JohanHeinsen/ENO huggingface dataset:
Adresseavis for Børn, 1782-05-15
De Colonister, som har store Plantager, give den gemeenlig et lidet Stykke Jord, hvorpaa de selv maae stræbe at avle saa meget som de behøve til deres Livs Underholding. Men til sammes Dyrkning og Bearbeydelse forunder man dem i visse Egne ikkun en Deel af Søndagen, og de faa Øyeblikke, som de kunne afbryde fra deres Spisetid de andre Dage. J andre Egne forunder man dem en heel eller halv af de andre Dage, for enten ved Arbeyde, eller Plyndring i Naboe plantagerne, at forhværve sig saa meget, som de behøve Ugen igjennem til deres Underholding. Til denne uhørlige Grusomheds Retfærdiggjørelse har de Hvide udbredet den Fordom, at de Sorte vare ikke som andre Mennesker; ved fornuftige Forestillinger var der slet intet at udrette med dem; de havde hverken Lyst eller Følelse; man maatte altsaa behandle dem ligesom Fæe. Men hvor usandfærdigt dette er, det bevise de iblandt dem, som ere saa lykkelige, at have fornuftige Herrer, der omgaaes menneskeligt med dem. Disse give de hyppigste forundringsværfor Børn. digste Prøver paa deres Troskab og Kierlighed. Jeg vil anføre nogle deraf. Hvor ædelt handlede ikke hiin Negerinde, da hendes Herres Huus faldt ned ved et Jordskjelv, De, som vare derudi, merkede Faren tidlig nok, for at kunne springe ud, førend det styrtede gandske ned. Negerinden havde ogsaa kunnet rædde sig paa samme Maade, men saa havde hun maattet lade et lidet Barn blive tilbage, som var hendes Herres, og som hun var Amme til. Men at gjøre dette, var hende umuligt. Høymodigen vilde hun heller opofre hendes eget Liv, end lade hendes Pattegluts Liv i Stikken. Hun lagde sig altsaa over Barnet med sit Legeme, og taalde med utroligt Mod alle de nedfaldende Stykker af Huset paa hendes Krop. Barnet blev ved Live; men hun selv blev faa Dage derefter et Offer for hendes ædelmodige Hjerte. Med hvilken Bestandighed elskede ikke hiin unge Neger sin Herre! Han saae ham, at blive bragt om Bord som en Fange efter Gouverneurens Befaling. Det var alle hans Betienter forbudet, at følge med ham. Hvad gjorde derpaa den troe unge Slave. Han lod sig indsye i en Matrasse, og bedrog Vagtens Opmerksomhed, i det han saaledes lod sig bringe om Bord paa Skibet, som en Pakke.
Adresseavis for Børn, 1782-05-15
Et engelske Fartøy, som i Aaret 1752 handlede paa Guinen, blev nødt til, at lade sin Skibs læge blive der tilbage, efterdi han ikke kunde taale Søen, formedelst sin slette Sundheds Tilstand. Hans Navn var Murra. Jmedens denne Mand opholdt sig der i Landet, kom et hollandske Skib til samme Kyst. Kapitainen paa samme tillod sig den Uretfærdighed, at lægge nogle Sorte i Lænker, som vare komne om Bord til ham, og lættede derpaa Anker og seylede bort i en Hast med dette Bytte. Fulde af Forbittrelse over denne grusomme Uretfærdighed løbe de Bortrøvedes Venner og Paarørende til Murrans Vert, for at betale Grusomhed med Grusomhed. Hvad ville J spurgde Verten, i det han holdt dem tilbage i Døren, fra at komme ind i hans Huus. "Den Hvide, som er hos dig, raabde de, han maae nu slaaes ihiel, thi hans Brødre har bortført vore Brødre!" Men Verten svarede: De Avis De Europæer, som har bortslæbet vore Medborgere, ere Barbarer, dræber dem, naar J finde dem. Men den, som boer hos mig, er et godt Menneske: Han er min Ven mit Huuser hans Kastel. Jeg