Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1826-07-29
At dette gaadefulde Væsen, hvis Lidelser, vare saa aabenbare og utrolige, skulde selv have paaført sig mange af dem, blev der for den ømme Læge, og for de mange oplyste Mænd, der med videnskabeligt, moralsk og philosophisk Blik betragtede hende, ingen Anledning til, under de Tvivl, der vel kunde næres, at antage, førend nogle Omstændigheder i Begyndelsen af dette Aar bragte Lægen til at troe sig, med de flere oplyste Mænd, blændet eller ført bag Lyset. Hvad forhen blev anseet usømmeligt eller unødvendigt, at belure hende, med mere saadant, troede man nu at kunne tillade sig; derved opdagede, at Patientinden havde i Henseende til Naalene, Luftsamlingen i Urinblæren, Lamheden, er. viist Bedragerie. Hurtigt udbredte sig Rygterne herom. Dette Blad tilbageholdt at yttre Noget derom, fordi man maatte vide, at den Mand, der paa en saa byrdefuld Maade, i saa lang en Række af Aar, havde behandlet den Syge, vist ikke vilde undlade med sin bekjendte Sandhedskjerlighed, Undersøgelsesaand og Nøjagtighed, at meddele paalidelige Oplysninger og fordi man ikke ansaae det sømmeligt, at foregribe ham ved løse Rygters og bemærkningers Meddelelse. Nu er det forventede Skrift udkommet, under Titel: Udtog af Profess. Herholdts Dagbøger over Rachel Hertz's Sygdomme i Aarene 1807-1826, med tilføiede bemærkninger. Motto: Mens gang in corpore sand. Det faaes hæftet i den gyldendalske Boghandling, med og uden Kobbere. En tydsk Udgave, m. Kobb., af Forfatteren selv foranstaltet, er trykt samtidig med den danske, og vil om faa Dage være at faae. Paa bemeldte Skrift grundet sig de forestaaende Optegnelser; men i øvrigt afholder man sig fra bemærkninger, eller flere Uddrag. Skriftet bør naturligviis læses i Sammenhæng af enhver, der vil kjende Omstændighederne i det Hele. Til Hr. Professor Kiøbye. (Slutning; se forr. Nr.)Men for igjen at komme tilbage til Prof. Rasks og Hr. Petersens Skrivemade, sa har den, just for sin lettere Læseligheds Skyld, et afgjort Fortrin for den almindelige. Intet er derfor latterligere, end at beskylde den ny Skrive made for at være sa barbarisk og ulæselig, at alle Mennesker ma lære om igien, for at kunne læse den." Just fordi den ny Skrivemade bruger færre Bogstaver og ingen overflødige til Etymologi og Analogi sigtende Bokaler og Konsonanter har (stumme Vokaler er contradictio in adjecto), der ikke skulle læses; sa forekommer den derved al Forvirring og Feilgreb fra Læserens Side. I Sygdoms eller Hjensvagheds Tilfælde kan derimod et Barn eller en ustudert Person endog forelæse den, uden at standse snart ved et snart ved et andet Ord, og uden at Vedkommende, som hører, behøver at gætte sig til Ordene eller efterse i Bogen. Nar man fremdeles beraber sig pa, at den almindelige nu er Brug og ved Overeenskomst antaget, sa mærker man ikke, at man derved viger bort fra Spørs malet, som var, hvilken Skrivemaade der var lettest at læse og mindst forvirrende. Er naae da lettere at læse end na, og mon ikke enhver uoplyst ma læse det første som et Tostavelsesord, Jeg mener Skrift bliver Galskrift istæden for Retskrivning, i det samme Sjeblik, den giver os mer end vi behøve og kunne være tjente med. Ethvert Bogstav, som ikke bidrager til at gjengive os Udtalen, forvirrer Læseren og gor den rigtige Udtale usikrere. Analogi har intet i Skrift at bestille, er og ofte blot grammatisk Grillenfængeri. Prof. Bloch vil, at Jnfinitiverne skulle alle skrives med e i Enden, fordi jeg