Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-09-15
HollandsSaske sattstidende. Udgivet i Nykjøbing af W. F. Laubs Enke. Redigeret af Chr. Jørgensen. Onsdagen den 15de September. No 147. Folkefesten paa Pandebjerg. Pastor Mørch Hansens Foredrag. Danske Mænd og Qvinder! Danske Ungersvende og Piger, saa mange, som ville tage Deel i Folkefesten, saa mange, som have flokket Eder om det gamle danske Banner med Kjærlighed til Eders Fædreland og Eders Modersmaal! Jeg byder Eder Gudsfred og Velkommen, jeg tilonsker Eder, at denne Dag i Sandhed maa blive en Festdag for Eder Alle, saa at J virkelig maae føle Eder opmuntrede og oplivede derved, ikke blot for nogle faa flygtige Timer – thi derfor er det dog ikke, at J ere komne her men saaledes, at Festens Glæde og Festens Haab følge med Eder, naar J drage bort herfra, følge med Eder som en Skat, en Eiendom, der bærer Renter, og derfor længe kan tæres paa, eller hellere som et Frøkorn, der skal blive til en frodig og frugtbar Plante; dette er mit Ønske og mit Haab. Det er et stort Haab, saa stort, at maaskee Mange ville kalde det tomt, saa dristigt, at maaskee Mange ville kalde det dumdristigt og daarligt. Og dog kan og vil jeg ikke slippe det i denne festlige Time; thi dersom jeg mistede det, da vilde jeg ikke betræde dette Sted, da vilde jeg langt hellere sidde hjemme ved min daglige Gierning. Men jeg trøster mig til at paastaae, at de Fleste iblandt Eder deele mit Haab; jeg troer at kunne læse saa Meget i de Tusinder af Øinepar, jeg seer henvendte imod mig, at J ere ligesaa dristige eller dumdristige i Eders Ønsker og Forhaabninger som jeg, og det sandelig ikke fordi min svage Røst eller Deres – som jeg haaber – langt mindre svage, der ville afløse mig her, skal kunne udrette Noget, der er værd at tale om, men fordi der er en fælles Trang, som har samlet denne Kreds, fordi der er en fælles Aand, som rører sig i denne Masse, og som her søger Næring, for Livet. Tillader mig, mine Venner, at forsøge at ud lyde denne Trang, tillader mig med faa Ord at prøve paa at angive, hvorfor vi holde Folkefest. Det Svar, som synes at ligge nærmest for Haanden, er det, at vi holde Folkefest, fordi Lollikerne paa Ravnsborg gjorde det Samme ifjor, og de atter fordi Nørrejyderne paa Himmelbjerg og Sønderjyderne paa Høiskamling og Sjællænderne ved Kongsdal gjorde det Samme for dem. Pen uagtet jeg ikke tor nægte, at der er Noget i det, saa ville vi dog vist for Alting ikke ansees for saadanne Aber, at vi skulde gaae i Andres Fodspor uden at vide, hvor vi vilde hen, thi det er dog det Daarligste af Alt. Men naar det ikke er Abelysten, der samler os idag, hvorfor er det da aldrig for faldet os ind at holde Folke lest her, Det er dog ikke først iaar, at der er funder Menneskeer paa Falster, som havde Lyst til at komme ud i Guds frie Luft og komme sammen i muntert Lag? Det et dog ikke først idag, at her har været en smuk og ven og Plet. Skoven har dog for været ligesaa grøn og Guldborg-Sundet ligesaa blankt og Himlen ligesaa blaa som dag, men det er dog første Gang, rimeligviis saalænge Verden har staaet, at det lille Pandebjerg har seet saamange Mænd og Qvinder, Gamle og Unge af alle Stænder som idag, Vi Danske pleie dog ellers ikke at være saa rappe til Beens for at løbe efter det Nye, tvertimod en Sag maa være saa god og gavnlig som den vil, dens Nytte kan ligge klar for Enhver, som ikke er ganske blind, og dog pleier den at blive betragtet med Spot og Mistro, inden den omsider vinder Jndgang. – Jeg behøver blot at nævne Afholdenhedssagen som Exempel. - Hvorfor spotte vi ikke ogsaa Folkefesten, som dog endnu er noget ganske Nyt, og hvorfor er den noget Nyt? Hertil vil jeg svare ganske simpelt, at til at holde