Den Vest-Sjællandske Avis, 1818-12-19
Jndsenderen af denne Beretning tilsender Bladets Udgiver den i den fredeligste Hensigt, for at advare ham i Tide for at vogte sig, at den frygtelige Krig, som nu skal gaae forsig i Hovedstaden, ikke skal udbrede sig til de roelige Provinsbeboere, og for tillige underhaanden at sige alle Vedkommendes Venner og Tilhængere: at de, uagtet denne belle Alliance, ikke skulle sig verbluffen lasen. Tigerjagt. Endskiøndt Tigerne opholder sig i Skove og Buske saa træffer man dem ogsaa i Sukkerørplantninger og paa fri Mark. Jagdtiden varer fra Midten af Marts til Enden af Junii. J denne Aarstid ere Bækkene udtørrede, Tigerne maa begive sig til Floderne for at drikke og naar disses Bredder vare tilstrækkelig begroede med Buske saa vælge de sig ofte dem til deres Opholdsteder. Den sædvanlige Maade at jage disse Dyr paa, paa denne Jordbund bestaaer i, at man opstiller i Rader saa mange Elephanter, som man kan bringe tilsammen, og at man ligesom man rykker frem skyder paa alt det Vildt, som lader sig see, for at Tigerne skulle blive forskrækkede, og derved bevægede til at forlade de Steder, hvor de opholde sig. J Jndien hvor Hjorte, Harer og Agerhøns forekomme i Mængde er dette Arbeide vist nok besværligt, men tillige saa aldeles nødvendigt, at den som vil blive en roelig Tilskuer imedens det øvrige Jagtselskab skyder, giorde meget bedre i at blive hiemme, ikke heller vil en Jæger saa let udsætte sig for denne Dadel. Tigerne trænge lige løs paa Jægerne og ikke sielden faaer denne den første Underretning om dens Nærmelse af den Elephant, hvorpaa han rider, hvis sine Lugt opdager den førend man kan see den; men er Elephanten stridig saa hører al Glæde ved Jagden op. Jeg har, siger den som har meddeelt denne Beretning, seet een som bragde 4 til 5 andre i Forvirring, saa at de til Trods for deres Moudthouts (Styrere) bleve ved at løbe i en Strækning af 4 Mile, førend man kunde bringe dem til at staae stille, saadanne Dyr ere ikke allene unyttige men ogsaa høist farlige for Jægerne i Skovegnene. – Den Enthusiasmus lader sig ikke beskrive som vise sig naar en Tiger bliver opvakt, med et frygteligt Skrig, kommer den frem af sit Leie, og styrter løs paa Elephanterne. (Man kan ikke sige at Tigeren broler og hvem der siger det har aldtig seet den i vild Tilstand. Naar den er fangen saa taber den meget sin naturlige Vildhed; Tigerens Stemme, naar den springer løs paa nogen, ligner mere en Hunds Eiøen end noget andet bekiendt Skrig, og omendskiøndt det bliver stærkere naar den føler sig saaret, saa kan det ikke lignes med en Brølen.) Haab, Forventning og Glæde blive spændte paa det høieste, og Uvisheden forøger Jnteressen. Med gloende Øine og pidskende Luften med sin Hale springer Tigeren fuld af Raserie og Fortvivlelse løs paa Elephanten og griber den an ved Hovedet. Denne føler sig saaret og ryster voldsomt med sit tunge Hoved, og befrier sig fra sin Fiende ved at kaste ham fra sig til Siden, Undertiden vover Tigeren paa at gjøre et nyt Spring, og at indtage samme Plads 2den Gang; men da er dens Død uundgaaelig enten forbløder den sig af de mange Saar den har faaet, eller en Kugle giør Ende paa dens Liv. Saasnart den er død bliver den maalt og Skindet trukket af den, De Jndfødte tilegne sig Fittet, som de tilskrive store Kræfter, ogsaa afskiære de Haarene paa dens Snude, som de holde for en Talismand mod Hererne. – Den største Tiger som jeg har hørt tale om, var en som blev dræbt i den lille Landsbye Kiri, som ligger 18 Mile fra Serampour, den var 12 Fod lang fra Hovedet til Halespidsen; den forsvarede sig med en rasende Fortvivlelse og blev dræbt med Flinteskud af nogle Kavallerie-Officerer; men for det meste ere disse Dyr mindre, de forekomme overalt i Ostindien og blive holdte for vildere i de nordlige Provindser end i de sydligere. Men man kan kun regne at hver 5te Tiger har Mod til at giøre et ret alvorligt Angred. De fleste lade sig dræbe som Hunde; deres Aadsel udbrede en afskyelig Stank. – Som Jæger sætter jeg Tigeren over Løven, denne staaer i Ostindien langt tilbage for hiin i Mod og Vildhed. Den findes kun i de nordlige Provindser af Hindostan hvor man giør Jagt paa den som paa Tigeren, men Jagten paa den er ikke fornøielig, formedelst dens store Feighed. Engang da jeg i Nærheden af Kurnoul drog ud paa Tigerjagt, havde jeg om Natten i Forveien udsendt mine Elephanter, Kameler, Telte og Betientere. Veien gik igiennem en tyk Skov, og saasnart den første Elephant var kommen ind i den, saa stod den stille og man kunde ikke faae den til at gaae frem. Ved Maanskinnet kunde man tydelig see at et stort Dyr stød i Veien for den mine Betientere forsøgte paa at jage dem bort ved at skrig, men da det ikke hialp noget, saa tilbød sig een, at han vilde styde paa den, naar en anden vilde lade Geværet til ham. Dette skeete, men da Geværet blev ladet for stærkt saa sprang det for ham, dog blev Hensigten opnaaet og Dyret var forsvundet. Da det blev Dag saa vilde hans Kammerater opsøge Stykkerne af det sprugne Gevær hvorved de fandt en stor Løve, som laae død under et Træe. Den havde ongefær den samme Farve som en Kameel, og havde en nedhængende Manke og en lang Hale som endte sig med en Haarbusk, den var ikke over 4 Fod høi, som ogsaa er Tigerens sædvanlige Størrelse.