Corsaren, 1842-10-07
En Krydstour med "Corfaren" Det begynder nu igjen at blive saa koldt her, efter den for os usædvanlige Varme, vi en Tid havde. Nogle tænkte vel dengang, at vort Clima var heelt forandret, at den livlige, befrugtende Varme for Størstedelen vilde blive ved, at vi saaledes vare fulgte den fremskridende Bevægelse, som efter Hr. Klees og andre store Mænds Sigende en stor Deel af Verden har imod Ecliptica; men dybere Tænkende saae bedre, de lode sig ikke skuffe, men meente, at vort Clima i Grunden er koldt, og at, naar Varmen omtrent ved den 7de Juli havde naaet sit Høieste, vilde den nok falde lidt efter lidt henimod den 21de Septbr., og de have havt Ret. Efter den 21de Septbr. har det ret begyndt at blive koldt, det bliver ret uhyggeligt for En at færdes offentlig, og uvilkaarlig paakommer En Lysten til at krybe sammen inden de fire Vægge eller i alt Fald ikke vise sig offentlig, uden at have indsvøbt sig i Forsigtighedens og Selvkjærlighedens Chenille. O, ja, det begynder ret at blive koldt. Averterer ikke selv Hr. Destillateur Henrik Staal, at han nu maa sælge Lehmanns National-Punsch lunken? "Berlingskes" Jdee med en Udvandring har nu for Alvor faldet os ind. Vandre ud! Søge en varmere Jord og en varmere Sol, en Jordbund, hvor Haabet modnes paa "frit Land" og ikke behøver at staae forkrøbet i en Urtepotte under Glas - vandre ud! O, ja! hvis vi kunde tage Landet med os, hvis vi ikke elstede det, hvis vi kun ønskede os alene Varme, hvis vi ikke i det fremmede Land vilde tænke paa dem, vi havde efterladt i Kulden, hvis det ikke vilde synes os en større Lykke at fryse med dem end have det varmt uden dem. Og naar det saa blev varmt her - skulde vi da vende tilbage med den tause Bebreidelse i vort eget Jndre, feigt at være dragne bort, medens her var ubehageligt, eller skulde vi blive borte og fortæres af Længsel efter at dele med dem, hvad de havde naaet? – Har Nogen af vore Læsere været ude paa en Seilads, der ved forskiellige Uheld blev forlænget over den beregnede Tid, og hvorved man savnede Proviant, og kun vor ærede Læser havde en lille Hjertestyrkning hos sig, som han gottede sig med, og følte han da ikke en yderst ubehagelig Fornemmelse ved efter Hjemkomsten at see den Lyst, hvormed de Andre vederkvægede sig efter Dagens Savn, og som han ikke kunde deele, fordi han intet Savn havde følt? Nu, han vil forstaae os. Men, vilde vi saaledes ikke drage bort herfra paa virkelig Udvandring, saa fandt vi derimod ingen Betænkelighed ved at drage hen til et Sted, hvor Alle kunne følge os, og der hente et lille Forraad af Varme og Oplivelse, som kan husvale os, indtil det bliver Foraar, indtil Haabet grønnes og Blomsterne springe ud og Frugterne modnes. Vi droge dertil, vi gjorde en Krydstour med vor Skude til Phantasiens Land. Dette Land har nogle ganske udmærkede Egenskaber. Reisen dertil er saare let, bekvem og billig. Dets Grundlov indeholder den Bestemmelse, at Jngen formenes Adgang til Riget, og for at komme derind behøver man intet Pas, har ikke nødig at holde Quarantaine, og ingen Toldbetjente visitere En (vi troe overhovedet ikke, at Toldbetjente søge til dette Land). Endvidere har det den særegne og udmærket behagelige Egenskab, at, naar man seer en af sine Bekjendte opholde sig der i et yderst elegant Logi, saa behøver man kun at ønske sig det endnu elegantere, og man faaer det, uden at det koster En en Skilling. Tvertimod staae der alle Verdens Rigdomme til den meest ubetingede Disposition, man kan skalte og valte med Penge, som man synes bedst, mangen fattig Stymper seer man der slaae om sig med Hundredetusinder. Kun een eneste efter vor Formening uliberal Bestemmelse findes der: Man tør ikke føre Penge ud af Landet. Blandt de øvrige utallige Fortrin, som dette Land tilbyder, er ogsaa den, at her er et andet Gretnagreen. Ethvert forelsket Par kan der blive viet for et godt Ord; men denne Lethed har rigtignok bevæget Autoriteterne i de europæiske Lande til at nægte Vielsesattester herfra al Gyldighed. Man er endvidere heroppe sikker paa at see enhver Plan, den være nok saa vanskelig, realiseret, ethvert Savn afhjulpet. Jngen Soldat har her savnet Courage, ingen Skuespiller Talent, ja mangen En, der i sit Fædreland altid havde Uheld med sig, selv naar han troede at have opfattet en