Norske Intelligenssedler, 1770-11-21
Jntelligenz. Sedler Nordske J No. 47. Onsdagen den 21. November 1770. Ve Menneskets foranderlige Tænkemaade. Hvo som har betragtet sit Sindelav fra sin Manddoms Begyndelse indtil dens Ende, og tillige har lagt Mærke til, hvad han har ønsket, frygtet for, foragtet og høiagtet, kand let indsee, at hver Stand og Embede har sin Forandring i Tænkemaaden. Ja jeg paastaaer, at enhver maa være overbeviist derom: Tiden nøder de uvilligste og uagtsomste Tilhørere dens Lærdomme paa, og, naar vi sammenligne de forbigangne Aar med de nærværende, saa see vi tydelig nok, at vor Tænkemaade har forandret sig, omendskiønt vi just ej veed, hvorledes den Forandring er skeet, og hvad forAarsager der har forvoldet samme: Forandringen i Tænkemaade er Skyld i en stændig Tvistighed imellem Unge og Gamle: De, som formedelst det Fortrin, de have i Følge deres Alder, holde sig berettigede til at kand giøre Fordring paa Ærbødighed og Lydighed, ere gemeenligen tilbøyelige til at lade spodsk og haanlig om deres Meeninger, som de regiere over, og det, blot fordi de ey ansee, at man kand betragte een og den samme Sag i forskiællige Aldrer med forskiællige Øyne: De begribe ikke, hvor stor en Forskiæl der er imellem Haab og Nydelse; Nogle besynderlige Grund-Sandheder, som de Gamle ere villige til at forsyne de Unge med, ere oftest saa bittre og ubehagelige, at de ey troes og finder noget bifald, men alt belees og foragtes, som Alderdommens særsindede Jndfald, indtil saa længe at en egen Erfaring giver en følelig og smertelig Overbeviisning om deres fulde Rigtighed og ubedragelige Sandhed: Det er naturligt, at Folk forlyster sig med de Tanker, som fornøye: Haab hersker hos alle saa længe, indtil det ofte har slaget feyl: Saa needslaaes Sindet, og Forhaabning forsvinder: Den ueftertænksomme Ungdom, som enten ey har havt eller ey givet sig Tid til at opdage, hvor mange Farligheder, der hvert Øyeklik og Time kand overhænge os, bliver som henrykt af Glæde, naar den faaer sin Frihed, og slipper løs fra den Tvang, den hidindtil har staaet i under Forældres eller Læreres Opsigt, Tugt, Ave og Underviisning: For dem er det, som de kom i en anden Verden, nu forestille de sig, at deres Lyksalighed er saa stor, som den kand blive, siden de kand raade sig selv, og paa egen Haand udlede sig de Fornøyelser, som de ved en naturlig Drifere tilbøyelige til Det er for dem, ret ligesom de kunde være slupne ind i de Elisæiske Marker, hvor de kand finde 1000de Forandringer paa Forlystelser og fuldt op af Fornøyelser: De sørger derfor ey for at undgaae det Onde, Verden legger i Veyen for dem, men bekymre sig kun for at nyde det Gode uden al ængstende Harme og ubehagelig Skræk for det Onde: Den eneste Bekymring, de have, er denne, at de af de mange Slags Fornøyelser, de have at giøre Valg i, maatte være saa lykkelige at vælge det Beste. Den Mængde af Forandringer, de see for sig, giør dem ofte saa raadvilde, at de ey uden lang Betænkning ere i Stand til at erklære sig, hvilke de vil være Liebhabere af, og vælge: De staaer i Tvivl, som de, der ey vide, hvad Vey de skal tage, naar de see mange for sig, og derfor maae besinde sig og først giøre Overlæg, uagtet alle de Veye føre dem til Forlystelse og Fornøyelse. Evander, som for nogle Dage siden stod under en Formynders Opsyn, og blev styret ved en Hovmesters fornuftige Veyviisning og retsindige Underviisning, bliver i Dag 25 Aar, han bliver Herre over sin Formue, faaer sine Midler selv at raade for: Hans Formynder, som jævnligen, medens han havde hans Midler at skalte og valte over, fik en feed Mund, tracteres i Dag sidste Gang, som til Afskeed; Denne hans Myndling glæder sig over, at den Tid er kommen, han saa længe har sukket efter, og med al sin kostbare Anretning ey har kundet forekomme: Thi kunde Opvartningen have gjort noget dertil, saa havde hans Formynderes Tid for lang Tid siden været ude, Nu naaede han sit Ønske. Nu maatte hans Formynder godvillig nedlegge sin Myndigheds Stav, som Løn og Bøn forgieves tilforn anmodede ham om at maatte skee. Hvo der er glad, det er Evander: Han er som uden for sig selv, han veed ey hvorhen, saa fornøyet er han; han føler retskaffen, hvor ædel Friheden er, og gandske klogeligen skiller sig ved sin knurvorren Hovmester, Dog, at han ey som han for hans fortrædelige Strængheds og Laste-Syges Skyld frygter haardt for skal gaae Brødløs, saa byder han ham til, at han vil beholde ham hos sig, som sin Kammer-Tiener, siden han skriver saa smuk en Haand, og, saasom han dygtig forstaaer de nye Modens brugelige Sprog, en stor Zirat paa en KammerTiener, saa synes han, at hans Opvartning ey kunde geraade ham, som Herre, til nogen Vanære. - Men du drukne Evander, bliv ædrue, du taabelige Nar besind dig! din Jndbildning er for stor, dine Luftspring for høye, dine Optoge for farlige, hvad meener du, skulde den Klynge af Opvartere, som hver Dag bestorme dine Døre, være dine oprigtige Venner, jo men, har du Taabelighed nok til at troe dette, hvad er det de tilbede og opvarte dig for, skulde det ey være, for at betiene sig af din Troe skyldighed til deres lumpne Fordeel. Det er dine Midler og ey dig selv de ere Velyndere af, troe mig, de ere dine arrigste Fiender, der ved deres Besøgelse slæde Armod ind af Døren til dig, og, naar de faae handlet med dig, som de vil, og, saa at sige, faae plukket Fiærene af dig, saa tage de Flugten, og haste med deres Rov og Bytte til deres Huule, uden at bryde sig det mindste om dig: Lad dig intet snakke for; Der er i Sandhed ikke saa meget godt i Verden, som du bilder dig ind: Staae, paa din Post! De venligste Mødre søge ved deres Smigren at giøre dig ulykkelig, ved at behænge dig med en ond Kone i en af deres Døttre: Skye det Onde, saa kommer du til at nyde det Gode. Fortsættelsen følger: