Norske Intelligenssedler, 1814-12-30
Christiania Jntelligentssedler. 52de Aargang. 30 Decbr. Udgives to Gange ugentlig Med allernaadigst Tilladelse forsendes med Brevposterne i Norge og Danmark, Samlet, trykt og forlagt af R. J. Berg Brø tes Svaghed vi forglemme, Leve de med os tilfreds. Venner, over Stjerners Kreds, Dømmer Gud os, som vi dømme Dette bør være enhver oplyst og retskaffen Mands ufravigelige Grind sætning, som ogsaa bør anvendes paa den Forfatter, der, i Jurelligentssedlen No. 98, sidst betjente sig af dette Molto. Det var forhaardt, naar man vilde domme, at han besieledes af Had og Misunvelse mod en af Norges mest fortjente Mænd. Nei, - er han en Nordmand, da bør man troe, at han endnu ikke har faaet det Bind fra Øinene, hvormed nylig mange af vore Landsmænd, i deres Hjerters Troskyldighed, lode sig lede Blindebuk, og man bør da blot ønske, til hans eget Vel, at hans Øine maae oplades. Er han derimod - for at benytte mig af Hr. Wergelands Ord - teen af de Uindfødte, der fremhyklede en varm Kjerlighed for Norge, men lededes egentlig kun af Hævngierrighed mod et Folk, der saa tidt havde ydmyget det Land hvorfra de nedstammede, og nu ønskede at bruge Nordmanden som et Riis for dem, deres Slægt enten havde været for svag eller for feil til selv at rugte, bekymrede om dette Riis blev brudt - blev pidskee i Træpler ved Executionen eller ikke, naar kun denne maatte gaae for sige: saa er han dog vort Medmenneske, og vi bør ikke fordømme ham, om vi end kunde friskes til at hvidske ham i Øret: "Reis hjem igjen, Du har overtraadt Giesteretten ved at blande Dig i vore Affaires, før at vende dem til Dine egne Hensigter, Vi ville troe ham besielet af Fordom eller af misforstaaet Jver for sit Fødelands Jnteresse, med ikke af Ondskab. Men dersom Forfatteren havde kjendt noget til de Følelser, de besiele Pluraliteten, i det mindste af det søndeusjeldske Norge Jndbyggere, da vilde han erkjendt: at det ikke var blot min individnelle Røst der hævede sig; men at virkelig, for en stor Deel, Nationen Stemmes gjenlød i min svage Sang. At Grev Wedel var elsket, ja tilbedet af det norske Folk, som dets egennyttigste Ven og dets var meste Tolk for Norges Afstaaelse til Sverrig, det kan Jngen nægte. Og da denne Afstaaelse var skeet, var han den første, som me Kraft paa stod: at Norges Selvstændighed og Frihed kunde vindes ude Blodsudgydelse - uden, i en fortvivlet Kamp med den betydeligste Overmagt, at udsætte Landet for Ødelæggelse og Erobring. Men er dansk Prinds havde erklæret sig for odelsbaaren til den norske Throne, og Norges sande Vel maatte ikke komme i Betragtning, naar det kom i Cullision med hans formeente Odelsred. Jmidlertid frafaldt ikke Greven sin Mening, og han tyklede ikke for dem, der dengang havde Magten, skjøndt han ikke gjorde noget Skridt, eller lod sig forlede til nogen Yering, der kunde havt skadelig Jndflydelse paa den offentlige Rolighed. Jkke destomindre beskyldes han for de skammeligste Hensigter, og Haan, Bagvaskelse, Logn og alle Slags Fornærmelser nedregnede paa den Mand, af hvis hele foregaaende Liv man ikke kunde fremdrage en eneste Handling, der vanærede hans Hjerte, eller kastede Skygge paa hans Fædrelandskjærlighed. Men, tryg ved Bevidstheden om sine rene Hensigter, stod han urystet, og Labte intet af sin Kjærlighed til sine Landsmænd, hvoraf saa mange miskjendte ham; derimod, saasnart det tillodes ham at komme tilorde igjen, talede han Norged sande Tarv, med en Fynd, der overbeviste Enhver om, hvad der, under de Omstændigheder, var rigtigst at vælge. Jngen tvivler paa, at jo det ædle stapre norske Folk vilde gjort enhver Opofrelse, og uforsagt slaaet indtil sidste Mand, hvis en ny Krig var udbrudt. Men just den Ulykke: at Folket i sin Enthusiasme ganske skulde opofre sig, at Landet skulde ødelægges, og omsider ero dres, var det, at Grev Wedel saa kraftig bidrog til at afværge, ved at sætte Landets farlige Stilling i saa klart et Lys. Thi der kan vel neppe være to Meninger om, hvad Udfaldet maatte blevet af saa ulige en Kamp, der