Aarhuus Stifts-Tidende, 1836-06-11
So wie ich die vorzüglichen Eigenschaften der Voll- und Halbblutpferde, nie in Zweisel stellte, auch einräumte, dass ihre Ausdauer vielleicht den jutschen starcken Arbeitspserden, gleich kommen konne, so lieb wurde es mir seyn meine angesuhrten Monita einmal grundlich wiederlegt zu sehen. Dies ist aber von Keinem geschehen, und mit leiser Hand ubergieng man sie. Jch behauptete aber, es sey für Jutlands Ackerbau, bey den individuellen Neigungen und Verhaltnitzen, seiner Bauern, jest schädlich, veredeelte schöne Luxuspferde inder Bauernwirthschaft einzuführen. Zur schweren Arbeit werden uberhaupt in England selbst diese Pferde nicht erzogen, vielmehr undere Pferde dazu von ihen abgeholt. Aber schwere Arbeiten sindes auch bey und, welche dem Ackerbaunoch bevorstehn und erst blühend machen sollen. Zur Ermettlung der Ausdauer der Halbblutpferde habe ich einige Kinder von Cassio zugezogen, um durch compararive Versuche mit utschen Perden, die oftbesprochene Frage der Ansdauer grundlich zu erforschen. Aber offentlich bekenne ich hier meine Schwäche - dieselbe Schwache, welche ich bey jeden jutschen Bauern voraussetze - ich kann und werde diese schönen Luxuspferde nie zur schweren Arbeit gebrauchen. Es sind herrliche Thiere, aber nicht für die eiserne Rundegge und Mergelkarre geschaffen, Mein Harald, der seinem Vater Cassio fast aufs Haar gleicht und bald 2 1/2 Jahr alt ist, schreitet nach gewonnener Pubertat, mit Flammenauge, als stolzer Jüngling ember, und seine Schwester Aspasia, 1 1/2 Jahr alt, zeigt in ihren Bewegungen schon so viel naive Grazie, das sie (sans comparaison) ihren Nahmen, und sein gefeyertes Andencken, in der That zu verdienen scheint. So viel zum Lobe des Vollbluts. Aber jegt möchte ich den Herrn Verfasser in die Wohnungen der Bauern einführen, wo er fast aus jedem Munde die Worte hören wird: wir mergeln nicht und erweitern underen Ackerbau nicht, "eil die Perde zu sehr darunter leiden würden; Fahrlich verkaufen wir ein Pferd, um Schazungen und "Renten bezahlen zu können, deshalb mussen die Pferde als Kausmannswaare, in guten, fetten Zustand ver bleiben. Berechnet man nun aber, wie viel dies eine Pferd den Bauern in der That selbst kostet, und ob der geringe Kaufschilling, der ohnehm oft zu Brodkorn wieder angewandt werden mus, ein genliggendes Equivalent für die Vernachlassigung des Ackers sey, so tritt wahrlich ein sehr unglückliches Resultat hervor. Der Hr. Verfasser kann hier zwar einwenden, das deshalb grade die Einführung des Vollbluts nothwendig sey, damit der Bauer 4 mal so viel Geld für sein Pferd erhalte. Hier auf antworte ich, das der Preis einer Waare stets von derNachfrage und dem Bedürnis, in Verhaltnis zu den Vorrathen davon, bestimmt wird; und das also, men erst Voll und Halbblutpserde uberalt in Menge verbreitet sind, die lezigen Preise derselden schwerlich Stich halten wurden. Wenn die Rachfrage eines Luxusartikels erst befriedigt und der Marckt davon uberfult ist, for kehrt man in unseren Zeiten immer gern zu dem zurück, was mahrhaft nutzt und practische Jntelligen; oder Wohlstand verbreitet. Und solcher Wohlstand kann, bey underen Bauern, durch das starcke jutsche Ackerpferd om sichersten und vollkommen geschaffen werden. Luxuspserde hingegen, wurde er, bey seiner Perdeliebhabere, viel weniger noch, wie seine jettigen Pferde, zu schwere Arbeiten gebrauchen. Aber diese Pferdeliebhaberey ist ja grade die Kranckheit, woran der jutsche Acker han leidet. Nicht mahr, und sollte