Berlingske Tidende, 1769-05-01
Fra de Pohiske Grændser, den 22de April. Det sidste Manifest, som endeel af den Litthaniske Adel udi Retten i Kowno, har nedlagt, lyder saaledes: Efterdi det er saa langt fra at gode Patrioters Graads=Taare, deres Sukke eller deres anvendte Bestræbelser have formaaet at raade nogen Bod paa Fædernelandets Ulykker, at de meget mere kuns have tient til at forøge de Religionen og Friheden i Republikken af den sidste Stændernes Forsamling tilføyede Saar, hvilken Forsamling Rusland med Myndighed har foreskrevet, og ved allervoldsomste Midler tvunget til at vedtage saadanne Forbunde, Love og Constitutioner, som dets Ærgierrighed og Fordeel tilsagte det; ligesom vi og drives af de Barer Confordereredes glorværdige Exempel; saa have vi confordereret os ligesom og de, vi have ladet vore Navne indskrive i nærværende Acte, som i et Mindemærke, hvilket skal bevare dem hos Efterkommerne. - Saasom vi vare alt for svage til at imodstaae Russerne, som fra alle Sider omringede os, have nogle af vore Medborgere seet sig nødsagede til skriftlig at afsige Conforderationen; andre have skatteret sig lykkelige at de kunne undvige hen i fremmede Lande; og vi, som ere nødsagede til at krybe i Skiul hvor vi kunne, for at oppebie et føyeligt Øyeblik til at forene os igien, vi maa overlade vore Huse og vort Gods for vore Fienders Raserie og Begiærlighed. - J saadan vor Tilstand protestere vi for Gud, for vort Fæderneland, og i sær for Barer Confordeprationen, at vi uforanderlig vedblive vore forrige Meeninger og den Eed som forbandt os sammen; og, paa det at hele Verden maa erfare den over vores forrige Conforderation. tion forfattede Acte, saa forny og igientage vi den ved nærværende Manifest: Vi Magnater og samtlige Adelsmænd af Woywodskabet Miccieslaw, som af egen Erfaring have seet og befundet sandt at være det, som saa mange Manifester og Confoederationer have forklaret om vort Fædernelands Ulykker, vi befinde, at de allehaande Grum heder, som daglig udi alle dette Republikanske Riges Provincer begaaes, tillade os ikke længer at tvivle paa, at jo Rusland, under udvortes Skin af et tilsagt Venskab, har foresat sig at kaste os under sit Herredom, og at det jo under Foregivende af Uegennyttighed og Menneskelighed skiuler meget farlige Absigter. - Det første dets troløse og grumme Anslage lode sig tilsyne, var en værdig Medborger, Hr. Chreptowitz, som var Notarius i Grodno, den første som vovede offentlig at protestere imod den Vold og de Forhaanel, ser, som tilføyedes den til Rigsdag forsamlede Nation; og han, for at undfly sit Fædernelands Tyranners Haardhed, søgte Fristad i Rom. - Den gode Medborgers Behiertighed har ikke været frugtesløs, men den har fortplantet sig i de Herrers Krasinsk og Pulamski Hierter. Disse 2 store Mænd have opofret alting for at redde Republikken og Nationens Ære: De have ikke ladet den Russiske Magt af skrække dem; men, i det de have skiftet en Confoederation, som endnu med Ære bestaaer, have de ædelmodigen vover sig selv at vorde et Offer for Religionen og Friheden. - Det ere disse høyanseelige Hoveder som vi have at takke for alle de Confoederationer, som have fulgt paa den Bariske. Republiken, som saaledes kom sig af sin Bestyrtelse, ophørte nu at mistvivle; og Nationen har endelig erklæret, at den betragtede den sidste Constitution som et med Vold foreskrevet Værk, og at hverken Pohlakkerne eller Litthauerne havde mindste Deel i de Loves Forfatning, som ved denne Constitution ere satte." Saa mange Jndvaanere af Woywodskaberne Kiow, Wolhynien, Braclaw og Podolien, raabe endnu ud af deres Grave til hele Europa (efterat de med deres Blod have beseglet dette Vidnesbyrd, Ney vi have aldrig taget Deel i