er vel ingen Soldat, men jeg vil dog forsvare ham. Førend J skulle komme ind til ham, maae I gaae over mit døde Legeme. O mine Venner, hvad for en retskaffen Mand skulde vel meere ville drage ind til Herberge hos mig, naar jeg kunde taale, at mit Huus blev besmittet med et uskyldigt Menneskes Blod, Disse Ord formildede de Sortes Vrede; de gik bort, beskæmmede over den Hensigt, med hvilken de vare komne, og nogle Dage derefter bevidnede de for Murray selv, hvor kjert det var dem, at de vare blevne hindrede fra at fuldføre den Misgierning, de havde foresat sig at begaae, hvilken skulde have foraarsaget dem en bestandig nagende Samvittighed. Kun endnu et Exempel af dette Slags, og ydermere det forundringsværdigste af alle. En portugisisk Slave, som havde selv befriet sig fra Slaveriet, og var flygtet ind i Skoven, fik at vide, at hans gamle Herre var bleven sat i Arrest for et Mord, som han blev beskyldt for at have begaaet, og at han nu derover skulde straffes paa Livet. Pludselig opvaagnede Følelserne af den ædelmodigste Kierlighed hos ham, som opflammede hans Hjerte med et usædvanligt Heltemod. Han løb hen til det Sted, hvor hans Herre sad fangen; her mødte han for Retten, og anklagede sig selv for den Forbrydelse, for hvis Skyld hans Herre var bleven sat fast. Hans sindrige Ædelmodighed vidste, at gjøre Sagen saa rimelig, at man troede ham, satte hans Herre paa fri Fod, og førde ham selv til Døden paa Retterstedet.
Adresseavis for Børn, 1782-05-15
Naar det iblandt os Europæer og Christne engang gaaer en ikke ret efter Ønske, med hvilke Klager og Bebreydelser maae da ofte ikke Himmelen lade sig bestorme. Den ulykkelige og befor Børn. skedene Neger lader derimod Himmelen vederfares mere Retfærdighed, og tilskriver sig selv Skylden til sin Lidelse. Han troer i sin Uskyldighed, at Gud har i Begyndelsen skabt baade Sorte og Hvide med lige Fortrin, og at dersom han havde givet et af begge disse Slags noget Fortrin, saa var det vist de Sorte. Gud har derpaa viist dem to forskjellige Arter af Lyksalighed. – Guld paa den ene, og Kunster og Videnskaber paa den anden Side. De Sorte havde udvalgt Guldet; og vare derpaa til Straf for deres Gierrigheds Skyld blevne fordømte, for bestandig at være de Hvides Slaver. Dog alligevel nedsynke de hyppigt under deres Elendigheds Byrde. Af Længsel efter deres Fæderneland, og af Fortvivlelse over deres ynkværdige Tilstand falde de ofte i en dyb og tavs Tungsindighed. Da enten hænge de sig, eller æde Jord, Kalk, Aske og andre Ureenligheder, og døe endelig af en ulægelig Vattersoet. Derhos have de det tillidsfulde Haab, efter deres Død at komme tilbage igjen til deres Fæderneland, til deres Forældre, Venner og Paarørende. Er det først kommet saa vidt med dem, saa er hverken en god og mild Begyndelse, eller Trusseler, og Straffe i Stand til, at afbringe dem fra det Forsæt at døe. Den Jndbilding, at faae deres Venner at see igjen, overveyer hos dem alle de sædvanlige Midler derimod.
Adresseavis for Børn, 1782-05-15
(Slutningen følger.) Den sindrige Godhed.
Adresseavis for Børn, 1782-05-15
Man overleverede engang Kong Alphonsus i Kastilien en Fortegnelse paa hans nødvendige og unødvendige Betienter, for at bevæge ham til at aftakke de sidste. Men han beholdt dem allesammen. Thi, sagde han, de Første trænger jeg til og de Sidste trænge til mig."
