Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-11-30
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. as HolsamTrettende Aargang. No. 96. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 30 November 1816. Peter Klims overjordiske Reise. (Fortsat, see No. 91.) Jeg kan ikke nægte, at denne uventede Ære gjorde mig ganske forvirret. Jeg, som paa Jorden, saa ofte har maattet staae med Hatten i Haanden for en Pedel, krummet Ryggen baade for Høi- og Lavbaarenheder, døjet Grovheder af mangt et ubetydeligt Væsen, der ansaae sig langt ophøjet over mig, fordi dets Navn optog en Linie i den Calender, hvor mit forgjeves søgtes, jeg saa mig nu bragt til et saadant Lykketrin, at jeg kunde spadsere omkring paa Ryggen af en overjordisk Monarks første Ministere og Hofmænd. Havde min Væxt, ved Siden af mine nye Medskabninger, ikke givet mig Udseende af en Kjæmpe, og dette physiske Fortrin indgydet mig en ædel Selvfølelse, saa maa jeg oprigtigt tilstaae, at jeg, siddende her ved Siden af en mægtig Monark, let kunde blive svimmel i Hovedet, og udraabe med Jeppe paa Bjerget: "hvad er dette for en Herlighed, og hvordan er jeg kommen dertil." Men nu gjorde jeg mig, som i sin Tid, Napoleon, al muelig Umage for at glemme min Byrd og Stand, og det lykkedes mig saa meget mere, som jeg her ikke behøvede at bringe Andre til at glemme disse, da ingen kjendte mig, ingen kunde fortælle noget om min Ungdomstaabeligheder, eller calculere hvormange Kryds jeg havde faaet til mine Examiner. Man betragtede mig som et overnaturligt Væsen, som et Meteormenneske, der var faldet lige fra Himlen ned paa Jorden, skjøndt man ligesaalidet kunde begribe dette, som vi kunne begribe Meteor stenenes Fald paa vor Planet. Over Bordet blev der talet meget, som jeg, af Ubekjendtskab med Sproget, naturligviis ikke forstod et Ord af, men saa meget kiendte jeg dog til Physionomiken og Mimiken, baade af Lavater og Engel, at jeg tydeligen kunde see, at Talen angik mig. Men hvad der faldt mig meest besværligt, var Etiquettens tilbørlige Jagttagelse. Vel kunde jeg forestille mig, at man vilde vise mig, som en Fremmed, især fra en anden Planet, den Overbærenhed, jeg med saa stor Ret kunde fordre; men Etiquetten var her saa stræng, at den overgik de dristigste Forestillinger om Hof tvang og Hofstivhed. Gjæsterne sadde paa et Slags Forhøining omkring Bordet, istedet for at de her paa Jorden opvarteende Pager og Laquaier staae bag Stolene, saa laae de her paa alle Fire under Bordet, og rakte Madden i Veiret. Jngen turde sætte en Skee eller Gaffel til Munden, undtagen hver Gang Monarken gjorde det; men min Sult var saa stor, at den kom mig til at glemme al Etiquette, og at jeg hellere vilde paadrage min Person Monarkens Unaade, end sætte min Mave paa en ulykkelig Prøve. Dog, istedet for at optage denne min Dristighed ilde, syntes Regenten tvertimod at more sig ved min mageløse Madlyst, og hver Gang jeg tog en Bid i Munden, stak han i en Skygger=Latter, der strax istemtes af alle Hoffolkene. Vist nok vare mine Bid, i Forhold til de billinger, de toge, hvad min Figur var imod deres; men at see sig saaledes udleet ved hver Bid, man tager i Munden, er, naar manikke har ladet sig engagere til Hofnar, som enhver let indseer, en ubehagelig Ting. Min Sprog, uvidenhed og min Sult, reddede mig her fra at begaae et Feiltrin, der maaskee havde styrtet mig i en stor Ulykke. Jmidlertid lærte jeg af denne Hoflatter tre Ting: først, at det stundom er en stor Lykke, ikke at forstaae eller vide hvad Folk tale om os, andet, at