JohanHeinsen/ENO huggingface dataset:
Jyllandsposten, 1841-04-23
Vi have tidligere i dette Blad fremhævet, hvilken Underkastelsesaand enhver Toldbetjent i Provindsbyerne maa være besjælet af, eftersom hans Ansættelse ikke er kongelig, men forsaavidt endog at ansee for aldeles privat, da hans Afskedigelse ene og alene afhænger af Toldinspecteurens Naade. Har han tabt denne og Told inspecteuren lader sin Unaade falde paa ham, saa han ved Jndstilling til Generaltoldkammeret andrager omhans Afskedigelse, da kan man være forvisset om, hvad enten dette skeer med eller uden Grund, at Toldbetjentens Timer i Tjenesten ere talte. Med Forbauselse har man saaledes seet i een og samme By flere ulykkelige Familiefædre kastede fra deres Bestilling, ifølge høiere Vedkommendes Ordre. Et Forhold som dette maa i høi Grad demoralisere det underordnede Told personale, især da dets Gagering er ligesaa ussel som Toldinspecteurens brillant. Og fører nu saadant Afhængighedsforhold vel til andet end en høist skadende krybende Fremgangsmaade af Toldbetjentene mod Toldinspecteuren, hvilket atter har den meest fordærvende Jndflydelse paa Handelstanden, idet Toldinspecteuren ogsaa her som oftest paatager sig en Overmands mægtige Rolle, hvorunder vore større Kjøbstæders Handel desværre altformeget lider, da den sande Handelsaand ikke kan trives under Baand og Tvang, som ved enhver Leilighed qvælende lægger Hindringer iveien for alle industriøse Foretagender.
Jyllandsposten, 1841-04-23
Ligeledes have vi og forhen i dette Blad viist, hvorledes Toldinspectionen i en af vore større jydske Kjøbstæder lod sig det indfalde, at opholde de hertil fra Hamborg og andre Havne ankomne Skibes Udløsning, af den Grund, at han nu engang havde sat sig i Hovedet, at ikkun eet Skib ad Gangen i hans egen personlige Overværelse maatte losses, saa de i Havnen senere indløbne maatte holde inde med al Udløsning, indtil det Første var expederet, hvorved saaledes undertiden flere Skibe maatte henligge ørkesløse, til stort Tab og Tidsspilde for Rhedere og Skippere, som derom forgiæves henvendte sig til Toldcontrolleurerne, der ikke turde befatte sig dermed, da Jnspecteuren engang havde bestemt, at alle Varene skulde passere hans Øine og Hænder. Endvidere have vi viist, hvorledes Toldvæsenet næsten i alle vore Kjøbstæder havde faaet den Contume indført, at Losning og Ladning først maatte paabegyndes og sluttes ved et vist Klokkeslet om Morgen og Aften, i hvorvel Toldlovene befalede, at saadant skulde finde Sted hele Aaret igjennem fra Solens Op til Nedgang, hvilket endeligen forrige Aar traadte i Kraft, efterat Handelstanden i Randers i denne Anledning indgik med Klage til General-Toldkammeret, som naturligviis ikke kunde andet end stadfæste de engang emanerede Bestemmelser. Vi have ogsaa før paapeget, hvorledes det lede Smugleri paa sine Steder drives ganske systematisk og hvorledes det i Forening med Land- og Forprang kunde hæves. (Sluttes.) Graulew.
Jyllandsposten, 1841-04-23
(Jndsendt.) Allerede i et Par Aar har der været talt om, at det var den kongelige Generalpostdirections Hensigt at oprette en Poststation og bygge en Gjæstgivergaard i Graulew, beliggende midtveis mellem Aalborg og Hobroe, men endnu har man intet Resultat seet af denne Collegiets Hensigt. Som Gjæstgiveri vilde et saadant Establissement vist ikke faae nogen Betydning, men som Stationssted for Extrapost, Dagvogn, Diligence, samt Brev- og Pakkepost vilde samme være til stor Nytte, og man kan derfor kun tilraade Generalpostdirectionen, som snarest at lægge Haand paa Værket.
