Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1846-10-08
Jndenlandske Efterretninger. Roeskilde Stænder. Slutningsmøde, den 21de September. Den kongelige Commissarius holdt en Tale af følgende Jndhold: Ærede Medlemmer af denne Forsamling! En af den roeskildske Stænderforsamlings Sessioner ligger nu atter afsluttet for os, og den Time er kommen, da Forsamlingens Medlemmer skulle vende tilbage til Hjemmets Sysler. Ved ufortrøden Flid og med Dygtighed har denne agtede Forsamling prøvet, de betydelige i denne Session forelagte Lovudkast. Dette bør saa meget mere erkjendes, som Tilendebringelsen af disse omfattende Arbeider i de seneste Uger har fordret stor Anstrængelse af Alle, men især af de Mænd, som Forsamlingens og Comiteernes Tillid havde overdraget Referatet i Sagerne. Skulde der end være dem, som ikke ville paaskjønne denne Forsamlingens utrættelige Virksomhed for Udviklingen af de vigtige Forhold, disse Love have omhandlet, saa ville De, ærede Medborgere, dog ikke savne den egen styrkende Bevidsthed, at have virket efter Evne for Fædrelandets Bedste, og den omhyggelige Overveielse, der vil blive disse Forsamlingens Betænkninger til Deel fra Regjeringens Side, skal godtgjøre, hvor meget Kongen erkjender, hvor høit han agter den samvittighedsfulde Pro velse, som de forelagte Lovudkast her undergives. Foruden Pensionsloven og Loven og Arbeidsclassens Kaar paa Landet bør jeg isærdeleshed fremhæve Værnepligtsloven. Den ærede Forsamling har, ved at tilraade, at Udkastet maa udkomme som Lov, tillige fremsat vigtige Forslag, som sigte til yderligere at fremme Lovens Hovedøiemed, at tilveiebringe en, saavidt muligt, ligelig og retfærdig Fordeling af Værnebyrden, og derhos at styrke Rigets Forsvarsvæsen. Disse Forslag ere fremgaaede af Sagens grundige Behandling i den nedsatte Comitee, at en udførlig og omhyggelig Discussion; det vundne Resultat tør vi haabe at ville bidrage til en heldig Udvikling af vore sociale Forhold, og det vil i ethvert Fald høre til de glædeligste og hæderligste Momenter i de dansk Stænderforsamlingers Historie. – Som kongelig Commissarius har jeg forstaaet den mig stillede Opgave saaledes, at jeg burde søge at oplyse Alt, hvad jeg meente, der fra Regjeringens Standpunet kunde komme i Betragtning ved de mødende Spørgsmaal for saaledes at bidrage mit til Sagernes fuldstændige Drøftelse. Jeg har ei ladet mig afholde derfra, uagtet jeg forudsaae, at jeg, ved at gaae dybere ind paa Sagerne, maatte lægge for Dagen, at jeg ofte ikke var denne Opgave tilfulde voxen; men den Klogskab, som kunde tilraade en større Tilbageholdenhed, ansaae jeg for egenkjærlig. Jeg har under Udførelsen af dette mit Hverv modtaget flere Beviser paa Forsamlingens Velvillie, hvorfor jeg herved bringer den min Tak. - Jeg beder den høitagtede Præsident at modtage min taknemmelige Anerkjendelse af hans for Sagernes Fremme og Forhandlingernes rette Gang saa gavnlige Virksomhed, hvorved han har befæstet den hæderlige Tillid, der nu i trende Sessioner har kaldt ham til det for den hele Jnstitution saa vigtige Hverv, som Stænderanordningerne have anviist Præsidenten. Næsten uden Afbrydelse har han selv udført det ham overdragne Hverv, og kun havt liden Anledning til at benytte Vicepræsidentens Hjælp. Men desto mindre har Forsamlingen savnet denne Sidstes Virksomhed under Sagernes Behandling. J en lang Aarrække, under et fortsat venskabeligt Forhold, har jeg lært at agte denne vor udmærkede Retskyndige, og hans Færd som Stænderdeputeret har lært begge Rigets Stænderforsamlinger det Samme. – Og hermed tager jeg Afsked fra Dem, ærede Medborgere. Mange af Dem have mødt mig hver Gang de roeskildske Stænder samledes i de henrundne tolv Aar. J fom Sessioner sad jeg i Deres Midte, og min Stilling som Deputeret i den roeskildske Forsamling skal stedse høre til mit Livs kjæreste Minder. Præsidenten tog derpaa Ordet saaledes: Det er en Tanke fuld af Alvor, der stiger frem for Sjælen, naar en Virksomhed – efter vore Forhold af historisk Betydning - ligger afsluttet for os, saa at Jntet kan føies til, Jntet tages fra, Jntet gjøres anderledes, naar Stilhed afløser Bevægelsen, fordi Arbeidets Tid er omme, og Gierningen er ført til Ende, saaledes som den skal gaae ind for Samtidens og Eftertidens Dom. Denne Dom om det, der er udrettet, og om det, der er undladt, vil – det kan ikke feile blive forskjellig efter