Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-08-22
Da jeg, efter Skjoldungens og Fædrenelandets trofaste Vens, Herr Geheime-Conferentsraad Johan v. Bülows Opfordring, og ved Høisammes kraftfulde Gavmildhed udgav det dansk angelsaxiske Digt, om de Danskes ældste Bedrifter, var det mit vigtigste Formaal, at give Originalens Text saa reen og feilfri, som det mueligen skee kunde, og dernæst at fremstille ved Siden en ordret Oversættelse. J Fortalen til Værket rorda jeg kortelig ved de Vanskeligheder, som jeg havde havt at kjæmpe imod, en fortvivlet Orthographie; et Ord senere halve Deels Henslængelse paa det følgende: flere Ords Forening i et, næsten almindeligt Savn af Jnterpunctation, og denne endog urigtig, saaog Mangel paa Versenes Adskillelse; thi hver Ode gaaer i et, uden Versemaal. Af disse slibrige Aarsager kunde en Oversættelse, igjennem hvis Hænder den end skulde gaaet, ikke andet end blive paa flere Steder usikker og underkastet forskjellig, ja ikke sjelden modstridig Mening. Meget frygtede sig for, at fem og tive Aars flittige Grandsken i det angelsaxiske Sprog ikke havde kunnet hytte mig for Feil. Jeg tilkiendegav derfor mit glade Haab og Ønske: At saakyndige Mænd vilde med ægte Humanitet sammenligne Originalen med min Oversættelse; vise mig tilrette; tage det Hele, for Sprogets og Historiens Skyld, under nærmere Overveielse, og overføre Nordens ældste Qvad paa smagfuld Maade i vort nuværende danske Tungemaal. Det varede ikke længe, før Recensenten af Digtet i Litteraturtidenden fuldkommen svarede til sit Kald; han gjennemgik Digtet; rosede mit Arbeide uden Smiger; dadlede uden Fornærmelse, og oplyste adskillige Steder med megen Skarpsindighed og udbredt Kundskab. Anderledes har Forfatteren af: "Et Par Ord om det nys udkomne angelsaxiske Digt, i Skilderiets No. 60 d. A. opført sig. Efter at have læst dette af Uvidenhed og Ondskab svangre Stykke, tænkte jeg, at forfatteren vist maatte være en ligesaa indbildsk som ondskabsfuld og uvidende eller forrykt Skolepog, som higer efter Navnkundighed. Jkke desmindre seer jeg nu af Skilderiets No. 66, til min største Forundring, at Forfatteren er Hr. Pastor N. F.S. Grundtvig. Mindst havde jeg ventet, at en geistlig Mand skulde kunne tilladt sig at forsage saa aldeles Christi blide Lære og Kierlighed til Næsten, og den ædle Godmodighed, som udmærker det danske Folk. Hr. G. beskylder mig for: "at have givet en paa mange Steder urigtig Oversættelse; at have blandet Begivenhederne sammen og forandret Fyrsters Navne: Hrædel, Herebald, Hæseyn, Hardred, til ubetydelige Tillægsord." En saa dristig Paastand, som denne, vidner om Forfatterens yderlige Uvidenhed i det angelsaxiske Sprog. Han burde dog have vidst, at de af ham anførte Ord, ere aldrig brugte anderledes end som Appellativa. Saaledes nævnes en Konge Hrædel, hurtig i Raad og Handlinger, ligesom celer Kjør forkommer hos Horatius. Herebald, krigersk, mægtig i Krig. Hæseyn, det hedenske Folk, nemlig Joter og Friser, Dannemarks Fiender. Om Hær, Hæden, see min Fortale Pag. XIII. Appellativet Heardred, streng, bydende, er noksom bekjendt af Harald, Norges Konge. Aldrig ere disse Ord brugte i det bemeldte Digt som Egnenavne, og jeg vilde give Golcondas Skatte, hvis jeg eiede dem, til Hr. S., naar han kunde vise mig det Mod fatte hos de angelsaxiske Skialde. P. 947 siger Hr. S., at jeg har misforstaaet Jndledningen, og for at godtgjøre dette, meddeler han en ny Oversættelse, som han (saa behændig) siger: "ikke kan naturligviis være bogstavelig. Det troer jeg gjerne; thi ellers kunde han ikke indhylle sine føde Drømme, urimelige Fantasier, og vilkaarlige Fordreielser af Originalen og mit Arbeide i det ham omgivende Chaos. Han stoler paa, at de ere saa nu til Dags, som randsage Skrivten; tillige kjender han og Skumlernes gyldne Regel; Calumniare audacter, semper aliqvid hæret. For da at vise Hr. G. Adfærd, være det sagt: at han i sin Oversættelse af Jndledningen, med Overlæg, udelader Sciolds Søn, Beovulf (som under Navn af Beowius forekommer hos Simeon Dunelmensis), paa det han des lettere og meere ubemærket kan gjøre Sciold og Beowulf til en og den samme Person, og drømme om Sciolds Død og Jordefærd, der ingensteds har hjemme, uden i Hr. G. indbildningsrige Hjerne. Originalens klare Ord, bogstavelig oversatte, lyde, som følger, Pag. 4. "En Søn blev ham (Sciold) født, som Gud, der kjender Menneskenes Tarv, sendte Folket til Trøst. Tidlig sattes han til Konge. J lang Tid var hans Liv lyksaligt og ærefuldt. Med Blod, vide udgydet, vædede Sciolds Arving Landene. Derpaa beskriver Digteren Beowuls Udrustning (hvilken vor nye Skjald forandrer til Ligbegjængelse) saaledes: ") "Da han skulde begive sig bort til bestemt Tid, droge mange frivillig paa det frie Hav. Hirden (Hofmændene) samledes ved Strandbreden. Sine hulde Staldbrødre havde han selv saaledes bedet. Medens han med Ord styrede Skioldungernes Venner, var han længe Landets elskte Fader. Der stod ved Havnen Heltes Skare. Færdig og fus var Ædlingens Følge. 2) De førde da den kjere Herre, Ringegiveren i Skibets Barm (ombord) nær ve Masten. Der vare store Skatte fra fjerne Land indladte. Jeg hørte ikke af hvilke Hildas Vaaben kostbare Klæder, Øxer eller Brynier Skibets Ladning bestod. J Skibets Skjød (Lasten, ikke i Kongens Skjøb, som Hr. G. af Avidenhed i det angelsexiske Grammatik gjør det til) laae mange Skatte, som skulle afgaae med det øvrige paa Flod vognen til fjerne Egne."*) Jkke mindre Gaver, lod Folket indlade i de andre Skibe, som det de udrustede". Naar man nu sammenligner Hr. G. saakaldte Oversættelse med min, saa vil let indsees, at der tales kun lidet om Kang ScioldsDød, og aldeles intet enten om hans Jordefærd, eller hans Liigs Henkastelse paa de danske Kyster Saaledes bliver det da vist, at Hr. G. digter paa 1) Følgende oversætter Hr. G. paa denne Maade; "Da Skjold var hengangen. J Døden til Roe, Sig flokket i Vangen En Skare saa troe; Saa toge i Hænde.