Viborger Samler, 1782-07-29
N. D. T T T (Slutning af 30., clemmene anhørte alt dette i den kiendeligste Be styrtning, og uden at vide, hvad hun skulle tænke om saa pludselig en Forandring i Omstændighederne, lod hun sig føre ind i Huset af sin Elskere, hvor denne efter foregaaende Undskyldninger, forklarede Aristus sit Ærinde, og anholdt om hans Datters Haand. Denne værdige Fader kunde ikke andet end beundre Forsynets saa skiulte Veie, derpaa saadan en Maade havde gjort en af Lord Dis vitløftige Beslægtede til Hh. hans hans Arving, og derved tilbød en høilig fornærmet Familie fuldkommen Erstatning. Den unge Lords Tilbud blev altsaa antaget med alle Kiendetegn paa Høiagtelse og Erkiendtlighed, og begge Forældre bevidnede ham tusinde Gange deres Forbindtlighed, for at han ville ophøie deres Datter til saadan en Lykke; da han imidlertid paa sin Side lovte at blive hende en om og kierlig Ægtefælle. De bleve ogsaa virkelig snart efter forenede sammen; og efterat de havde opholdt sig noget hos Celemenes Fader og Moder, som paa ingen Maade vare at overtale til at forlade deres Eenlighed, begav det unge Par sig til deres arvede Godser, hvor de tilbragte deres øvrige Levetid, meget sielden forføiende sig til Hovedstaden, hvis støiende Forlystelser ingen af dem fandt saamegen Smag i, at de foretrak dem for Landlevnedts roligere Glæder. Lord D.. blev stedse ved at være den beste og kierligste Mand, og fandt i sin Celemene den elske værdigste Mage, som nogensinde en Dødelig var velsignet med. Deres Ægteskab blev kuns et stærkere Baand for Deres Hierter, og to Børn, en Søn og Datter, Forældrenes livagtige billeder, kronede deres Lyksalighed, og bleve Kierligheds og Uskyldigheds velfortiente Belønning. Samtale imellem en Recollet, og Markus Aurelius. Mark. Aurel. Endelig synes jeg dog, jeg begynder at kiende, hvor jeg er; Dette er ganske vist Kapitolium, um, og denne Bygning er Templet. Den Person, jeg seer der, er uden Tvivl Jupiters Præst; Et Ord, min Ven, med Tilladelse. Recoll. Min Ven! J taler mig temmelig bekiendt til. Jeg vil troe, J er temmelig fremmed her, siden J tør bruge saadanne Udtrykke til Broder Fulgentius, en Recolleter Munk, en Beboere af Kapitolium, Hertugindens af Popoli Skriftefader, der taler undertiden med Paven selv, som med et almindeligt Menneske. Mark. Aur. Broder Fulgentins paa Kapitolium, Tingene ere en Hoben forandrede. Jeg forstaaer ellers ikke hvad J mener. Er dette her ikke Jupiters Tempel? Recoll. Ei, hvad Snak: J drømmer. Hvor er J ellers, med Forlov, og hvad vil denne gammeldags Dragt, og dette lille Skiæg sige? Hvor kommer J fra, og hvad got vil J Mark. Aur. Jeg bærer min sædvanlige Dragt; jeg kommer for at see Rom endnu engang, og jeg er Markus Aurelius. Recoll. Markus Aurelius. Jeg har hørt tale og et Navn, der var omtrent ligesaadan. Der var jo en hedensk Keiser, dersom jeg ikke tager feil, der hed just saaledes. Mark. Aur. Det er mig selv. Jeg ville gierne endnu engang see dette Rom, der elskede mig og jeg holdt af dette Kapitolium, hvor jeg triumpherede, foragtende Triumpher, denne Egn, kort sagt, som jeg jeg har gjort lykkelig, men jeg kiender ikke Rom meere igien. Jeg har seet den Stytte, som man har oprettet mig, men jeg har ikke fundet derpaa min Faders, den vise Antonini Billede. Det er et ganske andet Ansigt. Recoll. Det troer jeg vel, min her fordømte Sixtus 5tus har ladet oprette igien eders Stytte, men han har sadt deroven paa billedet af en Mand, der var meere værd end baade J og eders Fader. Mark. Aur. Jeg har altid troet, at det var let at være bedre end jeg; men jeg tænkte, det ville være vanskeligt