Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-07-01
Kaptain Wilson var opdraget til Søen fra hans tidligste Alder af, og tjente i den amerikanske Krig, i Bataillerne ved Bunkerhill og Long Jsland. Siden gik han som Styrmand med et af det ostindiske Compagnies Skibe til Ostindien, hvor han besluttede at nedsætte sig. Under Krigen med Hyder Ali, var han sysselsat med at fore Krigsforraad til den engelske Armee, medens han var i denne Tour blev han taget af de Franske og ført til Cuddalore. Efter at have erholdt Efterretning om, at den franske Admiral Suffrein havde ladet sig bestikke af Hyder Ali for at udlevere alle Fangerne, besluttede Kaptain Wilson at rømme samme Nat. Dette Forehavende udførte han tilligemed hans Tjener en bengalesisk Dreng. De bestege Volden som var 40 Fod høi, Kaptainen sprang ned og blev staaende paa sine Fødder; men det Stød han fik ved at springe ned fra en saadan Høide, gjorde at hans Kinder stødte lige mod Knæerne, og kastede ham hovedkuls i Floden. Da han kom til sig selv igjen, vendte han tilbage til Foden af Muren, hvor der var en tør Banke, bad Drengen at kaste sig ned, og fangede ham i sine Armee. Han passerede paa hans Flugt, tre Armee af Floden, betynget med Drengen, som ikke kunne svømme, men da han forsøgte at passere den fjerde paa samme Maade, havde de nær begge omkommen. Han vendte tilbage til Strandbredden, anbefalede hans Tjener til en Ven, og fortsatte hans Vei allene. Slutteligen lykkedes det ham at passere over Hovedfloden, men blev da uheldigviis tagen til fange af en Deel af Tyranens Tropper. Han blev strax ført til Hovedqvarteret og forhørt af en Officeer, som han fortalte den forunderlige Efterretning om sin Flugt. Jndianeren saae vred paa ham, og paastod han var en Logner; thi aldrig havde man hørt, sagde han, at noget Menneske havde passeret Coleroonfloden ved at svømme, da Alligatorne uundgaaeligen ville have greben ham, om han blot havde dyppet Spidsen af hans Finger deri. Men Kaptainen fremførte saadanne Beviis for Sagen, at det ikke længere kunne være nogen Tvivl derom, hvorpaa Mahomedaneren, løftede hans Hænder i Veiret og raabte: adet er en Guds Mandl. Jmidlertid blev dog Kaptain Wilson dreven nøgen tilbage til Siringapatnam, hvor han sad i Fængsel i 22 Maaneder med en Deel Highlændere af Oberst MLeod's Regiment, og gjennemgik saa mange Lidelser og Plager, at det er gyseligt at fortælle. Fængslet var en fiirkantet Plads, omkring hvis Mure var en Slags Barrak for Vagten; i Midten var den Skjul ovenover, men forresten aaben paa alle Sider, og udsat for Regn og Vind. Med intet andet Leie, end den bare Jord, uden al anden Bedækkelse end de Pialter, der vare svøbte omkring ham, var han fængslet til en anden Fange; og de bleve ofte saa stive af Kulde, at de grove Huller i Jorden, som et Forsvar for den gjennemtrængende Nattefrost. Saa knap var den Ration, der var tilstaaet de arme Fanger, at deres rasende Hunger blev aldrig stillet, og han var ofte bange forat sætte sine Fingre til sin Mund, af Frygt for han skulle blive fristet til at bide i dem. Endskjøndt han traade ind i denne Elændighedens Bolig, udmattet af Møie og Svaghed, var dog hans Sundheds Tilstand i et heelt Aar bedre end hans Kammeraters. Endelig frembragte den mangehaande Elændighed han leed, Symptomer hos ham, som havde ført saamange over i den anden Verden. Hans hele Legeme blev udspændt, hans Laar svolmede op til en Mands Tykkelse om Livet, og Døden synes at have bestemt ham tilsit Offer. Da han var saa yderlig svag, og Lænkerne trykkede ham saa at man frygtede for Koldbrand, saa blev han befriet for dem, for at lægge sig ned og døe; den Soldat han sidst var lænket til, havde pleiet ham med stor Godhed, og da han troede det kunne lette hans Smerter, bad han om Tilladelse til at give hans daglige Nation, omtrent 3 Halv skillinger, til at kjøbe Olie for, (hvilke tilstodes ham daglig for at kjøbe Brænde og Salt til at koge hans Mad med, for at smørre hans Been men dette modsatte Kaptainen sig, og forestilte ham, at saa ville han intet have til at tilberede næste Dags Mad med. Soldaten rystede med Hovedet, og sagde: Herre, jeg frygter for, De saa vil være død, og ikke behøver det." Dog Forsynet drog ham tilbage, da han var paa Gravens Bred. Kaptainen havde den Dag ombyttet hans Riis med et Slags Korn, kaldet Ratchepier, som han begierligen nedslugede, og læskede hans Tørst i den Saft, hvori de ere kogte; Følgen deraf var en saa forfærdelig Udtømmelse, at han i faa Timer var forvandlet til et reent Skelet, men endskjøndt overordentlig svag, følte han sig dog fuldkommen lettet for sine Smerter, og anbefalede Forsøget med Hæld til mange af sine Kammerater.