Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-04-30
Da den geistlige Stands Kaar og disses Forbedring ikke allene offentligen af flere ere afhandlede, men samme endog har været Gjenstand, for en i dette Øiemed nedsat Kongelig Commission, saa formenes det ikke upassende at meddele alle de Oplysninger, som i denne Sag kunde gives, og det saa meget mindre, som de Synspunkter, hvorfra Anmelderen betragter denne Sag, ere noget afvigende fra de ham hidtil bekjendte, og hvorfra andre Forfattere have betragtet den. Skulde jeg i mine Ansyn feile, vilde det gjøre mig ondt, men jeg maa dog tilstaae, at mere end 30 Aars Erfaring til den geistlige Stands Kaar leder min Pen, og det nøje Bekjendtskab saavel til Kjøbstædernes som Landsbyernes Geistlige, jeg har havt og endnu har, tør forsikkre mig om, at jeg dog neppe aldeles kunde feile. Jeg skrider derfor til mit Forehavende, og beder at det maa blive optaget i den bedste Mening, som et Bidrag til Standens Frelse og til Sandhedens nøiere Erkjendelse. I. For at udfinde de sande Aarsager til Geistlighedens Ødelæggelse, maa man ingenlunde blive staaende ved de nærværende Tider, men man maa gaae tilbage til Reformationstiden, den egentlige Tidspunkt, hvorfra Ødelæggelsen, begynder, hvorefter den systematisk skrider frem indtil vore Tider, hvor den snart synes at have naaet sin Fuldendelse og blive synlig for alle J den Henseende maa jeg først bemærke, at den Stamme, hvorfra vore Præster ginge ud, var den catholske, at samme var eenlig, og at det, der var henlagt til dens Underholdning, ikke var mere end hvad der udfordredes til dens standsmæssige, men dog kun tarvelige Underholdning, som eenlige Mænd, og mange Steder ikke engang saa meget, hvilket Datidens hyppige Klager over Mangel tilstrækkelig bevise. Selv Luther istemmede disse. Hvad der var dem tillagt, saasom fri Bolig, Jord, Skov, Fiskevand, Jldebrændsel, var i Regelen befriet for alle staaende Byrder og Skatter, og saaledes bleve og deres Jndkomme overgivet dem ved Reformationen, paa det nær, som de aldeles mistede. Men efter Reformationen skulde Præsterne være givte Mænd og af samme Jndtægter ernære, klæde og opdrage Familie, endskjøndt en stor Deel af dem, ikke engang som ugivte, havde det Fornødne. Det ubetydelige Tillæg, som nogle af Præsterne finge ved Reformationen. og i de følgende Tider af Vicariegods, Mensalgods og nogle Bispetiender, samt Sammenlægningen af flere smaa Pastorater til eet, kunde ingenlunde opveje Tabet ved de adelige Hoved og Sædegaardes Fritagelse for Tiende, Adelskabets Reclamationer af Forfædres til Præstens Underholdning givet Gods, og ved Sjelemessernes Ophør. Man kan med Sikkerhed antage, at de givte Præster efter Reformationen ikke engang beholdt saa meget, som de som ugivte havde havt før Reformationen. Klagerne over deres Nød lød allerede i Luthers Tid meget høit, Tilstanden var meget ringe, og det endskjøndt Præsternes egne og deres Familiers Nødvendigheder, kun vare faa, og som det synes, ikke vanskelige at tilfredsstille. Christian den 3die, Frederik den 2den og Christian den 4de, saavelsom og nogle Private, søgte efter Evne at bøde paa Geistlighedens ublide Kaar, paa den ovenfor anførte Maade, men man vil let indsee, at dette ikke kunde være, i det mindste ikke allevegne, tilstrækkeligt til at underholde hele Familier og opdrage deres mange Børn, da det neppe noget Sted beløb sig til saa meget, som Præsten forhen havde havt som catholsk Præst og eenlig Mand. Christian den 3dies Opfordring til Adelen, at yde Præsten Tienden af deres Hoved- og Sædegaarde, hvormed Kongen selv foregik dem med sit priisværdige Exempel, forblev uden Virkning. Siden den Tid er det ikke bekjendt, at den geistlige Stand har nydt noget Tillæg af nogen Betydenhed; thi at der nu og da er blevet taget noget fra nogle Kald og tillagt andre endnu ringere, kunde ikke bevirke nogen Forbedring i det Hele.