Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-06-11
En Tyvshæler behøver intet uden det faste Forsæt, at ville vedblive at nægte, for at hielpe sig ud af den farligste Sag, da der sjelden haves andet Beviis imod ham end Typens Udsagn. Men jo vanske ligere det er, at overbevise Hæleren, især naar han hører til de ret udstuderede, jo sjeldnere, som Erfaringen lærer, det er, at en Hæler kommer til at lide sin velfortjente Straf, desto nødvendigere syntes det at være, at Straffen for Hælerie blev den samme, som for første begaaet Tyverie, og desto større Pligt er det, at opsøge de bedste Midler til dette store Ondes Afværgelse og bortrydde alle muelige Aarsager til dets Hyppighed. Næst efter at bestemme den anførte Straf for Hælere troer jeg det vilde være gavnligt, at fastsætte følgende: 1) At ingen Bonde, Amager, Skipper og overhoved enhver, som ikke er bosat i Kjøbenhavn, maatte kjøbe noget her i Staden, uden af en Borgermand, eller at en Borgermand gav ham et skriftligt Vidnesbyrd paa, at Sælgeren er en berettiget Person. J Tilfælde, at Kjøberen handlede herimod og siden overbevistes derom, maatte han, om end det Kjøbte ikke var stiaalet, betale endnu engang saa meget i Mulct, som Tingen er værd. Dette vilde have den Virkning, at en Tyv ikke saa let kunde blive af med sine Koster hos Bønder, Amagere, Skippere og andre Personer, hvis Navn ikke vides og som ikke ere saa let at opdage. Vel er det forbudet, at kjøbe af uberettigede Personer, men det er et Forbud, som Mennesker, der strax tage ud paa Landet eller reise herfra, sjelden agte paa 2) Maatte hverken nogen Guldsmed eller anden have Tilladelse til at kjøbe forarbeidet eller uforarbeidet Guld eller Sølv, uden at Sælgeren fulgte op med paa Politiekammeret, hvor hans Navn og Bopæl i en egen dertil indrettet Protocol maatte optegnes (en Vei, som vilde falde mangen en meget tungt at gaae). Det samme maatte være Tilfældet med alt andet Gods, der falholdes af nogen, som ikke er Borger her i Staden. For Jndskrivningen kunde betales en liden Godtgjørelse til Politiecassen. 3) Assistence huset maatte det være paalagt, ikke at udlaane Penge til andre end til visse dertil ansatte Folk, der maatte staae til Ansvar for, at Panterne komme fra berettigede Personer. 4) Paa et af Torvene her i Byen maatte der være anbragt en stor Tavle, hvor der skulde staae enhver, der har mistet noget, frit for, ufortøvet at opslaae en skreven Efterlysning om det ham Frakomne. Ved saadanne og lignende Foranstaltninger vilde Tyverierne meget kunne standses og Hælernes Tal betydeligen formindskes. Hvad Fornuft duer til. Min Søn, – skrev en gammel, forstandig Landmand til sin i Hovedstaden værende Søn - med særdeles Velbehag seer jeg, at Du allerede saaledes har dyrket Videnskaberne, at Du tør træde frem som Skribent; og med lige saa stor Velbehag seer jeg, at Du ei følger Mængden af Dine Forgængeres Sport ikke leverer os lærd Snak, hentet af en eller anden fremmed eller forligget Bog. Men skriver Hvad Din Fornuft tilsiger Dig, til Menneskekundskab, til Moro, Lærdom og Advarsel. Det glæder mig, at Dyden har faaet en Forsvarer, en inderlig, en varm Anbefaler i Dig, men, min Søn, jeg lever for Dig og jeg seer allerede ind i Fremtiden, og seer hvorledes Din Fornuft