Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1809-10-21
Adskilligt. Janledning af de til Forsvar for Bengenserne og deres Handel med Nordlændingen, formodentlig i den bedste Hensigt, gjorte Opfordringer, som nu i nogle Uger have udfyldt vore Adresseaviser, kan der visseligen meget siges og skrives; men - jeg frygter for - blev endog dette baade skrevet og sagt, saa skulde dog dermed ikkun saare lidet, ja formodentlig slet intet, udrettes eller vindes. Tilgavns at detaillere Sammenhænger af Bergens Handel med Nordland, saaledes at det nogenlunde kunde forstaaes - og det burde det jo - af den, der hverken kjender til Handel, til Bergen, eller til Nordland, lod sig ikke gjøre hverken i eet, eller i ti af vore sædvanlige Ugeblade. Dertil udfordredes en egen drøi Afhandling, indeholdende det tydske Contoirs Historie i Bergen, fra dets første Begyndelse, forsynet med topographiske Situations-Kort over det nordenfieldske Norge, tilligemed Finmarken at; og skulde der siden i denne Bog fremlægges Forsvar mod de mangfoldige Anmærkninger, som ere gjorte over denne Handel og Bergensernes Behandlingsmaade mod Nordlændingen, bevidnet og oplyst ved Attester og andre nedvendige Documenter, Verificationer &c., saa vilde disse Afhandlinger tilsammen komme at udgjøre et Opus af maaskee en Huuspostils Størrelse, og at beskjæftige en duelig, flittig Mand i flere Aar. Jeg troer derfor bestemt, at Jngen vil paatage sig dette onerense, brødløse og uhensigtmæssige Arbeide, og som en Følge deraf, at deslige Opfordringer ikke tjene til andet end blot til at grumse Vandet i en Kilde, der længe har staaet klar, Skulde der alligevel, imod Formodning, findes Nogen, der vilde og kunde udføre dette Arbeide, og Bogen blev at erholde paa enhver Boglade i den hele danske Stat, saa vilde dog dens Hensigt formodentlig ikke opnaaes. Kan man vel med nogen Slags Sandsynlighed antage, at de ondskabsfulde, farkastiske Anmærkninger mod Bergenserne, man saa til træffer saa, komme fra den beskedne tvivlende, forskende Videlystne, Ak, nei Egennytte og Misundelse, blandet med Ondskab og skjulende sig under Masken af Patriotisme eller Menneskekjærlighed, ere Mester i dette Bagvaskelses Laug, hvor drengeagtig Kaadhed, lykkesøgende Projectmagerie, eller Stue- og Selvklogskab skiftevis tage Haanden. i med og arbeide som Svende. Krøniken om Bergen kom følgelig at ligge ulæst, eller skulde blot give Anledning til en langvarig, ubehagelig og fornærmende Pennekrig, hvoraf der omsider intet kom ud, men Vanen at hænge en Hat paa Bergensernes Spiger, vilde alligevel vedblive Jeg synes derfor, at vi heller maae spare. vort Forsvar til Tid kommer, til Angrebet kan blive os værdigt og vor Forklaring hørt, thi ordentligt at besvare og erklære sig over en kelte udkastede Spottegloser, hvortil man ei kjender Ophavsmanden eller Forfatteren, var, efter Ordsproget, at kaste Perler for . . . . og at svare i den Tone og det Sprog, dette Slags Angreb fortjener, er at bide Hunden, igjen. Jeg ønsker derfor, at vi fremdeles, ved lignende Angreb, maae antage den samme kloge Tausheds-Principe som hidtil, og lægger Enhver paa Hjertet den Sentenz, jeg lærte i Frankerig under Revolutionen: Beaucoup sit qui salt bien parler, mais plus sat qui sait se taire. Udtrættet af redeligt Slæb i min Nordlandshandel, tung af Aar, men frimodig og fornøiet over, snart, efter Naturens Gang, at faae aflægge Regnskab for min hele Vandring gjennem Livet, burde jeg ikke med min hævende Haand nedskrive og fremlægge en ny Jdee; men for mine Sønners Skyld, som, istedet for efter mig at arve Formue, blot arve en farlig og slibrig Næringsvei, paa hvilken Redelighed og et uplettet Navn ere de uundværligste Stytter, tilraader jeg mine yngre og virksommere Medborgere, under Erindringen af Overskriften paa Lunggaarden: Omnia siperdas famam servere memento. Og saafremt de, ligesom jeg, der er oplært i den gamle Verdens Ærligheds-Skole, og ei godt forstaaer at snoe mig i denne Nye, ansee det nødvendigt at foretage noget i denne Sag, da at slaae Spigeren lige paa Hovedet og ansøge hos vor retfærdige og naadige Regiering, om der ikke af Apartiske og i Handel kyndige Mænd allernaadigst maatte nedsættes en Commission, for nøie at undersøge Beskaffenheden af Nordlands Handelen med Bergen og Nordlændingens Behandling af Bergenseren, og herover at indkomme med allerunderdanigst Jndberetning og Betænkning. Da behøvede man ikke, til vort Forsvar, at udgive voluminense Afhandlinger eller Bøger, da opstod ingen afgiørende Pennekrig; da tilstoppedes Munden paa alle disse skiulte Væsener, som blæffe og forsvinde; da lod den i Handel ukyndige sig ikke forvilde, og da bleve vi ikke længere miskiendte; thi at et gode Udfald for os og vor Sag maatte blive følgen af saadan Undersøgelse, derom haaber jeg, at ingen blandt os, for et Øieblik, kan tvivle; i det mindste skulde jeg for den Ting rolig lægge mit graa Hoved i Graven, levne mine nordlandske Handelsbøger aabne, og glad overlade dem og mine Børns Skjebne og Fremtid til vores vise Regierings Grandskning, Afgiørelse og Bestemmelse. Skrevet i Bergen den 20de Octbr. 1809. af en Nordlandshandler.