disse Love, vi have aldrig givet vort Minde til disse Forbunde, og ingen har kunnet befatte sig dermed, uden at kalde de garanterende Potentater for Oliva=Tractaten tilstæde." - Dersom vore Confoederationer ikke i Provincen Litthauen have kunnet agere med Eftertryk, da er Aarsagen denne, at det ikke har været os mueligt, som fra alle Sider vare omringede at Russerne, at formere noget Corps som kunne byde Fienden, Trots. Men, da Tørst efter vore Brødres Blod har lokke dem hen i andre Provincer, saa forny vi nu vor Anklage for Gud, og vi erklære for de Jordiske Potentater, at vi hverken have haft Deel i, eller givet vort Minde til disse ny Lov og Tractater; og at vi holde dem for at være ulovmæssige og gyldige. - Vi erklære og protestere for Disidenterne selv og for de uindlemmede Græker, hvad enten de ere vore Ligemænd, eller de ere af ringere Stand, at vi aldrig hverken have gjort, eller have villet giøre dem mindste Uret vi kiende vor Religions sande Fordringer dertil alt for vel; den 2den Lov som den byder os, er Kiærlighed til Næsten, og den forbyder os at forhaane andre Secter, af hvad Religion de maatte være. Dersom nogen af dem i Besynderlighed har nogen billig Aarsag til at klage, da har han Retterne aabne for sig, og vi ere rede at lade ham vederfares Re efter Rigets Love. - Endelig protestere vi for alle Nationer i Europa, at vi for Hs. M. Keiserinden af Rusland stedse have baaret den Respect som Hs. M. tilkommer, og at vi med Taknemmelighed have antaget Lofterne om Hos Venskab imod Republiken: At vi have ubrødelig holdet de med dette Keiserdom sluttede Forbunde, og stiltiende forbi ganget hvori de imod os ere overtraadde: Og at vi af Fredelighed, og for at behage denne Potentat, have taalmodeligen ladet os befalde, at Hs. Msts. Tropper under sidste Krig have marcheret igiennem dette Rige, uagtet at saadant hverken fra Hs. Msts. Side var forlanget, eller fra vores bevilget. - Overbeviiste om vor Sags Retfærdighed, som vi af vore Samvittigheders Vidnesbyrd ere, angrebne paa vor Ære, fornærmede i vor Religions, saavelsom i vor Friheds Rettigheder og Herligheder; undertrykkede i vores lovgivende Magt; ødelagte i Henseende til vor timelige Velfærd; usikre i vort eget Land; skildte ved vore Godser; udjagede af vore Huse, berøvede alt det, som tiener til at forene et Folk i National-Corpus, og de Baand som udgjøre en Stats Styrke og Forsvar; som de der have tabt alt det, der kan give Lyst til Livet; endelig, som blottede fra al anden Tilflugt, end Fortvivlelse og en glorværdig Død, ønske vi at anvende det Blod, som endnu holder os ved Live, til at besegle vore Absigters Reenhed, vor Hengivenhed for Religionen og for vort Fædernelands Frihed. - Det er i dette Forsæt, at vi forene os formedelst en ubrødelig Eed, og at vi conforderere os, i det vi tiltræde Conforderationen af Bar. Til hvilken Ende vi, som kiende Hr. Michael Siekanowicki, Fæhurik, og Hr. Simon Thadens Kierkow, Magnat af vort Woywodskab, der res Fortienester, Gaver, samt gudelige og patriotiske Jver, vi eenstemmig udnævne den første til vor Marechal, og den anden til vor Regimentarius; og have vi tillige udvalgt de Herrer Thadens Minczinski, Michael Wolowicz, &c. a. til Raad af Storhertugdom met Litthauens General-Conforderion." &c. - Rufserne fra deres Side have givet tilkiende: "At efterde den Ømhed og Langmodighed, som de hidindtil have brug imod de Confordererede, har ikke formaaet at bringe den til at slaae i sig selv; men at de derimod, i det de have slaget sig til Tyrkerne og Tartarerne, selvvillig befordre deres Fædernelands aldeles Ødeleggelse; saa maa man ikke forundre sig over, at see Russerne med større Haardhed at forfare imod imod de Confordererede, og at