læser, skriver og fl. hedde at læse, skrive osv.; men fordi Tidsord, der i Nutiden endes pa er, fare i Insin, deraf følger ikke, at Tids ord, der i Nutiden endes paar, ar eller erligel. skulle endes paae. Jeg mener tvertimod at de, ligesom hine, blot miste Erret i JnsinSaledes hedder jeg bor i Inf. at bo, forat fa, dør, at dø. Vil man sige: de have og i Nutiden e forant, sa gor man dem til Tostavelsesord, som Sprogget ikke antager dem for. Bl. mener ligel., at alle Adjectiver tage i Jntetkonnett til sig; men fordi skon tager i til sig, deraf følger ikke at ond og god skal tage i til sig, ligesaa lidet som Adjektiver, der endes paat eller sk. Jeg mener Adjekt, som endes paa i Fælleskonnet, forandre d til til Jntetkonnet. Eller skal vi skrive slet i Intetkonnet med to Teer, Jeg mener ond og god hedder i Intetkonnet ont og got, og bør skrives saledes. Jeg ma ved denne Lejlighed bemærke, at Læserne ialmindelighed oplæse de forekommende Ord ikke saa nøje efter Bogstaverne, de ere skrevne med, som efter deres sædvanlige Udtale. Saledes læser Bonden And hvor det stor And (den hellig And), og Hans hvor der star Hans, og den mere dannede Læser holt nagtet der staherælt (tibe siger hee, og etælt). Jeg mener heelet kan ligesa vel sige heelt som hælt og desarsag heller ikke behøvede at udmærkes med en Aksent, da Sammenhængen nok tilkjendegiver hvad det egentlig er. At Prof. Rasks Skrivemade derfor er overmade fuldkommen i Sammenligning med den almindelig brugte, kan ingen billigtænkende nægte, eftersom sa mange Feil og Inkonsekvenger i den brugelige, falde af sig selv bort ved den ny. Har den ny nogen Ufuldkommenhed, saa er det, at den ikke i alle enkelte Tilfælde kan bestemme det egentlige Bogstav, som skulde anvendes, fordi Udtalen endog hos de dannede Mennesker er utydelig. Men denne Ufuldkommenhed, der i lige Grad finder Sted ved den almindelige Skrive made, kan ikke lægges den til Last, sasom det ej kan forlanges, man skal skrive andet end hvad man hører sig selv eller andre Dannede udtale. Ogsaa ma det i slige Tilfælde sta den Skrivende frit for, at vælge de Bogstaver, han selv synes best. Det vilde uden Tvivl være et unaturligt Forlangende, at En skulde skrive en Udtale, som han ikke hører og ikke er hans. Jeg mener endog, at man i Tilfælde, hvor et Oldsprogs Etymologi kunde gore passende Udslag, ikke engang bør fordre strængt Hensyn dertil, saaom det just er en Fuldkommenhed ved den ny Skrivemade at ogsa Ustuderte kunne skrive den rigtig. Saledes skriver jeg Hjerte, vente og mange andre Ord mede, skønt de efter Etymologien rigtigere vel skreves med æ, støder jeg end derved Oldgranskerens Bje, saa er jeg vis pa, jeg ikke støder hans eller hans Tilhøreres Øren, og jeg ved, min Skrift skal egentlig ga til disse. Enhver, mener jeg derfor, som ikke er enfoldig nok til at ansee den Lærer, han har sin private Skrivebrug at takke, for ufeilbar, ma ved nok sa liden Sammenligning kunne tage og føle pa, den ny Skrivemade er langt, langt fuldkomnere end den almindelige. Nar og den almindelige Skrivemades Forfægtere, istæden for at vise hvad de burde, n. at samme er tydelig, uforvirrende og konsekvent, berabe sig pa dens ved Brugen hjemlede Avtoritet: sa er det en stiltiende Tilstelse, at den duer intet. Nar de fremdeles ikke kunde nægte, den alm. Skrivebrug, er forbedret fra det, den i sin Begyndelse var, og ma efter Udtalen forandres, sa røbe de den latterligste Inkonselvenz, nar de alligevel modsætte sig enhver Forbedring af enkelte Momenter.