Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1768-04-18
En Oversættelse af det Franske. Verden finder man til Mennesker, hvilke alle Ting synes ligegyldige. Vil man troe dem; Saa bekymre de sig om intet; Den meest fornedrende Spot giør ei ringeste Jndtryk paa dem. Man maatte snart sige, at de vare uden Siæl Her har man et stort Exempel paa dette Slags Stolcisine. Dammis var een at disse særdeles Mennesker. Han havde i Sandhed havt en Opdragelse, passende sig fortræffelig til hans Systeme, Det er, hans Forældre havde, efter den brugelige Maade, overgiven ham til en ypperlig Lære-Mæster. Naar denne blev vel betaled, var det ham lige meget enten Discipelens Opførsel var ond eller god. Neppe havde Damis liget indi Verden, førend han kom i Anseelse. En af hans Venner bragte ham strax ind hos et fornuftigt og elskværdigt Fruentimmer. J dette Huus bragte han intet andet med sig end Forgyldning, Kniplinger, Diamanter og Uforskammenhed. Man holdt sig derfor, efter sin Samvittighed, forbunden at give ham nogle Advarseler. Dammis kuur rede derover, talede ilde derom, og bliver en Bagtaler: Men, fordi denne Dames Tænke-Maade var anderledes end hans, lod hun ham ved sine Tienere haanligen udjage af Huset. Damis, i det han gik bort, siger ved sig selv. Den Maade, hvorpaa man har givet mig Afsked, er ved lidt eftertrykkelig; men, naar jeg vel overveier alting, bør jeg ei sørge over saadant Lapperie, Der ere saa mange andre Fruentimmer i Verden, som vil finde Behag i mig, at jeg nok skal finde Leilighed til at hevne mig. Han kom siden i adskillige andre skikkelige Sælskaber. Der havde han den ene Tid efter den anden samme Skjæbne, som paa det første Sted, med mere og mindre Opsigt, eller med mere og mindre Skam, Ved hver saadan Afsked han fik, tog han til sig en ny Dosin af Uforskammenhed; Han sagde overalt med sin sædvanlige Philosophie, at dette alt var ham ligegyldigt. Jmidlertid var der dog enganen, som bragte i Forvirrelse denne galne Stoicisme. Damis var saa dristig at han offentlig angreb en berømt og velfortient Mand, som havde det Vanheld at mishage ham. Det var een af de fornemste Krigs Mænd. Man veed at slige Folk ei ansee alt jeg med Ligegyldighed. Den ne saa, at han var kommen i Ugunst hos Damis, og at der ingen anden Maade var til at tilveiebringe sig hans Yndest, gav ham et vældigt Øxe sigen og dygtig Stokke Prygls. Det hialp ei at Dammis vil trække sin Kaarde, at han saade at ville hevne sig, og at man ei saaledes burde begegne en skikkelig Person: Den anden svarede ham, i det han pryglede, at dette var ham lige meget han vilde ikke vove sit Liv paa en saadan stakkels Sludrer, at han allerede havde aflagt sin Prøve at der var tredive Aar siden han begyndte at vove sit Liv for Fædernelandet, og meget andet detslige. Den høimodige Damis saa sig tvungen til ydmygest at afbede sin Daarlighed. Han løb derpaa til sit Bopæl, hvor han tvende Dage maatte ligge til Sengs. Men neppe var Smerten forbi i hans Skuldre, førend han kom for Dagen igjen med mere Frekhed end før. Til alle dem, som vidste denne Hendelse, siger han, at dette var ham særdeles ligegyldigt. Kort efter fik vor Philosoph en liden Trette med en Haandverks Mand, hvilken han er vilde betale den fortiente ArbeidsLøn. Denne Mand oplyste lovligen sin Sag og beviste sin Ret. Han vinder sin Sag og Dammisblev dømt til Omkostninger. Da han gik fra Retten, sagde han overlydt, at dette var ham lig meget: Men med dette talede han ilde om Retten og beskyldte den for Partieskhed. Retten, som havde dømt efter Lov og Fornuft, lod ham lætte i Arrest; Derfra kom han ikke ud, førende han havde maattet undgielde efter Fortieneste. Folk, som kiendte Damis og vilde ham vel, ansaa alle disse Uleiligheder, hvori han var geraaden, som Frugter af en slet Philosophie. De formeente, at om han blev gift, skulde han have mere Undseelse baade for andre og for sig selv. Man raadede ham da at tage sig en Hustrue. Dette bifaldte han strax, Thi ham var det ligegyldigt enten han var ugift eller gift. Han giftede sig altsaa, uden at vide enten hvad Gemytte eller hvad Forstand der var hos den, man havde udseet ham. Jkke detsmindre havde han den Lykke at blive gift efter Fortieneste, det er, han fik en Hustrue, som gav ham Leilighed til at øve sin Ligegyldigheds Geist. Hun elskede Spil, var en Flane og Hoffærdig. Hver Gang Damis vilde gaae ind i sin Kones Kammer, glemte han aldrig at hoste høit, paa det man kunde høre ham. En Aften glemte han at hoste, som han pleiede. Han saa Tingene der i saa særdeles Tilstand, at han ei kunde andet end i Førstningen falde lidt i Forundring. Men, som en Mand, der vidste at leve, vendte han Hovedet til en anden Side, og kom sig strax igien. Derefter tog han afsides den Person, som havde været hos Konen, sigende gandske koldsindig til ham: En anden havde maaskee gjort Allarm om dette, saa De havde ei saa letteligen glemt denne hemmelige Samling; Men jeg veed at leve; Jeg er alt for artig Mand til at ville lade saadant komme ud. Ellers er dette Hendelser, saa almindelige hos visse Folk, og slige Ting ere saa lidt i sig selv, at det virkeligen ei er Umagen værdt at tale den om. Alt det, hvorom jeg beder dem, er at Devil være forsigtigere herefter; Der maa dog da re lidt Anstændighed i Verden. Tid efter anden fik Damis, naar han enten gik i Besøg eller udfor at spadsere, at vide, snart, at hans Kone havde skiftet Elskere tre Gange i en Maaned, snart at hun havde tabt 300 Louisdor i een Nat Slutningen følger. Haar udkommer hver Mandag et Blad fra det Bergenske Addresse-Contoir hos Ole Brofe¬