Jyllandsposten, 1839-06-24
J vort sidste Onsdagssummer have vi refereret den Redacteuren af "Jyllandsposten inden Middelsom og Sønderlyng Herreders Ret overgaaede Dom, hvorved han er idømt en Mulct af 100 Rbd. Sølv og 1 Aars Censur Da Domsconclusionen, mærkelig nok, ganske imod almindelig Skik og Brug, foruden den idømte Straf tillige indeholder Præmisser til samme, idet den nemlig siger, at Tiltalte er dømt for den upassende Fremstilling, han har givet i bemeldte Blads Nr. 23 for 1838, betitlet: "Bidrag til en Skildring af Nationalaanden i Danmark, saa synes det deraf indlysende, at Redacteuren ikke er dømt paa Grund af fremførte factiske Urigtigheder, men paa Grund af den Form, hvori de anførte, formeentligen beviislige, Facta ere fremkomne. Er dette, hvad Domsconclusionen giver al Anledning til at antage, nu Tilfældet, saa troe vi ogsaa at kunne paastaae, at Dommeren har overskredet den ham tilkommende Competence og bevæget sig paa et Gebet, som han har været uberettiget til at berøre. Det følger nemlig baade af Sagens Natur og vor positive Lovgivnings Forskrifter, at, hvad vi tidligere have havt Anledning til at bemærke, en Forfatter, der allerede er under Censur, ikke lovmæssigen kan drages til Ansvar for den Deel af sit Skrift, der maatte befindes at stride mod de i Lovgivningen indeholdte, med Hensyn til Staten, Religionen og Sædeligheden gjorte Forbud, naar Skriftet har passeret Politimesterens Censur. Det vilde nemlig være en unaturlig Sammenblanding af 2 af Statens Hovedelementer, som vel bør holdes ude fra hinanden, Øvrighederne og Domstolene, hvis de sidstnævnte skulde kunne paakiende Lovligheden, af de Handlinger, Øvrighedspersoner som saadanne udøve, hvorved man gjorde Domstolene til Overøvrigheder, idet at Øvrighedernes Foretagender kun kom til at virke, forsaavidt de erholdt Domstolenes Sanction, hvilken Anskuelse ogsaa er stadfæstet ved en Mængde Lovbud, der alle gaae ud paa, at Øvrighedshandlinger ei kunne underkastes Domstolenes Paakiendelse uden sær kongelig Bevilling. Overføre vidisse Regler paa Censur, da vil det være indlysende, at den af Politimesteren, som offentlig Autoritet paa Statens Vegne, ved Paategning paa Manuscriptet givne Tilladelse til at udgive et Skrift, maa betragtes som en Øvrighedshandling; og følgelig kunne Domstolene ikke erklære Udgivelsen for ulovlig, uden under den nedenfor anførte Betingelse, fordi sligt vilde være en Kritik over Øvrighedens i denne dens Egenskab foretagne Handling, der netop gik ud paa, at Skriftet ikke var lovstridigt. Dette bestyrke til Overflod ved Lovens 2211 (der, skjøndt i en anden Form, er fornyet ved Forordningen af 27de September 1799), i det bemeldte Artikel viser, at Censuren, som enhver Forfatter paa den Tid maatte underkaste sig, ophævede Forfatterens Ansvarlighed; thi der siges udtrykkelig: "hvo derimod gjør (nemlig unddrager sig den lovbefalede Censur, baade den, som trykker og trykke lader, straffes ikke alene for saadan Ulydighed, men ogsaa for Skriftets Jndhold, om derud noget forargeligt findes, men hvem der derimod ikke unddrager sig den lovbefalede Censur, vil ikke være at straffe fordi han kan indskyde sig under den Tilladelse, som Censuren hjemlede ham, under Politimesterens bekiendte imprimatur. Jmidlertid kan det ikke negtes, som vi ovenfor have berørt, at det Tilfælde maa undtages, hvor det er et urigtigt Factum, i hvilket det formeentlig Lovstridige indeholdes. Ligesom nemlig paa den anden Side Politimesteren, ikke kan ansees forpligtet til at undersøge, hvorvidt ethvert Foregivende, der fremhæves i et Censur undergivet Skrift, forholder sig rigtig, saaledes kan paa den anden Side en Censur undergiven Forfatter heller ikke være udelukket fra at erholde noget trykket, hvis Lovlighed og Ulovlighed afhang af, hvorvidt det paaberaabte Factum var rigtig angivet eller ikke, ligesom det ogsaa fortjener at bemærkes, at Forfatteren af et Skrift, der indeholder urigtige Facta, har tilsneget sig Øvrighedens Tilladelse til Trykningen, fordi denne var afhængig af den Forudsætning, at de i Skriftet indeholdte Efterretninger vare overeensstemmende med Sandheden. Disse Resultater ere ogsaa antagne i Overretsdomme, som findes anførte i juridisk Archiv No. Pag. 95100 og No. 10 Pag. 213215. Hvis saaledes den af os anførte Domsconclusion, hvad der næppe kan være nogen Tvivl underkastet, ikke er bygget paa det factisk Urigtige i den ovenfor anførte Artikel i "Jyllandsposten, men derimod paa den upassende Fremstilling af et iøvrigt rigtigt og beviisligt Factum, saa antage vi, at Dommen er aldeles urigtig, og forvente, at den Domfældte vil fordre den indanket for de overordnede Domstole, hvortil han er berettiget uden sær Bevilling efter vor Lovgivnings Principer, hvilket ogsaa er antaget i en Cancellieskrivelse af 2den Mai 1818, en Jndankning, der ligesaameget vil være i det Offentliges Jnteresse som i hans egen, fordi vi ikke nære nogen Tvivl om, at Sagen ved Overdomstolene vil faae et andet Udfald, og man saaledes vil erholde et afgjørende Præjudicat for lignende fremtidige Tilfælde."