Den Vest-Sjællandske Avis, 1822-05-11
Vi forundre os over i vore Dage at Underhandlingerne imellem de Europæiske Magter og Rusland, i Anledning af Stridigheder med Porten, kunne vare i 9 Maaneder, uden at det kommer til Krig eller noget Resultat bliver tilveiebragt; men vor Forundring vil tabe sig, naar man erindrer sig, at i Aarene 1772 og 1773 vedvarede ligesaadanne Underhandlingerne næsten i 18 Maaneder, inden Kampen paa nye begyndte. Efter Campagnen i 1775 var forbi, hvilede Vaabnene imellem Rusland og Porten indtil den 21de Januar 1773, da den Russiske Armee gik paa nye over Donau. Vi have hørt at Østerrig var misfornøiet med Ruslands Fremskridt imod Tyrkiet, at denne Magt ikke vilde tillade, at Rusland kom i Besiddelse af Moldau og Wallachiet; at Keiser Joseph havde forsøgt paa at formaae Kong Frederik den Anden af Preussen til ligeledes at erklære sig derimod (Keiseren havde i den Anledning holdet d. 3die September 1770 en nye Sammenkomst med Kongen i Leiren ved Neustadt i Mæhren); men at Kongen besluttede sig til blot at giøre Forsøg paa at mægle Freden imellem de krigførende Magter; Porten som var i Nød udbad sig selv denne Mægling; men den Russiske Keiserinde vilde beholde sine Erobringer, og Tyrkerne vilde ikke tilstaae dette. J Begyndelsen af Aaret 1772 tegnede det derfor mere til Krig imellem Østerrige og Rusland end nogensinde tilforn; men Keiserinde Catharina forhindrede Udbruddet af den ved at foreslaae Preussen og Østerrige en Deeling af Polen, foranlediget af de indvortes Uroeligheder i dette Land; den Østerrigske Regiering giorde vel nogle Jndvendinger; men deeltog tilsidst i Planen, og løssagde sig fra sin Forbindelse med Porten. Keiserinde Catharina lod som hun nedstemte sine Fordringer, og en Fredscongres blev aabnet i Fockschani, men man kunde ikke forenes om Fredsvilkaarene, og inden en Maaned var forløben blev Congressen afbrudt. Men da Keiserinden frygtede for et Angreb af de Svenske, saa indvilgede hun i at en nye Fredscongres blev aabnet i Bucharest den 26de October. Denne Kongres havde ikke noget bedre Udfald. Frankerige satte Mod i Porten, og formaaede den til ikke at give efter; Storbrittanien, som frygtede for at det skulde have skadelige Følger for dets Handel, naar Rusland fik Adgang til det Sorte Hav, indblandede sig ogsaa i Sagen, og Porten, da den ikke kunde formaae Rusland til at give alle sine Erobringer tilbage, imod at modtage. en Pengesum, forblev ubøielig imod alle Keiserindens Fordringer. J al denne lange Tid imedens disse Underhandlinger bleve foretagne, havde en Vaabenstilstand fundet Sted, man kan forestille sig hvad der i de halvanden Aar, imedens den varede, er dengang blevet skrevet i de offentlige Blade om Udsigterne til Fred eller til Krig, og hvilke Rygter der da have været i Omløb. Keiserinden blev endelig træt af at underhandle længere, og i Juni 1773 gav hun Grev Romanzow Ordre til at aabne Feldtoget paa nye; men det havde ingen heldig Fremgang. Grev Romanzow lod Generalerne Weismann og Fyrst Potemkin gaae over Donau fra den 21de til 24de Juni, og angribe Byen Silistria; men Staden var dækket af 30000 Tyrkiske Tropper som dreve Russerne med stort Tab tilbage, og havde Storvezieren, som stod med sin Armee i Nærheden, deraf, ikke viist sig uvirksom, men dengang angrebet den Russiske