Den Vest-Sjællandske Avis, 1829-12-29
Det maae atter herved bemærkes at ved at grandske over Naturens Hemmeligheder vil det vel ikke lykkes Menneskets Fornuft at giennemskue den physiske Verdens Mysterium; men mange lyse Blikke og mange nyttige Jndsigter ville dog blive Frugten af deres Bestræbelser. Naar man tænker over Beskaffenheden af disse subtile Materier, hvoraf den physiske Verden er saa sammensat, til hvor mange Formodninger og bunkle Ahnelser kan da ikke vor Siæl overlade sig. Maaskee, maatte man da sige, er det Naturvæsen, som vi kalde Varmen, det samme som for Øiet viser sig som Lyset, eller for Følelsen som Jlden, som under visse Forhold kan oplive og under andre ødelægge de legemlige Forbindelser; under andre Omstændigheder kan dette mueligen frembringe de Phænomener, som vi tilskrive Electriciteten og atter under andre vise sig som en magnetisk Materie, som atter maaskee er beslægtet med Himmelrummets ubegrændsede Æther, eller er det samme Væsen som den, og som maaskee er det Organ, hvorved den Kraft, som behersker hele Universet, udbreder sin Jndflydelse igiennem alle dets Riger. Menneskets aandelige Væsen er kun et enkel Væsen, men som yttrer sine Virkninger paa en forskiellig Maade, med Livets eller den organiske Kraft synes det samme at være Tilfældet, saaledes kunne ogsaa de subtile Materier, hvoraf den physiske Verden er sammensat være forskiellige Egenskaber ved det samme Væsen. J Naturen hersker den største Enhed ved den største Forskiellighed; dette er den indvortes Grund til dens Fuldkommenhed og dens Skiønhed. Men maaskee selv disse subtile Materier ere endnu ikke de fineste, maaskee der gives de som ere endnu langt finere end disse, og som vi aldeeles ikke kunne betragte? Hvor beundringsværdig og hvor hemmelighedsfuld er ikke den Verden vi leve i, naar vi troe at være trængte ind til det Jnderste og det Første, og at have naaet til Tingenes dybeste Grund, saa opdage vi at der bag ved dette atter stikker noget. Hvorlænge havde man f. Ex. ikke troet at Vandet og Luften vare Grundvæsner, men man har efterhaanden opdaget at disse ere ogsaa sammensatte. Naar vi komme til at betragte de store Partier hvori den physiske Verden er fordeelt, saa ville vi atter komme til at støde paa mange subtile Materier, som høre til dens Væsen og dens Sammensætning; men vi ville, for ikke her at gjøre den nærværende Afhandling for vidtløftig, udsætte vor Betragtning over den saalænge. Af hvilken uendelig Mængde af Ting ere vi Mennesker ikke omgivne, af hvilke mægtige Kræfter, som virke paa os; men som følge deres egne Love og ere afhængige af os, paa hvilken vi vel kunne virke noget, men hvorved vi dog maae snart føle vore Kræfters Svaghed? Hvor mægtige ere ikke Naturens Kræfter og hvor svage ere Menneskets, hvor giennemtænkte og beundringsværdige ere ikke dens Jndretninger, og hvor indskrænkede ere ikke vore Kundskaber, O glade Overbeviisning at en uendelig Aand giennemskuer den physiske Verdens Jndretning, ordner og behersker den. Vi kunne ikke fatte dens grændseløse Storhed, men vi kunne tilbede Gud; vi kunne ikke beherske den os omgivende Natur, men naar vi ville det saa kunne vi beherske os selv, vore Følelser og vore Tilbøieligheder, og have vi først opnaaet dette Formaal, da kunne vi overlade os til det trygge Haab, at Verdens indvortes Harmonie vil stedse meere udvikle sig til vort aandelige Væsens Lyksaliggiørelse. Fierde Capitel. Om de store Partier hvori den physiske Verden er inddeelt. 1. Naar de subtile Materier, som ere omtalte og de øvrige, som endnu ikke ere blevne det, og hvoraf den physiske Verden er sammensat, saavidt som vi Menneskeer kunne vide det, vare blandede imellem hinanden uden nogen Orden og Plan, og uden nogen tydelig Skilsmisse og Afdelinger, saa vilde denne physiske Verden vel være et stort og underfuldt, men ikke et velgiørende Værk, thi den vilde da ikke kunne tiene til et Opholdsted for levende Skabninger, eller til en Gienstand for tænkende Væsners Betragtning. At Verden eengang har befundet sig i en saadan Tilstand og at den er udgaaet derfra og gaaet over til den Tilstand hvori den nu befinder sig, var Oldtidens Viises Mening; en saadan Tilstand kaldte de et Chaos. 2. Da Erfaringen lærer Menneskene, at enhver Ting er først i en raae Tilstand inden den kan blive forarbeidet, f. Ex. Stenen hvoraf Statuen udhugges, Jernet hvoraf Sværdet dannes; at disse raae Materier ligge blandede imellem andre inden de blive benyttede, som Metallerne der maae smeltes ud af Stenene, og at naar en Ting er sammensat af mange forskiellige Materier, saa maae disse først afsondres fra hinanden og bringes sammen; saa var det ganske naturligt at man formeente at det ligeledes maatte forholde sig med den af saamange forskiellige Materier sammensatte Verden; at disse havde oprindeligen lagt imellem hinanden i en saadan chaotisk Forvirring, indtil en ordnende Forstand engang tog sig paa at adskille og udvikle dem og deraf at danne Verden. Selv i det første Capitel i første Mosebog findes en Skildring af Verdens Skabelse, som har en Overeenstemmelse med denne Forestilling: Alt er i Begyndelsen øde og tomt, den guddommelige Aand virker paa den uordnede Masse, og efterhaanden udvikler sig Verden deraf i dens nærværende Orden og Skiønhed. Den Romerske Digter Qvid har i fine Forvandlinger 1ste Bog V. 5 - 30 med megen digterisk Skiønhed udmalet Forestillingen om en saadan forvirret Tilstand, hvori Naturen fra Begyndelsen af befandt sig, og hvoraf den physiske Verden efterhaanden fremstod. Den ældgamle Græske Digter Hestodus siger i sin Theogonie, at i Begyndelsen var først Chaos til og derpaa fremkom Jorden med sit brede Bryst, af Jorden avledes den stiernefulde Himmel, og af Himmelen og Jordens Forbindelse alle Naturens øvrige Deele. – Den gamle Græske Philosoph Empedokles lærte, at der var noget evigt til, at dette indeholdt Spirene til alt det, som er blevet, at alt det Tilværende bestaaer af fire Elementer, Jord, Vand, Jld og Luft; at disse vare oprindeligen sammenblandede i et Chaos, saa at de ikke kunde skielnes fra hinanden; men at der efterhaanden foregik en Skilsmisse imellem dem og at saaledes Verden blev til. En langt mere ophøiet Forestilling giør sig den christelige Troe, om den physiske Verdens Oprindelse, da den tilskriver den samme skabende uendelige Aand saavel de subtile Stoffers (Elementers) Frembringelse hvoraf denne Verden er sammensat, som Verdens vise og beundringsværdige Indretning. Men denne Naturens alvise Orden, denne tilbedelsesværdige Indretning af den os omgivende physiske Verden blev dog allene bevirket derved, at de subtile Materier hvoraf den er sammensat bleve fordeelte