Ribe Stifts Adresseaviser, 1799-05-17
En Matros, som havde gjort Spektakler hos en Enke forleden, blev af denne stevnet. Opbragt herover vilde han hævne sig, og slog Aftenen derpaa hendes Viin duer ind m. m., hvorved han aarsagede Opløb. Tingen blev indberettet til Vedkommende, og nogle Dages Kat bragte ham til Raison. Jndsende. Parodie paa det i Fridericia Adresse Avis Nr. 36 indrykkede Spørgsmaal med Svar 1) Hvad Karakteer fortiener en Mand, som borttager det Skiul, bag hvilket en anden uhindret udøver de nedrigste og for Menneskeligheden meest vanærende Handlinger, Jkke at han er en Slyngel, nei, men et Menneske, der af Hiertet ønsker at kunde behandles med samme Ret og Retfærdighed, som han selv stræber at vise imod andre, som den, der opdager Sk. . . . . ikke for at styrte ham selv, nei det var nedrigt, men for at hemme hans Sk. : Stræger og uretfærdige Forhold, han haver altsaa ikke Manden selv, men hans lastværdige Handlinger, og deri troer jeg, han har Ret. 2) Hvad Siel besidder han ikke en sort, nei Hr. Dommer, der har de Uret, men en Siel der skyer Nedrigheder, Hyklerie, og al Slags Snyderie, og derfor søger at afværge samme, som jeg troer det er hans, og enhver veltænkende Mands Pligt, en Siel der aldrig glæder sig ved at udsue sin Næste, langt mindre at giøre Vold paa hans Legeme. 3) Hvad er hans fortiente Løn derfor, ikke som de siger, til Helvede med ham, nei Hr. Dommer, de er i mine Tanker for hastig med deres Helvedstraf. Lad os med mere Overlæg bedømme ham, da vil de vist bestemme ham til et langt hæderligere Sted. Mon han ikke, som den der taler for det almindelige Vel, ogsaa fortiener almindelig Agtelse, mon ikke hans Medmenneskeer maatte takke ham, dersom han kunde, om just ikke heel standse, saa dog temmelig formindske et Onde, hvis Følge kunde være alt for betydelige for det hele, til at det længere kunde taales; nei altsaa ikke til Helvede med ham, men snarere til det modsatte Sted, i hvad de saa behager at kalde det. Lær heraf Hr. Dommer for Eftertiden med mere Koldfindighed og Overlæg at bedømme een for dem ikke noksom kiendt Sag, at de ikke imod deres Villie skal blive dømt pro melione informatione. Skade at den Mand, som saa kiet begyndte at tale for det almindelige Vel, nu vil nedlegge sin Peen, da der dog maaskee i Enden kunde have kommet noget Got ud af det, men han tænker maaske, som det lyder i Ordsproget, hvad hielper det, at slaae Vand paa en Gaas. Jeg maae fuldkommen sande det, som Forfatteren til det indsendte i No. 37 af disse Aviser siger, at det i No. 36 indrykkede Forsvar er yderst flaut, tomme Udflugter, med et Ord Vaas. - Det som gielder endnu meget meere om det i No. 38 indrykkede Salvum conductum, eller, som det maaskee rettere burde hede, malum decoctum, ved at gjennemlæse een at to Gange, resiqverer man at komme i saadan Latter, at Jndvoldenne let kunde komme i Uorden, og hvad Erstatning giver han os derfor. Besynderlig nok, at han ikke har faaet een til at hielpe sig ved hans Salvum conductum, derkunde have skildt ham ligesaa got ved dette, som ved hans Spørgsmaal og Svar i No. 36, der giør Forfatteren megen Ære, thi efter hans egne Ord, skal han der have pløyet med en andens Kalv, dog har han sikkert fixeret dem, thi Mandens Talenter er for meget bekiendte, at man skulle troe og ham, han ikke kunde komme frem med noget bedre. Forunderlig nok, naar han siger, at det i No. 36 indrykkede Spørgsmaal med Svar skal være optaget i en gal Mening, dog maae jeg spørge enhver, som kiender lidet til det danske Sprog, om det kan forstaaes anderledes, end paa den Maade, Forfatteren til det i No. 37 indrykkede har taget det, jeg synes at Meeningen er saa klar, at enhver som vil forstaae det anderledes, maae sikkert ikke have dem alle 5 hiemme. Skiøn er ellers Moralen, som han i Anledning af samme fremsætter, hvor ønskeligt, at han der maae have talt Hiertesproget, saa kunde man dog i det mindste sige om ham, han tænker vel, skiøndt den blotte Tanke ikke er nok, naar ikke Udøvelsen af samme kommer til, hvor skiønne er ikke disse Ord, naar de ere ligesaa vel meente jeg paa min Side, skriver han, meener det got med enhver, og endnu ydermeere med mine Fiender, da jeg alletider giør og ønsker dem gor, hvor Christelig tænkt, men bedre handlet bliv da ved kiere Ven at handle lige saa vel, som de tænker, Himlens Vilsignelse skal da stedse hvile over dem, og deres Medmenneskers Ønsker for deres Vel, skal da stedse følge dem, fordi de saa troe opfylde deres Pligter, især imod deres svage Medbrødre, lad intet herefter afdrage dem fra denne ædle Tænke= og Handlemaade, saa har de allerede gjort et vigtige Skridt til deres Forbedring, og takke maae de den Mand, som gjorde sit til, at de ikke blev i deres nomvendte Tilstand, hvis Ende ikkun er Fordærvelsen. Men hvorfore endte de ogsaa deres Salvum conductum med dettte dubide Udtryk, Sat sapiente, var det maaske for at vise de forstod Latin, saa burde de dog have sat det saaledes som kyndige Mænd i dette Sprog har sagt mig det burde hede, (thi jeg har desto værre ikke lært Latin) nemlig Sat sapientii, og ikke sette ette isteden for et i det var en heslig Grammaticalsk Feil, for hvilken de, om de havde været i latinsk Skole, vist var bleven belønnet af Høreren med et halv Dosin Dask.