Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1765-12-16
En Oversættelse. Man overbærer med Børn, at deres Ungdoms Forretninger kun udgiøre en liden Rad af nogle faa Spil. Mangel af Fornuft giør dem beqvemme til vigtigere og længer varende Gierninger. En Mand derimod, det er et Menneske, hvilket Folk ansee i Stand til at bruge sin Fornuft, vilde giøre sig latterlig, om han ved paa en Stok, eller fordrev Tiden med Dukker og LegeTøi. Seel vilde man sige, hvor naragtig den gamle Giæk bærer sig af, Har han tabt sin Forstand, Er han allerede i sit Livs Sommer bleven kold igien, Gaaer han i Barndom, Hvo kiender ikke et vist Slags Mennesker, som ei holde sig selv for Narre, Disse søge dog den største Fornøielse i at lægge og fortsætte røde og hvide Stene paa et Bord, efter kastet af tvende Been-Tærninger, indtil det Partie, hvilket Tærning-Øinene falde gunstigst, først har ført dets Stene af Felten i Sikkerhed? Hvo kiender ikke andre Mennesker, hvilke tilbringe deres smukkeste Timer med saa længe at blande og ombytte 36 phantasiske Figurer i udtil sammes tilfældige Sammenførelse erklærer een af dem, overvinder hvor den lykkelige Seiervinder altid faaer nogle Penge til Seners Belønning. Jmidlertid har denne og flere slige Daarlighed ved sin Alder, og deres Anseelse, som øve dem, bragte sig i saadant Raa hos Folk, at den, hvilken ei bøier sin Fornuft under denne retfærdigede Sædvane, og giør disse Daarligheder med, kaldes et melancholisk Hoved, en Fiende af Mennesker og af Fornøielse. Denne daarlige ledig Gang har med Tiden mærkeligen tiltaget. Den forøges dagligen ligesom Tallet paa dem, hvilke enten hindre Fornuften eller lade den aldeles undergaae. Mere end eengang har jeg maattet taale, at disse Mennesker, have udraabt mig for en undseelig Stakkel, fordi jeg ei har vildet synde med dem i deres møisomme Lediggang, fordi jeg ei kunde føle nogen Glæde af det Slags Forunderlige, som opkommer af Kortenes selsomme Fald. Jeg har derimod hevnet mig paa dem med den hemmelige Dom, at de meget meere maa have en nedrig Siæl, hvilke søge Glæde i saa ufornuftig bemøielse, i saa intet betydende Tilfælde. Jeg vil antage dem selv til Dommere derom, at min Dom er retfærdigere end deres, siden det er just den samme, som de selv fælde, saa til de see graahærdede Mænd ride paa Stokke og udklæde Dukker. Ved disse Forretninger og deres egne regierer lige maadeligt Vid og Forstand. De ere eet slags og lige latterlige. Det Kort-Spil, som kaldes Bete Spil, synes at være en Opfindelse af et satyrisk Hoved, hvilken ved dette Navn har vildet tilkiendegive, at de Mennesker, som søge deres Fornøielse i Spil, giøre sig uværdige til Navn af Menneskeet, og ere ikke bedre end Dyr. Den fortiener sandeligen ikke Navn af Menneske, som vel er sammensat af Liv og Aand, dog alene arbeider med Legemet og er ørkesløs med Aanden, eller og giør slige Forretninger, som støde an mod Fornuften, og tit undertrykke den. Den fortiener først, efter mit Begreb, retteligen det Ære=Navn af Menneske, hvilken beflitter sig paa at indrette sine Forretninger efter Skaberens Love, og efter Fornuftens dermed altid overeensstemmende Forskrivt. Den Engelske Philosoph. Johann Locke, gjorde en gang i et Sælskab af fornemme Spillere et artigt Puds. Han med andre Herrer vare sammen hos Mylord Ashlei, Greve af Schafts Bury. Man havde intet synderligen Magtpaaliggende at afgiøre. Man vilde alene fordrive Tiden paa en behagelig Maade. Efter adskillig ligegyldig Tale, bragte man Kort til Spil, hvortil Herrerne fordeelede sig. Locke spillede ei med, men saa kun til. Da han en Tid lang gandske stiltiende havde seet til, tog han af Lommen en Skrive-Tavle, hvorpaa han med en alvorlig Mine begyndte at skrive noget. En af Herrerne saa det, og spurgte hvilket smukt Jndfald han antegnede. Locke svarede ham: Mylord! jeg vil gjerne drage al muelig Nytte af Deres Sælskab. og har længe med største Utaalmodighed ventet den Dag, paa hvilken jeg skulde have den Ære, at omgaaes med saa fortræffelige Mænd. Jeg har derfor giort mig Umage for at optegne deres Samtaler. Jeg har virkeligen med stor Flid antegnet paa min Tavle, alt hvad De i een Times Tid har talet. Disse Herrer, skamrøde over dette Svar, kastede strax Kortet fra sig og tilbragte det øvrige af Aftenen med en alvorlig og fornuftig Samtale. Dette Aar et flinkt Jndfald af Hr. Locke. Dermed overbevisede han uformodentlig disse Herrer om deres Daarlighed. Derved bragte han dem til at bruge deres Forstand paa en anstændigere Maade. Men jeg tviler meget paa, at dette Jndfald skulde have havt samme Virkning hos mange andre. Enhver er ikke i Stand til at tæmme sin hæftige Begiærlighed til Spil, saasnart man viser ham, at det er en barnagtig Skrøbelighed. Dette kand man alene haabe om de klogere og forstandigere. Jeg har mærket, at Tilbøielighed til Spil er dets stærkere og større, jo mindre Omhuen er for Vid og Fornuft. Hvor selv kand tænke, hvo der har et skarpt Vid, den rand forskaffe sig en fornuftigere, nyttigere og behageligere Tids-Fordriv. Er Tallet af disse sidste meget lidet blandt Mandfolk, saa maae frygte, det er endnu mindre blandt Fruentimmer.