Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-05-27
Blandinger. Det chinesiske Sprog. Abel-Remusat, Prof. i det chinesiske og fatariske Sprog og dets Literatur, har i forrige Aar udgivet den chinesiske Grammatiks første Elementer eller Kourwen de er den gamle Stiilsalmindelige Grundsætninger. Bogens Rec., den berømte Silvestre de Sacy, siger i Jndledningen. til Recensionen i Journal des savans, Juni 1822. "Mange, endog Lærde, ville ikke lidet overraskes, naar man siger dem, at der gives et Sprog, hvor intet i Ordenes Form udmærker Verbernes eller Adjectivernes Navn, og i hvilket man intet kjender til de Bøininger, der tjene til at caracterisere Tallene, Kjønnene, Casus, Tiderne, Maaderne, Personerne, Stemmerne &c. Den vil synes, som i et saadant Sprog alle Forbindelser, der forbinde Jdeerne, mangle Tegn i Udtrykket, og det Menneske, der taler, ikke kan meddele dem, der høre, andet end en Samling ufordøiede Jdeer, som intet almindeligt Baand, forener, og som hverken egne sig til at udtrykke en Forstandsdom eller en Villiebestemmelse. Men maaskee disse Menneskers Forundring vil være endnu større, naar man fortæller dem, at der gives en Grammatik i et saadant Sprog. Tager, sige de, fra en græsk eller latinsk Grammatik den etymologiske Deel, som lærer at kjende Declinationerne og Conjugationerne, det vil sige, alle de Former, hvorved Navne- og Giernings ordene kunne modificeres, og Syntaxen, der lærer den rigtige Anvendelse af alle disse Modificationer, hvad bliver da tilbage, som kan tjene til Gjenstand for den grammatikalske Videnskab, Tilbage bliver Constructionen, den Deel af Videnskaben, der aldeles er forglemt i de fleste Grammatiker, som Brugen eller Øret lærer, i Mangel af Regler eller System, som uden stor Fare kan forsømmes i Anviisningen til Sprog, hvor Jdeeforbindelserne ere betegnede ved de Modificationer, som Navneordene og Verberne egne sig til, hvis Vigtighed i hvilketsomhelst Idiom, af modsat Aarsag er af de samme Modificationer, Tal og Forskjellighed; men som der, hvor de mangle ganske, udgjøre i sig selv allene al Grammatik, og bøde fuldkomment paa Mangelen af alle de Øvrige. Dette er med faa Ord den sande Jdee om en chinesisk Grammatik, saafremt jeg ret har fattet dette Sprogs System, saaledes vil, troer jeg Ægypternes gamle Sprog, vise sig for os, dersom engang det Slør, der bedækker de gamle Hieroglypher, bortdrages for os. Efter alt dette er det let at indsee, hvor vigtig en nøie Jndsigt i Chinesernes grammaticalske System er for alle dem, der holde af at grunde over Sprogets Metaphysik, og paa denne Vei, at trænge ind i den menneskelige Kundskab og Forstands Mysterier. Lucas Cranach. Lucas Cranach er ikke allene bekjendt som een af sin Tids største Konstnere, men ogsaa som Luthers værdige Ven, med hvem han førte en venskabelig og fortrolig Brevvexling. Hvad han var som Menneske, vise følgende Træk, som J. Heller fortæller i Lucas Cranachs Leben. und Werke, Bamb. 1821. Efter Slaget ved Mühlenberg 1547 vilde han som retskaffen Borger ikke forlade sin Bopæl. Under Beleiringen lod Keiser Carl V. ham kalde til sig i Leiren ved Pistriz og underholdt sig med ham om Konst gjenstande. Da den gamle Mester Lucas var traadt ind i Keiserteltet, sagde Carl til ham, at den fangne Curfyrste af Sachsen paa Rigsdagen i Speier havde