Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1840-08-04
Roeskildske Stænderforsamling. I Stændernes Sjette Møde den 21de f. M. oplæste Professor Bang sit Aandragende om Modificationer i Provindsialstændernes Jnstitution, hvilket han indledede med følgende bemærkning: Efterat de ved Forordningen af 28de Mai 1831 og 15de Mai 1834 organiserede raadgivende Provindsialstænder=Forsamlinger nu snart have bestaaet i det bestemte Tidsrum af 6 Aar, synes det i og for sig rigtigt, at Forsamlingerne, der ei mindre have Forpligtelse end Ret til at andrage paa de Forandringer i Landets almindelige Indretninger, som de ansee for gavnlige, i Særdeleshed henvende deres Opmærksomhed paa deres egen Jnstitution, og hvis de finde, at en yderligere Udvikling af denne er ei blot ønskelig, men endog fornøden, for at den skal kunne fyldestgjøre sit Formaal, da henvende sig derom med Andragende til Hs. Majestæt Kongen. Den vundne Erfaring i Forbindelse med Forholdenes egen Natur har nu hos mig fremkaldt den Overbeviisning, at hvis Stænderinstitutionen ganske skal forblive sin nærværende Skikkelse, med den Sønderlemmelse af et Riges Stænder i tvende Forsamlinger, den Jndskrænkning af det frie Valg af Folkets Repræsentanter, og den ubetydelige Jndvirkning paa de vigtigste Administrationsgrene, som hidtil har fundet Sted, saa vil den ei kunne fyldestgjøre det danske Folks Trang til en hensigtsmæssig Udvikling af det offentlige Liv Efterat den første Friskhed, som fremkaldtes derved, at den nye Jnstitution fulgte paa Folkets hidtilværende Udelukkelse fra Deeltagelse i de offentlige Anliggender er bortfalden, og de meest paatrængende Reformer i Lovgivnings- og Administrationsforholdene, der i de første Forsamlinger frembøde sig som Gienstande for Discussionerne, efterhaanden ville ophøre at kunne blive dette, vil Institutionen hensygne, beskjæftigende sig med provindsielle underordnede Jnteresser. Heraf vil da ei alene umiddelbart følge, at det Gode ei vil skee som kunde være blevet sat i Værk, under Forudsætning af Jnstitutionens naturlige Udvikling, men det er derhos at befrygte, at Savnet af denne Udvikling og den Uhyggelighed og Tomhed, som vil være dette Savns uudeblivelige Følge, vil bane Veien for lidenskabelige, uheldbringende Bevægelser. Jeg bør fremdeles ei fordølge, at efter Alt, hvad jeg har kunne erfare, føles der trindt om i Landet Trang til en yderligere Udvikling af Provindsialstændernes Jnstitution, hvis den skal kunne betrygge den nødvendige Samvirken af Folk og Regjering for det hele Samfunds Tarv, og at denne Følelse er levende hos den sunde Kjærne af Folket, der er ligesaa langt fra Enkeltes Vedhængen ved Regjerings=Systemmer, der skye Benyttelsen af de gode Kræfter, som findes i Folket, som for Enkeltes Higen efter uforberedede Reformer og efter at forplante fremmede Jnstitutioner paa vort Fædrenelands Jordbund, inden disse Jnstitutioners Betydning er bleven klar i Folkets Bevidsthed, endsige Gjendstand for det hele Folks Ønsker. Jdet jeg derfor vil indstille, at den ærede Forsamling indgaaer med allerunderdanigst Andragende om, at Kongen vil undergive Anordningen om Provindsialstændernes Jnstitution en Revision, tillader jeg mig nu at anbefale til Forsamlingens Overveielse, om den ei finder Anledning til at tilraade, at der ved en saadan Revision blev vedtaget de Modificationer af Stændernes nærværende Indretning hvorpaa Proponenten nu ønskede at henlede Forsamlingens Opmærksomhed, neml. A. At de tvende danske Stænderforsamlinger bleve forenede til Een og han gjorde ved denne Leilighed opmærksom paa, hvad der om denne Gjenstand var fremført i den forrige Session, og henledede derhos Forsamlingens Opmærksomhed paa at Trangen til en hensigtsmæssig Udvikling af Institutionen i den seneste Tid end stærkere havde udtalt sig. B. At Valgbarheden til at være Medlem i Stændernes Forsamling ei knyttes til andre Betingelser end de almindelige personlige Qvalificationer; at den Valgte har et uplettet Rygte og fuld Myndighed over sin Formue, har opholdt sig fulde 5 Aar i Kongens europæiske Lande har