Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1782-01-11
11 Janu de er er er a 2 s. Nr. 6. Om de gamle Romeres Straffemaade, i Anledning. af de i Gaar her i Odense henrettede Delinqventere. velfortiente Straf. for begangne Tyverie og Mord. De gamle Romere straffede alle Deelinqventer, enten paa Penge eller paa Kroppen; det ene kaldte de PengeStraf eller Bøder, (Multa), det andet kaldes egentlig Straf paa Kroppen, (æns). Den Danske Lov siger paa R. 18 R. samme Maade: Haver man ikke Formue at bøde med, da straffes paa Kroppen. Sigonius henfører Straffen hos de Romere til otte Slags, nemlig Penge=Mulct, (Damnum, ) Baand og Fængsel, (Vincula) Kagstrygen og Hudflætten, (Ver bera) Lige for Lige, (Talio.) at giøres Æreløs, (Ignominia.) Fredløs, (Exilium.) Trældom, (Servitus.) Død og Livs=Straf, (Mors). Penge=Bøder eller Mulct var to Slags, den Høyeste og Ringeste. Om begge skriver A. Gellius saaledes: den høieste Mulct hos de Romere var to Faar og tredive Stude; thi de havde i de første Tider Mangel paa Faar, men Mængde af Stude, naar saadan Straf var paalagt, bragte man frem Faar og Stude; somme Tider lidet, somme Tider meere værde, hvorfor hvert Faar og hver Stud blev sat i Penge, et Faar for 10 Æres eller Asses, det er 12 Skilling danske, (Decussthuus.) og en Stud for 100 Asses, det er 7 Mark og 8 Skilling dansk, (Centussibus). Den høieste Penge=Mulct, naar 30 Øxen og to Faar beregnedes til Penge, var da 3020 Assium, i danske Penge beløbende til 37 Rdlr. 4 Mk. 8 s. Den mindste Straf eller Bøder var et Faar, beregnet paa Penge, gjør ikke meere, som sagt er, end 10 Asses, i danske Penge 12 s. Og ligesom den Danske Lov altid nævner Lod Sølvs Bøder, hvorved forstaaes saa mange Penge i Mynt, som Sølvet er værd. Saa, endskiønt de Romere ikke heller betalte med Øxen eller Faar, men med Penge, nævnte Dommeren, der satte i Mulct, dog ingen Penge, men de Ord Stude, (Bos), og Faar, (Ovis); thi ellers agtedes det ikke for en lovlig Straf. 19 R. R. Vincula kan kaldes paa Dansk Baand og Fængsel Baand egentlig at tale og i Særdeleshed, eller som den Danske Lov siger, at bindes, befattede i sig hos de Romere mange Slags, saasom Compedes, Pedicæ, Manicæ, Nervi, Boiæ, Catenæ og deslige, nemlig al Slags Jern og Bolter til Fødder, Hænder, Been, Hals o. s. v. J Almindelighed henhører dertil og Fængsel eller Arrest, af hvilke jeg vil anføre nogle Stadens Arrest=Huus, eller rette og almindelige Fængsel, kaldtes Carcer, hvor ingen blev hensat uden efter Øvrighedens Ordre, det var bygt tæt ved Torvet til Rom, af Kong Ancus Martius, og var adskilt i adskillige Rum, hvoraf tvende ere meest bekiendte, nemlig det Rum, som kaldes Tullianum, hvorudi Misdædere, bleve qvalte; det haver Navnet af Servio Tullio, som lod samme indrette. Det andet Rum kaldtes Robur, og hos Horatius Italum Robur, fordi det var aflukt med stærke Ege=Bredder, hvoraf Fangerne hovedkuld bleve nedstødte. Slutteren, eller den, som var over Byens Fængsel, kaldtes en Commentariensis, som stod under Triumvis Capitalis, eller Arrest=Jnspecteuren. Ergastulum var et Trælhuus, hvor Slaver af Huus bonderne bleve indkastede, mange tillige, uden at tilkiendegive Øvrigheden saadant. Arca, som Cicero taler om, synes at have været et snevert Sted, hvor de forvaredes, som skulde til Forhør. Pistrinum var og et Slags Straf og haardt Arbeyde Det bemærker, som vi sige, en Morter, thi førend Møller bleve opfundne, stødte de Kornet i store Mortere; hvorfor vi ofte finde hos Terentus og Plautus, den Tallemaade in Pistrinum te dedam, vi sige: Jeg skal lade dig sætte 20 R. R. i Tugt=Huuset eller til Skub=Karren; det er, hvad angaaer Baand og Fængsel. Verberg, eller Hug og Slag gaves enten med Riis, (Virgæ) som vi kalde at pidskes, kagstrygges eller at miste sin Hud, som Loven taler. Gemeenlig bleve de, som vare dømte fra Livet, først pidskede, hudstrøgne eller hudflættede. Nogle giøre en Forskiel imellem Verberatio og Flagellatiosaa at det første skeede med Riis, det andet med Svøber, og var endnu haardere, hvoraf Horatius siger: Sectus flagellis Triumpiralibus, saasom det tilkom Triumvirk at raade for denne Straf, eller og Verberg gaves (Fustes) med Prygler, hvilken Fustigatio eller Pryglen var brugelig til Felts. Talio kaldtes det, naar den, som havde forseet sig, eller gjort Skade