Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1841-11-22
En Forfatter, som under Mærket 12 pleier at skrive i Berlingske Tidende hver Gang der er noget paafærde, som i ualmindelig Grad tildrager. sig den offentlige Opmærksomhed, har efter længere Tids Taushed nu igjen ladet høre fra sig i Anledning af den nyeste Action mod Stænderdeputeret Orl af Lehmann. Denne Hr. 12 har sat sig det som Opgave ubetinget at forsvare Regjeringens og Autoriteternes Handlinger, naar disse angribes eller misbilliges af de uafhængige Blade eller den offentlige Mening, og han har vidst at indklæde sine Artikler med en vis forblommet Fornemhed, som om han vilde give sig Mine af, enten selv at være Medlem af de høiere Regjeringsautoriteter, og altsaa tildeels at forsvare sine egne Handlinger, eller dog at være Regjeringens bestalter Sagfører. Dersom imidlertid Nogen, ved hans tidligere Fremtræden, har fattet saa stor en Mening om Hr. 12, da maa Enhver, som har fulgt hans Færd med nogen Opmærksomhed, forlængst have forkastet denne Tanke, da han, langt fra at staae paa Regjeringens rolige, ophøiede Standpunct, nedlader sig til at bruge Vaaben, som kun ophidset Lidenskabelighed kan give dem i Hænder, der henrives af Partistridens Tummel, og da han ofte har forsvaret offentlige Foranstaltninger med saadanne Grunde, at det kun lidet vilde gavne den Sag han forfægter og selve Regjeringens Anseelse, dersom den Mening rodfæstedes i Folket, at Jhændehaverne af Statsmagten ikke havde bedre Grunde for deres Handlinger. Denne Forfatters Artikler have saaledes allerede mistet den Anseelse og Vægt som man maaskee hist og her tillagde dem i Begyndelsen, og vi skulde ikke engang have omtalt hans sidste Bravade i Anledning af det lehmannske Associationsforslag, naar denne ikke blev interessant ved deels at afgive et Vidnesbyrd om, at den nye Action mod Orla Lehmann ogsaa i Hovedstaden har vaktet stort aandeligt Røre og opvakt Folk af den Ligegyldighedens Slummer, hvorover nylig den fortræffelige gamle Kammeraad Olbe i Folkebladet beklagede sig, deels at bestyrke den af Fædrelandet udtalte Mening, at denne Action maa lede til den eclatanteste Frifindelse. Vor Forfatters blotte Fremtræden og end mere den Yderlighed, hvortil han gaaer, og de dristige Paastande og Beskyldninger, han vover mod den liberale Sags Forfægtere, berettiger tilstrækkeligt til den første Slutning, og den anden lader sig med temmelig Sikkerhed udlede af den Usikkerhed, hvormed han omtaler Sagen, og især deraf, at han har maattet tage sin Tilflugt til aabenbar falske Forudsætninger og Conseqventser, skjøndt Cancelliet – som bemærket – meget vel kan have andre og bedre Grunde for sin Fremgangsmaade end dem, Hr. 12 veed at anføre. For ikke at udsætte os for den Beskyldning, ved udrevne Citater at have forvandsket Forfs. Ord, ville vi heelt og holdent hidsætte det Stykke, som udgjør Hovedpunctet i hans Argumentation. Det lyder saaledes: "Det er klart nok, at det ikke alene er lovstridigt, selv at overtræde Lovene, men ogsaa at understøtte Lovens Overtrædere, og at opmuntre dem til at fremture i Kamp. Det kommer saaledes kun an paa, om den Anvendelse, hvortil Hr. Lehmann har bestemt Subscriptions summen, er en slig Understøttelse eller Opmuntring. Naar nu det billedlige Udtryk i hans Brev: den haardt betrængte Presse, oversættes i Sandhedens simple Sprog, saa er det aldeles utvivlsomt, at derved menes de Forfattere, som ere eller blive sag søgte eller domfældte som skyldige i Trykkefrihedens Misbrug. Og seer man hen baade til Ordene Subscriptionsindbydelsen og Skrivelsen, hvormed den indsamlede Pengesum oversendtes til L., samt til Hentydningerne derpaa i hans Svar, saa er det ligesaa klart, at den Anvendelse, hvortil L. har opmuntret Giverne eller Ligesindede til at forene sig, netop skal komme dem tilgode, der sagsøges eller fældes som Skyldige i Pressens Misbrug i politisk Retning, hvilket er den Art af Virksomhed hos L., Giverne havde villet remunerere. Men hvad er altsaa den haardtbetrængte Presse andet, end Forfattere, der domfældes eller sagsøges for lovstridigt Brug af Pressen, og hvad vilde en Association, der kom slige Forfattere til Hjelp med Penge vel udrette, undtagen just ganske eller tildeels at befrie disse politiske Sagsøgte eller Domfældte fra de pecuniaire Byrder og Tab, hvormed Straffen havde til Hensigt at modarbeide deres lovstridige Tendents og deres Virksomhed, imod Statsforfatningen?"Der hører virkelig en ualmindelig Dristighed og Ubekjendtskab til vor Presses Tilstand, som man ingenlunde kan tiltroe Forf., til at paastaae, at den haardt betrængte Presse ikke kan være andet end de domfældte eller sagsøgte Forfattere. Er det da ikke en Trængsel, hvorunder Pressen lider, at den ene Deel af den er underkastet en vilkaarlig Censur, medens den anden Deel aldeles er afskaaren fra Behandlingen af mange vigtige og interessante Gjenstande for offentlig Drøftelse? Er den uafhængige Presse ikke fornemmelig betrængt ved Nægtelse.