der Ackerbau nicht bey uns der Hauptzweig des landwirthschaftlichen Betriebs seyn mussen, Durch aufblühenden Ackerbetrieb, in der Bauernwirthschaft Dännemarcks, wozu ich die Abschaffung der Hoveren und Veybehaltung der starcken jutschen Ackerpferde, alsHauptimpulse betrachte, wurden die Bauernguter, in 6 Jahren, sich warscheinlich im Preise verdoppeln, also Dännemarck Nationalvermögen beylausig um 100 Millionen Thaler mach sen können, Jstes bey solchen Betrachtungen nun nicht geführlich, den beginnenden Fleis des Landmannes, durch Maasregeln entgegen zu wircken, wodurch zur Zeit nur Verwirrung und Planlosigtet in der Landwirthschaft entstehn masten, und wodurch ausserdem das Nationalguth - ich meine Dännemarcks glücklicher Boden, – nicht im Preise steigern, sondern nu fallen muste. Vielleicht dann, wenn die Zukunst eine halve Million Graber mehr in Dännemarck gewoldt har, vielleicht dann ists Zeit, Vollblutpferde einer besseren Landwirthschaft einzuverleiben. Für jegt erachte iches zu fru, für schadlich undgesahrlich. Ein Agriculturstaat wie Dännemarck, kann bey einer machsenden Bevolckerung sich nur durch lebhaften Korn han heben. Eine andere Gewerbsthatigket, als Hauptsache betrieben, lagt ihn allmalig fincken. Kann nun der Hr. Verfasser mich mit Sachkunde wiederlegen, so ist, mir daucht, der Gegenstand wichtig genug; will er es zugleich mit gutigen Worten thun, so werde ich ihm dancken. Haraldslund, den 3ten Juni 1836. C. L. Walther. Deels foranlediget ved Hr. Overkrigscommissair Oestes, i hans Materialier til et dansk Literarisk Lexicon gjorte Bemærkning, deels opfordret i Aarhuus Stiftstidende No. 198, hvorom jeg først noget sildig, formedelst en foretagen Reise, blev underrettet, tillader jeg mig at gjøre den mig ubekiendte Forespørger, som jeg ønsker vilde have navngivet sig - samt de ærede Læsere, der interessere sig for Erindringen af Slaget den 2den April 1801, opmærksomme paa, at min Jndrykkelse i Aarhuus Stiftstidende f.A. No. 182, var for at berigtige hvad i Anledning af min afdøde Velynder og Skibschef Admiral Riisbrich var skrevet om Bataillen den 2den April, fornemmelig med Hensyn til Wagrien: at samme havde strøget Flaget, hvilket ei var Tilfælde, da det blev nedskudt, og vi vedbleve, ligefuldt beskudte af Fjenden, at slaaes lang Tid derefter. At jeg nu først meddeler dette mit Svar, er fordi jeg forinden har villet correspondere og tale med nogle af mine forrige i Slaget deeltagende Vaabenbrødre. At den 2den April 1801 ei er forglemt af dem der angrebe os, og imod hvem vi søgte at værge for det saa ofte sig udmærkende danske Flag, har en engelsk deeltagende Søofficeer, endnu for kort Tid siden beviist, ved at kalde hiin Bataille den meest blodige som nogensinde paa Søen har fundet Sted, og som angiver ligesaa mange døde engelske Officere i fornævnte Slag, som der omtrent var Officere, saavel af Sø som Land-Etaten paa de danske Defensions-Skibe. For os Officere som deeltoge i Slaget, vil det allerhøieste Tilsagn, som vor nuværende allernaadigste Konge meddeelte os paa Amalienborg, i Hs. Majestæts Kong Christian den Syvendes Navn, samt den os ved Audientsen saa smigrende meddeelte allerhøieste Tak, sikkert stedse blive i kjær Erindring. Uskjønsom vilde jeg og de Øvrige af det 3die Jydske Jnfanteriregiment, som deeltoge i Slaget, ogsaa være, om vi kunde glemme den Maade paa hvilken vi af Staden Aalborg bleve hædrede, ved at Byens Jndvaanere indgave en allerunderdanigst Ansøgning, om, at lade et Erindringstegn slaae i