paa en anden, straffedes paa lige Maade, for er, om en havde lemlæstet en anden. A. Gellius beretter, at den Skyldige var tilladt undertiden at foreene sig derom med den Fornrettede, saa at han, i Steden for at lide Lige for Lige, (Jus Talionis) gav fornøyelig Vederlag i Penge eller andet. Dette Vederlag kaldtes TalioPythagoricca. Ignominia var, naar nogen gjortes ære løs, og lidde offentlig Skam, hvilken ham enten blev tildømt af Dommeren; (Edicto Prætoris) Loven kalder deslige Lovfælde og mindre Mænd eller tre Marks Mænd; eller og denne nominia eller Vanære, som gemeenligst skeede, blev ham paalagt af Cenfor, eller Politie=Mesteren. Foruden Skammen mistede den Skyldige al Ret til at søge noget Embede, og næsten alle Romerske borgerlige Friheder. Hvorledes Exilium skal forstaaes, er noget vanskeligt at sige, saasom det ofte confunderes med Relegatio, Proscriptio, Deportatio. 21 Al. Exilium var i Begyndelsen ikke egentlig en Straf, men en Straf, som man siger, par Conseqvence, thi den Talemaade, som forekommer i Lovene og i Sentencen af Dommene, var Aqvæ & Ignis Interdictio, det er, Forbud paa Jld og Vand; og som disse Ting ere høist fornødne til at opholde Livet, saa, naar samme vare forbudne at bruges, maatte den dømte Person nødvendig rømme Landet. Jkke des mindre finde vi dog, at Exilium eller Lands=Forviisning, og som den Danske Lov siger, at miste sin Fred, under Keiserne i de senere Tider, blev gjort til en virkelig Straf, som sees in Jure Just. Relegatio kan henregnes til et Slags Exilium, men med den Forskiel, at den Skyldige eller Delinqventen i saa Fald blev bortsendt eller forviist til et vist Sted og paa en vis Tid, gemeenlig fem Aar, og mistede ikke derved sine Romerske Borgerlige Privilegier som en Exulant eller den, der var jaget i Exilium og Landflygtighed. De følgende tvende Slags Lands=Forviisninger tages i sær og ofte den ene for den anden. Proscribere, bemærker jevnlig det samme som interdi cere aqva Kigni, dog maa agtes, at det Ord Proscriptus tages i tvende Meeninger hos Autores. Undertiden betyder Proscriptus den, som blev gjort fredløs, og saaledes havde ingen Fred, om han blev attraperet, og er det samme som Exul. Denne Proscription kaldes gemeenlig Proscriptio Hominis, naar saavel Godset som Eiermanden bleve in Publico, det er, paa Tavier, som hængte paa Torvet, opskrevne, Godset til at sælges, Manden til at have forbrudt sit Liv. Sulle i de borgerlige Krige opfandt allerførst denne Proscription. Dernæst kaldtes den Proscriptus, hvis Gods blev op, slaaet at sælges, til at betale hans Gield. Hvormed saaledes gik til, naar Creditorerne havde af Prætor faaet Til En 22 Rdlr. ladelse at sælge Debitor Gods og Midler, eller, som Loven siger, erhvervet Nams=Dom, gave de øvrige den høieste Creditor i Commission at giøre Godset, paa alles Vegne, i Penge. Denne, som de kaldte Magister, lod da strax opslaae Auctions=Placater eller ved Præconem udraabe saaledes: "Denne vor Debitor er i de Omstændigheder, at hans Gods nødvendig skal sælges; hvorfor vi, hans Creditorer, herved lade opbyde alt, hvis han eier, til offentlig Auction; Liebhaberne behage at indfinde sig. Deportatio, evig Lands=Forviisning. Jmellem denne Straf og Relegation var den Forskiel, at da Relegatibleve dømte til at rømme Landet for en vis Tid, eller maaskee deres Livs Tid, men ikke mistede enten deres Midler eller borgerlige Privilegier; saa derimod bleve Deportati altid forviste Landet, og banniserede paa Livs Tid, og derforuden mistede saavel deres Midler som deres BorgerRet og Friheder, og agtedes for døde Borgere. (Civiliter Mortui.) Servitus eller Trældom. Denne Straf overgik undertiden Deelinqventer, og i de ældste Tider Forgieldede Personer, og bestod derudi, at den Skyldiges saa vel Person, som Gods blev opsat paa offentlig Auction. Dog hendtes saadant Borgere gandske fielden, men Krigs Fanger gjor tes i Rom, ligesom i Tyrkiet, til Slaver og Trælle. Trælles eller Tieneres Tilstand var vel adskillig, men ingens meere elændig end deres, som levede tillige i Fængsel. Alle arbeyde i Lænker om Dagen, og om Natten sov de i Lænkerne, hvoraf nogle vare meget tunge, (og kaldtes Annuli ) at de ingen Sted skulde undløbe, hvorfor de og kaldtes Annulati, ligesom vi kalde dem Tyrkiske Fanger, som løbe og ringle med Lænkerne. En Deel