Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-10-19
Det er paa mit Forslag, at den summariske Sum af de Værdier udtrykt i Tal, som enhver Cadet faaer ved Middelet af ovenstaaende Domme, allene og uden Undtagelse bestemmer Cadet ternes Forret til Gage, Avancement, Udcommandering, og alle store og smaae Emolumenter, af hvad Navn nævnes kan, og det paa saa simpel og precis en Maade, at den mindste Cadet kan selv tilcalculere sig sin Ret efter Regler, som dertil ere opslagne paa Jnstitutets Lære Sahle. - Det er endelig paa mit Forslag, at det sidste Stød er givet Partiskheden, i Fald den skulde vove at ville indtrænge sig i een af Fædrelandets Helligdomme, derved, at ikke allene Examinandi selv trække deres Spørgsmaal ud, men tillige, at enhver Dommer er forbunden til, ikke at udlade sig med sin Dom for nogen af de andre Meddømmende, førend paa Stedet, hvor de i Alles Nærværelse afleveres skrevne, summeres, og Middelet udtages. Vee den, der vilde vove at afvige fra Sandheden, han vilde staae brændemærket blandt de andre. - Ak! men det er tillige ved disse Forslag, at Stormandens og Demagogens Søn ofte faldt, naar den ringere Middelstand og den stille fredelige Borgers stod. - Men i 12 Aar uden Undtagelse at faae tilbageskikket enhver Foræring: benægtet enhver Taffelindflydelse: kort, bortviist ethvert meer end moralsk Beviis, paa Forældres Godhed for mig. - Men at have været den første, der ordentlig og methodisk lærte Cadetterne Søemand skabet og Orlogstienesteen. - Men at have bevirket, at de i Land ved hensigtsmæssige Examing bleve nødte til at lære alle de Videnskaber, der foredrages paa Akademiet. - Men at have det Uheld, at oplyste og sieldne Mænd, blandt dette Jnstituts Lærere og Foresatte ere mine varme Venner, uagtet jeg har meer end fordobblet deres Arbeide og Ansvar. - Men endelig - hvad der er det allerværste - efter saamegen Uret at nyde Regieringens Understøttelse og Beviser paa dens Tiltroe. - Dette, ærværdige Publikum, ere min Forbrydelser. Hvor, der kan overbevise mig om andre - hvo, der kan fremstaae og bevise den mindste Urigtighed ved een eneste af de Data, jeg har anført ham fremkalder jeg herved høitideligen tilat anklage mig for Din forfærdelige Domstoel."J Aaret 1824 fremtraadte den Hedengangne, og det var det Sidste, der kom offentligen fra hans Haand, i Kjøbenhavns Skilderie med en Erklæring til Publicum, som begynder saaledes: "Mere end et Quart Seculum er henrunden, siden jeg fandt mig forpligtet til at fremtræde for et agtbart Publicum, at værne om det Corpses Rygte mig er betroet. – Naar min Stilling medfører, at jeg ofte maae handle mod Forældres Følelser for det kiæreste, de have i Verden, saa har jeg dog i det lange Mellemrum fundet et saadant Skiold i Academiets Love og i min Konges kraftige Beskyttelse mod de Angreb, der ere gjorte mod mig, at Academiet kun eengang i den Tid er offentlig angrebet. Saaledes var stedse Academiet og dets Hæder hans Øiesteen. Vi kunne ikke bedre ende disse korte Efterretninger om en af Fædrenelandet saa høit fortjent Mand, end ved at anføre her det fortræffelige Qvad, som den af saa mange efterstræbte, men af ingen opnaaete, Baggesen har digtet til hans Hæder. Det er ligesaa veemodigt et Minde om den savnede Skiald, som om den hedengangne Hædermand. Havfrusukket. Det blev dit ædle Kald, udvalgte Søn af Gerner, At lede Dannebrogs de spæde Heltes Trin J Nordurs Labyrint ved Glimt af kiendte Stierner, Ved Polens stille Lys, og Maanens Skin. Du dette store Kald med nordisk Aand opfylder; I Flagets Heltes Spor, som Lærer, traadde du Jeg veed mit Fædreland din Aand og Jver hylder, Skiøndt levende du gavner det endnu. Men det blev og dit Kald, med festelige Sange At mane Sorgen frem om Dannebroges Mænd, Naar