Ribe Stifts Adresseaviser, 1813-02-12
(Slutningen af Anviisning til Salpeterkogning, see Nr. 7. Vil man forvisse sig om at en Jord indeholder Salpeter, kan man giøre et Hul deri med en Træpind, og derpaa stikke et gloende Jern derind. Bliver det herved overtrukket med hvide og gule Plætter, saa indeholder Jorden Salpeteer; men ikke al Jord som duer til Salpeter vise strax dette. Naar den før ingen Luft har kundet faae, maa man først slaae den vel smaae, og derpaa henlægge den nogen Tid paa et Sted, hvor Luften kan komme til, men ingen Regn overskylle den. Skulde den blive saa tør, at den faldt hen til Støv, maae man befugte den lidt, helst med Giødningsvand. Nogle varme Dage giør især en saadan opgravet Jord, som før ikke har havt synderligt Luft, meget givtig paa Salpeter. Af en saadan Jord er det nu let at uddrage Salpeter. Man behøver dertil ikke andet end Vand. Der smelter Salpeteret, ligesom Sukker eller Salt smelter deri, men Jord og Gruus bliver tilbage. Naar man da vil udtrække Salpeteret af Jorden, saa maae man skaffe sig i det mindste 4 Tønder, eller Ballier, som neden til have et Hul med en Tap i, ligesom en Bygesaae. Foran Hullet lægger man en Straaekrands med en Steen, for at hindre Jorden fra at trænge ind deri og forstoppe det. Paa Bunden lægger man endnu nogle Stykker Træe, Riisqviste eller Spaaner for desto bedre at hindre Hullets Forstopning. Disse Tønder stiller man nu op i en Rad, og fylder Jorden deri, men sætter tillige nogen Aske til, helst saaledes, at man paa hvert Lag Jord paa fem Tommer lægger et Lag Aske paa 1 Tommes Tykkelse. Asken kan manikke blot tage af Træe, men ogsaa af alle Slags Urter og Ukrudt, som Malurt, Tidsler, Nelder og deslige. Man giør vel at samle saadanne Urter, tørre dem, og brænde dem i Ovnen eller paa Skorstenen, naar man engang ikke bruger Tørv. De give en herlig Aske baade til Bygelud og til Salpeterarbeidet. Naar dette er skeet, overgyder man Jorden i det første Kar med Vand, saaledes at den vel kan gjennemblødes og skiules deraf. Derpaa lader man det staae i 24 Timer. Efter denne Tids Forløb tager man Tappen af, og lader Luden løbe ud i et understaaende Kar. Denne Lud indeholder vel noget Salpeter, men ikke nok til med Fordeel at koges. Man helder den derfor paa den friske Jord i næste Tønde. Her lader man den atter staae i 24 Timer, og tapper den saa af igien. Men endnu er den ikke stærk nok; man maae endeligen belde den paa Jorden i den tredie Tønde, hvor den pleier at optage saameget Salpeter som den endnu behøver. Vil man vide om den rigtigt har faaet den Styrke den bør, saa behøver man kun at kaste et lille Stykke klart gult Nav deri, Synker det tilbunds, saa er Luden ikke stærk nok, men bliver det flydende i Vandskorpen, saaledes at kun noget ganske lidet deraf pipper frem derover, saa har Luden sin rette Styrke. Skulde den derimod ikke være som den bør, maa man endnu engang fylde den paa et Kar med frisk Bord, men dette vil sielden behøves. Naar man har faaet Luden stærk nok, sætter man den til Side, og begynder atter at gjennembløde Jorden med frisk Vand; thi Jorder taber ei ved een Afvaskning alt sit Salpeter, men kan endnu to Gange med Fordeel udvaskes. Man helder derfor atter Vand i den første Tønde, og tapper det efter 24 Timer af, for at slaae det paa den anden, og atter efter 24 Timer derfra paa den tredie. Naar man endeligen tapper den heraf, vil man neppe finde den stærk nok, men den maae endnu heldes paa en Tønde med frisk Jord, hvor den kan tage det Salpeter den manglede til sig. Naar Prøven viser at denne Lud ogsaa er stærk nok, sættes den til Side, som den første, og derpaa begynder man endnu en tredie Gang at gjennemgaae alle Tønderne, som før. Luden fra den sidste Tønde maa da endnu, hvis den ikke holder Prøven, heeldes paa ganske frisk Jord. Hertil kan man gjerne bruge den første Tønde, thi den