Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1777-04-25
J de 53 Aar, da hun har øvet Lægekunsten hos os, har hun forrettet saa mange Under=Kurer, at ingen anseelig Familie i Hamborg og Altona tilsidst vilde døe ud, uden hun var tilstæde. Hun havde frie Adgang i alle de største Huuse, og Herre og Hustrue bleve glade, naar La kjen raabte igiennem Stuedøren: der kommer Mutter Klumpfus! Hendes Høiagtelse var stegen saa høit, at nogle Doctores endnu i hendes 82de Aar skal have beilet til hende; skiønt jeg ikke nøie kan sige, om det var til Giftermaal i hendes Livstid, eller til Opskiærelse efter Døden. Der fandtes hos hende visse naturlige Kiendetegn paa hendes Kald til Lægekunsteen; thi hun kunde nedsluge store Been og Beenrader, uden at detskadede hende. Hun kunde frivillig brække sig, naar hun havde faaet for meget; og naar hun var i et Selskab af Folk, der hadede Lægekunsteen, saa kunde hun af sig selv giøre dem saa angest og bange, at de ikke havde Roe paa noget Sted, og at de maatte ile bort, som om de havde taget den stærkeste Afførelse. Det skal engang være hændet en berømt Doctor, at han ved en Sygs Seng, hvor mange Folk vare forsamlede, og meddeelte gode Raad, pludselig med stor Hast og Angest stod op, og gik Hiem, efterat han i fuld Forvirring havde sagt: Mutter Klumpfus maa være her i Selskabet. Virkeligen skal hun kort forhen have været i Kammeret, men dog før Doctorens Ankomst være bleven kaldet til en fødende Damme. Den gemeene Mand i Jylland beskyldede hende, at hun efterabede Maren, og reed dem om Natteen; og at hun virkelig har besiddet nogen Troldom, det vil man slutte af en vis Tale, der skal engang være sluppet hende af Munden, da hun hørte læse i Tidenderne, at en Heri et vist Land var bleven brændt. Saa har hun sagt, brænde de ogsaa vore Folk der Men det maa staae derhen, mine Venner, jeg kan dog med Sandhed bekiende for dette anseelige Selskab, at viaf Selskabet ikke have fornummet noget unaturligt eller Hemmeligheds fuldt i alle hendes Ord og Gierninger, som vare lutter Kurer. Desuden bevidnede hun til hendes Afskye for de onde Aander, og nægtede aldeeles, at hun end- og af Navn kiendte Doct. Faust eller Merlin. Jmidlertid havde Naturen udrustet hende med alle de Gaver, der udkræves til Praxin her paa Stedet. Saasnart hun kom til en Syg var hendes første Ord: og kuns tys, her vil vi nok finde paa Raad, og derpaa udforskede hun først, hvad der var at giøre; ligesom de Doctores, der først forskrive Recepter, og derefter grundig udforske Sygdommen. Hun gav selv Lægedomme: thi, sagde hun, Apotherne have kuns slet Tøi, de kunne vel give det halv for intet. Men hun gav de dyre Lægemidler selv, som sagt; og heri havde hun Ret, thi det giøre Doctores ogsaa. Naar en Patient døde under hendes Hænder, hvilket dog ikke altid skeede, saa tilbød hun at man maatte opskiære den, for at bevise, at Lægemidlerne havde gjort alt det, man kunde forlange af dem; ligesom dette er alt, det en Læge kan giøre, for at retfærdiggiøre sig. Hun var ikke meget for Recepter, men destomeere for Huusmidler, og da man engang derover mistænkte hende for, at hun vel ei kunde skrive Recepter, svarede hun: det kunde mange Doctores ikke heller. Hendes beste Arcana vare Huus log, Femfingerurt, Buldrian, Dyvelsdræk, alle Mænds Harnisk, Maria Sengehalm, Engelsød, Margrevindepulver, Cellisk hiertestyrkende Pulver, Stoughthons Mavedraaber, Essenz a dulci, Schweers Draaber, Lebens Balsam, Kinder Balsam, Ormekrudt, Ærenpriis, Stikumerollplaster, Sukkerrumohr og Dimekuler. Med disse Midler gjorde hun alle de Under, hvorved den her værende Praxis næsten gandske kom i hendes Hænder, og hvorved hun forhvervede sig i alle fornemme Huuse Tillid og Adgang.