Jyllandsposten, 1841-04-23
Jndsenderen af disse Linier har reist meget i Jylland, og han har saaledes havt Leilighed til at lægge Mærke til de Feil, af hvilke Befordringsvæsenet lider. Vel er der gjort et Skridt fremad ved Jndførelsen af Fjedervogne og ved Veienes Forbedring, men der staaer endnu meget tilbage, saaledes ere de lange Stationer hist og her en Gene for de Reisende, og skjøndt der maaskee sjelden skeer Klage over slet Kjørsel paa disse, saa er det dog ikke sjeldent, at der virkelig bliver kjørt slet. En stor Ubehagelighed er det for den Reisende at see paa, hvorledes de Heste, med hvilke han bliver befordret, undertiden blive mishandlede, for at Kjørselen kan vorde udført i den befalede Tid. Bemeldte Collegium, der saa ofte har viist, hvormeget Høisamme søger at imødekomme Publicums Fordringer, kan man derfor ikke noksom anbefale at indrette korte Stationer, og i saa Henseende at gjøre en god Begyndelse med det paatænkte Establissement i Graulew. Dog, forsøm ei heller at fortsætte med Anskaffelsen af bedre Vogne, thi at befordre Folk i de gamle Kasser, passer virkelig ikke til Nutiden.
Jyllandsposten, 1841-04-23
(Jndsendt fra Horsens.) Veed megen Fornøielse læste Jndsenderen heraf for nogen Tid siden i Horsens Avis en Opfordring til Damerne om at foranstalte en Bortlodning af qvindelige Arbeider til Fordeel for Asylet, idet han satte det udenfor al Tvivl, at dette Forslag af dem vilde blive realiseret; han kunde ikke tænke andet, end at de vilde gribe Leiligheden til at vise deres Beredvillighed ved at imødekomme en Opfordring til at udøve et saa væsentligt Gode, imidlertid er dette hans Haab blevet skuffet, og det gjorde ham saameget mere ondt, som han igjen her seer et Beviis paa, at Jntet her i Byen kan komme istand, hvor man skal forene sig om Noget. Og hvad er Grunden til, at ingen Forening kan komme istand, ihvad saa Hensigten og Øiemedet er, det være nok saa godt Jndsenderen troer at kunne besvare det. Det er Rangforordningens Skyld, her ere for mange Klasser til, at nogen Forening kan komme istand; vore Damer ville endnu paa ingen Maade indsee at den kun er Adel, som er ædel, hvor skadelig og fordærvelig for Samfundet denne Skillevæg imellem de forskjellige Stænder er, behøver han ikke at udvikle; det er saa ofte erkjendt, og hvormeget Godt der i modsat Fald kunde stiftes er saa indlysende, at dette heller ikke her behøves at udvikles. Man seer altsaa her atter et Beviis paa, at selv de bedste Foretagender maae strande for usle Fordommes Skyld, og sandelig, disse Fordomme høre ikke hjemme i vor Tid, og Jndsenderen tør paastaae, at de ikke paa noget Sted herske saameget som i Horsens. Vilde man bekjæmpe disse, da skulde det Gode, som deraf vilde flyde, snart vise sig. Sluttelig maa Jndsenderen erindre Damerne om een af vore Digteres Ord: Naturen os dannede lige, Og Adel er ikkun en Lyd. Alene bør Mennesket vige. For høiere Viisdom og Dyd." Hilsen og Takforsidst, til de forventende svenske Gjæster paa Himmelbjerget den 1ste August 1841. Brødre. - Det er førstegang, at en dansk Mand taler saaledes paa dette Sted til Svenske. - Det er førstegang, at Svier og Gother hilses af Joter paa Danmarks Kinnekulle. – Brødre, Landsmænd, Vore Forfædre have, slagne med Blindhed, blindede af daarlige Landstyreres halstarrige Herskesyge, adsplittet hvad Tungemaal og Sæder, Tro og Tarv burde uopløseligt sammenknytte.
