Københavns Adresseavis, 1772-02-25
J Skoven Nattergalen faaer Sin Priis blant tusind hæse Stemmer; Og Skiønheds Værd man best fornemmer, Naar den blant lutter Gremme staaer. Saa lang En Røst blant disses Skrig, Ham selv og Eder vist til ære; Og J skal lystes ved at være Hos hver en Skiald saa ynderig. Derfor, J Muser, bliver her; Den Vittighed, de voldsom øve, Det Glimmer=Tøy, de synes røve Er ey den Glands, som pryder Jer. I tvungne Riim med ekkelt VedOpsvungne Laster nedrig rose Og faldne meere nedrig Skose. Jer Lyst og Væsen aldrig blev. Som hiin oprørte Folke Flok(Thi hvorfor skal Matroser bære. Allene Skylden, da desværre De havde Raad og Bistand nok ) Som dem udi sin Nidkiærhed. Udplyndrede de laante Fiære, Dem Skøger gjorde sig en Ære, At ligne Dydens Døttre ved; Saa Digter=Hoben nu opbragt, Hos Eders falske Søstre=Skare. Tilsnappe sig de Glimmer=Vare, Som er dog Eders mindste Pragt, Men Eders Dyd er alt for var: At naae den, bliv de aldrig værde; Sandt Vid mod disse har et Gierde, Som Dyd mod Voldsmænd altid har. Den skal hos os vist blomstre op, Naar fremmed Ukrud maae kuns ikke Betage Soelskin, Vædsken drikke Bort fra den ny udsprungne Knop. Naar hos os selv Misundelse, Det Udyr, kun ey maae forvende, Og med sin giftig Aande stænde, Hvert ædelt Foretagende. Da først, O Muser, skal eengang Jert Ophold Eder her fornøye, Og disses Skurren kuns forhøye, De ægte Skialdrers lislig Sang. Til Hr. N. Det Rygte, at jeg har skrevet de brutale Klappere, er sandt. Uden at være stolt, og langt fra at rødmes derved, bekræfter jeg det - Jeg skrev dette Stykke, for at vise en baade vigtig og forbederlig Feil i en Deel af mine Landsmænds Smag og Tænkemaade, fra dens latterlige Side - For hvorvidt jeg har naaet eller burdet naae min Hensigt, og hvad Vittighed der er i mit Arbeide, maae Kiendere dømme, Hr. N. maae forlade mig, at jeg ikke holder ham for en af disse - det er umueligt, at en Kiendere, der er saa upartiisk, som Hr. N. paastaaer at være det, kan finde nogen ægte Vittighed, i den omtvistede Satyre - Jeg vil forbigaae, at den Sammenligning imellem Muserne og vore Nat=Nymper er temmelig anstødelig, og ikke saa passende som den i første Øiekast synes at være - Men at sætte en Gravskrivt over det, som jeg begraver i Lethe, i Forglemmelsens Flod, det er en aabenbare falsk Tanke. For hvorvidt man kan bede Gud alvorlig, at befrie sig fra noget, som man saa let kan glemme, som Forfatteren, de slette Vers, vil jeg her ikke undersøge - Men at bede ham i et Aandedræt og med samme Andagt, befrie os fra Forrædere og slette Versemagere, det er noget, som jeg ikke engang vil give sit rette Navn - Udtrykkene deri ere desuden hverken ædle eller udsøgte. Verfikationen er haard og skurrende. Hvad den moralske Hensigt betræffer, faa er den Feil, som Forfatteren afgiver sig med, hverken vigtig eller forbederlig. Men det værste af alting er, at han saa got som navngiver og mindst skaaner den ærværdigste og undskyldeligste Person af alle hans Modstandere - Hvorfor jeg troer, at det vilde være Tegn til en krybende Tænkemaade hos mig, om jeg indlod mig i en Trætte med vore Viiseskrivere, har jeg tydelig nok tilkiendegivet i mit forrige Avertissement. Det kommer mig endnu ikke anderledes for, end som om en, der i det mindste lagde sig efter at blive Kunstdreiere, ville misunde, forfølge og om mueligt ødelægge de Stakler, der giøre Svovelstikker - Min Medlidenhed med sultne Mennesker, Medborgere og Christne kan ikke være latterlig; men Medynk med Forrædere i Lænker, kan meget vel være utidig bekiendtgjordt, og andet har jeg ikke sagt - Af anførste Aarsager beder jeg, at Hr. N. vil holde mig det til gode, om jeg ikke vil være mistænkt for den omtvistede Satyre - Om det ellers skulle behage Hr. N. at indlade sig i videre Korrespondence med mig, saa udbeder og mig hans fulde og rette Navn, uden saa er, at han vil tillade mig at give hans N. den bemærkelse, som best synes at kunne passe sig til hans Anmærkning om Porternes Besættelse af den onde Aand. Ewald. Svar paa Repliqven til Fæm. Generis. Min Tæmina Generis. En anden Tiid paa Engle Viis Maaskee Du kunde slunget, Til mangen Eens Fornøyelse, Allene for De troede, Det E. et Vers paatvunget. Som stod udi Gazetterne, Til Deres Misfornøyelse, Som ædelmodig tænker, Men da een Ewald, skrevet har Til sit og fleere Mænds Forsvar, Jeg vedder det Dig krænker. Thi nu fortienes liden Tak, Af Dem, som troede før den Snak, Og uden Eftertanke, Antog i gal bemærkelse, En Ewald for det store E. Skiønt det blandt sorte Sange. Henregnes med de andre kand, Du kiender lidt den store Mand Du synes at berømme, Men vid han ey saa nedrig er, Hans høye Geist vor Agt er værd, Og Du som vil bedømme. See til Du ey saa løselig, Fordømmer alt som synes Dig, Mishageligt at være, Den Grovhed kiendes med Foragt, Staa Skamfuld for Enhver opbragt, Vor Ewald staae til Ære. C. H. Macul. Generis.