Aarhuus Stifts-Tidende, 1833-11-09
Den følgende Dag modtager Napoleon en Coureer, men, at, endnu indet Brev fra Josephine. Da griber han paa ny Pennen for at beklage sig; til at straffe hende, er han endnu altfor forelsket. "At elske ene Dig, skriver Generalen: at gjøre Dig lykkelig, Jntet at foretage mig, som kunde krænke eller mishage Dig, det er Formaalet for alle mine Planer og Tanker. Jeg gjør maaskee Uret i at fordre den samme brændende Kjærlighed, af Dig, som jeg viser Dig. Buonaparte havde dengang en Medbeiler til Josephines Gunst, og denne lykkelige Rival deelte hendes Leie i Generalens Fraværelse, og vilde end- og i hans Tilstedeværelse ikke vige, hvormeget end Generalen ivrede og truede. J et af sine Breve skriver Buonaparte til Josephine: "En Million Kys til Dig, ja endog til Fortune, trods det lille Besties Ondskab." J tredie Bind af Souvenirs duun sexagenaire finder man Fortune's Historie fremstillet af Hr. Arnault, der havde gjort Hundens Bekjendtskab under de italienske Felttog. "Da jeg endnu for Taffelet igjen traadte indi Salonen, var denne atter fyldt med Mennesker. Jeg fandt hos Generalinde Buonaparte, Frue Berthier og den skjønne Pauline, som dengang ivrigere ønskede at blive Frue Leclere, end hun senere attraaede at vorde Fyrstinde Borghese. Ved Siden af Frue Buonaparte saa Fortune paa Sophaen. Paa hele Reisen fra Paris havde denne Yndlings Plads været mellem hende og hendes Søn; den høist levende Tilbøielighed, hun havde for denne Hund, havde ikke formindsket sig, og hun lagde frit og aabenlyst sin Kjærlighed for Dagen. Vi ville tilgive hende og være ligesaa eftergivende som hendes egen Mand. "Seer De den Spids der? sagde Generalen til mig: Det er min Rival. Han deelte Seng med Fruen, da jeg ægtede hende; jeg vilde jage ham bort; uhyre Anmasselse, stor Frækhed, Man erklærte, at Fortune skulde blive; vilde jeg ikke finde mig deri, kunde jeg søge en anden Seng, nu blev jeg rigtignok vred, men hvad skulde jeg vel gribe til Jeg maatte give efter, men Favoriten var ikke gunstig stemt for mig – jeg har Beviser paa hans onde Sindelag herpaa mit Been." Og hvilke grundede Fordringer kunde denne Fortune gjøre paa slig forekommende og om Behandling? Han var hverken smuk eller god eller elskværdig; men ved en særdeles Omstændighed blev han Josephine saa kjær. Kastet i Fængsel paa samme Tid som sin første Mand, General Beauharnois, forstørredes hendes Bekymringer ved hendes fuldkomne Uvidenhed og hvad der foregik udenfor. Vel torde hendes Børn med deres Gouvernante besøge hende, men det tillodes hende aldrig at være i Eenrum med dem, og en Skranke i Stuen adskilte Moder og Børn. Da imidlertid Fortune stedse gik med og uhindret overskred Grændselinien, saa faldt det Gouvernanten ind at skjule en Seddel under et smukt nyt Halsbind, hvormed hun pynttede Hunden. Josephine fandt og benyttede den samme Communicationsvei, og erfoer paa den Maade hvad hendes Venner udenfor Fængslet virkede til hendes Frelse, og fra den Tid indtil sin Død stod Fortune i den høieste Gunst hos Josephine og hele Familien selv Buonaparte kunde ikke forringe denne Bevaagenhed. Forøvrigt var Spidsens Død tragisk nok. Den fiirbenede Yndling var naturligviis bleven overordentlig anmassende, gjøede og snærrede og beed ad hele Verden, følgelig ogsaa af sine Ligemænd. En Aften mødte den paa en Prommenade i Haven ved Slottet i Montebello en stor Gaardhund, der rigtignok kun tilhørte Kokken, men som imidlertid ikke havde ringere Jndbildning om sig selv, end Herskerindens Hund havde paa sin Side. Fortune sprang langtfra los paa Gaardhunden og beed den men denne syntes ikke godt om dette Fredsbrud, snappede efter Spidsen og strakte den for stedse til Jorden. Josephines Smerte kan man tænke sig, og Seierherren i Jtalien kunde ikke andet end deele denne Sorg og oprigtigt bedrøves over en Hændelse, der gjorde ham til Enebesidder af Ægtesengen. Denne Trøst skulde imidlertid ikke vare længe. Josephine gjorde hvad andre Fruentimmer pleie at gjøre naar de miste en Yndling: hun tog sig en ny. Arvende sin Forgængers Rettigheder og Feil, havde den Nyankomnes Regimente alt varet nogle Uger, da Buonaparte en Aften traf Kokken i Skyggen af et Krat, noget fjernt fra Slottet. Neppe havde Kokken faaet Øie paa Generalen, før han tilsomt begav sig paa Flugten ind imellem Buskene. "Holla, raabte Buonaparte: Hvorfor render Du for mig? General svarte Kokken: Efter hvad der er passeret med min Hund, frygtede jeg for at Synet af mig vilde være ubehageligt. Din Hund, spurgte Generalen: Har Du ikke længer Din Hund? "Jo tog Kokken betænkeligt til Orde: Jeg har jo rigtignok Hunden endnu, men den tør ikke mere sætte sin Fod i Haven, især da Fruen har faaet en ny. - "Lad Hunden løbe hvor den vil! afbrød Buonaparte Kokken: Maaskee skaffer den mig ogsaa den nye af Veien." Den Mand, der foreskrev Europa Love, formaaede altsaa ikke at bringe over sit Hjerte, paa en aabenlys Maade at kaste en Hund ud af Huset. (Khousp.)