Den Vest-Sjællandske Avis, 1834-07-29
(Af Michauds correspondance d'Orient, 11 Bind.)(Sluttet.) Herpaa saae vi Kapellet for Klædernes Fordeling; derpaa det Sted, hvor det hellige Kors blev fundet; Salvelsens Steen; Joseph af Arimatheas Grav, og det store Græske Sakristie som danner Choret i Kirken, og hvori man viser en rund Marmorsteen, som betegner Jordens Middelpunkt, (Forfatteren forglemmer at observere, at dette eren Overtroe.) Alle disse hellige Steder ligge ikke i en lige Linie; men man maae ofte stige ned i underjordiske Gange og mørke Grotter; undertiden maae man stige op af Trapper og klavre op af Klipper. Nogle af disse Steder betragter man ved Solens Skin, andre kunne allene tages i Øiesyn ved Skinnet af en Lampe. Alle disse Kapeller og Sakristier tilhøre deels Latinerne (Katholikerne) deels Grækerne, Armenierne, Abyssinerne, Syrerne og Kopterne. En Jversyges Aand, der næsten udarter til Ærgierrighed adskiller alle kristelige Sekter skarpt fra hinanden; og de Ord: Mit og Dit, som have forvoldet saamegen Strid paa Jorden, have og saa gjort sig gieldende ved den hellige Gravs Kirke. (De forskiellige kristelige Partier i Jerusalem have fra Fortiden af og til vore Dage levet i den bitterste Strid med hinanden, især de Græske og de Katholske Kristne, til stor Moroe for Mahomedanerne, og som disse fortreffeligt vide at benytte til deres Pengefordeel. J Henseende til deres Troere disse Religions-Partier meget forskiellige fra hinanden, og den christlige Kiærlighed savnes, som burde forene alle Kristnes Hierter.) - Vi vare endelig kommen til Golgatha. Man kommer og dertil af en Trappe af 12 til 15 Trin; der seer man overalt Altere anbragt paa de Steder hvor Kristus Døde, og hvor Klipperne revnede ved Gudmenneskets sidste Suk. Hele Bierget, er bedækket med Marmor, Porphyr, Sølvplader og kostbare Steene, og en Mængde Lamper ere der antændte. Det er endnu ikke længe siden at de Reisende ved at stige ned af Golgatha, fik at see Gottfrieds af Bouillons og Balduins Grave, som vare Konger i Jerusalem i Korstogenes Periode. Først i 1808, da den hellige Gravs Kirke afbrændte (som man siger satte de Græske Kristne Jld paa den for at bygge den op paa deres Bekostning, og derved at berøve de Katholske Kristne Jndflydelse paa den) ødelagte misundelige Hænder under den almindelige Forvirring de Kongelige Befrieres Gravminder (de hørte naturligviis til den vestlige Kirke. Denne sørgelige Adskillelse imellem den østlige og vestlige Kirke imellem de Græske og de Katholske Kristne var allene grundet i Biskoppernes af Konstantinopels og af Roms indbyrdes Jalousie.) -To Steenbænke, belagt med Matter, ere satte i disse to Graves Sted, Da vi forlode dette Sted, saa førte man os ind i et Værelse, som støder til det Latinske Kloster; her aabnede man for os en gammel Kiste, som endnu hidrører fra Korstogenes Tider, og man viste os Gottfrieds Sværd og Sporer, Sværdet som er meget stort og tungt, er ikke i mindste Maade rustet. Vor gode Ledsager antog en hemmelighedsfuld Mine, da han lod os see og rør ved det. Tyrkerne, sagde han til os, vide ikke at vi have dette Sværd, thi naar de vidste det, saa vilde de tage det fra os, da de ere overbeviste om, at de Christne maae med dette Sværd igien erobre Jerusalem. (Desuagtet tager Hr. Michaud ikke i Betænkning at fortælle denne Hemmelighed i en trykt Bog.) Saa ofte nogen bliver slaget til Ridder af den bellige Grav, saa omgiver man ham med Gottfrieds Sværd og giver ham hans Sporer paa, men alt dette foretages i den største Taushed, og de Bønner som holdes ved denne Høitidelighed, og især Eeden paa at bekæmpe de Vantroe, udtales med en dæm vet Rost, (ogsaa dette lader Hr. Michaud trykke, saa at Mehemed Alis Elever i Paris kunne læse det.) Efter at vi havde forladt den hellige Gravs Kirke, saa begave vi os til Oliebierget, og vi gik til dette Øiemed ud af Jerusalem igiennem St. Stephans Porten, Pillegrimmene pleie, naar de stige ned af Dalen Josaphat, at opholde sig paa det Sted, hvorefter Traditionen den hellige Stephan blev steenet. Bækken Kedron, som næsten altid er fortørret, flyder igiennem Dalen fra Norden til Sønden; to Broer gaaer over Bækken, hvoraf den ene fører til den Landevei, som gaaer til St. Stephans Port; den anden fører derimod til den