Aarhuus Stifts-Tidende, 1844-05-10
Den Petition angaaende det danske Sprogs lige Berettigelse med det tydske i den slesvigske Stænderforsamling, som, udstedt af Clausen, Drewsen, P. H. Hansen, Hvidt, Larsen, Meinert og Schouw, for nærværende Tid cirkulerer til Underskrift i Hovedstaden, vil ogsaa blive omdeelt i Provindserne, hvor den er anbefalet til de Mænd, der forestaae Subskriptionen til dansk Underviisnings Fremme i Slesvig. Efterat have omtalt den Glæde, som vaktes ved Rescr. af 2den Decbr. 1812, ved hvilket det danske Sprog vindiceres de dansktalende Deputerede som en naturlig Rettighed; efterat have beklaget, at dette Regjerings skridt, uagtet Schleswig=Holsteinernes dumdristige Modstand, ikke er blevet fulgt af flere lignende, medens Spændingen og den gjensidige Rivalitet er tiltagen; vedbliver den saaledes: Under den meest spændte Stemning af Gemytterne er den Efterretning bleven udbredt i Hertugdommernes tydske Blade: at Spørgsmaalet og Sprogforholdene i Stænderforsamlingen allerede skulde være afgjort, – og afgjort derhen, at det danske Sprog ikke skulde agtes ligeberettiget med det tydske, at det ikke skulde staae de Deputerede frit at bruge det ene eller det andet Sprog, men at en Tilladelse til at tale Dansk undtagelsesviis skulde indrømmes dem, der afgave en bestemt Erklæring om, at de ikke ere det tydske Sprog mægtige i den Grad, at de i dette Sprog kunne meddele sig til Forsamlingen afgjort altsaa i det Væsentlige, i Overeensstemmelse meddet slesvig-holsteenske Parties Fordring, saaledes som denne blev stillet imod den, Deres Majestæts Rescript udtalte Grund sætning. – Vi kunne ikke sætte Liid til denne Beretning. Thi den triumpherende Mine, hvormed den er bleven greben og udbredt af de antidansk Organer, vilde være kun altfor vel beføiet, dersom en Seier kunde tænkes vunden, der maatte overstig den dristigste Forventning. Og skulde det Sprog der tales af den halve Deel af Landets Befolkning ikke uden undtagelsesviis turde lyde i de Folkedeputeredes Forsamling, da vide vi ikke, hvorledes heri kund sees Andet end en Krænkelse af Sprogets Ær og Ret, som vilde føles dybt og skærende af alle danske Mænd inden og udenfor Slesvigs Grændse. - - Derfor kunne vi ikke fæste Lid til denne Beretning. Men - den er forbleven ovenfra uimodsagt, og vor Tale vilde mangle Aabenhiertighed, dersom vi fordulgte den Foruroligelse, hvori vi ere bragte ved det, fra flere Sider tillidsfuldt gjentagne, Ord. Vi kjende kun altfor vel de stærke og samdrægtige Kræfter, der virke ikke blot for den tydske, men imod den danske Nationalitet i Slesvig; og det er paa den anden Side Gjenstand for den almindelige Bekymring, at den danske Nationalitet – der, hvor den stærkest trænger dertil – savner Repræsentanter af tilsvarende Villie og Evne at stille mod hine Kræfter. Det er hos Kongen og hos Thronarvingen, at den danske Nation venter at finde Sympathi for sin Stræben og Virken i sit Sprogs og sin Nationalitets Jnteresse; og sluttende os i denne Jnteresse til vore Brødre i Slesvig, henvende vi os til Deres Majestæt med den tillidsfulde og indstændige Bøn; at Deres Majestæt vil skienke den Deel af Deres Undersaatter, som kun er betænkt paa nationalt Selvforsvar, Betryggelse af den naturligste Ret, ved at hævde det danske Sproglige Berettigelse med det tydske i det dansk tydske Hertugdommes Stænderforsamling. Deres Majestæt vil ikke kunne mistyde den Aand og Stemning, der har bragt os til at nærme os til Deres Majestæts Throne. Vi troe ikke, at et Folk vilde have Adkomst til sin Konges Agtelse, saa lidt som til sin egen, der kunde med Ligegyldighed betragte sit Sprog i Nødværge for sin Selvstændighed og Ære, og vi maatte beklage det Folk, der under saadanne Forhold ikke havde en Konge, til hvem det kunde vende sig med undersaatlig Tillid og Frimodighed.