Berlingske Tidende, 1829-04-18
Erkebiskoppen af York og Biskoppen af Durham talte begge imod Billen, den første med stor Maadehold og i høist smigrende Udtryk for den katholske Hertug af Norfolk, der paa sin egen Bekostning har bygget en protestantisk Kirke i Sheffjeld, og nylig igjen bidraget betydelige Summer til protestantiske Kirkers Opførelse. Det vigtigtigste, som denne Aftens Debatte frembød var Hertugen af Sussers Tale og den derved foranledigede Strid, samt Lordkantslerens Forsvar for Billen. Efterat Hertugen i Almindelighed havde erklæret, hvorfor han understøttede Billen, og hvi han ansaae den, som nødvendig for Landets Fred og Rolig, hed, og overeensstemmende med Tidens og Fornuftens Fordringer, vendte han sig til billens Modstandere, og kunde ikke fordøige sin Forundring over, at de, som kaldte sig Pitts fortrolige Venner, nægtede Billen deres Medhold. "Mylord! sagde han, jeg er fuldkommen overbeviist om, at Pitt havde en aldeles bestemt Anskuelse af Qvæstionen, at han oprigtigen ønskede, at see den bragt til et lykkeligt Resultat, og at han heri ikke var mindre oprigtig end For og Grattan, end mine to ædle Venner bag ved mig (Lorderne Holland og Grey), end Greenville, Windham, Canning og saa mange Andre, hvem Staten, naar Qvæstionen først er afgjort, vil blive evig Tak skyldig. For tilfulde at overbevise os om Pitts Mening, behøve vi ikkun at læse de Breve, som egentlig aldrig burde været komne til Publikums Kundskab, fordi deres Offentliggjørelse var et Brud paa Tillid og Venskab; Ja jeg kalder den Misbrug af Fortrolighed, hvorved disse Papirer og Breve ere blevet trykte, en vanærende Overtrædelse at de i Samfundet gieldende Love og Hensyn. Som Jndivid har jeg nu Ret til at benytte mig af disse Documenter, men jeg takker ikke derfor de geskjæftige Udgivere, hvis Motiver og Kunstgreb . . . Hertugen blev her afbrudt af Lord Kenyon, som for sig og de fraværende Udgivere protesterede imod Hertugens beskyldninger, som han, mildest talt, fandt upassende. Hertugen erklærede nu ikke at have meent Lorden, og at han ikke havte nævnt Nogen ved Navn, men at han forresten ikke kunde forbyde den, som følte sig truffen, at applicere det Sagte paa sig Han beviste nu af Pitts Breve, hvor gunstig Pitt havde været stemt for Emancipationen. Siden 1801, sagde han, have alle Ministre meer eller mindre været tilbøielige til Concessioner, indtil det nu var lykket den ædle Hertug i Spidsen for Regjeringen at træffe det rigtige Moment til den store Forholdsregels Udfør telse. Derpaa gik han over til at bevise, at denne ikke staaer i Modsigelse med Constitutionen 1688. "Som Medlem af den Kongelige Familie tør jeg vel antage, at man troer, at jeg ligesaa oprigtig ønsker ikke at skade de kongelige Prærogativer, som jeg af Hjertet, som Pair af Parlamentet, ønsker, at være retfærdig imod enhver Klasse af Undersaatter. Derfor gjentager jeg, at denne Forholdsregel ikke er noget Brud paa Constitutionen af 1688. Hertugen udviklede sin Overbeviisning herom med megen Klarhed og meget Sagkundskab til Jrlands og Englands Historie. Jsærdeleshed gjorde han sig Umage for at bevise, at det engelske Folk aldrig, selv da det ganske var katholsk, havde sammenblandet sin Tro med sine politiske Rettigheder. Var dette Tilfældet i Uvidenheds mørke Tidsalder, hvormeget mere Grund har man da er til at stole paa en Tidsalder, hvori Oplysninger har gjort saa store Fremskridt, "Om denne Bill tør jeg sige, saa endte Hertugen sin Tale, at dens Skjønhed bestaaer i dens Simpelhed, og dens Sikkerhed i dens Ord. Idet den paa den ene Side betager enhver