Den Vest-Sjællandske Avis, 1833-02-16
Da Kantsler Niemeyer var i Paris i Aaret 1807 og der besaae Museet for de Franske Mindesmærker, saa henvendte han især sin Opmærksomhed paa Philip den Smukkes Statue, som efter Overeenskomst med Paven dømte den gamle Molay, den ærværdige Stormester til Baalet (han blev levende brændt tilligemed Guido eller Guy den 11te Marts 1314, paa en liden Øe i Seinen, imellem Paladset og Augustiner Klosteret) Ansigtstrækkene hos bemeldte Statue røbede ikke en saadan moralsk Fordærvelse. Der fortælles siger Niemeier: at Molay standhaftig og triumpherende, som en Martyrer, udholdt Torturen, og Luerne; men inden han besteg Baalet, stevnede han dog Kongen og Paven inden Aarets Udgang for Guds Domstoel. Vist er det, at faa Dage efter at Molay var brændt, blev Paven angrebet af en heftig Sygdom og døde den 20de April, inden han naaede Avignon, sin Residencestad; man biesatte Liget i en Kirke og denne brændte op Natten derpaa med det halve af Liget. Philip den Smukke levede, kun i 8 Maaneder efter Molays Død, efter store Familiesorger. Han skal kort for sin Død have bekiendet for sine Sønner, at han saae deri den straffende Retfærdighed. Hans tre Sønner bestege Thronen efter ham; men efter 8 Aars Forløb vare de alle døde og Huset Valdis tillige uddødt. Alt dette her sagte er kun en kort Jndledning til det følgende, som vedkommer Dagens Historie og er for Øieblikket Hovedsagen (thi om Ordenen selv er Forfatteren i Besiddelse af saare mange Efterretninger, naar han kunde forudsætte, at det kunde interessere Bladets Abonnenter at læse dem) denne bestaaer i at Tempelherre-Ordenen, som nu ogsaa Erfaringen har lært, aldrig har ophørt at existere. Man vil nemlig vide, at de Tempelherrer, som undkom fra Forfølgelsen, toge især Flugten til Skotland; hvis Konge Robert Bruce optog dem i en hemmelig Orden. hvori Optagelses-Ceremonierne bleve indrettede paa samme Maade, som i Tempelherre-Ordenens. Dette var Oprindelsen til de Skottiske Frimurere og de talrige Secter, som udsprang derfra. Denne Mening bekræftes ved, at næsten alle Frimurer=Loger have en Grad i det Skottiske Frimurerie, ogsaa gives der Loger, som kaldes de reformerede Tempelherrer. Jmidlertid skulle dog Tempelherrerne allerede i ældre Tider have staaet i Forbindelse med de Engelske Frimurere, og hines Stormester skal have dirigeret Logerne. Om denne Forbindelse imellem Tempelherrerne og Frimurerne virkelig finder Sted; maae de be domme, som ere indviede i denne sidste Forenings Hemmeligheder; men det skal, som sagt, være ganske sikkert, at Ordenen har altid hemmeligt existeret, at dens Medlemmer, i Haab om engang at blive retablerede i sine besiddelser, have bestandig forøget sig, holdet Sammenkomster, samlet Resten af deres Documenter og hemmeligen erkiendet en Stormester, af hvilke Thibaud af Alexandria overdrog i Aaret 1340 Mesterskabet. til Arnauld de Bracque. Saaledes ere Ordenens Documenter og Mindemærker blevne indtil vore Dage overleverede fra en Stormester til en anden; den bekiendte Regent i Frankerige i Ludvig d. 10des Mindreaarigved, Philip, Hertug af Orleans, var Ordenens Stormester i Begyndelsen af det 18de Aarhundrede og i Aaret 1825 var Doctor Bernard Raymund Fabre-Palaprat dens Stormester (alle disse Efterretninger læses i det vigtige Værk: Histoirecivile, physique et morale de Paris, par l. A. Dulaure, Tomehuitiemme, Paris 1825). Ordenens Forbindelse med Huset Orleans er saaledes forklarlig. Vi have hørt: at det er een af dens Bestemmelser af bede for den nærværende Konge. Dens Fremtrædelse af sit Skiul i dette kritiske Øieblik, da Orienten tegner til at blive Politikens Tumleplads, er et yderst mærkværdigt Phoendmen: at reclamere dens Bsiddelser i Europa er en Umuelighed; men dens tabte besiddelser i Palæsting kunne staae aabne for den. Det var Tempelherrernes oprindelige Kald at fægte for deres Frelsers Grav, og Frankerigs Politik kunde finde et Støttepunct ved Sions Fod, ligesom Storbrittanniens ved Sue; Kyster.