Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-04-16
At Alderdom og Svaghed eller Alder og Svaghed var en Grund, hvormed han undskyldte sig, anfører blandt andre Hvidtfeld, som har, men han veyrede sig derudi for hans Alderdom og Svagheds Skyld" (Danm. Rig. Krøn. S. 843), A. Høyer: "wegen Alter undSchwachheit (Dannemark. Gesch. S. 100), A. H. Lachmann, "Alters und Schwachheits hal ber, (Einleit. J. Schlesw. Holst. Hist. I. S. 3), Holberg, undskyldende sig med sin Alderdom og Svaghed (Danm. Rig. Hist. III. S. 6 Octav Udg.), Pontoppidan, ein alter Herr (Annal. eccl. Dan. II. 601), Gebhardi: "nu han var gammel (Kongerig. Danm. Hist. III. S. 74. dansk Overs.), Fr. Sneedorf, "han var gammel (Forelæsn over Fædrenel. Historie II. S. 1), Frid. Ruhs: "zu alt und zu schwach (Gesch. v. Schwed. II. S. 83). Til denne Classe slutter sig ogsaa Hr. Dr. G. L. Baden, der i sit Skrift: det danske Riges Historie, Kiøbenh. 1797, siger S. 189: "J Følge Anviisning af den slesvigske Hertug og holstenske Greve Adolf, som selv med Alder og Svaghed havde undskyldt sig for at modtage den ham tilbudne Krone &c. Det er vist nok, at, da Hertug Adolph til den omhandlede Tid ikke var uden 47 Aar gammel, er Ordet Alderdom", hvilket jeg i den forommeldte historisk critiske Anmærkning til den danske Almanak har brugt, her just ikke det rette, ligesom og, at de Udtryk: "Alder og Svaghed" som Hr. Doctoren i samme Anledning har betient sig af, endnu mindre kunne kaldes adæqvate. Enhver af os bør derfor – mener jeg – rette sin, med Hensyn til saa mange hæderlige Forgiængere ei utilgivelige, Unøiagtighed i Udtryk, hvorhos jeg maa erindre, at det Critiske i den paaberaabte historisk critiske Anmærkning ikke angaaer Hertug Adolph, hvis Jndbydelse til at modtage den danske Krone her blot leilighedsviis, nævnes, men andre Punkter. Men at Hertug Adolph, skiønt endnu kun 47 Aar gammel, undskyldte sig, om ikke med sin Alderdom eller med den og sin Svaghed, saa dog med sine Aar eller sin Alder, dette give de historiske Vidnesbyrd os tilstrækkelig Anledning til at troe, hvorfor ogsaa den af Hr. Doctoren med saa megen Føie anpriste J. H. Schlegel uden Betænkning har antaget det som afgjort. Er man i sit 47de Aar vel ikke gammel eller i Alderdoms Aar, er man dog et heller længere ung; de dalende Aar have allerede begyndt, og Alderdommens Grændse er ikke saa fiern, at jo Hen blikket derpaa kan afholde fra at indtræde i nye og byrdefulde Forholde, og overveier man nøie alle de Omstændigheder, som da fandt Sted (hvilke jeg har udviklet i en i det Kgl. Vidensk. Selskab forelæst, endnu ikke trykt, Afhandling, hvori ogsaa den Unøiagtighed i Brugen af Ordet Alderdom", som Hr. Doctoren har paaanket, allerede er berigtiget), saa kan man aldeles ikke finde det besynderligt, at Hertugen undskyldte sig (blandt andet ogsaa med sin Alder, hvilket jeg for min Deel ikke har den ringeste Tvivl om. Hvorvidt det Eckersbergske Malerie har nogen historisk Feil, tillader jeg mig ikke at dømme om, ligesaalidet som jeg, i besaende Tilfælde, tør bestemme, paa hvilken Hiemmel for "Alderdom og Svaghed Feilen da nærmest maatte grunde sig. Kun finder jeg det ikke meget sandsynligt, at denne Hiemmel skulde være hentet fra en liden, neppe synderlig bekiendt, Anmærkning til Almanakken, hvori jeg, ved at omtale Hertug Adolph i Forbigaaende, har nævnet "Alderdom, hellere end fra berømte Historieskrivere, som have ladet Hertugen undskylde sig med "Alderdom og Svaghed, heri efterfulgte af Hr. Doct. S. L. Baden i hans Historie af det danske Rige l. c. Saavidt om Sagen. Til at svare Hr.