Viborger Samler, 1814-11-21
Rigsforsamlingen paa Eidsvold udsatte Oprettelsen af en Bank, og den berammede Laaneindretning, som dermed skulle staae i Forbindelse, kunde ei heller, forinden næste Storthing, bringes i Virksomhed. Saaledes seer Staten sig berøvet alle Midler til Betalingen af en stor Deel af de indførte Fødemidler, samt til at anskaffe flere Forraad; alle Statens Udgivter have hidtil maattet bestrides ved de at Rigsforsamlingen bevilgede forten Millioner Rigsbankdaler N. V.; men hvis Krigen vedvarer, vil næste ordentlige Storthing blive nødsaget til at forøge Statsgielden; thi Jndtægter af Tolden, eller Skatter af de forarmede Jndvaanere ere ej at regne paa. Et udenlandsk Laan kunde have afbødet megen Forlegenhed, og samme burde vist have været Gienstanden for Storthingets Opmærksomhed; men saalænge de udvortes politiske Forhold vedblive at være os imod, er saadant ei at opnaae. Nogen directe eller indirecte Bistand af de større europæiske Magter var, hvornægter sig det, nødvendig til Norges Redning, da jeg byggede mit Haab paa Forventningen herom. Men deres bestemte Erklæringer, tilintetgjorde dette Haab, døv mod alle Forestillinger viste det engelske Ministerium Rigsforsamlingens Afsendte tilbage, og dets Blokadesystem skjærpedes, ja udvidedes til Kysterne af Bergens og Trondhjems Stifter. Saaledes berøvet alt Haab om Understøttelse og Tilførsel, med dette billede af Rigets Tilstand for Øine, burde jeg, det forekom mig at være en fuldkommen Pligt, selv ikke vægre mig at bringe Fædrelandets Frelse det høieste Offer, noget Menne skee formaaer at frembære Offeret af sin Lykke, af sin Tilfredshed. At jeg i Folkets Hænder skulde nedlægge den udøvende Magt, som jeg af Folket hade modtaget, blev fordret som en ufravigelig Betingelse for Vaabenstilstanden. Havde jeg, ledet af Ærgjerrighed, blot villet for svare min Krone til det Yderste, da havde jeg forts Kampen, mindre bekymret om Norges Skjebne, hv det, efterat dets Stridskræfter var udtømte, blev hængigt af Seierherrens Vilkaar, jeg havde ma tet opofre Folket for min Skyld, udis om, ved mægtige Staters Mellemkomst, omsider at see Steden endt til Fordeel for Norge; thi skulde dette R. ge længe friste den Skjebne, at strid med egne Krater, uden fremmed Bistand, da var dets Undergalige vis. Ved at ende Kampen førend man var aldeles vervunden, ved at byde Haanden til Forlig, da de svenske Regjering antog Grundloven af 17de M. som Basis for Foreningen, hvis Storthinget fan tes villig til samme, ved endeligen, saaledes for Nødvendigheden bod det, at forbinde mig til at ved lægge den udøvende Magt, opnaaedes, og kunde er opnaaes, det som Menneskelighed og min Omhu i Folket gjorde mig saa saare ønskeligt: Landets Re ning for Ødelæggelse. Jeg vilde ikkun bære Norges Krone til Folket Held. Saasnart jeg indsaae, at jeg, med den red ligste Villie, uagtet al Anspændelse af menneskelig Evner, formedelst vor egen Tilstand og faa Forsvars midler, og formedelst vere Forhold til fremmede Mater, ikke kunde føre det begyndte store Værk igjennen saasnart jeg troede, at Folkets Lidelser, for mi Skyld, forøgedes, da skyldte jeg Nationen, at frenstille billedet af Rigets Tilstand for dens Øine, og ikke, for at haandhæve min Stilling i Staten, at berede dens Vanheld i høiere Grad, end Skjebnen u fravigeligen synes at have bestemt. De Saar, som syv Aars Krig har forvoldet, trænge til Lægedom, og ved Fredens Velsignelser ville de lykkeligere Dage som jeg desværre ikke formaaede at berede dette herlige Land, kunne vindes. Rigets Tilstand byder at høre og overveie de Forslag til Forening, som Sverigs Konge har forbehold sig umiddelbart at meddele Storthinget, og hvorved han har forpligtet sig til at fornye de Løvter, som har allerede har givet det norske Folk. Rigets udvalgt, Mænd kunne nu med modent Overlæg, og uden anden Hensyn end Fødelandets Tarv, bedømme Riget Stilling, og vælge, hvad der efter Omstændighederne kan tjene til dets Bedste. Lader mit Minde leve iblandt Eder, Nordmænd, som en Vens, der vilde Eders Vel, der hidtil bevare de Landet fra Anarchiets Rædsler, der, nægtet al Bistand af andre Magter, savnede Midler til at førdet store Værk for Norges Uafhængighed igjennem og som opofrede sin Tilfredshed og personlig lykkelige Stilling iblandt Eder, for ei at see Norge ødelagt, men derimod dets constitutionelle Forfatning sikret, og herved, saavidt mueligt, dets Selvstændighed bevaret. Jeg havde sat min Hæder og min Glæde i at lyksaliggjøre det Norske Folk, nu vil jeg finde min Trøst i den Bevidsthed, at have virket, hvad jeg formaaede, til at lindre de Trængsler, der tungt hvile over det elskede Fædreneland.