Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-08-14
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. 70000000. oc Attende Aargang. No. 65. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 14 August 1821. Endnu nogle Erindringer mod Svaret paa Erindringerne i No. 63. Overbevist om at Sandheden, som Lessing siger, altid vinder ved enhver Strid, troer jeg at den ærede Forfatter af ovennævnte Svar ikke vil tage mig nogle nye Erindringer ilde op. Det er vist nok unødvendigt at gjendrive den Paastand, at Skuespil som Schillers Maria Stuart og Samsøes, Dyveke ere skadelige for Moraliteten; thi gjorde man dette paa en utilfredsstillende Maade, og derved kun beviste Paastandens Ugjendrivelighed, saa havde man derved afsagt en Fordømmelse over en Mængde andre tidt opførte Stykker, hvis Skadelighed for Moraliteten er langt mere aabenlys end begge de Anførtes. Dog, sær, at det ved Grunde, hentede af Erfaringen, skjøndt ikke af Tingen selv, kunde bevises, at historisk umoralske Characterers Forvandling paa Skuepladsen til høist moralske, ei alene ere uskadelige, men endog gavnlige for Moraliteten. Hvad beviste da dette? Hverken meer eller mindre, end at Virkningerne ikke altid svarer til Aarsagen. Men mon Nogen vel vilde paatage sig at bevise af den ikke ualmindelige Erfaringssandhed, at høist usædelige Forældre ofte have høist sædelige Børn, at Forældres Usædelighed ikke er skadelig for Børnenes Moralitet i Almindelighed, Skulde Exemplerne altid virke, hvad de efter deres Natur burde, saa maatte Menneskene ikke sjeldent være og blive moralsk slettere, end de virkeligen ere. Men Naturen arbeider og stræber i det Moralske, som i det Physiske, mod det Onde, og søger ofte ved Afvigelser fra den almindelige Orden, at forekomme alt for stor Udartelse. Jeg taler her hverken om Schillers Maria Stuart eller om Samsøes Dyveke, som jeg meget vel veed ere langt anderledes Personer end de, Historien har opbevaret os – mere Fostere af Digternes Phantasie end sande historiske Characterer, og der kan ikke være noget at indvende imod, at enhver Forfatter behandler sin egen Phantasies Fostere efter eget Tykke. Men vil man fremmane almindelig bekiendte historiske Characterer, som Folket eengang har dannet sig en bestemt Forestilling om, paa Skuepladsen, der er næsten det samme, som det virkelige Liv, da bør man ikke forfalske dem, ikke paasætte deres Usædelighed en konstig Sminke, der forleder den mindre Erfarne og af Grundsætninger mindre Faste til at undskylde Lasten selv og betragte Skjændselgierning endog fra en skjøn Side. Jngen vil saa let kunne faae mig til at troe, at det er gavnligt for Moraliteten, naar en Schiller anvender sin Konsts hele Tryllemagt til at skildre os Maria Stuart som en Engel, eller en Samsøe til at fremstille os Dyveke som et Exempel paa qvindelig Uskyldighed. Vist nok kan der siges meget til Undskyldning for begge Characterer; men denne Undskyldning har ikke hjemme paa Theatret. Held Maria, naar hun for den Eviges Domstol har kunnet forsvare sin Fremfærd mod sin vistnok ikke skyldfri Mand, og Dyveke, dersom hun har kunnet retfærdiggjort den Udyd, for en at sige Last, at have ladet sig bruge som en listig og herskesyg Moders Redskab, til at sønderrive det eneste Baand, der endnu bandt en Christian d. 2den til et mere paa Menneskelighed end blot Politik beregnet Regjeringssystem. Hvad her er sagt om begge disse Stykker, lader sig, med adskillige Jndskrænkninger, ogsaa anvende paa en saare stor Deel andre Skuespil.