Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-09-02
Kirken St. Barbara. (Sluttet.) Axelen, hvorom denne mig uforglemmelige Nats Hændelser dreie sig, var en gammel, meget fattig Kone. For kort Tid siden jaget ud af hendes Vært fordi hun ikke i lang Tid havde betalt hendes Leie, havde hun, da ingen vilde modtage hende, fattet den Beslutning, indtil hun igjen kunne faaes et Opholdsted, at opslaae hendes natlige Qvarteer i Kirken St. Barbara. Flere Reparationer i Kirken indvendig, vare Skyld i, at den daglig blev aabnet for Muurmesterne og Stukkaturarbeiderne. Uformærket sneg sig den Gamle altid mod Aften ind, forstat sig i et af Kapellerne, lod sig indelukke, tændte Lys, forsyn nede Lampen med noget sammenbetlet Olie og lagde sig derpaa paa hendes Bublaschte, saa kaldte hun den Sopha, som hun ved Alteret havde stad let sammen af Skamler og Bretter, og som hun hver Morgen for Kirken blev aabnet, igjen drog bort. Denne Nat, maa hun af vores Frem- og Tilbagegaaen og ved Op¬Tillukningen af Døre ne, saa forsigtig vi ogsaa havde baaret os af dermed, dog være bleven forstyrret. Hun var i Nat engang staaet op for at see efter hendes Lampe. Havde renset den og igjen trukket noget frem af Vægen, derfor brændte Lyset klarere, da hun var ved Alteret. Lampen antændte hun overhoved hver Aften, da det, som hun udtrykkede sig, i den vide 2de Kirke, uden Lys, blev hende for rædsomt. Hendes Trin havde jeg ikke kunne høre, thi hun var gaaet paa bare Strømperne. Hendes Tiggerpoose havde hun bunden om Halsen, for ikke at forkjøle sit Bryst, dette var den sal. afdøde Grevinde Hedevigs Palatine. Klokkerens Fortælling om de tre Nætter, under hvilke det hver Gang efter en ung Grevindes Død af Mathildes Huus, skulle have brændt i Kirken, var blot et Sagn blandt Folk. Jeg havde allerede før hørt tale derom; men man havde endnu intet Beviis havt paa Eventyret. Blot Overtroen, vedligeholdt Erindringen om denne Fabel. Overalt fandt man at det var gaaet naturligt til. For 45 Aar siden var endnu ikke den underjordiske Gang sammenfalden. Den førte som jeg nu erfoer, virkelig til det grevelige Slot. Det er let muligt, at Familien af denne hemmelige Vei, nogle Nætter igjennem, sendte Fortrolige til den Afdødes Grav, for at sikkre sig for Skindd. Af Lysene gik ud for og ved Dødestenen, var en Følge af de i Kirkedørene indskaarne og med dobbelte Jernkors forsynede Huller; disse Døre stødte her lige paa hinanden, og der maatte altsaa just paa denne Plet være en bestandig stærk Trækvind. Det, der bevægede sig under mine Fødder paa Hedevigs Gravmæle, maa enten have været den ophidsede Jndbildningkrafts Værk en Rotte maa have gjort hendes Natterundannedenunder, eller ogsaa en Smule Kit, maa, da jeg havde staaet paa Kobberpladen, være brækket løst i Randfugerne og være faldet af. Den grevelige Familie, som af den, mine Venner meddeelte mundtlige Fortælling om hvad der var hænder mig, tilfældigviis var bleven underrettet derom, lo Graven aabne, men fandt ikke det mindste, som kunne lede til en eller anden Formodning. Tindækselen paa Mathildes Grav var først i Gaaraftes bleven indleveret og lagt ved Aabningen, for om Morgenen tidlig at blive ind kittet. Sakrastiet havde Klokkeren i Gaar glemt at tillukke. Paa Bordet laae et rigt broderet Gevandt, som Præsten i Kirken St. Barbara, ved Uddeelingen af Alterens Sakramente pleiede at bruge. Fliserne havde givet noget efter, følgelig var, naar ikke engang en Communicant, i det han ville gaae bag om Alteret, skulde falde igjennem, en aldeles Omlegning af en nyere fastere Grund, og af Fliserne nødvendig. Men da der denne Søndag ikke havde været nogen Communion i St. Barbarakirken, havde intet Menneske lagt Mærke til det begyndte Arbeide bag Alteret. Da Klokken slaaer tolv, kommer Vægteren i i Nærheden af Kirken, Mathias raaber ham an, og fortæller hvad her foregik. Nattevægteren ikke omstændelig underrettet om min Nærværelse, træder ind i Kirken, og danner nu, efter at Mathias istædenfor Subsidier havde lovet ham en Snaps, med hans sorte Pund Spitz, Hielpekorpset. Jeg begynder neppe at skrige, saa brøler Hovedkorpset, Reserven og Auxiliartropperne endnu tusende Gange værre, end jeg. Nattevægteren, veed ikke, at jeg hører til Contingentet; han holder mig for en Kirkerøver; deraf kommer hans Greb i mig, hans Banden og det Stød som styrtede mig til Jorden, hvor Spiz knurrende stillede. sig over mig. Det hørte lang Tid til, før vi kunne gjøre og tilbørlig forstaaelige for hinanden. Nu loe vi alle fem. Den stakkels Kone sov denne Nat paa Klokkerens Gulv.