Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-04-29
Vi mødte flere Familier af det Folk, som kaldes Cafutos der ere en Blanding af de Sorte og Jndianerne. Deres Udvortes er for Europæerne noget høist forunderligt, de ere smækkre og mukuskuløse, i Særdeleshed ere Bryst= og Arm Musklerne meget stærke. Fødderne derimod i Forhold dertil, svagere. De ere af en mørk kobber Couleur eller kaffebrune. Deres Ansigtstræk have i det hele mere af den æthiopiske end den amerikanske Race. Deres Aasyn er ovalt, Kindebenene, ere opstaaende; men ikke saa brede, som hos Jndianerne, Næsen er bred og fladdannet, men hverken opstaaede eller meget bøiet, Munden bred, med lykke, men lige Læber, hvilke saavelsom det nederste Kindebeen staae ubetydelig frem. De sorte Øine have et mere aabent og frit Øiekast end Jndianernes, men ere endnu en Smule meere confer, endskjønt de ikke staae saa meget ind af som hos dem, vende heller ikke saa meget ud ad, som hos Æthiopierne. Men hvad der giver disse Mestizer, et særdeles paafaldende Udseende, er det overordentlig lange Hovedhaar, som især mod Enden er halv krøllet, og reiser sig næsten perpendikulair en Fod og fra Forhovedet eller og saa en Fod og en halv, og danner derved en uhyre og meget grim Art Paryk. Dette forunderlig Hoved med Haar, som ved første Syn synes mere konstigt end naturligt og næsten bringer en i Erindring omplica polonica, er ingen Sygdom, men blot en Følge af den blandede Race og den Mellemting af Negrenes Uld og Amerikanernes lange, stive Haar. Denne naturlige Paryk er ofte saa høi, at de der bære den maae bøie sig for at komme ind og ud af deres sædvanlige Dør paa Hytterne; det tykke Haar er desforuden saa indvillet i hinanden, at det ikke engang kan lade sig kjemme. Denne Haarets Dannelse giver Cafutoerne en Ligning med Papuaserne i Nye Guinea. Noget om dicelegante Zeituns Planen til denne Tidende, der kan ansees som den første i sit Slags, udkastede den bekjendte Hofraad Spazier i Leipzig og begyndte med den Aar 1801. Han besad i en høi Grad de Egen. skaber, der ere uundværlige for Redacteuren af et Blad, der skulde være Toilettecture for den fornemmere qvindelige Slægt og en let Underholdning for dannede Mænd. Denne elegante Tidende valgte efter sin første Plan til sit Jndhold Alt hvad Conversationen i de høiere Cirkler mellem Mandfolk og Fruentimmer pleier at udbrede sig, over. Den udkom ugentlig tre Gange og blev optagen med stigende bifald. Da de skjønne Kunster overhovedet og fornemmelig alt hvad der angik Theatret laae inden for dette Blads Grændser, og Spazier fik begge Schlegeler til Medarbeidere, kunde det ei feile at die elegante Zeitung blev alle dem en Torn i Øiet, som havde noget imod den schlegelske Skole, som uden al Skaansel søgte at gjøre sine Kunsttheorier gjeldende. Til disse hørte især den af Mængden priste og af den strængere Kritik fordømte A. v. Kotzebue, som kom paa den Jder selv at udgive et Blad, hvorved han haabede ved Mængdens bifald at fortrænge die elegante Zeitung. Han forbandt sig derfor med sin Ven og Forsvarer G. Merkel og i Aaret 1803 udkom under Begges Redaction den Freimuthige den Frimodige). Spazier indsaae, Kotzebues Hensigt og frygtede maaskes den Anseelse, hvori han stod hos Mængden; han troede at maatte gaae der Freimüthige imøde med de samme Vaaben den brugte mod ham, og saaledes begyndte en Feide, der under idelige Angreb og Forsvar naaede en høi Grad af Forbittrelse. Man forøgede nu paabegge Sider de ugentlige udgivne Blades Antal til fem. Publikum fandt noget Pikant i denne Strid, og, da det Ene ei kunde forstaaes uden det andet holdt man begge Blade, som saaledes uvillig befordrede hinandens Fordeel. Denne Pennekrig vedvarede til 1805, da Kotzebne, som blev uenig med Merkel overlod denne allene Redationen af den Frimodige. Spazier fortsatte imidlertid Feiden med den mindre frygtelige Merkel til sin Død 1805. Først paa Dødssengen udsonede han sig med ham. Derpaa udgav Mahlmann, som havde talrige Venner i den dannede Læseverden, Zeitung for die elegante Welt uden at fortsætte den ved Spaziers Død ophørte Strid. Begge Blade gik fredelig ved Siden af hinanden indtil Merkel traade bort af Skuepladlen i Efteraaret 1806, da der Freimüthige ophørte. Vel levede dette Blad op igjen næste Aar i en anden Skikkelse og med en anden Tendens. Den lange Feide havde imidlertid mærkelig forandret den elegante Tidendes oprindelige Characteer, da den fordrede en Grundighed, som ei mere ganske passede til den elegante Cirkel. Den nye Udgiver tog ogsaa meere Hensyn til de virkelig dannede end til de Elegante.