Viborger Samler, 1777-11-10
Samleren. Fem Aar. J Mandagen den 10 November. gang. Et oprømt Væsens Fordeele. han alle de Gemyttes Egenskaber, der ingen bestemte Dyder er, gives neppe nogen ypperligere eller ønskværdigere, end et oprømt Væsen i Selskaber. Jngen Egenskab giør et Menneske i sig selv roligere og lykkeligere, eller anbefaler ham andre Folk meer end denne. Selv Dyden erholder derved en høyere Glands, og, i det den derved taber sin Karakteers store Strenghed, bekommer de meest indtagende Tækkeligheder og Forskiønnelser, af en saadan Ge Yymyts, mytsforfatning, der er i sig selv saa elskværdig, at end- og et Menneske af udsvarende Grundsætninger kan, naar han tillige er munter og oprømt, forskaffe sig mange Venner og Velyndere. Mandspersonerne sige i det mindste, at han er et lykkeligt Menneske; de søge hans Selskab, og holde ham ikke for en Mennskehader. Fruentimmerne holde ham for en allerkiereste Skabning, og bevidne, at man umulig kan vredes paa ham. Neppe siger man for meget for denne Egenskab, om man paastaaer, at den er et af de nødvendigste Stykker til Selskabelighed. Vel er Ære og Redelighed af en høiere Værdie til Livets store Formaale, men et oprømt Væsen er som en Smaamynt af umiddelbar Nytte i det almindelige Liv og Omgang. Der er ingen Tilstand i dette Liv, ingen Forbindelse i Forretningerne, ikke en Lystighed, hvor det jo skulle bidrage til at lindre Misfornøielsen og forhøie Fornøielsen. En Mand, en Ven, Bekiendter, Herre, ja Tiener selv, saa tro og til gedan han end er, vil forskaffe saavel sigselv som dem, han staaer i Forbindelse med, mangen en angenem Time, dersom hans Dyder er mildede ved et oprømt Væsen. Man kan næsten sige, at det oprømte Væsen er mange Folk medfødt, og at denne elskværdige Gemytsbeskaffenhed kommer fra Beskaffenheden af deres Legeme, en Velgierning, de ligesaa meget maa tak Hos takke Himlen for, som at de er født under en maadelig Himmelegn. Thi det oprømte Væsen er Sielens Solskin, der stiller Lidenskabernes Storm, og udbreder Glæde og Munterhed i Hiertet. Enhver derfor, som finder sig tilbøielig, til at falde i en fortrædelig og suurseende Mine, skulle ligesaavel staae paa Vagt imod dette Uveir, der overhænger hans Gemyt, som han søger at forvare sig mod de strænge og uangenemme Aarstider. Vi har selv af Naturen en Tilbøielighed til de Dyr, der vise et sagtmodigt og tækkeligt Væsen, og vi finde derfor Fornøielse i en HuudsTroskab og Venligheder. Enhver burde derfor være saameget meere opmærksom paa at vedligeholde denne elskværdige Egenskab hos sig, da saa mange Mennesker ved Længden af deres Liv uformærkt tabe den. Egennyttens Tanker avle ofte en nagende Orm i Sindet, og de mangfoldige Uroligheder og Forvirringer, der ledsage de verdslige Forretninger, forbittre ofte Livets Behageligheder, og fordærve den Munterhedens, og det oprømte Væsens Stand, der herskede hos os, i vor Ungdoms utvungne Tiid. Der er uden Tvil ingen ubehageligere Selskabs=Broder til, end et Menneske, der, med et stort og forfængeligt Haab om Befordring, besidder en høi Jndbildning om sine egne Fortienester, og som ei kan bære sin Skjebnes Haardhed, naar dette Haab slaaer feil, men gandske overYy2. lader Ho lader sig til Græmmelse og Ærgelse. Den Urolighed og Misfornøielse, han pleier at medbringe overalt, hvor han gaaer hen, er kuns et Beviis paa hans egen Nød og hans Siels Svaghed. Hvormeget behageligere og priisværdigere er derimod den, der med et roligt Sind gaaer Lykkens Slag imode, og hverken lader Bebreidelser eller Uheld afholde sig fra at bevare et oprømt Væsen bestandig, saaledes