Københavns Adresseavis, 1773-09-08
Tanker over det Spørsmaal. Er det skadeligt for en Stat, naar Agerdyrkningen drives i Stæderne, og Haandværker paa Landet: Næringsstaadens Aftagelse i Kiøbstæderne, har allerede længe været en Gienstand for vore Klager, og som en Aarsag, til samme angiver man fornemmelig, at Næringsyslerne i Stæderne og paa Landet ere blandede iblant hinanden, og at Agerdyrkning drives i Stæderne, men Haandverker paa Landet. De Grunde, hvormed denne Mening bliver understøttet, ere saa rimelige og skinbare, og Sagen selv saa vigtig for hverLandsregiering, at jeg ikke kan andet, end yttre mine Tanker derover. Forud maae jeg erindre, at naar det Spørsmaal. Hvilke ere de mangfordige Aarsager til Haandverks og Næringsstandens nærværende Altagelse, særdeles i de smaa Stæder, og hvilke ere de sikkerste og brugbareste Midler til at ophielpe den igien, ikkun har Kiøbstædernes Vel til Øyemerke, uden Hensigt til det hele, eller til Landet, da ere, som det almindelig hedder, Haandverkerne paa Landet gandske rigtig at ansee som skadelige for Kiøbstæderne. Men dette er ikke den Meening, som ovenmeldte Spørs maal kan tages udi, uden sær lidet at indsee Agerdyrkningens Værd, og at miskiende den Sandhed at denne er Grundvolden for alle andre Nærings=Veye. Det var alt for ubilligt tænke, og alt for skadeligt og fornærmeligt for Fædernelandet, om man vilde søge at befordre Kiøbstædernes Velfærd, paa Landets Bekostning og med dets Skade. Uden denne Hensigt hører man dog almindelig paastaaes at Haandværkernes Blanding med Agerdyrkningen er skade, lig saavel for Landet som for Kiøbstæderne; og imod denne Sætning, der synes mig ikke saa aldeles rigtig, vil jeg fremsette min Betænkning. Til alle Varer, være sig nundværlige, nyttige, eller ikkun henhørende til Lyst, maae den raa Materie hentes enten fra Jordens Overflade, eller fra dens Jndvolde. Den sidste faaes i Bierqverkerne, men den første ved Jordens Dyrkning; denne raa Materie skal gaae over fra dens Haand, som har avlet eller frembragt den, i Kunsinerens eller Haandverkernes Haand, af ham faaer den sin sidste Forarbeydelse og Dannelse, og da først bliver den ført til sin videre Bestemmelse ved Handelen, til at forbruges inden eller udenlands. Bonden maae have Huusgeraad og Redskaber af Haandverkmanden, men denne sin Næring og de raa Materier af hiin, jo flere Producter der ere forhaanden, desto fleere Haandverksmænd kan der være, for at give samme deres sidste Skikkelse; er der en Overflødighed af disse Vare i Landet, saa maae samme ved Handelen blive ombyttet imod en anden som dette Land ikke frembringer; og her skal først billanzen vise, om denne Stat er rig eller fattig. Den raae Materies Frembringelse, dens Forarbeydelse og Afsetning er altsaa den Kiede, ved hvilken Kiøbmanden, Kunstneren eller Haandverkmanden og Bonden ere forbundne med hinanden: disse tre Næringstænder maae drives af en forholdsmæssig Mængde Jndvaanere, paa det den ene ikke skal være den anden til Skade og Fornærmelse: Af Bønder og Haandverksfolk, og med eet Ord af arbeydende Hænder kan der aldrig være for mange; derimod ønskede jeg ikke flere Handlende i en Stat, end der kunde udfordres for at være vis paa en altid god Afsetning af de i Forraadhavende Vare og den fornødne Omsætning. Jngen vil tage denne Kiedes Undskillighed og disse tre Næringsvenes indbyrdes Forbindelse i Tvivl. Men just denne nøye Forbindelse imellem Bondeslanden, og Haandverkstanden giør det ufatteligt for mig, hvorledes heraf kan blive uddraget en Slutning til deres Adskillelse fra hinanden; da jeg meget meere vilde uddrage den Slutning deraf, at de aldrig kan være for nær forenede. Haandverker, siger man, kan ikke finde Sted paa Landet, uden at giøre Kiøbstæder og Landsbyer lige, og uden at skabe de første og sidste og hele Staten. Men hvor længe jeg endog eftertænker dette, saa kan jeg dog af alt ikke udfinde nogen Skade og Afbræk for nogen af dem. Hvad ligger det Staten Magt paa, enten allede Garvere som findes i Landet, boer i en Kiøbstæd eller paa Landet, naar derfor ikkun ey ere færre af dem, naar der ikke er mindre Læder, eller det ikke er mindre vel tilberedet, ikke dyrere, og Forbrugelse ikke hæmmes Om dene dog skulde gaae saaledes med alle Haandverker, om de alle skulde tage sit Sæde og Boepæl paa Landet, og der bringe en i Kiøbstæden for længe siden qvalt Bedrivt igien i Gang, saa skulde det verste som deraf kunde flyde, vel ikke være andet, end at hist og her en Kiøbstæd maatte blive forvandlet til en Landsbye, eller en Landsbye til en Kiøbstæd. Men saa længe Mennesket ikke aflegger sin natuelige Tilbøyelighed til Magelighed; og naar vil dette skee, saa længe er saadan en total Forandring ikke at befrygte, med mindre Landsbyen havde nogle betydelige Fordeele for Kiøbstæden, ihenseende til dens Beliggenhed til fleere Næringers Brug, enten formedelst Landeveiens Gang, Vand, Skov, eller deslige, i hvilken Fald Landets Regiering havde Aarsag, ey allene ikke at hindre, men meget meere paa det eftertrøkkeligste at befordre saadan Forvandling. Seer man tilbage til det væsentlige, til det politiske Øye med, som en Stad har, og Anledningen til dens første Oprindelse, saa kan jeg ikke ansee den for andet end en Middelpunkt af et vist District, hvor de meere formuende Jndvaanere i dette District har opslaaet deres Boepæl for mange Aar siden, formedelst dens Beliggenheds Fasthed eller Behagelig hed, formedelst Beqvemmeligheder til Handelen, sund og frugebar Egn o. s. v. og har trakt mange Slags Kunster, Næ ringer og Handel derhen, saa at den omliggende Egn har siden der fundet det visse Afsetningsted for sin Overflødighed af Levnetsmidler og andre Vare, saa og det beqvemmeste, for at forskaffe sig sine Fornødenheder; hvilken Tilflydelse fra alle Kanter til denne Middelpunke maae naturligviis have gjort samme til et Magazin ikke allene af alle der i Egnen avlede og forædlede, men endog ved Handelen tilførste Producter og Vare for andre, endog de længebortliggende Lande, det om gende Lands Rigdom flyder der tilsammen, der vedsetter sig alle Øvrigheds=Personer, Videnskaberne, de finere Sæder, og Kunsterne; men ikke længe derefter, naar Fild og Vindskibelighed dar avlet Rigdom, men denne Kielenhed og vellystigt Levnet, saa nedsetter sig ogsaa tilligemed dem Pragt, Ørkeslønhed, den fyrste Ungdoms Forkielelse, Forførelse, Bedragerie, Overdaadighed og alle Slags Laster, derved maae endelig tilsidst al Virksomhed udslukkes, Armod, Nedslagenhed, og endelig en gandske Aftaaelse, træde i den forhen blomstrende Tilstands Sted, hvis saadan Omverling ikke ved et over i dentlig aarvaagent Polgte i Tide forebygges.