Den Vest-Sjællandske Avis, 1829-12-01
J Aaret 1670 blev hun Enke. Hun fortæller om sig selv, at hun nu kom i en møiere og inderligere Forbindelse med en aandelig Mand, til hvis Veiledning hun aldeles overgav sig; hun gav nu Slip paa alt Arbeide og alle jordiske Sysler, og beslutt de eene at leve for sit himmelske Kald. Denne aandelige Mand var Johan Pordage, een af de største Theosopher og Sværmere, som nogensinde har levet; han havde først været Præstet London, men blev afsat formedelst sine besynderlige Meninger, og stiftede nu en særskilt Menighed. Han har udgivet en guddommelig Mystik, en mystisk Theologie og flere andre sværmende Skrifter. Jane Leade har beskrevet hans Liv og Levnet, og forsikkrer i denne Biographie, at hun har imellem seet ham i en saa henrykket Tilstand, som han vilde svæve op imod Himlen, (det er forunderligt at alle saadanne Sværmere ikke kunne indsee, at de handle aldeles mod den Bestemmelse, som vort Væsens Aarsag har anviist os, at saadanne Sværmerier ere ikke andet end en voldsom og liden skabelig Anstrængelse for at trænge ind i det Himmelske, som her paa Jorden er skiult for os hvis Aabenbarelse i det tilkommende Liv, vi Menveskeer kun med en roelig og gudhengiven Længfel skulle see imøde; men at den sande Vei forat berede sig dertil er at føre et forstandigt, ædelt, pligtsmæssigt og for det gode virksomt Levnet, og at søge saavidt muligt, at forskaffe sin aandelige Natur et Overherredømme over sin sandselige Naturs Ufuldkommenheder, hvilke ere givne Siælen til en Prøvelse.) Pordage stiftede nu med andre Personer, som tænkte som han, en hellig Forsamling, det i sin Tid saa berømte Philladelphiske Selskab. Dette Selskab skulde blive den philladelphiske Menighed, som Johannes omtaler i det tredie Kapitel af sin Aabenbaring; Christi lande Kirke ved den hellig Aands kraftfulde Udgydelse. Jane Leade traadte ind i dette Selskab og blev een af Hovedpersonerne deri. Fra denne Tid af bleo Jane Leade ikke allene en erklæret Sværmerske, men tillige en høist frugtbar Skribentinde. Det eene mystiske Skrift udkom efter det andet, saaledes: den Himmelske Skye: Aabenbaringernes Aabenbaring; den mystiske Betydning af de ti Bud, Troens Træe; Beskuelsens Bierg; den aandelige Allarm, o. s. v.; men Hovedværket er Bogen: Havevandet af Strømmene af den guddommelige Blæde og grønnende til et Paradis; en rigtig Dagbog over alt det, som er mødt dens Forfatterinde. Til en Prøve af hendes Foredrag kan følgende Sted anføres deraf: det almindelige Raab fra den nye Jerusalems Verden var udgaaet derfra, da Aandens Timeglas blev andengang omvendt, for at følge Tilraabet, og tage vel i Agt ethvert lidet Guld Sandskorn; thi Aandens Morgenvagt og Dagsfrembrud er kommen, som skal oplyse Verden. Da hun nu, som hun siger, følte sig ned dyppet af uendelig Kierlighed og Naadens Rigdom i denne Aandens hæderfulde Aabenbaring, saa begyndte hun at holde en Dagbog, for at optegne hvorledes Gud vilde stedse føre hende vi dere indtil hun erholdt tilsidst Tilgangen til det fuldkomne Liv og Treenighedens Middelpunkt, Hun erholdt mange Visioner (Syn) indtil hun tilsidst lod sine Sandser forblive ved Foden af Bierget, imedens hendes Aand trængte ind i Tobernakel Glorien af den hellige Treenighed: Det første Syn havde hun i Aaret 1670 da hun saae en smuk qvindelig Skikkelse, herligt prydet, komme