Jyllandsposten, 1841-04-23
Vi nærme os nu at istandsætte gammelt Brøst fæld. Lund og Kjøbenhavns Studerende have allerede optaget et altfor længe tilsidesat Studium. De have i Fællig slaget Broen over Øresund. Nu brolægges ogsaa de andre Belter. Og Jyden rækker Svensken Vennehaand over det Hav, som at altfor ofte er farvet af deres Oldefædres Blod – spildt i hensigtsløse Krige. Braavalla og Svarteraa, Brunkebjerg og Øxne bjerg, Fielde og Dale, Agre og Enge drak Broderblod. Jutabraaten histovre, haard, sort, nøgen, ufrugtbar, som den i Aarhundreder ligger der, raaber - ikke som Abels Blod om Hævn - men som Jesu Blod om Forsoning Vi staae paa et Vendepunkt i det nordiske Folkeliv. Det gjælder om at gaae frem og tilbage, at staae eller falde – at staae stille er det samme som at falde 4 Lunkenhed er Tunnelveien til Døden. O! at jeg, gammel og magtesløs som jeg er, dog før jeg henfalder i Støv kunde udbrede den Jld, der har ulmet saalænge under mine gule Haar, og end eier udslukket under de graae. - O! at jeg ikke skulde lægge et Hoved, som man har kaldt uroligt, til evig Ro, før jeg saae min Ungdoms, min Manddoms, min Alderdoms Drøm gaae i Opfyldelse! Jeg har drømt: at de trende Folkeslag vare opvaagnede af tunge Drømme til freidigt Liv, at Stats livets Ragnaroke selv var en Drøm og at dets Gimle var Virkelighed: at indbyrdes Nationalhad ikke var Andet end en Skygge af en Gjenganger, der endda kun spøgede i fremmede Cabinetter: at Rommelikling hisset og Himmelbjerger her vare rykkede saa nær sammen, at de kunde raabe til hverandre, at Nordmænd, Svenske og Danske havde Hjem overalt i Norden, at alle Tre vare selv hjemme, naar der kom fremmede Gjæster: at de tre Løver paa Vaabenskjoldet vare levende, og værnede baade om Vand og Land mod Ørne, Leoparder og Haier. Ere vi da Alle nu lysvaagne, som jeg troer, da lad os lykønske hverandre med et hjertemeent - Godmorgen. (St. St. Blichers svenske Sommerreise.)
Jyllandsposten, 1841-04-23
Nyheds Post. Kronprindsens vedvarende Sygelighed udbreder overalt i denne Tid foruroligende Rygter og kan efter nærværende Forhold ikke andet, end i mange Henseender opvække en Beængstigelse for Fremtiden, som kun efterlader det alvorligste Blik paa de kommende Dage. Jhvorvel Kronprindsens umiddelbare Deeltagelse i Regjeringsforretningerne hidindtil ikke har været af synderlig Betydning, saa man deraf har kunne danne sig nogen bestemt Mening om hans Anskuelser i Regjeringsfaget, er man dog eenstemmigen af den Formening, at han væsentligen sympathiserer med de constitutionelle Bevægelser i Folket, hvilken Overbeviisning man isærdeleshed formener hentet fra den hjertelige og borgerlige Aand, der ved saa mange Leiligheder er lagt for Dagen ved alle de nærmere Forhold, som Kronprindsens Bekjendtskaber have ledet til, saavel paa hans tidligere Reiser, som under Opholdet i Fredericia, hvor det som med een Mund overalt bekræftes, at hans Tænkemaade er god og retskaffen, ligesom han skal være en erklæret Hader af mange og især tomme Ord. Ogsaa vil man vide, at han med sjelden Sparsommelighed styrer sine oekonomiske Sager, og ved flere Leiligheder undgaaer unødvendige og unyttige Udgifter. Som Sagerne fortiden staae, er der vistnok stor Beføielse til at ønske alt Held over Kronprindsens Liv, idet Folket under hans Styrelse engang i Tiden har Grund til at nære det bedste Haab.
Jyllandsposten, 1841-04-23
Trykt i Aarhuus Stiftsbogtrykkerie.
