Jyske Efterretninger, 1783-07-11
Paris den 23. Junii. Man er for nærværende Tid i Færd med i en af vore Grændse=Provindser at formeere en Geistlig, formedelst en stor Forbrydelse, en Proces, hvis Udfald man saa meget desto begierligere venter paa, da Forbryderen neppe vil slippe derfra med Livet. Følgende er en udførlig Beskrivelse paa heele Sagen, hvorom der nu i alle Selskaber bliver talet. Forræderie er altid en heslig Last, men der gives Omstændigheder, hvorved den bliver meere eller mindre afskyelig. En Deserteur tog nylig sin Tilflugt til en Geistlig paa Landet, i Haab at finde Sikkerhed hos ham; han tilstod for ham sin helle Omstændighed, ydmygelig begiærede Beskyttelse, og ganske fortroede sig til hans Medlidenhed og Raadførsel. Den Geistlige syntes at tage Deel i Soldatens Skjæbne, lovede ham at være betænkt paa Middel til hans Redning, og viiste ham imidlertid en Krog i sit Huus til hans Tilflugtsted. Natten kom, og Deserteuren forsøgte, ligesom alle de, der ikke ere paa den rette Vei, at falde i Søvn, men forgiæves. Strax over Midnat hørte han en Klagen og Klynken; han nærmede sig i al Stilhed til det Kammer, hvorfra dette Skrig kom, og kiendte den Geistliges Røst, og en Qvindespersons, som den Geistlige just havde været behiespelig ved hendes Forløsning. Hvor stor blev Deserteurens Forhanselse, da han hørte, at Qvindes personen jamrede sig over hendes just nyefødte Barns ulykkelige Skjæbne, og blev trøstet af den Geistlige, som forestillede hende den Nødvendighed, at skaffe Barnet af Veien, og endelig forlod hende med de haarde Ord: Athan maatte gjøre ved dette som ved det forrige. Deserteuren hørte virkelig en Dør at aabnes, og den Geistlige at gaae ud, hvilken han derefter igiennem et Vindupaa Taget, der gik ud til Haven, mærkede, og af Forretningen, som han der hørte, ganske rigtig kunde sluttet at der var Pladsen, hvor den Geistlige begravede Barnet. Opfyldt med Afskye imod dette onde Menneske ventede Deserteuren nu med Utaalmodighed paa Dagen, for at forlade dette Huus, hvorved han dog var betænkt paa saa meget mueligt at komme sikkert videre fort. Han bad den Geistlige at sige ham, hvilken Vei han skulde tage, og tillige bad ham om en Befodringsskrivelse for uden Fare at kunne gaae videre. Den Geistlige besluttede i Hast at styrte Soldaten i Fordærvelse, anstillede sig ganske venlig og tienstfærdig imod ham, viiste ham at reise til et Sted ikke langt derfra, og gav ham et Brev med til den der værende Brigadeer af Marechausse, og sagde, han vilde der faae et Pas, hvormed han sikkert skulde kunne komme over Grændserne. Deserteuren reiste fornøiet bort, kom til Brigaderen, overleverede ham det medbragte Brev, og ventede med Utaalmodighed paa sit Pas. Brigaderen spurgte ham om hans Navn, og om han kom fra den ikke langt derfra boende Præst, og da han svarede Ja hertil, sagde Brigaderen til ham. Det giør mig ondt, min Ven, at jeg efter min Pligt maae anholde jer som en Deserteur; Den Geistlige har forraadtjer. Den forskrækkede Deserteur forbandede sin Forræder, og aabenbarede strax, i Haab om at redde sit eget Liv, hvad han forrige Nat havde seet og hørt. Brigaderen begav sig endnu samme Time med sine Folk til den Geistlige, arresterede ham befandt Sagen virkelig saaledes, som Soldaten havde angivet, loed sætte Vagt hos den ulykkelige Barselqvinde, og kastede den Geistlige, der i een Dag baade var en Forræder og en Barnemorder, i Fængsel, hvor han nu venter paa sin Dom.