Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1787-02-06
For 6 Aar siden forfulgte man i Portugal en privat Mand, der beskyldtes for at have forgiftet sin kiødelige Søster under hendes Svangerskab, der skulde være en Følge af deres strafværdige Kierlighed. Denne Mand henlevede adskillige Aar under Navn af Don Juan i stille Ensomhed paa et Slot, der ikke laae langt fra Byen Estremoz, paa Veien fra Lissabon til Pajadoz. Mistanken mod Don Juan var saa stærk, og Formodningen om hans Forbrydelse saa almindelig udstrøet, at uagtet alle hans Udgivter, der beløbe sig til de to Trediedele af hans Formue og blot bleve anvendte til velgiørende Handlinger, alligevel ingen vilde søge mere Hielp hos ham eller yde ham Tak for oppebaarne Velgierninger. Et eneste Menneske besøgte ham endnu undertiden i hans Ensomhed, og dette var en ung Munk fra Estremoz, Don Juans Skriftefader og Almisskuddeler. Den offentlige Skams vedvarende Heftighed, angaaende en beskyldning for Blodskam og Mord tillige, opvakte endelig Øvrighedens Opmerksomhed. Commissarier bleve afsendte som maatte undersøge Sagen. Den foregivne Skyldige indstillede sig selv til Ansvar for deres Domstoel. Af hans eget og Vidnernes Udsagn erfarede man, at han fra Barndommen af var opdraget i Lissabon, i en riig Kiøbmands Huus, der handlede paa Brasilien; at han havde antaget Navnet Don Juan efter denne Kiøbmand, for hvis naturlige Søn han i Almindelighed ansaaes. Den Anklagedes hemmelige Forstaaelse med Donna Josepha, Kiøbmandens eneste Datter, hendes Svangerskab, pludselige Død, der foraarsaaedes ved et Lægemiddeel, som hun modtog af Don Juans Haand; Alt dette syntes fuldkommen at vidne mod den Beskyldte. Donna Josephas Moder overlevede hende kun faa Dage. Faderen indsluttede sig i et Bettel munkekloster, og efterlod Don Juan sin hele Formue. Denne sidste Omstændighed indhyllede Sagen i det forunderligste Mørke; Man kunde ikke forlige Formodningerne mod Don Juan paa den ene, og hans Ensomhed og foregivne Faders Testemente paa den anden Side. Torturen skal løse Knuden. - Uforskrækket ved alle de gyselige Tilberedelser og Synet af sine forestaaende Qvaler, bad Don Juan Dommerne at svare deres Anstalter, og høre hans oprigtige Tilstaaelse angaaende meget vigtige Ting: thi anden Bekiendelse kunde ingen Piinsler afpresse ham. Han forklarede derpaa, at han var intet mindre end Kiøbmandens Søn, og altsaa ingen Slægtning af Donna Jolepha. Hans Fader, en riig Kiøbmand i Brasilien, havde fra Vuggen af overgivet ham i sin Correspondents Hænder, der af ham ubekiendte Aarsager havde givet ham sit eget Navn, og vant ham til at ansee sig selv, som et antaget faderløst Barn, der tilhørte hans Velgiørers Nærpaarørende. Følgelig kunde han aldrig ansee Donna Josepha, som sin Søster. Han elskede hende. De hørte allene Naturens og Lidenskabernes Stemme; kort: han var Aarsag i hendes Svangerskab. Han tilstod videre, at han af Frygt, for at forurolige Forældrene, selv havde besørget de Lægemidler, som de med Svangerskabet følgende Svagheder havde gjort nødvendige. Donna Josepha havde bedet ham at bestille disse paa Apotheket, som for sig selv, tillige havde han brugt den Forsigtighed, at lade Drikken, tilberede i sin Nærværelse, saa at han selv havde seet de enkelte Species blandes i den. Efter denne Bekiendelse spurate Dommerne, om han kunde vedstaae, at Donna Josepha ikke var bleven taget af Dage ved Forgift.  Var da Giften i Medicinen, ja - Er Apothekeren Skyld i denne Forbrydelse, eller erkiende J Jer selv skyldig? – Hverken jeg eller Apothekeren ere strafskyldige. - Skulde Følelse af Skammen have bragt Donna Josepha til at myrde sig selv, og imod Jeres Vidende blande Gift i Drikken?" Don Juan zittrede af Afskye, og anraabte Gud til Vidne om den ulykkelige Piges Uskyldighed. Disse Svar satte Dom merne i Forvirring. De beraadsloge med hinanden. Endelig sagde en af Commissarierne til den Fangne, at efter disse Svar blev der kun dette eneste, vist nok haarde, men uundgaaelig nødvendige Spørgsmaal tilbage. Giver J maaskee, lagde han til, den ulykkelige Donna Josephas Fader eller Moder Skyld for dette afskyelige Forgiftmord? Nei, svarede den Anklagede med en fast Stemme, aldrig opsteeg sligt et Forset i deres Hierter; den største Skielm maatte jeg være, om jeg paabyrdede dem sligt. Hvo begik da Forbrydelsen, J maa vide det. - Don Juan svarede, at han nok vidste det; men at ingen Piinsler skulde bringe ham, til at aabenbare det; man maatte gierne skille ham ved Livet; de allerskrækkeligste Døds=Qvaler kunde ikke lignes med dem, som han havde følet i sit Liv. - Nu greb man fat paa det ulykkelige unge Menneske. En Læge blev kaldet, og Bødlerne begyndte Torturen. Baandene, som man havde gjort fast ved den Anklagedes Lemmer, vare slyngede fast omkring et Spil, og saaledes tilbragte man ham den første Grad. Denne Helvedes Maskines Gevalt var forskrækkelig; man hørte Musklerne og Le denne knække, tykke Sveeddraaber fremtrængte sig i Øieblikket paa den Pintes Ansigt og Bryst, uagtet de heftigste Smerter udstødte han intet Suk Det Umenneske, der havde Opsyn ved Operationen, paastod, man kunde vinde Spillet endnu stær kete op, thi den Lidendes Puls var hverken fortykket eller svækket. Allerede foretoge Bødlerne sig den anden Udstrækning, da en Munk styrtede ind i Værelset og tilraabte Dommerne at holde inde med deres Anstalter. (Slutningen følger.)