Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-05-28
Jkke uden Bedrøvelse har Jndsenderen af ovennævnte Stykke, mod Forventning, maattet erfare, at selv adskillige agtværdige Studerende ansee Fremstillingsmaaden i samme for stødende, ja fornærmende. Han føler desaarsag, det er en Pligt, han skylder dem, Publikum og sig selv, at afgive derom en bestemt Erklæring; og han føler dette desto mere levende, jo renere de Hensigter vare, i hvilke han skrev. Han erklærer da, at han i bemeldte Jndrykkelse ingenlunde har villet fornærme enten denne hele Classe af Studerende eller enkelte Lemmer af samme. Thi at hade Feil, men ei Personer", er det Valgsprog, han hylder. Han tilstaaer, at Overskrivten var for haard og desuden upassende til Jndholdet: denne gienkalder han da og sætter i dens Sted, hvorfor er det ikke usandsynligt, at der, maaskee især i den theologiske Classe af Studerende, kan findes en Deel raae og usædelige Mennesker." Jndsenderen har nemlig i det Hele hverken meent eller sagt, at der virkelig var mere Po bel blandt Theologerne; men han har søgt at vise, at det var mueligt, der kunde være et forholdsmæssigt større Antal blandt dem, end blandt de øvrige Studerende. Er der nu færre, hvilket han hverken har nægtet eller vil nægte, gjør det Theologien og Theologerne des større Ære. - De Grunde, han har anført, maae forsvare sig selv; imidlertid vil han have den sidst anførte taget i meget indskrænket Forstand, da den kun er en Gissning. - Disse Muelighedsgrunde var det, han vilde opmuntre til, om mueligt, at udrydde; thi Muelighed kan jo dog gaae over til Virkelighed. – Dette var altsaa den sande, mistydede Hensigt, hvori han har skrevet; og fra denne Synspunct bedes Stykket betragtet. Man vil saaledes sikkert indrømme, at dets Formaal var snarere at hævde end nedsætte den theologiske Studerendes sande Værdighed og Hæder. Og skjøndt ikke udtrykt med tydelige Ord, ligger dog i det Sagte den Tilstaaelse, at Theologiens ægte Dyrkelse - og af de fleste maa man altid formode, den dyrkes saaledes – kan fremfor de andre nævnte Videnskabers lønne med sand Dannelse og Humanitet. - Paa denne Maade troer Jndsenderen, at Stykker har tabt sit forhadte Udseende. Han har følgelig intet mere at tilføie, end at bede om Forladelse for den Misforstaaelse, som Mangel af Bestemthed i Udtrykket kan have opvakt, forresten overbeviist om, at det skjønsomme Publikum ikke lader sig forlede til at tænke haanligt om en heel Stand, fordi det viser sig, at den ikke er fri for Udskud, thi i andet Fald maatte enhver Classe af Borgere ogsaa kunne blive en Gjenstand for dets Foragt. Udgiveren skylder sine Læsere den Erklæring, at ovennævnte Stykke, hvis Fremstillingsmaade han selv i høieste Grad misbilliger og hvis Offentliggjørelse i ligesaa høi Grad smerter ham, er blevet indrykket ham uafvidende, da det just traf sig, at han den 26de Maji skulde holde Bryllup, og Bladets Redaction af den Aarsag var overdraget til en af hans Venner, som begik den Uforsigtighed, at optage dette mislykkede Product. Udgiveren skylder Videnskaberne og deres Dyrkere alt for meget, agter dem alt for høit til at han nogensinde skulde have kunnet beqvemme sig til at billige, mindre til at offentliggjøre slige usømmelige, umodne og overilede Yttringer. Han lover imidlertid sine Læsere, at i Fremtiden under ingen muelig Omstændighed deslige Stykker skulle mere vandre hans Blad. Udgiveren.