Aarhuus Stifts-Tidende, 1845-01-16
Den roeskildske Stænderforsamling har gjort et Angreb af den allerfarligste Art paa den af os paastaaede, Hertugdømmerne tilkommende Selvstændighed. Som et saadant Angreb maa det betragtes, naar i Roeskilde Stænderforsamlings 7de Møde det Andragende blev stillet: "at D. M. paa en høitidelig Maade vilde erklære, at det danske Monarchi, det egentlige Danmark, Hertugdømmerne Slesvig, Holsteen og Lauenborg, udgjorde et eneste udeleligt Rige, der gaaer udeelbart i Arv efter Kongelovens Bestemmelser osv. Dette Andragende angaaer ikke Kongerigets Ret; thi at Kongeriget Danmark er et eneste uadskilleligt Rige, at for samme Arvefølgen efter den danske Kongelov gjælder, bliver ikke kaldt i Tvivl af Nogen. Jkke heller var dette Meningen af Andragendet, men derimod at Hertugdømmerne udgjøre en uadskillelig Deel af Kongeriget, at Kongelovens Andragender maae udvides til dem. Til saadanne Arveregler er en dansk Stænderforsamling ikke beføiet; den overskrider derved sin Competence, gjør derved et Overgreb i et Gebeet, der for den skulde være et forbudent. At D. Ms. Commissarius vilde misbillige dette Overgreb og vise Forhandlingen tilbage inden dens lovlige Grændser, derpaa turde Hertugdømmerne have gjort Regning. Beklageligt maa det synes, at vi bleve skuffede i denne Tillid. D. Ms. Commissarius, et Medlem af det fælles Statsraad, erklærede aabent: "at han sympathiserede med de Anskuelser, som ligge til Grund for Andragendet, og meddeelte uden Opfordring den Forsikkring: "at D. M. utvivlsomt gjerne modtog et saadant Andragende." (De øvrige af Ørsteds Yttringer i Stændersalen i Roeskilde, der see truende udfor Hertugdømmernes formeentlige Selvstændighed anføres ligeledes; dernæst vedblives:) Disse Erklæringer af den Kgl. Commissarius i den roeskildske Stænderforsamling have saaret Hertugdømmernes Beboere i deres Jnderste. Den bevægede Stemning i Landet har givet sig tilkjende i talrige Adresser, der næsten fra alle Stæder i begge Hertugdømmerne, fra mange Landdistricter, ere os tilstillede, bedækkede med de agtværdigste Underskrifter. J alle er den Tillid, den sikkre Forventning udtalt, at vi ville forsvare Landets Ret mod det truende Jndgreb. Vi agte det Baand, der i Aarhundreder har knyttet Hertugdømmerne til Kongeriget, og erkjende ikke mindre de Fordele, som vi deraf have havt. Men klar og afgjort i os er ogsaa Bevidstheden om den os af Fædrene overleverede Ret. Vi paastaae: Hertugdømmerne ere selvstændige Stater, thi Hertugd. Holsteen er blevet selvstændigt ved det tydske Riges Opløsning 1806 og anerkjendt som selvstændig tydsk Forbundsstat ved Wieneracten 1820; Hertugd. Slesvig er blevet selv. stændigt ved den hvnske Fred og Souverainitetsdiplomet 1658. Og Slesvigs Selvstændighed er sat udenfor al Tvivl ved D. Ms., Slesvigs Stænder i 1842. meddeelte Forsikkring: "at de statsretlige Forhold, hvorpaa Hertugd. Slesvigs Selvstændighed er begrundet, skulle blive opretholdte. Vi paastaae endvidere: at Mandstammen hersker i Hertugdom merne; thi Holsteen er i alle keiserlige Lehnsbreve kaldt et Mands=Lehn, og at Lehnsforholdets Ophør ikke kan bevirke nogen Forandring i den bestaaende, Arveret, er anerkjendt Ret. Vi paastaae endelig: Hertugdømmerne Slesvig og Holsteen ere fast med hinanden forbundne Stater; thi D. Ms. Stamfader, Kong