Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-01-25
"Tilskueren klager over - hedder det i Lærde Efterr. for 1793, altsaa for henved 30 Aar siden at vi endnu bestandig skal være nødte til at holde saa mange fremmede Aviser, for at faae Kundskab om fædrenelandske Anliggender. Anno 2400 (altsaa først om 577 Aar!) vil man rigtig nok regne det blandt vor Tids Phænomener, at vore Avisskrivere saa flittig fortælle, hvad der gaaer for sig i alle Verdsens Hjørner og Kantet, og derimod om alt hvad der skeer hos os selv tie de qvær. Spilfægterie er en rang Oversættelse af det tydske Spigelfechten, men hvilket Udtryk eengang, som saa mange andre urigtige, har faaet Borgerret. Det burde hedde Speilfægterie, det vil sige: Fægten med sit eget eller en andens Billede i Speilet. Staffet er oprindelig italiensk, og kommer af Staffetta, en liden Stigbøile - derfra i samme Sprog Cureer, ridende Bud, StaffettaHeraf maa formodes, at Jtalienerne allerførst betjente sig af Curerer i Handelsanliggender. Loven forbyder Alle, at tage sig selv Ret, men i Literaturen kan Enhver tage Selv hevn, ofte paa den nedrigste Maade, naar han kun vogter sig for virkelige Jnjurier, og selv naar han tillader sig saadanne, maa den Fornærmede lade sig nøie med, at Nidskriftet over ham bæres om fra Huus til Huus, ja endog tjener til at skaffe Jnjurianten en Jndkomst, førend han lovligen kan søge en Erstatning. Og hvad hielper ham denne Erstatning, der som oftest bestaaer i en uanseelig Pengemulet? Hele Byen har læst hans Beskjæmmelse, hans Fiender have havt Leilighed til at glæde sig paa hans Bekostning, og, naar det Hele, næsten allerede halv glemt, har gjort den tilsigtede onde Virkning, faaer han Mortification paa sin Bagvaskeres Skumlerie. Hvorfor ikke qvæle Uhyret i Fødslen? Hvorfor ikke afhugge dets Hydrahoved, førend det har seet sig istand til at udspye sin Gift? Er Borgerens offentlige Agtelse og Ære ikke lige saa vigtige for ham, som hans Lemmer og rørlige Eiendom, Bør enhver Nederdrægtig have Lov til at opreise, efter eget Tykke, naar og hvor han vil, en literarisk Gabestok, og sætte sine Medmennesker til Skue deri, - Man vil maaskee svare: Pennen maa straffe dem, som Lovens Sværd ikke kan naae, og hvor denne ikke kan virke mere, maa hiin fremtræde i sin fuldeste Kraft. Lad saa være; ingen nægter Satirikerens og Moralistens Kald til at understøtte Retfærdighedens Arm, og ingen Fornuftig føler sig fornærmet ved den Snært, der rammer Arten, ikke Jndividet. Men Skandskriveren er ikke Satiriker, Pøbelskribleren, ikke Moralist. Det første, der i en Stat bør vaages over, ere Sæderne, men hvad blive disse til, naar Medborgeres Agtelse uforskyldt haanes og trædes under Fødderne i hele Folkets Aasyn? Naar der i Skrifter hersker en Tone, som maa tilintetgjøre al Sædelighedsfølelse, svække den blandt Borgerne saa nødvendige giensidige Agtelse, undergrave den fredelige Mands Ro, gjøre ham til en Gienstand for sine Undergivnes Spot og sine Jevnliges Ringeagt? Er det Yttringsfrihed, saa bevare Himlen ethvert Land for en saadan Frihed, og skal Sædeligheden befordres ved saadant et Middel, saa langt hellere Aandstvang! Held den Stat, der, med Agtelsen for hver gavnlig Tankeyttring, forener en afgjort Modbydelighed for alt Nidskriverie,