Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1840-07-25
Stænderforsamlingen i Roeskilde. Den første Deel af den kongelige Commissarius's Tale (i sidste Mandagssavis læses den sidste Halvdeel lyder saaledes: Hæderværdige Medborgere! Kongens og Fædrenelandets troe Mænd, Aldrig ville Fædrenelandets udkaarne Mænd træde sammen for at raadslaae om dets Anliggender, uden at Sjælene finde sig dybt bevægede ved Forestillinger, henvendte imod det, der er det Høieste i de jordiske Forhold, og derigjennem opløftede til det, der er over alle jordiske Forhold. Men i det høitidelige Øieblik, hvori vi nu samles for at lægge Haand paa det store Værk, er der dog noget ganske Særegent, som stemmer enhver Sjælens Tanke og Følelse til et forhøiet Liv. Siden vi sidst skiltes ad, har Himlens og Jordens Herre bortkaldt vor Fader og Konge, den ophøiede Stifter af dette Folkeraad men i hans Sted har han givet os en anden Hersker, der vil være os en ligesaa om og kjærlig Fader. Jntet Hjerte kan være koldt, idet Tanken vender sig til den Konge, der igjennem meere end et halvt Aarhundrede har styret Riget i gode og onde Dage, men til enhver Tid og i alle Forhold saaledes, at Man klart kunde kjende den Sandhed og Miskundhed, den boede i ham. Hvor gjerne vilde Mindet dvæle ved de store, ægte Dyder, der smykkede den Forklarede som Menneske og som Fyrstel. Hvor gjerne ønskede jeg at fremhæve nogle Træk af hans mangeaarige faderlige Regjering, der betegnede sin Morgenrøde ved at bryde-Tankens, Bondens og Negrens Lænke= og sin Aftenrøde ved at kalde sit Folk af alle Klasser, til ved sine frit valgte Mænd at overveie Fædrenelandets Anliggender og frimodigen bringe deres Meninger og Ønsker for Tronen! Dog, vort Formaal tilsteder mig ikke at gaae ind herpaa. Hvad der dog ligger os saa nær, at det ikke kan andet end være i Enhvers Tanke, er hiin sidstnævnte Daad, hvorved Frederik den 6te satte Kronen paa sit, Folkets Hæder og Held opoffrede Liv. Men idet vi erkjende, at den Forevigede til den Tid, da han indstiftede Provindsialstænderne, ikke kunde have gjort sit Folk nogen skjønnere Gave, indsee vi tillige, at det aldeles ingen god Gave vilde have været, dersom den ikke havde været forberedet ved mange tidligere Velgierninger, uden hvilke den kun vilde have været til Hinder for den Fremgang, som Folket og Landet har gjort under hans Styrelse. Dette er især fremtrædende med Hensyn til den Række af velgjørende Love og Foranstaltninger, hvorved Kongen, ligge fra det Øieblik, da han greb Statsroret, har virket for at hjelpe Bondestanden op over det lave Standpunkt, hvorpaa han forefandt den. Først efterat denne Stand var hævet til en værdigere borgerlig Stilling, til en i Sammenligning med dens ældre Tilstand betydelig Grad af Velstand og Oplysning, blev det muligt at lade ogsaa den komme til Orde i et Folkeraad, medens en Stænderforsamling, saaledes som den efter den ældre Tids Vilkaar maatte være dannet, vilde have lagt en mægtig, maaskee uovervindelig Hindring i Veien for hiin store Forbedring i dens Tilstand, der har baaret saa velsignede Frugter for det hele Land. Jkke for denne hæderlige Forsamlings Skyld - der ei pleier at misforstaae mig, – men for de Fleres Skyld, til hvilke mine Ord siden maatte naae, maa jeg dog tilføie, at det ingenlunde er min Mening, at Stænderinstitutionen var et Led af en længe forud beregnet Plan. Jeg tænker mig derimod, at den forevigede Konge til enhver Tid har gjort, hvad han efter dens Vilkaar fandt gavnligt for sit Folk, og at han omsider, da Tidens Fylde kom, blev bragt paa den Tanke at stifte et sligt Folkeraad, uden at en saadan tidligere var kommen ham i Sinde. Og denne store Tanke udførte han paa en saa folkelig, saa tillidsfuld Maade, at den derved blev et tilforladeligt Vidnesbyrd om, hvor fuldt det var hans alvorlige Villie, derved at fremme de velgjørende Øiemed, som hans Anordning forkyndte. Han fandt det, som jeg tidligere har udtalt for denne hæderlige Forsamling, ikke forsvarligt at vove nogen Forandring i Statens Grundforfatning, men at den raadgivende Medvirkning, som han vilde tilstaae sit Folk, skulde være en Sandhed, at den skulde være et fælleds Gode for alle