Jyllandsposten, 1840-02-18
(Jndsendt.)Ti kunde, i Anledning af den i Et og Alt begrundede Anke over Toldfaget, i Jyllandsposten Nr. 6, ikke noksom undre os over, at den commercielle Verden, eller alle de, der staae i Berørelse med Toldvæsenet, saa længe have baaret over med og tiet stille til den Vilkaarlighed, hvormed Handelstanden ved alle Leiligheder bliver behandlet, og det saameget mere som alle Handlende ere enige i den Sandhed, at der forlængst burde have været klaget til General-Toldkammeret over en saadan egenmægtig og for Communen skadelig Fremgangsmaade af Vedkommende, som den hvorunder Standen uophørlig her lider og hvorpaa ogsaa Forfatteren heraf skal anføre nogle Beviser. – Naar saaledes f. Ex. et Fartøi skal opmaales, bruges hertil ikke sjelden en halv Dag, ja længere Tid, og da selve Opmaaling nu eengang efter de Uskikke, her have gjort sig gieldende, hverken betroes til de kongl. Toldbetjente, ei heller til dHrr. Controlleurer, men til enhver Tid foretages af Jnspecteuren selv, saa lukkes nu under denne Forretning det kongl. Toldbodpakhuus, og ingen Varer, blive udleverede i denne Tid, omendskjøndt, som i i dette Blad bemærket, nogle og tyve Consumtionsbetjente og Controlleurer med Nemhed kunde besørge udleveret baade Varer og Gods, som andetsteds er Tilfældet i hele Riget; men de maae ikke for Jnspecteuren - nei de maae ikke – og denne Villie er her en hellig Regel. Afgjort er det, at en saadan vilkaarlig Handlemaade har en saare skadelig Jndflydelse paa Handel og Søfart, og dHrr. Fortoldere maae saaledes flere Gange i een Uge gaae forgjæves og kunne ikke erholde deres Varer, hvorefter de mangen Gang i 8 Dage og længere Tid maae vente. – Naar flere Skibe paa eengang arrivere, da expederes, som ogsaa i dette Blad er bemærket, ingen Toldbodforretninger forinden det sidste, undertiden det 3die eller 4de, Skib er udlosset, hvilket sædvanlig medtager flere Dage. Og vistnok maae man med stor Føie spørge, er dette overeensstemmende med Billighed og med Lovgivningen? – Ogsaa et andet Spørgsmaal tillader jeg mig her: Naar i Midsommers varmeste Dage flere Læs Smør arrivere til Kjøbstaden, kan da Toldfaget med Rette paastaae, at Veiningen først skal foretages i Consumtions=Boden og senere paa den kongl. Veierbod, eller var det ei rigtigere, at en Betjent fra Porten ledsagede Vognen til den kongl. Veierbod, og hvorfor skal Eieren udsætte sig for, at erholde sine Smørpartier smeltede, hvorfor man let udsætter sig i Sommerheden, fordi Toldfaget hænger sig i Pedanterier, og hvem giver Eieren Erstatning for den lidte Skade, Kan der endvidere tænkes større Urimelighed end den at der paa de Dage, hvor Stempling af Manufactur-Varer foretages, sjelden andre Varer maae fortoldes, formodentlig fordi Toldinspecteuren er et Medlem af Stemplingscommissionen, og saaledes ei kan være alle Steder, imedens ingen Anden betroes til at overvære Udløsningen af det Gods, som de Handlende til umaadelig Forsinkelse uafbrudt maae trygle om. Notorisk er det, at en saadan mangesidig Vilkaarlighed er til ubodelig Skade, og vist er det, at samme aldrig kan finde Medhold, men fortjener alvorlig Revselse ligesom Collegiets Misbilligelse. N. N. (Jndsendt.) Du spørger, kjære Ven, i Dit sidste Brev, hvorfor jeg ikke paa