anvende eftertrykkeligere Midler, for dog at sætte Roligheden i Pohlen igien paa en Fra Paris. Den Frihed i Handelen med Kornvahre, som ved K. fast Fod. Erklæring af 25de Mai 1763 og Forordning af Julii Maaned 1764 blev bevilget over alt her i Riget, med den Jndskrænkelse, blant andre, at naar Kornvahrene i nogen Havn overstige en vis bestemt Priis, da skal Udførselen standse, blev den Tid af Parlementerne i Riget deels med stor Glæd og Haab antaget, deels uden Jndvending registreret. Nu derimod har Parlementet af Paris, og med det Parlementet af Rouen, sattet andre Tanker, og ved den ene Forestilling hos Kongen over den anden forlanget denne Frihed omikke aldeles ophævet, dog paa adskillige Maader indskrænket. Andre Parlementer i Riget, blant hvilke de af Provence og Dauphine, fægte for Handels=Frihedens Vedvarende, og ville hellere see endog den Jndskrænskelse ophævet, at en vis Priis virker Standsning i den fri Udførsel, end flere paa Handelen lagte. Det Provenceske Parlement har i denne Materie under 26de Novbr. 1768 tilskrevet Kongen saaledes: Sire, Eders Msts. Parlement af Provence skynder sig at adlyde C. Msts. befaling, at meddeele sit Betænkende paa de fremsatte Spørsmaale angaaende Forordningerne omKornvahrene. Den Tillid som C. M. beærer os med, udkræver af os den alleromhyggeligste Agtsomhed ved at afmaale vore Slutninger i en Materie, som er den allervigtigste der kan behandles imellem Lovgiveren og Lovens Haand. hævere. - E. M. holder det ikke længer i Tvivl, om Korn vahrenes Circulation indvortes i Riget, og deres Udførsel af Riget, naar Prisen derpaa er under den ved Forordningen fastsatte Taxt, bør være fri, C. M. anseer disse Spørs maale at være afgjorte ved uryggelige Love. Men man har paastaaet, at det var fornødent at tilholde alle som eye Kornvahre at sælge paa de offentlige Torve, og at forbyde Møllere at befatte sig med Meel=Handelen." Man foreslaaer at føye disse 2de Jndskrænkelser til Erklæringen af 1763 ; og E. M. værdiger at meddeele os Kundskab om de Betragtninger, hvorpaa dette Forslag grundes. - De som giøre Jndvendingerne strække deres Absigter videre: De misfalde det Systema, som hersker ved de ny Anordninger angaaende Kornvahrene, hvilket vi ansee som et Klogskadens Mesterstykke; deres Begreber ere tvert stridende imod vorre. Det er plat umueligt at vi vorde enige med hinanden og Følgerne: De betragte det at være en Stats-Jnteresse, at holde Kornvahrene lavere end deres naturlige Priis, vi tro, at billighed saavelsom en god Politik udkræve, at man holder Dit og Mit i Agt, og at man lader Handelen sin Frihed. De ville føre os tilbage under de forbydende Loves Aag; vi velsigne den Time paa hvilken Nationen blev derfra befriet. - Hvilken bedrøvelig Egenskab ved Menneskeligheden, at den Jnteresse som sigter til Livets Ophold, den vigtigste af alle, har fast til alle Tider været allerslettest begrebet af Mennesket selv, Eders Msts. troeste Tienere, lige alvorlige i deres Nidkiærhed for Sandheden, vorde skilag tige i deres Meeninger. Frihedens Fiender saavelsom dens Forfægtere attraae begge Fædernelandets Velfærd, imedens at alligevel een af dem søger at tilføie det et farligt Stød. -Man er ikke allene i sine randsagende Begreber skilagtig, man betragter endog med forskællige Øyne Tildragelserne selv, som ere aabenbare for hele Verden. De, som ere indtagne imod den ny Anordning, de synes at finde af Erfaring at den er skadelig, de finde den at udbrede Elændighed, at foraarsage Folke=Mængdens Aftagelse Dag for Dag. De andre forsikre derimod, at Fortgangen har svaret til Lovgiverens Forventelse, at den tilbereder Velstand for dette Rige, og vor re Meybeyleres Undergang." Midt iblant disse bedrøvelige