Aarhuus Stifts-Tidende, 1844-08-28
Stænderforsamlingen i Viborg. Constitutionssagen. (See Avisen No 153.) Winkel. Den Trang, som i Aaret 1840 udtalte sig heri Forsamlingen i en Mængde Petitioner om en fri constitutionel Forfatning, om Statsgarantier og Skattebevillingsret, troer jeg endnu er tilstede. Jeg seer heller ikke at de senere Aars Historie har givet nogen Anledning til at mene, at denne Trang skulde være tilfredsstillet, eller Ønsket om en fri Forfatning tilbagetrængt. Saaledes har Kongen, uagtet hans tidtudtalte Ønske, ikke seet sig istand til at udvide Trykkefriheden, tvertimod er Pressen, i den senere Tid mere end nogensinde bleven forfulgt og undertrykket, endskjøndt Kongen har erklæret sig for Trykkefrihedens varmeste Ven. Ligesaa lidet har Kongen uagtet hans ofte gjentagne Bud om Besparelser og Budgetternes tidligere Bekjendtgjørelse, seet sig istand til at sætte denne sin Villie igjennem. Dette synes at vise, at der er en organisk Mangel i den hele Statsmaskine, og at der er Trang til, at Folket faaer en afgjørende Jndflydelse paa Statstyrelsen. Under de Forhandlinger, som i 1840 her fandt Sted angaaende de indkomne Petitioner om en fri Forfatning, blev det af flere Talere fremhævet, at der vel for Øieblikket ikke var nogen Anledning til Frygt, men at der, naar man tænkte paa Fremtiden, var Trang til en friere Udvikling af Forholdene. Denne Fremtid troer jeg nu er forhaanden, naar man seer hen til de flere forviklede Forhold, som nærmere ere omtalte i Comiteebetænkningen. Det er dengang, og oftere, blevet yttret, at "Folkets Haab knytter sig til Kongens Liv men med hvert Aar, der gaaer hen, uden at Noget foretages for at garantere Folkets Rettigheder, bliver Haabet stedse svagere. Derfor er det paa høie Tid, at noget Alvorligt gjøres." Ree: Det er en Erkjendelse, der har udtalt sig i denne Folkets repræsentative Forsamling, baade under Forhandlingernes Jntimation ved Adressen og under nærværende Sags indledende Behandling; det er en Stemme, der lyder trindt om i Danmarks Land som fra eet Folkebryst, at den nærværende Tingenes Tilstand ikke blot er saare utilfredsstillende, men at den i høi Grad er nedslaaende, og at en Conservering heraf maa føre til politisk Svækkelse. Det er imidlertid ingenlunde blot de mange Farer, der true Statseenheden, som vække Folkets Bekymring, men det er under disse Forviklinger saameget klarere traadt frem for Folkets Bevidsthed, hvor utilfredsstillende den Jndflydelse er, Folket under nærværende Forhold erholder paa Statstyrelsen, og at en Udvikling af den svage Medvirkning, Stænderinstitutionen yder, er uomgængelig nødvendig. Jeg vil ikke dermed have denne Jnstitutions moralske Betydning miskjendt eller forkleinet, thi jeg er selv blandt dem der vide at vurdere den og de Frugter, den allerede har baaret, men det har dog under dette Folkeinstituts Tilværelse og Virksomhed i næsten et Decennium viist og stadfæstet sig, at det vel var skikket til at give Folkelivet sin Impuls, men ikke til at tilfredsstille Folkets dybere TrangRoulund. "Da Rigets Stænder overdrog Frederik den Tredie Arvesuccessionen og casserede Haandfæstningen, skete det under det udtrykkelige Vilkaar, at han i en skriftlig Revers skulde tilforsikkre Stænderne, at Hensigten med denne Forandring alene skulde være, at fremme Rigets Vel og opretholde Alles Rettigheder og Privilegier. Med andre Ord, at Kongen skulde udfærdige et Charte eller hvad man helst vil kalde det, og Stænderne gik i deres Troskyldighed saa vidt, at de antoge, at Kongen kunde udføre dette Hverv bedre end de selv; men istedetfor et Charte efterlod Frederik den Tredie sig en Kongelov. - Hvad siger da denne Kongelov, den siger iblandt Andet i den 3die : "at Kongen kan undtage hvad og hvem han lyster ud af Lovens almindelige Befaling".