opnaaet en Alder af 30 Aar, og ikke staaer i saadant Tjenesteforhold til en fremmed Stat, som medfører, at han ei i det Væsentlige kan ansees for dansk Borger. Den væsentlige Forandring som herved tilsigtes er, at den som betingelse for Valgretten foreskrevne Grundbesiddelse ei tillige skal være en Betingelse for Valgbarheden. Valgretten, yttrede Proponenten, kan ei hensigtsmæssig udstrækkes til den hele Masse af Folket, og man maa søge at tilveiebringe en Garantie for, at kun de Statsborgere, som rimeligviis have en større Grad, af Uafhængighed og en høiere Jnteresse for Vedligeholdelsen, af den borgerlige Orden, kaldes til at vælge. Denne Garantie har man hos os søgt at tilveiebringe ved at knytte Valgretten til en ikke ubetydelig Grundbesiddelse, og skjøndt derved endeel dygtige Statsborgere ere blevne udelukkede, ansaaes denne Foranstaltning dog som den for vore Forhold meest passende. Derimod formeente Taleren, at man havde feilet ved og at knytte Valgbarheden til en endnu større Grundbesiddelse, der netop skal høre til samme Valgklasse; thi den Garantie, som man herved attraaede var i høi Grad illusorisk, eftersom det at have Skjøde paa en Eiendom i Virkeligheden ikke var noget Beviis for at man eiede Roget, og det er derfor meget let for den, der har Haab om at blive valgt, og ønsker det, at omgaae Loven, ved efter Overeenskomst med den, tidligere Eier af en Grundbesiddelse, at udstæde Obligation for hele Kjøbesummen med Frihed for personlig at tilsvare Gjælden. At en saadan Omgaaen af Loven skulde finde Sted for at vinde Valgret alene, var ikke rimeligt, da denne Ret skulde deles med Mange, hvorimod der var god Grund til at antage, at stedse flere og flere paa en slig Maade vilde søge at erhverve Valgbarhed, naar de først havde skaffet sig et Tilhæng og derhos ønske at fungere som Stænderdeputerede. Den nugjældende Jndskrænkning af Valgbarheden, meente Taleren og var skadelig for Institutionen og derved for Regjeringen og det hele Samfund, idet den udelukker mangfoldige dygtige og inteligente Statsborgere, der ei vilde indlade sig paa Elusioner, som de nysberørte, for at blive Folkets Repræsentanter. Ogsaa ønskede Proponenten at Valgbarheden blev udvidet til de mosaiske Troesbekjendere, og til Consuler saa længe disse ei kunne ansees som den vedkommende fremmede Stats fast lønnede Embedsmænd. C. At det tilstedes samtlige ordinerede Geistlige at vælge 4 Deputerede, tvende for Østifterne og tvende for Nørrejylland og at det indrømmes Kjøbenhavns Universitets Lærere at vælge een Deputeret, hvilket efter Proponentens Formening var en Udvidelse af Valgretten, der havde Stænderanordningens Analogie for sig, hvorimod han ansaae det for uhensigtsmæssigt at Geistligheden som Beneficiarier skulde have Valgret i Grundbesiddernes Valgklasse. D. at alle valgbare kongelige Embedsmænd skulle kunne modtage det paa dem faldende Valg, uden at behøve at erhverve Regjeringens specielle Tilladelse, idet Regjeringen, forsaavidt fornødent gjøres, vilde lade constituere en Anden, til at udføre Embedsmandens Forretninger, medens han er fraværende ved Stænderforsamlingen. Proponenten meente nemlig at der ingen Grund var til at frygte for at altfor mange Embedsmænd skulde blive valgte, og skjøndt der for Tiden ikke var Anledning til at antage at Regjeringen vilde nægte Embedsmændene den fornødne Tilladelse, saa havde dog en sørgelig Erfaring i andre Lande viist, hvorledes, under forviklede Forhold, Nægtelse af Samtykke til Embedsmændenes Valg har fremkalgt Bitterhed og Spænding mellem Regjering og Stænderforsamling, og hvorledes denne Rægtelse svækker Embedstandens Uafhængighed, som i de reene monarkiske Stater er en af de vigtigste Garantier for Samfundets Velvære. K. at der bliver bestemt en vis ordinair Varighedstermin for hver sammentrædende Stænderforsamling, som vel passende kunde bestemmes til 3 Maaneder, og ligeledes en vis Tid af Aaret, paa hvilken Forsamlingen hvert andet Aar blev at sammenkalde, hvilken Tid, under Forudsætning af een Stænderforsamling, og med Hensyn til, at Communicationen