i flere store fra hinanden adskilte Partier, som dog staae i et indbyrdes Sammenhæng og Forbindelse med hinanden, hvorved der opkommer en Harmonie imellem det Forskiellige og Verden fremstiller sig som et Værk af et fornuftigt Væsen. Men ogsaa denne Adskillelse af Elementerne og regelmæssige Forbindelse med hinanden i visse Naturlegemer, lærer Jagtagelsen over denne Verdens Beskaffenhed os i Overeenstemmelse med Bibelens Lære og Oldtidens Troe ikke at gaae plud selig for sig; men ved jevne og successive Udviklinger. Gud har nedlagt visse virkende Kræfter i den materielle Verden; de virke paa Materien efter de Love han har foreskrevet, og ved deres Virksomhed fremkomme de Partier i Naturen, som han har foresat sig at skulle være til. Planterne, Dyrene, Menneskene fremkomme ikke paa eengang som modne og fuldvoxne Væsner; men fra en svag og ringe Begyndelse opnaae de efterhaanden og langsom deres Fuldkommenhed. Menneskets Aand maae øves længe og paa mange Maader i Livets Skole inden den hæver sig til Dyd og Viisdom Aartusinder ere anviiste for Menneskeslægten til at udbrede sig over Jordklodens Overflade, cultiverden og sig selv. Jordens store Legeme synes under mangehaande Afvexlinger og Overgange at have opnaaet sin nærværende Tilstand, hvori den formodentlig bereder sig til en nye og en fuldkomnere; man har yttret den Formodning om Kometerne, at de ere yngre Himmellegemer, som have dannet sig af det Lysstof, som opfylder Himmelrummet; og om de mærkværdige Lystaager, som det bevæbnede Øie opdager i dette langt uden for Solsystemets Grændser, hvori selv de største Teleskoper ikke formaae at opdage nogen Stierne, eller hvori enkelte Punkter begynde at vise sig, eller en enkelt Stierne viser sig midt i den omgivende Lystaage; veed man ikke at giøre sig nogen sandsynligere Forestilling. end at de ere uhyre Masser af Lysmaterie, som begynde at samle sig (og condenseres) og hvoraf maaskee hele Sole og Plantesystemer skulle efterhaanden udvikles. 4. Ethvert Menneske, som betragter den Verden, som omgiver ham med Opmærksomhed, giør sig sin egen Forestilling om den efter de Jagtagelsers Beskaffenhed, som han har anstillet, og den Retning som hans Grandskning har taget; dette er ogsaa Tilfældet med dette Blads Forfatter. Han vil meddele sine Beskuelser om denne Verdens Jnddeeling i det Hele, uden at ville udgive sin Mening for den sande, uden at ville paanøde nogen den; men blot fremstille den som en Gienstand for Overveielsen, blot med den Anmodning at hans tænkende Læsere ville indrømme den en Plads i deres Hukommelse og tage den med naar de selv anstille Betragtninger, eller naar de ville prøve andres Meninger og denne Verdens Beskaffenhed: Ligesom nemlig Jagtagelsen over vort eget Væsen leder os til den Erkiendelse at Verden bestaaer af en Forbindelse af Materien og Kraften, saaledes forekommer det ham, som at Verden er sammensat af 3 Slags Materier eller Stoffer, hvoraf ethvert er forbundet med sit eget Slags Kræfter: det egentlige physiske Stof, som har sine egne tiltrækkende og frastødende physiske Kræfter, hvoraf Naturens Elementer og deraf igien Naturens Legemer ere dannede; et langt finere organisk Stof, hvormed egne organiske udviklende dannede Kræfter ere forbundne, som giennemtrænger den hele physiske Materie. J Menneskets Legeme viser sig en tydelig Forskiel paa physisk og organisk Kraft og beundringsværdige konstige Jndretninger for at afsondre det organiske Stof og at trække dette ud af det physiske. Endelig synes Menneskets Aand at være omgivet med et endnu langt finere og beundringsværdigere sandseligt Stof, som nærmer sig det aandeliges Natur (Siæleorganet, Sensoriet) hvorved den bringes i Forbindelse med den organiske og derved igien med den physiske Natur. Verden var saaledes sammensat af tre store Partier, som den over al Verden ophøiede Aand har bragt i en harmonisk Forbindelse med hinanden, og hvis indvortes Beskaffenhed kun den Uendelige formaaer at giennemskue. Men er Naturens indvortes Orden for en stor Deel en Hemmelighed for os, saa er dens udvortes Orden desto klarere. Vi see nemlig at den physiske Verden bestaaer af et uhyre Rum, som vi ikke kunne oversee, og hvorfor vi ikke kunne opdage nogen Grændse, hvilket man antager at være opfyldt med Æther, en Materie af en overordentlig Fiinhed, og som nogle formene at være densamme som Lysstoffet; dette Rum kaldes Himmelrummet. J dette Rum seer man Materien at være sammenhobet i en utallig Mængde af kugledannede Legemer, som deels straale med Lysets Glands og deels ere i sig selv mørke, men ved at bevæge sig omkring de lysende Legemer saavel i aflange runde, som i meget excentriske Baner at modtage Lyset fra dem og blive derved forskiønnede og skikkede til Beboelse for levende Væsner. Sætte vi os ind i Himmelrummet med vore Tanker, forestille vi os et overjordisk Væsen svæve omkring i det med Lysets Hurtighed og med ubegrændsede Sandse evner, hvad skiønnere og herligere lader sig da tænke end Synet af disse majestætiske Kugledannelser, disse talløse himmelske Lys, disse omsvævende Kloder, som modtage Lysets Velgierning af dem og at beskue alle disse himmelske Legemers Mangfoldighed i deres uafbrudte Flugt og deres harmoniske Bevægelse, hvilket Jndtryk maatte Synet af dette Verdens store Uhr frembringe paa den Aand, som formaaede at betragte dets Gang, hvilke Tilbedelsens Følelser for dets uendelige Aarsag maatte det ikke opvække, og naar den kunde svæve nær hen til disse Kloder og betragre Livets forskiellige Former i enhver af dem; hvilken Taknemmelighed og Kiærlighed til den Algode maatte da ikke giennemstrømme dens Væsen, 6. Disse ere de store Partier, hvoraf den physiske Verden er sammensat. Videre kiende vi Støvets Beboere ikke til dets Sammensætning, og maaskee dog ogsaa Lysets Rige har sin Grændse, maaskee alle disse for os utallige lysende Himmellegemer, tilligemed alle de mørke Kloder som ere bragte i Forbindelse med enhver af dem, udgiøre kun et eneste Partie, som staaer i Forbindelse med andre for os ubekiendte Afdelinger af den physiske Verden, som ere af en saadan Beskaffenhed, at vi aldeeles ikke formaae at gjøre os derom nogen Forestilling; thi hvor er Grændsen for Skaberens Storhed, hvo tør sige at den Uendeliges Gierninger ere indskrænkede til de Former, som ere os bekiendte, Men af disse utallige Partier af den physiske Verden, som vore Sandser har lært os at kiende beboe vi Mennesker een af de mindste og formodentlig een af de ubetydeligste. Hvad er Jorden mod hine mægtige Planeter, som svæve ved Solsystemets Udkant, hvad er den mod hine mangfoldige Kometer, som kunne fierne sig saa langt fra Solen, hvis Baner ere saa uhyre, og som for en Deel ere omgivne med et eget Lys, og hvad ere de imod de utallige Sole, som straale igiennem Himmelrummet, og opfylde det med deres Glands. Men vi ville prise Guddommen at vi selv fra dette lave Standpunkt kunne betragte Naturens Orden og tilbede dens Storhed, som den straaler os imøde af den physiske Verdens Herlighed. 