Viborger Samler, 1776-03-18
Mr. Mandagen den 18 Martii. og (Slutningen af No. 11.) Den opmærksomme unge Person fornam hendes i indtagende Stemme. Fuld af Utaalmodighed betragtede han den smillende Pige; han betragtede hende atter og horte til. Derpaa spurgte han om hendes Navn. "Mit Navn, skiønne unge Person, sagde hun, er Lyksalighed. Med Føie kunne mine Venner paastaae denne misundte Sandhed. De deele min Lykke med mig, de kunne best forkynde min Ære, skiønt Bagtalelse kalder mig Ladhed. - En ubetydelig Forkleinelse, Agt ikke paa, hvad Bagtalelsen, denne ubetydelige Avind Fierde Aargang. syge syge, siger; Bagtalelsen, der stedse er tilbøielig til at tale ilde om sande Fortienester, at fordunkle det meest glimrende Værd, og tilintetgjøre det beste Navn. Herpaa kom den indtagende Majestættiske Skienhed til. (Stedse nærmede hun sig, gilassen, med lige sædelige Skridt.) "Erkiend Herkules, saade hun med mandlig Stemme, din Herkomst af guddommelig Slægt. Din spæde Alder, der gjerne hørte Underviisningens Rost, lovede, at du vilde blive ædelmodig, taalmodig, tapper og viis, naar du i de mandlige Aar skulde stadfæste dit ærefulde Valg. Nu staaer alting i Forventning at see dig stige i Veiret. Op, unge Menneske, gjør dig selv og mig Ære, viis din høie din himmelske Herkomst; og vov at blive Jupiter værdig. Med Møie maae du bestige den steille Høi; Aarvaagenhed og Bekymringer maae hielpe dig at vinde den høie Priis, Himlen har udsat for dig, den sande Lyksalighed og det virkelige Gode. Jkkun den Tappre og Modige belønner Æren. Den Frygtsomme, Lade, og Uædle tilskynder den; Fare og Arbeide staae med Alvorlighed for hendes Throne, og bevogte (saaledes befaler Zeus) den hellige Plads. Hvo der søger den, maae finde sig i den overmaade store Bekostning, og tilkiøbe sig et berommeligt Eftermæle, som Prisen, med Arbeide, Bekymringer og Smerter. Skal du vinde Guderdernes besynderlige Omsorg, o Herkules, maae du ærbødig tilbede de udødelige Magter; Nærme dig deres Altere med et reent Hierte, med Bønner og Offere, og anraab dem om Hielp. Eller vil du vinde dit Fædrenelands almindelige Biefald, vil du blive elsket som ders Fader, og tilbedet som dets Gud; saa antag dig fuld af Tapperhed dets Sag; vær dets Stemme i Raadet, og dets Sværd i Krigen. Sog dit Fædrenelands Fordeel i Krig og i Fred; blot dit modige Bryst, og udgyd dit ædle Blod for den. Vil du, for at tæmme den Stolte og ophielpe den Undertrykte, være berømt i Krigens Kunster og uforlignelig Styrke, saa under tving for alting dig selv. Forsag Rolighed, Musik, og enhver sød Folelse af Fornøielse. Tilbringmed Vaagen de afvexlende Nætter, der ere helligede den søde Søvn, og Dagen med møisommelige Tog; stivfrossen midt i den strenge Vinters Snee, eller forbrændt af Sommerens Tørstvirkende Straaler. Dine hærdede Lemmer skulle da prunke med usædvanlige Kræfter; Munterhed skal giøre din Arm saa stærk som Kobber og umodstaaelig i Feldtslaget. Horer du, faldt Ladheden hende ind i Talen, med hvilke Uhyrer du maae stride, hvilke Farer hun befaler dig, ædle unge Menneske, at forsøge, Tumult og Krige passe ikke til din unge Alder; den Alder, der er skikket til Glæde og Kierlighed. Vend dig til mig, ædle unge Menneske! til Kierlighed