Kiøbenhavns Postrytter, 1795-12-25
Da Kongen den 8de havde bekiendtgjort Underhuset, at den Crise, der ved de nærværende Parlamentsmøders Begyndelse i Frankerig stod paa, havde ført Tingene til saadan en Orden, der vil bevæge Hans Majestæt efter sine forhen yttrede Grundsætninger, med alvorligste Attraae at møde enhver Fiendens Redebonhed til en Underhandling, at tildeele denne den fuldeste og hastigste Virksomhed, og slutte Tractat for en Almeenfred, saasnart dette paa retfærdige og sammelige Betingelser for ham og hans Allierede kan skee, foreslog Pitt Dagen derpaa en Taksigelsesaddresse, fordi han havde erklæret Frankerigs nærværende Regiering negotiationsdygtig. Sheridan holdt en meget stærk Tordentale mod Ministren, der før havde behandlet dem, som havde stemt for Kongens Død, som Lumpenpak, og nu paa eengang fandt et Directorium, der notorisk næsten bestod af lutter saadanne, dueligt til Fred og Venskab. Ydermere fandt han det synderligt, at Ministeren ikke havde erkiendt Frankerigs Regiering for Negotiationsdygtig, før den, ligesom han, ved Krigsfolkets Hielp havde stadfæstet sit egenmyndige Valg, og handlet mod deres Committeenters Villie, og især kunde han ikke riime den med Ministerens to Dage før aabnede Budget, der bebudede Rustning og Krigens Fortsættelse. Han foreslog da ved Adressen følgende Tillæg: at det gjorde Parlamentet meget ondt, at Hans Majestæt nogensinde havde ladet sig raade til, at ansee Frankerigs indre Anliggender, som Hinder i en Underhandling; at, hvis denne Vildfarelse vedblev, den mindste Forandring i Frankerig igien kunde give Anledning at fortsætte Krigen og forhale Freden; at al Bekostning og Blod for denne Drøm var bortødslet, og at man paa det indstændigste bad Hans Majestæt at lade den fare, og ufortøvet paa billige og ærefulde Vilkaar begynde en Underhandling. Wilberforce tog Ministerens Partie, roeste Tingenes Stilling og Orden i Frankerig, og fandt det meget klogelig handlet af Ministeren, ikke udmygelig at bede om Fred, men ved at ruste til Kriig paa eet Aar at nødsage Fienden at haste paa Freden. Altsaa - raabte Hr. Grey, ere 51 Millioner brittiske Penge bortødslede; Strømme Menneskeblod udgydede – hvorfor - ikke, som Ministrene forhen sagde, for igien at indføre Monarkiet i Frankerig, siden det engelske Monarkie ikke ved en saadan Republik kunde være sikkert – ikke for at straffe Kongemorderne, ikke for at føre Kriig paa Liv og Død; men for at faae Conventen inddeelt i to Huse. Jeg har intet mod Ministrene; thi de erklære, at de ville handle saaledes, som Oppositionen fra første Begyndelse sagde, de vilde handle Frankerig erkiendes altsaa dog som Republik; thi jeg vil ikke haabe, det ikke er Ministrenes Alvor, og naar disse virkelig indsee deres Vildfarelse, der visselig har været fordærvelig nok, maae man nu overlade dem til sig selv, for endnu paa den mueligst bedste Maade at ende en Kriig, som de aldeles havde kundet og skuldet undgaae. Pitt tog Krigen i Forsvar, som en om Fader sit Barn, og yttrede, at, hvis man spurgde, hvad ved denne Krig var vundet, vilde han svare: alt det, vi uden den vilde have tabt, og giengieldte i øvrigt Oppositionens Bitterheder med andre. Men For gientog sine Venners Meeninger, og erklærede, jo før man kunde faae Fred, jo bedre var det for Engelland. Adressen til Kongen blev omsider bevilget.