Københavns Adresseavis, 1762-07-19
K. privilegerede. Efterretninger. og Norge. Staden og forsendes. Posten. 2 den 19 Julii. Nu gaaer en Vesten=Vind, og pløyer nye Furer, J Øster=Vinden Spor, som dog en Sønden=Vind Strax vælter om igien; nu Norden=Vinden lurer, Paa næste Øyeblik at tage Pladsen ind. Det stolte Element modtvillig sig nedbøyer; Det kneyser trodsig op, men bukkes ned som før; Det bruser, spruder Skum, ophæves, larmer, støyer, Til Hav og Vind tilsidst en troeløs Stilstand giør. Tys! tys! vær stil min Geist, nu Luft og Hav er stille, Og Sielen sank forgabt i døsig Vellyst hen. Ol Almagt! du som vil dig selv i Alting spille, Dig seer min Siel i Storm, i Havblik dig igien Hvad Verden aabnes her, hvor stor og ukiendt Vrimmel Opfylder dette Hav. hvad -- Hav, jeg tager Feyl Det som var før et Hav er nu en Søel og Himmel, Dog ney, det er en Søel, en Himmel i et SpeylEt afbildt Firmament, en emailleret Flade, En Vælving af Agur, en blank og endløs Jis, Et Gulv af sleben Staal, en indlagt Jaspis Plade, En Luft, et Æther - kort: - en Plan til Paradiis. See, hvilken munter Slægt fra Dybet sig opsvinger, Som i den stille Luft nye Vellyst aande vil, Det kaade Marsvin nu sig tumler, holter, springer, Og Havets hele Plan er fuld af Lyst og Spil. Sælhunden paa et Skier sig nye Forfriskning tager, Og slumrer rolig ind, imidlertid en HvalEn talrig Hær af Sild fra Nordens Afgrund jager, Og dette flygtig Rov paa Veyen byder Fal. Jag ogsaa du, min Geist, de Vellyst fulde Tanker Rundt om paa denne Plan, og søg en sikker Havn Hvor de foruden Frygt, kand ligge trygt for Anker, Og slumre rolig ind i Havets stille Favn. J svage Dønninger, omfavner, vugger, dysser, Min længselsfulde Siel, som er af Vellyst mat. Velkommen store Fred, som Verdens Tummel tysser, Med majestætisk Roe fra Ævighedens Nat. Saa slumre da - men hvad er Sikkerhed forsvunden, Troeløse Yndighed, hvor blev din Vellyst af Jeg seer den fæle Skræk opstiger fra Afgrunden, Dg aabner rundt omkring Forvovenhedens Grav. En vældig Krigshær Storm fra alle Hiørner springer, Og Bierge hæver selv ved denne nye Gevalt; Orcaners Krigs Trompet igiennem Luften klinger, Og truer Jord og Hav med Chaos overalt. Det klare Firmament, mens Middags Solen smiller, Forvandles strax til Nat; og fra en dunstfuld Skye, Slaaer Himlen Slag i Slag med tændte Torden Kiler I Huler har J nu for al min Redsel Lye, O skiul dig, bange Geist, for denne fæle Scene! Hvor fnyser Verdens Hav ved dette Feyde=Bud, At det mod dobbelt Magt, mod Storm og Himmel ene Udæskes her paa nye at holde Kampen ud! Snart væltes Alper op af Himmelhøye Bølger; Snart styrtes de igien med deres skummig Top I Havets Afgrund ned; strax andre større følger, Som med forbittret Magt mod Himlen flynges op. Knap viser Haabet sig langt bort paa flade Banker, Før Døden liger frem udaf en bundløs Grav; Før Havet vil paa nye nedrive alle Skranker, Og truer Jorden selv at giøre den til Hav. Alt hvad, som haver Liv, i Søe og Luft sig skiuler; Hver Rift i Jord og Bierg er fuld af bange Kræer; En Biørn, en Behemoth opsøger sine Huler, Og Fugle styrtes ned, af Frygt, i hule Træer. Hvad Uhyr er det da, som tumler hist derude, Og kastes som en Bold af Storm og Bølge=Slag, Fra et til andet Skier, med sønderrevne Klude? O Himmel hvilket Syn. - et synkefærdigt Vrag!