Jyllandsposten, 1841-04-27
Vranospo ren. Udgivet af et Selskab. Redigeret af C. G. Clausen. de Aarg. Tirsdag d. 27. April 1841. No 31. Maa trykkes. Fleischer.
Jyllandsposten, 1841-04-27
Den hannoveranske Vandingsmethode anvendt i NørreJylland.
Jyllandsposten, 1841-04-27
Da man meer og meer erkjender Nytten af at bruge rindende Vand til Forbedring af sine Enge og Jorder, og da dette bruges i det Større kun paa enkelte Steder i Jylland, hvor det dog efter Landets naturlige Beskaffenhed meget ofte med Held kunde anvendes, kan Jndsenderen heraf ikke undlade at gjøre Landmænd opmærksom paa, og ikke nægte sig den Fornøielse at beskrive et Vandingsanlæg, han sidste Efteraar besaae ved Allinggaard i Hids Herred. Vandet, der afbenyttes til Overrisling af Engene og en stor Strækning Sandmarker, kommer fra Allingaae, der løber fra Allingsøe forbi Allingmølle, gjør Grændsen mellem Lysgaard og Hids Herreder, navnlig mellem Grønbeck Sogns og Allinggaards Eiendom, og udflyder i Gudenaae. Vandet fra Allingaae afbenyttes til Vandingen fra tvende Steder. Først tages det ved Allingmølle og dernæst omtrent 2500 Al. derfra ved et Vandværk i Aaen, nærmere Udløbet. Det Vand, der afbenyttes fra Møllen, ledes ved en 2 Alen bred Trærende fra Møllens Vandkarm forbiVandhjulene, under en Broe over Landeveien ind paa Marken og videre i en gravet Kanal, der omtrent parallel med Allingaae følger Skjellet mellem Agrene og Engene, hvilke ligge paa Siden af Kanalen med et jevnt Fald imod Aaen. Disse Enge, der ligge Vesten for Allinggaard, ere planerede og gjennemskaarne med de fornødne Opfangnings- og Aflednings Grøfter og Render, og overrisles da ved det fra Siden af Kanalen udledte Vand. Herved overrisles en omtrent 10 Tdr. Land stor Strækning Eng. Men da Vand paa dette Sted haves i Overflødighed, er Kanalen fortsat forbi Allinggaard til en Længde af 3000 Alen, deels for at overrisle en Strækning Eng Østen for Gaarden, deels for at vande en betydelig Sandmark. Denne Sandmark er omtrent 200 Tdr. Land af yderst let Beskaffenhed. Endeel af den er allerede vandet sidste Efteraar og ved Arbeidet i Sommer vil over Halvdelen af den kunne vandes i anstundende Efteraar. Det vil da komme an paa, om Kanalen kan afgive Vand i tilstrækkelig Mængde, i hvilket Tilfælde Sandmarken vil blive en god Eng, i modsat, eller naar den blot faaer noget Vand, vil den altid frembringe godt Græs, hvilket nu ei sees der. Det Vand, der afbenyttes fra Aaen, nærmere Udløbet, bliver opdæmmet omtrent 3 Alen ved et Vand værk i Aaen, ledes derfra ind i en Kanal, der gaaer igjennem en lav Dal i den før omtalte Sandmark, og fordeler sig i to Grene. Den første af disse leder Vandet over et med Opfangnings- og Aflednings-Render forsynet Stykke Hede og Eng af omtrent 16 Tdr. Lands Størrelse. Engen, som forhen er vandet, er fortrinlig, Lyngen paa Heden gaaer allerede bort, og Græs viser sig, uagtet Vandet er afbenyttet der kun eet Aar. Den anden af Kanalens Grene gaaer videre ad den omtalte lave Dal i Sandmarken til ned mod Gudenaae. Langs med denne Aae ligger noget Lyng jord og omtrent 40 Tdr. Land Enge, af hvilke en stor Deel alt ere overrislede ved Vandet, der kommer fra sidstnævnte Kanal, hvilken, saasnart den naaer en omtrent 200 Al. fra Gudenaae beliggende Skrænt, hvorunder Engene ligge, atter deler sig til begge Sider, og fordeller Vandet ved Grøfter, gravede paa Siden af Skrænten, ud over Lyngjorden og Engene.
