Berlingske Tidende, 1836-06-09
Paris, den 2den Juni – J Deputerede-Kamrets Møde den 1ste d. M. havde usædvanligt mange Tilhørere indfundet sig, og det især af de høiere Classer. Saasnart Kamret var nogenlunde fuldtalligt, besteeg Hr. Thiers Talerstolen, for at give Grundtrækkene af den Politik, som Regjeringen i Almindelighed, og han i Særdeleshed som Minister for de udenlandske Anliggender, fulgte i Forhold til Udlandet. J Politikken var det nemlig, ligesom i alle andre Ting, umuligt at behage Alle. Den Ene foretrak denne, og den Anden hiin Alliantse. Det vilde være farligt, hvis Nationernes Forbund skulde gjøres afhængige af enkelte Jndividers Villie. Lykkeligviis forholdt det sig ikke saaledes; meget meer vare de enkelte Staters Forbund med hinanden kun Resultaterne af indre Nødvendighed, der grundedes paa internationale Jnteresser. Regjeringens Politik var ikke blevet forandret siden det nuværende Ministerium, kom til Roret, den 22de Februar d. A., og alle Rogjeringens Anstrengelser vare netop gaaede ud paa, at lade samme fortsætte den Vei, som den hidtil havde fulgt. Og omendskjøndt en tidligere, de øvrige Forhold belysende Tale havde taget Frankerigs og Englands Forbund til Udgangspunkt og overøst samme med heftig Dadel, saa vilde han ikke følge hiin Taler, i alle hans Krumninger, men derimod, idet han forbigik Critikken over gamle Begivenheder, kun omtale det, der havde Hensyn til den nuværende politiske Forfatning. Regjeringens Grundprincip var og blev nemlig Bestræbelsen for at vedligeholde Freden. Fra 1830 af var Regjeringen uafladelig gaaet ud fra dette Princip, fordi Freden havde været nødvendig til at befæste Frugterne af en ligesaa stor som retmæssig Revolution, og til Befordringen af Landets Velstand. En Krig vilde have gjort Opnaaelsen af dette Maal umulig. Derfor havde man undgaaet samme og seet sig nødt til at slutte saadanne Forbund, der tilbøde den sikkreste Borgen for Fredens Vedligeholdelse. Umuligt havde Nabomagterne uden Frygt kunnet see Tronens Omstyrtning i Aaret 1830. Den Mistanke, hiin Begivenhed vakte hos dem, var alene blevet dæmpet ved den franske Regjerings vise Maadehold, og kun et saadant Maadehold havde formaaet at sikkre Nationen den tilbørlige Agtelse. Blandt alle omboende Nationer havde ingen viist større Sympathi for Juli-Revolutionen, eller større Afsky for sammes Anledning, de mod Forfatningen stridende Ordonantser, end den høihjertede brittiske Nation, hvilket letteligt forklaredes derved, at der i intet Land var indgroet et dybere Had mod alt vilkaarligt Regimente, end i England. Det var ham derfor ubegribeligt, hvorledes Hertugen af Fitzjames havde kunnet overvinde sig selv til, atter at tage det længst forældede Thema om National-Skinsygen mellem Frankerig og England til Udgangspunkt for sine politiske Betragtninger. Denne Rivalitet var længst udslukket, da begge Nationerne havde lært at indsee, at deres Jnteresser ere nøje forbundne med hinanden, og at derfor deres indre Slægtskab, hvilket var ganske naturligt, gav sig tilkjende ved et ydre Baand. Begge Lande trængte til Freden, for hjemme at bringe deres Civilisation og Velværen til den høieste Spidse, og begge indsaae, at Freden var sikkret og Krigen derimod umulig, saalænge som Frankerigs Hære og Englands Finantser i Forening udtalte et Veto mod ethvert Forsøg paa Krig.