Berlingske Tidende, 1836-07-02
Kjøbenhavn. Trykt i det Berlingste Bogtrykkerie med Hurtigpresse denne Tidende udkommer daglig og tilbringes Abonnenterne for 4 Rbd. 3 s Qvart. Subskription modtages her i Staden, Pilestræde Nr. 118, og i Provindserne paa de Kgl. Postkontorer. Leulad til Berlingske politiske og Avertissements-Tidende Nr. 157, 1836. den Udgivet og forlagt ved Brødrene Berling; redigeret af Archiater Schönberg. BARNES AAND Tll. MODEREN tegnet Frederik Gregor Klaumanne sörgende Ander Jeg var dit Barn – jeg er dit Barn som för Ei Sjælens Baand opløses i Guds Himmel, Jeg hilser Dig fra Paradisets Dör Der er saa saligt i Guds Børnevrimmel O, Moder, see ei mørk til Graven ned I Muld de har ei lagt dit Barn dernede. O, Moder, saae Du, hvad dit Barn nu veed, Du vilde ingen Smertens Taare græde. Jeg lever, og jeg lever jo saa skjönt; Nu Livets Strøm först i min Sjæl udspringer Paa Jorden voxed' Barnetanken kjönt; Men her har alle Barnesjæle Vinger. Jeg flyver, og jeg flyver højt og let; Hvert Vingeslag en Himmel mig oplukker, Paa Jorden ingen kan udsige det I Straale-Oceaners Dyb jeg dukker, Jeg voxer underfuldt hvert Øjeblik, Hvad jeg har troet og abet, klart jeg skuer, Et tusindfoldigt Liv for mig opgik, Hver Tankegnist i himmelsk Glands opluer. Hvert ædelt Frø, Du saaede i mit Bryst, Udfolder sig i paradisisk Varme, Nu Kjærligheden i min Sjæl har Röst; Jeg priser Livet i dets Faders Arme. Han savner mig. Han savner Dig med mk. Han samler os i Aandens store Rige: O, Moder til dit Barn i Himmerig, Du stiger alt paa Bönnens Himmelstige Jeg seer din Sjæll. – Jeg flyver op og ned Paa Himmelstigen, Moder, med din Tanke, 9, græd ej, Moder. – Gud din Længsel veed, og Fredspaulunet aabnes, naar vi banke, Sorøe, d. 14 Juni 1836. B. S. INGarn. Kan Veddekjørsel eller Vedderidt gavne Danmarks Hesteavl, At det vilde see sørgeligt ud med alt Avlsbrug, naar man ikke havde gode Trækheste, og vores mange gode Veie have liden Værd til alle saa nødvendige Samfærd, sler naar gode Vognheste mangle os, ere ligesaa udisputeerlige Sandheder som at Hesteopdrættet, især for Jyllands saa mangfoldige Græsgange og betydelige Høeavl, er en betydelig Jndtægtskilde for mangen Landmand. Jkke mindre indlysende er det og, at det ikke er Luxusheste, som Landmanden bør lægge sig efter, da disse ere ham alt for kostbare og vanskelige at opføde – ham selv til liden Nytte i den unge Alder – mindre afsætlige i et Land, som ikke har Mængde af rige Gentlemænd og bekjendt nok søges mindre til Udlandet, hvor der sjælden er Mangel herpaa, men derimod altid mere eller mindre paa gode kraftfulde Kjøre- og Rideheste, især den Deel af disse, som kan anvendes til Tranbrug og Remonter for Armeerne. Det er altsaa disse, af en saa god Race og saa feilfrie som mueligt, med et, i det Mindste taaleligt Udseende, Landmanden især bør lægge sig efter. Nu at ville indbilde sig, at vores Heste i Almindelighed svarede, som man kunde ønske, hertil, vilde røbe største Uvidenhed om vores danske Heste, hvor man neppe, uden var det maaskee i Thye, Mors, Salling og ved Randers, skal kunne paavise constante nogenledes taalelige Racer, da vore Heste forøvrigt røbe den største Blanding af gode, middelmaadige og slette, den Ene sjælden den Anden liig, mange Steder endog stundom af den Natur at det kunde synes for Enhver, som ikke vide bedre, som feilede man ikke meget ved at henregne dem til en Bastard af Heste og Køer; heller ikke er dette saa besynderligt, naar man betænker, at de bedste unge Heste idelig udføres af Landet, saa at det for største delen er Vragsgodset, som bliver tilbage, hvoraf mang foldige blive brugte som Stutter, holdne til ligesaa daarlige Beskeelere, saa alt synes fast som mangen Hesteopdrætter alene forestillede sig, ifald Bonden tænkte herover, hvilket han vel som oftest ikke giør, at det blot kom an paa at erholde en Skabning, der lignede et Føll, for siden at blive til det man ønskede sig, forsaavidt Fattigdom ikke stundom ogsaa kan være medvirkende Aarsag til den