Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1765-09-02
Fortsættelse af den i No. 30 afbrudte Oversættelse. Endelig; thi vi maae bryde av, og for denne Gang allene indskrænke os paa Jord-Kuglens Overflade, uden at trænge ind i dens Jnderste, hvor vi ligesom i et umaaleligt Forraads Kammer, findt til alle vore forskiællige Fornødenheder viagtige Vædsker, Salt, som vi kand bruge til tusinde Ting, Steen-Gruber og Erts Gange, Ædel=Steen og Metaller: endelig, siger jeg, er Luften vi drage i os, og som omringer Jorden, meget overflødig i Velgiærninger imod os. Skyerne, som trække sig sammen i den, øse den frugtbareste Regn need over os, der fugter vore Furrer og bestænket pore pløyede Agre, og giør, at vore Fodspor drybe af Fedme. Denne samme Luft giør Rum for hine Vinde, der bortdrive tusinde Ureenheder, af hvilke ikke allene vore Huuse, men og vore egne Legemer skulde blive anstukne. Denne samme Luft overleverer os hine velgiørende Lys, hine tienlige Straaler, der oplyse, opvarme og op leve heele Naturen. Jeg bliver staaende, og Continuationen følger. nedtrykkes af saa megen Naades Tyngde. Og Herre, hvor er Mennesket, at du tænker paa ham, og Menneskens Barn, at du med saa mange Velgierninger antager dig ham, Lad os nu betragte dette Gode, som vi hidindtil i sit heele vel alt for løslig, som jeg maae tilstaae, men dog saaledes have overseet, at vi kand være overbeviiste om Skaberens uvendelige Godhed, lad os nu betragte det efter visse almindelige Egenskaber, som tilsidst skal opdage os deres fulde Vigtighed. Nytten, Mangfoldigheden, som er Ki den til Fornøyelsen, Overflødigheden og den bestandige Varighed, disse ere de fire Hoved Egenskaber, denne hele Mængde af Rigdomme, besidder, hvilke noksom skille dem fra hiine falske Rigdomme, hvori Hofmodighed og Overdaadighed føder sig, og som ingen anden Værd have, end den, Menneskens Egensindighed finder for got at tillægge dem. Nytten af Naturens gode Ting kand ingen tage i Tvivl, og Menneskene ere aldrig saa forblindede, at de ikke skulde erkiende denne Egenskab om de endskiønt ofte satte den fra Øynene. De ere fuldkommen indrettede efter vore Fornødenheder; intet deraf tør feile, om ikke vor Tilstand, skal merkelig blive forvæved. Desuden er Deelene af dette Hele, som saa meget fortiener vores Beundring, paa en saadan Maade forbunden med hinanden, at man ikke kand skille en eneste derfra, uden dermed at tilføie de andre Skade. Mennesket er altsaa Jndbygger i en Verden, som Gud uden Modsigelse har skabt for ham, hvor han, her uden sine Hænders Hielp, oghist ved sit Arbeide, der i sig selv er et virkeligt Gode for ham, kand erlange alt hvad der er ham nyttigt og nødvendigt. Dette nyttige, dette nødvendige mangler aldrig de der vide rettelig at anvende deres Flid, og ikke regne meere til deres Fornødenheder, end det, hvortil Raturen har indskrænket dem. Dog det uendelige gode Væsen som forsyner vor Boelig med det nødvendige, har og værdiget os, at udstaffere den, og at udbreede over Naturen tusinde Yndigheder, ved hvis Virksomhed alle vore Sandser igiennemtrænges af en henrykkende Glæde. rykkende Glæde. en følger. NB. Heraf udkommer hver Mandag et Blad fra det Bergenske Addresse-Contoir hos Ole Brøse.