Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-09-10
J Frankrig er kun en Stemme om, at Jolephine forstod godt at lefle. - Men een af de Ting, som den kloge Dame umueligen kan have selv skrevet, er den Forsikkring, at de Allierede, ved at tilstaae Elbas Souverainitet, Keisertitelen og en Statspension have bevilget den afsatte Keiser noget ganske Overordentligt; thi denne Jndrømmelse sparede i alle Tilfælde de forenede Magter en Guerillakrig, og kun Frygten for hans Svøbe kunde bevare Enigheden af et saa stort Forbund. Desuden betydede Souverainiteten over en Øe, som Elba, ligesaalidet som Keisertitelen for en Monark, hvis hele Keiserdømme nu kun talte 3000 Undersaatter paa 4 Mile. Af større Vigtighed var Statspensionen. Josephine var iøvrigt indtil sit Endeligt en Creolinde; fuld af Lidenskaber; godmodig indtil Ødselhed; en Veninde af Botaniken, og overtroisk, som et Barn, der troer paa Herer og Spøgelser, og, hendes Rang uagtet, svag nok til at nyde den Fornøielse, at see incognito Maria Louises og Bourbonnernes Jndtog. Jndbydelsen til hende og hendes Datter, Hertuginden af St. Leu, at komme til Tuilleriernes Hof, fornøiede hende Førstningen, men siden frygtede hun for, at blive modtagen som en aftakket Fyrstes Enke. Denne Forestilling smertede den tungsindige Dame, der tilforn selv modtog Forestillinger paa det samme Sted; og Napoleons forhenværende Gemalinde og Datter fandt det mere passende, ikke at komme til Bourbonnernes Hof. Festerne i Trianonhavde gjort hende saa veemodigen stemt, at selv et Kongeligt Hof, i den høieste Keiserlige Glands, kun syntes hende en Efterligning af det i Versailles. Hun var høist gavmild, især mod Emigranter, og endskiønt disse forgudede hende, da hun hjertelig gjerne gav, saa havde Napoleon dog Ret, naar han leende sagde, at han aldrig vilde gjøre hende til Rigets Skatmesterinde. Keiserinde Marie Louises høiere Sands for Ceremoniel og egen Tvangs Paalæggelse laster Sybillen med megen Snaksomhed. Var Napoleons første Gemalinde, i Besiddelsen af hans Venskab, ikke ved hvert af hendes Skridt fri for Politieopsigt, og, endog efter Skilsmissen, underkastet et med hendes Rang overeenstemmende Opsyn, saa maatte den Fremmede endnu langt forsigtigere indslutte Alt, hvad der omgav hende, i Ceremoniellets snevre Skranker. Adskillige Personer har Udgiverinden søgt at stille her i et just ikke fordeelagtigt Lys, Andre, som den nuværende Prindsesse Chimay (Cabarrus Tallien) og den forhen, da hun var rig, tilbedte Dame Recamier, Fru Stael-Holstein, Hertuginden de la Rochefaucault, Mr. Montesson, Hertuginden af Montebello o. fl. skildres derimod som Engle. Men saa meget værre figurere Murat, Fouche, Regnault de St. Angely, og Andre. Meest glimre Josephines qvindelige Paarørende, som Tante Renanda, Mad. Danese, der tilsidst ægtede en brav Maire i St. Germain, og Josephines Moder, der endte sine Dage paa St. Martinique, og hverken søgte Ære eller Rang hos den fornemme Svigersøn. Aarsagen til Keiserindens Datter Hortensias ulykkelige Ægteskab med Erkongen Louis tilskrives dennes fortsatte Kierlighedsforstaaelse med en tidligere Elsket. Adskillige Steder i Bogen synes at vise, at Napoleon ikke kjendte nogen Grændse for hans attraaende Verdensherredømme, og i visse Øjeblikke virkeligen troede, engang at kunne foreskrive den brittiske Regjering ved Ganges, eller Hoffet i Peking Love. J det 2det Bind S. 35 gives af ham følgende Skildring, der aabenbart røber at komme fra en qvindelig Haand. "Han havde næsten altid Mine af et godt Lune og Munterhed, med et saare elskværdigt Smil. Hele Verden veed, at han havde de skjønneste Tænder *), man kun kan see; han var overordentlig godt skabt, uagtet han kun var liden af Væxt, han havde smukke Hænder, han vidste det, og var omhyggelig for dem, hans Been vare velskabte, men hans Strømper aldrig ret optrukne." Fra en lignende Haand synes ogsaa den til Napoleon sendte persiske Gesandts Kierlighedserklæring til Josephine, hvis høje Stand, han ikke kjendte, at være. - Jkke alle Store æggede Napoleon til evige Krige, i det mindste gjorde Erkekantsleren Cambaceres det ikke. U føielig var Josephine i Smaating, som hendes Gemal forlangte, og som hendes egen Ære beroede paa, f. Ex. i at opfylde Napoleons ofte yttrede Ønske, at hun stedse skulde klæde sin i franske Manufacturvarer. Vigtigere var her hendes Lydighed i Henseende til den franske Konstflid, end hendes Pengeødslen paa mange Ansøgende og ufortjente Hofskabninger, og hendes uophørlige Samlen paa botaniske Skatte i Malmaison, der allerede, siden hendes Død, ere blevne tilintetgjorte eller adspredte. J Grunden synes hun kun af Hjertensgodhed at have været mange Enkeltes, og især Udvandredes, Velgjørerinde. - Dem, som havde befordret hendes første, tilsidst varmt elskede Gemals Død, formaaede hun ikke at bortskræmme fra hendes sidste Gemals Omgivelse. - Napoleon havde endog den besynderlige Egenskab, at bruge Folk af Hoved, uden Hensyn til deres personlige Usædelighed, i sin Statstjeneste, fordi han ofte der fandt et Pant paa deres Embedstroskab. Ved hans Sols Dalen vare disse ogsaa de første, der forraadte ham, bestemte Senatet til at afsætte ham, og Marschallerne til at opsige ham Lydighed. O Gener. Sarrasin siger, at han havde Tænder, Overs. saa gule som Vox.