Københavns Adresseavis, 1786-02-03
Gravskrift. Her hviler det Støv, Som nylig omhyllede den ædelste Siæl; Den ædelste, thi den var prydet Med alle de Dyder, Som kunne giøre Mennesket behageligt For den Algode i Himlen; Med alle de Dyder, Som kunne bringe Himlens Lyksaligheder, Her ned paa Jorden. Denne retskafneste Dødelige. Var den nu Salige Mad. Friderike Petronelle Schubart, Den oprigtigste kierligste Hustrue For Hendes dybsørgende efterladte Mand, Vor bedrøvede Fader; Den beste, den ømmeste Moder for fine Børn. Salige Moder! Livet var Dig en tornefuld Vei; Din Siæls Godhed, Din Kierlighed til Gud, Dine Pligter, Din Mand og Dine Børn, Giorde det taaleligt: Men sand Fryd, Nyder Du først nu i Himlen, Og vi Begræde Dit tunge Savn Med Sorgens kommeste Taarer Ol vilde Himlen huld velsigne Vor Stræben til at efterligne Din Gudsfrygt og Din fande Dyd; Vi trøstet her Dig skulde savne, Vis paa, Dig snart igien at favne J alle Salligheders Fryd Tanker ved sal. Mad. Ferdinandine Henriette Barfred til Benzonsdal Hendes Liigkiste i Februarii 1786. Philip. 3, 14. Vort Tab Du kiendte ey, vor Graad Du merked ikke, O Himmelsalige! ved det Du fra os gik; Din hele Attraae var til Reysen Dig at skikke, Og naae det Maal, hvorom Du Bud fra Himlen sie. Hvor vel fornøyet Du end fandtes med Din Lykke, Blandt Dødelige, dog da bedre Lod Du faae, Du ikke opholdt Dig, og lod Dig ikke rykke, Fra at indtrænge til at Seierkronen faae. Naar mange sørgelig det sidste Ønske giver, Til Verden dog endnu et Øye kaster heen; Du glemmer alle Ting, fremle kun vedbliver, Som om Du havde ey i Verden meer en Ven, En troefast Fader, Mand, en Jordens spæd Jndbygger, Dit eget Lives Frugt, en Mængde Slægtninge. Var disse dog for Dig ikkun som tomme Skygger, Nei, Du dem agted høyt, det lod sig vel nok see. Stor var Du vist for os, skiønt liden kun af Dage, I Dyden havde Du en Graad af Alderdom; Din fromme Venlighed jo maatte hver indtage Usminket redelig man fandt Dig, hvor Du kom Øm mod Din Mand og Slægt, sagtmodig mod Din Tiener, Dit Huus Du agtede; hvad i Dit Eie var Du ansaae som en Skienk af Gud, der os forlener Alt godt, og derfor ham en daglig Tak frembar. Dit eget var ey Dit; den Arme lod Du nyde Sin Deel, og bod den frem med ømhedsfulde Smiil; Saa, sagde Du ved mig jo Gud har villet fryde, Den Sukkende, og see at dæmpe Sorgens Ptil- nok - for tilig vist, om Støvet maatte tale, Vi savne Dig blandt os, skiønt Du tilstod det ey. Ol maatte Siælen sig et værdigt billed male Af Lønnen, som Du fik ved Enden af Din Vey. Jndsendt fra Lo Til Erindring af Brygger Dixens og Jomfr. C. WæversBryllupsdag den 25 Januarii 1786. Skiønt grusom Vinter har Naturens Skiønhed vek, Og Kulde, Snee og Slud os mørkne disse Dage; Jeg mig dog føler glad, ret som ved snaksom Bæk, For blidest Foraarsoel jeg Vellyst kunde smage. En saadan Vellyststrøm henriver født min Siæll. Og spørger du hvordan, hvorfor, Nysgierrig Læser! Viid! Venners sieldne Dyd saa kronte Dagens Held, At Jublen i mit Bryst Basunen selv ey blæser. Jeg saae Dig, beste Mand, paa Dydens Bane kiek, Ved Siden fulgte Dig Din yndig Elskerinde; Jeg saae Dem smilend blid hinanden Hænder række, Med flynget Arm De fløy som lette Zephirvinde. De iilte, og hvorhen, Jeg Maalet saae i Dag, Jeg saae Dem første Skridt til større Lykke giøre. Min glædedrukne Siæl kun ønskte kort: Ol smag De hele Livet sødt. Den Bøn Affader høre Et velfortient Æreminde paa Mad. C. H. M. Møllers Grav. O Død, skiønt alting for dit Mordersværd maa blegne, Skiønt det er fælleds Lod, endog for Dydens Egne; Du for den Dydige dog kun en Vinding er; Hans Siæl den lever hist, hans Minde lever her. Saaledes Du nu hist, og Salige! belønnes, Jmens Dit Minde her hos os bestandig grønnes. Vi kunne glemme alt, men aldrig glemme Dig; Din Dyd og Fromhed giør Dig uforglemmelig. Ømt elskte Du Din Mand og Dine spæde Poder; Du var den Armes Trøst, den Moderløses Moden. Altid at ove Pligt, Religion og Dyd, Det var, o Salige! Din sande Lyst og Fryd. Med glad Tilfredshed Du saae Livets Soel at dale, Og Døden blege Træk paa friske Kinder male. Du vidste, at det var et Fadervink, et Bud Fra ham, som var Din Ven, Din Fryd, Dit Alt, Din Gud Jo meer Du leed, og blev af Sygdoms Vegt nedbøiet, Jo mere viste Du Din høye Siæl ophøyet: Paa hine Glæder vis, Du leed, Du streed, Du vandt; Du Seyerskrandsen fik, og evig Hvile fandt