Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1784-05-14
(Fortsettelse af No. 16. Den alt for god og rigelig Pleie for de Fattige, vil formere deres Antal indtil i det Uendelige. Hvor den Fattige har for godt, der vil enhver være Fattig Han befinder sig bædre ved en magelig Forsørgelse, end den arbeidende Borger og Bonde, som med Sorg og Møye ernærer sig i sit Ansigtes Sveed, og da han neppe kan slaae sig igiennem med sine, maa dog hielpe til at føde hine. Den Døde den uarbeidsomme Haand, hvorden findes alt for Hyppig, hindrer og udmatter den Levende; og en offentlig Anstalt for de Fattige, er stedse en død Haand, om man endskiøndt og undertiden ved en fiin Mechanik giver den Bevægelse og Anseelse af en Levende. Det vil ikke koste megen Umag at vise denne Anmærknings Rigtighed. Store og smaae Exempler i Nærheden og langt borte stadfæste den. Jntet Land i Værden har fleere og rigere Anstalter for de Fattige end Jtalien. Hospitaler som Palladser og fattiges Huuse, med Fyrstelige Jndkomster. Almisserne falde ikke her i Skikkelse heraf, vore Kobbertider, men som Damien gyldne Regn udi Tiggernes udragte Hænder og Hatte. Om der endog nu omstunder findes ingen hellig Boromæus meere, som paa een Dag uddeeler Pengene for et solgt Fyrstendomme iblandt de Fattige, saa findes der dog endnu nok af dem, som ved overdaadige Almisser ville forhverve sig en Æreplads i Himmelen - eller paa Jorden. Og hvad er Virkningen af alt dette, en Verden af Tiggere, og en fattig forfaldende Stat. De talrige og uendelige Hospitaler, hvorudi mange Tusinde have Plads, forstaaer ikke, til at optage alle som dertil kunde være trængende. En bedrøvelig Virkning af overdrevne Fattiges Anstalter og det urigtige Begreb om en uindskrenket Gavmildheds Fortieneste. Vi have vel ikke saa meget at frygte. for denne Følge hos os, efterdi Vi ere meeget reentroende i den Lære, at vi med vore gode Gierninger ei kunne fortiene noget og ikke let gaae forvidt derudi især i Almissen. Dog kunne vi ogsaa her allerede see nogle Spor deraf, hvad talrige Fattiges Anstalter uden en omhyggelig Varsomhed foraarsage, naar Vi ville give lidet nøyere agt end sædvanlig. Hvor findes De fleeste Fattige hos os, unægtelig i Kiøbstæderne, hvor De blive bæst forsørgede. En Kiøbstæd der har ligesaa mange Jndvaanere som til Landsbyer, har gandske vist tilgange saa mange Fattige, som alle disse Landsbyer tilsammen. Jeg tiltroer mig ved en Eftersøgning, at indestaae for Rigtigheden, af denne Proportion, uden at den maaskee maatte være endnu for liden paa Kiøbstæders Side. Hvoraf kommer dette? unægtelig for største Deelen af de bædre Anstalter for de Fattiges Hospitaler, Legater, offentlige Almisser, Kasser og deslige. Paa Landet vare for kort Tiid siden endnu slet ingen Fattiges Anstalter, endnu ere de og der deres Barndom og kunne efter deres Beskaffenhed ikke betydelig tiltage. Enhver maa her selv see til hvorledes han slaaer sig igiennem, arbeide flittig og ikke fortære meeger. Naar det ikke skiøndt om der i hver Landsbye, blev anlagt et Hospital eller Fattighuus det skulde være det rigtigste Middel til ogsaa her at anlægge en Kolonie af Tiggere, der ligesom Jndsecter falde Stæderne. besværlige og inden kort Tiid at gjøre hver halve Bye til begyndende HospitalsLemmer. Man bygge det i førstningen nok saa lidet, det vil snart udvide sig og blive større, i det mindste stedse blive stort nok til at skade. Mennisket har af Naturen meere Tilbøyelighed til Rolighed og Magelighed, end til Virksomhed og Arbeide. Man behøver ikkun lidet at understøtte denne Tilbøyelighed, saa vil den snart udarte til en fuldkommen Uvirksomhed og Dovenskab Æren er ikke tilstrækkelig Spor nok, i det mindste ikke hos den gemeene Hob, som den ogsaa giør noget. Nøden maa tillige sætte dem i Bevægelse. Frygt for den yderste Mangel lærer dem at arbeide og spare. De vil lære at forlade sig paa sig selv, naar De ellers ikke veed noget at forlade sig paa, og at finde den Hielp i sig selv, som de forgieves søgte uden for sig. Det er den sikkerste Vej, at giøre nogen uduelige til alle Ting, naar man giver ham for meegen Hielp. Jeg troer vi lærte aldrig at gaae dersom man ikke tog os ud af Gangvognen, eller slap os fra Haanden. Fortsettelsen følger.)