Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-07-06
For ikke at lade vore Læsere blive længer i Uvished, meddele vi her Billettens Jndhold: I Gaar, Søndag, Kl. 10, er jeg paa min Tilbagereise til Aberdeen, i en ringe Afstand fra Landsbyen, bleven bestiaalen af Deres Sacristan, og Skolemester. Mit Legeme ligger begravet i Dee. De bede til Gud for den ulykkelige Jeremias Brus." Denne Brus var en reisende Kjøbmand, som Præsten meget nøje kjendte, og som sædvanligen pleiede at boe hos Sacristanen, der tillige var Gjæstgiver i Landsbyen. Den hele Begivenhed forekom Præsten saa forunderlig og vigtig, at han tabte derover al Madlyst, og at han, hensjunken i dyb Eftertanke, igjen efter Bordet tog Bibelen frem og gik dermed til Fredsdommeren, for at fortælle ham hvad der var hændet og raadføre sig med ham derom. "Meget vel, sagde denne, hvor er billetten? Han aabnede den, for at læse samme og fandt ikke det ringeste Spor til noget Skrifttræk. "De tillader Dem en ganske besynderlig Skiemt, sagde han til den Geistlige, der studsende stod for ham og forgjeves gned Øinene, for atter at see det, han forhen havde læst – men Bladet var og blev kun hvidt. Det havde imidlertid ikke været nogen Drøm, han havde læst den gruelige Anmeldelse og fast overbeviist sig om, ikke at have bedraget sig, og desuden overalt bekjendt for en fornuftig og oplyst Mand, formaaede han endeligen saa meget over Fredsdommeren, at denne lovede at ville undersøge Sagen nøiere. Man blev enig om, at lagttage en dyb Taushed og at begive sig hemmeligen til Aberdeen, for at anstille videre Undersøgelse. Kjøbmanden, som man havde ventet samme Aften tilbage til sin Bopæl, havde endnu ikke indfundet sig. Man anstillede alle muelige Efterforskninger, men han var intetsteds at finde, og man havde intetsteds seet ham, uagtet hvert Barn i hele Landet kjendte ham. Derpaa besluttede omsider Dommeren at lade begge de Beskyldte komme for sig, og tage hver nær af dem i Forhør. De yttrede den største ForunPapir, dring over en Formodning, der syntes at oprør dem. Ved den Mængde Spørgsmaale og de derpaa fulgte Svar opstode adskillige Tvivl og Modsigelser, der i en saa alvorlig Sag ikke kunde blive upaaagtede. Men angaaende Hovedsagen bleve begges Forklaring den samme, nemlig at de ikke vidste, hvad man vilde vide af dem, at en saa skrækkelig Mistanke oprørte dem; at de forlangte, at man skulde nævne dem Anklageren, eller fremføre Vidner eller andre Beviisgrunde. Da man ikke formaaede at opfylde disse Fordringer, som i og for sig syntes billige, saa var man allerede paa Veie, at sætte dem i Frihed igjen, da netop den ulykkelige Brus's Legeme var blevet fundet i Dee af Fiskere og bragtes til Fredsdommeren. Man saae strax paa adskillige betydelige Saar i Hovedet, at han paa en voldsom Maade var tagen af Dage, men intet tilkiendegav, hvilke Personer der havde begaaet Mordet. Hændelsesviis bemærkede een af de Tilstedeværende, at den Døde holdt den venstre Haand krampagtigen sammen. Han søgte at aabne den, og fandt deri en Metalknap og en Stump Klæde. Man erindrede sig strax, at der havde manglet paa Skolemesterens daglige Kjole en Knap. Undersøgelsen beviste da ogsaa klart, at man ikke havde taget Feil. Klædestumpen, og Knappen passede fuldkomment i Hullet, og den Skyldige, paa saadan Maade overbeviist, tilstod uden Tilbageholdenhed sin og sine Med skyldiges Forbrydelse. Begge Morderne, der viste den oprigtigste Anger og eenstemmigen forlangte Døden, bleve for ikke længe siden henrettede i Aberdeen. Men, hvor kom den hemmelighedsfulde Billet i Præstens Bibel fra? Den offentlige, bestemte Beskyldning i tydelig, meget læselig Skrift, og hvorledes forsvandt den saa pludseligen, Thi den Geistlige erindrede sig nøie, i den første Forskrækkelse at have gjort en ængstelig Streg derpaa med Neglen af Tommelfingeren, og hvilken Streg endnu tydeligen fandtes paa det hvide Det var gaaet meget naturligt til Præstens Tjenestekarl, en meget frygtsom og forknyttet Karl, var det, som havde skrevet den Seddel, Præsten forefandt i sin Bibel. Han havde nemlig samme Aften, da Mordet. var blevet begaaet i en liden Skov nær Landsbyen, været Vidne til samme, fordi han ikke langt derfra, skjult bag en Busk, havde ventet paa Ankomsten af hans Kjereste, en ung Pige fra et Mejerie i Nabolavet. Men, uden at vente længer paa denne, havde han, efter at Morderne havde kastet Liget i den tæt forbi strømmende Dee, hvorved han nøie kjendte dem, begivet sig hjem til sin Bopæl igjen, hvor han tilbragte den hele Nat i den piinligste Raadvildhed, om han skulde aabenbare Forbrydelsen eller ei. Hans Samvittighed bød ham det første, men hans overdrevne Frygt holdt ham tilbage. Desuden troede han at compromittere sig, da han ikke kunde fremføre noget andet Beviis end sit eget Udsagn. Han skammede sig maaskee ogsaa over sin egen Feighed, ikke at være kommen den Anfaldne til Hjelp, og formodede maaskee endog, at man vilde gjøre ham Bebreidelse for samme, og desaarsag kunde straffe ham. J denne Raadvildhed valgte han den Udvei, at skrive hiin Billet, og lagde den, fuldkomment bekjendt med sin Herres Vane, i hans Bibel. Men aldrig saasnart var Præsten, i umiskjendelig Bestyrtelse, vendt tilbage fra Kirken, førend han befrygtede, at være gaaet forvidt, og at blive røbet ved sine Skrifttræk. Derfor benyttede han sig snildeligen af et gunstigt Øjeblik til at practisere i den skrevne Seddels Sted et Stykke hvidt Papir ind i Bibelen, hvilket han i Forveien havde betegnet paa samme Maade med Neglen, som det andet. Jkke førend de Skyldige vare henrettede, havde han Mod til at drage Sløret fra sin Fremfærd.