intet bringer os lettere tilat glemme det Menneskelige, end det Menneskeligste af alt Menneskeligt: Sulten; og tredie, at det, naar man endeligen maa og skal være blandt de Store, er bedre, at vi give dem Stof til Latter, end til Vrede. Over Bordet gav Monarken mig det Navn: Nalaraki, i det han fyldte en stor Guldpocal og tømte den, saavidt jeg kunde skjønne, paa min Sundhed. Dette erindrede mig om Kong Pharao i Ægypten, der kaldte Joseph, da han ophøiede ham til Finantsminister, og satte ham over Provideringsvæsenet: Abrek. Jeg forudsaae allerede i Tankerne, at jeg snart vilde kunne bane mig Veien til en lignende Lykke hos min ny Herre, uden at jeg just, som Joseph, behøvede at eyde Drømme for Bagere, der skulde hænges. - Kongen reiste sig nu, beærede mig med et Kys, og tilkiendegav mig ved en Bevægelse med Haanden, at jeg kunde begive mig bort. Tre Rygge præsenterede sig nu igjen for mig; jeg spadserede paa disse ud af Spisesahlen, og to fornemme Herrer, som jeg antog for mine opvartende Cavalierer, ledsagede mig ind i mit Cabinet. Unægteligen havde man her sørget Kongeligen for Alt, hvad der kunde tjene til min Beqvemhed og Tidsfordriv. Men det havde kun den eneste Feil, at det ikke passede sig for mig, og erindrede mig om det prægtige Springvand i Abdera, der, fra Konstens Side, var et Mesterstykke, men paa hvilket Delphinerne havde den ubodelige Feil, at Næseborene vare forstoppede, og at de, hver Gang Vandet ved visse høitidelige Leiligheder skulde springe, saae ud som om de havde Snue. J mit Cabinet fandtes en deilig Divan, men som baade var saa smal, kort og lav, at jeg hverken kunde sidde eller ligge i den, - en Samling af Lostbart, indbundne Bøger, som jeg ikke kunde læse i - og et musicalsk Jnstrument af ypperligt og konstigt Arbeide, som jeg ikke kunde spille paa. Efterat jeg havde vælet her noget, og tænkt over min nye Stilling, indfandt der sig en Mand, der ved Gebærder gav mig tilkiende, at han var Sprogmester, og hidsendt af Kongen, for at give mig Underviisning i Landets Sprog. Dette gav mig en høist fordeelagtig Forestilling om Monarkens oplyste Tænkemaade. Jeg svarede ligeledes med Gebærdesprog min ny Læremester, saa godt jeg kunde, yttrede ham og Regenten min forbindtligste Tak, og gav ham at forstaae, at jeg nok ønskede, Underviisningen maatte tage sin Begyndelse, saasnart som mueligt. Med forekommende Artighed tog han nu en stor billedbog frem, i hvilken der fandtes Afbildninger af alskiøns i Naturens og Konstens Rige forekommende Gienstande, og under hver af dem deres Benævnelse i Landets Sprog. Allerede i den første Time lærte jeg en god Deel Ord; thi jeg opdagede strax et Slags Slægtskad imellem de europæiske og det herværende Sprog, og da jeg ved Universitetet havde lagt mig meget efter Etymologien, saa kom denne mig her særdeles til Nytte. Jeg erfarede strax ved første Lection, at jeg befandt mig paa Planeten Bakul, i Kongeriget Lakur, der regjeredes af den stormægtige, og vidtberømteste af alle Regenter, - det vil sige paa Planten Bakul Kong Zipzak. Nu havde jeg da, saa at sige, stukket Fingren i Jorden, og lugtet hvad Land jeg var i; jeg behøvede ikke mere at frygte for Jammes Cooks eller MungoParks Skjebne paa Jorden, thi i et Land, hvor man viser Fremmede, ikke blot af en anden Troe, men endog af en anden Skabning, saa megen Gjæstmildhed; hvor man har Bøger og ikke er bange for at lade Folk læse dem, der behøver man ei at frygte for at dræbes af ovathiske og africanske Menneskrædere, som Cook og Mungo Park, eller af catholske