Armee, saa havde den været i stor Fare. Ved en seierig Fægtning ved Knagnara den 8de Juli dækkede General Weismann Armeens Retirade over Donau; men denne Fægtning kostede ham selv Livet. Keiserinden tabte ikke Modet over dette Vanheld, hun lod sin Armee anseelig forstærke, og besluttede at udsætte de videre Angreb indtil Efteraaret; da man giorde Regning paa at de Asiatiske Tropper da efter Sædvane vilde forlade den Tyrkiske Armee, og at den da vilde giøre mindre Modstand. Da Efteraaret kom, begyndte GrevRomanzow paa nye sine Operationer, dog kun saaledes, at han dirigerede Foretagenderne; men ikke drog selv til Feldts mod Tyrkerne; han detascherede nemlig Generalerne Ungern, Fyrst Dølgoruck og General Soltikom hver med 30000 Mand over Donau; de to første sloge et Tyrkisk Corps og toge Seraskieren, som commanderede det til Fange; disse Generaler rykkede nu ind i Bulgarien, og vendte sig mod Staden Warna ved det Sorte Hav, hvorfra den Tyrkiske Armee erholdt sine Tilførsler, før at bemægtige sig den; men Dolgorucki og General Ungern kom i Uenighed med hinanden. Warna var stærkt befæstet, denne sidste General kunde ikke udrette noget imod den, han maatte trække sig tilbage med stort Tab, Tyrkerne angrebe ham heftigt, og toge hans hele Artillerie fra ham; Tyrkerne bemægtigede sig selv det Magazin, som Russerne havde anlagt paa den anden Side af Donau til deres Armees Forsynelse, og kun med Møie og stort Tab naaede de den anden Side af Floden. Ligesaa uheldige vare Fyrst Potemkin tilligemed Generalerne Soltikow og Sumarow i et Angreb, som de den 4de November foretoge sig paa Silistria; den Tyrkiske Armee angreb dem med en saadan Heftighed den 6te December, at de tabte over 4000 Mand, og maatte ophæve Beleiringen og gaae tilbage over Donau. Landet var ødelagt, Armeen leed Mangel paa Levnetsmidler og Hestene paa Foder. Veiret var haardt, Frost, Snee og stærk Regnskyl afvexlede med hinanden. Seraskieren, siden Capudan Pascha Hassan, en duelig General, anførte den Tyrkiske Armee, og tilintetgjorde alle Russernes Bestræbelser. Denne Campagne lærte hvor farlige Tyrkerne kunne blive, naar de blive godt anførte, og at de meget vel kunne udholde at føre Krig om Vinteren, og tillige hvor vanskeligt det er at rykke ind i et Land, som bliver givet til Priis for enhver Ødelæggelse. Keiserinden trættet af disse Vanheld og Bestræbelser, ønskede nu Freden; hun havde saa meget mere Aarsag til at ønske den, som en Kosak ved Navn Jemeliew Pugat chel havde i dette Aar (1773. opvakt et meget farligt Oprør, da han udgav sig forat være Keiser Peter den Tredie; dette Oprør var endnu ikke dæmpet ved Aarets Udgang; men Omstændigederne forandrede sig i Tyrkiet selv til Ruslands Fordeel. Sultan Mustapha den Tredie døde den 11te Januar 1774; hans Brodersøn Abdul Hamid kom i hans Sted; men Janitscharerne, som vilde sætte Mustaphas mindreaarige Søn Selim paa Thronen, giorde Oprør; dette blev vel dæmpel; men Misfornøielsen udbredte sig dog til den Tyrkiske Armee, som nu blev commanderet af Storvezieren Mousson Zade Mehemet. Romanzow underhandlede og Freden med ham; men da de ikke kunde foreenes om den, saa blev Feldtoget paa nye aabnet i Juni, dennegang havde det et glimrende Udfald og blev afgiørende for Ruslands Held. Romanzow gik med Armeen over Donau, brød ind i