Christian den Første, har ved sit Valg for sig og sine Efterkommere svaret: "Dat se bliven evich to sammen ungedeelt." - Denne paa Actstykker grundede Ret træder det i den Roesk. Stænderfors, gjorte Forslag fjendtligt imøde; thi dersom man berøvede Hertugdømmerne den væsentligste Deel af deres statsretlige Selvstændighed, ved nemlig at ophæve deres eget Fyrstehuus's Arvefølgeorden; dersom man sammensmeltede Hertugdømmerne med Kongeriget som dette ene Riges uadskillelige Deele; – saa vilde de nedsynke til danske Provindser. Hertugdom met Holsteen turde da ikke længer som ligeberettiget stille sig ved Siden af de øvrige det tydske Forbunds selvstændige Stater; vi turde da ikke længer i Deres Majestæt ære en souverain tydsk Fyrste." – – "Selv den meest uindskrænkede Monark kan ikke eensidig forandre Successions-Ordenen. Meeneed og Borgerkrige var stedse den uudblivelige Følge deraf, dette lærer Historien i utallige Tilfælde, dette viser sig endnu i Dag i Spaniens Ulykke. - Saarende som Andragendet selv er ogsaa den derved stedfundne Fremgangsmaade: Deres Majestæts Statsminister, Medlem af Kongerigets og Hertugdømmernes fælles Statsraad, opfordrer en dansk Provindsialstænder=Forsamling til at understøtte et Andragende mod Hertugdømmernes Selvstændighed, forsikkrer at Regjeringen just fra dens Raad vil tage et særegent Motiv til en Beslutning med Hensyn til samme. Hvad kan staae i mere afgjort Modsigelse med det os just nu af Deres Majestæt givne Tilsagn, at Deres Majestæt stedse har sine Bestræbelser rettede paa, at lade Deres troe Undersaatters forskjellige Nationaliteter og Rettigheder vederfares lige Forsorg. Hvad kan være Deres tydske Undersaatters Nationalitet mere imod; hvad kan være mere krænkende for deres Ret? – Men meer end saarende viser sig det i Forslag bragte Middel: "at Deres Majestæt vil forbyde enhver Discussion over den ved et Magtsprog erklærede Statsforening. En Forholdsregel, der paa denne Maade klart viste Bevidstheden om den tilføiede Uret, der forbød Undersaatterne, mundtligt eller skriftligt at yttre sig, som Samvittighed og Overbeviisning fordrede af dem, vilde være en Art Vilkaarlighed, være Vold, Aldrig komme det dertil, at vor Landsherre skulde maatte tage sin Tilflugt til Sligt. - Men det i Forslag bragte Middel er ogsaa utilstrækkeligt. J et Tilfælde, hvor Retten er omspurgt, kan et Magtsprog vel for Øieblikket tiltvinge sig Lydighed og nedtrykke de Berettigedes Modstand og den offentlige Mening; Retten kan derved blive bøiet, men ikke forandret eller tilintetgjort. Men desuden ansee vi dette Middel for farligt. Paa Retten er Deres Majestæts Throne grundet, ligesom Deres Kongelige Forgængeres Throne; Retten alene ikke et Kongeligt Magtsprog - maa staae den tilkommende Thronarving ved Siden; dette fordrer Nutiden, som det var Fortidens Fordring. Hvad der er Uret kan ikke bestaae. Magten kan undertrykke den derved vakte Følelse af Smerte og Uvillie. Den vil desto heftigere komme til Udbrud tidligere eller sildigere, for at bringe Statens RoDen holsteenske Stænderfori Fare. samling føler sig, som Landets Repræsentanter, nødt til at udtale en høitidelig Protest mod ethvert Jndgreb i Hertugd, statsretlige Stilling, og ærefrygtsfulde nedlægge vi denne eenstemmigt besluttede Protest for D. M. vor allern. Landsherres Throne."