Corsaren, 1844-11-01
To gamle Kanoner. Som god kongelig dansk Undersaat troer jeg endnu fuldt og fast, at Vandet er de Danskes Vei til Ros og Magt, skjøndt Nogle ville fortolke. dette saaledes, at, naar vi ville finde Ros og Magt, da maae vi reise udenlands, eftersom der her hjemme hverken findes det Ene eller det Andet, og for at komme udenlands fra Sjelland, maae vi absolut over Vandet, skjøndt Cancelliet antager, at man kan reise fra Sjelland til Møen til Lands. Da nu vore Orlogskibe seilede til Marokko, blev jeg betagen af en sand Enthusiasme for Vandet og for selve Sagen, som jeg troede vilde skaffe os en urimelig Mængde Laurbær. Jeg tog Actier i Ryssensteens og Hjaltelins Vandanstalter, jeg subskriberede paa Fortsættelsen af malerisk Atlas, og for at faae Underretning om vore Seirvindinger det snareste muligt, gik jeg ind i 3 Bladabonnementer, formaaede en Mand til at oprette et 4de, bestak Postbuddene og blev Medlem af Studenterforeningen, Athenæum og Læseforeningen. Nu tænkte jeg, maa jeg da være saa lykkelig at faae den første Efterretning om Bedristerne. - Men dette Haab slog feil, der kom ingen Efterretninger. Corsaren bragte mig den første Underretning om, at Keiseren hellere vilde have Tributen, end afstaae den; men dette forundrede mig ikke stort. Senere fortalte dog "Berlingske", at de danske Søofficierer havde raabt Hurra for Franskmændene, da disse passerede en dansk Corvet. Rigtignok forekom dette mig lidt usandsynligt, da vi ingen Corvetter havde derovre, men et Dampskib og vore to største Fregatter. Men maaskee ere Franskmændene, som i alt Andet f. Ex. Statsforfatning, Literatur &c., os saa overlegne ogsaa i Skibsstørrelse, at vore største Fregatter ikke ere større end deres Corvetter. J saa Tilfælde maae vi endog være glade over, at de ikke kaldte Thetis og Gesion for Brigger. Men om Seir hørte jeg ikke et Ord. Admiralitetet vidste Ingenting, og Bladene turde ikke fortælle det. Endelig kom da Thetis hertil. Jeg var ikke seen med at gaae ombord, da den laa inde paa Nyholm, for at hilse paa en Ven af mig der ombord. Men han talte saa forunderlig forblommet, at jeg ikke kunde gjøre mig noget tydeligt Begreb om, hvordan Slaget egenlig var gaaet til, og ombord saae jeg ingen marokkanske Fanger. Utilfredsstillet forlod jeg Skibet og gik i Land. Uvilkaarligt gik jeg opad til Vatteriet Sextus. Det var lidt silde paa Eftermiddagen. Thetis strøg sit Flag, og Solen var gaaet ned. Noget træt satte jeg mig ned paa en Kanon og betragtede dens Sidemand. Det var en stor 48pundiger. Den, jeg sad paa, var en 36pundiger. Vegge havde fordum gjort Tjeneste ombord paa Linieskibet Vagrien, Sidemanden paa underste og min Undermand paa øverste Batteri; men derfor herskede dog ingen smaalig Jalonst mellem dem. De havde opladt deres Munde og talt kraftigt og lydt, saa at det hørtes over Kongedyb, saalænge de fik Føden; men da Krudtet var forbi, taug de stille. Nu laae de rolige, saa fredelige. Jngen skulde seet paa dem, at de havde prædiket til Høimesse Skjærtorsdag 1801. Jeg faldt i dybe Tanker; da hørte jeg pludselig en dyb Brummen under mig. Fra en utydelig Susen artikuleredes Lyden meer og meer og blev til en næsten menneskelig, men dog metalklingende Stemme. Da opdagede jeg forhauset, at Lyden kom ud af den Kanon, hvorpaa jeg sad. Hør, gamle Ven! sagde den, jeg er inderlig kjed af min nuværende Stilling, den falder formeget i det Ensformige. Jeg ligger her og har ikke meere at bestille end en Kæmmereer ved Bresunds Toldkammer. Den 2den. Ja det har Du Ret paa; jeg er forlænge siden saa kjed deraf som en Kat af suur Senep. Den 1ste. Hvad har vi nu bestilt i de sidste 40 Aar, som det er værdt at snakke om? Jntet Andet end skudt med løst Krudt for forbiseilende Skibe, ved et Par Formælinger, et Thronskifte, ved Balpareer og lignende Festiviteter. Vi honorere Alting paa samme Maade og med det samme Bum! Bum! Den 2den. Ja hvad vil Du vel egenlig have, at vi skulde have bestilt? Vi ligge jo paa Post. Den 1ste. Sandt nok. Vore Karduser ere eens for Alle, ligesom de Stores Lovtaler, Complimenter, Eder og deres evige broderlige Troskab. Men Du maa dog tilstaae mig, at naar man som vi have ført Ordet ude i Kongedyb Skjærtorsdag 1801, er det forbandet haardt at ligge her paa den lade Side, medens det burde have gaaet varmt til ved de Kyster, hvor Bille engang tonede Flag. Den 2den. Ved Olfert Fisker, min Patron, Du har Ret, Gamle, Nu ere vi reducerede til at være Budskab om Begivenheder, som ikke interessere Nogen. Ja! hvis jeg kunde komme til at salutere for en Prindses Fødsel, da troer jeg, at jeg, saa gammel jeg er, sprang af Glæde. Den 1ste. Hvad der gnaver slemt paa mig foruden Alderen, er Rusten. Min Kaliber bliver Dag for Dag større og snart bliver jeg vel saa stum, som om jeg havde faaet en Pension derfor. Husker Du 1801? Det var Tider, da vi kunde tale frit fra Halsen, men lignende Tider kunne vi skyde en hvid Pind efter. - Forleden gik en Admiralitetsherre forbi mig. Han spyttede paa mig og sagde: "Du bliver snart solgt, Du gamle Jern" og saa skjeldte han mig ud. Jeg forstod det ikke, for det var nok Latin; men jeg troer han kaldte mig for Magister. Den 2den. Forleden Dag fik jeg en uimodstaaelig Lyst til at skyde, at sige med Kugle for. Et stort tremastet Dampskib med Kanoner, større end Nogen af os To, løb ind paa Rheden mellem Trekroner og os. Det skulde han ikke have gjort i gamle Dage. Naa! hvis jeg havde maattet, jeg skulde ordenlig givet ham Bum! Bum! Bum! Bum! Bum! lød det tæt ved mig. Jeg vaagnede pludseligt ved Kanontorden og trak mig skyndsomt tilbage, for ikke at blive seet. Snart kom ogsaa Naden til de gamle Kanoner. De bleve affyrede; men jeg syntes, at de sukkede i Drønet og kun nødigt viste den forlangte Hylding. Det var iøvrigt ikke saa underligt, thi de vare støbte af godt svensk Jern. Jeg ilede ud af Nyholm, og spurgte ved Toldboden en af Lodserne: "For hvem blev der saluteret?" Han svarede tvært: "For en russisk Orlogsmand." Med dette Nr. følger et Tillægsblad.