Berlingske Tidende, 1835-03-24
Paris, den 14de Marts. – Efterat Deputerede-Kamret i Dag havde antaget Sparecasse-Loven med 214 Stemmer mod 86, fik Hr. Mauguin Ordet. "Jeg forlanger ikke – sagde han - Regnskab af Ministrene, for den af dem tidligere iagttagne Politik. Mine Spørgsmaal skulle alene angaae den Erise, hvortil Frankerig nylig har været Vidne. Fremfor Alt er en Erklæring nødvendig over de besynderlige, eller snarere beklagelige Begivenheder, der have fremkaldt Cabinettets Opløsning og Gjenforening. Det maa opstilles som et uimodsigeligt Princip, at Frankerig forlanger af sine Ministre, at de stedse skulle være rede til at opoffre deres Egenkjærligheds og Selvvistheds smaalige Jnteresser for Fædrelandets store Jnteresse. Derfor maae Ministrene nøje overveie deres Svar paa mine Spørgsmaal. Skulde indvortes Tvistigheder have grebet om sig i Cabinettet, da maae de erklære sig over Anledningen hertil. Skulde de imidlertid ingen Forklaring have at afgive i saa Henseende, da ville vi vide, hvad vi have at tænke derom, at nemlig de nylig dadlede, smaalige, personlige Jnteresser have været den eneste Anledning til hine Tvistigheder. Jeg har nedskrevet de Spørgsmaal, hvis Besvarelse jeg forlanger. De ere følgende: "Hvorfor har Landet i en Tid af trende Uger været uden Ministerium, for endelig at see, omtrent det samme, der var geraadet i Opløsning, træde sammen igjen. Hvorfor har Ministeriet i en Tid af trende Uger befundet sig i en Opløsnings-Tilstand? Hvortil sigtede de Spørgsmaal, over hvilke Cabinettet blev uenigt? Sigtede de til den indre eller ydre Politik, eller til det hele Regjerings System s. - Hr. Guizot takkede Hr. Mauguin, fordi han havde vidst at holde de første Spørgsmaal, han gjorde, frie for al fremmed Jndblanding; men Formen, skrivtlige Spørgsmaal til Præsidenten, var usædvanlig, og han kunde ikke indlade sig paa, at svare Hr. Mauguin paa en tilfredsstillende Maade. Oppositionens Bestræbelse – vedblev han – har i de sidste sex Maaneder, baade i og udenfor Kamret, kun gaaet ud paa, at formaae Regjeringen til en System Forandring. Jeg afholder mig fra al videre Characterisering af denne Bestræbelse, og anfører det kun her som en Kjendsgierning, dog idet jeg tillige indrømmer, at denne Bestrædelse var i og for sig constitutionelt tilladelig. Vi, der ere opfyldte af den største Tillid til de Jdeer, der ledede os for fire Aar siden, og som vi holde for de rigtigste og bedste, vi maatte naturligviis vægre os ved at stemme for en saadan Forandring af vor Politik, som man uophørlig fordrede. Vi maatte uvægerligt fortsætte den Vej, vi eengang havde betraadt. Amneste-Spørgsmaalet gjorde man til det Hængsel, hvor og Regjerings-Politikkens nye Form skulde dreie sig. Vi selv havde et Øjeblik været tilbøielige til denne Forholdsregel. Men vi betragtede den ingenlunde som en forial Nødvendighed; vi saae i den kun en Mildhedens Sag. Da vi saaledes bleve vaer, at Amnestien skulde være det Middel, ved hvilket Partierne vilde fremføre deres drømte Forandringer af Regjerings-Politikken; at man i Amnestien vilde have opdaget en Seldfordømmelse af den samme Regjering, af hvilken man forlangte den; at man vilde udtyde den som Regjeringens egen Tilstaaelse af sin Afmagt: da turde der fra vor Side ikke længer være Tale om nogen Amnesti. Ved at udstede den, havde vi tillige aflagt den Bekjendelse, at Landet ikke var tjent med Lovenes regelmæssige og constitutionelle Fuldbyrdelse. Amnestien blev imidlertid Anledningen til Desorganisationen af de Maadeholdnes, af juste milieus Parti, til hvilket vi ansaae det for en Ære at høre, dette juste milien, der rigtignok ikke daterer sin Tilværelse først fra 1830, men som dog først fra hiint Tidspunkt af spiller den virksomme Rolle, og har tilkæmpet sig den politiske Overvægt, der med Rette burde have været indrømmet det fra Begyndelsen af.