Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1843-01-26
Mine høistærede Herrer, Jeg behøver neppe at forsikkre Dem om, at baade jeg og mine faa Venner og Kampfæller med den inderligste Glæde og den meest levende Erkjendtlighed erfarede Deres Sympathie for os og den Sag, vi forfægtede; thi hvor fuldkommen vi end vare os vore Bevæggrundes Reenhed og vor Beslutnings Urokkelighed bevidste, var vor Stilling i Slesvig dog saadan, at vort Sind vel kunde trænge til Deeltagelsens Vederqvægelse. De Pligter, som Sagens Forsvar paalagde mig, have hidtil negtet mig den Fornøielse, at udtale vor oprigtigste Tak herfor, men nu, da jeg er kommet tilbage til Hjemmets Ro, er det mit Hjertes første Trang at tilsende Dem den. Og dog, mine Herrer, formaaer jeg ikke at gjøre dette i blov glade Udtryk, thi hvor meget jeg end ønskede, at min Taksigelse alene skulde bære Præget af det Opmuntrende og Styrkende, der nødvendigen følger med Bevidstheden og saa mange høitagtede Medborgeres varme Deeltagelse, saa er jeg dog ikke i Stand til at undertrykke en vis veemodig Stemning. Jeg staaer ikke længer paa Kampens Plads i Slesvig, hvor bestandige Angreb og Krænkelser holdt mig varm og spændt, og jeg befinder mig heller ikke i en Kreds af begeistrede Venner, der tilsværge mig Hjælp og Troskab. Men jeg sidder ene i min Stue, Tanken dvælende ved mit elskede Fædrelands Fremtid, og jeg er ikke vis paa, ikke fuldkommen vis paa, at Nordslesvigs Sønner ved egen Kraft formaae at bevare deres danske Nationalitet, og, mine danske Brødre og Venner, fortørnes ikke over, at jeg siger det, jeg tør ikke trygt forlade mig paa Eders Bistand. Eders Begeistring for vor Sag er ægte og Eders Kjærlighed for vort Vel er oprigtig, det veed jeg, og tvivler intet Øieblik derpaa; men om end det broderlige Venskab kan forblive usvækket, saa kan Begeistringen det dog ikke, og med den forlader Eder den Opmærksomhed, som opdager Fjenden under enhver Forklædning, og det Mod, som uden Betænkning jager ham strax tilbage over Grændsen. See, dette er min Frygt; thi det er ikke Uger eller Maaneder, men det er Aar, maaskee mange Aar det gjælder om. Vore Fjender forlade ikke vore Grændser og de tabe os ikke af Sigte som deres hjemfaldne Bytte, hvor længe det end skal vare. De ere saa og mægtige og rige, de kunne derfor let holde sammen; kunne, uden at opoffre nogen af Livets Behageligheder, vente til det passende Øieblik er der, kunne da let udkaste en Plan og enes om dens Udførelse. Men vi, Folket, meest Folket paa Landet, mange i Tal, men adspredte, uden Evne til at kunne virke alvorligt for Sagen: ingen Penge, ingen Tid, uden i Nødtørftens Tjeneste; ingen Anseelse, ingen Magt; intet Kjendskab til Jntriquer, ingen Lyst eller Vane til at anvende dem eller Forstand paa at beskytte sig imod dem, og dog bestormet og ængstet af falske Rygter og løgnagtige Jnsinuationer, som Fjendens Agenter og Organer udsprede i Masse for at vække Frygt for alt Dansk og for en Forbindelse med Danmark, hyppig Erfaring om, at deres Modstand, imod de Fornemmeres Villie har været uden Virkning og deres Besværinger og Bønner paa høiere Steder ere blevne uden Svar, ja, hvad der er det Værste af Alt, uden fuld Tillid til at have Ret i deres Fordringer, fordi deres Erfaring modsiger deres naturlige Tro paa at besidde Menneske=Rettigheder, som ingen Dødelig kan berøve dem. Vistnok har, trods alt dette, det aandelige Livi de senere Aar begyndt at røre sig i Nordslesvig, og Folket sees efterhaanden at vaagne af en dyb Slummer, men endnu er det ikke kommet til fuld Bevidsthed, og kun Enkelte, de mere begavede, ere fuldvaagne, og vide, at det gjælder deres aandelige Liv eller