faae ud til at blive saa langvarig og som skulde føres fra vor Side næsten uden alt det et Folk behøver til at føre Krig med. Og til hvilket Maal, i hvilket Øiemed skulde disse Opofrelser skee, Kunde vi vel have tilkæmpet os meere Selvstændighed og Frihed, end vi, uden Kamp, have erholdt, Men hvad vi nu have erholdt, det kunde vi opnaaet længe før, uden Blodsudgydelse og Opofrelse, og med langt større Hæder, naar man havde fulgt Grevens fornuftige Raad. Det er sandt. - Der vare flere end Grev Wedel, som vovede at forestille, hvad der tiente til Norges sande Vel, og som ikke lode sig skrække af Jntollerancens Lynstraaler, og blandt disse fortiener vist nok Memosynes hæderværdige og frimodige Forfatter det øverste Sted. Men mod Jngen blev det intollerante Parties Pile saa eenstemmige og saa hyppigen afskudte, som paa Greven, og naar man tillige betænker, hvad Grev Wedel havde af kabe, hvis den LandsforviisningsAct, som man ikke tvendig truede med, var kommen til Virkelighed saa troer jeg man maa tilstaa, der fordredes sandt Mod til at blive sine Grundsætninger tro, og torde være dem bekjendt i saa eritisk en Tidspunet. Dømmer da: om jeg med Rette kan lastes, fordi jeg lod mig henrive af Beundring for denne Fædrenelandets sande Ven, og yttrede denne Beundring i et Vers, dvis Jndhold jeg vidste Pluraliteten af Nationen istemmede; men ikke kunde ane, at en enkelt Mand skulde tage Anledning af til at ytre Stiklerier mod een af Norges værdigste Patrioter, Grev Wedel trængte ikke til min Lovsang, og han trænger, heller ikke til mit Forsvar. Hans almindelige Rygte er den bedste Lov fang, og hans Handlinger ere det bedste Forsvar, han kan ønske sig, Man læse kun de Taler, Vergeland har fremsagt i Rigsforsamlingen paa Eidsvold den 19de April og 5te Mai 1814. Hvad jeg behøvede at sige til mit eget Forsvar, troer jeg her at have sagt, og jeg seer ikke, nogen videre Repliqve kan giøres nødig, om endog Forfatteren skulde fornye sine Angreb, Med et af de Ordspil, som Addison, alleredes for 103 Aar siden, at har beviist, ikke ere Vittigheder, har Forfatteren givet et Vind om, at han troer at vide hvem jeg er, men jeg skylder Sandheden den Erklæring: at han er paa et urigtigt Spor. Jeg staaer slet ikke i nogen en Forbindelse med Grev Wedel, kjender ham ikke engang personlig, trænger hverken til hans Hjælp eller Beskyttelse, og agter aldreg at søge er ham om Forfremmelse. Kun Beundring for hans Værd, og varm re, Følelse for hans Fortjenester af Fædrenelandet, drev mig til at skrive for de ubetydelige Linier til hans Roes. Dette veed Enhver som kjender der mig, og de der ikke kjende mig - de maae dømme mig som de ville, sin at Gud skal dømme dem. Skulde det lykkes Forfatteren at opstøve mit Navn, og han anfalder mig med personlige Fornærmelser, da vil jeg et møde disse med Taushed; thi jeg er forvisset om, at de ville have sam sig med Virkning, som man fordum tiltroede de Kugler som bleve afskudte et paa Giengangere. Kun det krænker mig, at jeg, henreven af mine for Følelser, har været den skyldige Aarsag til, at der atter er bleven sagt a den værdige Grev Wedel ufortjente Ubehageligheder, og jeg vil inderudelig ønske, det maatte være det sidste Forsøg paa at fornærme en Mand, for der fortjener Nationens Kjærlighed og Beundring, og virkelig eier den, hvad der saa end kan siges af Enkelte, som ikke kunde bebreide ham endet, end at han fra Begyndelsen af har forsvaret en Mening, som nu hele Nationen har antaget. At han er bleven betroet et af de vigtigste Embeder i Fædrenelandet, glæder vist nok mig, ligesaavel som enhver ærlig Nordmand; men ikke for Grevens Skyld; thi ne han trængte ikke til det, og kunde levet lykkeligere uden det; men Enhver, som elsker sit Fædreneland, maa det glæde, at see dets vigtigste Embeder besatte med dets dueligste Mænd; thi Grev Widels Fortjenester ere ikke ubekjendte, og hans Duelighed blev erkiendt og benyttet, selv da man søgte at sætte ham i det mest forhadte Lys. Forfatteren til det i No. 96 indrykkede Vers til Grev Wedel-Jarlsberg.