Aalborg Stiftstidende, 1829-12-14
J den Anledning spørges, da maaskee Flere tillige ønskede samme Oplysning: haves der Postpapir, hvidt og tæt, hvorom med Rimelighed kan formodes, at 1 Ark paa Posten kun vil regnes for et Brev, Og hvor faaes, i saa Fald, dette tilkjøbs: Nogle sande bemærkninger i Henseende til Publicitet: Det er en sørgelig, men uundgaaelig følge af den menneskelige Svaghed, at intet Gode er fri for at misbruges, og at ofte de største Goder ved Misbrugen antage en aldeles modsat Carakteer. Om Jntet gielder dette i høiere Grad end om Publiciteten; bestemt til at udbrede Oplysning, til at forebygge og rene Misbrug, kort sagt, til at beskytte og forbedre den offentlige og private Retstilstand, er den i Ondskabens eller Ubesindighedens Hænder, ofte et Middel til at skade det Offentlige og krænke den Private. En stræng og samvittighedsfuld Forsigtighed er derfor en billig Fordring til dem, som paa denne, i og for sig, saa hæderlige Maade søge at virke paa det Almindelige; og i intet Tilfælde dør denne Forsigtighed være større end der, hvor man finder sig foranlediget til at gjøre enkelt Mands Færd til Gjenstand for offentlig Bedømmelse. Almindelig Agtelse er Statsborgerens første Gode, og der gives ingen haardere Straf for den ærekjære Mand end offentlig at fremstilles i et klart Lys for sine Medborgere. Det flyder umiddelbart heraf, at ei enhver Forseelse qvalificerer sig til offentlig Daddel. Saalænge det Paaankede kan rettes, eller, efter Omstændighederne, revses ved mildere Midler, f.Ex. ved private Opfordringer, ved Anmeldelse til Vedkommendes Øvrighed, eller deslige, saarer det den indvortes Retfærdigheds Fordringer, at haardere Midler sættes i Virksomhed; det er først, naar hine have viist sig uvirksomme, eller hvor det Offentliges Jnteresse umiddelbart kan ansees for krænket, eller hvor Handlinger ere foretagne, der vel ei kunne være Gienstand for retlig Paatale, men dog vise et farligt, eller, almindelig Foragt værdigt, Princip, eller endelig, hvor den offentlige Mening forsætlig trodses, man med Retfærdighed kan appellere til Nationen, og sætte den offentlige Stemmes Alvælde i Virksomhed. Vel maa det tilstaaes, at den Feilende ingen formel Ret har til, at hans Forseelse ei bliver offentliggjort, som og at det ham, ved Offentliggjørelsen tilføiede Onde, meget vilde aftage, naar den formeentlige Overtrædelse meddeeltes i en sandfærdig og nøiagtig factisk Fremstilling; men det er netop dette, som saa sjeldent skeer, da det Almindelige i Udtrykket, det Ubestemte i Beskyldningen, som oftest giver den, i Bevægelse satte, Phantaste rig Anledning til Udmaling, og bibringer uvilkaarligt selv den meest Apartiske langt mørkere Forestillinger om Vedkommendes Færd, end Factum, simpelt fremsat, nogensinde vilde giøre, og ved denne utilbørlige Fremstillingsmaade er tillige den udvortes Retfærdighed krænket. At Factum senere kan berigtiges, dermed er det Onde ingenlunde aldeles hævet; thi den Mening, som engang har fæstet Rødder, er vanskelig at fortrænge, og det er en tung Erfaring, at det Onde lettere finder Tiltroe end det Gode, og endelig, at Berigtigelsen vel som oftest maatte komme fra Angieldende selv, og derfor altid blive anseet som mere eller mindre partisk.