Københavns Adresseavis, 1761-07-31
Anledningen hertil var, at Martha siger til Je sum, som hun mødte: Herre, havde du været her nærværende, var min Broder Lazarus ikke død men jeg veed, at hvad du vil bede af Gud, vil Gud give dig. Jesus siger: Din Broder skal opstaae. Martha siger: Jeg veed, at han paa den yderste Dag skal opstaae. Og derpaa siger Jesus: Jeg er Opstandelsen og Livet, J. Troer du dette, Marthæ Mening var: Havde Jesus været nærværende, kunde han lettelig skienket den døde Lazarum Livet, ligesaa vel som han kan opvække de ved Døden hensovede fra de Døde. Heraf sees, hvorledes Guds Børns Troe her i Livet med Skrøbeligheder, er omspendt; Haver baade sin Tilvext og Tiltagelse: og sin Afvext og Aftagelse. Omendskiønt Lazarus stan i Graven, da Jesus kom, og opvakte ham, sigende: Lazare, vor Ven som sover, kom hidud! som og skede, da han strax fremstillede sig levende: Troede dog Martha, at, dersom JEjus havde været nærværende, før Lazarns døde, havde han lettere kundet kalde ham til Livet igien; ikke desmindre, var hendes Troe og Bekiendelse om Jesu meget ypperlig. Hoved=Lærdommen heraf, var: At det er en Troes=Artikel, at troe denne uryggelige Sandhed, at JEsus er Opstandelsen og Livet for alle Guds troende Børn, for hvis Skyld saadanne Troende, ikke skal de evig; men opstaae, og leve evindelig for Guds Ansigt. Herudi betragtedes kortelig: 1. Hvem der er Opstandelsen og Livet for alle sine Tryende. Jeg er Opstandelsen og Livet, siger Jesus. 2. Hvad Trøst disse Jesu Ord give bodfærdige og troende Syndere, nemlig, de skal ikke døe, men leve evindelig for Guds Ansigt. a) At Jesus ikke alleneste er opstanden fra de Døde, som af ham selv blev forkyndet, Marc. 14, 28. blev forsikkret af Engelen, Marc. 16, 6. er tydeligen beviist og bevidnet af Pauls, Rom. 4,25 og Cap. 6.4, saavelsom og af andre. Det Vægterne ved Jesu Grav ogsaa fortalte, Matth. 28, 11. men at Jesu endogsaa er Opstandelsen selv, see vi her af Christi egne Ord, Joh. 11, 25, ligesom og af Pauli Ord, 1 Cor. 15, 1124. b) At Jesus er Livet, bevidner Evang. Johannes om ham. J ham var Livet, og Livet var Menneskens Lys. Cap. 1, 4. Af Exordio ligeledes: Jeg er Livet, siger Jesus. Ja, han er ikke alleneste Livet; men endogsaa Veyen til Livet. Han er detsande Livets Træ, og sande Viintræ. Aabenb. 2, 7. og Cap. 22, 14. Joh. 15, 1. Og, som han er baade det sande Viintræ og Livets Træ, saa skal de, som ere indpodede i Christo, og plive i Forretning med hannem, faae Rettighed til det evige Liv i Himmelen. Det Livets Træ, som stod i Paradiis, satte Gud Cherubim med et blinkende Sværd, for at bevare Veyen, til Livets Træ, 1 Mos. B. 3, 24. Men Gud skee Lov Jesus er ikke alleneste Livet, men endog Veyen til Livet, og de, der vil blive ved ham, og i ham, skal aldrig vildfare. Saadanne kan forsikkres om, det skal vederfares dem, som skrevet staaer 2 Mos. B. 23,20 Af den anden Deel blev beviist. Hvad Trøst disse Jesu Ord give bodfærdige og troende Syndere, neml. De skal ikke døe evig; men leve evindelig for Guds Ansigt. Derom siger Christus: Mine Faar, de, som høre min Røst, og følge mig, (saadanne ere de saade Troende) dennem giver jeg det evige Liv. Joh. 10, 28. Er da Døden Syndens Sold, saa er da og det evige Liv Guds Naades Gave i Christo Jesu vor ud være derfor Tak! som har 452 Kiøbenh. Adresse=Contoirs Eftet. hvo som har Sønnen haver Livet, hvo som ikke har Guds Søn, haver ikke Livet; 1 Joh. 5,11. 