Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1846-03-07
Med Hensyn til Forbedringer paa Gaardens Jorder, kunde Hr. Rodes Sætning synes at have meere Anvendelse; men Fæsteren er dog ingenlunde værre faren, end en Forpagter; begge have de sluttet en fri Contract om Brugen af Jord, begge arbeide de paa Jordens Forbedring for selv at drage saa megen Fordeel, som muligt, deraf. At Fæsteren gjør meere, end han egentlig kan være tjent med, er ikke rimeligt, gjør han det, da er det i Haabom, at et af hans Børn kan fæste Gaarden efter ham, et Haab, der uden at have mindste lovmæssig Begrundelse, dog naturlig opstaaer af Livsfæstets ubestemte Varighed, idet det kun er et Hazardspil om en Mands Liv eller Død, hvorfor Fæsteren ofte aftræder Gaarden i levende Live mod, at et Barn paa billige Conditioner (lav Jndfæstning, moderate Afgifter og paa den anden Side Gaardens Overlevering uden Erstatning for Forbedringer osv.) faaer Fæste paa Gaarden, ligesom Godseieren ogsaa i Almindelighed bevæges til at opfylde dette Ønske, deels vel af en Art billighedsfolelse (naar Fæsteren har anvendt en Deel paa Gaarden, deels for ved Haabet herom at bevæge Fæsterne til at vedligeholde Gaardene osv., og endelig, fordi en Forandring eller Fornyelse af en Contract af ubestemt Varighed i Almindelighed bringer hver Contrahent sine Fordeele. Dernæst opstiller Hr. O. Rode en Sammenligning mellem de fra det forhenværende Vestensborg-Gods solgte Selveiergaarde og Ourupgaards Gods; Jndsenderen kjender ikke disse nøie nok til at turde have nogen Mening herom; men, hvorvel det vistnok ikke er en afgjort Sag, at Selveiere skulle være meere velhavende end Fæstere, saa er det dog vistnok i Almindelighed Tilfældet, men ikke, fordi Godseierne pleie at drage en større Fordeel af Fæstegodset, end der med billighed tilkommer Grundeieren, men fordi det følger af Sagens Natur, at Grundeiernes (Selveiernes) Classe i Almindelighed maa være mere velhavende end Forpagternes (Fæsternes). Saadanne Ulig heder maae Forholdene altid føre med sig, og en urigtig Stræben efter deres Ophævelse fører til Communisme, til Kuldkastelse af den borgerlige Orden, til den største Usikkerhed. – Forøvrigt ere de Anker mod Fæsteforholdet, som Hr. O. Rode fremfører, meget ubetydelige: Fæsterens Hørrighed og Lydighed er saaledes vel et ubehageligt Ord og en (ikke, som Hr. R. siger, hjemmegjort, men lovbegrundet) Levning af den Øvrighedsmyndighed, som nu med Rette for største Deelen er fratagen Godseierne. "Lydighed mod Lov og Øvrighed, tør vel hverken Godseier eller Fæster nægte; denne Sætning behøver vist ikke yderligere Jndskjærpelse i et Fæstebrev. At Godseierne kunne forbyde Folk at gifte sig, har Jndsenderen aldrig vidst og tillader sig uagtet Hr. Rodes Ord at tvivle derpaa. Derimod tillader eller rettere befaler Lovgivningen (der foreskriver Fæstetidens Varighed, ja næsten hele Fæstebrevets Jndhold) Godseieren at bortfæste paa Mandens og efter hans Død hans Kones Levetid, saafremt hun ei gifter sig; der kan vel ikke siges at være noget Urimeligt i, at det ved en fri Contract bliver bestemt, at den Brug af Jord, som er overladt en Mand og hans Enke, ikke ved Overdragelse, Enkens Giftermaal osv. kan overdrages til en 3die ubekjendt Person, Den samme Post indføres nu i de fleste Forpagtnings contracter saa, at Enken vel kan beholde Forpagtningen, men ikke ved Ægteskab medbringe den til sin nye Mand. Hr. O. Rode sigter maaskee ogsaa til den Tilladelse, som Lovgivningen indrømmer Godseierne til ved Contracter med Fæstere og Leiere udtrykkelig eller stiltiende at forbeholde sig Ret til at forbyde Jndtagelse af Jndsidderfamilier; heri synes heller ikke at ligge noget saa Forfærdeligt; det Samme kan jo indføres i enhver Forpagtning eller Leiecontract. Det var vistnok endog ret godt, især for Communerne, om Godseierne brugte denne Ret med noget større Strenghed. De