Jyllandsposten, 1841-04-27
Jndsenderen besaae dette Anlæg paa en klar Dag sidste Efteraar, da alt det Vand, man kunde disponere over, var udledet over denne betydelige Strækning, saaledes, at ikke en eneste Plet var fri for Vand et glædeligt Syn, naar man tager Hensyn til den Mængde Høe, der allerede nu er vundet og i Tiden vil vindes, samt den store Strækning Sandjord, der forhen henlaae uden mindste Nytte, og nu i heldigste Tilfælde vil blive god Eng, i uheldigste afgive god Græsgang. Med Undtagelse af Vandværket, der er sat af Allinggaards forrige Eier i Allingaae, hvorved en Strækning Eng paa omtrent 20 Tdr. Lands Størrelse forhen kunde sættes under Vand, er dette Vandingsanlæg besørget forrige Aar af Gaardens nuværende Eier, der sikkert med den Forekommenhed, der blev Jndsenderen til Deel, vil vise Enhver Anlæget og give de Oplysninger om Omkostninger og Udbytte, man ønsker.
Jyllandsposten, 1841-04-27
Handelstanden og Toldvæsenet. (Sluttet. See forr. Nr.) Dog at raade Bod paa alle deslige Onder og Hindringer, som qvælende lægge sig iveien for Handelstanden, er ingen let Sag i en Provinds, hvor der aldeles ingen Handelsforbindelser eller Handelsforeninger indbyrdes finde Sted imellem den danske Handelsklasse, og dette er Mangler, som aabenbare sig i alle vore jydske Handelstæder. Dannede saadanne sig i hver By især, som igjen indbyrdes kunde correspondere med hinanden, vilde man snart komme paa det Rene med, paa en eller anden Maade at afhjælpe de Hindringer, som fornemmeligen trykke Handelen, idet man ved Underskrifter fra en Byes samtlige Handlende ved indsendte Andragender til General-Toldkammeret nok vilde kunne bibringe dette Collegium mange Jdeer og Synspunkter, som nu ganske maae savnes ved Landets øverste Handels Autoritet, der ofte ogsaa mangler den lokale Jndsigt i Handelsaffairer, som er af største Jnteresse for Handelstanden og især i den Provinds, som er længst bortfjernet fra dette Collegium. Der er desuden aldeles intet Spørgsmaal om, at saadanne Sammenkomster, som kunde og burde finde Sted ugentlig eller maanedlig i Provindsbyerne, vilde være til største Nytte, idet det her maatte være enhver Handlende tilladt at fremkomme med sine Forslag i Handelsanliggender, da saadanne, ved her at blive udviklede og discuterede, vilde blive behandlede med den Alsidighed, som kunde borge for deres modneste Overveielse. At saadanne Handelsforeninger vilde kunne udrette sand Gavn for Handelstanden, derom kan man være saameget mere overbeviist, som man endog har Exempler paa, at den enkelte og frimodige Handlende undertiden endog ved Klager, Besværinger og Andragender har bevirket, at Autoriteterne i den Grad ere gaaede ind paa disse, at derefter endog Lovbestemmelser af største Vigtighed ere emanerede for hele den danske Handelsstand.
