Berlingske Tidende, 1769-02-01
Paa Pavens Brev til Kongen af Spanien, i Anledning af den Deel som de Bourbønske Hoffer tage i Hs. Helligheds Adfærd imod Hertugen af Parma, har Hs. Catholske M. under 9de Aug. 1768 svaret saaledes: Jellige Fader, Dersom jeg, da jeg erholdt E. Helligheds ærede Brev af 23de Junii, havde ladet mig hendrage. af mit Hiertes Bevægelser, og den Ærefrygt, med hvilken jeg har givet saa mange og saa kiendelige Prøver paa Kiærlighed og Sønlig Hengivenhed til Kirken, min Moder, og Jesu Christi Statholder som nogen af mine høy lovlige Forfædre, saa havde jeg strax paa Steden svaret E. Helligh. Helligh. i de allermeest tilfredsstillende Udtrykke; men saasnart jeg kommer tilbage til Erindringen af den rette Grund til en Faders Bekymringer, som jeg ærer for sin høye Værdighed og sine store Dyder, hvor smerter det mig ey da, at finde mig i den kummerlige Umuelighed at kunde stille dem Jeg vilde ønske, at Kongens af Sitilierne, min elskelige Søns Foretagender, og alle Printserne af mit Blod, deres Misfornøyelse, vare ved en Misforstaaelse blottede fra billighed; thi da har jeg saa megen Fortroelighed til deres Maadelighed og Retsindighed, at, endskiønt de ere Printser, som ere uafhængende af min Magt, vilde jeg dog anvende min Mellemhandling hos dem med Haab om god Fremgang. Men, hellige Fader, Ere de vel Stiftere af de Handlinger, som overvælde E. H. med Bitterhed, Dersom C. H., førend De brugte Kirkens Vaaben mod Jnfant=Hertugen af Parma, havde gjort det, De nu giør, nemlig vendt sig til hans nærmeste Paarørende, saa skulde jeg for min Deel have forestillet C. H., at de Jndretninger, som denne unge Prints har gjort, overskride ikke Grændserne for den Magt, som han tilligemed Souverainiteten af Gud har erholdet: At da Souverainitetet er eens, og indbefatter eens lige Magt over hele Verden, saa kan man ikke ansee det som ulovligt for en Souverain i Parma som ikke er det for de andre Catholske Printser og Lande: At han har slet intet gjort mere, end hvad som de andre Printser og Magter have gjort: Og at han er bragt dertil ved bevægende Aarsager, som hverken ere mindre kraftige eller mindre trængende: At om han, i den Lighed i Magt med andre Souverains, havde fornærmet den sande geistlige Ukrænkelighed, saa var det ikke en saa slet hen Sag at falde an paa ham for saadanne Poster, til hvilke man giver sit Samtykke i Henseende til andre, med mindre man, paa Speculationer, grundede i en verdslig Politik, og i Formodning at denne Priuts kunde være bleven forladt af sin Familie, vilde betiene sig af hans Ungdom, til at oprette en Forskiæl til hans Fornærmelse, som vilde have været ligesaa ilde antagelig, som lidet billig. Jeg skulde have lagt C. H. den Anmærkning for Øyne, at E. Hellighs. Medfart mod Hertugen af Parma vilde i Almindelighed støde alle de Catholske Souverains; nogle, i det de maatte see deres Kongel. Rettigheder, som ere i sin fulde Kraft, løbe saa høy en Fare, andre, i det de skulle see sig betages deres gamle Ret, den de igien optage Udøvelsen af, naar de finde det fornødent. Allesammen, i det de maatte see at man vedbliver idelig den gamle Maade, at nægte Keiseren det Keiserens er: Jeg skulde endnu have lagt dette til, at de Souveraine Herrers Føyeligheder før vore Tider, ikke kunne stifte nogen ubrødelig Hævd, naar Misbrug har gjort dem skadelige for Folkene; Ogendelig at, dersom E. H. tænkte endnu at kunde med nogen Grund tilegne sig et timeligt Herredømme, som der allerede haves Hævd paa, saa burte C. H. ikke lade sig det faldde fremmed, at andre bragte i Kraft de virkelige Rettigheder, som dem tilhøre. Alt dette skulde jeg have saa E. H. med den Tilforladelighed, som virkes hos mig ved min inderlige Bestræbelse at grunde mine Ord og mine Gierninger paa faste Grunde, i det jeg, ligesom jeg hidtil har gjort, med Rolighed anhører, ikke eet, men mange Beviser, ikke Folk af en eeneste Classe, men af alle Stænder; Folk, som ere umistænkelige, og æreværdige for deres Dyder, deres Lærdom, deres Kiærlighed for Religionen og deres Ærbødighed for den hellige Stoel. Mine Forestillinger vilde maaskee have gjort Jndtryk paa E. Hellighs retfærdige og sagtmodige Siæll. Men