Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1838-07-06
No. 2. Efter 54 varer Assuranceaaret fra 1 Mai til 1 Mai. Meget, ofte have Landmændene Beholdninger af Korn længere hen i Sommeren. For disse endnu ikke afhændede Partier have de ingen Sikkerhed uden paa ny at assurere. For de 9 Maaneder fra Høsten forrige Aar til 1 Mai det løbende Aar, i hvilke Kornet har været i Huus, er allerede betalt et Aars Præmie. Ville de nu for en kort Tid, nogle Dage eller Uger, assurere disse Beholdninger, maae de, efter de gjeldende Bestemmelser, forsikkre paa et Aar, og kunne saaledes komme til at betale 2 Aars Assurance, skjøndt Kornet kun er 10 eller 11 Maaneder i Huus. Jsær den sidste Assurance har noget ubilligt ved sig, og Deeltagerne af denne Forening kan, med Hensyn hertil, let fristes at henvende sig til Assurance-Compagniet for Vare og Effecter i Kjøbenhavn. For at forebygge dette og den Modsigelse, som finder Sted ved Assurancebestemmelserne, vi ville gjøre billigere, og dog i enkelt Tilfælde aabenbar have anslaaet høiere, kunde der vælges den Udvei: At Assurance=Aaret for Beholdninger af Kornvare der forefindes hos Jnteressenterne til den 1 Mai, uden nye Præmies Erlæggelse, vedblive at nyde Sikkerhed indtil 1 Juli eller 1 August, til hvilken sidste Tid Kornvarene omtrent have været et Aar i Huus. No. 3. En anden Modification kunde foreslaaes ved den 12 6, der fastsætter at Taxationsmændene skulle optage Skjøn og tarere det reddede Gods, hvis Værdie bliver at fradrage Erstatningssummen, sammenlignet med den 135, der med Hensyn til det assurerede Korn bestemmer: at den Brandlidte under Lovens Eed har at angive, som noget og da hvormeget, der er solgt, forbrugt geller bortkommen før Jldebranden. Dette bli over naturligviis at ansee for reddet, og fragaaer Skades-Erstatningen. Ved nærmere Overveielse maatte det formeentlig erkjendes, at den af disse Bestemmelser, der fastsætter, at alt det reddede Godses Værdie skal fradrages det tegnede Assurancebeløb, ikke alene ei harmonerer med de for Assurance i Almindelighed antagne Regler, eller overhovedet med en Assurance-Forenings Væsen, men at den endog indeholder en aabenbar Ubillighed imod den Brandlidte, der enten uden Vidende eller med Forsæt ikke har assureret til den fulde Værdie, eller selv agtede at staae endeel af Risicoen for en særegen Deel af sine Eiendele. Efter den citerede 5 maa den Assurerede, naar han i Tilfælde af Jldsvaade vil nyde en passende Erstatning, nødsages ikke alene i sin Angivelse at vurdere sine Effecter høit, men endog til deres fulde Værdie, uden at tale om, hvormeget denne Nødvendighed befordrer mislig Fremfærd, hvortil Anledningen vist bør forebygges saa meget muelig, er denne Vurdering, selv med den bedste Villie, vanskelig nok. Tager Eieren Hensyn til Jndkjøbsprisen, maa har frygte Lovens Eed han trues med, følger han en Auctions rimelige Resultat, maa han frygte Jntet at erholde, da Taxations mændene jo kan følge en høiere Vurdering over det Reddede, der i sin Totalitet skal fradrages Assurancesummen. Lad ham nu vælge Middelveien og f. Ex. assurere en vis Mængde Varers Værdie til 3000 Rbd., endskjøndt Jndkjøbsprisen, og en Andens særegne Anskuelse kunde ansee dem for 4000 Rbd. værd. Ved denne moderate Angivelse kan han i Jldebrandstilfælde let paadrage sig et Tab af 1000 Rbd.; thi naar endeel af Effecterne ved Branden reddes, beroer det paa Taxationsmændenes Mening om de reddede Effecters Værd, om han faaer noget. Er deres Ansættelse af Effecternes Værdi 1/3 høiere end hans og af Effecterne reddes, vil han intet erholde for den brændte 3/4 Deel og han vil da let kunne oplyse, at have tabt 1000 Rbd. eller om man vil, efter hans egen Vurdering 750 Rbd. En billigere Bestemmelse vilde det være, om Selskabet og den Assurerede deler Skaden i Forhold til den Risico enhver staaer.