Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1776-01-26
Slutningen af Geheime=Raad Grams farlige Jis Reise over det store Belt. (See No. 3, Jmidlertid havde vi ladet vor Baad blive imellem Jisen, og ikke reddet meere deraf end tvende Baadshager, strax derpaa blev Baaden sønderknuset med stor Knagen. Samme Eftermiddag faldt jeg endnu anden Gang i Vandet med andre fleere, men vi hialp hverandre strax op igien, og imod Aften kom vi igien til de andre, som allerede længe tilforn havde søgt at redde sig, frem for os andre, som vare blevne tilbage, da de havde løbet fort paa det store Stykke Jis, og vi meente, at blive Natten over paa det Stykke Iis. Men en af vort Selskab, navnlig Jochum, en Bisu=Knægt, skilte sig fra os, og søgte at komme til Land, siden han meente at alting var ude for os, efterat han havde taget Afskeed fra os, kom han os og snart af Sigte, da vi agtede ham som forloren, og hans Forehavende som ugiørligt. Jmidlertid, siden vi ikke torde blive omNatten paa det Stykke Jis, efterdi vi vare saa mange Folk, saa fordeelte vi os, og begav os paa et fastere Stykke Iis. Men førend vi gjorde dette, bleve vi ved den klare Maaneskin vaer en stoer Jld, som var antændt ved Strandbredden i Fyen, ongefær en halv Miil fra os, hvilken Bønderne havde gjort til vort Beste, paa det vi kunne vide, hvor Landet var. Ved denne Jld kunne vi egentlig giøre Forskiæl paa Bønderne, som gjorde denne Ild; der lod sig og et klart Skin til syne, ligesom der var en Baad til reede med to a tree Menneskeer tilligemed Lygte, som stræbte med al Magt at komme til os, og kom saa nær, at Oberjægegen raabte til dem som vare i Baaden ikke med Skrig men med maadelig høi Røst: I gode Folk, stræber at J kan komme til os, vi vil godt belønne Eder. Da nu Baaden, var, efter vor Tanke, gandske nær, og engefær mod 100 Skridt fra os, og vi kunne meere og meere gandske rigtig kiende baade Skinnet og Folket, ligesom i Begyndelsen, saa at vi endog forundrede os over, hvorledes de Folk kunne saa hastig arbeide sig igiennem Jisen; da vi nu allermeest forundrede og glædte os over vor Redning, saa forsvandt paa eengang for alles vores Øine baade Baad, Mennesker, og Lys, og der tilligemed alt Haab om Redning. Dog maa jeg erindre, at en af vort Selskab var gandske neenig med os om dette Syn af Baad og Menneskeer, men sagde altid, det var intet. Og da vi ville overbevise ham, ved det vi alle havde seet det, sagde han, at det var intet godt Tegn, efterdi Baaden forsvandt. Vi bleve hæftigen forskrækkede over det, de Jndbildninger, som vi havde gjort os, gandske bleve os betagne. J saadan Forvirring raabte Oberjægeren med megen høi Røst mod Landet, uden at see nogen; Kan J intet hielpe os Hvorpaa dette tree dobbelte Svar kom tilbage: Nei, Nei, Nei, befaler Eder Gud, her er ingen Redning meer tilbage for Eder. Som nu denne slette Trøst meget formerede vor Bedrøvelse, og foraarsagede adskillige Tanker, Frygt og Skræk i os ved Nattetid, saa maatte og skulle besluttes, som meldt er, at opløge et stærkere Stykke Jis, som man kunne være meere sikker paa, hvorhos tillige blev aftalet, at hvo som faldt i Vandet, maatte blive deri, thi for Nattens Skyld formaaede man ikke at hielpe nogen, hvilket enhver da maatte lade sig nøie med, og med Taalmodighed vente paa det, som Gud havde besluttet over os. Hvad som smertede mig meest ved denne Beslutning var dette, at den stærkeste Hob besluttede, at lade mig, en Borger og en Tiggerdreng blive tilbage paa den møre Jis, siden jeg var saa forfrossen af det jeg saa ofte var faldet i Vandet, at jeg neppe kunne staae meere, begge de andre to vare