Norske Intelligenssedler, 1768-04-13
helligenz-Sedler. Nordske. No. 15. Onsdagen den 13 April 1768. Do. Fortsættelsen: Den Lyst, som findes hos Folk, der have at byde over andre, til at søge en anden Ære, end den, som bestaaer i de udvortes Bøjelser, i den Lydighed, som de kunde aftvinge Folk, den Lyst til at være elsket og agtet af dem, over hvilke de have at befale, og at æres ikke allene med tvungne og skyldige, men og med frivillige Handlinger, er allerede og i sig selv saa ædel en Drift, saa stort et Beviis paa en naturlig god Siæl, og saa stærk en bevægende Grund til gode Handlinger, at den fortiener megen Høiagtelse, ikke allene, naar den virkelig har frembragt store Dyder, men endog, naar disse endnu ikke ere komne til den fuldkomne Virksomhed. Bittre Bebreidelser, eller andre Tegn af en almindelig Misfornøielse, ere saa emfindtlige for saadanne Siæle, at de saare, uden at læge, de forbittre uden at forbedre, og opfylde det kierligste Hierte med hadefulde Tilbøieligheder. Endskiønt Trajan tilstod, at Plinius ikke havde forestillet ham saaledes som han var, men saaledes som han burde være; bør man dog ikke ansee dette Mynster for alle Lovtaler, som en hykkelsk Tilbedelse. Keiser Trajan fortiente i mange Betragtninger, men i sær for sit gode Hierte, for den Sikkerhed, som Folket nød under hans Regiering, og for den Frihed, med hvilken han opmuntrede Videnskaberne og alle nyttige Foretagender, saa megen Lov, at man ikke har nødig at ligne ham med andre Romerske Kejsere, for at tilgive de Fejl, som han virkelig havde tilfælles med andre Mennesker. En Lovtale, som Plinii, der kan ansees for et System i Sæde-Læren og Regierings Konsten, gjorde meere til at rette disse Fejl, end en Straffe-Prædiken; fordi den gjorde ham meere villig til at kiende dem, og fordi han ved at ligne sine Handlinger med saa fuldkomment et Mynster, som viiste ham Dyden i al sin Pragt, blev undselig uden at blive beskæmmet. Vi maa ikke ansee en Lovtale for at være hykkelsk, fordi den Person, som man berømmer, har virkelige Fejl, og fordi disse ikke ligesaavel nævnes, som hans Dyder. Dersom ingen skulde roses, uden de, som vare uden Fejl, maatte alle Lovtaler afskaffes, og Virkningen deraf var ikke, at Menneskene bleve bedre, men at Folk ikke mere ovede de Dyder, til hvilke Æren før havde bevæget dem. Dersom det ikke var tilladt at rose disse Dyder, uden tillige offentlig at foreholde de samme Personer deres Fejl, skulde ingen forlange Lovtaler. Den største Mand skulde aldrig blive saa æret ved de værdigste og meest fortiente Berømmelser, at han jo i Mængdens Øjne skulde endnu tabe mere ved offentlige Bebreidelser af de mindste Fejl. Jngen maa tænke, at jeg derved vil forringe Hykleries Last. Jeg holder den tvertimod for den nedrigste af alle Laster. Den kan ikke, som andre Fejl, undskyldes med en naturlig Tilbøielighed; den er ikke en Virkning af Vellyst eller FrygtEr det ikke altid tilladt at sige Sandhed, saa er det dog tilladt at tie. Jngen nødes af andre, ingen forføres af sit eget Hierte, til at hykle for fremmede Laster; thi endog dem, som Egenkiærlighed undskylder eller besmykker i os selv, dem hade og afskye vi i andre. Æren selv kand ikke forlede Menneskene dertil; thi hvad vandt en Skribent, som for en Titel opofrede den langt større Ære, at have brugt sine Gaver allerne til saadanne Handlinger, som den fornuftige Deel af det menneskelige Kiøn til alle Tider har roeste Penge-Gierrighed allerne kand forføre Menneskene til at øve med Overlæg og fri Forsæt saa nedrig en Handling, som den, at krone Lasterne med Dydens høieste og ædelste Belønning. Endog Misbrugen af den Ret, som Religion og Sandhed giver Lærerne, til at straffe offentlige Fejl, er langt mindre lastværdig, end Hyklerie, og naar man har Aarsag til at beklage, at redelige Folk, ved en alt for stoer Strænghed, meere forbitre end opbygge, meere skade dem selv end gavne andre, bør man dog ære deres Frimodighed, fordi man har Aarsag til at troe, at saa uegennyttig en Handling kommer af Nidkiærhed for Sandhed. Det er ikke nok, at en Taler eller Forfatter ei undskylder og besmykker virkelige Laster, og at han ikke roser andre Gierninger, end saadanne, som virkelig fortiene det; han bør og sige, hvorfor disse Gierninger ere roesværdige, og ved at undersøge Grunden til de menneskelige Handlinger, ved at oplede værdige Mynstre af Historien, erindre Menneskene om den vigtige Sandhed, at, endskiønt gode Handlinger fortiene Ære, ere de dog Pligter, og at ingen bringer det saa vidt i Dydens Øvelse, at han jo endnu har fleere Trin at bestige, et endnu høiere Maal og større Mynstre for sig Dette maa han sige saaledes, at det Haarde og Strænge, som der er i Pligternes blotte Forestilling, formildes ved de bevægende Grunde, som tages af andres Kiærlighed, Taknemmelighed og Høiagtelse. Endelig er det ikke nok, at en Taler ikke roser andre Handlinger, end saadanne, som virkelig fortiene Roes; han bør giøre det saaledes, at man kand see, at hans Hensigt er meere at belønne gode Gierninger, end at blive belønnet selv. De Fornuftiges frivillige bifald, og ikke aftryglede Værdigheder, bør være den Ære, han søger, og naar han med Frimodighed har talt Pligternes Sag, maa han være saa beskeden i at tale sin egen, at han forlanger de Mægtiges Gunst uden for at have den Naade at blive læst. Fortsættelsen følger.