Berlingske Tidende, 1830-11-06
London, den 24de October. Hvad de findigste Mænd for et Aar siden holdt for en Chimære - Jrlands legiislative og administrative Skilsmisse fra Storbritannien - synes dog nu at ville skee. Gemytterne forberedes derpaa, og hvad der end er besynderligere: Kabinettet selv synes, af høiere Grunde, der tage særdeles Hensyn til Rigets indvortes varige Rolighed, ikke at betragte denne Skilsmisse med den Misfornøielse, man kunde formode. De Bindingsmidler, der sammenholde Jrlands sociale Tilstand, ere saa heterogene, og af fordums Erobrere saa aldeles givne Tilfældet til Priis, uden mindste Hensyn paa Fremtiden, at en skrækkelig Explosion maatte være uundgaaelig, dersom man, efterat Jrland nu har tilvundet sig en i Sandhed activ Valgrettighed og emanciperet sig, ikke modvirkede en saadan Katastrophe, der nødvendigen vilde ryste selve England. Den sidste Revolution i Frankrige, og den endnu vedvarende, ligesaa mærkelige, i Belgien bidroge meget til at forhøie Jrlændernes Selvtillid og give vore Ministerium et klarere Blik paa Jrlands virkelige Stilling. Den lovlige Adkomst til største Delen af Grundeiendom i Jrland beroer paa fordums Usurpation. En med Staten paa det nøieste forbunden herskende Kirke, der hverken er reen protestantisk eller catholsk, men episkopal, i Besiddelse af overordentlig store Grundtjendomme, men fremmed for Jrland, medens dets catholske Nationalkirkes Geistlige, til Folkets Forbittrelse, maa nøjes med ringe Indlæg ter; - en fraværende, overmodig, høiere og ringere Adel, over hvis Erhversmaade af store Jordegodse Nationen endnu harmer sig; en oprørende Contrast imellem Bønderne og Jordegodsejerne, hvis Element er Mistroe og giensidig Uvillie, og endelig engelske Jnteressers prædominerende Jndflydelse paa alle indenlandske Anliggender i Jrland; - disse ere Grundtrækkene i dette Riges urolige Tilstand, som hverken den i 30 Aar bestaaende, af England fremskyndte, Union eller den af Jrland tilkæmpede Emancipation kan formilde. Landets dybe Saar kan ikkun en egen irlandsk Legislatur læge, en Legislatur, der ikke, som fordum, dannes at en politisk eller religiøs Faction, men af Mænd, der bør skylde deres Stilling vælgere, hvilke Fædernelandets Gjenfødelse til var rig Velstand ligger paa Hjertet. Da det er at haabe, at denne administrative Adskillelse, ligesom Emancipationen, vil kunne iværksættes paa en fredelig Maade, saa behøver man vel ikke at frygte for en politisk Løsrivelse. Allerede har den noksom bekjendt O'Connel (hvis Anseelse dog nu, til Jrlands Held, er dybt sjunken) udstædt en i høieste Grad heftig Adresse til sine Landsmænd om dette Anliggende. Den ender med disse Ord: "Naturens Skaber skjænkede Jrland alle en stor Nations gigantiske Charakterer, det er alt for mægtigt og alt for ædelt til endnu længere at blive en Provinds, en Nation var det og med Guds Hielp skal det atter vorde en saadan!" Hans foreløbige Klager ere: at Jrland ikke repræsenteres i Forhold til sin Folkemængde, at det maa bære en byrdefuld Gjeld af 117 Mill. Pd. St. for en engelsk Politik, som det ikke har samtykt, og at de fleste høiere Embeder, baade geistlige og verdslige, i Jrland besættes med Englændere og Skotter. Disse Klager ere de samme, som Belgierne føre over det hollandske Dynastie, og Resultatet vil omsider uden Tvivl vorde en legislativ Adskillelse. Med Rette tør vi see en meget vigtig Parlamentssession imøde. Ministrene ville i det ny Parlament have mange Vanskeligheder at overvinde. Den berømte Brougham optræder som Oppositionens Hoved, og har erklæret, at han agter strax i Begyndelsen at angribe Hertugen af Wellingtons Bestyrelse i alle dens Forgreninger. Begge Partier i Parlamentet ville altsaa, lige fra dettes Begyndelse, maale Kræfter med hinanden; paa Resultatet beroer det, om Ministeriet skal vedblive eller ikke. Hovedangrebspunktet vil være vort Ministeriums udenlandske Politik, hvis onde Følger efter Oppositionspartiets Forsikkringer i Særdeleshed aabenbare sig i Portugal, hvor en ung Fyrste trodser alle Forestillinger og søger at befæste sin Usumpation ved de meest forhadte Handlinger, fordi han indbilder sig at kunne stole paa det engelske Ministeriums negative Beskyttelse. Fremdeles vil Rigets financielle Stilling vorde bragt paa Bane; - Statsindtægterne formindskes øiensynligen i de sidste tre Aar; - ogsaa Regentskabssagen vil anledige en heftig Kamp. Naturligviis ønsker vor Konge, at see Dronningen udnævnt til Rigets Regentinde, i det muelige Tilfælde, at han skulde døe, medens Thronarvingen endnu er mindreaarig; Ministrene ere tilbøielige til at fremme dette vor ædle Monarchs Ønske; derimod stemmer den uafhængige Deel af Nationen for den unge Prindsesses Moder, efterdi de holde hendes Ret dertil, for den naturligste. Saavel vor Dronning, som Hertuginden af Cumberland nyder Nationens almindelige Høiagtelse og det vilde være vanskeligt, at forudsige Afgjørelsen efter Graden af denne Høiagtelse. Men her gielder det om et vigtigt indenlandsk Statsanliggende, hvorom Parlamentet har at beraadslaae i Overeensstemmelse med Rigets Jnteresser.