Berlingske Tidende, 1796-01-29
J Forsamlingen den 12te bekiendtgjorde Præsidenten, at Repræsentanten Drouet igien skulde tage Sæde i Forsamlingen, og at ogsaa Semonville, Maret, den forrige Krigsminister Beurnonville, som ved Dumouries's Forræderie vare blevne overleverte til Østerrigerne, skulde møde for Skrankerne. Han spurgte tillige, om de sidste Personer skulde nyde den Ære at sidde, hvilket ogsaa strax blev bevilget. Herpaa traadde samme tilligemed Drouet og deres hele Følge ind i Salen. Der herskede efter Præsidenten Treilhards Forlangende, den største Stilhed. Denne ønskte derpaa i en Tale benævnte Personer Lykke til Deres Tilbagekomst, og opfordrede dem til at forene sig med de sande Republikanere, for at udrydde Frihedens Fiende. Herpaa betraadte Camus Tallestolen, og aflagde i sine Ulykskammeraters Navn en vidtløftig Beretning om de franske Commissariers Afsendelse i Aaret 1793 til Dumouriez, om sammes Fangentagelse, og om deres Skjebne i Fangenskabet. Da man bebreidede Dumouries hans ærgiærrige Hensigter, sagde han: at det var den største Bagtalelse, at han vilde ophøie sig til Cæsar. Camus svarede ham: "De giør ogsaa vel deri, thi ellers skulde de finde i mig en Brutus. Camus anførte videre i sin Beretning, hvorledes Dumouriet søgte at forføre Krigsministeren Bournonville, at de franske Commissarier havde havt den Hensigt at udnævne General Wallence til Commandeur over Nordarmeen i Dumouriets Sted; og at Commissair Locroix havde raadet, at arrestere Dumouriez; men at denne havde forekommet Commissarierne &c. J Slutningen af denne Beretning, hvori General Miazinssky, Dimouries's Kammertiener Baptist, og alle andre Personer, forekomme, som ved denne Arrestering spilte deres Roller, fortæller Camus de mange Lidelser, som han og hans Medfangne have maattet ude i Fangenskabet. De vare alle skilte ad, og kunde ikke have den ringeste Omgang med hverandre. Først den 16de April fik de Tilladelse at see hverandre. - Efterat denne Beretning var forelæst, forordnede Raadet, at samme, skulde oversættes i alle Sprog, og trykkes, og Bournonville, Semonville a. fik Broderkysset af Præsidenten. J Forsamlingen den 13de besteeg Repræsentanten og forrige Postmester Drouet Talestolen. "Det var den 14de September 1793, sagde han, da jeg med de Deputerte, Bar og Jsøre, blev sendt som Commissair til Nordarmeen. Quesnoy var just faldet i Fiendernes Hænder. Man holdte et Krigsraad. Den 1 Octbr. besluttede jeg mig til med 100 tapre Soldater at trænge giennem de fiendtlige Linier, for at reise til Paris, og udvirke saadanne Understøttelser for Armeen, at Østerrigerne skulle blive nødte til at ophæve Blokaden for Maubeuge. Vi afmarcherte om Natten, stødte paa en fiendtlig Post og drev den tilbage; men bleve endelig af den fiendtlige Overmagt nødte til at vende tilbage til Mons. Vi faldt i Hufa rernes Hænder og fik mange Sabelhug. Man skiød paa os med Artilleriet, kastede mig næsten død til Jorden, og gjorde mig til Fange. En preussisk Officeer kom imidlertid til. Hvem er De, spurgte han, En fransk Officeer, svarede jeg. - Han sød mig derpaa bringe i et Telt, og mine Saar forbinde. Siden blev jeg bragt til det østerrigske Hovedqvarteer. Man spurgte mig paa nye, hvem jeg var. "En fransk Borgerrepræsentant, var mit Svar. Man begegnede mig derpaa med Agtelse; men, saasnart det blev bekiendt, at jeg var Drouet, som havde anholdt Ludwig 16de i Varennes, blev jeg lagt i Lænker, alle mine Sager tagne fra mig, sat paa en Karre, og i mange Dage efter hinanden ført omkring til Stue for Armeen, og udsat for de forskrækkeligste Jnsulteringer. Det er den Skurk, raabte Soldaterne, som har arresteret Kongen." Man spyttede mig i Ansigtet, og stødte mig for Brystet. J 48 Timer havde jeg intet faaet at spise. Jeg ind om en Bid Brød. "Det fortiener du ikke, Sturk! var Svaret. Jngen Straf er stor nok for Dig. "Til Berømmelse for de Tydske maa jeg imidlertid sige, at jeg ikke overalt udstod saadan en grum Behandling. Nogle fældede endog Taare over mig, og gave mig derved Balsom i mine Saar. Jeg blev derpaa bragt til Brussel, og derfra til Fængselet i Luxemburg. 4 Maaneder maatte jeg der ligge paa Straae, uden at faae Tilladelse til at barbere mig, eller beskiære mine Negle. Da de Franske nærmede sig Luremburg, transporterede man mig til Fæstningen Spielborg i Mahren, hvor jeg havde en Vagt af 24 Mand. Jeg fattede derdet Anslag, at undvige Fængslet, for at begive mig til Constantinopel. Efter 2 Maaneders Arbeide lyktes det mig at gjøre en Aabning :men Høiden jeg havde at nedstige fra var 200 Fod. Min Sengeomhæng, Klæder &c., som jeg havde skaaret itu, og knyttet sammen, skulde lede mig ned, men Tyngden var for stor, saa jeg faldt i en Grav, og forvred min venstre Fod. Skildvagten blev ved mit Fald saa forskrækket, at han ilede ind i Vagtbygningen. Jeg laae i lang Tid hele Natten igiennem fortumlet, og raabte: "Jeg er død Endelig kom Vog ten til, og bragte mig tilbage til Fængslet, hvor jeg i 3 Maaneder var sengeliggende. Den 3die November førte man mig, til Freyburg i Breisgau. At Quinette og Lamarque ogsaa vare ankomne dertil, fik jeg ikke at vide, førend vi alle bleve udvexlede i Basel. - Efter denne Beretnings Aflæggelse, hvilken i alle Sprog skal blive oversat og sendt til Armeerne, omfavnede Præsidenten Drouet.