Berlingske Tidende, 1831-10-11
Her i Paris forevises et Brev fra en forhenværende Kammertjener hos Hertuginden af Berry, hvori han melder sin Ven, en Theaterdirecteur, at han neppe vilde formaae Hs. K. H. til at bivaane Forestillingen af Marino Faliero, efterdi Hertuginden af Orleans (den nuværende Dronning) havde sagt til sin Niece, at det ikke vilde sømme sig for hende, at bivaane et Drama, hvori den høiere Adel blev gjort latterlig, og Friheds og Ligheds Principer beklappede. - Hensigten af slige badske Fortællinger, er aabenbar den, aldeles at undergrave den Kongelige Families Popularitet. Casimir Deelagvigne er yderst opbragt over denne me Opdagelse. Denne berømte Digter, der har været den Orleanske Familie meget hengiven og i lang Tid været Bibliothekar ved Kongens Privatbibliothek, medens denne endnu var Hertug, skal efter Forlydende have ansøgt Kongen om sin Afskeed. I de af Deputeretkammerets Møder i f. M. discuteredes Skadesløsholdelsesansøgningerne fra de under det fordrevne Dynastie for politiske Forbrydelser dømte Borgere. Den Deputerede Laurence sagde med Hensyn derpaa om Forfølgelserne, som under Restautationen udøvedes mod de for politiske Forbrydelser Anklagede: "En fordærvet og afhængig Militairjustits afsagde Domme, som ere brændemærkede af Historien; de Edsvorne bøde ingen Garantie formedelst deres vilkaarlige Sammensætning, vare ofte ikke andet, end en Blodret, og Statens højeste Magistratur lod de helligste Forpligtelser høje sig for Thronens hævnsyge Intensioner, Samtaler, Sange, hemmelige Underholdninger om Ørn og Cocarde disse Hæderens Reliqvier, der kostede Landet saa meget; Dag fra Dag mere trykkede Presse, Ønsker, Forhaabninger og Forbandelser, Alt gjordes til Forbrydelse eller Forseelse, og den haarde Forfølgelse viste kun liden Skaansomhed mod den Skyldige, Nange unddroge sig det blinde Forfølgelsesraserie ved frivillig Landflygtighed og ventede i fremmed Land paa bedre Dage; Andre befolkede Galeierne og Fængslerne, efterat være blevne beskjæmmede med Gabestok og Brændemærke. Nogle ventede i Statsfænglerne længe paa en Dom, andre joges i Landflygtighed eller deporteredes uden at kunne see Enden paa deres Straffetid. Alle bortreves de fra deres Venner, deres Løbebane mistede deres Poster, dersom de bavde nogen; deres Formue, deres Sundhed og enhver Udsigt for Fremtiden. Antallet af de fra 1814 til 1830 dømte kunde vel ikke nøie erfares alle Steder, og Antallet paa Offtene for det sydlige Frankriges Tribunaler, der ere saa frugtbare paa rasende Reactioner, er ikke opgjort endnu. Jmidlertid tæller man dog tolvhundrede og sex og tredive Borgere, hvoraf 224 havde været indespærrede uden Dom i lang Tid, og 1032, som vare blevne dømte; af de Sidste nemlig 314 for oprørske Raab, Sange Taler o. s. v.; 125 for Presseforbeydelser; 583 for Sammensværgelser og Complotter. Med Hensyn til Straffene kunne det ciatificeres saaledes: Til Pengedøder med og uden Confiskation døntes 18, af politierettige Grunde holdtes 71 i Arrest; 522 dømtes til eensomt Fængsel; 107 til Landsforviisning; 15 til Jndsværring og Gabestok; 60 til Deportation; til haardt Tvangs arbeide paa Livstid 30; til Døden 208 ; af disse in Contumatian 76; Forandring i Dødsfraffen erholdt 32, 101 hementides.