Viborger Samler, 1846-07-20
Efter at Couren i Tirsdags Eftermidd. var endt hos deres svenske og norske Majestæter, tog Allerhøistsamme til Christiansborgslot Kl. 4 1/2 til det der anrettede Taffel. J den prægtigt oplyste Riddersal vare der trende Tafler; ved det ene af dem sad Hs. M. Kongen med den svenske Dronning paa sin venstre Side, den svenske Konge med Hendes Majestæt Dronningen paa sin høire Side, saaledes at Deres Majestæter indtoge Midten af Taflet; paa Hs. Majestæts høire Side sad Kronprindsen af Sverrig med Prindsesse Caroline, Hertugen af Upland med Prindsesse Charlotte, Prinds Vilhelm med Prindsesse Augusta og Prinds Christian af Glücksborg, paa Kongen af Sverrigs venstre Side Kronprindsen med Prindsesse Juliane, Prinds Ferdinand med Prindsesse Louisa og Prinds Frederik af Hessen. Under Tafiet spillede skifteviis to Orchestre: det kgl. Capel med de kongelige Sanger og Sangerinder opførte Jnstrumental= og Bokalmusik og Fod gardens Musikkorps Harmonimusik. Publicum havde Adgang til Galleriet. Da Hs. M. Kongen havde udbragt et Leve for det svenske og norske Kongepar, udførte begge Orchestre i Forening Gud sign vor Konge godt, og da den svenske Konge havde udbragt et Leve for vor Konge og Dronning, paa samme Maade Kong Christian stod ved høien Mast, Kl. 7 var Taflet forbi, hvorpaa Allerhøistsamme toge tilbage til Amalienborg og derfra ad Strandveien gjennem Charlottenlund, hvor de ved Udkjørslen. til Jægersborgalle hilsedes med levende Hurraraab af den tilstedeværende store Folkemængde, til Bernstorfsslot. Kl. 10 satte Deeltagerne i Fakkeltoget til Majestæterne sig i Bevægelse. J Spidsen gik et Sangerchor paa 3400 Personer, fire i hver Række og hveranden Række med en Fakkel paa hver Side, hver Stemme havde sin særskilte Fane. J Bernstorfhauge var der allerede en stor Mængde Mennesker forsamlet, og Toget ordnede sig foran Slottet med de fire Faner foran, hvorpaa en Deputation med Conf. Ørsted i Spidsen gik op til Majestæterne, som derpaa kom ud paa Trappen. Man afsang nu en særdeles smuk Sang. Conferentsraad Ørsted holdt derpaa efterstaaende Tale: "Deres Majestæter, Høie Konger! Den Festlighed, som nu hersker i de Kgl. Haller, udbreder sig ogsaa til Folket. Det hilser med Glæde Nærværelsen af den ædle Nabokonge, og er opfyldt af de venligste Følelser for de Folkefærd, som fik ham til Overhoved. Med Gru see vi nu hos os tilbage paa den lange Række af Aarhundreder, da mørke Tiders Taager skjulte de Frændskabsbaand, hvormed fælles Afstamning og fælles Sprogstat sammenknyttede Nordens Folkefærd, og vi have Vidnesbyrd nok om, at disse Følelser broderligt deles af Frænderne hiinsides Sundet. Alle Nordboer vilde være utrostelige over denne lange Miskjendelse af saa dyrebare Forhold, dersom de ikke heri havde deelt Menneskeslægtens almindelige Lod, ifølge hvilken Nationerne skulle kæmpende udvikle deres Kræfter, indtil de have hævet sig til en Dannelse og indvortes Kraftudvikling, hvor hine vilde Kampe blive overflødige, og Samfundets Udvikling ikke mere behøver de voldsomme Rystelser, hvis vækkende og omdannende Virkninger til en Tid kunde give Erstatning for Krigens Rædsler. Den fjendtlige Kamp afløses nu ved en fredelig Væddestrid, om hvo der kan afvinde Naturen det største Udbytte, eller forædle Livet ved de skjønneste Værker af Digter- og Kunstnerid, eller fremdrage de herligste Tanker af Aandens Dyb, til at lyse for hele Mennesteslægten. Vi tænke med Glæde og Stolthed paa, at disse Følelser for Frændskabet mellem de nordiske Folkefærd nu ikke længere ere nye hos os, men gjennem mere end et halvt Aarhundrede have været tolkede og udbredte af Nordens bedste Mænd, og endelig have vundet en saa almindelig Tilstemning, at det vilde blive betragtet som et Tegn paa Raahed, om Nogen endnu kunde bevare Spor af det gamle fjendtlige Sindelag. Vi prise os lykkelige ved disse Frændefolelser og see ved dem en ny Aandernes Dag oprinde over Norden. Vi Nordboer tør vel sige, at vi ikke have viist os dorske i at virke for Videnskaber og Kunster; men vi have dog virket under en skadelig Adskillelse; der har været en Muur af gamle Tiders Fordomme imellem os. Vi have nu begyndt baade at virke og at