Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1781-02-09
Medicinsk. Om Lægernes Uenighed. At de Lærde ere fielden eenige, det veed enhver; men hvad er Aarsagen til denne evigvarende Uenighed, 85 Rd. Vilde man altid søge Grunden dertil i Stolthed, Hovmod, Egensindighed, Misundelse og d. l., saa gjorde man den største Deel Uret. Vi ere alle Mennesker, og vi ere aldrig meere skrøbelige, end naar vi ere Docenter, Auto rer eller Recensenter. Men hos de fleeste Lærde reiser sig denne Splid deraf, at de ikke alle have den samme Grad af Kundskab og Erfarenhed, at de ikke alle betragte en Ting med de samme Øine, at enhver dømmer efter sin Forstand. Denne Forskiellighed maa nødvendigviis meest finde Sted i Lægekonsten. Alt det som en Læge bør lære at kiende, har saa mange Sider, og kan betragtes under saa mange Synspunkter, at tvende Læger aldrig kunne have eens Begreb derom, førend de begge have beskuet og undersøgt den fra alle Kanter, og dette vil have Tid. End meere, Den beste Deel af vore medicinske Kundskaber, skulle vi have af egne Forsøg og egne Jagttagelser. Lægevidenskaben, siger Baglivi, er ikke den menneskelige Forstand, men Tidens Daatter. Erfarenhed, den sikkerste af alle Veiledere, skal danne den ægte Læge. Men det vil have Tid. Videre. Det er ikke nok at see meget, at have mange Syge, at løbe heele Dagen fra den ene til den anden. Denne Erfarenhed nytter intet. Ellers kunde vore gamle Fuskere ogsaa kaldes erfarne Læger. Nei, Erfarenhed er selv en Slags Videnskab; den bør læres som en Konst, og den læres aldrig af den som mangler de dertil fornødne Enner og Kundskaber eller kan ikke fornægte sig selv. Om disse Fornødenheder til den ægte, gavnlige, frugtbringende Erfarenhed, have Zimmermann og Senebier skreven et Par ypperlige Bøger, hvis Jndhold enhver Praktikus med Rette skulde vide paa sine Fingre. Men det vil have Tid. Af denne nendelige Forskiellighed i Lægernes naturlige og erhvervede Evner, i deres Jndsigter og Erfarenhed, flyder nødvendigviis en stor Uenighed i deres Meeninger. Og ligesom hiine tiltage, vil ogsaa den sidste formindskes. Men den største Kilde til Splid og Trætte imellem Læ Nr. 86 R. gerne ligger i de Grundsætninger, de medicinske Troens Artikler, den Tænkemaade, som de have antaget i deres Ungdom, i deres Akademiske Liv. Enkelte Professorer, ja heele Fakulteter vige fra hinanden i de Lærdomme de præke. Den stahlianske og den boerhavianske Skole kan tiene til Exempel. Det Schisma, som deeler Docenterne, deeler ogsaa gjerne deres Tilhørere: en Deeling som ofte varer paa Livstid. Den bekiendte Lignelse: Quo le mel est imbura recens servabit odorem Testa din, gielder meest om de Studerende. En ung Læge betragter Tingene gemeenligen under den samme Synspunkt, som den Lærer af hvilken han enten meest holder, eller af hvilken han venter den meeste Fordeel og Forfremmelse: thi der gives desværre akademiske Renegader nok i Verden, som fornægte deres indvortes Overbeviisning og opofre Sandhed, saasnart de troe at kunne gaae en Gienvei, eller rettere at giøre et Spring til deres Lykke: philosophiske Mammelukker, som leie deres nedige Tunge bort til den Lysthavende: nederdrægtige Spioner, som sætte deres Lærere og Veiledere sammen, og holde med begge Parter indtil een Gang Falskhed slaaer sin egen Herre. Sed hæe in transituAf denne forskiellige Underviisnings Melk som de unge, Læger indsue paa Universiteterne, kommer det at den Ene seer allevegne en Forsipppelse, den Anden en Betændelse, den Tredie en Krampe, den Fierde en Skarphed, den Femte Hæmorholdalbevægelser o. s. v. En er bleven vandt til at forklare alle Ting med den forfængeligste Subtilitet, har altid Theorie i Munden, og strider imod denne sin selvsamme Theorie i hver Recept. han foreskriver. En anden har lært at føre sig Theorie til Nytte, uden at binde sig til den. Nu spørges: "Giør ikke denne Uenighed imellem Lægerne deres Konst stor Skade og Vanære? – Hindve den ikke Sandheds tiltagende Opdagelse og Udbredelse, - Betager den ikke Lægevidenskaben meget af sin Nyttighed, – Svækker den ikke dens Kredit hos Lægfolk, - Gaaer ikke denne Splid til sidst ud over de arme Syge, og hedder det ikke her: " Dum deeltrant Reges, plectuntur Achivis, For noget siden sagde en Doctor Medicinæ ved Fortællingen og sine Patienters Sygdom og Død med et Slags Oprigtighed, at han maaskee havde vildfaret i sin Omdømme og Cuur: - De tilstædeværende forundrede sig ligesaameget over denne Tilstaaelse, som faldt paa besynderlige ufordeelagtige Tanker og Omdomme om denne Mand. -Man spurgte mig til, hvad jeg vel syntes derom. - Jeg tilstaaer, at man bør have meget høiere Tanker om den Mand end nogen anden, thi det viser, at han er en ligesaa retskaffen som redelig Hippocratis Discipel; den Mand som har erhvervet sig en saadan Reputation, som han, lider intet derved, men meget meere bestyrker hans Jndsigt. En Fusker kan ei tilstaae det, thi han har intet at miste, og hans Jndsigt tillader ham ei engang at mistænke sin egen Handling, eller andre kan dømme derom. - Hippocrates, læser man, tilstod selv adskillige Stæder i sine Skrifter sine Feiltagelser, i hvor omhyggelig og overlæggende han end betragtede sine Patienter. Han tabte intet derved men hans oprigtige Tilstaaelse gjorte ham meget meere som en ligesaa eftertænksom, som skarpsindig agtet. I Afhandlingen de Morbis epidemcis tilstaaer han, at af 42 Patienter levede kun 17, og de andre døde, siger han, under min Haand. - Paa et andet Sted anforer han alle mine Patienter curerede jeg lykkelig, og hvis de havde døet, skulle ieg vist have reent ud sagt det. - Den store Paracelsus, som har skrevet saa ypperlig, tilstaaer selv i et afhans Skrifter og en af sine Patienters Død, at han mistvivlede selv om at have taget Feil, ja, han legger dette til: Hippocrattes har oprigtigt tilstaaet saadant, hvorfor kan jeg ikke da ligesaa? – Man finder fleere lærde Mænd har gjort det samme. - 3 Det var altsaa at ønske, at alle Medici vilde og rettere kunde dømme saaledes, men hvor faa ere de. Det forekommer heri, ligesom om en vis brav Officeer, der i et Selskab blev kaldet af en Springer for en Poltion, og uden at reflectere videre herpaa, beloe denne. - Enhver anden kunde ei have stukket saadant i Lommen, men da den Nr. 88 Aar. førstes Bravour var alle bekiendt, ligesaa meget som den sidstes Vind, saa bifaldt Selskabet den første og beloe den sidste. -