Adresseavis for Børn, 1782-05-22
Numer Aar. Ga Fjerde. Jl Aargang. for Onsdagen. Børn. den 22. Maji. Hvor man kun med Munden sin Næste har kjer, Men Gierningen fattes, ey Christendom er Slutning af Efterretningerne om Negerslaverne i Guinea, og om deres Tilstand paa Europæernes amerikanske Colonier.
Adresseavis for Børn, 1782-05-22
Jn engelsk Major Crips, paa Øen St. Christopher, faldt paa et besynderligt Lægemiddel imod denne Hjemsygdom, som kunde ikke være meere afpasset for at helbrede dette Onde. Næsten alle Slaver vare befængte dermed, der gik ingen Dag forbi, at jo nogle hængde sig, i det Haab, at opleve igjen i deres Fæderneland; og tilsidst fattede de allesammen den eendrægtige Beslutning, i en vis Nat at flygte ind i Skovene, og der at hænge sig i Selskab med hinanden, for tillige at blive samlede igjen til deres Fædre og Paarørende. Majoren fik det at vide, lod strax en Mængde Kjedler og andre Kar, som høre til et Sukker, syderie, pakke sammen paa Vogne og Kærrer, og skyndte sig dermed hen til den Plads, hvor hans Negere just gjorde sig færdige til Reysen tilden anden Verden. Han nærmede sig til dem med en Strikke i Haanden, had dem gandske rolig, ikke at lade sig forstyrre, sagde dem, han havde besluttet, at følge med dem, fordi han havde kjøbt en Sukkerplantage i deres Fæderneland, hvor han kunde bruge dem ulige bedre end deres Landsmænd, som ikke endnu vare vænte til dette Arbeyde. Naar de da først engang vare komne derhen, hvor der slet intet Haab var meere for dem til at undflye, saa vilde han lade dem arbeyde baade Dag og Nat, uden at give dem en eneste Hviledag. Desuden vilde han, naar de kom derhen, vide at hævne sig paa dem ved større Besværligheder og Trængseler, for den strafværdige Hensigt, som de nu havde, at ville forlade ham. Hans Jnspekteur, som han havde skikket derhen i Forveien, havde allerede bemægtiget sig alle dem, som tilforn vare flygtede, og lod dem nu arbeyde med Lænker om Benene indtil han selv kom.
Adresseavis for Børn, 1782-05-22
Den tilforladelige Mine, hvormed Majoren talede, de ankommende Vogne med Kiedler og Kar, lode Negerne ikke beholde den ringeste Tvivl, tilovers. De begyndte først at tale sagte med hinanden, kastede sig derpaa endelig ned for Majorens Fødder, og lovede paa det helligste, at de aldrig meere vilde tænke paa at vende tilbage til deres Fæderneland. Han gjorde i Førstningen nogle Vanskeligheder af den Sag, at føye dem i deres Begjering, men.
Adresseavis for Børn, 1782-05-22
Avis. men lod sig dog endelig af sine hvide Betjenter overtale, at tage dem til Naade igjen, dog skede det paa de Vilkaar, at dersom ikkun en eneste af dem hængde sig, saa vilde han skikke alle de andre bag efter ham paa samme Maade, for at straffe dem med desto haardere Arbeyde i deres Fæderneland. Efterat dette havde tildraget sig faldt det aldrig nogen ind siden, ved Selvmord at ville vende tilbage igjen til sine forrige Venner.