Folkefest udfordres et Folk, det vil sige: et Samfund af Landsmænd, som veed, Enhver især, at de høre sammen, og som kjende og elske det Baand, der forbinder dem til Eet. Thi ikke derfor udgjøre vi et Folk, fordi vi boe i det samme Land og spise det samme Brød og adlyde den samme Konge, ikke engang fordi vi tale den samme Tunge og udlede vor Slægt fra de samme Fædre. Det have de Danske gjort i Aarhundreder. Men naar de paa samme Tid deelte Landet, som de skulde leve af, saaledes, at den ene og mindste Deel af Beboerne - thi Borgere kunde man ikke kalde dem – havde tilrevet sig Ager og Eng Skov og Sø, kort næsten det Hele, havde bygget sig stolte Slotte med høie Spir og truende Volde, medens den anden og talrigste Deel, de gamle frie Mænds Efterkommere, maatte nøies med usle Leerhytter, maatte slide paa Herrernes Marker under Ladefogdens Pidsk og kunde ikke flytte bort fra det elendige Hjem under Straf af at dømmes til Bolt og Jern, saa gad jeg nok vidst, om man kunde kalde denne Trælleflok og dens Bødler et dansk Folk Og naar Landets Børn paa samme Tid behandlede det danske Modersmaal saaledes, at alle De, som vilde gjælde for Noget, ligge fra Kongen til Kammertjeneren hos NaadigHerren ansaae det for en Skam at tage et dansk Ord i Munden, naar enhver adelig Landjunker talte Fransk til sin Frue, Tydsk til sin Tjener og Dansk kun til sin Hund og sine Bønder, naar Enhver, som vilde ansees for at vide Noget, ligge fra Bispen til Peblingen paa Skolebænken ikke blot læste baade sit Fædrelands Historie og sin Christendom paa Latin, men endog talte paa Latin og tænkte paa Latin, og skammede sig ved Modersmaalet, skammede sig i den Grad, at den folkelige, danskindede Christian IV. forbød Ungdomslærerne at holde Foredrag paa Dansk, saa gad jeg nok vidst, om man kunde kalde disse franske Damer, disse tydske Junkere, disse latinske Dødbidere et dansk Folk! Men kunde man ikke det, saa er det aabenbart, at de heller ikke kunde holde nogen Folkefest, thi en Folkefest maa jo dog være en Forsamling, hvis Deeltagere glæde sig over, hvad de have tilfælles; men de havde slet Jntet tilfælles, fordi Aanden manglede, som skulde forbinde dem, skulde lære dem at skjønne paa, hvad Naturen havde givet dem, og at deele det i Kjærlighed, skulde vise dem det Maal, som Forsynet havde sat dem, og give dem Kraf til at stræbe derefter. See, disse Betingelser manglede. Men der har været en Tid i Danmark, da de ikke manglede, en Tid da frie Konger anførte frie Mænd, som kunde hæve deres Røst paa Thinge og give deres vægtige Stemme til Alt, hvad der angik det fælles Bedste, og da holdtes der Folkefester, da samledes Bønder og Borgere, og Krigere til glade, muntre Lag, og Skjaldene priste Fædrenes Bedrifter og Qvinderne istemmede Folkesangene paa Modersmaalet, som ikke først skulde indstuderes, men levede i Folkemunde, og de Unge øvede sig i Kamplegene, at de kunde komme til at ligne deres Fædre. Men der er hengaaet en Række af Aarhundreder siden de Dage, en Række af Aarhundreder, i hvilke Folkefriheden traadtes under Fødder, først af Adelen og Geistligheden, siden af Adelen alene; og da endelig for henved 200 Aar siden Kongerne ved Borgernes og Geistlighedens Hjælp bleve stærke nok til at bryde de Baand, hvormed Adelen havde bundet deres Hænder, da var Folkelighedens Aand svundet bort, da vare ikke blot Herremændene og Kongerne, Præsterne og Kjøbstædborgerne bleven vante til at betragte Bønderne som Trælle, men Bønderne selv vare ved den lange Trældom, ved de mange blodige, frugtesløse Forsøg, paa at afkaste Aaget, blevne saa forknede, at de tilsidst neppe engang selv mærkede Tyngden af deres Lænker. Da holdtes der ingen Folkefest i Danmark. – Der var en Tid, da der