Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1823-12-02
J Randers Avis No. 139 læses følgende: Et Par Ord til Sidse. Thomme et la femme est chose bien fragileSur la vertu garde vous de compter." Ce vase est beau, mais i est d'argile, Un rien le casse – Voltaire. Kjære S. Du har vist nok Ret, naar Du troer, at Mandfolk ligesaavel som vi Fruentimmer trænge til alle de Forelæsninger og Lectioner, de kunne faae. Du fik derfor til Giengield Din Broder til at opsætte Ægtestandens ti Bud for Manden. Jeg er ligeledes, hvad Dun siger vi Fruentimmer bør være, læg, og da jeg ikke vovede selv at føre efterstaaende mine bemærkninger i Pennen, saa har min Mand gjort det for mig; og skulle han stundom synes lidt vel djærv og ligefrem i sine Udtryk, saa faae de gode Mandfolk at undskylde ham med, at han er oprigtig og har aldrig forstaaet sig paa Complimenter og vil derfor saa gjerne benævne enhver Ting med sit egentlige Navn. Men nok. Gjerne indrømme vi Mandfolkene, at Naturen har udstyret dem med større Siele evner, men fordrister os og derimod til, med ovennævnte berømte Mand, at paastaae, at de uagtet disse deres større Sielevner, hvormed de saa gjerne ville pukke, ere heel skrøbelige og svage ligesaavel som vi. Ja vi troe os endog istand til at godtgjøre, at de bebreide os flere Feil, som de selv besidde i lige, om ikke i høiere Grad. Naar de saaledes forekaste os vore Sladderselskaber, vor Klaffertand o. s. v., saa behøver man kunat træde ind i det første det bedste Mandfolkeselskab, for at overtyde sig om, hvorledes det seer ud med det ottende Bud hos dem ja at kaste et Øie i vore Tidsskrivter, Pjecer og Flyveblade, for at erholde Beviser i Hundredetal for, at selve Mænd, der gjøre Fordring paa Lærdom og Dannelse, ikke ere tilfredse med, underhaanden at sværte hinanden, men træde ordentligen frem, og for hele Verdens Øine kaste Skarn efter hinanden, kampe som paa Liv og Død om, hvo der kan gjøre den anden meest latterlig og foragtelig, bryde deres Hoveder, anstrænge deres hele Snille, for at frarive hinanden Palmen i en Strid, hvori Seiren bringer meest Skam - kort, behandle hinanden, ikke som Mænd, men som de Laveste af vort Kjøn behandle hinanden. Hertil kommer, at saa mange Mandfolk ei blot dadle Enkelte af vort Kjøn, der kunne fortjene Dadel, men de nedrive os alle forføde med bittre Anmærkninger og nedværdigende Anecdoter, hvorved man skjærer, som det hedder, det hele Kjøn over een Kam; og de der i saa Fald ere de værste iblandt dem, ere gjerne de, der meest gaae efter os paa forbudne Veie. Nei saa ugalante ere dog vi Fruentimmer ikke, at vi i vore Sammenkomster skulde saaledes uden Forskiel nedrive Mandkjønnet. Gjerne vil jeg, kjære S., troe, at det med deres Kritiker ikke altid er saa ilde meent som sagt; men imidlertid er det ikke smukt af dem, at more sig paa et heelt Kjøns Bekostning, af hvilke de enten allerede have eller agte at ville vælge sig deres trofaste Medhielperinder, deres omme ste Veninder, ja deres andet Jeg. Ofte er Drengen Tilhører af hine Forelæsninger over vort Kjøn og opvoxer derover i Fordomme mod os. Jeg kjender 14., 16aarige Drenge, der, efterat deres Mødre have været deres Ammer, deres Barnepiger, deres Alt, have ufortrødent tilbragt saa mange søn løse Nætter, for at sikkre deres