Ribe Stifts Adresseaviser, 1793-12-20
En Fredstractat maa stedse bestaae i giensidig Forpligtelse, ikke at giøre hinanden Skade, hvortil allerede Naturen selv forbinder og men en Alliance paalegger undertiden Forbindtlighed til de Ting, som man ellers ikke vilde giøre. Den heele Vanskelighed, som findes derved, naar souveraine Magter indlade sig i giensidig Alliance, bestaaer deri, at den Mægtigste gemeenlig indhøster Frugten deraf. Er derend Fred, saa maa den Svagere dog stedse holde sig i Forsvarstand; følgelig, at, naar Souveraine aldrig kunne slutte en Fred, paa hvil ten de svagere Partier bør forlade sig, naar de desuagtet paa enhver Side befæste deres Grændser, og stedse ved Spioner søge at underrettes om ethvert Skridt af det andet Partie, maa man holde alle Tractater for mistænkelige i Henseende til alle souveraine Magter, som søge deres Fordeel meere i Krig, end i Fred, hvilken sidste ikkun tiener dem til at faae Pusterum, og at kunne oppebie Leilighed til at overfalde deres Naboe paa en fordeelagtigere Maade. Saalænge denne Leilighed ikke viser sig, vilde de af Jnteresse og politiske Aarsager, holde Fred, men ikke af den Grund, fordi de ved Løvter og Eed dertil have gjort sig forpligtede; efterdi de kunne bryde disse, uden at torde frygte, at nogen vil straffe dem derfor, eller tvinge dem til det Modsatte. Det er jo en afgjort Sag, at man i Almindelighed ikkun søger at berige og ophøie sig at der hverken gives Lov eller Eed, som agtes højere end Fordeel, og at disse Tilbøyeligheder herske endnu stærkere hos store Herrer, end hos andre, fordi deres Høihed og Ærgierrighed, have fra Ungdommen af allene været deres Grund. sætninger, og de ere ikke blevne opdragne i Lydighed og Frygt for Dommere og Retfærdighed. Republikers Regentere have derimod været blotte Borgere, have stedse holdet Omgang med deres Lige, kiende hos alle den stærke og svage Side, og beholde ved deres Ophøielse en Levning af Frygt og Ærbødighed forLov og Dommer, som man allerede har indpræntet dem i den første Ungdom. Endnu meere Vanskelighed findes ved de Allianceer, som forbinde til Hielp med Tropper, eller Penge, eller andre Ting, efterdi det er meget uvist, om dette bliver opfyldt. Man maa især forundre sig derover, at der gives Magter, som troe, at man ikke kan forpligte nogen frygtelig Souverain til Erkiendtlighed for beviiste Tieneste, naar man ikke i Forveien giør ham Løvter, hvori han finder nye Fordeel, naar man ikke ved Foræringer og Gavmildhed giør sig fattigere, for at giøre ham desto frygteligere og rigere; thi man maa troe, at Souveraine ansee sig ophøiede over at troe, sig nogen, hvo han endog er, forbundne for Noget. Ligesom det er en afskyelig Religion, der lærer Mennesker at ofre til Dievelen, af Frygt for, at han kunde skade dem, saa kan man og sige, at ikkun den yderste Fortvivlelse kan bevæge en Stat til at bekiendtgiøre sin Svaghed, for en frygtelig Naboe, og forstærke ham med Penge, for saaledes at forebygge det Onde, som han kunde tilføie os, da man dog heller skulde anvende dem til at forsvare sig mandig ved Vaaben. Men da der gives Konger, som ikkun beskæftige sig med deres Fornøielser, og lade deres Stater regiere af Yndlinge, som formedelst Uvished om Vedvarelsen af Fyrstens Gunst, ikkun søge, medens den vedvarer, at berige sig; saa kan man ofte ved hemmelige Gaver afvende haarde Stød. Men man maa ikkun i yderste Nødsfald betiene sig af dette Hielpemiddel; thi disse Yndlinge kunne, naar de see, at Frygt har tilveiebragt dem disse Foræringer, begynde andre slette Streger, for at tilvende sig nye Gaver, og man blev stedse den bedragne Part, naar man ikke i det mindste satte sig i Forsvarstand, for at beholde Fred ved dette Middel. I Almindelighed bliver Alliancer imellem Fyrster og Stater oprettede formedelst Hensigter og indbyrdes Mistroe til en alt for mægtig Naboe, samt fælleds Attraae til at forsvare sig imod denne frygtelige Magt; eller for at kunne forøge sin Magt ved Hielp af denne Alliance; eller af forfængelig Ærgierrighed, for at giøre sig frygteligere. Men endelig er det ikke saa nødvendigt at vide, af hvilke Hensigter man vil indgaae Alliancer, som det er fornødent at vide, om den ene Allierede trænger lige stærk til den anden, om de have lige Frygt for hinanden, og om de have en lige stor Fordeel af den Sag, for hvis Skyld de indlade sig i Alliance; thi Tab ophæver Venskabet. Naar dette ikke haver Sted, saa sluttes Alliancen allene til Fordeel for den Stærkere, og til Skade for den Svagere; saa at, naar han ikke kan forsvare sig imod en Mægtigere, uden ved at slutte Alliance med denne, bliver han formedelst denne Alliance endnu lettere omstyrtet af samme, da han efter saadant Forbund skal være ham behielpelig til at bekrige en mægtigere Naboe; thi det er bedre at have flere frygtelige Naboer, end een allene. Heraf følger, at Stater og Magter aldrig maa indgaae Alliancer med Mægtigere, end de selv ere, men allene med Svagere, forat kunde bestemme, at de Svagere først opfylde deres Løvter, og for tillige at beholde Magt til at kunde forklare de Artikle, som falde dem selv til Last, paa den Maade, som er dem fordeelagtigt, og ikke giøre meere, end man vil, efter det italienske Ordsprog: Al pigliar pron to, al pagar tardo, perche puo nascer inconvenniente, che non si paghi niente s. Men skulde det Tilfælde indtræffe, at man ikke kan undgaae at slutte Alliance med en større Magt, saa maatte det altid blive forud bestemt, at denne først opfyldte sin Forpligtelse. Thi naar Alliance er grundet paa fælleds Fordeel, saa vover den Stærkere intet, da han ikke har at befrygte, at de Svagere bedrage ham, efterdi han stedse er i Stand til at hævne sig derfor. 3) D. c. Vær hurtig til at modtage, men langsom til at giengielde; thi der kunne indtræffe Omstændigheder, da man ikke har nødig at giengielde.