Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-11-22
Nyeste Skilderie af jøbenhavn. Femogtyvende Aargang. No. 94. Udgivet og redigeret af Fr. Thaarup, Etatsraad. Forsendes, ifølge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 22 November 1828. En Udflugt til Skotland. Gives der nogensteds i Verden en philosophisk, speculativ og systematisk Stad, saa er det Edinborg; endog Atmosphæren der er betynget eller mættet med pedantiske Stoffer. Den unge Skotterinde med den brede Pande, de forgyldte Ørenringe, den mere end lilliehvide Teint og de blide blaae Øine indlader sig uden videre i Samtale om Doctor Galls Hjerneskalslære og taler om Cerebrum og Cerebellum, om Maanens Jndflydelse, Stjernernes tiltrækkende Kraft og Gassernes Eiendommeligheder, som om de almindeligste Ting. Træder man ind i en Salon, saa finder man der en atheniensisk Søilegang, og opholder man sig en Stund i en Gjæstgivergaard, saa kan man der see et Par Spidsborgere, som støtte Albuerne paa Bordet af gammelt Egetræ, tage med høitideligt Alvor lange Drag af sine med Kornbrændeviin fyldte Glas og discurere Juryens lovmæssige Gavn, Calvins Fortrin for Luther og Presbyterianismens for Anglicanismen - det er Antisthenes og Archytas i Trøier. Selv de Dyr, som ere berøbede Fornuften, synes at deele dette Hang til at tænke dybt, denne Trang til at afveie Følgerne og beregne Virkningerne, kort, denne speculative Alvorlighed, som er egen for Menneskeslægten i disse fjerne Egne. Jeg veed ikke, om mine Sandser have bedraget sig, eller det har været en selsom Virkelighed, men det er altid forekommet mig, som om jeg hos de ubetydeligste Dyr i Aberdeen, Fise og Edinborg bemærkede et dybere Overlægs-Jnstinct, en Haardnakkethed, værdig det scholastiske Stivsind, og et, jeg veed ikke hvilket, bydende og abstract Væsen, som har sat mig i Forundring, og paa hvilket jeg kun vil gjøre Naturens Jagttager opmærksom, tildeels som et Særsyn, der fortjener nærmere Undersøgelse. - Efter et langt Ophold i den skotske Hovedstad blev jeg, det maa jeg tilstaae, omsider keed af Dyr og Menneskers evige Alvorlighed, af den for alle Slags Gienstande redebonne Kampfærdighed, af de lange Debatter om den physiske, moralske, naturlige og overnaturlige Skjønhed, hvilke Debatter idelig udfyldte Samtalen, saavel paa to, som paa flere Mands Haand. Den rene Natur i sin jevne Enfoldighed, den uslørede og fordringsløse Dumhed kunde have skaffet mig nogen Lettelse, men jeg fandt den intetsteds, og derfor besluttede jeg at reise, og jeg forlod Dialetikens og Lærestilens Stad, i det Haab, at min svage Aand, ved en Udflugt, over Land og Vand, skulde blive befriet fra de videnskabelige Dunster, hvoraf den hidtil havde været omtaaget. Min Reise gik just ikke meget i Længden, thi behagelige Baand og søde Erindringer hindrede mig i at fjerne mig meget langt bort fra Hovedstaden. Jeg begyndte med at afveie Tankerne, med en fuldkommen edinborgsk Beregningssands, Udflugtens Fordele, Skilsmissens Smerter, den Fornøielse, at indaande en friere Luft, den Kummer, at forlade hende, som jeg elskede, og Resultatet af dette modne Overlæg blev da, at sætte over Forth og at vandre ud - ikke i den vide Verden - men til den Deel af de skotske Bjerge, som ikke besøges og ikke beskrives, af den fortræffelige Grund, at man altfor let kan komme derhen og Reisen