mellem Provindserne oftere standses ved Jisgang synes at kunne fastsættes til Slutningen af Marts Maaned, eller Begyndelsen af April. Proponenten meente at ligesom vor uforglemmelige afdøde Konge engang har tilsagt sit Folk, at Stænderne skulle samles hvert andet Aar, saa har det og været hans Agt, at de skulle have en rimelig Frist til ei alene at erklære sig over de kongelige Lovudkast, men og at fremkomme med de Petitioner, til hvilke de finde sig opfordrede, men dertil behøves en passende Tid, som ei i Almindelighed kan være ringere end 3 Maaneder. Ligeledes formeente han at naar Regjeringsautoriteterne gjorde deres Pligt, kunne de have deres Lovarbeider færdige til den bestemte Tid hvert andet Aar, og ved den foreslaaede Forandring kunne saaledes vindes en fast Forretningsgang i Henseende til de vigtigste Regjeringsfunctioner. F. at Forhandlingerne føres offentligen, som tidligere af den ærede Forsamling er indstillet, dog saaledes, at der ansættes Hurtigskrivere i Forsamlingen, og at en officiel Stændertidende, som leveres til lav Priis, uopholdelig meddeler en fuldstændig og sanddru Fremstilling af det Passerede. Saalænge vor Bladliteratur endnu er ufuldkommen, og efter Landets Udstrækning vel endnu en rum Tid vil blive det, og saalænge man har liden Føie til at vente, at Borgerne i Almindelighed skulle læse Blade af modsat Farve, for saaledes at udfinde det Sande, have de enkelte Deputerede et uafviseligt Krav paa, at der gives en sanddru Fremstilling af deres Færd i en let tilgængelig officiel Tidende. G. at der indrømmes Stænderforsamsingen af medvirke til en heldig Finantsadministration, ved at afgive Betænkning over et almindelig samme forelagt Budget, og ved at controllere Overholdelsen af det til Lov ophøiede Budget, ved en Revision af de aflagte Statsregnskaber. Proponenten vil iøvrigt afholde sig fra at fremsætte speciellerForslag om denne Gjenstand, da den er af en saa særdeles Betydning og Omfang, at den egner sig til speciel Forhandling under en særegen Sag, ligesom han har Grund til at antage, at andre Deputerede herom ville indgive særskilte Andragender. Men han holdt dog for – og han havde derfor ei ganske kunnet undlade her at berøre denne Gjenstand – at de Bestemmelser og Stændernes Medvirkning til en heldig Finantsadministration, hvorpaa han ei tvivler at Forsamlingen indstændigen vil andrage, bør optages i selve Stænderanordningen og gjøres til et vigtigt organisk Led af den mere udviklede Stænderinstitution, som han haaber at ville blive Danmark til Deel. Saavidt han formaaede at indsee, er nemlig en hensigtsmæssig Medvirkning ihenseende til de finantscielle Anliggender en ufravigelig betingelse for at hvilkensomhelst Stænderinstitution - den være raadgivende eller besluttende, – kan fyldestgjøre sit Formaal og vedligeholde den varige Betydenhed der ligesaameget er i Regjeringens som i Folkets Jnteresse. Derfor burde efter hans Skjøn Forsamlingens Functioner i Henseende til de finantcielle Anliggender optages som en væsentlig Deel af selve dens Organisation. Naar de forestaaende Forslag maatte vinde Bifald, ville de medføre flere underordnede Modificationer af enkelte Forskrifter i Stænderanordningerne, og Prop. maatte derfor ogsaa stille sit Andragende paa disses Revision, men iøvrigt kan den hele Detail ei høre til en privat Proposition, men maa overlades til Regjeringens Forsorg, hvis de udtalte Anskuelser skulle vinde den ærede Forsamlings og senere Hs. Maj. Kongens billigelse. I Henhold til alt Anførte, havde Taleren den Ære at indstille til Østifternes Stænderforsamlings Øverveielse og Bedømmelse, om den maatte finde Grund til at indgaae med allerunderdanigst Andragende om: at der maa blive foretaget en Revision af de nu gjeldende Anordninger om de raadgivende Provindsialstænder i Danmark, og samme undergivne de til Stænderinstitutionens naturlige Udvikling sigtende Modificationer, som ovenfor ere foreslaaede, saaledes at de nye Bestemmelser i Overeensstemmelse med Frd. 15de Mai 1834 in fine kunne blive forelagte den næste Stænderforsamling til Betænkning."