Modsigelser, finde vi noget Haab til at udreede Sandheden at fremskinne, derved, at man fra begge Sider beraaber sig paa Erfaringen. Vi kunne undslaae os fra at antage Erfaringen til Dommer, da den er saa kort, saa ufuldkommen, saa mishandlet; men vi antage den dog. Hvorpaa grunder man da det Foregivende, at Erfaringen har udslettet det af den ny Anordning om Kornvahrene fattede Haab - Fødevahrene have paa nogle Aar steget høyt i Priserne: Et Pund Brød, efter Mark Vægten, gielder i Hovedstaden 3 Sous 9 Deniers: Fattige Familier ernære sig af deres Taarer. Gud bevare os fra at laste en billig Medynk, Vi tage oprigtigen Deel derudi, men den bør strække sig til alle Ulykkelige. Hvor mange ynkelige Familier have sukket under de forbydende Loves Aag, da Agermanden, som ingen Udvey saae til at afhænde sine Vahre, og fandt ingen anden Frugt af sin Sveed, end den allerforskrækkeligste Elændighed, var overladt til Rov for Collecteuren. (den som inddriver Skatterne;) da Proprietairen, som var indsperret i sin Levemaade saavelsom i andre Udgifter, lod Daglønneren uden Arbeyde og Kunstneren uden Fortieneste. - Man har den Almue og dens Trang stedse for Øyen, som er alt for talrig sammenpakket i de store Stæder: Den agerdyrkende Almues Lidelser falde sieldenere i Øynene og ere mindre bekiendte. Man frygter for, at i en fri Handel skal indsnige sig Misbruge; men man glemmer dem som før des af Tvang og Forbude. Da ingen Lov kan tænkes, hvor veed jo Misbrug kan være muelig, og intet Gode, som jo et underkastet Blanding af noget Ont, saa maa Stats Manden rette sit Øyemeed paa det største almindelige Gode; og dette synes klarlig at bør flyde af den fri Handel: Ulykkelige Mennesker vil altid gives; men de skal være færre, og for de fleste være selv Aarsage til deres Ulykke. Regieringen staaer til meget større Ansvar for det Onde, som den ved strenge Jnd Indretninger kommer afsted, end for det, som den ikke kan afvende eller forudsee i det den lader Sagerne gaae deres naturlige Gang. - Prisens Stigende paa Kornvahreneer intet mindre end stridende imod Sammenhænget i de ny Jndretning: Man havde forudsagt og attraaet saadant Stigende som gavnligt, og, dersom den har voxet høyere end det behøvedes, ere dog Frihedens Forfægtere langt fra at tilstaae samme at være en Virkning af denne. De havde ikke lovet at staae os inde for en slet Høst eller utimelig Veyr ligt: De lode sig nøye med at forsikre, at i ulykkelige Tilfælde skulle Friheden være et ypperligt Middel imod de Følger, som vi før vare udsatte for, at udi de Omstændigheder, som før paaførte os virkelig Mangel, skulle vi kuns erfare den taalelige Uleylighed, at betale dyrere; at denne Dyrtid skulle være ligere over hele Riget end før; at Afliggenheden og den større eller mindre Beqvemmelighed i Tuskningen skulle giøre den eneste Forskæl; og at man ikke meere skulle see nogle Provincer at have Korn i stor Overflødighed imedens det i andre var umaadelig dyrt. - Vi kunne hidindtil ikke klage over at være bedragede af et falsk Haab. En Mængde af fast uhørlige Tildragelser have tilsammen virket Korn-Prisernes Stigende; de høye Priser have været almindelige over de adskillige Bestædelser, og lavere end vi for have haft dem i mindre vanskelige Omstændigheder. Provence har haft 2 magre Aaringer efter hinanden; de Arleske og Tarasconske Marker, som ere vore Forraads Lader, have i dette Aar neppe ydet Sæden dobbelt, og dog er Korn Prisen falden; ikke desmindre er den her høyere end i Paris, men vi ømme os ikke saa meget derved, fordi Regieringen aldrig har taget sig af at skaffe os Brødet til lette Priser. Hvorfor beskylder man da Handels=Friheden for det Onde som den ikke er Aarsag i, og som den maaskee har lindret? – Udi