Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1826-06-24
Hyrdebrev til Geistligheden fra Biskopperne og Superintendenterne i Danmark, Slesvig, Holsteen og Lauenborg, i Anledning af det tredie Reformations Jubilæum 1817. (Slutning; see forr. No.) Foruden alt dette bør saavel Eders Tilhørere som Medarbeidere undervises om andre Gjenstande. Saaledes vil Fortællingen om Kirkens Reform give Leilighed til Spørgsmaal og Samtaler om de forskjellige Secter, hvori Christi Kirke er deelt, og da først angaaende den catholske Kirke, hvorfra de Evangeliske skilte sig, derefter den græske, dernæst de forskjellige evangeliske, maaskee ogsaa de mindre og for en stor Deel fantiske Samfund. Hvad den catholske Kirke angaaer, da vogter Eder, kjæreste Brødre, for at oppuste Jlden, der nu næsten er skjult under Asken. Hiint gamle brændende Had, der herskede mellem Catholikerne og de Evangeliske, er for det meste udslukket, i det der blandt hine (som tilligemed disse beboe Tydskland, gives saamange selv Menighedslærere og Forstandere, der ledes af ægte evangelisk Aand, og den franske Geistlighed derhos ingenlunde har givet sin Kirkes Friheder Afskeed, ja endog i Jtalien og Portugal findes der dem som kjækt stride mod det romerske Hofs Anmasselser; og nu Jnqvisttionen, dette gyselige Ugudeligheds Uhyre, see, dette er i de fleste Stater ophævet, og et fastere Baand knyttet mellem de Evangeliske og Catholske, saavel ved det Jndtagende i de Videnskaber, de begge dyrke, som ved det stundom fælleds Fædreland, ved større Mildhed mod Anderledestænkende, og endelig ved de i den største Deel af Europa oprettede Bibelselskaber. Af alt dette følger, at Catholikerne dømme mildere om de Evangeliske, og disse om hine, uagtet at den nyligen oplivedJesuitorden uden Tvivl med al Jver vil stræbe at fornye det gamle Had. Med Rette bør vi billigt bedømme Catholikerne; thi vistnok maa der skjælnes mellem den romerske Kirke og øvrige friere catholske, ei heller kan det nægtes, at jo Lærerne, hvorvel Kirken selv intet har forandret i Troeslærdommen, dog ved tilføiede Fortolkninger og Bestemmelser ikke sjeldent have, dens Decreter angaaende, indført en Mening, som er mildere og mindre uovereensstemmende med de Evangeliskes Lære, hvilken, skjønt ikke vedkjendt af Kirken selv, dog har fundet mange Tilhængere blandt Lærerne, og i Fremtiden vil erholde Overvægt. Saaledes beskylde vel f. Ex. den største Deel af de lærde catholske Theologer, i Tydskland, ved en fiin Distinction, de Evangeliske for Vildfarelse, men ikke for Kjætterie. Hertil kommer, at catholske Dogmer selv, naar de ikke stemme med det evangeliske System, dog ei altid ere dette directe modsatte, men undertiden betragtes den samme Sandhed af begge Parter kun fra to forskjellige Sider, ja udtrykkes endog kun paa forskjellige Maader. Endelig vil ogsaa dette være af største Vigtighed i at fremsætte Dogmernes Forskjellighed, og bedømme dem: at Troens Grundsandheder erkjendes af begge Partier, at begge tilbede Christum, som det menneskelige Kjøns Forløser, og i Troen tilegne sig hans Fortjeneste. Heraf følger, at den catholske Kirkes Dogmer bør af de evangeliske Menigheders Lærere fremsættes beskedent, og uden Bitterhed, saa at Overeensstemmelsen, med vore ikke fordølges, men tillige dens vig tigste Vildfarelser vises, meest i den Hensigt, at Eders Tilhørere kunne begribe, hvor meget større Frihed de selv have, og takke Gud, ved hvis beskjærmende Forsyn de ere satte i denne Frihed.