8. Men selv dette Himmellegeme, som vi beboe er ogsaa inddeelt i tre store Partier, som ere nøie forbundne med hinanden, og hvoraf dets Fuldkommenhed fremgaaer; det faste Land, som med sine forskiellige Afvexlinger og Naturskiønheder tilbyder sit frugtbare Skiød til et Opholdsted for Mennesket og saamange af Dyrenes Arter; af det vilde og bølgende det vidtudstrakte og nærerige Hav, som gjemmer en uoverseelig Mængde af de forunderligste Skabninger i sit Skiød og sender Landet sine Dunster til Vederqvægelse, bærer Mennesket paa sin Ryg og rækker det sin Føde, og af den tynde og lette, klare og himmelblaae Luft, som omsvæver Landet og Stranden, er Landets Tiener, bærer Regnen hen til det, og Lyden til Menneskets Øren, forfrisker Blodet og opliver Naturen, styrer Menneskets Vei over Havet, og er de mærkværdigste Naturbegivenheders Værksted. Hvo veed om ikke dets høiere Egne ere Opholdsteder for fuldkomnere Væsner end Menneskene, som derfra betragte de Dødeliges Færd. Fuglens lette Flugt op i hine friere Egne vækker Menneskenes Længsel og Haab om at de eengang kunne blive tilgiængelige for deres aandelige Natur. Hvo vilde have troet Muligheden af Havets Beboelse, naar den ikke viiste sig for vore Øine, 9. Men ogsaa i en anden Henseende afsondrer denne Klode sig i tre store Partier, som ved tydelige Kiendemærker adskille sig fra hinanden: de livløse eller uorganiske Legemer (Mineralier) danne dens Overflade, altid høist nyttige for dens levende Beboere og ofte udmærkede ved konstig Form og blendende Pragt; Planternes spraglede Dække, som pryde Jorden med deres Farvespil og afvexlende yndige Skikkelser og er den rige Kilde til de levende Skabningers Underholdning; og de levende Væsners Klasse, som kunne modtage Livets Gode, og som ere i det mindste for en Deel denne Klodes Bestemmelse. J Spidsen for dem staaer det med Fornuft begavede Menneske, med Legemet bundet til Kloden, med Aanden skuende længselfuld hen til de himmelske Egne. J dets Siæl sagde min til hine Egne hengangne Fader, speiler Verden sig som Solen i Vanddraaben. 10. Det er disse store Partier hvori den physiske Verden er inddeelt; disse vor Klodes Jnddeelinger, disse Naturens beundringsværdige Riger, som vi ville forlyste vor Aand med at betragte, hvor vi ville hente vor Trøst og vort Haab; vi ville aabne disse rige og klare Væld for Religionens himmelske Sandheder. Men vi maae endnu først henvende vor Eftertanke paa de Love, som denne physiske Verden er underkastet, og paa de Egenskaber, som bestemme dens Charakteer eller dens egentlige Væsen, førend vi fordybe os i disse behagelige, oplivende og lærerige Betragtninger, og dermed slutte det første Bind af dette Værk. Gromer. 1. Hvilken Religion behager meest Menneskene, Svaret bliver: a) den som indeholder det meeste Sandselige; den som omgiver sig med den største Pragt og de fleste Ceremonier; b) den som har de fleste Høitider og Feste i sit Følge, og som ere saaledes indrettede at de staae i Forbindelse med Menneskenes Forlystelser; c) den som fylder Jndbildningskraften, eller den indvortes Sandselighed med hemmelighedsfulde mysteriøse Forestillinger, med Fortællinger og underfulde Begivenheder og nu indgyder Sindet Alvor og nu stemmer det til glade Følelser, d) og fornemmelig den, som formindsker for det den Besværlighed, som Dydens Udøvelse foraarsager det, som enten sætter noget andet i Stedet for Selvovervindelse og en pligtmæssig Vandel (f. Ex. udvortes Skikke og Gaver og Offere) eller let skaffer en Beroligelse ved begaaede Forseelser. Hvilken Religion behager derimod Menneskene mindst, den der fremstiller Gud som Verdens moralske Lovgiver, Jordlivet som at have en moralsk Bestemmelse, skildrer en reen og god Villie, Beherskelsen af Tilbøielighederne, en aldeeles Underkastelse under Fornuftens Bud og en streng Efterlevelse af det man skylder sine Medskabninger, som en ueftergivelig betingelse for at opnaae en høiere Lyksalighed og hvorfor intet andet lader sig sætte i Stedet, og som viser ingen anden Udvei ved begaaede Forseelser end at erstatte dem ved Dyder og en aldeeles Forandring af sin Vandel. - Hvilken af disse to Slags Religioner er den sande, hvilken den falske? – Jkke enhver, som siger til mig Herre, Herre, skal gaae ind i Himlenes Rige; men den som gjør min Faders Villie, som er i Himmelen, (Matthæi Evangel. 7 Kap. 21 Vers.) 2. Det tænkende Menneske kan ikke bære en stor Kiærlighed og Jnterresse for det jordiske Liv, da han veed, at han ikke skal beholde det og ikke veed naar han skal miste det; ligesom et Menneske her i Livet ikke kan have en stor Jnterresse for sin Eiendom, naar han ikke veed hvilket Øieblik hans Overherre faaer i Sinde at tage det fra ham. Men ved det jordiske Liv er det lykkeligviis Tilfældet, at Mennesket veed, at dets Overherre kun tager det fra ham for at give ham et bedre i Stedet. Den meeste Jnterresse man kan have for det er derfor kun som et Forberedelsesmiddel til det Himmelske Trykfeil i No. 40 Side 138 1ste Linie Aar for Aarsag. 143 og 44 No.) Sophrosyne. Et Extrablad til den Vest-Siællandske Avis. Forfattet af Hr. Pastor og Ridder Bastholm. Trykt og forlagt af Peter Magnus. Leveres Abonnenterne paa Avisen gratis, sælges til Subskribenterne for 4 s. Nummeret og et enkelt No. særskilt for 8 s. Betragtninger over den physiske Verden. Første Afdeling. Femte Capitel. Om de Love, som ere den foreskrevne. (Fortsættelse.) Naar man bemærker, at flere Ting ere indrettede paa den samme Maade (eller at den Maade de virke paa, og de Forandringer, som foregaae med dem, ere den ene Gang, som den anden saa erkiender man at der finder noget eensformigt Sted ved dem, saaledes bemærker man: at visse Dyr eller Planter have noget tilfælles med hinanden i deres Skabning og hele Natur, at Vand, Luft, Lys, Jld o. s. v. virker under de samme Forhold den ene Gang som den anden; at Solen staaer hver Dag op og gaaer hver Dag ned og altid det første i Østen og det andet i Vesten. Naar dette Ensformige forekommer bestandigt, og der gives ingen Afvigelser derfra, f. Ex. ved Himellegemernes Bevægelse; eller Afvigelserne ere kun ubetydelige, som ved Dyrs og Planters Legemsdannelse, naar disse ere af samme Art, saa kalder man dette Eensformige: en Regelmæssighed; hvorved man vil tilkiendegive, at det ikke kan være kommet af et Tilfælde, eller fordi det har