Viborger Samler, 1794-02-24
Pludselig kom den kongelige Feldtjæger Naumann ansættende ind i Staden, forkyndte Gesandtens nærforestaaende Ankomst, og saae denne uventede Anstalt, til at modtage ham. Han beed næsten sin Tunge og Lipper itu, og ventede kuns Enden paa de Ting, der skulde komme. Nu skulde man have seet Polkwitzerne; Alt, hvad der havde Been, sprang nu for at hente de Medborgere, der vare gangne Hiem. Enhver vilde gierne igien være den første paa Pladsen, og deraf opstod en Tumult og Renden imod hinanden, saa at det saae ud, som vare de forvildede. Hvad der endnu derhos var det snurrigste, saa kom mange af de Borgere, der havde været Hjemme, deels uden Koppe, deels uden Hat, nogle havde endog glemt deres Flinter ved Kakkelovnen, hvilket alt de vist ikke savnede, førend under Commandoen. Neppe havde de aandeløs stillet sig i deres Orden, førend man saae Vognen, i hvilken Achmet Effendi tilligemed hans Tolk sadde, og et heelt Troz af Vogne, tyrkiske Heste og Lastdyr, mestendeels Foræringer for Kongen, fulgte bagefter. Nu skreeg Mester Hippe af fuld Hals: Vender Ansigtet til Raadhuuset og Rtil Slagterboeden, og man fulgte hans Ordre Midt paa Torvet lod Gesandten holde stille, og besaae med en leende Mine denne besynderlige Art af Christen Folk. Nu troede Hippe, det var beleiligst at anbringe Velkomsts Talen, nærmede sig Vognen, knælede ned, lagde Hænderne korsviis over Brystet, og med virkelig Aands Nærværelse holdt en tyrkisk Tale, bøiede sig undertiden under Talen ganske til Jorden, og de øvrige giorde det efter ham. Rothe i Taarnet havde og stukket sin Arm ud gjennem Hullet, men, saasom han af Sult og Mathed var falden i Søvn, havde han ladet Armen synke, saa den hang lige ned, og man vidste ikke, om Klokken skulle være 6 eller 7, endskiønt den i Tiden var 2. Wollmann lod sig det ikke være mindre angelegent, at spille den til denne Høitidelighed passende Choral, endskiønt intet Menneske neden for kunde høre den. Hippe havde nu endet sin Compliment, og Gesandten blev meere nedladende imod ham. Den reene tyrkiske Udtale, den Færdighed, hvormed Taleren havde komplimenteret, og de øvrige Ceremonier, som vare blevne iagttagne under Talen, bragte Achmet paa de Tanker, Hippe havde været en fød Muselman og var gaaet over til de Vantroende. Han skiulede heller ikke sin Mistanke, men sagde til Mester Smed i en noget opbragt Tone, at han maatte være en Tyrk af Fødsel; thi hans Sprog og Anstand røbede det alt for meget. Hippe fortaldte herpaa sit syvaars Ophold i Constantinopel, og forsikrede ved sin Salligheds Eed, at han var en fød katholsk Christen; men det hialp intet, Mistanken blev derved ikke hævet, men Gesandten vilde have større Beviis, og befalede ham, at fremvise det Membrum, hvorpaa man kan kiende Forskiellen imellem en Christen og en Mahomedaner. Overbeviist om sin gode Samvittighed, fuldførte den ærlige Hippe strax Befalingen under aaben Himmel, og de Andre, som gave nøie Agt paa deres Anførers Gebærder, gjorde det samme. Naturligviis var nu Gesandten overbeviist, og loe hiertelig over den Prospekt, han blev vaer. Han takkede Mester Hippe for den gode Villie at bede ham velkommen, lovede ham sin Naade, og foer ud af Staden, hvorpaa da Borgerne igien skildtes fra hverandre.