Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-04-29
Det store Sørgespil er begyndt, og Expositions scenen, som man kunde vente, i Jtalien. Joachim, som allerede for nogle Uger siden havde kastet Masken, har udæsket Østerrige, ved at angribe de østerrigske Tropper ved Cesena. Krigen er begyndt med en god Forvarsel for de Allierede; den fiendtlige General Filangieri er faldet, haardt saaret, tilligemed 200 Neapolitanere, i Østerrigernes Hænder. Efterat disse Fiendtligheder allerede vare begyndte d. 30 f. M., lod Joachim d. 21de udgaae en Krigerklæring, der gaaer ud paa at sætte hele Jtalien i en revolutionair Tilstand. Der tales om intet mindre end at gjøre Jtalienerne igjen til et uafhængigt Folk, om at forjage enhver Fremmed fra Jtaliens Grund, om at forsvare de Grændser, Naturen har givet det, og alt dette vil Joachim Napoleon hielpe det til, han, der, som det i Grev Bellegardes Moderklæring meget rigtigen hedder, selv er en Fremmed i Jtalien og en Nyling i Fyrsternes Række! Hvor længe troer da den napoleonske Slægt endnu at kunne blænde Enropas Nationer med sine Forjettelser om Frihed og Uafhængighed, Forte Bonaparte ikke samme Sprog, da han 1796 rykkede ind i Jtalien, og hvad blev der siden af den lovede Frihed, Lykke og Uafhængighed. Den Gang lovede man Jtalen republicansk Frihed, nu lover man det monarkisk Frihed. Men skulde Jtalienerne have glemt, med hvilke uhyre Summer de maatte tilkjøbe sig, endog den blotte Vaabenstilstand, at den Vaabenstilstand, der skjænkedes Paven i Bologne d. 23de Juni 1796, kostede 21 Millioner Livres, 100 Konstværker fra Muset og 200 sjeldne Haandskrifter fra Vaticanen, Skulle Genueserne og Venetianerne have glemt, at de samme, som nu bebude dem Frihed og Uafhængighed, opløste deres ældgamle republicanske Forfatning? At det herlige Jtalien, Konsters og Videnskabers Vugge, blev en Provinds af Frankrig; at dets Sønner maatte lade sig dræbe ved Tajos Bredder, ved Niemen og Weichsel, i Ruslands Ørkener for Fremmedes Sag, Skulde de vel have glemt, at det samme Cabinet, der nu i sin Krigserklæring taler om, at de ikke ville savne bifald hos Engelland, dette Mønster for en constituel Regjering, dette frie Folk, der betragter det som en Ære at kjæmpe og uddele sine Skatte for Nationernes Uafhængighed, – engang, efter Frankrigs Exempel, lod sønderslaae Frugterne af den engelske Konstflid istedet for at efterligne og overgaae dem i Fortræffelighed, og lod brændemærke dem, som indførte nogle Alen engelsk Musselin - at det er det samme Cabinet, som engang erklærede Engelland, hvilket det nu smigrer saa meget, for Europas og dets Roligheds evige Fiende, – at den Regiering, som nu taler saa meget om Frihed, Uafhængighed og liberale Grundsætninger er den samme, som rigtig nok ikke indførte Jnqvisitioner og Jesuiter, men det, som endnu er langt værre, en Forfølgelsesaand mod enhver Tankeyttring, der, under de meest despotiske Regenter og i de mørkeste Tider ikke har havt sin Lige? - Jtalien afhængigt? Hvilket Drømmebillede? Hvorledes kan Jtalien, som en Provinds af Frankrig, hvilket det indtil 1813 har været, tænke at være eller blive afhængigt? - Men, vi ville ikke dvæle længer, min Ven, ved det gustne Malerie, hvorpaa Forstillelse, Hyklerie og List saa tydelig staae afmalede, at ingen kan tage feil af dem. - Den Fornuftige lader sig ikke meere blænde af franske Proclamationer. Fem og tyve tunge Aar have lært Verden hvad franske Løvter og franske Eder og franske Forbund have at betyde. Lad de Faa, som ville lade sig forblinde, længe nok see