Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-12-17
En Aften blev endelig den indløbne Dom bekjendtgjort for ham. Livet blev ham af allerhøiste Naade skjænket og Straffen forandret til tyveaarigt Arbeide paa Galeierne. Tidlig den følgende Dags Morgen skulle han allerede afreise til Brest. 23. Formelig Afstaaelse. Hele Natten over, havde han Tid nok til at overlægge hvormeget bedre han havde kundet anvende de næstfølgende tyve Aar, end paa Galejerne. Da havde han vistnok ikke villet fulgt sin grændseløse Letsindighed, som før. Fuld af Anger og Sønderknuselse skrev han nu et Brev til sin Fader og bad, da man var færdig dermed, at mandog ville tilsende ham dette. En halv Time efter at han havde afgivet Brevet, blev Magazinet aabnet og isteden for Soldaterne, som han havde ventet for at afhente ham, traade hans Fader Oeconomieraaden selv ind. Jngen Bebreidelser, begyndte han da Sønnen, trykkede Faderens Haand angerfuld til sit Hjerte. Dit Brev er allerede i mine Hænder. Du har derved forekommet de Bebreidelser, som jeg kunne have at gjøre Dig. Dog endnu et Ord i Fortrolighed. Jeg troer din Dom kunde blive meget formildet, naar du skriftlig ville afstaae Frøken Nügeleins Haand. Er det muligt, raabte den Skyldige og udfærdigede strax den kraftigste Afstaaelse paa Constances Haand og Hjerte for Tid og Evighed. 24 Opklarelse. Efter denne Forskrivning, sagde Oeconomie raaden leende, efter denne haaber jeg Alt. Ol min Fader, raabte den Trøstede, hvor lykkelig er jeg først at meddeles dette Haab gjennem deres Mund. Men sig mig nu ogsaa hvem der bringer dem herhen i mit Fængsel? Alt dette, svarede han gaaer gandske naturligt til. Et Gods i Omegnen af denne Stad som jeg har kjøbt, var Aarsag i at jeg kom hertil og maatte affinde mig med den Franske Commandant. Da Actuariussen som du havde spillet den fordømte Streg blev bragt til ham, var jeg just hos ham. Jeg ville have glædet mig meget over igjen at være kommen paa Spor efter dig Landløber, som jeg længe forgiæves har søgt at finde, havde det fordømte Misbrug med den Orden ikke været. Men paa min Forestilling, at du nok skulle blive afstraffet derfor, undertrykte Commandanten Sagen. Et Brev fra Frøken Ragelein, som du havde efterladt i dit Logie, gav mig Efterretning om hvor du var at finde. Jeg ilede til Bagdøren til den Nageleinske Have og fik virkelig Øie paa Dig inde i samme. Nu bleve Vagterne udstillede, som Commandanten havde overladt til min Disposttion; thi det faldt mig strax ind at det løb ud paa en Bortførelse. Medens jeg nu aftalte Sagen med Commerceraaden, blev du bragt herhid, og din Elskede blev bortviist til Haven. Den her i Huset indqvarterede Stabsofficeer, var let at bevæge til at gaae ind i min Plan og nu er jeg da endelig her for at sige dig, at Alt dette kun er hændet dig for engang at bringe dig til Sandheds-Erkjendelse om, hvorhen et letsindigt Liv, som det duhidentil har ført, kunde føre dig. Du er frie og som jeg vil haabe, indseer Du, at min Kuur vel var noget haard, men i Sammenligning med den megen Kummer din Letsindighed allerede har foraarsaget mig, har den vist ikke været alt for haard. Og Stance, raabte den overvættes Glade, hvad er der bleven af hende? Hun har efter Tilbagekomsten fra Haven, affecteret en Sygdom for at undgaae Forlovelsen, med Stifsraad Nenner. Men en Uges nøie Forvaring, i hvilke Uforsigtigheden af hendes projecterede Flugt, bestandig er bleven hende klarere, har været Jndledningen til en skriftlig Afstaaelse, der saa temmelig ligner din. Her er Documentet. Eders evige Kjerlighed bleve J saaledes lykkelig kurerede for, og at din Opførsel for Fremtiden ikke mere behover en Kuur af en saadan Slags, det troer jeg at kunne haabe af din Forstand. 25. Naar Enden er god saa er Alting godt. Dette Haab var ikke forgiæves. Heinrich, havde lært at indsee, at der i Længden, af Letsindighed ikke kommer andet end Ulykke. Han opofrede sig derpaa til Landvæsenet, som han fra Grunden af forstod, saa meget des ivrigere som hans Fader lod ham indskrive for det, i denne Stads Omegn kjøbte Gods. Da han to Aar derefter paa en Maade, der var overeensstemmende med Dyd og Sædeligheds Love, tilfældigviis forbandt sig med en Beslægtet af Commerceraad Nügelein, var Stan ce og hendes Mand ogsaa blandt Bryllupsgjæsterne. Hun og Brudgommen morede sig megen over Nødvendigheden og Evigheden af deres forrige Kjerlighed og over den besynderlige; men i det mindste hvad dem angik, ret probat fundne Kuur, for samme. De kunne saameget desto hjerteligere lee af det, da Stance i hendes Ægteskab med Stiftsraaden var meget lykkelig, og den, for sin Letsind gandske helbredede Heinrich ligeledes havde den bedste Udsigt til, ved dens Haand, som var bleven ham tilkjendt ved Alteret, at see en Fr. Laun. skjøn Fremtid imøde. Ægteskabelig Kjerlighed. Ægteskab er Kjerligheds Grav, siger en vis Forfatter - dog denne har vel neppe kjendt det menneskelige Hjerte, eller følt den Lykke, en huld blid Mage formaaer at skjænke os. Vel er Venskab en af vor huldeste Ledsagere paa Livets Bane, men liig Maanen, formaaer den kun svagt at oplyse Vandrerens Stie, naar ikke Kjerligheden, staaer ved dens Side. Hæld Dig derfor naar Kjerlighed og Venskab omslynge Dig, Du kan, da udraabe med Digteren! a Den leer af Stormens Raes, som veed en sikker Havn: I de høiere Stænder er ægteskabelig Lyksalig hed sjeldnere; thi Konen vælges kun af Convenience, af oeconomiske eller ærgjerrige Hensigter for at forøge sit Husets Glands, hun kommer derved aldrig i saa ømme, enge Forhold, der som oftest udgjør hendes ringere Medsøsters hele timelige Lykke, hun kjender ikke hine smaae Sorger i Livet, der i binde Mand og Mandinde saa fast til hinanden 1 og gjør dem gjensidige, saa at sige uundværlige for hinandens Lyksalighed.