ei heller meget stærkere, saa at de andre hverken kunne eller ville slæbe os meere med. Men førend de iværksatte denne Resolution, saa, af Forbarmelse over mig, byggede de mig en Art af en Liigkiste af smaae Stykker Jis, som de lagde ovenpaa hverandre ved begge Sider af mig, at jeg kunne ligge, nogenledes bevaret for den skarpe Luft, de lagde mig og et Stykke Jis under mit Hoved, og derpaa vare de færdige at skille sig fra os, efterat de havde taget Afskeed, og ønsket, at de eller nogen af dem maatte komme til Landet, og tillige hielpe de andre. I det samme begyndte de alle iblandt hverandre hæftig at sige: Der er Jld paa Himmelen over os, og seer ud som en Drage, men det havde ventelig været et Nordlys. Jeg, som allerede laae i min Liigkiste, forladt af de andre, og allerede havde overgivet alle Ting, var ikke nysgierrig for at see dette Syn; hvorpaa de andre forlode os tree. Jmidlertid krøbe begge mine Kammerader tæt op til mig, og stræbte vi at varme hinanden med vor Aande, saa vidt som mueligt var. Man kan let tænke, hvor bedrøvelig den Nat var, da vi vare forladte af alt Selskab, dreve omkring paa et lidet og mørt Stykke Jis, og hvert Øieblik maatte vente vor gandske Undergang, vi hørte intet andet end vedvarende Snaddren af Ænder og andre Søefugle, alt dette gjorte Natten og Eenligheden, endnu græsseligere. Vi faldt vel undertiden af Mattighed i Søvn, men det var meere Phantasie og Døserie, end at vi skulle have fundet nogen Vederqvægelse deraf, og paa den anden Side bleve vi uafladelig plaged af Hunger og i sær af Tørst, og, omendskiøndt vi nu og da toge et Stykke Jis i Munden, saa bleve vi dog ikkun lidet qvægede deraf, og vi maatte strax tage det af Munden igien formedelst den hæslige Smags Skyld. I denne ynkelige Tilstand, dreve vi den gandske Nat, og Strømmen førte os, saa at vi endelig paa tredie Dag, efter at vi vare reiste fra Sprog re, som var den 17 Jan. en Onsdags Morgen stødte an paa et Elland, som ligger Norden for Fyen og kaldes Romsøe, som hører til Krabbes Gods, (nu Hverringe) og kom til at staae ved den faste Jis, som der fandtes, hvilket var en særdeles Guds Naade og Forsyn; thi dersom vi havde drevet forbi denne Spids af dette lidet Elland, som her gik ud, og er den yderste Pynt af Fyen, saa havde vi drevet ud i den rumme Søe, saa ikke et Been af os havde kommet derfra. Dette Eiland ligger ellers 8 Mile fra Knudshoved. Omendskiønt vi saae nu for vore Øine stort Haab til vor Frelse, saa vare dog vore Kræfter saa ringe, at vi kunne ikke benytte os af denne ønskelige Leilighed, som Guds Godhed tilbød os, ei heller kunne vi uden andres Hielp begive os paa den faste Jis hen til Eilandet; hvorfore vi forbleve i vort forrige Herberge, og maatte udstaae den Fare, at Strømmen, Vinden, eller et større Stykke Jis kunne have revet os bort igien, og overleveret os til den visse Undergang; saa at vi en 5 til 6 Timer maatte med stor Angest imellem Frygt og Haab, Liv og Død, forvente, hvad Gud havde besluttet over os. Jmidlertid saae vi en stor Hob Jis drive i Søen, og særdeles saae vi et Stykke hen imod Middag, paa hvilket der efter Anseende var en Hob store Fugle. Men da samme Stykke nærmede sig om Eftermiddagen uformodentlig til vores, saae vi, at det var vore Kammerader, som havde skilt sig fra os forrige Nat. Da de nu traf os i saadan ynkelig, kraftesløs og farlig Tilstand, raabte en af vore Jagt Betientere navnlig Hophan, at jeg med stor Gesvindighed skulle forføie mig af mit Leie hen paa den faste Jis, hvilket mine Reise=Kammerader og gjorde, i Begyndelsen kunne jeg ikke komme fort uden at tages ved Haanden og slæbes, og