Adresseavis for Børn, 1779-11-24
Frue Dorwel. Og jeg haaber Antonette har lige saa stor Lyst. Avis Antonette. Deri tager Mama vist ikke Feyl Frue Dortoel. Det er saa kiønt, mine Børn, at kunde lære noget af alt, hvad der er anstændigt og passende for Eder. Antonette. Tilforn har jeg tænkt, at jeg vidste meget; men nu mærker jeg nok, at jeg et meget uvidende. Hvor meget læser jeg dog ikke i Bøger, som udfordres at vide af et Fruentimmer, og som giør dem baade fornuftige og tækkelige, som jeg endnu ikkoveed det mindste af. Frue Dorwel. Naar man først erkiender sin Uvidenhed, saa har man bragt det temmelig vidt, thi saa vil man vist ikke spare den mindste Fliid, for at opnaae den Kundskab man synes at mangle. Nyeheder. Karl var en fattig Dreng, og havde allerede fra sit syvende Aar maattet hielpe sine Forældre i deres Arbeyde. Hvad han kunde, forrettede han troelig, og i tiende Aar havde han bragt det saavidt, at han kunde selv fortiene sit Brød. Engang havde han maattet hielpe Naboens Søn at indhegne ham en lille Hauge, for hvilket han gav ham en Mark. Disse Skillinger syntes Karl han havde tilovers, og kiøbte sig derfor et Par deylige hvide Duer. Disse Creature var ham nu overmaade kiere, han opvartede dem flittig, pleyede og forsørgede dem, i det Haab, at de i Tiden skulle bringe ham Fordeele. Kom han fra sit Arbeyde, saa begav han sig til sine Duer, de vare hans Leg, hans heele Fornøyelse. Tilsidst var Duerne bleven saa vandte at tage imod hans Besøgelse, at hver Gang han kom til dem, slaarede de ham imøde, for at imodtage de Gaver han bragte dem. Nu hendte det sig, at en anden vildhovedet Dreng, som havde meget riige Forgiøre, fik at høre, at Karl havde saadanne skiønnende Duer. Strax brændte han af Begierlighed for at faae dem. Han spørger Karl, om han vil sælge dem – Men Karl elskede dem for høyt, at han kunde, saa fattig han var skille sig ved dem, og allermindst havde han Hierte tilat overlade dem i en vild Drengs Hænder; derimod lovede han ham, at han vilde give ham et Par Unger, naar han vilde lade ham beholfor Børn. de de Gamle i Roe. Denne Tiid tillod den ryggesløse Drengs Begierlighed ham ikke at oppebie. Hvad skeer, Det, at Karl ikke vil overlade ham Duerne, gik ham meget nær til Hierte, han blev ham saa fiendsk, at han tilsidst ikke vidste hvorledes han ret skulle hævne sig paa ham. Da Karl engang arbeydede i sin Faders Hauge, saa snige de den ryggesløse Dreng sig ind i hans Kammer, tog fat paa de gamle Duer, qvælte dem, og slog deres Æg i Stykker, som de laae paa. - Hvilket Syn for den arme Karl, han seer sin eeneste Fornøyelse berøvet; der laae hans deilige og venlige Duer, med udstrakte Vinger døde paa Gulvet. Hvilken Sorg overvæltede hans Hierte, Paa eengang strømmede Taare ned af hans Kinder, han opløftede den ene, og nu den anden, betragtede dem med det medynksomste Ansigt, og sagde: Ach mine deylige Duer, J vare al min Glæde, hvor ofte opmuntrede i mig, naar jeg trædt af Arbeyde besøgte Eder Ach jeg skal ikke meere høre Eders venlige Kurren, eller see Eder slagre af Glæde med Eders Vinger. Hvilken gruesom Haand har saa morderisk kunde skilt uskyldige Stakler ved Livet? – O du følesløse Tyran, i hvem du saa er. – Der ligge de døde uskyldig dræbte – Forældrene med Børnene, af en Ugudelig, som hverken kiender Medlidenhed eller Barmhiertighed. – Saa klagede den bedrøvede Karl. J det samme traade Morderen af Døren til ham, med en spottende Mine beklagede han med Læberne, og glædede sig i sit Hierte over hans Sorrig. Denne urætfærdige Behandling kom omsider for Naboens Søn, som Karl havde faaet Pengene af, som han kiøbte Duerne for. Han blev rørt over Karls Sorrig, han tier, kiøber fire hvide Duer, bragte dem hemmelig op paa Karls Kammer, for at skaffe ham en uformodentlig Glæde. Onskab bliver aldrig ustraffet. Den unge Mordere betroede sin onde Gierning til en anden. Denne blov engang Uven med ham, og fortalte det igien til andre. Hans slættænkende Forældre straffede ham ikke, de loe kun over Drengens Jndfald, og lod ham gaae Men hans Legekammeratere kunde fra den Tiid ikke taale ham meere i deres Selskab. Alle snakkede om hans Grusomhed. Som han tiltog i Aarsaa voxede han og op i Ondskab og Haardhiertig. hed, og for nærværende Tid gaaer han nu i Sla Avis veriet for hans ovede Skarnstykkers Skyld. Derimod er den gode Dreng, Naboens Søn, som havde givet Karl Duer igien, opvoxet i alle Dyder, og bliver nu elsket og agtet for en Menneskeven og retskaffen Mand.