Københavns Adresseavis, 1812-09-05
Vi have forhen bemærket, at skiøndt Tilvæxten kan være gavnlig for Individet, saa er den det ikke for Selskabet; thi dette bliver herved aldeles ikke bedre, siden de Livrenteberettigedes Antal voxer i samme Forhold som det hele Antal voxer, at Jndividernes Tilstand, efterhaanden bliver slettere og slettere, fordi Muligheden i Forøgelse bliver mindre og mindre, og at dette er en af de Mangler ved disse Selskaber, som udflyder af samme Kilde, som alle de anden, nemlig af at Livrentens Størrelse beroer paa Jndskrivningstiden. Det er allene heraf klart, at Tilvæxten ikkun er et maadeligt Middel til at tilveiebringe Fordeel for hver Enkelt, siden det hielper saa stifmoderlig paa de sidste, og Fordeelen heraf tilsidst ophører reent, naar Selskabet naaer et Marimum, det være, naar det har 10,000, eller 100,000 Rumere, altsaa, at det Selskab, hvori Til vært skal være det væsentlige Middel til Fordeel, ikkun er en daarlig Indretning. Det lader ogsaa, som om Forfatteren selv har indseet det, siden det hedder Side 5, at naar Selskabet er blevet til saa maae nogle være eller blive de sidste, og disse maae finde sig skuffede, og siden: " at Selskabet maatte synke sammen, hvis det ikke kunde udfindes et Middel til at sikkre de sidst Til gangne, i det Tilfælde, da ikke andre i tilstrækkelige Antal skulle indtræde efter dem." Dette Middel troer Forfatteren nu at have fundet; han vil, at Fondet skal blive saa stort, at det, naar al Tilgang standser, kan taale aarlig at tilskyde saameget, som Jndtægten af en passende aarlig Tilvæxt, ellers vilde beløbe sig til Det synes ved første Øiekast rimeligt, at dersom dette kunde bringes tilveie, dersom det ikke var tomme Løfter, saa vilde det have megen Indflydelse paa, at Tilgangen vedligeholdtes. Dog kun under følgende Betingelser : at Fondet var opsamlet til den Tid, at Til værten standsede, og at Fonder var saa fløyt, at det virkelig kunde sikkre dem, der vare i Selskabet, for Tab. Men vi maae oprigtig tilstaae, at vi kun kunne give Jnteressenterne liden Trøst, angaaende dette Haab, hvorpaa hele Selskabets Velværen beroer. Man blander saalet tilgang og Tilvært med hinanden. Til været faaer ethvert Selskab fra sin Fødsel indtil det har naaet sit Maximum. Den Fordeel, som Jndividet skal erholde af Tilvæxt, er, som vi forhen have viist, af en daarlig Natur; thi den fordrer, at Tilgangen idelig skal vore, og voxe betydelig, naar den skal have samme Virkning, og det er soleklart, at Tilvæxten engang maa ophøre. Tilaang derimod vil enhver Indretning faae, saalænge man har Tanke og, at Indretningen er fordeelagtig; den vil ophøre, naar man finder sig tilstrækkelig oplyst om det Modsatte. Ved falske Løvter om indbildte Fordeele, af dem, der have Jnteresse ved at Selskabet vedbliver, kunne vel Enfoldige lokkes ind i et saadant Selskab, men tilsidst ville de dog af deres egen Skade blive kloge, og tjene til Exempel for andre Hvorlænge dette kan vare, kan ingen forudsee; det er altsaa umuligt, forud at bestemme om Fondet kan være opsamlet til den Tid Tilvæxten standser, og da Fondets Sisrelse ligeledes beroer paa Tid og Tilgang, saa kan manheller ikke vide om dets Størrelse er tilstrækkelig til Øiemedet. Man seer heraf, hvor usikker denne Grundvold er at bygge en Plam paa