Aalborg Stiftstidende, 1845-07-08
Fædrelandet. Kjøbenhavn, den 7de Juli. Fædrelandet, meddeler følgende Skrivelse fra Christiania af 1ste Juli. V. ere nu lykkelig og vel ankomne til vort Hjem, hvor vi have forefundet megen Deeltagelse for vort ungdommelige Tog til Eder og megen Glæde over al den Velvillie og Godhed, vi have fundet i Danmark. Vor Overreise var heldig og trods noget haardt Veir, ret behagelig. J Sundet havde vi endnu den Fornøielse at modtage Beviser paa vore danske Frænders Venskab. De Skibe og Baade, vi mødte, heisede Flag og sendte os deres lydelige Levvel. En Deel Søfolk paa Trekroner besvarede med Hurra vor Salut; Vagtskibet ved Kronborg besvarede ikke blot Saluten, men Folkene stode opstillede i Vanterne og raabte Hurre, hvilket vi gjengjeldte af fuldt Bryst. Fra Helsingør kom flere Baade ud og hilste os, een, der førte norsk og dansk Flag sammenføiet, bordede os, og bragte os en Hilsen fra Helsingør, der gjorde os overordentlig godt. Eiler Sundt takkede med nogle Ord for den Opmærksomhed, der vistes norske Ynglinger af Borgere i en Stad, der var Norge velbekjendt for sine Bestræbelser for Frihedens Sag, og sluttede med et Ønske for Danmarks Lykke. Der vexledes endnu flere Hilsener; Helsingoranernes Ordfører udbragte en Skaal for en nøiere Forening imellem Danske og Norske, en anden af dem bragte en Hilsen fra de danske Bønder til de norske. Endelig gik Deputationen fra Borde under Hurra og Salut, og dette var vor sidste Afsked fra Danmark. Vor Samtale paa Reisen dreiede sig naturligviis næsten hele Tiden om de mange kjære Minder fra de sidste Dage, med hvilke Haabet om at gjensee Eder i vort Hjem blandede sine Phantasibilleder. Vi havde den Fornøielse, at have 4 Upsalensere og een Lundenser med, men beklagede meget, at ingen Dansk var fulgt med os. Skade, at vi heller ikke havde en Genremaler ombord, thi vi fik lidt Storm, under hvilken der dannede sig morsomme Grupper; Nogle laae i Dynger, slagne af Søsygen, Andre vankede alvorlige omkring, indhyllede i hvide, folderige Uldtæpper, med røde Bræmmer, atter Andre sang, glade over, at Stormen fremskyndede vor Fart. J Christiania Fjord klarede Veiret op, og Kl. 5 1/2 Mandag Morgen seilede vi med de tre Flag heisede forbi gamle Akershuus. Ved Ankomsten til Bryggen hilsede vi vore der forsamlede Landsmænd med et Hurra, som besvaredes, gik derpaa i Land under et Hurra for Norge, vort kjære Hjem, og begav os i samlet Tog med vore Mærker fra Kjøbenhavnsmødet op til Universitetet, hvor vi skiltes af med et Leve for Nordens Aand. – – Vi have oftere havt Leilighed til at henlede Opmærksomheden paa de farlige Følger, der kunne være forbundne med den visse underordnede offentlige Betjente ved Lovgivningen tillagte Competence til at være retsgyldige Vidner om Fornærmelser, udøvede mod dem selv. Som et nyt Beviis herpaa meddele vi nedenfor, efter det sidstudkomne Nr. af Juridisk Ugeskrift, en under 21de f. M. ved Hof= og Stadsretten paakiendt Justitssag imod Tiltalte Snedkersvend E. H. Kleinhammer, der actioneredes for Fornærmelser imod Militaire. Under denne Sag beedigede 2de Underjægere ved Navn Brøndum og Ferslev, at Tiltalte havde svaret Sidstnævnte, da denne havde befalet Brøndum at bortvise ham fra Kastelsvolden, fordi Tiltalte intet Passeertegn havde: "Hvad kommer det Dig ved, Din Slyngel!" Var intet Andet i Sagen fremkommet, vilde Tiltalte derefter uundgaaelig være bleven domfældt ifølge den ovennævnte Troværdighed, der i dette Tilfælde maatte belægges det saaledes aflagte Vidnesbyrd. Heldigviis for Tiltalte var den Scene, hvorunder han skulde have fornærmet de Militaire, ligeledes overværet af et aldeles upartisk Vidne, Snedkersvend Eiers, der edeligen benegtede, at Tiltalte havde brugt det ommeldte Skjeldsord. Ved denne Omstændighed svækkedes det Vidnesbyrd, der var afgivet af Underjægerne, og da hertil kom, at disse, uagtet de i et tidligere Forhør med Bestemthed havde paastaaet, at Tiltalte tillige løftede sin Haand truende mod Brøndum, senere - dog først efterat dette Punct ligeledes er benægtet af flere Vidner, der havde staaet saa fjernt, at de vel havde seet, men ikke hørt det Passerede – maatte indrømme, at de ikke kunde inherere sidstnævnte Sigtelse, saa blev den nødvendige Følge heraf, at Tiltalte erholdt den Frifindelse, som det uden de oven udhævede Omstændigheder ville have været en Umulighed for ham at opnaae. (Fædrel.)