– Jo oftere og nøiere jeg overveier disse Ord, desto klarere bliver det mig, at i Kraft heraf er Kongen den eneste virkelige Eier af det ganske Land og det ganske Folk. Og den gamle Adelsmand, hvis Forfædre sad i Danmarks Riges Raad paa den Tid Adel havde noget at betyde, den store Jorddrot med sine udstrakte Eiendomme og den pengemægtige Kjøbstædmand, enhver især, hans Selvindbildsked og Selvbedrag være nok saa stor, er dog, naar Alt kommer til Alt, i statsborgerlig Forstand, ikke Andet end et Nul, for ikke at bruge et hadeligere Udtryk. Og man indvende ikke, at vi, som bygge og boe her i Landet, vide bedre, hvorledes det i Gierningen forholder sig; at vi have gode Love og gode Jnstitutioner, og at Magtsprog i den senere Tid ere uhørte, og at selv den Omstændighed, at jeg staaer her og taler saaledes, vidner for det Modsatte. Alt det indrømmer jeg, men jeg paastaaer derhos, at det ikkun er en Følge af Kongens Naade, og ikke, som sig hørte og burde, en Følge af Landets Ret; thi Kongen kan undtage hvad og hvem han lyster ud af Lovens almindelige Befaling. – Forinden jeg sætter mig, vil jeg anbefale mit Fædreland til det Væsen som storer Verdens Skjæbne, og jeg vil bønfalde om, at Kongens Hjerte maa vendes derhen, at siden man dog paastaaer, at Landet i mange Dele regjeres efter liberale Grundsætninger, at Forfatningen da ogsaa maa blive fuldstændig liberal, saa at den kan kjendes værdig for en oplyst Tidsalder, en cultiveret Nation og en høit dannet Konge. – Endnu et Ord: jeg har reist mig saa tidligt, for at Enhver, der misbilliger mine Anskuelser eller Udladelser, kan faae Tid og Leilighed til at udtale sig, men jeg maa sige som Christus, har jeg talt ilde, saa overbeviis mig, men har jeg talt ret, hvi slaaer J mig da Benzon. Det Opraab som Auditeur Roulund gjorde til danske Mænd (see Av. Ns 153) er jeg overbeviist om, ikke vil finde Gjenklang hos den fornuftige og besindige Deel af Folket, og mindst i denne Forsamling. Statens Vel og Lykke vil neppe opnaaes ved at gaae frem saaledes, som han har foreslaaet, og jeg troer, at jeg bør antage det som aldeles afgjort, at Enhver, hvad enten han er constitutionelsindet, eller ønsker den nærværende Forfatning bibeholdt, vist vil være enig med mig i, at hvis Jndførelsen af en Constitution skulde bære gode Frugter, maatte den være betimelig, stemmende med Alles Ønske, og ikke fremkomme ved revolutionaire Forstyrrelser. Hvad det Betimelige angaaer, da mener jeg, at det ligger klart for Dagen, at, forinden der kunde blive Tale om en Constitution, mange og store Forarbeider maatte af Regjeringen udføres, mange Forhold udjevnes og mange Vanskeligheder overvindes. Jeg sagde endvidere, at en Constitution, naar den skulde blive til Folkets Tilfredsstillelse, maatte være overeensstemmende med Alles Ønsker den maatte altsaa ikke være noget Hastværksarbeide, men alle Forhold maatte vel overveies, og der behøvedes derfor Tid. Hvad endelig det tredie Punct angaaer, at en Constitutions Jndførelse ikke maatte fremkomme ved revolutionaire Forstyrrelser, da behøver jeg vist ikke at bemærke, at det er saa langt fra, at disse ere i Fædrelandets Jnteresse, at vist nok ikke Nogen kunde ønske Sligt, – det skulde da ialtfald kun være den, som Jntet havde at tabe, som var ligesaa blottet for Fædrelandskjærlighed, som for Eiendom og Formue. Men forholder det sig da nu saaledes, skjønner jeg ikke rettere, end at Udarbeidelsen af en Constitution under alle Omstændigheder maatte overlades til Regjeringen, og at det altsaa maatte være den, der havde at vælge den rette Tid dertil. Jeg skal derfor i Modsætning til hiint Opraab, fremsætte som mit Ønske, mit Haab, min Fortrøstning, at hver den, som kan have Jndflydelse paa den offentlige Mening, vil benytte samme til at søge at gjøre begriveligt, at vi, om vi end leve under forskjellige Vilkaar, dog Alle staae under Lovens Beskyttelse, og ere Alle lige for Loven, og have en Regent, som, om end Regjeringsformen mulig er mindre heldig, viser sig som en Fader for sit Folk, og anvender sin bedste Kraft paa at befordre dets Lykke og Held. Der er saaledes ikke nogen særegen Grund til altid og altid at raabe paa en Constitution, ved hvilken man udsætter sig for at tabe mange af de Goder, hvoraf man nu er i Besiddelse. Jeg vil derfor ønske, at hver Borger vil søge at samstemme med Regjeringen og ved den virke til Opnaaelse af Lykke og Fred, og jeg mener, at dette ogsaa maa være deres Ønske, som attraae en