truffet sig saaledes; men at det maae være kommet deraf, at et fornuftigt Væsen har fulgt en vis Regel ved at give Tingene deres Jndretning; thi vi Mennesker bemærke ved vor egen Natur, at naar vi handle uforstandigt, saa handle vi den ene Gang ikke som den anden; men følge vore Luner og Jndfald, saa at ingen kan giøre Regning paa hvorledes vi ville handle; derimod naar vi bruge vor Fornuft, saa eftertænke vi visse Regler for vor Handlemaade. Naar saadanne Regler foreskrives at cem, som have Ret til at befale og for dem, som ere undergivne, saa kalde vi dem Love. At saadanne Love ere foreskrevne den physiske Verden er uimodsigeligt: vi kalde dem Nalutens Love; thi i hele Naturen bemærker man den største Orden og Regelmæssighed; alting gaaer der for sig paa visse bestemte Maader, og da man tillige maae erkiende at denne Regelmæssighed, som hersker i Naturen staaer i Forbindelser med vise og velgjørende Hensigter og at der i Naturen selv slet ikke ligger noget hvoraf et saadant Overlæg kan forklares, saa kan man ikke undgaae at an lage, at disse Love ere den foreskrevne af et alviist Væsen, som er Herre over den. Om denne Sandhed overbevises man endnu stærkere, naar man ved at betragte den physiske Verden opdager en vis harmonisk Forbindelse imellem alle Ting, eller en vis almindelig ordnende Lov, hvorved alle de specielle Love, som ere foreskrevne Naturens enkelte Deele, bringes i Overeenstemmelse med hinanden; thi dette kan nu allermindst forklares af Naturen selv (saaledes er det utænkeligt, at Solen og dens Planeter skulle have ordnet deres indbyrdes Forhold til hinanden, saadan at disse af hiin have erholdet den behørige Varme og Lys til Beboelighed). For et tænkende Menneske kan der ikke gives noget stærkere Beviis end dette for at der er en Gud til, som er ophøiet over Verden og som er dens Lovgiver, uagtet dette Væsen er ufatteligt for vore Sandser. Dette Beviis er aldeles uimodstaaeligt og intet fornuftigt Væsen, som har tænkt over de Love, som den physiske Verden er underkastet og disse Loves indbyrdes Forbindelse, kan tvivle om, at den har en Lovgiver, Menneskesiælen sover naar den ikke indseer dette. Det er besynderligt herved at sammenligne den physiske Verden med det menneskelige Liv. J hiin iagttager man den største Regelmæssighed; og de Forandringer i den, som i Begyndelsen forekomme os at være ganske uregelmæssige, opdager man efterhaanden at gaae for sig efter andre Love, som hidintil have været os ubekiendte; men i det menneskelige Liv foregaae de største Uordener og Uregelmæssigheder. Hvad er vel Aarsagen dertil anden end den, at den physiske Verden er et Værk, som udgaaer fra et alviist Væsen; men at det menneskelige Liv er et Samfund af Væsner, som først begynde at blive fornuftige og skulle oves i at blive meere fornuftige. Naar man tager Hensyn paa den physiske Verdens Jndretning i det Hele, saa kalder man disse Grundbestemmelser, hvorefter den er indrettet comiske Love. De ere visse Hovedregler, som den uendelige Viisdom ligesom har foreskrevet for sin Virksomhed, da den gav Naturen sin nærværende Form. Da Guddommen har forundet de fornuftige Væsner den Evne at kunne tænke over og betragte dens Gierninger, saa kunne vi ogsaa ved at henvende vor Opmærksomhed paa Naturen i det mindste for en Deel lære at kiende disse Hovedregler, hvorefter den er sammensat og hvorefter alle Forandringer i den gaae for sig. Da denne Kundskab er muelig for os Mennesker, saa maae vi tillige bekiende, at den er i høi Grad vigtig for os, foruden at den maae være en høist interressant Gienstand for vor Videlyst; thi der kan ikke gives nogen Gienstand, som det kan være mere passende og værdigt for et fornuftigt Væsen at forskaffe sig Kundskab om end om den Tingenes Orden hvori det befinder sig eller om den Verdens Beskaffenhed hvori det lever, og naar vi ikke kunne gjøre os en nogenlunde rigtig Forestilling derom, saa have vi ikke meget forud for de ufornuftige Dyr, som slet ikke vide noget derom. Desuden er Beskuelsen af den physiske Verdens Orden den sikkreste Vei for at lære det guddommelige Væsen at kiende, hvilket vi ikke kunne fornemme med vore Sandser; men som maae kiendes af sine Gierninger ligesom Mesteren af sine Værker; thi jo mere vi efterforske Naturens Love, desto mere overbevises vi om Verdens hensigtsmæssige og fuldkomne Indretning, og desto høiere blive vore Forestillinger og det guddommelige Væsens Egenskaber og desto inderligere vor Tillid til det. - At tænke over Lovene for den os omgivende Verdens Indretning har ogsaa den Fordeel for os, at vi derved blive afholdte fra megen skadelig Overtroe, som bestaaer i at troe saadanne Ting, som slet ikke passe til Naturens Orden og kunne stemme overeens med den Maade hvorpaa Gud har indrettet Verden. - Endelig vil man ved at betragte den physiske Verdens Jndretning komme til den vigtige Overbeviisning: at endskiøndt vi Mennesker vel, ligesom Dyrene, handle i mange Tilfælde uden selv at vide det efter de Love, som ere foreskrevne Naturen, og ere nødte til at følge dem, saa have vi dog det vigtige Fortrin forud for Dyrene, at vi kunne opdage mange andre af Naturens Love, som vi ikke ere tvungne til at følge; men at vi ved at opdage og følge disse kunne forskaffe os de største Fordeele, saaledes beroe alle Menneskers nyttige Jndretninger i deres borgerlige Liv i Konsterne og Haandteringerne, hvorved saameget godt forskaffes og saameget ondt afvendes, paa en stedse fuldkomnere Jndsigt om Naturens Love eller og de Regler hvorefter den virker, og paa Anvendelsen af dem, eller paa at Menneskene indrette deres Handlemaade overeensstemmende med Naturens Orden. Herved vil man stedse meere komme til den Jndsigt, at vor Lyksalighed vil efterhaanden tiltage, ligesom vi Mennesker bedre lære at kiende disse vor Skabers Love og at bringe vore Handlinger i Harmonie med dem, og at dette er det store Formaal, hvortil vi skulle nærme os her i det jordiske Liv, og til hvilket vi især skulle stræbe, isærdeleshed ved alle de høiere Love for Menneskenes Forhold (Dydens Forskrifter, de moralske Love, hvortil deres Lyksalighed er bunden, og som det staaer i vor Magt at kunne underkaste os eller handle imod efter vort Godtbefindende. De Veie vi have at gaae for at udfinde disse comiske Love ere følgende: 1. At benytte Erfaringens Veiledning. – Naar vi nemlig iagttage, at en Forandring bestandig gaaer for sig paa den samme Maade, saa maae vi troe, at det maae være en Lov eller en Bestemmelse, at det altid skal skee saaledes. Saaledes sige vi at det er en Naturlov, at alle Legemer paa Jorden maae falde imod dens Middelpunkt, hvilken Lov vi kalde Tyngdens Lov; eller at de legemlige Ting trække hinanden til sig, som vi kalde Attractionens. Naar man ikke formaaer at indsee en indvortes Grund til disse Loves Nødvendighed; f. Ex. naar man ikke kan angive Aarsagen til hvorfor Legemerne saaledes maae falde ned til Jorden, saa maae man holde sig til Erfaringen indtil den glipper. Man kunde rigtig nok feile i den Slutning: at det altid vil gaae saaledes til, fordi det hidintil har bestandigt været saaledes, hvilket ogsaa undertiden er mødt; men vi Mennesker, som ikke kunne skue ind i Tingenes dybe Grund, kunne ikke handle anderledes; og i de fleste Tilfælde ville vi ikke heller feile. 