Den Vest-Sjællandske Avis, 1825-05-13
J det Engelske Underhuses Møde den 28de April bleve fire Bønskrifter for og imod Kornlovene indleverede, og iblandt andet eet fra Staden London; derpaa fremkom Hr. Vhitmore med sin Motion angaaende deres Revision. De staae i en Modsigelse sagde han, til det nærværende friere Handelsystem, hvortil England nu bekiender sig, og maae derfor ufortøvet nærmere prøves og overveies; da et saa stærkt befolket Land, som England pludselig kange raade i Mangel og Nød; man frygter for at en saadan Tilstand er nær forhaanden, Kornforraadene tager af og man haaber paa den næste Høst. Udlandet, som retter sig efter Englands Kornforbrug, har i de sidste Aar ikke produceret saameget som tilforn, Kornhandelen bør derfor friegives. Vore Love have havt den skadeligste Jndflydelse paa Enropas Agerdyrkning: J mindre folkerige Egne, hvis Jndvaanere for det meeste leve af Agerdyrkningen, ligge store Strækninger brak, eller blive benyttede til Græsgange for Faar. Vi har Skyld i den Elendighed som hersker der (Taleren oplæste flere Breve fra Danzig). Derfor er ogsaa Afsætningen af de Engelske Colonie= og Manufakturvare til disse Lande ikke halv saa stor, som den var førend Kornspærringen. Formedelst det unaturlige Forhold af vore Kornpriser imod andre Landes maae ogsaa vore Capitaler vandre ud af Landet. Vi kunne ikke maale os med andre Lande i Henseende til Udstrækning og Folkemængde; det eneste Middel til at holde os paa samme Fod som de, er vore Capitaler og vore Manufakturisters Duelighed. Alle Lande i Enropa, som tilforn fulgte det samme System f. Ex. Holland, have følt dets skadelige Virkninger. Det Engelske Folk veed, at de nærværende Kornlove have intet andet Formaal end at holde Forpagtningerne i Veiret og at protegere den meest velhavende og formaaende Folkeklasse. De Afgifter, som hvile paa Grundeierne, blive betalte af den Profit, som den consumerende Folkeklasse maae yde dem. Lægge vi nu en Jndførselstold af 10 Schilling paa Hveden, 5 paa Bygget og 3 paa Havren, saa ere Jordeierne tilstrækkelig protegerede. Ogsaa er Frygten for en for stærk Jndførsel ugrundet; det er nødvendigt, at der foretages en Forandring, med dette System, og den kan nu allerbedst blive foretaget da Agerdyrkningen, Fabrikerne og Handelen befinde sig i en blomstrende Tilstand. Jeg foreslaaer derfor, at Huset forvandler sig til en Committee for at tage Kornlovene i Overveielse. Efterat flere Medlemmer havde talt imod Motionen, paa Grund af at den er utimelig, saa længe Forpagterne skulle betale høie Afgifter, saa traadte Præsidenten for Handelskammeret Hr. Huskisson op og sagde: jeg stemmer aldeeles overeens med min ærede Ven (Hr. Bitmore) i den almindelige Grundsætning, at Kornlovene maae behandles efter den samme liberale Politik som andre af vort Lands Handelsgrene; dog troer jeg ikke, at det er den passende Tid at bringe Kornlovene paa Bane i dette Huus. De kunne umuelig forblive saaledes som de nu ere, naar, som det nu er Tilfældet, Kornet koster i Frankerige og Nederlandene halvt saa meget som i England. Men man maae ikke forglemme, at Kornhandelen var i 40 Aar frie i England, og at der da blev aarlig indført en større eller mindre Qvantitet fra Fastlandet. J de sidste 6 Aar har det ikke været Tilfældet. Følgen deraf er bleven at store Qvantiteter ere blevne opdyngede i de Lande, hvorfra vi ellers hentede vort Korn. Ville vi nu for Fremtiden tillade Jndførselen af udenlandsk Korn og regulere Kornlovene paa en nye Maade, saa maae man tage Hensyn til Produktions-Omkostningerne i hiine Lande, og ikke til de Priser, som Producenten kunde erholde efterat Exportationen har været saalænge afbrudt. Videre maae man tage i Betænkning, at naar agerbrugende Lande ikke finde længere Afsætning for deres Korn, saa maae de lægge sig efter andre Produkter. Jeg tillader mig at oplyse det ved et Exempel: Dengang Fastlandets Uld ikke kunde indføres i England formedelst den høie Told, saa faldt den i Prisen og blev forarbeidet paa Productionsstedet, og vi kunde nu ikke længere i Henseende til de grove Klædevare, holde Prisen paa de Amerikanske Pladser med Continentets Manufakturister. Siden Tolden paa Ulden blev nedsat, saa steeg den i Producenternes Lande fra 22 til 33 Gylden, og vi bleve i Stand til at concurrere med dem og i kort Tid at fordrive dem fra vore egne og de Amerikanske Handelspladser. J Henseende til Kornet saa lide vi af de Forhold, som de Forholdsregler have medført, hvilke bleve antagne