Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1841-11-20
En ung Bondeknos omtrent 19 a 20 Aar gammel, ved Navn Hans Jørgen Hansen, hvem Huusmand og Bødker Lars Rasmussen i Taaderup, som et fattigt og saagodt som forældreløst Barn fra den tidlige Alder har taget til sig, havde uden foregaaende ordentlig Lære, ved egen Flid og Tænksomhed og uden nogensomhelst Hjelp forfærdiget til eget Brug et ret smukt og velindrettet Chatol og benyttede ogsaa dette - Ro get Undertegnede selv har seet – til deri at gjemme sine faa og tarvelige Klædningsstykker. Da han imidlertid som et fattigt ungt Menneske, der forøvrigt skulde sørge for sig selv, noget derefter kom i Forlegenhed for en og anden vigtig Fornødenhed, han ei havde Evntil at anskaffe, saae han sig nødsaget til, skjøndt saadant gik ham nær, at skille sig ved bemeldte Chatol, der var hans første Arbeide af det Slags og af denne Aarsag ham saare kjært, og overlod det derfor til en af sine Bekjendte for en meget moderat Betaling. Hvo aner vel i denne Handling noget Ulovligt? Men hvad skeer? En tjenstvillig eller maaskee rettere misundelig Delaborbringer Efterretning om denne Afhændelse til Snedker lauget i Nykjøbing, og H. J. Hansen indstævnes nu af dette for formeentlig ulovligt Jndgreb i sammes Rettigheder. Efter flere tidspildende Møder for Politiretten, gjentagne Forhører, ja endogsaa Eeds Aflæggelse, blev Jndstævnte omsider ved endelig Dom frifunden for Snedkerlaugets Tiltale i den imod ham anlagte Sag. Hermed troede han da Sagen afgjort og Forfølgelsen at have Ende; men dette var ingenlunde Tilfældet. Snedkerlauget, ikke tilfreds med den afsagte Kjendelse, indanker nu Sagen til Overpolitiretten, og virkelig udkom her det aldeles modsatte Resultat. Den ved Politiretsdommen Frifundne idømtes en Mulct af 5 Rbd. tilligemed Sagens Omkostninger, der beløbe sig omtrent til ligesaa meget. Hvad skal den forbansede Domfældte nu troe? Hvilken Dom skal han ansee for den rigtige, Dog, han øiner endnu en Udvei til at løse sin Tvivl. Overbeviist om, at det er vor gode og retfærdige Konges Villie, at enhver af hans Undersaatter, den laveste som den høieste, skal nyde den Ret, som ham lovligen tilkommer indgiver han, sig ikke nogen Brøde bevidst og ængstelig over den Sum, han ei seer sig istand til at udrede, en Ansøgning til Majestæten om, at den ham saaledes overgaaede Dom maa, skjøndt den ham ved samme idømte Mulct var under summa appellabilis, vorde prøvet af Høiesteret og at beneficium processus gratuiti paa Grund af hans Fattigdom, hvorom han fremlagde Vidnesbyrd, allernaadigst maa ham forundes, og han haaber saa meget vissere denne sin allerunderdanigste Bøn bevilget, da han ved den ergangne Politiretsdom aldeles var frifundet for Vedkommendes Tiltale. Men dette hans sidste Haab glipper; thi ved Skrivelse fra Falsters Birk af 15de f. M. tilkjendegives ham, at det Ansøgte ikke kan bevilges. Han maa altsaa nu, da han ikke kan betale – thi ved den hos ham foretagne Seqvestrationsforretning forefandtes ikke Værdien til Mulctens Beløb – afsone denne med Fængsel paa Vand og Brød, en for det ærekjære og i Vandel uplettede Menneske visseligen haard Medfart. Saaledes er Sagens Sammenhæng, som herved offentliggjøres, for at ikke hiin i saa høist forskjellige Tilfælde ofte anvendte Straf skal give Anledning til falske og for den Paa gjeldende ærekrænkende Rygters Udbredelse iblandt Publicum, og Undertegnede troer kun at efterkomme sin Pligt, naar han ved en nøiagtig Beretning af det Passerede søger at bevirke, at ingen ufortjent Skygge kastes paa et til hans Menighed henhørende sædeligt, oplyst, flittigt og saare retskaffent Menneske. Taaderup Præstegaard den 15de November 1841. J. F. Biering.