Jyllandsposten, 1841-07-30
Den ædle Opholdelsesdrift er skabt med Mennesket. Uden den var Mennesket neppe Menneske, i det høieste en Hottentot, der mætter sig med en Væmmelighed og rører sig ikke af Leiet, for Hungeren driver ham op. Jnteressen er det altsaa der danner Mennesket til Menneske, og den Dunkraft, der hæver og bevæger de største Byrder. See til det engelske Parlament, imod hvilket vor Stænderinstitution, i Henseende til Ælde og Erfaring, er i sin Barndom, hvorledes Jnteresserne der have frit Spil. Enhver varetager sine Partes, og vogter sig, at Ræven ikke snapper hans Gjæs, og først naar Enhver har udtalt sig med Fynd og Kraft, kan deraf uddrages et retfærdigt og for Staten heldigt Resultat. Men til saa vigtige Undersøgelser bør ingen Bønhase vove sig; thi Collisionstilfældene ere mange, og der maa skarpe Blik til for at opdage de skjulte Baghold, og et lyst Hoved og en sleden Tunge til for at vise det Rigtige, Nyttige og Retfærdige i sine Vælgeres Ønsker. Var Verden som man mener den burde være, da var Guds Rige, vi bede om, kommet, og da var det en anden Sag; thi da ophørte alt Herredømme, som noget Unyttigt, af sig selv. -Men om en saadan Verden, i Henseende til den menneskelige Aandsdannelse, var den bedste, er tvivlsomt. Jmidlertid maae vi tage den, som den er, og handle derefter, som vi bør. Jeg har vel ikke sagt, at de Deputerede ikke bør beraade sig med hinanden indbyrdes; ifald det var let at vide, med hvem man tør beraade sig, og den Mand, der har Jnsigter nok til at vælge sin Raadgiver, behøver sjelden Raad. Den, som behøver Raad, vogte sig, at han ikke løber i Fælden. En Deputeret fremstiller sig som den Mand, der tør give Dannekongen Raad; han bør forud vide, at han ikke selv er raadvild, især hvad til Districtets Vel udfordres, at han ikke skal være en Nathue, som en Anden tager paa. Skal den Ene saaledes raadføre sig med den Anden, da kan den hele Forsamling reduceres til saare saa virkelige Raadgivere, de Øvrige bruges da blot til Complettering. At jeg iøvrigt sætter de Deputerede paa et for lavt Standpunkt indseer jeg ikke. Jeg forestiller mig ikke Stænderforsamlingen som en Herredag, thi Herredagen kastede den Grav, hvori Danmark faldt. En Deputeret er, i mine Øine, Districtets Commissionair, der er forsynet med vor Fuldmagt, som kun den Samvittigheds- og Æreløse tør misbruge. Og er han end Kammerherre, stiger han ned til at være vor Ligemand. Anderledes kan jeg ikke tænke mig ham; thi tør han handle uden Hensyn til vor Jnteresse, da er han ikke Commissionair, da kan han handle efter sin egen Jnteresse, som ler vil skee. Og da Bondens Valgbarhed, er indpælet under saa snevre Grændser, maatte han give sig i Fjendehaand. Hans største Omsorg maatte da være, at Regjeringen vedblev at være absolut; thi hellere een Konge, der, naar han kjender sit og sit Riges Vel, tilgavns beskytter Bondestanden, end 52 Konger med aristocratiske Grundsætninger. Vel taler min Hr. Antagonist om Samvittighed; men der gives ivrende Samvittigheder. Samvittighedens Beskaffenhed beroer paa Jndividets Kundskaber, Begreber, Religion, Stand, Tænkemaade m.m. En hellig Munk vilde af Samvittighedsfuldhed blænde baade min Antagonist og mig. - Samvittigheden, som desuden saa let overtales eller bringes i Søvn, kan ikke altid være Prøvestenen for offentlige Handlinger. Hr. 