Folkeklasser, at saavel Folket i Valget af sine Mænd som disse i Udøvelsen af deres Kalde skulde være frie og uhildede, det viser sig i den hele Jndretning, i alle dens Bestanddele. Jeg har i den uforglemmelige Stund, da jeg første Gang havde den Lykke at træde frem for denne hæderlige Forsamling, udviklet dette, og maa, saameget jeg end kunde være fristet til en ny og yderligere Udvikling, dog afholde mig derfra. Men denne Jndretnings store Værd og det høihjertede Sind, hvoraf den havde sit Udspring, staaer vist levende for Enhver. Aldrig kunne vi forglemme den dyrebare Hedengangnes faderlige Velgjerninger; evig velsignet være hans Minde! Men heller ikke maae viglemme den guddommelige Naade, der har givet os Erstatning for vort store Tab. Da Christian den 8de besteeg sine Fædres Trone, var han allerede sit Folk heel vel bekjendt for sin lyse Aand, sin ædle omfattende Dannelse, sin levende Jnteresse for Udviklingen af enhver Spire, som hans forevigede Forgænger havde lagt til Folkets Hæder, og Held, det fandt sig derfor i sin dybe Sorg trøstet ved det tillidsfulde Haab, at dets nye Konge ikke blot, saaledes som han strax ved sin Tronbestigelse erklærede, vilde fortsætte sin Forgængers landsfaderlige Styrelse, men at han og af sit hele varme Hjertes Fylde og med uafladelig Anstrængelse af de rige Evner, som Forsynet havde betroet ham, og som Granskning og Erfaring havde modnet, vilde arbeide paa at afhielpe enhver Brøst, hvoraf Fædrenelandet endnu leed, at fremme alle gode Kræfters Udvikling og ved vise Jndretninger befæste Folkets Hæder og Lykke. Denne Tillid et heller ikke blevet svigtet. Meget er blevet forberedet for at udføre de Forbedringer i Finantsernes Tilstand, i Armeen, 1 Flaaden, i Bestyrelsen, der have været Gjenstand for oplyste Fædrelandsvenners Ønske, ligesom de og forlængst havde tiltrukket sig Kongens Opmærksomhed. Men naar saa omfattende Reformer skulle grundigen og med Haab om gavnlige Følger udføres, kræve de mangfoldige og nøiagtige Overveielser; de ere derfor, saa meget Kongen end derfor har anstrænget sig, ikke endnu komne til fuld Modenhed, Noget, der vist ikke har smertet Nogen meere end ham. Hans Villie ligger imidlertid klart for Dagen, og kun De, der ere ubekjendte med de Vanskeligheder, som ere forvundne med en Omdannelse af indgribende Statsindretninger, kunne finde det uforklarligt, at Man ikke hidtil er kommet videre. Den upartiske og sindige Jagttager vil derimod finde hine Kongens Hensigter prægede i al hans Adfærd, og vil ikke vakle i sin Tillid. Dog er ingenlunde alt det Gode, som Kongen har villet tilveiebringe for sit Folk, blevet ved en Forberedelse. Jnden en Maaned, efterat han havde besteget Tronen, skjænkede han sin Hovedstad en Communallov, der viste, hvor gjerne han, ved at betroe sit Folk en passende Andeel i Bestyrelsen af dets Anliggender, vil fremme dets Udvikling og dets Tilfredshed. Saavel Kjøbenhavns Borgerskab som enher Anden erkjendte og med levende Taknemmelighed, hvor Meget der var blevet indrømmet over hvad Man havde kunne vente, og det var ikke fremmed for Nogen, at dette skyldtes Kongens personlige Tænkemaade. Hvo der har været Vidne til den bestemte Villie, den rene Tillid, den Glæde, hvormed Kongen ilede for at udføre dette Skridt, vil dog først vide tilfulde at paaskjønne det faderlige og kongelige Sind, hvorfra denne skjønne Gave havde sin Oprindelse. Faa antoge det muligt, at den nye Lov, der krævede et udførligt flere Dage omfattende Foredrag og Drøftelse i Kongens Raad, kunde, midt under de mange andre Sysler, som da omringede ham, blive bragt til Ende i den korte Tid, der var tilbage af Aaret 1839, ligesom det og fandtes meget tvivlsomt, om den med saa megen Vidtløftighed forbundne Valghandling kunde fuldbyrdes saa betimelig, at den nye Tingenes Orden kunde træde i Kraft endnu i 1840. Men Kongens bestemte Villie og den Aand, der fra ham meddeelte sig til Alle, der havde med Udførelsen af hans Villie at gjøre, overvandt dog enhver Vanskelighed. Fuld af den Tillid, som Jndledningen til Anordningen udtaler, at Kjøbenhavns oplyste og retsindige Borgerskab vil vide at benytte de det tilstaaede Rettigheder med en saadan Skjønsomhed og