Ligegyldighed, man viser Sagen; ligesom der siden Herregaardsstutterierne for flere Decennier siden bleve nedlagte, saa næsten heller ikke er gjort det Mindste til de danske Hestes Opkomst ved at indføre ædelt Blod i Landet for det kongelige Stutteries Beskeelere i nogle Aar bleve pladserede paa adskillige Steder, og viste sin store Nytte paa disse Puntter i Landet. Og at nu Opmærksomheden ikke noksom kan henledes paa vores Hesteavls Forbedring og denne ufeilbarlig maa skee ved Krydsning med det Bedste, vi kjende som vist nok er: Heste af orientalsk Blod, disse forskrives nu direkte fra Arabien og deslige Lande, eller, som vist nok endnu er bedre, fordi de baade ere større, stærkere og saa at sige limatiserede, fra det engelske Kunstprodukt deraf, vi kalde Fuldblod, er vist uden for al Tvivl. Men, at hverken Veddekjørsler eller Vedderidt kan bidrage noget i Ordets egentlige Forstand til dette vigtige Statsøjemeeds Opnaaelse, er, Alt rigtigt overvejet, vist ikke mindre tvivlsomt. Thi maa man endog indrømme, at Veddeløbene kunne være den fuldkomneste Prøve eller Kraft maaler, vi kjende imellem flere nogenledes lige gamle, i lige lang Tid og lige godt trainerede Jndivider, maa man dog og sande, at ene og alene et Land med saamange rige Hesteopdrættere, ubekymret om Bekostningerne som England, kan have Trainstalle Traineermestere og Baner &c. &c. i saadant Øjemeed, skjøndt man dog aldrig heller der kan tænke sig at have seet enhver Hest løbe paa Banen, man vilde indlade sig paa at kjøbe, og om man vilde stole paa Stammeregistere efter Fædre, som have seiret, det dog altid er usikkert, om Afkommet ligner dem, ja det Værste endnu af det Hele, at de offentlige Veddeløbs prøver aldrig kunne afgive saa sikker en Garantii for Hestens gode Egenskaber som den Prøve, der maatte anstilles i Stutteri, eller hos private Hesteopdrættere. for Vogn eller ved Ridt, var det endog ikkun paa almindelige Landeveie, enten imellem flere Jndivider eller med Enkelte (hvorved Kappelysten dog mindre anspores hos Dyret) beregnet efter som man forhen i lige Tilfælde havde erfaret en lige eller større Kraft, da man stedse i første meere end i sidste Fald, hvor Eieren har havt Anledning til at iagttage sine Heste paa det Nøjagtigste, maa være i Uvished om, det er Hestens medfødte Egenskaber, som sejre paa Banen eller det er dens længere eller hensigtsmæssigere Trainering fremfor den de andre med dem concurrerende Heste har faaet, som bevirker det og om den bliver slaget paa Banen: er i lige Uvished om saadant ikke ene og alene maa tilskrives en eller anden for andre end Ejeren uvidende Aarsager fra et foregaaende endnu paa dens Constitution virkende Tilfælde eller Uheld; et at tale om, at ene og alene for et Land som England, Veddeløbslove kunne være hensigtsmæssige som de vi efter dem have optaget: at en og samme Hest kan vinde Præmie saa tidt og ofte det skal være paa alle Baner" uden at nedtrykke Modet hos Andre til Forsøg paa at erholde en bedre med den slagne Hest en anden Gang, hvortil her end ikke er, eller vel nogensinde kan ventes de Udsigter som i England, hvor der ide lig opofres og kan opofres Saameget for at fremvirke Løbere, og om man nu endog vilde forandre denne Lov saa at den Hest, der engang havde vunden første Præmie, aldrig meere maatte komme paa nogen Bane, Veddeløbene derved vilde tabe sin Jnteresse for det Spekulative, ja vel tillige for Nogle, vil jeg troe, forlystende derved. Nei, saalænge man ikke kan modsige hvad der er grundet paa saa mangfoldige indsigtsfulde Mænds Erfaringer: at den Hest, der først for en rummelig Tid siden, jeg vil mene, fire til sex Uger, ja lad det gaae imod den dobbelte Tid, er kommet paa Traineerbanen, aldrig enten ved Veddekjørsel eller Ridt kan maale sig, selv endog med den mindre gode, men fra den tidligste Ungdom vel trainerede og idelig lidt efter lidt mere og mere til Træk eller Løb forcerede Hest, saalænge bliver under alle Omstændigheder slige offentlige Prover hos os intetbetydende til Hesteavlens Fremme, nu i