Viborger Samler, 1835-07-19
Frankrig. Det kan vel synes, som om den af Generalprocureuren Martin forlangte Adskillelse af de lyonesiske Jnsurgenters Sag fra de Øvriges i og for sig selv er ganske tilladelig, da de hidtil stedfundne Forhører end ikke have viist det mindste Spor af en existerende indre Sammenhæng mellem Aprilurolighederne i de forskjellige Stæder. Men Pairsrettens Competence var netop grundet paa den Forudsætning, at de samtlige Apriluroligheder viste sig som Forgreninger af een og samme vidtudbredte Sammensværgelse til Omstyrtelse af den bestaaende Regiering, saa at en fælleds Behandling af alle enkelte Arter i dette Complot blev nødvendig. Men denne fælleds Behandling kunde kun finde Sted for Pairsretten, da ellers Jnsurgenterne paa ethvert Sted havde maattet, afsondrede fra de Øvrige, overgives til de Assiseretter, hvorunder de sorterede. Men de nu Regjeringen selv er kommen tilbage fra Nødvendigheden af denne fælleds Behandling, saa leder den derved til den uundgaaelige Følgeslutning, at den oprindeligen har opfattet det hele Anliggende fra et aldeles falsk Synspunct, og at den har tillagt de Anklagede en Vigtighed, der ingenlunde i den Grad tilkommer dem. Jmidlertid har Regjeringen Ret til at ønske sig til Lykke med, at den har foretrukket at kalde Pairernes Hengivenhed til Dommer mellem sig og Jnsurgenterne. Thi ved den Skikkelse, som Forhandlingerne have antaget i de sidste Forhører, vilde de Eedsvornes Dom vel maaskee være falden ugunstig ud for een eller anden Jnculpat, men dog i det Hele meget skaansommere, end man kan spaae sig af Pairsrettens sandsynlige Kjendelse. Det har viist sig indtil Evidents, at det har været de lavere Politieofficianter, der have pustet det, rigtigtnok rigeligt existerende, Brændstof op i lys Lue. Uden deres Ophidselse, ja selv uden deres effective Initiation af Angrebet paa Tropperne vilde det i Lyon slet ikke være kommet til en egentlig Jnsurrection. Saaledes fremstille i det Mindste de Anklagede og den vakte Advocat Fahvre Sagen, og man maae tilstaae, at de Figurer, hvilke de som Vidner forhørte Politiofficianter Picot og Merce have spilt, og Depositionerne af umistænkelige Vidner over den skudte Politieofficiant Faure tale høiligen for denne Anskuelse. Picot, Merce og Faure var det, der allevegne gik foran, naar det gjaldt om at opkaste Barricader; de hidsede Folkemassen til at udstøde Oprørskrig; det var dem, der først fyrede paa Tropperne, derved foranledigede disse til at besvare Jlden, og saaledes hidførte den almindelige Conflict, som de lynesiske Autoriteter synes gjerne at have seet, fordi denne var lettere at curere fra Roden af, end den hidtil uafbrudt herskende Gjæring. Vel kunne disse Omstændigheder, hvis de ogsaa bevises, ikke være tilstrækkelige til at frikiende samtlige Anklagede; men de vilde have udøvet en umaadelig Jndflydelse paa de Eedsvornes Dom, og neppe kan man bestemt besvare det Spørgsmaal med Nei, om disse ikke i Jnsurgenternes senere Energie vilde have seet et, vistnok forvidt drevet, men dog undskyldeligt Nødværge. Føier man hertil, at de lyonesiske Anklagede med meget faa Undtagelser, bestaar af saadanne Jndivider, mod hvis tidligere Moralitet slet Jntet er blevet forebragt, overveier man fremdeles, at de under Jnsurrectionen have afholdt sig fra enhver Grusomhed mod deres fangne Fjender, selv mod Politiespionerne, og overhovedet Jntet have begaaet, der overskrider Grændsen for rene politiske Forseelser - eller, om man vil, Forbrydelser, saa er det let at forklare sig, at man i nogle af de nyeste Beretninger og Møderne læser, at de Anklagede faae ud, som om de sad der som Anklagere, og Parkettet, som om det sad paa Misdæderbænken.