det første Aar, som fulgte paa Forordningen af 1764 har Udførselen været stærkest. Dette bør vi ikke angre: De Kornvahre, som vi da udførte, vare sammenhobede fra nogle Aar. og halv fordærvede: Dersom vi ikke havde overladt dem for Penge til vore Med=Mennesker, som vare færdige at døe af Hunger, havde de snart maattet kastes for Creaturene. Det skulle være et Barbarie og en Urimelighed uden Lige at vegre os ved at sælge det, vi have til Overflod, til vore Naboer, som trykkes af Hunger: Man sætter sig ud for en billig Giengield, naar man sætter Menneskeligheds Pligter til Side; og det, at forstyrre indbyrdes Handel og Vandel med Korn vahrene, er et sikkert Middel til at føre Hungers Nød skifteviis nu over det ene, nu over det andet af de forskællige menneskelige Sælskaber, som nedstamme fra een Fader. - Udi de paafulgte Aaringer har de udførte Kornvahres Overskud over de igien indførtes været saa ringe, at det neppe udivore Avlingers Massaa kan mærkes; det har ikke kunnet virke nogen mærkelig Bevægelse i Korn Priserne, alle mindst naar man betragter at Udførselen er skeet fra de Egne hvor man havde til overs, og Jndførselen meest til dem som mang lede. - Her kan altsaa ingen Klage føres over Udførse lin: Det sees og virkelig af de os meddeelte Jndvendinger, at man veed den Tak; men det er den fri Circulation indvortes i Riget mod hvilken man fornemmelig ivrer. Vil man da endnu indringe Provincerne, og giøre dem til ligesaamange afskildte Riger, som ere fattige ved Overflødighed, og ved Dyrtid forhungre? – Er Udførsels=Friheden fornøden til at opmuntre Agerdyrkningen, saa kan Circulationen ikke være for snar til at forsikre Afgangens Erstatning igien; uden Circulationen skulle vi endda see en Province at lide Mangel, imedens en anden havde den Fortred at beholde sine Vahre uafsatte. Circulationen kan ikke være stadi sikker, hvor der ikke i Handelen er Kræmmere som paa Vogn Axelen omføre og forsyne med Vahrene; men uden Gevinst har man ingen Kræmmere. - Den Forøgelse i Fødevahrenes Priser, som er Kræmmerens Gevinst, er uundgængelig, dersom man vil at Fødevahrene skal udbrede sig overalt i Riget og være tilsals. Og vi tro ikke at samme Forøgelse, fordeelt paa vore Kornvahres hele Massa, skal giøre stor Forskæl ved en fri Handel, som af Concurrence oplives. De smaa Korn Kræmmere sælge naar de finde 5 til 10 Sous Gevinst paa Læsset, og drage hen at kjøbe ind paa ny Disse Mennesker ere nyttige, formedelst deres Concurrenemed Groshandlerne. Almuen satter lettelig Afskye for dem; ved en Levning af Fordomme og ved en hemmelig Misundelses Virkning, seer den nødig Korn Kræmmerens eller Kiøbmandens Gevinst; den vorder ikke saa kiendelig Aarsagerne til at Brødet er dyrt vaer, naar Handelen ved Tvang er tilstoppet. - Alle og enhver tilstaaer, at de paa 4 Aars Tid forefaldene Tildragelser have afviget fra Tingenes sædvanlige Orden. Jngen menneskelig Forsigtighed skulle kunne have forudseet at Spanien, Portugal og Jtalien skulle lid stor Dyrtid over hvad de pleye at trænge til; at Sicilien, som ellers formaaer at underholde Europa, skulle selv forlange Bistand; at Høsterne i Norden skulle falde maadelige at Mangel paa Snee; at Nord=America skulle selv fortære dette Avling; at Engelland, efterat have i 88 Aar ført ud, skulle aabne sine Havne for Jndførsel; at vi i 4 Aar efter hinanden skulle have en mindre end middelmaadig Høst, en almindelig, og 2 Aars Misvæxt. - Knuden, som skal opløses, er at indsee, hvordan det skulle have gaaet til under de forbydende Loves Regimente, Den af Omstændighederne sandsynligste Slutning bliver denne, at nogle Egne skulle have haft Overflod af Kornvahre, imedens at andre manglede; at Agermanden og Agerdyrkningen selv