Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-11-20
Jmellem Valdemar og Helge, De Sværmere, som har ei Sands, Selv ei i Nordens Guders Glands, For deres eget Kiød og Blod, Som rører sig med Kraft og Mod, Og derimod forguder Troppen, Der vel har faaet lidt Kiød paa Kroppen, Ja vel endog lidt Been i Næsen, Men har et fjantet Maanskins-Væsen, Og er, paa stakkels Buris nær, Barbarer en og hver Ja, lær dem dog, ifald du kan, Hvad der er klart for vor Forstand, At det er Konsten i en Digterhaand: Formaliter af Kiød at skabe Aand, Og Vandalisme, tvertimod, Af Aand at skabe Kiød og Blod Saa for Kong Volmær og hans Mænd, Sig korse maa hver Konstens Ven! (Fortsættes.) Gamle Begivenheder. (See forr. No.) Det kommer der ud af at være hæslig. Hærtugen af Roquelaure der var meget bidende af sig, tog en Dag til Versailles, uden Følge, uden Opsigt, i een af de Vogne, der pleiede at holde i Gaden "St. Thomas du Louvre, og hvor Enhver kunde faae Plads for sin Skilling. Han var ikke meget pyntet; en stor Overkjole indhyllede ham fra øverst af til nederst, og hans eget Udseende var ikke just skikket til at bøde paa Mangelen af et pyntet Udvortes. J denne Dragt og med Hatten ned i Øinene trykte han sig op i en Bagkrog af Vognen, uden at agte paa sit øvrige Reiseselskab. Men, han havde ikke kjørt længe, før han, slaa gen af den overordenlige Hæslighed, der udmærkede den Herre, som sad ligeoverfor ham, maaskee og af et Slags Sympathie, gav sig i Samtale med samme Person. Han fik Mandens Navn at vide, Fødested og de Grunde, hvorfor han tog til Versailles. Det var en skikkelig Adelsmand fra Auvergne, der kom fra sin Hjemstavn formedelst en Proces. Han havde Sag med Domaineforpagterne; og flere Kiendelser, der vare faldne til hans Fordeel, syntes at tale for hans Sags Retfærdighed. Det, som det egenligst gik ud paa, var udlagte 100,000 Rdlr., hvilke man bedrog ham for Aar for Aar ved at dynge Vanskeligheder over Vanskeligheder. For nu at faae udvirket et kongeligt Magtsprog reiste den stakkels Mand jevnligen til Versailles; men han kunde have endt sine Dage af Alderdom, uden dog at have seet Ende paa sin Proces, om ei Hærtugen havde taget sig hans Sag til Hjerte og erklæret sig for hans Beskytter og nu for Ansøgeren paa hans Vegne. Efter med al Taalmodighed at have hørt paa den kjedsommelige Udvikling af de forskjellige Chicaner, hvormed Sagen var spækket, sagde Hærtugen omsider: "Deres Modstandere have brugt en lumpen Fremgangsmaade. Jeg seer nok, at Den fattes Beskyttelse, og at hine Herrer misbruge saavel den Credit, de selv staae i, som Deres Trang til Venner; men jeg skal skrive en Grændse derfor. Kongen veed det bestemt ikke; thi han er alfor stor en Fiende af Uret, for at skulle taale Sligt. Søg De mig imorgen tidligt, saa skal jeg forestille Dem for ham, naar han gaaer i Messen, og De skal see, at vi have grebet den enerette Maade at ende Sagen paa!" Manden fra Auvergne, der ikke fandt det mindste Anbefalende ved hele Hærtugens Person, meente at han havde enten en Spitsbube for sig, eller dog i det mindste en overdreven Skryder og spurgte, for at faae Lysi Sagen: "men, min Herre, til Hvem har jeg at henvende mig, for at finde Dem Til mig selv!" blev Svaret. "Jeg er Hærtugen af Roquelaure, og det vil ikke blive Dem vanskeligt at finde mig." Ved visse Ord tog Provindsmanden Hatten af, behandlede Hærtugen som fornem Herre og søgte at gjøre alt det Onde, han troede at have gjort, godt igjen. "Jngen Omstændigheder!" sagde Hærtugen, "Bliv De siddendes i al Magelighed og tænk bare paa, at finde mig imorgen betids nok! Jeg er ingen Ven af tvungent Væsen." De kom imens til Stedet, og Enhver gik sin Kaas. Provindsmanden var alfor glad over den Fangst, han havde gjort og alfor bange for at skulle forsømme sig; fra Dagens Frembrud af stod han i Hærtugens Forgemak, for at følge med til Kongen. Hærtugen syntes saare glad ved at finde ham der, tog ham henmed