Viborger Samler, 1782-11-11
Om Selskaber. More Fornøielser i Marken og Haven ere nu forbi for dette Aar, Luften bliver kold og driver os ind i Husene, Aftenerne blive lange og give Anledning til venskabelige Sammenkomster og selskabelige Fornøielser. Jeg har foresat mig, hvis Forsynet ikke hindrer det, i denne Vinter at være ret selskabelig og indskrænke mig mindre, end forhen, til mine Venners lille Selskab. Vel agter jeg ikke at paanøde nogen mit Og mit Selskab, thi jeg vil intet mindre end være uvelkommen, men jeg agter ei heller at forsømme noget anstændigt Selskab, hvortil jeg kan have Adgang. Min Hovedhensigt skal altid være at bidrage noget til at befordre Retskaffenhed. Med dette Forsæt tør jeg just ikke love mig altid at have fornøielige Aftentimer; Jeg har allerede gjort Begyndelsen, og hvis det øvrige skulde blive den liig, maatte jeg næsten ansee alle mine Vinteraftener som spildte. Hoflighed udfordrede, at jeg skulde besøge den gamle Hr. G. Jeg vilde gjerne talt med ham om en og anden vigtig Sag, men han lod mig aldrig tale ud; Snart indfaldt der ham, enten ved Tingenes Liighed, eller ved en Persons Navn, som blev talt om, adskillige Tildragelser, som jeg maatte høre paa, uagtet de ikke mindste Maade angik mig. Allevegne havde han raadet til eller fra, hiulpet til eller meglet imellem Mit Hoved blev ganske forvirret over Mængden af hans Bedrister, som jeg med Kiedsomhed skulde høre, alle opregnes, og hvorfor jeg tilsidst havde intet andet for tre Timers Forliis, end at see den gamle Sandhed, bekræstet ved en nye Erfaring, at gamle Folk gjerne forfalde til Selvroes. Den følgende Aften var ikke i mindste Maade fordeelagtigere. Jeg gik for Slægtskabs Skyld hen til Hr. B. Hans daglige Selskabsbroder Hr. M var hos ham og havde allerede fortalt ham alle Byens Nyheder. De vare siden komne paa Tale om andre Ting og disputerede endnu med hverandre om om de tilkommende Kornpriser, om Qvæghandel o. s. v. Siden de talte af Erfarenhed, havde jeg med Forneielse hørt dem længere tale om Ting, som angik Landhuusholdingen, men Hr. B. vinkede af sin Datter; Strax kom Spillebordet og Kortene frem, og jeg maatte, til min Ærgrelse, uagtet alle Jndvendinger, gjøre tredie Mand til en Lhombre. Man beholdt mig til Aftensmaaltid, for siden efter endnu at fordrive den Gamle nogle Timer med Kortet. Det slemmeste derved var, at, naar Frue Blk, som sad og saae til, bragte noget nyttigt paa Tale, eller anbragte et muntert Jndfald, kunde hendes Herre ikke lide det: O stille dog, raabte han, naar man skal spille, bør man spille med Eftertanke! Det er ikke min Meening at ville bebreide Hr. Bo. hans Spillelyst; den hænger i sær ved gamle Folk. Hos yngre er Skiemt og Samtaler, om dertil endog udfordres nogen Efterkanke, en behagelig Forfriskning for Sindet, men hos de Gamle behøver Sielen meere Rolighed til sin Forfriskning; De søge derfor meest en tankeløs Tiidsfordriv, og endog iblandt Spil give de meestendeels dem Fortrinet, der fordre mindst Agtsomhed og Eftertanke. Det alene kan jeg ikke tilgive Hr. B., at han nødde mig imod min Villie til at spille. Havde han kun, naar han selv var for mat til at tænke og for søvnig til at høre, spillet alene med sin Ven og overladt mig til hans muntre Frues og Datters Selskab, hvor nyttig kunde vi ikke da tilbragt disse Timer og jeg kunde med Fornøielse tænkt tænkt tilbage paa dem, i Stedet for jeg nu med Ærgrelse maae erindre dem, som forlorne. Jeg vil overhovedet aldrig fortænke noget Menneske sin Lyst til at spille, der er uskikket til at smage ædlere Forlystelser, at fornøie andre og forbinde det Nyttige med det Behagelige, og af dem ere der vel nok overalt. Men dem, som haver Gaver til at tale, ønskede jeg gjerne at bortrive fra Spillebordet, og bringe det dertil, at ingen, som elsker Selskab, skulde nødes til at spille imod sin Ville. Men hvad skal man finde paa at tale om, naar man ikke skal giøre andet i Selskaber, end tale, Skal man tilbringe Tiden med unyttigt Sladder, Er det ikke bedre at spille, end at de Fraværende bagtales, og de nærværende støde hverandre med Skiemt og Stiklerier, Hvor ofte fattes man ikke Materie; skal man da sidde, gabe og see paa hverandre?" Disse ere i Almindelighed de svage Grunde, hvormed Elskere af Spil søge at undskylde deres Tilbøielighed og besmykke deres Sag. Bærer man kun Omsorg for, at et Selskab, kommer til at bestaae i det mindste af fem eller sex Personer, skal det ikke lettelig feile, at der jo skulde findes et par opvakte Hoveder iblandt dem, der igien kan bringe det stille Hav i Bevægelse og immer bringe noget nyt paa Bane. Kan ikke ofte eet eneste muntert Hoved opvække et heelt søvnigt Selskab og give Anledning nok til Skiemt og nye Samtaler. Den,