Viborger Samler, 1837-11-18
J Overeensstemmelse med det kongelige danske Cancellies Skrivelse af 10de Dennes, der er bleven mig for reviist, er jeg igaar gjentagne Gange bleven stillet for Politiforhør og desuden affordret Erklæring om, hvorfra jeg havde og med hvad Hjemmel jeg i det af mig redigerede Blad Kjøbenhavnsposten havde optaget den i sammes Nr. 309 for d. A. aftrykte Gjenpart af Kjøbenhavns Toldinspections Skrivelse til det Kongl. General-Toldkammer af 27de April d. A. Da jeg formener, at jeg for de Misbrug af Pressen, hvori jeg muligen kunde gjøre mig skyldig, ene skal svare for den Kongl. LandsOverret samt Hof= og Stadsret, fremdeles at jeg og ingen Anden er ansvarlig for hvad der uden Navn optages i det af mig redigerede Blad, – og endelig at det omhandlede Jnserat i intet Tilfælde kan constituere nogen Forbrydelse, ved hvilken jeg kunde ansee mig dispenseret fra den Discretion, min Stilling som Journalist gjør mig til Pligt, saa har jeg paa det ovennævnte Spørgsmaal exciperet mod Politiets og Politirettens Competence i denne Sag og erklæret, at jeg hverken ansaae mig for forpligtet eller endog kun for berettiget til at meddele de begjærte Oplysninger. Efter det saaledes Passerede er der imod mig blevet decreteret Huus inqvisition, og denne, uagtet min bestemte derimod nedlagte Profest, ogsaadvirkelig effectueret saaledes at en Politi=Assistent, ledsaget af tvende Politibetjente, har foretaget Gjennemsyn af mine Papirer, indtil den Afskrift; hvorefter den omhandlede Artikel er bleven sat, blev forefunden, og af de nævnte Politiofficianter borttagen. - Det er ved denne mod min Protest foretagne Huusinqvisition at jeg føler mig fornærmet, hvorfor jeg i Analogi af Pl. 4de April 1809 F. 6 med min underdanigste Klage henvender mig til det høie Collegium. Thi ligesom jeg holder mig overbeviist om, at Samme ved at beordre en Undersøgelse anstillet i den nævnte Anledning ingenlunde har tilsigtet en Fremgangsmaade, der saa dybt griber ind i Borgernes allerhelligste personlige Rettigheder, saaledes haaber jeg hos Collegiet at finde Medhold i den Mening, at hverken Politi=Directeuren, eller Politiretten dertil i mindste Maade har været berettiget. Alle de Kongl. Anordninger, der omtale Huus inqvisition, forudsætte for saavidt de ikke blot angaae Sager af en aldeles spetiel Characteer, saasom Helligdagenes Overholdelse, især paa offentlige Steder, de anordnede Taxters Efterlevelse og desl. – alle uden Undtagelse, at der er begaaet en Forbrydelse og det en Forbrydelse af de grovere Slags. Men in casu hviler der paa mig end ikke den mindste Formodning om, at jeg skulde have gjort mig skyldig i noget Ulovligt; og selv om Sagen skulde ansees rettet imod den som maatte have tilstillet mig den omhandlede Skrivelse, saa maa det i alt Fald erkjendes, at om denne endog skulde være en kongelig Embedsmand – hvilket ingenlunde er givet – dog Meddelelsen af et Actstykke af saa liden Vigtighed og af en saa privat Characteer i det høieste vilde kunne betragtes som en ringe Jndiscretion, der vel ikke kunde medføre andet end i alt Fald en Jrettesættelse. troer derfor, at den mod mig udviste krænkende Medfart ligesaa lidt har Hjemmel i vor Lovgivnings Forskrifter, som jeg veed, at den strider imod den naturlige Rets og billighedsfølelse. Der gives vel neppe nogen Mand der ikke har Hemmeligheder, der kunne være af høieste Vigtighed for ham eller Andre, uden derfor at indeholde noget Ulovligt; og om Faa gielder dette vistnok i høiere Grad end om en Journalist. Regjeringen kan umuligen ønske, at al Selvstændighedsfølelse i den Grad skulde være uddød hos Undersaatterne, at de uden den dybeste Fortrydelse skulde kunne finde sig i, at give deres hemmeligste Gjemmer de helligste Tanker – devintimeste Familieforhold til Priis for et Politigjennemsyn, der naturligviis, hvis det skal have noget at betyde, maa omfatte Alt indtil den mindste Detail. Hvor de groveste statsfarlige Forbrydelser beviisligen ere begaaede, der kan det maaskee være en haard Nødvendighed at tage sin Tilflugt selv til dette yderste af alle mulige Midler men hvor derom ikke kan være Tale, der forekommer det mig uforsvarligt at gjøre et saa voldsomt Jndgreb i den helligste af alle Borgerrettigheder, i Huusfreden, og saaledes at tilintetgjøre den tillidsfulde Tryghed, der udgjør Samfundets sikkreste Værn, den enkelte Borgers dyrebareste Eie. – Jeg tillader mig derfor i Henhold til den forhen paaberaabte Analogi at ansøge om, at det høie Collegium enten vil henvise Spørgsmaalet og Lovligheden af den hos mig mod min Protest effectuerede Huusinqvisition til Høiesterets Paakiendelse eller for Hans Majestæt Kongen vil andrage paa, at det ved allerhøieste Resolution maa vorde betydet Politidirecteuren og Politiretten i Kjøbenhavn, at de for Fremtiden have at entholde sig fra en lignende ulovskikket Fremfærd. Kjøbenhavn, den 11te November 1837. Underdanigst Jens Finsteen Giødwad, Candidatus juris, Redacteur af Kjøbenhavnsposten, Den i ovenstaaende Klage til Cancelliet citerede 8 6 i Pl. 4de April 1809 lyder saaledes: "Politiemesteren, er bemyndiget til at belægge med Arrest enhver, hvis Person han maatte eragte fornødent at forsikkre sig; og denne hans Embedshandling skal ikke paakiendes af Politieretten, uagtet Sagen, som foranledigede Arresten, siden maatte være bleven henviist til sammes Behandling; men naar nogen ved Arresten maatte ansee sig fornærmet, haver han med sin Besværing derover at henvende sig til Cancelliet, som, efter Sagens befundne Omstændigheder, enten henviser den til Paa kjendelse for Høiesteret, eller andrager den for Kongen selv til Resolution.