Berlingske Tidende, 1808-01-22
Hs. Majestæt har udstedt følgende Erklæring i Anledning af Keiser Alexanders Manifest mod England: Den i Petersborg af Hs. Majestæt Keiseren af Rusland udstedede Erklæring har opvakt Forbanseelsens og Smertens stærkeste Følelser i Hs. Majestæts Sind. Hs. Maj. var ikke ubekiendt med de hemmelige Forpligtelser, som Overeenskomsten i Tilsit havde paalagt Rusland; men Hs. Maj. havde haabet, at Eftertanke over hiin ulykkelige Underhandling, og en rigtig Følelse af dens Virkning paa det russiske Navn Hæder og paa det russiske Riges Tarv, vilde bevæget Hs. Keis. Maj. til at løsrive sig fra de nye besværende Raadslag og Forbindelser, som Høistsamme i et Bestyrtselses og Modløsheds Øieblik havde antaget, og at han atter vilde vende tilbage til en Statspolitik, som stemmede bedre med de Grundsætninger, han saa uforanderlig havde fulgt, og med hans Krones Ære og hans Landes Vel. - Dette Haabvar det, der bevægede H. M. til at udøve den største Taalmod og Moderation i alle sine diplomatiske Underhandlinger med det petersborgske Hof, efter Tilsitfreden. - Hs. Maj. havde særdeles megen Aarsag til Mistanke, og billig Grund til Klage, desuagtet holdt han sig fra al Bebreidelse, men troede dog nødvendigt, at forlange en tydelig Erklæring, i Hensyn til de med Frankrig trufne Overeenskomst Artikler, hvis Hemmeligholdelse ikke kunde andet end bestyrke Hs. Maj. i den Forestilling, han alt havde gjort sig om deres Natur og Hensigt. Jkke desmindre vilde Hs. Maj., at denne Begiæring skulde giøres ikke allene uden Bitterhed eller uden fiendtlig Adfærd, men at den endog skulde ledsages af Agtelse for Keiseren af Ruslands Tænkemaade og Stilling, en Agtelse som paabødes af Mindet, om et ældgammelt Venskab og om en afbrudt men ei tilintetgjort Fortrolighed. Keiserens Erklæring viser, at Hs. Maj. Taalmod og Moderation forseilede sin Hensigt; den beviser desværre, at Jndflydelsen af hiin Magt, der ligemeget og væsentligen er Fiende af Storbrittannien og at Rusland, har vundet en afgjort Overmagt i det peterborgske Kabinets Raadslagninger, og har formaaet at opvække et ugrundet Uvenskab, mellem to Folk, hvis ældgamle Forbindelser og giensidige Tarv foreskrev dem den inderligste Forening og Samvirken. - H. M. beklage hierteligen Udbredelsen af Krigens Jammer; men de han er tvungen til at forsvare sig mod en ikke fremægge Fiendtligheds=Handling, er det hans største Attraae at giendrive, for hele Verden, de Paaskud, hvormed man søger at retfærdiggiøre denne Handling. - Er klæringen forsikkrer, at Keiseren af Rusland har to Gange grebet til Vaaben i en Sag, der meere umiddelbart rørte Brittanniens end hans eget Tarv, og grunder paa denne Forsikkring den Bebreidelse, der giøres Storbrittannien, at have forsømt at understøtte og bistaae Ruslands Krigsforretagender. - Hs. Maj. er villig at lade de Bevæggrunde vederfares Ret, der fra først af bragte Rusland i Kri med Frankerig. Hs. Maj. tilstaaer ligesaa villigen, den Deel Storbrittannien altid har taget i Fastlandsmagternes Skiæbne og Lykke; men det blev vist haardt at bevise, at Storbrittannten, der selv var i Krig mod Preussen, da Fiendtlighederne begyndte mellem Preussen og Frankerig, havde meere umiddelbar Tarv i eller Forbindtlighed til, at gribe Preussens Partie, end Keiseren, for alting naaman betænker, at