Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1816-09-10
Fra Storthinget i Christiania. 2275 Rbd. norske P. Fra Universitetslærerne sammesteds 650 - Fra en enkelt Mand sammesteds. . 50 - Tilsammen 2975 Rbd. Norsk. Og fra det fyenske literære Selskab. endvidere nogle Sølvpenge an 20 Sølvdaler R. B. ar 1818. 120 Rbd. - Mk. N. V.er. sænd indsder. det tet i avnsber. aar. ben to. pir. sos 5 - - - Heraf sees, at vi først ved det afgjørende Tilskud i Julii Maaned ere satte i Stand til at bekoste de to første Bind af Krønikerne, og intet Øieblik ville vi nu forsømme, men haabe i November Maaned at kunne lade Trykningen begynde, og i næste Aars Mai at see den fuldendt. Vel møde herved adskillige Vanskeligheder, da det end kunde synes mange tvivlsomt, hvorvidt den hele Sum vil indkomme, og vi dog, for at hele Værket kan ligne sig selv, maae gjøre Tilberedelser, som forudsætte hvad Man kalder tvivlsomt, ja, vi kan ei heller nægte, at, blandt de os gjorte Jndvendinger, synes den betydeligst, at et Oplag af 2000 Exemplarer turde være vel lidet; men deels føle vi det er vor Skyldighed, i Tillid til den historiske Aand, der saavidt har fremmet Værket, trøstig at begynde, og deels kan vi aldrig glemme, at var der ingen Vanskeligheder, da vare vore Bestræbelser overflødige. For imidlertid, saavidt muligt, at bortrydde hine Vanskeligheder, tillade vi os at yttre følgende Ønsker : 1) At De som enten paa vor almindelige eller særdeles Anmodning have umaget sig med, at samle Bidrag, behagelig ville, saavidt det ikke allerede er skeet, i Septbr. eller October d. A. tilsende os hvad der er indkommet, og, om muligt, underrette os om, naar det Øvrige, som er udlovet enten aarlig eller paa eengang, kan bestemmes til Brug. 2) At De som have udlovet Bidrag, det være sig aarlig eller samlede, ville i fornævnte Tidsløb, for saavidt det ei alt er skeet, gunstigst anmelde, enten der hvor de have tegnet sig eller til os, til hvad Tid eller hvilke Terminer vi tør gjøre Regning paa Deres Bidrag. At gjentage vor Forsikring om det fuldstændigste Regnskab for de Penge, Kjærlighed til Fædrene betroer som en Helligdom i vore Hænder, vilde vi agte for upassende, dersom det lei skeete for at spørge, om Man ønsker det aflagt i to Deele eftersom Værket udkommer, eller paa een Gang, ved dets Slutning, da et om det Første yttret Ønske skal være os en Lov, Slutte kan vi derimod ikke, uden at yttre vor inderlige i Glæde over de mange utvetydige Beviser, vi i det henrundne Aar have modtaget, paa den varme Jhukommelse af Fædrene, vi vovede at haabe. Først maae vi denne Henseende gladelig anmærke, at det Kongehuus, hvis Navn Historien har uadskillelig indflettet i vore Fædres Ærekrands, har ogsaa ved denne Leilighed udtrykkelig stadfæstet Historiens Vidnesbyrd om det inderlige Samfund, der altid var mellem Danmark Kongeslægt og Folk, som mellem Løver og Hjerter i deres Vaaben. Til den kongelige Gavmildhed, som Nordens Historie har saa meget at takke, og som vi skylde den store Udgave af Snorros herlige Bog, maatte vi ved denne Leilighed ikke vende os; men DannerKongen var livsalig nok til at værdige Sagen den øiensynlige Opmærksomhed, der kunde vises af Majestæten, som den ypperste Odelsmand i Fædrenes Minde, og har befalet os at indberette Sagens Udfald