Ribe Stifts Adresseaviser, 1789-01-30
At den herværende Armee, som blev samlet for at forsvare Rigets Grændser, der efter Foregivende truedes med fiendtligt Anfald, i Følge Kongens befaling over samme, rykte frem indtil Friderichshan, er at ansee som en Følge af Regieringsformen, som lyder derhen, at Kongen har Magt til at commandere sin Armee, og som en Virkning af vor Krigsartikler ikke tillade os at undersøge, hvorvidt man bør adlyde eller ikke. Men da vi underFrederichshamns Mure bleve i den Russiske Commandants Forberedelfer intet andet vaer end defensive Anstalter, have vi fattet de indtil Vished fandsynlige Tanker, at Anfaldet, var skeet fra den Svenske Nations Side. Da vi lade det være os magtpaaliggende, at vedligholde aforkrænket Regieringsformens Helligdom, som vi med Eed have forpligtet og til, og som forbeholder Nationen Ret, at undersøge, om en offensiv Krig er nødvendig eller ikke og vi paa den anden Side som Militaire ere skyldig at adlyde vor høieste Chef, saa have vi derved befundet os i den for redelige Mænd betænkelige Forfatning, at see vore Pligter i Strid med hinanden. For saa meget, som mueligt at forene disse, have nogle af os gjort underdanige Forestillinger til Hs. Kongelige Majestæt angaaende denne Gienstand, men vi have derved til ver almindelige Bedrøvelse ikke opnaaet vor Øiemærke. Siden vi efter en formedelst mangelagtige Anstalter mislinget Expedition trak og tilbage fra Friderichshamn, have vi taget vor Forfatning i nøiere Overveielse og ladet de Tanker fare, at det geraadede os til Ære, at stride tappert og at døe, naar Fædrenelandet intet kan vinde derved, men langt hellere bliver sat i saadanne Omstændigheder, at det trænger til kloge Raadgivere og nidkiære Mænd for at blive reddet fra en fuldkommen Undergang. Disse ulykkelige Omstændigdeder bestaae, efter vor Mening, i følge: Tropperne, som staae under vor Command, og som aldrig ere blevne angrebne, saalænge de ikke gjorte offensive Skridt, ere overbeviste om, at Fiendtlighederne ere bleve ne begyndte fra vor Side, og ere misfornøiede med en Krig, som vore mægtige Naboer paa alle muelige Maader synes at ville undgaae. De have ingen Fordeel seet, som kunde tilflyde det Almindelige af denne Krig, og Overbeviisningen om en Krigs Nødvendighed, der giør et til Friehed født Folk til uovervindelige Stridere, denne Overbeviisning er forsvundet. hos alle. Heraf kommer det, at disse stakkels Folk sukker efter den Rolighed, som man har revet dem ud af, uden at de ved Æren blive holdte skadesløse derfor og stride med Uvillie mod en Nation, som de ere overbeviste om ønsker deres Venskab. Udslidte Klæder, aldeles Mangel paa Forfriskninger, Vanskeligheden, ved at faae Proviant, som allerede blev mærket, da samme over den bestemte Dag blev ude og den neppe tilstrækkende Munition, har til Overflod formeret Troppernes Uvillie og Mismodighed. Grændsen som af vort Mandskab er bedækket, troe vi vel at være tilstrækkeligen beskytte, og vi ere og i en anden Tilfælde beredte at forsvare samme indtil sidste Blodsdraabe; men da den bedrøvelige Efterretning er indløben fra adskillige Stæder, at den Russiske Flaade med ulige større Styrke, end vores, krydser for Sveaborg; da samme i vor Flaades og Armees Paasyn har borttaget et af vore Skibe og opbrændt det, hvilken Ulykke kunde sees fra Voldene af en af Rigets fornemste Fæstninger; saa maae vi troe, at Skiærene uden for vort Rige staae fra alle Kanter aabne for Mord og Brand, og maae med Fortvivlelse tænke at, naar vi see, at Mord, Brand og Ødelæggelse seer over vort Fædreneland, vi da ikke have os selv eller vore Vaaben, men blot den Russiske Nations Menneskelighed at takke for. Vi ere og uvisse om, hvorvidt Baron Hastfæhr med sit Corps kan beskytte Landet Savolax mod et Jndbrud af den Russiske Armee, og skeer det, at han maae vige Mængden, saa staaer hele Landet aabent, og vi have da intet andet at bygge vort Haab paa, end paa Overvindernes Ædelmodighed og Menneskelighed. - J Betragtning af denne frygtelige, men sandfærdige Afbilding, have vi fattet den Beslutning, at vende os formedelst det her følgende billag til Hendes R. K. Majestæt, og underrette Høistsamme om Nationens Tænkemaade. Næst Kierlighed til Fædernelandet og Ombyggelighed for dets Vel, disse vore fornemste Pligter, vare vi og af Troeskab og Hengivenhed, som vi have svoret vor Konge, forbundne til at vove det. Eftersom vi fandt Ham trøstesløs, og bleve deres Bestyrtelse vaer, som vare omkring Hans Person, have vi troet, at det anstod redelige Svenske, at aabne en Vei til Underhandling imellem to kronede Hoveder, hvilket vi uden at fornærme Nationens Ære troe at kunne, giøre bedre, end enhver anden fremmed Magt, da disse kun af eensidigere og for Riget fremmede Hensigter kunne handle derom; men vi derimod ikke tage andet til Raads, end vor Fædernelandskierlighed og Troskab for vor Konge, med Opofrelse af, eller i det mindste med at sætte i Fare vore egne Fordeele. – J Betragtning af alt dette, og i fuld Fortrøstning til den høieste levende Gud, der seer vore Hensigters Reenhed, sværge vi Undertegnede ved hans hellige Navn og ved vor Ære, at vi med Opofrelse af vort Liv og Velfærd vil søge at forebygge de Ulykker, som true vort Fæderneland; hvorfore vi og hermed, under den samme hellige Eed, oprette imellem os og det faste Forbund og Broderskab, at giøre hinanden Hielp og bestand i alle de Tilfælder, hvor den almindelige Sikkerhed maatte staae i Forbindelse med den private, og saafremt Deres Keiserlige Majestet ikke skulde beqvemme sig til en for Nationen anstændig Fred, ansee vi os og enhver især fra denne Time af som angrebne og forpligtede til, ikke, saa længe vi leve, at nedlægge vore Vaaben, førend Fadernelandet igien er sat i Fred, Roe og Sikkerhed. Anjalg, den 14de August 1788.