Berlingske Tidende, 1777-06-09
En Tale, som Doctor William Dods holdt til Dommeren den Tid, han skulde have sin Dom. Mylord. Jegstaaer her for Dem, som et bedrøveligt Exempel paa den menneskelige Svaghed. Jeg har begyndt mit offentlige Liv med de Udsigter, som ere tilfælles for alle unge Mennesker, der blive frit opdragne, og hvis Duelighed bliver roset. Da jeg var bleven Præst, holdt jeg mig selv ikke denne Stand uværdig; heller ikke har jeg været en uduelig, men som jeg troer, en nyttig Lærer. Jeg lærte Christendommens Sandveder med al Jver. Mit Arbeyde fandt Biefald; mine Kirker vare fulde af Folk, og jeg har Aarsag til at troe, at adskillige iblant mine Tilhørere ere kaldte tilbage fra deres Syndeveie og omvendte. Men tænk engang Mylord, da alt dette forstørrer min Forbrydelse, hvormeget bittrere maae det da giøre min Straf, berømt af alle og derved gjort stolt, satte jeg for megen Tillid til mig selv; og da jeg selv tænkte, som andre tænkte om mig, at min Dyd var grundet i Oprigtighed, og var bestyrket med Religionen, saa betænkte jeg ikke hvor farlig en ond Vane er, ey heller tog jeg mig i Agt for mit eget Hiertes Bedragelighed. Jmidlertii nærmede sig Fristelsensdag, hvorpaa jeg blev angrebet og overvundet. Jeg begik Misgierningen, og jeg beder, Deres Lordskab, at troe, at min Samvittighed forestiller mig nu hvert Øyeblik samme i dens Afskyelighed. Men hvor mangen har ikke bukket under Anfægtninger, og er dog bodfærdig indgangen i Himmelen, Jmod en Gierning, som nu venter paa en hævnende Justitzes Erklæring, vil jeg ikke, at de 30 Aar, en saa stor Deel af det Menneskelig Liv, skal veye op, de 30 Aar, siger jeg, som jeg har henbragt i Kierligheds Udøvelse mod andre Mennesker, i at lindre dem de Smerter, som jeg nu selv føler, og i at staae dem bie med den Trøst, som jeg nu selv trænger til. Jeg vil paa ingen Maade formindske min Misgierning ved at erklære, at mangfoldige Omstændigheder gjør det rimeligt, at jeg ingen forsætlig Hensigt har havt til at bedrage; jeg vil heller ikke forsøge at formilde min Straf ved at anføre, at mine Smerter have ikke været mindre, end min Skyld. Jeg har mistet tillige min Anseelse, som jeg omhyggelig burde have bevaret, og min Formue, hvormed jeg kunde have været fornøyet, er i et Øyeblik forfaldet baade i Armod og Skam. Mit Navn- og min Misgierning er en Materie til Gadeviiser, og et Maal for de Ugudeliges Glæde og de Letsindiges Bespottelse. Men uden at tale om, hvad jeg har været, Mylord, ønsker jeg kun, at kunde gotgiøre, hvad jeg nu er. Dødens Foragt, saa glindsende den endog bliver regnet iblant de hedenske Dyder, har dog ingen Overeensstemmelse med den Christelige Bødfærdighed. Mange Aarsager lade mig alvorlig ønske Livet. Jeg føler en naturlig Skræk for en voldsom Død og en almindelig Frygt for en utidig Oplysning. Jeg ønsker da at giøre Bodfor det, hvormed jeg har fornærmet Geistligheden, Verden og Religionen, og at afslette min Misgiernings Skam ved en exemplarisk Fortrydelse; men i sær ønske jeg, at døe med Taal og efter stille Forberedelse. Et sørg. ligt og besligt Fængsel; Angest ved at føres for Dom; de forrige Skrækfulde Dage; og de derved uundgaaelige Sindsbevægelser, forhindre Hiertets vedbørlige Forfatning til hellige Øvelser, til Bøn og Selvprøvelse. Lad mig endnu forundes en liden Tiid at leve, hvori jeg med Overlæg og Rolighed kan berede mig til at stille mig for den Almægtige Domstoel, og møde for den Dommer, som dømmer enhver efter sine Gierninger, som vil skiænke en bodfærdig Synd Forladelse, og fra hvem, ethvert sønderknuset Hierte, skal faae Barmhiertighed. Formedelst disse Aarsager, Molordønsker jeg midt i Skam og Elendighed endnu at leve; og jeg beder derfor underdanig af Deres Lordskab at blive anbefale Hs. Kongel. Majests Godhed og Naade.