Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1782-05-10
Debite oblatsR 291 Re Qvis Vobis, Parcæ, subito tam seindere fila Donavit, feritas pectora qvanta tenet? Heus! Dea, qvid teneros abhorres sternere ramos Nec stirpem plane vertere sæva times, Sic fult in fatis : merito mihi dicta referres, Qvæ varias sortes volvere dura sciunt. Musa tibi cantus venerandi funeris elset, Haud minus ingenio qvam pietate viri, Occidit hic, cælis obductis nubibus atris Judicii linqven pignora magna sui; Non tamen in nihilum redigaris docte putabisIn nobis semper samma perennis erit, Virtutes reliqvas etiam tua vita decorat. Passibus his pressis valde beatus eris. Om Kierlighed. Vist nok er der noget uimodstaaeligt angenemt i Omgangen med et artigt Fruentimmer; og endog da, naar hendes Mund tier, lærer dog Øynenes Sprog immer Viisdom. Gemyttet fornemmer en Overeensstemmelse, ved en regelmæssig Gienstands Beskuelse, og rørt ved de udvortes Yndigheder, svinger det sig til overeensstemmende Harmonie. Jeg kom i denne behagelige Sindsforfatning, for kort Tid siden i Selskabet af en god Ven og hans elskværdige. - - Vor Samtale var her om Kierlighed, som hun baade var i Stand til at forsvare, og at indblæse. Vi var alle af forskiellige Meeninger i Henseende til den. Fruentimmeret paastod, at den var en naturlig og almindelig Lidenskab, og at den befordrede deres Lyksalighed, der med tilbørlig Varsomhed vedligeholdt den. Min Ven nægtede, at den var et Verk af Naturen, men han indrømmede dog, at den havde en virkelig Tilværelse, = 292 Nr. R. og var af uendelig Nytte i Henseende til det menneskelige Selskabs Polering. Jeg paa min Side søgte at vedligeholde denne lille Strid, ved at paastaae, den var kuns et tomt Ord, som den listige Deel af det smukke Kiøn først havde brugt, og den enfoldige af vores siden antaget, og derfor ogsaa ikke var naturligere end Snuus=Tobakkens Brug. - Hvor er det mueligt, sagde jeg, at saadan en Lidenskab kan være naturlig, da vore Meeninger, endogsaa om Skiønheden selv, som indblæser den, hænger saa aldeles af Moden og Menneskenes Egensindighed. De Gamle, der ville være Kiendere i Elskekonsten, har roset de smaae Pander, rødt Haar, og de over Næsen sammenvoxende Øyenbryne. Dette var de Skiønheder, der fordum fængslede en Katull, en Ovid, og en Anakkreon. Og nu ville Damerne være meget ilde tilfreds, dersom deres Elskere roste dem for saadanne Yndigheder. Skulle een af disse gamle Skiønheder, opstaae i vore Dage, da ville man vist overgive hendes Ansigt til Niptangens, Strygbaandets og Blykammens Forbedring, førend hun kunde lade sig see i et offentlig Selskab. Dog er Forskiellen mellem de Gamle og Nye ikke nær saa stor, som mellem den nærværende Verdens adskillige Lande. En Elsker fra Gangora, for Exempel, sukker for de tykke Læber, naar en Kineser er ganske henrykt i tynde Læbers Berømmelse. En lige Næse bliver i Cirkasien holt for en Skiønhed, og paa hin Side Biergene hos Tartarerne, er platte Næser, en guul Hud, og tre Tommer fra hinanden staaende Øyne, efter Moden. J Persien og nogle andre Lande, forlanger en Mand, naar han gifter sig, at hans Brud skal være Jomfrue, og paa de Philippiniske Øer bliver Ægteskabet erklæret ugyldigt, og Bruden med Skiendsel skikket tilbage, saasnart Brudgommen R 293 R. R. merker, at han har faaet en Møe. - Et til at sælges behørig beredet Fruentimmer koster i nogle af Østerlandene, ofte over to Hundrede Rixdaler, og i Kongeriget Laangoderimod, blive de smukkeste Piger solgt for en Griis; - dog koster Dronningerne noget meer, og blive undertiden solgte for en Koe. - Kort sagt, i Europa selv seer man ofte, at den smukkeste Deel af Kiønnet ikke bliver agtet, og at næsten ingen nu omstunder giftes, uden gamle Mænd og Koner, der har Penge. - Skulle man kalde denne hæslige Lidenskab, der finder Sted hos en gammel Mand paa fem og tredsindstyve Aar, og en Enke paa tredsindstyve, virkelig Kierlighed. Nei, i Sandhed ikke. - Det menneskelige Selskab kan ikke drage nogen Nytte af saadan en Forbindelse. - - Kierlighed maa være naturlig eller ikke, sagde min Ven ganske alvorlig, saa befordrer den dog Lyksaligheden af det Selskab, hvori den er indført. Alle vore Fornøyelser ere korte, og kuns til en vis Tid indtagende; Kierlighed er Middelet, til at forlænge vor store Fornøyelse. Dette var Vanini Mening, der paastod at alle de Timer, man ikke tilbragte i Kierlighed, var tabte. Hans Anklagere kunde ikke begribe disse Ord, og den arme Kierligheds=Advokat maatte desværre, paa en meget uforblummet Maade fortæres i Luerne. Der maa nu et enkelt Menneske have Nytte, eller ikke af denne Lidenskab, saa er dog saa meget vist, at det menneskelige Selskab overhovedet bliver, ved dens Jndførsel, forfinet og forbedret, og alle de Love, der skulle formindske den, tiene kuns til at giøre det fælsk, og at svække Staten selv. Vel kan denne Lidenskab ikke indplante det menneskelige Hierte Sædelærens Grundsætninger, men den kan dog bedre udarbeide dem, naar de først er der Medlidenhed, Ædelmodighed og Æren faae ved dens bistand en mere glindsende Polering, og een eneste Kierlighed er i Stand til at fordrive det grove og bondagtige Væsen. Men Kierlighed er som en udenlandsk Vext af den spædeste Natur, der udfordres stor Konst til, at indføre den i en Staat, og den ringeste Hindring er i Stand til, igien at fordrive den. Man betragte kuns hvorledes den udsluktes fordum i Rom; og hvor besværlig den for kort Tid siden igien oppustedes i Europa, den syntes mange Aarhundrede igiennem at sove, og endelig trængte den sig igiennem Turneringer, og alle dets vandrende Riderskabs Drømmerier, til os. Den øvrige Verden er fuldkommen ubekiendt med dens Fornøyelser og Fordeele. I andre Lande, hvor Mændene er stærkere end Fruentimmerne, gjør de en Fordring paa det strengeste Overherredømme. Dette er naturligt, og den Kierlighed, der opgiver denne naturlige Fordeel, maa vist være en Virkning af Konsteen; en Konst, bestemt til at forlænge vore lykkeligere Øyeblik, og at forskaffe det menneskelige Selskab en nye Behagelighed. Jeg bifalder aldeles deres Mening sagde Fruentimmeret, i Henseende til Fordeelene af denne Lidenskab, men jeg kan dog ikke undlade at tilskrive den en ædlere Oprindelse end de har behaget at bestemme. Jeg maa troe, at de Lande, hvor den forkastes, maa tage deres Tilflugt til Konsten, for at qvæle en saa naturlig Produkt, og at kuns de Folkeslag nærme sig til Naturen, hvor den bliver underholdt.