Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-05-14
J Aaret 1792 havde et honnet Tjenestetiende i Berlin faaet en Feil, som Delicatessen nødig tillod Eftersyn af nogen Læge. Men da Nødvendigheden uomgjængeligen krævede det, betroede hun sig til en ung Chirurg, som tilligemed en anden Person logerede der i Huset, hvilken Omstændighed, i Forening med den Tanke, at hun, ved at indelukke sig med ham paa hans Kammer, vilde hos hendes Medtjenere, der desuden spøgede med hende, angaaende den unge smukke Chirurg, opvække Mistanke, foraarsagede, at hun satte ham Stevne i Berlinerdyrehauge, som ligger lige uden for Porten, hvor de opsøgte det Tykkeste af Skoven, for der at anstille den saa nødvendige chirurgiske Undersøgelse. Tilfældigviis havde en Mand, der af en anden Aarsag saae sig nødsaget til at søge et afsides Sted, faaet Øie paa deres Stilling; han fortalte siden til en og anden god Ven, hvad han havde seet; hans Fortælling fik utidig vittige Tilsætninger, til Skade for de Paagieldende. Følgen var, at den unge Chirurg, som havde opfyldt en saa menneskekierlig Pligt, blev paa adskillige Steder behandlet med Kulde, ja endog med Haan, og hvad der var det værste af Alt, en fortræffelig Pige af Borgerstand, som hans hele Stræben gik ud paa, engang at kunne favne som Ægtemage, slog op med ham. Først for sildigt af utidig Delicatesse fra Pigens Side, og af politiske Grunde fra Forældrenes, som heller vilde see hende gift med en vis, alt længe til hende friende velhavende Mand, erfarede han den uskyldige Aarsag til hans store Kummer. Vanvittig vandrede han endnu for nogle Aar siden omkring paa Gaderne og i Omegnen af Berlin, under Navn af der unglukliche Liebhaber Udenfor een af Europas store Hovedstæder, blev en fremmed Karl engang leiet af en Herre til at bære noget Gods, han havde kjøbt, til et bestemt, navngivent Sted. Men Karlen, som fandt Veien længer, end den blev ham beskreven, forlangte, da han var ankommen til Bestemmelsesstedet, en Rdlr., foregivende først, at have en daarlig Fod, hvilket Foregivende befandtes falsk, og derpaa, at han havde Brok, der generede ham saa meget, naar han gik. Manden, som han havde baaret Dragten for, tilbød sig at give ham, hvis han sagde Sandhed, en Rdlr., men hvis det Modsatte var Tilfældet, kun 3 Mk. Karlen, som foer med Usandhed, lod sig nøie med de 3 Mk., og gik skamfuld sin Vei; men Manden gav ham den Besked, at hvis man gjorde ham hans Ret, skulde man melde hans underfundige og nærige Opførsel for hans Lieutenanter W. M. P. og N., som han kjendte. Denne Tildragelse blev siden saa fordreiet, det være nu af Soldaten selv, eller af ubemærkede Tilskuere, at den gjordes til een af de afskyeligste Historier, der kan tænkes, men som ikke kom for den fiintfølende Mands Øren, førend henved to Aar efter at det for ham saa fornærmelige Rygte var udspredt, endskjøndt han dog hist og her saae sig behandlet med en vis Kulde, som han dog mere tilskrev sin Mangel paa Rang og Stand, end den afskyelige Mistanke, man nærede imod ham. Uden for samme Hovedstad boede en lige saa stræng som brav Mand, der i sin Hidsighed vilde bortjage sin Søn, paa Grund af hans letsindige Opførsel. Sønnen reiste paa nogen Tid bort, og nogle Dage derefter gik det Rygte, at Faderen havde skudt sin Søn. Nogle vilde endog have hørt Skuddet og den døende Søns sidste Ord. Sagens sande Sammenhæng og Anledningen til Rygtet viste sig imidlertid snart. Ved at fortælle den havde Fortælleren brugt de Udtryk, han har forskudt sin Søn, men en Anden hører Feil, og mener, at han siger skudt, og med Lynets Fart udbreder nu det Rygte sig, at en Fader hvilken gyselig Historie, – har skudt sin egen Søn. Man seer af de anførte Exempler, som man paa Ære og Samvittighed kan forsikkre at være fuldkommen overeenstemmende med Sandheden, hvor forsigtigt ethvert retsindigt Menneske bør være i at fæste Tro til onde og skadelige Rygter, der gaae ud paa at vanære og krænke en Familie eller Enkeltmand, naar han ikke har umodsigelig Hjemmel for deres Sandhed, og at man gjør vel i, ikke strax at efterfortælle, hvad man i saa Henseende hører, da man derved let kan blive en uskyldig Aarsag til store Ulykker; thi saa længe Mennesket er Menneske ville de Fleste, især i vore Dage, hvor den gjensidige Misundelse og Utilfredsheden med egne Kaar er stor, snarere laane Øren til de ufordeelagtige end fordeelagtige Rygter om Andre, da de derved ligesom troe at hæve sig paa disses Bekostning, og skiule deres egne Svagheder. Mangel paa Syssel er i vore forretnings løse Dage heller ikke nogen ringe Medaarsag til usandfærdige Rygters Udbredelse. "Hvad godt Nyt, er det første man spørger den, som møder os, ligesom det ikke var langt vigtigere at erfare, om han ogsaa har noget at leve af, om hans Børn ikke sulte hjemme, om hans Creditorer ikke inden han veed et Ord deraf rive ham bort fra hans Families Side og kaste ham i et Fængsel. Den evige Jagt efter Nyt volder, at man, for dog at gjøre nogen Fangst, maa skabe og smedde Nyheder, ligerviis som man i visse Lande befolkede Skovene med Vildt, for at skaffe det naadige Herskab noget at jage efter. Mange Mennesker smedde Nyt, for derved at forskaffe sig et Anbefalingsbrev til Familier, hvor Nysiggenheden er stor, og til Borde, der ere besatte med gode Retter. Saadanne Personer ere efter en Nyhed, som Lucifer efter en Siel, og have de først fat paa den, saa udstaffere de den efter bedste Ævne, saaledes som Tid og Sted kræve det. Held den, som ikke allene med sine Øine men ogsaa med sine Øren i den Henseende har gjort en Pagt, og holder sig til den skjønne Regel, heller at udsætte sig for det Selvbedrag, at troe om ti slette Mennesker, at de ere gode, end om det godt, at det er slet, Æstbetiske og dramaturgiske Bemærkninger.