Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-06-08
Nyeste. Skilderie af Kjøbenhavn. SSE Trettende Aargang. No. 46. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 8 Juni 1816. Om Misundelse *).Man veed tilfulde hvad de Gamle have sagt og de Nyere have gjentaget om denne skjændige Lidenskab. Hestodus er den første classiske Forfatter, der taler derom. "Pottemageren nærer Misundelse mod Pottemageren, Konstneven mod Konstneren, den Fattige endog mod den Fattige, Tone konstneren mod Tonekonstneren og Digteren mod Digteren." - Længe førend Hestodus sagde Job: Misundelse skal dræbe den Taabelige, og Cain havde neppe myrdet sin Broder Abel, om ikke denne Lidenskab havde forledet ham dertil. Misundelse synes derfor at være ligesaa gammel som Verden, og vi bør ligesaalidet undres over, at finde den endnu den Dag i Dag iblandt os, som det bør forekomme os fremmed, at det samme Slags Orme, der i Edens Have søndergavede. Blomsterne paa Adams Frugttræer, endnu ødelægge vore skjønneste Plantninger. Man har indseet, hvor gammel denne skadelige Lidenskab er blandt Menneskene, og derfor søgt at undskylde den, omtrent paa samme Maade som man undskylder saa meget Ondt i Verden, med - den eensidige Nytte. Mandeville, Forfatteren til Fabelen og Bierne, har villet bevise, at Misundelse er en saare god Ting, og en meget gavnlig Lidenskab. Hans første Grund er, at den maa ansees ligesaa nødvendig for Mennesket, som Hunger *) Frit efter Voltaire. og Tørst, og at man bliver den var hos Børn ligesaavel som hos Dyr. Han mener, at uden Misundelse vilde Konsterne kun meget maadeligen dyrkes, og at Raphael ei var bleven en stor Maler, dersom han ikke havde misundt Michel Angelo. Tusinde Optrin i det daglige Liv kunde overtale og til at troe, at Mandeville havde Ret. Vi see Misundelse spille en saa vigtig Rolle i de menneskelige Anliggender, at man næsten skulde troe, at det er denne Dæmon, der udstrøer Sæden til det meste Onde i Verden. Hvorledes misunde ikke selv de strænge Sædelærere hverandre indbyrdes. Kan den ene Pottemager vel bære større Avind til den anden, naar han seer en Potte af en skjønnere Form og Glassering, end den ene Forfatter til den anden, naar han seer et Værk, der gjør mere Lykke end hans Arbeider, Naar en lærd Pottemager roser en Andens Potter offentligen, saa antage man ei ubetinget hans Roes for ramme Alvor. J Konstens og Litteraturens Verden troer næsten enhver at hans egne Potter ere de bedste, vare de endog nok saa maadelige, og siger han engang: "min Ven X. har nyligen leveret en ganske fortræffelig Potte", saa er Meningen dog ikke andet end den: "min Ven X. gjør ret gode Potter, men dog langt fra ikke saa ypperlige som jeg. Men naar Mandeville siger: at Raphael ikke var bleven en stor Maler, dersom han ei havde misundt Michel Angelo, saa forbytter han her Kappelyst med Misundelse: mueligen er Kappelyst ikke andet end Misundelse, der holder sig indenfor Velanstændigheds Grændser; men et er det at stræbe efter at ligne eller overgaae Nogen i Fortjenester, og et andet, at hige efter at fordunkle og nedsætte ham ved nedrige Midler. - Michael Angelo kunde sige til Raphael: "eders Misundelse driver eder kun til at arbeide endnu mere end jeg, J har ikke bragt mig i Vanrygte; J har ikke cabaliseret imod mig hos Paven; J har ikke søgt at faae mig excommuniceret, fordi jeg har sat Eenøiede og Haltende i Paradiset, og smekfede Cardinaler i Selskab med nøgne Fruentimmer, paa mit Malerie, den yderste Dag 2); Eders Misundelse er meget roesværdig; J er en brav Misunder; lader os være Venner!" - Men naar Avindsmanden er en Usling, uden Talenter, misundelig mod Fortjenester, som Tiggeren mod den Rige; naar han, presset af sin egen Usselhed, som af det Nedrige i sin Caracteer, udspyer sin Gift