Særdeleshed, da Enhver, som forud maatte have havt Tvivl om det ædle Blods Fortrinlighed, maa have faaet alt Overbeviisning nok herom ved de paa saa mange Steder afholdte Veddeløb. Hvad har vel nu og uden for sin Prøve paa Hestens ædle Blod de meest berømte Veddeløberheste, vi her i Landet have, eller have havt, gavnet, kan man spørge – ved Vallakkerne forbyder det sig selv i al Fald meget indi rette ubetydeligt for ikke at sige intet, og ved de øvrige Heste gaaer det vel omtrent paa en enkelt Undtagelse nær ligesaa, med mindre man, som man før har hørt, vil deducere Veddeløbenes Gavnlighed; at der mere maatte virkes paa den danske Nations Jnstinct end paa deres Forstand, en Tante, mig synes saa absurd, at man ej let skulde troe den var opstaaet hos nogen oplyst Mand uden om den meest ucultiverede Nation. Og nu at etablere offentlige Veddekjørsler eller Ridt, enten ene og alene for at forlyste nogle Enkelte, som, i hvor besynderlig det endog kan synes at være, kan finde Moerskab ved at see Dyret efter lang, som den bruges, naturstridig, pinefuld Trainering forcere til den yderste Kraftanstrængelse eller for at berige, eller, var det endog allene for at forskaffe, nogle enkelte en Nærings ve ved Omreisning med deres Heste paa Landets Veddeløbsbaner, kan vist ikke have nogen fornuftig, mindre hensigtsmæssig Tendents. Ja for at komme tilbage til Beviset, kunne vi hente dette fra os selv, til Dyret: – hvormange Rappoer eller "Theodorowicher i Styrke vilde Danmark ikke kunne have at forevise om hver den, der endog ikkun var medfødt de vist ikke saa usædvanlige Kræfter, som disse Athleter havde, havde øvet dem i den Grad som disse Mænd, og til hvilken Høide og saamange Flere som ufeilbarlig af Naturen er givet en langt større Muskelkraft, havde gjort det Samme, Hvormange Mirsaer ville der ikke fremdeles blive at opdage iblandt Halvblodshestene om de alle i saamange Aar ved Trainering og Øvelse i at løbe var saa tilvandte som denne heel mindre end feilfrie Hoppe var det; men til hvilken Nytte vel alt dette uden forsaavidt at det kan vise os til hvad Grad Mennesket ei allene kan bringe sig selv, men og Dyret, Slige paafaldende Sjeldenheder og Vidunderligheder kunne ved gavne, forsaavidt man heraf kan uddrage den almindelige Lærresætning for de Enkelte, som ikke maatte kjende den: "at Mennesket ligesaavel kan og bør søge at udvikle sin physiske som aandelige Kraft, ei alene hos sig selv men endog hos de ham saa gavnlige Huusdyr, her Hesten, men vist aldrig heraf udlede nogen sand directe Gavnlighed for disses Tiltæg og Opdræt, aldenstund vi maae vogte os saameget for ikke at hente Exempel fra andre Lande, især fra England, hvor de pecuniaire og andre Forhold ere saa heel forskjellige fra vores. Og kan nu da ikkun Veddeløbsprøven hos os have Værd for Stutterier og private Opdrættere, hvor man som forhen berørt kan prøve flere i lige Alder og ligegodt trainerede unge Bester, for herved at komme til Kundskab om, hvilke der besidde de fortrinligste usynlige Egenskaber, naar disse forresten staae i Harmonie med det Udvortes (Exterieur), for derefter at gjøre Valg imellem hvilke man bør beholde til Tillægsdyr &c., og hvilke man bør sælge, og endnu mere, for at hævde sin valgte Race, da det vist er uden for al Tvivl, at ligesaa vel som Ufuldkommenheder kunne gaae i Arv, kan Muskel- og Lungekraft, samt andre fuldkomne Egenskaber ogsaa gjøre det, men for at sætte dette i Værk behøves ingen Concurrence med egentlige Veddeløberheste, der endog ere uhensigtsmæssige ved det hine aldrig kanne maale sig med disse, der fra den tidligste Ungdom saa at sige ene og alene ere dannede for Banen, ligesom det forresten ere de fiinbenede, for al anden end Luxusbrug, uskikkede Heste, som her gjøre størst Lykke og det snart er en Absurditet at ville paastaae, man for har seet fremsætte, at man ikke ligesaavel ved Stutterierne og Private som Veddeløbsheste-Ejerne skulle forstaae at trainere Heste, være det mig tilladt at formene, at ligesom det var det nordre Jylland, som