Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1835-03-24
J Tillid til at et saa sultat deraf vilde De var til alle Tider her i Danmark anseet som en fortjenstlig Handling af Undersaatten, naar denne med Frimodighed og med Anstændighed gjorde Kongen og Regjeringen opmærksom paa de Misbrug, som maatte have indsneget sig i nogen Green. af den offentlige Bestyrelse. Selve Trykkefriheds-Anordningen af 27 Septbr. 1799. idet den sætter Skranker for Trykkefrihedens Misbrug, opmuntrer dertil. Heraf synes det paa den anden Side af maatte være en umiddelba Selvfølge, at hvor og naar en, ikke uoplyst og retskaffen. Mand, enten til vedkommende Collegium indberetter bestemte. Dara mod en vis Bestyrelses Green, af hvilken han ikke alene selv troer sig forurettet, men endog at det Almindelige lider derunder, eller han annoncerer saadan sin Anke offentligt Blad, en saadan Besværing ikke alene et maatte blive aldeles uden Svar, men endog at en lovlig Undersøgelse, naar Besværingen var af Vigtighed, burde foranstaltes om de paaklagede Facta J Tillid til at et saadant Resultat deraf vilde fremgaae, tillod Undertegnede sig i September Maaned 1835, i det han som veipligtig Landmand af cirka 22 Tdr. Hartkorn under Odense Kjøbstad, fandt sig af Veivæsenet her fornærmet, ved at vorde tildeelt et større Veistykke til Jstandsættelse paa Hovedlandeveien ved Bolbroe, end ham retteligen kunde tilkomme og derfor ei heller vilde modtage, som han ei heller modtog Samme, herover at besvære sig til det Kongelige Rentekammer, samt derhos androg paa, at denne Hovedlandevei imellem Odense og Middelfart, der i en Række af Aar havde været fuldfærdiget, maatte af Veivæsenet, i Overeensstemmelse med 45de § i Forordningen af 15 Decbr. 1795, vorde afleveret og inddeelt til Amtet, paa det at ethvert Herred, Sogn, Bye og Gaard kunde erholde sit bestemte Veistykke til bestandig Vedligeholdelse, hvorved den Veipligtige undgik at tilføies den Ulempe, for ikke at sige, den aabenbare Uretfærdighed, at skifte med Veistykker hvert Aar efter Veivæsenets og Veibetjenternes Vilkaarlighed, saaledes: At naar han et Aar havde forsvarlig istandsat det ham da tildeelte Stykke, ham næste Aar tildeles et andet og slet Jstandsat, der afstedkommer Uvillie og Lunkenhed hos de Veipligtige. Skjønddenne min Besværing, som meldt, blev indleveret til Amtet heri September Maaned 1855, og som jeg troer, ifølge den herved underdanigst vedlæggende Attest fra Fyens Stiftamtmand, skab af 7 dennes, maa have henlagt sin fulde Tid hos Veimesteren, Hr. Capitain v. Recke, til Erklæring, saasom den først den 50 April f. A. første Gang fra Stiftet er indsendt til Rentekammeret, og dernæst, efter at den fra høibemeldte Collegium var tilbagesendt med Forlangende om nøiere Oplysning, har henhvilet her indtil 26 November sidstleden, og skjøndt min Besværing om at være bleven forurettet ved Tildeelingen af fornævnte Veistykke, maa være anseet for velgrundet, siden Samme af mig ikke siden er fordret istandsat, er jeg dog endnu ikke værdiget Svar paa Besværingen. Herved tillader jeg mig at bemærke, at den af Veibetjenten foreviste Liste over den Anpart, Odense Kjøbstads Hartkorn, efter hans Opgivende, tilkom at istandsætte af Veien, var maculeret og forandret, saaledes at jeg efter Maculationen skulde have en større