Ruslands Keiser var Hs. preussiske Maj. Allierede, det nordlige Europas Beskytter, og Borgen for den tydske Rigsforfatning. - Det er ikke i en offentlig Erklæring, at Hans Majestæt kan afhandle, som det var politisk eller ikke, at iværksætte, paa nogen Tidspunkt under Krigen, en Landgang paa Neapels Kyster. Men Krigen mod Porten synes Hs. Maj. end sælsommere valgt, for at understøtte den mod Storbrittannien gjorte Bebreidelse af Ligegyldighed for sin Allieredes Tarv; thi det er uden for al Tvivl, at denne Krig har været foretaget af Storbrittannien, paa Ruslands Jndskydelse, og i den eneste Hensigt, at forsvare dettes Tarv mo Frankerigs Jndflydelse. - Dersom imidlertid Freden Tilsit skal ansees som en Følge af og en Straf for den Uvirksomhed, man tilregner Storbrittannien, da kan Hs. Maj. ikke andet end beklage, at Keiseren af Rusland saa hoved kulds valgte et saa fordærveligt Skridt, medens han i selv samme Øieblik modtog de formeligste Forsikkringer, den Hs. Keiserl. Maj. havde modtaget med tilsyneladende Tilfredshed, og i det Øieblik, da Hs. Maj. virkeligen var belavet paa at anvende for den fælleds Krigs Øiemed den samme Styrke, som han, efter Tilsitfreden, saae sig nødt til at bruge, for at skuffe en Aftale, der var stillet mod hans egen Tarv og umiddelbare Tryghed. - Den russiske Han deels Foruroligelse ved Storbrittannien er ikke stort anden end en opdigtet Bebreidelse. Ved den af Hs. Maj. befalede Undersøgelse i Admiralitetsrettens Arkiver har man ikke kunnet opdage meere end et eneste Exempel paa, at et russisk Skib virkelig er priisdømt under nærværende Krig, og dette Skib havde bragt Skibsmunition til en fiendtlig Havn. Der er kun faa Exempler, at russiske Skibe ere anholdte, og det sees ikke, at Retfærdighed har været nægtet de Parter, der paa den foreskrevne Maade have ført Klage over slig Anholdelse. Hs. Maj. er derfor ligesaa overrasket som bedrøvet ved, at Keiseren af Rusland har villet fremkomme med en Klage, som ikke kan for Alvor oprinde fra dem, til hvis Fordeel den et fremført, og derfor maa synes bestemt til at understøtte de overdrevne Declamationer, hvorved Frankerig bestandig har søgt at ophidse de andre Lande til Misundelse, og at retfærdiggiøre sit indgroede Had til Storbrittannien. - Paa Tilsitfreder fulgte fra Keiseren af Ruslands Side et Tilbud af hans Mægling til at faae sluttet en Fred mellem Storbrittannien og Frankrig, en Mægling, som man paastaaer at være afslagen af Hans Majestæt. - Hs. Maj. har ikke afslaget Keiserens af Ruslands Mægling, skiøndt dette Tilbud ledsagedes af Omstændigheder, der havde kunnet retfærdiggiøre saadant Afslag. Artikler ne af Tilsitfreden bleve ikke Hs. Maj. meddeelte, og i Særdeleshed ei den Artikel, i Kraft af hvilken Mæglingen foresloges, og som foreskrev en bestemt Tid for Erholdelsen af Hs. Maj. Svar paa dette Forslag. Midlertid var dette Hs. Maj. Svar intet Afslag; det var kun en betinget Antagelse. De af Hs. Maj. fordrede Vilkaar vare: Fremsættelse af det Grundlag, hvorpaa Fienden var villig til at underhandle, og Meddelelse af Tilsitfredens Artikler. Det første af disse Vilkaar var netop det samme, som Keiseren af Rusland, for neppe 4 Aar siden, havde føiet til sin egen Antagelse af den af Hs. Maj. Keiseren af Østerrig tilbudne Mægling. Hs. Maj. havde havt Ret til at fordre