foranstaltedes pragtfulde Optog af overmodige Bisper og mæskede Munke, da Ærkebispen havde 50 bevæbnede Ryttere i sit Følge og de Andre i Forhold dertil; de droge frem med Pauker og Trompeter og Klokkeklang og Sang, skinnende i Guldmors Kaaber med dyrebare Stene; det var en Fest for Fattigfolk, naar de turde see derpaa, medens de bøiede sig til Jorden for de hellige Fædre; men det var ingen Folkefest, det var kun Øienslyst og i Virkeligheden et Vidnesbyrd om Overtroens Magt og de Geistliges Hovmod. – Der var en anden Tid, da Ridderne holdt prægtige Kamplege og Dystløb, de droge frem paa deilige Heste, som de tumlede efter Kunstens Regler, deres Fjederbuske varede over de blanke Hjelme, deres forgyldte Harnisker skinnede i Solens Glands, og Skjoldene klang, naar Trompeterne blæste og Spyd og Sværd mødtes; det var en Fryd for Folket, naar de kunde være Tilskuere ved Legen, helst naar den var blodig, en Fryd for Mændene som for deres Hustruer og Døttre, og naar de unge Karle saae Hestene springe og Vaabnene blinke, da tænkte de maaskee: "hvem der var saa lykkelig at være en af Riddernes Svende, at turde føre Hestene frem og holde Stigbøilen for de naadige Herrer!" Og naar de unge Piger, saae Fruerne og Frøkenerne, som sadde i broget Kreds paa de høie Balkoner og viftede med Tørklæderne til Ridderne, som sænkede deres Landser, da tænkte de maaskee, Ak Gud! Hvem der blot var iblandt Kammerpigerne, som kunne see al den Herlighed ganske nærved og saa faae Lov til at bære deres Naaders Atlaskes=Slæb!" Ja, det var en Fest, men jeg spørger Eder, J Mænd, jeg spørger Eder, J unge Karle og Piger, var det en Folkefest, Var det ikke snarere et Vidnesbyrd om Tidernes Uretfærdighed og Frihedens Undergang, Var ikke den uvidende Mængdes Glæde over, at de turde mætte deres Øine med den Glands og Pragt, som var kjøbt med deres Slid og Slæb og Frihed, var ikke denne Jubel i Virkeligheden en bitter og smertefuld Klage over Slægtens dybe Fornedrelse Ligesaalidt kalder jeg det en Folkefest, naar i en følgende Tid de enevældige Konger fornøiede Pøbelen med at give en stegt Oxe og nogle Tønder Viin til Priis i Rosenborg Slotshave, eller med at lade nogle tusinde Soldater lege Krig paa Fællederne, eller naar de gave nogle enkelte Lykkelige Lov til i Afstand at see paa, at de høie Herskaber spiste eller dandsede paa Slottet. Det var ligesaalidt en Folkefest som Festerne i Kjøbenhavns berømte Sommer-Tivoli eller i Agentens Casino ere det nu; thi hiin gabende, nysgjerrige Hob var ligesaa lidt Folket, som den letsindige Mængde er det, der kun søger at slaae Tiden ihiel for godt Kjøb og kaste Bekymringerne bort for en Aften. See, mine Venner, disse Betragtninger turde maaskee have antydet, hvorfor der ikke kunde tænkes paa nogen Folkefest, saalænge Bonden var stavnsbunden ved Loven og trælbunden ved Sædvane, og hermed er det da tillige sagt, hvorfor det nu først er Tid at tænke derpaa. R. er det nu til næste 20de Juni 60 Aar siden Kronprinds, Frederik, Kongens Søn, Folkets Ven, rev Lænken istykkemen der var en langt tungere Lænke tilbage, en Lænksom ikke kunde rives itu, men maatte hensmuldre for Tidens Tand, fordi den var sammensmeddet i Aarhundredernes Løb, jeg mener Trælleaanden, som hvilede over Bondens hele Slægt med dens Tilsvarende: Hovmodet Kastevæsenets og Herskesygens Aand hos Slægtens Undertrykkere. Kronprinds Frederik kunde byde: Stavnsbaandet skal opløses, men han kunde ikke med det Samme give Bonden den Oplysning, den Almeensands, den Selvstændigheds-Følelse, som han savnede. Han kunde forbyde Herrerne at tvinge Bønderne til at blive paa Godset, men han kunde ikke med det Samme forbyde dem at tænke som deres Fædre havde tænkt: "Det er dog vor Bønder, og de