Den Vest-Sjællandske Avis, 1824-07-27
(En Fortælling). Variko en ung Vild af de Osagers Stamme ved Missourifloden, saae i Fægtning med de Sieuxs sit heele Partie slaget og ødelagt; stærkt saaret reddede han sig med Møie til det Nordamerikanske Fort Charles. Udenfor Byen traf han paa en Mand, som var boesiddende i den og som just gjorde sig en Spadseretour udenfor Fæstningsværkerne; denne Mand, som saae hans elendige Forfatning, gik ham i Møde med Godhed og da han havde hørt Forklaringen over hvad der var mødt ham, saa tog han ham i sit Huus, har Omsorg for at hans Saar bleve lægte og pleiede ham med faderlig Ømhed. Variko kom sig efterhaanden, paaskiønnede med Taknemmelighed den Godhed, som blev beviist imod ham, fik Hengivenhed for sin Velgiører og Smag for en cultiveret Forfatning, og da han var bleven helbredet, saa forlangte han ikke at komme tilbagetil sin Stamme. Ved at leve imellem cultiverede Menneskeer kunde Variko ikke undgaae dagligen at faae Ting at see, som vare ham nye og som tildroge sig hans Opmærksomhed; men af alt det han faae forekom ham intet saa forunderligt og ubegribeligt, som det hvilket han dagligen saae i det Huus hvori han opholdt sig. Varikos Velgiører var nemlig en Uhrmager, og mangfoldige Hjul og andre Redskaber til Uhres Sammensætning laae adspredte rundt omkring i hans Værksted; den unge Vilde kunde slet ikke gjøre sig nogen Tanke og hvortil dette kunde nytte, og Uhrmageren havde aldrig endnu tænkt paa at forklare ham det. Det traf sig en Dag da Variko traadte ind i sin Velgiørers Værksted, at denne just var i Færd med at istandsætte et særdeles stort og smukt Taffeluhr. Uhrskiven var vendt hen til Væggen og Værket selv stod ligge for ham; han var netop bleven færdigt med det, Perpendiklen var ihængt og han prøvede Uhrets Slag. Variko saae det og studsede; han kunde nu ikke længere holde sin Nysgierrighed tilbage. Kiære Edwards, sagde han til ham, jeg har af alle Dine øvrige Handlinger Grund til at holde Dig for at være en fornuftig Mand, og dog kommer det mig for som hvad Du dagligen beskiæftiger Dig med et ikke andet end en Leeg, jeg seer denne lange Stang gaae frem og tilbage; disse Hjul at dreie sig rundt over og ved Siden af hinanden, jeg hører en uafladelig Lyd og imellem nogle stærkere Slag; men hvad kommer der ud af alt dette det kan kun for en kort Tid moere at see derpaa, og jeg indseer ikke at det kan gjøre nogen Nytte. Nu vendte Uhrmageren Skiven om, forklarede ham Viserens Gang og dens Brugbarhed til at betegne Tidens Løb. Paa eengang gik der et Lys op i Vari kos Forstand; hans Øine tindrede af Glæde; han beundrede den menneskelige Forstands Enne til at opfinde; han prisede det cultiverede Livs Fortrin for det vilde og følte at det Uheld, som havde mødt ham og hans Stamme, havde været Midlet til hans sande Lykke. Men Variko forblev ikke længe i denne Glædesfølelse. Hans Jndtrædelse i en cultiveret Tilstand, havde aabnet hans Øine; han saae mange Ting, hvorpaa han ikke før havde tænkt, han indsaae nu sine egne og han indsaae sine Medmenneskers Ufuldkommenhed og det menneskelige Livs Mangler; han betragtede den vilde Tilstand med Rædsel; hvorledes Mændene mishandlede og undertrykkede deres Koner, med hvilken Foragt og Haardhed de Gamle bleve behandlede; hvorledes de Stærkere underkuede de Svagere, hvor ureenligt, møisommeligt og udsat for Mangel den Vildes Liv er, hvorledes han altid lever i Fare for sine Fienders Angreb, og hvordan de Vilde mishandle hinanden i deres Krige med en saa skrækkelig Grusomhed. Men ogsaa det cultiverede Liv tilfredsstillede ham ikke; han fandt det vel at være frit for mange af de Lidelser, som de Vilde ere underkastede; men dog tillige langt fra at være forgfrit og lykkeligt: Decultiverede Mennesker gaae bedre klædte og have smukkere Huse end de Vilde sagde han, men de misunde, bagtale og forurette hinanden; den Lastværdige har saa ofte Lykken med sig og den Gode bliver sat til Side, og hvilken Jammer er der dog ikke overhovedet i dette menneskelige Liv, Nu fortæres Sæden paa Marken, nu lider den af Regnveir, nu brækker Stormen de skiønneste Træer og ødelægger de herligste Anlæg, nu