Kiøbenhavns Postrytter, 1797-01-16
London, den 20de og 27de December. Den 16de gjorde General Fispatrik sit anmeldte Forslag til Bedste for den fængslede Lafayette og de øvrige franske i keiserligt Fangenskab; og vilde, at Huset skulde erklære denne deres Behandling at være Kongens Allieredes retfærdige Sag meget skadelig, og følgelig bede Hs. Majestæt, at virke for deres Friegivelse. Det var 3 Aar siden det første Forslag herom var skeet, grundet saavel paa Politik, som paa Menneskelighed. Men neppe havde Ministrene sat sig derimod, førend den almeene Privatmeening om deres haarde Skiædne havde forvandlet sig til en dyb Taushed, og Hr. Burke havde endog billiget Behandlingen. Keiseren havde svart den ulykkelige Fayettes Hustrue, at det var en indvikklet Sag, og at hans Hænder vare bundne. Det lod altsaa, som de Allierede havde Deel deri. Lafayettes Hustrue fortiente Høyagtelse, som Dyden selv. Hvo, der havde følt medynk med Frankerigs ulykkelige Dronning (der dog sandelig ikke fortiente Høyagtelse, som Dyden selv) maatte ogsaa føle det for hende, thi begge vare udsatte for Robespierres Blodtørst. Efter denne Tyrans Fald flyede hun det parisiske Fængsel, for at ombytte det med hendes Mands. Med megen Møye fik hun, og begge hendes Døttre, Audients hos Keiseren, der billigede hendes Forhold, og saavidt føyede hendes Ønske, at hun kunde deele Fængsel og Lidelser med sin Mand. Men da hun nu i Olmtz saae ham udtæret, berøvet den friske Luft, saae sig udsat lige Behandling, da hans første Klæders og Linnedskifte var det, hun bragde ham med; da man nægtede hende en Opvarterske, og endog skilte begge hendes Døttre fra hende, og anviiste dem et eget Lukaf: Da hun bad om Tilladelse for hendes Helbred, at torde giøre en Reise til Wien, blev det hende tilstaaet paa Vilkaar, at hun da ikke meere maatte vende tilbage til hendes Mand. At bede om den Hielp, min Helbred kræver, gav hun til Svar, er Pligt mod mig selv, min Mand, og min Familie, men med saa dyrt et Offer kan jeg ikke kiøbe den, i mit 22 Maaneds lange Fangenskab i Frankerig havde jeg ingen Leilighed til engang at lade min Mand vide, at jeg og mine Døttre endnu var i Live, intet skal meere udsætte mig for en saadan Prøvelse, og saa store end vore Lidelser ere, skal jeg dog stedse ansee mig Keiseren takskyldig, at han i hele Omfanget af dens Strænghed lader mig deele min Mands Fangenskab." J denne sørgelige Forfatning er denne fortreflige Kone, som man af politiske Grunde ikke engang vil tilstæde en Skriftefader, og nægter Religionens Trøst. Vel havde Mallet Dupan beskyldt Fizpatrik, at han lod sig bruge til Echo af et Bedrag, og sagt, at man ikke kunde vise Lafayette større Tieneste, end ikke at lade det komme til Orde om ham, men skulde overlade Historien og Fremtiden at bortdrage Sløret fra disse løndomsfulde Forhandlinger. Men skulde man have en Franskmand, fordi han var Nationalgardens Stifter, fordi han havde taget virksom Deel i Revolutionens første Scene. Hvo der lever i Friehedens Lande, maae tænke ædlere, og det er ikke under det brittiske Parlaments Værdighed at virke for en Frieheds martyr. Sheridan understøttede Forslaget, men Pitt modsatte sig af alle Kræfter, især paa Grund af, at det brittiske Conseil ikke havde nogen Deel i hans Fangenskab, og ikke burde blande sig i en fremmed Regierings Anliggender og Retspleie. For talte for Forslaget, Wilberforce ligeledes, dog saa, at han vilde det skulde snarere synes at komme fra Kongens egen Drift, end fra Parlamentets Anbefaling. Hawkesbury paa stod derimod, at man ikke kunde bedømme det vienske Hofs Forhold, da man ikke kiende Grundene. Sheridan ønskede, at ei blot Kongen, med ogsaa Dronningen maatte tage sig deraf, da der handledes om en elskværdig Hustrue og to uskyldige Døttre. – Lafayette havde slaaet sig fra Republikanerne, saasnart han mærkede, det gieldte Kongens Undergang. Ellers havde man vist arbeidet, for at faae ham paa frie Fod, og han havde maaskee nu været een af Directorerne, man handlede med. Forresten undrede han sig, at Krigsministeren taug; men det lod, som hans Tunge var ligesaa bunden, som Keiserens Hænder. Nu tog denne Ordet, sagde, Oppositionens Jver for Fayette kom af, han var en Revolutionist efter deres Grundsætninger; giennemgik hans Forhold i fransk og americansk Krig, og beraabte sig paa Marie Antoinettes dødelige Had til ham, hvem hun havde erklæret for den eneste, hun ikke kunde tilgive. Denne Anecdote vilde For ikke saa ret troe (den er midlertid ikke ny). Dundas modsatte sig ligeledes Forslaget, og det forkastedes med 132 Stemmer mod 52.