Ribe Stifts Adresseaviser, 1823-01-21
Udenlandske Efterretninger. Det i Avisen Nr. 4 omtalte Actstykke fra Monarkerne af Østerrig, Rusland og Preussen, er dat. Verona den 14de Decbr. 1822, og har følgende Jndhold: Ved Laybacher Conferencerne i Mai 1821. blev besluttet, at de forbundne Magter i Løbet af Aaret 1822 atter skulde komme sammen for at bestemme Grændsen for de med Hensyn til de italienske Anliggender tagne Forholdsregler. Denne Sammenkomst har nu fundet Sted og disse ere dens Resultater: Besætningen af Piemont var bestemt til at blive der et Aar, med Forbeholdenhed ved Mødet 1822 at bestemme om den behøvede at vedblive eller ikke. Det er nu befunden, at dette Hielpecorpses Nærværelse til Rolighedens Vedligeholdelse i Piemont ikke meere er nødvendig, hvorfor det blev besluttet, at Troppernes Afmarsch skulde begynde 31te Decbr. 1822 og ende 30te Sept. d. A. ved at rømme Fæstningen Alessandtia. Kongen af Neapel har dernæst erklæret, at hans Lands nærværende Tilstand tillod en Formindskelse i de der opstillede Hielpetropper, hvoraf da ogsaa snart 17000 Mand skal trækkes tilbage. Saaledes opfyldtes de Ønsker, som Monarkerne ved Slutningen, af Laibachercongressen havde yttret, at den piinlige Forpligtelse, som en stræng Nødvendighed havde paalagt dem, maatte ved Tidsomstændighederne saasnart muelig ophøre, og aldrig igien komme tilbage. Med hine Beslutninger var egentlig Congressens Gienstand ifølge den bestemte Aftale tilende; men de forsamlede Monarker kunde ikke Andet, end henvende deres Blik paa tvende store Begivenheder, hvis Fremskridt, siden deres sidste Sammenkomst bestandig har beskiæftiget dem. Det, som Revolutionens Aand havde begyndt paa den vestlige Halvøe, hvad den havde forsøgt i Jtalien, lykkedes den i den østlige Ende af Europa. J det Øieblik, da Oprøret i Neapel og Turin veeg tilbage for den regelmæssige Magt, opstod det i det ottomanniske Rige. Saaledes som Omstændighederne sammentraf, kunde Man ikke tvivle paa, at Oprindelsen jo var eens. Udbruddet af det samme Onde paa saa mange forskiellige Puncter, og allevegne, skiøndt under forskiellige Paaskud, dog ledsaget af samme Former og samme Sprog, røbede umiskiendelig den samme Brændpunet, hvoraf det fremgik. De, der ledede denne Bevægelse, havde smigret sig med, ved Tvedragt at kunne forvirre Monarkernes Planer og neutralitere de Stridskræfter, der ved nye Farer maaskee kunde kaldes hen til andre Puncter af Europa. Dette Haab blev tilintetgjort. Monarkerne, fast besluttede, at tilbagevise Revolutionens Aand, paa hvad Sted og i hvilken Skikkelse den end maatte vise sig, udtalte strax deres eenstemmige Forkastelses Dom derover. Men i det de, med Opmærksomheden uafladelig henvendt paa deres Plan, modstode ethvert Hensyn, der kunde lede dem hørt derfra, fulgte de tillige Samvittighedens og Pligtens Stemme og talte Menneskelighedens Sag til Gunst for de Ulykkelige, der vare blevne Slagtoffere for et ligesaa uoverlagt som strafværdigt Foretagende. Da der ved de talrige fortrolige Communicationer, der under dette Tidsrum det af de mærkværdigste i denne Alliances Histore) fandt Sted mellem de fem Hoffer, blev tilveiebragt en aldeles tilfredsstillende Overeensstemmelse i de orientalske Anliggender, saa blev ved Sammenkomsten i Verona intet Andet tilbage end at bekræfte Resultaterne af denne Overeensstemmelse, og de med Rusland venskabelig forbundne Magter kunne smigre sig med, ved fælleds Bestræbelse at see de Hindringer bortryddede, som endnu staae i Veien for den fuldstændige Opfyldelse af deres Ønsker. Andre Tildragelser have hæftet Monarkernes Blik paa den vestlige europæiske Halvøes jammerlige Tilstand. Spanien underligger nu den Skiæbne, der forestaaer alle Stater, der ere ulykkelige nok til at søge det Gode paa en Vei, hvorpaa det aldrig kan findes. Forblindede eller ildefindede Mennesket ville vel have denne Revolution anseet for en Velgierning, endog for et oplyst Aarhundredes Triumph. Men Sandheden har hævdet fine Rettigneder, og Spanien har paa sin Lykkes og Æres Bekostning kun afgivet et nyt sørgeligt Exempel paa de undedlivelige Følger af enhver Forbrydelse mod de evige Grundlove i den moralske Verdensorden. De mange Ulykker, der derved bleve opdyngede over et eneste Land, de mange Farer, der derved truede de Øvrige, kunde Monarkerne ikke betragte med Ligegyldighed. De maatte spørge sig selv, om det her, hvor Faren daglig tiltog, var dem tilladt, at være rolige Tilskuere, eller ved deres Repræsentanters Nærværelse stiltiende billige Factionens Forholdsregler. Monarkernes Beslutning kunde ikke være tvivlsom: deres Gesandtskaber have faaet befaling at forlade Halvøen. Hvad end Følgerne af dette Skridt maae blive. Monarkerne bevise derved for Europa, at Jntet kan bringe dem til at vakle i deres Beslutning. Jo oprigtigere deres Venskab var for den spanske Konge, jo mere levende deres Deeltagelse i Nationens Vel, bestormere følte de sig forpligtede til nærværende Forholdsregler. Af denne Oversigt vil De (de øvrige Magters Ministre) see, at Monarkerne ikke ere afvegne fra deres Grundsætninger, men at disse Dag for Dag faae mere Fasthed og Kraft. De kiende ingen Fiender, uden dem, der have sammensvoret sig mod de Enes retmæssige Magt, eller de Andres Godmodighed. Fred allene er Monarkernes Ønske, men denne Fred kan ikke trives, saalænge en saadan Giæring hersker, saalænge Factionens Hoveder eller Redskaber drage til Felds mod bestaaende Forfatninger, eller i Mørket udruge fiendtlige Planer. For at sikkre Europa ei alene den Fred, som det nyder under Tractaternes Beskyttelse, men ogsaa hiin Følelse af indre Roe og varig Sikkerhed, uden hvilken ingen sand Lykke kan bestaae blandt Nationerne, maae de forbundne Monarker giøre Regning paa samtlige Regieringers troe og stadige Medvirkning. De opfordre dem da her, i de res egen høieste Jnteresses Navn, i den selskabelige Ordens Navn, hvis Opholdelse det gielder, i de tilkommende Slægters Navn, til denne Medvirkning. Monarkerne have den Tro, at de i alle dem, der ere beklædte med den høieste Autoritæt, i hvad Form det end maa være ville finde ægte Bundsforvandte, og de smigre sig med, at Man vil optage de her udtalte Ord, som en ny Bekræftelse paa deres faste og uforanderlige Forsæt, at ville opfordre alle af Forsynet; dem anbetroede Midler til Europas Held.