Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1826-12-30
da monne de Picter og Skotter vel gjæste hans Rige og Land. Og var det Hr. Hingest og Horse De Brødre af Asatro uddroge med Angler og Saxer, over Havet til Brittebo. Da flyed de Picter og Skotter til Bjerge og Klipper hen: "Herre Christ os dog bevare for alle de Cimbria-Mænd, Og agtede Hingest - den Herre at tage Vortigeri-Land; Derfore saa monne han kalde derover baade Qvinde og Mand. Der kom baade Mænd og Qvinder af Angler i Tusindflok og monne de Britter befinde, at der kom flere end nok Og det var Hingeste Datter Skjøn Rogne saa faaer og sin Hun skjænked i gyldne Bæger for Konning baade Mjød og Vin. Og saa blev skjøn Rogne hans Dronning da finge de Angler stort Mod. men derpaa saa monne det flyde med Strømme af Britteblod. Og baade Hr. Hingest og Horse vel stode udi høien Rye thi Britter og Picter og Skotter, de monne for dennem flye. Herre Christ os frie for de Angler saa bad baade Qvinde og Mand Derfore saa kaldte de Angler Britanien Angelland. Selskabet stod op for at drikke Daggeris Skaal, men beskeden afslog han denne Ære og udtømte sit Bæger paa Prinds Knuds og hans Gemalinde Alfvines *) Velgaaende. "Det er Grevens Datter af Northampton – vedblev han – som, da jeg forlod Engelland, gav mig dette Sværd. Thyra faldt bevidstløs i Prindsens Arme, og blev derpaa af sine Terner baaret ind paa sit Værelse. Gjæsterne stode op hele Gjæstebudet var forstyrret. Elna sad ved Thyras Leie og græd – Gode Elna – bad hun – forlad mig en kort Tid og lad mig være allene, Mit Hjerte blev knust midt i Glædens høieste Rus," sukkede hun og skjulte sit Ansigt med begge Hænder. Daggert var noget urolig og spurgte sin Ven, om hun nogentid før havde seet Prinds Knud, men Ravnrolf, som ikke kjendte til det *) Kong Knuds første Gemalinde. Foregaaende, forsikrede nei. "Og du – vedblev Daggert – bliver dit Løyte tro og giver mig hende til Hustrue," "Jmorgen - svarede Navnrolf - leder du hende til Altret som din Brud. Jmidlertid gik Prindsen og hans Følge i Haven. Samtalen var om den skjønne Thyra, men tusinde Planer krydsede sig i Knuds Siel, som var opfyldt med bange Ahnelser - Ahnelser, han Ingen torde meddeele. Næste Midnat gik Elna ind til Thyra, men hvor forskrækket blev hun ikke, da hun fandt hende død i Sengen med et nyfødt Pigebarn ved Brystet. Hun greb Barnet og fløi med Forfærdelsens Udtryk til Thyras Moder, men hendes Forfærdelse blev her forøget i høi Grad, da Lisla udbrød: "Dette Offer vilde Guderne for at redde vort Navn, vor Hæder og Ære. Gak Elna og dræb Barnet, og lad Jngen uden Nattens Mørke være Vidne til vor Skjændsel!" Da ilede den skjælvende Elna bort med Barnet, uden at vide hvorhen. Ligesom ledet af en usynlig Haand vandrede hun igjennem de lange mørke Slotsgange indtil hun endelig kom til en Udgang som førte til Haven. Det var en skjøn klar Sommernat. Nattergalen sang i Skoven om Kjerlighed. Maanen og Stjernerne smilede medlidende ned paa det lille Barn som blidt slumrende, indhyllet i Elnas Kaabe, hvilte i hendes kjærlige Arme. Nede i Dalen saae hun en ung Kjæmpe, som sad paa en gammel omstyrtet Egestamme, stirrede ned for sig og ragede i Sandet med sit Sverd. Hun syntes at kjende den blanke Hjelm og den røde Fjerbusk, som slagrede i Vinden. - Det var Prinds Knud. Han blev hende vaer, stod op og kjendte Thyras Terne. Hun knælede for Prindsen og viste ham den slumrende Engel. "Det er Thyras Barn sagde hun. Knud blev bestyrtet; thi han vidste den forførte Qvindes Skjæbne. Loven bød en Saadan som var fribaaren at uddrikke Giftbægeret, for ved denne Død at redde Familiens Ære. Men Elna begyndte igien: "O Prinds! Thyra døde af Kjerlighed. Knud tog hende ved Armen og reiste hende, trykte et faderligt Kys sagte paa Barnets varme Kinder. Derpaa hængte han en Guldkjæde om dets Hals og sagde til Elna! "Vær taus, saa skal jeg belønne dig rigeligen, og jeg skal faderligen sørge for Barnets Opdragelse. Gak saa hen til een af de Munke, som forretter Bøn hveranden Time i Dalen. Lad ham døbe det og kalde hende Hulde."