Københavns Adresseavis, 1786-05-29
Et Jndfald ved Marie Margarete VogtsJordefærd den 24 Mai. Far, Sallige! far vel, Din Lykke mig henrykker, Gud vinkede, Du gik - i Livets første Vaar; Ei Verdens Flagerguld til Jorden den nedtrykker, Som englereen i Gud den første Lærer faaer. Sicerus. Opmuntringer. min Ven Hr. Jørgen Sorterup. ved hans fromme Kone Martha Cathrine Roeds Død den 5 Mai 1786. Em. Balling. - Ja, min Ven! dine Taare ere billige. Naturen kræver dem, og Dyden misbilliger dem ikke. Dyrebart var det Klenodie du mistede. Hvad opveyer en from, en venlig, en troe, en huuslig Ægtemage? – og det var din MartheeHun var dit Huses Støtte, dine Børns ømme og omhyggelige Møder, dine Dages Glæde, din Lyksaligheds Befordrerinde. Kunde Menneskets første Fader ønske meere af sin Skabers Haand, da han eenlig gik om Naturens skiønne Egne, mættede sit Øye i Behageligheder og sin Siæl i rene Glæder, og tilbad sig kun en Mage at deele disse lyksalige Optrin med Og dette Klenodie eyede du min Ven, og ach. - Eyer det Som Skovens moderlige og frugthare, nu ikke mere. Stamme hiin friske Bøg, der i Vaarens blide Dage udbryder, i al sin Ungdoms Flor, udsmykker en Green efter en anden med sin fortrykkende Mai, men har endnu en skiøn Qvist at fremvise, som den staaer i Begreb med at udvikle til Ziir forSommeren, og venter kun paa den lykkelige Soelstraale, det skal komme hendes moderlige Omsorger til Hielp. Hendes mange Medføstre tilsmile hende allerede de huldrigeste Behudelser, hilser hende med venlige Tilviftninger af deres unge udspirede Løv, og indbyder Skovens Sanger at intonere hende en Lykønsknings=Sang; alting leer af Fryd rundt omkring hende, imedens frugthare Velsignelser neddryppe over hendes Konede Tinding. - Men ach, et Uveyr reyser sig. En Orcan farer hastig paa Stormens hvinende Vinger over Skoven, sætter dens Jndvaanere i Forfærdelse, anfalder den storerende Stamme, og kaster den pludselig med sit udbrydende, Foster til Jorden. Rædslerne herske nu over Skoven. Forhauselser og zittrende Angester udbreder deres mørke Skyer over dens Jndbyggere. Ødelæggelsens Haand har raset, med et bortaget de glade Forventninger, og indsat Bedrøvelsens billede paa Glædens Plads. Løvenes Rasler gienlyde nu kun af Veemodighed, og de smaa Sangeres Qvidren forkynde, kun Ynkens Toner. Sørgeligt og klagende er alt. - Saaledes, min Ven, blev dit Huses Tilstand, da din elskelige Marthe faldt for Dødens uforsonlige Haand; da hun i sin Ungdoms favreste Aar, i de meest blomstrende Sundheds Dage, lovede dig den tryggeste Bistand og det lyksaligste Liv, lovede sine Børn den ommeste Moderkierlighed og Omhyggelighed, lovede fine Venner mange Deeltagelser i hulde og ædle Fornøyelser. Ach! naar Ungdom og Sundhed, forenet med et fromt og velvilligt Hierte, ikke er at bygge paa, naar disse Livets kostbareste Skatte, som giengielder os alle andre Sorger i Ægtestanden, forsvinder under den haabefuldeste Besiddelse, naar Opfyldelsen af vore kiereste Ønsker skal blive vor Lyksaligheds Grav, hvad har da Livet at skienke os – Jol endnu et kostbarere Klenodie, Udødeligheds Haab, Et Haab, som forbinder os med vore salige afdøde Venner, og giør vores nye, vores uadskillelige Forening med dem endnu kostbarere. - O min Ven! tak da Forsynet for de menutlige Glæder du mod med din ædle Marthe paa Livets Spasereven. De gar dig en Forsmag paa hine høyere, hine evige Forlystelser, som du engang Haand i Haand med denne din Elskelige skal dele, og som hverken Tilfælde eller Død skal forandre. Trøst dig ved, at naar du engang, som Hun, har fuldendt Vandringen gjennem Støvets Laberinter - sildig savne dine Børn, dine Venner dig - at du da skal fornye dine huldrige Forbindelser med den troe og fromme Mage; af Eders Enighed, Eders kierlige Samdrægtighed her, som aldrig, medens J. vandrede tilhøbe paa Livets ustadige Bane, blev forstyrret ved et Tvistens Ord, høste Enigheds og Kierligheds udødelige Frugter. - Og vær saa kjæk og mandig, og retskaffen i dito Kald; gaae Tilskikkelserne fra det Høye med den Hengivenhed i Møde, som det sømmer Christenen og den dydige Mand, og bekiemp dine Sindslidelser med den salige Trøst: at din savnede Skat er ikke forloren, men kun for Øyeblikke - thi hvor kort er ikke Spannet imellem Vuggen og Graven imod Evighedens grændseløse Veye. – giemt for dig i Himmelens salige Skiød; thi der skal du igien annamme den, naar din Roge paa Livets Bane er udført, Forhænget falder og de herligere Optrin paa hiin Side Graven aabnes dig. - Med gaadant et Haab kan vi endog med Smiil betragte Gravkøiene, som bedækker vore henfarne Venners Støvt Til Mad. Plockros den 24 Mai. Hvi vinker Du en Ven til Sang, som Phobi Gunst omsonsk begierte, Høi kræver Du til Jubelklang. en Lun, som kun er stemt for Smerte, Al: at Dit Smin, Venninde, brød den Tavshed, som en Kiender bød, Jeg ærer Fryd og nyder den, men synger kunn, naar Øyet græder; og bør den Dag, som Himmelen. bestemte blid til Høytidsglæder, bør den vanheldes af en Røst, saa uharmonisk med Din Lyst? Ney, Ædle, ney, Din Bryllupsfrykstor, grændseløs, bestandig blive som Aanders Saligheder, nyd hvad Jorden har, og Gud kan give Behold Din Himmel i Din Ven, og vær Hans Paradiis igien. Ja, naae hvad dette Hierte spaaer, naae fierne Dages skiønne Hæder, de stolte, blanke, selvgraae Haar, som blegedes blandt Dydens Glæder, - - hal jeg ønsker meer endnu, men kommer og min Røst ihn. Saa dølger hæse Ugle sig. for Dagen, naar dens Glands fremtræder: saa skamrød jeg unddrager mig. fra ussel Sang og idel Glæder; men fuldt mit Hierte ønsker Dig, bliv lykkelig, bliv lykkelig P. Hortebow Haste.