Jyske Efterretninger, 1770-11-23
Om en fri Handel. Torfatteren af et i Frankerige udgivet Skrift, kaldet: i Statens almindelige Fordeel, forfægter i samme med stor Jndsigt saavel den frie Handel i Almindelighed, som Kornhandelen i Særdeleshed, og vil, at Udlænderne ikke skulle udelukkes fra at handle; thi jo større Sammenflod af Vahre, desto lettere blive de holdte i øye billig Priis, og desto tungere bliver det for en eeneste Prisamterson at sætte Prisen efter eget Gotbefindende. Pengedemisk Handelsvahre, som man forhverver ved andre Vahre. Aaa eller eller ved Arbeide. De, som enten have Arbeide eller Vahre at sælge, maae altsaa ønske at udbringe samme til høy Priis; Dette kan ikke anderledes skee, end at have Frihed, til at tilbyde dem enhver, som har Middel og Villie til at kiøbe, det maae være Jndlændiske eller Fremmede. Ved Forbud at formindske Kiøbernes Antal, er det selvsamme, som at formindske Mængden og Prisen paa Afsættelsen. Jngen giør selv Penge, men forhverver dem ved Salg; Jo meere altsaa Prisen falder paa Sælgerens Side, desto mindre bliver han i Stand til at betale andre Vahre. Kiøbere maae være af hvad Klasse, de være vil, saa kan de ikkun med Penge, som de ved Salg bekomme af andre Klasser, igien betale, hvad de have kjøbt af dem. Dersom de tabe i deres Salg, saa maae de afregne Forlisen paa den Priis eller paa Mængden af det, som de igjen kiøbe. Friheden vil indføre og fastsætte et billigt Forhold imellem Priserne paa alle kiøbende Ting; Denne forholdsmæsige Priis er Middelet imellem den ringe og dyre Priis, og det er just den som sikkert forskaffer en udvidet Afgang. Da alle Kiøbende søge at indkiøbe for lette Priser, og alle Sælgende af sælge dyrt, saa kan ikkun den store Sammenflod af begge tilveiebringe en Ligevægt. Denne de Fremmedes frie Attraae til at stutse forhindrer endnu en anden stor Uleilighed som skader den forholdsmæsige Priis, nemlig Mangel paa Vahre og deres alt for store Overflod, og følgelig den al for høye og alt for ringe Priis. Mangel paa Vahre for høyer deres Priis, uden at formeere Middelet til Jndkiøb og Overflødighed paa Vahre afskrækker de Sælgende for medelst den alt for slette Priis, at Mangelen derudover bliver en Følge af Overflødighed. En utvungen Frihed i Handelen er det eneste sikkere Middel derimod; Herved kan allene den forholdsmæsige Priis paa alle kiøbende Vahre, sættes paa en fast Foed, uden at frygte for Ebbe og Flod af Mangel og Overflod; thi de Fremmede ville altid vedligeholde Ligevægten, naar man sælger dem Overflødigheden, og igien tager af dem det, som man har nødigt. Da intet Land, uden at stutse med Fremmede, uden at sælge den, og igien at kiøbe af dem, kan bestaae, saa bliver det endnu i Grunden fordeelagtigt for det, at indbyde alle Fremmede til sine Markeder, paa det at det kan lettere indkiøbe, og udbringe sine egne Vahre bedre. Friheden i Kornhandelen skal efter Forfatterens Hensigt egentlig ikkun være en Følge af den almindelige Handels Frihed. Prisen paa et Slags Vahre tiener til at betale Prisen paa andre Vahre, og just deraf kommer Ligevægten imellem alle forskiellige Priser. Her viser Forfatteren med stor Skarpsindighed, hvor skadelig en alt for ringe Priis paa Kornvahre er for Landmanden og Agerdyrkningen og hvad for en nyttig Indflydelse en god Priis har paa et Lands almindelige Velfærd, hvorved Landmanden kan bestaae, og hvorledes dette ikkun ved en fuldkommen Frihed kunde iverksættes. En uindstrænket Handels Fordeele blive i 15 Hovedstykker saavel ved Beregninger som Exempler paa Engelland og Frankerige satte i et endnu større Lys. Man har troet, at Kornvahres Udførsel skulde indskrænkes, efterdi de vare Vahre, af første Nødvendighed. Just derfore, siger Forfatteren, maae de blive kiøbende Vahre. Dersom Høsten endogsaa i et Aar ikke var tilstrækkende, saa maatte man ved de forbigangne gode Aaringer være skadesløs, og fremmed Korns Jndførsel vilde afvende dyr Tid. Men, skal Udlændere indføre Korn, saa maae de have Frihed dertil; thi dersom Fremmede vidste, at man vilde sætte Prisen for dem, saa vilde de ikke tilføre Korn. Landmandens Handel strækker sig til Naboerne. Kornhandelen kan allerne drives af store Kiøbmænd, som kan bestyre Omkostningerne paa Forraadshuus. se, Førselen og de dermed forbundne Farer, alt dette kan ikke skee uden, Frihed. Raad for en gammel ugift Pebersvend. Hin Herre, da jeg har hørt, at J nu og da fortryder det, at J ikke for mange Aar siden har giftet eder, og J. 3 Rd. som en stor Huusholder har samlet mange Penge, har Codicil, men veed ikke, til hvem J vil bortskiænke eders Midler, og er derfor raadvild, hvad J skal giøre, saa vil jeg nu derfor ikke raade eder til Giftermaal, da Jbaade er gammel, knarvurren, mistænkelig, urimelig, og ikke i Stand til at opfylde Ægteskabs Pligter, men dersom J vil føle noget at den Glæde, som er den eneste, hvilken Naturen har gjemt til eders Alder veed jeg ikke bedre at raade eder, end at J udi eders levende Live anvender noget af eders Formue paa at gjøre vel imod fattige Børn, Huusarme og Trængende her i Byen, af disse kunne J endnu vente at blive belønned med Taknemmelighed, og derved forskaffe eder Venner, som skulde elske eder oprigtig, bede daglig Got for eder, og tilsidst begræde eders Død. Ja Kiære, troe dog, at Natur og Pligt siger endnu det samme til eder, som et ærværdigt Senat i Rom sagde til saadanne gamle Pebersvenne, paa en Tid da Forsømmelsen af saa vigtige Pligter endnu ikke blev anseet som ligegyldige Ting: Naturen, som har ladet eder føde, har paalagt eder den Pligt at føde andre, og eders Forældre have ved at opføde eder, forbundet eder, om der ellers er nogen Skam i eder til at skaffe dem Efterkommere. Desuden ere J. ved den Lykke, som Jhave gjort, for lang Tid siden kaldet til at opfylde eders Pligt. Jmidlertid have J ladet eders Aar gaae bort, og ere nu ikke meere skikkede til at være enten Mænd eller Fædre. Gaaer derfor hen, og betaler for eders Ladhed en Penge=Straf til dem, som have mange Børn at opdrage. Dette er da og det samme Raad, som jeg vil give eder, min Herre, og hvor inderligen skulde det ikke glæde mig, om Jog eders Ligesindede kunde herved røres til en sand Eftertanke, at vise Barmhiertighed imod de Fattige, der i denne haarde og tidlige Vinters Tid lide stor Nød, ja troe mig, den største Deel af disse have intet at æde og mindre at brænde og varme sig ved, døver da ikke eders Øren ved Disses ynkelige Suk og Naaben, men glæder eder ved at giøre vel, den Ros Stund I have Tid og Leilighed dertil. Vil J alleeneste flittig betiene eder af dette Raad, skal J samle eder selv et Liggendefæe i Himlen. Orden.