Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-01-13
J No. 103 forrige Aar af Kjøbenhavns Skilderie, er fremsat følgende Spørgsmaal, foranlediget af Forordningen af 5 Jan. 1813: "Om det ei, i Betragtning af Tidernes Besværlighed, og den herskende Pengemangel, kunde vorde bestemt, at Rentebetalingen skulde skee til hver Termin, og Rentebetalingens længere Udeblivelse end et halvt Aar, drage Capitalens Forfald til Udbetaling efter sig!" Besvarelsen af dette Spørgsmaal, troede Anmelderen heraf ei andet, end at maatte blive beggende, naar man betænker, hvor Mange, deels Enker, deels gamle Pensionister, der fornemmeligen ei have andet at leve af end Renterne af en liden Capital, som deres afdøde Mænd eller de selv have sammensvaret; at disse Renter maaskee ere deres aarlige Hovedindtægt, og at de altsaa af Mangel paa sammes Erholdelse i de sædvanlige Terminer, ofte maae lide Nød og Trang for det Allernødvendigste til Livets Ophold, uden at have anden Udvei til sammes Erholdelse, endog i det Tilfælde, naar den Obligation eller Gieldsforskrivning, de eie, er pantsat, og de intet mere kunne faae til Laans derpaa. Jmidlertid sees af Placaten af 4de Januari 1814, og den Fortolkning af samme saavelsom Forordningen af 5 Januari 1813, som det Kongelige Danske Cancellie i dets Betænkning (see Colleg. Tid. af 30 Decbr. f. A. No. 52) afgiver, at Debitor har Ret til at udeblive med Renter et heelt Aar, efter at de til Betaling er forfalden, forinden at Capitalens Henstand, efter Forordningen, desaarsag kan være forbrudt. Det er nu Creditor eller Creditrix, hverken ved Forordningen af 5 Jan. 1813 eller Placaten af 4 Juni 1814, eller efter Cancelliets ovenmeldte Betænkning, formeent, paa lovlig Maade, strax at søge sine tilgodekommende Renter betalte efter Forfaldsdagen, og til den Ende først indkalde Debitor til Forligelses=Commissionen, og dernæst, i Mangel af antageligt Forliig, at saggive Debitor for Retten, til Doms Lidelse, for at erholde Renterne betalte. Man kan altsaa ikke sige, at den forbemeldte Forordning eller Placat, eller det Kongelige Danske Cancellies Betænkning, har lagt Creditor eller Creditrix nogen hindring i Veien, eller forbyder dem at søge Renterne betalte paa lovlig Maade efter Forfaldsdagen. Jmidlertid kan Forfatteren af dette dog ei undlade at bemærke, at det forekommer ham, som at ovenmeldte Placat af 4 Juni 1814, og den forbenævnte Cancelliets Betænkning, synes at hælde alt for meget til Fordeel for vedkommende Debitorer, naar man seer hen til, at han roligen kan blive hensiddende med Creditors Rente, indtil denne lader ham indkalde til Forligelses=Commissionen, og at Debitor, naar undtages Hovedstaden og Kjøbstæderne, øfte boer flere Mile fra Stedet, hvor Forligelses=Commissionen holdes, og ei selv er i den Forfatning, enten at kunne skrive Klage eller reise til Forligelses=Commissionen, for der at indgaae Forlig med Debitor, til Renternes Erholdelse til en bestemt Tid, eller og at faae Sagen henviist til Afgjørelse ved Lands Lov og Ret. Creditor eller Creditrix nødsages altsaa til, her at antage en Commissionair, Procurator eller anden god Mand til at skrive Klage, tage Møde i Forligelses=Commissionen, og forskaffe denne Mand Befordring, didhen, hvortil altsaa udfordres et ikke ubetydelig Forskud. Da det nu er almindeligt, at sligt maa betales forud, og at saadanne Omkostninger sjelden eller aldrig faaes skadesløs godtgjorte ved Forligelses-Commissioner, saa vil man let indsee, hvor vanskeligt det er for en Enke eller Pensionist, at erholde sine Renter betalt, naar Capitalen staaer hos en uvillig Debitor; ja ofte maa Tilfældet være, at en saadan Creditor, formedelst Mangel paa Ævne til at gjøre Forskud af de Udgivter der udfordres, som forhen meldt, for at erholde Renterne betalte, maa savne disse, og derved det Nødvendigste til Livets Ophold, indtil det, efter et Aars Forløb, behager Debitor at indfinde sig med Renterne. Fornemmeligen med Hensyn til, at Debitor er skeet en Tieneste ved at erholde Creditors Capital til Laans, og at det staaer til denne at afbetale Capitalen, naar han finder for godt, samt at det ikke er afgjort, at den, som har en liden Capital paa Rente, er formuende, mangler Forfatteren heraf Ævne til at kunne indsee Grunden til den Faveur, som oftnævnte Placat og Cancelliets Betænkning viser Debitor; thi har denne en stor Capital at svare Rente af, beholder han nok Pengene og bruger dem til sin Fordeel, saa længe han kan, uden at agte paa de Bekostninger og den Uleilighed, han udsætter sig for, ved at blive indkaldt til Forligelses=Commissionen til Renters Betaling. Er Capitalen liden, og Renterne af samme altsaa ikkun faa, nødsages Creditor, formedelst forbemeldte omstændigheder, at undvære sine Renter i et Aar, eller indtil at Debitor finder for godt, at betale samme. Meget vilde det glæde Forfatteren heraf, om en saakyndig Mand udførligen herover i dette Blad vilde meddele sine Tanker.