Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-08-23
Forstanderen for det Kongelige Museum i Neapel, Hr. Jorio, eier et i Provindsen Basilicata fundet græsk Kar af brændt Leer, som antages at være fra den græske Konsts bedste Tid, udmærket ved sin Skjønhed og det Besynderlige i Fremstillingen. Prof. A. Hirt har beskrevet det i en egen Afhandling, under Titel af Brautschau, Zeichnung auf einem griechischen Gesus, 1825, 16 S. Fol. Karret er 18 1/2 Lommer høit, i Form af en Vandkrukke, har tre Haandgreb, det større ved Halsen, begge de mindre i Midten, det bliver videre fra neden af op ad, snevrere ved Halsen og hviler paa en lav und Fod. Tegningen optager den hele Forside af Midten og er en smuk Plantesletning. Paa Tversiden under begge Hankerne sees et qvindeligt Hoved ligesom paa Randen af Halsen, Plantesletninger og andre Zirater. Paa dets smukke rødagtige Leer er tegnet med en sort Fernis ligesom med en Pen. Man fandt Kar net i adskillige Skaar, men man har sammenføjet disse saaledes, at Tegningen intet har lidt derved. Man antager, at den forestiller Ariadne, Theseus og Minos. - Ved denne Leiligled fortjener antike Vaser omstændeligen at omtales. Hvor, siger Ramdohr (i sit classiske Verk: Ueber Mahlerei u. Bildhauerarbeit in Rom) har ikke meere end eengang i sit Liv beundret Tegningerne paa antike Kar af brændt Leer. Jntetsteds finder man ny tilsatte Linier, (Absatze); alting synes at være hensat med een Streg, uden ringeste Forbedring. Naar man nu betænker, at Leret yderst vanskeligen lader sig bemale, at det strax trækker Farvernes Fugtighed i sig, og sædvanligen ikke efterlader andet i Penselen end Jord, saa bliver den Hurtighed; og Lethed, med hvilken hine saa rigtigen, saa kjekt hensatte Figurer maa være hensatte, til et uforklarligt Underværk. Winkelmann har derfor ogsaa bygget de gamle Tegneres store Overlegenhed over de Størstes i vor Tid fortrinligen paa det, at hine Leerkars Bemalere, der sandsynligviis ikke have været nogen Apelles, Zeures, Parthasius, have overgaaet en Raphael i Færdighed, Nøiagtighed og Rigtighed i Tegning. - Men naar man nøie undersøger disse Monochromaters Natur, saa vil Underværket tildeels bortfalde af sig selv. Monochramata ere nemlig Malerier af eet Slags Farve. Snart sees de derpaa forestillede Figurer med et lyst Omrids paa mørk Grund og de lysere Partier, ere ligeledes lyse som Omridset, snart er Grunden lys, Omridsenne mørke og de schrafferede Skygger ligesaa. Ved første Øiekast troer man, at Omridsene, de lyse og mørkere Partier vare paamalede med en Pensel, og saa var det vistnok et Underværk. Men alle Erfaringer modsige Mueligheden af en saa hurtig og dog rigtig Malen paa en saa modstræbende Masse. Man bliver ikke den mindste Ophøining vaer, som den paamalede Farve nødvendigen havde maattet foranledige. Paa adskillige Malerier, er Figuren sprungen af, og Grunden derunder viser sig ubeskadiget, hvilket ved sammes Imprægnation med den fugtige Farve havde været umuligt. Det bliver derfor sandsynligt, at disse Tegninger ere forfærdigede paa samme Maade. som Sgraffiti i vore Dage. Det er nemlig bekjendt, at Polydoro da Carravaggio og mange andre Jtalienere gave deres Kalk en sort Farve og overdrog denne siden med et hvidt Kalk=Anstrøg. Vilde de derefter lade fremstaae Figurer paa denne saaledes tilberedte Flade, saa blottede de den sorte Kalkning med en Jern stift og trattagerede eller schrafferede Skyggerne ligeledes ved Paakradsning. Et saadant Malerie benævne Jtalienerne Sgraffito, eller og med det almindelige Navn for alle Malerier af een Farve Chiarooscuro. Her blive Omridsene og Skyggepartierne sorte; Grunden og de lyse Partier blive hvide. Vore Kobberstikkere bære sig ligesaa ad ved Raderingen; kun at de op kradse den sorte Fernis, saa at Omridsene og de lyse Partier blive lyse; men Grunden og Skyggerne dunkle. Jeg har ogsaa seet Glas tavler, der bag paa vare bedækkede med en sort Fernis. Man havde indgravet Tegningen med Grifflen i denne Fernis, og siden lagt Glastavlerne paa en forgyldt Plade; derved kom de lyse Partier og Omridsene paa en sort Grund til at see ud som af Guld. - Paa samme Maade forestiller jeg mig have de Gamle baaret sig ad med Monochramerne. Man har bragt to Lag af Farver paa en Tavle eller kun een paa den naturlige af Fladen. Man har borttaget den øverste og brugt snart de lysere, snart den mørkere Farve til Omridsene, til Lysmasserne og Skyggerne (kun at trateggiamenti, Skyggernes Schrafferinger ikke ere saa konstige som paa vor Tids Sgraffitti. Man indseer fremdeles hvorfor Paamalingen med Penselen ikke er at mærke, og endeligen lader det sig ogsaa forklare, hvorfor, naar Figurerne ere sprungne af, Grunden er ubeskadiget; thi naar det hele øvre Lager sprunget af, saa maatte nødvendigviis ogsaa de derved forestillede Figurer tabe sig. Det in mig sandsynligt, at fortrinligen ved Monochmer paa Kar af brændt Leer er brugt til øvre Lag en enkaustisk Masse, som siden, nu Sgrafferingen var gjort, fik i Jlden en uopleselig Fasthed. - Anmelderen vil ikke afstide Randohr hans Mening. Men han indseer ikke, hvorfor det mindre skulde have været de Gamle mueligt, at male med saadan Lethed og Sikkuhed paa Leer, end de Nyere paa den vaade Kalk (al fresco). Om man end ikke kan antage at hverken Apelles, Zeuxes, Parrhasius gave sig af med at bemale Leerkar, saa var det sikkert heller ikke de ringeste Kunstnere, som brugtes til saadant Arbeide. Saadanne Vaser havde upaatvivleligen samme Værdie i Oldtiden, som fiin malede Porcellainsvaser i vore Dage. Og hvilke ypperlige Malerier finder man ikke ofte paa de sidste. Hvilke talentfulde Kunstnere træffer man ikke i Porcellainsfabrikerne! Er det da usandsynligt, at de Gamle ogsaa betjente sig af udmærkede Tegnere i deres Pottemagerier?