billig Grund til Misfornøielse, indeholder den paa den anden Side intet, som kan være farligt for Kirken eller Staten. Jeg staaer nu ved Enden, og har bestræbt mig for i denne vigtige Sag at udtale mig diærvt og bestemt. Jeg venter meget af disse Forhandlingers Resultat, og saasnart Billen har faaet den kongelige Sauction, tør jeg sige, at Øieblikket er kommet, da vor Forening med Jrland virkelig, fuldstændig, og, som jeg haaber, varig har fundet Sted. Hidindtil har denne Forening kun baaren faa Frugter, men snart vil den, det troer jeg, opfylde alle de Forhaabninger og Forventninger, som bleve nærede ved den første Forening; den vil concentrere Rigets Kraft og Hielpekilder, og overalt udbrede Forsonning, indvortes Fred og Velstand. Nu reiste sig paa engang Erkebiskoppen af Canterbury, Lord Kenion og Lordkantsleren, og talte alle tre paa engang. Endeligen fik Lord Kenyon Ordet, da han troede sig personlig angreben. Han søgde at retfærdiggjøre sig imod enhver beskyldning for Misbrug af Tillid, da han til Brevenes Publication havde indhentet de to der meest interesserede Jndividers Tilladelse. Hertugen af Susser erklærede nu ogsaa, at det gjorde ham ondt, ifald han i Debattens Hede havde fornærmet den ædle Lord, da han ikke havde vidst, at denne havde havt hans (Hertugens) ophøiede Slægtnings Samtykke til Publicationen af Pitts Brevvexling med Kongen. Da Lordkantsleren fik Ordet forsvarede han sig mod den beskyldning, som man havde gjort imod ham, at han pludseligen havde forandret sin Anskuelse af denne Sag. Han kunde tvertimod bevise, at han altid havde være for Emancipationen, naar denne kunde sættes grundigen (consistently) i Værk, og yde den protestantiske Kirke tilbørlig Sikkerhed. Iøvrigt var han bleven allerheftigst angreben af en Mand, som sagde, at han ikke vilde tage Jrlands Tilstand i Betragtning, og derfor troede han, at turde ansee alle dennes Yttringer for Frugterne af en forvirret Indbildningsskraft istedet for af Sagkundskab og Skarpsindighed. Hensynet paa Jrlands Tilstand, var derfor ogsaa Hovedpunctet i den lærde Herres Tale; men han undersøgte ogsaa Spørgsmaalet, om den Katholikerne paalagte Eed skulde ansees for en Grundbestandeel af Constitutionen. Den lærde Lord meente nei, og ansaae ogsaa Frygten for Fare for den protestantiske Kirke for Overdrivelse. Protestantismen er stærk i sig selv, uantastelig, og vis paa, at Katholikerne ikke kunne, om de end ville, skade den. Slutteligen bad han deres Herligheder om, ligesaavel at give hurtig som rundhaandet, samt at tage den Beslutning, som Millioner see med Haab og Frygt imøde." Jmod Billen talte endnu Grev Falmouth, mod hvem Hertugen af Wellington fremkom med nogle Modbemærkninger. Derpaa stemtes der paa Ærkebiskoppen af Canterburys Amendement, som blev forkastet. Lord=Kantsleren vilde nu bringe Hovedmotionen til Afstemning, men Lord Mansfjeld havde endnu Ordet, thi han havde kun af Høflighed afstaaet Hertugen af Wellington sin Tour. Debatten optoges nu igjen, og Billen fandt en heftig Modstander i Lorden; Lord Goderich forsvarede den derimod, og sagde, at den vilde gjøre, at man nu med Sandhed kunde anvende Lord Straffords Ord: "Jeg er overbeviist om, at H. M. nu har erhverved mere uindskrænket Magt i sit Rige ved sin Viisdom end nogen af hans Forfædre ved sit Sværd. Lord Anglesen gav endnu engang en detailleret Skildring af Jrlands Tilstand, for derved at godtgjøre Emancipationens Nødvendighed. Kl. to om Natten gjournerede Huset sig derpaa til om Middagen Kl. 1, det Usædvanlige i at holde et Parlamentsmøde om Løverdagen blev ikke ændset.