Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-06-13
Udenlandske Efterretninger. De seneste Bulletins give os nu et ganske andet Begreb om Slaget ved Donau end vi hidtil have havt. Aldrig har den Franske Tapperhed viist sig fra en mere glimrende Side end den Gang, da man ikke allene havde en mægtig og fortvivlet Fiende, men ogsaa et rasende Element at kjæmpe imod. For at faae en rigtig Forestilling om dette blodige Slag maa man først tænke sig Egnen. Ligeover for Ebersdorf er Donau adskilt ved to Øer i tre Arme. Den største af disse Øer er Lo hau, og naar man kommer over den Canal, der skiller den fra Fastlandet, ere de første Landsbyer men møder her Stor-Aspern, Esling og Engers dorf. Paa den venstre Side af Donau stode Østerrigerne, som skulde angribes. Keiseren gik d. 20de over til Lobau og lod her opslaae en Bro mellem Stor Aspern og Esling. D. 21 undersøgte Keiseren, ledsaget af Marchallerne af Rivoli og Montebello Stillingen paa den venstre Donaubredde, og Valpladsen for den høire Fløi bestemtes ved Landsbyen Esling og for den venstre ved Storaspern. Enten det nu var at Østerrigerne forudsaae her nogen Fordeel eller de i deres sædvanlige Hidsighed ikke kunde oppebie de Franskes Angreb, nok er det Gener. Bellegarde angreb først Hertugen af Rivoli i Stor-Aspern. Marchallen manoeuvrerede med Divisionen Molitor. Hert. af Montebello forsvarede Eslingen, Hert. af Jstrien med det lette Cavallerie og Curasseer-Divisionen Espagne dækkede Slætten og beskyttede Engensdorf. Østerrigerne vare 90,000 Mand stærke og lod 200 Canoner spille. Fægtningen var hidsig og varede til om Aftenen Kl. 8. De Franske beholdt aldeles Valpladsen, og Curasseer Divisionen Espagne havde taget 14 Canoner. D. 22 om Morgenen Kl. 4 fornyede atter Østerrigerne Kampen og angreb atter Hertugen af Rivoli. De ville gien erobre Landsbyen. Kied af længer at handle forsvarsviis, angreb nu Hertugen og kastede Fienden, Divisions Gener. Bondet forsvarede den vigtige Post Landsbyen Eslingen. Da man nu saae, at Fienden paa venstre og høiere Side havde et stor Rum inde, blev hans Centrum angrebet og kastet. Hertugen af Montebelle stod i Spidsen for Angrebet, Gen. Ondinot paa hans venstre Fløi, Divisionen St. Hilaire i Centrum og Divisionen Bondet paa hans høire Fløi. Tre fiendtlige Infanterie-Colonner bleve angrebne og nedsablede af Curassererne. Det var nu ude med den Østerrigske Armee, da Keiseren om Morgenen Kl. 7 fik det Budskab, at Donaus stærke Tilvext havde gjort en betydelig Mængde store Træer og Flaadetømmer, der ved Wiens Jndtagelse vare bleven fældede, flot, og havde gjennembrudt de Broer, der forbandt den venstre Bredde med Smaaderne og disse med Øen Lobau, Nu kunde den Kortsynede spørge, forudsaae da den store Napoleons Gente ikke Mueligheden af en saadan Naturbegivenhed, der standsede, om just ikke tilintetgjorde en næsten afgjort glimrende Seier, Men denne Jndvending gjendriver sig selv, naar man betænker, at denne Donauens periodiske Stigen ellers sædvanlig kun indtræffer midt i Junii Maaned naar Sneen smelter, men at den den Gang blev fremskyndt ved den tidlige Hede. Den Franske Armee befandt sig nu i en stor Forlegenhed. Alle dens Reserveparke, som rykkede frem, en Deel af det svære Artillerie og hele Hertugen af Auerstadts Corps vare paa den høire Donau bredde og kunde ikke komme over, da Broen var ødelagt. Dette bestemte Keiseren til at holde inde med at gjøre Bevægelser fremad. Han befalede Hert, af Montebello at holde paa Valpladsen, støttet med den venstre Fløi til en Høi og den høire til Eslingen, Patronerne til Skytset og Jnfanteriet kunde ikke komme over mere, Østerrigerne vare allerede i Uorden, da de erfarede at de Franske Broer vare gjennembrudte, De mærkede det strax da den Franske Armees Jld tog af og dens Bevægelser trak sig mere sammen til Middelpuncten. Alle Østerrigernes Canoner