Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1826-04-04
Med særdeles Jnteresse læste jeg Hr. Petersens Betænkninger om dette Bogstav og de Grunde, hvorfor han afviger fra mig i denne Punkt, der ogsaa har været en Anstødsten for mange andre. Efterat have gjennemtænkt Sagen pa ny, hvilket var mig sameget mere nødvendigt som Hovedstykket derom i min Retskrivningslære just nu sveder under Pressen, skonner jeg dog ikke rettere end at mit System i denne Punkt er det simpleste, konsekventeste og ved Brugen nærmeste, altsaa det rigtigste og bekvemmeste. Men Publikum savelsom Hr. Petersen skylder jeg vist nok en Fremstilling af min Anskuelse heraf, hvorved jeg tillige haber at overtyde enhver, at det ikke er af blot Pastenhed jeg vedbliver min Mening om denne i sig selv mindre betydelige Deel af den nyere Retskrivning. Bogstavet i bruges i mangfoldige Forbindelser i Modersmalet; deels efter Selvlyden i de urigtigen sakaldte Tvelyde, aj, ej, og, øj o. desl.; om disse Tilfælde ere vi enige, Forf. og jeg, tilligemed mange andre, deels foran Selv lyden enten allene, som ja, jeg, jo eller efter en eller flere Medlyde (som ikke ere: gik, sk),f. C. Bjælke, Fjord, Mjød, stialet o. desl., om disse Tilfælde er heller ikke Talen, da sa godt som alle ere enige om dem. Endelig forekommer, ogsa i Begyndelsen, af Stavelser efter a. k, sk. Disse Tilfælde ma betragtes særskilt, fordi i forenes nærmere med gik end med nogen af de andre Medlyde, ja sandje, at det stundum bliver tvivlsomt, om der findes noget i eller ei. Jeg forklarer dette Særsyn ved at antage et dobbelt Jod, hardt Je og blødt Ei overeensstemmende med det bekjendte engelske harde v og bløde a), af hvilke det harde, forekommer efter de andre Medlyde, det bløde efter gik, i Følge vort Sprogs Natur (is. min Retskrivningsl. §. 55.). Hvad der har bragt mig pa denne Forklaringsmade er den Jndvending, som ofte har mødt mig, at man jo slet intet i hører i Gied, Kiedel, skjele, Skje o. desl. ti man kan udtale Gied, Kjedel, skjele, Skeje med i ganske anderledes, men for derved en falsk Udtale af disse Ord. Dette er meget rigtigt, men ved saledes at skille gik, sk fra har man frembragt det harde Je, som høres i ja, jo, jeg og desl., altsadet, som disse Ord ikke skulde have, og deri bestar den falske Udtale; det beviser altsaa ingenlunde at disse Ord ikke have i, men kun at de ikke have det harde i, som jeg gjerne tilstax. At den første Stavelse af t. geben, lyder ganske anderledes end af vort Gjeder kan dog ingen kyndig nægte, ei heller vil man lettelig miskjende Grunden dertil at være, at man i det sidste Ord hører gj blødt, i det første snarere gh uden allermindste Lyd af i, hardt eller blødt. Dernæst ma man bemærke at disse Tilfælde hvor blødt i kommer efter gik, atter deele sig i to Slags efter de to Slags Selvlyde vi have i Dansken, ni. harde: a, 4, og ude, bløde, æ, 6, og vi Nar en af de bløde Selvlyde kommer efter det nysomtalte bløde i i Forbindelse med gik, sa er det at i kan udelades, fordi 1) den bløde Selvlyd tilstrækkelig tilkjendegiver Blødgarelsen af det foregaaende 4, k, og 2) bardt g. (uden nogen Lyd af blødt i) aldrig findes foran disse 5 bløde Selvlyde, og da man 3, alligevel aldrig skriver gj, kj foran de to sidste af dem (y, i), altsa ikke heller bor skrive det foran de tre første æ, 6, 8, eftersom disse have selvsamme Natur, n. at hardt g. (uden nogen Lyd af blødt i) aldrig forekomme foran dem i det dansk norske eller svenske Tungemal. Om dette ere vi endnu enige, Forf. og jeg, savelsom om Selvlydenes Jnddeeling, og navnlig om, at e hører til de harde, men nu afvige vi fra hinanden; jeg mener at det, allerede for Modsætningens Skyld, er rigtigst at skrive gj, ki overalt, hvor denne Lyd skal betegnes, foran de harde Selvlyde, fordi 1) der intet efterfølgende blødt Bogstav i disse Tilfælde er, som kunde betegne Blødgarelsen af g og k (uden 1) og 2) hardtig. (uden mindste Lyd af noget Slags 1) ofte forekomme foran disse 5 harde Selvlyde; f. C. Kar, Karde, god, gul, Ageren, bagerst, rigere d. m. des, og endelig 3) da man dog alligevel altid skriver gj, kj foran de fire første af dem (a, ao, u, altsa og bor skrive det foran det sidste (e), eftersom