Aalborg Stiftstidende, 1835-10-31
Forholdet mellem Godseier og Bonde, indført i Slagelse og flere Aviser. Udgjør Bondestanden, saa at sige, alene Folket i Danmark, som Forfatteren behager at yttre sig og som man næsten skulde troe, da, hvor der tales om Noget til Landvæsenets Fremme og Gavn, nævnes i Almindelighed kun Bonden, som om der ingen andre Landmænd var. Skulde den jesuitiske Grundsætning: "Hensigten helliger Midlet, være begrundet baade i Moral- og Lovgivnings=Principet, saa at Staten for sin formeentlige Velværen, for en større Classe af Borgeres Skyld, havde Ret til at betage de Øvrige deres Eiendom, saa kunde man jo ogsaa foreslaae, at alle Kjøbstædborgernes Rettigheder skulde tilsidesættes til Fordeel for Bondestanden, som den større Mængde, ja at Capitalisten skulde udlaane Penge imod en mindre Rente og Sikkerhed til Bondestanden, da det unægtelig vilde befordre Velstanden, at Penge kom i Circulation til Godseier og Bonde mod billig Rente og billig Sikkerhed, at alle Maskiner, som Hurtigpresser, Tærskmaskiner &c. skulde forbydes, thi hvor skulde Mennesker hen, som forhen levede af det Arbeide, disse nu forrette. Saaledes maatte efter hans Mening ei heller nogen Bondegaard være i anden Mands Eie og vi see dog ofte, at disse ere det og ofte anvendes saaledes til Lyststeder, thi efter Hr. Fris Mening faldt for hver saadan Gaard en Bondesamilie Fattigvæsenet til Byrde (see hvad der iøvrigt er sagt herom i Kjøbenhavnsposten Nr. 164, betitlet Hoveri, dateret Juni 1835, hvor det Urigtige i slig Vilkaarlighed er saa tydelig fremsat.) Vi mene, at denne Hr. Fr. Lov=Logik er jesuitisk og yderst despotisk og ligesaalidt begrundet i Virkeligheden, som Alt nu virkelig finder Sted, som i nogen velordnet Stats sande Politik Iøvrigt troe vi, at det er klart, at Godseiernes Eiendomsret bør beskyttes og hævdes, saalænge denne Ret i alle Henseender kan bestaae med Statens Tarv. Endikke et Gode, i Staten bør frembringes ved en Classe Borgeres Ruin eller Tab, hvorom heller ikke kan være Tale med Hensyn til det ivrigen yttrede Ønske om Hoveriets Ophævelse, fordi dette trykker baade Bonde og Herremand og skader Avlsbruget, men dette kan let skee, netop ved det Projecterede, at Fæsteindretningen ophørte. Forfatteren, som ikke hylder despotisk Justits mod Nogen, har aldrig meent, at Contracten ved Fæste skulde brydes, men at Alt skulde gaae fornuftigt, successive og lovligt frem, uden at Rogen krænskedes derved. Herved hævedes det forhadte Navn Hoveri og det under dette Navn ei mere til Tiden svarende, for circa 40 Aar siden contraherede Pligtarbeide. Contrahenterne, som man da ei mere benævnede Huusbond og Bonde, vare nu virkeligen fuldkommen frie og ei, som nu Godseierne, bundet i Garnet og Bonden kun i Navnet, og kunde contrahere frit om deres Eiendom, som enhver anden Myndig og Ædruelig i Staten kan, passende med Tiden og den fremskridende Agerdyrkning. Det er altsaa klart, at intet Gode i Staten hindres ved, at Godseiernes Eiendom respecteres, som Bondens, thi det Omtalte kan, som viist, naaes ad en anden Vei, hvor hverken Lov eller Ret krænkes. At Selveiendom er nyttigere i Danmark, som overalt, for den dristige Bonde, end Fæste, ligesom enhver Eiendom er bedre at have, end Noget til Leie, er udenfor al Tvivl, især naar det kunde fratvinges Proprietairen eller andre Eiendomsbesiddere for ingen eller ufuldkommen Erstatning, hvilket dog ei engang var til Fordeel for den dovne og lade Bonde, som Fæsteindretningen soutenerer og tildeels lægger Spiren til. Men enhver nogenlunde Honnet og Fornuftig og med nogen ædel Følelse Begavet vilde dog gyse for et saadant Barbari, thi det var ogsaa bedre for de Fattige, at