vil være en Kilde til allehaande Ulykker for Dig, og gid det et var Andet end en ængskelig overspændt Jndbildning! Hvorledes vil Du med Din altseende, alt Slet dadlende Fornuft kunde due til at være Agerdyrker – jeg begynder med den ringeste, ældste og allernyttigste Stand. Din Fornuft vil aldrig tillade Dig at øve nogen af de større eller mindre Bedragerier, der fylde mangen Jorddyrkers Pung paa hans Næstes Bekostning. Din Fornuft vil kalde det ved sit rette Navn: lumsk Tyveri, skammelig Bedrageri. Din Fornuft vil byde Dig at tale høit mod det, og derover vil vaagne et uforsonligt Had til Dig hos de fleste om Dig Boende. Din Fornuft vil drive Dig til at undersøge alle Dele, henhørende til Jorddyrkningen, vil lokke Dig til at forkaste gamle af Forfædres Forfædre indførte Skikke, Haandgreb og Redskaber, som Du finder ei ere hensigtopfyldende nok og Du vil indføre bedre; men derved vil Du gjøre Dine Tienestefolk utilfredse, Dine Naboer og Gjenboer ville see Dig ud og ansee Dig for en Vindmager, en Nyhedsmand, en Særling. Og hænder det Nu at Dit ny Jndførte slaaer feil, maaske ved prangt Brug af Dine Tyende, da bliver Du en Spot for Alle. Mangen Ærgrelse vil Din Fornuft paaføre Dig, thi Du vil foreslaae det Bedre for Dine Hosboende og de fleste ville lee af Dig og sige: "var det godt havde vel vore Forfædre indført det. Hvorledes vil Du due til Haandværkstanden, Din Fornuft vil vist aldrig tillade Dig at bruge slette Materialier og gjøre daarlig Arbeide, og siden lade Dig betale, som om det var det Bedste. Sæt at Du blev Skomager, hvorledes vilde Du saa, naar Du, som ofte Brug er, kjøbte daarligt Læder, og siden, naar Du bragte Bestilleren Støvler eller Skoe, da bande paa, at Du ei har fortjent det tørre Brød ved at sye dem, bande paa at det var ægte brabandsk, ægte tykt Læder, skjøndt Du havde fortjent en god 5 Rdlrs. Seddeel derpaa og kjøbt Læderet paa Vestergaden, Eller, som Skræder, naar en Mand bragte Dig 5 Al. Okorters Klæde til Kjole og Beenklæder, Din Fornuft tillod Dig da ei at bedrage ham den ene Alen fra, eller skrive et Par Al. Lærred meer paa Regningen end Du brugte, og endda sætte ham Alen et Par Mark dyrere end Du havde given for det o. s. v. Hvorledes vilde Du med Din Fornuft due til Handelsmand, Vist i ingen Grad, fra Stor handleren til Kagemanden, som sidder i Porten. Du vil altid tage Hensyn til Statens Bedste, aldrig søge Fordeel paa det Offentliges Bekostning eller paa nogen anden Maade handle urettelig. Som Smaahandler – jeg mener Kræmmere og Andre, der holde aaben Bod – vilde Du stedse sige: at det er Blodsugeri, et afskyeligt, skiendigt Bedrageri, at forblande Varerne, at give falsk Maal og Vægt, Du vil kalde den en Blodsuger, en Bøddel, der søger at vinde Skilling paa Skik ling paa sine Varer, og driver Priserne op, alt for at pine sine fattige Medborgere, hvis Velgiører, han burde søge at være, saa vidt hans Vel tillod der. Endelig som lærd Mand, som Digter, hvorledes vil Du, ledsaget af Din Fornuft, komme frem i dette Rige, hvor Partiskhed og de fleste Lidenskaber ei sjelden regjere aabenbare, eller underforskjellige Masker o. s. v. Hvorledes vil Du finde Dig i Selskaber, Din Fornuft vil sige Dig, at Kortspil, som det bruges, er et Sielsforderv og et Sielssløveri, som