Ribe Stifts Adresseaviser, 1843-03-01
J et meget langt Tidsrum ødelagde Sandflugten Jyllands Vestkyst, uden at noget Alvorligt og Radicalt blev anvendt for at standse dette Onde. Man vidste ikke noget betryggende Middel mod Sandflugtens Fremgang; Beboerne i de Sogne eller paa de Strækninger, som toge Skade af Sandet, manglede i ethvert Fald Arbeidskraft til ene at standse Ondet, og fraliggende Sognes Beboere fandt ikke Kald til frivilligen at yde nogen Hjelp. Naar hertil endnu føies, at Regjeringen kun paa en negativ Maade søgte at modvirke Sandflugten, ved nemlig at indskrænke sig til at give Straffebestemmelser, for Klitværternes vilkaarlige Beskadigelse eller Tilintetgjørelse, saa vil det letteligen indsees, hvorledes Sandflugtstrækningerne udvidede sig meere og meere og ødelagde Jordeiendommene. Under disse Omstændigheder maatte det være aldeles i sin Orden, at Regjeringen endelig optraadte med positive og kraftige Forholdsregler, ved, efterat have ladet Klitterne undersøge og de derefter befundne bedste Midler til deres Dæmp ning offentliggjøre, at erklære Sanddæmpningsarbeide for en retlig Forpligtelse og beskikke Mænd til at anordne dette Arbeide samt paasee dets rigtige Udførelse. Saaledes udkom Forordningen af 19de September 1792. Dette Lovbud forudsætter det, som Pligt for Klitbeboerne (Klitsognene, at beplante Sandflugtstrækningerne, i det det derhos tilsiger dem nogen Hjelp hertil af de omliggende Sogne, og disse Bestemmelser, – blandt hvilke Ret til Vederlag ikke er – ere blevne anvendte til Dato og ere paa nye stadfæstede ved den, paa Jyllands Stænders Foranledning, under 6te Marts 1838 udkomne Placat, som med Hensyn til Arbeidspligten blot modificerer de hidtil fulgte Regler angaaende Grændsen forHjelpesognene. Man vil af dette Anførte erfare, at der ingensinde har været Spørgsmaal om, at Klitsognene burde have Vederlag for Dæmpningsarbeidet, ligesom og, at der ei heller, siden 1792, – altsaa 50 Aar – har kunnet være Tvivl om, at denne Byrde, efter Landets Love paa hvilede disse Sogne, og heri maa upaatvivleligen ligge et godt Argument for Vedblivelsen af de gjeldende Bestemmelser, om man endog vil antage, at de ikke have nogen streng naturretlig Grund. J Staten, hvor de naturlige Retsbegreber ikke ubetinget kunne anvendes, men nødvendigviis maa, for en Deel, modificeres efter de særegne Samfundsforhold, stiller Spørgsmaalet sig meget forskjelligt, naar Talen er om, enten at ophæve en længstbestaaende Byrde eller at paalægge denne, som en aldeles Nye, og naar der saaledes, i nærværende Tilfælde hensees til, at Sanddæmpningsarbeidet stedse har paa hvilet Klitbeboerne, som et, med deres Eiendomme følgende fast Onera, saa at der i Handel og Vandel maa have været taget Hensyn til dette Paalæg, saa maa det, anseet fra denne Side, og uden nogen anden Betragtningsmaade af Sagen, være yderst tvivlsomt, om Regjeringen nu bør gjøre Forandring heri, ved at etablere som Princip, at Klitsognenes Dæmpningsarbeide bør vederlægges af Statens Finantser. Men selv fra den strengeste retlige Side betragtet, forekommer det mig, at Arbeidet, uvederlagt, bør forrettes af Klitbeboerne, i det Mindste tildeels. Ved Reguleringen af Sanddæmpningsarbeidet er et Klitsogn kun betragtet som Saadant i Relation til dets (Sognets egne Sandslugtstrækninger; Arbeidet, som disse Sognes Beboere anvende i Klitterne, gaaer derfor ene ud paa, at afvende den Ødelæggelse, hvormed deres egne Eiendomme umiddelbart trues, og som i Tiden vilde blive en uundgaaelig Følge af Arbeidets Undladelse; men at værne om sit Eget maa vistnok efter alle Rets og Billighedsbegreber først og fremmest paa hvile En selv, og vel er det et af Statens Formaal, at sikkre hver Enkelt i Besiddelsen af sin Eiendom; men denne Pligt kan ikke udstrækkes til Ulykke ved Naturbegivenheder, og naar vi stundom see Foranstaltninger herimod, tagne fra det Offentliges Side, da maa dette tilskrives, enten Erhvervelsen af et overveiende Gode eller Forebyggelsen af et overveiende Onde, for Samfundet i sin Heelhed, eller i al Fald, at Nytten for det Offentlige af Foranstaltningen er fremherskende, hvilket den nærværende Tilfælde ingenlunde kan siges at være. (Fortsættes.) Trykt i Ribe hos Chr. sal. Hypost.