denne Anledning, der og blev meddeelt os Deeltagere af fornævnte Regiment. Den Maade, paa hvilken man i Udlandet bedømte dette Slag, nød jeg og et saa hædrende Beviis paa, da jeg i samme Aar i Paris blev forestilt Europas største Helt, og af Napoleon, uagtet jeg i Slaget var en ung underordnet Deeltager, i en offentlig Audients overøst med Roes, i det han ophøiede den danske Nations Mod. Vi have imidlertid siden seet 2 Skibschefer og just de Tvende der meest tiltrak sig deres Medborgeres Beundring, alt formange Aar siden beafskedigede af Søetaten, og den Ene aflagt, med en i Følge offentlige Tidender omtalt, meget ringe Pension, naar vi derimod i de høieste Poster iblandt Officerene i Søetaten have seet Oldinge, der ei vare med i Slaget den 2den April. J Søetaten er der, men dog endnu kun tre, nægtelig udmærkede Officere, som have deeltaget i fornævnte Bataille, og i Landetaten ere af de 13 Officere derkom tilbage fra Defensions-Skibene, samtlige der levede ved Reductionen, før eller ved samme beafskedigede, og af de Fem jeg kun kan opspørge der ere i Live, have Tvende efter deres Angivelse ingen Pension, og Een halv Pension i Forhold til adskillige af hans Eftermænd, som ei deeltoge i noget Slag. De to Andre, i det mindste den Ene, har en saare ringe Pension. Vel muligt at hvad maaskee Hr. Opfordreren og adskillige Andre med mig ville kalde en saare liden Pension, vil Nogle kalde en betydelig Pension, og med Hensyn hertil tillader jeg mig at bemærke, at den omtalte Skibschef og de 5 Landofficere, som alle 6 vare ombord paa nogle af de Skibe, som meest vare udsatte for Fjendens Jld, nemlig paa Orlogskibene Prøvestenen, Wagrien, Jylland og Jndfødsretten, tilsammen tagne ei have en større Pension end omtrent den halve Sum af hvad blev tillagt en Officeer der gik af i Vinter, og hvis Plads blev besat af en ung Officeer der neppe har tjent saa lang en Tid som een af de ovennævnte 6. Vil Nogen muligt indvende, hvorfor ere de afgaaede, da kan jeg kun besvare det med, at de ere beafskedigede ved Armeens Reduction og for en Deel mod deres Ønske, og Tre af disse veed jeg i det ringeste have søgt anden Ansættelse og ligge ugjerne paa den lade Side. Neppe er der Nogen af Deeltagerne fra 2den April der troer at de fortjene noget, fordi de opfyldte deres Pligt, og derved satte Fjenden ud af Stand til at fortsætte Bataillen, men at enhver Tilsidesættelse er krænkende, synes saare naturligt, og om Nogle af Deeltagerne have smigret sig i Haabet, at ligesom der er tillagt Samtlige, der siden 1808 ere blevne udmærkede, Gunstbeviisninger med Hensyn til deres Koner og Børn, de der 1801 forsaa rede Flaget, ogsaa dertil havde haabet at have gjort sig fortjente, troer jeg er noget som maaskee Flere ville finde. Med Hensyn til Ovenanførte, kan jeg ei troe andet, end at Hr. Fore spørgeren i Aarhuus Avis No. 198 og Enhver der finder, at Deeltagerne i Bataillen den 2den April 1801, have som de burde opfyldt deres Pligter, ogsaa maa føle at Undertegnede har havt Grund til at anføre hvad han skrev. Hvad Enkelte, dog veed jeg ei om grundet, have antaget, nemlig at der før har været iblandt Søetatens første Mænd, Een som var Dem imod, som havde deeltaget i Slaget den 2den April, synes ei rimeligt, og efter de Forandringer som i den senere Tid ere foregaaede i Søetaten kan dette ei mere finde Sted. Skrevet paa Kattrup i Sjælland den 2den April 1836, Femogtredive Aarsdagen efter Bataillen. J. C. Baron af Adeler, Oberstlieutenant og forhenværende Overtelegraphinspecteur.