Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1842-10-13
Den af Trykkefrihedsselskabet udgivne Olger Danske er ogsaa bearbeidet af Nis Hansen, en Mand, som er hæderlig bekjendt af sin mandige og dygtige Kamp for det danske Sprogs Rettigheder i det danske Slesvig, og hvis Navn derfor synes at maatte være Borgen for, at Bogen i sin nuværende Form i det Mindste skulde være uskadelig. Men for det Første kan det ikke undgaaes, at dens Læsning vil bibringe mangen Læser urigtige Forestillinger, ja naar Christjern Pedersen og langt senere Th. Bartholin have antaget Bogens Jndhold for historist Sandhed, vilde det være ubilligt at vente et klarere kritisk Blik af simple Almuesmænd, og om de end kunne øine Overdrivelser, og Udsmykninger deri, ville de dog ansee de vigtigste Personer og Begivenheder for sande. Nu oplyser vel den interessante literair-historiske Fortale af Justitsraad Molbech, at der ikke er et sandt Ord i hele Bogen, men denne Fortale er ingenlunde populair, og af 10 Læsere ville de 9 forbigaae Fortalen for strax at komme til Krøniken. De, der faae at vide, at Bogen heelt igjennem er opdigtet, ville dog med en Slags Grund vente at finde en nogenlunde tro Fremstilling af Sæderne og Levemaaden i Keiser Carls Tid og ved hans Hof, og det er en Selvfølge, at mange af Bogens urigtige Fremstillinger f. Ex. af geographiske Forhold, om Tyrkerne, som have Afgudsbilleder, tilbade Afguder og Diævle, og hvis øverste Gud er Mahomed osv. ville virke fovirrende paa uddannede Læsere. Sproget er i det Hele jevnt og godt og det skader ikke, at det har beholdt et gammeldags Præg, men adskillige Udtryk og Skrivemaader, som aldrig have været danske eller rigtige, burde dog have været rettede. Dog den væsentligste Anke, vi have at gjøre, er, at Bogen paa flere Steder er i høi Grad umoralsk. Olger skulde efter Forfatterens Mening være et Mynster paa en christelig, ridderlig Helt, og han berømmes for Dyd og Ædelsind. Han var sendt som Gidsel til Keiser Carl, og havde svoret denne Troskab og Lydighed, men blev saa forbittret over, at Keiserens Søn Karlot, i Hidsighed dræbte hans Søn, at han svor at hævne sig ved at dræbe Karlot. Da Keiseren herover forviste ham fra sig, drog han sit Sværd og vilde myrde ham selv. "Saa kom mange fribaarne Mænd omkring Keiseren for at frelse hans Liv, af dem hug Olger strax fire og tyve ihiel og tre hundrede bleve ilde saarede, for han kom af Huset." Derpaa flygtede han til det Slot og Hertugdømme, som Keiseren havde givet ham. Der blev han saa længe, indtil han havde fortæret al sin Mad og Drikke og dertilmed alt det Guld og Penge, som han førte did med sig; thi nødtes han da endeligen til af Hunger og Tørst at røve og tage fra Andre, som boede omkring. Saadan er Armod og Fattigdom, den nøder Mange ofte til at gjøre utilbørlige Stykker, som de ellers ikke vilde gjøre. Den nødte nu og den ædle og dydige Fyrste til at gjøre en aabenbar Røver af sig. Han havde sex hundrede delige Karle hos sig, som ogsaa toge, hvad de kunde faae." Omsider bleve hans Svende ihielslagne og Olger begav sig til Kong Desiderius, som han hialp i Krig mod sin Herre Keiseren; men da Desiderius vilde udlevere ham til Keiseren, hevnede han sig ved at indlade sig i en forbrydersk Forbindelse med Dronningen. Dette Forhold blev opdaget og Dronningen skulde brændes, men en af Olgers Venner beviste hendes Uskyldighed ved at kæmpe mod hendes Anklager og dræbe ham, og Dronningen svor selv, at hun var uskyldig. Her tilføier Forfatteren, Kunde Tyven sværge sig fra Galgen, saa blev Jngen hængt." Hvorledes er det dog muligt, at den brave Nis Hansen har kunnet nedskrive saadanne Sætninger, og hvorledes kan et Selskab, der har sat sig som Formaal at modarbeide skadelig Læsning, udbrede en saadan Bog gjennem mange tusinde Exemplarer i den danske Almue, Vor Tidsalders Ulykke er ikke saa meget store Laster og Forbrydelser, som moralsk Slappelse og Ligegyldighed for det Onde, og er det ikke at give denne Næring, naar man udbreder en Bog, hvori de Personer, som Læseren uvilkaarlig kommer til at holde med og interessere sig for, fortælles at have begaaet saadanne Forbrydelser, uden at disse med et Ord misbilliges, men snarere synes med Nødvendighed at følge af Selvopholdelsens Drift, Vor fattige og fortrykte Almue er desværre, kun altfor tilbøielig til at give saadanne fordømmelige Lærdomme Rum, som at Fattigdom nøder skikkelige Folk til at blive Tyve og Skjelmer, og hvad kan meere bidrage til at svække Edens Hellighed, end den Forestilling, at Enhver vilde sværge sig fri fra den fortjente Straf, naar han kunde. Retfærdigheden byder at tilføie, at de udhævede Træk af Olgers Liv ere omtrent de eneste af det Slags, og at han ellers stedse med alsin Raahed og Hevngjerrighed skildres som trofast og redelig; men netop derfor er det saa meget mere ubegribeligt, at disse Steder ikke i den nye Bearbeidelse ere blevne forandrede, da dette saa let kunde skee.