Aalborg Stiftstidende, 1832-06-13
De undertegnede i Paris nærværende Deputerede, overtydede og Farerne ved et System, der mere og meere bortfjerner Regjeringen fra Revolutionen, som den skylder sin Oprindelse, ansee det under Frankrigs nærværende Tilstand, for deres helligste Pligt at aflægge deres Constituenter Regnskab for deres Grundsætninger og deres Vota. Haar det ikke staaet i deres Magt at føre Regjeringen tilbage til Betingelserne for dens Vedligeholdelse, staaer det idet mindste i deres Magt at forkynde Faren. Vor Revolution i 1830 er betragtet fra forskjellige Synspunkter. Nogle see i samme en blot Begivenhed, en Modification af Restaurationen og drage deraf den Slutning, at Restaurationens Tilhængere og Grundsætninger maatte vedblive at være den nye Regjerings. Denne Anskuelse har yttret sin Jndflydelse under alle Begivenheder i den lange og ufrugtbare Session, som nu er endt. Man har bemærket den i Debatterne over Civillisten, over Pairværdighedens Arvelighed og over Hærens Organisation; den laae til Grund for Discussionen over Budgettet; den ledede Rigets Bestyrelse og bestemte dets Stilling i Henseende til Udlandet. Andre, og til dette Antal høre Undertegnede, have i Julirevolutionen hilset den endelige Sanction af de Grundsætninger og Rettigheder, som opstilledes af den store Revolution 1789. Disse Grundsætninger og Rettigheder udgjøre den omfattende og mægtige Grundvold, paa hvilken de ønskede at Tronen skulde hvile, deres Taler, som deres Vota, vare Slutninger, som stedse gik ud fra dette Princip. Saaledes have vi ved Civillistens Discussion meent, at det nye Monarchie har andre Betingelser for Kraft og Vedligeholdelse end det gamle Monarchies Pragt og Fordærvelse, stærk ved sin populaire Oprindelse og den offentlige Menings Understøttelse, trængte det hverken til Pragtens Indtryk paa Indbildningsskraften eller til kjøbt Hengivenhed. Da under samme Discussion Ministeriet fordrede, at Feudal=Udtrykket: Undersaat, atter skulde indføres i vort Sprog og i vor Statsret, maatte vi protestere. Debatten om Pairværdigheden aabnede en vid Mark, hvor Tilhængerne af den styrtede Regjerings Grundsætninger kunde tilkjendegive baade deres Ønsker og deres Bekymringer. Vildeman høre dem, saa gaves Jntet Helligere, end de for Revolutionen bestaaende Privilegier, og ingen Stat, intet Samfund kunde bestaae uden en arvelig Adel. Dette var en Tanke fra Restaurationen. Vi derimod, troe imod Lighedens og National-Souverainitetens Grundsætning, have drevet Frankrigs Ønske igjennem og Arveligheden blev afskaffet. Vi vilde Mere. Vi forlangte, at ogsaa i det andet Kammer skulde den lovgivende Magt grundes paa en Overantvordelse af Souverainen o. Folket. Vi vilde ikke, at visse Pairs skulde kunne kalde sig meere legitime end Kongen. Revolutionen - saa meente vi - maatte vælge sine Lovgivere saaledes som den burde have valgt sine Dommere. Majoriteten var imidlertid af anden Mening; imellem den og os maa Tid og Erfaring dømme!" Efter at der dernæst er kastet et Blik paa Oppositionens Uenighed med Ministeriet angaaende Hærens Organisation, i hvilken Henseende hiin havde ønsket en mindre staaende Hær, men derimod en mobil Nationalgade; angaaende Budgettet, hvor den drev paa større Sparsommelighed, samt endelig angaaende adskillige mindre vigtige Administrations anliggender, hedder det saaledes om de udenlandske Anliggender: "J Frankrigs Forhold til Udlandet ønskede vi at opreise Banneret fra 1789, Jngen Ærgierrigheds= eller Erobrings=Krig, men ubetinget Uafhængighed af al fremmed Jndflydelse paa vore indre Anliggender. Med Skamfuldhed, har vi mere end eengang i Løbet af denne Session hørt Regjeringens Agenter tale om Frygten for at mishage de fremmede Cabinetter; vi havde meent, at Frankrig for bestandig var befriet fra denne fornedrende Jndflydelse. Vi dølge ikke vor levende Medfølelse for andre Nationers Lykke og Frihed, men have aldrig gjort Fordring paa at underkaste dem vore Jnstitutioner. Efterat det os af den hellige Alliance paatvungne Dynastie var styrtet, burde Regjeringen omhyggelig have vaaget over de fremmede Monarchers Bevægelser og isærdeleshed ei have inddrømmet Udvidelsen af deres Magt. Den har ogsaa selv erkjendt dette, da den for Frankrig yttrede den Hensigt at staae Jtalien bi imod Østerrig og beskytte den polske Nationalitet imod Rusland. Uagtet disse formelige Løfter, uagtet Frankrigs gamle og nye Jnteresser har Regjeringen givet Jtalien til Priis for til Grunde - hint Polen, som vi kunde have hjulpen, hvad man endog har sagt derimod paa Tribunen og som vi vare forpligtede til at redde. Man tro ikke, at et sindigt, men bestemt Sprog vilde have paadraget os Krig; vi mene meget mere, at dette havde været det eneste og sikkreste Middel til at opretholde Freden.