Fornuftædere, som Klerkene i det Costnitske Kirkemode, og Jnqvisitorerne i den spanske Kjetterret. Det eneste jeg endnu var bekymret for, var min franske Reisefælle, Monsleur Montolfier. Jeg havde hverken seet eller hørt noget til ham, fra det Øjeblik af, jeg havde forladt ham siddende i Luftmaskinen, og jeg plagede mig med tusinde ængstende Forestillinger om de Uheld, som mueligen kunde være tilstødt ham. Jeg kjendte det franske Blod, der ved den ubetydeligste Leilighed stiger til 35 Sr. Reaumur, medens den lykkelige sjællandske tempereerte Varme grad veed at skikke sig i Alt, selv blandt en fremmed Planets Beboere. Jmidlertid indstillede jeg Franskmanden til Skjebnens allerhøieste Naade, og sysselsatte mig ene med at lære det Lakurske Sprog. Jeg holdt mig hele Tiden inde, og kom ikke til Hove, thi jeg havde besluttet, ei at tale med nogen anden end min Sprogmester, saa længe jeg ikke havde lært de almindeligste Ord og Udtryk. Da jeg, uden at rose mig selv, har et godt Nemme, saa fik jeg i en Tid af fjorten Dage en saadan Færdighed i Landets Sprog, at jeg, den femtende, allerede kunde skrive et Carmen paa tredive Stropher til den mægtige og vidtberømte Monark, Kong Zipzark Berømmelse?); det blev optaget med stort og udeelt bifald ved Hoffet. Jeg havde nu Haab om, at det vilde snart gaae mig, som den berømte Engelskmand, William Jones, der var bleven saa stærk i det sankritiske Sprog, at Braminerne selv beundrede hans Jndsigter i deres hellige Tungemaal. Hele Hoffet var færdig at falde i Staver, da jeg i Landets Sprog første Gang holdt en kort Tale til Monarken, hvori jeg fortalte ham mine Hændelser. At jeg, ligesom en Meteorsteen, var kommet igjennem Luften, at en Ballon havde bragt mig did, det var noget, som *) Det maa ikke forundre Nogen, at min Frænde saa hurtigen lærte at skrive Vers i det Lakurske Sprog; jeg har kjendt Folk, der, efter at have nydt otte Timers Undervisning i det Franske, selv begyndte at give Jnformation i Sproget, saavel i Jnstituterne, som privatissime; ei at tale om det Tydske, som en Hr. v. Borgen vilde kalde undser Muttermal, da man hos os i Almindelighed fore dermed, men selv det Persiske lærer man i en saadan Hurtighed, at salig Auditeur C. G. Molberg kunde oversætte Chri Ungdoms Historie og udenlandske Reiser af dette, her i Landet just ikke meget almindelige Sprog, paa godt Dansk. Jeg kjender de Folk, som end- og heller oversætte af det Arabiske, Persiske og Mesopotamiske, end af Tydsk, fordi man, ved at oversætte af saadanne Sprog, ikke letteligen udsætter sig for Kritikasters Kritikasterie. A. K. ingen Lakurer kunde faae i sit Hoved, om end Newton selv var staaet op af Graven, for at bevise dem Planternes Tiltrækningskraft, og hele det astronomiske Facultet havde forsikkret dem, at en Montgolfiere kunde løfte os mange Mile i Veiret. Havde Kong Zipzark været en Mand som Pave Urbans VIII, saa kunde det let gaaet mig som i sin Tid Galilei, der blev actioneret, fiscaliseret og condemmeret, fordi han paastod, at Jorden dreiede sig omkring Solen, og kun, ved at slaae sig selv for Munden, som en Lønner, kunde undgaae Kjetterdøden. Men Kong Zipzark var en Mand af ganske anden Tænkemaade end den inurbane Urbanus. Hvor megen Opsigt end mine nye Sætninger gjorde blandt de Lærde i hele Kongeriget, hvor almindeligen de end betragtedes som kjetterske, og hvor meget man end hemmeligen arbeidede paa, at faae mig formeligen anklaget for Consistoriet, vilde Monarken dog paa ingen Maade tilstede en saa uretfærdig Fremgangsmaade. (Fortsættes.)