fra den lønlige og skumle Hulle, hvori han, i sin Feighed, skjuler sig, da nærer et saadant Udyr en Misundelse, der er til ingen Nytte, og hvis Talsmand, Mandeville aldrig burde have været. Vil man see Misundelsen i sin fælleste Skikkelse, saa læse man hine Nidskrifter, der undfanges, af Avind og avles af Usselhed. Her seer man Dverge og Puslinger krybe, liig kaade Satyrer, op paa Ryggen af Kjæmper, haane dem, hvis Skotvinge de ikke ere værdige at løse, og dadle med Frækhed hvad de ikke engang formaae at fatte. Ordsproget siger: det er bedre at misundes end at beklages, og for saavidt kan man ogsaa være temmelig rolig ved al Misundelse. Den Retskafne, som gaaer den lige Vei, vil sædvanligen kunne trodse den. Man søge ingen Hevn over sine Misundere, thi de hævne sig værst paa sig selv, 2) J dette berømte Mesterstykke anbragte Michel Angelo blandt Diævlene, den pavelige Ceremonie mester, som havde bedømt Konstværket noget bidende. Ceremoniemesteren klagede hos Paven, Clemmens VII, og bad ham om at paalægge Mich. Angelo, at borttage derfra hans Billede. Men Paven svarede skjærdsende: "fra Helvede er ingen Frelse", og Maleriet blev som det var. og Digteren, der afmaler Avind som et Uhyre, der ligger begraven i sin Hulle blandt Øgler og Slanger, kjender denne Lidenskab i hele sin Afskyelighed. Om Konsten at gaae paa Stylter. Høistærede! Konsten søger om Brød siger Maleren Cont i Lessings Emilie Gallotti, men denne Paastand, er, ligesom saa mange i dette med Rette, i nyere Tider, skarpt revsede Sørgespil, en aabenbar Urigtighed, og een af de mange Paradoxer, som dets Forfatter saa ofte har gjort sig skyldig i. Jngen Konst behøver i vore Dage at søge om Brød. Har De nogensinde seet en Linedanser, en Bugtaler, en Springer, en Jldæder, søge om Brød, Nei, de overvældes tvertimod allevegne, hvor de komme hen, i Syden som i Norden, med Hæder, bifald og Guld. Det er bekjendt, at Philosophen Mendelsohn, som Friedtich d. 2den havde ladet kalde til Potsdam, ikke kunde tilstedes Adgang, førend han erklærede den unge vagthavende Officier, der ikke kunde begribe hvad en saadan Person vilde hos Kongen, at han var Taskenspiller. Den sande Konst, det vil sige den, som de Fleste virkeligen ynde og skjøtter om, kan aldrig mangle Brød, om vi end tage det i samme vidtløftige Betydning, som enhver Mand af bon ton sit giv os vort daglige Brød hvorved han i Almindelighed forstaaer, foruden fransk Brød, Skildpadde, Østers, chinesiske Fuglereder, fine Vine &c. Vi vilde være høist utaknemmelige, dersom vi paastode, at Folk ikke opmuntrer og belønner Konsten. Hvor mange sande Konstnere, lige fra Chiariny til Charles, ere vel reiste herfra, uden at medtage klingende Beviser paa Almeenhedens Jver og Smag for Konst? Men ingen Konst har fundet, og det med største føie, en høiere Grad af Bifald og Opmuntring, end den, at gaae og danse paa Stylter. At gaae paa Stylter, vil i Grunden ikke sige andet end at hæve sig ved en fremmed Støtte over Jordens Overflade, eller at lade sine egne Been gaae paa andre Been. Denne Konst er, som bekiendt, bleven opfunden af Nødvendighed i de Lande, hvor der gives bjergfulde og moradsige Egne, saasom i Schweiz, Marsken o. s. v., hvor Folk hverken kunne staae eller gaae paa deres egne Been. Paa denne Maade seer man sig istand til, endog med hvide Silkestrømper og Saffians Sko paa, at vandre igjennem den største Søle til sit Bestemmelsested, uden at faae mindste Stænk paa sig. Men hvad i hine Lande fremkom ved Nødvendigheden, det skabte man sig i andre Lande af Magelighed og Beqvemhed. Saaledes er nu Konsten at gaae paa Stylter bleven almindelig i de fleste Lande i Europa og i de fleste Stillinger i Livet. Naar man i en Hurtighed vil sætte bort over dem, man møder paa Veien til Lykkens og Ærens