Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1821-08-09
Napoleon Bonaparte. Af de mange og fleersidige Betragtninger, som nu anstilles om denne lige forgudede og forhadte Mand, udmærker sig følgende kjernefulde og upartiske Stemme, som læses, i sidste No. af Handels- og Jndustrietidenden: Det er ikke altid Døden, som gjør Ende paa store Mænds Liv, og længe førend den 5 Mai 1821 havde Napoleon fuldendt paa Waterloos Sletter. Men endnu var der ingen Efterverden til for ham, og vi tvivle endnu meget om, at Retfærdighedens Time er slaaet. For meget Had, for meget Venskab og for megen Beundring omgive endnu hans Skygge, til at Man kan høre Sandhedens Stemme. Disse Lidenskaber ville tabe sig med Tiden, og til denne maa man derfor overlade den upartiske Dom over ham, som Efterverdenen først kan modtage og stadfæste. Men hvorledes denne ogsaa vil vorde, saa kan Man dog forudsige, at den vil regne Napoleon blandt de største Krigere i alle Tider, hvad enten den nu vil betragte de overerdentlige Følger af hans Bedrivter eller den Rigdom af Midler, han forstød at forskaffe sig. Visseligen vil den erkjende noget Større end et almindeligt Menneske i den kjække Kriger, som, med Fanen i Haanden, styrter frem mod Kanonsvælgene ved Lodi, i den unge Europæer, som uden Rytterie, ved Foden af Pyramiderne adsplitter det frygteligste Kavallerie af Verden, i den dristige Feldtherre, som i faa Timer giør Ende paa den gamle preussiske Armee og paa Frederiks Monarki, i den erfarne General, der forsvarer Frankerig, imod det bevæbnede Europas fra alle Sider indtrængende Hære. Sikkert finder Man i denne med 25 Aar begyndte: krigerske Løbebane ogsaa Feil, men hvor mange Laurbær, bedække ikke enkelte Cypresser, hvor mange Seire ikke enkelte Nederlag? – Skjøndt mindre stor end Krigeren fortjener ogsaa Lovgiveren at lægges Mærke til. Lad end være at den stundom barbarisk strenge Straffecoder ikke tilstrækkeligen beskjærmer Uheld og Uskyld, lad end være, at hans Kriminalinstruktionscoder altid frembringer et ængstelig Tyrannies Forsigtighed, saa taler dog Civillorbogen høit forden Mand, der i Mellemtiden mellem sine Seire selv pro vede og ordnede dens Hovedsætninger. Den Bestyrelse, som Napoleon skabte i et Land, hvilket han fandt i den største Uorden, fortjener Beundring af alle dem, som ynde den uindskrænkede Magt. Den var aldeles beregnet paa det Herredømme, han vilde indføre, og er et stort Beviis paa hans Skarpsindighed, skjøndt den vistnok ikke fortjener nogen Lovtale, forsaavidt Man maa fordømme det tyranske Princip, den var grundet paa. Dog vilde det være uretfærdigt at miskjende dens Velgierninger. Hvor mange offentlige Mindemærker, Torve, Gader, Quays, Havne bevidne ikke den overordentlige Virksomhed hos en Aand, som ikke bortreves af prægtige Smaating, og som altid med Varme greb fat paa nyttige Foretagender. - Kunster og Videnskaber blomstrede under Napolcon, for saavidt en saa krigersk Tidsalder tillod det. Han beskyttede dem, maaskee ligesaa meget fordi han elskede dem, som fordi han vidste, at hans personlige Roes blev forøget ved al Roes i hans Aarhundrede. Den indvortes Handel og Jndustrie, som, siden Revolutionen i Frankerig, saa særdeles have udviklet sig der, maae for største Deel takke Tildragelser derfor, som fandt Sted førend Napoleons Herredømme, imidlertid, har han dog gjort meget for dem. Kontinentalspærringen, skjøndt i og for sig selv en feilagtig Forholdsregel, i havde nogle gavnlige Følger, og de, som bedømme den, ville ikke glemme at lægge Mærke til: den Søeblokade, som fandt Sted iforveien, Rivaliteten af en Nabonations Jndustrie, og denne Nations Skinsyge og undslukkelige Fjendskab imod den, som fremkaldte denne Forholdsregel. - Man har fremført store politiske Beskuldninger imod Napoleon. Historien vil dømme dem. Nu kjende vi mere til deres sørgelige Følger end til deres Aarsager. En Deel deraf maa Man holde den Ruus tilgode, som havde bemægtige sig den, som Lykken syntes at overvælde med sine meest berusende Gaver. En af Napoleons største Feil, og som al sene kunde være tilstrækkelig til hans Fald, er at han ikke agtede Mennesker, og ikke vidste hvad de vare værd, at han troede man kunde drage større Nytte af dem, naar Man faaer dem til at knæle for et Afgudsbillede, end naar Man indgyder dem en grundet Stolthed paa sig selv og en ædel Enthusiasme for Frihed, at han glemte, at et frit Folk altid veed at forsvare sine Rettigheder, men at et Slavisk Folk intet har at forsvare. - Den sælsomme Skjebne, som ledsagede Napoleon fra sin Ungdom, fulgte ham lige ind i det Fængsel, hvori Skjebnen kastede ham. Der vidnede endnu Alt om det dybe Jndtryk, som Mindet om hans Rygte gjorde. Hensat paa en ufrugtbar Klippe maatte en Flaade tjene ham til Vagt, og Europas første Magter havde et Slags Repræsentanter hos denne store sjunkne Magt, som skulde bivaane hans Fangenskab og hans Død. - Hans Død Den er endelig kommet for at befrie ham, og Graven paa St. Helena vil bestaae i Midten af Havet, for at minde Jordens Herrer og den evige Sandhed, at Man af Naturen kan have erholdt alle Genniets Gaver, have plantet seierrige Faner fra Tajo til Boristhenes, have givet tyve Nationer Love, og hersket over tyve Fyrster, men dog maa bøie under, naar Man ikke forsvares af Folkets Kjærlighed og af Jndretninger efter dets Valg. Europa, som var forenet imod Napoleon og Despotismen, kunde styrte begge; for Napoleon og Friheden havde det maattet viget.