Aarhuus Stifts-Tidende, 1840-01-04
(Forlangt Jndrykkelse.) Medens de danske Mænd, i denne Fædrelandets skjebnesvangre Epoke, hartad fortære sig selv i politiske Reflectioner, Taler, Adresser o. s. v., tie de danske Qvinder. Men ogsaa for dem er det nu Tid at tale! Et Øieblik, som det nærværende, vender maaskee aldrig tilbage. Lader os benytte det, Mændene maae troe om sig selv, hvad de ville; det er og bliver dog evigsandt, at Qvinden er Mandens Forsyn paa Jorden. Mændene handle med Hovedet; Qvinden spørger altid Hjertet tilraads. Mændene synes skabte til at udpresse Taarer; Qvinden til at tørre dem. Selv de bedste Mænd ere ikke som de have været tilforn. Det er, som om de have lagt an paa, at kjede os tildøde. Aldrig tale de nu om Andet, end om Statens Jnteresser; men hvorledes de kunne vise sig interessante i vore Øine, derom bekymre de sig ikke mere. De, som ere gifte, falde fra, og de, som ikke ere det, have trolovet sig med Politik, med Trykkefrihed, med Statsfinantser, med Toldsatser, med Communalvæsenet, o. s. v. Det hyggelige Familieliv, den skyldige Opmærksomhed mod Damerne, forsømme de gandske. Vil en Kone have Huusholdningspenge af sin Mand, raaber han paa energiske Besparelser, paa Jndskrænkninger i Budgettet osv. Een af mine Veninder yttrede forleden det beskedne Ønske for sin Mand, at faae et trykket Shawl. "Ja, Trykkefrihed! Skaf os først den, min Skat, svarte han. En Anden af mine Veninder bad blot sin Mand om et Par laadne Støvler til Julegave, da hendes Constitution ikke tillod hende, at gaae paa det kolde Steengulv i Kjøkkenet med omvendte Sko. "Du har truffet det raabte han: Constitution. Og af alle de Constitutioner, jeg kjender, er den norske ikke den sletteste." En Søster af Jndsenderinden, blev, for ikke længe siden, grueligt fornærmet af en vis Professor. Grædende løb hun til sin Mand, og foreholdt ham, hvorlunde det var hans Pligt, at værne om hendes Ære. "Du har Ret, svarte han: Værnepligt, almindelig Værnepligt, det er Tidens store Opgave!" Det er derfor Jndsenderindens Mening, at de danske Qvinder skulle sammentræde, for at raadslaae om de meest passende Midler til at fremkalde en bedre Tingenes Stilling for vort Kiøn. Uden at ville foregribe mine Medborgerinders Beslutning, tillader jeg mig blot, at meddele enkelte Vink til nærmere Eftertanke: I. Den danske Qvinde er moden til at manciperes. Det var en Qvinde, Sophie Amalia, som, for henved 200 Aar siden var Hovedhjulet i det store Værk, Souverainitetens Jndførelse, og skjøndt hun oprindeligen var en tydsk Frøken, blev hun dog i Aand og Hjerte, en dansk Qvinde, ligesom det ogsaa er rimeligt, at Fru Bispinde Svane og Fru Borgmesterinde Nansen have stimuleret deres Mænd paa hiin uforglemmelige Dag, da de, i Spidsen for Kjøbenhavns Borgerskab, marscherede op paa Bryggernes Laugshuus. Jeg indseer ikke, hvorfor den danske Qvinde ikke nu skulde være fuldmoden til at erholde lige civile og politiske Rettigheder med Mændene. Navnligen vides intet til Hinder for, at tillægge dem Valget og Valgbarhed. Den hele Stænderinstitution vil, dette indrømmet, med raske Skridt udvikle sig paa en forunderlig Maade, og det almindelige Ønske om Stænderforhandlingernes Offentlighed vil da bortfalde, eftersom den da, selv om Dørene forblive lukkede, faktisk vil finde Sted. Det stemmer ikke med vort Aarhundredes Oplysning og vor Tids Fordringer, at al Adgang til en anstændig offentlig Stilling afskjæres Qvinden, naar hun ikke netop vil gaae ind som Aktrise, Oldfrue eller Jordemoder. II. Fuldkommen Trykkefrihed ønskes indrømmet Mændene. Saalænge de ikke have den, troer jeg ikke, de ville ophøre, at trykke og undertrykke os arme Qvinder, thi det ligger nu engang i den vilde mandlige Natur, at de maa have Noget som de kunne trykke. Denne Lyst har, i mange Herrens Tider, været dette Kjøns moralske Særkjende. Men skulde vort Ønske i denne Henseende ikke pinettere, vilde jeg foreslaae, at ansætte en Dame som Censor. Man havde da idetmindste en vis Garantie for, at denne vanskelige Function, i alle mulige Retninger, vilde