Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-05-20
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. nes RosectaSjette Aargang. No. 64. Udgivet og forlagt af J. Werfel, trykt i Kjøbenhavn, hos P. H. Höeckes Enke. Løverdagen den 20 Maji. 1809. Skrivelse fra Fru Peersen. P. M. Min Mand, Captein Peersen, har for en Tid siden skrevet Dem til, og bedet Dem tale om ham i Deres Blade, men De har, saavidt jeg veed endnu aldrig talt et Ord om ham, endskjønt alle Folk dog tale om ham og hans Fru. Det er ikke smukt af Dem, Hr. Udgiver, al den Stund De veed, at min Mand er Mand for at betale Dem Deres Umage og estimerer Penge som det Sand, jeg træder paa. Min Mand er nu eengang for, at Folk skal tale om ham, jeg var tilfreds det skulde koste ham aldrig saa meget. Forleden Dag var han paa den Aksion, hvor de dyre og rare Vine vare og bød 9 Rdlr. for noget, som kaldes Constantia Viin, skjønt han forsikkrede, at han kunde faae den ligesaa god for 9 Mk., naar han vilde kjøbe den i Constantia selv, der ikke ligger over en Miil herfra Byen, men blot fordi Folk kan faae noget at tale om ham, vilde han hellere give 9 Rdlr. paa Aksionen. Han kommer ogsaa paa alle Minister, eller Magister Aksioner, som de kaldes, hvor Alting betales dobbelt saa dyrt som hos andre skikkelige Folk, men han siger, at det klæder ikke for en Mand af hans Stand, at kjøbe noget for godt Kjøb, for det klinger saa gemeent og borgerligt. J Forgaars kom han hjem og fortalde mig, at han havde kjøbt sig en Seketær, som han havde givet 340 Rdlr. for. Jeg studsede og troede, at det var godt Kjøb for en Seketær i disse Tider, men da han skulde til at forklare sig nærmere, var det et Slags Dragkiste, som man nu omstunder, hvor en Skomager ikke meere kalder sig Skomager, men Sko og Støvlearbeider, har saaledes omdøbt. Men det er ogsaa et probert Stykke Møbel og har desuden tilhørt en Magister eller Minister, hvilket, som min Mand siger, allene er 100 Daler værd. Som sagt, min Mand bryder sig ikke om Penge, naar han kun kan faae Folk til at tale dygtig om sig. Han har ogsaa kjøbt sig et Gods for 25,000 Rdlr., som han har opkaldt efter mig og givet Navn af Heleneborg, egentlig skulde det have været Ellenborg, for mit døbenavn er Ellen Kirstine; men han meente, at Ellen er et saa gemeent Navn og ligesaa godt lod sig forandre til Helene som Grete til Meta. Han har ladet den gamle Hovedbygning nedrive og lader nu opføre en ny istedet, som, efter den første Accord med Muurmesteren, skulde koste 15,000 Rdlr., men som nu allerede har kostet 20,000, hvorvel den endnu ikke er halvfærdig. Men Gaarden bygges ogsaa paa en ganske ny Fason. Jstedet for at man ellers begynder med Grunden og ender med Taget, saa har man her begyndt med Taget og agter at ende med Grunden, men Muurmesteren, siger, at det er just Skik og Brug nu til Dags. Naar De seer vor Gaard udenfra, saa skulde De troe den var fix og færdig, om det kun er Vindugskarmene og Vinduerne og Vinduesruderne, saa er alting kant og klart, men kommer De ind i Bygningen, saa seer De ikke andet end Murene. Vi har ogsaa en stor Have med en Fiskepark og en Søndermark, og antike Chinesiske Lysthuse, og Græske Templer i Fransk Smag. Parken har vi egentlig kun til Stads, der er ingen Fisk i den, og naar vi tage derud, sender min Mand gjerne et Par Lispund Karuser og Abborrer i Forveien, som han lader lægge i Parken, paa det de Fremmede kan more sig med Fiskerie. Min Mand har ogsaa gjerne villet have sig en Vildbane, men i det Smule Skov vi har, findes der hverken tamme eller vilde Dyr. Anden Paaskedag, da