de forlod, begrædt, den underlige, trange, Men stolte Bane; thi du kiendte den. Fleer kiende den, som du; thi Dovres Klipper smelte, Og hver en cimbrisk Høi bliv viklet om med Tang, For Angul, Nord, og Dan paa Havet mangler Helte; Men Faa Havfruen lærte Bølgens Sang. Hvi lyder den ei meer, den høitidsfulde Stemme, Der lød ved Evalds og ved Gerners store Liig? Den Røst, hvori min Aand dybt syntes at fornemme. De Tabtes sidste Suk, og Odins Skrig? Ak! Ægirs Lys, er slukt Nordhavets elskte Stierner. Ei vinke Skialden meer til glade Hymners Klang; Vor Tordenskjoldborg halv er kunst, o Skræk! og Gerner Er død i Fredens Skygger anden Gang. Den stolte Havets Pryd, vor Orlogssvane dukker; Søeslangen kneiser op af Midgards skumle Skiød; Havfruen tungt hver Nat i Kongedybet sukker; Og Bredden hyler, som ved Baldurs Død. Sorg krandser Nordens Pol, nær svæver den om Jorden. Vor Evalds, Gerners, og Nordhavets yndte, Ven! Hvi hører jeg den ei, den Harpes hule Torden, Som eene værdig kan forkynde den? Det blev mit mindre Kald, med lystelige Qvæder Af mine Brødres Graad at lokke smile frem Hvi blev det ei min Lod, paa Danmarks Ve til Hæder. Med Hevnens dragne Sværd at følge dem! Hvi gav mig Bragur ei den nordhavdybe Tone, Der i din Havfrusang omhylte Herthas Kyst, Og nu, sig hæver op af Sundet Gesione, Fortvivlt omblikkende, gienklinger i mit Bryst! Sles vivans son en guerre, ane la pair sort de moins pour les morts. Otto Joachim Schack v. Rathlou, var, endnu i vort Old, en Dannerstatens første Pladsmænd, Retskaffenhed, Frimodighed, Forretningsduelighed og Uegennyttighed vare de Egenskaber, som - forenede med en mangesidig dannet Aand - have bevaret Ham et hæderligt Minde, og gjerne dvæler den oplyste Fædrelandsven ved hans statsborgerlige Færd. Mange vandre endnu iblandt os, som, middelbart eller umiddelbart, have staaet i nærmere eller fjernere Forbindelse med ham, og Alle ere de enige i, at Schack Rathlou hørte til sin Tids meest udmærkede og virksomste Mænd. Otto Thott, som - under andre Forhold – kunde have bleven Danmarks Sully - var vor Schack faderlige Ven, hvis lærerige Omgang, ja selv Underviisning, han nød i sin Ungdom *), og sandsynligt er det, at disse faste Grundsætninger, denne fri uafhængige Villie, dette Hang til klog Sparsomhed i Statsoeconomien, som stedse udmærkede *) J Mindetalen over Otto Thott appstropherer Jacob Baden den ny Universitetspatron, Schack Rathlou, saaledes: Tu vestigiisThottii tui – nem illum te a puero paterna observantia coluisse, sæpius et appud multos professus et – tu igitur vestigis Thottii tui insistens &c. Schack, vare Følger af Cato Thotts vise Raad til Ynglingen. Tidlig betraadte Schack den diplomatiske Bane. Fra det svenske Hof blev han kaldet til Præses for Rentekammeret. De occonomiske Planer, han her søgte at sætte igjennem, de forældede Misbrug, han stræbte at afskaffe, erhvervede ham Fiender, hvor han burde have fundet Venner; men endnu levende Embedsmænd kunne bevidne, at Schack paatænkte og kildeels iværksatte Indretninger vilde have havt heldige Følger for Statens Finantser, dersom det var blevet ham forundt, at virke i denne Green af Statsbestyrelsen, hvortil han især syntes at have uddannet sig. Men da hans Redelighed ikke tillod ham at spille den dobbelte Rolle: Oekonom i Rentekammeret og Udøser i Commerscollegiet, fik han snart sin Afsked af Struense, uden Pension. Da var Schack fattig og i stor, men nødvendig, Gield. Efter syttende Januarscatastrophen blev han atter sat i Virksomhed som Statsminister. Forandring af Magthavere frembragte ingen Forandring i Schacks bestemte og frimodige Aand; derfor nedlagde han i Statsraadet em – med patriotisk Varme skreven - Protest, imod visse, til en Udlænding bestemte, Pengeudbetalinger.