Rigmanden blev tvunget til at dele sit lovligen Erhvervede med dem, men hvor vilde vove at proponere Sligt? Og dog er dette det Samme, som at tage Godseierens Eiendom ganske eller tildeels fra ham og give den til Bonden, og, at dette i cameralistisk Henseende vilde være godt for Landet, tvivle vi paa, og det synes ogsaa, som om Regjeringen har indseet og følt det; thi det vilde vist ikke være godt, at Jntet blev at udføre, men Alt at fortære, og dette Princip vilde føre til større Fattigdom, uden at der var Nogen, som kunde raade Bod derpaa. Hvad Forfatteren gjør for en Beregning over de mange Hoveripenge, saa vil han vel neppe tilstaae Godseierne det, som i Dagen var beregnet og som viste Hoveriets Værd, hvis Rigtighed bedst vilde føles, naar Godseieren skulde leie Bønder til Hjælp, som han maatte, naar Hoveriet betoges ham, og han vilde da enten aldeles ikke kunne faae denne Hjælp, eller Bonden, vilde fordre og tage en ganske anderledes Erstatning derfor, end man vilde tilstaae Godseieren for Hoveriet. Hvad Forfatteren behager at kalde ubetænksomt Forslag, giver han dette Navn, fordi han enten ikke kan eller ikke vil tænke eller tale upartisk herover. Er dette ei Tilfældet i England og flere Steder, uden at befordre Fattigdom, og den hele Forandring bestod i, at Bonden, naar han var ærlig og dristig, blev ved Gaarden med sin Familie, som forhen, men som Forpagter; var han ei det, kom han bort, hvilket han i dette Tilfælde ogsaa burde, som Fæster Disse pathetiske Udraab af Hr. Forfatteren ere derfor vis ene og alene beregnede paa at tilrane Bonden en Deel af Godseierens Eiendom og blænde Mængden med den Armod, som Bonden formeentlig er i og især ved det Foreslaaede, at hæve Fæsteindretningen, vilde komme i. Han skriver, at det er naturligt, saalænge de store Hovedgaarde skulle beholdes udeeltel; han skulde føie til, saalænge det tillades Folk at eie Mere, end at de til Nødtørft derfor kunne klæde og føde sig, thi Staten har ligemegen Ret til at fratage mig min Jord og mine Penge at deele ud. I dette Tilfælde altsaa, da han ei kan faae Godserne udparcellerede, tillader han dog, at Godseierne maae beholde nogen Hjælp. Vilkaarligheden, som, han omtaler, er Hoveriets Følgesvend og som han selv hylder, da han giver Staten Ret til ganske at disponere over al privar Eiendoms Fordeling, er her netop paa Bondens Side, der kan chicanere Godseieren uendeligen, medens denne ikke kan tillade sig den mindste Vilkaarlighed. Endvidere siges, at naar Bonden skulde have ret Nytte af Hoverifrihed, skulde dette Extraarbeide bestemmes til nogle faa Spænddage, Ufordeelte paa flere Aarstider (han veed ei eller lader, som som han ikke veed, at Hoveriet er bestemt). Skal da Gods leieren ei have godtgjort de Spænd= og Gang=Dage m. m., han vil nu have ham fratagne, da han lod Bonden faae sin Gaard, saameget lettere i Indfæstning, Landgilde &c., fordi han fik disse. Hvad han siger om, at Godseieren, valdrig maa savne Arbeidskraft, da han har Huusmænd, saa ler det jo indlysende, at dette ei er nok i Høsten og til Gjødnings Udkjørsel og Korn og Foders Bortkjørsel. - Den anden Hr. Reformator, der fremkaldte Giensvaret, som denne Herre angriber, vilde ei engang tillade, at der maatte være Huusmænd, men kaldte disse Trælle. Den Skygge, han søger at kaste paa Godsernes Bestyrelse, fordi Bonden ei kan give Sikkerhed, viser, at han ei forstaaer, hvad han taler om, eller vil tale Sandhed, thi Godseieren, har, som viist, ei eengang Sikkerhed for det Bonden allerede Betroede; hvorledes skulde han nu faae denne for det mere Betroede; Hoveripenge, som det tydelig er viist, vilde være høist byrdefulde for Bonden at præstere, hvorfor ogsaa