Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1847-07-20
Fra Aarhuus skrives i Byens Avis: "For et halvt Aarstid siden opholdt sig her i Byen det Manciniske Kunstberiderselskab, blandt hvis Medlemmer og saa befandt sig to Sødskende, en Dreng og en Pige, som vare bragte hertil fra Pestb i Ungarn, hvor deres Moder endnu levede, og som nu, efter Sigende, behandledes temmelig haardt, fordi de ikke kunde komme efter de Kunststykker, der fordredes af dem. Da det tilsidst endog gik saa vidt, at den lille Pige i sin Fortvivlelse løb bort fra sin ublide Omgivelse, og efterat være attraperet igjen, naturligviis ikke fik det bedre, da ynkedes Mar over de to smaa bjælpeløse Stakler og ved endeel gode Menneskers Bestræbelser lykkedes det endelig at faae dem revne ud af en Livsstilling, som var dem saa skrækkeligt til Byrde; Drengen, den Ældste af dem, kom derpaa i Lære hos en Gibser, og Pigen blev sat i Kost hos en Familie, hvor der skulde betales for hendes Ophold og Underviisning, indtil hun blev saa stor, at hun kunde tage ud at tjene. De to smaae Udlændinge havde det nu særdeles godt og følte sig ret vel tilfredse; - saaledes gik det en Tid hen. Da ankommer paa eengang Børnenes Moder med Dampskibet til Aarhuus, Hun havde i sit Hjem børt, at Børnene ikke skulde have det godt hos Kunstberiderne, havde derfor, uden at betænke sig længe, solgt sit lille Huus, for at forskaffe sig de fornødne Reisepenge, og var sporenstregs let efter dem. Ved Ankomsten hertil erfoer hun nu den gunstige Vending, det havde taget med hendes Børns Skjæbne. Herover følte hun sig meget taknemmelig, men efter en Ængstelse, Moderbiertet havde udstaaet, kunde hun og umuligt vende hjem uden Børnene, og allerede den følgende Dags Morgen afreiste de derfor alle Tre herfra igjen, idet de velsignede de gode Aarhusianere for al den Kjærlighed og Velvillie, hvormed de vare komne dem imøde. Omme fra den finske Bugt - siger Dannevirke vedblive endnu bestandig, efter de kjøbenhavnske Aviser, at fremmyldre russiske Krigskibe, som tage Veien gjennem Øresund. (See derom de foregaaende Beretninger.) Men saaledes kan Østersøent østlige Herre blive længe ved at sende Orlogger gjennem de danske Sunde, den Vrimmel heraf, som Aar for Aar i Stilhed forøger sig i det inderste Skjød af den finske Bugt. bag Kronstads tilbuggede Grantvolde, er stor, rundtom uhyre Skove til Tømmer, 300 Mile Kyster med sovante Jndvaanere til Matroser; den finske Bugt stikker 55 Miil ind i Ruslands Barm, til Nevafloden, ligesom for med Magt at rive det moskovitiske Folk, 55 Mill. Mennesker, smidige som Liniedandsere og Egnilibrister, lærvillige og lydige som Skoledrenge ærbødige og glødende for Ruslands Storhed, som Christ me for Himlen, ændsende Døden kun som en Middagsovn. – frem paa Østersøens, Kattegattels og Nordsøens bølgende Skueplads. Fra hiint mægtige Skiød af den finske Bugt, fra Nevastaden, Ruslands Hoved er anlagt en Jernbane til Landets Hjerte, Moskau, Midten af det store russiske Folk. Banen er 80 Miil; men har flyttet Moskau og det mægtige Centralland, med dets Hundreder af Regimenter og Tusinder af Recruter, hen til Østersøen, som beskyller de danske og svenske Strande, paa en eneste Dags Reise nær. Det er Krigskibe fra Nevas forfærdelige Munding, store som Bjerge, der nu sværme gjennem Øresund, ud i Kattegattet, fordi Rummet himme bliver stedse trangere og det vorende Mod for stærkt, den unge Kæmpe vil ud for at boltre sig og see sig om. Østersøens Dørvogter er ikke større end hans lille Finger; dog den Velanstændighed, som Freden har foreskrevet, byder at begegne endog den mindste Mand honnet. Medens Danmark og dets Frænde Sverrig drømme om, at den Nordenskæmpe, hvorom der er spaaet, skal udgaae fra dem, navnlig i aandelig Skikkelse, staaer en Nordens Kæmpe lyslevende for dem og slaaer hilsende paa sit store Sværd. Aabenbar have de tvende Frænder tilligemed den tredie ved Dovrefjeld sovet over sig, og da Spaadommen maatte skee fyldest, saa blev der aarvaagne og villige Mand fra Garderige (Rusland) en vidtløftig Slægtning til Gothen, kaaret til at udføre det store Kald. Mulig kunde Mænd her i Landet, som ere begavede med aandeligt Syn, have en anden og trøsteligere Anskuelse heraf, og Dannevirkønsker da at blive gjort deelagtig deri. Folk, som spadsere paa Smedelinien, berette, at man nu ofte seer den i sin Tid meget omtalte Neger konge, iført røde Permissioner og blaa Frakke, og ledsaget af sin første Adjutant, spadserende paa Castelsvolden. Naturligviis gaaer han under Opsigt af to danske Soldater. Man fortæller iøvrigt, at den fremmede Majestæt skal befinde sig meget vel her og være henrykt over den Maade, hvorpaa han bliver behandlet, da han ifølge sit Lands Anskuelser havde ventet at imødegaae de største Piinsler, eller vel endog af blive slagtet og fortæret ved en af de byperboræiske Vildes Nationalfester. Da Stadens Gouverneur engang forleden havde aflagt et Besøg i Castellet og derved taget Ermonarkens beskedne Bolig i Øiesyn, og Hs. D. havde spurgt til hans befindende, der skeete igjennem Adjutanten, som forstaaer lidt Engelsk, havde Ermajestæten behaget at svare med et Very well, samt en heel Deel andre malebariske Glædesyttringer, hvorfor det til Slutningen behagede ham at tilkjendegive, at han aldeles ikke følte til nogetsomhelst Savn, med Undtagelse af – et Pund Tobak. Og strax havde høie Vedkommende decreteret 5 Rbd. til al anvendes i oven(Khvnsp.) nævnte Øiemed.