Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1813-10-28
Oversigt af Wienerkabinettets Skridt lige tiFeldttogets Aabning. Da Keiseren, som kun længtes efter Fred, antog Wienerkabinettets foreslaaede Nægling, yttrede det en levende Glæde herover, lovpriste hans Høimodighed og yttrede en særdeles Tilbøielighed for Frankerigs Jnteresse. Det erklærede sig urokkelig i sit System; gen Pagt, som var saa naturlig, som fordeelagtig maatte vare evig; det var Wienerkabinettet, som efter modent Overlæg havde anholdt derom ; stod den endnu til at andre, vilde det dog ikke ønske den anderledes. Det frygtede ikke for Frankerig, men vel for Rusland. Det gav Forsikring om Østerrigs Uegennyttighed, som Jntet forlangte for sig og ansaae de vigtigste Udvidelser for dyrt kjøbte ved et eneste Feldttog. Det forudsaae selv den Tidspunkt, da det, hvis Russerne ei fandt sig i billige Betingelser, vilde anvende ei allene det traktatmæssige Hjelpekorps, ja ikke blot et Korps af 70,000 Rd., men Monarkiets hele Magt imod dem. Det forbandt sig til intet Skridt at gjøre uden Keiserens Videnden; det sendte Fyrsten af Schwarzenberg til Paris, for at give hele Europa et udmærket Beviis paa sit Sindelag, da det lod Kommandanten for det østerrigske Korps optræde ved det franske Hof, for at modtage Ordre af sin Cheft. Det forbød sine Agentere at bruge Ordet Mægling, da her kun var Talen om en Allieredes Bestræbelse for at ende Krigen. Rusland antog en Magts Mellemhandling, som det havde Krig med, gendskjøndt det stredimod Formen og Sædvane, men det vilde undertrykke disse Betragtninger, for at givt Østerrig et Beviis paa sin Tillid og Agtelse. Dette Sprog var aftalt, da disse Kabinetter allerede vare i Forstaaelse med hinanden. Paa samme Tid gjorde Østerrig et lignende Forslag til Engelland, som bemærkede at Østerrigs vedvarende Forbindelser med Frankerig intet Udfald lod haabe af dette Skridt." Grev Narbonne blev nu i Marts udnævnt til Ambassadør i Wien; Fyrsten af Schwarzenberg var endnu i Paris, da Keiseren forudsaae Nødvendigheden af at paaskynde Krigens Begivenheder, og han erklærede endnu i en Note den 22 April, at omend nogle Punkter i Allianzen for Øieblikket ikke maatte være anvendelige, fandt Keiser Franz dog i Hovedsagen ikke et Ord at forandre. Da nu den franske Ambassadør i Wien fik ubestemt Svar paa sit Spørgsmaal, om Hjelpe, korpset i Tilfælde af Fjendtlighedernes ny Udbrud vilde faae Ordre at handle i Overeensstemmelse med de det givne befalinger, saa forlangte han ved en Note af 21 April en formelig Erklæring, hvorpaa Grev Metternichs under 26 April meddeelte Svar hævede al Tvivl om det østerrigske Kabinets Hensigt: ei at ville opfylde sine Forbindtligheder. Keiseren havde allerede triumferet ved Lützen, da en Koureer bragte ham det østerrigske Svar Nu følge 9 Depescher fra den franske Minister Grev Otto i Wien til Ministeren for de udenlandske Anliggender, som meest indeholde den østerrigske Minister Grev Metternichs Udladelser og Yttringer til Grev Otto. J No. 1 af 16 Decbr. 