Aalborg Stiftstidende, 1842-01-22
Om en anden Fortolkning af dette Sagn yttrer Forfatteren sig saaledes under Aaret 1677: "Kunde det forresten i Fremtiden paa en eller anden Maade documenteres, at den Frøken Hardenberg fraa Skousbo), som jeg i det Foregaaende under 1572 har omtalt, og som skal være død omtrent ved den Tid Kong Frederik den 2den havde Bryllup, altsaa 1572, havde tilbragt sine sidste Dage hos sin Brodet, Crik Hardenberg, paa Hagenskov – (og usandsynligt et det ikke, da netop Skousbo i disse Aaringer stod under Bygning, og altsaa nepre af Familien blev beboet, –, da vilde jeg troe, at den Guldprinds, der nu i saa lang en Række af Aar har spoget i de Hagenskovske Skattegraveres Hjerner, hverken var mere eller mindre end den Mand tilhest af støbt Guld, jeg paa ovenanførte Sted har omtalt, og som Armuen maaskee har troet at være gjemt paa Hagenskov, istedetfor paa Skousbo, hvor den virkelig omsider blev funden. - Sammenhængen hermed er denne Frede tik den Anden skal som Prinds have fattet en slig Tilbøielighed for den skjønne Kirstine Hardenberg, at han endogsaa vilde ægte hende, da han tiltraadte Regjeringen 1559 men hendes Fader modsatte sig dette Ønske, og paadrog sig derved Kongens Unaade. Conferentsraad Werlauff troer i sin Dronning Sophia af Mecklenborg, at der mangle Beviser for Sagen; men vedblivet Vedel Simonsen - mig synes, at Vedel i sin Liigprædiken over Kong Frederik den 2den stadfæster det med saa tydelige Ord, som det er muligt; med mindre han skulde have sagt det ligesaa tydeligt, som den foregivne Anledning til hans Død; og foren ungdommelig Tilbøielighed, der maaskee aldrig engang fortjente Navn af en Kjærlighedsforstaaelse, tør man naturligviis ikke vente Documenter og Diplomer efter 2 a 300 Aars Forløb, og dog var det nær efter, at ogsaa dette sidste kunde have blevet Tilfældet; thi ved Skousboes Reparation 1752 blev ved Nedbrydelsen af et dobbelt Loft fundet et Pergamentsdocument og en Mand af støbt Guld tilhest; Haandlangeren stak dem hemmelig til sig, og solgte underhaanden begge Dele til en Guldsmed i Odense, som opbrændte Brevet, for at det ikke skulde lede til Undersøgelse om Smykket, som man allerede den Tid antog for Kong Frederik den 2dens Billede, ligesom Brevet for en kongelig Skrivelse, der havde ledsaget denne Gave. Jeg eier nu selv dette interessante billede, der naturligviis ikke var af Guld, men af Kobber (skjøndt maaskee engang i fordums Dage forgyldt, og som derfor ogsaa tilsidst var kommen i en Kobbersmeds eller rettere Kjedelførers Hænder, der imidlertid ret vel vidste og bevidnede, at det oprindelig var fra Skous boe, og ved hvem og hvorledes det tilsidst var kommet i hans Hænder. Kongen forestilles forresten paa dette Stykke tilhest og i en bilsende Stilling, og det glæder mig dobbelt at være i Besiddelse deraf, som netop bemeldte Konge skal have besøgt min Fædrenegaard i Aarene mellem 1579 og 96, da Axel Brahe var Eier af samme." – Efterat have dvælet saalænge ved Fortiden, ville vi nu blot meddele Skriftets Slutning, som omhandler den allernyeste Tid saaledes: "1831 døde (Frederiksgaves Eier) Etatsraad Johan Christian Ryberg med Eftermælet af en sjelden redelig og høist godgjørende Mand; men hans almeen ærede og elskede Enkefrue (C. C. Falbe) beboede endnu Gaarden til 1841, da den blev indrettet til Sommerresidents for Hs. K. H. Kronprindsen og Hs. K. H. Kronprindsessen, og ville vi derhos af Hjertet ønske, at han maa være den gyldne Prinds, man nu i saa lang en Række af Aar der paa Egnen har søgt efter, men hidtil forgiæves, og at nu, da saaledes den længe Forventede er kommen, ogsaa med ham alle de gyldne Forhaabninger, vor Tidsalder er saa riig paa, maatte gaae i den frydefuldeste Opfyldelse baade for Egn og for Land og for Rige!!!J "Jtzehoer Wochenblatt Nr. 2 (af 14de Jan.) læses følgende Digt: Lornsen's Manen geweidt. Die Sclavere war und von je verhast! Aus sernen Zeiten schon ward uns die Kunde, Sie sei dem Muthigen die schwerste Last, Die ihm verfinstre jede Lebeensstunde! An sie knups immer sich ein nechtisch Streben, Ein Freiheitssinn sei nicht dem Sclav gegeben! Nur feige Seelen lieben solche Schande, Ein fühnes, muthig Herz erligt ihr nicht, Noch fallen leicht dahin die Sclavenbande: Vereint Euch denn, ihr Manner unstrer Lande! O! zündet an der Freiheit helles Licht! Last hoher stets die Fahnen sich erheden, Kübn tretet auf es gilt ein besres Leben! Wohl kann die rohe Kraft dem Geiste Fessel legen, Allein nur kurz wird wirken ihr Bestreben, Reif wird die Zeit: Was Geister in sich hegen, Urplotzlich bricht hervor, Das inndre Leben Nährt tiefer sich, Wo Wurzeles getrieben, Sind Sieger stets die Geister noch geblieben, Verschmäht darum der rohen Waffen Wüthen! Ol nur zu oft ersticken sie die Bluthen, Noch kaum erkemter Freiheit, Doch es stede Jedweder fest, men Feinde ihn umringen! Eb und die Geistesfreiheit untergehe, Versuchen wir, was kann vereint gelingen, Einheit sei denn, wornach wir Alle streben; Ruhm jedem Mann, der sich der Einheit weit! Hand stets in Hand last und die Fahnen heben, Auf unstrem Banner sted: "Geweht der Einigket."So wanket nie der Freibet edles Zeichen! Treu haltet fest, dann alle Feinde weichen! Skjøndt ligesaa store Hadere af "Slaverie, som Venner af Frihed og Enighed, skulde vi dog ikke have optaget dette Digt paa Tydsk, naar det ikke skete for at fremdrage for Lyset en Mørkets Gierning, der synes os skjult under den delige Tirade: "Die Sclavere war und von je verhaft!" Det synes nemlig ikke at have været det, der laae Forfatteren paa Hjerte at faae sagt, men noget Andet, som han ikke har havt Mod til at træde aabenlyst frem med, og som han derfor saa smukt har faaet skjult under Begyndelsesbogstaverne for hver enkelt Linie. Naar man læser dem fra oven nedad, da seer man med Forhauselse: die Sclavere war und von je verhaft afløst af den frække Yttring: "Das Daenenvolk war und von je ver hast (verhaft). Hvorledes har Forfatteren med denne Ondskab i Tanken imod et ærligt Broderfolk kunnet tale om et Banner: "Geweit der Einigket", idet han paa en saa nedrig Maade søger at udstrøe Tvedragts fule Sæd, Maatte han ikke under sin frige, lysskye Gierning blues over sig selv, da han nedskrev de Ord: "Nur feige Seelen lieben solche Schande, Ein kübnes, muthig Her; erligt ibr. nicht!" Under dette skjønne Product findes intet Navn, eller Navnemærke. (D. Th. Av.)