Berlingske Tidende, 1752-09-08
Tunis, den 26 Jul. Den nylig dæmpede Rebellion her i Staden har ført mande fortredelige Omstændigheder med sig for de fremmede Contils, saasom af følgende Beretning kand sees. Det var den 14 Apr. at Sydy Jones Bey, Bassens ældste Søn, ved Overrumpling bemægtede sig denne Stad, og derpaa indtog Slottet, hvor den commanderende Aga ikke havde saa megen Tid, at han kunde tillukke Portene. Den unge Bey lod strax forsamle Raadet, som maatte erkiende ham for regierende Herre, og overgive ham Forteressen Goulette. For at vinde Militiens Yndest, befoel han at give hver Soldat, som vare 2500 Mand i Tallet, 4 Zechiner. Da han have de Mangel paa Krud, foruden hvilket han ikke kunde forsvate sig, lod han den Hollandske Consul komme til sig, for at hvertale ham til at skaffe sig en Qvantitet deraf. Denne meget gamle Consul var derforuden syg, men skikkede dog i sit Sted sin Svoger, Hr. Wilhelm Plowmann, af hvilken Beyen forlangede, at han strax skulde skikke et Skib til Christenheden, og lade hente Canon Krud derfra. Hr. Plow mann forestillede ham, at Holland laae alt for langt borte til at hente Krud derfra. Derpaa svarede Beyen, at han skunde kuns forskrive det fra sin Correspondent i Livorno, med det Tillæg, at der var ingen Tid at spilde, og hvis han ikke inden 8 Dage leverede ham det behøvende Krud, saa vilde han lade ham og hans Svoger gjøre et Spænd kortere, og sætt Jld paa deres Huus. Da de saae sig saaledes i Knibe, spenderede Hr. Hudson 900 Zechiner paa Beyns Mimstrer og Favoriter, hvilke derpaa forestillede ham, hvorledes det faldt Consulen umueligt, at fyldestgiøre hans Begjæring. Beyen begiærede siden Krud af de Franske og Engelske, hvilke ligeledes havde Umag nok, at slippe fra ham. Omendskiønt der nu ingen Ammunition var for Haanden, saa holdt dog Syd=Jones med et Corps af 3100 Mand en Beleyring af 55 Dage ud, indtil han saae, at han formaaede ikke længer at værge sig, og maatte tage Flugten med Sine, saa mange som der kunde følge ham. Da hans Faders Tropper, som vare 14000 Mand stærke, vare ved Storm komne ind i Staden, overfaldt de de Christnes og Jøders Huuse, og der der da der der der er vorder der der plyndrede dem reent ud. Endeel af de sidste kiøbte sig med Penge frie fra Soldaternes Grumhed. Alle de, der havde taget Deel i Tvistigheden imellem den gamle Pacha og hans Søn, maatte ved denne Leylighed betale dyre nok for det. Matroserne af Caper-Skibene foreenede sig med Soldaterne, for ogsaa at profitere noget af Plyndringen, og trængde ind udi Consulernes Huuse, hvilke visselig ogsaa vare blevne udplyndrede, dersom ikke de gode Herrer med store Penge-Summer havde formaaet saa meget, at dem var be vet given Vagt til at forsvare dem imod den rasende Almues Anfald. Det var de Christnes Ulykke, at de, skiønt uskyldige, vare mistænkte for at have gjort den rebelske Prinds Bistand. Denne Mistanke gav Anledning til, at de bleve i mange Maader haardelig medhandlede. Endog Consulerne bleve ikke forskaanede. Thi da Mehemet Bey, den gl. Pachas anden Søn, havde ladet fordre dem for sig, maatte de lide mange Forhaanelser af Pøbelen, uden at deres medfølgende Vagt kunde forhindre det. Nu synes Roligheden, at være nogenledes restitueret, dog er det ikke vist, om den vil være af nogen Varagtighed, saasom der er eengang kommen en Forbittrelse imellem Gemytterne, og der vil Tid til at sætte alting i Lave igien.