det andet, som Allieret af Hs Keis. Majestæt, og det vilde være yderligen uforsigtigt at undlade det, naar Hs. Maj. indbødes til at betroe Hs. Keis. Maj. Omsorgen for sin Ære og sin Tarv. - Men forudsat endog, at disse Vilkaar, hvoraf intet opfyldtes (skiøndt Hs. Majestæts Ambassadeur i Petersborg ofte forlangte deres Jværksættelse) ikke havde været i sig selv fuldkommen naturlige og nødvendige, saa var der dog en stor Mængde Betragtninger, som stødte sammen, for at bevæge Hs. Maj. til, med største Omhyggelighed at forvisse sig om Keiseren af Ruslands Udsigter og Hensigter, saavelsom om den sande Natur og Virkningen af de nye Forbindelser, Keiseren havde indgaaet. - Den fuldkomne Tilsidesættelse af Kongen af Preussens Tarv, uagtet denne, af Trofasthed i den Forpligtelse, han havde indgaaet med sin keiserl. Bundsforvandte, havde to Gange forkastet Tilbudet af en særskilt Fred, og Naturen af de Vilkaar, Keiseren af Rusland nøiedes med at giøre, til sin egen Fordeel, i Tilsitfreden, aabnede ingen trøstende Udsigt i Henseende til de Skridt, Hs Keiserl. Majestæt kunde være findet at giøre til Fordeel for Hs. Brittiske Majestæt. - Paa en Tid, da en fransk Armee vedbliver at besætte og udfue de Besiddelser, Kongen af Preussen har beholdt, til Trods for Vilkaarene i den med denne Magt i Tilsit sluttede Traktat; da Frankerig efter eget Jndfald hæver af disse Lævninger af det preussiske Monarkie saadanne Kontributioner, som Preussen i sin meest blomstrende Tilstand ikke havde mægtet at betale; da man midt i Freden fordrer de preussiske Fæstninger sig inddrømmede, som ikke kunde tvinges under Krigen, og naar Frankerig bruger i Preussen er Tyrani, der strækker sig endog til at udpege og fordre, for strax at henrettes, Personer, der ere Hs. preussiske Majestæts Undersaatter og boende i hans Lande, men som anklages for at have forseet sig mod den Agtelse, der skyldes der franske Regiering, naar alle disse Handlinger taales under Keiseren af Ruslands Øine, og uden at han lægger et Ord ind for sin Allierede; da kan Hs. Majestæt vel neppe troe sig aarsaget at giøre Europa Regnskab, for at have betænkt sig paa at sætte en ubegrændset Tillid til Virksomheden af Hans Keiserlige Majestæts Mægling. -Men om endog denne Mægling havde frembragt den ønskte Virkning, om end en af Hs. Keiserlige Majestæt garanteret Fred havde været dens Frugt, mon da Hs. Majestæt havde kunnet giøre sikker Regning paa Varigheden af nogen Overeenskomst af dette Slags, efter at have seet Keiseren af Rusland aabenbare overdrage til Frankrig Souverainiteten over den tioniske Republik, hvis Uafhængighed Hs. Keiserlige Majestæt nyligen høitideligen havde tilsikkret. -Men medens man fremstiller, som Bevæggrund til Hans Keiserl. Majestæts retfærdige Uvillie, Afslaget af Keiseren af Ruslands Mægling mellem Storbrittannien og Frankrig, afmaler man det som en Haan, hvilken Hs. Keiserlige Majestæts Maadehold ikke tillader ham at taale, at Hs. Maj. begierer denne selvsamme Mægling, for at faae Fred mellem Storbrittannien og Danmark. Hs. Majestæt anseer sig ei forbunden til at retfærdiggiøre sig for Keiseren af Rusland, i Henseende til Toget mod Kiøbenhavn, Jkke dem, der have deeltaget i de i Tilsit gjorte hemmelige Aftaler, tilkommer det, at forlange Godtgiørelse for en Skridt, som disse Aftaler gav Aarsag