Tempel, saa kan dette ikke skee paa nogen bedre Maade end at vælge sig et Par passende Stylter. Efter i mange Aar selv at have danset, valt set, marscheret paa tyrolske, spanske og cosackiske Stylter, altsammen med beundringsværdig Færdighed, og til hele Europas Tilfredshed, har jeg nu her i Staden oprettet en Styltefabrik, hvorfra jeg haaber, i Fremtiden at kunne forsyne det høistærede Publicum med alle muelige Slags Stylter, til de billigste Priser. Strax vil man kunne faae hos mig følgende Sorter: 1) Digter=Stylter, som ere saaledes indrettede med Fjedre, at man fra den dybeste Pøl kan hæve sig op til Parnassets Tinde, og gribe Laurbærkrandse, om de end hængte nok saa høit, De er oventil saa brede, at man kan staae paa Hovedet paa dem, og, hvad der er høist mærkværdigt, man kan paa denne forkeerte Maade komme ligesaa langt, som ved at staae paa Benene. Ogsaa ere de meget vel skikkede til at sætte bort over Critikens steile Bakker og den gode Smags skakke Fielde. 2) Forstands- og Kundskabsstylter. Med disse kan enhver, om han end besad nok saa ringe Forstand og Kundskaber, skræve bort over Grækenlands Vise og hele Slætter af Kundskaber; thi medens Andre, der gaae paa deres Forstands og Kundskabsbeen, gjøre et Skridt, skræver man med et Par saadanne Stylter ti Skridt. De ere behængte med alle Slags Amuletter, f. Ex. en Vindrose, en Harlequin, en Hugaf &c., der især bidrage til deres store Tryllekraft. 3) Handelstylter, et ypperligt Middel for enhver Skriver, Kjøbmandsbetjent a., der uden Møje og Anstrængelse, i en Ruf, vil overstige de store Moradser, Sumpe, Kiær, Bække, Elve, Bakker a., som, især i vore Dage, enhver Handlende, der vil staae og gaae paa sine egne Been, har at overvinde, førend han kan vente at blive til en Matador. Ved disse Stylter er der, ligesom ved de nye americanske Møller, anbragt Seil, som jeg har kaldet Speculationsseil, og ved Hjelp af hvilke man endog kan komme op af den steile Børstrappe, om den end var heel belagt med Jis, uden Fare for nogen Hals= eller Been Fractur. 5) Aale eller Jesuiter-Stylter, saaledes kaldte efter deres glatte og elastiske Beskaffenhed. Ved Hjelp af dem kan man overvinde mange, for andre simple Fodgjængere næsten uovervindelige Hindringer, og finde Adgang til Øren, som hine umueligen kunne naae. Jeg anbefaler dem især enhver, der vil gjøre sin Lykke i Jesuiternes, nu atter saa almeenyndede Konst, og tør forsikkre, at ingen vil fortryde at have anvendt derpaa de Penge, som de koste. Jeg forbliver o. s. v. Hippeldans. En besynderlig Begivenhed. (Det Sande er ikke altid sandsynligt.)Der hændte sig engang i York en overordentlig Begivenhed. J omtrent en Maaned sad arresteret en gammel Skoemager, der var anklaget for Drab. Retten havde afhørt mod ham 62 Vidner. Nogle forklarede, at de havde seet ham kaste et Barn i Elven, andre udsagde, at de havde hørt et druknet Barns Skrig, andre havde fremdeles forklaret, at de høvde seet den Anklagede, at have været opbragt og gyseligen at have slaaet dette Barn, førend det blev kastet i Vandet. Ol ingen forsvarede sig mod Anklagen ved at sige, at der ikke var corpus delicti (Kiendsgierning), eftersom ingen af Borgerne beklagede sig over at have mistet sit Barn, og man ikke kunde vise ham det dræbte Barns Liig. Denne Betragtning bragde Dommerne i Forlegenhed. Disse Dommere vare ikke Lovkyndige, men 12 simple Skomagere, fordi i dette Land dømmes Enhver af sine Laugsbrødre, og Provindsen York vrimler af Skomagere, ligesom Provindsen Limousin, i Frankrig, vrimler af Steenhuggere. Da man ikke kunde confrontere den Anklagede med det druknede Legeme, som Elvens Strøm havde drevet ud i Havet, havde Dommerne i Sinde at sende deres Laugsbroder til dette Lands Daarekiste, og det med saa meget mere Grund, som man