Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1804-10-26
J dette Øieblik kom en Bonde kjørende med en heel Trillebør fuld af Vildænder. To Vogne spærrede Gaden og et Par Tydske Marinere med en heel Bærrebørsdragt kom bag paa Bonden. De udstødte Forbandelser, som det hele Romerske Rige maatte skielve for, og deres martialske Vrede lignede en Tønde Krud, som kun venter paa en eneste Gnist, for strax at sprænge alting i Luften. Men Bonden blev, alle de Forbandelser uagtet, der nedhaglede paa hans Jsse, ganske rolig - Kom, J kun Kammerater, sagde han ganske venlig. J skal nok slippe igjennem." Marinerne slap godt igjennem, og det Hele forblev ved et Mundhuggerie, istedet for et eneste djærvt Svar fra Bondens Side havde forvandlet Striden til det blodigste Nævehuggerie, Soldaterne traskede bandende afsted, og Bonden vedblev at raabe med sine Vildænder. Jeg stod i mit Vindue og var Vidne til dette Optrin. Ak, tænkte jeg ved mig selv, hvor megen Philosophie boer der ikke siundom under en Vadmelstrøie, og hvor maa man ikke ofte lee over de saakaldte cultiverede Stænder, der med alle deres Bøger og al deres Viisdom ikke forstaae at tæmme deres Lidenskaber saa godt som en simpel Bonde. - Dersom en Militairperson var bleven saa høiligen og med saa liden Grund fornærmet af sin Ligemand, hvad havde Følgen været? – En Douel. Man havde maaskee myrdet et Menneske og gjort en Familie ulykkelig. - Dersom det havde været en Civil, hvad havde Følgen været? – En Proces, som i det mindste havde varet et Aar, som havde skaffet to Procuratorer en reen Profit af tre til fire hundrede Rigsdaler, og som i adskillige Dage havde tvunget en heel Rets Medlemmer til at bryde deres Hoved med at randsage Lovene, og spilde deres Tid, Papiir og Blæk for at frembringe et "kjendes for Ret." Hvilken Lykke vilde det ikke være for hele Menneskeslægten, dersom enhver af de cultiverede Stænder handlede som denne Bonde! Hazardspil. Hazardspil maa betragtes som een af de skadeligste Misbrug i en Stat. Vel har man ved Love søgt at sætte Skranker derfor, ja endog fastsat, at ingen kan saasøges for Spillegield, men det gaaer hermed, som med saa mange andre forbudne Ting: Forbudet er en saa meget større Tilskyndelse til at begaae Overtrædelsen. Man vover ikke at spille saadanne Spil offentlig, men man gjør det saa meget desivrigere i Løndom. Man har havt ordentlig sluttede Selskaber, hvor man hele Nætter igjennem har sat sine egne og andres Penge paa Spil, og hvor mangen en Mand er bleven gjort evig ulykkelig. Endog i glimrende Kredser har man seet Folk, der først og fremmest burde vaage over, at ingen overtræder Kongens Bud, selv spille Hagardspil. Saadanne Exempler kunne umueligen være uden skadelige Virkninger. Maaskee mangen en i mangt et Land har fordømt sin ringere Medborger, fordi han paa et Værtshuus har spillet et Partie Basset, hvori der kun kunde tabes to Rdlr., medens han selv Natten tilforn har været Banqueur i et Hazardspil, hvori der kunde tabes hundrede Ducater. Det er heller ikke i alle Lande, at saadanne Spil, uagtet de ere forbudne, spilles i Løndom. Man har havt Exempler paa, at saadanne Spillere uden at bryde sig om, at de som Hazardspillere vare Overtrædere, offentlig have talet. om, hvad der foregik i deres Kreds, ja endog styrtet og blameret den, som havde gjort sig skyldig i en Forbrydelse mod deres Cirkel, hvis Functioner selv vare en Forbrydelse. Lovene mod Hazardspil ere uden Virkning, saalænge som den borgerlige Convenience sætter et Slags Plet paa dens Ære, der ikke betaler de Penge, han har tabt i Spil, var det end paa den uforsvarligste Maade, og dette er et nyt Beviis paa, at ingen Lov overholdes mere, end den, man frivillig paalægger sig selv, og hvis Straf grunder sig paa Æresfølelsen.