Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-10-06
Ved enhver daværende udvortes eller indvortes Forandring i Lovgivningens eller de diplomatiske Forhold, yttrede Regjeringen sig først, angaaende hver Overgang, mofficielt ved et undet Dagblads Forfatter, derpaa Ministeren eller Senatet i en til Keiseren, altsaa officiel, stilet Forestilling, der strax offentliggjordes, og nu først paafulgte den formelige Regjeringsbeslutning i Regjeringsbladet (Bullerin des lois).Der herskede saaledes en mærkværdig Trinitet, i Forberedelsen til Lovskraftsgivelsen, thi den daværende Regjering hyklede i det mindste - saa mægtig er Oplysningens Impuls - en Agtelse for Folkets Mening, om den end ikke havde samme. Man vilde altsaa overtale Folket til at troe, at dets Tarv og eget Ønske havde tvunget Regjeringen til dens brugte Fremfærd. Behagede nu end mangen daværende Lov ikke Folket, saa fandt det dog denne Lovgivnings Form meget smigrende. Paa det de høiere Functionairer ikke skulde forledes til at forskaffe sig en Popularitet, som i det daværende Despoties Aand, der centraliserede Alting, egentligen kun tilkom Souverainen, bleve hine ved deres Embedstiltrædelse, nøje instruerede, af Jnspiration, men ikke af Protection, at være Ulykkens og Undertrykkelsens Talsmænd, fremdeles aldrig at love en Forbøn, fordi man alt for ofte ved den første urigtige Synsmaade kan skuffes, heller ikke forud at tilkiendegive den Ansøgende sin egen gunstige Anskuelse af Ansøgningen, fori letsindigen at udsætte sig selv eller sin Regjering, som maaskee ikke deler hiin, for at betragtes som den, der dømmer urigtigen. Aldrig klagede en Undersaat i Tydskland over Souverninens haarde Ord, naar denne afslog ham en Bøn, eller troede for Øieblikket at burde nægte en bestemt Erklæring. Landsfaderen, svarende af. et inderligt bevæget Sind, glemte aldrig de barnlige Forhold, som den, der nærmede sig ham med en Klage, stod til ham. Han vilde troe at handle imod sin Værdighed, naar han i en anden Tone talede til en Ansøgende eller Forestillinger gjørende, thi selv en ubeføjet Bøn røber hos den Bedende intet slet Hjerte, og han føler meget rigtigen, at han staaer for høit, til at kunne gjøre andet end vise tilrette, at kun Naaden taler af hans Jndre, at Straffen kun udspringer af hans Love, men aldrig af hans Villie. Endog den ubetydeligste Dadel, der kommer ovenfra, nedtrykker centnertungt. Nægter Engellands mægtige Monark en Parlamentsbill sit Samtykke, saa erklarer han: jeg vil betænke mig, og giver han det, saa siger han: jeg vil. Paa denne Maade vedligeholdes Undersaattens barnlige Sind mod Souverainen i alle directe Forhold. Men det vilde neppe være vanskeligt at finde Exempler paa Regjeringsbekjendtgjørelser, hvori en mild Tone savnes. Folket tænker ved saadanne Leiligheder, Fyrsten afslaaer med Mildhedens gyldne Ord og hans Minister hyppigen med Bly ord i Tale og Skrift; læser end det første ogsaa over den umilde Ministerial eller Authoritets Underskrift ad mandatum speciale", saa har dog i de haarde Udtryk kun Statsmandens Umildhed, ikke hans Fyrste udtalet sig. En saadan Tro giver det ikke Slip paa. Folket bliver kun ved saadan Opfaren (naar det maaskee ligesaa anmassende bad, som den høje Authoritet anmassende afviste, uden engang at belære de Vildfarende, som dog ikke mangle Fornuft) bestyrket i den Tro, at mangen Authoritet, med Flid trækker en Vold mellem Monarken og hans Folks Ønsker, Bønner og Klager; – at de høie Betjenter ville udøve et Mellem authoritet og adskille begge, for at hyldes af begge. Nationerne ere ogsaa almindeligen imod Forretningernes Centraliseren, fordi Monarken, ikke kan afgjøre Alting personligen, og af Rescripterne den Landsfaderlighed, som ei tillige udtaler sig i Form og Materie, ikke kan væe dem indlysende. Derfor ønske de i de Stater, hvor Regenterne ikke altid kunne handle selv, at være Collegialraadslagningerne og deres høieste Øvrighed saa nær som mueligt. Høiagtelsen for Monarkerne synes at have tiltaget i samme Grad, som den for Statsbetjenterne har aftaget. Hvoraf kommer det, at mange Statsbetjenters fendale Natur ikke kan gjøre sig fortrolig med den Humanitet, som de dog ei kunne undvære, saasnart de constitutionelle Forfatninger ere blevne til Thi naar disse nøie have bestemt Underforholdene, saa tør Ministeren kun i Kraft af Loven, ikke i Kraft af en Retsanalogie, der, i den Tru endes Haand, kan antage forskjellige Skikkelser, ei i Kraft af politiske Hensyn, som altid kun due lidet og kunne tjene andre Formaale til Maske, udtale sin Privathensigt. Stændernes Væsen anordnede fordum, til Exempel i Mecklenborg, hvorledes en Regjering maatte tale med en Landstand; det vil, saafremt saadant findes nødvendigt, gjøre Authoriteterne desangaaende Forestillinger, til hver Undersaats Tarv. Med intet vare mange Authoriteter mere stiilfærdige, end at lugte Respectkrænkelse og Majestætsforbrydelse, fordi man urigtigen havde fattet Viisdommen i en Anordning, og havt den Dristighed ligefrem at paastaae, at Fornærmelse mod en Embedsynsmaade ikke er Fornærmelse mod Loven. Derfra hidrører det Hav af Anordninger, hvor ingen vare nødvendige, og deres Tørhed, hvor Selvraadigheden helst vilde vise sig. Her netop stødte de Supplicerende sammen med deres Foresatte, og misforstode hinanden, fordi nødvendige, bestemte Forskrifter manglede. Hvorfor vil en Statsbetjent ikke indsee, at ogsaa førend den erklærede Ansvarlighed embedslig indslutter ham i Formernes strænge Bane, hans personlige Vrede aldrig maa yttre sig, naar Regenten taler igjennem ham, og at det er utilladeligt, ikke altid at lade hans faderlige Sindelav fremlyse, naar Fyrsten i Anordninger taler til sit Folk. Alle elske de deres Fyrste. Hvorfor gives der Tilfælde, hvor Alle elske deres Fyrste, og skjøndt de sjeldent frygte denne, dog stundom frygte hans Ministre og Authoriteter, Begge de sidste handle sadvanligen ogsaa i en god Mening, men maaskee have de vænnet sig til at udtrykke sig barsk, hvor man dog skulde formode, at Regenten har autoriseret dem til at belære paa en almeenforstaaelig Maade, og hvor Folket er overtydet om, at han vilde have svaret i en mildere Tone.