3 mener, at en stum Deputeret, der raadfører sig, ikke er unyttig; thi der skal ikke alene procecederes, men ogsaa voteres. Men forudsat (hvilket dog synes lidt urimeligt) at en Mand kan tænke, det vil sige være selvtænkende, uden at kunne sige, hvad han tænker, saa glemmer Hr. 3, at Kongen er den endelige Dommer, og det er ham vist ikke nok at tælle Stemmerne, han vil vist ogsaa vide, hvorfor Stemmerne faldt saaledes. Han glemmer ogsaa – men det er jo en Bagatel for en Aristocrat – at vælgerne bør kjende deres Deputeredes Troesbekiendelse. Hr. la Cour – siger han - handlede uegennyttigt. Han stemte nemlig mod den nye Matricul. Men han omtaler ikke, at Hr. la Cour for nogle Aar siden, bortskjænkede flere hundrede Tønder Land Sandjord, som han fik sat en Deel Hartkorn paa, og feiler jeg ikke, da maatte Regjeringen tilstaae denne Eiendom Skattefrihed, hvilket var at forudsee. Mange, som saaledes kunde skilles ved Hartkorn, for at miste unyttige Lyng= og Sandbakker, vilde maaskee bekymre sig lidet om Matriculen. Jøvrigt har jeg aldrig beskyldt ham for Egennyttighed. At Hr. la Cour var næsten eenstemmigen valgt, var ikke værd at omtale saa ofte. Her i Egnen vide vi, hvor trault visse Folk havde for at faae ham valgt. At Hr. L. C. ingen Deel havde deri, vil jeg gjerne troe; men da vi senere have havt Prøver paa, at her valgtes Mænd, som næsten Jngen vidste, om existerede eller ikke, saa betyder den Ære, at vælges første Gang, ikke meget; thi stilt paa Valg anden Gang, vilde han neppe have faaet ti, og maaskee ikke een eneste Stemme. Denne Streng havde jeg ikke berørt, naar man ikke, ved idelig Gjentagelse, ligesom havde tvunget mig dertil. Hr. 3 paastaaer, at jeg har intet Begreb om, hvad det er at være en Mand af Ære. Nu Herre, gud, om saa end var, Jeg har stræbt at samle Kundskaber og Begreber til Huusbehov. Deri at maale mig med Hr. 3 eller Hr. la Cour, forlanger jeg ikke. Jeg forstaaer blot ved Ære, nemlig borgerlig Ære, at handle redeligen, være velvillig og forekommende, saavel mod Lave som Høie, være duelig og virksom i sit Kald, ikke paatage sig Noget, man maa forlade med Skam, og flere lignende Smaating, som Moralen byder, og mit simple Begreb kan fatte. At forstaae sig paa Æressager i den fine Verden, maa man ikke forlange af en Bonde. Don Ranudo og Kammerraad Hippeldantz vare Mænd af Ære, den Herre, der forat kunne føre Pragt og kjøre med Fire, bedrager Bonde og Borger, kan være en Mand af Ære, den Cavalleer der med Fiinhed forstaaer at caressere Damer af Stand om Dagen, og gjøre Cour til Vadskepiger om Aftenen, eller som er galant i Selskaber og udskjælder sin Skræder, som præsenterer ham en Regning for en opslidt Kjole, er ligefuldt en Mand af Ære. Duellanten er Perlen iblandt Mænd af Ære. Og naar nu ogsaa den Mand, et heelt District skjænker sin Tillid og sine Penge, ikke bruges af sine Collegaer til noget, og ikke aabner sin Mund, men blot stemmer imod Districtets Ønsker, ogsaa handler som en Mand af Ære, saa maa jeg tilstaae, at Æren iblandt hine Herrer overstiger mit Begreb. Kun det kan jeg begribe, at naar vi en anden Gang skulle vælge, da maae vi især vogte os for, at vælge en Mand af Ære. Vi bør blot vælge en Mand af Nytte, det vil sige af Duelighed, Virksomhed, Redelighed og Agtelse for vor Stand og Nidkjærhed for sine Pligter som Deputeret.