det er nu ikke gaaen saaledes til: Jldesindede og voldsomme Jndblæselser have triumpheret; de have saaet deres Forsætter drevne igiennem; disse Folk, som ere Fiender af Freden, og den ganske Verdens Forstyrrere; disse Folk, som, naar deres Fordeel udfordrer det, besidde den Gudsbespottelige Dumdristighed, at ville bringe Souverainer og deres Raad i Tvivlsmaal om deres Religion. Den Titel, som jeg bryster mig af, er den, at kaldes Kirkens meget hengivne Søn. Jeg giver ingen, hvem det er, efter i Kiærlighed for Eders hell. Person. Jngen er beredvilligere, end jeg, til at forskaffe C. H. al muelig Tilfredsstillelse. Men tillige seer jeg, at C. H. selv allene kan forskaffe sig den Rolighed, som jeg ønsker Eder. De Ministre og Ambassadeur, som residere hos E. H., skal betyde Eder mine og de andre Souverainer af min Familie, vore Tanker, saa ofte som C. H. i at beholde os sin Hyrdelige Bevaagenhed, vil værdige fra sin Side at vise dem en lige Tilbøyelighed til Fred. Jmidlertid udbeder jeg mig af C. H. den Apostoliske Velsignelse, og beder Herren bevare C. hell. Person til den almindelige Kirkes gode og lykkelige Bestyrelse. St. Jldephonse, den 9de Aug. 1768. Til Svar paa disse de Bourbønske Magters Skrivelser, have de Pavelige Ministre ladet tilstille følgende Memoire: Hans Hellighed troede at have billig Grund til at tænke, at de Breve, som han i sidstafvigte Junii Maaned tilskrev de høye Souverains af det Bourbonske K. Huus, skulde have overbeviist Deres Majestæter om den haarde Fornødenhed, som han har befunden sig i til at bekiendtgiøre sit Breve af 30te Jan., og om Reenheden i hans Hensigtet denne ganske Sag igiennem. Betragtningen af disse 2de Postet havde burdet bringe disse ædle Souverains til at ophæve alle de Misfornøyelses Tegn, som de have yttret mod den Apostoliske Stoel: Og Hs. H. tænkte, at man derefter havde ladet al Slags Nyhed fare, og sat Sagerne igien paa samme Fod, som de vare forhen. Hs. H. har derfor med lige stor Forundring og Bekymring hørt dette Svar, som man har givet ham, at han har i sin Magt Midlerne til at forandre det Onde, som foraarsage hans Bekymring og Urolighed, og at skaffe sig igien den Rolighed, som hans Ønsker gaaer ud paa. Hs. H. kan ikke af dette Svar uddrage, drage andet, end at man forlanger, at han skal kalde dette Breve tilbage, ligesom de 3 Hoffers Ministre, i deres respective Souverainers Navne, have forlanget i de Memoires, som de i April Maaned sidstl. overgave Hs. H., og at Hs. Helligh. reent ud, lige frem og absolut skulde erkiende Jnfantens Souverainite over Landene Parma og Placenza, Men ligesom Hs. H. hidindtil har erklæret, saa finder han sig og idelig mere og meere overbeviist, at han ikke kunde bevilge nogen af disse Forlangender uden at giøre sig skyldig for Gud i en meget stor Feyl, og uden at modsige sin Samvittigheds Drift, den, hvis fulde Styrke han allene føler, den hvorover han allene er Dommer, og den, hvorefter han skal dømmes for Guds Domstoel. Kort: saa fuldkommen forsikret, som han er om de store Monarker som have taget Deel i denne Sag, deres allerhøyeste Billighed og hersken de Retfærdighed, kan han ikke frasige den Tilforladenhed som han har fattet, at disse Monarker, naar de paa ny ville behage at tage under Betragtning de vigtige Bevæggrunde, som have tient til Regel for de Skrit, som Hs. H. har maattet giøre, deres Ædelmodighed da jo vil finde sig fuldkommen tilfredsstillet; thi hvad Brevet betreffer, saa behøver man kuns at give Agt paa, at langt fra at Hs. H. deri paa staaer at anbringe nye Love, eller at ville giøre nye Deere. ter for at forrykke Kongel. Rettigheder, eller tilbringe den nogen Fornærmelse, har han intet andet gjort, end at han deri har lagt for Dagen denne uryggelige Sandhed, at den Mængde af Edicter og alt for stærke Anordninger, som de Parmasanske Ministerium har udgivet i geistlige Materier, ja endog de allervæsentligste, ere lige tverimod stridende mod Kirkens Love og de Canoniske Jndretninger, og at hver den som bryder disse Love, eller foragter dem, uden al Tvivgiør sig skyldig til de geistlige Straffe som ved disse samme Love og Indretninger ere paalagde og afsagde. (Resten heraf følger.)