Den Vest-Sjællandske Avis, 1837-10-02
Forleden Aften var jeg i et temmelig talrigt og blandet Selskab. Som De let kan begribe, faldt Talen paa Politik, og som det gaaer i vore politiske Tider, fandtes her Folk af alle Farver, som hver vilde have sin Mening frem. Blandt Andet blev Hages Død og Begravelse Gienstand for Samtalen. En af de Tilstedeværende, et ungt Menneske, udraabte: hvilket uhyre Tab har Danmark ikke lidt ved hans Død, Han var, som Kjøbenhavnsposten engang har sagt, Theolog, Philolog, Historiker, Statistiker, ja kjendte endog Lov og Ret saa godt, at han vovede at forsvare sin egen Sag for Høiesteret."Ja, men den tabte han ogsaa, udbrød en Anden. - Sandt nok, svarede den Første; men det kunde han ikke gjøre ved Desuden var han, som Prof. David saa smukt har sagt, Kongens sande Ven, thi den er Kongens sande Ven, der er Folkets sande Ven. – "Hvor dog Ungdommen kan være forblindet, tog nu en gammel Mand Ordet. "Det er bleven Mode at kalde Hage en stor Mand, og siden Kbhvnsp. og andre Blade eengang have stemplet ham dertil, gjentage Alle det, og Jngen er saa dristig at opkaste hos sig selv det Spørgsmaal, om han ogsaa virkelig har fortjent denne Benævnelse. De ryster paa Hovedet, min unge Ven, og mener, at jeg er for gammel til at tale med om Dagens Begivenheder. De antager, at Alderdommen er uretfærdig mod Ungdommen, fordi hiin ikke forstaaer at skatte dennes Bestræbelser, der gaae ud paa at fremkalde noget Nyt medens den Gamle har vant sig til det Bestaaende og ikke kan forestille sig al den Herlighed, der vil indtræffe, naar Ungdommen faaer sat sin Villie igjennem. Endskjøndt jeg ikke aldeles vil frikiende Alderdommen for al Skyld i denne Henseende, saa skulde Ungdommen dog betænke, at den, der har levet længe i Verden, har seet, at mange Ting, som man i deres Nyhed satte stor Priis paa og af hvilke man ventede store Fordele, i Tidens Løb viste sig at have ganske andre Virkninger, end man i Begyndelsen haabede. Man bør derfor ikke undre sig over, at Alderdommen er noget mistænkelig imod Nyheder, hvis Rigtighed den ikke kan overbevise sig om. Men for at vende tilbage til det, vi gik ud fra, saa nævn mig da de Handlinger af Hage ogsaa gode Skrifter vil jeg antage for Handlinger), der gjøre ham værdig til den store Roes, man har skjænket ham. Jeg veed kun omham, at han en 6 eller 7 Aar var Lærer ved Roeskilde Skole, at han derpaa, efterat han i nogle Aar havde været fritaget for sine Forretninger ved Skolen, medens han beholdt en Deel af den ham tilstaaede Gage, formedelst Svagelighed tog sin Affred med Pension, hvilken han imidlertid opgav indtil videre, da det lod til at opvække almindelig Forundring, at han, der havde klaget saameget over den store Pensionsliste, i sin Alder vilde forøge Pensionisternes Tal. Desuden veed jeg, at han i et livligt Sprog har skrevet endeel Stykker i adskillige af vore Blade; men da han ligesaalidt som noget andet Menneske har været ufeilbar, har han derved maaskee gjort ligesaa megen Skade som Gavn." Nu begyndte en alvorlig Strid, hvis Gang jeg ikke meere ret kan erindre. Jeg havde hidtil været en tans Tilhører, og det var maaskee Grunden til, at man endelig forlangte at høre min Mening, især da man vidste, at jeg havde kjendt Hage personligt. Jeg sagde da, at jeg vidste, at H. besad mange Kundskaber i mange Fag, men at han ved den Retning, hans Virksomhed havde taget, just ikke havde faaet Leilighed til at lægge dem for Dagen ved lærde Skrifter. Af den Slags Arbeider kjendte jeg kun af ham et Par smaa