Jyske Efterretninger, 1768-06-10
Hellige Tanker og Lidelsers herlige Nytte. har vor Skjæbnes bestemmende Lod at søge i denne Jammer=Hytte, saa maatte det blotte Navn af et ) Menneske være en offentlig Gienstand for Medlidenheden. Daglig opstiger Uveur af Trængseler over os. Hvad Middel have vi til at adsprede dem til at fordrive dem, og igiennem deres Dunkelhed forskaffe os en klarere Udsigt. Naar Bølger optaarne sig paa Bølger, naar Storme kiæmpe med Storme, naar sorte Midnatte indhylle os i deres mørke Skrække, kan da et forraadnet Bret være tilstrækkeligt til vor Redning? Saadant et forraadnet Bræt griber Fornuften, naar den i Angestens og Aa ForForvirrelsens Timer vil overtale os til at øse Trøst af de trøsteløse Tanker, at vore Lidelser vare nødvendige, og vore Gienvordigheder urundgaaelige. Er da en Smerte derfor taaleligere, fordi den er nødvendig? Er en Byrde derfor lettere, fordi den ey kan undgaaes, Er ikke denne Tanke beqvemmere til at nedtrykke, end til at opmuntre os Vi ville see vore Dages Bitterhed forsødet, ikke formeeret. Vi ville vide vort Livs Trængseler bortryddede, ikke forlængede. Vi ønske, at vore Lidelser maatte blive lindrede og stillede. Dette er Ønsket fra Straae=Hytten lige indtil Paladset, og man trøster os dermed, at de skulle være smeddede fast til os med Nødvendighedens ubrækkelige Kiæder. Ubesindig Trøst, afmægtig Opmuntring! Saa vidt de Dadeliges Trængseler gaae, og hvo tør vel troe sig til at bestemme deres Grændser, Saa almindelige, som dette Livs Fortredeligheder ere, saa almindelig er og Længselen efter de glade Timer, der forsøde vore Lidelser, gjøre vore Hierter roelige, og indtrykke en stille Overbeviisning i vore Siele, at end og Trængseler og Gienvordigheder kunne være nyttige Midler til vor Lyksalighed. O hvo opløfter vor uroelige Længsel til denne stille Rolighed. Her aabner vor allerhelligste Religion os en Skole til vor Underviisning til vor Overbeviisning, og til den salige Roe, som seierrig opholder sig i alle bedrøvelige Skjæbner. Uden den var dette Liv en ueudstaaelig Qval. Uden den var denne Verden en skrækfuld Ørk. Den, kuns den allene, adspreder vore Sorgers Mørke ved dens guddommelig glimrende Lys. Den giør os bekiendt med vore Trængselers Tilbedelses værdige Stifter, og opfordrer os til en Lydighed fuld af Ære=Frygt. Med hvilken kiærlig Haand fører den os hen til vore Prøvelsers høye Udspring, Velsignelsernes Strømme og Trængselernes Floder komme begge af een Kilde. Det er den almindelige Skabningens Fader, der nedlader dem paa os. Utrættet udstrøer han daglig Velsignelse over sine utællelige Skabninger. Vore Sandser, vore Følelser, tusende Erfaringer i og uden for os forkynde os hans almindelige Gunst og Naade. End og vore Trængseller ere hans hellige Styrelser, og i den skulde være lutter Gift, lutter lutter Død at finde, Det er umueligt. - Deres Hensigter maae vist gjøre dem Tilbedelses værdige. Vor guddommelig Aabenbaring anviser os saadanne. Den overrækker os prøvende Skjæbner, som bittre Læge Midler. Urangenem for Smagen, men nyttig for Livet. Den understøtter vore Svagheder ved dens mægtige Indflydelse. Den styrker vort Mod, naar den aabner os det Tilkommende, og langt fra viser os den store Belønning, som skal vederqvæge os igiennem en grændseløs Ævighed. Man betage os denne Trøst, saa berøve man os i Sandhed alt det, som kan kaldes dyrebart, og maatte vi da ikke zittre for den blotte Tanke, at vi ere Mennesker. O! naar Adgang til denne Trøstes Kilde var os nægtet, saa maatte vi nedsynke under den smertelige Følelse af vor mangfoldige Kummer. Menneskenes Misfornøyelse med deres Stand og Vilkaar.