Jyllandsposten, 1838-06-11
Forligscommissioner. Denne, een af Humanitetens, om ikke meest glimrende, saa dog meest ædle Triumpher, kan, saavelsom alt andet Godt i Verden, overvurderes. Hvo der vilde regne ligesaamange forebyggede Processer som forligede Trætter, maatte forregne sig gandske frygteligt. Thi det vil Kyndiges Erfaring fuldkommen stadfæste: at mangfoldige, langt fleer maaskee end de halve Forligelsessager - uden denne Jnstitution aldrig vare blevne Retssager. Mange ere saa lidet betydende, at det heldigste Udfald ikke kunde erstatte Halvdelen, Trediedelen, Fjerdedelen af Omkostningerne i første Jnstants. Mange ere blotte Forsøg, om man ei foren Dalers Penge kan kyse en Contrapart, og true ham til Concessioner, dem man vel veed, ikke kunne tiltvinges ved Domstolene. Og for alle dem, der ville have Processer, ere Forligsprøverne blotte Formaliteter, som nu engang nødvendigviis maae iagttages, men som forresten ikke have mindste Jndvirkning paa de forudtagne Beslutninger. Men at jo alligevel mange Processer, forebygges ved denne Indretning, det er vist – naar nemlig Commissairerne ere hvad de bør være: lovkyndige - kyndige i de vigtigste og meest i Anvendelse kommende Love - have et hurtigt og sikkert Blik i Controverspuncter; besidde Fremstillingsevne, en saadan Veltalenhed, som veed at forene sig efter og indvirke paa alle Klasser og Stænder, samt Redelighed og Jver for sit Kald, Vi kjende en Amtmand, der som Forligscommissair besidder disse Egenskaber i saa høi en Grad, at naar hans øvrige mange Forretninger tillade det, eller Sagernes større Vigtighed kræver ham selv til at fungere, bilægger han Trætter, der ellers skulde have saare formindsket, ja stundom reent ødelagt flere Familiers Velstand. Der gives virkelig yderst faa Sager, som han jo forliger - saafremt de kunne og bør forliges. Men vi kjende og en Stedfortræder af en Forligs commissair, hvis hele Virksomhed indskrænker sig til de Spørgsmaale: – naar Audiencen begynder – gers Parterne forligte – og naar den ender "Meget vel, men hvor finde vi saadanne? At Lovgivningen ikke herom erklærer sig positive, men alene negative – idet den siger, hvem der ikke skal være det – er gandske i denne Jnstitutions liberale Aand. En Sagfører maa nemlig ikke være Forligscommissair, naturligviis fordi han vilde handle stik imod sin egen eller hele Laugets Jnteresser, ved at forlige en Sag. Men sættes ikke en Herredsfoged, ved tillige at vorde Forligscommissair, i en saa meget farligere Fristelse, som han er sikkrere paa Fordelene af en Proces, end Procuratoren, Og dog have vi kjendt en Herredsfoged som Forligscommissair i hans egen Jurisdiction. At Denne virkelig i den sidste Egenskab aldeles fjernede ethvert Hensyn til den Første, er noget som man i det høieste turde tillade sig at haabe, men i Virkeligheden aldrig at forlange. At vælge en Amtmand eller nogensomhelst anden med stadigt Arbeide beskjæftiget Embedsmand, tykkes os at være for denne en tung Byrdeformerelse, og det tilmed uden passende Vederlag. Og skulde det være utroligt, at han imellem vilde lette denne Byrde fra sine egne Skuldre, og lægge den paa en Fuldmægtigs eller en anden Contoirbetjents, der maaskee vare langt mindre skikkede til at bære den? – J alle foranførte Tilfælde maa Valget ansees endnu misligere, naar – som og saa finder Sted - Forligscommissairen er alene uden Collega paa denne for ham saa meget slibrigere Post, som han beklæder tvende Embeder, hvis forskjellige Jnteresser ogsaa ofte ere hinanden diametialsk modsatte. "Naa da, og hvem saa Gunstige Læser, tøv lidt, At en Procurator, en Dommer, der som saadan lever næsten bestandig i Krig, og af Krig, skulde med Lethed og Sikkerhed den ene Dag af de skunne Parterne forliges, eller skal Sagen, henvises." Medens Parterne imidlertid skjændes indbyrdes, sidder denne Parodie paa en Forligscommissair, og skriver paa sine egne Sager, eller læser i en Bog. sex træde heelt ud af sin Rolle (i god bemærkning), fornægte sin Embedscaracteer, og fremtræde som en Fredens Engel – det er dog noget nær det samme, som om Een vilde slaaes de fem Dage om Ugen, og den sjette adskille Slagsbrødre. Jeg finder blandt alle Klasser og Stænder ingen fortrinligere skikket til Forligscommissair end Præsten; og det saavel 1) formedelst hans Embedes særegne Beskaffenhed, som 2) for hans særegne Stilling og Berørelse med hans Medborgere. 1) Præsten er – naar han er hvad han bør være ret egentlig en Fredens Mand; en Forkynder af det himmelske Fredensbudskab, en Bestillingsmand ved det store Forligelsesværk mellem Gud og Menneskene. Han har – naar han ellers af Andre maa være fri derfor intet med verdslig Strid, at bestille, undtagen forsaavidt at han ogsaa her optræder som frivillig eller tilkaldt Forligscommissair. 2) Men hans Stilling maae, hvis han er opmærksom Jagttager, erhverve ham en meer end sædvanlig Menneskekundskab, samt en Færdighed i at behandle de forskjellige Caracterer, lede de falske Anskuelser til det rigtige, og tøile eller formilde de menneskelige Lidenskaber. Ja, jeg skulde vel endelig ikke feile meget i at mene: at han just, fordi han er Præst, vil virke mere end nogensomhelst Anden til fredelig Stemning hos de stridige Parter. Vel! Men hvordan staaer det sig med hans juridiske Dygtighed?" Nu ja, Vistnok var det meget ønskeligt, at han havde Jndsigter i det mindste i den Deel af Jurisprudencen, der handler og Mit og Dit; om han til den Ende i sine academiske Aar havde gjort sig bekjendt med dette Fag. Men i de fleste Tilfælde vil sund og klar Forstand, endog uden hiin Hielpemiddel, kunne skjelne mellem Ret og Uret. J al Fald vilde vel og de trykte Veiledninger vi have saa temmelig afhielpe hans Fornødenheder 3, Men derfor vilde jeg ogsaa have til hans Collega, for det første en ikke geistlig, og for det andet en nogenledes lovkyndig Mand. Og af saadanne, og som NB. ikke ere juridiske Embedsmænd, findes dog, i det ringeste i ethvert Amt, Een og Flere. Sluttelig er endnu en saare væsentlig Omstændighed at tage i alvorlig Betragtning.