Berlingske Tidende, 1836-06-24
Paris, den 12te Junii. - Under Deputerede-Kamrets Debatter over det algierske Spørgsmaal yttrede Hr. Thiers blandt Andet, at han fuldkommen var af sin Modstanders, Hr. Guizots Mening, angaaende Algiers Bibeholdelse, samt Friheden til at afhandle denne Gjenstand fra Talerstolen. Han vilde være den sidste, der satte Skranker for Talefriheden, han, en Mand af lav Herkomst, der maaskee netop havde Talefriheden at takke for Alt, hvad han var. Han beklagede sig kun over enkelte Yttringer af de foregaaende Talere, hvilke Yttringer jo ogsaa Hr. Guizot havde betegnet som uforsigtige. Hr. Guizot passede langt bedre end ham til at slaae om sig med Formaninger mod uforsigtige Yttringer; thi naar der taltes om Uforsigtighed var Hr. Guizot mindre interesseret i Sagen end han(Latter). Ogsaa angaaende et tredie Punkt var han fuldkommen enig med Hr. Guizot, nemlig det, at man ikke maatte indskrænke sig til nogle enkelte faste Pladse paa den africanske Kyst. Men han begreb ikke, hvorledes Hr. Guizot havde kunne tale omen slem Skraaning, paa hvilken Regjeringen var geraadet med Hensyn til de africanske Anliggender, og fra hvilken man skulde drage den tilbage. Han begreb ikke, hvorledes Hr. Guizot kunde kalde en Stilling, som Regjeringen allerede under hans (Guizots) Med-Regimente havde indtaget, en slem Skraaning. Efterat han derpaa havde godtgjort, at Krigen mod Hadjouterne, Expeditionen til Medeah, Mas cara og Tiemecen hidrørte fra det forrige Cabinets Tid, og at altsaa denne Opførsel, hvis man ellers (som Hr. Guizot havde gjort vilde kalde den hastig, krigerisk, utaalmodig, faldt det forrige Cabinet til Last, erklærede ogsaa han sig for Tilhænger, af en forsigtig, langsom, meer ved Underhandlinger, end ved Krig fremadskridende Politik. Men man burde ikke glemme den i Historien indeholdte Lære, at under visse Omstændigheder var Krig det bedste Middel til Fred, og at man undertiden kun ved at anvende Magten kunde fremføre Underhandlinger. Saasnart vore Vaaben blot have tilkæmpet sig en afgjort Overvægt, ere vi lettelig beredte til at slutte Fred, og at vise os blide, forsonlige, milde, efterat vi forinden have viist os stærke og kraftige. Troer ikke, mine Herrer – vedblev han – at vi eller vore Generaler i Africa ville hige efter en tom Ærgierrighed. Den Hæder, vi tragte efter, gaaer ud paa at ville oprette et stort, et herligt Establissement, hvorhen Frankerig vil kalde alle de Europæere, der ønske at finde Retfærdighed parret med Kraft, alle Europæere, der i politiske Proscriptionstider trænge til et Tilflugtsted – et af hine store og herlige Tilflugtssteder, som alle Nationers Flygtninge i det 16de og 17de Aarhundrede fandt i Nordamerica, og som af Nordamerica have gjort et stort og mægtigt Land. Virkeliggjøres denne, af mig forudseete Fremtid, bliver vort Africa Vuggen for en stor, vore Kyster nærliggende Nation, da lad os kun sørge over Tabet af nogle Menneskeliv, om det end er vore Medborgeres Liv. Ugjerne har jeg hørt, hvorledes man ned fra denne Tribune talte de Døde (Hr. Dejobert havde gjort dette. Hvorledes, mine Herrer, hvis man vilde opregne os den smertelige Priis for al vor Hæder, hvis man vilde sige til os: "Tæl engang efter, hvormange Franskmænd, der vel maatte kjøbe Austerlitz= og Wagrams=Dagen med deres Liv, vilde De da ikke blive grebet af Gysen ved Synet af denne lange Dødeliste, Og ikke destomindre slaaer hvert fransk Hjerte høiere ved Navnene Austerlitz og Wagram. Jkke der bestaaer Frankerigs Hæder nuomstunder, at det skal indgyde alle Europas FolkeSlag Angst og Skræk, at det voldsomt skal omkaste Staternes Grændseskjel, eller paatrænge fremmede Stater Regjeringer, der ikke passe for dem. Nei, Frankerigs Hæder ligger deri, at det langt fra sine Kyster grunder et nyt Folkeslag, et fransk africanske Folkeslag, der rigtignok ikke endnu begriber vore Sæder og vore Love, men som snart vil lære at begribe dem. Det er Maalet, hvorefter vi stræbe, og til hvis Opnaaelse vi snart maae benytte os af Krigen, snart af Freden, ligesom det Ene eller det Andet gjøres nødvendigt. Med Hensyn til Misundelse fra de andre Magters Side, kunne De være ubekymrede. Det er Europa ligegyldigt, om vi leve i Krig eller Fred med Abdel Kader. Europa betragter ganske roligt vore africanske Erobringer. Maaskee begriber, det, at De ikke kunne bevise det nogen væsentligere Tjeneste, end derved, at De aabne saamange ophidsede Gemytter, saamange urolige Tilværelser, saamange brændende Phantasier en Aflednings-Canal. til Africa.