frem af en lys Skye, som sagde til hende: at hun var Guds evige Jomfrue for Viisdommen, som var kommen for at aabenbare, hende Guds dybeste Viisdoms Skatte; herom fortæller hun meget mystisk Tøi med mange pompøse Ord; men hvori disse Skatte bestode faaer man ikke at vide. Den 7de November 1674 foretog hun sig en magisk Reise, hvorved hun fik en paalidelig Efterretning om de Vises Steen, som er sammensat af de fire Elementer. (Men hendes Aabenbaringer lærte hende ikke at kiende, at der gives flere end disse fire). De Sværmerier hun nu overlod sig til at skildre i sin Dagbog ere ikke til at udholde at læse, man seer det tydeligt at Læsningen af Johannes Aabenbaring, (hvilken Bog ingen kan haabe at kunne nogenlunde giøre sig forstaaelig, som ikke forstaaer de gamle Sprog og er indviet i Oldtidens Tænkemaade) havde forrykket hendes Hierne; hun paastod tilsidst, at hun igiennem Jld og Vand var trængt hen til det nye Jerusalem og var bleven indladt deri. Hun siger og sig selv, at det nye Creatur erholdt Jndvielsens tredie Grad og svømmede deri. Hendes opflammede Jndbildningskraft, udsvævede bestandig videre. De 16de Juli 1675, saae hun, som hun fortæller, med sine rensede og styrkede Øine, Guds Lysstraalende Øie, som hun endog aftegnede. Denne Aabenbarelse ledte hende stedse dybere ned i Sværmeriets Afgrund; hun betragtede sig som Guds Brud og skrev en Kiærligheds Klage over, at hendes Formæling med Gud blev saalænge udsat; men den 23de September 1676 naaede endelig Brudgommens trøstende Stemme til hende; hun fik et Syn, hvilket hun ogsaa har aftegnet, hvori tre Hierter, saa klare som Krystal, viiste sig for hende, og som ved Kiæder vare bundne til hinanden; midt imellem disse tre Hierter saae hun to Triangler, som laae over hinanden, og midt i disse to Triangler saae hun et fierde Hierte, ganske hvidt og krystallisk, og dette var Brudens; saaledes var hendes Hierte trængt ind i Guds tredobbelte Hierte. Galskaben gik stedse videre, hun fik den ene Vision efter den anden og spillede med alt dette en stor Rolle i sin Tidsalder. J Aaret 1687 traadte hun og som Lærerinde for sin Menighed. Hun stod i stor Anseelse; begyndte at forkynde Spaadomme; Verdens Øine vare henvendte paa hende; hendes Skrifter bleve læste med Begiærlighed, og hendes Tilhængere priste hende i Vers og i Prosa (ligesom Johanne Souttothe i vore Dage.) Hun døde som hun havde levet, undervisende og spaaende, den 19de Aug. 1714 i sit 8de Aar og blev efter sit Forlangende lagt i en ganske nye Grav, hvori ingen Been havde hvilet. Hendes Tilhængere toge alt hvad hun fortalte dem for den bare Sandhed; hvoriblandt især hendes Svigersøn, den ellers duelige Doctor Franz Lee, udmærkede sig. Han forkyndte, at det philladelphiske Selskab skulde udbrede sig over hele Jorden; men denne Spaadom gik ikke i Opfyldelse. Man fortalte, at hun ef er sin Død havde viist sig i en Lysglands for tre Medlemmer af Menigheden; men det hialp ikke, Sværmeriet tabte sig efterhaanden, og de som have læst hendes Dagbog med Opmærksomhed, paastaae, at hun ikke blot var en Sværmerske; men at Forstillelse, Snedighed og Lyst til at giøre Opsigt giver sig tydeligt tilkiende af hendes Forhold. (De Mennesker som paa en værdig Maade berede sig til Himlen, bære sig ganske anderledes ad; en saadan Religiøstet staaer lige paa Grændsen af Ugudelighed.)