Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1790-02-26
(Forsættelsen fra No. 5.)J det vi saaledes snakkede, gik ved noget afsides og ganske uformærkt befandt vi os et Stykke bort fra Hjorden; men paa engang overfaldt Oxe Hyrden, os og i vrede slog os ubarmhiertigen. Velan! sagde jeg til min Følgesvend hvad siger du nu, hvad tykkes dig om disse Trygk, dette er noget ubeqvemt, svarede han, dog, hvad skal man sige, Fluerne falde mig og besværlige; men skulde jeg tage grumt afsted imod dem, dette er jo høimodigt svarede jeg have udenTvivl ofte Leilighed til at øve saadan Taalmodighed. Jeg tilstaaer det, sagde Oxen, dette Menneske er vred, han overgiver sig ofte til en strafværdig Egensindighed, ligesom et Barn. Jeg har Medlidenhed med hans Hidsighed og jeg giver ham i mig et Exempel paa Kolsindighed, drager han ingen Nytte deraf saa er det desto slemmere for ham. Ach raabte jeg, det er Philosophie, ja den udvalgteste Philosophie. Men sagde Oxen til mig, hvad og verordentligt seer du her, troer du at udrætte noget stort, naar du er roelig og fornøjet der, hvor alle Ting gaaer dig efter ønske, sætte i ikke Taalmodighed iblant Dyrenes Tal, hos os holde vi den for ligesaa roesværdig som nødvendig, og vi erfare alle Dage Nytten, deraf. Og hvortil tjener det, at sætte sig imod det onde, man gjør det dermed ikkun værre, det bliver jo bædre for den som lider taalmodig. Ol i høihiertige Mennesker! i tilskrive vores Taalmodighed Dumheden da den dog i Gjerningen sætter os langt over eder. Naar i overgive eder til en rasende vrede imod eders troe Tjenere, saa betænker, hvad der vilde skee, om vi ikke vare fornuftigere, vi vilde ligemaade henfalde til Hidsighed afkaste Aaget og sønderrive de svage Baand, og i vilde blive igjennemborede af et mordisk Horn, eller vi vilde i det ringeste løbe bort fra eder, og altsaa maatte i savne vores Tjeneste. Men os bliver derimod berøvet den omhue, som i for vor Skyld paatage eder, og det beqvemme Skiul imod Vinterens Strenghed, samt de skiønne Levnets=Midler. Menneskene vilde forfølge os i Skovene og omgaaes med os ligesom med vilde Bester ved vores Taalmodighed og den Foragt, som vi kaste paa en forfængelig Hidsighed, forekomme vi al den uhæld. Jeg roser denne Stormodighed, sagde jeg, og jeg forundrer mig saa meget mere over, at den gaaer saavidt at i endog lade eders Pande Been slaae i Stykker, for at i kan tjene Menneskene til Spise. Dette hvorom du her taler, kommer os vel saa for, svarede han og vi have undertiden seet saadane Ting. der kunde bringe os paa de Tanker, at Menneskene feede os, for at opofre os til deres umaadelighed; men vi bekymre os ikke derom. Dyrenes almindelige Skjæbne er at døe. Og hvad ligger der Magt paa, hvad Maade det skeer paa Naar en naturlig Bevægelse foraarsager at vi gjøre os utilbeens, naar vi tydeligen for vore Øjne see Tilberedelse ne til vores Død, saa spare vivores Skræk ind til det sidste Øjeblik, dersom vi ikke see den forud. Det nærværende nyde vi roeligen, uden at bekymre os om det tilkommende. Men hvad i lade eder nøje dermed, sagde jeg, at i af Mangel paa Forudseelse ikke tænke paa det tilkommende, ja i Sandhed, svarede han, og det ret oprigtigt, er dette Kilden til vores Lyksalighed. Ja det arme Meneskes Exempel, der opvarter os er tilstrækkelig nok at overbevise mig derom. Han gaaer og kommer igjen uden Afladelse, han bekommer sig for, at samle Jordens Frugter sammen i sit Huus, bekymringene, ere ligesom afmalede i hans Ansigt, naar Himmelen overdrages med tykke Skyer, naar et Uvær reiser sig, saa skiælver han for sin Høst. Jeg derimod tænker ikke paa andet end at sætte mig i Sikkerhed. (Forsettelse følger.