Constitution, thi en Hovedbetingelse for en saadan er dog, at den ikke fremmes pludseligen ved ydre Bevægelser, men roligen forberedes." Schytte: At Regjeringen ikke fremdeles vedbliver i en urokkelig eensidig Fastholden ved Former, der staae i den stærkeste Modsætning til Folkets Trang og hele Væsen, men laaner Øre til Folkets Stemme, og kommer det imøde, er den første Betingelse for, at Tilfredsheden kan gjenvindes og Udfaldet vorde godt. Det er i en dyb Erkjendelse af denne Sandhed, at jeg ved en anden Leilighed har fremhævet en heel Deel utilfredsstillede Ønsker eller Anker, som jeg nu ikke atter finder det nødvendigt her at gjentage. Det er min, og jeg tør sige det, Manges Mening, at meget Godt, der endnu staaer tilbage, kunde have været udført til Folkets Gavn, og at Meget kunde have været undgaaet, der nu i Følgerne har viist sig fordærveligt, hvis Regjeringen havde hyldet andre Principer og fulgt en populair Fremgangsmaade. Jeg undervurderer ikke, at der med Hensyn til flere, om jeg saa kan udtrykke mig, af vore materielle Jnteresser, er af Regjeringen viist Redebonhed og god Villie, og handlet i en vis liberal Aand; jeg veed vel, at det er lettere at nedrive end opbygge, let at udsætte noget paa en Foranstaltning, men saare vanskeligt at handle bedre, og at gjøre Alle tilpas; jeg veed ogsaa, at jeg fra mit Standpunct ingenlunde kan bedømme eller overskue samtlige indre og ydre Forhold, ei bedømme, hvor vanskeligt det i det givne Tilfælde har været at bringe et andet Resultat frem; jeg kan ikke kjende de Kampe og Bekymringer, der muligen i Lønkammeret have været gjennemgaaede, fordi der maatte handles saaledes og ikke anderledes; jeg veed, at den Ypperste iblandt os er et Menneske, og at Svaghed faldt mere eller mindre i Alles Lod herneden; – alt dette veed jeg, og jeg troer ikke, har aldrig troet, at Villien har vaklet, naar Samvittigheden bod at handle. Det har derfor heller ikke været min Mening, at rette nogen Anke mod Personligheder; det er mod de Regjeringsmarimer, betragtede i deres Totalitet, der i Resultaterne have viist sig saa uheldbringende for os, og ført til Misnøie og Fare, istedetfor Tillid og Fred, at jeg har rettet min Anke, og jeg har derved havt til Hensigt at gjøre Nødvendighed af en Forandring i hine Maximer indlysende. Beviset for at en saadan Opfattelse af Regjeringens Principer, som jeg har antydet, ogsaa er den herskende hos Folket, troer jeg ligger nær det ligger i den Bevægelse og Misstemning, der vitterligt er tilstede i Nationen. Jeg vil spørge den høitagtede kgl. Commissarius, jeg vil spørge Forsamlingen, om Nogen antager, at den Misnøie, der her saa tydeligt har givet sig tilkiende og stadfæstet sig, ene og alene har sin Grund og Rod i det noksom bekjendte Sprogpatent. Jeg antager neppe, at Nogen troer dette; Sprogpatentet var visselig kun en Anledning, hvorved Misstemningen gar sig Luft; men Misstemningen havde en dybere Rod, den havde Tid efter anden befæstet sig som Følge af at Regjeringen saa haardt har modsat sig, hvad Tiden uafviselig fordrer. Jeg spørger, om Nogen troer, at det danske Folk, dette trofaste, besindige, taalmodige Folk, der gjennem Aarhundreder, gjennem Lykkens og Ulykkens Dage med Troskab har hængt ved sin Konge og sit Land, skulde ved nogensomhelst Opfordring formaae til lydelig at yttre sin Misnøie, hvis det i Regjeringens Foranstaltninger havde seet Villie til at samstemme med det? – – Enhver stemme nu efter sin Overbeviisning; Udfaldet blive da som det vil – gid det maa bringe velsignelsesrige Følger for vort elskede Fædreland, Gud give Kongen Kraft og Lykke til at gribe de rette Midler til at dette maa skee!"(Sagens Forhandlinger endtes med, at Kammerherre Benzon tilbagetog sin Paastand om ingen Petition at indgive, men da Kbm. Müller vedblev sit Forlangende om, at der herøver skulde afstemmes, stillede Præsidenten under Afstemning: "Skal Petition indgives, hvilket Spørgsmaal med 47 St. mode, blev besvaret bekræftende.) Aarhuus, den 27de Aug. "Saralyst," en halv Miil herfra Byen, er i disse Dage solgt af Hr. Major v. Munck til Hr. Propr. la Cour af Steensmark, for 14,000 Rbd.