Rolle nok saa godt, kunde her henrykke et talrigt Publikum til Taarer, og han gjentog da for sig selv det gamle Ord: "En Prophet er ikke agtet i sit Fødeland." Det Eneste, som Landet ikke hjælper for, er Sult. I denne ellers saa fortræffelige Stat faaer man Jntet at spise, og man kan altsaa kun opholde sig der kort Tid. Men det er vistnok med velberaad Hu indrettet saaledes; thi ellers vilde alle Lediggjængere og manvais sujets tye dertil, og mangen En vilde vel endog spise sig ihjel deroppe. Forresten er der som sagt et sandt kongeligt Opholdsted. Det var en Morgen ganske tidlig, da vi begave os paa Veien derop. J Forstningen bevægede vor Skude sig langsomt og næsten trægt. Seilene vilde ikke ret fyldes, og det var, som om noget hængte ved den og stræbte at holde den tilbage hernede. Men, alt som den kom høiere, fyldtes Seilene, hurtig gjennemskar Skibet de lette Bølger og holtrede sig for de lune Vinde. Morgenens graae Taager lagde sig, Solen steg frem over rødfarvede Skyer, og Luften under os saae ud som friske Rosenblade. Vi kastede vort Blik ned til Stederne, vi havde forladt, og forbausedes ved, hvad vi saae. Det var intet Under, at der kunde være koldt dernede! J Atmosphæren hang en klam Taage af Aristocrati, over de friske Planter laa Betænkeligheders? Riimfrost, og den Luft, Menneskene indaandede, var opfyldt med ubetimelige" Jispartikler. Vi saae dem kjøre Brænde til Huus, for at varme - deres Kakkelovne. Men vi havde ikke Tid til længe at standse vor Fart for at vende Blikket tilbage. Landet deroppe vinkede os ved det, vi saae dernede, kun desto skjønnere - fremad! opad! snart seilede vi ind i den skjønneste Havn paa Phantasiens Land. Skulle vi fortælle Eder, hvad vi saae deroppe? Skulle vi beskrive Eder billedet af det, vi engang vente at see hernede? J vilde jo kun kalde os Phantaster. Derfor blot det, at, skjøndt der er fuldkommen Pressefrihed, kan dog ingen "Corsar" skrives der. Men vi skulle fortælle Eder om de Bekjendte, vi traf deroppe. Statsgjældsafbetalingsselskabet holdt der en overordenlig talrig Forsamling. Med glædestraalende Ansigt viste Lindberg Medlemmerne, at nu havde 1,200,000 Mennesker tegnet sig hver for 1 Mk. aarligt Bidrag, og nu var det aldeles vist, at Statsgjælden vilde være afbetalt om 45 Aar. Han foreslog til Slutningen Medlemmerne, om de ikke, i Vetragtning af den Ro, man nød heroppe, altid vilde holde deres Samlinger her, ligesom at al Jndbetaling til Selskabet skulde skee heroppe, fordi Erfaringen havde lært, at her kom meest ind. "Dagen" gik her omkring overordenlig stor og tyk. Den havde lykkelig faaet opslugt "Berlingske." Hvad der forøgede dens Lyksallighed, var, at den saae den store Jldebrand i Callundborg, som altsaa dog virkelig havde fundet Sted - heroppe. "Dansk Ugeskrift for alle Stænder" gik ligeledes omkring her, med en stor Mængde Abonnenter. Det var derfor intet Under, at det saare nødig vilde ned, da Tiden var udløben. "Fædrelandet" gik meget dybsindig og ledte efter Grundene til dets sidste Beslaglæggelser. Men det var feil; Grundene til sligt findes min Tro ikke i Phamasiens Land. Da vi ikke saae Heiberg heroppe, forespurgte vi os hos Beboerne om ham; de svarede, at han i lang Tid ikke har været her, han har for travlt med "malerisk Atlas." Siden vi omtale Beboerne af dette Land, maae vi dog sige lidt mere om dem. De ere en elskværdig, eftergivende, drømmende Slægt, med blege Kinder og sorte, underligt flammende Øine. Man møder sielden Modsigelse hos dem, og der ere faa Ting, de ikke troe Godt om. Da vi talte til dem om vore projecterede stænderske Comiteer, forsikkrede de, at der vistnok vilde komme en Constitution ud af dem. Men der hersker en stor, venlig Aand over Landet, han, fra hvem den Varme og det Lys udgaaer, der gjør alle Gjenstandene her saa skiønne og saa glimrende. Det er ham, som lægger Haanden paa Digterens Hoved, saa at hans Blod bliver varmt og hans Hierte svulmer og han uvilkaarligt finder Ord til at beskrive Alt det, han her saae i Aanden. Vi nærmede os den venlige Aand, og vi bade ham: "Fader! Lad din Varme falde velgjørende ned paa de Egne, vi forløde!" Han svarede: Min Magt naaer ikke udenfor dette Land. Men have de ikke i deres eget Jndre en Varme, der kan bringe Riimfrosten og Jispartiklerne til at løbe bort som - Vand?