Viborger Samler, 1829-02-02
Endnu mere forgiæves har hidtil ethvert Andragende om en Parlamentsreform været, og man kan ikke nægte, at Virkningen af en saadan neppe vilde kunne beregnes, da den vilde forandre det Bestaaende i dets, hvorvel falske, Grundprincip, og saaledes let farligt kunde ryste den hele kunstige Statsmaskine; imidlertid stemmer Opgaven med Fornuftens og Tidens Fordringer, og derfor vil dette Andragende ofte komme igjen, om ogsaa i lang Tid uden Virkning. Men endnu meget meere paatrængende fordrer Tidens Aand, Fornuft, Tolerantse og billighed Ophævelsen af de arme Jrlænderes uretfærdige Undertrykkelse. Lydeligen tale Retfærds og Sandheds, ja næsten alle Nationers Stemme derfor; men ubekymret om den nærværende Hensigtsløshed af denne Forholdsregel, ubekymret om Samtidiges og Efterlevendes Dom, vedblev den engelske Rettroenhed og Haardnakkenhed sin Paastand om en imaainair Fare af Medborgere, der ligesaa vel som Protestanterne betaler det fælleds Fædreland deres Tribut med Blod og Liv, modsatte Emancipationens Venner den meest stivsindede Modstand, og senere den modvilligen ophidsede Selvhjælp den blodigste Undertrykkelse, den grusomste Hævn. Men Uretfærdighen graver altid sin egen Grav. Canning følte, at det var den høieste Tid, at Regieringen frivillig bod Haanden til, hvad der dog om kort Tid, selv imod dens Villie, maatte tilstaaes; vi ere overbeviiste om, at denne store Mand, hvis han havde levet, snart vilde have bevirket en fuldkommen Forsoning mellem begge Partier eller rettere mellem begge Folkeslag, og at ikke alene Jrland vilde have havt ham Rolighed og fremblomstrende Velstand at takke; men at ogsaa hele England vilde have været ham ligesaa høiligen forpligtet for et saadant Resultat, som for hans liberale Handels maximer, hvorved han har beviist, at Englands Velfærd er forenelig med andre Nationer. Men den Høihjertede døde og den gamle, eensidige Nationalegoisme loftede igjen sit Hoved iveiret; og det nye Ministerium vover ikke at træde i Veien for den eller endog kun at lede den. Til ham vilde Jrlænderne vistnok havt Tillid; nu indsaae de, at de havde ligesaa lidt noget at vente af Retfærdigheden, som de ved Oprør og lovstridige Uroligheder kunde befordre deres retfærdige Sag. Den catholske Forening traadte sammen, og dens Raadslagninger lededes af vise Mænd og forrige Tallere; ved deres Jndflydelse forblev det ellers saa opbrusende Folk, selv ved forsætlige Drillerier, lydigt indenfor de lovmæssige Skranker, men Overbeviisningen om dets Ret og den Beslutning, hvad det end skulde koste, at tilkjæmpe sig denne, blev bestandigt fastere, bestandigt mere uomstodelig. Man fandt Midlet i Valgene. Hidtil havde de fattige Forpagtere, imod en Nedsættelse i eller ogsaa blot Henstand med deres svære Forpagtningsafgivt, været nødsagede og villige til, efter Forlangende, at give deres Stemme til deres protestantiske Godsherrer eller de af dem betegnede Personer; nu vare paa eengang Bønner, Lov ter og Trudsler forgiæves. Resultatet er bekjendt. Enten O'Connels Valg og andre lignende for Øieblikket blive erkjendt eller ikke, Udfaldet kan i Længden ikke være tvivlsomt. Regieringen befinder sig nu i en virkelig Forlegenhed, hvilken den endnu for kort Tid siden kunde have undgaaet; nu fordrer Jrlands Befolkning, der er sig sin Styrke bevidst, allerede som en Rettighed, hvad det ellers bedende vilde have modtaget som en Velgierning og takket for; Eftergivenhed er nu ikke uden Fare; men længere Væggring vilde efter vor Formening være endnu farleggere. Gid man da maatte ile med en Forsyning, det maa dog blive Enden paa Sagen. Det forstaaer sig i Øy rigt, at Ministeriet ved denne Crisis i det Jndre, ved en bestemt Opposition af 6 Millioner Undersaatter, saavidt muligt søger at undgaae farlige Forviklinger, udvendig fra; hvorved man rigtig nok maa overveie, om en passiv Toven, der saa let grændser til Afmagt eller dog til Slappelse, kan hos en Magt af denne Rang ansees for det passende Middel til at opnaae sit Formaal.