12 følgeligen bliver det en Troes Artikel; en umodsigelig Sandhed, en velgrundet Troe og Haab, at erkiende IEsum for Opstandelsen og Livet, efterdi Jesus selv siger, at, hvo som seer Sønnen, og troer paa han nem, skal have et evigt Liv, og jeg, siger Jesus, skal opreise ham paa den yderste Dag, Joh. 6, 40 og 54, Dernæst ilede man strax til Teriens Forklaring, disse Jobs Ord. Jeg veed, min Frelser lever, a. bleve da korteligen afhandlede, saaledes: Hoved=Lærdommen heraf, var Jøbs og enhver troende Christens velgrundede Troe og Haab midt udi Døden, om Opstandelsen og Livet for Christi sin Forløsers Skyld. Herudi blev atter betragtet 1. At enhver sand Christen giør vel i at han midt udi Døden viser saadan velgrundet Troe og Haab om Opstandelsen og Livet, som Job erklærede sig at have. 2. Hvorpaa saadan deres Troe og Haab, om den skal kaldes velgrundet, bør at være bygget, og grunde sig, nemlig, paa J EsumLivets og Dødens Herre. Her blev atter forestillet a) Hvad saadan en velgrundet Troe og Haaber, Hvorudi den bestaaer og hvad denne upaatvivlelige Visheds egentlige Beskaffenhed er. b) Hos hvem saadan en velgrundet Troe, Haab og upaatvivlelig Vished findes. c) Hvad Frugt og Nytte derved tiveye bringes. a) Job midt i sine fortvivlende Tanker bliver her oprettet med guddommelig Trøst. Her omstraaler han nem et guddommeligt Lys, og den Hellig Aands sande Oplysning midt udi alle hans Fristelser, derfor siger han, Jeg veed, min Frelser lever &c. Saaledes haver Troe, Haab og Tillid, saavel som Vantroe, Mishaab og Tvivl om Guds Naade, endogsaa hos Guds troende Børn, en stor Strid, men Troer, er den Seyer, som overvinder Verden, 1 Joh. 5,4. Naar da Død og Liv haver Strid er det vor Trøst, Livets Fyrste han er død; men lever i al Evighed, og haver Helvedes og Dødens Nøgler; Aabenb. 1, 18. Derfor skal den, som i Troen er øvet og pro vet, midt i Døden, see Livet: midt i Angesters og Ansægtelsers Nat, see den Evigheds Morgen, paa hvilken ingen Aften skal følge, see IEsum, den Morgenrøde, frembryde, der har tillukket Helvede, som vore Synder have oplukket, og igjen aabnet os Himmelen, som han med sit Blod har forhvervet. Saaledes var da Jobs Troe, og saaledes bør enhver Christens velgrundede Troe og Haab være, thi vil vi vide, hvad Troen er, saa beskriver baade Luthers og Paulus os denne Sag saaledes. Luther siger Troen er en levende Tillid, og overbevisende Fortrøstning om Guds Naade; den er en Guds Gierning i os hvorved vi fødes paa nye. Synden, den gamle Adam dræbes derved, Sønnen, den nye Adam kommer attsaa til at leve i os, (som uden Tvivl er Meningen af Luthers Fortale over Brevet til de Romere) Pauli Ord herom ere disse: Troen er en Bestandighed paa de Ting, som haabes en fast Overbeviisning om de Ting, som ikke sees Chr. 11, 11. Den sande og levende Troe viger aldrig, men staaer klippefast, grunder sig paa Guds saliggiørende og levende Ord, som siger: Før skal Biergene vige, og Høyene henfalde førend min Miskundhed skal vige fra dig, og min Freds Pagt bevæges, siger Herren din Forbarmer, Esa. 54, 10. Saadan upaatvivlelig Vished om Guds Løfter og Forsættelser, saadan en velgrundet Troe og Haab, havde baade Abraham, Job, Paulus, a. Abraham tvivler ikke paa Guds Forsættelse, formedelst Vantro; men blev styrket i Troen, J. Rom. 4, 21. 