Berlingske Tidende, 1836-04-11
Endelig kunne vi ikke tilbageholde et Spørgsmaal til Forfatteren, da han anbefaler de kjærnefulde, lette, velbyggede og gode Heste af sjællandsk Race, hvormed Cavalleriet i den senere Tid forsynes her i Sjælland. Man tillader sig nemlig at bede ham oplyse, om de hyppige Klager, man hører just over disse samme Heste ere grundede, og om det er sandt, at de nu ere blevne saa lydelige, at Regjeringen har fundet sig foranlediget til at nedsætte en Commission til disse Hestes Bedømmelse? Vi gaae nu over til den anden Forfatter; han er i Hovedsagen enig i de Anskuelser, der ere fremstillede i Artiklen om "Tidens Fordringer &c., men beskylder den for at indeholde uhøviske Udtryk, denne Anke reducerer sig imidlertid blot til det første Punktum, hvis Begyndelse lyder saaledes: "Enhver Producents vigtigste Formaal er at tilfredsstille Tidens Fordringer; vil han af Egensindighed, Trods eller Dumhed stride mod disse, eller af Ladhed og gammel Slendrian ikke følge dem, da arbeider han kun paa sin egen Ødelæggelse, &c. Dette er imidlertid, som Enhver let seer, sagt ganske i Almindelighed, og intetsteds udtrykkeligt om vore Hesteopdrættere, og til at fremsætte en saadan almindelig Sætning maa man dog vel være berettiget; men selv om Forfatteren vil antage, at dermed sigtes til dem, som til deres egen og Landets Skade arbejde mod den forædlede Hesteavls Jndførelse, saa man tillader sig at mene, at det er rigtigere at kalde hvidt, hvidt, og sort, sort, end at smigre Fordomme og urigtige Meninger. Og desværre, Enhver som veed, hvor vanskeligt det er at indføre Forbedringer i Landvæsenet, vil sande Sætningens Rigtighed. Modsatte man sig ikke i sin Tid Jndførelsen af den engelske Plov ligesaa meget, som nu den engelske Hest, og er der ikke endnu mange Steder, hvor den ikke bruges, Gik det ikke ligesaa med den ædle Faareavl, som i Nødens Tid har været en Støtte for den tydske Landmand, og som nu ogsaa udbreder sig saaledes i Sverrig, at det allerede er gaaet os langt forbi, Naar man nu har Grund til at befrygte, at det vil gaae ligedan med den forædlede Hesteavl, da alle vore Naboer true med ogsaa i denne Hen seende at tage Fordelen fra os, vil Forfatteren da have, at man skal rose vor Nølen og kalde den fornuftig Forsigtighed? Men den egentlige Anke gaaer ud paa de Yttringer, som ere brugte angaaende vore Berideres Maade at til ride Heste paa. For at undgaae Misforstaaelse, bemærkes foreløbigen, at Forfatteren vistnok har taget Ordet Beridere i en altfor indskrænket Betydning, som om dermed alene meentes de kongelige, hvorimod det her, som Sammenhængen ogsaa viser, er brugt om alle, der give sig af med at tilride Heste. Der vil vist Jngen nægte, at der blandt dem gives mange dygtige Mænd, og flere, som man roligt tør betroe en ædel Hest, men paa den anden Side maa man ogsaa indrømme, at de med faa Undtagelser, for nogle Aar siden, ikke have havt Lejlighed til at gjøre sig bekjendte med Opdrætningen af ædle Heste, der fordre en ganske anden Behandling end de nædle, og selv ved Stutteriestene af den gamle Race; – de eneste forædlede Heste, vi for have havt, At denne Kundskab ikke er almindelig, synes de Ytttringer, man ikke saa sjeldent hører, nemlig at de forædlede Heste ikke ere gode Rideheste, fordi de ere saa urolige m.v., at bevise; thi at Skylden herfor ligger hos Berideren eller Rytteren, og ikke hos Hesten, vil Forfatteren, som selv har givet sig særdeles meget af med Hestes Dressur, ikke kunne nægte. Endelig yttrer Forfatteren det Ønske, at de Herrer, der skrive om den forædlede Hesteavl, heller ville anføre de Midler, der gjøre dens Jndførelse i Landet lettere, end at gjøre dem latterlige, der ikke have Lyst eller Evne til selv at tillæge andre end Heste af Landracen.