Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-06-25
Over Moscous Brand svæver for saavidt endnu et Mørke, som Russerne ikke ville vedkjende sig Æren af denne Handling som en hervisk, og man vanskeligen kan tilskrive Grusomheden de Franske, i hvis Jnteresse det dog vel laae, at bevare Moscou og dets Forraad. Mærkværdig er imidlertid Grev Ropstonschins Erklæring i British. Monitor af 28 Oct. 1821, hvori han taler om Udførelsen af hans Plan at afbrænde Staden." - Den rigeste russiske Adelsmand, Grev Scheremetews Livegne, hvoraf Greven eier 120,000, udgjøre den største Deel af Moscous og Petersborgs Befolkning, hvor de med deres Herres Samtykke og en bestemt Afgivt (Obruc. til samme, drive alle Slags Forretninger. Forf. anseer den Opgivelse, at Rusland har 800,000 Militaire, hvoraf 600,000 virkeligen ere paa Benene, meget for overdreven. Han roser meget den russiske Tolerance mod alle religiøse Partier, hvorfra dog maa undtages Rascolnikerne; een af denne Sect blev under Forf. Ophold i Rusland, forvist til Sibirien, fordi han havde gildet et Drengebarn, hvori disse Folk ikke sjeldent gjøre sig skyldige. Tula, hvor mange Tydske og Engellændere nedsætte sig, kalder Forf., med Hensyn til Fabrikerne, især Geværfabrikerne, Birmingham eller Sheffield, men Kiew, Hovedstaden i Lille Rusland, Russernes Mekka, fordi denne Stad, formedelst sine Kirker og Klostere, besøges af saa mange Tilhængere af den græske Cultus. J Lille Rusland fandt Forf. mere Cultur og Civilisation end i mange andre Dele af det russiske Rige. Jndbyggerne forekom ogsaa Forf., efter deres Udvortes at dømme, som en fortrinligere Menneskeart; de bære ingen lange Skjægge, som de fleste Russer, men sædvanligen kun Knebelsbarter, og her hersker allerede mere Reenlighed og Luxus. Allerede ved Jndtrædelsen i Moldau, i hvis russiske Andeel alt tyrkiske Mynter ere i Omløb, bliver man Zigennere vaer. Forf. mener, at der er ligesaa mange af dem, som af Landets indfødte Bønder. J Henseende til den Lighed, de skulle have med Hindus's laveste Kaster, anføres blandt andet deres Forkjerlighed for den røde Klædedragt, Brugen af Steenambolter ved deres Smedearbeide, og deres Qvinders vellystige Danse. - Hvad den under tyrkisk Herredømme blevne Deel af Moldau og Wallachiet angaaer, da staaer den sidste russiske Ørn paa den venstre Bred af Pruth, netop paa det Sted, hvor Kathrina I. reddede Peter den Store fra Undergang. Paa Grund af den overveiende Jndflydelse, Rusland fra Arilds Tid har udøvet i begge Fyrstendømmer, fremtraadte den russiske Gudsdyrkelse her med større Sikkerhed og Prunk end i de andre Dele af det tyrkiske Rige. Saaledes have de græske Christne i Moldau og Wallachiet Klokker, hvilke de ikke have i Constantinopel. De moldanske Bojarer (Adelsmænd, gielde for rige; Adskillige antages at have 30,000 Ducater i aarlige Jndkomster. De fortære for det meste deres fleste Penge i Hovedstaden, og ere meget hengivne til Spil. Whist, Faro og lidt Fransk udgjør deres hele Dannelse; de ride gjerne a la Turque, og affectere helst tyrkiske Sæder og Manerer. Da Tilbøieligheden til Spil er saa stor, at selv Aga(den første Politieøvrighed) ei sjeldent holder Bank, saa mangler der ikke paa Eventyrer og Lykkefristere. - Den 12 Jan. 1818 havde vore Reisende Audients hos Moldaus Hospodar, der samme Dag befordrede endeel Bojarer til de høieste Statsværdigheder. Som det hedder havde StorPostelnik