Corsaren, 1842-04-22
Brev fra de italienske Sangere til deres Hjem. Kjære Brødre og Søstre! Det er ikke af Ligegyldighed eller Kulde imod Eder, at vi hidtil ikke have tilskrevet Eder herfra, det er af Henrykkelse, af Beruselse, det er foraarsaget af en Tilstand, lig den, hvori man maa have befundet sig paa Armidas O. Thi her er Armidas Ø - dog, hvad sige vit her er langt mere, her er det tabte Paradis. Ja, dengang Varadiset blev tabt, faldt det her ned, ned til disse gjæstfrie Mennesker, til disse blide, musikalske Efterkommere af de raae, umusikalske Normanner og Longobarder, der slog med deres store Sværd uden at bryde sig om Tacten og frembragte den største Disharmoni i vore Forfædres dolce - far niente. O! her er Paradiset. Tænk Jer! Madame Forconi, der, som J vel erindre, detonerer i den første Halvdeel af hver Opera - hun kan ikke gjøre for det, det er sandt; hun er ført med det - bliver sædvanligviis fremkaldt to Gange hver Aften, og den ene af Gangene skeer det altid med en saadan Enthousiasme, at hun tager et Par af os med ind for at hjælpe hende at bære den. For os Andre bliver der idet mindste raabt eet umaadeligt Bravo for hver Arie, og hver anden gives Almindelighed da capo. Dette er især Tilfældet med vor kjære Torre. Menneskene her kunne slet ikke blive trætte af at undre sig over og beundre, hvor stærk og haard hans Bas er. Og vi give dette da capo med Fornøielse; det er dog den ringeste Erkjendtlighed, man kan vise slige ciegode Mennesker. Jmidlertid have vi godt lagt Mærke til, at disse Beviser paa Enthousiasme synes Flere af dem for svage, og at de kunde have Lyst til at kaste sig ned paa Gulvet og rive sig i Haaret af Glæde Dertil er der nu desværre ikke Plads, fordi Bænkene staae for tæt paa hinanden; men til næste Aar agte vi at træffe en Forandring heri, før vi begynde vore Forestillinger. Det er ikke Mere end den allersimpleste Opmærksomhed. Til næste Aar vente vi ogsaa at blive udnævne til Læger i Vhilosophien, hvilket er den Maade, hvorpaa man her belønner udmærkede Musici. Jfølge heraf indsee J imidlertid, at J meget maae fraraade dem af Eder, som have erhvervet sig Berømmelse i London eller Varis, at gaae hertil. Thi, da de gode Mennesker have skjænket os alt det bifald, hvortil menneskelig Mund, Næse, Hænder og Fødder ere istand, ville de, som komme efter os, ikke kunne erholde Mere og allsaa tro sig tilsidesatte. En Mangel er her dog: Her ere ingen Blomster. Vi have tidt talt om, at vi dog ogsaa burde have Blomster kastede paa os. Men Landet frembringer ingen Blomster, idet mindste have vi ingen seet, undtagen inde i ophedede Værelser. Dog forsikkre Jndbyggerne, at der kommer en Tid, da der er Blomster; men Gud veed, hvor længe det kan vare endnu. Savne vi imidlertid end Blomster, saa savne vi dog ikke ganske blomstrende Lovtaler. Disse ydes os rigelig i Bladene, og de forbittres os ikke af Torne, vi mene Recensenter. Efter hver Forestilling leveres os en Beretning om, hvor meget Vifald Publicum har skjænket os, og med skjønne, udsøgte Ord bringes os derefter den Compliment, at vi virkelig ogsaa have fortjent dette bifald. Bemeldte Blade have for endeel meget besynderlige Navne. Saaledes hedder et af dem Figaro ligesom Barberen i Sevilla, og dog forsikkre Folk, at dette Blad ikke barberer, men selv bliver barberet. Et andet hedder Corfaren ɔː Sproveren, men istedetfor at rove bliver det selv hvert Øieblik, rovet. Dette Blad erklærede, efter første Gang at have besogt os, at det kun havde villet see os, eftersom vi vare Jtalienere. Skulde man troe, at det ogsaa kunde være en Fortjeneste! – Et tredie Blad har ligeledes et Navn, der betyder det Modsatte af, hvad det er, nemlig Dagen. Et fjerde Blad har et Navn af italiensk Oprindelse, nemlig af Ordet berlingare, som paa deres Sprog betyder snakke, eftersnakke. Ellers er Landet, efter hvad vi kjende til det, stort og mægtigt. Det har en Konge og et meget stort og smukt Hof. Havet er, som Jndbyggerne sige, Veien til deres Ros og Magt, og det omgiver dem næsten paa alle Sider. Det holder ogsaa en meget stor Krigsflaade i Soen, hvilket vi formode deraf, at der saa hyppig kommer Krigsskibe til Skade for dem; de bedække nok Havet i saa stor Mængde, at de undertiden, for ikke at løbe paa hinanden og saaledes ødelægge to Skibe, maae lade eet løbe paa Grund. Dog er Alt dette Noget, vi ikke vide med Bestemthed og heller ikke bekymre. os meget om. Hvad der bekymrer os, er, at vi nu snart skulle forlade dette herlige Land for en Tid. Det er for os ligesom Speilet i Fabelen, i hvilket man altid saae sig uendelig skjøn. Hvor ville alle andre Speile forekomme os grove og uhøflige, indtil vi igjen beskue os i dette. Benedicta! det være velsignet.