Københavns Adresseavis, 1774-06-06
Paa et vist Herregods i Saxen bleve følgende Prøver anstillede, for at komme efter, hvad for en Afgang der ved Kulbrændingen egentlig lides paa Træer, imod de deraf brændte Kul: 1) Blev en vis Qvantitet Ege=Bøge= og Birke=Træ kløvet smaat som sædvanlig Brænde, hvorpaa det blev veyet, og befundet 1608 Centner 16 Pund tungt. Herpaa blev dette Brænde sat ind i en Kul=Mile, brændt til Kul, og de deraf brændte Kul atter veyede, da det viiste sig, at der ved Brændingen var afgaaet af Brændet 1283. Centner 62 Pund. 2) Strax derhos blev ligesaadan Qvantitet af Ege=Bøge= og Birke=Brænde afveyet, som ikkun veyede 1552 Centner 70 Pd., og hvoraf der blev 325 Centner 700 Pd. gode Kul. Afgangen af Træet beløb sig altsaa til 1227 Centner. - Herved er at merke, at det til begge Prøver brugte Træ var altsammen af lige Godhed, og voxet paa et Distrikt, som var 200 Skridt langt og bredt, Der var til hver af Prøverne lige stort Favne Tal, og dog alligevel veyede det sidste 55 Centner 56 Pd. mindre end det første, hvoraf den Slutning kan drages, at Sætningen i Favnemaalene, ommendskiønt den ligesom her, skeer med nok saa megen Flid, er dog alligevel meget forskiellig. Ti begge Prøver bleve to dygtige Kulsviermestere udsøgte, og begge bleve foretagne i to Kulmiller paa eens Jordbund, og tæt hos hiinanden, og dog alligevel var Udbyttet af Kullene ikke eens; men den sidste havde vidst, noget bedre at dirigere sin Jld, end den første. Overhoved kan sees af begge Prøver, at der næsten har været 3 Afgang, og at man ikkun har faaet omtrent 1/2 Kul. Exempel paa Salpeterets skadelige Brug i stor Dos En Speceriehandlers Kone i Engeland vilde indtage en Dosis af Glaubers Salt, og skikkede hendes Pige ud i Boden, for at bringe hende en Haandfuld deraf, efterat hun havde beskrevet hende den Kasse, hvorudi det laae. havns Magazin Nr. 22. Pigen fik fat paa en anden Kasse, og bragte hende, i Stedet, for det Glauberske Salt, en Haandfuld Salpeter, opløste det i varmt Vand, og gav hende det. For at forekomme den ubehagelige Smag af det Glauberske Salt, for hvilket hun holdt det, nedsynkede Konen den hele Drik meget hastig, men forundrede sig over den haarde og stikkende Smag, hvilken hun aldrig havde mærket, naar hun havde indtaget Salt, saa at, efter hendes egne Ord, det var ligesom hun skulde qvæles. Strax derpaa fik hun en meget heftig Pine i Maven, hvorpaa hun faldt paa den Formodning, at hun havde faaet noget andet i Stedet for det Salt, som hun vilde indtage. Hun lod sig derfor vise den Kasse, hvoraf Pigen havde taget det, som da var den, hvori Salpetteret laae. Jmidlertid, at hun gjorde denne Opdagelse, fik hun ont, og brekkede sig nogle gange. Fra det Øyeblik af, da hun havde taget det, begyndte hun at hovne, hvilket tog til paa en saa forfærdelig Maade, at, da denne Brekning ophørte, uagtet der ikke var gaaet over tre eller fire Minuter forbi, fra den Tid hun havde taget Salpeteret, vilde hendes Snørebaand briste, og man havde Møye med at faae hende hastigt nok opsnøret, for at skaffe hende Luft, da hendes Liv saaledes tog til at hovne. Hendes Hals var i lige saadan Tilstand, og saa tyk, at hendes Halsbaand, nær havde qvalt hende, i det de Omstaaende gjorde det løst; ja Hævelsen udbredede sig saaledes overalt, at hendes Skiørter og hendes Strømpebaand maatte løsnes. Alt dette tildrog sig i en Tid af sex til syv Minuter, og dervar ikke gaaet over ti Minuter forbi, fra hun havde indtaget Salpeteret, førend Lægen, som strax blev hentet, kom til hende. Saa snart han havde faaet Aarsagen til hendes Sygdom at vide, foreskrev han hende strax et Brekmiddelaf Jpccacuanha, og gav hende i samme Øyeblik, da hun havde nedsynket det, megen Olie og lunket Vand. Formedelst disse Ting brekkede hun sig kort derefter meget sterkt, og ligesom Brekningen blev sterkere, tog Smerten og Hævelsen af, saaledes, at efterat hun havde brekket sig fem eller sex gange, havde begge for den største Deel ophørt. Der paa blev hun lagt i Sengen, hvor hun omtrent efter en halv Times Forløb gjorde Omslag, da hun havde været frugtsommelig i to Maaneder. Foruden Hævelsen og Smerten i hendes Mave, som