Aalborg Stiftstidende, 1834-12-20
- Den nærer Tidens sørgelige Sygdom: Utilfredshed og Mistillid til Øvrigheden. - Ham, som sukket under Fattigskattens Tryk, paatrænger sig saa let den Vildfarelse, at det er Statens Hensigt, at beskytte Lediggængeren og Øde landen; han maa høres, han bliver hiulpen. Om den fattige Grundbesidders Nød bekymrer Øvrigheden sig ikke; han maa hengive Frugterne af sit Arbeides sure Sved til Forløderen. Saa finder han det da oftere bekvemmeligere, at gjøre en Hammer af Ambolten, og selv at kaste sig i de haabne Arme paa den alt forsørgende Fattigkasse. Som i Guddommen vil den udbrede sin Velsignelse over Gode og Onde, - hvorved den store Dronning desværre oversaae det glille Punkt: at der dertil ogsaa hører guddommelig Almagt, bog at ikkun hiin eneste Gud, ikke Jordguderne, kan give uden at tage. - Den svækker Creditten, Statens Nerve, Velstandens Løftestang. - Hvor gives der hypothekarisk Sikkerhed ved ubestemte privilegerede Skatter, som af sig selv stige ved enhver Concours, og som, naar en almindelig Ulykke træffer en Egn, ogsaa kan tilintetgjøre den høieste Grundhværd? Hvor døer den Syge af Lægemidlet? Credit alene kunde hjelpe, men den har man jo gjort umulig. - Den bringer alt det Hadefulde af en Formuesskat med sig: Spihoneri, Misundelse, og den sørgelige Virkning, at Mangen som er stærkt forgieldet, taxerer sig selv over Evne, for at vedligeholde Creditten. - Den har endelig alle Landes Erfaring imod sig. Overalt har den skabt Armod, ikke forebygget den. Overalt voxer det Onde i stigende Progression, Udsigten i Fremtiden opfyldes med Skræk. Med næsten mathematisk Vished kan bevises, at Sagen endelig ikke meere kan sættes igjennem, hvorfor da stedse spænde Buen strammere til den springer, og springe vil den visselig. Den Visse deler med Daaren Menneskehedens Lod, at være underkastet Vildfarelse; men ikkun Daaren vedbliver at vandre paa den usikkre Bane; den Vise træder tilbage, naar han mærker, at Grunden vakler. Om den vakler her, maae Andre af gjøre." Saa vist som det er, at Noget altid udføres bedre efter modent fælleds Overlæg, end hvor dette ikke gaaer forud for Udførelsen, saa vist maa det glæde Enhver, at Samlingerne af de Deputerede for Kjøbenhavn nu efter Forlydende ere begyndte; hertil kommer, at disse Mænd ere uvante med parlamentariske Forhandlinger; kunde disse foreløbige Sammenkomster forskaffe dem nogen Øvelse i saa Henseende og formindske den os Danske medfødte Undseelse, en Dyd, der i Stænderforsamlingen vist vil foraarsage, at Mange ikke ville yttre sig angaaende Gienstande, over hvilke de forøvrigt vare fuldkommen competente Dommere, da ville de allerede gavne ikke lidet. Hvorledes de kunne være af høieste Vigtighed med Hensyn til Benyttelse af den Stændernes Forsamling indrømmede Petitionsret, derpaa er allerede andensteds gjor opmærksom, og alene af den Grund synes man at burde ønske, at ikke blot disse Forsamlinger for Kjøbenhavn maatte vedblive, men at ogsaa andensteds, hvor det var gjørligt, flere Deputerede vilde forene sig til fælleds Raadslagning Stændernes Petitionsret kan som bekjendt ikke benyttes angaaende nogen Gjenstand, hvorom ikke meere end Halvdelen af de Stemmegivende har erklæret sig enig; Eenhed og Sammenhold ere altsaa her af høieste Vigtighed, at ikke Petitionsretten, der, benyttet paa den rigtige Maade, er een af Stændernes meest betydningsfulde Rettigheder, skal blive uden Virkning. Her kan naturligviis ikke være Tale om nogen Forregriben af Stændernes Virksomhed, hvorimod man behøvede at paaberaabe den 5 i Forordningen, der bestemmer, at ingen Stænder=Forsamling kan træde sammen uden Hs. Majestæts allerhøieste Beslutning, noget der dog er skeet, men Urigtigheden heraf er saa iøienfaldende, at det ingen Gjendrivelse behøver. (Vib. Saml.)