Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1780-11-10
Ved denne Leilighed maa vi dog fremsætte en liden Tvivl, Smaakopper og Mæslinger angaaende. – Naar man eengang haver havt disse Sygdomme saa faaer man dem jo aldrig igien, saa er jo den Sæd, det Anlæg, det Tønder man bar i sit Legeme, fortært, dødt og magtesløst, saa kan man jo ikke meddeele til andre hvad man selv ikke meere haver? – Hvorledes kommer det sig da, at en Fader og en Moder, hvilke begge have havt disse Sygdomme i deres Ungdom, i hvilke de have fuldkommen udraset og ere bleven tilintetgjort, at de siden fortplante dem paa deres Børn, Dersom een eller anden af vore Læsere vil forsvare Mueligheden heraf og vise os de Skiulekroge, for ei at sige Smuthuller, hvor Naturen gjemmer Levningerne af det omtalte Koppetønder, saa giør det os ondt, at vi for de øvrige Læseres Skyld ikke kan følge med ham, men maa vende tilbage til Gigt og Podagra. Alt det Arvelige som disse Sygdomme have, bestaaer efter vore Tanker ikke i andet end Legemets særdeles Bygning, Blodkarrenes Uddeeling o. s. v. Den som ligner sin Fader eller Moder i den udvortes Skikkelse, bliver ogsaa en Arving til deres Sygdomme, hvilke vist nok ville vise sig, saafremt de ikke ved en fornuftig Levemaade blive tilbageholdt. Hvor klarligen dette sees i Svindsos og Apoplexie, maa falde enhver eftertænkende Læser i Øyne. Børn, som efter een af deres Forældre arve en hertisk Legemesbeskaffenhed, maa nødvendigviis faae Svindsot ligesom den, hvis de ikke forebygge den. En delig Hud, med spillende Blodmæandrer underneden, med delige Roser iblandt Kindernes rene Lilier; blondt, om ikke hvidagtigt eller rødt Haar, og skiønne blaae Øine, en smækker og smuk Taille; med eet Ord de største Skiønheder, i det mindste i vore Øine, ere gjerne, hvor de findes samlede, et sørgeligt Beviis paa det elskværdigste Legemes største Brøstfældighed. Ved saadanne Personer finder maa gierne et smalt og snevert Bryst, følgeligen ogsaa en fiin Stemme, der aldeles ikke duer til at synge en god Bas, om den overalt kan taale Sang. Det er dette snevre og trange Bryst, som findes tillige, med de anførste Deiligheder, der egentligen er Svindsots Sæde, Kiendemærke og Aarsag. De der boende Lunger, have ikke Størrelse og Plads nok til at kunne imodtage, bearbeide og bortsende den Mængde Blod, som uophørligen strømmer til dem og i dem. Den ringeste Tvang eller Vold, som Brystet kan komme til at lide, foraarsager i disse altid bebyrdede, aldrig ret frie Deele langt lettere et Aarebrud, en Betændelse, en Forstoppelse o. s. v. end i andre, hvor Naturen veed at skaffe Udveie. Det er da ikke en medfødt pthisisk Materie, et Arvelod, som kommer slige Personer til at faae Svindsot; det er de indknebne Lunger; saalænge saadan et Menneske kan skaane dem, haver det heller intet at befrygte. Dog hos de fleeste af dette Slags er endnu et andet Anlæg, en særdeles Tilbøielighed i Luftveienes smaae Kierteler til at blive svulne og haarde, derved at trykke Lungerne o. s.v. Ligeledes seer vi, at den Mand som haver et stort Hoved og en tyk Hals, brede Skuldere og en undersetsig Statur, er underkastet Apoplexie; ikke af en særdeles Arve skiæbne, men for den Bygnings Skyld i sit Legeme, som forvolder at Hiernen bliver lettere overlæsset med Blod end hos andre, især i den tiltagende Alder, naar de øvrige Aarer i Legemet blive stivere og de i Hovedet maa tage imod Livstrømmenes største Vold o. s.v. Saalænge saadan en Person tager sig ret i Agt for Fuldblodighed, Hovedarbeide, sildige og umaadelige Soupers, samt andre Ting som drive Blodet til den saa nærliggende Hierne, er den sikker nok for Faderens Apoplexie.