velbegrundede og væsentlige Jndvendinger mod Fæsteforholdet har Hr. R. aldeles ikke berørt: En Hovedfeil er saaledes selve Baandet, som ved Fæstetvangen (55 Tvangen til at bortfæste) er lagt paa de saakaldte ufrie Eiendomme; men dette Baand trykker ikke Fæsteren, men kun Eieren og i Særdeleshed Statsformuen. Fra Fæsterens Standpunct er Fæstets ubestemte Varighed den væsentligste Anke, idet det er en Hazardcontract, hvor et Menneskes korte eller lange Liv gjør Udslaget; og Lotterispil let bliver saa meget større, jo meere Afgiften tages i Form af Jndfæstning. Den nemmeste Maade at hæve dette Misforhold var vistnok at bruge Forpagtninger paa faste Aaremaal (50-aarige ere tilladte i Stedet for Bortfæstninger; men for at disse kunde blive almindelige og deres Varighed rettes efter Tid og Omstændigheder, udfordredes Regjeringens Tilladelse eller rettere Ophævelse af Fæstebaandet; men herpaa indlader Regjeringen sig neppe paa Sagernes nuværende Standpunct, uagtet stor Fordeel, navnlig for Statsformuen, vilde være forbunden med den derved fremmede frie Handel og Vandel osv. Der kan derfor i det Mindste af denne Grund ikke siges noget mod Hr. Rodes Sætning: at Tiden er kommen, da Fæsteforholdet kan hæves ved (naturligviis frivillige) Salg af Bøndergaardene; de fleste oplyste Mænd indrømme vistnok, at det var godt om Fæsteforholdet kunde hæves ved saadanne Salg af Fæstegaardene til Fæsterne eller Andre, og at Tiden paa mange Steder, skjøndt langt fra ikke paa alle, er kommen, en af de største Hindringer for Salget er (ved Siden af Lehns- og Stamhuusbaand, complette Godsers Privilegier, som vilde tabes ved Salg af Godset, osv.), at Fæsteren vistnok neppe altid er saa villig, som Hr. O. Rode synes at mene, til at kjøbe Fæstegaarden til dens sande Værdi, naturligviis med Fradrag af den ofte meget betydelige Værdi, han har i og ved sit Fæste(en Værdi, der i Almindelighed langt overstiger og ogsaa af Fæsteren vurderes langt høiere end den af ham erlagte Jndfæstning, der i disse Tilfælde altsaa ingenlunde er for høi); lige saa ofte mangler Fæsteren, om han end har Villien, Evne til at kjøbe Fæstegaarden, selv om Godseieren vil og ikke ved Prioriteter er hindret i at lade en betydelig Deel af Kjøbesummen indestaae i Gaarden. At Salg til Arvefæste staaer tilbage for Overgang, til fuld Eiendom er fuldkommen rigtigt, men ikke saa meget paa Grund af Godseiernes Herlighed, der er uden al væsentlig Betydning, som formedelst den Deel af Eiendommens Værdi, der er bunden ved Arvefæsteafgiften; men der findes mange Hindringer for det fulde Salg, som ikke i den Grad ere tilstede for Bortarvefæstning, f. Ex. Lehn, Stamhuse, frit Hartkorn, der vilde tabes ved Salg af Bøndergods; og det frie Hartkorn maa man vistnok ansee for en nu velerhvervet Ret, som Regjeringen ikke kan tage bort uden i alt Fald mod fuld Erstatning; det frie Hartkorn var vel oprindelig kun et Privilegium for Adelen til Giengield for dens Krigstjeneste; men det er alt mange Generationer tilbage forvandlet til en reel Ret ved visse Eiendomme, der i Medhold af Lovene og under deres Beskyttelse har fulgt disse Eiendomme og derfor ikke uden den største Uretfærdighed kan fratages deres Eiere, der i de fleste Tilfælde have kjøbt og betalt Rettigheden med Eiendommen. Det uprivilegerede Hartkorns Eiere have ikke lidt derved, da de have erhvervet deres Eiendomme uden denne Ret og derfor i Tilfælde af Kjøb betalt dem saa meget lavere og de ville ikke komme til at lide derunder, da det frie Hartkorn ikke har Jndflydelse paa de nye Paalæg. J alt Fald ville disse Privilegier ikke blive til Byrde for, end Skatterne bleve saa høie, at det ringe Beløb, som de uprivilegerede Eiendomme, erlægge meere, kunde bevirke, at disse ikke kunde bære deres Afgifter, noget, der saavel i og for sig synes en Umulighed (Modsigelse), ligesom en saadan Skatternes Høide ikke er at vente.