Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-02-03
Forfatteren, der for et Par Aar siden fortalte os saameget om hvorledes han savnede sit Hjem, og nu siger os at Digteren altid fører det med sig i sit Hjerte, vilde formodentlig, om han pludselig fra dette Hjem blev forflyttet til Lapland eller Grønland, der dømme den landsforviste romerske Digter mildere, end han nu gjør det Det ligger uden for disse bemærkningers Grændse, at følge Forfatteren Skridt for Skridt, paa hans videre Vandring gjennem Digternes Historie. Saa lidt det kan negtes, at han nu og da med epigrammatisk Sindrighed træffer, om ikke altid den rette, dog sin Mening, saa lidt kan det siges, at han har bragt noget Lys i den Materie, han vil opklare. Han har ikke altid med Nøiagtighed) fortalt enkelte bekiendte Træk af nyere Digteres Historie; han har - mere som Digter, end som Aesthetiker, mere med poetisk blomstrende, end med klare og gjennemtænkte Udtryk – charakteriseret endeel af dem efter deres Værker. Men overalt er det Digteren, Oehlenschlager holder sig til; det Charakteristiske hos Mennesket finde vi sielden angivet, og aldrig med nogen Klarhed eller Fuldstændighed oplyst. Hvorfra skal da den Overbeviisning om begges Jdentitet eller Eenshed opkomme, som Forf. vil bibringe os, Naar han saaledes S. 33 udraaber om Boccaz: "Hvilken Forskjel imellem ham og Petrarca. Hvor modsatte vare disse Mænd hinanden, saavel i Daad, som i Værk!" Hvo skulde da ikke troe, at en klar Fremstilling af begge disse Digteres personlige Charakteer og Forhold var forudsendt, Men ikke et Ord af en saadan findes. Om Petrarca, "sin egen Kjærligheds Nattergal, og om Boccaccio, den første Professor i Æsthetiken, som han skrev Programmer, omtales ei) er ikke sagt os det mindste - med Undtagelse af et Par Yttringer om Petrarcas drømmende Sværmerie og om hans Kjærligheds Natur hvoraf vi skulde kunne kiende disse fortræfselige Digtere, som Mennesker. Vi finde intet om deres Sindelag, Tilbøieligheder, Vaner, Dyder og Lyder, om deres Agtværdighed som Mennesker, om deres Virken og Daad i det praktiske Liv, heller ikke et Ord om deres Forhold til Tidsalderen, om deres store Fortjenester af deres Samtids Cultur og Oplysning, om det de, ved Skrifter og som Mønstre, virkede for Videnskabelighed og Lærdom. Men vel finde vi den paafaldende directe Modsigelse: at den Forfatter, der S. 8 beretter os, hvorledes hans Afhandling bl. a skal bevise, at alle fortræffelige Digtere have været aarvaagne, handlende Mænd, ikke Sværmere, ikke Drømmere; derimod, S. 30, lærer os om Petrarca; at denne Digter der lignede Dante og sine øvrige genialske Samtidige: "at han mere drømte sværmende høit, end handlede aarvaagent klart. – At Forfatteren der uden Tvivl har Uret (Petrarca var i det mindste som Tænker og Videnskabsmand langt fra ingen Drømmer, og Dante var det neppe mere end enhver stor Digterer det) ophæver ikke hans Modsigelse. Nu maae vi vel spørge, hvad der blev af Regelen, i Fald nogle af de fortræffeligste Digtere, enhver Tid kan fremvise, skulde gjøre en saa bedrøvelig Undtagelse? Ligesaa utilfredsstillende, ligesaa lidt oplysende for Forfatterens Æmne er Sammenligningen imellem Ariost og Tasso (S. 3437). Om den sidste Digter finde vi ikke et Ord, der kunde lære os noget om Liigheden imellem hans Charakteer og Værker; det maatte da være den sidste Linie: "at hans eneste Feil var et alt for følsomt Hjerte." Da nu, i Følge Oehlenschlagers Theorie, "Digterens Værker stedse deele hans Feil og Fuldkommenheder, saa maa altsaa den eneste Feil, som kan tillægges det befriede Jerusalem, være en alt for stor Sentimentalitet. Jeg troer ikke den findes der.