Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-11-04
De classenske Fideicommisgodser paa Falster. De Grunde, hvormed Directionen ved sin Sagfører so ger at bekæmpe Christensens principale Paastand, kunne henføres til følgende 4 Hovedpuncter: 1) Sagen skal være urettelig anlagt mod Directeurerne, efterdi det ikke har været dem, men derimod de indsatte Executorer, hvem det paalaae at fuldbyrde General Classens sidste Villie. 2) Bestemmelserne i Testamentet skulle ikkun sigte til dem, der ved General Classens dødelige Afgang vare i lovlig Fæstebesiddelse af Gaardene paa Godserne, af hvilke sidste Fæsteres Enker nogle Faa endnu ere i Besiddelse af deres afgangne Mænds Gaarde. 3) Om end Fæsterne havde havt lovlig Ret til det forlangte Arvefæste, maa denne Ret nu være bortfaldet (Fordringen præskriberet, da den i saamange Aar ikke er gjort gjældende af dem, og Directionen har vundet Hævd paa den bestaaende Tilstand. 4) Fæsternes Adkomst til Arvefæste er opgivet af dem selv, da de i Aaret 1804 afsloge det dem gjorte Tilbud derom. Med Hensyn til den subsidiaire Paastand, som grunder sig paa Forsikkringsbrevet af 1810, paastaaer Dahl, at dette aldrig har havt til Hensigt at paalægge Directionen nogen Forpligtelse mod Fæsterne, og i alt Fald kun har Hensyn til de daværende Fæstere, som modtoge trykte Exemplarer deraf. Den førstnævnte Afviisningspaastand, at Directionen som det hedder i det juridiske Sprog – skal være incompetent Sagvolder (reus), stiller Hr. Dahl selv i Spidsen af sin hele Sagførelse, og mener at samme er saa aldeles tilstrækkelig til at begrunde Directionens Frifindelse, at Alt det, han iøvrigt tilføier, er overflødigt. Christensen finder, at det er en besynderlig Jndsigelse, at Bønderne skulde have tabt al deres Ret til Arvefæste, uagtet Testamentets udtrykkelige Bestemmelser herom, saafremt Executorerne ikke meddeelte dem saadant; thi – siger han – mod hvem i al Verden skulde de rette deres Krav, naar de ikke kunde rette det mod Fideicommissets Bestyrere, den juridiske Persons nærværende Repræsentanter, efterat Executorerne ikke længer vare tilstede, Testamentet indeholder heller ikke noget Ord derom, men overlader kun "den nærmere Bestemmelse af Arvefæsternes Jndretning" til Executorerne. Disse kunde Bønderne aldrig af Rettens Vei tvinge til at give dem Arvefæste, thi sagsøgte de dem medens de endnu fungerede, kunde de svare, at Saggivelsen var ubetimelig, de vare endnu ikke færdige med de nødvendige Forberedelser, og efterat de havde nedlagt deres Function, havde de ikke længer nogen Raadighed over Fideicommisset. Men dette Resultat, at det skulde beroe paa Executorerne, om Arvefæste skulde indføres paa de classenske Godser, vilde stride ligesaa stærkt imod Testamentets bestemte Bydende: "alle mine Bønder gives Arvefæste, som imod den Sammenhæng, hvori hine Ord forekomme, og heller ikke ere de forstaaede saaledes af Executorerne selv, hvorom deres Jndberetning til Kongen af 1795 tilstrækkelig vidner. Der bliver da kun een Forstaaelse af disse Ord mulig, den nemlig, at Testator overlod Bestemmelsen om Maaden hvorpaa, Vilkaarene hvorunder Arvefæste var at meddele Bønderne osv. til Executorerne, en Forstaaelse der ogsaa ypperligt harmonerer med hele Sammenhængen, hvori Ordene findes, hvorom en løs Gjennemlæsning vil overbevise Enhver. Altsaa Bestemmelsen af Vilkaarene, hvorunder Arvefæste skulde meddeles Bønderne, og endog det kun under en Jndskrænkning, at Forhøielsen i disses Afgifter ei maatte overstige Renten af den Capital, der var medgaaet til Udskiftningen, overlodes til Executorerne; men der tales i Testamentet eller i Codicillet ikke et eneste Ord om at disse skulde meddele Bønderne Arvefæstet. Det bliver som Følge heraf nødvendigt at betragte det opkastede Competencesporgsmaal fra et dobbelt Synspunct. Den naturlige Orden fører det med sig, at man først spørger: er Directionen, der saggives, competent til at give Bønderne Arvefæste? Hverken Testamentet eller Codicillet indeholder nogen Bestemmelse om, hvem der skal give dem dette, hvem der har at udføre Testators Befaling, at hans Bønder skulle have Arvefæste. Af hvad Grund skulde da Directionen ikke være competent til at gjøre dette? Det andet Spørsmaal bliver derimod er Directionen competent til at bestemme Arvefæstevilkaarene, og at den er incompetent hertil, er jeg fuldkommen enig med Directionen i. De klare Ord i Codicillets § 1 ere, som bemærket, afgjørende for, at Executorerne skulde decidere i denne Henseende, og hertil kommer, at de inden deres Resignation have afgjort Spørgsmaalet og Maaden, hvorpaa Testators Bestemmelse om Arvefæstes Jndførelse var at forstaae, og Vilkaarene, hvorunder det skulde meddeles Bønderne, og heri ere og vare Directeurerne, der siden overtoge Fideicommissets Bestyrelse, uberettigede til at gjøre nogensomhelst Forandring. (Christensens Jndlæg af 22de April 1844). Jkke desto mindre vedbliver Dahl i sine følgende Jndlæg denne Jndsigelse, og paastaaer, at Testamentet har overdraget Executorerne alene Magt til at afgjøre denne Sag, da det i Codicillets § 11 hedder: "Skulde imod Formodning enten Tvivl opkomme om den rette Forstaaelse af nogen Deel af mit Testament, eller Fordringer af hvad Navn og Slags dette maatte være, gjøres til mit Bo, vil jeg, at de af mig indsatte Executores samme skal paakiende. Christensen viser, at en saadan Anvendelse af denne Bestemmelse, som alene har Hensyn til Skiftets Behandling, at derved selve Testamentets bestemte Bud kunde vilkaarlig gjøres til Jntet, vilde være i høi Grad urimelig, og at der ikke er ringeste Grund til at antage, at den skulde ville give Executorerne den uhørte Myndighed over Boet og Testamentet, som Modparten paastaaer, og som i dette Tilfælde skulde strække sig saavidt, at Bønderne maatte have enten at underkaste sig Executorernes Bestemmelse over Arvefæsteindretningen, eller ganske at opgive deres Ret til Arvefæste, en Anskuelse i Sandhed, som jeg undrer mig over, at Nogen, der gjør Paastand paa at besidde juridisk Dannelse, kan beqvemme sig til at fremsætte. Endelig viser han, at den i 1804 fungerende Direction, baade har anseet sig competent og forpligtet til at opfylde Testamentets Bud, da den virkelig har tilbudt Bønderne Noget, som den kaldte Arvefæste, og at den nuværende Direction altsaa er geraadet i en aabenbar Modsigelse mod sig selv, naar den, i det samme den beraaber sig herpaa, søger at dække sig ved den Paastand, at den er incompetent.