Jyllandsposten, 1841-04-27
Det er saaledes bekiendt, at vore jydske Skibe, ligesom saamange andre, forhen vare generede ved den altfor tidlige Bomspærring i Kjøbenhavn, som saa ofte havde til Følge, at Skibene bleve forsinkede i deres Destination ved at maatte ligge over, medens den bedste Vind gik tabt og saaledes ofte vanskeliggjorde den Fart, der ellers ved det rette Øiebliks hurtigste Afbenyttelse i ulige kortere Tid kunde være foretaget. Dog ogsaa i denne høist generende Bom spærring fandt den kjøbenhavnske Handelstand sig med en Taalmodighed, eller rettere utaalelig Pflegma, der noget vel meget grændsede til Sløvhed, ved ikke for Collegiet at andrage om Forandring heri, indtil der blev reflecteret derpaa, hvilket dog nu endeligen er foranlediget, idet en enkelt Handlende, som aarlig befragtede Skibe fra Kjøbenhavn til Jylland, klagede over det Tab, den altfor tidlige Bomspærring foraarsagede, da man endog gik saa vidt, at man forbød ham Skibenes Passage igjennem Bommen, fordi disse ankom kort Tid efter sammes Lukning, uagtet han tilbød at godtgjøre Vedkommende for deres Uleilighed, og hvilket han saameget mindre troede at kunde nægtes, som han med Toldvæsenets Attest godtgjorde, at Fartøiet var fuldklareret og expederet. Da den Vedkommende, til hvem Bommens Aabning og Lukning var overdraget, imidlertid med Haardnakkenhed vedblev sin Vægring, indgik den Handlende sidstafvigte Efteraar med Klage desangaaende til Admiralitets- og Commissariats Collegiet, hvilket havde den heldige Virkning, at Losse og Ladetiden i Khvn, nu, ifølge høiere Ordre, er bleven forlænget efter Dagens Længde, hvilket altid har afstedkommet stor Nytte, ihvorvel det ikke kan indsees, hvorfor ei Lovgivningens Bestemmelse, at Løsning og Ladning skulde tage sin Begyndelse ved Solens Op- og Nedgang, ogsaa skulde være anvendelig i Kjøbenhavn, hvor saadant i Grunden vilde være endnu til større Nytte, end i Provindstæderne. Ogsaa maa det bemærkes, at bemeldte Handlende i sit Andragende besværede sig over, at han i fire Aar har maattet udbetale til den vedkommende Baadsmand, der stod for Bom mens Aabning og Lukning, Douceurpenge til Beløb af over 100 Rbd., ligesom det deri hedder, at disse Douceurpenge, hvormed han saae andre Handlende bleve brandskattede, aarlig indbragte hiin Baadsmand over 1500 a 2000 Rbd. om Aaret, i hvorvel saadanne efter Anordningerne aldeles ikke tilkom ham. Man seer ogsaa heraf, hvilke Uskikke endog den kjøbenhavnske Handelstand finder sig i, og som saaledes alene paa Grund af Mangel af Paatale ei forlængst ere blevne afskaffede, ihvorvel det dog nu er paa Tiden mere og meere at see det fordømmelige Douceur, Bestikkelses= og Krumhaandssystem, der er ligge uværdigt for Giver og Tager, hæmmet. Disse Douceurpenges Ydelse er nu ogsaa forbuden ved den sidst udkomne Anordning om Losningen og Ladningen i Kjøbenhavn.
Jyllandsposten, 1841-04-27
J det omtalte indgivne Andragende, som forendeel havde saa gavnlige Følger for det Hele, hedder det blandt Andet: Jeg kjender ikke, at der er nogen Lovbestemmelse, som betager Eieren sin naturlige Ret til at maatte disponere over sit Fartøi, naar dette er fuldklareret og expederet fra Toldvæsenets og enhver Vedkommendes Side, og formener derfor, at billighed saavelsom den strænge Ret taler i høi Grad for, at saadanne klarerede og expederede Skibe ikke bør nægtes Passage igjennem Stadens Bom, til samme Tider, som Passagen staaer aaben igjennem de andre Stadens Porte, da Communicationen tilsøes ikke bør tillægges mindre Vigtighed, end Communication tillands." Sluttelig ere følgende Forslag fremsatte i dette Andragende, som visselig enhver Handlende vil finde meget begrundede, og som saaledes for en stor Deel har havt de omtalte heldige Følger; det henstilles nemlig til Collegiets Overveielse og Decision: 1) Om der ikke kunde gives et andet Communicationsmiddel til Nyholm for Admiralitetet, end den i høi Grad generende Bom, som er Aarsag til saameget Ophold for Farten og Jisspærring om Vinteren, til betydeligt Tab for Handel og Søfart, samt Anledning til Underslæb og Chicane. 