og til Glæde! Til dette fører jeg dig, ingen Uhyrer skulle her forhindre dit lette Løb; ingen Bekymringer forstyrre din Fred. Jeg fører dig en nærmere, en jevnere Vei til Lykken. Kort er min Vei, smuk, let, behagelig og jevn; vend dig til mig, ædle unge Menneske, hos mig herske evige Fornøielser. Hvad Hvad for Fornøielser, du forfængelige bedragne Pige, ere vel dine (svarte Dyden med Foragt) saadanne, som du i Magelighed sandse os bortslumrer; hvis kielne Lemmer undslaae sig for Arbeide, der forhøier Lyksaligheden, og forsøder Fornøielserne. Du udtømmer det overflydende Begger, førend Tørsten forlanger det; og spiser førend Hungeren beder dig til Bords; dine smagløse Fornøielser forekomme Begierligheden, og Umaadelighed tiener dig i stedet for Hungeren. Men den besværer Naturen, og forgieves bruger man Forandring og Kunst, for at tvinge dens Væmmelse. Den glimrende Nektar, afkiolet i Jiskieldere; det kosteligste Bord, besat med de udsøgteste Retter; aldt dette har ingen Smag for dig! den vederqvægende Hvile flyer bort fra dit Blomsterbestrøede Leie og din Duunblode Seng, thi duer kun udmattet af Ladhed; Din Sovn er og ikke kiøbt ved Arbeide og Møle; den ufuldkomne Søvn! der indbyder din slappe Fornemmelse til en tom og forglemmelig Afbrydelse af Tankerne; der venlig bortstieler de uvirksomme Timer af det lange nolende Tidsrum, der udgiør en Dags Længde. Af den kierlige Naturs uudtømmelige Skatter flyder de sande Fornøielsers reene Kilde. Tvertimod den dræbe J de ubehagelige Timer; Søvnen bortrøver Dagen fra Eder, og Sviir Natterne. Skiønt du er udødelig, nedstødte dog den fortørnede Jupiter dig af Himmelen, denne de Udødeliges salige Boelig, at du, evig forviist fra de øverste Egne, skulde boe paa Jorden hos Menneskenes udartede Slægt. En beqvemmere Boepæl, paa den ligesaa forkastede Jord, som den Viise foragter, og Daa reen elsker. Du indbildte Ulykkelige, som overalt drømmer om Fornøielse, for at smigre for Sandserne, serne, det eneste du har tilovers, og dog har du aldrig seet den yndigste Gienstand for dine Øine, eegne gode Handlinger; skiønt du slummer, dysset i Søvn ved de fødeste Toner, ved behagelig Musik, hvirvlende Toner, rørende Sange, saa har du dog aldrig hørt det, der fornøier Sielen, langt meere, end den sødeste Sang, aldrig har du hørt din egen Roes Nei - at være tilstæde, ved dine Fraadse= og Drikke=Selskaber er kun for Daaren; for ham klinge din Tale behagelig, og læg for ham din lokkende Snare. Hvilken umaalelig Lyksalighed nyde dine muntre Venner. En Ungdom fuld af Daarligheder; en høi Alder fuld af Bekymringer; ung, dog udmattet; gammel, dog aldrig viis, Lasterne ødelægge deres Styrke, og svække deres Forstand; forfængelige, ørkesløse, kielne, i Tankeløs Rolighed, beholde de Smerterne for Alderen, og forøde deres Ungdom; aldeles ulykkelige uden Haab stræbe de de mørke Dage med Kummer efter Livets Ende; bekymrede over det Nærværende; beskiæmmede over det Forbigangne; de leve og blive foragtede; de døe, og man nævner dem ikke meere. Men hos Guderne og Gud lige Menneskeer boer jeg. Den Almægtigste betragter med Fornøielse mig, som det høist Jnd tagende. Alle fortreffelige Handlinger, guddommelige eller menneskelige, skee ved min Jndskydelse.