Den Vest-Sjællandske Avis, 1829-12-05
Liigbegiængelser og Testamenter. Archenholz fortæller i sine Brittische Annalen B. S. 378, at der døde i Aaret 1791 i Grevskabet Esser en gammel Jomfrue paa 81 Aar, som fra sin tidligste Ungdom og til sin høieste Alder flygtede for alle Mandfolk og foragtede dem. Hun havde mange Beilere i sine yngre Aar, men hun tog imod dem med en paafaldende Kulde og afviiste alle deres Forslag med Foragt; tilsidst lod man hende i Roe, gav hende Navnet af en Mandfolkehaderske og saaledes døde hun. Da Tiden dertil nærmede sig gjorde hun følgende Testament: Sin hele Formue testamenterede hun allene til sine qvindelige Slægtninge. Hun foreskrev med stor Nøiagtighed hvorledes det skulde gaae til med hendes Liigbegiængelse. Da hun forudsaae, at Mandfolk maatte bære hende bort, saa testamenterede hun enhver af hendes Liigbærere 100 Pund under den Betingelse, at de skulde være 40 Aar gamle, være Pebersvende og tillige først giøre Eed paa, at de altid havde ført et afholdende Liv, og da man ikke kunde tilveiebringe saadanne Personer, saa maatte man tage Fruentimmer i deres Sted. Hun vilde, at hendes Begravelsesdag skulde være en Glædesdag og forlangte derfor, at 6 unge Piger, alle under 15 Aar, skulde dandse paa hendes Grav. - Blandt Englændere er man vant til saadanne Særheder. Saaledes forordnede den Engelske Bankeur Devaynes, som døde i Aaret 1810, at naar man lagde ham ned i Kisten, saa skulde man putte ham en Flaske Feres Viin under hver Arm, af hvilken Viin han var en stor Elsker og hvoraf han besad en stor Overflødighed og tillige af en udmærket Qvalitet. – En velhavende Mand, Hr. Greenvay i Yorkshire, døde i Aaret 1791 og giorde følgende Testamente: Jeg har havt det Vanheld her i Verden, at have ført et meget ulykkeligt Liv med min Kone Elisabeth, som aldeles ikke vilde forandre sit lidenskabelige Forhold, spottede over mine Formaninger og tænkte allene paa at udfinde ethvert Middel til at nedbryde mit Humeur. De fornuftigste Menneskers Forestillinger frugtede ikke noget paa hende; hun var og blev ved at være forhærdet og hun var født til at giøre mig ulykkelig. Samsons Styrke, Homers Viisdom, Augusts Forsigtighed, Pyrthuus Snedighed, Hjøbs Taalmodighed, Hannibals Spidsfindighed og Hermogenes Aarvaagenhed vilde ikke have forslaaet til at beherske min Kone. Af disse her anførte Aarsager testamenterer jeg hende en Skilling. Cortusius, een af de berømteste Jurister i det 17de Aarhundrede, en lærd og tillige en munter Mand, som forstod at nyde Livet, at leve lystig med sine Venner, som holdt meget af et godt Bord og af Selskab, vilde gierne tømme sit Glas og kunde smille ved Synet af et smukt Ansigt, døde den 17de Juli 1418 i Padua, yndet af alle joviale Mennesker og agtet af sine Discipre og Klienter og forresten under en almindelig Sorg; men som den lystige Mand havde havt isinde at forebygge. Han plei de at sige med Oldtidens berømte Viise Bion: at man behandler de Døde som Personer, der nu ikke længer have nogen Følelse, og begræder dem dog, som de endnu havde Følelse; Veien til den anden Verden maae være let at finde, da man kan gaae ind i den med tillukkede Øine. For nu at forebygge al Græden og Klagen ved sin Begravelse, forbød han i sit Testamente sine Arvinger at sørge og klage over hans Død (see Blainvilles Reiser 2 B. S. 153); derimod paalagde han dem at de skulde, naar han blev begravet, lade Musikanter, Pibere og Sangere gaae foran og bagved hans Liigkiste, og som skulde afvexle med Geistlighedens Sange. Liigbøren hvorpaa Kisten stod skulde bæres af 12 Piger i grønne Klæder og som ikke maatte være forlovede, hvilke skulde synge alle de muntre Sange, som de kunde huske og derfor erholde en vis Betaling til deres Udstyr. Hans Begravelse skulde foretages ved Dagens Lys og dog skulde man begrave ham ved Skinnet af 100 brændende Fakler; desuden skulde Geistligheden bære foran og efter Kisten 20 Voxlys. Blandt disse Geistlige maatte der ogsaa være Munke, undtagen Carmelitermunke, for at de ikke ved deres sorte Dragt skulde forstyrre det muntre Jndtryk, som han vilde at hans Begravelse skulde frembringe. Ogsaa blev den saaledes foretaget, som han havde forlangt det. (See Riccoboni de GymnasioPatavino Lib. 1. P. 23)