Viborger Samler, 1786-12-25
Kongelige priislegerede. VIIC. C. SAMLER. FRTENDE AARGANG. Mandagen den 25 Dec. Slutning af No. 51. Oeqvemmere kan man ingensteds reise. Porteurerne løbe i en bestandig Trav, synge tillige, og den forudløbende Pion (Løber) raaber ved nedheldende Veie eller Broer, Kaber=cka tager eder i Agt. Paa lange Reiser ere ordentlige Stationer, og man sender altid en Pion forud, at bestille andre Berraas, som da allerede staae færdige, og giøre Cer. intet intet andet Ophold end Ombytningen af Skuldrene ved friske Folk. Men Omkostningerne ere meget store i Sammenligning med vore Extra Poster med 2 Heste. Paa 3 Mile blive brugte 8 Karle og 1 Pion, disse faae hver 1/3 Rupie, hver Heel regnet til 27 Skl. giør 5 Rdl. 11 s.; derimod betaler man her, med Drikkepenge og Vognmesterpenge kun 2 Rd. 19 s. Bærestolen, hvori vor store Ven sad, var omhængt med hvid Taft; ved Siden gik tvende med store Soelskiermer af guul Taft, og behængte med hvide Silkefryndser. Den anden Bærestoel var kun enkelt, havde og kun een Soelskierm. Forend han traadde ud, blev alt feiet reent, og bestrøet med smaa hvide, blaa, (malenisk Bon ga Malalte) med iblandte grønne Blade. Ved hans Ankomst var en Tryngde af Folk, som alle bukkede sig dybt til Jorden, hvilke han besvarede i en Tone af Velsignelses Ønske, Vore 3 Kiøbmænd nærmede sig ham med dybe Forbeininger, hvorhos de berørde deres Pander med begge Hænder. Da der endelig blev gjort Plads, traadde han saa vidt frem, at jeg ei kunde betræde den bestreede Grund; jeg vilde overlevere ham mit Brev, men han viste paa een af Kiøbmændene, som tog og besaae det, og beholdt det saalænge, indtil en Sort, der var klæd i grov hvid Kattun, nærmede sig med et Røgelsekar, hvorpaa han kastede stødte Benzoin og nogle Urter, røgede Skri Skrivelsen dermed, og overleverede den saaledes renset til den store Mand. Han modtog det i en hei naadig Mine, læste Udskrivten, besaae Seglet, om det var ubeskadt, overgav det til den, som fulgde ham, som jeg holdte for hans Diaconus, som ligeledes kun besaae det, og derpaa gav det til den, der først leverede det, med nogle Ord, som vare en Befaling, at han skulde bryde og læse det. Under Læsningen, endskiønt jeg ei forstod et Ord deraf, men havde i den Henseende anbefalet min Dervisch Opmærksomhed, troede jeg dog, af Læsningens Beininger til Braminen at kunne forstaae den almindelige asiatiske Stiil, der er opfyldt med en Mængde af Æretitler og Fortaler, og greb Leiligheden, til at udstudere denne Høiværdige. Han havde en smuk Legems Dannelse; over 6 Fod høi, forholdsmæssig tyk, og hans bele Opførsel tilkiendegav, at han længe havde været vant, at blive begegnet med al Ærefrygt. Han var klædt i fiin hvid Dusias, indtil Føderne, med lange dog snevre Ermer, paa Føderne rigt broderede mohriske Tøfler, og paa Hovedet ingen Turban, men en sort Fløiels Hue, eller Calot, med en smal med Perler og Guld stukken Jndfatning. Hans nedhængende Haar, der begyndte at blive graae, forsikrede, at han allerede var over de unge Aar, og hans tykke fede Ansigt, der prangede med en velvoxen Knebelsbart, retfærdiggjorte denne Anmærkmærkning ved nogle Rynker. Paa den høire Arm hang en Snor af runde Agatsteene, hvorpaa han talte bestandig med den venstre Haand, lige som Munkene paa deres Paternosterbaand.