Disputatser, som han i 1826 og 27 havde skrevet som Alumnus, paa Borchs Collegium; men da han ved sin Ansættelse i Roeskilde blev kaldt bort fra Kbhvn., fik han det der behandlede Emne ikke fuldendt, og dette Arbeide blev altsaa Fragment. En tidligere Disputats af ham blev ikke publiceret. Af sildigere Arbeider af ham kjendte jeg et i 1829 udgivet tydsk Skrift i Anledning af et anonymt Angreb paa Etatsraad Brøndsted, og eet, der 1833 blev udgivet som Manuscript: Grundtrækkene af den rene Geografie. Uagtet dette sidste var udkommet uden Navn, havde jeg dog Grund til at antage, at det enten ganske eller for største Delen var af Hage Hvad hans politiske Virksomhed angaaer, havde jeg i de sidste Aar staaet temmeligt fjernet fra ham; jeg havde forresten aldrig tvivlet om hans gode Villie og hans Retsindighed, men anseet ham for noget ubesindig i sin Udtryksmaade. Da han desuden havde behandlet saa mange forskjellige Gjenstande, tiltroede jeg mig ikke Kundskaber nok til at kunne bedømme, hvor dybt han selv stak i dem. Tillige bemærkede jeg, at det for os, der boe udenfor Hovedstaden, er vanskeligt at dømme omen der virkende Skribent, da en saadan stundom kan gavne mere ved det Onde, han forhindrer, end ved det Gode, han ligefremt bevirker. Men om ogsaa Noget af det Sidste stundom kommer til almindelig Kundskab, er det kun sjeldent Tilfældet med det Første. Om man nu efter det her Fremsatte vilde kalde Hage en stor Mand, maatte jeg overlade til Andres Dom. Jeg har meddeelt Dem dette, Hr. Redacteur, og det vilde være mig kjært, om De enten selv vilde søge at bringe denne Sag til Afgjørelse eller i det Mindste ved at bekjendtgjøre mit Brev foranledige Andre til at gjøre det. Det er sandt i Samtalens Løb blev der ogsaa spurgt om, hvad det skulde gjøre godt for, at det Nr. af Fædrelandet, som udgik paa Hages Begravelsesdag, var forsynet med en sort Rand, Kan De ikke give Bidrag til at besvare dette Spørgsmaal Deres ærbødigste Det vilde have været Redactionen kjærere, om det her omhandlede Spørgsmaal var blevet fremsat og debatteret, imedens Hage levede, f. Ex. dengang, da flere Blade beklagede den store Ulykke, at han var bleven mulcteret for Overtrædelse af Trykkefriheds=Forordningen. Naar et saadant Spørgsmaal opkastes efter Mandens Død, kunde det næsten synes, som om man vilde angribe den Døde, skjøndt man ikke vovede at tale imod den Levende. Denne Betænkning havde næsten bevæget Red. til ikke at indrykke dette Brev, dog seirede den Overbeviisning, at det er ret at bidrage til, at et Folk først lærer at kjende en Mand tilfulde, førend det stempler ham med Navnet stor. Det vil derfor være Red, særdeles kjært, om Nogen af dem, der have staaet Hage nærmere, vilde herved foranlediges til at stille hans Fortjenester i et klarere Lys, end det hidtil er lykkedes Mange at see dem i. Hvad den sorte Rand angaaer, troer Red. at torde tillade sig en bemærkning. Prof. Heiberg har engang sagt, at det nu, da vi ville fremkalde Almeenaanden, er det Rigtigste, at vi i alle Ting efterligne de Folk, hos hvilke vi antage at den findes Almeenaand; thi da det ikke er saa ganske let at vide, hvori Almeenaanden egentligen stikker, kunde det gjerne hænd sig, at den sad i een eller anden tilsyneladende Ubetydelighed og at vi derfor maaskee gjorde stor Skade ved at forbigaae en saadan. Da det nu i andre Lande er Skik og Brug ved visse Leiligheder, naar man er meget bedrøvet, at udgive Blad med en sort Rand, er dette vel Grunden til, at Fædrelandet ved den omtalte Anledning har klædt sig i Sorg.