Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-02-16
Suripilus har, fra sin Barndom af, i og uden for sin Faders Huus, gjeldt for et godt Hoved Hans Fortrin bestaae i en temmelig god Hukommelse og et temmelig let Nemme, hvorved det bliver ham mueligt, skriftligen og mundtligen at udbrede sig over en Gjenstand. Men det vigtigste, Skarpsindighed til at trænge dybt ind i et Æmne, og dømmekraft til at veie Grunde mod Grunde mangler ham. Ved Hielp af sin gode Hukommelse har han opfyldt sit Hoved med en uhyre Mængde Ord og Gloser. Han kan, ligesom Jacob v. Thybo, i ti Sprog fortælle hvad en Bogfinke eller Vaskeballe hedder. Han kan sige dig, hvorledes de Tøfler vare syede, som Dronning Cleopatra pleiede at bære. Han kan paa det bestemteste bevise Dig, hvilke latinske Ord der brugtes i Guldalderen eller i Sølvalderen. Men spørger Du ham, hvorledes en Bogfinke seer ud, hvoraf man forfærdiger det Papir, han skriver paa, hvori en Vandmølle er forskjellig fra en Veirmølle, Rug fra Hvede og Byg fra Havre, saa er han saa eenfoldig som et Barn paa to Aar. Men desuagtet troer Euripilus dog at ingen er klogere og lærdere end hann. Med Haan seer han ned paa hver den, der ikke, ligesom han, kan opramse tusinde Ting, der vel kunne være nyttige til deres Brug, men hvorved man i det virkelige Liv hverken bliver et Solgran visere eller lykkeligere. En vis lærd Fornemhed hersker i hans hele Væsen. Alt hvad der flyder fra hans Pen og hans Mund er uskatteerlige Perler; Alt hvad der kommer fra Andre end hans lærde Venner, uden Værd og Betydenhed. Hans Jeg staaer altid i Spidsen for Alt hvad han siger og skriver. Hans egne Skrifter ere den Coder, som han stedse henviser til og beraaber sig paa. Hans Domme ere afgjørende og spydige. J Magister Stygotius's, eller Erasmus Montanus's Tid vilde man have kaldet ham en Pedant, som Campe vil have oversat med Stivling eller stiv Person. Men vore Damer forstaae noget ganske andet ved en stiv Person end en Pedant. Euripilus's Paryk a la Titus, blanke, duskede Støvler, Briller med Guld indfatning, trekravede Kappe, lange Bakkenbarter os. v., vidne om, at han hverken vil være stiv, eller af Damerne ansees for at være det. Han er tvertimod et saa fuldkomment Verdensbarn, som nogen Friskfyr her til Lands. Forskjellen paa ham og een af de ældre Tiders Pedanter er: at hos ham findes Pedanteriet i det Jndvortes, istedet for at det hos hine fandtes i det Udvortes. Kraftageniet. Sylvan havde neppe faaet det første Par Buxer paa, førend hans Moder erklærede ham for et Skenie, og hans Fader var saa fuldkommen af Moderens Mening, at han, hvor han komhen og med hvem han kom sammen, ikke talte om andet end hans Fritz. Mage til denne Søn fandtes der, efter hans Forsikkring, ikke, og han fortalte Exempler paa hans Vittighed og Kløgt, som ganske gjorde det kloge lybske Barn til Skamme. Sylvan udmærkede sig ogsaa allerede tidligen ved Geniestreger. Han havde læst om Shakespear, at denne store Digter i sin Ungdom havde gjort sig skyldig i Krybeskytterie, og, for at være ham liig, gav han sig, da han engang laae paa Landet, tilat skyde Kronvildt, hvorfra han dog slap lykkeligere end den brittiske Tragiker. Han havde hørt om Thomson, at denne som Skolediscipel havde skrevet en Satire over sin Lærer, og han skrev nu et Spottedigt over sin Rector. J sit tolvte Aar forfattede han Sørgespil, fordi han troede, ikke i dette Tilfælde at burde staae tilbage for Metastasio, Voltaire o. fl., der skreve Dramer, endog i deres ellevte Aar. Sylvan var sine Forældres Øiesteen: Faderen vedblev i sine Kredse at skildre ham som et Vidunder, og Moderen forsømte heller ikke ved Barselbesøg, Fadderstads &c., at fortælle andre Sladdersøstre, hvilken stor Mand hun haabede, der engang vilde blive af hendes Fritz, og disse Sladdersøstre undlode heller ikke paa deres Side, at forplante hendes Røst, liig et Talerør, igjennem alle Selskaber og Sammenkomster. Nu er Syl van tredive Aar gammel. Han har skrevet Vers uden Tal, Recensioner, der samlede udgjøre adskillige Bind, Lystspil, Tragoedier, Ballader, Jdyller, Sonnetter os. v., men uden at være en Homer er han dog fattig som denne, og skjønt han just ikke behøver at synge sine Digte for Penge, saa maa han dog skrive dem for Brød. Han maa behandle sin Muse mere som en Kokkepige end en Selskabsjomfru. Men desuagtet er ingen stoltere af sin Usselhed end Sylvan. Han, i hvis hele Eie der ikke findes saa meget Guld, som i et Glas Guldvand, taler uophørligen om sin Guldharpe og sin Lyras Guld. Hans Trøst er, at Schiller døde uden at efterlade sig mere end tre og tyve Grosken i Contanter, at Cervantes sad i Fængsel for Gield, at Butter døde næsten af Sult. Men derimod styrkes han af høiere Anskuelser og Ahnelser. Selv uden Mad og Drikke, uden Varme i Kakkelovnen, med Sandaler istedet for Sko paa Benene, seer han som en Zevs ned paa den prosaiske Myretue, man kalder Philistre.