bestemmelse, at kjøbe det, selv om Prisen skulde nes dem at stige noget høit. Dernæst vilde vi og bede Statsraadinde Friis at tænke paa, at Bønderne staae i Begreb med at gjøre en god og hæderlig Gj ning, som fortjener at understøttes; at hun i dette Bi blik har mangfoldige Familiers Velfærd i sin Haand, det i sin Magt at bestemme dem Livsvilkaar, der efter rimelig Slutning maae befordre baade deres aandelige timelige Lykke, eller at overgive dem til en høist tvivlsoFremtid; at det ikke blot er for de nuværende FæsteLeiefamilier paa Godset, men tillige for disses Efterkomere langt frem i Tiden, at hun nu kan virke til Besignelse. Ja, vi vilde vove at minde hende om, som i ældgamle Tankesprog siger, at Formue døer, Frænddøe, selv døer man ligerviis; men aldrig døer herligt Re for Den, som har erhvervet sig det: at hendes Na vilde blive hædret og velsignet af Slægter, som kom at hun vilde udstrække sin Virksomhed for det Gode lan ud over hendes eget Livs Grændser, idet Exemplet i med Mindet, og saalænge det lever ogsaa frugter, ofte hvor Ingen ahner det, - og vi skulde dog mene, at saa denne Betragtning fortjener at gives nogen Va thi saasandt det kun lykkes at erhverve et hæderlig velsignet Minde ved gode Gierninger, saasandt hører Stræben, der er henvendt paa at vinde dette, endog Opofrelse af timelig Fordeel og jordisk Glands, ogsaa Menneskets priseligste og bedste, og tør ikke stemples forfængelig, hvis det ellers ikke er forfængelig Tan, i hvad Mennesket pønser og øver. Etatsraadinde Fri til enkelte Medlemmer af Jnteressentskabet selv vitte hun erkjendte det smukke i dets Bestræbelser, og skal hvi veis have lovet, at hun vilde foretrække det for nogen den Kjøber, der ikke overbød det. Men hun kan for maaskee være bleven omstemt ved den Omstændighed, at nogle af Fæsterne paa Godset, i en ubegribelig Misforgaaelse af deres egen Jnteresse – men sandsynligviis underfundigen paavirkede udenfra, mulig fra en vis Kant, som vi for Øieblikket ikke ville nævne, eller mulig af en Enkelt iblandt dem, som af private Grunde er forbittret, paa Jnteressentskabet, skulle, som Deputation, men, saavidt og bekjendt, uden al egentlig bemyndigelse, have ledet hende, endeligen ikke at sælge Jnteressentskabet God sel, gjor at ikke Fæsterne skulde falde i Kløerne paa Selveierne, der vilde pine den yderste Skjærv ud af dem, hvis de skulde kjøbe sig deres Fæstegaarde, eller i modsat Fald lade dem blive hængende ved disse, indtil de efterhaanden bleve fæsteledige, og da sælge dem ved Auction. Ved saadanne Midler arbeides der paa at undertrykke Sagen, Jmidlertid skal Jnteressentskabet være fuldkommen villigt Tiil, imod denne Beskyldning at sætte det ufravigelige Til lud, strax ved Handelens Afslutning at lade alt Fæstegods, som hører under Gaarden, overgaae til Selveiendom, imod en moderat Betaling, som bestemmes af Eierinden og Jnteressentskabet i Forening, i Forhold til Kjøbesummen paa Godset. Et Tilbud som dette maatte vel være istand til at stoppe Munden paa Bagvaskelsen, og forsikkre Etatsraadinde Friis og Fæsterne om Bøndernes Hensigt, og da der jo dog ogsaa er Rimelighed for, at disse ville kunne gjøre hende omtrent lige saa godt Bud, som nogen Anden, ville vi heller ikke opgive Haabet om at deres Plan skal lykkes, og Bondestanden lære af dette Kjøb, hvad der kan udrettes ved Sammenhold og forenede Kræfters Anvendelse til et bestemt Formaal, og af Fæstegodsets Salg igjen, hvorledes den Magt, som Enighed giver, kun bør anvendes til det Gode, idet vi deed slaae vore Modstandere Vaabnene af Hænderne og gjøre dem det umuligt at adsprede og kue os. Vistnok tille sig endeel andre Vanskeligheder i Veien, navnlig med Hensyn til Betalings-Vilkaarene og den under Godet hørende Avlsgaard Nøisomhed, der for et Par lar siden er bortforpagtet paa 21 Aar; men disse synes dog alle, forsaavidt vi kjende dem, ikke at være at ligen vanskeligere Natur, end at de lade sig overvinde, naar kun en alvorlig Villie til at fremme det almin selige Gode, som lader sig forene med denne private Handel, er tilstede hos begge Parter, saa at de gensidigen komme hinanden imode og gjensidigen give en, hvor det, uden at træde dem selv for nær, paa no en Maade er dem niuligt. Som en ivrig Concurrent da længe været nævnt en Mand, som har sine umiskjen lige og store Fortjenester af vort Agerbrug, Kreaturhold Productionen af næsten alle de Artikler, der bør være indtægtskilder for vore Landboere, og som stadigen uder en særdeles levende Jnteresse for vor Landvæsens industries Opkomst og Flor, men som ved Siden heraf gaa, med mere eller mindre Grund, tillægges sine Feil, enlig en vidt dreven Jnteresse for Jndtægt og Besidde, der skal gjøre ham stræng i sine Fordringer til sit og nytiltrædende Fæstere paa hans Gods og røbe en uhyggelig Jver for Bøndergaardes Nedlæggelse deres Avlingers Jnddragelse under Hovedgaarden. Vile ønske, at han ikke maa blive Kjøberen; thi disse nævnte Tendentser, i Forbindelse med den Omstændigud, at han hidtil ikke - uagtet det ofte nok har været met, at det vilde skee – har kunne byde Fæsterne paa get Gods Arvefæste eller Selveiendom paa betingelser, disse have troet sig istand til at modtage, ere tilstræki til at overtyde os om, at med ham som Manden, hele vor skjønne Drøm om en stor Tilvæxt af lykkelige eier-Familier paa Gedsøer gaae i Lyset. Men den me Mand har ogsaa viist, at han ikke er haardhjertet, han kan tænke humant og christeligt, og til denne Tænde stille vi vort Haab, vi tør vente, at han, der al har Guds Velsignelse at regjere med og over, ikke ere Den, der, hvis Handelen med Bønderne kan komme istand, skulde stille sig i Veien for saa mange Familiers Deelagtiggjørelse i den Lykke, han selv i saa fuldt Maal nyder: den selvstændige, frie Mands, der har et Hjem - stort eller lidet, rigt eller ringe – om hvilket han kan sige: dette er mit, eller til sine Børn, det er Eders. Altsaa heller ikke her nære Jndsenderne megen Frygt, og vi have sandelig i det Hele det bedste Haab, naar kun vore Standsfæller ville være modige, standhaftige, brave og billige, og Statsraadinde Friis paa sin Side yde dem den Jmødekommen, der er nødvendig og som den Sag, vi atter til Slutning ikke kunne Andet end ret indstændig lægge hende paa Hjerte, tilvisse fortjener. Maatte vi nu kun snart erfare et Udfald, der svarede til vore Ønsker og kunde give Styrke til de Forventninger, vi dertil knytte for vor Stands Fremgang i Kraft og Velvære To Bønder af Falsters Nørreherred,