Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1775-08-18
Udi denne Konges Tid tales om en Dansk ved Navn Torrild Adelfar, hvilken flakkede meget omkring paa fremmede Steder, og ved den Leilighed udi Tydskland fik Smag paa den Christelige Troe, hvorover han ved sin Tilbagekomst søgte at forplante Christendommen i Danmark. Men hans gode Forsæt blev hindret ved Gorms Død, item hans egen, som fulgte kort derpaa. Dette synes, at vise den sælsomme Fabel om Ugartilok, som findes hos Saxo, og saa som denne Fabel holdes af alle meest betydelig, og synes at vise Kong Gorms Begierlighed i at efterforske den rette Religion, for det andet den Afskye, han efter gjorte Efterforskning fik til Hedenskabet, kan den være artig nok, her at indføre. Saxo fortæller den saaledes: Da Kong Gorm, var bleven gammel, og nogle havde underviist ham om Siælens Udødelighed, fik han Lyst at vide, hvilken Bolig ham skulle være bereedt efter Døden, og hvad Løn de skulle have, som dyrkede Guderne paa den rette Maade. Herudover raadede nogle Kongen, at han skulle skikke til den Afgud Ugartilok en, som kunde erfare saadant; de sagde tillige, at ingen var meere beqvem til saadan vigtig og farlig Reise, end Torkild Adelfar, saasom han var vant til at reise; thi de samme Raadgivere vare Torkilds Avindsmænd, og søgte ved dette Middel at styrte ham i Ulykke. Torkild fik derfor befaling af Kongen at begive sig paa Reisen, og begav sig paa et Skib, som han lod overtrække med Oxehude. Dermed seilede han bort og kom først udi et Land, hvor hverken Soel eller Stierner skinnede, da han med sine Staldbrødre havde længe reist udi saadan Mørkhed, saa at de ingen meere Forhaabning havde om Livet, saae de omsider langt borte en Jld, hvilken satte Mod i dem igien. Torkild begav sig imod samme Jld, og der fandt en Huule, udi hvilken, da han gik alene ned, fandt han der 2 Kæmper. Disse Kæmper forestillede ham denne Reises Vanskelighed, hvoraf han dog lod sig ikke forskrekke, men begierede noget af deres Jld til sin Reises Fortsættelse igiennem de mørke Steder; Da han fik den, reiste han videre fort, og endeligen med en god Vind kom til Ugartilok, hvor han saae denne Afgud bunden ved Hænder og Fødder med Jern=Lænker. Hans Haar vare vederstyggelige, og ligesom spidse Horn. Torkild tog da med Afgudens Tilladelse et Haar af hans Skæg til Tegn, at han havde talet med ham. Af samme Haar gik saadan Stank, at han og hans Staldbrødre maatte holde for deres Ræser. Hugormene, som laae omkring Afguden, kastede da paa megen Gift paa hans Folk, at de døde alle undtagen fem. Med dem begav han sig til Skibs igien, forfulgt af mange forskrekkelige Trolde, mod hvis giftige Spyt man beskyttede sig med Oxehude. Een, som da ville see ud og ver Borde, mistede sit Hoved af denne Forgift, en anden mistede deraf sine Øine, den tredie, som udstrakte sin Arm, mistede Haanden. Torrild derfore, da han saae, at der var ingen Barmhiertighed eller Frelse hos disse Afguder, vendte han sine Bønner til den rette Gud, som har skabt Himmel og Jord, og kom saaledes med god Vind igien til Solens og Dagens Lys, og var det da ligesom man var kommet ind udi en anden Verden. Paa Hiemreisen spurgte han udi Tydskland, at man der havde en anden Religion, hvorfore han lod sig undervise udi Christendommen, og efterat han havde fuldendt saadan farlig Reise, kom omsider tilbage til Danmark igien. Kongen havde da stor Lyst at vide, hvad Torrild paa denne Reise var vederfaret; men hans Uvenner rottede sig sammen imod ham, og bagtalede ham saaledes hos Kongen, at der blev besluttet, at han om Natten skulle slaaes ihiel. Torkild, som fik Kundskab derom, lagde en Træe=Knub udi Sengen; paa hvilken Maade hans Modstanderes onde Forsæt blev aabenbaret. Den efter indfandt han sig for Kongen og sagde, Herre, jeg giver Eder til af mit gandske Hierte den Utaknemmemelighed, I haver ladet see imod mig for min møisommelige Reise, og den Livs Fare ieg har udstaaet. Jeg burde have været beskænkt hæderligen derfor men nu sætter man mig efter Livet. Jeg mærker, at J endnu er plaget med Trold og onde Aander, efterdi Jn af Eders Tienere lader Eder forføre til Udyd, Kongen lod sig deraf bevæge, og forlangede at høre noget og hans Reise, hvorpaa