i Aaret 1815, men hvad er der at giøre ved Opdyngelsen af saa betydelige Kornforraad paa de udenlandske Handelspladser, Flere Udveie kunne foreslaaes. Vil man tillade de indenlandske Produkter et Monopol til en vis Priis, og give Handelen frie saasnart den overstiger denne, saa maae man spørge, hvorledes skal Prisen være beskaffen naar den frie Handel skal begynde? Een af de foregaaende Talere har sagt ved 60 Schilling; men saa ville vi blive oversvømmede med alt det Korn, som ligger opdynget i Udlandet. Vil man beskytte Producenterne med en Toldafgivt, saa maae man atter spørge om det udenlandske Korn skal tillades paa eengang at indføres eller efterhaanden. Saaledes ere vi paa alle Sider omgivne af Vanskeligheder, hvorpaa allerede Committeens Beretning i 1821 henpegede. Desuagtet gientager jeg, at det kan ikke blive som det er, og saaledes som Kornlovene bleve regulerede i 1815 under ganske forskiellige Omstændigheder. Men naar jeg nu paastaaer, at den nærværende Tidspunkt ikke er skikket til en Forandring, saa vil jeg ikke sige dermed, at alle Vanskeligheder ville blive hævede i næste Session. Erindringen om det som er skeet med Hensyn til Lovene, om at regulere Papiir pengene, indgyder mig den største Tillid, og jeg vil derfor gjerne medvirke til Kornlovenes Forandring. Uden Tvivl vilde man i 1821 give ved Monopolet Producenterne nogen Erstatning for deres store Tab; denne ville de fuldkomment erholde, naar vi endnu ville bie med at forandre Lovene til næste Aar. Det lader til, hvilke ogsaa de høie Priser, bevise, at der er kun meget lidet Korn i Forraad, og sandsynligen vilde vi, naar Kornlovene blive uforandrede, endnu førend Midten af August erholde i Landet det Korn, som er opdynget paa de udenlandske Torve, indført i Masse; dette maae vi forhindre; derfor foreslaaer jeg Huset, at der maae gives Tilladelse til at sælge det Korn, som ligger under Kongelig Forsegling (og som man anslaaer til 394000 Qvarter Hvede, foruden en meget lidet Qvantum af andre Kornvarer) for 70 Schilling Qvarteret (altsaa 10 Schill. underMarimum – et meget konstigt Middel for at forhindre den frie Jndførsel; men som da ogsaa vil bevirke nye Opkiøb af Kornvarer under Forsegling og paa nye Speculation; desuden kunne jo ogsaa let Kornindførselen blive ifølge denne Yttring friegivet i August for de andre Kornvarer). Dog skal kun 1/4 deraf tillades hver Maaned at bringes paa Torvet, og hvad der den 15de August endnu forbliver tilbage i de Kongelige Magaziner, skal være underkastet alle de Betingelser, under hvilke de ere indførte i Landet. En Taler har været afden Meening, at man skulde lade det forblive ved de nærværende Forhøid; men de nærværende Love biedrage intet til at befordre en Stadighed i Prisen, som dog er en Hovedsag. J to Aar have Priserne vaklet imellem 102 og 30 Schilling; en saadan Vaklen berøver Landmandens Forretninger al Sikkerhed og sætter dem paa Spil. Og hvorledes skal det gaae til i det Tilfælde, at en slet Høst nøder os til at tage vor Tilflugt til det udenlandske Korn? Man har ogsaa sagt at det ikke skader, at Priserne vakle hist og her, da der dog tilsidst altid fremkommer en Mellempriis, Men hvad vil det sige, naar Talen er og Folkets Næringsmidler, Laderos antage, at En var vant til hver Dag at have sin gode Middagsmad, men fik nu i 8te Dage slet intet; hvorimod han den næste Uge blev doppelt saa rigeligt forsørget; kunde han vel være tilfreds med at man saa vilde foresnakke ham og sige, at han i 14 Dage igiennem havde havt dagligen sin gode Kost. Et saadant Giennemsnits=System vilde hverken tilfredsstille hans Constitution eller hans Mave. Endnu andre paastaae at det er urigtigt at unddrage Manufakturisterne sin Beskyttelse og bestandig forunde Landmændene den; men naar man kun vil gjøre sig den Umage nøiere at overveie Sagen, saa vil man finde, at Forholdene med Manufakturisterne ere anderledes end med Landmændene. Den store Vanskelighed hvorpaa Regieringen med al muelig Eftertryk maae henvende sin Opmærksomhed, er nøie at lægge Mærke til, naar, efter al Sandsynlighed, Prisen paa Arbeidet saaledes forringer Manufakturistens Capital og Fortieneste, at han bliver nødsaget til at søge Beskyttelse i andre Lande. Capital og Duelighed kan man ikke med Magt holde tilbage i Landet; lægger man dem for tunge Byrder paa, saa vandre de ud. Agerdyrkningen skylder Manufakturisternes Capital og Duelighed sin nærværende Velstand, forlade de os, saa ville Landmændene tilsidst lide meest derunder.