2. At lægge Mærke til vort aandelige Væsens Paamindelser; thi de Forholdsregler, som vi maae billige med Hensyn til vor egen Fornuft, eller til vor egen Siæls Handlemaade; kunne vi ikke andet end antage, at maae ogsaa finde Sted ved den almindelige Fornufs eller det guddommelige Væsens Virksomhed. Saaledes maae vi nødvendig troe, at Guddommen kan ikke lade sig nøie med at have skabt Verden uden at bryde sig videre om den; men at den ogsaa maae bære Omsorg for hvad der skeer i den, eller bestyre den; at den ikke kan tillade at noget Væsen skal skee Uret, eller lide noget uden at have beredet for det en Erstatning. (Har Guddommen derfor underkastet Dyrene Lidelser, saa maae den ogsaa have bestemt dem til noget høiere.) At hele Verden maae have en velgiørende Hensigt; at det Onde i Verden ikke kan være en Uorden i den, som onde Væsner have bragt ind i den imod Skaberens Villie, men at det maae enten være en Virkning af at Væsner, som have en moralsk Bestemmelse og som skulle dannes til at opnaae den, giøre et Misbrug af dens frie Villie, eller deraf at det som vi kalde et Onde, er noget for os ubehageligt, som den Uendelige af vise og ofte for os ufattelige høiere Aarsager har nedlagt i denne Verden. 5. Vi Mennesker maae føle os overbeviste om, at vor egen hele Natur, saavel den aandelige som den legemlige, er underkastet visse bestemte Love. Der gives visse Regler, hvorefter de udvortes Ting virke paa os, hvorefter vi giøre os Forestillinger, dømme og slutte. Alle Forandringer i vort Legeme gaaer for sig efter visse bestemte Regler, f. Ex. Fordøielsen, Blodets Omløb, Aandedraget o. s. v., alle disse Eensformigheder i vor egen Natur maae vi nødvendigt betragte som naturlige Love, og de Slutninger, som vi giøre derfra til Verdens Jndretning i det hele maae vi holde formeget sikkre, eller dog for meget sandsynlige, da vi ere saa fuldeligt overbeviiste om de Loves Beskaffenhed, som vi selv ere underkastede, saaledes slutte vi f. Ex. at Verden er sammensat af Materie og af Kræfter, at alt det, som er til, bestaaer af en legemlig Verden og af et aandeligt Væsen, som behersker den, at Verden er et sammensat Konstværk, at den har den Egenskab i det Hele og i sine enkelte Deele efterhaanden at udvikle sig til noget Fuldkomnere o. s. v. Vi kunne endnu tilføie den bemærkning: at da den physiske Verden er saaledes underkastet visse bestemte Love, saa vilde den uagtet alle sine utallige Forandringer have en eensformig Gang, naar ikke de aandelige Væsners Frihed oplivede det store Spil. – Jagttagelsen og Eftertanken lærer os nu at disse Hovedregler for Naturens Indretning, disse comiske Love ere følgende. A. Den første comiske Lov er Mangfoldighedens. 1. Under det Mangfoldige forstaaer man ikke blot en Mængde af Ting; men tillige en indbyrdes Forskiellighed imellem Tingene i Henseende til deres udvortes eller indvortes Beskaffenhed. Det Eensformige trætter; det Mangfoldige derimod behager og kan allene have Jnterresse for tænkende Væsner. Et Exempel vil giøre os det tydeligt kommer man i en Ørken, som er bedækket med Sand, hvor det ene Sandskorn seer omtrent saaledes ud som det andet og Øiet ikke kan hvil paa nogen anden Gienstand; eller maae dette længe skue ud over Havets ubegrændsede Overflade hvor Draaberne og Bølgerne idelig gientage den samme Forestilling og uden at et Skib, eller et Søe dyr, eller et Blik af Landet viser sig for det, hvor snart trættes da ikke Opmærksomheden, og forbliver Siælen længe i denne Stilling, hvilken ubehagelig Tomhed og Sløvhed vil den da ikke fornemme? – Hvilket ganske andet Jndtryk giør det derimod paa den, naar Blikket kan vandre over en frugtbar og cultiveret, paa Kunstens eller Naturens Frembringelser riig Landegn, og oplives Sindet ved hvert Skridt Legemet giør og indbydes til Betragtninger og Følelser. 2. For denne de tænkende Bæsners Grundfornødenhed har Skaberen sørget ved den hele Indretning af den physiske Verden. Der er udbredet en saadan Mangfoldighed over alle dens Deele, saa at de med Fornuft begavede aandelige Væsner aldrig kunne mangle Leilighed til at indsamle nye Forestillinger, til at beskieftige deres Eftertanke og dermed holde deres Tænkekraft virksom, hvilket er en Hovedbetingelse for deres Lyksalighed. Hvorhen man henvender sine Blikke i Skaberens uoverseelige Rige maae man erkiende at Mangfoldigheden er en Grundlov for dets Jndretning: skuer man ind i det dybe Himmelrum, saa synes man vel der at bemærke en stor Eensformighed; thi man see der en utællelig Mængde af Stierner; men som ikke have Udseendet af at være meget forskiellige fra hinanden. Men ikke at tale om, at de opstille sig for os i mange forskiellige Stillinger imod hinanden, hvilket har givet Menneskene Anledning til at sammenligne disse Figurer med allehaande Gienstande og hvoraf den store Mængde af Stiernebilleder er fremkommen; saa udvise de ogsaa en indbyrdes Forskiellighed fra hinanden. Allerede Apostelen Paulus har i det første Brev til de Corinther 15 Cap. V. 41, gjort opmærksom paa: at den ene Stierne er forskiellig i Henseende til sin Glands fra den Anden; ogsaa har man inddeelt Stiernerne i forskiellige Classer med Hensyn til deres Glands og tilsyneladende Størrelse. Men denne Forskiellighed er ikke den eneste, som vi kunne bemærke ved Stiernerne: hos nogle af dem har deres Lys et forskielligt Farveskiær, een Stiernes Ly falder mere i det blaaeagtige, en andens mere i det rødagtige o. s. v.; nogle Stierner have et foranderligt Udseende og deres Størrelse tager af og tager til, atter andre staae saa besynderligt tæt sammen, at de synes at have en aparte Jndflydelse paa hinanden, eller at staae i et vist Forhold til hinanden (de saakaldte Dobbeltstierner). At Stiernehimlen har i det Hele et saa eensformigt Udseende er en Følge af dens uhyre Afstand fra os, da vi see kun som et Skin af den; men vi kunne ikke omtvivle, at for de høiere Væsner, som kunne nærme sig til den og betragte den nøie, maae den ligesom den Deel af den physiske Verden, med hvilken vi ere bragte i en nærmere Forbindelse, aabne et Svælg af Mangfoldighed. 