skulle saa lidt og saa seent som muligt smage af Kundskabens Træ, thi det er vor Skade, og de er umodne dertil." Der skulde derfor meere end een Menneskealder til, inden Folkets Masse kunde siges at høre med til Folket, kunde lære at betragte sig som levende Lemme af det hele Samfunds Legeme, og der skulde – lad og for for Alting ikke glemme dette – der skulde en høier Magts øiensynlige Styrelse til, inden det Døde kunde vækkes Forsynets Veie ere tidt forunderlige for Menneskenes Børn at betragte, men de føre sikkert til Maalet. La os for et Øieblik tænke og satte tilbage til idag for 4 Aar siden. Mange iblandt Eder ville endnu mindes den Tid. Hvorledes saae det da ud i Danmark, Da løb en forfærdelig, ulykkevarslende Efterretning gjennem Landet: Hovedstaden er ødelagt og indtagen, Fjenden er Herre i Fæstningen; Landets sidste og sikkreste Værn, den prægtige Flaade af 64 stolte Seilere, den Flaade, som hidtil aldrig svigtede Dannebrogets Ære, den er Voldsmændenes rige Bytte. Da saae det mørkt ud, hvor man end vendte Blikket hen, og da 7 Aar derefter ogsaa Norge, det gamle, trofaste Broderrige, løsreves ved Fjendernes og de falske Venners egennyttige Politik, da Danmark for sin Trofasthed mod sin store Bundsforvandte efter hans Ulykke var given til Priis for hele Europa, da syntes Riget sin Undergang nær. Og dog var det netop dengang, at Folket var begyndt at blive et Folk. Der er Kraft i Smerten, thi den lærer de Lidende at slutte si sammen i Kjærlighed, og der er endnu større Kraft i Kjør ligheden, thi dens Rige er herovenfra. Vel fulgte der en Bedøvelsens Tid efter de store Ulykker, men den Menneskekjærlighedens Aand, som havde begeistret Kronprinds Frederik og hans ædle Mænd, den Frihedens og Lighedens Aand, som havde rystet Europa ved sit voldsomme Udbrud, der som en frygtelig, men renseende Torden rullede hen over Folkenes Hoveder, denne den nye Tids Aand arbeidede i Stilhed. En ny Rystelse i 1830 fra Revelutionens Værksted, Frankrig, fremkaldte som en mat, me velsignet Efterklang Stænderinstitutionen i Danmark, den vel lod Standsforskjellen og Provinds-Afsondretheden blive staaende, men dog gav Bonden Sæde i Kongens Raa ved Siden af Herremanden og Borgeren, og Skjalden, kunde synge ved Maifesten: Krands Dig, gamle Frihedsstøtte, Nu til Gyldenaar, For den Drot, hvis Hjerte blødte Ved de Ringes Kaar! Egeløvet rigt Dig smykke, Thi nu vaagner Bondens Lykke! Nu ei længer Nattens Mørke Skjuler Rigets Styrke! Frit sig løfter Folkets Stemme, Nu som Kongens Raad; Aldrig meere gaaer af Glemme, Fjerde Fredriks Daad. Tagen op i Adelstanden. Sidder nu hos Herremanden, Slaaer til Lyd i Høienlofte Bonden i sin KoftelJa, mine Venner, derfor haabe vi, at vi nu kunne holde Folkefest, fordi der virkelig er begyndt at vaagne en folkelig Aand hos alle Stænder, som har lært os, at vi Alle høre sammen, at vi ikke kunne undvære hinanden, og at man allermindst vil kunne udelukke den Stand af Folkets Samfund, som fremdrager Landets Rigdom af Jorden. Men idet vi takke Forsynet derfor og glæde os derover, saa maae vi vel mindes, at denne Aand kunde ikke komme, dersom den ikke passede med vor Natur, dersom ikke Danmark og hele Nordens ældgamle Aand havde været en sand Folke-Aand: en Frihedens og Troskabens, Kraftens og Kjærlighedens Aand, og havde slaaet saa dybe Rødder i vore Fædres Hjerter, at deres Sønner vel kunde fornægte den til en Tid, men aldrig ganske tabe dens Præg. Men Gudskeelov, saaledes er det. Dette har Nordens Historie viist gjennem alle Tider. Derfor kan Folkesangeren sige, hvad vi nylig sang: Danmark med det rige Hjerte, Med den klare Røst, Til at tolke Fryd og Smerte, Tone Haab og Trøst, Med Dit Modersmaal det søde Munterhed staae op af Døde, Lære