Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1778-10-02
den No. 3. J. J. J. Tdr. J des. Øiets Beskrivelse. Fortsættelse; (See Nr. 39.) Nu ville vi nærmere betragte Øiet selv. Man kan giøre sig en artig Tidsfordriv, naar man haver et Værelse ikkun med et Par Vinduer paa ud til en offentlig Plads, hvor der falder stærk Passage. Man giøre Værelset gandske mørkt, saa at intet Lys kan falde derind, og lade paa den mellemste Vindues=Skaade udskiære et rundt Huul saa store som en 24 sk. I denne Aabning sætte man et ophævet sledet Glas, igjennem hvilket Straalerne fra Pladsen falde ind i Kammeret, og paa et i en ri tig afpasset Afstand paa Væggen udspendt Lagen. Paa Øieblikket see vi lutter smaa Dværge og Dværginder at fare afsted som Pille, gaaende, kiørende, og ridende paa Heste, som ikke ere større end maadelige Hunde. Jntet er derhos artigere, end at disse pudserlige smaae Personer sees alle vendte op og ned. Vi kunne ikke desto mindre kiende dem vi see deres heele Antog, Kort, vi see alt en mignature, hvad der gaaer for sig paa den heele Plads, uden at sees af nogen. Nu saadant et formørkt Kammer er vort Øie; den erystallinske Vædske i det samme er i Steden for det ophævede Glas, og den netteformede liden Hinde, som er bag ved Øiet, er Steden, for Lagenet, hvorpaa Billederne i det mørke Kammer afbilde sig. Men man vil gjerne nøiere vide, hvorledes Øiet seer ud indvendig. Man anskaffe sig da om Vinteren et frossent Øxe=Øie. Naar det er gandske ubeskadiget, saa sees det bagtil bedækket med sex langagtige og feede Kiødlapper eller Muskler. Disse ere de bløde Baand, formedelst hvilke vi dreie og vende vore Gine ligesom vi ville. Snart vender en Dvende, naar han ikke meere kan bevæge sit matte Hoved, de halvbrudte Øine endnu een Gang længselsfuld til Himmelen. Snart vrier han dem medlidig til Siden til sine grædende Paarørende, og velsigner dem med bedende og fromme Øiekast, og det blot formedelst disse Muskler, som paa det mindste Vink af Siælen giøre alle disse konstige Bevægelser med Øinene, som ere veltalende nok til at røre andres Hierter saaledes, som vi ville. De ere det Urværk, formedelst hvilket det saa bekiendte Øinenes Sprog bliver talt. Lader os nu løse den ene Hinde efter den anden fra Øiet. Vi kunne gandske tydeligen skille ser saadanne fra hverandre. Den hvide Hinde, eller det saa kaldte Hvide i Øiet, befæster Øiet til Øienlaagene, og forhindrer derved, at det, naar vi undertiden vende det hastigen, ikke gaaer ud af ØieHulingerne. Den er noget fettet, og holder derved Øiestenen bestandigen smidig, at ve altid kan vende og dreie den, ligesom vi ville. Den er meget haard, og derfor ogsaa saa omfindtlig, at det ringeste Støv falder den ufordrageligt. Denne Omstændighed maa vi ansee som en nye Prøve paa vor gode Skabers store Omsorg for vort Vel. Eftersom vi intet uskatterligere have end vore Øine, men heller intet konstigere og finere, saa maa denne Ømfindtlighed i den yderste Hinde giøre os forsigtige, at vi ikke lade noget skadeligt nærme sig vore Øine. Ved denne Anmærkning kan man føle i sin heele Styrke den gandske Eftertryk i denne kongelige Bøn, bevar mig som en Øiesteen i Øiet. Pl. 17, 8. Men tillige, hvorledes kunde Herren vor Gud eftertrykkeligere anbefale os Aarvaagenhed og Omhue i at efterleve hans faderlige Forskrifter, end naar han giver os denne Formaning: min Søn, hold min Lov, som dine Øines Steen. Herpaa følge tre besynderlige Hinder ovenpaa hverandre, af hvilke den første kaldes foran Hornhinden, men bagtil faaer Navn af den haarde Hinde. Under denne ligger foran i Øiet den druefarvede Hinde. Den haver i Midten en rund Aabning, som man kalder Pupillen, eller Billedet. Denne Pupille er omgivet med en rund Cirkel, som man for dens forskiellige Farvers Skyld kalder Regnbuen eller Jris. For nu herved at kunne anbringe en fornøden Anmærkning, saa tage man et Speil, og see vel til, om ikke Stiernen i Øiet, naar man staaer ved et Vindue, trækker sig sammen og bliver mindre, og derimod, naar man gaaer i et mørkere Hiørne af Stuen, udvider sig i gien. Vi formode allerede forud at Skaberens Visdom ikke haver gjort dette omsonst; og vi kan letteligen opdage Aarsagen dertil. Hvor letteligen kunde ikke en alt for stærk Strøm af Lyset blive vore Øines fine Væv skadelig, Altsaa giøre vi, uden selv at vide deraf, paa et Sted, som er meget lyst, eller naar fra den hvide Snee for mange Straaler falde paa een Gang ind i Øiet, Aabningen mindre, og vise alt overflødigt og skadeligt Lys bort; derimod aabne vi Porten saa vidt vi kunne, naar vi endnu ikke have Straaler nok, til tilstrækkeligen at kiende enten smaae, eller dunkle Ting. Bagved Øiet forandrer den druefarvede Hinde sit Navn, og kaldes Aarehinden. Paa den netteformede Hinde male de i Øiet faldende Straaler de udvortes Ting efter den allerfuldkomneste Tegning og med de naturligste Farver.