Viborger Samler, 1792-05-07
Dødsfald. fter at have tvende Gange i denne Vinter maattet föle et maadeligt Helbreds alt for svage Kræfter for at udholde Reiser i de strængere Aarstider, fik jeg den 27 i forrige Maaned Brev fra min eneste Søster Kasperine Vivikke Beck föd Bögb, at min dyrebare Moder laae for Döden. Mine Venner og Paarørende, der vide denne Kones mageløse, skjönne, rørende Historie, og derfor agte, beundre og elske hende, som jeg, kunne alene forestille dam, i hvad Sindsforfatning jeg strax Dagen derpaa, selv endnu ganske upasselig rejde fra Asmildkloster, hvor jeg henved et Par Maaneder, formedelst min Sygdom havde opholdt inig hos en elsket Tante, der nu fulgde mig til Blegind. Men i denne bedrøvede Stilling biede os endnu en Efterretning, der skulle fordoble vor Kummer, da vi om Morgenen den 29de vare Blegind en Miil nær, maatte vi erfare at min Svoger Peder Bech, Sognepræst for Meenighederne Blegind og Hørning, var tre Dage tilforn bleven anfalden af en hæftig Rörelse og laae nu, berøvet sit Maal, og ventede Døden. Vi kom der, og til vor eeneste Trøst fandt vi vel min Moder noget bedre, end vi havde ventet; men dog bleve vi Tilskuere af de ynkeligste Scener. Min Svogers Smerter vare, ligesom nu min Søsters Bedrøvelse er, langt over min Beskrivelse Denne Morgen, Klokken henimod 6, ophørde hans martrende Lidelser. Min Søster havde Bryllup den 6 December i forrige Aar - og nu er hun Enke og Moder for trende Børn., 1 hendes Sted gjör jeg herved dette Dødsfald offentlig bekiendt for vor heele Familie og alle vore Venner. Hun beder dem skienke hendes Kjerestes Minde og hendes tunge Sorg en medlidende Taare, og ingenlunde frabeder hun sig, som sædvanlig, alle Condolationsbreve, hendes Kummer er alt for levende fölt, alt for dybt præget i hendes Hjerte, til at hun blot skulde merke den, naar man erindrede hende derom, Skal der noget i Verden kunne trøste hende, da skal det være oprigtige Venners varme Deeltagelse i hendes Qval og hendes Graad. Sorgens Natur er ligesom Sygdommens, den lindres, naar den fordeeles. Saa mørk og sørgelig var Maidagens Frembrud over dette bedrøvede Huus, Gid den ikke saa ubliid havde opvakt flere bævende Familier til Graad og Kummer! Dersom Godhed er en af Menneskesielens øverste Prydelser, og Ærlighed en af de Dyder, der allerede længe bleve sieldnere i den polerede Verden, da er det vist, at Peder Bechs Erindring fortjener en bestemt Plads iblant Fædrenelandets ædle Hensovede, det er et lysende Sted iblant de færre Jordens agtværdige Borgere. Elendige, 1, der vove at nægte Gud og Evighed, for svage eller forrykte til at kunne föle Sjelens Udødelighed! vorder gode og redelige, lærer at forstaae den Harmonie, der foreener alle virkelig tænkende Væsener, gjörer Eders Hierter bekiendte med det reene Venskabs hulde Fölelser, træder saa hen og betragter Naturens højtideligste Scene, stuer og föler og tænker, seer Eders kiereste Brødre forlade den jamrende Jord for at ile hen til Evighedens lysere Sphærer, og da skulle i fornemme Høiheden og Vælden af den opløftende store Tanke, der tilforn var saa langt over Eders indskrænkede, lave Begreber, da skulle ikke længere være fornedrede i en Klasse af Skabninger, maaskee dybt under Dyrenes ikke længere være omtaagede af forvirrende, blindende Dunster: ikke længere ligge begraven i det tykkeste Barbarie, ikke længere samle i det ulykkeligste Mørke, eller tvivle om den velgjørende Religion, som den moderlige Natur saa lydeligen forkyndte alle hørende Lemmer af alle Jordklodens Tidsaldere og Nationer, Blegind Præstegaard, den 1ste Maji 1792. C. R. Bogh.