Jyllandsposten, 1840-05-05
For omtrent en Snees Aar tilbage begyndte nuværende Justitsraad v. Rosenørn, som Bestyrer af Stamhuset Nørholm og Lunderup paa Stamherreindens, Frøken v. Rosenørns, Vegne, at tilføie Fæstebrevene hvad Lunderup Gods angaaer, at om og naar han saamaatte forlange, skal Fæsteren være forbunden til, istedetfor det anførte Hoveri, at svare i aarlig Afgift 8, skriver otte Rigsdaler H. Courant for hver Td. Htk., foruden den aarlige Landgilde, hvilken sidste ydes af hver enkelt Beboer, baade i Rug, Byg, Penge, som og i Smør hos Nogle Beregningen er affattet saal. at naar den i Penge erlæggende Landgilde lægges til Hoveripengene, kommer den enorme Sum ud, 8 Specier pr. Td. Htkorn. Uagtet nu denne Betingelse var de første Fæstere paafaldende og betænkelig, saa saae de sig dog nødsagede til at underskrive samme, deels fordi de, som alt gifte og omgivne med større eller mindre Familier, ikke vidste, hvor de skulde tye hen, deels fordi de, overtalte dertil af Forældrene selv, ikke vilde overgive dem til Fremmedes Omsorg, efterdi enhver Aftægt over begge Godser var clausuleret: at saalænge Fæsteren svarer, hvad svares bør, til Godseieren, haves Jnter mod denne Aftægts Erlæggelse. At her var aabnet Vei og Sti til disse gamle Folks Henviisning til Fattigvæsenet, naar Sønnen eller Datteren ikke vilde modtage Gaarden, behøver neppe at fremhæves eller nøiere at dokumenteres. Kan man end derfor ikke sige, at Hoverifriheden er dem juridisk paatvungen, saa vilden moralske Tvang dog vel ikke kunne nægtes. Jo flere der saaledes i Tidens Løb fæstede, jo mere oversaae man denne Betingelse, og troede desuden, at samme aldrig vilde eller kunde træde i Kraft. Jmidlertid tænkte dog En og Anden af de yngre Fæstere alvorlig derover, og dette var Aarsagen til, at Godsets Bønder ved den første Stændersamling i Viborg indgav en Petition omHoverifriheden paa billige Betingelser. Dette ligesaa naturlige, som lovlige Skridt har Justitsraaden aldrig kunnet glemme dem, idet han synes at have betragtet samme som en Forglemmelse af en formeentlig pligt skyldig Lydighed, Tilfredshed og ubetinget Underkastelse af hans godsherrelige Villie. Tiden gik imidlertid hen med sine sædvanlige daglige Sorger, dem Bønderne ikke behøvede at forøge med de kommende uvisse. Men pludselig forkyndtes der i Efteraaret 1838, at Hoverifriheden skulde træde i Kraft den næstpaafølgende 1ste April 1339. Øinene aabnedes dem nu Alle, og de, saavelsom Alle, der uhildede toge Deel i deres Skjæbne, saae nu deres fuldkomne Undergang imøde Efterat derfor adskillige Bønder paa et heelt Sogns Vegne først personligen havde bedet Justitsraaden om Lettelse eller om Tilladelse til at maatte yde Hoveriet, hvorpaa de fik haarde Ord og haanlig Afviisning, ind gave de ufortøvet Ansøgning til det kongl. Rentekammer om Mægleres Beskikkelse, efterdi de nok ønskede Hoverifrihed og Justitsraaden, som det jo viste sig, og saa vilde af med Hoveriet, og om dette ei kunde bevilges, da Tilladelse til at maatte erholde Hoveriet in natura igjen. Jmidlertid havde Justitsraaden, der formodentlig nu maa have indseet sin Fremgangsmaades hele For deelagtighed for sig, og nu ikke syntes at ville oppebie den langtudseende Nydelse af en slig langsom Methodes Frugter, hvad Nørholm Gods angik, i Decbr. 1838. ogsaa ladet sammes Bønder tilbyde Hoverifrihed mod en Erlæggelse af 4 Mk. Courant pr. Skjeppe eller 5 Rdlr. 2 Mk. H. C. pr. Td. Htk. (i Rigsbank lidt over 8 1/2 Rbd.) foruden Landgilde og en Deel Hoveri, bestaaende af Høbjergning og Tørvekjøring &c. At Bønderne ikke, uden nødsagede dertil, som Lunderups Bønder, ville eller kunne indgaae dette, var en Selvfølge. Paaskjønnende imidlertid det Gode, at kunne vorde hoverifrie, bøde de 4 Specier pr. Td. Htk., men uden nogensomhelst Hoveries Præstation og uden nogen Landgildes Erlæggelse, tillige betingende sig i det gunstige Tilfælde af deres Tilbuds Antagelse, at Jndfæstningen da ogsaa skulle bestemmes til 8 Rbd. Courant pr. Td. Htk., for at de ei skulde see sig udsatte for en i det Uendelige gaaende forøget Jndfæstning, der allerede for den nu levende Generation er voxet til det 4 og 5 dobbelte mod de Ældres, hvorved da tillige an droges om Arvefæste=Rettighed. Derpaa erholdtes intet Svar. Da Justitsraaden nu saae sig denne Vei lukket til sin Hensigts hurtige Opnaaelse, indgav han i Marts d. A. en Ansøgning til Rentekammeret og Fritagelse for den i Forordn. af 6te Decbr. 1799 § 8 bestemte Omgang ved Hoveriet, der her ikke er beregnet til Hovmaal, men til Dags Arbeide, for at kunne accordere med hver enkelt Fæstebonde om at betale Penge istedetfor det Fæsteren paalignede Hoveri. Som Grund hertil anførte han, at adskillige hoverigjørende Bønder havde yttret Ønske at betale Penge for Hoveriet, hvortil han vil have været villig, naar Alle derom kunde vorde enige; men da de, efter hans Mening, ikke ere det, efterdi Nogle ikke ville og Andre ikke kunne udrede Afgiften, som han ganske naturligen her ikke bestemmer, saa var det, at han attraaede denne Tilladelse. Denne Ansøgning gik imidlertid tilbage til Bøndernes Erklæring, der for flere Sogne lød, at Jngen havde forlangt Hoverifrihed, den de vidste ikke kunde naaes uden paa ubillige Betingelser; at de modsatte sig ethvert Brud paa Omgangen, meest for derved at sikkre sig en dem saaledes paatvungen Hoverifrihed, den de vare overbeviste om, strax blev paalagt den første den bedste fæsteledige Gaard, uden at spørge om Fæsterens Samtykke, og endnu mindre at accordere med ham, saaledes som Ansøgningen dog udtrykkeligen lød paa. At Bondens Mening var den rette, har allerede viist sig, og vil efter al Sandsynlighed endnu tydeligere vise sig længere hen i Tiden. Samtidig omtrent med denne Erklæring, gave nu ogsaa en Deel af dette Godses Bønder et Andragende til Rentekammeret om Mægle res Beskikkelse, eller at det maatte formenes Justitsraaden, egenmægtigen at bestemme Vederlaget.