Død, og hvad dette vil sige. Endnu ere ingen af vore Embedsmænd med os, ingen Riig, ingen Regjeringsmand, findes der en Enkelt blandt disse, hvis Samvittighed og Sandhedskjærlighed taler for os, saa tør han dog ikke aabenlyst og virksom træde over paa vor Side. Derfor er endnu vor Tilstand farlig og vor Kamp saare ulige. Begivenhederne i den Slesvigske Forsamling have tydelig viist vor Stilling, ikke som den i dette Aar tilfældigviis havde dannet sig, men som den er, som den har været, og som den vil blive endnu i mange Aar, hvis der ovenfra slet Jntet skeer til vort Forsvar; thi Aarsagen til at dette mærkelige Skuespil viste sig for Publicums Øine, var ikke at vore Modstandere vare anderledes til Sinds i Aar end tilforn, men at vi vare det, at vi havde begyndt at yttre noget selvstændigt Liv. Danske Brødre, Dette troe J ikke, troe det i det mindste ikke om nogen Tids Forløb, kunne ikke troe det og ville ikke troe det; thi J have ikke tabt Eders Nationalitet og vide ikke, hvordan Mennesket kan blive, naar han har mistet den. Men hos os vide vi det af Erfaring, og indsee, at det maa komme saaledes, at saadanne ere de naturlige og nødvendige Følger af Modersmaalets Undertrykkelse og Forhaanelse i flere Aarhundreder. Hos den simple Mand, som intet nyt Sprog kan faae, bliver det aandelige Liv nedkuet og neddysset, hos de Dannede bliver det fordreiet og forskruet, og al den aandelige Naturlighed gaaer tabt, saa at selv deres moralske Forestillinger forvirres. Thi ingenlunde alle de Medlemmer af Stænderforsamlingen, der have arbeidet imod Nordslesvigs danske Nationalitet, ere sig bevidste at have forsyndet sig imod dets Befolkning, ja Nogle, de Jvrigste og Dristigste, troe endog at have udført noget Hæderligt. J den Grad kunne Begreberne forvirres, naar man har mistet sin Nationalitet og i vild Fortvivlelse længes efter en nye som dog umulig kan faaes, fordi Spiren, hvoraf den skal udfolde sig, Modersmaalet, mangler. Det er en græsselig Forbandelse, der hviler over Modersmaalets Undertrykkelse, at dets egne Sønner, de som ved høiere Dannelse og Embedsstilling ere kaldede til at forædle og forskjønne det, maae selv arbeide paa dets Tilintetgjørelse, uden at indsee, at det er deres eget aandelige Liv de sønderslide. Mine høistærede Herrer, af alle Skrivelser, hvormed De have beæret mig, fremlyser det, at den Maade, hvorpaa det danske Sprog i Slesvig er bleven behandlet, har dybt saaret den danske Nations Æresfølelse. Og den kunde heller ikke andet. Thi man har jo med klare Ord sagt: kun der, hvor intet andet Sprog lyder, end Dansk, kan det tales saavel offentlig paa Thinge, som hjemme i Huset: men hvor et andet Sprog offentlig lader sig høre ved Siden af, skal det forstumme; træder det tydske Sprog ind i en offentlig Forsamling, saa har det danske tabt sin Ret til at være der, det skal føieblikkelig forlade Salen eller bønfalde sin tydske Søster og den Naade at turde opholde sig der, hvilket hun da kan tillade, om hun vil. Denne Tort havde de Danske ikke ventet skulde gaae over deres Sprog, og jo meere de ere sig bevidst at have holdt Andres Sprog høit i Ære og holdt deres eget beskedent tilbage uden nogen Paatrængenhed, desto dybere have de følt Krænkelsen; thi hvilken grændsesløs Foragt for den danske Nation maae De have, som byde den sligt, som offentlig for Europas Øine dictere en saadan Degradation, uden at være udæskede eller fornærmede, ene og alene fordi det passer dem bedre, Brødre og Medborgere i Danmark, jeg seer, at dette er det dybe Saar, som Forsamlingen i Slesvig har tilføiet Eders Nationalfølelse, og jeg begriber vel, at dette ei kan lukkes, for Eders Sprog har faaet