Adresseavis for Børn, 1782-05-22
En anden Jndvaaner paa samme Øe brugde ligesaadant et Kunstgreb, der havde ligesaa god Virkning. Han lod nemlig hugge Hoved og Hænder af alle dem, som havde hængt sig, og ophænge samme i et Jernbuur i et Træe tæt ved hans Huus, at de øvrige Negere kunde have dette Syn dagligen for Øynene. Hænge sig, sagde han, maatte de saa ofte de vilde, og ligesaa mange af dem, som havde Lyst dertil; men saa vilde han ogsaa evig lade dem flakke om i deres Fæderneland uden Hoved og Hænder. Negerne tvivlede imidlertid ikke, at jo de Afdøde nok skulde afhente deres Hoveder og Hænder, efterdi de troede, at de fraskilte Siele toge deres jordede Legemer op af Gravene hen med sig til deres Fæderneland. Men de forundrede sig ikke lidet, da de saae, at de afhugne Hoveder og Hænder stedse bleve paa samme Plads, og de ophørde da med at hænge sig selv, af Frygt for at komme lemlæstede til deres Paarørende og Venner. Behøves der meer, end at læse den ynkelige Historie om disse ulykkelige Afrikaners Trængseler, for at blive overbeviist om, at der er et andet Liv vente, i hvilket Guds evige Retfærdighed vil forvandle Uskyldighedens Taarer til Glæde, og fremkalde den, som har undertrykt andre, til velfortjent Straf, O J unge Venner, tænker dog, saa ofte J faae Sukker, paa deres ynkværdige Tilstand, igjennem hvis Hænder det først er gaaet. Det vil være meget fundere for eders Siele, end Sukkeret er for eders Maver. Men paa det at jeg ikke skal lade eder gaae fra mig med de sørgelige Forestillinger, som disse Efterretninger har foraarsaget i eders Sind, saa hører endnu til Beslutning paa samme ret noget høyst Glædeligt. for Børn. Gud skee Lov, den Tid synes at være forhaanden, at vore ulykkelige sorte Brødre skulle, om ikke gandske blive befriede af Slaveriet, saa i det mindste blive deelagtige i nogen Lettelse udi deres Tilstand. Der er allerede blevet gjort en lykkelig Begyndelse dertil, og hvad lader sig ikke vente af vor Tids milde Tænkemaade, saasnart ikkun først de gode Konger og Regenter, som have at byde over disse Ulykkeliges Skjebne, blive engang ret rørte af sammes ynkværdige Tilstand, Hører, hvad der allerede er skeet, og venter med mig, inden kort Tid endnu at opleve langt større og meere rørende Scener, som ville geraade Menneskeligheden til Ære.
Adresseavis for Børn, 1782-05-22
J Nordamerika gives der, som er eder bekjendt, et Land, der heder Pensylvanien. Dette Land er blevet begyndt at dyrkes, under en vis Pens Anførsel, af et Selskab Christne, som fornemmelig udmerke sig fra andre derved, at de leve og omgaaes alle med hinanden som kjødelige Brødre, skye al Pragt og Yppighed, og beflitte sig paa en ret stor Fromhed. Man har kaldet disse Folk Qvækere, det er, Skjelvere, og det af følgende Aarsag,
Adresseavis for Børn, 1782-05-22
Dronningen af Portugal, som man nylig har læst i de offentlige Tidender, har ved en Forordning befalet, at Slavernes Børn i alle hendes udenlandske Eiendomme, som hidindtil ogsaa har været fødte Slaver, skulle allesammen erklæres for frie nu og herefter. Altsaa allerede atter en Uretfærdighed mindre i Verden. Glæder eder, J unge Læsere, at J maaskee kunne opleve den Tid, at alle Undertrykkelser i flere Lande skulle ophøre, og naar J engang selv ere blevne store, og maaskee ere blevne Mænd af Jndflydelse, o saa hielper dog til, hvorudi og hvorledes J kunne, til at befordre disse lykkelige Dages Frembrydelse.
Adresseavis for Børn, 1782-05-22
Christendommens velgjørende Virkning paa Negerne baade for dem selv og deres Herrer er ellers i vore Tider, skjønt igjennem mange Besværligheder, bleven tydelig lagt for Dagen ved de evangeliske Brødres Mission paa de karabiske Øer St. Thomas, St. Croix og St. Jan, under det Danske Herredømme, hvilken Missions historie, som er skreven af Oldendorp og udgiven af Bossart, allerede tildeels skal være oversat, og tør ventes udgiven paa Dansk. J samme finder Avis, finder man endnu den tilstrækkeligste og tilforladeligste Efterretning baade om Negerne selv, og om Slavehandelen.