vi havde Fremmede, vilde min Mand gjerne fornøie sine Gjæster med Jagt, og fik derfor det Jndfald, at ville lade kjøbe en halv Snees levende Harer og et Par levende Daadyr, som kunne jages ud i Skoven og gjøres Jagt efter. Men mener De, de vare at faae for Penge, nei, Pine Død naar de vare. Min Mand blev ogsaa saa arrig i Hovedet, at han stampede med begge Fødder og sagde, at Dannemark var et usselt Land, hvor ikke engang den, der har Penge nok, kan faae noget for sin Penge. Vores Lakei løb over 2 Mile omkring i Egnen, men kunde ikke opstøve en eneste skabet Hare, der var mindste Liv i. Rasmus Smed i vor By tilbød sig nu at overlade os sex graa Katte, der i Nødsfald kunde passere for Harer, for 15 Mk. Stykket. Min Mand havde eengang sat sig i Hovedet, at han vilde have et Jagtpartie, og hvad han vil, det vil han. Han kjøbte de sex Katte, vore to Gaardhunde bleve i en Ruf adresserede, som de kalde det, til Jagthunde, og nu begyndte Jagten. Kattene, som vare blevne indelukte paa et indhegnet Sted, bleve løsladte og Hundene i det samme jaget løs paa dem. J Begyndelsen gik Alting godt og Selskabet morede sig usigelig over vor store Sultan, som vor Gaardskarl ellers kalder Stor-Sultan, der bestandig nappede een af Katteene i Halen, men tilsidst blev Katten kjed af den Spøg, fløi op paa Køreren og tog saa alvorlig fat paa ham med begge Laller, at det ene Øie, som han siger i Guld daasen, hang ned paa Hovedet af ham som et Løgæble paa en Green. Da den anden Hund saae hvorledes det gik hans Kammerat, retirerede han, men i største Orden, Kattene løb deres Vei, og Jagtselskabet tog nu hjem igjen. Ellers kan jeg ikke negre, at jeg morer mig meget paa Landet. Vi har bestandig Selskab hos os og alle kappes ordentlig om vort Venskab. Om Søndagen seer det ud hos os som paa en Børs. Der kommer hele Læs med Kjøbenhavnske Folk ud til os, og det ingen simple Folk, men ret fornemme Herrer og Damer, og det er da ikke andet end Fru Peersen for og Fru Peersen bag. Der kommer Folk og spise og drikke og sove hos os, som jeg aldrig i mine Dage har seet eller kjendt. Men det er noget, som min Mand just kan lide. " mit Huus," siger han, maa være fri Kerein og Keraus. Jeg har Penge nok. – J Kirken har vi vor Stoel, som kaldes Herskabsstolen, og jeg har aldrig i mit Liv gaaet saa flittig i Kirken som nu, jeg er paa Landet. Jeg synes det er saa rart at høre Præsten bestandig tale til mig og min Mand, som de Ypperste paa Stedet. Det er kun Skade, at Folk paa Landet er lidt ugudeligere end Folk i Hovedstaden. Dersom jeg og min Mand ikke vare saa flittige Kirkegjængere, saa troer jeg Præsten allerede for længe siden havde maatte lukke. Gud skal vide hvor al den Oplysning, som Folk kalde det, er kommen fra. Jeg maa reent ud sige Dem, at jeg hellere gider ligge paa Landet end i Kjøbenhavn, og var det ikke for min Mands Skyld, som gjerne vil, at Folk skal tale om ham, saa troer jeg, at jeg kom aldrig til Hovedstaden mere. Paa Landet, der tager enhver, der møder mig, Hatten af for mig; man kalder mig Frue og viser mig al vedbørlig Respect. Men i Kjøbenhavn skikanerer man mig hvert Øieblik med det fæle Ord, Madame, og det er et reent Dolkestik for mig. Da jeg forleden var i Kjøbenhavn, havde jeg nær faaet en Sygdom paa Halsen af bare Ærgrelse over denne lumpne Behandling. Urtekræmmerens Kone i vor Gade, som altid har misundt mig den Traad, jeg bærer paa Kroppen og som var færdig at gaae af sit Skind, da hun hørte, at min Mand havde taget den rige Prise, kom op til mig, og havde sin Broderdatter med sig. Det var nu et Selskab, som