Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-02-16
Den bemidlede eller pragelystne Godsejer holder baade Jnspektør og Forvalter, men den mindre formuende, eller den større Huusholder ladet Sig nøie med en af dem, og finder Sig oftest ligesaavel derved som Hin. En Kapitals Vinding af i det mindste to Millioner Rigsdaler for en lille Stat med faa Resurser, og i Tider som disse, kan ikke være uvigtigt. Man godtgjøre mig i det mindste, hvori det Værn for Kultur og Religiositet, som ikke Amtsprovsterne ligesaa tilfredsstillende skulle kunne paatage Sig, bestaaer, for hvis Skyld vore Bispestole skulle vedblive, før jeg kan overbevise mig om disse geistlige Overøvrighedsposters ligesaa nødvendige som kostbare Vedblivelse. Saameget har jeg troet, at burde svare paa Hr. Amtsprovst Lytkens Erindringer mod mit Forslag at paalægge Amtsprovsterne de biskoppelige Forretninger. Gustav Ludvig Baden. Planerne, eller man kan ikke hvad man vil Fjerde Capitel. Det var en delig Sømmermiddag, da Grønberg forlod Doctor Bonifacius Bartholdus. Da hans Vei just faldt forbi Rosenborg Hauge, gik han derind, for atter at aande lidt frit i den konstløse Natur. Fordybet i Betragtninger over hans mislykkede Planer satte han sig ned paa een af de lukkede Bænke i Cavaliergangen, paa hvis ene Side der sad en velvoxen Mand med et caracteerfuldt, mandigt Ansigt, som gjentagne Gange kastede Øinene paa ham, ligesom om han ønskede at tale med ham, men Grønberg var alt for fordybet i sine Betragtninger til at møde hans Øiekast. Endelig satte endnu en tredie Person sig paa Bænken, og nu nødsagedes Grønberg til at rykke nærmere hen til den Ubekiendte, men da de saa lidt nøiere paa hinanden, fandt han, at denne Mand var hans gamle Universitetsven, Lorenz Schvart, som han ikke havde seet i en Række af ti Aar. "Hvad mener Du," sagde Schvart, efterat de havde hilset paa hinanden: "jeg her har siddet og speculeret paa den hele Tid, Skulde Du troe, jeg har studeret paa hvorledes det var mueligt, at Menneskehænder kunde tilhugge denne store Granit til en saadan Støtte? Hvor stor maa ikke den Steen have været, som man har dannet denne Støtte af Grønberg. Ved Du ikke nok, min Ven, man kan hvad man vil. - Schvart. Naar man kun vil hvad man kan? Jkke saa Jeg mærker nok Du er ogsaa een af de Lykkelige, der tiltroe de menneskelige Kræfter Alt. Gid Du bestandig maatte blive ved denne Tro, min Broder. Den er en Dunkraft, som ofte løfter mangen en tung Steen i Livet. Men Du maa forlade mig, jeg er ikke af den Tro. - Grønberg. Kan Du da nævne mig en Ting, som Mennesket ikke kan, naar det alvorlig vil, – Schvart. Jkke een, men Tusinde. - Grønb. Have ikke de største Mænd altid været af den Mening? – Schvart. Ja, hvad har man ikke alt havt for Meninger i Verden! Grønberg. Troer Du heller ikke, at Geniet kan hvad det vil, – Schvarz. Nei. - Grønberg. Jkke heller at Raphael, som Lessinge Contisiger, havde været en stor Maler, om han end ulykkeligviis havde været født uden Arme, Schvart. Ret. - Grønberg. Da er Du af ganske andre Tanker end hele Verden. Schvarz. Hele Verdens Tanker behøve heller ikke at være mine. Jeg veed, at Lessing har sammenlignet Geniet med en Strøm, der trodser alle mødende Hindringer og Vanskeligheder ved sin almægtige Kraft. Jeg indrømmer ham gjerne, at Spiren til den store Maler laae i Raphaels Siel ligesom alle Egens Bestanddele allerede ligge i Frø kornet. Men ligesom dette ikke kan udvikle sig uden i en passende Jordbund og under en gunstig Himmel, saaledes kan heller ikke Geniet udvikle sig, uden under lykkelige Omstændigheder. Det kommer altsaa an paa hvor Tilfældet fører Frakornet hen. Er Jordbunden for tør eller sumpig, saa spirer det ikke; er Tidsalderen ikke moden for Geniet, saa qvæles det og døer bort ubemærket. Havde Raphael ulykkeligviis været født i Grønland, saa havde han maaskee udmærket sig ved at udskjære Zirater paa Cajakker v. s. v., men han kunde umuelig blevet en Raphael. Ligesom Frugten ikke kan modnes uden Soel og Regn, kan Geniet heller ikke modnes, uden en Tidsalder, som det er skikket for. Lad Shakespear fødes i Spanien og han bliver maaskee en Lopez de Vega, men aldrig nogen Shakespear. Hvorledes kan man altsaa hvad man vil, naar Omstændighederne og Tilfældet have ligesaa megen Deel i vor som i det mindste Frøkorns Udvikling? – Grønberg. Omstændigheder kunne aldrig undertrykke det sande Genie. Dets Virkekreds ligger