Aalborg Stiftstidende, 1827-12-01
Cours. Hamborg den 27de Novbr. Bordeaux 187 1/2. - St. Petersborg 9 1/2. - London 35. 6. - Cadiz 87 1/2. - Lissabon 34 1/4. - Amsterdam k. S. 106 3/4. - Kjøbenhavn k. S. 219. - Specier 1 1/2 A. - Disc. - Sæby, den 28de November. Den 24de Dennes, inddrev her to Sider af en saakaldt Nordbaad, som var aldeles skilt ad. Bunden af Vraget fandtes paa to Favne Vand og af samme er opbjerget 6. Fjerdinger Smør, den ene mærket H. S., samt omtrent 40 Sække med Kornvarer, bestaaende af Rug, Byg, Hvede, hele og halve Gryn. Paa Sækkerne fandtes intet Navn, undtagen paa af dem Mærket H. S. Ved Vraget forefandtes en Deel af Takkeladsen, som Seil, en afbrukken Mast &c. Paa Lugebjælken var paabrændt 26 Læster, Norsk Eiendom. Dagen efter indbragte Fiskerne atter en Deel af Baaden og en død Mand, som var surret til Vantet. Paa hans Linned og Gangklæder fandtes intet Mærke, ligesom han heller ingen Papirer havde hos sig, som kunde lede til nogen Oplysning, men senere er forefundet en Skjorte mærket I. C. S. Han var iført en grøn Kalmuks Trøie og derunder en Jslandsk Nattrøie, lange sorte Klædes Buxer, hvide Uldstrømper, og Sko. Han var efter Skjønnende en Mand paa 50 Aar med lyseblaa Øjne, brunt Haar og skaldet Pande. Han blev idag begravet paa Kirkegaarden. Graven. mig at an(En Discipel ved Sorøe Academie, 9 Aar gammel, forfattede, dette Digt, faa Dage førend Døden bortreve dette unge Digtergeni. Hjemvee var den Sygdom som nagede ham, og chnende sin Død skrev han disse Linier.) 40 men. Deg husker end de glade Dage danie engal. Som jeg i Fædrehuset nød. De Tider ere lagt tilbage, son, Hr. Dog Gud vor Herre det saa bod. Min nu i St. S. Ja Alt forbi og Alt forsvunden, hans Ei Tilflugt uden Gud jeg veed, Min Glædestid er alt udrunden, Og Glædens Sol er gaaet ned. Dog skal jeg dem vel atter skue, Som jeg saa høit har elsket her, O Grav, for dig jeg ei vil grutThi kun til Lykke du mig bær. Jeg gik i Ungdoms bedste Fyldt, Med Roser strøede trindt om mig: Dog glad jeg monne Livet hyldte, Thi Glæder bragte det med sig. Men nu ei meer jeg Graven haver, Den er mig bleven evig kiær, Thi Lyst til Livet mig forlader, Thi Sorger det kun med sig bær. Høilovet være Han vor Herre og Gud Jehoval som tog, som gad. Hans Navn høipriset evig være noget og malet Jeg takker ham indtil min Grav. vissad i alle 3. saadan hand vad en ang: Han ene skabte al min Glæde 2 a 3 saa Han ene har den fra mig vendt, Vi vide, om vi Øiet væde, Det dog fra Herren os er sendt. Aars Udvalgte Strøtanker af Jean Pauls Skrifter. (Af hans "Levana for Forælder og Opdragere. Barnets første Feil er dets største, og de aandelige Sygdomme blive, ligesom Kopperne, des farligere, jo tidligere de komme. Saa S. Gjentagelse er Dannelsens Moder. Ligesom Fresco maleren, giver Opdrageren den vaade Kalk saalænge, Farver, indtil de ere udtørrede, og da blomstre de som levende. de mann, Saalænge Ordet Gud vedvarer og lyder fra Menneskets Læbe, vil det drage Øiet op mod Himmelen. Ynglingen og Pigen lære, at der gives noget Høiere i Havet end dets Vover, nemlig en Kristus, der besværger dem. Kraft og Kjerlighed ere to Modsætninger i Menneskets Jndre; men Religion er den guddommelige Ligevægt, og Mennesket