Adresseavis for Børn, 1782-05-22
Bekjendtgjørelse. Blomsterne. Ludvig og Caroline pleyede ofte at faae Tilladelse af den kierlige Fader, at følge med ham, naar han gik ud at spadsere. Jsær skede dette, naar de ved deres Lydighed og gode Opførsel havde fortjent hans Velbehag. En Eftermiddag, da de ogsaa havde forhværvet sig en besynderlig Ret til denne Fornøyelse, tog Faderen dem begge ved Haanden, og fulgde med dem ind i en prægtig Hauge. Da de vare komne derind, spurde disse to smaa Sydskende ham, om de ikke nok maatte gaae allene omkring i denne smukke Hauge og lege med hinanden, Faderen tillod dem det, og gik med Haugens Eiermand ind i Haugestuen, for der gandske at overlade sig til deres Glæde. Der fandtes de smukkeste Blomsterbede i denne Hauge, som man nogensteds kunde see. Begge Børnene pleyede ellers at være meget beskedene, naar de ønskede sig noget, og biede gjerne indtil det blev givet dem, eller tilladt dem at tage det selv. Men dennegang forglemde de sig gandske, og kunde ikke imodstaae deres Lyst og Begierlighed, at faae fat paa disse Blomster. De gik begge to ind i Blomsterhedene, og af plukkede de smukkeste Blomster, som de fandt. Caroline viisde hendes Broder den Urtekost, hun havde plukket. Han syndes da, at den han havde plukket, var ikke saa smuk som hendes, og løb derfor hen, for at plukke andre Blomster. Gesvindt løb Caroline ligeledes hen, og plukkede sig ogsaa en Urtekost endnu. Denne fandt Ludvig atter at være bedre end hans, og vilde ikke, at Systeren skulde overgaae ham. Saaledes for Børn. plukkede de om Kap med hinanden, Ludvig sin Hat og Lommer fulde, og Caroline sit Forklæde fuldt, indtil der næsten ikke var et Blomster at see i noget af Bedene. Nu først faldt det Caroline ind, hvor ubesindige og ubeskedene de havde været, hun vendte sine Øyne bort fra de skaldede Blomsterbede, der for nogle Minuter siden vare saa smukke, men som hun havde fordærvet og ødelagt. Hun vidste for Undseelse og Skamfuldhed ikke, hvor hun skulde gjøre af de Blomster, hun havde plukket. Hun bad Ludvig, at han vilde tage dem fra hende og forvare dem; men det gik ham, ligesom hende.
Adresseavis for Børn, 1782-05-22
J det de nu stode der bedrøvede og skamfulde og saae paa hinanden, kom Faderen ud af Haugestuen med sin Ven, og blev gandske forskrækket, da han saae den Ødelæggelse, der var skeet i Haugen, og den kjendeligste Ulyst og Skamfuldhed, hos hans Børn. De vilde fortælle og kunde ikke; endelig kom dog Ludvig stammende frem dermed. Faderen bad sin Ven om Forladelse for dem: og denne Mand var til deres Lykke en af de Mennesker, som letteligen tilgive, og han skienkede dem gjerne en fuld Forladelse derfor Derpaa saae deres Fader med et alvorligt Øyesyn paa dem, og vilde forlade dem igien. Men de hængde sig fast ved hans Arme, og raadde og bade: O allerfødeste Fader, gaae ikke mere fra os, Lad os ikke blive her allene igjen, Du seer, at vi ere endnu ikke fromme nok, ikke gode nok, til at kunne blive for os selv allene. Vi vide nu, hvor meget vi trænge til dit Opsyn med os. Vi skulle visselig aldrig oftere, ney aldrig meere forlange at være allene, førend vi have vænne os til, stedse at tænke paa os selv, og stedse først at spørge os selv, førend vi foretage os noget, om det ogsaa er godt og ret, som vi ville foretage os og gjøre.
