Den Vest-Sjællandske Avis, 1837-01-31
Den franske Geistligheds nuværende videnskabelige Tilstand. Man finder imellemstunder endnu iblandt den fransk Geistlighed ældre Mænd, der have fuldendt deres Studier for Revolutionen. Hos disse finder man Almindelighed den meste videnskabelige Dannelse. Opdragne i ganske andre Læreanstalter, end de nuvæsende, tildeels opmærksomme paa en Tid, som en lægt ikke igjen saa let vil opleve, gangne for Endeel igjennem en Skole af haarde Prøvelser, og desuden ved Reiser, som de under deres Udvandring maatte foretage sig, blevne bekjendte med fremmedkandes Jndretning, besidde disse Mænd Alt, hvar der giver Aanden hiin høie Grad af Modenhed, hvil sten de Gamle med Rette kaldte den sande Viisdom. Dog er deres Tal kun ringe, og deres Jndflydelse da de for det Meste ere allerede Emeriti, ikke af den Beskaffenhed, at man af dem kan vente en Forandring i den nuværende videnskabelige Tilstand. Des den gives der ogsaa imellem dem Saadanne, der sikke have forglemt det Forrige og Jntet have lær gjennem alle Gjenvordigheder, uden det at ærgre sig hver det Skeete. Ogsaa giver Ungdommen i Frankerige, ligesaaledes som i de andre Lande, ikke gjerne lære af de Ældre, efterdi den ikke let bringes til den Erkjendelse, at den kan lære Noget af dem. Men det har sig ganske anderledes med den Deel Cleresiet, der strax efter Christendommens Gjenoprettelse efter Revolutionen og i de lange Krigsaar som fulgte paa samme, erholdt Præstevielsen. Det var naturligt, at man maatte see til at forsyne de aabnede Kirker med Præster paa hvad Maade, man kunde. Men hvorfra skulde man tage dem En Deel af det forrige Clereste var udvandret, en anden omkommen i Revolutionens blodige Storme. Den hed da Nød bryder alle Love, Man tog unge Mennesker fra Ploven, gav dem en nødtørftig Underviisning i det latinske Sprog og en ligesaa mangelfuld, rhapsodisk i Theologien, og indviede dem derpaa til Præster. Saaledes kom Mange til at tjene som Præster ved Alteret i den Menighed, hvori de tre Aar før havde været Bønder. Efterhaanden formerede rigtignok de Geistliges Antal sig og man kunde ved Underviisningen i Fremtiden gaae noget mere langsom og methodisk fremad; men stedse blev Tallet af dem, som dengang havde kun faaet en meget liden Dannelse, særdeles stort, og om endog de, der fulgte efter, i Forhold bleve bedre, saa vilde de dog sikkert endnu i lang Tid ei kunne kaldes gode. Og fordi just de Fleste saaledes ere dannede, saa høres derfor lydelige Klager over de Geistliges Uvidenhed af alle Velmenende, og desværre ikke med Urette. Gjennemtrængt af disse Klagers Gyldighed, og overtydet om, at det ikkun da kunde blive bedre, naar dette Onde blev afhjulpet, besluttede allerede under Restaurationen en Deel af Geistligheden efter deres Kræfter at virke til Udbredelse af en mere videnskabelig Dannelse i deres Stand. Herved fremstod den nye franske Skole, i hvis Spidse de la Mennais, Lacordaire, o. fl. stillede sig. Man kan ikke negte, at disse Mænds Bestræbelser vare roesværdige, at det ikke manglede dem paa Aand og Talent, og at en Gjenføddelse af Videnskabelighed ogsaa i deres Mening er langt at foretrække for den hidtilværende Stillestaaen. Men det manglede den Bygning, som de havde isinde at opføre paa en stræng positiv Villies faste Grundvold. Selv de la Mennais er ingen grundig Theolog, eller en Mand, der ved et grundigt Studium er bleven fortrolig med de hellige Skrifters Aand. Mangelen paa positiv Lærdom søgte Hovederne for den nye Skole at erstatte ved at bryde en egen Bane og at skabe et nyt System paa