Viborger Samler, 1791-04-18
ERTISSERTISSE Nittende Aargang. Mandagen den 18de April. RARIUS 1823. R. T. (Fortsættelsen af No. 15.) Hed deres Skrig tiler Faderen til, og blander sin Klage med de øvriges. Faderen og hans Søn Peter tager det døde Legeme, løser Strikken af og legger det ned paa Gulvet. Lavaise og Peter ile for at hente en Chirurg og komme tilbage med ham. Moderen havde man i Begyndelsen holdet tilbage; men nu iler ogsaa hun hertil og bryder ud i det bekymrings fulde Skrig, som man ved saa sørgelige en Scene kan formode af en kierlig Moder. Forgieves søgte hun at kalde Livet tilbaae i sin henfarne Søn - Hun var nær ved Fortvivlelse og Lægen sandt ved sin Undersøgelse det døle Legeme koldt nok til at slutte, at det over i to Timer maatte have været dødt. Skriget af den ulykkelige Familie havde trængt sig igiennem Husets Muure. Pøbelen løb sammen og erfarede at Mare Antoine var død; men hans Dødsmaade vidste de endnu ikke, da man af Frygt for den vanærende Forholdsmaade, som bruges ved Selvmyrdede, havde gjort sin Umage for at skiule den - Men dog vidnede alle Omstænd, heder om, at han selv ge var den ulykkelige Gierningsmand, hans paa Disken ordentlig sammenlagde Kioel, hans Krop, hvorpaa man ikke sandt det ringste Tegn til nogen tilføjet Vold, hans Haar, som ikke var kommen i mindste Uorden, alt vidnede herom. Jmidlertid maatte dog Familien sende Bud til Rettens Betiente, for at de kunde paa Embedsvegne blive forsikkrede om Dødsfaldet og give deres Minde til Begravelsen. Dommerne David og Brive komme og vare Vidner til Faderens og det heele Huuses oprigtige Sorg. Og medens Lægen atter ventes for at tage Syn paa den Døde, er den uden for Huset. samlede Hob beskieftiget med at giøre Gisninger om Aarsagerne til det ulyksalige Mord, hvorpaa en Stemme pludselig lader sig høre iblant Mængden: At Marc. Antoine var en Martyr og af sin Fader myrdet, fordi han vilde antage den katholske Religion. Rørt af dette urimelige Skrig og strax besielet af en enthustastisk Religions Jver lader da David, den eene af Rettens Midler, begge Calaserne sætte fast tilligemed Lavaysse og den katholske Pige. Forgieves forestillede hans findigere Collega ham det usandsynlige i den gjorte beskyldning, som alle Omstændigheder ganske imodsagde. Jeg tager det alt paa mig, var hans heele Svar. De Uskyldige bleve uden videre Forhør strax bragte til Raadhuset tilligemed Liget. En falsk Religions Jver sammenspandt Lognen, for at giøre Sagen troeværdig - Den Protestantiske Kirke, sagde man, bød Forældre at myrde Børnene, om de vilde forandre deres Religion; og saaledes forgiftede en rasende Fanatismus alles Hierter. Ulykkeligviis nærmede sig ogsaa i Toulouse en Pest, som man til Erindring om et der for 200 Aar siden udøvet Blodbad paa Hugenotterne, lavede sig til med stor Høitidelighed at helligholde; og Aaret 1762 var just Jubelaaret. Allerede oprettede man i Tanker Skafotter, satte Steiller og antændte Baal, hvorpaa Calas skulde døe. Pøbelen fordrede med høi Røst dette Offer bevaret til denne frygtelige Høitidsdag. Nu begyndte David omsider de Undersøgelser, som strax efter Gierningen burde have været foranstaltede. De Fangne, som i Begyndelsen vilde skiule Antoines Dødsmaade, tilstode den nu eenstemmig, som den var. - Jntet af det heele Forhør gav det udspredte Rygte Skin af Sandsynlighed -Man fandt hverken Rosenkrands eller katholske Bøger mellem den Afdødes Sager; men dette blev ikke engang optegnet Man lod udgaae et offentligt Monitorium, at alle, endog de som kun havde hørt tale om Sagen, skulde vidne, hvad de havde hørt, hvorved enhver iblant, Pøbelen udspredt ere Løgn blev antagen, som lovligt Vidnesbyrd, ja, paa det Pøbelens