en for Landmanden saa beleilig Tid kan rive mig løs fra Hjemmet og aflægge Dig et længe lovet Besøg, hvortil Du saa meget har glædet Dig, især da Du ikke længer er saa rask, at Du tør vove Dig ud om Vinteren. Men, min Ven, det er hverken Mangel paa Lyst til at modtage Din venskabelige Jndbydelse, eller fordi jeg er saa gjerrig paa Tiden, at Dy hidtil har maattet vente mig forgiæves, men alene fordi jeg nødig udsætter mig for den Fare, der efter min Mening er forbunden med at aflægge Dig et Besøg paa denne Aarstid. Du veed at jeg, for at komme ind i Hads Herred, skal forbi Squet Mølle ved Skanderborg, men Du har vel ligesaavel som jeg og saa mange Andre erfaret, at Passagen ved fornævnte Mølle er af saadan Beskaffenhed, at den, der har Liv og Helbred kjært, maa vel vogte sig for den Vei. At min Frygt i denne Henseende ikke er noget Hjernespind, maa Du vel indsee, naar jeg her fortæller Dig, hvad der hændede ved foranførte Mølle i afvigte Januar Maaned: "En Mand kommer kjørende fra Hads-Herreds Siden, for at tage til Skanderborg. Uden Vanskelighed naaer han til Squet-Mølle, og er glad ved at see sig saa nær ved sin Reises Maal. Men her begynder først Fatalia: Han seer vel Vand og Jis for sig, men her hjelper ingen Udflugt – han maa frem, han pidsker paa de stakkels Heste, der ere frygtsomme for at bryde den temmelig tykke Jis, hvilket de dog i Begyndelsen gjorde, skjøndt med stort Besvær; men endelig bliver Jsen dem for tyk (Vadstedet var den Dag omtrent 300 Alen i Længden), der maatte desaarsag skaffes Menneskehjælp. To Karle arbeidede nu paa at knuse Jsen, for at skaffe Hestene Gjennemgang (dette medtog omtrent 1/2 Time). Endelig kommer den Reisende atter paa det Tørre, men, som man kan tænke sig, ei uden at have udstaaet Frygt, saavel for eget Liv og Helbred, som for at faae et Par kostbare Heste fordærvede, og for at lide Tab paa det Gods, han førte i sin Vogn. Hvorvidt han slap uden Skade, veed jeg ikke; men det veed jeg, at en halv Times koldt Bad kan paa denne Aarstid aldrig være uden Fare for et Par svedige Heste, og da Vandet stod 1/2 Alen høit i Almindelighed, ved Squet-Mølles Omløb endog saa høit, at det gik ind i Vognen, er det rimeligt, at det og paa den Maade har gjørt Fortræd." Denne ene Historie, som er beviislig sand, er formodentlig nok for at overbevise Dig om, at jeg har Grund til at holde mig tilbage fra at komme paa denne Vei. Det er iøvrigt ganske mærkeligt, at saadant Veistykke kan findes, saa at sige lige under Amtmandens og Herredsfogdens Øine, paa en Tid da man, in Specie i Omegnen af Skanderborg, gjør saa meget for Veivæsenet, og det vist ikke kan ansees enten som noget uovervindeligt eller overflødigt Arbeide, at gjøre et saa ubetydeligt Stykke Vei, der passeres af saa Mange, fremkommeligt til en hver Aarets Tid. En Steendæmning mod Søkanten, Veien tilbørlig ophøiet indenfor Dæmningen og forsynet med en Steenkiste ved Omløbet, vilde formeentlig raade Bod paa den hele Ulempe, og det var dog vel neppe for meget gjort fra det Offentliges Side, for at sikkre Menneskeliv og betrygge mod Tab af Gods og Kreaturer, – Jeg slutter med det Ønske, at vi snart maae sees, men Du maa ikke vente mig for det første; thi jeg kommer helst med hele Lemmer. Din Ven Skrevet i Februar 1840.