i en saadan god Aand, at Anordningen vil bære rige Frugter til Gavn for Hovedstaden i Særdeleshed og Fædrelandet i Almindelighed, og til Glæde for Kongen, havde han aldeles ingen Betænkelighed ved at indrømme Stadens udvalgte Borgere Ret til selv at besætte de fleste Pladser i Magistraturen. Denne samme Tillid bortfjernede og enhver Frygt for at den Valgmaade, hvorpaa Stænderne havde andraget, skulde føre til fordærvelige Resultater, Kun det gjorde Kongen tvivlraadig, at denne Valgmaade afskar en stor Mængde af Stadens Borgere den Deeltagelse i Valgene, som det Stænderne forelagte Udkast havde indrømmet dem. Men da disse med en til Eensstemmighed grændsende Stemmefleerhed havde fundet, at hiin Valgmaade var den meest liberale og med Stadens Tarv bedst overeensstemmende, og da Stadens Repræsentanter ogsaa forhen havde udtalt sig til Fordeel for samme, saa fandt Kongen dog, at han der burde give efter. Den samme Erkjendelse af en fri og velordnet Communalforfatnings virksomme Jndflydelse paa at fremme ægte Borgersind og derved Communens Bedste, som Kongen har forkyndt i hiin Anordning, og som forhen var velbekjendt for Enhver, der havde havt Leilighed til at kjende Kongens Tænkemaade med Hensyn til de statsborgerlige Anliggender, denne samme Erkjendelse har og bragt ham til at befale, at en Lov angaaende LandcommuneBoe væsenet skulde forelægges Provindsialstænderne udi den Forsamling, som idag begynder. Det havde været paatænkt, at man skulde lade det beroe med dette Værk indtil Indretningen af Kjøbstædernes Communeforvaltning var bragt til Ende er blot i Danmark, men ogsaa i de dermed forenede Hertugdom mer. Det er og bekjendt, at det i andre Lande, hvor man baade fra Regjeringens og fra Folkets Side langt tidligere havde udtalt sig for en selvstændigere Communalbestyrelse, er gaaet langsomt med at faae Communalforfatningen ordnet for de landlige Communer, og der mangler i vore nuværende Jndretninger saa ganske paa en af frie Valg fremgaaet Communalbestyrelse for Landet, at man fandt store Vanskeligheder ved at danne en saadann. Men Kongen vilde, at der uden Ophold skulde lægges Haand paa Værket, antagende, at om det end i Begyndelsen i sin Jndretning og i sine Virkninger ikke ganske kom til at svare til det han ønskede, saa vilde dog det Fuldkommere efterhaanden kunne udvikle sig af den Spire, der nu blev nedlagt. Ved Udførelsen af Kongens Villie viste det sig, at Sagen dog var mindre vanskelig end man havde tænkt sig, og jeg tør vente, at det Udkast, som jeg vil have den Ære at forelægge denne hæderværdige Forsamling, vil findes at være et Grundlag, hvorpaa en Bygning kan opføres, der vel ikke vil glimre ved et prægtigt Udseende, men dog tjene til en sikker og ret beqvem Bolig, indtil der i Tiden bliver Midler til at opføre en anseeligere. Saaledes er det Kongens faste Villie efterhaanden i en stadig og sikker Orden at fremme en friere Udvilling af Samfundsforholdene. Han haaber, at hans oplyste og retsindede Undersaatter i Almindelighed og fremfor Alt hans troe Provindsialstænder ville ærligt og tillidsfuldt række ham Haanden til at hans landsfaderlige Øiemeed kunne blive udførte med besindig og rolig Kraft. Ogsaa i de øvrige Lovudkast, som ville blive Dem forelagte, ville De finde Vidnesbyrd, om, hvor meget Kongen ønsker at befordre sand borgerlig Frihed, hvormeget det isærdeleshed ligger ham paa Hjerte, at selv den Klasse, der er stillet lavest i Samfundet, skal indsættes i sine naturlige Rettigheder. De ville endvidere deraf see Prover paa hans Omhu for at gjøre Forbedringer i Landets Love og derved at tage særdeles Hensyn til hvad Stænderne have udtalt. De ville saaledes modtage Udkastet til en Anordning: hvorved de af Stænderne paaklagede Mangler i de gjældende Veilove ville blive afhjulpne, og navnlig det, under den Udvikling, som Bondestandens Begreber saavelsom dens oeconomiske Tilstand allerede har opnaaet, saa besværende Natural arbeide saa godt som ganske vil forsvinde, og derved tillige den store Ulighed i Byrderne, som den gjeldende Veianordning fører med sig, især i dens Anvendelse under senere indtraadte Forhold, der ere meget forskjellige fra dem, hvorunder den blev givet.