Almuevennen, 1844-11-06
Det var den kjøbenhavnske Deputerede, Raadmand, Hansen, der androg om "at Forsamlingen vilde indgaae med en allerunderdanigst Adresse, som skulde udtrykke den i Nationen herskende Stemning, med Hensyn til den nærværende Stilling af Statens vigtigste politiske og nationale Forhold. Efter almindelig Skil skulde dette Forslag været behandlet i det 2det Møde den 16de Octbr., umiddelbart efter Jndgivelsen, men dette modsatte Commissarius sig, og fordrede, Følge § 71 i Stænderanordningen, at han maatte have bemeldte Andragende i Afskrift i det mindste Dagen for dets Foretagelse, ligesom han ogsaa forbeholdt sig de kongelige Sagers Fortrindret, Præsidenten erindrede hertil, at den første af disse Fordringer ikke havde Hjemmel i den tidligere Fremgangsmaade, ligesom Stænderanordningen intet bestemmer om Fremgangsmaaden med Adresser og Forslag til samme, og den fandt heller ikke Medhold i de Fordringer Commissarius selv tidligere havde opstillet. Derimod maatte han tilstaae, at det var i Forsamlingens egen Jnteresse, at Andragender og Adresser blive behandlede efter de samme Regler som private Propositioner i Almindelighed, thi derved vil de Sagen sikkres en grundig og alsidig Drøftelse, og samtlige Medlemmer kunne da lade det komme til offentlig Kundskab, i hvilken Retning de have udtalt sig. Med Hensyn til den anden Fordring, at de kongelige Lovudkast gives Fortrinnet, da afveeg dette ogsaa fra den Fremgangsmaade der hidtil var bleven fulgt, men naar Commissarius fordrede det, skjønnede han ikke rettere, end at der ingen Jndsigelse kunde gjøres derimod. – Commissarius bemærkede, at det der passerede i den jydske Forsamling, var Grunden, til at han nu forlangte, at der forholdes overeensstemmende med Anordningen. Under Form af Adresse fremkom der hist en Mængde indgribende Besværinger over den Maade, hvorpaa Statens Anliggender bestyres, og umiddelbart efterat et kort Forslag om Jndgivelse af en Adresse var blevet oplæst, og uden at det forhen var blevet antydet, blev der fremført en Masse af de heftigste Anker over Kongens Regjering, hvilke man gav Udseende af at være Anker over Kongens Raad. Denne Omstændighed gjorde, at han maatte lagttage større Forsigtighed for Fremtiden. Det var dog ikke, fordi de Anker, der fremkom i den jydske Forsamling, havde sat ham i nogen Forlegenhed, eller fordi hans Svar var utilfredsstillende, men det var muligt, at der her i Forsamlingen kunde fremkomme Anker, der vare bedre understøttede end de, der bleve fremførte i den jydske Forsamling, og derfor var det vigtigt, at han og de Medlemmer, der vilde underkaste saadanne Andragender en nøie Pro velse, kunde forberede sig derpaa. Han gik nu over til at forsvare sit Foredrag i Viborg imod de bemærkninger "Folkebladet har indeholdt om samme. Commissarius havde nemlig sagt: "Ganske uventet er der her fremkommet en Masse af de meest indgribende Bebreidelser imod Kongens Raad, og der var herom yttret, at disse Ord godtgjorde, at han var i fuldkommen Uvidenhed og Stemningen, og at han ikke havde nogen Abnelse om, at der herskede en Misstemning, navnlig i Anledning af Patentet om det danske Sprog i Slesvigs Stænder, og naar Commissarius var saa uvidende om, hvad der rørte sig i Folket, saa maatte hans Colleger endnu meere forudsættes at være i en saadan Uvidenhed, hvori man havde fundet et Beviis paa Mangel af Dygtighed hos Kongens Raad. Hertil siger nu Commissarius, at den Bevægelse, der var fremkommet i Anledning af den nævnte Sag, hverken var ham eller nogen anden af Kongens Raadgivere ubekjendt, og han tør paastaae at den Misstemning, der finder Sted, saavelsom dens Grændser, og Maaden hvorpaa den er bleven frembragt, er ham ligesaa godt bekjendt som Andre, hans anførte Ord sagde kun, at det var ham uventet at hine Bebreidelser fremkom her, nemlig i den Viborgske Forsamling. Det var ogsaa sagt, at Commissarius havde begaaet et uhyre Misgreb, ved at ville vælte de Bebreidelser, der bleve førte mod Kongens Raadgivere, over paa Kongen; men dette kunde kun have nogen Betydning, dersom disse Bebreidelser virkelig vare grundede, hvilket han ikke kunde erkjende. Det var ikke blot en ligefrem Sandhed, som flyder af vor Statsforfatning, at de Anker der fremføres mod Kongens Raadgivere, ere Anker mod Kongen, men det var ogsaa Noget, som han ikke kunde lade ubemærket, uden at udsætte sig for, at man siden paaberaabte sig, at han havde erkjendt, at man kunde udtale sig, som man vilde, over Kongens Beslutninger, naar man blot gav sin Critik den Vending, at det ikke er Kongen, men hans Raadgivere, der have feilet. – Forsaavidt han havde forlangt de kongl. Sagers Fortrin, var det just ikke hans Hensigt, at samtlige kgl. Udkast først skulde forelægges, men naar en Deel Comiteer vare satte i Virksomhed, skulde han intet have imod at Sagen foretoges.