Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1841-11-04
Corer til No. 155 at Stiftstidende. alsters an Torsdagen den 4 November. Mordet paa Marat ved Charlotte Corday. fortalt i Thiers's Histoire de la revolution francaise, chapitre XXIV. Medens Føderalisterne, hvor de vendte sig, kom tilkort, indtraf en Begivenhed, som gav Anledning til den yderste Forbittrelse imod dem. Der levede paa den Tid i (Departementet) Calvados en femogtyveaarig Jomfrue af stor Skjønhed i Forening med en fast og uafhængig Characteer. Hun hed Charlotte Corday d'Ar mans. Hendes Sædelighed var dadelfri, hendes Aand var virksom og urolig. Hun havde forladt sit Fædrenehuus for at komme til at leve med større Frihed hos een af sine Veninder i Caen. Hendes Fader havde i forrige Tider, ved Andragender i trykte Pjecer, reclammeret sin Provindses Privilegier, den Gang nemlig, da Frankrig endnu var tilbøieligt til at reclamere Byers og Provindsers Privilegier. Den unge Corday var begeistret for Revolutionens Sag, saavel som mangfoldige af hendes Tids Damer, og, ligesom Madame Roland var hun beruset af Jdeen om en Lovene underkastet og paa Dyder frugtbar Republik. Det bares hende for, at Girondisterne vilde virkeliggjøre hendes Drom; Bjergpartiet alene syntes hende at lægge Hindringer i Veien derfor, og ved Tidenden om 31te Mais Begivenheder besluttede hun at hævne de hende dyrebare Talere (Girondisterne). Calvadoskrigen begyndte; hun troede, at Anarchisternes Høvdings Død, samtidig med Departementernes Opstand, vilde sikkre Girondisterne Seiren; hun besluttede derfor at foretage en stor Selvopoffrelseshandling, og at indvie sit Fædreland et Liv, for hvilket hverken Ægtefælle, Børn eller Familie gav hende Noget at bestille eller ydede hende Tillokkelse. Hun skuffede sin Fader og skrev ham til, at, da Urolighederne i Frankrig Dag for Dag bleve mere og mere forfærdelige, saa stod hun i Begreb med at søge Rolighed og Sikkerhed i England. Men just som hun affærdigede denne Skrivelse, begav hun sig paa Veien til Paris. Førend sin Afreise vilde hun i Caen see de Deputerede, som vare Gjenstand for hendes Begeistring og for hendes Selvopoffrelse. For at skaffe sig Adgang til dem, fandt hun paa en Skingrund, og bad Barbaroux om en Anbefalingsskrivelse til Ministeren for det Jndre, da hun, efter Foregivende, paa en Venindes, en forhenværende Abbedisses Vegne, vilde fordre nogle Papirer udleverede. Barbaroux gav hende en Saadan til den Deputerede Duperret, en Ven af Garat. Hans Colleger, der ligesom han saae hende, og ligesom han hørte hende at yttre sit Had imod Bjergpartiet og sin Begeistring for en reen og ordnet Republik, bleve slagne af hendes Skjønhed og rørte over hendes Følelser. Alle vare uvidende om hendes Planer. Ankommen til Paris tænkte Charlotte Corday paa at vælge sit Offer. Danton og Robespierre vare blandt Bjergpartiet berømte nok til at fortjene hendes Dolkstød; men Marat var den, der havde staaet i det forfærdeligste Lys for Provindserne, og hvem man betragtede som Anarchisternes Høvding. Hun tænkte først paa at fælde Marat paa selve Bjergets Tinde, midt iblandt hans Venner; men det kunde hun nu ikke mere, fordi Marat befandt sig i en Stilling, som forhindrede ham fra at tage Sæde i Conventet. Man erindrer uden Tvivl, at han frivillig havde suspenderet sig selv paa en 14 Dages Tid; men, da han saae, at Girondisternes Proces