Aarhuus Stifts-Tidende, 1841-12-02
Aarhuus. Den aarige Violoncellist Hr. Knudsen, der nylig med saa overordentligt bifald gav Concerter i Aalborg, Viborg og Randers (i Aalborg blev han endogsaa fremkaldt), indtraf hertil i Mandags, for ogsaa her at lade sig høre paa sit herlige Jnstrument; men da det Müllerske Selskabs Forestillinger endnu ere i fuld Gang og der saaledes desuden manglede ham et passende Locale, saae han sig nødt til, strax i Tirsdags Morges at fortsætte sin Reise videre til Horsens, hvorfra han ogsaa senere vil gjæste Fyen. Vi gik saaledes, efter Kienderes Dom, Glip af en sand og ualmindelig Kunstnydelse, hvilket gjorde os saameget mere ondt som den lille Prove, Hr. Knudsen for et Par Uger siden her gav os paa sit Talent, vandt det forsamlede Publicums Bifald, medens den derimod ikke, paa Grund af flere uforudseete Hindringer, var løbet af til Kunstnerens egen Tilfredshed. Jmidlertid kunne vi dog endnu gjøre os Haab om, at faae denne unge, haabefulde Tonekunstner at høre, da han til Sommeren paany agter at gjøre en Kunstreise hertil. Slaven Niels Frederiksen, som togange er paagreben. her, første Gang efter at være undvegen fra Rendsborg, og sidste Gang fra Nyborg Fæstning, og under sit Ophold i Jylland er især bekjendt af et Jndbrudstyveri hos en Guldsmed i Horsens, har nu endelig, førend han skulde transporteres herfra, tilstaaet hvor han havde forvaret Resten af de ved hiint Jndbrud stiaalne Sager, og da han forleden Dag blev ført hen til det angivne Sted, i et Huus hvor han havde logeret, fandtes Alt paa en Ubetydelighed nær. Til Hr. Etatsraad By= og Herredsfoged. Hersleb i Veile. Der er aldeles intet urigtigt eller fordreiet i de Kjendsgierninger jeg i As 193 af Aarhuus Avis har ladet indrykke. Hvert Ord er den rene skjære Sandhed, og skal staae urokket saalænge Deres Navn er til, Hr. Etatsraad. J den af mig meddeelte allerunderdanigste Ansøgning til Hans Majestæt, er hele Sagen fremstillet baade fra den historiske Side og med Hensyn til Realiteten. Ogsaa her er alting fremført overeensstemmende med Sandheden. Deres Belysninger, Hr. Etatsraad, ere derfor til Overflod. Besynderligt at man vil give mi Skylden for at Hørstederne i Aar intet have bestilt ved deres Veie. Det Brev fra mig, De citerer, er sandsynligviis skrevet i Anledning af en fra Hr. Etatsraaden udstedt Ordre til paa een Gang at sætte alle Sogne veie i complet Stand. Jeg svarte for mig og mine Commitentere, ikke for Horstederne, som jo meget gjerne kunde arbeide paa deres Veie, fordi vi Andre havde nok at bestille andre Steder. J al Fald er det 3die Aar for længe siden udløbet. – De Midler De opgiver, forgiæves at have forsøgt, for at formaae os til at tage fat paa Hørstedveiene, ere ingen andre end de tidligere anvendte, nemlig i Grunden slet ingen, thi der er aldrig givet os noget andet Valg, end at paatage os det paabudne Arbeide. Derimod tilbøde vi, for at faae en Ende paa Sagen, at fritage Hørstederne for Deeltagelse i en Skolevets Istandsættelse paa circa 600 Favne, ja vi tilbøde endog at sende dem en Hjælp af 20 Vogne med 2 Mand hver. Men ikke heller dette fandt Hr. Etatsraadens Bifald. – Den os givne Frist til at istandsætte Hørstedveien have vi anvendt til at forsøge om det ikke var muligt at befrie os fra en Byrde, vi troede os forurettet ved. Deri have vi upaatvivligen handlet meget rigtigen, thi Byrder have vi nok af. Men der er Folk som troe man kan ikke læsse nok paa Bondens Skuldre. Dog saasnart