1812 hedder det: "Man har her meget bestræbt sig for at overdrive vort lidte Tab. Grev Metternichs Forlegenhed var saa kjendelig, at jeg ikke blot kan tilskrive samme hans Deeltagelse i vor Lykke. Han saae ud som frygtede han for vor Alliance, og forglemte sig selv nogle Gange saameget, at han sagde: hvis Østerrig stiftede Partie, vilde inden kort Tid 50 Millioner Mennesker træde paa dets Side, hele Jtalien, og Tydskland erklære sig for det. Man troer at vise os en overordentlig Gunst ved, ikke at gribe Vaaben imod os i en Tidspunkt, da Man holder os for svagere end Russerne. Jeg kan blot sætte en rolig Stilling og den Tillid jeg har til Frankerigs retmæssig erhverved Overmagt, imod slige Meninger. Man gjør de største Anstrængelser for at vinde Østerrig; man tilbyder det Jtalien, de illyriske Provindser, Overherredømmet i Tydskland, og Tilbagebringelse af Keiserkronens hele Glands. Efter No. 2 af 28 Decbr. havde den største Deel af de østerrigske Store strax ved Efterretningen om den franske Armees Tilbaget og forestillet, at Østerrig ikke længer kunde fortsætte Krigen mod Rusland, at man burde kalde Hielpekorpset tilbage og benytte Øieblikkets Lilighed til at forandre System og tilhageerobre de tabte Provindser, at meer end 50 Millioner Mennesker vilde gjøre fælleds Sag med Østerrig o. s. v. Frankerig selv. var nær ved en stor Revolution og Øieblikket var kommet for Nationerne at tilbagevinde deres gamle Love og Uafhængighed. Faktionen opbyder Alt for at sværte Grev Metternich som første Tilhænger af den franske Alliance. No. 3 af 3 Jan. 1813 yttrer, at Krigen ikke var Folket i Østerrig behagelig, og at Metternich havde sagt, Vi maae handle som gode Allierede mod dem, men som en uafhængig Magt mod de Andre. No. 4 melder, at Metternich havde sagt, at Keiser Napoleon, kunde sætte sin fulde Tillid og Fortrolighed til Østerrig, Regjeringen var fra alle Partier forsynet med Efterretninger om Sagernes Gang, men vilde ikke forlade sin renskabelige Forbindelse med Frankerig. Det var ikke Keiser Napoleon, som trængte meest til Fred. Var det ikke hans Hensigt at handle offensiv, beroede det kun paa ham selv at blive et eller 2 Aar ved Weichselen. Han allene var Manden, som kunde dittere Freden. Han slog sin hele Lid til Østerrig; det vilde svare paa samme Maade. No. 5 af 11 Jan. beretter, at den preussiske Armees Affald nu var blevet bekjendt for det Wiener, Kabinet, som tillige var i Besiddelse af endeel særdeles Efterretninger fra Preussen, hvorved Grev O to bemærkede, at disse officielle Aftstykker allene kunde komme fra den preussiske Minister Hardenberg, og brog deraf den Slutning, at Perussen satte fuldkommen Tillid til det Wiener Kabinet og tog det paa Raad med over sine Skridt. Vi veed, sagde Metternich fremdeles, at vurdere Frankerigs umaadelige Hjelp midler, vi veed Althvad det har gjort og endnu kan gjøre." Engelland, havde, foruden de 7 Millioner Pund Sterling, som det vilde give Rusland, budet Østerrig 10 Millioner Pund Sterl. om dette vilde forandre System; men man havde ikke indladt sig paa dette Tilbud, hvor forfaldne end Finantserne vare, da Tolden for Tiden var den fornemste Jndtægt, og selv denne vilde tabes, dersom Frankerig paastod Kolonialvarernes Udelukkelse. Man frygtede, at Rusland ikke vilde slutte Fred uden at faae Territorial-Forstørrelse, som det siden Peter den Stores Tid bestandig har staaet paa, og at det vilde forlange Weichselen til Grændse. No. 6 angaaer Wessen bergs Afsendelse fra det østerrigske Kabinet til Engelland, som dog blot skulde føle sig for og undvige bestemt Erklæring; men derhos give tilkjende, at der kunde danne sig en turopæisk Konvention, som standhaftig