Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-10-15
Danmark og Hertugdømmene, en Forskjel, som paa en for begge skadelig Maade adskiller dem, og berøver dem den Bistand, de ellers vilde og kunde Afgrøde, udbrede almindelig Velstand, Overdrevent er det ikke at paastaae: at dersom Handelen med Landets Produkter og Kreature ikke faaer Liv igjen, og Priserne ikke hæve sig, vil Landmanden ikke kunne bestaae, og har Landmanden Jntet, hvad har da det øvrige Hele? yde hinanden, ikke allene for nærværende Tid blev. tilsidesat, men endog overladt til den uvisse Fremtid, hindringen imellem den fælleds Handel blev ved, Pengehandelen gik sin uforstyrrede Gang, og Landets indbyrdes Tumiddel blev fremdeles ved at behandles som Vare. - Bestemmes det derimod, at Sølv skal i Danmark, som i Hertugdømmene, være den Basis, hvorpaa al Handel skal hvile, saa er Forskjellen imellem Betalingsmidlerne hævet. Manden i Nørrejylland, som har Fedevare eller Kreature at sælge, vil da sikkert ikke allene modtage, men og betinge sig Betaling i Sølv, fordi denne Mynt nu bliver ham en Nødvendighed, i Stedet for at han i nærværende Øjeblik ikke kan modtage den uden Tab, da Kjøbmanden eller Vexelereren, som han vil omvexle den hos til Repræsentativer, vil have Fordeel, foruden det at Coursen i 8te eller 12ten Dage kan forandres. Og Repræsentativer behøver han til at betale Renter, Kongelige Skatter o. s. v. Feile vil det neppe, at det ikke vil vare længe førend den bedre Mynt der vil være i fuld Circulation. For længe siden har Papiret ganske været fortrængt i Ribe, og Sølv det almindeligste, om ikke eneste Betalingsmiddel; det samme gielder ogsaa længere nede i Jylland, paa Vesterkanten, og snart vilde det samme blive Tilfældet paa den østre Kant, især naar alle offentlige Udgifter skulde udredes med Sølv, eller med Papir lige med Sølv. Den Formodning torde vel heller ikke være aldeles ugrundet, at der paa flere Steder gjemmes Sølvmynt; denne vilde da komme frem for Lyset og forøge Circulationsmasmassen. J Hertugdømmen circulerer en Deel fremmed Skillemynt, derimod vrager man danske Toskillings- og Fireskillingsstykker, som Omløbere søgde at tilkjøbe sig for den halve Værd, af disse komme endnu enkelte til Syne, og skulde disse ikke kunne circulere ligesaa vel som de fremmede, naar det var tilladt; Circulationsmassen forøgedes jo dog derved, istedet for at de nu sælges for den første den bedste Priis, naar de forekommer. At Repræsentativerne, naar Sølv, eller Papir lige med Sølv, blev det eneste Betalingsmiddel, vilde blive behandlede overalt efter Dagens Cours, bliver jo i Grunden intet andet, end hvad der skeer for nærværende Tid. Thi at dette skeer i Hertugdommene, behøver ikke at anføres. Men i Danmark, giver der vel nogen mere for Seddelen, end hvad Dagens Cours byder, Man kalder den vel en Rigsbankdaler, ja vel endog en Rigsdaler, men i Vare giver man neppe mere af Værdie end til 8 L., eller en Mark dansk omtrent. Kjøbmanden, ved at bestemme sine Varers Priis, sætter endog disse saa meget høiere, fordi han maae befrygte Papirets Dalen, fra hans Jndkjøb til hans Udsalg, og saaledes faaer Kjøberen nu som oftest mindre Værd for hans Seddel end Dagens Cours bestemmer. Rigtigst vilde det dog nok uden al Tvivl være, om der een for alle Gange blev bestemt en fast Værd for dette Betalingsmiddel, saalænge Nødvendigheden bød, at det skulde circulere; thi derved ophørte paa eengang al Spekulation i denne Henseende, ligesom det og vilde være nødvendigt, for at forebygge Uorden og Vindesyge, saa længe det i de Kongelige Kasser maatte antages, især var det nødvendigt for Banken, som da ikke vilde komme til at indløse en Seddel for mere, end hvad den var udgivet for For denne synes denne Operation at være af høieste Vigtighed, om man endog vil antage Mueligheden, af, at den skulde under nærværende Form i Tiden kunde bringe sine Sedler lige med Sølv. Thi da den har sat disse i Circulation under en Cours omtrent af 500, og skulde engang i Tiden indløse dem til en Cours af 200, hvor stor vilde dens Tab da ikke blive, Vel er det sandt, at Coursen ikke pludseligen vil kunde forandre sig fra 500 til 200, men dette maatte dog skee efterhaanden, saa den stedse vilde tabe ved Jndløsningen, og den endelige Sum, som vedblev i Circulationen til en Cours af 200, maatte Banken indløse, saa ofte Repræsentativer presenteredes til Omvexling, 2 1/2 Gange dyrere, end den havde sat dem i Circuration for. Thi tænker Banken ikke at komme saavidt, at den kan give Valuta, naar en Seddel presenteres, saa vil dens Credit