Enhver bør sky, at Man ikke bør samles for at trække hinanden op, ikke samles for at glæde sig over sine Medspillendes Tab, eller ærgre sig en Svindsot til over sit eget Tab. Og Nu de mange kostbare Retter: Din Fornuft lader Dig see i enhver af dem Spiren til en Sygdom. Og nu Viin og den hele Hær af berusende Drikke, jeg veed Du skyer dem, siger: at det er Mennesket fornedrende at give sin Siel en Oplivning, den ikke naturlig har, en Oplivning, der ofte har saa ulykkelige, saa gyselige Følger. Du spiller ei, Man skal da snakke, og begynder at fortælle om A og B; med et driver Din Fornuft Dig til at sige, at det er høist skammeligt at bagtale sin Næste, at man ei fuldt kan bedomme dem, man i Maaneder og Aar daglig omgaaes med, end sige den, man løst har hørt fortælle om af en anden Sletunderrettet eller Slettænkende. Du foreslaaer Selskabet Leeg, da der er saa mange unge, muntre Mennesker, men man kan ei andre end den polske Tiggerleeg og slige Kysselege, og der er atter Din Fornuft, som raaber at den Kyssen er skadelig, naar den ei veksles mellem Sødskende, mellem Mand og Kone, mellem Elskende, er skadelig for Sundheden, skadelig for Sædeligheden. Din Fornuft vil indgive Dig en vigtig Formaning til Mødrene, at de skulle vogte deres Døttre fra denne Kyssen, da en vanhellig, ukydsk Læbe er nok til, ved et Par Kysse, at spy en Gift i Pigens Barm, der kan blive Rod til tilkomne Ulykker. Og sandelig, min Søn, da jeg var ung, havde man ogsaa afskyelige Kysse legge, men min Marie, Din Moder, maatte kjønt holde sig fra dem, thi naar man ei undseer sig ved at kysse en Fremmed i stort Selskab, hvor lettere da inden fire Vægge, Dyden er vel mægtig, men naar den taber sine Ledsagere, Blyfærdighed og Undseelse, og bestrides af Lasten, der har Lidenskaber paa sin Side, saa svarer jeg ei for det skrøbelige Menneske. Og nu, min Søn, hvad andet bliver heraf, end at Nogle ville hade Dig, Andre kalde Dig en Skinhellig, en Menneskehader; Faa ville indsee det Sande. Du vil saaledes blive skyet, hadet i Alt til Ærgrelse og Sielskrænkelse. Nei, min Søn, Du kan en træde ud af Dit Huus uden Din Fornuft vil vække Harme i Dig. Du vil blandt Andre møde dem, der daglig, af alle Kræfter, raabe paa Fædrelandskhed, Fædrelandskjerlighed; de, der ere saa ufædrelandske, at endog det Navn, de kalde dem med, røber det. Du vil see disse Patrioter og deres Fruentimre, klædte i allehaande kostbar Stas fra Udlandet, komme ridende og kjørende frem; og dobbelt vil Din Harme blive, naar Du finder deres Pengevæsen saa slet, at Gield maa lægges til Gield for at deres Raskliv kan vedblive, dobbelt vil Din Harme blive, naar Du finder deres Børn og Huus ligesaa ufædrelandsk som de selv ere, naar Du seer, at disse træde frem og ville være Mønstere for Andre i Fædrelandskjerlighed. Og til Slutning: Du vil givte Dig, thi den Lidenskab, som ethvert Menneske fødes med, vaagner vel og hos Dig, om den ei allerede er det: Din kjere Fornuft vil da lede den hen til en Pige, med den duelige, vindskibelige Huusmoders Egenskaber; hos Rigmandens Døttre maaman, desværre, i Almindelighed ei søge efter dem, altsaa en fattig Pige, og en fattig Karls Givtermaal uden Penge er jo et Vidunder, er jo Noget, Menneskene troe, er ravgalt: heller ikke underligt, efter