vilde overholde Freden, uden at blande sig i Frankerigs og Engellands Handeler. Uden at føre et truende Sprog, skulde han dog lade det engelske Ministerium føle, at derved vilde Frankerig faae over 500,000 Md. til sin Disposition, som det ene kunde bruge til Søefredens Gjenoprettelse og dets Opirationer i Spanien, og den engelske Handel muligt blive aldeles udelukt, Østerrigbifalder den af Keiser Napolion foreslagne Fredsbasis som meget høimodig, men beder meget ei at tale derom. Det paatog sig hele Ansvaret og holdt sig til det Udtryk i en foregaaaende Depesch.: at Keiseren samtykker i Underhandlingerne, uden at ville nævnes i dem. Den østerrigske Minister havde viist sig særdeles fornøiet over Keiseren af Frankerigs yttrede Sindelag. No. 7 melder, at den russiske Afsending Stackelberg havde havt en hemmelig Sammenkomst med Metternich, og i Førstningen talt i høie Tiner om Ruslands Fordel, og Ønske efter at store Østerrig hi i at trove dets tabte Provindser tilbage. De Hr. v. Metternich havde løbet ham udtale, syerede han, Kjær=St Eilbeg! De for kommer mig som et Menneske, der første Gang seer Dagens Lys efter at have været 6 Maaneder indspærret i Mærket. Dets klare Skin blænder dem. Keiserens System er urork lige. Vi beklage os ikke over de Tab, vi have lidt, og troe ikke, at et fremmed Kabinet er mere berettiget til at føle dem end vi selv. Efterat have betænkt sig, erklærede Stackelberg, at hans Hof Jntet kunde beslutte uden i Forening med Storbrittanien, men iøvrigt syntes han at have en dobbelt Jnstruction, en for Krig, en anden for Underhandlinger. Metternich vilde nu lade Hr. v. Lebzeltern reise til Willna. Han skulde ikke tale et Ord om Frankerigs tilbudne Fredsbetingelser; men søge at Russerne maatte forekomme ham, ved at forestille dem, hvor let de igjen kunde tabe de nærværende Fordele, og hvad Forbindelsen med Engelland angik, havde Østerrig alt sendt en Agent til London. "Stoel de kun paa os - sagde Netternich - Keiseren har befalet at gjøre 100,000 Rd. modile, og hvis Krigen bliver østerrigsk at føre den mod Rusland med Monarkiets hele Magt. Ligesaa skulde en Armee paa 70000 Mand opstilles i Gallizien. Ifølge Nr. 8 af 15 Febr. havde Metternich, sagt: Frankerigs Alliance med Rusland var unaturlig, da den intet andet Støttepunkt havde end den engelske Handels Udelukkelse; det var en Alliance, som Seierherren havde budet, og som igjen maatte opløses; vor Forbindelse er derimod dennaturligste og varigste, grundet paa fælleds Jnteresse. No. 9 melder endelig, at Metternich havde sagt, at Østerrig kun bevæbnede sig for at frembringe en al mindelig Fred og fjerne Krigens Skueplads fra sine Grændser, at dets Hensigt ikke havde været at tilbyde en væbnet Mægling (mediation men blot en Mellemkomst (iatervention), at Frankerigs Alliance var aldeles nødvendig for Østerrig og Fred dettes ivrigste Attraae; at det aldrig ved nogen Underhandling vilde begunstig Rusland som dets naturlige Fjende; at hvor Neget nyere Skribentere havde udskreget Europas Ligevægtsystem; var det ingenlunde et Hjørnespind; men væsentlig grundet i Staternes Natur- og giensidige Forhold. Franterig, Østerrig og Porten burde høre til den ene og Rusland og Engelland til den anden Side. Derfor vilde Frankerig dog altid beholdt en Overvægt, som en nødvendig Følge af dets Beliggenhed og Natur=Rigdomme. (fortsættes)