Torrild begyndte at fortælle, hvad ham var vederfaret, og at beskrive for ham, hvor vederstyggeligt et Spøgelse hans Afgud Ugartilor var. Da Kongen hørte, at han havde tilbedet et elendigt Trold, der laae bundet udi et mørkt Fængsel, blev han derover saa bevæget, at han døde af Harm og Forskrækkelse imellem Torkilds Arme. Torrild tog derpaa frem det Haar, som han havde taget af Ugartilok, hvilket dræbte mange af de omkringstaaende ved dets ulidelige Stank. Denne Fabel er let at forklare: Man seer deraf Kongens Begierlighed efter at udforske den rette Religion; man seer det tykke Afguderie afmalet under et Land, hvor hverken Soel eller Stierner, skinnede; man seer Guds Ord, som en Jld eller Lys, hvilket Torkild blev givet paa Veien, for at redde sig ud af dette Mørke og fæle Land. Ja, man finder ved hans Tilbagekomst Kongens høieste Mænd og Afgudstienere at sætte Torrild efter Livet, for at hindre Christendommens Jndførsel udi Danmark, endeligen seer man Kongens Anger og Ruelse over sin forrige Vildfarelse, og at han døer i Torkilds Armee, det er, omvent til den Christelige Troe. Dette viser, at alle Saxos Fabler ere ikke at foragte, og at mange af dem, hvis man havde den rette Udtydning, kunde blive ligesaa vigtige som de Græske og Ægyptiske Fabler, hvilke under forblommet Digt indeholder Theologie, Morale og sandfærdige Historier. - Dog kan man herfra ikke regne Christendommens Jndførsel udi Danmark, man kan allene sige, at man da først begyndte at faae nogen Kundskab om den Christne Religion, hvilken efter Kongens Død strax forsvandt; thi man seer Afguderiet at have regieret med Gottrik. Gottrik, kaldet den runde eller Gavmilde, Gorm fuld Magt længe derefter. Søn, fulgte hans Fader i Regieringen. Denne Gottrik, hvis Begyndelse nogle regner ud til Aar 774, andre til 796, siges at have havt meget at bestille med Keiser Karl, den Store, i hvis Tid han levede. Denne Keiser førte store og lykkelige Krige udi Tydskland, og søgte, at tvinge Saxen til den Christelige Troe. Den Saxiske Konge, Vitikind, gjorde længe Modstand, men omsider maatte falde til Føie og lade sig døbe. Dette kunde Kong Gottrik ikke lide, saasom Saxerne tilforn havde været Danmark Skatskyldige, og derfor med en Krigsmagt begav sig ind udi Saxen, for at befrie samme Land fra Keiserens Herredom. Keiseren mødte ham vel, for at drive de Danske tilbage; men det kom ikke til noget Feldtslag, efterdi Keiseren blev paa samme Tid begieret af Paven at undsætte Rom mod de Longobarder. Efter hans Bortgang bemægtigede Kong Gottrik sig Saxen, men Keiseren kom nogle Aar tilbage igien, saa at man ventede en blodig Krig; thi Gottrik rustede sig stærk til, og var ikke bange for at møde saadan mægtig Fiende, men han blev paa samme Tid ihielslagen af en af hans Tienere, hvorved Keiseren blev skilt ved en af sine haardeste Fiender. Denne Kong Gottrik eller Gottfried lod opreise en høi Muur, som han bestyrkede med gode Taarne, samme Muur gik lige igiennem det smalle Land, som ligger imellem Øster= og Nordsøen, og at den desbedre kunde bevogtes, lod han derpaa giøre ikkun en eneste Port for Farten af Vognene, som gik ind og ud af Riget; Denne Muur eller Vold blev kaldet Dannevirke, til Rigets Værn mod de Tydskes Jndfald. Kong Gottrikbeskrives ellers som en mægtig Herre baade til Lands og Vands, og som den farligste Fiende Keiser Karl paa de Tider havde, thi han truede undertiden Keiseren, at ville med sin Krigsmagt besøge ham udi hans Residentz Aken. Oluf. Efter Gottrik fulgte hans Søn Oluf, kaldet Goddreng, han førte Krig med sine Undersaatter, for at hævne sin Faders Død; men han regierede kun et Aar. Lyskander i hans Slægtebog holder for, at denne Kong Oluf er den bekiendte Holger Danske, men dette er ligesom meget andet hos denne Skribent, ikkun Eventyrer. Henning. Henning, som nogle kalde Hunger, og Saxo kalder ham Homming, fulgte Oluf udi Riget. Eginard, som har skrevet Keiser Karl den Stores Historie, og levede paa samme Tider, skriver saaledes: Der blev sluttet Fred, imellem Keiser Karl den Store og Kong Henning af Danmark ved Eideren, hvor af begge Potentaters Fuldmægtige 12 paa hver Side kom sammen. Samme Konge gjorde og Fred med Keiser Karls Søn Ludwig Pius.