dette har selv samme Natur, al at hardtig. (uden mindste Mellemlyd af 1) ofte forekommer foran det. Saledes er min Anskuelse af denne Sag. denne Punkt er det, jeg mener man ikke kan opgive, uden at gore Brud pa et yderst simpelt og harmonisk System, hvilket jeg mener man ikke burde, uden det fra en anden Side havde store Mangler, som kunde afhjælpes, eller hvis Brugen tvang os dertil; men nu er Brugen selv meget nærmere ved dette end ved det modsatte, som medfører Undtagelse og Disharmoni imellem de tvende Klasser af Selvlyde. Hr. Forf. mener nemlig at man (forsta sig) ma skrive gi, ki overalt hvor denne Lyd skal betegnes, foran de 4 harde Selvlyde (a, at o, ud, men blot gik til at betegne samme Lyd foran den femte (e). Hans første Grund for dette sidste (som er hans egentlige Forslag) bestar i den bemærkning, at e stundum lyder som æ, da nu æ er en blød Selvlyd, foran hvilken j udelades, sa bor det ogsa udelades foran dette (abne) e: "da ingen Regel kan udledes af et i sig selv endog urigtig anvendt Tegn, men maallene bestemmes efter den virkelige Lyd." Jeg ma tilsta det synes mig alt for meget at fordre af den skrivende, at han skal tænke efter, om Bogstavet har den eller den Lyd i hvert Tilfælde, og jeg frygter at han i sa Fald ikke vil fa Tid nok til at tænke pa Mening og Foredrag, som dog ere vigtigere. Derimod er intet simplere end at se og vid hvilket Tegn, man selv sætter. Dette synlig Tegn synes mig derfor langt bekvemmere at knytte Regelen til. Den udledes jo ikke at Tegnet, men anvendes blot derpa, tværtimod den udledes af Lydenes Natur, at de fem Selv lyde ere harde o. s. v., som nys er fremsat. Forf. adskiller to Slags Tilfælde hvor i lyder som æ, nemlig a) de toneløse Slutnings stavelser: en, er, es, et o. desl., men da 4 k, som aldrig er hardt foran æ, bestandig er hardt foran disse, sa er det klart, mener jeg, at de ikke indeholde æ, men en hard Selvlyd (e maske egentlig et Slags Shva. Forf. forklarer deres Natur ved at antage, at det foregaende gik egentlig burde staves til foregaende Selvlyd; f. C. mange, Riget, o. s. v., men stundum hører vel dog gik etymologisk til samme Selvlyd; f. C. Tallerken, Sangersken, hverken, ingen, hersker, sinker o. m. des. Det andet Slags ere de hvor e virkelig lyder som æ, f. C. Gierning, gjerne, igjen, Gienganger, igjennem Gjennemgang, Skjel, Forskjel, Skjel vei, kjende, skjenke, Skjerm o. m. des især sammensatte med gjen og gjennem Her vil Forf. udelade i, fore fordi dette star isteden for æ, men da man nu hverken kan se paae, hvor det star isteden for æ, ei heller paa gik, hvor de skulle høre til foregaaende Stavelse; sa hæves jo dog herved al Mulighed til at syn liggjøre Forskjellen imellem Lydene gje og ge, kje og ke. Hvad nytter det da, at man kan give en lærd Forklaring over Arsagen, hvorfor de samme Bogstaver skulle lyde saledes i dette Ord, men ganske anderledes i hint? Enhver, som ikke kan gætte sig frem, ma jo dog udtale gerne som tysk gern, eller som i Bøgerne igen som Pigen, Forskel som Tærskel beger, som begger, o. s. v. Ja herved skjules jo ikke blot den rette Lyd af disse Ord gerne, igen, Forskel, beger o. s. v. men tillige af alle de modsatte, da enhver, som ikke forud ved hvad der skal læses, ma formode at de sidste Stavelser af Bagerne, Bryggerne, Rigerne, Pigerne lyder som gerne; sa og Bagere, Vægere som begere, ligere, rigere, blegere som regere o. s. v.; ti nar man af to modsatte Tilfælde intet betegner, blive nødvendigvis begge ukjendelige. Forf. siger vel Sp. 344, at ingen kan tvivle om Ordets (igen) rette Udtale, nar han kjender Ordets Oprindelse eller Reglerne for Tonefaldet da i, som Forholdsord, ikke kan have Tonen." men dette er atter, mener jeg, alt for meget at fordre af Mængden af de læsende, ja i sig selv alt for megen Eftertanke anvendt pa at udfinde det, som Bogstaverne umiddelbar burde udvise, sa at Eftertanken uddelt kunde sysselsætte sig med Indhold og Sammenhæng. Men ikke nok med de Tilfælde, hvor e synes at lyde som a. Forf. mener at det er rigtigst at udelade, (og skrive blot g, k) overalt foran e, som foran de bløde Selvlyde (savel til at betegne gje, kje som hardt ge, ke), da Udtalens Forskjellighed