Aalborg Stiftstidende, 1829-01-31
Det er udenfor al Tvivl at de irlandske Anliggender og Begivenhederne i Orienten næsten udelukkende fængsle det engelske Ministeriums Opmærksomhed, og det er derhos saare rimeligt at de første, hvor nær de end maatte synes at ligge Cabinettet, dog for Øieblikket staae meget i Baggrunden for de Sidste. Bladet Sun af 14de Januar har i Hensyn hertil følgende mærkelige Opsats: "Det Rygte fornyes, at Diplomater skulle afgaae umiddelbar til Constantinopel med forenede Jnstructioner af Englands og Frankrigs Hoffer, for om mueligt at bevirke Fiendtlighedernes uopholdelige Standsning, og foranledige en Nærmelse, der kunde have en Fred tilfølge, hvorved ingen af Parternes National- Værdighed saaredes. J denne Hensigt har Lord Heitesbury erholdt befaling til indstændig at anmode det russiske Cabinet om, at moderere sine Paastande, og at tiltræde de mæglende Magters Anskuelser. Hovedbevæggrunden til denne fredelige Mellemkomst er fra Frankrigs og Englands Side den Overbeviisning, at, om Krigen endnu forlængedes ved et andet Feldttog, Militair=Operationerne da ikke vilde indskrænke sig til Rusland og Tyrkiet (!) men drage andre Lande med ind i Sagen. Har den forehavende Mægling ingen Virkning, da vil en forenet engelsk fransk talrig Flaade vise sig i Middelhavet, for at understøtte de Magters Jnteresse, der ønske at sætte Grændse for Fiendtlighederne. Denne sidste Forholdsregel anvendt med Alvor, maa lykkes, thi Rusland kan neppe ville fortsætte Krigen imod Tyrken og to saadanne Magter." Dette kan man kalde rene Ord, om man ellers torde antage det nævnte Blad, at være Londoner, og Pariser-Cabinet ternes Organ; thi Rusland havde da intet Valg: det maatte enten slutte Fred paa de Betingelser, man behagede at foreskrive det, eller see England og Frankrige træde paa Kamppladsen som Sultanens erklærede Alierede! Jblandt de mange Raisonnements, Tilbagekaldelsen, af Jrlands Lord=Lieutenant har givet Anledning til, forekommer følgende Yttringer i Bladet Times os noget picant: "Den Paastand at en Minister endog kun kunde have tilladt sig at drømme om, at entledige en Adelsmand, som Lord Anglesea er, paa Grund af dennes Correspondentse med Dr. Curtis, indbefatter i sig den Anmasselse, at Hertugen af Wellington alene har Ret til at svare paa en Geistligs Skrivelse, at ogsaa den hele Stat nu maa finde sig i at vorde drillet med tifold Strenghed lig, et Regiment paa Marschen, og at ingen Officeer af ringere Grad tør vove at tænke, hvor han ikke er commanderet dertil af sin Oberst. En saadan Paastand antager det fremdeles som afgjort, at det katholske Spørgsmaal ikke meere er, hvad det dog alt under Lord Liverpool var, en offentlig Gienstand, over hvilken offentlige Embedsmænd torde dømme individuel forskjelligt." Længere nede, hedder det som herhenhørende: "J Dublin er iøvrigt Enthusiasmen for ham (Anglesea) saa ubetinget, at intet Beviis paa offentlig Hengivenhed er saa stort, at han jo torde fordre det; men han undslaaer sig for alle de Æresbeviisninger, hvormed et taknemligt Folk gad overdynge ham, for Fredens Skyld og for ikke at opvække Had. Vi befrygte at det torde have nogle Vanskeligheder nu at finde en Lord=Lieutenant, der formaaede at styre Almeenheden. Tilbagekaldelsen kaster nyt, skjøndt ikke uventet Lys paa den Wellingtonske Administration. Hans Herlighed har ingen Grund til at beklage sig over den Behandling, der nu vederfares ham. Den offentlige Presse og denne Tidende isærdeleshed har viist ham meer end Skaansel, stort Hensyn og Høimodighed, ja en omhyggelig Beredvillighed til at fortolke alle hans Ord og Handlinger til det Bedste. Ham til Behag have vi glemt meget, ventede vi i Taalmod, begravende hans bekjendte Politik" i Glemsel, og hvilede paa vore Vaaden (som det skulde gjøre os, ondt atter at maatte gribe) den offentlige Menings, National-Fordelens og Rettens Vaaben. De irlandske Katholiker angribe, nu deres Sag godt, fortfare de saaledes, da ville de komme deres egen og Englands Sag mægtig tilhjælp. OConnell anførte iblandt andet i den katholske Forening om Marquis v. Anglesea, at under hans til maanedlige Administration var forefalden færre Forbrydelser i Jrland, end dette i lige langt Tidsrum siden 1772 havde været Tilfældet. Schiel talte i samme Aand, som OConnell. "Hvorledes kan, spurgte han, "Napoleons Overvinder, hæve for Herr Peel?" Til Slutning blev det paa OConnells Forslag vedtaget at ophænge Marquisens Brev indfattet i Glas og Ramme i den store Forsamlingssal.