Berlingske Tidende, 1833-10-17
Dr. Buisson gjør tillige opmærksom paa den ikke uvigtige Omstændighed, at de Dyr, hos hvilke Vandskye hyppigst yttre sig nemlig Hunde, Ulve og Ræve, høre til den Art, der ikke sveder. Af det nys udkomne mærkelige Skrift: "Vendsen og Hertuginden af Berry ved Gen. Dermoncourt, som formedelst det Romantiske og Æventyrlige i Hertugindens hele Foretagende, finder saare mange Læsere blandt alle Partier og alle Folkeclasser, meddeler Bladet le Voleur, blandt flere Træk, ogsaa følgende. - Hertuginden af Berry kom paa sin Reise forbi Citadellet ved Blaye, som siden blev hende saa uheldbringende. Hun ledsagedes ikkun af Grev Menars og Marquis L., der tjente hende som Veiviser. Om Aftenen Kl. 11 kom Caravanen til et Slot. Marquien ringede. Denne heftige Ringen saa silde førte Slottets Eier selv til Porten. Det er mig, raabte Marquien, da han blev ham vaer, luk hurtigen op, jeg medbringer Hertuginden af Berry. Slottets Eiermand traadte et Skridt tilbage, og udraabte forfærdet: Hertuginden af Berry - Ja, hende selv, luk kun op. - Men De veed ikke, at jeg har et Selskab hos mig af 20 Personer, det netop i dette Øjeblik ere forsamlede i Salen, og - min Herre, sagde Hertuginden, som nu traadte nærmere, har de ikke en Niece, der boer 50 Lieues herfra, - Jo, Madame. Nu, saa luk kun op, og forestil mig for disse 20 Personer, som deres Niece. - Ufortøvet aabnede Husets Herre Døren; Hertuginden tog sin Vært under Armen, og traadte med ham ind i Huset. Jmidlertid havde Gjæsterne, der vare i Salen, begivet sig paa deres Værelser. Da Hertuginden traadte ind tilligemed Grev Menars og Marquis L., forefandt hun ikkun Konen i Huset og tre andre Personer; hendes Præsentation gav altsaa ingen Anledning til nogen Forlegenhed. Næste Morgen kom Hertuginden til Frokosten, blev hele Selskabet forestillet, og spillede Niecens Rolle saa naturligen, at ikke mindste Tvivl opvaktes. Næste Søndag kom Præsten i S., fra Kirken op paa Slottet, der sogner til denne, for efter Sædvane at spise Frokost. Huusherren forestillede ogsaa ham Hertuginden som sin Niece. Præsten traadte hende imøde, for at bede hende velkommen, men blev pludselig saa forhauset midt under sin Compliment, at Hertuginden ikke kunde bare sig for at smille. - Han havde nemlig complimenteret hende ved hendes Ankomst til Rochefort og gjenkjendte hende. - Hvad ligger den da i min Nieces Ansigt, - spurgte Borgherren - der i saa hos Grad forskrækker Dem? Deres Niece - svarede Præsten flammende, ney, det er dog forunderligt, . . Hvad er da saa forunderligt, sagde Hertuginden, som den agtværdige Præstemands Forlegenhed moerede. - Deres Kongl. Høihed ligner frappant Hr. i Es Niece, jeg vilde sige: hans Niece ligner D. K. Hhed. Jeg holdt Den virkelig for, jeg kunde sværge paa, at . . . . - Den foregivne Niece loe af Hjertens Grund; man gik til Frokostbordet. Hertuginden saa ligeoverfor Præsten, der, beskjeftiget med sin sixe Jdee, næsten ikke smagte en Bid, naar man gjorde ham opmærksom paa hans Distraction, førte har Gaffelen maskinmæssigen til Munden, men lagde den strax ned paa Tallerkenen med det Udraab: "Det er utroeligt, en saadan Liighed har jeg aldrig for seet!" – Saaledes blev Hertuginden, ni Dage paa Slottet, uden at gjenkiendes eller foruroeliges, Herfra skrev hun til Nantes og til forskjellige af Frankriges vestlige Egne, for at underrette sine Venner om Tingenes Tilstand, i Vendeen, formanende dem til ei at opgive Haabet og nøj efterleve de Jnstructioner hun meddeelte dem. Ogsaa skrev hun herfra til Legitimisternes Høvdinge i Paris.