selvskabte Grundvolde Men da dette System kun kunde træde i Virksomhed under Beskyttelse og ved det atter mægtige Jesuiter parties Jndflydelse, saa dannede der sig megen Ensidighed, og det Hele mislykkede, fordi det Had og al den Mistanke, som de Franske havde til Jesuiterne, hvem man formodede, at de havde til Hensigt ganske at omstyrte den daværende Tingenes Orden, væltede sig nu over paa det nye System. Vilde en theologisk Skole ophielpe Christendommen i Frankerige, da maatte den fremfor Alt trænge Forbedringen i Underviisningen fra nedenaf opad; den maatte derpaa søge Vei til et grundigt Studium i Kirkehistorien og udsone det Nærværende med det Forbigangne; den maatte endelig ikke begynde med de kirkelige Dogmer, men gaae ud fra en sand Philosophie d. c. de høieste Jdeer, som fra den tidligste Alder ere blevne Mennestet aabenbarede af Skaberen, prøve de herskende Meninger ved hine, luttre dem, og ad denne Vei komme tilbage til de kirkelige Dogmer Paa denne Maade havde man vunden den offentlige Mening for sig, hvorimod man paa den modsatte Vei strax i Begyndelsen gjorde samme til sin Fjende Da Julirevolutionen kom, greb Stifteren af den nye Skole med Fyrrighed den Jdee, at bringe den politiske Frihed paa en forhen uhørt Maade i Forbindelse med den pavelige Ufeilbarlighed; men som man kunde formode, den romerske Stoel vilde ikke vide noget af denne Frihed, og de la Mennis maatte tilbagekalde sin Lære. Siden følede han atter Trang til at meddele sine Begreber, og skrev derfor sin BogEn Troendes Ord. Herformedelst skilte Skolen sig fra dens Stifter, da den ikke vilde gjøre disse Ord til sine, og fra den Tid kan Lacordaire ansees som dens Hoved. Denne Mand var Advocat, førend han traadte ind i den geistlige Stand, og besidder derfor mere almindelig Dannelse end de fleste af hans Medbrødre i Frankerige. For nærværende Tid er han Canonicus, ved Cathedralen i Paris og gjelder for den første Prædicant i denne Hovedstad, hvilken Berømmelse han dog meere har hans blomstrende Sprog og hans skjønne Declamation at takke for, end just det dybe Jndhold af hans Taler. Ved Siden af ham fortjener Montelambert, der besidder mange Kundskaber og for nylig paa en Reise igjennem Tyskland har stræbt at udvide disse, og Gerbet, hvis Skrifter og saa hyppigen læses af unge catholske Theologer i Tyskland, fornemmelig at nævnes. Om nu den intet mindre end talrige Skole vil bidrage noget Væsentligt til at oplive de theologiske Studier i Frankerige, maa Fremtiden lære. Alligevel fortjener den Jrhvormed den har søgt at virke, en ærefuld An kjendelse. Andre, som Didon, Gaume, o. fl. have beg paa en anden Vei for at gjenføde det theologiske & dium. Ved at foranstalte nye, skjønne og lette gaver af Kirkefædrene have de søgt at opmuntre at studere Kirkehistorien. Denne Tanke er vist god; men for at studere Kirkefædrene maa man sidde dygtige historiske og philologiske Kundskaber: saalænge altsaa de tilkommende Theologers Dannelde lavere Seminarier ikke vorde forbedrede, vil det skjønne Foretagende heller ikke bære de forvent Frugter. Jmidlertid er dog denne Stræben atter Beviis for, at Trangen til en bedre videnskabet Uddannelse hos de Geistlige føles, og naar først den Følelse engang kan blive almindelig, da tør man se meget sikkrere regne paa, at en ny Aand vil og vaagne imellem dem og et nyt Liv begynde, efter det ingenlunde mangler den franske Nation paa lyk lige Naturanlæg, men den gjør snarere meget hurti Fremskridt i Alt, hvad den alvorligen tager fat paa og det med en meget levende Begeistring og en ri tig Takt.