Landevei, som fører til Bierge Zion. Mod Norden besøgte vi den underjordiske Kirke, som man kalder den hellige Jomfrues Grav; man kommer ned i den af en bred Marmortrappe paa 50 Trin. J Hvelvingen hænge en Mængde Lamper og andre Zirater, og naar alle disse Lamper blive antændte ved høitidelige Leiligheder, saa maae dette underjordiske Tempel udbrede en mægtig Straaleglands omkring sig. Dette Sted bliver hædret af alle Nationer, saavel Mahomedanske som Christelige, som boe i Jerusalem. Jkke langt fra den hellige Jomfrues Sakristie viser man Grotten, hvor Jesu Blodsveed slød, og endnu bestandig seer man i Dalen Gethsemane Have. - De Olietæer, man her seer, have staaet her under alle Jerusalems Revolutioner. Man finder dem omtalte i de gamle Pilegrimes Beretninger; i det 7de Sekulum angav man deres Antal at ugiøre 9. men nu tæller man kun 8 af dem. Jngen tænker paa at berøve disse Træer deres Frugter, hvoraf man fabrikerer hellige Reliquier, og betragter dem som Jesu Samtidige. Nogle giøre vel den Jndvending, at Keiser Titus lod alle Træerne afhugge omkring Jerusalem. Jmidlertid er det bekiendt, at Olietræet skyder igien frem af Rodderne, (Forfatterens Troe gaaer heri vel vidt. Træerne ere vistnok gamle, men man har dog hidindtil ikke holdet det for rimeligt, at de kunne være ældre end fra det Græske Keiserdom mes Dage.) Haven hvori de staae tilbøre de latinske Munke. Da vi gik længere op af Oliebierget saae vi den Grotte, hvori Apostlerne fastsatte den christelige Troes Symbol (?) og det Sted hvor Frelseren lærte sine Disciple at bede Fadervor. hvilke Ord ere blevne oftere gientagne end disse, som udgik af Jesu Mund, Oliebierget er af Naturen inddeelt i 3 Dele, hvoraf enhver bliver giennemskaaren af en Fodstie, nordlig ligger Galilæernes Bierg, sydlig Syndernes bierg, og i Midten Himmelfartsbierget. Paa det sidste er oprettet et lidet Kapel, som bevogtes af en Muselmansk Santon, (et Slags Munke.) J dette viiste man os en Steen, hvori sees et Fodspor. Jesus Christus lod efter Folkefagnet dette Spor blive tilbage paa Jorden, da han foer op til Himmelen. Vor Veiviser sagde til os, da vi kom ud af Kapellet. Hvad det angaaer, saa kan den troe det som vil. (Denne Mand indrømmer saaledes Troens Friehed, eller at man kan troe eller lade være ligesom man vil.) - Mange Reisende have troet paa Sandheden af denne Tradition; men Kirken (den Katholske) har ingenlunde giort en Troes-Artikel deraf, (og saaledes føler Hr. Michaud sig ikke heller forpligtet til at troe det.) Forresten er alt smukt paa Oliebierget, alt oplivet, og det glimrende Syn af Firmamentet synes endnu at betegne den agurne Vei som Guds Søn tog derfra. Oliebierget besidder ingenlunde det mørke Phystognomie som karakteriserer hele Egnen; Bierget er overalt dyrket og paa flere Steder tæt begroet med det Slags Træer hvoraf det har sit Navn. (Det er en underlig Ting, at Folk ville ikke læse hvad der staaer i Skriften, inden de antage nogen Mening om de Begivenheder som fortælles der. Naar man læser den med Opmærksomhed saa vil man erkiende, at Jesus Christus er slet ikke opfaret til Himmelen fra Oliebierget, i det mindste ikke fra den øverste Deel af Bierget; thi der læses i Lucas Evangelium 24 Caxitel V. 50 og 51. Men han førte dem ud indtil Bethanien, og han opløftede sine Hænder og velsignede dem; og det skede, der han velsignede dem skiltes han fra dem og foer op til Himmelen. - Jesus Christus foer saaledes til Himmelen i Bethanien. Men Bethanien laae ikke paa Bierget, men paa den østlige Skraaning og ved Foden af den. Naar det nu hedder i Apostlernes Gierninger at de vendte om til Jerusalem fra det Bierg, som kaldes Oliebierget, saa maae det saaledes forstaaes, at Apostlerne gik tilbage, over Bierget da de vendte tilbage til Jerusalem; dette falder meget naturlig. Jmidlertid ligger Kapellet ikke langt fra den øverste Top af Bierget. Men uagtet Bibelens klare Ord, udbredte sig allerede i de første Aarhundrede det Sagn, at Himmelfarten var gaaet for sig oppe paa den midlerste Biergtop paa det Sted, hvor Kapellet nu staaer, og endnu lukke de Christne der i Egnen deres Øine for Skriften, og vedblive at troe paa Sagnet. Hr. Michand maae, som Historieskriver, skamme sig, at han ikke indseer og har opklaret denne Vildfarelse.)