til, og hvorved en af deres Gienstande lykkeligen er bleven tilintetgjort. - Hs. Majestæts Retfærdiggjørelse, i Henseende til Toge mod Kiøbenhavn, ligger for hele Verdens Øine: Keiseren af Ruslands Erklæring vilde tilføie den hvad der manglede hvis ellers noget behøvedes tilføiet, for at overbevise de meest Vantro, om de Omstændigheders uimodstaaelige Kraft, der bestemte Hs. Majestæt. -"Men lige til den. russiske Erklæring udstædedes, havde Hs. Majestæt ingen Aarsag til at formode, at Keiseren af Rusland, hvad Mening han end havde om de Kiøbenhavnske Begivenheder, at den kunde hindres fra, paa Storbrittanniens Forlangen, de, at paatage sig den samme Rolle, som han med saa megen Lyst spillede til Fordeel for Frankerig." - Hs. Majestæt veed ogsaa heel vel, at de første Kiendetegn til en gien kommende Fortrolighed, siden Tilsitfreden, viiste sig netop i det Øieblik, da Efterretningen og Kiøbenhavns Beleiring var ankommen til Petersburg. - Ukrænkeligheden, af Østersøen og dens Kystmagters giensidige Borgen for samme, en Borgen, som man siger at have været bestemt med den brittiske Regierings Vidende, afmates som Omstændigheder, der forværre Hs. Majestæts Foretagender i samme Hav. Man kan ikke have villet fremstille Hs. Majestæt som den, der nogensinde gav si Minde til de Grundsætninger, hvorpaa man paastaaer at grunde Østersøens Ukrænkelighed. Midlertid kan Hs. Maj. til visse Tider, og af Grunde, der i en særegen Deel bestemte hans Handlinger, have undladt at handle paa en, disse Grundsætninger modsat Maade. En saadan Ho Maj. Fremfærd kan aldrig have havt Sted, uden i en Freds= og Neutralitets Tilstand i Norden, og vist nok kunde man aldrig vente, at Hs. Majestæt vilde følge samme Handlemaade, efterat man havde taalt, at Frankerig gjorde sig til Eneherre over hele Kysten af Østersøen fra Danzig af indtil Lübek. - Men jo større Vigtighed Keiseren af Rusland tillægger sine Forpligtelser for Østersøen Rolighed, som han selv siger, at være ham overdragne af hans næste Forgængere Keiserinde Katharina og Keiser Poul l., desto mindre Ret havde han til at troe sig fornærmet, ved at Hans Majestæt kaldte han til at være Borgen for den Fred, som skulde sluttet mellem Storbrittannien og Danmark. Ved at indskysig hermed til Keiseren med al mulig Tillid og Oprigtighed, har Hs. Maj. ikke havt i Sinde at giøre, og troer heller ei at have tilføiet ham nogen Fornærmelse. - Hs. Maj. kan ligesaa lidet begribe, at han, ved at foreslaae Kronprindsen "saadanne Fredsvilkaar, som den fra Danmark Side lykkeligste Krig neppe kunde forskaffet ham," kunde tillæg ges at have enten forbittret Danmarks Harme eller fornærmet dets Værdighed. - Saaledes har Hs. Maj. da svaret paa de forskiellige Beskyldninger, ved hvilke den russiske Regiering stræber at retfærdiggiøre sit Brud af Baand, der i Aarhundreder bestode til Fordeel for Storbrittannien og Rusland, og søger at kaste Skiul paa Virkningen af den fremmede Jndflydelse, hvorved Rusland seer sig inddragen, i en uretfærdig Krig, "for en Tarv, som ei er dens egen. - Ruslands Erklæring fremsætter de særskilte Vilkaar, hvis Antagelse ene kan giøre Ende paa Fiendtlighederne, og gienbringe Fredsforhold imellem begge Stater. - Hs. Maj. har alt havt Leilighed til at forsikkre, at Retten, intet Tilfælde nægtedes Hs. Keis. Maj. Undersaatter. -