vi saae at man paa ingen Maade vilde tage Hensyn til vore Besværinger, besluttede vi strax at istandsætte Veien, men begjærte Henstand til fuldendt Høst. Dette har Amtet ikke villet tilstaae os, skjøndt det mere humane Rentekammer siden fandt at dette meget vel kunde have ladet sig gjøre. I Amtmanden skulde Vonden finde sin Forsvarer og Veileder, men Gud naade os! – At vi lode Veiarbeidet licitere og dog selv forrettede Arbeidet, er vist ingen Brøde. Vores Hensigt var at vide hvad dette Arbeide kunde koste, fori sin Tid at søge Regres herfor. Dette er ogsaa saavidt jeg husker blevet opgivet for Amtet, thi vi ere altid gaaede aabent tilværk. – De 14 Dages Opsættelse Hr. Etatsraaden taler om, have vi aldrig begjært, og ere udentvivl tilstaaede mere i Faveur af Hørstederne end for vores Skyld. – At De var stræng ved Synet vort Veiarbeide, er vitterligt nok, da De forlangte at vi skulde rense Grøfter op der stode fulde af Vand, og hvortil Afløb manglede, skjøndt Deres Hr. Søn havde fritaget os herfor. Ligeledes forlangte De en Overeensstemmelse i Arbeidet, som man ikke engang finder ved de gamle Landeveie. At De yttrede Utilfredshed med Niels Winkels Veiarbeide er meget rigtigt, men jeg mener dog at istedetfor den haarde, inhumane Maade hvormed De tiltalte ham, havde det været rigtigere at dictere ham en Mulct, da De dog viste Dem saa villig hertil med Hensyn til os Andre. – Naar De fortæller at Hørstederne have 1073 Favne Vei til 22 Tdr. Hartkorn og vi Andre kun 885 til 130 Tdr. Hartkorn, skulde man næsten troe De vilde bilde Folk ind at Hørstederne ere forurettede. Dette er snarere at fordreie en Ting. Hvad det udpantede Gods betræffer, mener jeg, at ligesom det umuligen kan være Uvedkommende tilladt at bryde Toldvæsenets Segl, ligesaa lidt maa der kunne røres ved det Gods der er taget under Beslag af Øvrigheden, uden en udtrykkelig Tilladelse hertil. Dette er saa ligefrem, at man maa forundre sig over at en Øvrighedsperson kan tænke anderledes. Rentekammerets Frifindelse var desuden ganske overladt Amtmanden. At det Kgl. Rentekammer gjorde sig den Uleilighed at resolvere paa vores Ansøgning og Klage til Hans Majestæt, var slet ikke det vi attraaede, og det kunde gjerne være at Kongen, dersom dan havde faaet vores Klage havde været af en anden Mening end Hans Forgænger. Hr. Etatsraaden er forvisset om at enhver Rettænkende og dannet Læser med villie betragter det høist fornærmelige i hvad De kalder et Angreb imod Dem og Stiftamtmand Hoppe. Men har jeg da gjort andet end hvad De selv har udviist imod mig og Andre. J Sommer, medens Underhandlingerne og Hørstedveien varede, har De ladet alle Deres og Amtets Resolutioner eller Skrivelser bekjendtgjøre ved Kirkestævne, uagtet de strikte taget kun angik de 6 Mænd som stod i Correspondence med Dem og Amtet. Jeg har intet havt herimod, tvert imod glædet mig over at De var bleven saa frisindet en Mand. Men nu mærker jeg nok at det kun maadelig er bevendt med Deres Frisindethed, og at De troer Andre ikke have Lov at behandle Dem, som De behandler Andre. Kan De forresten ikke være Deres egne Handlinger bekjendt, er det rigtignok slemt nok for Dem. Iøvrigt og til Slutning tjener til behagelig Efterretning, at vi, for at faae en Ende paa denne Affaire, have overdraget en Sagfører at søge Hørstederne og muligen Andre til. At dette endnu ikke er skeet, kommer alene af Mangel paa Tid hos Vedkommende. Aldebertsminde, den 26de Novbr. 1841. Deres ærbødige. C. Dalgas.