Københavns Adresseavis, 1776-02-07
En Patriarch i Constantinopel maa uddeele henved 100000 Rdlr. iblant Tyrkerne, førend han kan komme til denne Værdighed. Sielden bliver han over 3 Aar derudi, J denne Tid maa han bestandig søge at haandhæve sig imod sine Modstandere; han maa forøde Kirkens Gods, for at bestikke sine Beskyttere iblant Tyrkerne, og endda samle sig en anseelig Summa, hvormed han kan hielpe sig eller forskaffe sig sin forrige Værdighed igien, naar han bliver afsat og forviist. Saa snart nogen er gjort til Patriarch, arbeyde strax alle de, som tillige med ham har søgt og ikke faaet denne Værdighed, paa hans Undergang, søge at sværte ham ved Hoffet eller Ministrene med Sandhed eller med Logn, og understøtte deres Klager med anseelige Foræringer. Metropolitabiskopperne, som gemeenlig residere i Constantinopel, spille bestandig Jntriquer, for enten at blive Patriarch, eller faae et meere indrentende bispedømme. Men alt dette er intet imod den uendelige Møye, som de giøre sig, der søge at naae en Fyrstes Værdighed i Moldau eller i Vallachiet. Naar to blive indsatte, saa ere altid to eller tre afsatte, som søge at blive indsatte igien. De spare ingen Bekostninger; deres Tilhængere, som allerede har deelt Landets Røv med dem, og andre, som i Fremtiden, venter at tage Deel derudi, staaer dem bemed deres Penge; og har de for nærværende Tid slet ingen Penge, saa love de for Eftertiden, og det kunne de sikkert giøre, thi naar de engang ere gjorte til Fyrster, saa finde de Kredit, og laane Penge imod 24 pro Cent Rente, hvoraf Kapitalen bliver ofte aldrig betalt. Nogle har for denne Værdighed givet 600000 Rdlr. De Jntriquer, som de spille, ere ofte saa farlige, at de har kostet mangen en Græker Livet. De Paalæg, som disse Fyrster lægge paa deres Undersaatter, ere overmaade tunge; de undskylde sig dermed, at de maa bestandig skaffe Tyrkerne Penge, thi dersom Pengene engang udebleve, saa skulde de ufeylbarlig blive afsatte. Grækerne drive Lægekunsten, for at sætte sig i Gunst hos de Store, og for at fortiene Penge. Jblant de mange, som practisere Medicinen i Constantinopel, ere nogle faa, som har finderet i Padua, og har nogen Videnskab. De øvrige ere gandske vankundige, og for en ringe Betaling faaer Tilladelse at practisere af Sultanens fornemste Livmedicus. Derpaa anlægge de et Apothek, thi de maa trække deres Fordeel af Medicammenternes Udsalg, efterdi det ikke er brugeligt hos Tyrkerne, at betale en Læge for hans Besøgelser, med mindre det er saadanne, som staae under Gesandtskabernes Beskyttelse, og ingen Apotheker har. Da Pesten engang grasserede i Constantinopel, havde en temmelig berømt grædsk Læge ingen Penge til at opholde sig for paa Landet. Endelig sandt han paa følgende Middel. En fornemme og riig Tyrkes eneste Søn blev overfalden af en liden Upasselighed, som var kommen deraf, at en stor Byld, som han havde, var brækket op. Lægen overtalede Faderen, at det var Pest, men, som han haabede, ikke af den verste Art. Faderen blev meget angest, og bad ham at paatage sig Kuren; Lægen anstillede sig overmaade bekymret, faldt i en dyb Eftertanke, og sagde endelig, at han vidste ikkun et eneste tilforladeligt Middel, og det var Bevar=Steen; han befrygtede kun, at han ikke skuldkunne forskaffe den, thi den var meget vanskelig at finde, og overmaade dyr. Faderen, bad ham paa det høyeste, at han dog maatte søge at faae een, den maatte og koste hvad den vilde. Lægen syntes næsten at opgive alt Haab derom, men lovede dog at giøre sit Beste. Da han kom igien, sagde han, at han havde paa en forunderlig Maade faaet en, ommendskiønt han allerede tilforn havde havt den i Lommen. Han havde selv givet 3 Rixdaler derfor, men han beregnede Tyrken den til 125 Rdlr., hvilke bleve ham strax betalte. Kuren løb lykkelig af, og han reyste paa Landet, og roeste sig af sin kloge Opfindelse.