Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1775-11-24
Om de gamle Danskes mærkværdige Tog paa Engelland under deres Konge SvendTiugnsklæg. (See No. 41, Aar 994, kom Kong Svend Tingnsklæg tilligemed den Norske Søe=Konge Anslaff til Engelland. De gik ind udi Themsen med en stor Flode, og gjorde Landgang ikke langt fra London. Paa denne vigtige Stads erobring, anvendte de stor Umage; men som de fik en uventet Modstand, maatte de vende tilbage. Dog, paa det de ikke skulle siges forgiæves at have gjort dette Tog, udplyndrede de Provincer Kent og Susser, og truede det heele Rige med Ødelæggelse. Ethelred, som da regierede udi Engelland, fandt sig for svag til at imodstaae disse stridbare Folk, og indlod sig da i Tractat med dem, lovede dem inden en vis Tid at betale en stor Sum Penge, med de Vilkaar, at de skulle lade hans Undersaatter fremdeles være i Roe, og forlade Landet, hvilket ogsaa skede, og den Norske Søe Konge Anslaff, som da besøgte Kong Etherred, lod sig og vertale af ham at antage den Christelige Troe, og at lade sig døbe. Ja, han fattede saadan Kierlighed til den Engelske Konge, at han ved Eed forpligtede sig, ikke at urolige hans Undersaatter meere, hvilket han ogsaa efterlevede Kong Svend reiste vel ogsaa bort, men efterlod en Flode ved Southampton, for at holde de Engelske idelig udi Ave, og at bringe dem til at fuldbringe den sluttede Tractat. Anføreren for denne Flode anholdt stærkt om de accorderede Penge, og, som de Engelske forhalede med Betalingen, udtolkede han saadant som en Fredsbydelse, og besluttede at fornye Krigen igien. For at dysse de Engelske i Søvn, gik han til Seil, ladende som han ville begive sig med Floden, til Danmark igien, men han vendte strax tilbage, satte sine Folk i Land, og udplyndrede paa nye det heele Land, og alle de Engelske Tropper, som ville giøre Modstand, bleve slagne. J saadan ulyksalig Tilstand var Engelland indtil Aar 999, da de Danske bleve af Richard 2. Hertugen af af Nordmandien kaldne til Hielp mod de Franske, hvorover de samme Aar forlode Landet, som kom nogenledes derved i Rolighed igien. Men dette Gode varede ikke længe; thi saasnart de havde sat Hertugen af Nordmandien udi Sikkerhed igien, kom de tilbage Aar 1001. da de øvede deres sædvanlige Plyndren uden Modstand; thi der var kommen saadan Skræk over den heele Engelske Nation, at alle flygtede, hvor de saae de Danske. Kong Ethelved var ogsaa selv bleven saa frygtsom, at han torde ikke lade sig meere see udi Strid. De Danske gjorde sig derfor uden Hinder, Mestere af Exceter, Dorset og den Øe Wight, hvor de befæstede sig, og derfra gjorde ideligen Udfald udi Provincerne. De sydlige Provincer bleve ideligen udplyndrede af disse nyekomne, og de Nordlige Provincer vare beboede af andre gamle Danske, som de Engelske ei heller kunne ansee, anderledes end deres Fiender, hvori de ogsaa ikke toge Feil, thi de gamle forenede sig med de nye, og hialp dem at vdelegge Landet. Udi denne Brængstelse forbandt Kong Ethelred sig til at give de Danske en Summa Penge at 30000 Engelske Pund. Denne Sum, som paa de Tider var overmaade stor, blev hæved ved en almindelig Skat, som blev kaldet Dannegild eller Dannegelt, det er Penge, til de Danskes Betaling. Og er det Oprindelsen til den navnkundige Skat, som siden varede længe under det Navn af Dannegild, og hvorfra ingen uden Munkene og de Geistlige vare befriede. Skatten bestod udi 12 Skilling, som blev lagt paa hver Hyde eller Stykke Jord, som kunde arbeides med een Plong. De Danske lade sig vel tilfredsstille med denne Skat, og forlode Landet igien, men en Deel, som fandt Behag udi Engelland, blev tilbage, og boede iblandt det Engelske Folk. Og som de fleeste reiste bort, er det troeligt, at de tilbageblevnes Tal maa ikke have været saa stort, at de have kunne holde den heele Nation udi Ave, helst som de bleve allevegne adspredde udi Landet: ikke desmindre var det Danske Navn bleven saa forskrækkeligt udi Engelland, at de uanseet deres ringere Tal, spillede Mestere udi Landet, saa at de Engelske af Frygt at see Krigen, fornyet igien, beviiste dem en slavisk Lydighed. Medens de Danske saaledes levede udi Overflod, og fornøiede sig paa de Engelskes Bekostning, levede disse udi idelig Bekymring, og Arbeide for at fornøie deres myndige Giæster. Den Skræk, som de Danske havde indlaget udi det heele Rige, gik omsider saavidt, at man gav dem ikke anden Titel, end Lords Danes, det er, de Danske Herrer. Men Ordet blev siden forandret tilligemed Expressionen udi en anden Meening; thi Lordane eller Lurdane betyder nu omstunder paa Engelsk en rig, magelig og storagtig Praler, men det hindrer ikke, at man jo af Ordet seer endnu dets gamle Betydning.