af saadanne Fanger vare brændte i Panden, R 23 Aar. med Bogstaver, hvorfor de kaldtes Ergastula inscripta, samt Stigmatici, det er, Brændemærkede. Og Plautus, kalder dem for Skiemt Literati, det er, belæste Folk; thi man kunde læse i Panden, hvad deres Forseelse havde været. Hvoraf er det skiemtsomme Ordsprog, Samiis nemo lite ration; ingen er lærdere, end Jndbyggerne paa den Øe Samus; thi de Athenienseer, da de laae i Krig med de Samier, satte Brændemærke paa alle dem, som de fik fangne. Hertil kan vi henføre fornemmelig de tre Slags Straf, at dømmes til at fægte, (ad Ludos) til Metal=Gruberne, (ad Metallag) at kastes for vilde Bester, (ad Bestias), endskiønt disse vare undertiden til Deels Livs=Straf. Juristerne inddeele Legene, (Ludus) naar de skal be, tyde Straf, i to Slags, Venatorius og Gladiatorius, efter det første maatte Fangen eller Delinqventen til Straf kæmpes og slaaes med vilde Dyr paa Amphitheatrum; efter det sidste skulde de være Gladiatores eller Sværdfægtere, og paa en finere Maade fyldestgiøre Retten, ved det den ene i Fægtning skulde omkomme den anden. Om den Straf, (ad Metalla) efter Dom at arbeide i Berg=Verkerne og Metal Gruberne findes lidet talt, førend i de Keiserlige Tider, og særdeles i Historierne om de første Christnes Forfølgelser, saasom de Christne i den Tid i stor Mængde bleve bortførte til at trælle og arbeide i Berg=Verkerne, og derfor kaldtes Metallici. Den Straf, at kastes for vilde Bester, blev aldrig ovet paa nogen, uden paa de groveste Misdædere, og for de skammeligste Misgierninger. Samme var ligeledes en brugelig Straf, de første Christne bleve tildømte, og er det ved den Leilighed, at vi have faaet Kundskab derom. Dog maa dette agtes, at den Tallemaade: ad bestias dari, angaaer saavel de Malificantere, der vare dømte til at fægte med vilde Bester, som de elendige Mennesker, der bleve henkastede for Besterne, for af dem at opædes. De første kaldes egentlig Bestiarii. Capital=Straf (pæna Capitalis, tages undertiden i en Juridisk Mening, (senlu civili) nemlig, for at miste sin Frihed, hvilket de Romere kaldte Capitis Diminutio, det er, Hovedets Forringelse, fordi et Hoved, som Latinerne tale, det er, en Borger blev udelukt af Borger=Rullen, eller af sin Tribu, Stamme eller Rode, og saaledes forringet og fornedret, eller saa got som gjort til en mindre Mand. Undertiden tages Capital=Straf for at miste sit Liv, som kaldes (Mors) Døden, eller og Ulrimum Supplicium, det er, den yderste og sidste Straf for et Menneske. Den Straf af Capitis Diminutio var tre Slags: den Største, den Mindre eller Mellemste, og den Mindste. Den mindste Diminutio Capitis var, naar Cenfores trækkede en Mand af en høyere (Tribu) og fornemmere Rode til en ringere, eller gjorde ham gandske udygtig til at give sit Votum paa Val=Dagene, hvorom tilforne. Denne Straf synes ofte at have været brugt af Cenføres, endog for usømmelige Miner eller Ord, hvorpaa A. Gellius fortæller dette Exempel, Da Ridderne engang efter Sædvane trækkede op, mærkede Cenfores, at en der iblant havde en maver og slet Hest, men han selv saae feed og got ud. Han blev derfor tilspurgt, hvoraf det kom, at Hesten var saa forsultet, men han selv saa vel ved Magt; og svarede i en Hast: (Qvonlam ego me curo, egrum Statius, serrus meus.) Efterdi jeg sørger for mig selv, og min Tiener sørger for min Hest. Hvorpaa han blev nedsat af Ridder=Standen. Denne mindste Diminution kan henføres til det, som er 25 Rd. forhen er kaldet Ignominia, at blive i visse Maader ære, los og til mindre Mand. Deraf kommer og, at i de senere Tider under Keiserne den kaldtes Capite diminutus, som forringede sin Stand, det er, af sin Fader blev solgt til en anden, at være i hans Familie a. Den mellemste Straf af Diminutio Capitis var Forviisning af Byen, uden at miste sin Borger=Ret eller sin Frihed, herhen hører Relegatio, og i visse Maader Exilium, hvilke forhen er forklarede. Den Største, nemlig Diminutio Captis Marima var, naar nogen mistede baade Borgerskab og Frihed. Herhid henhører det rette Exilium, Proscriptio og DeportatioOg de, som lidde denne Straf, er det, som kaldes Døde i Loven; døde Borgere, saasom deres Liv var givet til Priis. Angaaende nu den rette Straf paa Livet, da vare der adskillige Maader hos de Romere i Brug, at lade henrette nogen.