jeg ikke skjøttede stort om, men da de desværre ere lidt i Familie med os, saa kan man ikke saa lige støde dem for Hovedet. Jomfruen titlerede Urtekræmmerinden bestandig Frue, men mig kaldte de begge, for ret at drille mig, slet og ret Madam Peersen. J Begyndelsen, kjerte jeg mig ikke stort om hvad saadanne to saade, men Herre Gud, man er jo dog kun et Menneske, man er jo hverken af Stok eller Steen! Jeg blev tilsidst kjed af denne Pertinence, tog Bladet fra Munden og saade reent ud Hør, veed hun hvad, min kjere Jomfru Sigen, jeg er alle Dage ligesaa god Fru som hun der. Min Mand er ligesaa godt Captein som – Nu gave de dem begge til at lee af fuld Hals, og sagde ganske spids: "Madamen skulde dog ikke tage sig det saa nær, Men nu kunde jeg ikke holde mig længer: "aa, griin J Svedskefrue og Parykblok Frøken af Helvede til – og smækkede derpaa Døren i ligefor Næsen af dem. Men saa kom jeg næste Dag paa en Aksion, hvor jeg kjøbte mig et Engelsk indlagt Commodeskriin af Mahognietræe, for 47 Rdlr., men aldrig saasnart havde Manden med Hammeren i Haanden tilslaaet mig det, førend han gav sig til at skraale Madam Peersen, og det saa skammelig høit, at jeg troer Folk maatte kunne hørt det paa Gaden. Jeg blev reent Peer-Blix af Ærgrelse, og hvad det værste af alt var, Marskandisermadamerne skraalte med deres hæse Stemme: "tag bort til Madam Persen, og Kierlingen, som skulde tage Tøiet, hvæsede ganske høit, hvor boer Madam Persen." og det forbistrede Ord Madam gjenlød nu saaledes i alle Kroge. Jeg var færdig at skamme mig fordærvet, alle stirrede paa mig, og jeg takkede Gud, at jeg kun kom bort. Men saasnart jeg er ude af Kjøbenhavns Porte, saa ophører denne gemene Begegnelse. Man siger nok Folk paa Landet ere ubehøvlede og uden Levemaade, nei, Kjøbenhavnerne ere justement Tølpere, og det af det ægte Slags, det har jeg nu saa ofte havt Leilighed til at erfare. Naar jeg baresten kommer til Frederiksberg have, saa mærker jeg allerede strax en Forandring. Neppe har Kudsken sagt per, førend Lakeier og Joleier springe flux til, gjør Ræverenser, og hielpe mig ud af Vognen. Det kan man kalde Levemaade! J Kjøbenhavn vil man at Folk allerede i Bleen skal være rige og fornemme, og at man altid skal synge for deres Vugge hvad de skal blive til i Verden. Paa Landet tænker man ganske anderledes. Naar Folk først have faaet sig et Gods, saa bryder man sig en god Dag om, enten de har været Svabbercapitainer eller Capercapitainer. Titelen hendes Naade" og "det naadige Herskab følger med Godsets øvrige Jnvitarium som Grimen med Æslet. - Det eneste, jeg savner, naar jeg er paa Landet, er Komedien, ikke fordi jeg just bryder mig noget stort om de Komedier, der opføres; de ere gjerne noget Visvas og Plat, men fordi et Fruentimmer af min Stand kan saa godt præsentere sig i Damelogerne, og have Leilighed her til at see ny Moder. Men saa har man rigtig nok igjen den Ubehagelighed, at man aldrig kan beholde noget for sig selv. De fine Damer ere værre end Ravne til at skjele andres Jndfald og Opfindelser. Jeg læste nylig i en Komedie, at dersom Kjøbenhavn var et Paradis, og den forbudne Frugt var en modens Hat, vilde de fleste Kjøbenhavnske Fruentimmer, ligesom Eva, hellere sætte deres hele Slægts Lyksalighed paa Spil, end lade Hatten blive urørt og det er et sandt Ord. Nei, slet saa galt er det dog ikke paa Landet. Her gjør man dog Forskjel paa Folk, og enhver Kokkepige indbilder sig ikke her strax, at hun bør gaae klædt som Fru Peersen. Men det er, som min Mand siger, endnu Levninger af de gale Friheds- og Ligheds Nykker.