Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-05-23
En tredie Figur forestillede en Doctorhat, men ved at flytte en en eneste af Brikkerne, frembragte Mandarinen en Forandring i Hattens Facon, snart var den kantet, snart rund, nu opslaaet paa alle Kanter, nu kun for til, og ved hver Forandring raabte Mandarinen, den woll fiske Philosophie - den leibnitzske - den kantiske - den fichtiske - den schellingske. Men i Grunden var det dog ikke andet end de almindelige syv Figurer, hvis Stilling han ideligen forandrede. Endeligen raabte han, nu skulle De faae at see en Figur, mine Herrer, som hører til de sjeldneste i sit Slags. Han lovede ikke for meget, thi jeg maa tilstaae, at jeg aldrig har seet noget Skjønnere. Jeg saae nemlig en lang Vei, i hvis Baggrund der laae en glimrende chinesisk Pagode, udziret med gyldne Drager. Paa Frontespicen, læstes med straalende Jldbogstaver: Den eneste Vei til Himlen. Ved at omlægge et Par af Brikkerne fremkom en Kirke, over hvis Jndgang læstes: Denne og ingen anden Vei fører til Himlen. Ved atter at forandre Brikkernes Leie fremkom en Moschee med Overskrift: Paradissets eneste Forgaard. Han kastede nu Brikkerne sammen, og fremstillede en Verdenskugle, oven paa hvilken der stod en Mand, med dragen Sværd i Haanden, og ligesom sparkende Kuglen bort med Fødderne. Men ved at flytte Rhomboiden ned, forvandledes Verdenskuglen til en Klippe, og det dragne Sværd til en Kjæde, hvormed Manden var lænket til Klippen. Jeg saae endnu mangfoldige Forandringer, som jeg gjerne vilde bede Mandarinen at forklare mig, men i det samme jeg aabnede Munden, vakte Vægterens stærke Brøl mig, paa EmbedsVegne, og forsvundet for evigen var det hele Forandringsspil. Deres hengivne &c. Om Anonymitet. Qvorfor skulle Recensioner endelig være anonyme? spurgte en fornærmet Autor i en Kreds af nogle Videnskabsmænd, hvori ogsaa Luxdorph var tilstede – naar jeg tør være bekjendt hvad jeg skriver, hvi skulde jeg ikke give mit Navn dertil Holder jeg mig kun til Tingen, uden nogen Bihensigt, hvad skulde da bevæge mig til at lægge Skjul paa min Troesbekiendelse. – "Jeg veed ikke, svarede Oldingen, jeg synes dog man kunde blive undseelig ved for hele Publicum, at man vidste en Ting bedre end den, der fordrister sig til at skrive derom." - Den afdøde Baron v. Egger fandt deri en meget vigtig Grund for Recensenternes Anonymitet. Men med al min Agtelse for den berømte Luxdorph kan jeg ikke overbevise mig om, at dette kan være en meget vigtig Grund for hiin Anonymitet. Fordi jeg siger min Mening om en Bog, paastaaer jeg jo ikke, at jeg veed Tingen bedre end den, der skrev derom, og sæt, at jeg paastod det, var dette da saa stor en Brøde. Kan jeg ikke ret godt indsee Feilen i et Malerie, uagtet jeg selv ikke er istantil at male det saa godt som Konstneren, En det overalt ikke lettere at opdage Feil i Andre Arbeider end selv at undgaae dem i sine egne Lod Apelles sig ikke, som Sagnet fortæller, i det mindste hvad Skoene angaaer, critisere af en Skomager, Først da Skomageren ogsaa vilde critisere Næsen, naturligviis urigtigen, fremkom Konstneren med det bekiendte ne autor supricrepidem. Havde Skomagerens Dom over Ne sen været ligesaa grundet som den over Skoene, saa havde Apelles neppe bedet ham at blive ved sin Læst. Hvad der taler for Recensioners Anonymitet, det taler for alle skriftlige Arbeiders Anonymitet i Almindelighed, paa een Undtagelse nær. Anonymiteten fortjener at lastes, naar den anvendes som et Skalkeskjul for Libellister. Den