Aarhuus Stifts-Tidende, 1847-05-26
Nyt Forsøg med Kartoffellægning. Englænderne antage at de Kartofler, man vil anvende til Lægning, skulle optages forinden de ere fuldkommen modne. Man vil herved opnaae et større og rigere Udbytte. Naar man optager disse ikke fuldkommen modne Kartofler, lægges de i nogle Dage i Luften og Solen, tyndt udspredte paa Jorden. Der er bleven anført, at en Gartner sidste Sommer havde høstet trende Afgrøder af Kartofler ved at lægge de halvt modne Kartofler. Dette Forsøg er af megen Vigtighed i et Aar som dette, hvori Kartoflerne ere meget knappe, da man ved at tage sine Kartofler halvmodne op og igjen plante dem vil kunde høste idetmindste 2 Gange. – Kartoffelavl ved Plantning af Spirer er forsøgt af Flere. Man har deraf faaet et omtrentlig ligesaa godt Udbytte som af hele Kartofler, fornemmelig naar Jorden er omhyggelig behandlet, omtrent som til Kaal. Denne Maade at dyrke Kartofler paa anbefales især hvor man har faa Læggekartofler, da man sparer 3/4 af Udsæden. At forberede Korn til en fortrinlig Frugtbarhed. Man tager til en Tønde Korn omtrent et Fjerdingkar Træaske og fire Pund Kjøkkensalt. Asken og Saltet koger man til en Lage i en tilstrækkelig Mængde Vand, og lader den saa blive kold. Herpaa gjør man et Hul i Kornhoben, som maa ligge paa en jevn Bund, gyder Lagen lidt efter lidt paa Kornet, og rører det saalænge om med en Træskuffe, indtil det har indfuget Vandet, hvorpaa man igjen skuffer det sammen i en Dynge. Dagen derpaa vil man allerede finde det saaledes behandlede Korn noget opsvulmet, og see Ki mene i Begreb med at træde frem. Efter en saadan Behandling af Kornet, finde Fuglene heller ingen Behag i at æde det, naar det er saaet. Skulde noget af Kornet være blevet tilovers, vasker man det, lægger det paa Maltkjøllen for at tørres, kaster det og sender det derpaa til Mølle. Det har da ikke mistet noget af sin Godhed. Fordelene ved denne Fremgangsmaade bestaae især deri, at man bruger mindre Udsæd og kan saae senere, samt at Kornet ikke saa let opædes af Jnsekter. Et simpelt Middel til at udforske hvorvidt Kløverfrø har Kraft til at spire. Man lægger nogle Korn paa en Blikplade, og opvarmer denne ved at holde et Lys under den. De Frøkorn, der blive liggende, naar Pladen bliver heed, have ingen Spire kraft mere, hvorimod de, der hoppe af Pladen, besidde den. Om Rugens Forvandling til Heire. Den Tid er ikke langt tilbage, og man hører endnu ofte Bonden gjøre den Paastand, at Rugen skal kunne forvandle sig til Heire; men eftersom Cultur og Oplysning skrider frem, og Botaniken bliver mere dyrket af den rationelle Landmand, bliver dog omsider Bonden overbeviist om Urimeligheden i sin Paastand. Han siger, at han har det af Erfaring, at Rugen har været fuldkommen reen, da den blev saaet, og der er alligevel fremkommen Heire; men dette er intet Beviis derfor, thi der kan ligge en anden skjult Grund, som Bonden ikke forstaaer at udforske, fordi han ingen Kundskaber har til Naturens Underværker. Denne Grund ville vi søge, hvor den findes; det er ved utallige Erfaringer beviist, at Frø har lagt i Aartusinder indsluttet i faste Klippemasser, afsondret fra Lys, Fugtighed og Varme, uden at kunde spire, som følge af, at disse tre, for Livsvedligeholdelsen nødvendige Betingelser, ikke. have været tilstede, saaledes kunde det ogsaa forholde sig med Heiren. Rugen saaes i Almindelighed i Brakker, der, efterat have lagt i flere Aar i Hvile, opbrydes; Frøet kunde saaledes have lagt i en Dybde, at det ikke kunde spire, og først ved Jordens dybere Bearbeidning bringes frem til Overfladen og spire, vil kunde da spørge, hvorfor viser Heiren sig kun i Vintersæden og ikke i den derpaa følgende Sædart, vi vilde da erholde det Svar, at Heiren er en eenaarig Plante, der døer bort, saasnart den har modnet sit Frø. Jo mere vi trænge ind i denne Gjenstand, jo mere indviklet synes den os at være. Vilde vi eftertænke, hvorledes og hvorfra Frø er kommet saa dybt ned i Jorden og Klipper, da kunde vi enten tænke os, at Naturen har saaledes forandret sig, at nye Jordlag have dannet sig og bedækket det Frø, som engang har lagt paa dens Overflade, eller vi maae tilfredsstille os med den Slutning om Frøets selvstændige Tilbliven(Generati ævivoca). At Rug skal kunne forvandle sig til Heire, er en complet Umulighed; betragte vi disse to Planters Natur og Kjendemærker, da ere disse saa høist afvigende, at det er umuligt at tænke sig, at det er een og samme Plante, der saaledes har forandret sig vel kan en Plante, ved at voxe paa en Jordbund, der ikke er eiendommelig for dens Natur, forandre sig, saa at der fremkommer en Afart (Bastard), men Slægtmærkerne ere dog de samme; ligesaa lidet som et Dyr af en Slægt kan omdanne sig til et af en anden Slægt, saaledes forholder det sig med Planterne. Gram, i Mai 1847. Rafn.