Viborger Samler, 1848-12-27
J ti Maaneder have Republicanerne fra igaar opirret og saaret Frankerig. Det var især i de første fem Maaneder, at hine Mænd fra den 24de Febr., hvis Regjering var Værket af en Minoritet og en Overrumpling, syntes at gjøre det til deres Opgave at gjøre sig forhadte og umulige. Præsidentvalget er en Protest imod den 24de Februar. Seer J ikke, hvorledes Frankerig forstøder de Mænd, som fremkaldte den 24de Febr., Kaster Øinene paa Ledru-Rollin, og især paa Lamartine! Vi beklage, Sidstnævnte, men han er ikke straffet med Uretfærdighed; thi han er een af de Mænd, der have fremkaldt den fordærvelige 24de Febr.; – han har været Medlem af den provisoriske Regjering; han har som Medlem af Regjeringen sluttet sig til Uværdige, til Samfundsordenens bittreste Fjender. – Men nu Gen. Cavaignat, hvis Krav paa Præsidentposten støtter sig paa Fortjenester, Mod, Maadehold og retskafne Grundsætninger, Han har ikke fremkaldt den 24de Febr.; han reddede sit Fædreland den 23de Juni, hvorfor har da denne Mand ikke seiret? Fordi den offentlige Mening ansaae ham for at være altfor nøie forenet med den 24de Febr. Den offentlige Mening ansaae ham vel for god iblandt de Slette; men denne relative Godhed var utilstrækkelig til hans Retfærdiggjørelse for Folkedomstolen. Cavaignaes gode Bestræbelser i fem Maaneder have desværre ei kunnet opveie fem Maaneders slette Konstgreb, Cavaignac er bukket under for det Ondes Upopularitet, hvilket han vilde gjøre godt igjen. Efter den fordærvelige 24de Febr. gjorde Lamartine det første Forsøg paa at oprette et maadeholdent Parti og en maadeholden Regjering; men han troede med Uret, at det maadeholdne Parti ikke var stærkt, han forenede sig derfor med det voldsomme Parti. Forgjeves yttrede han, at han kun forenede sig med det Slette, saaledes som Lynaflederen forener sig med Lynstraalen; Landet blev mistroisk imod Lynaflederen, og Gen. Cavaignat, adskilt ved Junidagen fra det voldsomme Parti, gjorde nu det andet Forsøg. Han omgav sig med maadeholdne og oplyste Mænd. Alt gik godt, men Lykken gjorde ham svimmel. Han troede sit Parti uddannet, hvis Kjerne han var; han fremskyndte Præsidentvalget, og knuste Partiet, der endnu laae i Ægget. Vi skride nu til det tredie Forsøg. – Skulde L. Bonapartes Præsidentur, blive et Forsøg paa en keiserlig Restauration, saaledes som den provisoriske Regjering blev et Forsøg paa en jacobinsk Restauration, da den gav efter for Ledru-Rollins Jndskydelser, skulde vi vende tilbage til 1810 ligesom man i Marts, April og Mai vilde føre os tilbage til 1793, da er vor Utilbøielighed for Louis Bonaparte retfærdiggjort. – Men erholde vi en Regjering fra vorTid og i Overeensstemmelse med vore Sæder; forstaaer den nye Præsident at vinde det maadeholdne Parti, bliver den 24de Febr. dristigen rettet i sine meest fordærvelige moralske og materielle Følger, da ville vi slutte os til Louis Bonaparte og staae ham bi med vore Kundskaber og vor Jndsigt, Rigsdagen i Frankfurt. J Mødet den 14de Decbr. yttrede Justitsminister Mohl i Anledning af en Jnterpellation om flere, paa Wienerstudentere begaaede Mord i Auersperg's Leir ved Wien, at Wienerkrigsministeriet havde i en til Rigsministeriet addresseret Skrivelse afgivet den Erklæring, at hine Angivelser vare falske og at der ingen Grund var tilstede til at indlede en Undersøgelse. Zimmermann fra Spandau erklærede sig utilfreds med det givne Svar, og androg paa at henvise denne Erklæring til Comiteen for de østerrigske Anliggender. Frøbel sluttede sig til Zimmermann, i det han derhos anførte, at Rigsdagsmedlemmer havde meddeelt ham, at man havde bragt flere Liig eller i det mindste eet Liig ind i Forsamlingen, og at et Rigsdagsmedlem ved Synet af dette Liig var rammet af Vanvid. Neu bauer fra Wien bemærkede hertil som Øienvidne, at det rigtignok var Tilfældet, at Liget førtes omkring, men at Læger og det i Almindelighed i Wien accrediterede Rygte havde paastaaet, at hiint Liig var lemlæstet i Antomiekammeret og derefter fort omkring for at vække Medlidenhed og oppuste til Had. – Dog antoges Zimmer manns Andragende. Denne Afstemning var imidlertid kun Forløber for en langt vigtigere, efterat Wernher havde interpelleret Ministeriet i Anledning af de af Danmark gjorte Opkjøb af Skibstømmer i de østersøiske Havne. Dahlmann som Referent forsvarede Paragraphen omdet absolute Beto, der skulde tilkomme Rigets Overhoved. Efter Dahlmanns Formening var v. Vinckes Yttringer om dette Spørgsmaal rigtige, Vincke havde forsvaret det absolute Veto og støttet sig paa Englands Erempel. Vel havde man indvendt, at det absolut Beto ikke var anvendt i England siden Dronning Annas Tid; men han (Dahlmann) maatte hertil sige, at England i flere Henseender vilde have været vel tjent med, dersom Betoets Anvendelse ei var bleven gjort umulig paa Grund af Forholdene. Jøvrigt kunde dette Veto meget godt træde i Kraft paa ny, naar det engelske Parlament til Er. vilde ormaste sig til at efterligne den preussiske Nationalforsamling og udstede Proclamationer til Folket. Der maa forblive hos Kronen en Rettighed, der kan bevirke Redning og Frelse, og denne Ret maa udtales. At nedlægge en Krone er ofte let; men ikke at redde en Krone.