endda ikke kunde blive færdig, saa gjorde han Ende paa denne latterlige Comedie, og viste sig igjen paa sin Plads. Dog, en af hine inflammatoriske Sygdomme, der i Revolutionerne gjerne gjøre Ende paa disse Orkanmennesker, som Ska fortet ikke gjor Ende paa, nødte ham snart til at trække sig tilbage og til at holde sig hjemme. Her var Jntet istand, til at bringe hans fortærende Virksomhed i No – han tilbragte en Deel af Dagen i sit Badekammer, rundt omgiven med Penne og Papir, medens han uafladelig skrev, redigerede sin Journal, stilede Breve til Conventet og beklagede sig over, at man ikke skjænkede dem tilbørlig Opmærksomhed. Han skrev saaledes et Ultimatumsbrev, hvori han erklærede, at, hvis man ikke oplæste det, vilde han lade sig, saa syg som han var, bære og paa Talerstolen og selv forelæse det. J dette Brev anklagede han tvende Generaler, Custine og Biron. "Custine, skrev han, "forflyttet fra Rhin til Nordarmeen, har sig ad der ligesom Dumouriet, bagvadskede Anarchisterne, sammensatte sin Over og Understab efter eget Lune, bevæbnede visse Batailloner, afvæbnede andre og fordeelte dem i Overeensstemmelse med sine, upaatvivlelig en Sammensvorens, Planer." "Betræffende Biron, da var han en gammel Hoftjener – han gav sig Mine af en stor Frygt for Englænderne i den Hensigt at holde sig i Nedre vendeen, og overlade Fjenden at tage Øvrevendeen i Besiddelse. Det var iøienfaldende, at han kun oppebiede en Landgang, for selv at forene sig med Englænderne, og overgive den franske Armee i deres Hænder. Vendeerkrigen burde allerede have været endt. Et Menneske med Omløb i Hovedet, naar han blot een Gang havde seet Vendeerne at slaaes, burde have fundet paa Middel til at ødelægge dem. Hvad ham selv angik, som ogsaa havde Krigsvidenskaben inde, da havde han udtænkt en Manoeuvre, som ikke kunde slaae feil, og dersom hans Helbred ikke havde været saa slet, saa skulde han have ladet sig bære hen til Loires Bredder, for selv at sætte denne Plan i Udførelse. Custine og Biron vare for Øieblikket hver for sig en anden Dumouriez, og efterat have arresteret dem, burde man gribe til en afgjørende Forholdsregel, som kunde gjendrive alle Bagvaskelserne, og for stedse drage alle 8de Deputerede ind i Revolutionen - den Forholdsregel nemlig, at overgive de fængslede Bourbonner til Døden, og at udsætte en Priis paa de flygtede Bourbonners Hoveder. Paa denne Maade vilde man ikke længere beskylde det ene Partie for at bestemme Orleans til Thronen, og man vilde forhindre det andet Partie fra at slutte Fred for sit eget Vedkommende med Capeternes Familie." Det var – som man seer – uforandret den samme Forfængelighed, det samme Raserie, den samme Geskæftighed med at komme Folkets Frygt og Mistanke i Forkjøbet. Jmidlertid bleve baade Custine og Biron virkelig snart Gjenstande for den almindelige Forbittrelse, og det var Marat, som syg og døende endnu havde havt den Ære, at give Foranledning dertil. Charlotte Corday var nu, for at træffe ham nødt til at søge ham paa hans Bopæl. J Forveien besørgede hun det Brev, hun havde til Duperret, røgtede sit Ærinde hos Ministeren for det Jndre og belavede sig nu paa at fuldbyrde sit Forsæt. Hos en Hyrekudsk fik hun opspurgt, hvor Marat boede, begav sig derhen og blev afviist. Derpaa skrev hun ham til og lod ham vide, at hun var kommen fra Calvados og havde Sager af Vigtighed at meddele ham. Dette var