rasende Religions-Jver endnu meere kunde blive optændt, besluttede man i en høitidelig Procession af Præster at begrave den Hængtes Legeme i Domkirken, som en Martyr. - Forgives vegrede Præsten, en billig og klog Mand, sig for at overlade sin Kirke til saa besynderlig en Ceremonie; man brød sig intet derom, men begrov en Selvmorders Legeme paa et helligt Sted med den høitideligste Pragt. Endelig samledes Dommerne for at afsige Dommen, hvis Jndhold var at den gamle Calag, hans Kone og Søn bleve fordømte til den ordentlige og overordentlige Tortur. De appellerede strax; og dog lagde man dem, som overbeviiste Forbrydere Lænker og Fødderne. Oberretten i Tour nelle blev paa en ligesaa ubillig Maade ved at undersøge Sagen. Den 9de Marts 1762 begyndte man paa nye at foretage den. Tretten Dommere forsamlede sig i Tournelle. Man foreslog først at afsige Dommen over den ulykkelige Olding, og lod ham komme af sit Fængsel. Dette Forslag fandt bifald. Da han blev ført igiennem Domhuusets Gaard, drog et Baal, hvorpaa man opbrændte et calvinistisk Skrift, hans Øine til sig. Af Vagten, som førte ham, bestyrkedes han i den Tanke, han havde fattet, at dette var Tilberedelsen til hans egen Død – J denne Døds=Angest kom han for Retten, ubeqvem til at tale til sit Forsvar, ja nente stærk nok til at kunne hæve sin døende Stemme, for at bevidne sin Uskyldighed i sin Søns Død. Men Dommerne, som intet vidste af dette, troede at læse Tilstaaelsen i hans forvirrede Miner og uroelige Ansigt. Saa blev da den ulykkelige Mand dømt af de 7 Dommere til at nødes ved Tortur til Bekiendelse, derpaa levende radbrækkes, døe paa Steilen, og efter at have ligget der i to Timer, da at brændes. Med den meest heeltemodige Standhaftighed udholdte han de grueligste Pinsler, og da man herved vilde tvinge ham til at angive sine Medskyldige, var hans Svar dette, hvor ingen Forbrydelse er, kan heller ingen Medskyldige være - Hans Standhaftighed, da han gik sin Henrettelse imøde, og Dydens imodstaaelige Magt begyndte at røre Tilskuernes Hierter. Men for sildig frembragte den der en forvirret Følelse af Medlidenhed og Fortrydelse. Endnu i det sidste Øieblik af hans Liv søgte en Præst at overtale ham til at bekiende; men Calas svarede med et Øiekast, fuldt af Ømhed: hvorledes kunde Sr. J da troe, at en Fader skulde ombringe sin egen Søn Bøddelen begyndte sin Forretning, og ethvert Stød som traf den Ulykkelige, kaldte en Taarestrøm frem af Tilskuernes Øine. Endnu vovede den ophidsede Dommer David, at nærme sig til Steilen, hvor den Døende var lagt, og tiltale ham: seer du, ulykkelige Menneske, dette Baal, som snart skal forvandle dit Legeme til Aske, tael Sandhed. Med den sidste Rest af sine Kræfter vendte Calas Hovedet fra ham. Skarpretteren slog til og han døde. Nu syntes Dommernes Vrede afkiølet i den uskyldige Faders Blod - De øvrige bleve ved en nye Kiendelse frigivne fra videre Tiltale - Menneskeligheds Følelse talede høi, imod den misbrugte Retfærdighed - Ædeltænkende Mænd paatoge sig den undertrykte Uskyldigheds Forsvar - Sagen blev bragt for den franske Konges Ører - Voltaire, den af dem, som ikke kiende ham, forhadte Voltaire, var et Middel til de Uskyldiges Frelse. Den ulykkelige Familie erholdt Gods og Ære igien. Men Faderen, den gode ærværdige Calas var dog død, og intet kunde kalde ham tilbage til de Levendes Land. Saa virker en fanatisk Religions Jver tvertimod Religionens velgiørende Hensigter - Saa bliver dens salige Lax domme et Spil for de menneskelige Lidenskaber, J denne Fortælling har man fulgt Hr. Christiani i sin Geschichte, Meere kan eftersees i der nenesten Weltbegebenheisen. Voltaires Traite sur la Tolerance. Landvæsenet vedkommende.