at overgaae min Fader i Dyder. Dog kan sønlig Kierlighed let have bedraget; ethvert Menneske er underkastet Vildfarelse. Men hvorfor kalder i mig fordømt? Recoll. Fordi J er det. Er det ikke Eder, om jeg husker rigtig, der har forfulgt saameget de Folk, J skyldte saa store Forbindtligheder, og som havde tilbedet Eder Regn, for at J kunde slaae eders Fiender paa Flugten. Mark. Aur. Ake! det var langt fra mig, at forfølge noget Menneske. Jeg takkede Himmelen, at der ved en lykkelig Hændelse faldt saa beleiligt en Pladsregn, just paa en Tid, da mine Tropper vare færdige at døe af Tørst; men jeg har aldrig hørt tale om at jeg skyldte de Folk, som J taler om, nogen Forbindtlighed for denne Regn, omendskiønt de vare ellers meget kiekke Soldater. Jeg sværger eder til, at g er ikke fordømt. Jeg har gjort Menneskene alt for formeget Got til, at det guddommelige Væsen skulle ville giøre mig endt. Men jeg beder eder, sig mig engang, hvor er min Eftermands, Keiserens Slot. Er det endnu immer paa Bierget Polatinus, Jeg kiender i Sandhed ikke mit Land ret igien. Recoll. Det troer jeg meget gierne; vi har bragt alleting til en ganske anden Fuldkommenhed. Vil J gaae med, saa skal jeg føre Eder til Manticavalle. J skal komme til at kysse Pavens Fødder og J skal faae Aflad, som jeg merker nok J storligen erænger til. Mark. Aur. Tilstaae mig for det første eders, og sig mig reent ud; skulle der ikke være nogen romersk Keiser, eller Keiserdømme meere, Recoll. Jovist, jo vist er der en Keiser og et Keiserdømme; men alt det er fire hundrede Mille herfra i en lille Bye, der heder Vien henimod Donau Floden. Jeg raader eder at reise hen at besøge eders Efterkommere; for her skulle J løbe Fare for, at komme til at besøge Jnqvisitionen. Jeg varer eder ad at de ærværdige Herrer Dominikaner Fædre forstaaer ingen Skiemt, og at de ville holde hesligt Huus med Marc. Aurelierne, Antoninerne, Trajanerne, Titerne og saadanne Folk, som de, der ikke veed deres Katekiømus. Mark. Katekismus. Jnqvisition, Dominikaner, Recolletter, en Pave, og det romerske Keiser, dømme i en liden Bye ved Danau, Det ventede jeg ikke, maa jeg tilstaae, Men i 1600 Aar, maa denne Veer Verdens Sager en Hoben have forandret sig. Jeg er ellers ret nysgierrig for at see en romersk Keiser, der maa være en Markoman, Qvader, Cimber eller Teuter. Recoll. Fornøielse kan J faae, naar J vil, og mange andre endnu større. J vil altsaa blive brav forundret, naar jeg beretter Eder, at Skytterne have Halvdelen af eders Rige, og at vi har Resten, at det er en Præst ligesaavel som jeg, der er Roms Behersker, og at Raden kan komme engang til Broder. Fulgentio, for ogsaa at blive det; at jeg skal uddeele Velsignelser og Aflad, paa selv samme Sted, hvor J slæbede overvundne Konger bundne til eders Vogn, og at eders Eftermand ved Donau den romerske Keiser eier ikke een Fodsbred, Jord i Rom. Mark. Aur. Det er ganske forunderlige Ting, J der siger mig. Alle disse store Forandringer have ikke kundet lade sig giøre, uden store Ødeleggelser. Jeg elsker stedse det menneskelige Kiøn, og jeg beklager det. Recoll. J er alt for god. Viist nok er det. Det har kostet Strømme af Blod, og hundrede Provinser ere blevne ødelagte; men der maatte ikke mindre til, for at Broder Fulgentius kunde komme til at sove i sin Magelighed paa Kapitolium. Mark. Aur. Saa maa Rom, denne Verdens Hoved=Stad, da ogsaa meget have aftaget og være bleven ulykkelig. Recoll. Aftaget, det kan saa være, men ikke ulykkelig. Tvertimod Rolighed hersker der, de skiønne Videnskaber blomstre. De gamle Verdens Bestyrere ere nu kuns Bestyrere af Kapeller og Operaer.