eller Fyrstens første Minister, en Græker, faaet den Morgen 100,000 Plastre for de Embeder, der fordeeltes. J Moldau og Wallachiet, sælges alle Pladser, saavel de betydelige (hvis Besiddere, foruden Privilegiet at turde bære et Skjæg, ogsaa have den Rettighed, at maatte eie et bestemt Antal Bønder (Skotelniks), nemlig 40 eller 80 afgivtfrie), som de ringere, og i det Hele hersker det laveste Bestikkelsessystem. Hospodarerne koster deres Værdighed sædvanligen 3 til 4 Millioner Piastere, som de maa betale til Storviziren eller Reis Effendi. Men aarligen maa de desuden sende betydelige Summer til Storherrens Skatkammer og store Foræringer til deres Venner i Divanet. Førend de blive Hospodarer, eller, som de kalde sig, Woymoder, maa de have været Dragomaner hos Porten, hvortil udfordres, foruden Kundskab om det Græske ogsaa Jndsigt i det Tyrkiske, Franske og Jtalienske Sprog. Tilforn kunde de hvert Øieblik blive afsatte, og i Constantinopel holdt man meget af saadant Skifte, thi derved vandt Divanets Medlemmer. Men det arme Folk blev derved stedse givet til Priis for nye Undertrykkelser. Derfor paastod Rusland i Freden 1812, at Hospodaren skal i det mindste blive syv Aar i sin Værdighed. Men tyrkisk Gierrighed og tyrkisk Grusomhed bryde sig intet om slige Bestemmelser, og bekjendt er det, at den sidste Hospodar i Moldau, Fyrst Alexander Callimachi, sandsynligviis for at undgaae et Uveir, der fra Constantinopel af truede ham, i Aaret 1818 flygtede til de østerrigske Stater. Hospodarernes Henrettelse skeer ikke sjeldent hemmeligen, og med oprørende Trædskhed og Lumskhed. Fordet Piinlige og Usikkre i deres Stilling søge Hospodarerne at holde sig skadesløse ved den skjændigste Plyndringssyge og den haardeste Undertrykkelse af den stakkels Landmand. J de øvrige Dele af det ottomanske Rige er Kopskat (charadsh) fastsat til 12 Piastre aarligen for hver Rayah af Mandkjønnet, men i begge Fyrstendommer har denne intet bestemt Maal, og Skatternes Oppebørselsmænd begaae de afskyeligste Grusomheder, mod Landmanden. Man pidsker ham, antænder Vedd, for at qvæle ham ved Røgen, og tillader sig hvert Slags Barbarie, for at tvinge ham til at angive, hvor han har skjult sine Penge. Berøvet sit Qvæg og sit Gods gaaer derfor den fattige Bonde fra Landsby til Landsby, for mueligen at finde en mildere Jpravnik, ikke sjeldent udvandret han ganske, og glemmer ikke, hvis han vender tilbage fra det fremmede Land, at lade sig naturalisere og stille under en fremmed Consuls Beskyttelse. Derfor er Befolkningen ringe, og endskiønt Landet er meget frugtbart, og Wallachiet Constantinopels sande Kornmagazin, mangler det dog paa Arbeidere. Jøvrigt har Despotismen vidst at maae Alting saaledes, at hidindtil begge Fyrstendommer holdtes i Tømme uden Militair magt; thi Hospodarernes Garde bestaaer kun af 20 Mand. - J Bucharest, der ligger i en dyb og sumpig Egn, og desaarsag er usundt, fandt vore Reisende Levemaaden ligesom i Jasse. Ligesom her holde Bojarerne lidenskabeligen af Spil, og ligesom i Moldans Hovedstad bestaaer den største offentlige Fornøielse deri, at man om Eftermiddagen kjører i en Række af Vogne Spadsere tourer paa Gaderne. J en offentlig Bygning, som kaldes "Klubben", opførte omtrækkende Tydske theatralske Forestillinger, og af deres drøie Løier, loe Bojarerne og selv Fyrstinden og hendes Døttre ret hjerteligen. Mandfolkenes Dragt var ganske