nok til at skaffe hende Adgang. Den 13de Juli Kl. 8 om Aftenen fremstiller hun sig personlig. Marats Huusholderske, et Fruentimmer paa 27 Aar, med hvem han førte et ægteskabeligt Samliv, lægger hende nogle Vanskeligheder i Veien. Marat, som var i sit Badekammer, hører Charlotte Cordan, og befaler, at man skal lade hende komme ind. Da hun er alme med ham, fortæller hun hvad hun har seet i Caen; derefter hører hun paa ham og betragter ham nøie, førend hun vil give ham Banesaaret. Marat spor ger med Jvrighed om de i Caen tilstedeværende Deputeredes Navne; hun opregner dem, og han, som griber en Blyantspen, giver sig til at skrive dem op, idet han tilføier: "Det er godt, de skulle Alle spadsere til Guillotinen." "Til Guillotinen!" gjentager den unge Corday med Haan og Harme; derpaa trækker hun en Kniv frem fra sin Barm, stoder Marat under det venstre Bryst og borer Jernet lige ind til Hjertet. Hjelp! hjelp, min elskede Veninde!" skriger han. Hans Huusholderske styrter ind ved dette Skrig; en Sjouer, som pakkede Journaler sammen, løber til fra den anden Side. Begge to finde Marat svømmende i sit Blod og den unge Corday rolig, blid og ubevægelig. Sjoue ren slaaer hende til Gulvet med en Stol, Huusholdersken træder hende under Fødder. Allarmen trækker en Hob Mennesker hid, og snart er hele Qvarteret i Oprør. Den unge Cordav reiser sig op, og byder med Værdighed sine Omgivendes Smædeord og fnysende Forbittrelse Trods. Nogle af Sectionens Medlemmer, som vare løbne hid ved denne Støi og Tummel, forbansedes over hendes Skjønhed, hendes Mod og den Rolighed, hvormed hun tilstod sin Daad; de hindrede Mængden fra at sønderrive hende, og bragte hende i Fængsel, hvor hun vedblev at bekjende Alt med den samme Frimodighed. Dette Mord, ligesom hiint paa Lepelletier, forvoldte et overordentligt Røre. Man udspredte uden videre Betænkning: at det var Girondisterne, som havde givet Charlotte Corday Dolken ihænde. Det selv Samme havde man sagt da Lepelletier blev myrdet, og man vil gjentage det ved alle lignende Leiligheder. En undertrykt Mening skaffer sig næsten altid Navnkundighed ved et Dolkstød; lad det nu længe nok kun være een eneste meere ophidset Siel, som baade har undfanget og fuldbyrdet Gjerningen, man vil alligevel skrive den paa alle deres Regning, som vare Tilhængere af den samme Mening, og man anmasser sig saaledes Ret til at tage usædvanlig Hævn over dem og til at gjøre den Faldne til Martyr. Man var i Forlegenhed med at finde paa Beskyldninger mod de fængslede Deputerede; Opstanden i Departementerne afgav et foreløbigt Paaskud til at opoffre dem, idet man erklærede dem for de undvegne Deputeredes Medskyldige, Marats Død tjente til at fylde Maalet af de Forbrydelser, man paadigtede dem, og til at fuldstændiggjøre de Grunde, man ønskede at forsyne sig med, for at bringe dem paa Skafottet. Bjerget, Jacobinerne og fremfor Alle Cordeliererne, der regnede sig det til Ære tidligere end de Andre at have eiet Marat, at have staaet i uafbrudt inderlig Forbindelse med ham, og aldrig at have misbilliget hans Gjøren og Laden, viste sig nu overmaade bedrøvede. Man kom overeens om, at han skulde begraves i deres Have, og det under de samme Træer, hvor han om Aftenen pleiede at forelæse Folket sit Blad. Conventet besluttede, at det in corpare vilde bivaane hans Liigbegængelse. Hos Jacobinerne gjorde man det Forslag, at tilkjende