slaaer Lynilden ned og afbrænder en herlig Bygning; et Menneske seer man at komme til Skade, en anden at jamre sig over en Sygdom han bærer i sit Legeme; og nu møder man bedrøvede Mennesker, fordi Døden har berøvet dem deres Ven, eller Ægtefælle eller Barn. Hvor der dog foregaaer meget sørgeligt i denne Verden. Hvorfor skal det være saaledes: Jo meere Pariko overlod sig til sine Betragtninger, desto mere tungsindig blev han, han kunde til sidst ikke længere fortie sin Kummer, han ilede med at aabenbare den for sin Ven og sin Velgjører. Kiære Edwards, sagde han en Dag til ham, det er ikke godt for mig at jeg er bleven et cultiveret Menneske. Jeg har lært meere end mine Landsmænd, men jeg er ikke bleven saa lykkelig som de: saalænge jeg var en Vild, saa tænkte jeg ikke over min Forfatnings Mangler og besværede mig ikke over dem. Jeg vaagnede naar Dagen gryede glad og munter paa Bjørneskindet i min Hytte; min første Tanke var at stille min Hunger, jeg greb til min Piil og Bue og naar det lykkedes mig at fælde et Dyr og jeg havde mættet mig, saa gjorde jeg mig ingen videre Bekymringer; men tilbragte min Tid med Søvn eller med Dands. Jeg saae hvorledes Mændene mishandlede deres Koner, og tvang dem til det haardeste Arbeide imedens de selv dovnede; men jeg syntes at der skeete dem intet andet end Ret, da de vare de Svageste; at Alderdommen blev foragtet fandt jeg billigt, da den nu var unyttig for vort Samfund, og jeg blev ikke foruroliget af Frygt for de fiendtlige Stammer som vare i vort Nabolag; men tænkte blot paa hvorledes jeg kunde overfalde dem og hævne mig paa dem. Men siden jeg nu er traadt ind i den cultiverede Tilstand, saa ere mine Øine blevne opklarede; jeg indseer ikke allene min forrige Tilstands Elendighed; men ogsaa min nærværende Forfatnings Ufuldkommenhed og Jammer. O kjære Edward hvor her er megen Uroe og Tummel og Strid og unyttig Virksomhed, og Ustadighed og Gienvordighed i dette menneskelige Liv. Du har ofte talt til mig om den store Aand (saaledes kalde de Amerikanske Vilde Guddommen) hvorfor taaler han dette Onde, hvi skal at denne Uroe være her i Livet, hvad kommer der ud af alt dette Edward hørte hans Klager og tang et Øieblik; han saae sig omkring og endnu var Taffeluhret ikke afhentet, hvis Jndretning og Bestemmelse han foren Tid siden havde forklaret ham. Han førte ham hen til det, slog Klappen til Side, som bedækkede dets Jndretning og sagde med en alvorlig Mine til ham: Variko, har du glemt hvad du eengang dømte om dette Uhrs Jndretning, saalænge du blot saae dets Hjul og Drivere og ikke vidste hvortil de førte? Hvad er denne Verden andet end et saadant konstigt Værk, hvori mange Hjul og Deele ere i Bevægelse, og som alle føre hen til en stor og velgjørende Hensigt. Saalænge vi blot see Hjulenes Gang, fornemme deres urolige Bevægelse og ikke fatte hvortil de vise hen, saa dadle vi dets Jndretning; men naar det bliver engang opklaret for os, hvortil det fører, saa ville vi beundre og fryde os over dets herlige og velgjørende Bestemmelse. Her see vi kun Værkets Bevægelse fra den Side af det, som vender imod Mør let; men Skiven og Viserne ville vi først faae at see naar vi gaae over i Lysets høiere Egne. Værkets konstige Jndretning er os en Borgen for den store og velgiørende Bestemmelse, som er anviist det. Vær overbeviist om, at den store Aand, som dannede Vordens underfulde Konstværk, tager ikke Feil i hvad han har indrettet, og bild lig aldrig ind, at du skulde være bedre end han, saa at du skulde have Grund til at udsætte noget paa hans Værker. Foralt det du ikke kan forklare dig maa der gives en høiere Grund, som en Jordens Beboer ikke formaaer at indsee. Variko hørte paa ham med Opmærksomhed; hans Ansigt opklaredes, Sorgen fordeelte sig og Haabets Glæde lyste ud af hans Øine; blidt og følsomt tog han sin Velgiører i Haanden og efter nogle Øiebliks Betænksomhed sagde han: Jeg forstaaer din Tale, Edward, jeg begriber, at jeg fra at leve imellem vilde er kommen til at leve imellem cultiverede Mennesker; men at jeg er endnu ikke bleven en høiere Verdens Beboer; den store Aand har viist mig Perpendiklen, men endnu ikke Viseren.