3. At dette forholder sig saaledes bringes vi til at troe ved at betragte den Billiondeel eller hvor liden den Deel nu er af Lysverdenen, som vi kalde vort Solsystem, i dette kunne vi dog see os noget omkring, og saavidt som vi kunne gjøre det, øine vi idel Forskiellighed. Vi see denne Samling af Kloder at beherskes af et Himmellegeme, som i en uhyre Grad overgaaer dem alle i Størrelse, som blot bevæger sig om sin Axel, imedens de andre omkirkle den og som besidder et eiendommeligt Lys, som den udbreder til alle sine Undergivende. Hvor ganske forskiellig maae nu ikke Tilstanden i Solen være fra den her paa Jorden, hvilke forunderlige Ting vilde vi ikke faae at erfare ifald vi kunde hensvæve til denne Lysets Boelig, Og iblandt disse mangfoldige Kloder, som bøi deres Gang omkring Solens, hvilken Forskiellighed aabenbarer sig for os, Vi øine fire forskiellige Classer af disse Solens Drabanter, disse saa talrige, saa forunderlige, saa excentriske, saa uforklarlige Kometer; disse fire nyelig opdagede besynderlige Asteroider, som have trængt sig ind i Planeternes Række; Tienernes Tienere de Maaner, som omkirkle Planeterne og endelig Planeterne selv. Naar vi engang tage Lysverdenen i en nøie Betragtning, ville vi overbevise os om den store Forskiellighed, som finder Sted imellem disse Himmellegemer. 4. Men denne store Tingenes Mangfoldighed i den physiske Verden erfare vi dog bedst naar vi henvende vor Opmærksomhed paa den Klodes Beskaffenhed hvor vi have hiemme; vi finde den der saavel i Jordens Bygning, som i de Væsners Mængde og Forskiellighed, som ere frembragte paa den. Vi maae erkiende med en dyb Taknemmelighedsfølelse mod vor Skaber, at denne Egenskab ved vort jordiske Opholdsted er et Hovedmiddel i hans Haand til at giøre det interressant og behageligt for os. Betragte vi Bygningen af Jordens Overflade, saa bemærke vi paa den den største Afvexling: her udbreder sig den flade og frugtbare Slette; hist hæver sig den majestætiske Biergegn; her krummer sig den dybe Dal; hisset kneiser den vilde Fieldtop; paa een Kant aabner den grønne og blomsterrige Eng sig yndig for Øiet; paa een anden taber Synet sig i Skovens dunkle Gange; imedens et Menneske lader sit Blik hvile med Velbehag paa den speilklare Søe, forfølger et andet Menneskes Blikke Flodens uregelmæssige Bugtninger; de øde Ørkener og de fornrige Agre, Polaregnenes Jismarker, og de tropiske Egnes Pragt, udgiøre den meest skiærende Contrast mod hinanden. Men disse Contraster i Naturen, disse utallige Afvexlinger, som Jordens Overflade fremviser, ligesom man udvider sin Gang over den, vedligeholde Menneskets Jnterresse ved at betragte den; Synet mættes aldrig af at beskue Skaberens Værker, og Hiertet kiølnes aldrig ved at betragte dem. 5. Endnu større maae vi erkiende Naturens Mangfoldighed at være, naar vi betragte den Mængde af forskiellige Skabninger, som ere frembragte paa vor Klode. Naturens Frembringelser, adskille sig i tre Riger eller store Partier: de livløse Væsner; de som leve; men som mangle Følelse, og de levende og tillige følende Væsner. Ved de første, eller Mineralierne, er vel Arternes Antal mindst; men de ere blandede ind imellem hinanden paa utallige Maader; men derimod som Livet begynder tiltager ogsaa Forskielligheden og Arternes Mængde. Af Planter kiender man allerede 50,000 Arter og har Grund til at slutte, med Hensyn til de Egne her paa Jorden, som endnu ikke ere botanisk undersøgte, at der maae gives over 100,000 forskiellige Slags Planter paa vor Klode (see Dacandolles Beregning Jsis 1818, 3 Hefte 4648), som man kommer ind i den levende Natur, forbauses man over den uhyre Mængde af forskiellige Væsner, som tilhøre den. Pattedyrenes Classe er mindst talrig, dog tæller den Franske Naturkyndige Desmarets over 600 Arter. Allene i det Kongelige Franske Museum har man over 4000 udstoppede Fuglearter. Hvo som giver sig af med at samle Jnfecter, vil allene her i Danmark snart komme til den Erkiendelse at Arterne af dem ere langt talrigere end Planternes; den berømte Jnsectolog Fabricius har sagt til Forfatteren af dette Blad, at der maae sikkert gives over 200,000 Arter af disse Dyr, da en Planteart kan ofte tiene til Næring forflere Jnsectarter; og Mangfolgigheden af Havets Beboere gaaer til det Utroelige; en Følge af dets Størrelse og dets ringere Antal af Planter. (Man læse Histoire des Poissons par Curier, Tom. 1 p. 271 - 5, ces inombrables creatures qui peuplent et vivisient Lélement liqvide.) De Naturkyndige, som have besøgt de Have, som ligge under de varmere Himmellegemer (f. Ex. Peron), kunne ikke nok udtrykke deres Beundring over de utallige forskiellige Væsner, som befolke dem, og som ere af de besynderligste og meest frapperende Skikkelser. (Den berømte Zimmermann mener, at der maae gives 7 Millioner Arter Dyr paa vor Klode). Denne Mangfoldighed i Naturens Frembringelser, bevirker, at dens Studium kan aldrig udtømmes, og at den som har indladt sig deri og faaet Smag derpaa, kan aldrig komme ud af den beundrende Stemning, hvori Sindet derved hensættes, eller af den dybe Følelse af den Almægtiges Storhed, hvilken Synet af det ene Underværk efter det andet maae uafladeligt vedligeholde. (Ak at Menneskene kiende i Almindelighed saa lidet til Guddommens Storhed!) 6. Saa mangfoldige Arter af Planter og Dyr, og kun en Art af Mennesker (virkelig kun een Art; thi Mennesker af de forskielligste Nationer kunne gifte sig med hinanden og avle en Afkom, som atter igien kan blive frugtbar; hvilket ikke finder Sted ved de forskiellige Dyrearters Sammenblandelse) maatte man ikke ved at gjøre denne Jagttagelse troe, at der maatte herske en ligesaa stor Eensformighed ved den menneskelige Natur, som der finder Forskiellighed Sted ved den vegetative og den dyriske og at Mangfoldighedens Lov, som er foreskrevet den physiske Verden, giorde en Undtagelse ved Menneskene. Men ved en nøiere Betragtning vil man finde, at denne Eensformighed er kun tilsyneladende, og at Forskielligheden i Menneskenaturen er i Grunden overmaade stor. Menneskene udgjøre vel kun een Art; men bestaaer tillige af saamange Menneskeracer, eller af Nationer af en saa forskiellig Legemsdannelse, at naar man tager alle Omstændigheder derved i Betragtning, falder det Fornuften vanskeligt at overbevise sig om, at alle Mennesker nedstamme fra eet Par Mennesker, og den kan kun antage det ifølge en høiere Veiledning. Disse aandelige og legemlige Forskielligheder imellem Nationerne ere lige saa talrige og paa mange Maader afvigende, som de ere mærkelige. Men man har ikke nødigt at reise Jorden rundt for at overbevise sig om den store Forskiellighed, som finder Sted ved