Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-08-15
Det antages, at Danmark Kornhandel ei kan ventes længere udstrakt end til Frankerig, Engelland, Holland, og Naboerigerne (hvortil Aarsagerne ere bekiendte). Til disse Reiser er Korn tørring ei fornøden. Men lad os end for det første antage Nødvendigheden heraf, hvorledes, og ved Hvem skulle dette kunne iværksættes, At det kunde skee ved Agerdyrkning selv, under nuværende ulykkelige Kaar, eller endog under blidere, er en Umnelighed, deels for Bekostningen, og deels for Graden af Tørringen, der er en aldeles ukjendt Ting blandt Almuen, og dog skulle de alle kunne tørre. Det maatte da skee hos Kornhandlerne i Kjøbstæderne, men da 6 Krigs aars Erfarenhed har viist, at saavel Brændeviin som Øl., kan tilvejebringes ved Tørv, med saare lidet Brænde, endog i Kjøbenhavn selv, under en langt større Forbrug end nu, og at dog Tørv siden Freden aldeles har maattet vige et Brændematerial, vi ei allene ikke eier i Landet, men end- og maa betale med rede Sølv, som vi heller ikke eier i tilstrækkelig Mængde, saa skulde ventelig ogsaa Kornet tørres ved Steenkul, hvorved Staten, da atter vilde tabe langt mere rede Sølv, end Kornhandelen afgav i directe Fordeel af Jndtægter; thi Toldindtægter paa Landets Bekostning er ingen Jndtægt, da de ikke betales af Udlændingen, som bringer Varene, men af dem, som forbruge dem i Landet, og er altsaa en Skat paa Landet selv; derved lider og Landmanden, naar han skal kjøbe Jern, Tjære, Finlappergods &c., og f. Ex. betale Jern og Steenkul til en Vogn med 12 a 14 Tdr. Byg. 5 a 6 Ugers Reise er det høieste man i Almindelighed kan antage for en Kornreise fra Danmark, og til denne behøver neppe Kornet at tørres, for at afleveres sundt og godt, naar det ikkun aflades reent, vel luftet og harpet, men derom have vi hidtil aldeles ikke bekymret os. Bonden og den simple Landmand har i Almindelighed kun en Loe af 7 1/2 Al. Længde og Brede, en alt for liden Plads til at Kornet derpaa kan udkastes saaledes, at Avner, Frøe og smaae Korn fraskilles, endog megen Støv bliver i Kornet, som vel siden renses med Sold, ja vel ogsaa skummes, dog saa ufuldkomment, at det aldrig kan antages for handelsfærdigt, saaledes sælges det dog, og udskibes almindelig i samme Tilstand, og da det nu er ligesaa vist, at 1000 Tønder Korn ofte samles fra 150 til 200 Landmænd, af forskjellige Sædekorn og forskjellig Jordbund, saa er der neppe nogen Tvivl om, at slige 1000 Tdr. Korn ei ere en Vare, som bør tillades udført af Landet i denne Tilstand, om endog Danmark kunde være ligegyldigt ved denne Handel, og anderledes kan Landmanden, de store Gaarde uberegnet, ei levere Kornet. Vel var det ønskeligt, at Landmanden kunde levere det fuldkomment reent, men nødvendigt er det ikke, da et stort Qvantum Korn, naar det skal udskibes, dog forinden med megen Omhyggelighed maa blandes og udluftes. Denne Kornets sidste Behandling i Landet er det, som vi hidtil aldeles have savnet (thi Enkeltheder ere endog saare sjeldne). Naar Kornet er solgt til Kjøbmanden (thi egentlige Korn handlere have vi ei, endog Spekhøkere ere Korn handlere, er det under hans Bestyrelse at det enten bliver, som hidtil, slet Gods, eller godt, og enten til Skade eller Fordeel for ham selv og Staten. Jngen enkelt Landmand, end ei den største Jordegodseier, kan gavne Landets Kornhandel, ligesaalidet som skade den; thi saalænge Kjøbmanden blander alt Slags Korn sammen, og udskiber det saaledes, er det ham, som Staten allene kan og bør holde sig til, og ham, som den maa foreskrive saa bestemte Love, at han ei kan skade, om han end vilde. Lyst til Vinding, og Mangel paa Fædrelandskjerlighed har bidraget mere til Skade for Danmarks Kornhandel, end maaskee Udskibningen selv har gavnet. Men lad Enhver, som vil handle med Korn, tage Borgerskab derpaa, og han udtrykkelig forbindes til at behandle Kornet efter fastsatte Bestemmelser. Lad Enhver være forpligtet til at anskaffe sig en Korn Vindharpe, med