ham overordentlige Æresbeviisninger; man vilde bisætte ham i Pantheon, uagtet Loven indeholdt den Bestemmelse, at Jngen maatte bringes derhen førend 20 Aar efter sin Død. Man forlangte, at hele Selskabet (Jacobinernes) Alle som een Mand skulde taget Deel i Liigtoget, at "Folkevennens") Presser skulde kjøbes af Selskabet, for at de ikke skulde falde i uværdige Hænder; at hans Journal skulde fortsættes af Eftermænd, som havde Dygtighed, om just ikke til at maale sig med ham, saa dog til at minde om hans Kraft og erstatte hans Aarvaagenhed. Robespierre, som lod sig det være magtpaaliggende, at gjøre Jacobi nernes Vigtighed mere og meere gjældende, idet han holdt deres fremfusende Raskhed i Tøile – og som forresten ønskede at hendrage den paa Martyren altfor fast hæftede Opmærksomhed til sig selv – tog ved denne Leilighed Ordet, og sagde: "Naar jeg taler idag, da skeer det, fordi jeg har Ret dertil. Der handles om Dolke – de bie paa mig, jeg har fortjent dem, og det er kun tilfældigt, at Marat er bleven truffet førend jeg. Ret har jeg altsaa til at blande mig i Forhandlingen, og jeg gjør det for at udtale min Forbauselse over, at Eders Kraft udtømmes her i tomme Declamationer, og at J kun tænke paa forfængelig Liigpragt. Det bedste Middel til at hævne Marat bestaaer i at forfølge hans Fjender uden Barmhiertighed. Den Hævn, som søger sin Fyldestgjørelse i tomme Begravelses-Høitideligheder, forsvinder snart, og glemmer at yttre sig paa en haandgribeligere og nyttigere Maade. Holder da inde med disse unyttige Beraadslagninger og hævner Marat paa en ham værdigere Maade. Hele Discussionen gik istaae ved disse Ord og man tænkte ikke meere paa de Forslag, som vare bragte paa Bane. Jkkedestomindre traf Jacobinerne, Conventet, Cordeliererne, alle Folkeselskaber og Sectioner Anstalter til at yde ham glimrende Æresbeviisninger. Hans Liig stod i flere Dage udsat til offentlig Skue; det var saaledes afdækket, at man saae det Ulivssaar, han havde faaet. Folkeselskaberne og Sectionerne kom i høitideligt Optog, for at strøe Blomster paa hans Liigkiste. Enhver Præsident fremsagde nogle Mindeord. Republikens Section kom i Spidsen. Han er død, raabte Præsidenten, "Folkets Ven er død – han er død ved et Snigmord. Lader os ikke holde Lovtaler over ham ved hans afsjelede Levninger. Hans Opførsel, hans Skrifter, hans blodige Vunde, hans Død – see det er hans Lovtale, Borgerinder, strøer Blomster paa Marats blege Liig! *) Marats Ugeblad, om du Peuple. *) Marats Ugeblad, om du Peuple. Marat var vor Ven, han var Folkets Ven, det er for Folket han har levet, det er for Folket han er død Efter disse Ord droge unge Piger rundt omkring Liigkisten, og strøede Blomster paa Liget. Taleren tog atter tilorde: "Dog – vi have klynket og klaget nok! Hører Marats store Siel, der ligesom vaagner op og tilraaber Eder, Republicanere, aftørrer Eders Taarer, Republikanerne bør kun fælde een Taare og derefter tænke paa Fædrelandet. Det er ikke mig, man har villet myrde, det er Repupliken; det er ikke mig, man skal hævne, det er Republikken, det er Folket, det er Eder. Saaledes omringede alle Selskaberne, alle Sectionerne efter hverandre Marats Liigkiste, og, naar Historien bringer deslige Optrin i Minde, da skeer det forat lære Menneskene at anstille Betragtninger over Virkningen af Øieblikkets Fordomme, og derhos paaminde dem og tilgavns at prøve sig