koster kun lidet. Saaledes afreiste jeg da fra Arthurpalaiets Qvarteer i Edinborg med to Ledsagere, langt mere philosophiske end jeg Den Ene af mine Ledsagere, en meget fortjenstfuld ung Læge, havde udkaaret sig Botaniken til Yndlingsmuse; den Anden, noget mere tilaars, var en udmærket Geolog; den Første havde i Sinde at berige Agerdyrknings- og Havevæsens-Selskabets Bureau med alle de Mosearter, og Slyngeplanter, hvormed de Grampiske Bjerge, ere beklædte; og den Anden, som førte den Wernerske Hammer med sig i en liden Tværsæk, vilde indsamle alle de Kalkstene og Ertser, som fandtes i disse øde Strækninger. Hvad mig angaaer, saa følte jeg, ligesom jeg kom længere bort fra Calton Hill og Edinborg Slot, at den uvirksomme speculative Villie, som mit Ophold i det nyere Athen kunde have indskudt mig, begyndte at forsvinde. Vi tre Reisende vexlede faa eller slet ingen Ord med hverandre, vore Lysthaverier vare jo forskjellige, og vore Tanker toge en modsat Vei. Botanikeren ordnede den lille Blikkasse, som var bestemt til at modtage de Skatte, han vilde opsamle fra Jorden; Geologen stirrede igjennem sin Lorgnette paa de fjerne Bjerge, de store Knokler paa vor Jords Beenrad, og eftertænkte de modsatte Systemer, som Mineralogerne have opfundet. Jeg saae mig tilbage til Staden, som vi nys havde forladt, og hvis maleriske Skjønhed, en Dunstkreds, som farvedes af Auroras Straaler, syntes at forhøie. Perspectivet kom den tilgode og Afstanden forøgede dens Ynde: en optisk Virkning, der er meget sædvanlig paa Reiser, men som ogsaa ofte forekommer i det almindelige Liv. Jmidlertid var Baaden, som skulde bringe os til den anden Side af Forth, allerede i Farten. Titons Gemalinde syntes skjønnere og meere smillende end nogensinde. men der forfalder jeg jo til en classisk Latterlighed. Morgenen udstrømmede (for at betjene mig af en Stiil, som er mere passende for vor Tid) den behagelige Friskhed, som opklarer Forstanden, og Himmelen, som var prydet med de meest glimrende Farver, satte disse imod nogle tungsindige Skyers Melancholie, men nu føler jeg mig skyldig i den modsatte Latterlighed. Vi ville løsrive os baade fra Gifford og Southeys Skole, lade Poesien i Fred og simpelthen sige, at det var en smuk Morgen. Læseren taber nu rigtignok den pragtfulde Beskrivelse over en Storm, men af disse kan han jo finde saa mange fra Hestodus indtil Tasso, og i den senere Tid igjen hos Lord Byron, at Tabet i Sandhed ikke er saa stort. Stormen, som den hele Nat havde slumret i Dalmens Skove, var nylig bleven vaagen; den styrtede sig imod Oceanet og drev foran sig de Bølger, som den havde sværtet, og hvis hvidtskummende Toppe lysede i Mørket; udenfor det Rum, hvori Uveiret rasede, var Alting lyst og i fuldkommen Roe, den gjennemsigtige Bølge farvedes under Solens Jld med Guld og Purpur. De Schalupper, som gjennemskare hiin Deel af Havet, syntes at staae ganske lige paa den agurblaae Overflade; de derimod, der saae sig henkastede i den stormende Region, ligesom vort lille Fartøi, streifede med sine Master og løsrevne Seil ofte paa de høittaarnede Bølger. Aldrig viste sig en kraftigere Contrast, en mere levende udtrykt Modstand; et beundringsværdigt Skuespil, med hvis Jagttagelse vi dog ikke kunde befatte os, eftersom det skrøbelige Fartøi lækkede stærkt og truede os med Skibbrud næsten tæt ved Havnen.