22. J samme Cap. 3 Vers, heder det: Abraham troede Gud, og det blev regnet ham til Retfærdighed. Jobs Ord herom ere disse: Jeg veed, min Frelser lever, c. Pauli Ord: Jeg er vis paa hverken Død eller Liv, a. skal kunne skille mig fra den Guds Kierlighed, som er i Christo Jesu. Rom. 8, 38, 39. Denne Troens upaatvivlelige Vished bestaaer ikke i en blot Videnskab og mundtlig Bekiendelse om Gud og den Herre Jesu Christo at kalde ham sin Frelser, og sige, at han lever, men udi en upaatvivlelig Forsikkring og velgrundet Overbeviisning udi sit Hierte om saadan sin Bekiendelse med Munden. b) Hos hvem saadan en velgrundet Troe, Haab, og upaatvivlelig Vished findes, da var det hos Abraham, Job, Paulum, og mange saadanne flere Guds troende Børn. Job siger derfore Min Frelser, som lever, skal opvække mig: Han som en min Goel; han, som baade var en sand Gud, og et sandt Menneske. Elias, Elisa, Petrus, Paulus, som vare blotte Mennesker, Propheter og Guds Apostler, have ogsaa opvakt de, som vare hendøde, til Livet; men paa slige blotte Mennesker grundede ikke disse Guds troende Børn deres Troe og Haab, det giør ey heller nogen sand Christen; men ene og allene paa Jæsum, deres Salligheds Klippe, og saa staaer den klippefast, og Helvedes Porte skal da ikke formaae sig imod dennem. Matth. 16, 18. c) Hvad, Kiøbenh. Adresse=Contoirs Efterret. c) Hvad Frugt og Nytte derved tilveiebringes. Og da siger Job: Min Frelser, Og vil sige: Min Blodsforvante, som i Henseende til sin guddommelige Natur var en udødelig Gud men maatte dog i Tidens Fylde blive et fandt Menneske, og døe for mig Han, som var død men lever i al Evighed; og haver Helvedes og Dødens Nøgler, Aabenb. 1, 18. Denne min Frelser, han lever, og skal opvække mig fra de Døde. Jkke min Siel; thi den er udødelig, men mit Legeme, som her har været omgivet med Elen dighed; som i Døden nedsaaes i Forkrænkelighed, skal omsider af Gud opvækkes fra de Døde, og opstaae Uforkrænkelighed 1 Cor. 15, 42. Og det er just min Broders og Frelsers Forretning; thi han er den, som paa den yderste Dag skal opvække mig og alle Guds troende Børn af Døde; og ved sin Opstandelses Kraft, give mig og saadanne Kraft, til at opstaae, som han selv siger, Joh. 5, 2829. Den Time kommer, &c. Dan. 12, 2.2. Hvorpaa saadan deres Troe og Haab, om den skal kaldes velgrundet, bør at være bygget og grunde sig, nemlig paa Jesum, livets og Dødens Herre. Derom siger Job: Mine Øyne skal see ham (nemlig denne min Frelser) og ikke en Fremmeds. Job glæder sig her ved Guds Ansigtes høytidelige Beskuelse; og denne sin Jesum, som han længe her aandelig viis med Troens Øyne har beskuet, glæder han sig nu ved, hisset at beskue Ansigt til Ansigt. Her om tales der, 1 Cor. 13, 12. Og 2 Cor. 3, 18 Dette har Paulus tydeligen villet forklare sine Corinthier, og derfore siger: 2 Cor. 5, 7. Her omgaaes vi ved Troen, og ikke ved Beskuelsen; men hisset (i Guds Æres og Herligheds Rige) skal vi see ham ligesom han er, 1 Joh. 3, 2. Dette længtes en David inderlig efter, og derfor siger Pr. 42, 3. Naar skal jeg komme derhen, og sees for Guds Ansigt: P. 17, 15. Om denne Guds Ansigtes høytidelige Beskuelse taler Christus selv udi sin Bierg=Prædiken, Matth. 5, 8. Sallige ere de reene af Hiertet; thi de skal see Gud. Og Aabenb. 22, 4, heder det: De skal see hans Ansigt, og hans Navn skal være i deres Pander, Men, som det paa den ene Side er en Trøs- og Glæde for Guds troende Børn at see Gud, som en naadig Gud som en forligt Gud; som en afbetalt Creditor, ved Jesu Christi Guds Søns Blod; saa bliver det paa den anden Side, en stor Angest og Forskrækkelse for de Ugudelige, Ubodfærdige og Vantroe, thi de skal ogsaa see Gud, men, som en streng og nidkier Gud, og retfærdig Dommer. Om disse sidste ta 131 Julii 1761. 453. les der, Esa. 2, 19. Oseæ 10, 8. Luc. 23, 30 og Aabenb. 6, 15. 16. 17. Tilsidst, da Texten var afhandlet og appliceret, sluttedes Prædiken saaledes: Tænk paa os, vor Gud til Beste, Og vort Hierte til dig fæste Udi Troe og Lydighed; Lad os her saaledes leve, Att, naar du vor Siel vil kræve, Den maa findes vel bereed.