Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-04-16
Den Ubillighed, hvormed en Deel af Hovedstadens Gaard- og Huuseiere i Aar have forhøret Leien af deres Værelser, og den Lavhed i Tænkemaade, adskillige viiste ved at opsige Leierne tre, fire Maaneder efter at de vare indflyttede, har atter bragt Klager over Huusleiens Ubillighed og Forslag til, ved Maximum at sætte Grændser derfor, paa Bane. Denne Klage er imidlertid meget gammel. Jkke blot under, men ogsaa for Krigen, har man, i større og mindre Grad, anket over Huusleiens Overbrevenhed. Selv under den ufordeelagtigste Cours, da med hver Dag vore Repræsentativer bleve slettere, fandt man enhver Forhøielse af Huusleien ubillig; selv da foreslog man et Maximum derfor. Endog de, der forhøiede, ofte paa det ubilligste, deres Varer eller Arbeide, vilde dog at Huuseierne skulde være en Den, Undtagelse af den almindelige Regel. som paa en Tid, da Specien gjeldte 8 Mk. 8 s., boede til en Leie af 200 Rd. D. C., ville endnu bestandigen, endog da en Specie gieldte 12 Rd.,boe for samme Leie. Forhøiede hans Vært Leien til 400 Rd., saa ansaae han denne for en Blod suer. Tiden, der oplyser Alt, bragte ogsaa Lys i denne Begrebernes Forvirring. - Men fra Pengeforandringen af steeg Huusleien endnu langt mere. Hvad man i Aaret 1813 betalte i D. C. maaman nu betale i Rigsbankdaler N. V., og ofte endog meget derover. Men hvorledes man end regner Prisen, saa har Huusleien, i Almindelighed, endnu ikke naaet Sølvprisen i Fredstider. Værelser, som man før Krigen betalte 200 Rd. i aarlig Leie af, kunne endnu meget godt faaes for 800 a 900 Rbdlr., hvilket udgjør omtrent det samme. Man vil maaskee svare, kun faa have deres Jndtægter i rede Sølv; Huuseierne bør lade sig nøie med 8 til 10 pCt. af deres Penge. Men, betragtede i deres rette Lys, ere slige Jndvendinger kun af liden Vægt. Unægteligen vilde det være godt, om Enhver kunde boe, i Forhold til sin Stand og Stilling i Staten, saa anstændigen som mueligt; og det er endog Statens Pligt, saavidt mueligt, at sørge for, at dens Embedsmænd især boe overeenstemmende med deres Stand, men denne Pligt bliver altid dog kun betinget; derimod er Eiendomsrettens Uforkrænkelighed en ubetinget Pligt, som hiin under enhver Omstændighed bør vige for. - At bestemme Grændsen for Huusleien vilde ikke kunne skee, uden ved at sætte et Maximum. Men ei at tale om, at Taxter i Almindelighed ere af ingen Nytte, saa vilde her møde de største Vanskeligheder, da det følger af Sagens Natur, at man ikke her kan have nogen fast Maalestok at gaae efter. Den ene Huuseier skylder faa Penge paa sin Eiendom, den anden mange; hiin maa svare simple Renter af sine Prioriteter, denne høiere; det ene Sted udkræver store Reparationer, det andet ubetydelige. Hvor er det nu mueligt, at træffe her et retfærdigt Maximum? – Erfaringen viser, at uagtet Klagerne over opskruet Huusleie ere saa almindelige, kunne Eiendomme dog kjøbes for det Halve af hvad de kostede før Krigen. Dersom nu Jndtægterne deraf vare saa store, maatte de jo være stegne istedet for de ere faldne i Prisen. Et Maximum for Huusleien vilde bringe Eiendommene til at falde endnu dybere; Følgen deraf vilde være mange Familiers end hurtigere Undergang, og Bygningernes fuldkomne Forfald. Allerede nu lader mangen Huusejor, deels af Mangel paa Penge, deels formedelst Reparationers Bekostelighed, sin Eiendom mere forfalde end det Almindelige kan være tjent med.