som man skal sige gje eller ge, kje eller ke) beror pa om Stavelsen har Tonefald, det være nu det stærkere eller svagere, eller om den er aldeles ubetonet." Dette benægtes, ti f. C. kjedsom har Hovedtonen pa første, kjedsommelig i det høieste Bitonen, Kjedsommelighed slet ingen Tone, da Bi tonen her falder pa sidste, men med Tonens Aftagen og Forsvinden er Lyden af 1 slet ikke aftaget eller forsvunden. Omvendt af Pakke kommer Pakket ikke Pakkjet), af Risk, riskere ikke riskjere), af Maske, maskere ikke maskiere) os. v., hvor der med Tonens Ankomst ikke er kommet noget i, ti at udtale disse Ord med i er vist nok provinsielt og sejlagtigt. Ja mange flere Ord udtales vel rettest uden skont de have Tonen; f. E. keitet, Keiser (nogle skrive Kaiser) geistlig og desl. Nar vi udelade i overalt, kunne vi slet ikke mere tilkjendegive, hvilken Udtale vi tillægge disse Ord, ei heller nogensinde fa afgjort hvilken derer den rette. Men desuden høres jo Lyden gi i gjemen, gjerade, Gjebærde og alle deslige Ord, uagtet Stavelsen gje er aldeles ubetonet. Hvorledes skal man nu af Tonefaldet kunne kjende dette, og hvorledes skal man med Tonetegn kunne tilkjendegive det, uden man vil anbringe Tonetegnet, hvor der absolut ingen Tone er, hvilket dog vel maatte ansees for Misbrug af dette Tegn, og i alt Fald matte sætte os i Forlegenhed med de øvrige betonede Stavelser af samme Ord. Hvorledes skal Udtalen i disse Tilfælde betegnes efter Forf. System, Han siger intet derom, og jeg ma tilsta jeg indser ikke nogen Mulighed dertil med de bekjendte Skrifttegn. Endnu en bemærkning anfører Forf. tilsidst, n. at hans Forslag stemmer overeens med Brugen i gammel Dansk og Svensk, hvor i pleier at udelades forane. Han lægger vel ingen videre Vægt derpa, men mener dog at lignende Prinsipper, som de han har fremstillet, kunde have foranlediget det. Bemærkningen er rigtig; men denne Brug har sin klare historiske Grund i den Omstændighed (hvorom se min Retskr. §. 51) at e i Islandsk er en blød Selvlyd og 6 derimod en hard ved Sprogets Overgang vedblev man længe med den gamle Skrivebrug; ja det synes som man til en Tid har tænkt sig at som hardte, og e som blødte, f. C. i Lovene: hwærkæn, igen; man behøvede altsa ikke at indskyde noget i, naar e ligesom i Oldsproget an sas som en blød Selvlyd. Men da e og æ nu have skiftet Roller, sa er det nu foran man kan udelade i og ikke forane. De Svenske have vedblevet at skrive e som en blød Selvlyd uden j, og ikke overført det til de harde, uagtet de have overført i til de bløde, men herved er deres Selvlydssystem blevet disharmonisk harde: a. a, og u bløde, æ, 6, (2),y, i en og deres Retskrivning belæmret med Undtagelser. og utydelige Tilfælde, som overlades Læseren at gætte, f. C. Sjøborgs Sprachl. S. II. "Das g lantet weich wie gj (1) vor i, 9, 4, 5, (2) und vor deme, ausgenommen wenn das a. auf einen Selbstlauter in demselden einfachen Worte (nicht aber auf Vorsilden) følget, und besonders vor dem angehangten Artikel, woes hart wie das hochdeutsche a lantet." Disse Uregelretheder og Undtagelser synes mig en Mangel ved den svenske Retskrivning, som det ikke er værd at tilegne os, al den Stund vor egen Brug er derimod. Det er nemlig en Hovedgrund for min Skrivemade at Brugen har indført den saa nær som i nogle fa Ord (f. C. at skje, Afskied, der ikke ere komne med. Men om Brugen har jeg ytret mig i min Retskr. 8. 77, saledes: "Skrivebrugen bør være Retskrivningslæreren vigtig, han ma søge at uddrage Lovene, som den følger, og befæste dem ved at vise deres Grund og Nødvendighed; kun Modsigelserne i disse Love bør han søge at rette, og i disse Rettelser vor han holde sig til det mest bekjendte samt simpleste og letteste." Dette er endnu min Grundsætning, og en Grundsætning, som man vel aldrig burde afvige fra, uden nogen stor og vigtig Fordel stod til at vinde; men hvad Forf. Forslag angar, sa synes mig, Betegnelsen derved hverken bliver i og for sig selv rigtigere, ei heller tydeligere, ei heller Anvendelsen af Selvlydenne derved mere harmonisk eller lettere, men snarere tværtimod; dets eneste Fortrin er da Korthed i Skrivningen, hvilket er for lidet og ubetydeligt, at opofre sa meget forR. Rask.