Berlingske Tidende, 1834-02-08
Det Ostindiske Compagnie har den 6te Juni ladet Parlamentet overleveres en Petition, hvori det ansøger om: at Tolden paa Ostindiske Producter, navnligen paa Sukker, maa stilles ligemed den for de øvrige Colonier. Det er et Anliggende af største Vigtighed for Ost- og Vestindiens Fremtid. De Vestindiske Plantage Eieres store Jndflydelse i Parlamentet havde, siden den første Jndførelse af Sukker fra Ostindien, fremvirket: at Tolden paa samme blev fastsat 10 Shilling høiere pr. Centner, end paa Vestindisk Sukker; og trods alle Compagniets Klager er den endnu 8 Shill. høiere. Compagniet havde, siden Aaret 1791, forsøgt Alt, for at fremme Udførselen af Ostindisk Sukker, og havde fra dette Aar til 1822 indført 1 Million 604,379 Centner i England. Resultatet af denne Jndførsel var et samlet Tab af 596,000 Pd. St. Dersom Tolden var staaet lige med den paa Vestindiske Producter, da vilde Compagniet derimod havt en Gevinst af 204,560 Pd. St. Deraf sees, at den eneste Grund, der udelukker det Ostindiske Sukker fra det Engelske Torv, ligger i den høiere Told, saa meget mere, som Compagniet hvilket Enhver indrømmer – indkjøber, transporterer og sælger under mindre fordeelagtige Betingelser, end Privatkjøbmænd, Havde derfor Torvet staaet aabent under lige Betingelser, da vilde det uden al Tvivl for den største Deel være bleven forsynet fra Calcutta. Clima, Jordbund og Hinduernes Sædvaner tillade en uindskrænket Sukkerproduction; den er een af deres Yndlingskulturer; de consumere selv Sukker i de største Qvantiteter, og Productionen skeer ved frit Arbeide, uden Slaver og Tvang. Denne Sag vinder en ny Betydning ved de sidste Love om Negerstaveriet. Naar Regerne i de Vestindiske Colonier engang vorde frie, da vil en stor Deel af Sukkerculturen ophøre der, Regerne afskye den, og Resultatet kan ikke være tvivlsomt, naar man seer: at Hayti, der tidligere frembragte 200 Millioner Pd. Sukker aarligen, nu maa, til sit eget Behov, indføre Sukker fra Jamaica og Cuba. Det er uundgaaeligen nødvendigt forud at være beredt paa denne Crisis, og derfor – saa længe det nuværende Cultursystem endnu finder Sted paa de Vestindiske Der – at fremme Sukkerculturen i andre Colonier, paa det at disse, naar Terminen af de 12 Aar er udløben, kunne være i Stand til at dække det Deficit, der da vil opstaae i den Vestindiske Production. De Vestindiske Colonister have ikke allene ingen Ret til udelukkende Protection af deres Sukker, men deres egen Jnteresse fordrer endog, at deres Sukker-Cultur efterhaanden ved fremmed Concurrents saaledes indskrænkes, at det Sted, der ved hiin Crisis vil ramme dem, ikke skal vorde altfor heftigt. Vestindien maa fra nu af søge at formindske sin Sukkercultur, og sætte andre Artikler i Stedet for samme; men dette vil kun skee, naar Rødvendigheden, der opstaaer ved Ophævelsen af deres Monopel, tvinger dem dertil. Paa den anden Side behøver Ostindien en ny Udførselsartikel, dersom det fremdeles skal staae under Britisk Herredømme. Det har aarligen omtrent tre Millioner Pd. Sterling at betale til England, deels for Renterne af Statsgjælden, deels for Udgifterne til Administrationen i London, deels endeligen i Capitaler, som Europæere have samlet i Jndien, og hvormed de vende tilbage til de res Fødeland. Den Chinesiske Handel bidrog dertil aarligen omtrent een Million Pd. St.; siden denne er frigivet, maae Hjelpemidler udfindes til at bestride denne uhyre Udførsel af Capitaler. Jndførselen af Engelske Manufacturer har tilintetgjort Fabricationen af Bomuld, Jndiens hidtilværende Stapelvare, og har ganske ruineret en stor Deel af Jndvaanerne. Der er derfor Jntet retfærdigere og uundgaaeligt nødvendigere, end at i det Mindste Jndiens naturlige Producter tillades indførte i England paa samme Fod, som de andre Coloniers Producter. Man kan umueligen haabe, at England kunde vedblive at udføre sine Varer til Jndien, og at trække Capitalerne fra Jndien, uden at det tillader en saadan Jndførsel af Jndiske Producter, thi en eensidig Handel lader sig ikke tænke. Jndien kunde forbruge en Masse af Engelske Fabricater, der ti Gange overstiger den nu, værende, dersom det hertil besad Tuskmidlerne, eller dersom Eng, land vilde modtage dem, som det besidder. Man har beregnet, at det aarlige Forbrug af Bomuldsvarer i Jndien beløber sig til en Værdie af omtrent Halvtredsindstyve Millioner Pd. Sterl., og omendskjøndt naturligviis altid en stor Deel vil vorde forfærdiget i selve Landet, er det dog let mueligt, at den Engelske Jndførsel kunde hæve sig til Halvdelen af det hele Forbrug, saasnart Befolkningen erholder Midlerne til at kjøbe disse Varer. Dertil kunde Udførselen af Sukker tjene, saasnart man vilde aabne det Engelske Marked for samme, hvilket Retfærdighed, Politik og begge Staters Jnteresse forlanger. Jndiens hele commercielle og politiske Cristents beroer for Øjeblikket paa Udførselen af Jndige og Opium; uden disse Vareartikler vilde det Engelske Rige i Ostindien sandsynligviis allerede være ophørt, men under de nye Conjunkturer ere de ikke meere tilstrækkelige, de have forhalet men ikke afværget Landets Forarmelse; dette behøver et nyt Element af Virksomhed og Rigdom, og det naturligste en Dyrkningen og Udførselen af Sukker i store Qvantiteter. Desnagtet er det sandsynligt, at de Vestindiske Plantage-Eieres Jndskydelse vil endnu være stor nok, til at forhindre denne retfærdige og heldbringende Forholdsregel; imidlertid vil ogsaa denne Hindring falde for Nødvendigheden, men dersom man nøler altforlænge, da vil det være for silde. Ministeriet har begaaet en stor Feil, ved ikke strax at indbefatte Liighed i Tolden paa Sukker, under den ny Lovgivning, med Hensyn til Slave-Ejernes Skadesløsholdelse og Compagniets ny Organisation.