i Mennesket. Ethvert Menneske er et bevægeligt Guds-Alter, og den, som bringer Gud ind i den sidste mørkeste Nat, kan ikke erfare, hvad det er at døe, fordi han skuer den evige Stierne i Dybet. gade Den som har Religion, finder et Forsyn i Verdenshistorien, som i sin Familiehistorie. Naar det Store træder ind i Naturen, Storm, Torden, Stjernehimlen, Døden: saa udtaler Ordet Gud for Barnet. Et sørgeligt Uheld, stort Lykketræf, svar Misgierning, ædelmodig Gierning ere Bygnings stykker til en vandrende Børnekirke. Dandsen skulde gaae forved Dandsekunsten, ligesom Grammatiken forved Sprog. Hvilken Fader der har et gammelt Musik-Jnstrument, eller blot en improviserende Syngestemme, han lade sine Børn dandse saameget de ville; Dandsen kan ikke komme for tidlig hos Børnene, men Dandsemmesteren snarere for tidlig end for sildig. Gives der noget skjønnere end et glad syngende Barn, J Barnet kun lever Glæden, i Manden aander den kun i det høieste. Forbyder med sagte Stemme, saa at en heel Forstærknings Scale kan være i Behold - og kun en Gang. Straf rammer kun den skyldige Bevidsthed - og Børn have i Førstningen, lig Dyrene, kun en uskyldig Naar Moderen fordrer, for mange Kjertegn af Børnene, saa vil de derved let blive for bløde, holleriske og fortrædelige. Er Opdragelsen lykket, saa tilkommer ene Moderen Prisen. Soldaten opdrager krigerisk, Digteren digterisk, Præsten from - kun Moderen danner menneskelig. Thi Qvinden behøver ikkun i sig selv at ud ville det rene Menneske; hun er lig Acolsharpen hvis ene Streng er hersker over den anden, men Tonernes Melodi gaaer ud fra, og prelle tildage, til een Samklang. J Mødre, især inde høiere, friere Stænder, hvem en gunstig Skjebne har lettet Husholdets Byrde, og omgive Eder med en yndig grønnende Opdragelses Lund for Eders Børn, hvorledes kunne J hellere vælge enten Eensomheds, eller Selskabs Kjedsomhed, end den evig tillokkende Børnekjerlighed, Udvillingens skjønneste Skuespil, de elskede Sjeles Leeg, Foragtelig er den Kone, der kan kjede sig, naar hun har Børn. Aalborg Herregaarden Oxholm, beliggende paa Øland i Øster Hanherred, Hjøring Amt, blev paa den derover holdte Auction tilslaget Hr. Consul Rasch i Aalborg som Høistbydende, og hans Bud igaar approberet. Med Omkostninger og Alt kommer den ham paa henimod 80000 Rbd. Denne Gaard kaldtes fordum Ø=Kloster, og findes saaledes benævnt i Danske Lovs 51045. J gammel Tid var her et berømt Nonnekloster, stiftet af Biskop Tyge af Børglum, af Benedictiner-Ordenen, omtrent 1160. Ved Reformationen tilfaldt det Kongen, og i Aaret 1573 blev det af Kong Frederik den Anden overdraget til Frands Banner, som kaldte det Oxholm efter sin Frue, Anne Oxe. Siden har Oxholm tilhørt den Levetzauske Æt, som har Begravelser i Kirken, der udgjør Hovedgaardens fjerde Fløi. J vor Tid har Oxholm tilhørt Generalkrigscommissær Lange og sidst Kammerherre Skeel til Birkelse. - Gaardens Eiendomme, Gods og Herligheder, hvoriblandt Skoven og især Fiskeriet ere af megen Vigtighed, have forhen været beskrevne i denne Avis. - Oland, som i forrige Tider ganske var omflydt af Limfjorden, er af den næstsidste Eier ved en Dæmning over Veilen forbundet med Fastlandet og saaledes forvandlet til en Halvs. Hals.