havde angrebet hende strax efter at hun havde indtaget Salpeteret, havde hun og faaet sterk Smerte over hendes hele Legeme, som dog ikke vedvarede længe. Hendes Hals var bleven temmelig saaret af Salpeterets Skarphed, og det er meget rimeligt, at hendes Mave havde lidt paa samme Maade; thi hun kunde paa nogen Tid ikke uden heftige Smerter synke det allerringeste, som havde den mindste Skarphed ved sig; og disse Smerter fornam hun ikke allene imedens det gik igiennem Madrøret, men endog nogen Tid siden, efterat det var kommet ned i Maven, endskiønt hun paa samme Tid med meget liden Smerte, saavel i Svælget som i Maven, kunde nyde linde og slimige Ting, saasom fød Melk, og dal. (a) Rangsstriden imellem Dyrene, i fire Fabler, af Lessing. Der reyste sig en hidsig Rangstrid imellem Dyrene. For at bilægge den, sagde Hesten, lader os raadføre os med Mennesket, han hør ikke til nogen af de trættende Parter, og kan være desto upartiskere. Men har han og Forstand dertil, saa lod sig en Muldvarp høre. Han bruger virkelig den allerfineste til at kiende vore til dybt forstukne Fuldkommenheder. Det var viselig erindret, sagde Skovmusen. Ja vel, raabte og Pindsvinet. Jeg troer aldrig, at Mennesket besidder Skarpsindighed nok. Tys, saa befalede Hesten. Vi veed det allerede. Den som har mindst Føye at forlade sig paa sin retfærdige Sag, er stedse den ferdigste til at tvivle om sin Dommeres Jndsigt. Mennesket blev altsaa Dommere. - Endnu et Ord, førend du lader din Afsigt høre, raabte den Majestætiske Løve. Efter hvilken Regel vil du, Menneske, bestemme vores Værd, Efter hvilken Regel, Uden Tvivl, svarede Mennesket, efter den Grad, i hvilke J ere os meere eller mindre nyttige. Npperligt, sagde den fornærmede Løve, hvorvidt kom jeg da ikke til at staae under Eselet! du kan ikke være vor Dommere, Menneske, pak dig bort af vor Forsamling Mennesket bortede sig. - Naa, sagde den spodske Muldvarp, (og med ham istemmede atter Skovmusen og Pindsvinet) Seer du nu, Hest, Løven mener og, at Mennesket ikke kan være Dommere. Løven tænker, som vi(a) Denne Oversættelse hvoraf vi har givet nogle Prøver, er af Sal. Etatsraad Fleischer. J No. 84 i Noten læs Hurde i Steden for Gurde; et Jndelukke de have i Steden for at indelukke den Have. Men af en bedre Grund end J, sagde Løven, og kastede et foragteligt Syn hen paa dem. End videre, sagde Løven: Rangstrid, naar jeg betragter alt ret, er en Strid, der er intet værd. Holder mig for den Fornemste eller Ringeste, det er mig ligegyldigt. Og han gik bort af Forsamlingen. - Ham fulgte den vise Elephant, den kiekke Tiger, den alvorlige Biørn, den kloge Ræv, den ædle Hest, kort alle de, som følte, eller troede sig at føle deres egen Værd. De som sidst ginge bort, og som knurrede meest over den ophævede Forsamling, vare Aben og Asenet. Biørnen og Elephanten. De uforstandige Mennesker, sagde Biørnen til Elephanten, hvad fordre de ikke af os langt bedre Dyr, Jeg maa dandse efter Musik; jeg den alvorlige Biørn, og de vide dog alt for vel, at slige Pudserier ikke passe sig til mit ærværdige Væsen; thi hvorfor skulde de ellers lee, naar jeg dandser, Jeg dandser og efter Musiken, sagde den næmme Elephant; og jeg troer, at jeg er ligesaa alvorlig og ærværdig, som du. Alligevel har ingen Tilskuer endnu let af mig; Menneskene lee ikke deraf, at du dandser, men deraf, at du bærer dig saa kuntet ad. Velgierningerne i 2 Fabler. Har du vel blant Dyrene nogen større Velgiørere end os, spurgte Bien Mennesket? Jo vel, svarede denne. Hvem da Faaret, thi dens Uld er mig nødvendig, men din Henning er mig kun behagelig. Og vil du end vide en Grund, hvorfor jeg kalder Faaret min større Velgiørere end dig, Faaret giver mig sin Uld uden den ringeste Besværlighed, men naar du giver mig din Honning, maa jeg stedse frygte for din Braad. Paatuglen og Hønen. Engang sagde Paafuglen til en Høne: See engang, hvor hovmodig og trodsig din Hane triner, og dog sige Menneskene ikke: den stolte Hane, men kun den stolte Paafugl. Det volder, sagde Hønen, fordi Menneskene bære over med en grundet Stolthed. Hanen er stolt af sin Aarvaagenhed og Mandhed, men hvoraf er du stolt, Af dine Farver og Fiedre.