Københavns Adresseavis, 1780-07-10
Og en Fortegnelse paa Auctionen, som holdes paa de J Anledning af Foreningen imellem A. H. og C. L. den 7 Julii 1780. Jeg sang tilforn en Klagesang, Da Dødens Fælhed Tanken tvang Til Stedet hen at kige, Hvor Livets Glæde myrdet laae, Og hvor jeg bare Rædsel saae. Fra Krog til Krog at hige. Jeg sluttet fra mig selv til den, Der savnede sin bedste Ven. Vi Labyrinthen kiender, Hvor hver en Stie kan føre vild Vi veed, hvorledes hellig Jld Ved Taarer stærkest brænder. Vi deele Sorg, det letter; men Med Børn naar Fader deeler den Jnspæde Aar, da finder Han først, at ingen Sorg er deelt; Han alles faaer, og taber heelt Hvad Børn og Huset vinder. Min hulde Broder, hvilken Dag! Og hvilket rædsomt Torden=Brag, Din Siel har maattet døye. Hvor skum, hvor mørk, hvor frygtelig, Har hver en Udsigt syntes dig J Taagen for dit Øye! Men det just giører Glæden sød, At Lykken faaer tilforn et Stød, Da bedst dens Styrke kiendes. Jeg kalder den ulykkelig, For hvem ald Modgang skiuler sig, Og Lykken aldrig vendes. Hvis Vinteren ey bredte ud Paa hver en Plante Kuld og Slud, Vi aldrig saae det Grønne, En Bøges Skygger skiulte os, En Blomstret bød vor Klædning Trods, Vi manglede det Skiønne; Den rige Høst, den moedne Frugt, Det smukke Syn, den søde Lugt Paa heele Jordens Flade; De muntre Chor i Skovens Top. Som iilende mod Himlen op Med Lyst sig høre lade Den Brumlen af usynlige, Der synger og en Skabere. Med huule lave Toner: At det for deres Gud er let, At give Liv og tage det Fra tusind Millioner; Den Hær, som ud af Jordens Skiød, Krøb frem, og strax sin Forraad nød Af vel forsynte Lader, Den Vriml, som i hvert mindste Vand Ved Liv og Ophold vidne kan, At Gud er alles Fader. Kort sagt: ald den Forlystelse, Som Øyet seer paa hvert et Kree Udi den blide Sommer, Den har sin Grund i Vinteren, Som er det Chaos, hvoraf den Saa prunkende fremkommer. Naturens heele Herlighed, Hvis den Forandring aldrig leed Udi de smukke Deele, Ey meer var smuk, men Deelene, Som nu forsvandt, nu lod sig see, Forherliger det Heele. Selv det, som største Fælhed har, Som Tab af det, der kiærest var, Som Savn af det der kunde Os tiene bedst, som det hvorpaa Vor Velfærd, Liv og Lykke laae, Og gik med det tilgrunde, Det som meest ligner Dødens Bud, Og tordner grummest Rædsel ud, Tet ogsaa meest opliver. At see sig frelst og lykkelig, Da største Fare viiste sig, Nye Liv og Lyst dog bliver. Da føles kuns Befrielsen, Og Glæden river Sielen hen Til den, som begge skabte. Var Faren stor vi freistes fra, Hvor større er ey Frelsen da? Forbi er og det tabte. Hvor født blev dog det stille Blik, Som forulykket Skipper fik, Da Skibet havde braget, Og Døden selv paa Planken slog, Og Stormens Magt det Haab bortog At bierge Liv paa Vraget. Den Fryd, som brænder i hans Bryst, Forvandler snart ald Sorg til Lyst, Lad rigest Ladning ligge. Paa Havets Bund; Han vandt dog meer, Som sig og Folket bierget seer. Han vandt og han skal tigge; Men naaer han Havn, og seer han, at Ulykken af den fæle Nat. Begynder og at flygte, Han Skade leed, men Skaden kan Oprettes, at ey hans og han Har Følgerne at frygte, Han glædes dobbelt hver en Gang Han tænker paa sin Hielp og Trang, Naar rasende Vinde tude, Da beder han for andres Mast, Han hudsker, at hans egen brast, Men Gud holdt Bølgen ude. Dig, som jeg aller dette for, Fordi din Lykkes Skib i Fior Hor ogsaa Havsnød prøvet, Dig priser jeg meer lykkelig End Lykkens Kiæledæg, som sig Har aldrig følt bedrøvet. Den Glæde, du og dine Smaae Kan vente nu igien at faae, Erstatter fuldt den Smerte, Som for dig qvælte, meest for dem. Hvor maae ey Fryden vælde fremOg kildre Bryst og Hierte, Den Gud, som hørte dine Kluk Den Talmand, som med Suk paa Suk Frem for vor Fader træder, Og traadte frem for dine, da De selv en kunde sige, fra Den Gud, som alle glæder. Han, han, som har Velsignelsen, Og sparer ey for Skabningen, Men ofte den indhyller. Som Lægedom i bitter Smag, Han er det, som antog din Sag, Haan, som du Takken skylder. Men har og han det første gjort, Da er ey sidste meere stort For ham at og fuldføre. Han, som gav dig en dydig Brud, For dine Børn saae hende ud Dem lykkelig at giøre. O kiære Sex, og een med Fem Forbunden, for at trøste dem Og Himlens Redskab blive Forlader, at mit Hiertes Fryd Vel vildet har en bedre Lyd, Men ey har kundet give. Naar, ædle Brudepar, jeg seer, Velsignelsen sig meer og meer Paa Begge at udbrede,