selv, naar de begræde Døgnets Mægtige eller fordømme dets Overvundne. Medens dette foregik, var den unge Cordays Proces bleven indledet med de revolutionaire Formers rivende Hurtighed. Man havde i hendes Sag indviklet tvende Deputerede; den ene var Duperret, med hvem hun havde havt Noget at forhandle, og som havde ledsaget hende hen til Ministeren for det Jndre; den anden var Fauchet, forhenværende Biskop, som var kommen i Mistanke paa Grund af hans Forbindelser med den høire Side (i Conventet), og hvem et, enten vanvittigt eller ondskabsfuldt, Qvindemenneske falskeligen paastod at have seet paa Gallerierne i Selskab med den Anklagede. Fremstillet for Retten vedligeholder Charlotte Corday sin forhen udviste Rolighed. Man forelæser hende Anklageacten, og skrider dernæst til Vidnernes Afhørelse. Cordav afbryder det første Vidne, og uden at lade det faae Tid til at afgive sin Forklaring, siger hun: "Det er mig, som har myrdet Marat." - Hvo har bevæget Dem til at begaae dette Mord, spørger Præsidenten. - Hans Forbrydelser." - Hvad forstaaer De ved hans Forbrydelser, – "De Ulykker, hvori han er Skyld siden Revolutionen." – Hvem er det, som har formaaet Dem til dette Foretagende? – "Det er mig selv alene, svarer den unge Pige stolt; jeg havde for længe siden besluttet det, og jeg vilde aldrig have taget imod Andres Raad til en saadan Gierning. Jeg har villet skaffe mit Fædreland Fred." – Men troer De da at have myrdet alle Maratterne? – "Reil svarer den Anklagede med Bedrøvelse, ne!" – Derefter lader hun Vidneforhøret fremmes uden Afbrydelse, og hver Gang et Vidne er færdigt med sin Forklaring, gjentager hun: "Det er sandt, Deponenten har Ret Hun fralægger sig kun en Brøde, som hun anklages for, nemlig den hende paaduttede Medskyldighed med Girondisterne; og kun et eneste Vidnes Udsagn erklærer hun for falskt, hiint Qvindemenneskes nemlig, der indvikler Duperret og Fauchet i Sagen. Derpaa sætter hun sig ned og hører paa det Øvrige i Undersøgelsen med fuldkommen Blidhed i Aasyn. Uden at indlade sig paa noget Forsvar sagde hendes Advocat, Chaveau-Lagarde: "J see, at den Anklagede tilstaaer Alt med urokkelig Standhaftighed. Denne Rolighed, denne Selvfornægtelse - under særegne Omstændigheder ophøiede Egenskaber – kan kun udvikles ved den mest overspændte politiske Fanatisme. Eders Sag er det at dømme, hvormeget denne moralske Betragtning bør veie paa Retfærdighedens Vægtskaal. Charlotte Corday blev dømt til Dødstraf. Jkke en Bevægelse kom derved tilsyne i hendes smukke Ansigt; hun gaaer tilbage til sit Fængsel med et Smiil De paa Læberne; hun skriver til sin Fader, for at bede ham tilgive, at hun havde tiltaget sig Raadighed over sit Liv; hun skriver til Barbarour, hvem hun fortæller sin Reise og sin Daad i et fortræffeligt Brev, fuldt af Ynde, Aand og Opløftelse; hun siger ham, at hendes Venner ikke skulde beklage hende; thi en levende Jndbildningskraft og et folsomt Hjerte lovede dog dem, som dermed vare begavede, kun et stormbevæget Liv. Hun tilføier, at hun har tilstrækkeligt hævnet sig paa Petion, som i Caen et Øieblik nærede Mistanke til hendes politiske Følelser. Endelig beder hun ham at sige Wimpffen, at hun har hjulpet ham til at vinde mere end et Slag. Hun slutter med disse Ord: Hvilket jammerligt Folk til at danne en Republik, Man maa fremfor Alt oprette Freden; Regjeringen faaer da at blive til hvad den kan."