efter Hamlets Beskrivelse over sin Ven, som den, der ved alle Leiligheder lider intet. Karakteeren af hin fordum Engelske Kantzler, Chomas Morus var dog i ingen Henseende meer indtagende og elskværdig, end i sit skiemtende og muntre Væsen, som han ved alle Leiligheder viiste. Hans lystige Opførsel paa det blodige Skasot, og i alt, hvad der henhører til hans Henrettelse, er bekiendt nok; men der er ingen Omstændighed, hvorved hans Temperaments rigtige Liighed skiønnere udmærkes, end i hans Opførsel mod hans Familie ved Kantzler=Embedets Nedlæggelse. Den Maade, hvorpaa han aabenbarede sin Gemahlinde det, var en overbevisende Prøve paa hans selv fornøiede og oprønte Gemyt. Han pleiede alletider ved en Betienter at lade hende vide, naar han var gaaet af Kirken; men Søndagen, efter at han havde nedlagt sit Embede, gik han selv hen til hendes Stol, bukkede sig dybt, og sagde gandske alvorlig: Madam, Mylord er gaaet bort. Damen, der vel var vandt til hans skiemtende Maa Maade, kunde dog ikke strax indsee Meeningen; forend han paa eengang erklærede hende heele Sagen, hvorpaa hun dadlede hans ringe Agtsomhed paa hans egen Fordeel, og gjorde ham de bitterste Bereydelser. Men han, uden at blive misfornøiet derover, søgte at afvende dem ved en lykkelig Omdreielse af Talen, i det han viste hende nogle Feil paa noget af hendes Klædedragt. Et saa fuldkommen Herredomme over sit Temperamment er vist nok Misundelse værdigt, og den, der, ikke allene uden at tabe sin Standhaftighed, men endog uden sin Munterheds Formindskelse, kan see sig sine Midler berøvet, besidder ustridig er oprømt Væsen i en meget høi Grad. Morosus er en Mand af anseelig Formue og et gavmildt og godgiørende Gemyt, men han har forlang Tid siden antaget et bestandig murrisk Væsen, og ethvert almindelig Tilfælde i hans Liv giver ham nye Materie til Vrede og Avindsyge. Han er knap opstaaet om Morgenen, førend han strax er urolig og ver Veiret, og Klima staaer ham ei an. Sætter, han sig til Frokosten, saa finder han noget at laste ved alle Ting, enten smager Theevandet røget, eller Smøret er harsk, og Brodet raadt; og imidlertid er han dog med alt dette hverken ondskabsfuld, eller for at skade noget Menneske i Verden. Han har tu finde gode Egenskaber, som hans hidsige Temperament fordærver og giør ubrugbare ved hans slette Lune, Yy3. og murriske Væsen. Han er en stor Elsker af 6. Vittighed, men selv kan han ikke fordrage den ringeste Skierts, man vil drive med ham. Han kan i et Øieblik give hundrede Rigsdaler til en mild Stiftelse, og gjøre en Bekiendter, som er i Nød, en Tieneste, men strax derpaa klamres med en Ven over, at han har forstyrret hans Betragtninger over en Opera=Aries Anstemmelse. Morosus bliver paa denne Maade ved meget høit agtet, men lidet elsket, og omendskiønt enhver taler meget got om ham, saa er der dog meget faa der søge hans Bekiendskab. Men saa meget som Mangelen paa et oprømt Væsen endogsaa udmærker en Mandsperson, saa er den dog endnu fordrageligere, end hos en Person af det smukke Kiøn. Sagtmodighed og Mildhed er Fruentimmerets fortrinlige Karakteer, men ingen er vel meer fornærmende og uangenemmere, end et trætte kier og murrisk Fruentimmer. Den største Bebredelse for en gammel Pige en Karakteer, man desuden saa meget frygter og giør latterlig, er hendes uoprømte og suure Væsen, samt Trættekierhed; da derimod en stedsevarende Gemyttets Omhed og Minens Munterhed forskaffer et Fruentimmer immer nye Tækkeligheder, og er de beste Midler til at bevare Skiønheden og Tækkeligheden imod Alderens og Sygdommens Ødelæggelser.