offentlig Opreisning, som det har lidt offentlig Forhaanelse, og at Regjeringen er indsat i sine naturlige Rettigheder. Og dog, hvor uglædelig, ja hvor bitter og smertelig end denne Følelse er, jeg vilde af mit inderste Hjerte ønske, at hele Nordslesvig deelte den med Eder; thi den bærer og sine gode Frugter, jo dybere Mennesket føler sin Ære krænket, desto meere concentrere sig hans Kræfter, desto stærkere bliver hans Selvfølelse, desto skarpere hans Blik, deste fastere hans Villie og desto urokkeligere hans Beslutning. Ja, jeg vilde ønske, at en saadan Følelse, af krænket Ære vilde lægge sig som en Vægt paa enhver Nordslesvigers Bryst, og gjøre hans Aandedræt tungt og hans Stemning mørk, indtil han besluttede sig til, ikke længere at ville taale Fornedrelsen. Naar en saadan Beslutning blev almindelig og urokkelig, saa vilde efterhaanden Alt ordne sig, som af sig selv. 2de Dog uden Eders Bistand danske Brødre og Medborgere, kan dette vanskeligen skee; men paa den gjøre vi vaagne Slesvigere for Fremtiden ogsaa sikker Regning. Jeg har ikke formaaet i de faa Linier at give en Forestilling om al den aandelige og politiske Forvirring og Strid, som hersker i Slesvig; men jeg haaber, at hvad jeg har sagt, er tilstrækkeligt for Eder til at vurdere de mange falske Jnsinuationer, som hidtil saa ofte have gjort Eder ængstelige for at staae os bi i vor svære Kamp. Man har paastaaet, at Folket selv ikke ønsker at beholde sit danske Sprog. Dette er en fuldkommen Usandhed, ligesom det ei er muligt, at det i Virkeligheden kunde være sandt. Men man forlanger det Umulige, naar man vil, at den simple Mand skal have nogen tydelig Forestilling om, hvad det vil sige: at beholde sit Modersmaal eller at miste det og faae et andet Sprog i Stedet. Og man fordrer meget for meget, naar man som Beviis for Folkets Kjærlighed til dets Modersmaal kræver overordentlige Anstrængelser og store Offre til dettes Opretholdelse og Forædling, især da de anseete og af Regjeringen hædrede Mænd, i Stedet for at sætte sig i Spidsen for slige Foretagender, arbeide dem imod af al Magt. J kjære danske Brødre forfølger derfor ikke det Nordslesvigske Folk med Eders Mistanke om dets virkelige Ønsker, og foragter det ikke, fordi det ikke er ivrigt nok for sit Modersmaals Liv og Ære! Men kommer det til Hjelp i Gierningen, og trættes ikke, fordi det ei er gjort med en ringe Bistand eller en kort Deeltagelse. Nægter os ikke Eders Understøttelse, hvor vi bede om den; men arbeider ogsaa, saa vidt J forstaae og formaae, uden vor særskilte Opfordring, paa vor gode Sags Fremme, Med Frimodighed frembærer jeg i mine nærmeste Landsmænds Navn denne Bøn; thi vi bede ikke alene, vi tilbyde ogsaa. Naar dansk Nationalitet og Sprog kan bevares og styrkes i Nordslesvig; da er den største Fare fjernet, der forØieblikket truer det danske Riges nationale Selvstændighed. Og Eders, vor, Kjærlighed til Fædrelandet er jo dog ikke blot bunden til Landet og den ydre Natur, men ogsaa til den Aand og Siel, som der har hjemme, det som udgjør Folkets Nationalitet. Lader os derfor forene vore Kræfter, for alvorligen at værne om det Fædreland, hvorved vort Hjerte hænger. Jkke altid concentrerer Fædrelandet sig i Folkets kloge Styrer og modige Anfører, hvis Opfordring vi rolig kunne oppebie. Ofte er Fædrelandet en Enke, som vel kan elske og velsigne sine Børn, men ei forsvare dem: da føler enhver dygtig og modig Borger sig som den voxne Søn, der ene kan og derfor skal værne om den ellers værgeløse Moder. Med uskrømtet Høiagtelse og oprigtig Hengivenhed undertegner jeg mig mine høistærede Herrers ærbødige Peter Hjort Lorenzen. Haderslev, den 21de Januar 1843. (B. T.)