Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1827-06-09
Ved Enden af en meget smuk Platan Allee parallel med Bazaren findes en rummelig Mo schee. En Tartar, der er Portner ved samme og gaaer Mollahen tilhaande, har kun et Øje. Den Mand, der ledsagede os derhen, fortalte Aarsagen. Denne Tartar var den sidste Chans Huushovmester. Officianterne, som gik over Gaarden, maatte dengang efter den i alle Orientens Paladser indførte Skik slaae Øinene ned, og lægge Hænderne sammen over Brystet. En Dag hævede den Ulykkelige Øinene op til Værelset, og saae Chanen samt længere borte en af hans Koner. Hans Herre lod ham kalde og spurgte ham, med hvilket Øie han havde seet Sultaninden. Han svarede, at han havde seet hende med det høire Øie. Strax lod Chanen det udrive. Det holdt dog ikke Tartaren fra at blive hos ham, og fortsætte sit Embede som Huushovmester. Ved sin Herres Død mistede han sit Embede. J Ghendies Beleiring ødelagdes hans Huse, og han maatte nu agte sig lykkelig ved at erholde 200 Sølv=Rubler til at leve af, thi saameget indbringer hans Post ham som Mollahens Medhielper og Portner. Jøvrigt har Asien altid været det Land, hvor Menneskene med største Hurtighed gik over fra den skrækkeligste Ulykke til den høieste Velstand, og fra den overordentligste Ophøielse tilden største Usselhed. Der gives flere end een Priamus og Hecuba, som man kunde anføre til Exempel for dem, som i Europa vel havde lidt store Ulykkestilfælder, men hvilke alligevel ere langt mindre end de asiatiske, Persien især frembyder ofte et saadant Skuespil. For at undgaae den skrækkelige, paa den Egn hvilende, Despotismus, ankom i Mai 1820 under Anførsel af Mustapha Ali-Chan 7000 persiske Familier, til Grændsen af Karabagh, og forlangte af OverGeneralen Asyl og Landeiendomme. Man havde i Begyndelsen den Hensigt, at nedsætte dem i Provindsen Ghendie, men da man ikke kunde disponere over et tilstrækkeligt Qvantum af Landeiendomme, og Jorden desuden der er alt for ufrugtbar, til at ernære en saadan Tilvæxt af Folk, saa lod man dem nogen Tid blive i Karabagh, indtil videre Anstalter kunde blive trufne. Jntet er overordentligere, end Synet af Ghendie- og den Blanding, som den tilbyder af Ruiner og fastbyggede Huse, af hvilke nogle ikke ere uden indre Luxus. Næsten alle Huse ere byggede af Leer, æltet i Form af firkantede Stene. Det er en virkelig Pise, ingen nyere Opfindelse, men fra den høieste Alderdom, som holder sig igjennem Aarhundreder i dette Klima, hvor det sjælden regner. Bygningerne og Ruinerne ere omgivne af Træer, blandt hvilke man finder Plataner af gigantisk Størrelse. Man regner at i det Mindste 2 Trediedele af Husene i Ghendieere blevne ødelagte ved Persernes Jndfald. Regjeringen besidder prægtige Haver, som have deres Oprindelse fra den forhenværende Chans Rigdom. Ghendies hele District er 100 Werster i Længden og 80 i Breden. Jndvaanernes Antal beløber sig maaskee til 25000; i Staden Elisabetholfindes allene de 12000. J det Hele taget vilde 50 Jndvaanere komme paa Qvadrat milen; fordeelt over det hele Land vilde dette Tal kun beløbe sig til 28. En saa svag Befolkning i en saa frugtbar Egn, kan forklares ved dens Beliggenhed imellem Georgien og Persien, hvilke Lande gjøre den til bestandig Skueplads for deres Fiendtligheder og til Gienstand, for deres Plyndringer, under de asiatiske Nationers Sædvane, at bortføre Beboerne af et overvundet Land som Slaver, og under den, den orientiske Despotismus eiendommelige, tyrkiske Jntolerances og Fanatismes Undertrykkelser. Næsten alle offentlige Monumenter i Ghendie ere ødelagte. En daarlig Broe af Træ er kommen istedenfor den, der før var der, af Steen, og hvoraf man endnu seer nogle Buer, Karavanserajet, og den af Steen byggede Bazar ere allene blevne urørte og beboes af mange Kjøbmænd. Ved vor Gjennemreise var den sidste slet forsynet med spundet og farvet Silke, samt persiske og russiske Varer. Ghendies District, besidder i sine naturlige Frembringelser Clemen terne til en stor Handel. Hovedgienstanden er Silke, hvoraf man aarlig samler i det Mindste 1000 Pud (1 Puder omtr. 133 1/2 Pund). Silken er tre Slags, den første kostede 90 Sølvrubler pr. Pud, den anden 75 og den tredie 60. De armeniske Kjøbmænd kjøbe sædvanlig af Bønderne deres Høst. Disse forskaffe sig ogsaa en temmelig Mængde Silke i det mellem Karabagh og de afLesahierne beboede Bjerge beliggende Chanat Noucha, hvis Jorder ere meget frugtbare, og hvis Jndvaanere, for største Delen Armeniere, ere temmelig vindskibelige. Dette Land regieredes af en Chan, der for 1/2 Aar siden er død. Hans Efterladenskab tilfaldt Rusland, hvis Jndkomster derved forøgedes med 800,000 Papirsrubler.