Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1778-05-01
Fortsættelse af No. 17. Nin Vanlykke kom ikke deraf, at jeg ej gik ordentlig nok til Verks: Jeg søgte tvertimod at føre mig alt det til Nytte, som vore Philosopher have bevist om Jndbildningsskraften, om dens Love og om den frie Villies Herredømme, over samme. Jeg gjorde mig klare og tydelige Begreb om de Ting, hvorom jeg vilde drømme; Jeg stræbte ved en idelig Jgientagelse at indtrykke disse Begreb i Jndbildningen, og at forderve alle andre; Jeg lavede selv Sengen til, og førend jeg lagde mig deri, saae jeg mig vel for, at der var ingen Knappenaaler eller Knuder, som kunde enten vække mig, eller frembringe nogen sandselig Fornemmelse, der var sterk nok til at fordrive de saa sterk indtrykte Begreb af mine Jnbildningskræfter. Længe varede det inden jeg sov; saa meget havde disse Begreb oprørt min Jndbildningskraft, og dette holdt jeg for et godt Tegn. Endelig sov jeg; men der kom endda ingen Drømme, i det mindste ingen sammenhengende, ingen ordentlige, ingen skiønne Drømme. Min urolige Jndbildningsskraft, thi den var nu virkelig meer end flygtig, vækkede mig snart igien. Da jeg efter saa megen Møye fandt mig bedragen i mit Haab, var den første Tanke, som naturlig viis faldt mig ind, denne, at en Forfatter, som forlader sig paa Reglerne allene, og arbeider mod sit Genie, fortiener meere at ynkes end at dadles. Min Fortrydelse gik saavidt, at jeg i det Øyeblik lovede meere end jeg maaske kan holde. g lovede at jeg herefter vilde tilgive baade vore Konstdommere og vore Forfattere alle de Feyl, som de begik; thi hvem veed, sagde jeg ved mig selv, om ikke den sletteste Critik, den mateste Tale, det vageste Beviis, og maaske et Rim, et Ord allene kan have kostet dem ligesaa uroelig en Nat, og ligesaa forgiæves en Møye, som denne Drøm har kostet mig, Vi formaae dog, efter det gamle Ordsprog, alle intet imod Minerog. Dersom jeg var lærd nok til at troe noget af det, som den gamle fortelle os om denne Gudinde, skulde jeg have tænkt at denne Ydmygelse stillede hende tilfreds, og at der var noget meere end naturligt i det, som siden tildrog sig. Men jeg giør heri heller Partie med Philosoperne, end med de gamle Poeter; Der var formegen Forbindelse imellem det, som jeg tænkte om vore Forfattere og det som jeg siden drømte om dem, til at troe, at Minerva var noget andet end min egen Jndbildning. Kort, jeg sov ind, jeg drømte, og min Drøm syntes mig at være ordentlig nok til, at jeg tør fortælle den. Et Fruentimmer, som jeg først antog for Gudinden, men som sagde sig selv at være Sprogets Genius, førte mig over en Flod, til et Land, som hun kaldte Forfatternes Land. Jeg havde ikke saa snart sadt Foden paa Landet, førend nogle Bementere fra den Lærde Toldboed kom, for at eftersee mine Passer, og udforske, hvad Vahre jeg havde om Borde, om jeg var indenlandsk eller fremmet, Grosserer eller Kræmmer, og til hvad Lav jeg henhørte. Min Vejleder vinkede af dem, og sagde, at jeg kom fra et Land, hvor Tankerne vare Toldfrie. Det er et forunderligt Land, sagde en af de første Toldbetiente; men han lod mig dog gaae af Ærbødighed for min Fører. Alle disse, sagde denne, som i see her med Bylter paa Ryggen ere Forfattere, som komme her for at fortolde deres Vahre; thi der er paa den heele Øe ikke andre Toldstæder end dette. Jeg besaae nogle af disse Pakker, og fandt at der vare vaade nye og gamle Vahre, men mest af de sidste. Disse gamle og meest forlagte Vahre gave saa sterk en Støv fra sig, at Skriveren var halv blind, og kunde derfor ikke læse uden stor Stiil, som den der er i Titler og Fortaler. For ikke at misbruge mit Privilegium og betage Betienterne deres Rættighed, gav jeg ham nogle smaae Verker af dette Slags, som man kalder den nye Smag. Han læste Titelen, men om det øvrige sagde han, at Stillen var for sin for hans Øyne. Han kastede dem paa en stor Vægtskaal, hvor man veyede Tanker i Skippund. Fyrraabte han, det er lette Vahre; J skulde tage nogle af vore gamle Bøger til Baglast. Jeg vendte mig mod Stranden, for at skiule min Latter og bringe noget andet paa Tale; Er her ingen, som fisker paa denne store Søe, Nogle faae, svarede han; J det samme blev jeg en vaer, som sad og meedede. Her har jeg siddet den heele Dag, sagde denne arme Mand, og ikke faaet meer end disse faae Fiske. Hvad er det for Fiske, spurgte jeg, som J fange, Det er Læsere, svarede han Paa Landet gik adskillige og gravede i Jorden; Jeg saae at de søgte smaalig efter noget i Muldet. Det er Fiskere, sagde min Fører, som lede efter Mading til deres Kroge. Hvad Mading bruger man da i dette Land, Store Titler, svarede han, lange Fortaler, lærde Mænds Berømmelser, lange Syllogismer, vidtløftig Snak, Hykle rier til Publicum og Konstdommerne, Tvetydigheder, grov Skiemt, Riim og saa videre. J det samme faae jeg en Rytter fare os forbi, han reed paa en vinget Hest, som Pegasus; han var overalt behængt med Bielder, og Sveden trillede ham ned af Ansigtet; Han tudede i sit Horn, og strax kom en heel Kobbel af Hunde, tilsammen, hvormed han forfulgte nogle smaae mavre Dyr, som havde forgyldte Haler. Det er en Poet, sagde man til mig, som har faaet et Jndfald, og jager nu efter Riim. Han skal levere saa mange Vers i Morgen til en gammel Herremand, som engang om Aaret giør et stort Giestebud, paa sin egen Fødsels=Dag. (Fortsættelse skal følge.)