Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1812-03-28
De, som ikke have læst Penia No. 4, beder jeg alene at ville læse samme; og for Dem, som Sagen selv ikke interesserer, afskriver jeg ikkun følgende Stykke af dette Nummer: Saaledes forekommer det ogsaa Udgiveren. upassende at indbyde Folk fra Byen eller Omegnen til at overvære den høitidelige Løsladelse. For Dem, som har Ærefølelse, kan der neppe være noget mere omfindtligt, end i en offentlig Forsamling at høre sit Navn nævne som Forbryder, og personlig at skulle fremstilles for den, imodtog han end det allerhæderligste Skudsmaal om sin Opførsel, og om Forbedring. Han vil saa gjerne skjule for Verden sin Brøde, og denne, maaskee aldrig før offentlig bekjendt, bliver det først paa en Tid da den er, og burde være glemt. Tilskuernes Opmærksomhed spændes; kjendtes han end aldrig før, han vil nu kjendes og lægges Mærke til, og da der desværre gives Mange, som ikke besjæles af kriseligt Sindelav, vil han ofte omtales til tredie Mand, som Den, de saae blive løsladt i Straffe huset; og hos Dem, som aldrig kunne glemme eller tilgive Forseelser, begiktes de end af Letsindighed i Ungdommen, vil det maaskee saare ofte være til Hinder for hans Fremtids Lykke. Har den Fangne tillige levende Jndbildningskraft, er han af Naturen undseelig, vil hos ham i Fremtiden opvækkes ubehagelige Følelser, hvergang han seer Nogen, der saae ham som Fange i Straffehuset; han vil skye dem, som mangen af dem skye ham; og Foreningspunkterne for indbyrdes Nærmelse, Velvillie og Tienstfærdighed ville blive færre.""Men ikke nok, at den Fangnes, hans Slægt og Venners, ja mangen ham Uvedkommendes Følelser saares ved den offentlige Fremkaldelse og Fremstillelse. Denne strider igrunden tillige imod Kristendommens hellige Bud. De lære os, at vort Forhold ihenseende til vore Medmenneskers Ære ikke kan være forsigtig nok. Vi maae derfor ikke bekjendtgjøre Nogens Svagheder, Feil og Forbrydelser, naar vi ikke dertil ere berettigede. Men hvorfra udledes nu her Ret til at offentliggjøre de Fangnes Forbrydelser, især i et Tilfælde, hvor de ansees glemte, affonede og Fangen forbedret. Skulde Løsladelsen skee i Andres Overværelse end Stiftelsens Betjenteres, synes den derfor alene at burde skee i Deres, der ved Embede alt kjende Fangernes Forfatning, eller som kunne komme til at sørge for deres Velfærd i Fremtiden, altsaa i Øvrighedens eller Deres Overværelse, der ved Embede, Ed og Pligt ere bundne til Tavshed. "Man indvende ikke, at det ikke nægtes Nogen at besee Straffehusene. Jdelig Løben og Be seen bør ikke tillades. Derved vilde Hensigten af samme for endeel forfeiles. Desuden ledes, og bør Opmærksomheden ikke ved Anviisninger ledes paa enkelt Fange. Den Følelse hos en Fange, at han nødigen sees af Fremmede, er af den Beskaffenhed, at den menneskekiærlige Bestyrer vist nok snarere vil søge at nære, end uden Nytte eller Nødvendig, hed at krænke den, ved at stille ham til Skue. Kun for at lære, ikke af Nysgierrighed, bør Stiftelser, især Tvangshuse, besøges. Dette Stykke er maaskee nok for at bedømme Forfatterens Blændinger. Forfatterens Forsvar er ellers saaledes, som om jeg, der dog alene har talt i atmindelighed, uden i det anførte Nummer engang at have nævnt Kjøbenhans Forbedringshus, havde fremsat urigtige Data i Henseende til den der brugte Løsladelsesmaade (den jeg dog ikke har havt for Øjne, da jeg skrev); og jeg provocerer ham derfor til at benægte under Navn, hvad Stiftelsens virksomme og duelige Direktør ikke vil nægte, men hvad der ellers let kunde bevises, at han ikke allene har røst, men ogsaa takket Fangerne for deres gode Opførsel, og at der var tilstedt, foruden Mandfolk, hvis Stilling, Embede eller Pligt ikke satte dem i nogen Forbindelse med Stiftelsen, en heel Deel Fruentimmer, som vel der intet havde at bestille. Jeg har gjort mig det til Lov, saa meget mueligt aldrig i Penia at nævne Personer, naar jeg for en god Sags Skyld yttrer min Mening om hvad der maaskee kunde være anderledes. Forfatteren har nødt mig til at nævne Stiftelsens Direktør; og jeg finder det derfor passende at erklære, at den hele Løsladelsesakt, saavelsom hans energiske Tiltale til de Løsladte, vilde været fuldkommen hensigtsmæssig, naar ingen uden Fangerne, i det høieste de nærmeste Øvrighedspersoner, havde været tilstede, og den efter min Mening uheldige Taksigelse til Fangerne ikke havde undsluppet hans Læber; Noget, som forresten er lige saa undskyldeligt, som den egentlige Qvæstion uvedkommende. Bärens.