Adresseavis for Børn, 1782-05-29
ved Numer Aar. Fjerde. Ar Aargang. for Onsdagen. Børn. den 29. Maji. Jo meer man sig øver i Godhed og Dyder, Des tryggere Sindet sin Rolighed nyder. Nyeheder. Frugthaugen. Cotte og Frits, to Børn saa gode og fromme som smaa Engle, fulgde altid med deres Moder ud i Haugen om Eftermiddagen, naar det var mildt og godt Veyr. Dette gjorde de og især en deylig Sommeraften i Fjor, da de hoppede og sprang glade og fornøyede omkring deres Moder i Frugthaugen. Her stode Æble- og Pæretræer, hvis Grene syndes færdige at briste under den store Mængde af de herligste Frugter, som de bare, og der stod ligeledes et Kirsebærtræe, som fra det øverste til det nederste hængde fuldt af de deyligste modne Kirsebær. Dette Træe faldt de Smaa særdeles i Øynene. Ach, see engang, søde Moder, raabde Frits, see de deylige modne Kirsebær deroppe i Toppen, Ach, at jeg havde nogle af dem hernede, Skal jeg gaae hen og ryste Træet eengang, søde Moder, skal jeg, Ja nok, Frits, sagde Moderen, gaae kun hen og ryst det, om du kan, og alle de Bær, som falde ned, dem skal du og din Syster have Frits løb hen til Træet og anvendte alle sine Kræfter paa, at ryste det – men see, det stod ubevægeligt, og der faldt ikke et eneste Kirsebær ned. Bedrøvet løb han tilbage igjen til sin Moder, og sagde: Hvor kan det dog komme sig, søde Moder, at jeg slet ikke kan bevæge dette Træe, da jeg dog allerede i Fjor, da jeg var ikke nær saastor og stærk som jeg nu er, kunde ryste det Sukkerværetræe, som der staaer henne, baade frem og tilbage, saa at alle de modne Pærer faldt ned, Kom og følg med, Frits, svarede Moderen smilende, saa vil jeg vise dig, hvorledes det gaaer til. Begge de Smaa løbe nu ved Siden af Moderen, og paa nogen Afstand fra Kirsebærtræet viisde hun dem, at dette Træes Rødder strakde sig saa langt ud fra det, og at disse Rødder i de mange Aar Træet allerede havde staaet der, havde voxet frem i Jorden ligesom Træet var voxet op ovenfor Jorden med sin Stamme og Krone, kun med den Forskjel, at Rødderne ikke vare fuldkommen blevne saa tykke i Vexten som Træet og dets Grene. at Hun.
Adresseavis for Børn, 1782-05-29
Avis. Hun forklarede videre for dem, hvorledes der af de større Rødder udvoxde mange mindre, og hvorledes disse fæstede sig omkring i Jorden hvorledes Træet ved disse mange smaa Rødders Hjelp, der vare lutter hule Rør, trakde Næringssaften til sig af Jorden, og hvorledes det baade selv, saavelsom Rødderne, bekom derved stedse en ny Tilvext. Derpaa gjorde hun det saa fatteligt for dem, som var hende muligt, at det store Kirsebærtræe med sine mange og lange Rødder indtog og omfattede et langt større Stykke Jord, end det unge Pæretræe, og at Kirsebærtræet altsaa og nødvendig maatte staae langt fastere i Jorden, end Pæretræet. Alt dette viisde Moderen sine Børn, og føyede derpaa til med en hjertelig Kierlighed: Ligesaaledes, mine kjere Børn, gaaer det ogsaa os Mennesker med at være gode. Jo længer vi øve Dyden, det er, det Gode, jo meere blive alle vore Kræfter ligesom rodfæstede derudi, og desto umuligere bliver det for enhver Fristelse til det Onde, at bringe os endog ikkun til den mindste Vaklen i det Gode, eller gandske at henrive os fra den gode Vey, paa hvilken vi allerede en Tidlang have gaaet frem.