Deel end Listen oprindelig indeholdt, og at der vel foregives, at Veiparten tilkom mig efter approberet Plan, der ikke blev eller nogensinde havde været produceret. Som endvidere herved underdanigst vedlæggende Stiftamtmandskabets Attest af 3die og Skrivelse af 5te November f. A. viser, indleverede jeg under 11 Septbr. f. A. til Stiftamtmandskabet atter en Besværing til det Høikongelige Rentekammer, foranlediget ved følgende Omstændigheder. J bemeldte September Maaned blev jeg tilligemed samtlige øvrige Odense Kjøbstads Hartkorns-Brugere tilsagte at istandsætte og grundforbedre det Byens Hartkorn tildeelte Stykke af den mindre Landevei mellem Odense og Bogense, uden for Odense Nørreport til Canalbasinet, hvorefter enhver Lodseier, erholdt sit Stykke afmaalt til Jstandsættelse. Odense Commune overdrog dets Veistykke til Entrepreneurer, medens vi andre Lodseiere, som fandt dette for kostbart, selv paatoge os at fuldføre det os tilkommende Arbeide. Uden at saadant blev paalagt Entrepreneurerne paa deres Veistykke, faldt det Veivæsenet, ind, at vi Andre skulde ophugge et, nogle Aar tidligere Veien givet Grundlag af Steen, der var af en saadan Fasthed, at dette Arbeide uden Hjelp var for mig overordentlig byrdefuldt, og vilde have medtaget en langt uforholdsmæssigere Tid og Kraft, for mig, imod den, Entrepreneurerne behøvede at bruge; hvortil kom, at det saaledes ophuggede og som tildeels blev henkjørt paa et sumpigt Stykke af Regjeringsraad og Toldinspekteur Pontoppidans private Vei fra hans Gaard til Canalen, var aflangt bedre Bonitet end det, som igjen blev og skulde paaføres Veien. Ved at komme til Kundskab om denne høist paakaldende Fremgangsmaade af Veivæsenet mod os Enkelte, indfandt jeg mig hos Hr. Capitain v. Recke med Begjering om at erholde Hielp til dette mig, fremfor Entrepreneurerne paalagte overordentlige Arbeide hvis Gavnlighed eller Nødvendighed jeg desuden ikke kunde indsee; men da han med Uartighed nægtede mig denne Begjering, tilkjendegav jeg ham, hvad jeg og opfyldte, at jeg ophørte med Arbeidet og intet Videre foretog mig ved Veistykket, hvorhos jeg strax lod udmelde Mænd til at syne, hvad Forhold der fandt Sted imellem det saaledes mig paalagte Arbeide og det Entrepreneurerne paalagte. Jmidlertid blev, da denne min Hensigt mærkedes, derved at jeg lod Udmeldelsen forkynde for Hr. Capitain v. Recke, Entrepreneurernes Veistykke saa ilsomt tildækket med Gruus, og Syndernes Mangfoldighed saaledes skjulte, at ingen Sammenligning, da Syns mændene anden Dag kom tilstæde, kunde finde Sted. Da jeg ikke meere vilde ophugge Grundlaget af mit Veistykke, fandtes Saadant ei heller mere nødvendigt fra Veivæsenets Side at skulle skee, hvorimod Samme, uden videre at lade Ophugningen continuere, selv besørgede Veistykket istandsat, ligesom Entrepreneurerne havde istandsat deres, uden at nogen Erstatning siden blev mig affordret. Ved samme Leilighed og i samme Besværing indberettede jeg til det Kongelige Rentekammer, hvad der hele Landet rundt længe havde været Gjenstanden for Beklagelser, nemlig: At Landmanden, som tilfulde erkjender Nytten og Gavnligheden af gode Veie og med Glæde opoffrer nødvendig Tid og Kraft til dette Formaals Opnaaelse, i Almindelighed altfor vilkaarlig behandles af Veivæsenet og sammes Betjente – at