Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-10-14
Da Danmark ei kan følge fremmede Landes Exempel, at sende slige Ulykkelige til et Botanybay, eller i Bjergværker, kunde til deres Ophold en ubeboet Øe anvises dem, og dertil synes Kyholm til Sikkerhed og Ophold passende. Da jeg har været der, og seet det Locale, har jeg allerunderdanigst anseet det for Pligt, at indstille dette Forslag, som af den hidtilværende Commandant paa Stedet bedst kunde bedømmes, hvorvidt det kunde svare til Øiemedet. Jndtil de nærmere Oplysninger erhvervedes, kunde Approbationen paa Salget af Bygningerne udsættes. Fandtes den yttrede Tanke at burde iværksættes, vilde lettetig Arrangement med Grevskabets Besidder finde Sted angaaende vedblivende Besiddelse af Holmen for Fremtiden. Den større Sikkerhed for Staten, at have sine Forbrydere paa et isoleret Sted, og den mildere Behandling og nyttigere Virksomhed her kunde forundes dem, synes paa denne Maade at kunne opnaaes. Om Konsten at faae et Embede. (Fortsættelse; see forr. No.)Et tredie Middel til at anbefale sig, ere Penge. Skal jeg endnu spilde Ord paa at skildre Magten af denne høieste Potenz? Hvor er det Menneske, der ikke practisk har prøvet Penges vis impulsiva, Muhamedanerne tilbede Maanen, Jndianerne Solen, Jldlænderne Jlden, jeg spørger, hvoraf kommer det, at ingen Nation har gjort Guldet til en synlig Gud, da dets Almagt dog almindeligen erkjendes, Men i dette Øieblik falder det mig først ind, at Jsraels Børn tilbade en Guldkalv, og jeg tvivler ikke paa, at denne Afgudsdyrkelse endnu har flere hemmelige Dyrkere blandt alle Troesbekiendere, end de herskende og ikke herskende Religioner offentligen. Jeg vil derfor ikke spilde et Ord paa at tale om Pengenes Magt, kun saa meget være det mig tilladt at erindre, at de, hos cultiverede Nationer erkiendes for den eneste sikkre Maalestok, ikke allene til at bestemme Varers, men ogsaa Menneskets Værd. Jeg vil ikke engang tale om Romerne, hos hvilke det Ord Talent brugtes saavel om Aandsanlæg, som om Penge: som Exempel anfører jeg kun Engellænderne, der næst efter os, sikkerligen ere den meest oplyste Nation paa hele Jorden. Naar de ønske at vide, hvor riig en Mand er, saa spørge de what is hee worth, det er paa Dansk, hvad er han værd? Kan man altsaa fortænke den, som nogen fremstilles for til Befordring, naar han ligeledes spørger: what is de morth, eller hvor meget veier han Men ingen udtrykker bestemtere og oprigtigere Pengenes Værd, end den gamle Krigskonstner Montecuculi, der fremsætter den Paastand: "Til at føre Krig hører for det første Penge, for det andet Penge, for det tredie Penge." Man har derfor ogsaa inddeelt Krigens almindelige Historie i tre Tidsrum: 1) da man førte Krig uden Krud, 2) med Krud og endelig 3) med Penge. Montecuculis Sætning indeholder saa megen almindelig Sandhed, at den ogsaa lader sig anvende paa Befordring til Embeder, og saaledes oversætte: til at faae et Embede hører for det første Penge, for det andet Penge, og for det tredie Penge. Jkke som om jeg vilde paastaae, at Embeder i vore Dage ere tilfals for Penge: Gud bevare mig fra en saadan Blasphemie, Jeg paastaaer kun, at naar Fortjenestens Vægtskaal balancerer mellem den ene og den anden Fortjeneste, saa maa den, efter physicalske Love, hælde til den Side, hvor man lægger endnu en ny Vægt i Skaalen. Naar altsaa f. Ex. i den ene Vægtskaal ligger et prøvet Talent, og i det andet et Fetterskab eller Svogerskab, og Tungen balancerer raadvild frem og tilbage, men nu pludseligen en Haandfuld Penge kommer til Fetterskabet, saa er intet naturligere, end at den maa hælde til Pengesiden. Derfor forekommer det mig som om det Udtryk Tunge, paa en Vægtskaal, er laant af en Dommers Tunge, der vakler imellem rationibsdecidendi et dubitandi, for den afsiger Dommen. Og der gives vel neppe et mere veltruffent Billede paa en Themisvægt, end mangen Theemispræst selv, naar man nemlig betragter begge hans aabne Hænder som Vægtskaalen, og hans Tunge som Vægt skaalens Tunge, der strax hælder til dens Side, der endnu føier et eller andet vigtigt og klingende Argument til rationibus decidendi. Deraf kommer, efter min Formening, det Udtryk, haandgribeligt Beviis, og saaledes maa det forstaaes, naar de gamle Retslærde, foruden de allerede ovenfor nævnte Egenskaber af en dygtig Jurist, endnu forudsatte auream crumenam. Man vilde misforstaae mig ganske, naar man ved Penge blot vilde forstaae Penge. Som bekjendter det latinske Pecunia, som kommer af Pecus Qvæg, ikke Argentum, den ældste bemærkelse paa Penge, og det tydske Geld kommer aabenbar af gel ten der noget, som gielder. Penge behøve derfor ikke blot at bestaae i Banksedler eller i klingende Sølvdalere, men i fede Stude, Kalve, Lam, Sviin og andet Pecus, saa godt som Kalkuner, Vildt o. s. v. Selv i den livløse Natur findes tusinde Ting, der gielde for og have samme Virkning som Penge Ex. ægte Shawler, brillante Ørenringe, smukke Taffelservicer, Gulduhre o. s. v. Men, for at komme tilbage igjen til vort Theema: den, som altsaa troer, at befinde sig i det Tilfælde, hvor han, for at faae et Embede, endnu maa føje til sin Fortjeneste, en Vægt af det omtalte Slags, lægge nøje Mærke til, hvorledes den Vægtskaal, hvorpaa hans Fortjeneste skal veies, trækker; thi, som bekjendt, trække nogle meer, andre mindre. Efter denne Prøvelse maale han Vægten. Endnu mere indlysende bliver Sagen, naar vi anvende Læren om Løftestangen paa Penge; thi hvor kan fragaae, at Penge fra Arilds Tid have gjeldt for den stærkeste Løftestang? Vel lader det sig ikke nægte, at der gives Mennesker med en klippefast, ubevægelig Samvittighed, som man end ikke med en Guldløftestang kan rokke af Pletten. Men hos mangfoldige vil et saadant Jnstruments Kraft være anvendelig, og der kommer da kun an paa, at afmaale derefter Løftestangens Styrke og Størrelse, og om man har en meer eller mindre vaklende Samvittighed at løfte, fremdeles, at man forstaaer sig paa, at anbringe Løftestangen rigtigen og træffe den rette Tyngdepunkt.