Ribe Stifts Adresseaviser, 1789-07-03
Ved den seneste Forandring af Regieringsformen 1772, hvorvel den voldsomt blev iværksat og Stænderne paatruet, tilvældede Kongen. sig dog ikke, eller holdt det nødigt, at berøve det svenske Folk tvende af dets urgamle Rettigheder, som just udgiøre Kiendemærket paa et frit Folk; gjennem Rigets Stænder selv at bestemme sine Skatte, og at ingen Krig af Kongen maae begyndes uden Stændernes Kundskab og Samtykke. Begge bleve efter Bogstaven, saaledes bibeholdne, men begge ere ogsaa siden efter virkeligen brudte. Sammenhænger er saa vidtløftigt, at ene adskillige Forsøg kunne som i Forbigaaende her blive nævnede, hvilke Tid efter anden bleve anstillede til at forhøie Skatter og Paalæg, tvert imod Lov og Forordninger og det, som Nationen havde bevilliget. Det endnu vigte ere, som blev iværksat forleden Aar, bør her korteligen omtales. Da nemlig en til en Rigsdag egentligen hørende Gienstand eller er didhørende Spørgsmaal, omen alt længesiden ophørt, men nu anseeligen forøget Afgivt for Friheden til at brænde Brændeviin til eget nødtørftigt Huusbehov, ei allene blev opvakt, men endog paa Kongens befaling giordes til et virkeligt Beraadslagnings=Emne i hver Stad og Sogn, und i Embedsmænds og Kronbetients Opsigt, Trusler, Lokkelser, der endeligen tvang endeel af Rigets Jndbyggere, somme forledte eller overtalte, til at bestemme sig til en saadan Afgivt. Da dette er alt andensteds bleven lagt for Dagen, saa hører Beviset ikke egentligen hid, for at det altid har været en det svenske Folks gamle Rettighed, selv at forædle de Jordens Frembringelser, som med Flid og Møie frem skaffedes af egen Grund. Anledningen til den forrige Brændeviinsafgivt, saavelsom til alle andre, maae være Statens Mangel, hvilken, under hvad Navn man behagede, maatte fyldes, men ingenlunde under Navn af Skyldighed at vinde en ikke bortgiven Frihed, eller at tilbagekiøbe den. Efter Grundlovens Ord, og dens Hensigt, kan et Skattepaabud aldrig derfor ansees, paalægges eller fastsættes, uden det er som et Forskud af Nationens Repræsentanter, det er Rigets Stænder, indtil en Udskrivning bliver samtykket. En anden Fremgangsmaade tilintetgiør Rettigheden af egen Skatteansættelse, da de samme, som ere berettigede til at bevilge, ere uimodsigeligen beføiede til at udsætte den bevilgede Summa, og til at fordeele dens Udredning imellem sig. Mit Øiemeed er her at henvise til Ophavsmanden, med al den Afskye, hver fribaaren svensk Mand bør føle for Despotismen og dens skadelige Virkninger, af hvilken saavel Udførelsesmaaden af denne ulykkelige Beskatningsplan, som og fornemmeligen udstammet fra de Skridt, der fulgte udmiddelbar herpaa, en Forordning, der ansaae Folkets Yrtren af en billig Misfornøielse, som en Majestæts Forbrydelse; og et Brev til Regi men cheferne, hvilket erklærede alle dem af Militairen for at have forbrudt deres Ret til Befordring, som i Følge den i Begyndelsen, levnede Frihed, besvarede Spørgsmaalet om Brændeviinsafgivten med Nei, og det saalænge til de havde betalt denne Afgivt. De Ulykkelige, som, forsmægtende under en haanlig Trældom, maatte paa Despotens første Vink nedlægge for dens Fødder hvad de med Svel- og Møie havde forhvervet til eget og egnes Underholdning, de ere i det mindste frie for de Herm, at see sig giækkede ved en indbildt Frihed. For dem fremsættes ingen Spørgsmaal, hvis oprigtige Besvarelse skal i Fremtiden blive dem nogen Snare. Dette Indgreb i Friheden og Folkets Ret var neppe fuldbragt, førend man begyndte et andet, som medfører for Riget endnu ulykkeligere Følger.