uden for Tidens og Tilfældighedens snævre Kreds. Det omskaber en Ørk til et Paradis og finder sin Lykke i den fattigste Hytte. Jeg siger endnu engang. Mennesket kan alt hvad det vil, naar det kun vil alt hvad det kan. Det er min Grundsætning, og den skal jeg følge. Det har fra min første Ungdom været min Plan, at udmærke mig i Verden, og skjønt jeg hidtil mange Gange er bleven skuffet i mine meest levende Forventninger, har jeg dog endnu ikke i fjerneste Henseende opgivet denne Plan. SchvarzHvilke Midler har Du da valgt til at udmærke Dig ved, min Ven? – Grønberg. Et meget simpelt. Min egen Kraft. - Schvarz. Ved Du da ikke, at det er i den moralske som i den physiske Verden kun de lette intetbetydende Ting, der ere bedst skikkede til at hæve sig selv. En Klump Guld bliver liggende paa Jorden, medens et Duun flyver i Veiret som en Fugl. - Grønberg. Det har ingen Nød. Der gives i ethvert Land og i enhver Tidsalder Mænd nok, som veed at skille Hveder fra Klinten. Mine Skrifters indere Værd vil nok anbefale dem. Schvarz. Ja, saa kjender Du heller ikke Verden. Hvor mange Mennesker, troer Du, have Tid, Lyst og Leilighed til saaledes at skille Hveden fra Klinten, Enhver har i denne Tid nok med sig selv at bestille. At dømme selv er et Arbeide, som kun faa skjøtte om at paatage sig. Eftersnakke, det vil enhver helst. De fleste ønske lige saa lidet i det store Selskab at dømme sol, som i Klubben at synge sol. Naar en først har begyndt, saa brøle alle med, fordi det er lettere at synge i Chor end at synge ene VilDu være berømt, saa maa Du først berømme Dig selv. Du maa bære Dig af som Hanen, der galer saalænge, til han faaer alle andre Haner at gale med, og man tilsidst har glemt, at det hele Skraal kommer fra en eneste. Vil Du op paa Parnasset, saa maa Du arbeide og klavre, indtil Blodet springer Dig ud af Dine Negle, og ikke bryde Dig om, at de andre Musesønner sparke Dig i Ansigtet. Du maa gaae med Bajonetten løs paa Apollos Tempel, og aldrig lade Dig forbløffe, om Du end nok saa tidt blev dreven tilbage. Du maa see med Foragt ned paa enhver anden, være blind og døv og stum for alt det Gode og Skjønne, Du finder i Dine Konstbrødres Arbeider, træde store Mænd med Fødderne og holde Dig gode Venner med Døgnets Basunblæsere, Hærpankere og Herolder, der kunne udbasune Dit Navn og Dine Værker i alle Blade og Aviser. Har Du Mod til alt dette, saa har Du i vore Dage gjort Din Lykke. Grønberg. Nei, dertil har jeg intet Mod. Men jeg haaber at gjøre min Lykke ved ædlere og værdigere Midler. - Schvarz. Saa er Du forloren, Vi leve ikke mere i Tider, hvor Fornuften leder Phantasien igjennem sine evig straalende Sale, men hvor Phantasien leder Fornuften igjennem alle sine labyrinthiske Krinkelkroge, og da der hører mindre Kundskab til at virke paa den menneskelige Siel ved Phantasien end ved Fornuften, saa holder man sig helst til den første. Hvad Fædres Visdom og Erfaring i hele Aarhundreder have bygget, det nedbryde Ynglinger igjen paa en eneste Dag. Myskitismens vivende Strøm nedbryder med Magt Fornuftens Diger, og forvirrer den fremkommende Slægts Begreber. Vil Du legge Blindebuk, saa maa Du ogsaa kunne taale at lade Dig binde forDinene. (Fortsættes.) Sa n. har at for det Kongelige Musikalske Akademie i Anledning af den 28de Januari 181. Af N. T. Bruun. Hver Danneborgers varme Bryst af reen og sønlig Fryd sig hæver den Dag, da Nordens Ven og Lyst, vor Fredrik, Rigets Haab og Trøst, til Alles Held sin Fest oplever! Vor er hans Fryd, Vor er hans Sorg! Du, Forsyn, ham beskierme Jntet Nag, ingen Qval til vor Faders Barm sig nærme, Hans ømme Søn er hver en Mand, som fødtes under Danmarks Krone! paa sine Børn han lide kan, Vor fælleds Moder er det Land, hvor Almagt satte Fredriks Throne! Troskab og Mod ere dens Værn, dens Grundvold ingen ryster, Mandig Styrke og Kraft er en Muur om Danmarks Kyster! Sit Folks Exempel Fredrik er: han Alt det offrer, med det lider; derfor han er hvert Hjerte kjer hans Folk erkjender stolt hans Værd, og fro for Land og Konge strider! det er hans Jid, det er hans Løn! Som Fredrik hver opfylde i sin Stand, i sit Kald hvad vi Fædrelandet skylde Da, gamle Dannerfolk, Du skal hvert andet Rige overskue, riigt vorder Dine Ædles Tal! hver virker trolig i sit Kald, og Mod skal i hvert Hjerte lue Hil Danmarks Eeg, Hil Norges Gran, til disses milde Skygge, kalder Freden, naar først vi ved Daad dens Tempel bygge.