falde sammen med den blideste, den meest himmelske Humanitets Fordringer. III. Jntet politisk Dagblad maatte udkomme og ombringes om Aftenen. Hvo som maa hensukke Natten i Smerte, sætter sit Haab til Dagen, og Hvo som ingen glad Dag har, venter dog idetmindste en god Nat. Men hvor ofte skuffes baade den Enes og den Andens Haab, At give en Familiefader, en Ægtefælle, en politisk Avis i Haanden, ved Aftenstid, naar han høilig kan behøve, efter en henslidt Dag, at komme til nogen Opreisning i Søvnens Arme, er virkeligen uforsvarligt, en Synd mod det femte Bud, et subtilt, middelbart Mord, en Forgribelse paa hele Menneskeslægten. Jeg har, i denne Henseende, hørt de skrækkeligste Klager. Mange vilde endogsaa - hvilket jeg dog ikke gandske forstaaer af denne Omstændighed udlede det notoriske Factum, at Danmarks Folkemængde ikke voxer i den Progression, som alle øvrige Forhold synes at love. IV. Jngen Mandbør vælges til Stænderderdeputeret, til Raadmand eller til Borgerrepræsentant, som ikke er Ægtefælle og Fader til i detmindste sex Børn, thi det er ikke Flensborger=Muursteen eller pommerske Bjælker, eller Ager og Eng, men det er en Flok Børn, som er den rette, egentlige Grundbesiddelse, den sande Eiendom, der bliver hvad den er, just fordi den hverken kan sælges elles pantsættes, men er saa sammenvoxet med Mandens Hjerte, at ligesom den i sig selv er Borgen for en vis Agtværdig hed hos ham, saaledes vorder ogsaa hans Virksomhed for hele Samfundet ved den betinget. En Ægtemand, der ingen Børn har at fremvise, er i Grunden en Partigænger, en Mand uden Farve, uden Præg. Paa deres Frugter skulle J kjende dem, hedder det i Skriften. Og atter hedder det om en saadan Mand: Han er veiet og funden for let!" Her er en naturlig Overgang til mit femte og sidste Forslag: V. Pebersvendestanden bør offentligen, ved en Lov, erklæres for en foragtelig og beskjæmmende Tilværelse. Jeg appellerer her trøstigt til Historiens Vidnesbyrd, og opfordrer Enhver til at nævne mig een eneste Nation i Verden, som har holdt Coelibatet synderlig i Ære. Ingen, uden en gift Mand bør gielde som Vidne - saa var det hos Romerne - og jeg lægger til: Jngen, uden en gift Mand, som tillige er Fader. Den store Lykurg, Spartanernes A. S. Ørsted, udelukkede alle Pebersvende fra borgerlige og militaire Værdigheder. Og – for at jeg ogsaa fra den nyeste Historie skal hente et Exempel - de engelske Piger have forleden, i et fortræffeligt skyliseret Bønskrift, andraget paa de strengeste Forholdsregler mod Coelibatet. Man skulde ikke troe det, men Erfaring viser desværre, at der er Mandspersoner, som der i Mindelighed Jntet er at anstille med, som alle mulige Billets deux, Blomstersprog, Valse, Galoppader, Øiekast, ja glimrende Medgifter saagar, ikke formaaer at aabne Øinene paa. – Hvert Aar maatte den strængeste Undersøgelse finde Sted, og den Folketælling, som i Februar d. A. skal foretages, formenes passende at kunne fremkalde en statistisk Tabel over samtlige Pebersvende i Danmark, hvis Tal er større end man muligt troer.*) Hermed standser jeg for dennegang. Gid det maa lykkes mig, at give Impulsen til en bedre Tingenes Orden i mit kjære Fædreland, navnligen til mit Kjøns Uafhængighed af dem, som vist med stor Uret, kalde sig de Stærke. At Mændene have Forspringet i Videnskab og Kunst, vil jeg ikke nægte; men hvad vilde der blive af dette Forspring, naar de saaledes som vi, skulde tilbringe tyve af de favreste Livsaar med Madlavning, Barsel senge, Skrædersyening, Storvaskov. De upartiske Mænd, hvis saadanne findes - ville sætte sig i vort Sted, og saa dømme! Augusta. For St. St. Bucher nu Spentrup. Nahm Dännemark sich, das Hochgesiunte, des fremden Schillers zur Zeit der Noth mit Grosmuth an, wie solle en dann den Eigenen, in Dich, wohl je verlassen kunnen *) Efter at dette er, nedskrevet, læser jeg - Haarene reise sig paa mit Hoved derved – i den udmærkede af Madame Pontrat de Mauchamps redigerede Gazette des semmes," at der i Wien findes 14,973, Pebersvende, af hvilke dog, til Lykke, ikke een Eneste er lykkelig!