Aarhuus Stifts-Tidende, 1835-11-28
Af denne Almeenaand findes mange skjønne Træk i den danske Historie. Det var Almeenaand, som lod Frederik III sige: "Jeg vil vinde, eller døe i min Rede; ei begjærer jeg at leve, naar mit Rige er traadt under Fødder." Det var Almeenaand, der lod alle Stænder sammensmelte til een eneste Magt, for hvilken den stolte Carl Gustav maatte vige. Behøve vi da, at gaae saa langt tilbage for at finde Spor af dansk Almeenaand, Nei, Danmark er ydmygget, som ingen anden Stat i Europa, men aldrig have maaskee dets Børn elsket det høiere, end i dets Admygelse. Danmark er vorden et lidet Land men jo mindre Fædreland, desstørre Fædrelandskjærlighed. Vor Tid har fremviist lysende Spor af Almeenaand hos Fyrste og Folk. Vi have seet Danmarks Konge nægte sig selv Alt, uden den herlige, kongelige Forrettighed, at opoffre sig for sine Undersaatter. Og Undersaatterne have, i en ædel Væddestrid, lagt de tungeste Offre paa Fædrelandets Alter. Hvorledes, Er da Almeenaanden indslumret herEr det ogsaa vist, at den trænger til at oplives, Nøden er Almeenaandens kraftigste Vækker; den er Menneskehedens bedste Lærer, thi den er den alvorligste. Men paa en overordentlig Spænding pleier at følge en mærkelig Slappelse. Det viste sig ogsaa under Frederik III. Saalænge det gjaldt at forsvare Fædrelandet, samlede Almeenaanden alle Kræfter, som i et Brændepunkt. Men neppe var Freden sluttet, før Landets frygtelige Elendighed lod de Hjerter, som nys blussede saa forigt, iisne af Frygt for Fædrelandets Fremtid. Da var det, Man greb til et stort Redningsmiddeel. Danmark havde ingen Stænder mere, men det havde en Enevoldskonge. Denne følgerige Katastrophe udgik fra Folket. Vor Tid har Meget tilfælles med Hiin. Saalænge Danmarks Skjebne svævede paa fremmede Magters Sværdod, var her en Begeistring uden Lige. Hvo af os mindes det ikke, Men neppe havde Landet Fred for udvortes Fiender, for den uhyre Anstrængelse gav Plads for en ildevarslende Mathed. J tyve Aars Fred, som vi nu have havt, har Almeenaanden kun viist sig i enkelte Glimt. Kongen var den Samme, Folket var det Samme, men Vexelvirkningen lignede sig ikke mere selv. Og hvor naturligt, Thi – at vi ei skulle gjentage det ovenfor bemærkede – saa følger det af sig selv, at en stor almindelig Nød maa vise sig som Fædrelandskjærlighedens Prøvesteen, forene Alt, hvad der duer i Landet, sysselsætte Aanderne, bevæge Kræfterne uafladeligt. Allerede det er en Velsignelse ved store, almindelige Trængsler, at de ikke kunne skjules. Hvad Man ikke kjender, tager Man ingen Deel i. Men en almeen Fare, som træder hver Borger truende under Øine, vækker almeen Deeltagelse, og saa fremtræder strax Almeenaanden i sine heldbringende Virkninger. J slig en Tid ere Fyrste og Folk i uafladelig Berørelse; Jngen tør trænge sig imellem dem, og Jngen kan det; de forrespondere, ikke gjennem Ministre eller Collegier, men umiddelbart; hver Dag maa Fyrsten tiltale Folket, hver Dag maa Folket laane Fyrsten sin Arm. De kunne aldrig vorde fremmede for hinanden, saalænge de lide med hinanden. Vi tale kun om hvad vi have seet. Men om vi end vilde, kunne vi dog ikke skjule for os selv, at hiin Almeenaand, som gjorde det danske Folk saa stort midt i dets dybeste Admygelse, ikke besseler det mere. Kongen Selv har mærket det. Han har længe næret det Ønske, at oplive Almeenaanden og knytte Folket fastere til Sig. Men hvorledes skulde det skee, Folket har Jntet meere at give. Dennegang er det Kongen, som maa give, og Han har løst sin store Opgave ligesaa hæderligt som det danske Folk for 175 Aar siden løste sin. Dengang gave Stænderne Danmark en absolut Monark, nu giver den absolute Monark Danmark Stænder. Og hvo vil nægte, at Jndførelsen af raadgivende Stænder er et saare virksomt Middel, maaskee for Øieblikket det eneste virksomme, til Almeenaandens Oplivelse? Vi henvise til et uforkasteligt Argument, til Nationernes eenstemmige Fordring. Tiden kræver, at der, mellem Fyrstens Trone og Folkets Arne, konstituerer sig et Medium, formedelst hvilket Regent og Undersaatter kunne staae i en sted, sevarende giensidig Rapport. Uberegnelige er Virkningerne af en saadan i ægte liberal Aand gjennemført Jdee. Kongen vil høre Folket i Folkets Repræsentanter. Hvad de skulle drøfte maa de kjende. Dermed er Staven brudt over et Hemmeligholdelsesystem, som, i en langvarig Fred, altfor let gjør sig gjældende paa Almeenaandens Bekostning. For Folkets Øine udbreder sig et velgjørende Lys over Forvaltningen i alle dens Forgreninger. Landets Velfærd er ikke meere nogle Enkeltes Sag, som de ex officio have at fremme. Eet Fædreland, een Aand. Hvad der hidtil betragtedes som Middel, gjør sig nu gjældende som Øiemed Gemytterne hæve sig, og idet de hæve sig, afryste de en Servilitæt, som truede at tage dem fangne under en blind Lydighed; saamange Undersaatter, saamange frifindede, stemmeberettigede Patrioter. Da træde Ove Malling's betydningsfulde Ord ind i Livet med dybte gribende Virksomhed: "Skal et Folk hædres af Fremmede, maa det hædre sig selv; men skal det hædre sig selv, maa det hædres af sin Konge." Stutteribesigtigelserne i Hertugdømmene 1835. Der er flere Gange offentligt gjort den Paastand, at Stutteribesigtelserne vilde bevare den indenlandske Hesterace, og at de derfor burde vedligeholdes; formodentlig har man troet dette, fordi i Almindelighed Heste af Landracen hidtil have taget Præmierne, i det man oversaae at Mangelen her i Landet paa ædle og forædlede Heste havde forhindret disses Concurrence. Men ligesom enkelte af de ædle Hingster, hvis Eiere have fundet sig foranledigede til at fremstille dem ved Stutteriebesigtelserne, ogsaa have faaet Præmier, (saaledes er Fuldblodshingsten Palæmon som bekjendt Præmiehingst)