Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-06-14
Kjøbenhavn. No. 70. Den 14 Junii, 1805. Udgivet og forlagt af J. Werfel. Riegels som Skribent. (Fortsat.) Af alle Ugepengene beholdt nu hvert Lem fire Skilling tilovers til varm Mad og Brændeviin, hvilket altsammen Spisemesterinden solgte med ublu Profit, og jo meere der i Stiftelsen blev drukket af Gudindens Nectar, des gladere var hun at omringes af salige Aander. Af alt seer man, at Lemmerne ikke fik andet til Mættelse end Brødet, som i de første tre til fire Dage blev opædt. De to til tre sidste vare rene Hungersdage. Klagede noget Lem, eller tilstod det det mindste af det, som det blev spurgt om, saa blev det straffet med Jagtvidsk, Stokkeprygl eller Daarekiste. Og hvilke grusomme infernalske Fængsler vare ikke disse Daarekister, De vare anlagte ved en Udside ned af Stranden. Under dem var der gravet en Canal, fra Stranden af, og fra hver Daarekistes Gulv en Aabning ned i denne Canal til Ureenlighedernes Afløb. Af disse Aabninger blæste der Vand og Snee op; dette frøs til en halv Alen høie Jisklumper. Paa disse gik og laae de Elendige ligesom paa et Gulv. Nogle fik hastig Ende paa deres Liv andre fik Koldfyr i Fødder og Been, hvorved Fødderne løsnedes og faldt fra. Af de sidste bleve nogle helbredede, da en ny Jndretning forskaffede den Lægemidler. Paa de Gale anvendte man 1749 ikke mindste Lindringsmiddel. De hungrede ubemærket ihiel; piinte af Koldfyrmaatte de miste Lemmer inden den dræbte dem. Mildere handler Tigeren mod sit Rov, end Duo, Menneske, mod Din uskyldig lidende Medbroder, som Du indspærrer, for at seipine. De andre Pesthuuslemmers Skjebne var ikke stort bedre. Stiftelsens Bygninger vare saa gamle, saa forfaldne og raadne, at ingen Reparationer kunde hænge fast paa dem. Udvendig var der lige saa mange Støttestivere som Stolper, der ikke meere kunde bære. Jndvendig var der allevegne fugtige, skidne, ja næsten altid vaade Jord gulve. Lemmerne laae i Stuer som Kostalde, ved lappede, høist utætte Vægge og usle Vinduer. Tagene vare ikke til at faae tætte. Da Sparværket var raadent, saa maatte det allevegne blæse, snee og regne ind. J enhver Storm ventede man paa, at Rønnen vilde falde sammen og dræbe Lemmerne. Denne Stiftelses indvortes Nød stræbte man henimod Begyndelsen af Pesthusets anden Periode, ligesom hemmeligen, at prøve paa at formindske. Spisemesterinden hindrede alt hvad der forringede hendes Fordeel. Hun tjente over 1200 Rdlr. aarligen, og havde Venner, der forsvarede hendes grumme Adfærd. Til Forbedringer fandtes ingen Penge; selv hine vare Nyheder, som ikke vare foretagne siden 1522, - og en Hævd af mere end 227 Aar kunde ingensteds underkjendes. Pesthuuslem merne skulde enten sulte, fryse eller ærgre sig ihiel. Hævd, Erklæringer, aarlig Regnskabs Revision, collegial Vane tilhævdede Spisemesterinden og Mand denne usvigelige, upaaankede, upaatalte Ret. Jntet Lovbud betog denne Spisemesterinde nogen af sine Rettigheder. Nei, Menneskets skjønneste Dyd. Medlidenhed, maatte vriste disse elendige Medbrødre ud af Egennyttens og Slendrians aldrig tillukte Svælg. Følesløshed for alt Ædelt og Stort, forenet med Foragt for al Opoffrelse for det almindelige Vel, er ikke den ringeste Plage, Slendrian udsender over en Stat. Slendrian, denne de Forædtes Dyresøvn og Egenkjerlighedens Seir, seer blot sig selv, sørger blot for sig, føler sig i Overflod, hører ikke de Tusindes Skrig, hvis Marv den fortærer og hvis Kummer den idelig forøger. Den skyer alt det, der nærmer sig til Opoffrelse og Arbeide, som dens Banemand, Videnskaberne, som fordre disse, ere dens Fjender. Disse støder den ud af Bye og Raadsamlinger som Forrædere, Vindmagere, Nyhedsbagere, Ordenforstyrrere. Pesthuset, fordum krystet af Slendrian, var og maatte være Fortvivlelsens Bolig. (Fortsættes.