Aarhuus Stifts-Tidende, 1841-11-09
Tolv langelandske Præster, den langelandske Geistligheds Convent (Dhrr. Plesner, Lund, Gruner, Sølling, Wilhelm, C. Graae, Chr. Graae, Wind, Østrup, Bøjesen, G. Graae og Ortmann) have udstedt en mærkelig Erklæring om Giendøbervæsenet, foranlediget af de engelske Daabspræsters Giles's og Dan sons Adresse til den danske Geistlighed. Efter en besindig og kjærlig Fremstilling af, hvorfor de betragte Anabaptismen som en af de for den sande Kirke farlige Vildfarelser, sige de bl. A.:"De opfordre Geistligheden til at reise sig imod vort Riges Grundlov, for saavidt den vil Eenhed i det Kirkelige inden sine Grændser. Her kan anvendes Christi Ord: J vide ikke hvad J bede om;" thi de som gjøre denne Anmodning kjende neppe Betydningen af et saadant Skridt i Danmark. Og naar de ville bevæge os hertil, ved at henvise til de Rystelser, som Lovens konseqvente Overholdelse allerede har frembragt i nogle af Landets Familier, da maa vi henvise til de langt flere Rystelser, som Angvaptismens frie Virksomhed vilde foraarsage blandt en talrig, maaskee mindre oplyst, men meget agtværdig Deel af vore Medborgere. Disses Fred bør ikke være mindre dyrebar i Statens Øine, end de frafaldne Familiers. Vi maa ansee den Stat, hvortil vi høre, for at være ligesaa berettiget, som nogen anden, til indenfor sine egne Enemærker at grundfæste sig paa de Piller, som den erkjender for de sikkreste – og naar den gjennem Rækker af Aar har antaget Kirkens muligste Eenhed for een af disse, da ville vi som Christne tilraade at forbinde almindelig Christenkjærlighed med denne Overbeviisning; men ikke reise os mod hiint Princip eller forlange Døren. aabnet for den Kirkes erklærede Modstandere, i hvilken vi ere overbeviste om, at Sandhed til Sallighed boer. Vi kunne ikke ønske, at Regjeringen skal indbyde dem, der stride imod os, til at tage Plads i vor Midte; eller erklære dem, der affalde fra os, for at være ligesaa paalidelige og kjære i dens Øine, som de Borgere, der bleve den Kirke troe, til hvilken de ved Fødsel og Bekjendelse henhørte, og som er i Besiddelse af enhver aandelig Skat, de kunde tilbyde, til hvem hine Affaldne ere gaaede over Saalænge vi selv og Fleertallet af de Borgere, vi kjende, ere overbeviste om, at Sandheden er i vor Kirke fremfor nogen anden, vilde det være et Forræderi af os, om vi rakte et andet Religionspartie hielpsom Haand til at drage nogen af vore Medborgere ud af dens Skjød. Selv "Baptisterne maa indrømme, at naar Danmark giver dem fri Religionsøvelse, fordi de, tildeels af Veie, som vi ikke ville characterisere, have vidst at skaffe sig en liden Menighed her i Landet, da maa dette i lige Tilfælde staae aabent for alle Religionssecter og Jndb. være udsatte for de Rivninger og at den Bitterhed og Had, som Erfaring har viist og endnu paa flere Steder i Europa dagligen viser at være de Landes Lod, hvor flere Religionspartier staae hinanden nær. – Om nu Hs. Hellighed Paven fik i Sinde at opfordre den danske Geistlighed til at reise sig mod Landets Grundlov, for at skaffe ham Frihed til at sende Jesuiter herind til vore Brødres og Søstres Omvendelse og til at beskikke de Omvendte geistlige Foresatte efter hans Tykke, da vilde vore Øine uvilkaarligen vende sig mod Posen, Schweitz og Rhinegnene, og vore Læber med en vis Nødvendighed sige: vestigia terrent. Nei, vi troe det hverken Gavnligt i det Aandelige eller Legemlige at Gjendoberiet vinder Fremgang iblandt os. Vi reise os ikke mod vore Lands Lov, Vi ansee Anabaptismen som en af de forden sande Kirke farlige Vildfarelser. Men kræver end vor Overbeviisning og den Agtelse vi skylde den sande Kirke, denne Erklæring af os, saa troe vi dog gjerne det Bedstmulige og Baptisterne i Henseende til deres borgerlige Forhold, og det skal glæde os, om de fra os Affaldne vise dem troere mod Konge og Fædreland end de vare mod Kirken. Vi ville ønske og bede, at de maa komme til Erkjendelse af Sandheden og til Lydighed mod den, og vi ville nedlægge for Tronens Fod vor Bøn om, at Mulcterne maatte eftergives dem, at deres Varetægt i Fængsel maatte formildes, om muligt ophæves; at derpaa de naadigste Betingelser, som kunne bestaae med Retfærdighed mod Stat og Kirke, maatte forundes dem, som ved deres Affald og ved deres formeentlige Pligt til at udbrede deres Meninger iblandt os, have sat sig i en fjendtlig Stilling til vor Kirke og vore Statslove, Asyler i flere af Rigets Egne og Steder, hvor de kunne finde et uforstyrret Hjem, saalænge de ikke dertil gjøre sig uværdige. Vi ønske dem saaledes borgerlig Fred og huuslig Fred, og at de engang maa finde en velgrundet Samvittighedsfred, men og, at de ikke videre skulle forstyrre Kirkens Fred og føre flere af dens Lemmer til Fald. – Som geistlige Embedsmænd i en Egn, hvor Anabaptismen fra Udlandet af har indsneget sig og vundet Tilhængere, have vi troet ikke gandske at burde tie til den, ogsaa til os henvendte Adresse, endskjøndt dens Gjenstand kræver en Behandling, som vi ikke kunne skjænke den her.