2) Om der, indtil Bommen maatte aflægges, ikke bør tages faste Bestemmelser for hvor tidlig og hvorlænge Admiralitetsdommen bør være pas sabel maanedsviis efter Aarstiden, ligerviis som ved Stadens Porte, og med stadigt Hensyn til Handelens og Søfartens Jnteresse. 3) Om der ikke ved en passende Lønning fra det Offentliges Side bør sørges for og alvorligen overholdes, at Baadsmanden og hans Folk i den Tid, da Bommen skal være passabel, ikke tilvende sig nogen Douceurer af hvad Navn nævnes kan, under Fortabelse af Baadsmandens Bestilling, dersom han, paa en given Klage herom, ikke kan fralægge sig Beskyldningen ved Eed. 4) Om det ikke maa paalægges Baadsmanden og hans Folk, at afvente Fartøiers forud anmeldte intenderede Passage igjennem Bommen før og efter den fastsatte Tid, imod en vis timeviis Godtgjørelse efter Admiralitetets Bestemmelse. 5) Om det ikke bør paalægges Baadsmanden og Folkene fra Bommen og Broen af, at være de Fartøier behjælpelige efter muligste Evne, som passere Bommen, og gjøres ansvarlige for al det Ophold, Tab og Skade, som ved deres Modvillie og Forsømmelse afstedkommes. Gid flere af deslige Forslag vilde fremkomme fra Handelstanden og gid denne i enhver By især maatte finde sine kraftige Fortalere, hvorpaa det ikke vilde mangle, naar først Enighed og Sammenhold vilde sammenknytte de Handlende og saaledes lade dem danne et trygt Bolværk mod Vilkaarlighed og hensigtsløse Foranstaltninger, hvoraf der i flere Retninger findes formange.
Jyllandsposten, 1841-04-27
Nyheds Post. Det er overraskende at erfare, med hvilken Glæde man fornylig hørte det Rygte overfare vort Jylland, at Sognefogden Peder West paa Falster havde undslaaet sig for at beedige den Forklaring, som han tidligere havde afgivet i den Lehmannske Sag. Man kunde ved de Yttringer og Udbrud, som ved denne Leilighed overalt fandt Sted, ret komme til Kundskab om, med hvilken Enthusiasme man ligesom sammenknytter Frihedens Sag i Landet med Lehmanns Skjæbne, hvilke her blive betragtede som uadskillelige fra hinanden, saa man deraf ret kan slutte sig til, hvad Jndtryk engang den Lehmannske Domfældelse vil afføde i en Sag, hvor Folkets Frihedsmand neppe engang har betjent sig af saa haarde Yttringer, som vore djærve Deputerede i vore Stændersale udtalte. Med den meest spændte Forventning imodeseer man derfor Udfaldet af en Sag, hvortil man mere eller mindre seer den store Sag fastknyttet. Skulde Rygtet imidlertid stadfæste sig i Henseende til Peder Wests Nægtelse at ville beedige sin tidligere Forklaring, har man saaledes atter af dette Factum yderligere Beviis ihænde paa den Brøst i vor Lovgivning, ikke at lade den criminaliter Tiltalte overvære selve Forhorene. Havde dette her fundet Sted, er det nemlig indlysende, at Lehmann ved Contraqvæstioner havde bibragt Peder West den Overbeviisning, som det nu lader til, denne senere først er kommen til. Kan Sognefogden, der i Almindelighed har noget klarere Blik paa de judicielle Forretninger, saaledes under Forhørsdommerens Examination lade sig forlede til at afgive Forklaringer, som han ikke senere drister sig til at beedige, hvormeget lettere kunne da de med Forhør ukyndige Bønder især, om Forhørsdommeren er den Tiltalte lidt bevaagen, bevæges til at afgive Forklaringer, der ved nøiere Overveielse befindes at være urigtige. Jntet Under derfor, at man saa ofte raaber Ve over den Mand, som skal have sin Ret beviist ved Bondevidner.