Norske Intelligenssedler, 1768-11-16
Man veed af Historierne, at Keiser Domitianus, som levede ved Enden af det første Seculo, førte et saa afsindig og Dagdriver-Levnet, at han i sit Cabinet fordrev sig Tiden i Ene rum med at fange Fluer, og stikke dem igiennem med en Naal, som Børn pleier at giøre med Oldenborrer. Dette gav en Vibius Crispus Anledning til det bekiendte Svar, da Een af Hoffet spurte ham, om der var nogen hos Keiseren, Nei, sagde han, end ikke engang en Flue er der. Men det Jndfald kom ham meget dyre at staae. En middelmaadig Klogskab og Menniske-Kierlighed skal nok lære En at tage sig i Agt for at spotte over en Anden for hans Fejl. Saa snart en viis Mand merker en Fejl, forbyder han strax sine Øjen at see derefter og sin Tunge at tale derom. Et Menniske, der i et Selskab har drevet mange Spotterier, er aldrig saa snart gaaet sin Vej, førend man mønstrer ham igiennem fra Top til Taae, endog den, som i hans Nærværelse ikke har lukt sin Mund op, hegler ham nu dygtig igiennem med Fornøielse. Jmidlertid er der ingen der tager sig ham an, ingen undskylder ham, ingen beklager ham. Og i hvor indgetogen man end er, saa synes dog enhver endog kun med sin Tavshed at bebreide ham hans Forhold, og at retfærdiggiøre det, at han bliver lastet. En Spottere maa ansees for en Forstyrrere af den almindelige Rolighed; thi disse Folk ere virkelig de, som have noget at udsætte hos Alle, som giør sig lystig over alle Ting og opoffrer til et skiemtefuldt Jndfald baade den Ærbødighed de ere deres Overmænd skyldige og den Kiærlighed de skylder til deres Paarørende og Venner. Man kand sige om den, der tager et Raillerie for got, at han har Forstand, men om den, som driver Spot, maa man sige tvertimod. Den ene flyer sig noget med et lystigt Mod, dog uden Grund, at giøre. Den anden med sin forstandige Opførsel slider sig derimod løs derfra; Den eene lastes, den anden roses af alle. Man kand ikke bedre begegne sligt et Menniske med fine Katte spadser og spødske Miner, end naar man hverken hører eller seer efter ham. Han kommer mig for som et sminket og med Skiøn Paster bespekket Fruentimmer. Hun vil behage, men bliver foragtet; man vogter sig for hendes Selskab. Jeg tilstaaer, at den Tone og de Manerer, hvormed man driver sin Spot og Spads, kunde vel efte undskylde det og forringe det fornærmende deri, men man maa dog tillige tilstaae, at undertiden de, som man driver Spot med, besidde ligesaa lidet, som de, i hvis Nærværelse det skeer, den fornødne Kraft til at dømme om Tonen, men at de binde sig meer til det der siges, end til den Maaneer, det siges paa. Jntet er, efter mine Tanker, et Menniske meere til Nachdeel, end naar han vil sætte sig paa den Foed at agere en Spads-mager eller Spottere. Saa snart man har vundet denne Roes, taber man visselig sine Venners og andre ærlige Folkes Fortrolighed. Hvad Stat kand man dog giøre paa det Menniske, der trækker alting hen paa den latterlige Kant, der intet andet sigter til, intet andet bemøjer sig for, end kun allerne at spille den lystige Persons Rolde og at skiemte paa andre Folkes Bekostning. Kand man vel betroe ham nogen Hemmelighed, eller spørge ham til Raads i nogen betydelig Sag, Om han endog engang skulle være ærbar og alvorlig, saa maa man dog være uvis paa, om han ikke just paa den Tid har drevet Spot med os. J slig en Opførsel viser sig aldeles intet grundigt, intet menniskeligt, intet rosværdigt. Den som raillerer med Skarpsindighed, giør sig ogsaa Fiender med Skarpsindighed, og giver tilkiende, at han ikke duer stort til noget bedre. Han nøder os den Meening paa, at al hans Munterhed og hans Aands giennemtrængende Styrke strækker ikke længer, end til en bidende og fornærmende Skierts, og at hans Jndsigt og Begreb gaaer ikke videre end til Bagateller. Der gives Folk, som begynde fra sig selv, som giøre sig selv først latterlige, for at forhverve sig Frihed til siden at drive deres Spats med andre. Men den Frihed, maa man vel sige, er temmelig dyrekiøbt. Jeg kiender et Menniske, der af Natur og Vane var meget tilbøielig til at spotte, saa snart han kom i et Selskab, raillerede han med sig selv og havde hundrede Pudlerier at føre om sin egen Næse og Ansigt paa Bane. Derpaa meente han, at alting var ham tilladt, og saa maatte hver Mand holde for. Men man havde virkelig langt meer at udsætte paa hans Forstand og Gemytte end paa hans Næse og Ansigts Skabning. Han blottede altsaa sig selv paa den svage Side for alle fornuftige Folk, som veed at leve. En Spottere forraader altid et Hierte ligesaa tomt for Kiærlighed til Næsten, som opfyldt med Egen-Kiærlighed og Ubillighed. En Mand, der besad den fineste Gave af Verden til at raillere andre, tilstod mig eengang aabenhiertet, at han ved en vis Leilighed havde betient sig af dette ulyksalige Talent imod en anseelig Mand, der aldrig havde gjort ham noget imod, hvorover han siden havde givet sig selv saa mangen en haard Snibbe, at han besluttede, at flye og holde inde med hvert et Ord, som kunde have det mindste Skin af Raillerie. Han skammede sig i sit Hierte, sagde han, at han nogen Tid havde spottet med Folk, der vare bedre end han, at denne Ungdoms Feil forekom ham saa hadelig og foragtelig, at det siden aldrig var faldet ham ind at falde til saadan Forbrydelse. Og han glædede (Fortsættelsen følger. sig ret hiertelig derover.