havde ingen Fordeele hentet af Udførsels=Friheden; at Monopoleurerne og deres Haandlangere skulle have beriget sig. - Ved de ny Loves Kraft have vi undsat vore Naboer, som have betal os vor Hielp; vi have haft en Dyrtid som var for stor, men som var almindelig og Forholdsmæssig; Agermanden, som ingen. ingensteds profiterer ved lette Priser, har sattet ny Kræfter, og nyt Haab; han har forøget sit Arbeyde, nogle Privat Personer have lidt, ingen heel Province er vorden overvældet; hele Stats=Legemet har vundet ved de Summer som ere kommen ind i Riget, og endnu mere ved Agerdyrkningens Tiltagelse. - Det er Agerdyrkningen, som er det sende Thermometer, hvorpaa den ny Lovs Virkning skal kiendes, ligesom den har haft Producternes Forøgelse til sit umiddelbare Øyemeed. Dersom dette Øyemeed er opnaaet, da ville C. M. ikke videre laane Øret hverken til ugrundet Frygt, eller til gamle Fordomme. - Parlementet at Dauphins bevidner, at den ny Lov allerede har gjort sin Virkning, at mere Jord er vorden optaget og dyrket, at den allerede optagne vordre minder forsømt, at Jorden nu beskæftiger mange Hænder, som før af Kiedsommelighed laae i Skiødet. C. Msts. Parlement kan give samme Vidnesnesbyrd for Provence, hvor Agerdyrkningen, mere udvidet ligesom mere opmuntret, har udi et ufrugtbart Aar givet næsten ligesaa stor Avling, som før i et sædvanlig frugtbart Aar. En af vore Tiders Skribentere, som ikke kan beskyldes for nogen Fordom til Frihedens Medhold, forsikrer, at i Provincer som han kiender, saaes en fierde Part mere Korn nu, end i de Aaringer før Udførsels=Friheden. Denne Tilvæxt i Agerdyrkningen er almindelig og spaaer fremturende Tilvært: J Riget gives ingen Vraae, hvor den jo er mærkelig: Neppe ere 4 Aar forløbne siden Frihedens Meddeelelse, og vore Marker have allerede forvandlet deres Skikkelse. - C. Majests. Rige udgjør en viidt udstrakt Grund, som en Mængde Undersaattere under C. Majests. Aasyn besidde og dyrke. Dersom denne Grund yder af sig alt det, som man ved Ombyggelighed og Arbeyde formaaer at trække af den; dersom Regimentet og Lovene stille til at give dens Beboere, al den Velstand, som Sædelighed og Dyd kan formaa, da har Regieringen opfyldt de 2de store Maal, hvortil dens Opretning har sigtet, da har den erlanget Fuldkommenhed i den Physiske saavelsom i den Moralske Orden. Jlde anbragte Skatter og Paalæg have i mange Aar formindsket Jordens Afgrøde; de forbydende Love, i det de satte Korn vahrene under deres Priis, havde aldeles sat den til Agters; Agermanden, overvældet af Elendighed, ville gribe til Viindyrkningen, men man forbød ham at omskifte en Dyrk nings Maade som ikke betalede ham sin Møye, med den som formaaede at yde ham det han kunne leve af. Saaledes tragtede man forgiæves, ved ny Forbud at raade Bod paa det Onde, som Forbudde havde kommet afsted. - C. M. har igien oprettet Friheden, og Agerdyrkningen er allerede derved oplivet: Vorde den strænge Formue Skat (la Taille) og andre den trykkende Paalæg ophævede, skal saadant bringe den i fuldkommen Flor. Beretningerne om Agerdyrkningens Tilstand ere en paalidelig Compas, og enhver occonomisk Lov, som tilføyer den en Tilvæxt, er ufeylbarlig god. Den falske Glands af Stædernes Pragt er en Vey ledelse til Forfældighed; men Markens blomstrede Tilstand, er og bliver stedse et vist Tegn paa et Riges Folke=Mængde, Styrke og Velstand. - Det skulle være en meget blind Politik, at ville oprette Fabriker ved de Personers Undergang, som skulle forbruge Fabrikernes Producter, og at paastaae at ville skaffe Overflødighed ved at formindske Avlingen. C. M. kan med Tillid forlade Sig paa Proprietairens og Agermandens Velstand, Den skal nok opmuntre Kunstnere, som ere Foster=Børn af Midler