Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1842-08-27
Denne Overbeviisning har jeg ikke tilegnet mig som et Saldo af en Række af Argumenter pro et contra, men den er en nødvendig Følge af min hele Livsanskuelse, et integrerende Led af min hele Verdensbetragtning; og, ligesom jeg har bekjendt denne min Tro med Mund og Pen, ved mange, deriblandt ogsaa ret alvorlige Anledninger, saaledes skal den visseligen være det, jeg i denne Forsamling mindst af Alt kunde fornegte. Jeg behøver derefter vel neppe at tilføie, at for mig behøvedes der intet Erfaringens Vidnesbyrd for at komme til den Erkjendelse, at vore raadgivende Provindsialstænder, efter deres nærværende Organisation og hidtilværende synlige Virkninger ikke kunne fyldestgjøre Folkets politiske Trang. Derpaa vender han sig til det Spørgsmaal, i hvilken Stilling den, der saaledes som han, betragter det som sit offentlige Livs helligste Opgave, med al sin Kraft at virke til, at Danmark kan deelagtiggjøres i en fri Forfatnings Fred og Velsignelse, – maa føle sig ligeoverfor de foreslaaede stænderske Comiteer. Dersom Forsamlingens tidligere Petition om en friere Udvikling af vore Samfundsforhold var bleven pure afslaaet, saa vilde jeg for min Deel ikke i noget Øieblik have været i Tvivl om, hvad jeg havde havt at gjøre; men jeg skulde have anseet det for min Pligt at indbringe i Forsamlingen et specielt og directe Andragende om en friere Forfatning. Jeg vilde have gjort dette med fuldkommen Bevidsthed om, at raadgivende Provindsialstænder, og – jeg tager ikke i Betænkning at tilføie – at navnlig den nærværende Forsamling hverken har Kraft eller Sind til at føre den folkelige Udvikling saa høit ud over sit eget Standpunkt, at Danmark deri kunde finde Fred og Hvile. Men jeg vilde dog have gjort det, allerede af den Grund, for her at fremkalde en Discussion, der ikke blot kunde være et Vidnesbyrd, om Forsamlingens Aand, men tillige til Belæring, til Styrkning eller til Advarsel for den offentlige, saa at Folket maatte være stærkt, stærkt baade til Udholdenhed og til Bedrivt, naar Prøvelsens og Opfyldelsens Time kommer. Men blot for at fremkalde en Discussion om Forfatningsanliggendet, dertil behøvedes intet specielt Andragende, efterat denne Sag her forelaae; thi til en Discussion frembyder den al ønskelig Anledning." Taleren havde tænkt sig det hensigtsmæssigt at andrage paa en Commission, bestaaende af Medlemmer af alle fire Stænderforsamlinger, for først og fremmest at søge at tilveiebringe en Ordning af det forviklede og forqvaklede Forhold mellem de forskjellige Statsdele, og da paa dette Grundlag at gjøre Forslag til Ordningen ogsaa af Retsforholdet mellem Konge og Folk. Noget Lignende mener han nu, vil kunne opnaaes ved de foreslagne Comiteer, og han har derfor meent at kunne med frelst Samvittighed slutte sig til Comiteens Forslag. Det er - siger han - med saa meget større Overbeviisning, at jeg gjør dette, som jeg har Fortrøstningen til den gode Sags snare Seir. Hvad vil ønske, er ikke Andet, end hvad den største Deel af det civiliserede Europa allerede har og holder fast ved som sit helligste Palladium, og hvad i de Lande, som ikke alt ere i Besiddelse deraf, eftertragtes og forberedes. Kunde der end synes for Øieblikket at være en Stillestaaen i Liberalismens Fremskriden, er det dog min Overbeviisning, at den kun er momentan; Bladet kan vende sig, forinden Nogen aner det, og Verdenshistorien lærer noksom, at der er noget Periodisk i de Svingninger, hvorigjennem den udvikler sig. Og om end hos os de constitutionelle Jdeer ere mindre fremtrædende end ved deres første Opblussen, ere de derfor dog ikke mindre stærke de have trukket sig tilbage i de Enkeltes stille Sind, i Familiernes Skjød og i Livets mindre Kredse, der modnes de til Styrke og Kraft, og vente paa den Dag, der atter skal kalde dem frem til Virksomhed og Jndgriben i de større Forhold. Navnligen har Tidens Strømning bemægtiget sig hele den yngre Generation, som hver Dag voxer op til større Dygtighed og større Jndflydelse. Jntet er naturligere, end at Nutiden tilhører de Ældre; men Fremtiden er de Yngres umistelige Arvelod. Det forekommer mig ogsaa, at selv iblandt de Ældre har den Erkjendelse efterhaanden vundet mere Jndgang, at der til i vor Tid at føre et absolut Scepter hører en Klogskab og en Kraft, som ikke er Enhver given, og, naar Tanken vender sig videre frem til den Mulighed, at en anden Kongeslægt kan komme til at bestige Danmarks Trone – thi det nytter ikke at negte denne Mulighed - da ville sikkert Alle være enige i, at Folkets nationale Udvikling maa sikkres ved statsretlige Garantier. Jeg er derfor overbeviist om, at, naar der kun først er et fælleds Organ for hele Staten, vil Regjeringen. selv ved Omstændighedernes Magt føle sig dreven til, at søge at forene sig med Folkets Udvalgte om alle hine vigtigste Spørgsmaal, der vist ikke ligge den mindre end Folket paa Hjerte. Det er fra dette Synspunkt, at jeg ingen Skrupel føler, ved at gaae ind paa Forslaget; jeg betragter dette ikke som en Opfyldelse, men som en Concession, der, naar den vel benyttes, kan føre til det Maal jeg ønsker. Endelig udtaler han sig udførligt og med den ham egne Kraft og Klarhed og Forholdet mellem det egentlige Danmark og begge Hertugdømmene og mellem disse indbyrdes.