Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-06-14
Da Urceus var bleven Universitetets Rector i Leipzig, maatte han (1813) bide i det sure Æble, at gjøre Keiser Napoleon sin Opvartning i Forening med andre Embedsmænd. "Du som les deputes de Puniversite?" var eet af Keiserens første Spørgsmaale, og inden Nogen kunde frembringe et Ord, overøste han os med en Mængde af Bebreidelser, ikke engang forsmaaende Skjeldsord, og uden at forraade mindste Sands for Videnskab og høiere Aandsdannelse. Derpaa bekom de nærværende Medlemmer af Statsraadet en mildere Jrettesættelse. Derpaa vendte han op og ned paa Kjøbmændenes Lommer, spurgte iblandt andet, om hvor mange Millionærer der vare i Leipzig, og paa Svaret: Jngen - klappede han haanligt paa Lommen, som om han vilde sige: Jeg skal nok faae Eders Guld fat Det var som om hele hans Hoved kun dreiede sig om de 2 Ting: herske og have Da Audientsen var forbi, og Napoleon netop vilde trække sig tilbage, vovede endnu een af mine Colleger at tiltale ham. Keiseren traadte lidt tilbage, sandsynligviis i Tvivl om, hvorledes det var meent. Thi denne alvældige Mand var saa frygtsom, at han overalt sporede Atten tater paa sin Person, og i Königsberg, da han engang seilede paa Pregel, og bemærkede en Bevægelse blandt de med mange Folk besatte Skibe, sprang han endog ud af sin Baad imod den nære Strandbred; men springende for kort, havde han nær druknet. Da han her imidlertid saae, at min Collega intet Ondt førte i Skjold, men kun vilde formilde hans Harme med nogle gode Ord, grinede han ham haanligt i Ansigtet, og vendte ham Ryggen. Hvad det var for 3 store Feil, som Urceus begik. Den første, at han stedse skrev klart og tydeligt, efterdi Læserne, naar dette ikke skeer, indbilde sig, at der ligger meget skjult deri, og beundre Autor, som et stort Genie, især naar han bruger det Kunstgreb, ud af sin Skytaage af og til at udflynge nogle Tordenkiler paa de gemene Naturer, der ikke ville yde ham bifald. Den anden, at han holdt den sunde Menneskeforstand for meget i Ære, og derfor afholdt sig fra Paradoxer. Havde han kun opstillet den eneste lille Sætning, som en berømt Philosop i Berlin har bragt for Dagen: "Hvad der er fornuftigt, er virkeligt, og hvad der er virkeligt, er fornuftigt, hvor vilde da ikke Verden have studset, og tillige den tyrkiske Sultan med Storveziren og Mufti have frydet sig, ved at fornemme, at Alt hvad deres Forfædre og de selv have bragt til Virkelighed, er fornuftigt, altsaa ogsaa ret og billigt. Den tredie og maaskee den største, at han i sine Skrifter saa ganske og aldeles lagde sig ud med det hele Cleresie af Hældører og Bedesøstre, som nu paa Jorden staae i stor Anseelse. Havde han fra Tid til anden fordreiet Øinene, udstødt hjertebrækkende Suk om den onde Verden og fordærvede Fornuft; talt ret meget om christelig Ydmyghed (trods indre Stolthed) og christelig Kierlighed, (trods indre Had) og desuden sagt dem, der havde Roret i Haanden, alskens Sødheder om guddommelig Ret og absolut Magt, og dem, som derom Jntet vilde høre, og Revolutions syge og Landsforræderie, hvor meget Guld og Ære kunde han da ikke have vundet, De Lærde have i adskillige Aar, især i Tydskland, ført en levende Strid om den græske Mythologie. Hovedpunktet i denne Strid er, om en renere Gudelære, opfunden i de ældste Tider i Jndien og i Symbolers Slør kjendt af de græske Præster, ja selv af Homer, er med Forsæt af denne forvandlet til det Smukkere, men Tommere, og saaledes bleven Grundvolden for Grækernes Religion, eller om Fabler og Guderne og det Guddommelige, opstaaede iblandt Grækerne selv, af de ældste Poeter, som vare uvidende om deres fremmede Oprindelse, om end en saadan fandt Sted, ere blevne uddannede ganske efter deres eget Genie, og først lidt efter lidt længe efter Homer, begyndt at holdes for Symboler. Den første Mening er Creuzers, og fremsat i hans lærde og bekiendte Symbolik. Paa den anden Side staaer Vots, som først i Mythologische Briese fremsatte sin Mening, siden i Recensionen over Creuzers Symbolik (og i sin Anti symbolik) paa det heftigste har fegtet mod Creuzer. Men Creuzer, hvis Lærdom og Talenter, andre Discipliner skylde saa meget, er ikke den eneste som troer at Grækernes Mythologie er kommen fra Indien. Der ere nuomstunder Mange, som, efterat noget af de Jndiske Fabler ved Fremmedes Travlhed er kommen til os, skuffede af nogen Lighed, antage det samme. Og saae vi blot, at nogle engelske eller franske Militære eller Kjøbmænd, med en Smule Kiendskab til Humaniora og overfladisk dommende, havde fattet denne Mening, saa var der ingen Grund til Forundring. Men at Tydskere, bevandrede i den græske Literatur, og Critikere, uden nogen finde selv at have seet slige Bøger, uden at forstaae deres Sprog, uden at besidde nogen heel Oversættelse deraf, forfærdiget af Kyndige, dog have kunnet ladet sig forlede af andres Fortællinger til at indrømme dem den høieste Alderdom, og, efter hvad de paa anden Haand have hørt, at fælde en Dom om Jndernes ældste Lære, Visseligen vilde de udle den, som nutildags, af de Vers der bleve vore Forfædre paabyrdede under Orpheus's eller Musæus's Navn, vilde udlede den forhomeriske Tids Religion; og dog mene de, at de ikke behøve at vente paa, jeg vil ikke sige Bentleyer, Hermanner eller Wolfer, men ikke engang Langer eller Fischere, forved deres Hjelp at skaffe sig Adgang til de indiske Bøger, see med egne Øine, og dømme om det Seete. (C. E. Chr. Schneideri Præf. Ind. Lectt. in Univ. litt. an. 1821 institut.)At Skjægget eller Knebelsbarten reiser og kruser sig af Harme, er et Phænomen, som ikke er sjeldent hos en opbragt Musulmand. Lord Byron fortæller, at i 1809 var engang Capudan Paschas Skjæg under en diplomatisk Audients ikke mindre levende af Arrigskab, end en Tiger kats Børster, til alle Dragomaners Rædsel. De ildevarslende Knebelsbarter dreiede sig, reiste sig af sig selv, og ventedes hvert Øjeblik at skulle forandre deres Farve; men tilsidst nedlod de sig til at dale og blive rolige, hvilket rimeligviis frelste flere Hoveder, end der var Haar i hans Skjæg.