Almuevennen, 1844-02-07
(Tale af Prof. David den 28de Mai 1838.) Mine Herrer, Naar det hedder: "Du skal tænke førend Du taler, saa ere vist Alle enige, og vi blive ikke let uenige. Men naar det hedder: "Du skal betænke førend Du taler, saa frygter jeg, eller rettere sagt, jeg haaber, at det snart er forbi med Enigheden; thi der gives de, som mene, at førend man taler, skal man betænke alle de nære og fjerne Følger, for Eens Rolighed og Magelighed, gode Udkomme og Avancement, som det kan have, naar man taler, og med dem er og kan jeg ikke blive enig, og jeg haaber, at det Samme er Tilfældet med Dem, mine Herrer, Førend disse Godfolk have betænkt alt dette, taler de ikke, og derfor tale de saa sjeldent, eller næsten aldrig; thi der er Anledning nok til at gjøre sig Betænkeligheder, og hvad der ikke er, det skaber man sig, Hvad Peer eller Poul vil synes derom, hvorledes det vil blive optaget, om de ikke derved ville paadrage sig Eens eller Andens Ugunst, det er de Betænkeligheder, som slaaer en Laas for deres Mund, og lægger en Bøile om deres Fod Men de glemme, at Sandhed er Statens som Huuslivets Hjørnesteen, og at ikke blot den, som siger hvad han ikke tænker, men ogsaa den, som ikke siger hvad han tænker, hvor Medborgeres Tarv opfordrer ham til at tale, fornegter Sandheden og boler med Løgnen. De glemme, at det ikke blot er Krigeren, der skal have Mod til at stride, men at ogsaa Borgeren skal have Mod til at tale – Frimodighed; - og at en civil Kryster ikke er meget bedre end en militair Kujon. – "Men Sandhed har til alle Tider været ilde lidt af de Mægtige paa Jorden." Det troer man rigtignok – men man pleier dog ikke at hade, hvad man ikke kan undvære, og at Jordens Mægtige til ingen Tid have kunne undvære at høre Sandheden, det beviser, om ikke andet, det, at de have maattet kjøbe Klogskab til at bylle sig i en Narrekappe, for at de kunde faae Sandhed at høre. Historien modsiger det ogsaa. Den gode Konge elsker Sandhed som Henrik den Fjerde elskede Sully, der sagde ham mange Sandheder. Ja, det er umuligt andet, end at den gode Konge maa elske Sandhed; han maa i sit Hjerte have dyb Ærefrygt for den himmelske Sandhed, og hvorledes skulde han da kunne ringeagte eller hade dens om end ufuldkomne og svage Gjenskin paa Jorden? – "Men Frimodighed skader." Hvem, Kongen eller Staten, Det vil man dog vel ikke paastaae. Nei, man paastaaer ikke, at Frimodighed skader Staten, men det man siger, eller i det mindste mener, er, at den skader den frimodige Mand selv. Ja, det er det man mener, men ogsaa deri feiler man nu og da i det mindste. Magister Ole Vinds Frimodighed skadede ham ikke, da han i Christian den Fjerdes Nærværelse frimodigen havde læst Hoffet og de Store Texten. Og i alt Fald ere de, der mene saa, meget kortsynede. Jngen frimodig Mand har skadet sit Eftermæle. Den frimodige Mand, lever i en taknemmelig Efterslægts Erindring, naar Kroberen og Hykleren længst er forglemt. Ortbez, som havde Frimodighed nok til at sige til Carl den Niende, at han havde mange Soldater, men ikke en eneste Bøddel under sin Commando hans Navn lever, medens Navnene af de Fleste af dem, som Kongen efter hiint Blodbryllup kaldte sine troe Tienere længst ere glemte. – Derfor, mine Herrer, om det ogsaa var sandt, at den frimodige Mand altid skader sig selv i verdslige Fordeele og Jndkomster, der er noget Høiere og Bedre, for hvilket Mennesket skal virke og stræbe, der er noget Høiere og Bedre end Guld og Titter, som kan lønne den troe Opfyldelse af Borgerpligt. Thi Frimodighed er Borgerpligt. Men Frimodighed er ogsaa Embedspligt. Embedsmanden, til hvem Kongen henvender sig for at indhente Oplysning og Betænkning, bør især være frimodig. Kongen spørger ham ikke paa Skrømt, ikke paa hvad Kongen kunde ville høre, men paa hvad han maa ville høre, kommer det an, ikke paa en Gjenklang af hans formodede Villie, men paa hvad Embedsmanden virkelig mener om det Andragende, han skal oplyse, paa den frimodige Udtalelse af hans Overbeviisning kommer det an. Naar Borgeren ikke er frimodig svigter han een Pligt, naar Embedsmanden ikke er frimodig træder han to Pligter under Fødder, sin Pligt som Borger og sin Pligt som Embedsmand. – Lader os derfor forene os i det Ønske, at Erkjendelsen om, at Frimodighed er Pligt, maa gjennemgløde hele Folket og især Embedstanden, og lader os ønske, at den Overbeviisning maa rodfæste sig, at man ikke blot skal have Mod, naar det gjelder om at slaaes med en udvortes Fjende og at forsvare Landet, men at man ogsaa skal have Mod til at gaae aabent Alt imode, hvad der i Landet selv er Borgervellet fiendsk, og at man frimodigen bør stride for Sandhed, Ret og Frihed, disse tre stærke Løver, der bevogte Kjærlighedens Hjerter og Thronen. Frimodighed leve!