den menneskelige Natur, man kan blot holde sig til sit eget Livs Erfaring: Hvormange Mennesker har man vel kiendt, som have havt en saa paafaldende Liighed med hinanden, at man let kunde tage feil af dem og holde den ene for at være den anden for det meeste seer det ene Menneskee ikke ud som det andet og den Forskiel, som finder Sted paa Menneskenes Ansigt og hele Legemsdannelse er ganske uoverseelig. Det samme er Tilfældet med det menneskelige Gemyt; et Menneske er ikke sindet som det andet; Menneskekundskab er en Kilde til Betragtninger, som aldrig lader sig udtømme. Naar man bliver gammel og har i mange Aar med Opmærksomhed betragtet Menneskene, saa støder man dog bestandig paa andre Mennesker, som have saadant noget eget ved sig med Hensyn til deres Characteer, at man slet ikke kunde troe, førend man erfarede det, at der kunne gives saadanne Mennesker, eller at Mennesker kunne tænke og handle saaledes. Men vi ville lade den berømte Herder tale; hans Ord ere følgende: Ere ikke i Naturen to Blade paa eet Træe hinanden lige, saa ere endnu mindre to Menneskeansigter eller menneskelige Organisationer det. Hvilken uendelig Forskiellighed kan vor konstrige (ja vistnok konstrige) Legemsbygning modtage? Dets faste Deele opløse sig i saa fine, paa mange Maader i hinanden slyngede Fibrer at intet Øie formaaer at forfølge dem; disse blive sammenbundne af en dyrisk Liim, hvis fine Blanding spotter alle Konsters Beregninger; og dog udgjøre disse Deele det mindste af det, som vi gjemme hos os; de ere ikke andet end Kar og Bedækninger for en langt større Mængde af mangehaande organiske Safter, hvorved vi modtage vore Nydelser og leve. Den store Physiolog Haller siger i sin Fortale til Oversættelsen, af Buffons Naturhistorie, at intet Menneske ligner fuldkomment det andet i Henseende til sin indvortes Bygning; der hersker i Henseende til Gangen af Aarerne og Nerverne en saadan Forskiellighed, at der finde over Millioner Forandringer Sted, saa at man ved disse fine Deeles Forskiellighed slet ikke kan udfinde, hvori de stemme overeens med hinanden. Opdager nu Anatomens Øie denne talløse Forskiellighed; hvilken langt større maae da ikke finde Sted ved de usynlige Kræfter i denne konstige Organisation, saa at ethvert Menneske bliver til et Væsen der vel i det udvortes har Lighed med andre Mennesker, men indvendig er et eget Væsen, saa at man ikke kan maale det ene Menneske med det Andets Maalestok. (Jdeen zur Philosophie der Geschichte der Menscheit, 2 Th. 734) Og hvorfor skal denne grændseløse Forskiellighed finde Sted i Menneskenaturen, fordi, siger Herder paa et andet Sted, at al den forskiellige Slags Lyksalighed, som kan nydes i Jordlivet, skal blive nydt i det. 7. Men forholder det sig ogsaa saaledes, at Forskielligheden imellem de skabte Ting er saa stor, at der ikke findes nogen Ting, som fuldkommen ligner en anden; f. Ex., at man aldrig kunde finde to Blade, som man ikke kunde være i Stand til at skille fra hinanden, Dette Spørgsmaa er ofte opkastet og der er blevet tvistet meget derom med megen Skarpsindighed. Qvæstionen er ingenlunde vigtig og man kan lade den være uafgjort, det er imidlertid ligesaa vanskeligt at finde to Ting i Naturen, som man ved nøie Opmærksomhed ikke kunde skille fra hinanden, som det er vanskeligt at demonstrere, at saadan en absolut Lighed ikke kan gives. Vi ville derfor ikke heller fordybe os i disse Speculationer; men hellere med vore Betragtninger forfølge Skaberens Veie for at lægge Mærke til ved hvilke Midler det guddommelige Væsen bevirker Naturens Mangfoldighed; tre saadanne Midler kunne her anføres, foruden ved den oprindelige forskiellige Sammensætning af ethvert Væsens Deele, disse tre Midler ere: Variation, Udartelse og Afvexling. 8. Variation bestaaer i at en Jndretning i Naturen synes at være den samme; men at der finder dog en Afvigelse Sted derved, hvorved Væsner, som ellers have megen Lighed med hinanden, faae et meget forskielligt Udseende, og tillige det ene Væsen ganske andre Egenskaber end det andet. Et Hovedmiddel, som Naturen betiener sig af for at bevirke dette er Farverne: En stor Forskiel finder Sted ved Dyr af samme Art f. Ex. ved Huusdyrene, allene fordi det ene Dyr er anderledes tegnet end det andet; men intet er mærkværdigere og tillige meere forlystende end at betragt den forskiellige Colorit ved de særskilte Plante= og Dyrearter, man tænke allene paa Blomsterne, Fuglene, Fiskene og Sommerfuglene, hvilken beundringsværdig Pragt, hvilken uoverseelig Forskjellighed, hvor besynderligt disse Farver ere blandede med hinanden i Striber, i Prikker og i allehaande Skatteringer og det undertiden med en saa stor Bestandighed, at en vis Plet paa et eller andet Sted af Legemet kan tiene til et Kiendemærke paa Arterne. Vi see at Naturen betiener sig af dette Middel for at give sine Frembringelser et forskielligt Udseende; men hvorledes den bærer sig af derved hvilken Dødelig veed det? – Et andet Middel, som den betiener sig af for at bevirke denne Forskiellighed er at den giver et ellers almindeligt Redskab eller Organ hos en Plante eller et Dyr en ganske usædvanlig Figur eller Størrelse; saaledes have alle Fugle et Ræb, men hvilke uhyre Næb have nogle Fugle, f. Ex. Peberfuglen (Ramphastos) alle Fugle have to Been, men nogle have dem overmaade lange, saaledes alle Sumpfugle, eller uhyre lange Tæer, som Slægten Parra; alle Fugle have to Vinger, men hos nogle have de en overordentlig Længde, saaledes som de Arter som bære Navnet af Fregatter og af Stormfugle o. s. v. Synet af disse udmærkede Legemsformer opvækker altid en stor Forundring naar mar seer dem første Gang, og af dem besidder Naturen den største Rigdom. - Et tredie Middel er, at Naturen giver ofte een og samme Legemsdeel hos een Skabning en ganske anden Bestemmelse end hos en anden. Fødderne hos Menneskene f. Ex. ere allene bestemte til at staae og gaae paa; hos Aberne ere de derimod dannede som en Haand og tillige bestemte til at klattre; Halen hos visse Aber har fuldkomment samme Bestemmelse, de kunne tage fat med den og holde sig fast med den som med en Haand; den kaldes ogsaa derfor Snoehale. Elephanten betiener sig af sin Næse som en Haand og til Forsvar, hos alle de Fugle, som kaldes Levirostra f. Ex. Papegøien, forhielper Næbet til Flugten. – Naturen opstiller visse Regler ved de forskiellige Former, som den giver sine Skabninger; men den finder ligesom en Fornøielse i pludselig at afvige fra sin Regel, og naar Menneskene meest have gjort Regning paa at finde noget eensformigt, hvortil de kunne holde sig, saa overraskes de uformodentlig af en Forskjellighed, saaledes holdt alle Naturkyndige Aben for at være et