Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1824-03-29
Journal des Debats støder vældigt i Basunen over Resultatet af Valgene, hvorefter Kammeret for 1824 imelmel 454 kun faaer en Opposition af 17 Medlemmer, hvilket betyder saa godt som intet, medens der endnu i forrige Aar hørte 110 til den venstre Side. Ved denne afgjorte Seier over en Fiende, som viger, saasnart Man ophører at frygte ham, hedder det, har Frankerig givet Enropa et talende Beviis paa dets Hengivenhed for Legitimiteten og for Chartet. Et eneste Navn, som Man vovede at bringe i Forslag, (Mannel, var nok til at berøve Oppositionen al dens Jndflydelse, og bibringe den er fuldstændigt Nederlag. Ved at regne 17 Medlemmer til den have Viendnu været for høimodige, da deriblandt gives Mangen, som vi kunde gjøre den stridig. De Vildfarelser, en ægte Roialist kan forfalde til, udslette hverken hans Karakteer eller Fortjenester. En Tilhænger af Bourbonnerne: kan aldrig tilhøre deres Fiender (hvormed skal være sigtet til Royer Colard). Til Slutning tales om de glimrende Udsigter, som aabne sig for Fremtiden og lade haabe Samdrægtighed i Ønsker og Meninger, med saa mangt er Gode, der aldrig kunde ventes ved Kammerets aarlig Fornyelse. Enhver Forbedring vorder let at udføre; af oplyste, religiøse og troe Deputerede har Man ingen forlige Nyheder at befrygte, saalidet som noget Misbrug af Seiren imod en svag Opposition. Faktionerne ere forstummede, Mindet om den ulykkelige indbyrdes Splid forsvundet, og prydet med de spanske Trophæer, staaer det konstitutionelle Monarkie urokkelig grundfæstet &c. Konstitutionel giver sine Følelser, skjøndt af et ganske andet Slags, ogsaa Luft, idet den bemærker, at af de nye Deputerede ere 275 eller omtrent 2/5 af gammel Adel og blandt Resten en stor Deel offentlige Embedsmænd. Altsaa, siger den, kunne de, som i Aaret 1789 gjorde saamegen Støi over den dobbelte Repræsentation af den tredie Stand, nu give sig tilfreds. J Aaret 1824 har Bladet vendt sig. Handels- og Manufakturstanden tæller, neppe 20 af sin Klasse, og endda vil Man maaskee, i Betragtning af deres ubetydelige Jnteresse, finde dette for meget. Den konstitutionelle Opposition har i det Høieste 15 eller 16, disse kunne ansees som Soldater, der ere afskaarne fra Hovedkorpset, og nu tilhobe nedsables i et Baghold. Da Man iøvrigt i Aar og Dag fra alle Sider har skraalet over, at kun Oppositionen hindrede Frankerigs Lykke, hvor lykkeligt maa det da ikke nu blive? Det vil blive overøst med Velsignelser, og Ministrenes Manna vil nedregne over Departementerne. Thi hvor har Man ikke ødslet med Løvter før Valgene, Nu kommer Betalingstiden. Hvor mange Præfekter og Underpræfekter har Man ikke lovet Forfremmelse, og Alle have de overgaaet Forventningen. Hvordan skal Man belønne dem Alle, Jngen har fortjent Unaade; Alle tilhobe, maae altsaa befordres. De Departementer, som tilforn valgte slet, har Man lovet Broer, Landeveie, Kanaler o. s. v.; samme Løvte er givet de andre Departementer. Hvorledes vil Man her kunne holde Ord? Alle Moguls Skatte vilde ikke forslaae. Det var Oppositionen allene, som hindrede Ministeriet i at give Landet nye Veie, bedre Love og Indretninger. Nu er Jntet mere i Veien. Alle Besparelser ville indføres, alle Misbrug og Uordener, ophøre. Deri maa Ministeriet sætte sin Hæder; thi i modsat Fald maatte det vise sig, at Man kun har bagvasket Oppositionen. Vi kunne nu altsaa trøste Os ved, at Vi leve i den muligst bedste Verden, under det muligst bedste Ministerium. Alles Øine ere vendte paa Skatkammeret; Guldalderen har begyndtleDen kongelige Prokurør i St. Quentin har i en Skrivelse til de ham underordnede Embedsmænd bitterlig beklaget sig over, at det dog skulde lykkes Regjeringens Fiender 12 at faae en af deres Partie General Foy) valgt; men trøster dem derhos med, at een Stemme intet tynger i den politiske Vægtskaal, eller kan virke paa et Kammer, der se næsten er ganske frit for giftige Elementer. "Den overvundne Revolution vil ligefuldt blive slaaet; derfor falder id Skammen og Skaden allene tilbage paa Ophavsmændene, ) som have viist sig uværdige til Regjeringens Velgierninger. Dog er Hr. Prokurøren saa naadig at forsikre, at den i derfor hverken vil vise sig uretfærdig imod dem, eller gjøre i dem noget Ondt, hvortil den baade er for stærk og for ophøiet (det burde han selv være til at afholde sig fra den blotte Yttring!); men dens Naade og Gunstbeviisninger vil den, som Ret og billigt er, spare for dem, som have gjort sig fortjent dertil. Til Slutning yttrer han sin Tilfredshed med samtlige Embedsmænd, naar undtages Fire eller Fem, som han, uagtet Masken de bære, ret godt kjender, og som have ladet den skjønneste Leilighed gaae forbi til at vaske det gamle (trefarvede) Skjærf hvidt (Liliens Farve). Hvor lidet Hirarkiet har ladet sig skrække af Statsraadets Beslutning om at undertrykke Kardinal-Erkebiskoppen af Toulvuses bekjendte Hyrdebrev, beviser et Brev fra Erkebiskoppen af Paris til en Præst, som har appelleret til den Kongelige Ret imod sin Afsættelse af en Biskop, hvori han ligefrem kalder det en Forargelse, i geistlige Anliggender at indskyde sig under verdslig Magt. Koureren spørger, hvorledes dette rimer sig med den gallikanske Kirkes Friheder, og hvad Parlamentet vel i sin Tid vilde have sagt til en Paastand, hvorved ei allene Rettens men ogsaa Statsraadets og selv Kongens Anthoritet tilsidesættes, Fregatterne Venus og Arethusa ere afseilede fra Brest, den første til Kolonierne og den sidste for at krydse i ved den spanske Kyst.