Jord, som der er i, har intet Salpeter mere, og kan derfor tages ud, og Tønden bruges til nye Jord Nu bliver da den anden Tønde den første, og den, som før var den først, den sidste, og saaledes kan man da atter begynde for fra, saalænge man kun har frisk Jord til een Tønde endnu. Da det altid er en Udgivt at skaffe sig saa mange Tønder eller Kar, saa var det vel bedst og flere Mænd eller en heel Bye bleve enige om, at skaffe sig et eller to Sæt deraf. Jo flere man har jo hastigere gaaer Arbeidet. Naar man kunde blive enig om at samle alle de Bygesaaer som findes i en By, kan man svare al Udgivt herved. Man kan vente at den forstandigste Mand, der bedst veed at skiønne paa sit Lands og sit eget Vel, altid vil være den første der vil bringe Sagen i Gang, og heller give lidt meere end de andre, om man skulde behøve at anskaffe nye Kar, end lade Tingen blive ugjort. Enhver som med Jver og Forstand forstaaer at bringe dette nyttige Arbeide i Gang, i sin Bye eller Sogn, kan være vis paa, at vor gode Konge, som lader sig underrette og alt hvad der vedkommer hans Land, baade stort og smaat, mere end nogen maaskee tænker, derfor vil see til ham med naadigst Velbehag. Naar nu dette første Arbeide er gjort og man har en stærk Lud, tager man en Prøve deraf, og helder nogen Askelud til. Bliver Salpeterladen beraf uklar, og ligesom mel ket, saa maa man røre en stærk Askelub i al Salpeterladen, dog ikke meke end at den ogsaa bliver dygtig melket. Derpaa lader man den staae og blive klar, og tager saa en ny Prøve deraf. Bliver denne endnu melket, maa man atter helde Askelud til Salpeterladen, ligesom første Gang. Skulde det være fornødent kan man endog gientage dette flere Gange. Naar nu Salpeterladen ikke meere melkes af Aske luden, maa den indkoges. Dette kan skee i enhver Kiedel eller Gryde, hvori man kan koge noget; dog er det bedst at tage en saadan dertil som er mere viid end dyb. Ogsaa her vilde det være godt, om man kunde blive nig om at koge al Luden hos den Mand, der har den største Kiedel, man kan faae dertil. Man giør bedst i ikke at komme al Luden i paa engang, men sætte noget af i en anden Kiedel ved Siden af Jlden, hvoraf man da lidt efter lidt kan helde noget tilDen Lud, som skal indkoges, giver man saamegen Hede at den holdes i jevnt Kog. Skummet, som sætter sig af, borttages med en Skumskee eller Slev, men bortkastes dog ikke ganske, thi det indeholder mange fine Korn der bestaaer af godt Salt, der kun behøver at renses, for at tiene til al Slags Huusholdningsbrug. Efterhaanden som Luden indkoges, helder man meere af den Lud, som man har ladet varmes ved Siden af samme, dertil. Under Kogningen falder ogsaa en Mængde Salt til Bunds, der kan optages med en Skee, der har en Mængde fine Huller, hvorigiennem Luden kan løbe tilbage. Man kan ogsaa paa Bunden af Kiedelen sætte et Leerfad, der er forsynet med tre Snorer, hvorved man nu og da kan trække det op, og udtage det nedfaldne Salt. Det Salt man heraf faaer er ogsaa det sædvanlige Huusholdnings= eller Kiøkkensalt. Efterhaanden som Luden indkoges tager man nu og da en lille Prøve ud med en Skee, og helder den paa et koldt Tindfad. Naar man nu seer at der i denne Prøve sætter sig et Salt, som smaae Naale, saa er Luden stærk nok indkogt. Man helder den nu i flade Skaaler, Kiedler, Bækkener og deslige, lader den der staae 3 eller 4 Dage paa et koldt Sted, Efter en saadan Tids Forløb vil man finde at der har sat sig et Salt deri, som slet ikke ligner Kiøkkensalt, men bestaaer af lange smalle Strænge. Dette er Salpeteret. Man helder Luden derfra og tørrer det, saa er det for saavidt færdigt. Den Salpeter man saaledes har faaet er endnu ikke reent, men kaldes raat Salpeter. Det maae derfor videre renses. Kiøkkensaltet, som faaes ved samme Leilighed, trænger ligeledes til en Rensning, men om dette behøver Landmanden ei at bryde sig.