under Undersøgelses=Forhøret havde seet den Anklagede le, som om han var gal, og givet adskillige andre Tegn paa Galskab. Da han imidlertid havde lange Mellemrum af Forstandens Brug, og hans Afsindigheds-Symptomer vare temmeligen tvetydige, saa vovede man ikke at skjænke ham Livet; desuden vare Vidnernes Forklaringer meget bestemte, og syntes at kræve en exemplarisk Straf. Jeg seer, sagde Oldingen til Dommerne, at De ere i Vaande, tillader mig derfor strax at modtage Besøget af een af mine Venner, og Eders Ubestemthed vil snart ophøre. Da det blev ham tilladt at modtage dette Besøg, talde han med sin Ven, der snart bragde ham en stor Byldt, hvori var en lille Vugge. Den Anklagede tog en stor Sabel ud, og derpaa et Barn, som han tog imellem sine Arme og tiltalede det saaledes: "Adien, min kjere Søn, jeg skal døe i Dag for at have dræbt din Broder. Jmidlertid grad Barnet og syntes følsom ved Oldingens Farvel. Dommerne studsede ved den første Tilstaaelse, som var undsluppet den Anklagede, da denne vedblev paa følgende Maade: "Hvad skal der blive af dig, naar du ikke meere har hos dig den, som har giver dig din Tilværelse? Du vil blive forladt og foragtet, see dette er dit Perspektiv, Elendighed og Skjændsel vil blive dit Lod; men, nei, du skal ikke have saadan en Skjæbne, det er nu for sidste Gang at du lader høre dine Sukke." Derpaa syntes Oldingen, usølsom ved Barnets Skrig, at blive rasende mod det, og gjorde en Bevægelse for at give det et Hug med Sabelen. "Hold inde, Ulyksalige!" skrege Dommerne med fælleds Stemme; men det var for sildigt. Hugget var skeet og Barnets Hoved rullede allerede henad Gulvet. Dommerne bleve ligesaa forundrede, som du, min Læser, vil nu i Øieblikket blive det, da de saae, der var ikke udøst noget Blod, omendskjøndt Hovedet var hugget af et Barn. De mærkede snart, at han kunhavde afhugget et Hoved af Træ. De ankede strax paa det skammelige Spøg, der satte dem paa en saa haard Prøve. "Det var for at redde mit sagde Oldingen til sine Laugsbrødre: "det er skeet for at overbevise Eder om, at Barnet, man anklager mig for at have kastet i Elven, kan være i alle Henseender lig den, som jeg har hugget Hovedet af for Eders Øine". Han tilføiede. De seer nu, at man ikke altid maa dømme Mennesker efter Folkerygter, og at man kan knibe noget af paa Ordsproget: Vox populi, Vox Dei (Folkets Stemme er Guds Stemme) Dommerne, der vare glade ved, at de ikke den Dag vare forsamlede uden for en indbildt Forbrydelse, bade deres Laugsbroder at fortælle dem, ved hvilken Kunst han havde kundet skul deres Øine og Øren i den Grad, at han kunde frembringe en saa almindelig Jllusion. "De skal snart faae det at vide, sagde Oldingen, hører min Historie. Jeg har henlevet en Deel af min Ungdom med et omvankende Selskab af Markskrigere; det bestod af alle Slags talentrige Folk; En forstod ganske naturligt at efterligne Drosselens, Lærkens, J Anledning af dette Ordsprog meddeles Læseren, en sand Anekdote, Advocat A. plaiderede for vor Høiesteret en Sag for en Deel Bønder mod deres Sognepræst. Han umagede sig for at sætte Præstens Moralitet i et slet Lys, ved at anføre adskillige Rygter, der vare i Omløb mod Præsten, og sluttede med hiint Ordsprog, Vox populi, Fod Dei. Præstens Advocat, H., svarede: Monsieur A. har anført, som Beviis mod min PrinsivalOrdsproget: Vox populi, Vex Dei; men han har glemt et langt sandere Ordsprog: Vor popeliVox Dieboli. (Kan vel gives paa Dansk saaledes: Pøbelens Stemme er Fandens Stemme. A. hvidskede, i selve Skranken, H. i Ørene: Hvor staaer det: H. svarede: Det skal J faae at vide, naar vi komme uden for. Da Sagen var optagen, og de gik ud, spurgde A., hvor staaer Vox popelit, Vor Diabon, H. svarede: De staaer ingen Stæder, for jeg giorde det selv. Allikens og