nyde i Forening. J hvert af de nordiske Lande skulle Videnskasmænd og Digtere oplues ved den Bevidsthed, at de virke for en langt meere udbredt Kreds, skulle styrkes ved Bifaldet fra det store nordiske Folkesamfund, og opfordres kraftigen til at undgaae og udslette Pletter i deres Værker ved den mere fleersidige og vægtfulde Dom som fældes af et saa ærefrygtbydende Samfund. Men Nordens Folkefærd selv skulde ved den høiere Kraft, som udvikles blandt dem, ved det høiere Trin, hvorpaa de hæve sig, ved den Ægtbarhed, en mægtig Eenhed giver, føle sig større, stoltere, lykkeligere; og hvo kan vel tvivle om, at dette aandelige Opsving vil bære de herligste Frugter for Rigernes Velstand og borgerlige Udvikling. Norden seer i sine to Herskere Mænd, som ikke blot ere ophøiede ved deres Kongeværdighed, men ogsaa ved en sjelden Kundskabsfylde og Dannelse. Man føler sig overbeviist om at de gjennemskue Betydningen af de herlige unge Kræfter, der røre sig i Norden, at de ville betragte disses videre Udvikling som en Forhøielse baade af deres Magt og af deres Rigers Glands, og at deres høie Jndsigt vil benytte denne Aand til at fremme deres Rigers indre Velvære og ydre Sikkerhed. Vi see i den høie Sammenkomst, som nu feires, et nyt Pant paa de Følelser, der gjennemtrænge Norden, og vi ere os bevidste, at vi handle i alle oplyste Medborgeres Navn, ved i denne Anledning at bringe Deres Majestæter Ærefrygtens Hylding og Bevidnelse af hjertelig Deeltagelse. Gid Deres Majestæter, hver i sin Regjering, maa krones med al den Lykke, som kan tilfredsstille Deres Hjerter, og i Fremtidens Historie efterlade Dem et herligt og høitelsket Navn, en Udødelighed, der tilbydes Kongerne som et fordisk Tillæg til den himmelske og evige. Leve Deres Majestæter, Nordens to ædle Konger og deres ophøiede kongelige Huse."Man istemmede derpaa for hver af Monarcherne et tre Gange gjentaget tordnende Hurraraab. Hs. Maj. Kongen traadte derpaa frem og holdt følgende Tale. "Nabofolkenes gode Forstaaelse og Fred grundfæster Folkenes Lykke, Kongernes Venskab sikkrer den. Derfor juble alle retsindige Danske ved det kjære Besøg, som vi idag festligholde. De Følelser, som Deres hædrede Ordfører og den skjønne Sang have tolket, binde skjønne Blomster i den Krands af Kjærminder, som Folkets Kjærlighed oftere har rakt mig. Jdag række vi den med nabovenligt Sindelag til den ophøiede Konge og Ven, vi med Glæde see iblandt os. J eget og i min høie Gjæsts Navn takker jeg Dem alle for Deres yttrede Følelser, og for den skjønne Sang. Den forsamlede Mængde besvarede denne kongelige Tale med gjentagne Hurraraab. Herpaa talte Hs. Maj. Kongen af Sverrig og Norge; "Jag tackar Eder for de velvillig tankesatt, som har for mig och min Famili blifvit yttrade. Jag kanner mig lykklig at gasta i detta ston, dette harrlige Land, och jag gladjer mig, att under dessa for mitt hjerta sa oforgattliga dagar hafvaytterligare befastat den uppriktiga och innerlige vanskap, som forenar mig med Danmarks adle Konung. Paa denne Tale fulgte ligeledes gjentagne Hurraraab. Ørsted udbragte derpaa et Leve for Nordens tvende Dronninger, som paa samme Maade besvaredes med enthusiastiske Hurraraab. Man afsang nu et Vers af Der er et Land, dets Sted er høit mod Norden, den svenske Nationalsang "Herlika Land og den norske Flagsang "Mens Nordhavet bruser", raabte derpaa tre Gange Hurra og gik bort. Majestæterne lode sig Comiteen forestille og underholdt sig med den. Det hele Tog havde et grandienst Præg og var et imponerende Skue, over 4000 Personer deeltoge deri; men den Menneskemasse, som denne Fest havde forsamlet paa Bernstorff, var langt større. - Under hele Festen herskede den største Orden og en almindelig glad Stemning. Det gjorde især et stærkt Jndtryk paa de Tilstedeværende, da vor allernaadigste Konge, ved det Sted i sin Tale, hvor han nævnte den ophøiede Konge og Ven, rakte Hs. M. Kongen af Sverrig og Norge Haanden. J Onsdags have begge Dronninger paany taget Udstillingen paa Charlottenborg i Øiesyn, og begave sig derfra atter til Rosenborg. Henimod, Middag forlode begge Kongepar Hovedstaden, for at begive sig til Sorgenfri og derfra til Frederiksborg og videre. (Bl. Td.)