os at rime sammen Alvor ret med Gammen!"Ja, ogsaa Modersmaalet, det søde, er begyndt at staae op af Fornedrelsens Grav. Ogsaa her er Forsynets Finger kjendelig: man vilde tage det ganske fra os, man vilde ikke blot rive den danske Tunge ud af Munden paa det danske Folks Repræsentanter i Slesvigs Folkeraad, men man vedkjendte sig tilsidst den landsforræderske Hensigt at forplante Tydskheden indtil Skagen og gjøre hele Danmark til en tydsk Provinds. Da endelig vaagnede Dansken af sin Dvale; da endelig lærte vi at erkjende, hvor meget vi have forsyndet os imod Nordens Aand og at skjønne paa, hvilken velsignet Skat vi eie i vort Modersmaal og vore Fædres Minder; da endelig maatte vi bekjende, at ingen Røst kan som Modersmaalet tolke baade Fryd og Smerte, baade Trost og Haab. Ja, ikke blot i Slesvig, men trindt om Belter og Sund have vi jo svoret, at vi ville bevare vore Fædres hellige Arv eller døe! Er det nu saa dumdristigt, naar vi troe, at Folket atter kan samles i Eendrægtighed under det gamle Dannebroge og rime Munterhed med Alvor ved Modersmaalets Røst, O nei, det vil Jngen iblandt Eder mene, Men det see vi nok, at vi trænge til saadanne Sammenkomster, thi endnu er Alt kun i sin Begyndelse: Endnu siger Fjenden sig omkring iblandt os, ikke blot i de høie Sale, men sandelig lige saa meget i den lave Hytte, sandelig lige saa meget i vort eget Hjerte, den Fjende, som adsplitter istedetfor at forene, som nedbryder istedetfor at opbygge, jeg mener Egenkjærlighedens fule Aand, som fører Tvedragt og Hovmod i sit Skjold. See vi ikke endnu den ene Stand reise sig imod den anden, see vi ikke endnu saa ofte Borgeren skule med Misundelse til Bonden, Bonden med Mistro til Borgeren, Findes der ikke endnu Herremænd, som ønske, at Bonden maa blive i Mørket, at han ikke skal berøve dem ogsaa de sidste Forrettigheder fra de gamle Dage, Og Bonden paa sin Side, hvor øste gjør han ikke Godseieren Uret i sin Dom, hvor ofte lader han sig ikke indbilde, at han har Ret til at fordre, hvad der kun kan gives ham af Billighed og Kjærlighed, i hvor let fristes vi ikke Alle i vor retfærdige Harme ter Adelens Skjændigheder i de forløbne Tider til at lade straffen falde paa den Slægt, som dog slet ingen Deel har i dens Fædres Forbrydelser, See, dette er et Vidlesbyrd om, at ikke blot Lyset, men ogsaa Aanden manglet endnu. Men saaledes bør det ikke være, ifald Danmark skal bevare Resten af sin gamle Storhed og Styrke! ender og da glæde os over, at vi idag kunne lade Sneverlerietheden og Tvedragtsaanden blive hjemme og samles Mænd og Qvinder, Gamle og Unge af alle Stænder lom Brødre og Søstre for at forene Alvor med Gammen paa Fædrenes Viis og skjønne paa det hellige Arvegods, de velsignede Eiendele, som vi have tilfælles: Ageren, som har givet sin rige Grøde og befriet os for de Bekymringer, hvormed Aaret begyndte; Havet, som forbinder os, idet det adskiller, som omslonger Skove og Bakker for at vise os deres Skjønhed, som var Fædrenes Vei til Roes og Magt og i Haabet er det Samme for vore Børn, Fædrenes Minder, som anviser os vor eiendommelige Opgave og opflammer os til Stordaad; Slægtskabet og Broderpagten med vore Sødskende i Sverrig og Norge, der have lovet os at staae ved vor Side, naar vor Folkelighed og vor Frihed bliver truet fra Øst eller Syd, og have modtaget vort Lofte igjen, og endelig Modersmaalet med den nordiske Kraft, med den himmelske Klang, med de søde Toner for alle Hjerter, "Rosen baandet, som omslynger Store og Smaa, det, som alene kan vække et Folk af Dvale, See, alt Dette er vor fælles Arv og Eie! Lad os vogte den vel, vogte den i Kjærlighed; da kunne vi samles til Folkefest. Mine Brødre og Søstre, et tredobbelt Hurra for Fædreland og Folk,