paa det store Gallerie, som Kongen gik over, naar han begav sig til Messen, og faade, i det Monarken kom, og han forestillede ham Manden, Følgende. Her er en Mand af Stand, og Fortjenester, hvem jeg skylder uendeligmegen Forbindlighed, og som er tvungen til at forlade sin Provinds og spilde baade sin Tid og sine Penge paa en Proces mod Deres Majestæts Domaineforpagtere, Mennesker, der forstaae sig paa at gjøre Chicaner evige, og det trods alle de Kiendelser, som forpligte dem til at betale ham hans udlagte 100,000 Rigsdaler. J Sandhed den Uret, man gjør denne brave Adelsmand, er himmelraabende; og det vil være baade billighed af og Ære for Deres Majestæt, at bringe Orden i en saadan Sag. "Det skal jeg, det skal jeg!" sagde Kongen, og det endnu den Dag idag!" Kongen skrev det ikke i Glemmebogen, men nedsatte en Commission til at undersøge Sagen og befalede den, saa hastigt muligen at skaffe Manden fra Auvergne Ret og gjøre Ende paa hans Klagemaal. Domaineforpagterne fik en Jrettesættelse fra Ministeren og maatte flux udbetale Manden, saavel de 100,000 Rdlr., som alle de Udgifter, deres Chicaner havde voldt ham. Nogen Tid efter, da Hærtugen takkede Kongen derfor, spurgte denne ham i hvad Forbindelse han havde staaet med samme Mand, siden han havde taget sig hans Sag saa nær til Hjerte." slet ingen!" svarede Hærtugen. "Jeg har endog aldrig seet ham førend forrige Dag, da vi mødtes i en Hyrevogn." "Hvad, aldrig seet ham gjentog Kongen. Men, hvor kunde De da sige, at De var ham saa megen Forbindlighed skyldig?" Høist forundret udbrød nu Hærtugen: "seer da ikke Deres Majestæt, at uden det Ugleansigt vilde jeg være den hæsligste Mand i hele Riget? Kalder man ikke det, at være ham stor Forbind lighed skyldig. Man log meget tilhove over dette Svar, der ogsaa kom Manden fra Auvergne for Øre. Som en forstandig Mand lod han imidlertid ikke at lægge Mærke dertil og syntes blot gjennemtrængt af Taknemmelighed. Nogen Tid efter tog han til Paris, for at bevidne sin Velgjører denne, da han igjen var at finde derSom Manden kom til det hærtugelige Pallads, sagde Schweitzeren ham: at Hærtugen havde Fremmede tiltaffels, og at det vilde blive umuligt, nu at faae ham itale; men Provindsmanden vilde mældes og forsikkrede, at Hærtugen, blev ikke vred over at gjensee ham. Man mældte ham da, og han blev befalet at komme ind. Hærtugen var ikke lidet glad over, at kunne nu bevise de lystige Brødre, han havde om sig, at der dog gaves Nogen, som var hæsligere endnu, end han selv, og Manden fra Auvergne maatte frem ved Taffelet, hvor han udbrød i en lang Lovtale over Hærtugens Ædelmodighed og dem Taknemmelighed, han selv var gjennemtrængt af. Men næsten hver Periode endte han, i det han tillige betragtede Hærtugen paa det Nøieste, med de mærkelige Ord Vor Herre bevare Deres Høiheds Syn!" Som Talen var tilende, tog han Afskeed, og Hærtugen gav ham alle mulige Beviser paa sin Godhed, men jublede ikke lidet, da Manden havde Døren paa Ryggen, over at have fundet sin Overmand i Hæslighed. Gjæsterne deel toge vel i hans Glæde, men kunde paa ingen Maade begribe, hvi Manden ved Enden af hver Periode havde ønsket, at Gud skulde bevare Hærtugens Syn, og denne, der ikke før havde agtet paa det Omqvæd, lod ham altsaa atter hente. Han kom omsider, og Hærtugen udbad sig nu en Forklaring derover. "Det skal jeg sige!" svarede Manden uforfærdet. "Mig forekommer det, som Deres lille Stumpnæse ikke vilde være istand til at bære et Par Briller, ifald Deres Syn tog Skade. Vel var dette Svar lidt vovet, men dog ganske i Hærtugens og endnu meer i Gjæsternes Smag, saa at Manden maatte med tiltaffels, blev gjort meget af, bidrog ei heller lidet til Selskabets Munterhed og vendte nogle Dage efter, overøst med Rigdom, Æresbeviisninger og smigrende Ord, tilbagetil sin Hjemstavn, uden at have Andet end sin overordenlige Hæslighed at takke for alle disse Herligheder. Et holdergagtigt Skuespil.