Ribe Stifts Adresseaviser, 1814-02-22
(Følgende er den svenske Kronprindses, i sidste Avis omtalte, Proclamation.) Franskmænd, Det er ingen Udlænding der i Dag taler tilEder. Det er en Mand, som de helligste Følelser fængsler til Eders lykkelige Klimat. Eder har han at takke for sin første Berømmelse. J have seet ham staae for Eders Sag, da den var ædel og reen. Med Glæde have J seet ham ud gode sit Blod for Fædrelandet, da J kiempede for samme. Deelende alle Eders Ønsker, alle Eders Forhaabninger, have J seet ham, hvorledes han selv i de Lande, i hvilken han førte Eders seierrige Faner, forskaffede det franske Navn Kierlighed. Franskmænd, Hvad er der bleven af eders talrige Hære Hvor er Eders militaire Hæder bleven af Hvor ere de Legioner, der vare Eders Stolthed, og som for stedse syntes at sikre Eders Lykke? – Alt er opsluget af en frygtelig Afgrund. For ti Aar siden gialdt Eders Grændser for uantastelige, nu - trues de; dengang vare J Europas Beundring, see kun hvad J nu ere. Eders Blikke, giennemløbende Jordloden, have Møie for at opdage et eneste Folk som er Eders Ven, og overalt falde de paa Egne, hvor Tusinde af Franskmænd have funden deres Grav. Hvo er Stifteren af saa mange Ulykker? – En Udlænding. Ved hvilken ulykkelig Begivenhed er han altsaa bleven Eders Bestemmelsers Voldgiftsmand og Svøbe, Paa sin krigerske Løbebane havde man at forekaste ham en blodbestænkt Begyndelse inden Parises Mure, samt fyrretyvetufinde Braves Død, som han i en anden Verdensdeel opofrede for sine Planer at hæve sig til Orientens Keiser. Bedraget i sine Forhaabninger, forlod han sin Hær, og i det han lod fine Vaabenbrødre vansmægte af Elendighed i Lydiens brændende Sandørkener, for at drage tilbage til Frankrige, krænkede han Qvarantaineloven, som selv den hellige Ludvig havde holdet i Ære. Til Ulykke for Frankrige var Lønnen here for Konsulatets Toga, og kort derpaa det keiserlige Purpur. Opnaaet den høieste Magt, lovede han Frankrige indvortes Rolighed, Europa Freden. J troede ham Franskmænd. Hvad saae J ham giøre, for at opfylde Eders Forhaabninger, Indgaae Foreninger, der ligesaa hurtigen bleve brudte, som de vare sluttede. - Denne Jordens Fredsstifter har bragt Død og Ødelæggelse til Spanien, og gjort Eder til Værktøy for sin Ærgierrighed. J saae ham, hvorledes han udstrøede Tvedragt blandt Fader og Søn, og siden i Bavonne som Mægler, hvor han i Europas Aasyn lovede, at bilægge deres, af ham selv yppede Strid, og hvorledes han derpaa, efter at have udslettet og berøvet Faderen sin Værdighed, og den Ærefrygt som hans graaehærdede Jsse tilkom, styrtede den ene i Fængsel og sagede den anden i Landflygtighed. Bedøvet af saa mangelretfærdigheder tang Europa endnu, men langtfra, at Kongernes og Folkenes Langmodighed skulle tient den hvis Aag I bære, til Tilfredsstillelse, syntes tvertimod hans Ærgierrighed, derved kun at tiltage. Man saae ham ødelægge sit eget Værk, overfalde sine Bundsforvandte som sine Fiender, fordrive en af sine Brødre fra en selvskabt Trone, berøve den anden en Deel af de Stater, som han selv havde givet ham. Et Land udstykkede han efter det andet, en Omvæltning lod han følge paa den anden, og saaledes fratog han endog det i Krampetræk nedstukne Europa det sidste bedragerske Skin af Selvstændighed. Maalet blev endeligen fuldt, da han, forladende sine Stater, førte de Franske 700 Mile bort fra deres Fædreland, og ved dette Kiemperog bekræftede alt hvad man fortæller omOldtidens Erobreres Daarskab. Men imedens nu Europa, i denne hans Uhelds Epoke, smillende saae sin Befrielses Morgenrøde imøde, hvad tænkte J da om den, der, efter at have dynget saa megen Ulykke og saa mange Elendigheder over Jordens skiønneste Hær, andengang forlod samme i den Afgrund, hvori han havde styrtet den, Hvad dømte J om den General, der saaledes blev Forræder mod sine ulykkelige Soldater, og efterlod dem i en Sneeørken uden Næringsmidler, uden Klæder, uden Veiviser. J saae den beklagelsesværdige Rest af en for kort siden saa blomstrende Hær adspredt paa en med Jis bedækket Flade, hvorledes den under Kulde, Hunger og Saar droges med en trefold Død. J saae hvorledes alle disse Elendigheders Ophavsmand, der nægtede sine Ulykkelige al Medlidenheds Følelse, og ene og allene beskieftigede sig med sin egen Sikkerhed, vovede at vise sig for Eder, og fordre nye Kraftanstrængelser og nye Tropper. Kun alt for let erholdt han disse. Toganghundrederusinde Franskmænd droge paa nye ud for at farve Tydsklands Sletter med deres Blod. Forsynets Retfærdighed har ladet Tyranniets sidste Anstrængelser strande. Nu, Franskmænd, er Tydskland frie, og de forbundne Hære staae allerede i Eders Fædreland. De ville ikke udstykke Frankrig. De ville kun, at det for sig selv skal være afhængig, og som saaledes agte andre Nationers Uafhængighed. De tilbyde det Freden, de fordrer den af det. De fordre Freden af det franske Senat, og hvis Senatet ikke vover at stemme derfor, saa fordrer Hæren den af Hærene og Folket. Franskmænd, see Eder om! Endnu staaer Afgrunden aaben; endnu er Armen hævet, som stødte Eder derned. Skal den endog styrte den Sidste af Eder derned, Ville J taale, at Eders hele Befolkning gaaer til Grundes Og ville J ikke see, at intet formaaer at bedre ham som Skiæbnens Kast har sat over Eder, Hvor er i det skiønne, fordum saa lykkelige Frankriges hele Omfang, den Mand, hvis Frihed og Livsnydelser, ikke Napoleons Dekreter har naaet Tvinger ham altsaa til at giøre Freden, som man fordrer af Eder. Naar desuagtet ved et grusomt Forsæt, der altid i er Resultatet af en tyrannisk Organisation, det franske Folk og dets Hære ikke kunde erklære sig for Freden; da vilde de forbundne Magter beklage, at de ikke anderledes formaaede at naae Frankrigs Undertrykker, end ved at trænge gjennem en Nation som de agter, men ogsaa da ville deres Ønske endnu stedse blive Korsikaneren, Krig Fred og Venskab det befriede Frankrige.