Adresseavis for Børn, 1780-09-20
Kort efter dette Optrin blev Christian Corporal, fordi han skrev en god Haand. Og da Krigen begyndte strax derefter, og den Commando, ved hvilken han stod, holdt sig tappert og forsvarede en meget farlig Post, saa fik alle de derved værende Under-Officierer, og altsaa Christian med, Fændrichs Character. Jmidlertid var Gottlieb bleven Kjøbmands karl, og ved sin retskafne Opførsel havde forhvervet næste at taen for Avis sig sin Principals Kjerlighed i høyeste Grad; og da Gottlieb ved sine Jndsigter og aarvaagne Flid skaffede ham store Fordeele i Handelen, saa belønlede han denne hans Retskaffenhed paa en Maade, som forskaffede enhver Ven, der kjendte ham, den inderligste Fornøyelse. Kjøbmanden havde ikke lere Børn end en eneste Datter, som var et fortræffeligt Fruentimmer, og havde ligesaa deylig en Sjel, som smukt Legeme. Og omendskjønt hun havde mange rige og anseelige Friere, endog Mænd af høy Rang, saa troede dog hendes Fader, ikke at kunne finde nogen værdigere Svigersøn, end den gode Gottlieb, hvis gode Hjerte og Egenskaber han tilfulde kjendte. Dette elskværdige unge Menneske blev altsaa i sit fem og tyvende Aar Besidder af det uskatteerligste Fruentimmer-Hjerte, og Herre af en Tønde Gulds Midler. - Christian havde den vedvarende Krig saaledes insinueret sig hos Regiments-Chefen, og recommenderet sig ved sin Hurtighed, skjønne Vext og Nethed i sit Antog, at han efter nogen Tid fik et Compagnie. Men nu blev hans Stolthed og Jndbildning gandske utaalelig, især da den blev forenet med en usædvanlig Haardhed og Grusomhed imod hans Soldater; og det varede ikke længe, førend han blev hadet af dem allesammen. Regiments Chefen selv unddrog ham endog den Gunst, han hidintil havde viist imod ham, da Christians Compagnie havde bestandig saa mange Deserteurer for hans Strengheds Skyld. Nu skulde Regimentet rykke i Vinterqvarteer, og det maatte nu saaledes træffe sig, at nogle Compagnier deraf kom til at ligge i den Stad, hvor Gottlieb for nærværende Tid levede i de lyksaligste Omstændigheder. Man kan umuelig forestille sig den Glæde, som denne Christians Ven, der var stedse bleven bestandig i sit Venskab, fik da han læsde paa den fra Raadstuen bekomne Qvarterseddel Capitain Schwartzenberg, hvilket var Christians Tilnavn. Ligesom med Vinger ilede han hjem til sin Kone, trykkede og kyssede hendes Haand, og med den gladeste Henrykkelse sagde hende, at inden saa Minutter fik han den Lykke, at omfavne sin for ge unge Naboe, Vaysenbroder og Skolekammetat. Han bad hende tillige, paa al muelig Maade, at sørge for denne kjerkomne Gjestes Fornøyelse, som var nu vist nok meget udmattet af Feldtoget og Marschen. Neppe var hun gaaet ud at føye for Børn. Anstalt til hans Modtagelse, førend Capitain Schwartzenberg traadde ind i Stuen med langsomme stolte Trin, uden at banke paa, og med en pukkende Tone forlangde sig sit Kammer anviist. Gottlieb fløy ham om Halsen, og kunde ikke tale for bare Glæde, og vilde just ved de varmeste Velsignelses Ønsker tilkjendegive ham sin Henrykkelse, da den Stolte meget koldsindig stødte ham fra sig, og med en trodsig Tone spurgde, hvor hans Værelse var. Den beskæmmete, men af Kjerlighed brændende Vert troede vist, at Capitainen ikke kjendte ham igien. Han tog altsaa fat paa hans Haand, trykde den paa det kjerligste imellem sine, og sagde: Min allerkjereste Christian. Jeg er Din gamle Gottlieb, din bedste Ven. - Jeg kjender ingen Ven, sagde han meget spotsk og foragtelig, som heder Gottlieb, og er Borger; og jeg spørger endnu eengang, om man