er da, som al Snigmyrden, al Bagfraangreb, ligesaa skjændig som afskyelig, Anonymitet er i dette Tilfælde intet uden et literært Aqua toffang, der kun afbenyttes af literære Giftblandere og Stiemænd. Den retskafne Fiende vil altid møde si Modstander i aaben Kamp. Men naar jeg undtager dette eneste Tilfælde, saa indseer jeg ikke hvad Anonymiteten kan stifte for Skade. Er det der skrives, Sandhed saa kan det jo være ligegyldigt fra hvem de kommer; er det Usandhed, saa er det jo ligesaa ligegyldigt fra hvem det kom. Desuden kan man vel have moralsk Vished om hvem der er den virkelige Forfatter til et Skrift, men ikke apodictisk. Jngen kan saaledes endnu med Vishesige, hvem der er den sande Forfatter til det berygtede Bog Systeme de la Nature, der paa duttedes V. R. Mirabeau, eller til de wollen büttelske Fragmenter, som tillægges S. C. Lessing Staten kan det ogsaa i Grunden være ligegyldigt hvem Forfatteren er, saalænge Loven byder, at Forlæggeren eller Udgiveren skal staae til Ansvar for Jndholdet af de Skrifter han lader trykke. Man beraaber sig i Almindelighed paa, at enhver bør kunne være bekjendt hvad han skriver. Det bør han ogsaa men er det afgjort, at Nogen, efter sin Stilling, og sine Forhold, vil være bekjendt hvad han kan være bekiendt, Regjeres Menneskene ikke af Fordomme, See de fleste ikke paa en Bog, ligesom om den kunde være en Vexel, paa Navnet, og bedømmes ikke de fleste Aandsproducter, ligesom de fleste Fabrikartikler, efter det Stempel, de bære? – Anonymiteten har altid den gode Virkning, at man ikke forvexler Bogen med Forfatteren, og at man bedømmer derved Manden efter hans Bog, ikke Bogen efter Manden. Men dette fraregnet, gives der heller ingen jordisk Magt, der kan tvinge en Forfatter til at nævne sig, naar han ikke vil. Nu, da Bogtrykkerkonsten er saa udbredt, kan man jo faae sine Meninger trykte i flere end eet Tungemaal. Tydskland, Frankrig og Engelland vrimle af Journaler, der optage næsten ethvert navnløst Arbeide. Hvad nytter det altsaa at forbyde Anonymiteten i eet Land, naar den er tilladt i alle de andre Vil man indvende, at Ophævelsen af Forbudet mod Anonymiteten vilde aabne Døren for Libeller, saa kan man svare, at dette ret godt lod sig forebygge, især i de Lande, hvor de offentlige Blade maa gjennemlæses af vedkommende Autoriteter, førend det tillades dem at udgaae. Alt hvad der kan skjønnes at indeholde det, som Loven kalder utilbørlige Udtryk, var det end mod den ringeste Borger, burde ikke tilstedes at offentlig gjøres. Trykkefriheden bestaaer ikke i utidig Overbærelse med injurisse Angreb paa Medborgeres Ære, og jeg indseer ikke hvad Litteraturen vinder ved saadanne Uhøviskheder. Vist nok staaer det til den Fornærmede at søge ligesaavel den skriftlige som mundtlige Jnjuriant, og ved endelig Dom at faae Mortification. Men hvor stor Forskiel er der ikke paa en mundtlig og paa en trykt Jnjurie? Den første er transitorisk tog yttres kun i enkelte Menneskers Paahør, den sidste mangfoldiggjøres og foreviges saa at sige ved Trykken, ja det staar endog i Ondskabens Magt at promulgere den paa ny, ved at gjøre en Commentar derover. Lad Censuren, naar den endeligen skal være, ramme Calumnianten, der ved sine giftige Producter kun besudler et Lands Literatur; lad ham i det mindste kaste sin anonyme Slangeham, naar han vil udspye sin Fraade, men lad enhver, som det blot er om Sandhed og Meninger at gjøre, opløfte sin Stemme, uden at han just behøver at nævne det Stempel, Fødsel og Hændelsen have givet ham.