Viborger Samler, 1777-12-29
J Jen Efterretning, Plato meddeeler om Oprindelsen af Kierlighed og Ægteskab, er vel i sig selv gandske udsvalende og fabelagtig, men ogsaa paa den anden Side saa indtagende for JndbildningsKraften, at man ei kan læse den uden Fornøielse. Det menneskelige Kiøn, fortæller han, var i Begyndelsen ikke deelt i Mandspersoner og Fruentimmer, men enhver enkelt Person udgjorde et fuldkommen Gandske, og Mand og Kone var tilsammen indbefattet i eet Væsen; af denne harmoniske Forbindelse var opstaae He staaet saadan en uforanderlig Lyksalighed og Sikkerhed, der endelig gjorde dem saa stolte, at de ville være Guderne liig. Til Tugtelse for denne Overmodighed, havde Guderne adskildt deres Legemer, og af et fuldkommen Væsen, dannet to ufuldkomne Skabninger. Midlertid blev dog tilbage hos dem, uagtet deres Adskillelse, en saadan Erindring om deres forrige Lyksalighed, og saadan Attraae efter at faae den igien, at enhver Halvdeel bestandig opsøgte den anden, for at forenes igien, og derved nyde deres første Hæld. Dog, enten det nu kom af deres lange Adskillelse, eller af en anden tilstødende Ufuldkommenhed, saa pleiede de sommetider at feile i deres Forbindelse, og tage dem for deres anden Halvdeel, som de aldrig for havde været foreenet med. Der var derfor ogsaa, i denne Fald, ingen sand Forbindelse muelig, men de adskillede sig snart igien, og svævede saalænge omkring, til de efter mange Forsøg fandt sig endelig rigtig sammen, og oprettede igien deres første Forening. Saa vild og udsvævende denne Fortælling end er i sig selv, saa er den dog ikke meer forskiellig fra Naturens sande Tilstand, end de uhyre Forbindelser, vi saa ofte bliver vaer i Ægteskaber, afvige fra den sande Liighed i Aand og Tilboielighed, der aleene skulle have Sted ved Giftermaale. Det var næsten at ønske, at Platos Fabel var sandt, eller at der gaves en anden uforanderlig og nød nødvendig Lov i vore Naturer; da de, som alt ere der, ei er i stand til, at stifte en Forening, der var den Platoniske liig i Følgerne. Det er nu omstunder vanskeligt at bestemme, hvilke af Parterne man bør tilskrive Giftermaalernes Forhold, eller det ulykkelige Udfald, de faae. Ethvert Partie fremfører sine Klager i denne stridige Sag, og derfor kan man ikke agte paa Vidnesbyrdene fra begge Kanter, saasnart der endnu er nogen anden Vei til at udforske Sandheden. Man maa bekiende, at Fruentimmernes Klager er hyppigere og større end Mandfolkenes. Saasnart Ægtestanden enten bliver gjort latterlig, eller agtet ringe, saa ansee de det, som en uanstændig Foragt, der vises Skiønhedens Magt, og da denne er deres Eiendom, saa lider deres Stolthed ligesaameget derved, som hiin bliver nedsat. Viist nok tiener det meget til Fruentimmerets Forsvar, at deres besynderlige Legems Spædhed, og deres fiinere Følelse, ogsaa giør dem meer tilbøielige til Kierlighedens sande Lidenskab, der altid bliver dadlet med de strengeste Bebreidelser, saasnart den viser det mindste usommeligt i sin Opførsel. Men det er ei rigtigt, at lade sig merke med, at een af Parterne har Uret, naar man vil bringe en Sag til et mindeligt Forliig. Man giør derfor bedre i at inddrømme noget paa begge Sider, Fruentimmerne kan man give det Raad, at udarbeide deres Siels gode Egenskaber, ligesaa mege som deres Persons udvortes Fif Yndig Yndigheder, for at opvække hos sig saadanne Tilbøieligheder, der ligesaavel indblæse Høiagtelse, som Beundring og Kierlighed; ikke betragte Ægteskab, som et beqvem Dække for smaa Uordentligheder, men som den lykkeligste Stand, dannet ved Fortroeligheden af en indbyrdes Kierlighed, Venskabelighed og Eendrægtighed. Det samme kan man raade det andet Kiøn, dog kan Fruentimmerne være forvisset paa, at Magten til at forbedre er i deres Hænder, og at de aldrig kan finde mægtigere Forsvar, end hos sig selv, naar de ellers vil antage dette Raad. Gaaden. Dorantes kyssede Melisse; Hun lod det skee, Mama var dog tilstæde. Nu vil Alcindor ogsaa kysse, Strax bliv hun rød, og vil tilbage træde. Hvem elskte hun, vel nu af disse? Kan du ei vide det tilvisse; Du heller aldrig da et Kys fortienede, Som ingen Moder maatte see. Beslutningerne. Alcindor bad mig sig besøge; Om jeg hans Selskab vil forøge, Det kan vel skee, Men vil han derved mig forføre Til ei hans Daarskab at berøre; Det gad jeg see. Min Faerbroer siger: løb dog ikke, Til hver en Smans, at æde, drikke; Det laer jeg skee; Men tænker han, den kloge Herre, Mig som en Giesling at indspærre; Det gad jeg see. At man ei bør Pasqviller giøre, Og Folkes Navn i Vers indføre, Det ler jeg skee, Men Men troer man, ganske mig at skrække Fra Narrens dumme Mod at knække, Det gad jeg see. Curator myndig vil mig lære, og Pigerne skal lade være: Det faaer saa skee; Viin tit for Kierlighed maa vige; Mens evig jeg dens Drift afsige! Det gad jeg see. At Doktoren mig vil forbyde, J Feber mindste Viin at nyde Det laer jeg skee. Men vil mig Feberen forlade, Og jeg endda skal Viinen hade; Det gad jeg see. Nyeheder.