Sold til at fraskille smaae Korn, Klinte og Heire, lad ham have gode og luftige Kornmagaziner af 2, 3 a 4 Lofter; lad ham bringe det kjøbte Korn paa det øverste Loft, ved et Hul derpaa af Harpens Brede, nedharpe det paa det næste, og fremdeles til det underste, hvorfra det da udskibes, saa vil Kornet, naar det ei er indhøstet i meget vaadt Veir, sikkert være godt og forsvarligt, og ei vil man da have Aarsag til at frygte for at det bedærves paa Reisen, naar det saaledes 3 a 4 Gange er gjennemharpet ned paa et reent Loft, hvor alle Luger imidlertid staae aabne, for at bidrage til Udluftningen. J det mindste vil det ei skee, som hidtil saa ofte er Tilfældet, at Kornvarer, bedærves paa en ikke lang Reise endog til Norge. Aarsagen er viist. Sæd, fuld af Støv, Frø, smaat og svangt Korn, kan ei holde sig paa egne Lofter, end sige i Skibe. Har Danmark, som Stat, saaledes sikret sin vigtigste Erhvervkilde mod Ligegyldighed og utilladelig Vindelyst paa dets Bekostning, da tør man sikkert haabe, at Kornhandelen inden faa Aar vil tiltage og fremmes, i Særdeleshed naar Korn, udført i egne Skibe, fritoges for Afgifter, og fremmede Skibe betale allene af Skib, men ei af Ladning, naar intet Korn udskibes, uden efter Vægt, paa samme Maade som i Østersøen, naar Kornets Vægt og Beskaffenhed bekjendtgjøres. i Udlandet, paa samme Maade som der, saasnart Jndhøstningen er skeet, og endog forud skeete Animeldelse af hvad man har i Vente, naar Kornhandlerne bleve Staten i kraftigste Maade ansvarlige for Værdien af den Sæd, som udføres, og under en Mulct for hver Læst, der er bedærvet ved Udskibningen af Skibet, naar dette er forsvarligt og ingen Haverie ved Lasten har fundet Sted, der ligesaalidet kan eftergives, som de engelske Smugleres naar de gribes, erstatter Staten den Kredit spilde, som en bedærvet Ladning Korn nødvendig maa give, og som vi hidtil aarlig have været udsatte for. Udskibes Kornet i fremmede Skibe, da skulde det paa Loftet forevises Toldinspectøren, som modtager Skipperens skriftlige Erklæring, at han antager det for forsvarligt, og da er Korn handleren fri for videre Ansvar. Danmark avler vist i Almindelighed saa gode Kornvarer som noget Land, i Særdeleshed Byg, men Rensningen mangler, og det er en paa mange Aars Erfarenhed grundet Sandhed, at saalænge Korn søges, de Utallige, som befatte sig dermed, især i Kjøbenhavn, til Udførsel, tage imod Alt, godt og slet, ligesom det tilbydes, og at Bonden end ikke renser det som han kunde og burde, da han siger, vi faae lige meget for det, og det kommer i een Bunke, enten det er godt eller ei. Men dette er en ulykkelig Følge af Tøndemaal, der ofte og offentlig er ønsket forandret til Vægt, men som vil komme af sig selv, naar det bliver Kornhandleren umueligt at udføre andet end reent og fuldkommen afharpet Korn, og det efter Vægt; thi han vil da paaskjønne reen Sæd, og betale den Landmand sin Flid og Bekostning, som giver ham Kornet reent og færdigt til Udskibning, og ei som nu tage hvad der tilbydes ham, saalænge han kan udskibe det *).*) Da i de nordamericanske Fristater, hvorfra der, som bekjendt, udføres meget Hvede og Hvedemeel til Europa, men af forskjellig Godhed, Udlændingen begyndte kun at ville kjøbe Hvede og Hvedemeel fra Staten New York til meget ringe Priser, saa blev denne Omstændighed en Gienstand for Overveielse i New=Porks Agerdyrkningsselskab, og en stor practisk Oeconom, Benjamin Coles, bemærkede, at dette var en Følge af Kjøbmændenes Vane, at kjøbe endog slette Varer til At Kornhandlerne ei afharper Sæden før den udskibes, beviser især Kjøbenhavn derved: at aldrig nogen Afharvning er solgt der ved Auctioner, hvilket vilde være uundgaaeligt, naar det var skeet, da 1000 Tønder Bondekorn give 50 til 60 Tdr. Afharpning. J de smaae Kjøbstæder skeer det endnu mindre, da Kornhandlerne der i Almindelighed have været Commissionairer for de store Handelshuse, og meget ofte afskibe Kornet Dagen efter at de fra Bonden have faaet det paa Loftet.