Barndom dage der imedens disse Hjerter endnu stedse hænge ved dem med Moderkjerlighedens hele Fylde - der, imedens deres Søstres hulde Øie hviler paa dem, og deres ømme Følelser følge dem allevegne, dog allerede begynde kjækt at opløfte deres Røst mod Qvindfolk. Deres Røst er naturligviis blot et Ekko, en Efterabelse af de gamle Haner. Naar man beskylder vort Kjøn for Forfængelighed, Mode- og Stadsesyge, saa er beskyldningen, hvad Mængden af samme angaaer, vist nok desværre kun alt for sand, da saa mangfoldige blandt os sætte det latterligste Værd i alskens Flitter, Snorrepiberie og Døgnværk, ja spilde herpaa skamme ligen baade Tid og Penge, og blive kun alt for trofaste Medhielperinder til Ruin og Armod. Men hvor mange Mandfolk ere i denne Henseende med al deres Forstand ligesaa daarlige? Hvilke evige Forandringer ere ikke ogsaa ethvert af deres Klædningsstykker underkastet, Selv de fordømte Snøilive, hvormed vort Kjøn piner, plager, vanskaber sig selv, nok, selv denne Daarlighed kan vort Kjøn ikke beholde for sig selv, men maa og deele den med mange Mandfolk. Ja, en heel Deel af dem udfylde og udrunde ei allene de af deres Lemmer, mod hvilke Naturen synes dem at have været vel knap og sparsom; men de ville endog ofte med alMagt tiltvinge sig det, Naturen kun gav os, og ei dem. Nok, kjære Sidse, forestil Dig dog Mandfolk i Snørlive, ja Mandfolk med O HalvQvindebryster af Klude. mænd, O Qvindemænd, O Qvinders Abekatte! – – Ofte regne Mandfolk os Qvindsolk Feil, og en Synd, saa høit, imedens de betragte samme hos sig selv som en tilgivelig menneskelig Skrøbelighed. Er en stakkels Pige saa uheldig, at hun begaaer et Feiltrin, og falder, saa er hendes Lykke spildt, og imedens sætter han, ved hvem hun faldt, og der maaskee tillige var hendes Forfører, som man kalder det, sin Hat lige høit, og byder siden lige fuldt, ja om han end har besudlet sin hele Ungdom ved Udsvævelser, uden Sky den reneste og uskyldigste Pige sin Haand. Er en Kone sin Mand utroe, ansees hun med fortjent Foragt; er Manden det derimod mod Konen, saa vil han, at man skal holde ham det tilgode, og at hun skal finde sig deri. Nok, ligefra høi egenraadig Jhukommelse Hr. Jnda, der vilde have havt den ved ham selv faldne Tamar paa Baalet, lige til ind i det oplyste nittende Aarhundrede, have Mandfolk saa gjerne villet oversee sligge deres egne Udskeielser, dem de have regnet vort Kjøn saa høit, Ja ofte bebreide de os igjen en Feil, de ved deres egen ukloge Adfærd forlede os til. Saaledes smigre og krybe de for os i vore Pigedage, lig vore Jolier og Fideller, hviske os uden Ophør i Øret om vor uimodstaaelige Magt og Herredømme over Mandfolkenes Hjerter. Ere vi nu, hvad vi desværre kun alt for ofte ere, enfoldige nok til at tage al denne deres Snak og Svads for gode Varer, og stolende paa den os indprækede Magt og Herredømme, siden i Ægtestanden ikke altid vise dem den behørige Underdanighed, saa anklages vi strax for Herskesyge. - Nok, naar Alt kommer til Alt, have, kjære S., Mandfolkene vist intet at lade os høre, og vi kunne med Grund tilraabe dem: Vorder J kun først vakkre Ynglinger, og J, der skulle være vore Hoveder, vore Herrer og Mønstre, vorder J først retskafne Mænd, og dadler saa os om vi ikke ogsaa vorder vakkre Piger, retskafne Hustruer. Trine.