for da at modtage et Bidrag, Majestæten allernaadigst vil blande med sine troe Undersaatters kjerlige Skjerve. Ligeledes har Hs. Høihed Prinds Christian Frederik, som Søn af den Prinds, hvis Haand har skaaret Snorros Hædersdragt, værdiget denne Sag en ligesaa sjelden, som uforglemmelig Opmærksomhed, og ydet en i Sandhed fyrsteligt Bidrag ei blot ved Gave, men ved Selv at være Fædrenes Talsmand. Endelig kan og tør vi ikke fortie vor Glæde ved at have seet baade Danmark og Norges studerende Ungdom gløde af Følelser, som love og spaae Fædrene værdige Sønner, og deres Minde talrige, kjærlige, kraftige Talsmænd i Norden, Til Slutning maae vi med venlig Hu minde Saxos og Snorros Landsmænd om at Øieblikket er kostbart, og god Gjerning et at opsætte. Vild Vaabengnye og alskens Ur har nu henved en heel Menneske=Alder næsten uafbrudt forvirret Europas Folkefærd, lagt an paa at forstyrre de kjærlige Forhold og de fredelige Sysler, samt paa at fængsle Opmærksomheden i det flygtige Øiebliks snevre Kreds Jngen veed, hvorlænge den Stilhed kan vare, som igjen har besøgt os, men alle veed vi, at Historien ligesaalidt som Naturen. er nogensteds sikker for Uveir, og vel maae vi da føle os dobbelt opfordrede til, med Raskhed og Jver at bruge de flygtige Dag helbrede paa de slagne Vunder, bøde paa den skeete Brøs- og samle Kraft til at bære hvad den uvisse Fremtid kan bringe At dette nu ingenlunde naaes ved at glemme det Forbigangne fordybe sig i det Nærværende og blot hige efter legemlig Nødtørft og Overflødighed, derpaa, og paa den evige Sandhed, at deter Aandskraft, der behøves og fattes, have de seneste Dage givet et umodsigeligt Beviis, og skal da Nogesanddru forsætte Staterne Kraft og Menneskeheden lysere Dage, da maa det unægtelig være ivrig Bestræbelse for selv at vinde, og hos det menige Folk at vække og udbrede hvad der aandelig styrker og adler Menneskeet, hvad der kan trodse Lykkens Omskiftelser og forsøde Vanheld: ophøiende, kjærlige, haabfulde Følelser. At nu sand FædrelandsKjærliged med eet Ord udtrykker hvad der behøves, at den ei kan være tilstede, med mindre et Folk føler sig som een Slægt og eet Legeme i Aanden, og at denne Følelse er umuli uden kjærligt Minde af den Fortid der indslutter vore adskilt Slægter i den ene, fælles, Fædrene-Slægt, der lader sig vel ikke nægte. Er det nu desuden saa, som Hestorien synes at sige, at her i Norden er Fædrenes Historie den Kundskabs=Kilde og blinkende Stjerne, hvortil Folket, af Naturen føler sig draget og vinket, da maa den ogsaa være det Middel, hvorigjennem det her bedst vil lykkes at meddele menig Mand Oplysning og Kundskab, men at den ei dertil kan bruges for den henslumrede Kjærlighed atter opvaagner, og at den neppe vækkes, hvis det ei kan skee ved Fortids=Krøniker, der ere som et levende Ord af Fædrenes egen Mund, maa vel agtes for vist. En større Gave end de herlige Krøniker, det rige Arvegods efter fattige Fædre - kan vi da ikke skjænke menig Mand i Norden; og vi tør nære det Haab derved at virke til Opvækkelse af en Aand, der vil skjænke Fædeelandet Slægter, som værdigen afløse de Hensovne og Udlevere, i det de ved ædel Daad fornye, Deres Minde. - Kjøbenhavn den 3 August 1816. Pram. Treschow. Grundtvig. Kommitterede af Selskabet for de Nordiske Oldskrifter. os