Bulgarien, slog aldeles en Tyrkisk Armee ved Silistria. En panisk Skræk overfaldt den Armee, som stod under Storvezieren selv (dette møder let alle Orientalske Tropper, de ere farlige naar de angribe og ere i Lykken; men Modet synker let paa dem under Vanheld; det er Orientaliernes Characteer, at de let opflammes af deres levende og uordentlige Jndbildningskraft, men at ængstelige Forestillinger kunne igjen ligesaa let og hurtig bemægtige sig deres Phantasie og betage dem al deres Energie; dette kan man anvende paa Tyrkernes nærværende Enthusiasme); de Tyrkiske Tropper deserterede i Tusindetal, og udbredte en almindelig Skræk i Constantinopel; deres Officerer, som vilde holde dem tilbage bleve myrdede af dem, og de udplyndrede Landet paa deres Flugt; den tilbageblevne Tyrkiske Armee blev aldeles indsluttet af Russerne. General Kaminsskol faldt den i Ryggen, og afskar den al Tilførsel fra Adrianopel. Storvezieren blev i sin Leier ved Shiumla, omringet paa alle Sider, og hans Magaziner vare i Romanzows Hænder; han havde nu ingen Udvei tilbage, og afsendte Achmet Effendi og Reis Effendi for at handle og Fred; denne blev sluttet paa den samme Dag da Peter Zar var i den frygtelige Forlegenhed ved Pruth, nemlig den 21de Juli, og paa samme Sted hvor General Weismann havde tilsat Livet, nemlig ved Kutschuk Kainardschi, hvor Grev Romanzow havde sit Hovedqvarteer. Storvezieren underskrev den med de Ord: da vore Tropper ikke ville fægte med Russerne, saa ere vi nødsagede til at slutte Fred. Denne Fredslutning bestod af følgende Betingelser: 1) at Rusland skulde beholde Landet imellem Dnieper og Bog (ikke som Sneedorff siger imellem Bog og Dniester), og at Krim skulde regieres af sin egen uafhængige Fyrste, der ikke som tilforn skulde være en Vasal af Porten. Rusland beholdt desuden Fæstningen Perecop som dækker Indgangen til Krim. Kinburn som dækker Dnieperens Udløb, Asorv som dækker Udløbet af Don Floden, og Fæstningerne Kertsch og Jenikale, som dække Forbindelsen imellem det Asowske og Sorte Hav (Krim var saaledes aabenbart overgivet i Ruslands Vold, og Udgangen til det Sorte Hav var gjort aabent for det af to Veie). 2) for det andet blev der tilstaaet Rusland fuldkommen frie Skibsfart i alle Tyrkiske Vande, selv frie Passage igiennem Dardanellerne, og Ret at ansætte Consuler overalt. 3) Porten maatte betale Rusland 4 1/2 Million Rubler. 4) Forresten gav Rusland alle sine øvrige Erobringer tilbage. Da Fredsbudskabet ankom til Krim, havde just Capudan Pascha sat 20000 Tyrker der iland som havde forenet sig med Tartarerne og vare i Begreb med at levere en heldig Fægtning til Fyrst Dolgorucki. Men Efterretningen om Freden giorde nu en Ende paa Slaget. Glæden over Freden i Petersborg var meget stor, da Peter Zars store Plan til at skaffe sit Rige Handel og Seilads paa det Sorte Hav var nu opfyldt. Men Porten fandt Opfyldelsen af disse Fredsbetingelser saa haard, at den i de paafølgende 14 Aar idelig truede med at begynde Krigen paa nye, indtil den virkelig udbrød, i Aaret 1788. Denne Krig lærte forresten, at det vel er farligt og besværligt at føre Krig med Tyrkerne; men at man ogsaa ved disse Krige kan giøre Regning paa, at heldige Omstændigheder kunne let indtreffe, en Følge af det Tyrkiske Riges Desørganisation og Folkets Forvildelse. (Forts.)