kun staae paa svage Fødder. Antages det altsaa, at det ikke allene er Bankens Hensigt, at den vil paa Anfordring realisere sine Sedler mod Valuta, men at den ogsaa under nærværende Form i Tiden vil bringe det dertil, at den kan, saa vil den Speculant, der forud kan beregne dette, ved at gjemme Repræsentativer, indkjøbte til en Cours af 600, som er langt under Dagens, kunde vinde det tredobbelte. Og hvad enkelt Speculant her vandt, var et reent Tab for det Hele, som kun kom den enkelte Formuende til Gode. Ja hvad endnu vilde være skadeligere, det vilde blive et fandt Nationaltab; thi vilde ikke den udenlandske Millionair, naar han havde rimelig Formodning om, at det vilde skee, anvende en Capital paa lig en Speculation, som det vel kunde betale sig at lade ligge frugtesløs i en Tid, hvorpaa der siden kunde vindes 2 a 300 Procent? Der vilde paa en Million Rigsbank Repræsentativer, indkjøbte til en Cours af 600, som Banken indvexlede lige med Sølv, kunne vindes over 333,000 Species, naar Coursen var 200, og følgelig saameget mere naar den var 200. Synes derfor denne Operation at være af høieste Vigtighed i Henseende til Banken, at der een for alle Gange bestemtes en fast Cours for dens Repræsentativer, saa synes den ligesaa fuldelig at være det for enhver Debitor, som har gjort Laan, i dette Betalingsmiddel siden 1813. Disse have i Almindelighed optaget deres Laan i Navneværdie, efter en Cours af 600 omtrent. Den Eiendom, de kunne have tilkjøbt sig og betalt med dette Betalingsmiddel, er betalt saa meget dyrere, som Betalingsmidlet vareringere. Vilde de sælge den igjen og betinge sig Sølv, følger naturligvis, at Kjøbesummen falder langt anderledes ud. Lægges hin Cours af 600 til Grund, da er det klart, at en Eiendom, kjøbt og betalt i Repræsentativer for 3000 Rigsbankdaler N. V., er kun 1000 Rigsbankdaler værd i Sølv. Eller at den som har laant 3000 Rigsbankdaler N. V., kan betale dem med 1000 Rigsbankdaler Sølvmynt. Men antages det at Papiret hæver sig til sit ominelle Værd, saa N. V. og Sølv bliver alpari; vil da ikke den Debitor, som har laant, under en Cours af 600, Tretusinde Rigsbankdaler, komme til at betale 3 Gange saa meget, som han har faaet Værdie for, da han gjorde Laanet, Kan han nu ingenlunde faae 30000 Rigsbankdaler Sølv for hans Eiendom, thi Prisen maatte da stige til det tredobbelte, saa følger jo, at han maae gaae til Grunde. For nærværende Øieblik kan han maaskee afholde sine Renter, da Summen for de Produkter, han sælger i det nominelle Betalingsmiddel, han modtager, og hvormed han igjen kan betale, er stor i Forhold til Sølv. Men vil hen kunne udrede disse, naar begge Deele staae lige og naae Jndtægten af hans Produkter vil formindskes i samme Forhold, som betalingsmidler forbedres, At det vilde forvolde Forvirring, om Priserne paa Produkter og Vare eller Arbeide med eet skulle bestemmes i Sølv, istedet for Popir, hvorefter de nu rette sig, behøver man ikke at frygte for, thi ligesaa pludseligen, som Prisene stege i Hertugdømmene 1812, da Repræsentativerne der stode saa slette, ligesaa pludseligen dalede de igjen, da Sølv blev Betalingsmidlet og Sedlerne behandledes efter Dagens Cours. Viser derfor den Mand, som udtaler sig i Forordningen af 5te Januari 1813, at foruden Eenhed i Mynten er det Princip ogsaa lagt til Grund: Debitor maae ikke undertrykkes; saa synes det, at om der end er sørget for hin Debitor, før dette Tidsrum, saa er den, som er blevet det efter samme, i en beklagelsesværdig Tilstand, i Fald Papir og Sølv, under nuværende Form, kommer til at staae ligge. Bestemmes derimod de ovenantagne 3000 Rigsbankdaler N. V. til 1000 Rigsbankdaler Sølv, da skeer hverken ham eller Creditor Uret. Thi denne har ikke givet ham mere Værdie i Sølv, og han kommer da hel ter ikke til at betale mere end hvad han har modtaget. Anderledes er derimod Forholdet imellem Creditor og Debitor før 1813, thi dette Forhold er eengang bestemt. Her skeer Debitor ingen Uret, om han betaler i Sølv. Creditor derimod vilde forurettes, om han engang, naar Jndulten ophører, skulde modtage Betaling i ringere Værd. Thi han har allerede eengang lidt et føleligt Tab ved det, at hans Tilgodehavende nedsattes fra Courant til Rigsbankdalere, i det mindste gielder dette for de ældre Creditorer før 1807. Og hvad faae disse nu i Renter, som ogsaa ere medsatte, Billigheden synes derfor ikke allene at fordre, at disse skulde sikkres ikke blot den Capital, som eengang er dem tilsagt, men at de og burde nyde den ringe Rente, de for nærværende Tid maae lade dem nøie med, i god Mynt.