Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1804-04-13
(Jndsendt). For nogle Dage siden var jeg i Selskab med Grev v. SaDen menneskelige Elendighed blev Gienstanden for vor Samtale. Greven var meget misfornøiet med en vis bekiendt Forfatter, der har skrevet sex hele Bind om dette Æmne. "Disse Herrer Lærde, sagde han, sidde indelukkede i deres Studerestue, nedgravede iblandt deres Bøger, og der troe de at kunne overskue hele Jordkloden. Men hvad bliver Følgen heraf, – De male os Fluer som Elephanter, Overge som Kæmper, kort, de see alting igjennem Forstørrelsesglasset. Rei min Herre! man bør ikke bedømme Verden efter de Lærdes Skrivter. Her i Kjøbenhavn leve vi ret som i et jordisk Elisium. Havde Saltzmann valgt os til Mønster, saa er jeg overbeviist om, at han ikke havde faaet Stof til ti Sider af sin Bog. Hvor De henvender Deres Øine vil de finde menneskelige Glæder i Overflødighed. Fred og Lyksalighed blomstrer, hos os, og vor Regjering er den viseste og mildeste, der kan tænkes. Det negter jeg ikke, svarede jeg, "thi jeg har stedse hørt, at den menneskelige Elendighed er sjeldnere i vort Fædreneland end i de øvrige Dele af Europa. Jeg har gjennemreist, som De veed, den halve Verden, og hvor jeg kom, fandt jeg den i høi Grad. Det skulde glæde mig, dersom vort Fædreneland i alle Henseender er en Undtagelse herfra, og det skulde dobbelt glæde mig, dersom min egen Erfaring i sin Tid vilde i alle Deele stadfæste Deres Mening. Jeg er langtfra ikke af de Mennesker, der ere misfornøiede med hele Verden, der fordre, at Alting skal være fuldkomment, men jeg er heller ikke af dem, der troe, at Jorden er et Elisium, fordi nogle Enkelte leve i en vis, Uvirksomhed, som de kalde Lyksalighed, og ørkesløse fortære det, deres vindskibeligere Medmennesker erhverve ved deres Ansigts Sveed. Saalænge som sande Fortjenester ikke gjøre Menneskene rige og store, saalænge er og bliver Jorden intet Elisium. Dette var unegteligen Skaberens Plan med det første menneskelige Selskab, og havde det blevet denne tro, saa tilstaaer jeg, at Menneskene vilde levet i den allerlykkeligste Forfatning. Men det var Forfængelighed og Herskesyge, der først fødte Utilfredshed, og Uenighed iblandt Menneskene. Derved opkom der blodige Krige. Mange fik Navn af Helte ved at ødelægge folkerige Stæder; mange fik Forrettigheder ved at udgyde skyldfrie Brødres Blod. Disse Rettigheder forplantede sig næsten i alle Lande gjennem Generationer. Erindringen om deres Daad skulde trodse Evigheden selv. Nu blev der ikke mere Spørgsmaal om man havde Fortjenester; men Fødselen og tilfældige Omstændigheder bestemte, hvad Rolle man skulde spille paa Verdens store Skueplads. Rollerne bleve uddeelte som paa Theatre i Almindelighed, ikke altid efter Fortjenester, men efter de Forbindelser, man stod i. Disse Vedtægter ere i de fleste Stater endnu ikke. ganske udryddede, og saalænge de herske, er og bliver Jorden intet Elisium. Jeg mærkede her en Forandring i Grevens Phystognomie, og endeligen sagde han efter en Pause: Vi ville anstille en Prove, og Udfaldet skal godtgjøre, hvem af os der har Ret." Klokken slog elleve og Selskabet skiltes ad. Morgenen kom og Greven indfandt sig hos mig efter Aftale. Da han just var fri for Forretninger, saa bad han mig at gjøre ham Selskab paa en Spadseretour over Volden til Toldboden. Jeg mærkede snart, at dette var en Forberedelse til den forestaaende Prøve, og lod derfor ikke denne Leilighed gaae forbi. Paa Veien mødte vi en Skare Mennesker, der stimlede hen til en prægtig Gaard. Vi gik hen til det Sted, hvor vi saae Menneskene flokke sig meest. En høi, rank Mand kom os i Møde. Hans Øie talede Fortvivlelse, og hans hele Mine røbede lønlig Kummer. Vi spurgte ham om Aarsagen til dette Opløb, og han brød ud i disse Ord: "O, jeg Ulykkelige! det er ude med mig, og jeg kan blive rasende!! - Hvad er der da mødt Dem, spurgte vi endvidere. Han Jntet mindre, end at jeg og min hele Familie er ødelagt og bragt til Bettelstaven." Vi. Og paa hvad Maade? Han. Manden er meget simpel. En Skjelm skilte mig i Gaar ved 800 Rdlr., som jeg nyligen havde indcasseret. Jeg var saa lykkelig at komme paa Spor efter ham, og for lidet siden vilde jeg afhente ham. Skielmen staaer i Tjeneste hos den Mand, der boer hist henne i Gaden. Men da Betientene hørte, at det var hos en fremmed Minister, saa svarede de mig, at Retten ikke paa dette Sted havde nogen Magt over ham uden Ministerens Tii ladelse, og at de ikke torde lægge Haand paa ham, saalænge han opholdt sig der. Vii. Men har Ministeren da Lov til at huse ham, Han. O ja saalænge han er i hans Huus, maa ingen røre ham. Jeg gjorde nu den Anmærkning: Mon denne Scene ogsaa hører til et jordisk Elisium,