Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-01-18
Anden Aargang. At udlede Tiltagelsen af saadanne Forbrydelser fra Straffelovenes Lemfældighed, er og bliver altid urigtigt. Jkke at tale om, at de tiltagende Tyverier tildeels ere en Følge af den tiltagende Folkemængde, eller med andre Ord, at en forøget Folkemængde forøger Mængden, deels af umoralske, deels virkelig trængende Mennesker, og at dette igjen er Aarsag til, at der begaaes Tyverier, saa er det heller ikke let at bevise, hvorvidt Forbrydelser af den Natur ere hyppigere i vore Dage end fordum. Men Forbrydelsernes Hyppighed eller Sjeldenhed bør, efter Forfatterens Mening, aldrig være nogen bestemt Maalestok for Straffen. Vilde det ikke være ubilligt, at straffe en Forbryder haardere end sædvanlig, blot fordi han er saa uheldig at leve i en Tidsalder, hvor Forbrydelser begaaes hyppigere end sædvanlig? Uagtet Borgersamfundets Betryggelse bør være Hovedmaalet for Straffelovene, saa vilde en Maalestok for Straffe, indrettet stedse efter Øieblikkets og Omstændighedernes Tarv, lettelig kunne lede til overdreven, følgelig til uretfærdig Strænghed, og sætte Lovgivningen paa de meest vaklende Fødder. Tyvsstraffe især bør, under nogle faa Jndskrænkninger, naar de ere retfærdige, kunne gielde for enhver Tidsalder. Af denne Aarsag er den Jdee, at bestemme Kosternes Værdie som Maalestok for Straffen, vel temmelig urigtig, fordi saadanne Bestemmelser beroe alt for meget paa Tiden, hvori Forbrydelsen begaaes, og man derved blev nødt til at straffe een og den samme Forbrydelse snart paa en alt for lemfældig, snart paa en alt for haard Maade. At udlede de egentlige Aarsager til overhaandtagende Tyverier i en Stat, kan være en meget interessant Gienstand for Philosophen, men er et alt for vidtløftigt Æmne for Statsstyreren og Lovgiveren. Dets Undersøgelse vilde lede ham ind i en evig Labyrinth, og Resultatet maatte altid blive meget ubestemt. Nogle af de anførte Forfattere antage den tiltagende Tilbøielighed til Overdaadighed, Ryggesløshed og Umoralskhed som Hovedaarsager til Tyverier; men i hvilket Land og hvilken Tidsalder, har man ikke klaget derover ligesaa ivrig som nu? Hvo er den, der tør vove at sammenligne fordums Dages og Nutidens Feil og Lyder saaledes med hinanden, at denne Sammenligning kan tjene Lovgiveren til en ufravigelig Rettesnor, Den største Deel af Menneskene synes i Hovedsagen at være sig selv lig i alle Aarhundreder, den skifter Dyder og Laster, og forlader ikke sjelden en Feil for at gjøre sig skyldig i en anden. Den Lovgiver, som tvivler paa denne Grundsætnings Rigtighed, vil lettelig forledes til enten at antage sin Tids Mennesker for Engle eller Dievler. Gaaer man tilbage til Jordens første Lovgiver, som har lagt Grundvold til de Love, man i alle Stater og paa alle Tider synes at have bygt, saa vil man finde, at han har bestemt meget lemfældige Straffe for Tyverie. Følgerne af denne Forbrydelse maa allerede den Gang have været ligesaa vigtige for Samfundet som nu. Kaster man tillige et Blik paa Briternes Lovgivning, der endog har sat Livsstraf paa det simpleste Tyverie, uden efter de bekjendteste Data hidtil at have formindsket Tydenes Antal i Storbritannien, saa finder man i begge Deele det kraftigste Beviis paa, at baade Tiden og Erfaringen tale for lemfældige Tyvs straffe. Man sige, hvad man vil, saa gives der dog neppe nogen sikkrere og retfærdigere Maalestok for Tyvsstraffen, end netop den, der, ligesom vore Love, tager Hensyn til, om Forbrydelsen kun er begaaet eengang eller gjentagne Gange. Den lader Veien til Forbedring staae aaben for Forbryderen; den lader ham selv forøge sin Straf, ligesom han selv gjentager og forøger sin Forbrydelse, kort, Lovene revse ham som en sand Fader. De slaae ikke Haanden, af ham førend i det Øieblik, hvor han ved en dobbelt gjentagen Forbrydelse har gjort sig uværdig til Skaansel. Kan der tænkes en værdigere og retfærdigere Straffemaade? Kun synes Overgangen fra den simple Tyvsstraf til den qvalificerede at være for hastig. Men dette kunde lettelig forekommes, naar Forholdet imellem Straffen blev forandret. Den Forskel, som Lovene gjøre imellem det Tyverie, der skeer ved Jndstigen og Opdirkning a., og det, der skeer ved Jndbrud om Natten og med bevæbnet Haand, have adskillige ikke villet bifalde. Man maa tilstaae, at her maaskee for bestemt forudsættes, at Tyven i alle Henseender vil gjøre Brug af de Vaaben, han fører med sig, og at man her saa lettelig forledes til at straffe efter blot formodede Jntensioner. Meget faa Tyve kjende maaskee denne Bestemmelse, og det er kun de kyndige og erfarne, som dirke Døre op, istedet for at gjøre Jndbrud. Man kan ikke negte, at to Maaneders Forbedringshuusstraf for den Fattige, der i sin Nod har stiaalet en Ting af fem Rigsdalers Værdie, ikke synes at staae i Forhold til de to Aars Forbedringshuusstraf, der paalægges den, der uden Trang i en Række af Aar har stiaalet for adskillige Tusinde Rigsdaler. Ligeledes maa man tilstaae, at den Tyv, der ikke er bleven straffet tilforn, har en viid Mark for sig. Han kan ødelægge hele Familier og berige sig selv ved deres Undergang, uden at der, naar han røbes, forestaaer ham nogen storre Straf end to Aars Arbeide i Forbedringshuset. Naar han er snu, anvender han derfor alt for at stiæle første Gang ret dygtigen, og Lemfældigheden i Straffen kunde saaledes maaskee hos enkelte Subjecter endog blive en Opmuntring til Forbrydelser. Disse Jndvendinger synes temmelig grundede, og ere maaskee de vigtigste, der hidtil ere fremsatte. (Fortsættes).