Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-10-23
Siden den Baggesenske Feide synes der at være en Vaabenstilstand i Literaturen, og næsten skulde man troe, at man ogsaa der, ligesom i den politiske Verden, er bleven kjed af Krig, mueligen fordi man i begge for meget og for vedholdende har anstrængt sine Kræfter. Derimod have istedet for de litteraire, de borgerlige Pennefeider tiltaget i en høi Grad, og synes ordentligen at finde deres Yndere. Det er yderst sieldent mere for Meninger angaaende offentlige Anliggender, der angaae Samfundet eller hel Menneskeheden, at Straffelovene for Trykkefrihedens Misbrug bringes i Anvendelse; ne det er ganske simple borgerlige Sysler, ganske haandgribelige Skjældsord, der foranledige saadanne Procedurer. Det er ikke mere en P. A. Heiberg, M. C. Bruun, N. D. Riegels C. Bastholm a., som man seer paa Tourneerpladsen, med Hjelm, Brynie og Pantserskjorte, nei, det er Epistole obscurorum virorum, der sysselsætte den læsende Verden i uophørlige Pennekrige. Exempler ere forhadte – men det vilde vist kunne give en dansk Hogarth Æmne til den skjønneste Satire, dersom han bragte alle de forskjellige Gjenstande for disse Stridigheder i en eneste Hovedgruppe. Sandeligen, man kan baade græde og lee, naar man seer et saadant Uvæsen. Paa den ene Side er det sørgeligt af være Vidne til, hvorledes Pressen, den herligste blandt alle de Opfindelser, den menneskelige Aand kan rose sig af, misbruges til Usselheder i en Tidspunkt, da den kunde anvendes til langt gavnligere og vigtigere Ting; paa den anden naaman lee, naar man seer Gammelstrands Matroner, forflyttede til Literaturen, tale til Folket paa Prent. Dog, intet Onde i Verden er ganske uden Gavn. Ogsaa hine gemene, Literaturen dybt fornedrende Kjævlerier, have den Nytte, at de vænne den bedre Deel af Nationen til at foragte dem, og at man, endog angreben af den, tilsidst maa betragte dem med ligesaa stor Ligegyldighed, som man er Vidne til Fiskerkjærlin, gernes Skjænderier og Strandcadetternes Slagsmaal. Men dyrekjøbt er vist nok denne negative Nytte, i Forhold til den skadelige Virkning, den har paa Sædeligheden i Almindelighed. Tilforn iagttog man dog visse Velanstændighedslove i Pennestridigheder; man lod dog Mennesket og Borgeren, saavidt mueligt, blive uden for Spillet, og overtraadte nogen disse Love, saa kunde han være vis paa de Ædleres dybeste Foragt. Ofte skrev man virkelig paa mangen Forfatters Hjertes Regning, det, som kun var en Følge af hans Mangel paa Opdragelse og Velanstændighedsfølelse. Men nu er næsten intet mere helligt: forskyldte og uforskyldte menneskelige Feil, drages med indi Sagen, og det er sjeldent mere, som civiliserede Mennesker, at man befeider hverandre i ærlig Tvekamp, men som den vilde Americaner scalperer man sin Fiende og løber hoverende omkring i Gaderne med hans afflaaede Pandeskal. Hvor skadeligt maa en saadan Tone ikke virke paa den opvoxende Slægt? Hvad vil man i saadanne Tider vel med Billighed kunne fordre, naar Talen er om Velanstændighed, af den saakaldte gemeene Mand, naar de, der vilde belære, danne, veilede Andre, tillade sig de gemeeneste Gemeenheder, Dog Menneskevennens eneste Trøst er det Schirach - ikke han, som skrev Visdommens Bog, men han, som en Tidlang gav vise, skjøndt den Gang lidet paaagtede Lærdomme i sin politisches Journal, – saa ofte sagde, das kann nicht so bleiben. - Den polemiske Deel af vor Literatur synes nuomstunder at være en snart udbrændt Vulcan, paa hvis Ruiner der maa opstaae noget Nyt og Bedre. Naar først vor læsende Almeenhed er blevet saa overmættet af de dumme, ondskabsfulde, uvigtige Stridigheder, at den ordentlig vil og maa føle en inderlig Væmmelse derfor, da vil en ædlere og bedre Critik kunne reise sig, saavel i de literaire, som i de borgerlige Anliggender. De i Lethe Flod nedsjunkne Uhumskheder ville da saa meget bedre lære den forstandigere Læser, at gjøre Forskiel paa Tænkerens og Menneskevennens velgjørende Lægedomsurter, og Ondskabens og Dumhedens giftige Skarntyder. Jndfald. En Qvæker og en Catholik havde stiftet et meget fortroligt Venskab sammen. Den sidste tilskrev den første et Brev, som endtes med de Ord"vi ere og blive Venner, adskillelige i Liv og i Død." Qvækeren svarede derpaa: "jeg er alt formeget Din Ven i Livet, til at ville være det i Døden, thi sæt, at vi begge under Armen, Du med Hatten af, jeg med Hatten paa, kom til Himmelens Porte, og St. Petrus spørger, hvor banker, saa vilde Du naturligviis svare: "to uadskillelige Venner, men naar han saa lukker op- og seer mig med Hatten paa, vil han upaatvivleligen spørge, hvad er det for en Pandur, som staaer der med Hatten paa Du vil da rimeligviis svare: "det er en Qværer, Deres Hellighed, og slige Folk tage ikke Hatten af for St. Peter selv. Vil Du nu udsætte dig for at blive afvist for min Skyld, Lad os derfor være adskillelige i Livet og adskillelige i Døden.