Viborger Samler, 1774-10-10
(Slutningen af Nr. 39 og 40, an kan inddeele den største Halvedeel af det menneskelige Kiøn i to Klasser; J saadanne, som Skaden vederfares, og saadanne, som tilføie andre den. Begge have Aarsag flittig at erindre sig dette Ordsprog; De første behøve kun at betænke, at de havde kunnet blive kloge af Skade, strax vil deres Jndbildning forvandle Mueligheden til Virkelighed, og de vil til deres Trost overtale sig til at troe, at de Anden Aargang. virke virkelig ere blevne kloge. De fleste Folk slutte i dette Fald, som den lille pudrede Gernwitz. Han har mærket, at nogle Folk med Feder i Hatten og rige Klæder have, uagtet deres gamle Adel, dog meget stor Forstand. Strax gjør han den Slutning: Du bærer en Hat med Feder i, og en broderet Vest, altsaa har Du stor Forstand. Hvad dem angaaer, der lære Folk Klogskab, uden at have Kald dertil, de nemlig, der saa gierne giøre andre kloge med Skade, saa synes de vel ikke at behøve nogen Trost. Men, naar man betragter Sagen nøiere, kan de dog ikke aldeles undvære den. Det begynder paa adskillige Steder at blive Mode, at man tiltaler de patriotiske Folk, der par force lære deres Medkristne Klogskab. Andre har endnu undertiden et Anstød af den Ting, de Miltsyge kalde Samvittighed. Hvorledes kan vel disse ærlige Folk skaffe sig selv Sinds Rolighed? Hvorledes kan de undskylde sig hos andre, Ved den Forsikkring, at de have den beste Hensigt i Verden, at de ikke bedrage Folk, men giøre dem kloge, og søge at udbrede denne ædle Dyd iblant Menneskens Børn. Sæde lærerne skulde vist ikke bedømme Menneskenes Handlinger saa strengt og ubarmhiertigt, hvis de nøiere overveiede denne Omstændighed. Jeg selv, (og hvor glæder jeg mig, at jeg er kommen til Kundskab) har hidindtil betragtet mange Men Menneskers Forhold fra en ganske falsk Syns Punkt, Jeg har holdt den ordrige Stax for en Bagtaler, den stortalende Hr. von Vent for en Logner, og den snilde Fripon for en Skielm. Hvor kan man dog gjøre de vakkerste Mænd Uret! af blot MenneskeKierlighed taler Stax ilde om værdige Personer, for ogsaa at gjøre dem opmærksomme over deres mindste Feil. Han sladdrer det ud, han helligen har lovet at holde hemmeligt, for desto mere at indskierpe sine Bekiendtere Varsomhed i denne Post. Jeg havde ikke tiltroet Dem saa stor Ædelmodighed; ærværdige Stax. Jeg beder om Forladelse for min Overiese. Lad være, at Hr. von Vent taler ikke eet sandt Ord. Det har han tilfælles med mange Mennesker. Hans gode Hensigt maae undskylde alting. De Folk, der første Gang see ham, fortæller han de selsomste Historier, og sværger ved hundrede tusende Dievle, naar de ikke vil troe dem. Han lover at skaffe een en Pension, en anden et Embede, den tredie en riig Kone. Naar de efter nogen Tid erindre ham derom, bander han paa, at han aldrig har seet dem. Hans Onkle er for tyve Aar siden bleven i et Feltslag, som Fændrik; Desuagtet fortæller han i alle Vertshuse, hvor han drager ind, at hans Onkle, som var Ministerens høire Haand, havde før sin Død testamenteret ham 20000 Rdlr. Dog mener han det, under alt dette, meget got. Han vil helbrede Folk for den alt for store Tilbøielighed til Lettroenhed. Nei, Nei, J tage feil, J got Folk, naar troe, at den listige Fripon bestieler Folk. Mange undre sig vel endog over, at han endnu ikke er bleven sat i Gabestokken. Vel er det sandt, at han ved Komplimenter narrer Kiøbmændene deres Vare fra, og siden sælger dem for ringere end halv Værd, forat faae rede Penge; At han har sneget sig til adskillige Arveparter, og bedraget de retmæssige Arvinger dem fra; At han nægter sin egen Haand, og efter skriver andres; At han forsværger Vexler, og men hvad har det at betyde? Hvad kan han giøre derfor, at Verden er for dum, og at han maae giøre den klog med Skade. Jeg veed ikke, om nogle Læsere, da de har taget dette Blad i Haand, har faaet det Jndfald at søge noget deri, som kunde tiene dem til Underretning eller til Fornøielse. Jeg skulde fast ikke troe det. Jeg har jo sagt dem det for, at den Hensigt, at fornøie eller underrette mine Læsere, hører aldeles ikke til min Plan. Men skulde nogle være saa glemsomme, at de endnu vente sligt, vel an da, saa kan jeg ikke meere hielpe dem. De faaer og trøste sig med Ordsproget: Af Skade bliver man klog Ulykke Ulykkelig Hendelse.