Aarhuus Stifts-Tidende, 1840-08-05
Da jeg under en kort indledende Samtale med Enken, hvis Dørre slet ikke vare tillaasede, havde taget Sæde ligeoverfor hendes Sovekammerdor, fremkom jeg med mit Ærinde, og bad om de fornødne Oplysninger angaaende den Fremmede til den befalede Folketælling, men fik til Svar, at hun egentlig ikke vidste andet om dette Fruentimmer, end hvor hun havde tjent, og at hun saameget desmindre troede det nødvendigt at anmelde hende, som hun allerede iaftes var bortgaaet, hun vidste ikke hvorhen, og at jeg derfor ikke af hende selv kunde erholde den forlangte Underretning. Disse Forklaringer gjentoges under den herpaa følgende længere Samtale oftere, som ogsaa den Paastand, at Fruentimmeret qvæstionis ikke var i Huset. Enkens Børn vare inde hos os i Stuen, og jeg vidste ikke, at hun holdt noget Tyende; da jeg derfor først fra Sovekammeret hørte en Lyd, som om en Jldtang kunde stødes mod en Kakkelovn, og strax, ifølge min Stilling i Stuen, saae gjennem Sovekammerdøren, der stod, som man siger, paa Klem, en Skygge, som af et Menneske, der gik forbi Døren imellem dens snævre Aabning og det modsatte Vindue, spurgte jeg Enken, om hun havde Pige, og yttrede efter et benægtende Svar herpaa, med den fuldkomneste Rolighed og uden mindste Vrede eller Hidsighed, at det fremmede Fruentimmer jo dog var i Huset, og at jeg med Grund var tilfreds med at skuffes og narres, naar jeg i EmbedsMedfor venlig og skaanende henvendte mig til Nogen af min Menighed, en Behandling, jeg mindst havde ventet her. Enken forsikkrede at jeg tog feil; jeg bad, befalede aldeles ikke, at hun vilde overbevise mig, ved at føre mig ind i sit Soveværelse, hvortil hun var aldeles redebon. Døren, som allerede tildeels var aaben, gik hun foran mig hen og aabnede uden mindste Modstand eller Hindring, gandske saaledes at den kjulte næsten det Halve af en bagved staaende Seng, medens hun stillede sig selv for det Øvrige af denne, og viste mig at der var Jngen i Værelsets modsatte Ende. Men jeg kastede Øiet ogsaa bagved Døren ind i Sengen, og da det var tydeligt, at der laae Nogen i denne, men Enken vedblev at benægte min Yttring herom, bad jeg hende om at tage Overdynen lidt tilside, og medens hun endnu paastod, at der Jngen var, lettede det i Sengen skjulte Menneske Dynen selv, og jeg saae hendes Hoved, hvorpaa jeg med den Yttring blot, at jeg gjerne vilde tale med hende, forlod Soveværelset. Ligesom det fremmede Fruentimmer, da hun havde iført sig maaskee flere, maaskee andre Klæder, og var kommen ind i Dagligstuen, spurgte mig, om jeg var Sognets Præst, underrettede hun mig om sit Navn, men andre Oplysninger om hende vare ikke at erholde. Hendes Hjem var snart norden for Randers, snart syd for Aarhuus; hendes Tøi skulde ogsaa være, jeg veed ikke hvor, thi hun ønskede ikke at sige dette paa Grund af et Giftermaal eller en Forlovelse; hendes Skudsmaal var nu hos en Præst, hvis Navn jeg ikke kunde faae at vide, nu laae det mellem hendes Tøi, men hun tilbød at ville hente det. At jeg forestillede hende, hun kunde gjerne sige mig som Præst alt hvad hun vilde: jeg forlangte kuns Oplysninger om hendes Alder, Levevei og Hjemsted; jeg skulde nok selv skaffe Skudsmaal fra vedkommende Sted, hun behøvede ikke at hente det, men det var hensigtsløst om hun ikke besvarede mine Spørgsmaal eller fordulgte noget af Skudsmaalets Jndhold, da jeg jo ved dets Foreviisning fik Alt hvad jeg spurgte om at vide, ledte til Intet. Jeg kunde ikke mærke nogen Forstyrrelse hos hende, skjøndt jeg sandelig beholdt al den Rolighed og Koldsindighed, som betinger Iagttagelse og Opmærksomhed, men hun stammede i sin Tale, som vel maa være Tilfældet, naar man indvikler sig i Selvmodsigelser ved løgnagtige Svar, der ikke bestaae i Ja og Rei alene. Det var forgiæves, at jeg ligesaa rolig som alvorlig gjorde hende opmærksom paa, at jeg ikke maatte taale en saadan Medfart, naar jeg gik i Kongens og Lovens Navn, at jeg truede med at hente Sognefogden, hvoraf Følgerne vilde vorde, at hun blev anholdt som Løsgængerske og tvungen til at sige Sandhed paa et mindre behageligt Sted, og jeg troer jeg kunde nu intet Andet end hvad jeg vilde og besluttede, see min Trudseel iværksat. Men medens jeg i denne Hensigt gik hen til nærmeste Gaard og fik sendt Bud til den i en anden Bye boende Sognefoged, gik ogsaa Fruentimmeret bort, foregivende til Enken, at hun vilde hente sit Skudsmaal. Da derfor Sognefogden kom, gjorde han kuns Forbud mod Løsgængerskens Ophold hos Enken. Hvad mig angaaer, troede jeg ingenlunde at hun var borte, men bedre skjult; jeg yttrede denne Formodning saavel for Sognefogden paa Hjemveien som for min Familie, og at der ikke skeete nogen Undersøgelse, eller at jeg ikke foranledigede nogen saadan, kom blot deraf, at jeg var hjertelig kjed af Sagen, ifølge den uforudseete Vending som den havde taget, ønskede at trække mig ud deraf og troede nu at kunne dette. Men Dagen efter fandt man den Fremmedes Liig Ved Forhøret, som Retten optog over dette, fremkom Jntet, som godtgjorde, at hun havde været sindssvag eller aandsforvirret; hun havde været tungsindig og ofte grædt, men stedse talet og handlet fornuftigen. Enken erklærede sig gjentagende om mit Forhold, at det havde været roligt, skaansomt og høfligt i alle Maader; hun vidste intet om Selvmorderskens Liv eller Tildragelser i et Tidsrum af flere Aar, og jeg har først kortere eller længere efter hendes Død ved meere eller mindre paalidelige Rygter erfaret, at hun har født to uægte Børn, været drikfældig og opbragt som Løsgængerske, ja endog for flere Aar siden yttret det Forsæt, engang at berøve sig Livet. Naar man sammenligner denne sørgelige Historie med en Fortælling i Tillægsblad til Jyllandsposten No. 14 d. A. om en Sognepræst K. i S., fristes man til at tænke, denne er nærværende Sag uvedkommende. Skal den imidlertid angaae mig, behøver jeg ikke at paavise, hvor lidet den efter det Anførte er sand og hvor meget forvansket ved Løgn. Skjødstrup, den 30te Juni 1840. Knud Kjer.