vil anvise mig mit Værelse eller ey, Her trillede Taarerne ned af Gottliebs Øyne, som med den største Bedrøvelse ledsagede ham ind i en meget smuk og med alle Beqvemmeligheder forsynet Stue, hvor han lod med Veemodighed Officieren være allene. Gottlieb havde endnu stedse det Haab, at vinde sin gamle Skole=Kammerat, og bad derfor sin Kone at vise den største Høflighed imod ham. Ved Maaltidet forsikrede hun altsaa Capitainen, som havde endog bragt nogle af sine gode Venner med sig, i de meest indtagende og venligste Udtryk, hvor høyt hun skatterede den Lykke, at see en af hendes Mands Ungdoms Venner. Han svarede gandske koldsindig og stolt, at en Kræmmerkone havde og virkelig Aarsag til at skattere den Lykke høyt, at have en Capitain i Qvarteer. Paa saadan Maade tilbragde denne Uværdige 4re Uger i sin allerbedste Vens Huus, og i al den Tid begegnede han Gottlieb med den største Stolthed og den bitterste Foragt for al hans høflige og venlige Bevertning. Og dog blev denne ædle Siel ikke træt eller keed af, endda bestandig at vise sig lige ædelmodig og velgjørende imod den Utaknemmelige. Thi da han skulde reyse, saa forsynede han Capitainens Tienere hemmelig med en stor Forraad af saadanne Levnetsmidler, som kunde holde sig, og med en skjøn Flaskekjelder, som var fyldt med den bedste Rhinskviin. Da Capitainen tog Afsked, som bestod i et koldt Adsen Hr. Vert, trykkede Gottlieb hans Haand endnu Avis endnu engang, og ønskede ham megen Lykke og Velsignelse til hans tilstundende Foretagender. De Taarer, som ved disse Ønsker ziltrede i den redelige Mands Øyne, havde allene maattet røre denne Uværdige, saafremt han ikke havde været gandske følesløs. Men han trykkede sin Hat ned i Øynene, og reed afsted Strax derefter rykkede Regimentet ud i Felten, og der blev leveret et Slag. Christian fik ved den Leylighed et Skud, hvoraf han blev gandske lam i det høyre Been, og da Chefen imidlertid var bleven hans afsagte Fiende, saa blev han casseret, og fik sin Afsked uden Pension. Det varede da ikke længe, førend Bettelstaven blev den eneste Tilflugt for denne Elendige og Ulyksalige. Engang kom han humpende paa en Krykke ind i en Bye, hvor Gottlieb havde et Landgods, paa hvilket han just paa den Tid opholdt sig. Christian, som ikke vidste af dette, listede sig i revne Klæder og gandske forsulten omkring ved dette store Huus, for at bevæge sammes Eiermand til Medlidenhed. Gottlieb saae ham igjennem Vinduet, uden at blive seet af ham, og kjendte ham, og befalede strax sin Tjener at bringe den Tigger, der gik uden for, ind i et Sideværelse, og give ham Klæder og reent Lintøy. Med et kom han derpaa springende indtil ham, hængde sig om hans Hals, og raabe: omendskjønt du som Capitain ikke vilde elske din Gottlieb, saa skal du dog nu elske ham. - Disse Ord gjorde næsten den samme Virkning som en Lynilds Straale paa Christian. Han faldt afmægtig ned for sin ædelmodige Velgjørers Fødder. Dog kom han snart til sig igjen, omfavnede Gottliebs Knæer, og vædede dem med sine Taarer. Nu lod denne velsignete Menneskeven, efterat han havde hørt den Ulykkeliges Historie, hente en duelig Chirurgus, som befandt, at en Knokkel i Knæer, som Kuglen havde udsat, var af en Uvidende bleven skjent indrykket. Det varede altsaa ikke længe, førend Christian kunde gaae igjen. Og nu gjorde Gottlieb ham deelagtig i sin Handel, beholdt ham saa længe hos sig, indtil han efter nogle anseelige gjorte Fordele, kunde begynde en egen Handel, og oplevede nu den store Glæde for Børn. og Lykke, at kunne see sin forlorne Ven forbedret og lykkelig.