i Viborg først begyndte, men ogsaa blev enig i først at hæve baade Veddekjørsel og Vedderidt som en Jndretning, der hertil Lands ingen videre Nytte har, eller kan have, end den allerede har gjort: at vise de, som ikke troede at der kunde gives bedre Heste i andre Lande end de vi selv havde, til Rette heri, saaledes vil vist enhver af de andre Danmarks Vedderidt Jnteressentere nu allerede have erfaret nok, for at antage det for klogeligst, at lade Jndretningen hæve sig selv, der formeentlig og vil skee naar ingen Understøttelse dertil fra offentlig Side ydes, hvoraf følger, at det opkastede Spørgsmaal vist ubetinget maa besvares benægtende, og uden Skade for Landets Hesteavl kan overlade til de danske Gentlemænd om de kan forenes med de flere Andre som for deres Fordeels Skyld hidtil have holdt Veddeløberheste, fremdeles dermed at continuere. Og ville Landets Hesteopdrættere, dette uagtet, nok nu vide at afbenytte det ædle Blod til at forbedre deres Hesteracer ved Udvalg af deres egne bedste Jndivider, parret med de bedste Fremmede, de kan overkomme til Tillægsdyr, in Specie ere de stærke kraftfulde Halvblodsheste vist tjenligere for os end de i Almindelighed finere, flygtige Fuldblodsheste - vænne det unge Afkom tidlig til Dræt og Ridt paa en Maade, at det kan lede til Styrke og Udholdenhed uden at skade ved en alt for overdreven Anstrengelse og ved den daglige Trainering: hellere have Vognmændenes kraftfulde, udholdende og hærdede Heste, som taale Afdækning i den strengeste Kulde, ja selv i den stærkeste Sved at trækkes til Vandtruget &c. end de forkjælede Drivhuusplanten lignende Veddeløbere til Mønster, som ikkun ere vante til en altfor overdreven Tildækning, Svedekure, Medicinering a. a., der gjør dem aldeles uskikkede til hvilketsomhelst andet Brug; ikkun at Regjeringen i sin Viisdom fremdeles, efter de bestaaende Anordninger, ville virke til at oplyse mangen uerfaren Landmand, om hvilke Tillægshopper, der især kunde være ham tjenlige, ligesom lette Maaden for ham saameget som muligt, at faae dem bedækkede ved gode Beskeelere, da vil ufeilbarlig Danmarks Hesteavl meere og meere forbedre sig, alt som Agriculturen og Velstanden maatte tiltage, saa at vi, prøvende Alt men ikkun beholde det, som er os tjenligt, vil lade Englænderne more sig saameget de ville ved deres Veddeløbe og Hasarderinger og allene takke dem for en hensigtsmæssig Afbenyttelse af deres Fuldblods Kunstproduct forsaavidt man har eller vil overlade os Heste deraf, som ikke ved arvelige Feil skulle skade meere end gavne Landet, navnlig, ville vi ikke misunde dem deres harespattede Jndivider om man endog vil fortælle os, at denne Feil er uskadelig eller indbilde os, at saadant end ikke er nogen Feil, men snarere en Fuldkommenhed, vi ikke forstaae os paa a. &c. Bringer forresten de rige Englændere deres Fuldblods Kunstproduct videre end skeet er og vi formaae at gjøre, gives der vel fremdeles Øjeblikke, hvor de i Vrede over Tabet af en betydelig Veddeløbssum eller deslige kunne overlade os - naar vi alene havde kyndige Commissionairer deri Landet; en eller anden god Beskeeler eller Stutte for taalelig Priis til at forbedre den Race med, vi nu deraf have tilforhandlet os og som vi vist formeentlig bør søge at conservere i Landets Stutterier ved tilbørligt Valg. og ikke alt for naturstridig Trainering, for stedse at kunne forskaffe os selv gode Halvblodsbeskeelere, saaat vi nok ville kunne følge Skridt med dem uden at forfalde til deres Yderligheder, al den Stund Heste opdrættet aldrig kan være saa bekosteligt hos os som deres er dem og vi heller ikke have de Penge at bortødsle dertil, som de. At jeg veed der ere Mange som ere altfor passionerede for Veddeløbene til at de ville deele Anskuelse med mig, har ikke kundet afholde mig fra at nedskrive disse Linier efter Overbeviisning, og vil Eftertiden vise, om jeg feiler i at formene: at det danske Publicum aldrig ret længe vil kunne inclinere for disse Indretninger. Odense, den 20 April 1836. N. A. Holm, Prokurator.