Københavns Adresseavis, 1774-03-29
Den første Nat reyste vi ikke meget over Halvparten igiennem den skovfulde Region paa Ætna, da vi kort for Solens Nedgang kom ind i vort Herberge, hvilket var en stor Hule, som dannedes af en af de ældste Laver. Der i Landet kaldes den Geddehuulen, af de vilde Gedde, som i ondt Veyr tager sin Tilflugt derhen. Udsigten herfra var rundt omkring os umaalelig vild, og vi fornøyede os overmaade ved Synct af saa mange store og smukke Gienstande. Jkke langt fra vor Hule vare to af de skiønneste Bierge af de mindre, som man finder saa talrige ved Ætna. Jeg steeg op paa det beste af vore Muuleseler, og kom med megen Møye op paa Toppen af det høyeste deraf, saa Minuter for Solens Nedgang. Her blev jeg overordentlig rørt af det ædelste Syn. Hele Sicilien med det gandske Hav deromkring og alle Øerne derudi, laae for mine Øyne. Det hele Løb af Floden Semetus, Ruinerne af Hybla, og mange andregamle Stæder, de rige Kornmarker og Viingaarde, ved den nederste Deel af Bierget, og den forfærdelige Mængde af smukke Bierge neden for mig, bildede mig den behageligste Seene, som man nogensinde kan see. De hule Svælg i disse Bierge ere begge bevoxne med de skiønneste Egetræer, og dybt ind i dem tildekkede med den beste Jordbund. Jeg merkede, at denne hele Region paa Ætna saavel som den første bestaaer af Lava, men som er saa høyt bedekket med Jord, at man ikkun kan see Laven i Flodernes Bund. J nogle af disse Floder var Jorden bortskyllet af Vandet paa 50 til 60 Fods Dybde. - Hvad for et Begreb giver os ikke dette omden overmaade høye Alder af dette Biergs Udbrudde! Saasnart det var blevet mørk, begave vi os tilbage ind i vor Hule, for at hvile os i Roe, men den blev forstyrret ved Larmen fra et Bierg der i Nærheden, som laae paa høyre Haand fra os. Det udstødte en stor Mængde Damp, og gav adskillige Gange en huul Lyd fra sig, ligesom af et Kanonskud noget borte, men besynderligt var det, at vi ingen Jld saae. Dette Bierg opkom ved Udbruddet i Aaret 1766. dets Jld var endnu ikke udbrændt, og dets da allerede for fire Aar siden (dette er skrevet 1770) udflydte Lava var endnu ikke bleven kold. Paa mange Steder har den opfyldt henved 200 Fods dybe Huller, og just paa disse Steder har den endnu sin største Hede. Efterat vi havde hvilet i nogle Timer paa tørre Løv i vor Gedde=Hule, opvaagnede vi om Natten Klokken elleve, indtoge et godt Maaltid af det, som vi havde, og gjorde os færdige at fortsette vor Reise. Nu begyndte først vor Tyclops ret at vise, hvor godt han var bekiendt paa Bierget, og vi fulgte ham med en uindskrænket Tillid. Han førte os over store Huler og øde Ørkener, hvor maaskee aldrig noget Menneske havde sat sin Fod; undertiden gik vor Vey igiennem mørke Skove, som vel vare gandske behagelige om Dagen, men hvori den almindelig Mørkhed, Bladenes Raslen, Biergets hule Brølen, og det under os vidt udbredte Hav, indsagede os en Art af hellig Skrek. Undertiden befandt vi os paa store Klipper af Lava, paa hvilke vi skulde have styrtet ned i den dybeste Afgrund, dersom vore Muuleseler havde gjort et falskt Trin. Men ved vor Cyclops Hielp overvandt vi alle disse Besværligheder, og han gjorde sine Sager saa gont, at vi inden 2 Timer allerede befandt os i den 3die Re got, og havde lagt Ætnas Skove langt tilbage efter os, der nu forekom os som en mørk Afgrund rundt omkring, Bierget. Men Udsigten for os var gandske anderledes beskaffen, thi vi saae intet uden en umaalelig Fælled af Snee og Jis, som gjorde os overmaade bestyrtede, og bragte os næsten til den Beslutning, at vende tilbage igien. Midt i disse Sneemarker, men endnu langt borte fra os, ragede den høye Top af Ætna frem, og udstødte hele Strømme af Damp. Vores Frygt formeredes endnu ved Fortællingen om mange Personers Farer paa denne Reise, som vor Cyclops gjorde os. Endelig skikkede vi, efterat vi havde holdt Krigsraad, vort Rytterie tilbage til Skoven, og lavede os til at gaae op ad Sneen. Vor Veyviser satte Mod i os, og sagde, at vihavde Tid nok, og kunde udhvile saa meget vi vilde, efterdi Sneen ikke var meget meere end 7 Mile lang, og at vi endnu førend Solens Opgang kunde komme op paa Toppen. Vi gave os nu paa Veyen, som i Begyndelsen var meget steyl; og da Sneen sank lidet, saa kunde vi gandske godt komme frem. Men da den begyndte at blive dybere, blev Veyen mærkelig besværligere for os. Dog alligevel besluttede vi at holde ud, og erindrede os midt under vort Arbeyde, at Keyser Hadrian og Plato havde foretaget det samme, og af selvsamme Aarsag, nemlig for at see den opgaaende Soel fra Spidsen af Ætna.