Jyske Efterretninger, 1796-08-29
Engeland lader finde Strømme af Guld i Wien, for at udvirke Fortsættelsen af en Krig, der ødelægger os, men uagtet dette Guld, vilde det ikke opnaae sit Øiemeed, om vi ikke havde givet det Vaaben i Hænderne ved falske Begreb om Høihed og Ære, hvilke hidtil har gjort vor Ærgierrighed rædsom og Freden umuelig. Udtømt paa Mennesker og Penge, piint af indvortes Partier, bugnende under en Masse af Papiir uden Værdie, nedslaaet af Rentenerernes og Statecreditorernes Jammer og Elendighed, have vi endnu Kræfter nok til, at lade Frankrigs Fiender føle, at de aldrig kan give Republiken Love, at vi vil vedligeholde vor Uafhængighed og vore Grændser. Vilde de vove endnu engang, at trænge ind i Frankrigs Jnderste, saa skulde de see alle Franskmænd tilbyde Regieringen sine Arme, sit Blod, sit Guld, sine Lader, men kun vor Uafhængighed og vore Grændsers Vedligeholdelse ere vi pligtige og formuende til at bringe disse sidste Offre. Under vor Forfatning er enhver Tanke om Erobringer taabelig og strafværdig. De ødelægge Staten og forhale Freden. En Fred, som afvæbnede det hele mod os sammensvorne Europa, og som, til trods for alle Bestræbelser, satte os tilbage i den Stilling, hvori de vare før Krigen, vil høre en anstændig og berømmelig Fred. Man har begaaet den Daarskab, at udsætte en Belønning for Skribentere, som bedst kunde bevise, hvor nye tigt det vilde være os, at udvide vore Grændser indtil Rhinen. Vist nok var Tanken fiin og Arbeidet ikke let. At beregne disse erobrede Egnes Folkemængde, Rigdom og Mileantallet paa de Lande som kom til at ligge mellem Republikens Middelpunct og Fienden, var ikke vanskeligt; men man burde have undersøgt disse Erobringers Omkostninger, vore Finanzers Rnin, som Krigens Fortsættelse maae trække efter sig, og de Rystelser, som kunde følge paa vor Credits Forfald. Da vilde man have funden, det var taabeligt, at udsætte sig for den Fare, at tabe Friheden, for at udvide et frit Lands Grændser. De eneste Fredslutninger paa hvis Varighed man kan giøre lidt Regning, ere de lemfældige, fordi de ingen Nag lade efter sig. Den Regiering, som bliver tvungen til en skadelig Fred, slutter den kun, for at hvile ud, for at forbinde sine Saar, samle Kræfter igien, og forberede sig til Hevn. Revolutionen havde til Øiemted, at grunde Friheden, paa Dispotismens Ruiner, og Philosophien paa Fordommenes Omstyrtninger. J være Philosopher i eders Grundsætninger, saa ere J det ogsaa i eders Handlinger; giver Europa Exempel paa Lemfældighed, paa det at det mægtige frie Frankrig, istedet for at blive frygtet som et mordersk Sverd, maae blive anseet som Europas Skjold og Værge; og at alle Regieringer, i Forstaaelse med vor fredelskende System, forene sig med os, for at undertrykke vor Medbeilers Stolthed, som øiensynligen stræber efter det almindelige Monarkie paa Havene. Freden, Freden, jeg igientager det, er Folkets Ønske og Regieringens Pligt. For at naar dette, og omsider at vorde frie, rolig og agtet, lad os være retfærdig i vor Lovgivning, fast i var Forvaltning; smidig og lemfældig i vore Underhandlinger; dette er de eneste Midler, til at opnaae de ønskede Diemeed. Skulde vore Fiender af Forbittrelse forkaste en billig Fred, saa vilde Deirectoriet, ved en Underetning derom til Franskmændenne, opvække en almindelig Enthusinsmus over dets Lemfældighed og vore Fienders Disterhed; og Europa vilde endnu engang ste med Forhauselse Vidundere af et stolk, som man vil kaste under Aager og udryde, og som kiemper for sin Tilværelse og Frihed.