og Artillerievogne, som allerede vare paa Tilbagetoget, kom nu tilbage igjen, og fra Kl. 9 om Morgenen til Kl. 7 om Aftenen, søgte de at kaste den Franske Armee. Men alle deres Anstrængelser vare frugtesløse, uagtet de gjorde 40,000 Canonskud, medens de Franske savnede deres Reservepark og maatte spare deres Munition til et mueligt uforudseet Tilfælde. Enden var, at den Franske Armee beholdt Valpladsen, der efter Saakyndiges Dom var bedækket med 12,000 Østerrigeres Liig; at, efter Fangernes Udsagn, 23 Østerrigske Generaler og 60 Officierer dræbtes eller saaredes, og at de Franske toge 1500 Mand og 4 Faner. Ogsaa de Franskes Tab var, som de selv tilstaae, betydeligt. De havde 1100 Døde og 3000 Saarede. J intet Slag synes Tabet at have været saa stort og Frugterne saa ringe for Napoleons tappre Legioner end denne Gang, og aldrig har han mistet saa store og udmærkede Officierer paa een Dag som i denne blodige Fægtning. Men en Lykke var det, at Keiseren ikke erfarede det indtrufne uforudseete Natur=Uheld to Timer sildigere. Hans Armee, som forfulgte Fienden, havde ellers stolet paa sin Munition, og ikke seet sig istand til at fornye den. - Der arbeides nu med største Jver paa, atter at istandsætte Broerne, og de blive saaledes befæstede, at man med Tryghed vil kunne mandeurere paa begge Bredder af Donau. En lykkelig Omstændighed, som fuldkommen kan bøde paa de ved Donauens uforudseete Stigen, foraarsagede Uheld, er den Jtalienske Armees Ankomst til Bruck (i Steyermark og dens Forening med Hovedarmeen i Tydskland. Den Jtalienske Armee har udmærket sig ved store Daad. Jellalichs Corps i Tyrol er tilintetgjort, og Erkehertug Johann har d. 27 Man maattet forlade Grätz med neppe 20 eller 25,000 Mand af den skjønne Armee, han var rykket ind med i Jtalien. Chasteller er bleven slaaet af Hertugen af Danzig, som har frataget ham al hans Artillerie og forfulgt ham til hen over Rattenberg (ikke langt fra Kuffsten); men uagtet det i den 11te Bulletin bestemt siges, at han maatte takke sin Hests Hurtighed for sin Redning, hedder det dog fra Memmingen under den 1 Juni, at han med 8000 Mand Østerrigere og Voralbergere er ankommen over Bregen til Lindau, efter at han havde tilbagetrængt de neppe 2000 Mand stærke Franske og Würtembergere, og at man i Lin dan, hvor der kun ligger nogle 100 Mand som Besætning, agtede at forsvare sig til det yderste Det i den 12te Bulletin omtalte Brev fra Erkehertug Johan til Hertugen af Ragusa er dateret Hovedqvarteret Conegliano d. 17 April 1809 og lyder saaledes: Hr. Hertug, Rygtet om de af mine Vaaben tilfægtede Seiere har uden Tvivl naaet Deres Øre. Sex Dages uafbrudte Fægtninger have drevet de Franske Armeer fra Jsonzas Bredder til hiin Side Piava, min Avantgarde er gaaet over denne Flod og finder ingen Hindring mere at bekjæmpe end at bortføre 10,000 Fanger, Artillerie og et overordentligt Antal Vogne, der bedække Veiene. Folket i Tyrol har reist sig ved den Østerrigske Armees Nærmelse, og gjort det i Landet adspredte Corps Bayerer vaabenløst. Kort, fra alle Sider har det meest glimrende Udfald kronet vore Anstrængelser. Disse Fordele og Visheden om, at den Armee, der staaer for mig, ingen nye Reserve har, som den kan sætte imod mig, have sat mig istand til, at disponere over en stærk Colonne, som jeg staaer i Begreb med at afsende til Dalmatien. J Tingenes nærværende Tilsland vilde Fiendtligheder fra Deres Side være hensigtsløse. Det Blod, det vilde koste, vilde være tabt for Æren. Derfor, Hr. Hertug, forlanger jeg af Dem, baade med Hensyn til Deres egen Hæder som til det Ønske et formindske Krigens Onder, at De med det Corps, De commanderer, nedlægger Vaaben. Ærefulde Betingelser, saaledes som Deres Troppers Navnkundighed og Deres høie Rang fortjene, skulle tilstaaes Dem. Min Hensigt er, at komme Menneskeheden til Hjelp, ikke at ydmyge Tappre, o. s. v.