den almindelige gale Levemaade. Kort og godt, min Søn, læg Din Fornuft paa Hylden, og rør ikke ved den, den er en farlig, en skadelig Ting, skye den som Gift. Vil Du, som Skribent, skabe Dig et Navn, saa giv Dig af med Oversætteri, det vil bedst hielpe Dig dertil, og det er jo saa almindeligt, at voralmeneste Læsning er Oversættelse. Før jeg slutter maa jeg fortælle Dig, at jeg for Din Skyld er raget i Trætte med min Nabopræst om Din Skrivemaade. Han begyndte med en Hob Udladelser mod Dig - thi det er Brug nu, at angribe Manden, ikke hans Gierning - og jeg forsvarede Dig med Dine egne Grunde; men han blev vred og raabte: "den Grønskolling, han maa ikke bilde os ind, at han er klogere end Professores og Doctores. Er der Noget ved Sproget at ændre, saa lad dem gjøre det, ikke en saadan Fornuftkarl. Du seer selv her, Hvad der dømmes om Din Skrivemaade og Hvad Fornuft, duer til. Lev nu vel, min Søn, og følg disse Din Faders Formanninger, om Du og skal gaae alle Dine Grundsætninger forbi, ligge til den: "at Du vil virke alt det muelige Gode, Du kan, rundt om Dig, at Dit Hjerte stedse skal slaae varmt og inderligt for ethvert Dine Medmennesker, at Du stedse vil raabe Brand, hvor Du seer Lasten, om end al Verden vil miskjende Dig os.v. J. N. Werdelin. JacobiSorgnedbøiet i Cypresselunden, Støttet til sin Yndlings Sarkophag Staaer Hygea, hendes Haab er svunden, Slukt for hendes Søn er Lysets Dag! Evig, saa hun taler, skal hans Minde Straale i Udødlighedens Glands, Og med egne Hænder jeg vil vinde Ham den eviggrønne Laurbærkrands." Saa hun talte - og Gudindens Øie lidt forkyndte hendes indre Sorg, Da med Stiernekronen fra det Høie Urania kom fra sin Himmelborg. Sorg var hendes Blik, og Smertens Kaar Ned fra hendes Rosenkinder flød Og hun standsed ved den Elsktes Baare, Til Hygea hendes Tale lød: Ak Gudinde, billig er din Kummer! Sorgens Torne saaret har dit Bryst, Men fra Gravens fredelige Slummer, Vaagne vil din Søn til Himlens Lyst; "Og hans Minde skal mit Tempel pryde, Begge har vi tabt en elsket Søn, Derfor skal med dig min Klage lyde, Han er værdig Guders høie Løn. Trøstesløs jeg ved hans Urne standser, Seer den friske blomsterstrøede Grav, Og med Taarer i mit Blik jeg krandser Her vor Yndlings brudte Vandrestav." Og Gudinden taug - J Fredens Egne Alt var tavs, som udi Nattens Skiød; Og mens Solen faaes i Havet segne, Bradt en Lysning giennem Mulmet brød. J sin Guddomsglands fra Himlen svæved Pallas Athene med bevinget Fod; Og sit Øie hun mod Himlen hæved Da ved hendes Yndlings Grav hun stod. Søstre, hen til Eder jeg maae drage, Ak! forladt jeg deler Eders Savn, Men vi standse vil vor tunge Klage, Thi han lever hist i Lysets Favn, Seer, hans Minde herligen sig hæver, J mit Tempels lyse Evighed! Og hans Aand hist over Stiernen svæver, Kun hans Støv er gaaet til Gravens Fred Af Udødlighedens Blomster vinder. Jeg en Krands, og Vaarens friske LøvSkal, imedens mine Taarer rinder, Pryde Graven, og hans kolde Støv Og de trende Huldaudinder spunde Bort fra Deres Yndlings Hvilested. Hermes kom ud af de dunkle Lunde, Da han standsede sit Guddomssed. Veemodsfuld han skierede paa Graven. Som af Graad bedugget der han fandt, Trende Krandse lagde han paa Graven, Offred Taarer, sukked, og forsvandt. N. Fürst.