Høihjertethed, hvor man ikke opdager andet end lav Egennytte, Storhed, hvor man ikke seer andet end fiint opspundne og lykkelig fuldførte Jntriger, Stræben efter Menneskeheld og Folkefrihed, hvor man ikke ønner andet end umættelig Herskesyge og forfængelig Stolthed! Tiden er den retfærdigste Dommer. Den vil omsider opklare alt. Vende vi os fra Jtalien til Frankrig, saa finde vi dette Rige i en Forfatning, hvori det siden Revolutionen neppe har befundet sig. Alle Kræfter, saavel de moralske som de physiske, ere satte her i Bevægelse, og der med saa meget større Grund, som Kraftanstrængelse vel aldrig har været nødvendigere i Frankrig end netop nu. Vi ville her først betragte de moralske Kræfter, som her ere satte i Bevægelse. Den bekiendte Declaration fra de allierede Magter, hvori Bonaparte sættes uden for Lovene og handlyses fra det menneskelige Samfund, har været den haardeste Anstødsteen. At have en Monark, der af Europas første Magter er erklæret for saa godt som fredløs, gjør et besynderligt Jndtryk paa la grande Nation, som engang erklærede Napoleon for den første Monark paa Jorden. Man har derfor valgt et ganske eget Middel til at mildne hiint Jndtryk. Man læser nu en Bekjendtgjørelse fra Statssecretairen, Hør tugen af Bassano, hvori denne fortæller, at Hertugen af Otranto (Fouche) agter at forelægge Statsraadet en Declaration, der skal hidrøre fra Congressen i Wien. Denne Declaration synes ham uægte, hvis den virkeligen var ægte, saa vilde den være uden Mage i Historien. Efter Stilen, at dømme synes den at være Partieaandens Værk. Man paastaaer vel, at den ogsaa er undertegnet af engelske Ministere, men man kan neppe tænke sig, at Hertugen af Wellington har underskrevet den. Det samme kan ligesaalidet ventes af Østerrige, Rusland og Preussen, hvor forskjellige end deres Grundsætninger maatte være fra Frankrigs. Denne Declaration har først tildraget sig den franske Regjerings (?) Opmærksomhed, da man fra Strasborg og Metz meldte, at den er bleven overbragt ved Courerer, som Prindsen af Benevent har afsendt fra Wien. De i den Anledning anstillede Undersøgelser havde bevist, at denne Declaration ikke var undertegnet af de paa Kongressen forsamlede Magter, men at den er et Værk af Greven af Lilles Gesandtskab i Wien. - Man seer heraf hvad man i denne Tid alt kan, vil og maa indbilde de Franske, Men det besynderligste herved er, at man, uagtet Declarationen erklæredes for falsk, dog fandt den af saa megen Vigtighed, at en Commission udnævntes til at undersøge den, og at denne i samme Anledning har gjort en særegen Jndberetning til Statsraader. Grundene deri ere heel comiske. "Den maa aabenbar være de franske Befuldmægtigedes Værk, hedder det: "Thi Napoleon er i Pariser Tractaten bleven erkjendt i Henseende til sin Keiser-Titel(ret ligesom der kun existerer en Keiser af Frankrig ved Siden af en Konge af Frankrig, i en Lyske af Elbas Person). Fontainebleau-Tractatens Krænkelse og Napoleons Jndrykkelse paa fransk Grund, kunde kun betragtes som ethvert andet fiendtligt Jndfald, der drager en sædvanlig Krig efter sig; hvad Personen angaaer, da kunde Resultatet kun være at blive den Seirende eller Beseirede, fri eller Krigsfange, og at beholde eller miste Besiddelser; men hvert voldsomt Angreb paa en Fyrstes Liv, der er i Krig med en anden, vilde være noget uhørt. Altsaa er den Stærkeres Ret Staternes første Grundlov, Den, der trænger ind i et Land, og forskaffer sig et mægtigt Tilhæng, kan kuldkaste Constitutionen og forjage den erkiendte Regjering? Hvortil da Constitutioner og