Adresseavis for Børn, 1782-05-29
Nu indfaldt der i nogle Aar en stor Dyrtid, og de stakkels Bønder vidste ikke, hvor de skulde faae Pengene fra til Renternes Afdrag. Dagen kom, da Betalingen skulde skee, og den bemidlede Creditor lod alle Debitorerne indkalde for sig. De kom, men allesammen med et tungt og bedrøvet Hjerte; thi de ventede, at han vilde kræve dem Renterne, hvis Betaling var dem dog dennegang gandske umulig. Vel bleve de venligt modtagne af deres Cretor, ja endog ombedne, at sætte sig ved et Bord, som allerede stod dækket, og at spise med ham; men hverken Mad eller Drikke vilde smage dem, saa angest og bange var det dem om Hjertet. Verten merkede deres Forlegenhed og sagde: Jeg seer nok, mine kjere Venner, hvorfor Maden ikke vil smage eder; men her har jeg en Lægedom, som nok skal kurere eders Maver. Med disse Ord gav han enhver af dem en Seddel, som var en Qvittering for den Rente, de skulde betale. De henrykte Skyldnere takkede deres Velgjører med Glædestaarer, og lode derpaa Maden smage sig. - Ofte er den gode Maade, som man viser Velgierninger paa, meere værd, end Velgierningen selv; ligesom den anseligste Foræring ofte taber sin hele Værd, ved den slette Maade, som den bliver gjort paa
Adresseavis for Børn, 1782-05-29
Bekjendtgjørelse. Exempel paa et virkelig tappert Mod.
Adresseavis for Børn, 1782-05-29
Kapitain Douglas, en tap, kottisk Offieier, spillede Triktrak med en 4. ans fortrolige for Børn. gode Venner i et Kaffechuus i Paris. Mange franske Officierer stode som Tilskuere og saae paa dette Spil. Der reyede sig imidlertid en Dispyte imellem dem over et Kast, og Douglas sagde paa en lystig Maade, uden at tænke paa, hvad han sagde: Olutter Sniksnak! Med et reyde der sig da en Mumlen iblandt Tilskuerne, hans Kontrapart holdt sig for beskæmmet, fordi man kunde give disse Ord den Betydning, at han var en Løgner; han greb altsaa i Vrede til sit Bæger, og slog Douglas i Hovedet dermed. Neppe havde han gjort dette førend han følede sin Overilelse, og de skrækkelige Følger deraf baade for ham selv og for hans Ven faldt ham stærkt paa Hjertet. Han sad der nu ret bedrøvet af Skamfuldhed og Angergivenhed, og saae ned paa Jorden, uden at vente efter, hvortil hans Vens Emfindtlighed vilde bevæge ham. Douglas tang i nogle Øyeblik stille, imidlertid at alles Øyne vare fulde af Forventelse fæstede paa ham. Derpaa vendte han sig om til Tilskuerne, og sagde: De vente formodentlig, at jeg nu skal brække Halsen paa denne ulykkelige Mand; men jeg veed, at han nu bliver pinet af en langt grusommere Smerte, end min Kaarde kunde foraarsage ham. Kom, omfavn mig, min Ven, og vær forsonet med dig selv. Men den skal betale mig det med Livet, som iblandt eder, mine Herrer, lader sig i Anledning heraf forlyde et eneste Ord imod min Ære. Bravo, Bravo, raadde en gammel Ridder af Ludvigsordenen, som stod tæt bag ved ham. Følelsen af den sande Ære fik da strax Overhaand over Franskmændenes Sæder, og man hørde det hele Værelse lyde af lutter Bravo, Bravo! Alle følede Douglas's Høymodighed og virkelig tappre Mod, og ingen Mand, som har ægte Grundsætninger og Æren, vil kunne læse denne Anekdote, uden at blive rørt, eller nægte, at der hører uendelig mindre Hjerte og Mod til, at slaaes med nogen ved Duel, end paa saadan Maade at afslaae en Duel.