vi havde endnu en halv Miil for os, inden vi kunne naae det faste Land i Fyen; men da mine Fødder og Lemmer vare igien blevne lidet varme af det jeg gik, saa syntes mig, saa længe som ieg var paa Jisen, som ieg havde faaet nye Kræfter igien, og mærkede jeg ikke til nogen anden Hinder, end som en undsige lig Tørst, hvilken ieg deels havde lidt paa Sprogøe, men meest i de 3 Dage, Søereise, saa at mine Kinder saae udaf den umaadelige Kulde ligesom raadt Kiød, ja lige ind Struben, som den havde været betaget af Krebs, ieg var og bleven gandske ukiendelig for de andre. Da vi nu omsider vare komne gandske nær Landet, faldt tvende af vore Folk, Henrie Richter og Anton, som gik for an, igjennem Jisen i Vandet, og raabte meget ynkelig og Hielp, hvorpaa blev besluttet af os alle at redde dem, i hvor stor Fare det end var for os alle, undtagen en Borgermand, som hierteligen bad, at han, for hans og Børn Skyld, maatte være forskaanet derfor, meente derhos, at i Fald vi alle skulle blive, saa var det dog got, at han kunne give Underretning om vor Skiæbne, derpaa gave vi ham Forlov at gaae sin Vei, men alle vi andre lagde os ned paa Maverne, og holdt hverandre og Beenene, paa det den første kunne med mindre Fare række dem, som vare faldne i Vandet, Haanden og drage dem op, og for meere FasthedsSkyld, og at vi kunne holde des stærkere, saa stak enhver sin Kniv 1 Jisen, at ikke de forreste skulle trække os i Vandet. Saaledes bleve de i Vandet nedfaldne igien opdragne; men Jisen havde høiet sig saaledes under os, at vi bleve vaade paa nye indtil det bare Legeme, og dersom Jisen havde brækket, saa havde det været ude med os allesammen. Fra dette Sted indtil det faste Land vare vel endnu 50 Skridt, hvilken korte Vei vi og fuldendte med tem melige Kræfter, som vi meente, men vi havde ikke saasnart sat den første Fod paa Landet, førend alle Kræfterne gik fra os paa eengang, og vi faldt hen i stor Afmlagt, saa at vi kunne ikke forrette vor Taksigelse til Gud med den Kraft, som vi havde foresat os. Til vor Lykke indfandt sig endnu samme Dag imod Aften et Qvindemenneske ved Strandbredden, som førte os strax til en Landsbye, som laae nær derved. Paa hvad Maade vi kom derhen, fornam jeg intet til, for Sindets Skrøbeligheds og Legemets Smerters Skyld; thi da fornam vi ret en igiennemtrængende Smerte. Vi raabte strax, at Bonden maatte give os noget at spise, og i sær noget at drikke, men vore Hoveder vare saaledes svækkede, at vi bleve gandske rusende, saa ingen af os kunne gaae eller staae, af den tynde Drik, som vi dog kun toge til os efter vor Nødtørftighed, og, efter Bondens Udsigende, havde vi en gjort andet, end bestandig klaget over vore Legems Smerter, hvilket gjorde Bonden bange for, at vi skulle døe for ham imellem Hænderne, og han kunne altpaa ere komme til Skade, Brudehuuset til liden Ære, og Vedkommende til liden Glæde. For nyelig kiørte man jo saaledes afsted med en Brud, at hun og hendes Brudepiger veltede, (en Lykke, de ei fik større Skade) Bruden blev saa slagen, at hun neppe kunde udholde Vielsen, og Brudepigerne maatte søge hiem. Stod det til mig, vilde ieg, at den, som løsnede en Bøsse, saalænge der vare Heste og Vogne tilstæde, maatte ci dandse til det Bryllup, end ikke med hans Kiæreste, og den, som reed eller kiørte stærkere, end i maadelig Trav til og fra Kirken, skulle være uværdig til at betræde Brudehuuset. Jeg veed en Præst, som tvinger dem til at forlade disse Galenskaber, ved at sige dem, at hverken han eller nogen af hans kommer til deres Brylluper, dersom de enten skyde, eller ikke ride og kiøre som sædelige Mennesker. Jeg forb.