Statsforbund? Lader os heller vende tilbage til vor oprindelige Naturtilstand, hvor man ikke meere spørger om Ret, men om Magt, hvor den Stærkeste, som bedst forstaaer at svinge sin Knille, er Folkets Høvding Bort da med Puffendorf og Hugo Grotius, og alle dem, der skreve om Stats- og Folkeret, istedet forde burde skrevet om Styrkens og Snildhedens Ret, Hvortil Tractater og Forbund, hvis Kraft kun ligger i Vaabnenes Magt, ikke i Forpligtelsers og Løvters Hellighed? Men endnu besynderligere end hine Yttringer, er den Commissions Grunde for Napoleon Bonapartes Tilbagekomst og den Bourbonske Trones Kuldkastelse. "Man har ikke holdt Tractaten til Fontainebleau, siger den; man har nægter Marie Louise og hendes Søn Passer, for at kunne begive sig til Keiseren; men har villet anfalde Keiseren, hans Brødre og deres Gemalinder ved Snigmordere; man har viller skille Marie Lovise og hendes Søn ved Parma og Piacenza; man har ikke givet Eugen de ham lovede Besiddelser, eller Napoleon de ham bestemte 4 1/2 Mill. Frank. Denne havde maattet afskedige sin Garde, dersom Kjøbmænd i Genua og andetsteds i Jtalien ikke havde laant ham 12 Mill. (formodentlig til Giengield fordi han som Keiser viste sig saa gunstig mod Handelstanden, og man har villet forvise ham til St. Lucie eller St. Helena. Nu vilde han have Fred med hele Europa, i Nødsfald maatte man reise sig ligesom 1792. Disse ere altsaa Aarsagerne til Krigen, - Ford Fyrsten af Elba endnu ikke har faaet eller rettere kunne faae alle sine Ønsker og Fordringer opfyldte, og fordt man har villet tilføie ham, som de Franske paastaae, saa megen Skade, skal Frankrigs 25 Millioner gribe til Vaaben, mod hele Europa, - Commissionen kunde maaskee svare, det er ikke Fyrsten af Elbas, men Keiseren af Frankrigs Rettigheder vi ville forsvare. Vel -men saa maatte Ludvig XVIII jo først formelig have frasagt sig Tronen, og Fyrsten af Elba igjen været indfat af hele Folket, som atter, saa paastaaes der, skal have faaet den souveraine Magt, til Keiser af Frankrig, Men hverken det ene eller det andet er skeet. - Ogsaa det egenhændige Brev, som Napoleon Bonaparte har tilskrevet alle Souverainer, lyder saa fredeligt og honningfødt, som Brevet til Erkehertug Carl, Kongen af Engelland, Kongen af Preussen &c. ved lignende Leiligheder. Man er saa vandt til dette Sprog, til disse Forsikkringer, om Fred, at kun Svaghoveder kunne ansee dem for andet end Skrømt. Hvad man tænker derom i Frankrig er overalt, som den franske Stemning i Almindelighed, vanskeligen at erfare i et Øieblik, da den Trykkefrihed, de Franske have, egentligen bestaaer i den Frihed, at kunne trykke alt hvad der er efter Napoleon Bonapartes og hans trøHengivnes Sind. Men hvo venter sig vel noget andet under en Fouchees Ministerium, Efter gammel Skik har Ministeren for de udenlandske Anliggender (Coulincourt) givet en Jndberetning til Napoleon Bonaparte, hvori han skildrer denne sine mislykkede Forsøg, at underhandle med fremmede Hoffer, og Frankrigs nuværende Stilling mod Udlandet. Det Hele gaaer ud paa, at vise Nødvendigheden af Forsigtighedsregler til at hævde den i Paris - vel at mærke med Ludvig XVIII – sluttede Tractat, og er skrevet i den Tone, der nu i 15 Aar har hersket i de franske diplomatiske Actstykker, skjønt denne Tone, som De let indseer, er noget nedstemt, og man ikke meere tillægger Napoleon Bonaparte guddommelige Egenskaber, saasom at lænkebinde Tiden, herske over Begivenhederne o. s. v. - Som det lader, synes Jacobinerne og de egentlige Democrater atter at spille en vigtig Rolle i Frankrig.