Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-12-29
Naar den salige Overhofmester W., en anseelig, jovialsk Tykmave, var i godt Lune, fortalte han Ting af sit Levnetsløb, imod hvilke Hr. von Munchhausens Eventyr kun ere ubetydelige Smaating. Raaderne i det Collegium, ved hvilket han fungerede, hans Venner og Spøgebrødre, som allerede kjendte den lystige Papa, sadde da smaat smilende omkring ham, nedskyllede med vakkre Drag af de fulde Glas de, uden saadant Vehikel, vanskelig nedglidende Noveller, og gave nu og da ved skalkagtig Mellemtale den hele Underholdning det egentlige Kryderie. Fremfor alle vare Krigs raaderne H. og R. de, som til deslige Meddelelser stedse vidste at føje noget Hensigtsmæssigt og Moersomt. Faldt endog dette ofte lidt i det Stærke, saa blev det alligevel ikke optaget ilde; thi endskjøndt den Fortræffelige saaledes havde fortalt sig ind i sine Fata at han tilsidst selv stivt og fast troede derpaa, saa pleiede han dog, naar hans Tilhøreres Skrupler ofte satte ham de Skruer i Hovedet, at det nys Foredragne af Sandhed og Digt af hans Levnet, kun henhørte til det Sidste, blot godmodig at smile og - næsten for at lade de forhen fortalte Utroligheder forsvinde som Bagateller – at overgaae sig selv i end mere uhørte Begivenheder. Han havde tilforn tjent som Capitain ved de engelsk hessiske Tropper imod Amerikanerne. Disse Krigstoge i det nye, vidunderlige Land vare ham en sand og uudtømmelig Guldgrube til Underholdning. Hvad han der havde seet, erfaret og udrettet, det oversteg ofte Mulighedens Grændse. Helst fortalte han dog om sit Gods i Franken, hvilket dog var almindelig bekjendt som en elendig, høist ubetydelig Huusmandsplads, men efter hans Beskrivelse var det Edens Have, som i utallig Mængde frembragte alle Jordens Frugter og Dyr. Allerede afskallede, udkjernede og syltede rystede man der de ypperligste Prunel ler af Træerne, og de krævede kun den ringe Umag med Nedlægningen, for at sendes omkring i hele Verden. Han havde medbragt denne nye Art fra Amerika og kaldet den Prunus Nurabilis. At Sagopalmen der var acclimatiseret og Pisangen kun behøvede en ganske let Bedækning om Vinteren, det forstod sig af sig selv, thi fra Arilds Tid havde det hverken frosset eller sneet paa hans Gods, undtagen paa de Veie, hvor man kjørte i Slæde. Af Bisamrotter og Moskusdyr var der saa mange, at Postvognene og Vadsækkene, som passerede der igjennem, bleve saaledes gjennemtrukne af Uddunstningerne, at de nærmeste Postcontoirer lugtede som Apotheker. Meest forunderlig var dog den derværende Jordbunds Frugtbarhed. Mine Herrer. – forsikkrede Fortælleren – det Stykke Jord, som her giver ti Tønder, frembringer der halvtredsindstyve; men det er ogsaa ganske naturligt, thi Godset har - - Fem Etager, faldt Krigsraad H. ind og den almindelige Munterhed blev fuldstændig. Ja lee J kun, I Skjælmer, kunde da den venlige Referent vel svare, og lod sig ikke forstyrre. Hvad der er sandt, det er sandt, Og hvorledes troe J vel, at mine Folk staae sig der, Dersom min Forvalter ikke har til tusinde Ducaters Indkomster, saa skal Fanden tage ved mig. - Vi tvivel ikke det ringeste om det – svarede Krigsraad R..., men meente tillige, at det under saadanne Omstændigheder vilde være godt, om Hr. Overhofmesteren blev sin egen Forvalter. At denne geniale Anmærkning ikke bidrog mindre end fem Etager til at forhøie det lystige Selskabs Munterhed, det lader sig tænke, ogsaa blev den tilbørlig erkjendt af den overforstmesterlige Borgermestervaves Leetremulanter, thi og ham forekom Sagen ualmindelig plausibel. Lykkelige Timer med dette uskyldige, muntre Samvære, hvor ere J nu, Han, som saaledes smykkede den ofte trykkende Virkelighed med Phantasiens Blomster, hviler allerede længe født under Jorden, og mange af hans Venner tilligemed ham, ogsaa Skjælmerne H... og R... Men der leve dog ogsaa Nogle friske og veltilmode, som ville vise hverandre denne Høvlspaan og sige: "See der en venlig Erindring, om den gode gamle Tid, vor kjære Overforstmester W. . - og hans Gods i Franken!"Der gives Omstændigheder og Tidspunkter, under hvilke det er saare passende og gavnligt at fremkalde det Gamle og Forhenværende. Derfor ville vi atter engang ihukomme den Maade, hvorpaa en Gesandt fra de christelige Monarker tilforn blev forestillet Hans Majestæt Storsultanen i Constantinopel. Efterat at han var bleven ført til Serailets inderste Gaard, maatte han, siddende paa Bænke tilligemed sit følge, i flere Timer overvære den keedsommelige Solduddeling til Janitscharerne. for at blive gjennemtrængt af et ret højt Begreb om Herskerens Rigdom og Magt. Derpaa begav Storvezieren sig ind i det Allerhelligste, krøb paa alle Fire hen til Thronen og sagde med sagte, dæmpet Stemme: "Mægtigste Padischah, Verdens Soel, Herre over alle Lande paa Jorden, samt de hellige Stæder Mekka og Medinah, Prophetens Efterfølger, Uforligneligste, Største, Udvervindeligste. - Her er en Christenhund ude, som higer og sukker efter at skue dit Aasyn!" – "Foer ham, klæd ham og lad ham komme ind!" pleiede derpaa at være det allernaadigste Svar. Gesandten og hans Følge gav man nu Scherbet og Sukkertøi – Foeret – Pelts og Kaftan – Beklædningen, – og saaledes kom de da omsider, om end ikke krydende paa alle Fire, dog altid i den dybeste Fornedrelses Tilstand og med dens nødtvungne Udtryk - thi Ribbeenstød gjorde ikke sjelden den oprørte Følelse stum og bøyelig – frem for Herren over alle Jordens Lande, hvis Tilbageviisning til hans asiatiske Hjem allerede for lang Tid siden kun vilde have kostet en ubetydelig Anstrængelse. Men sandt er det, at der i Politiken er en stor Forskjel imellem at kunne og at ville, og de christelige Magter have maaskee sine gode Grunde til at lade Fem være lige. Jmedens de holde sine Gesandter og Residenter i Constantinopel, har Tyrken ikke en eneste hos dem. Jmedens de paa det Omhyggeligste lade sig underrette om en enkelt Paschas Stridigheder og Foretagender, forsmaaer den opblæste Osman, at bekymre sig om det øvrige Europas allervigtigste Forhold, Interesser og Krige. Det er mig ganske ligegyldigt – sagde en tyrkisk Sultan, da man engang gjorde ham opmærksom paa saadant noget – enten Hunden æder Svinet, eller Svinet æder Hunden. - Skulde end Ordene nu lyde mildere i Constantinopel; Sagen og Aanden ere og blive dog de samme, som før. W.