foræret ham en af Lucas, malet Tavle, som han ofte med Lyst og Velbehag havde betragtet, ligesom han overalt holdt meget af hans Malerier. Men der er i Mecheln i mit Gemak en Tavle, hvorpaa Du har malet mig, da jeg end var ung, sagde Keiseren, og jeg ønsker derfor at vide, hvor gammel jeg den Gang har været?" "Deres Majestæt, svarede den gamle Lucas, var otte Aar gammel, da Keiser Maximilian førte Eder ved den høire Haand og lod Eder hylde i Nederlandene. Men i det jeg begyndte at tegne Eders Majestæt havde. Eders Majestæt bestandigt vendt sig, hvorpaa Eders Majestæts Præcepter, som var vel bekjendt med Eders Natur, meldte, at Eders Majestæt fandt særdeles Behag i smukke Pile, og derpaa befalede, at man skulde sætte en konstrigt malet Piil paa Væggen lige for, som Eders Majestæt aldrig bortvendte Øjnene fra, og jeg dessto bedre kunde gjøre Eders Contrasei færdigt. Denne Fortælling hvede Keiseren meget godt, og han talte venligen til den gamle Lucas. Men da den gode gamle Mand tænkte paa sin Herres og sit kjere Fædrenelands Ulykke, faldt han med grædende Øine paa Knæ, og bad for sin fangne Herre. Keiseren svarede ham mildeligen: Du skal erfare, at jeg vil vise din fangne Herre Naade, og begavede ham rundeligen, da han lod ham drage til Staden igjen. Han medgav ham en Sølvtallerken fuld af ungerske Ducater. Men han tog, for ikke ganske at forsmaae Gaven, kun saa mange, som han kunde holde mellem to Fingerspidser, nægtede urokkeligen at antage Keiserens Forslag, at følge ham til Nederlandene og udbad sig blot Tilladelse, af maatte følge sin Churfyrste i Fængslet. – Den ædle Cranach forlod, af reen Hengivenhed for sin Landsfader, sit andet Fædreneland Sachsen, rev sig løs fra alle Venskabs= og Slægtskabsforbindelser, opsatte sit Testamente, reiste over Augsburg til Jnspruck, gik til sin ulykkelige Herres Fængsel, levede med ham i de øvrige tre Aar, han endnu sad der arresteret, og bidrog meget til hans Adspredelse i Ensomheden ved sine Malerier. Efterat Churfyrsten endeligen d. 27 Aug. 1552 var blevet befriet fra sit Fangenskab, ankom han den 24 Sept. til Jena, og havde sin ældste Søn Hertug Johan den Mellemste og Lucas Cranach siddende hos sig i Vognen. Granach døde 81 Aar gammel i Armene af sin Datter, den af Jver for det tilbagevendte Dynastie i det Grumbachske Forsøulykkelige Cantsler Christian Brücks Ægtemage Hans jordiske Levninger hvile i Weimar, og ved bans høire og venstre Side Musæus og Bode. I Heidelb. Jahrb. d. Literat., No. 54. 1822, roses Superintendent Dr. C. J. R. Christianis hos Hofbogh. Schubothe udkomne Skrift: Die Gewisheit unserer ewigen Fortdauer a. for sin Fremstilling af dybt philosophiske Sandheder i et simpelt, lysfuldt ikke mysterigst Gevandt Det er ikke Forfatterens Hensigt at opregne alle de Grunde, man pleier at anføre for Sjelens Udødelighed, men kun at fremstille hvad der har overbevist ham om hans Udødelighed. Formen er ogsaa meget passende. En Moder, der i sidJndere er overbeviist om vor Vedvaren efter Døden, sørger over et elsket Barns Død, og hendes elskende Ægtefælle paatager sig, i fortrolig Meddelelse at sige, paa hvilke fornuftigt Grunde han bygger sin Overbeviisning om vor Aands evige Vedvaren. - J endeel Aar forestod Forfatteren, som bekjendt, det af ham stiftede Opdragelsesinstitut uden for Vesterport,