Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1813-06-15
Nyeste. Per af K. havn. boe. FIS DANICUS. at Ne 26 hele og giels. a 15 Aar. Tiende Aargang. No. 48. er Udgivet og forlagt af Boghandler S. Soldin. 13. 18 na Com 2 Tirsdagen den 15 Juni 1813 Le F. Capel. Directores, Mad. A., un En Halt, en Blind og en Døv, der boede sammen i eet Huus, besluttede engang at gjøre en Fodvandring, og staae hinanden gjensidigen bi V. de Vandringstaven i Haandenog med Madposen paa Ryggen, forlode de, før Solens Opgang, Byen, Arm i Arm. De fordreve Tiden underveis med venskabelige Samtaler om Enigheds og Broderaands lyksalige Virkninger her paa Jorden. Snudlede den Blinde, saa reiste den Døve ham op igjen, og opvakte en hvislende Slange, eller en langt fra tudende Ulv nogen Frygt, saa gjorde den Blinde, der havde et skarpt Øre, sine Reisefæller opmærksomme paa den truende Fare. Den Halte tjente som Tolk for begge. Det var ret en Glæde ansee her, hvad selv ufuldkomme Kræfter, forenede formaae at udrette. Alting gik meget godt, indtil man kom ind i en stor Skov, som ikke allene strakte sig meget langt, men hvor der tillige vrimlede af vilde Dyr og Slanger. Her var Enighed altsaa dobbelt nødvendig. De tre Reisende kastede sig trætte og mødige ned under et stort skyggefuldt Træ. Man aabnede Madposen, og tog sig en Stykkedrik. Maden og Binen løste Tungen, og man begyndte at tale som alle Slags Gjenstande. "Hvad er du dog et misselt Menneske, raabte omsider den Blinde den Døvelind i Øren; den herlige Fuglesang, som saa liflig qvæger mig og min haltende Vens Øre, er ganske tabt for dig. Du hører hverken Lerkens Sang, eller CataKildens søde Rislen, eller Gøgens vemodssøde Klagetoner." Ja, du bør melde dig, sagde den Døve ganske arrig i Hu - du er jo saa blind som en Muldvarp, du kan jo aldrig see Solen forgylde Bjergets Top, eller den hele Hær af Stjerner smykke den store Himmel, For dig er den hele Natur jo en kold død Masse, en mørk Grav. ere mod mig dog begge to Staklen, sagde den Halte smillende i Skjægget, i det han med Selvfølelse støttede, sig til sin Krykke Det ene Ord tog det andet. Den Blinde greb den Haltes Krykke og vilde slaae efter den Tøve, men denne løb alt hvad han kunde. Den Blinde, som satte efter ham, faldt over en Træstub, og fik det ene Øie slaaet ud. Den døve løb lige løs paa en stor Slange, som havde skjult sig i en Busk, og hvis Hvislen han ikke kunde høre. Den hed ham i det Tykke af Benet. Den Halte laae forladt under Træet, havde ovenkjøbet mistet sin Krykke, og saae sig nu udsat for at blive dræbt af det første vilde Dyr, der nærmede sig ham. De skrækkelige Jammerskrig, som disse tre Ulykkelige udstødte, bevægede en gammel Eneboer, der boede i Skoven, til at ile hen til de Steder, hvor Skriget kom fra. Hans første Arbeide var at komme Balsom i den bidte Døves Saar, og at forbinde den Blindes Øie; derpaa førte han dem begge hen til den Halte. Efterat han havde ladet sig fortælle deres Hændelse, og hørt Aarsagen tit deres Strid, sagde han: "Børn, J seer heraf, at J intet have at bebreide eder; at saalænge en Halt, en Blind og en Døv holde sammen, gaaer det nogenledes an, men at det er ude med eder i det Øieblik, J ville bebreide hinanden eders Meen og indbyrdes bekrige hinanden. J min kjere Halve, bør ingensinde glemme, at to Been komme videre end eet; J, min kjere Blinde, at selv den døve Seende seer bedre end den hørende Blinde, og endelig J, min gode Døve, at den storeve Blind hører bedre end den meest grandseende Døve. Ved en Fringers Tilbagekomst til Africa. O. fryd dig, forte Træl, din Nød er overvunden, Den Lænke sønderbrudt, hvormed man dig holdt bunden. Du slædes nu et meer fra elskte Fødeland, At trælle dig ihiel for grumme blanke Mand Du atter hilse kan din Broder og bin Og sukker nu ei meer paa din Fienders Kyster. Ei aarle værkes du af Slavefdødens Strabt, Og trues nu ei meer med Pinsler og med Baal; Du frit nu favne kan din hulde Ægtemager, Som atter krone vil med Blidhed dine Dage. Hun rækker atter dig den udentholiske ArusOg omt du trykker den til din kulsorte Varm, De hvide Perlers Rad, som gjennem Purpur mile, ad Det brune Øinevar, hvis Straalermod dig ile; Den store røde Mund, som aabnes kun til Fryd, Hvori hvert Udtryk er en lislig Harpelys Nu atter kappes om din Lykke at forøget Og for at tækkes dig hver Gjenvei at opsøge, Et ringe Smiil fra dis er den Nanings; Hel Du bleven vældig Drot fra en uværdig Træl ansat, stacDørdine forte Smaadig le fra mode, er Modtage fra din Haand den selv fortjente Fode De Stakler glæde sig ved dig at see saa glad, Og klynges om dit Knæ den hele Flok i Rad. tidigt Mod du atter seer den ted Lyst og Hytte. Mod hvilken du et gad selv Marmorslotte bytte Vel er den kun af Leer og tækt med usselt Siv Men den tilhører dig, og efter dig din Viv Den skjønne Frihedsblomst, hvis Duft den Ædle styrker, Du nu paa egen Grund med frie Hænder dyrker.