og Formue. Kunsterne rangere næst efter en florerende Agerdyrkning; og det skulle være at forvende Ordenen, at give dem første Rang. Egentlig talt, udgiør Proprietairen og Agermanden Nationen; de som ikkun befatte sig med Handelen og Kunsterne ere Pensionairer; dersom Nationen selv en riig, skal Pensionnairerne ikke savne deres Løn; de Daglønnere, som lade sig bruge ved Agerdyrkningen, maa nødvendig nyde Deel af dens Velmagt; de eenfoldige Manufacturer, som ere de nyttigste, skulle vinde derved, og de til Pragt tienende Manufacturer intet tabe. - Man har stedse indseet, at Overgangen fra Jndskrænkelser til Frihed skulle være et critisk Øyeblik for endeel Kunstnere. Dette critiske er vorden haardere formedelst de tilslagne omstændigheder paa den Tid Forandringen skeete. Det skulle have blevet meget mindre kiendeligt, dersom ikke disse havde forstyrret den almindelige Orden førend Nationen fik Tid at vænne sig til den ny Indretning, og Jorden til at imodtage dens Jndflydelse. Denne skal om kort Tid betalt os vores forøgede Omsorg med Renter; dersom vi giødsle vore Marker vel, skal deres Frugtbarhed føre Priserne til en maadeligere og jevnere Orden; Overflødigheden skal vorde Ager mandens Belønning; i Mængden skal han finde den Jndkomst som kan understatte og oplive hans Arbeyde, allehaande Lønninger skal træde i deres rette Forhold, naar nogle saa Aars Omskiftelse skal have stadig bestemt denne Mellem Priis. - Skulle det være saa farlig en Skade, om den overhaands Mængde af unyttige Kunstnere, som undløbe fra Agerddyrkningen for i Stæderne at fordærves, blev noget formindsket? Man raaber uden Ophør paa at de vorde alt for mange, og at vi savne Agerdyrkere; at Folke=Mængden i Stæderne er alt for stor paa vore Markers Bekostning; at man har i Hoved=Staden forøget saadanne Establissementer, som skulle være langt beqvemmere anlagte andensteds; vil man da aldrig af disse kundbare Sandheder trække de nødvendig flydende Slutninger, - Historien viser, at fast til alle Tider have de store Stæder anseet det Fortrin, at have Brødet lettere end andre, som en dem tilkommende Ret: En iblant de besthavende Steder i Verden klager nu omstunder over at betale det ligesaa dyrt, som det gielder i det fattige og fra alle Udveie blottede Provence, Romerne komme gradeviis saa vidt, at de ville ernæres omsonst paa det under. dertvungne Almindeliges Bekostning; og, imedens at de Store i Rom berøvede Agerdyrkningen de næst omkring Staden liggende Provincer, for at forvandle dem til Søer og Spatsere Gange, og saaledes at bruge dem til at føde deres Overdaad, paastod den inden disse prægtige Muure sammenpakkede Almue, som Cicero kaldede den offentlige Skattes Blodsuere, at Agermanden i Provincen skulle saae og høste for ingen anden end den. Dette var Aarsagen til disse Uddeelinger af Brød, som først skeete af Egennyttighed og for at forføre, men siden bleve nødtvungne; Keiserne brugte dertil den Skat, som i Penge blev hævet af de meest frugtbare Provincer; og endnu maatte dertil anvendes den beste Deel af de offentlige Jndkomster. Regieringen, som at Nødvendighed var bleven Kiøbmand, ville ingen Med Kiøbere have, tvang derfor Handelen; og Jurisconsulterne. som vare den Romerske Ret alt for Slavisk hengivne, have betragtet det for politiske Regler, som i sig selv var intet andet end en nødtvungen Oeconomie i en svag og udtømmet Regiering. (Resten følger.)der &c. Tra Pressen er udkommet et nyt Oplag af Baron Ludvig Hol J bergs Poetiske Skrifter, udi en Samling, forøget med Frue H. C. Nordenflechts Liv og Levnet, en Svensk Dame, som stod i en lærd Brev=Vexling med vor lærde Holberg Skriftet faaes til Kiøbs for 3 Mk. 8 Sk. hos Brødrene Berling, boende i Pilestræde.