Bestikkelses-Systemet af disse, nemlig Betienterne, i det Mindste af en Deel, hyldes og øves – at Entrepreneurerne, naar Veistykker af disse overtages, paafaldende soulageres, imod de af Landmændene, der selv udføre Arbeidet – at Entrepreneurer selv have erklæret, at de maatte have Arbeidet dyrt betalt, fordi vedkommende Veibetjente skulde have en Andeel af Betalingen m.v. J hvilken Henseende jeg androg paa, at en alvorlig Undersøgelse og Veivæsenets Fremgangs- og Handle Maade, endog med Hensyn til, at Landmandens Kræfter, formedelst en Deel af Veibetjenternes Uduelighed og Uefterrettelighed til Unytte spildtes, og de, nemlig Landmændene, tvertimod befalingen i Cancellie-Circulaire af 4 Mai 1819. maatte gjøre Veiarbeide i Høst= og Pløie=Tiderne; men ogsaa paa denne min, i den nøgne Sandhed grundede og beviislige Besværing, indløb intet Svar, saalidet som Noget mig bekjendt i denne Anledning er foretaget. Af en vis Classe Mennesker, hvem et overdrevet Embeds-Aristokratie vel ikke er ubehageligt, blev jeg nu, saa hørte jeg fortælle, characteriseret som skadefro og ondskabsfuld – jeg var jo den Eneste, som da havde klaget og jeg maatte da ogsaa absolut have Uret &c. - vel sandt, jeg var maaskee ogsaa da den Første, der havde vovet at besvære mig for Autoriteterne over Veivæsenets flereaarige Behandling; Klager hørtes for Øvrigt vidt og bredt omkring; men den simple Bonde nøies med, indbyrdes at beklage sig, sigende, naar de raades dem at indgive Besværinger: Hvad kan det hjelpe, ve blive afviste og faae Jrettesættelse ovenikjøbet af vor Øvrighed, - Andre, som ere et Trin over Bonden, krympe sig for at mishage en eller anden befalende eller Embedsmand, og saaledes hører det ikke til det Besynderlige, at jeg, som hader enhver Slags Forrettelse, og som er besjælet af patriotiske Følelser, er kommen i Spidsen for dem, der have og i flere Aar have havt grundet Aarsag til om muligt at see et næsten utaaleligt Aag afkastet. Som nu forbemeldte mine 2de indgivne Besværinger ingen Frugter bragte til det Gode, besluttede jeg mig til uden at ledes af fuul Skadefrohed eller Ondskab, men alene med de Landmanden tilføiede Forurettelser og det Almindeliges Vel for Øie, offentlig i Cancellieraad Hempels Avis, omtrentlig at gjentage, hvad hine mine Besværinger indeholdt, og derhos iblandt at yttre: at Veivæsenets Bestyrelse her for en Deeler betroet til Subjecter, der ikke ere fri for Drikfældighed, Uduelighed og Underslæb, for om mueligt paa denne Maade at vække den slumrende Løve. Dette Middel bevirkede dog en Røre i Tingen, men af et særegent Slags. Vel havde jeg troet, at der fra det Høikongelige Rentekammers Side var bleven en alvorlig Undersøgelse foranstaltet, eller at Veimesteren, Hr. Capitain v. Recke, havde alvorlig undersøgt sine underordnede Betientes Forhold og ladet de Skyldige af disse undgielde, men Halse dette var saa langt fra, at han tvertimod lader ikke mindre end 50 af disse Betiente, medens han selv holder sig i Baggrunden, citere for Forligelses=Commissionen, ikke alene for den formeentlige Fornærmelse, disse troe dem tilføiede ved hiint mit Avertissement, men og for mine Besværinger til Rentekammeret, der dog nærmest angaae Veimesteren selv. For min Frimodighed med at gjøre Autoriteterne opmærksomme paa mange flere aarige Misbrug under