braknæset Dyr indtil de opdagede den langnæsede Abeart (Simia Nasica) eller Antiloppen for kun at besidde to Horn indtil de fandt en nye Art med fire Horn (Antilope Tetracerus). Det samme er Tilfældet med Dyrenes Sæder, f. Ex. alle Fugle ere bestemte til at udruge deres Æg; allene Giøgen er en Undtagelse derfra, som har faaet den Naturtilbøielighed, at den skal nedlægge sine Æg i andre Fugles Reder for at lade dem udruge. Ofte synes det selv som at Naturen finder en Behag i at spotte alle Menneskenes Forventninger og ligesom at lade dem føle sin Overlegenhed, og den Krafts Almagt, som giennemtrænger den, ved at frembringe i forskiellige Egne af Jorden saadanne Væsner, som man efter de Steders Beskaffenhed hvor de leve, maatte i Forveien troe om, at det maatte være umueligt at de der kunde opholde sig f. Ex, saa stort et Dyr som Rensdyret i de kolde Polaregne, hvor det ernærer sig af en ubetydelig Lavart; eller saftfulde Planter i Orkenerne, som ved meget lange og dybe Rødder eller ved Blade, som ere byggede til at indsuge Luftens Fugtighed kunne forskaffe sig den overflødige Saft som de indeholde. (De saakaldte Plantes grasses, description de L'Egypte Ed 2 Vol. XIX Pag. 33.) Men Hovedmidlet til at bevirke Forskiellighederne i Naturens Frembringelser, er dog grundet i Væsenernes indvortes Bygning, især de Levendes, hvoraf som hos Menneskene og Dyrene de utallige Forandringer af Temperament og Characteren fremkomme; allene i Cellevævets Textur, som omstynger alle Menneskets indvortes Deele finder en saa stor Forskiellighed Sted, at man deraf kan slutte sig til hvor dybt grundet Menneskenes naturlige Forskiellighed maae være. 9. Udartelse er en anden Hovedkilde til Forskiellighed i Naturens Rige; de organiske Væsner, Planterne, Dyrene og Menneskene afvige ofte fra deres bestemte Skikkelser, eller blive end- og aldeles vandannede, saaledes som Tilfældet er ved Misfostrene, og faae derved et ganske usædvanligt Udseende; man har Mennesker, som Huden bliver hvid paa og Øinene røde; andre med allehaande Udvexter paa Legemet. Haaret, Væxten, Huden forandres paa mange Maader efter Climatets forskiellige Beskaffenhed. Hvormeget Dyrenes Legemsdannelse kan forandres er især kiendeligt paa Huusdyrene, og paa Planternes Udartelse ere de dobbelte eller fyldte Blomster et paafaldende Beviis. Dette er ofte kommet Menneskene for som en Uorden og en Ufuldkommenhed ved Naturen; men lader os vogte os for at anklage Skaberens Værker derfor, thi hvor ofte opdage vi ikke, at det som forekommer os Mennesker som en Uorden og en Mangel, udspringer af en høiere Orden og Fuldkommenhed, som vi ikke i Begyndelsen havde formaaet at fatte: 10. Men Mangfoldighedens Lov i den physiske Verden aabenbarer sig dog paa den meest beundringsværdige Maade ved Afvexlingen eller Naturens Foranderlighed. Væsnerne ere ikke allene forskiellige i deres Dannelse og Beskaffenhed fra hinanden, de kunne ikke allene afvige imellem fra de Former og Skikkelser, som ere blevne dem bestemte; men hele Naturen antager uophørlig et forandret Udseende. Hvor underfulde blive ikke derved Guddommens Værker, hvor hæve de sig ikke ved denne Egenskab over alle Menneskenes Frembringelser, Konstneren danner en Statue fuld af Ynde og Skiønhed; men den bliver den ene Dag som den anden og Øiet mættes snart ved at betragte den men Barnet, som dannet af Naturens Haand fremgaaer af sin Moders Skiød, hvor voxer det ikke dagligen i Kraft og Skiønhed, hvor store Forandringer foregaae ikke med det inden det naaer den høie Alderdom, og paa nye bliver gjemt i den fælles Moder, i Jordens frugtbare Skiød. Maleren fuldfører med sin Pensel det deligste Landskab; men Dødens Stilhed hviler over det; derimod Naturens Landskab, hvor det er livfuldt, hvor rigt paa forskiellige Udseender fra den Tid af at Morgenrøden kaster sin første Straale paa det og indtil Aftensolen tilsender det sit sidste Smiil, eller fra Foraarets første Fornemmelse og indtil Vinterens høieste Strenghed, hvor forskielligt spiller Lyset over Lande og Havet, hvorledes omskifte ikke Skyerne deres Skikkelse paa Himlens Hvælving? Naar trættes Øie af at betragte og beundre den usynlige Konstners evig beundringsværdige Værker? – Hele Naturer er underkastet en uophørlig Forandring, og dog har Montesqvien saamegen Ret naar han siger om Forandringerne i Skaberens Rige, at enhver Forskiellighed er en Eensformighed og enhver Forandring er en Bestandighed. (Esprii des Coix, 1 Bog 1 Cap. 11. Ja saaledes er det Naturens Mangfoldighed er i sin Forskiellighed og i sin Foranderlighed en Hovedlov for den physiske Verden, som indbefatter utallige andre, hvorved al denne Mangfoldighed bevirkes. Hvor tydeligt udviser den physiske Verden sig derved at være et Værk af et fornuftigt Væsen, som uden at opgive sin Hovedider dog kan bringe den ved mangfoldige Afvexlinger i Fordindelse med allehaande enkelte Hensigter og med dens tænkende Beboeres Drift til Forandring Hvormeget adskiller sig ikke herved et aandeligt Væsens Virkemaade fra et physisk Væsen. Den physiske Kraft virker altid paa den samme Maade; men den aandelige virker paa mange forskiellige; da den virker efter Jdeer, og disse kunne være mange. Den physiske Kraft viser sin Fuldkommenhed i en stadig Virksomhed; men den aandelige Krafts Fuldkommenhed aabenbarer sig ved baade at kunne udfinde og følge den rigtigste Forestilling, og tillige ved at kunne overskue Tingene i alle muelige Forbindelser og fra alle Sider, for at kunne give dem alle muelige Modificationer og frembringe alle tænkelige Forskielligheder. 12. Et saadant Værk af en aandelig Fuldkommenhed er den physiske Berden vi leve i dens Mangsoldighed vidner om alle Skaberens uendelige Egenskaber. Om den Algodhed som vilde frembringe det Mangfoldige, for at glæde de med Fornuft begavede Aander; om den Viisdom, som formaaede at udtænke denne Skabningens Rigdom, disse Hærskarernes Mangfoldighed. Men ville vi udvælge enhver af de kosmiske Love til et Sindbillede, eller til et fortrinligt Vidnesbyrd om en enkelt af Skaberens Fuldkommenheder, saa ville vi bekiende: at den physiske Verdens Mangfoldighed er det uudtømmelige, det høittalende Vidnesbyrd om det uendelige Væsens Almagt; thi hvad bærer Almagtens Stempel i den Grad, som det Talløse, hvilket tillige er af en talløs Forskiellighed? 145 og 46. No.) Sophrosyne. Et Extrablad til den Vest-Siællandske Avis. Forfattet af Hr. Pastor og Ridder Bastholm. Trykt og forlagt af Peter Magnus. leveres Abonnenterne paa Avisen gratis, sælges til Subskribenterne for 4 s. Rummeret og et enkelt No. særskilt for 8 s. IIIII. MIIIIIII. Betragtninger over den physiske Verden. Første Afdeling. Femte Capitel.