Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1793-02-01
Paris, den 18de Jan. N. C. Meget stormende Debatte i 3 Dage fra 14 til 16. tog i Forgaars Aftes den blodtørstige Vending at den ulytkelige Ludvig 16. med 366 mod 310 Stemmer (eller med 366 af 21 Stemmer), hvilke sidste mestendeels vare for Ludvigs Forviisning eller videre Fængsel, blev dømt til Døde, uden at Appel til Folket skal have Sted, følgelig hans Henrettelses Dag hænger af det blodtørstige Parties Villie, der holder hans Død for nødvendig. Hans Forsvarer, Hr. Seie, appellerte til Souverninen, nemlig til Folket. Denne Appellation blev uigienkaldelig afslaaet og nu skal endnu afgiøres, om Dommen skal strax fuldføres, eller opsættes. Den stille, rolige Borger, Eiendoms Herren, og alle, der eftertænke dette vigtige Anliggende, holde for, at denne Doms Strænghed vil have de bedrøveligste Følger, hvorfor ogsaa N. C. Mineritet, som ikke har stemt for Døden, fordrer en Opsættelse i Dommens Fuldførelse, med des større Ret, da man aldeles lader Folket Rettighed til at benaade den, som dets Repræsentantere havde troet at maatte dømme. Disse Betragtninger uagtet, troer Publikum, at Henrettelsen den 19. om Morgenen allerede vil følge paa. Jmedens N. C. samlede Stemmer til Bloddommen, vare de Fordererte i Jacobinerklubben sammentraadte og droge i Selskab af de nye Jacobinske Pariser Departements Lemmer og Valgherren bevæbnede til Caronselpladsen, hvor de paa samme Sted, som Ludvigs Blod skal flyde, paa nye svore, at leve eller døe frie, og at forfølge deres maadeligere tænkende Modstandere. Ved Tilbagekomsten i Klubben svore de Rolands, Brissots, Manuels og Louvets Død, nedsatte ogsaa et nyt Udskud, der, naar det kommer til Magtens Udøvelse, vil ikke eftergive hine Rømerske Decemoirs noget i Gruesomhed i Forviisninger og Proscriptioner, da det erklærer alt, hvad der ikke er Jacobiner, for Aristocrat og Royalist. Strax derpaa sagde man i Klubben, at Ministeren Roland endnu om Natten ville forlade Paris, men nøie blev paapasset af de Fordererte, hvorpaa en Denunciation blev sendt til Meenighedshuuset, for at befordre Barrierernes Sperring, som og fulgte paa. Den ulykkelige Ludvig skal have sagt. "Min Død vil intet bidrage til de Franskes Lyksalighed, og Lady Fair fars Ord kan ligesaa vel passe sig paa mig, som paa Carl 1. Af 109 Franske ere ikke 8, som for Alvor forlange min Død. - Da Ludvigs Forsvarere den 16de lode sig see for Skrankerne, erklærede de Seie, at Ludvig udtrykkelig have paabyrdet ham, at forelæse Conventet en af ham undertegnet Skrivelse, der er af følgende Jndhold: "Jeg er min Ære, min Familie det skyldig ikke at erkiende en Dom, der beskylder mig for en Forbrydelse, som jeg ikke har at forekaste mig. Jeg erklærer derfor, at jeg appellerer til Nationen, i Hensigt til dens "Repræsentanteres Dom, og jeg paabyder mine Forsvareres Troskab der, at bekiendtgiøre Conventet denne min Appellation ved alle muelige, i deres Hænder værende, Midler, og at forlange, at man erindrer som samme i dens Sæders Protocol. Præsidenten svarede de tre Forsvarere, at Forsamlingen skulle give sig i Færd med deres Forlangende, og indlod dem til Sæde. - Den 16de begav en Deputation af de Fordererte i de 84 Departementer, af Jacobinerne, Cordeliers, at Valgkorpset af Paris's Departement, c. sig til Kirken St. Bon, hvor den heele Deputation svor, indtil Døden at forsvare Republikens Eenhed og Udelelighed, Frihed, Eiendom og Personernes Sikkerhed, at vedlige holde Eenhed og Broderkierlighed iblandt alle Franske, og endelig alle Tyrannernes Død. Ludvigs Standhastighed overgaae alle Begreb. Da hans Forsvareres Ansigtstræk forkyndte ham hans Processes slette Omstændigheder, skal han have sagt: "Skiul de mtet for mig, thi jeg sværger dem til, at Dødens Forkyndelse vil giøre det samme Jndtryk paa mig, som Forkyndelsen vil have paa mig, om jeg skal beholde Livet.