Veivæsenets Bestyrelse, som dog nok havde fortjent at agtes paa fra det Offentliges Side, hvis Tarv alene var og er mit Formaal, trues jeg nu med ikke mindre end 3 private Processer af hine underordnede Subjecter, der i Klagen til Forligelses-Commissionen love, at de, Enhver for sig vil anlægge Sag imod mig, og som, saavidt jeg har erfaret, af Amtet har erholdt Beneficium paupertatis til dette Piemed. Skjøndt jeg nu med fuldkommen Rolighed kunde gaae dette Angreb imøde, efterdi jeg er i Besiddelse af Vidnesbyrd fra flere Sogne her i Landet, der meere end tilstrækkeligen godtgjøre Rigtigheden af hvad jeg skriftligen og offentligen har anket over, og af hvilke Vidnesbyrd jeg tillader mig herved underdanigst at vedlægge Afskrift, saa forekommer det mig dog som jeg ikke er pligtig at forsvare mig mod hver enkelt, saalidet som mod alle disse underordnede Betiente, af hvilke jeg ingen personligen eller navnligen har beskyldt, men ikkun anket over Veivæsenets Bestyrelse i Almindelighed, hvilket ikke egner sig til privat Strid, mindst mellem den Classe af Betiente og mig, men derimod, som meldt, snarere og som jeg troer nærmest til offentlig Undersøgelse ved Commissarier, uden hvilken Fremgangsmaade mangen retstridig Handling vil forblive skjult, som ellers bragtes for Lyset. At Sagen qvalificerer sig til en slig Undersøgelse, og ingenlunde til privat Procedure tør jeg underdanigst haabe at det høie Collegium med mig antager, naar det maatte behage Høisamme at gjennemgaae de forannævnte og vedfølgende, mig meddeelte Vidnesbyrd, hvilke tillige indeholde Beviis for, at Veimesteren, Hr. Capitain v. Recke, langtfra er eller har været uvidende om enkelte hans Underordnedes begaaede Misligheder, uden at han derfor har taget anden Notice af Samme, end søgt at neddysse disses Brøde, beholdt dem i Agt og Ære, samt vil, at de desuagtet qvaredelige Mænd skulle saggive mig. Fornævnte Vidnesbyrd indeholde iblandt mere følgende Data. 1. Efterat Kjølstrup Sogns Veipligtige i sidste Efteraar til Overøvrigheden havde besværet dem over en Veibetjent Petersens Forhold, med Hensyn til Anviisning af Gruus, som de maatte paakjøre deres Veistykke af den mindre Landevei mellem Odense og Kjerteminde, men som siden blev casseret af Veipiquer Claussen, saa det igjen maatte afkastes m.v. samt oplyst: at den samme Petersen tog Penge af dem for Veiens Planering, mod selv, som Opsigtshavende, at besørge dette, item, at samme Petersen lod sig af Marslev Sogn betale for de Steen, dette Sogn skulde leveret til Veien, medens Kjølstrup Sogn maatte in natura levere 3 Læs af hver 8 Tdr. Hartkorn m.m., indfandt Veimesteren, Hr. Capitain v. Recke, sig i Kjølstrup Sogn, og tingede om mindelig Afgjørelse – erklærende, at Petersen, som havde fortjent at afsættes, skulde betale Mulet, samt de af Marsleverne modtagne Penge for Steen tilbage m.v. - uden at nogen af disse hans Bestemmelser imidlertid ere blevne opfyldte, vide Attesterne No. 1 og 6, af hvilken første desuden høibehageligen vil erfares, at Petersen, for at dette Coup skulde vorde uopdaget, har meddeelt Marslev Sogn Qvittering for at have leveret Steen in natura, uagtet han havde ladet sig disse, nemlig 2 Læs for hver 8 Tdr. Hartkorn, altsaa et Læs mindre end Kjølstrup Sogn paa hver 8 Tdr., betale med 5 Mk. pr. 8 Tdr. Hartkorn.