mange Bønder ei vilde være hoverifrie, naar de skulde give virkelig Æqvivalent derfor, det vil sige, Saameget som de selv vilde have for at gjøre Arbeidet for Godseieren. Til at gjøre Mere for Fæstegodset end høist nødvendigt har der forhen været meget liden Opmuntring og Hr. Fris Yttring om Godseiernes Eiendoms Sikkerhed skulde endnu mindre opmuntre dertil. Jeg troer nu, her at ha qve sagt nok, idet jeg henviser til hvad herom er skrevet i det Hele, men især til det i Dagen og flere Blade ind trykkede Stykke om Forslag til Stænderne og det ligeledes i forskjellige Blade indførte Stykke, betitlet: "Mere om Forholdet imellem Godseier og Bonde og navnlig om Hoveriets Afskaffelse for at gjendrive denne Forfatters eensidige Anskuelser, der tildeels allerede ere gjendrevne i det om denne Sag forhen Skrevne, som i Danmark ei kan see Andet end Bønder og deres personlige Fordele, og for at vise dem, som let hen bedømme Tingen, det Vrange og Eensidige i hans Anskuelser og Nulliteten af de Beviser, hvormed han mener at have slaaet os af Marken, for at forsvare sin Sætning: at Hoveri til enhver Priis bør betages Godseieren, ja, han vil endog derved have frem tvungen, at alle samlede Godser skulle udparcelleres. Gud skee Lov, at vi have en retfærdig, viis og god Konge og Souverain, der er Fader for sit hele Folk og vist har sine øvrige Undersaatter ligesaa kiær, som Bonden, og en vil taale saadan Krænkelse imod nogen Stand, da vi Alle, lige for Loven og bidragende til Statens Vedligeholdelse, ogsaa lige kraftigt maae beskyttes af denne. Vi antage, at der for Tiden ere saa vigtige fædrelandske Anliggender, hvortil alle Statens Borgere kunde og burde virke med Samdrægtighed, for at hjælpe Fædrenelandet og opfylde Landsfaderens Ønsker, at der nu ei skulde spildes Kraft ved at vække Misfornøielse, fordi den ene Stand vil lucrere paa den andens Bekostning. Enhver Godseier giver vist med Glæde Meer end hans Hoveri er værd, naar han kan undvære det, til Afdrag paa Statsgjælden eller Sligt, til hele Statens eller Kongens sande Vel, men ei, fordi Hr. Fr. ei kan taale samlede Godser, eller for at gen Sognefoged Niels Mortensen (der beviser ved sine Sager, hvor vanskeligt og kostbart det er, at faae Ret over Bonden) eller Morten Hansen og Hans Larsen og Consorter kunde berige sig ved at bryde en frivillig indgaaet Accord, hvilke sidstnævnte tvende Lolliker begyndte med den nu omhandlede Hoverifrihed i deres Annonce i Lollands og Falsters Stiftstidende f. A., ophidsede af Enaf de Mange, der føre patriotisk Tale, medens de kun tænke paa at nyde baade Bonde og Godseier til deres egen Fordeel. At nu flere Hundrede Fæstebønder i Lolland have henvendt sig til den Deputerede, Gaardmand Niels Nielsen, der med megen Velvillie (see, Kjøbenhavnsposten Nr. 233) har lovet, veenligst at anvende sin Jndflydelse, kan vel ei bevise Noget for Hoveriets Afskaffelse, ligesaalidt som den yttring til bemeldte Deputerede af Udsendinge, at Hans Majestæt Kongen selv erkjendte, at Hoveriets Ophævelse udbredte Velstand i hans Rigel; thi, havde Kongen virkelig erkjendt dette og fundet det vigtigt, var det for længesiden skeet, men, at det ei er skeet, viser, at Kongen finder, det bor tages under Overveielse, og følgelig maa Pr. Fr. taale, at andre Meninger ogsaa blive fremsatte, og vi indsee ei, at vor Mening kan skade Nogen, hvorfor, han viser, at han er saa bange, idet han udbryder: "Den vil Gud skee Lov ingen Nød have, at det vil skeel, da der imod hans og Fleres Proppositioner gaae ud paa, at angribe Andres Eiendom, som, man i flere Henseender end for de Paagjældendes (Godseiernes, Skyld maa bede Gud bevare os for, skulde begynde at skee i Danmark.