Jyllandsposten, 1840-07-28
Det af vor Sognepræst, Hr. Carstens, udgivet Skrift om Alheden er, blandt Andet, yttret endeel omdens Beboere, til hvilke vi henhøre. Af ham, vor Sjelesørger - ham, der skulde være os, fremfor Nogen paa Jorden, en oprigtig og velmenende Ven, turde vi vistnok, naar han saaledes af egen Drift, og det endog, som han siger, i vor Jnteresse, besluttede sig til offentlig at yttre sig om os, vente at bedømmes om just ikke mildt, dog idetmindste retfærdigt. Men - hvormeget have vi bedraget os! Han yttrer sig i høi Grad ringeagtende om os med Hensyn til den Gjødning, vi benytte. Vistnok er denne yderst slet; men kan Nogen troe, at det er fordi vi mangle Begreb om, hvad der hører til en god, og hvilken større Frugtbarhed saadan vilde have til Følge, Kunde vi saasandt have den kraftig og god – vi skulde vel vise, at vi forstode at benytte saadan. Men desværre er den, som vore med den magre Jordbunds kraftløse Græs og Foder nærede Kreature formaae at afgive, saa daarlig, som det vel er muligt, og dertil, efter Omfanget af den Jord, vi dyrke, aldeles utilstrækkelig. Forbedre den kunne vi naturligviis ikke. Hvad vi maae lægge Vind paa er da, om muligt at forøge den. Kunde vi nu dette – saaledes som Hr. Carstens antager - ved at fodre vore Kartofler &c. op hos os selv, saa var det nemt nok; men, da jo vi, som nok Alle i lignende Stilling, maae, for at kunne svare Enhver Sit sælge til det Yderste, saa vil det desværre ikke gaae paa den Maade. Forøgelsen maae vi da søge at bevirke saaledes, som Erfaring har lært at det kan skee og - ved vort saa vidtløftige til Opdyrkning i det Hele aldeles uoverkommelige Hedeareal – skee uden Skade, nemlig ved af bemeldte vor Hede Tid efter anden at opskjære noget, som vi brænde til Aske, hvilken vi derefter paaføre Agerjorden; – men dette skal nu – som Hr. Carstens vil – være den skrækkeligste Ødelæggelse af vor Hede. Skulde det kunne kaldes Ødelæggelse, hvad der er den eneste mulige Maade at tilveiebringe den for os allernødvendigste Gjødning paa 4 det Ødelæggelse - uden hvilket vore Eiendomme, maatte vorde endnu langt ringere, end de ere, ja alde Hvad det er, Hr. Carstens forstaaer ved den Førskegrøde, hvis Afhændelse især skal være os fordærvelig, vide vi ikke. Maaskee han hermed sigter til, hvad der avles paa et Stykke Hede den første Gang det tages under Ploven. J saa Fald maa bemærkes: a) at den første Afgrøde af et saadant Stykke Hede har i Godhed aldeles Jntet forud for de følgende, eller for hvad der avles paa de andre Jorder – og b) at naar han saaledes indrømmer, at vi bestandig til Dyrkning indtage ny Hede, saa vil dette ikke vel harmonere med hans Paastand, at vi gaae stedse meer og meer tilbage. les ude af Stand til at afgive det for deres Dyrkere Alleruundværligste - sandelig - hvad mon det da skulde kaldes, at opskjære og til Andre bortføre af sin Hede. Det gjør Hr. Carstens, det kunde der, endog for vort Vedkommende, være Grund til at anke paa; thi skal det saaledes blive ved, vil sikkert Præstegaarden, komme til at mangle Jldebrændsel – og hvem skal da vel afgive saadan - vistnok Sognets Beboere. Vi haabe, at det vil være klart, at Hr. Carstens, hvis han ikke kan bevise saadan Bortførelse fra os, som den, der, som meldt, finder Sted fra Præstegaarden, gjør os Uret i at benævne Ødelæggelse det, der kommer vore Eiendomme tilgode og som, fornuftigt anvendt, er den os næsten eneste mulige Fordedring af disse. Den nævnte, af Hr. Carstens fremsatte, for os, i Qvalitet af Brugen af Hs. Majestæts Eiendomme, saa høiligen graverende Paastand – at vi ødelægge vor Hede, have vi troet ikke at burde tie til, befrygtende, at Saadant skulde, efter Ordsproget den, der tier, samtykker, vorde anseet som Erkjendelse fra vor Side af dens Rigtighed. At indlade os paa, hvad Ufordeelagtigt Hr. Carstens ellers har yttret om os, saasom at vi ere slette Huusholdere, daarlige Agerdyrkere, hænge i Brændeviinskipper, m.m., agte vi ikke. For dem, som kjende noget til os, er det overflødigt, og af dem, som ikke gjøre det, ville vistnok Jngen lade sig i deres Dom om os bestemme af Relationer, der i saadan Grad, som Hr. Carstens's, modsige og tildeels gjendrive sig selv. Hvor umuligt det var, at Folk, der svarede til den Skildring, Hr. Carstens gjør af os, kunde, i idelig møisommelig Kamp med den meest ugunstige Natur, hidtil have bestaaet eller overhovedet bestaae, vil vist enhver Fornuftig skjønne. Maadelige Subjecter findes vistnok overalt – men - hos os meer end andetsteds, - Snarere turde vi paastaae det Modsatte - og det med temmelig Vished om heri at finde Medhold af Jevnlige og Foresatte.