det forskjellige Standpunct, hvorfra Tidens Krav og den Opgave, den stiller til Fædrelandets Mænd, bliver opfattet, og i samme Forhold er det naturligen, med forskjellig Fortrøstning, at de Mænd, der selv have deeltaget i Gierningens Møie og Ansvar, indlade den til Historiens Dom. J alle Tilfælde tør det forventes, at den vigtige Forhandling, hvormed Sexenniets Arbeide er sluttet, der saa stærkt som nogen har bragt Kræfterne i Sammenstød, men ogsaa har bidraget til, og i Folket vil bidrage til, at klare Begreberne og samle Stemmerne i mange Puncter, vil finde sin Anerkjendelse og have blivende Betydning, som et Skridt til at berede Fædrelandet en Betryggelse af dets selvstændige Existents ved egne Kræfter, uden hvilken Navner Stat er lidet meere end en bedragerisk Lyd. – Men det er ikke til noget af alt det, hvorom der har været og vil være Forskjellighed i Mening og Anskuelse, at Talen i denne Stund skal føre tilbage. Naar jeg for sidste Gang har Ordet i denne Forsamling og i denne Sal, da kan jeg kun ønske at finde et Ord, som kan vente aaben Adgang og velvillig Optagelse hos Alle. Maaskee tør jeg vente dette, idet jeg beder de høitærede Herrer, Alle og Enhver, med hvem jeg her – med de Fleste gjentagne Gange – har været samlet i betydningsfuldt Kald, at ville modtage min Tak for den udviste Tillid og Velvillie, hvorom Erindringen altid vil beholde sit Værd for mig, – og snarere endnu vente det, idet jeg beder Dem forene dem med mig om at bringe en Yttring af Høiagtelse og Erkjendtlighed til den kongelige Commissarius, i hvem vi have gjenfundet den samme Mand, som tidligere har havt saa gyldigt Krav paa dette Sindelag. Men sikkrest tør jeg gjøre Regning paa, at Ordet vil finde Gjenklang hos Alle i denne Forsamling, naar jeg fører det ud til den kommende Tid. Thi her ligger vel Jntet os nærmere end at forene os i et Ønske for den Forsamling, der skal afløse den nærværende, skal fortsætte vor Virksomhed, optage og føre videre de Traade, vi lade tilbage, – forene os i det Ønske: at en god og forstandig, en fædrelandsk, egennyttige eller eensidige Hensyn tilsidesættende Aand maa styre det vigtige Valg, som forestaaer, og at det maa lykkes de Søgende at finde, hvad de søge: at finde Mænd, i hvilke den danske Nation vil i Sandhed mine erkjende sine Repræsentanter, som ikke blot ville medbringe Kundskabens Fylde og Tankens Klogt og Ordets Magt til den Gierning, der med hvert Sexennium faaer større Betydning, men som ogsaa ville vide, med fædrelandskjærligAand og selvstændig Mandighed at holde ud indtil Enden, som ved Adel i Sind og Reenhed i Villie ville kunne virke veldædigt, luttrende og styrkende, tilbage paa Folkets Tænkemaade. Det er saaledes til Fædreland og Konge at Tanken uvilkaarlig udvider sig; og med en Styrke og en Jnderlighed, større vel end nogensinde – efter de Begivenheder inden Landets Grændser, hvortil denne Forsamling er bleven historisk Vidne, vil det Ønske og den Bøn her trænge sig frem, at Gud vil velsigne vort Fædreland og vor Konge – velsigne Kongen med Viisdom og med Kraft paa hans vanskelige Vei, for at værne om Rigets Eenhed og Landets Fred, velsigne Fædrelandet, ved at vække det meere og meere til Bevidsthed og Brug af de rige, aandelige og legemlige Kræfter, det gjemmer i sit Skjød, Vicepræsidenten yttrede derefter: J dette Øieblik, da Forsamlingen staaer i Begreb med at skilles ad, ved Slutningen af det Sexennium, for hvilket de nuværende Medlemmers Fuldmagter ere gjældende, være det mig tilladt med faa Ord at udtale Forsamlingens Taknemmelighed imod den Hædersmand, der nu i tre Sessioner har udført det vigtige og vanskelige Hverv at styre dens Forhandlinger. Navnlig skal jeg udtale den almindelige Erkjendelse af den utrættelige Virksomhed, hvormed han har fremmet Forsamlingens Arbeider, af det nøie Kjendskab til enhver Sag og den ualmindelige Skarpsindighed, som han saavel under Forhandlingerne som under Afstemningerne over en Mængde omfattende og indviklede Sager har lagt for Dagen, og af den Frimodighed og ædle Tænkemaade, som han ved sin hele Færd har aabenbaret, hvilke udmærkede Egenskaber have erhvervet ham Forsam samlingens fulde Agtelse og Hengivenhed. Den kgl. Commissarius reiste sig dernæst, og erklærede i Kongens Navn Provindsialstændernes nærværende Forsamling for hævet. Forsamlingen udbrød derefter: Længe leve Kongen, hvorpaa den adskilte sig.