orientalsk, Fruentimmerne, som med underliggende Fødder laae paa Sophaen, vare halv østerlandsk, halv fransk klædte. Wallachiets Hospodar, hos hvem vore Reisende ogsaa havde Audience, syntes at affectere mere tyrkisk Væsen end den i Moldau. Han agtes for virksom og indsigtsfuld. Man forsikkrede Forf., at samme under Kongressen i Wien underholdt en hemmelig Brevvexling med en betydende Persons Secretair, og havde betalt derfor maanedligen 1000 Ducater. Audiencerne hos begge Hospodarerne havde noget Tyrkisk i deres Anstrøg. J Bucharest viste Tjenerne sig paa en høist uanstændig Maade begierlig efter Foræringer; ved Audiencen i Jasse bleve vore Reisende Peltsen aftaget af en Mand, der efter sin besynderlige Paaklædning og sine Grimasser og Fagter at dømme, var et Slags Hofnar. - Bulgarien og Servien udgjøre det gamle Møsten. Beboerne af begge, Bulgarierne og Servierne, der ogsaa føre det fælles Navn Serbiani, tale Slavonisk, thi uagtet de første ere et tatarisk Folk, der i det 5te Aarhundrede er vandret herind fra Wolgas Bredder, have de dog antaget deres nye Landsmænds Sprog, og kun beholdt adskillige Ord af det, de fordum talte. Ved Landeveiene i Bulgarien fandt vor Forf. hyppige Springvande med Vers af Koranen. J Landsbyen Cresto laae begge Kirkegaardene, den christelige og muhamedanske, lige over for hinanden; Ligstenene paa den ene vare betegnede med Korset, og paa den anden med Turbanen. - De her levende Zigeunere ere af Navn Muhamedanere, men de behandles af Tyrkerne som Ravahs, man fordrer Kopskat af dem, hvilken man ellers eftergiver Renegaterne. De Reisendes Anmeldelse i de ofte mennesketomme Landsbyer skeer ved Skrig, som Saruget opløftede paa en Høi. Saasnart de kom paa tyrkisk Bund var een af Hovedretterne den bekiendte Suurmelk Yourt, om hvis Tillavning man taler som om en Hemmelighed. - Den 31 Jan, gik vore Reisende over Mariza, de Gamles Hebrus, og kom til Adrianopel, Paschaens Sæde. En Trediedeel af den til 90,000 Sjele, anslaaede Befolkning bestaaer af Tyrker; de øvrige af Græker, Jøder og Armenier. Et smukt Syn yder Selims skjønne Moschee, med dens fire Minareter. De Reisende bestege den enes højeste Gallerie ad en Vindeltrappe med 377 Trin. Ogsaa turde de, men dog kun uden Skoe paa, gaae ind i Moscheen selv, hvis Gulv var belagt med Tæpper. Under Loftet hang endeel Lamper og Strudsæg; paa adskillige Steder, der saae ud som Capeller, læste andægtige Tyrker og holdt Bøn paa den ene Side af Bygningen stod en Pult og Prækestoel. J Midten var et Springvand, med forsformige Jndfatninger, og man opfordrede de Reisende til at drikke af det hellige Vand. Da Forf., som fandt Mængden af Vinduer paafaldende, begyndte at fælle dem, erklærede hans Fører ham pludseligen, at det var paa Tiden at forlade Moscheen. Den franske Gesandt, der ogsaa var tilstede, yttrede, at det i Tyrkernes Øine vilde gielde for et ondt Forvarsel, dersom man tillod Christne en saadan Tælling. Jmidlertid havde han dog nu engang anstillet den, og fundet, at Tallet af Vinduerne var 999. Adskillige Drenge, hvis Forretning det er, at holde Moscheen reen, fordrede meget støiende en Backshisch eller Foræring. Alis berømte Bazar, som allerede Lady Montagne omtaler, er een af de største i Verden, og 3000 Skridt lang. – J de fleste Stæder i Rumelien ere Vinduerne af oliet Papir, kun i det ene Hjørne af hvert Vindue er anbragt et trekantet Stykke Glas, til at see igjennem.