Nattergalens Sang; en Anden spillede Ugtens Rolle, og miavede som en Kat; en Medie efterlignede temmeligen godt Hanegal, Due kurren, og Hønekaalen; men hans Mesterrolle var fornemmeligen at spille som en Kalkunsk Hane; en Fjerde (og det var mig selv) havde bragt det saa vidt i Kunsten at gjøe og at skryde, at allevegne, hvor vi passerede igjennem, løs Naboelaugets Hunde og Esler fra alle Kanter sammen, forat stemme i med. Vi vandrede fra Bye til Bye og Publicum kaldte vor Truppe Menageriet (Dyrehaugen). Stødt over at man gav os et saa satyrisk Navn, fik jeg det ædle Jndfald, paa en Maade, at tvinge Publicum til at gjøre i Faveur af mig. en ærefuld Undtagelse. Kierlighed til Ære bragde mig til at skabe for mig en nye Rolle, for ikke at blive betegnet med den almindelige Benævnelse. Jeg smigrede mig med, at jeg engang kunde komme saa vidt, at efterligne et diende Barns Stemme Mit Haab blev snart opfyldt; thi de Underviisninger, jeg dagligen modtog i Hittebørnenes Hospital, og de hyppige Øvelser, jeg gjorde i Enrum, erhvervede mig snart et almindelig bifald, ved at bringe til den høieste Punkt et Talent, hvorfor Naturen syntes at have dannet mig. Jeg har aldrig fortrydt den Umage, jeg har gjort mig, for at undervises i denne nye Kunst. Min Kunst har hjulpet mig flere Gange til at reise uden Penge, og at spille Komedier, hvor der var ingen anden Skuespiller end jeg, men der er i mit Liv en mærkelig Omstændighed, hvor mit Talent har hjulpet mig til at spille den interessanteste Scene. J tre Maaneder sukkede jeg forgiæves for en Utaknemmelig, som jeg ikke kunde bøie. Jeg gik ubemærket ind i denne umenneskelige Skjønnes Kammer, jeg skulde mig en Dag i en Krog mellem Sengen og Væggen, og lod høre min Barnestemme; hun troede at høre et nyfødt Barns Skrig, og løb strax hen af Medlidenhed for at dysse mig og aftørre mine Taarer; men hvor blev hun ikke forundret, da hun ved at mærke Pudset, der var spillet hende, fandt bag Gardinet, kun den Mandsling, hvis Herredømme udstrækket sig over hele Naturen. Kierligheds Guden, som ventede hende, saarede hende grusomt, men han lod hende ikke gaae bort, førend han havde kronet hende med Roser, for at belønne hende for den ømme Følelse, der havde bragt hende hen til ham. "Hvor færdig jeg end var i at udføre mit nye Embede, saa mærkede jeg dog snart, at jeg maatte skjule mig, eller og at jeg maatte spille for Blinde, naar jeg skulde frembringe nogen Jllusion, i den nye Kunst jeg havde opfundet. Det var forgiæves at jeg lod høre Barnestemme for dem, som saae intet Barn hos mig, og som saae mig bevæge mine Læber; de mærkede strax paa Øieblikket, at jeg forvendte min Stemme, og beklagede sig over at de alt for snart og alt for let havde opløst Gaaden. Jeg fandt derfor paa at bære i mine Arme en udklædt Dukke, med er Stør over, og for at overbevise Tilskuerne om at visse Ord ikke gik mig ud af Munden, besluttede jeg at udtale med Barnestemme, Ord som ikke kræve Bevægelse med Læberne. Jeg mærkede, at ved en vis Anstrængelse, og lidt Øvelse, kunde jeg komme til at udtale, uden nogen synlig Bevægelse med mine Læber, alle de Ord, hvori der kun forekom Dental-, Lingval= eller Guttural=Konsonanter, det er at sige saadanne Konsonanter, som D. L. H. hvilke maa udtales med Tænderne, Tungen eller Struben, med Undtagelse af Læbe=Konsonanterne, som maa udtales med Læberne, saadanne som B. M. P. Der er en Uendelighed af disse Ord, som man kan udtale uden at røre Læberne, overalt naar man taler med en Barnestemme, fordi denne Stemme kræver en tvungen Udtale Til Exempel herpaa, vil jeg give følgende Ord i fire forskjellige Sprog; ce quon dit et certain, quelle heure et til, il et cinq heures; Nannette ronne la cloche, il est deja temp; Sisignora. Nonne serie dixisti. I did it in jest."