Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1797-12-08
Trondhjemske Tidender. Sæ Baden. No. 49. Fredagen den 8. December. Saa skal vi nu ikke mere valdse? 12 (Slutning fra No. 47.) Jeg har, siger den ovenfor anførte Verdens og Menneskekjender naar jeg betragter Valsningen som en for Moraliteten farlig Dands, paa min Side, egne Tilstaaelser saavel af adskillige jevne Koner, som af Damer, dannede i den store Verden, hvilke ikke nægtede mig det voldsomme Jndtryk Vaisningen gjorde paa de res Sandselighed i de yngre Aar. Nogle af dem tilføiede, det var den eneste Dands, hvortil de ikke vilde give sine Kjerester Forlov, at opfordre en anden Pige, ei heller ville de tillade en ugift Datter den. Desværre gives der derimod Mødre i Mængde, som ei allene anføre sin halvvoxne Datter til Valsningen, men end- og i sine Børns Overværelse, af hvilke de dog vente Ærefrygt, lade sig slynge omkring paa den uanstændigste Maade. At Valsningen ikke er smuk, herom viljeg neppe overtyde dem, som foretrække den for enhver anden Dands. De kalde den saa, efter di den er behagelig for deres Følelser, som manda ofte forvexler det Behagelige og Smukke med hinanden, og Beviset for, at noget som behager, billigen ikke burde behage, kunde man almindeligviis, spare sig. Jmidlertid spørger jeg hiin Dandses Forsvarere, om ikke Synet snart bliver dem kjedsomt, ja endog modbydeligt naar kun et eneste Par valser sig, og de Dandsende slet ikke interessere ved sin Skabning, Langt anderledes forholder det sig med Menuetten, Allemanden, og andre lignende Dandse, som dandsede af eet Par, fornøjer Tilskuerne bestandig, og hvilket er endnu mere, meddeler saadanne Dandsende, som intet yndigt har, virke lig Ynde. Grunden dertil ligger i de nus nævnte Dandses Mangfoldighed, som Valsningen feiler. Her er et evigt Et og det samme. Det samme Skridt, samme Legems Holdelse, samme Figur. Armene, hvorpaa det kommer saa meget an hos de Dandsende, røre sig neppe, blive omtrent stedse i den samme Stilling. Kort sagt, hvem der har seet den første Vending, den har seet alle de følgende, lige indtil den sidste. Hvorledes kan nu nogen Ting behage i Længden, naar ikke flere forskjellige Deele deraf stemme sammen til et Heelt, naar det er uden Begyndelse, Midte og Ende? Denne Følelse er Mennesket saa naturlig, at vi finde sigureerte Dandse iblant alle vilde Folkefærd, i det mindste har jeg endnu aldrig i nogen Beskrivelse af nye opdagede Øer truffen paa een, der var saa simpel, som hvor Valsning. De halv og heel nogne Jnsulaneres Dandse ere afvexlende og kræve mere Kunst end hiin, hvori Enhver, der har mindste Færdighed i de sædvanlige Legemsøvelser, saasom Løben og Springen, og det middelmaadigste Gehør for kjendelig angiven Takt, bringer det i aatte Dage til høieste Fuldkommenhed. – "Desbedre!" sige Nogle, "Hvi skulde man kjøbe en Lyst saa dyrt, der tilbyder sig for en ringe Priis, hvorfor afmale ethvert Skridt, enhver Bevægelse med Haanden efter det Smukkes Regler, da man kun søger Fornøjelse i Dandsen, og kan friere overlade sig til den uden Tvangens Regler, – at en selskabelig Dands, hvori Mange tage Deel, ikke bør være for vanskelig, for indviklet, det vil ingen Forstandig nægte; men at afsondre al Kunst derfra, er af den Aarsag farlig, fordi naar Kunsten har Opsyn med vore Fornøielser, blive de mindre sandselige, og arte følgelig ikke saa let ud. Maae en Dandsende give Agt paa de forskjellige Veie og Vendinger, hvilke ere ham foreskrevne, ligesom aftælle sine Skridt efter Musikens Natur, og stedse være betænkt paa behagelige Legems Stillinger, saa holder dette hans Glædskab i Skranker, og i den fuldeste Nydelse beholder han dog en vis Sindighed! Desuden viser det Skiønne, naar det blander sig ind i vore Forlystelser, ufeilbarlig Jndflydelse paa dem, luttrer og forædler dem, eller afværger det mindste, at de ikke synke ned til dyriske Lyster. Om altsaa Valsningen, der kunde taales, som en kort, kun sjelden anbragt Mellemdands, forudsat, at den ikke i mindste Maade fornærmede Velanstændigheden – naar denne nu bliver til en eneste Dands, saa har Sædelæreren, al Ret til, at ivre imod den Virkelig er i mange tydske Provindser de allerede indførte smukkere Dandse bleven fortrængte af den Folk af den bedste Opdragelse kjende der næsten ikke meer den paa Forandringer unddrømmelige Anglvise og den behagelige Qvadrille, begge med deres Bølge- og Slangelinier, paa hvilke Dandsere og Danserinder skride fort efter en af adskillige Dele bestaaende Musik, snart følge hinanden troligt, snart skille sig fra hinanden og gaae over til sine Naboer, derpaa forsvinde og søge og finde hinanden igjen. Med Mennetten, den ældste af alle os bekiendte selskabelige Dandse, gaaer det ikke stort bedre; den ne Dands, om hvilken den alvorlige, philosophiske Sulzer taler i et Slags Begeistring, og siger: Den lader til, at være opfunden af Gratierne selv. Ogsaa Mennetten begynder i Stæder, hvor der dog herske fine Sæder, at blive forsømt, eller endog landsforviist derover, at man heller dreier sig hele Timer i Kredse. Denne Forsømmelse er utilgivelig; ei allene formedelst Dandsens Mekanisme, hvis simple Gang har saa meget skjønt, som ved et hvert Skridt vexelviis paa det blideste hæver og synker Legemet, og giver det Leilighed til, at udvikle alle sine Tillokkelser; ei allene derfor, men fornemmelig formedelst den deri udtrykte sædelige Følelse. Den maatte vist nok være en grov forvoxen Vellystling, hvilken, naar han saae sin Meddandserske dandse Mennet til Fuldkommenhed, kunde overlade sig til en nedrig Lidenskab; hvilken ikke Synet af qvindelig Huldsalighed indaandede Ærbødighed; ligesom den Pige var tabt for stedse, som ved denne Dands, ligegyldig mod Mandens Agtelse, ikke følede Qvindens Værdighed og Blufærdighedens høie.