Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-09-18
Herr Professor Dawid Munck af Rosenschold har nyligen i Kopenham, med bifogad critik, utgifvit en Dansk ofversattning af det Tal, jag sistledne Oscarsdag hallit wid en Academisk hogtidliget, hvars afsigt war at fra H. K. H. Kronprinsens formalning. Denna oversattning ar gjord med den wardsløshet, att Originalets mening pa mange stallen ar forselad, och helstroser stundom uteslutna. Jag nodsakas derfore forklara att jag, helst i afseende pa formen, i sitt narwarande skick ei kan erkanna Tallet for mitt arbete. Det ar möligt att den afskrifHerr R. ofverkommit werkligen haft alla dessa felaktigheder; men da man will ikke blott utgifve tan afven criticera en annans arbete, tykkes billigheten fordra, att man ei framstaller det in før allmannheten med andra fel an forfatterens egng. Herr R. erkanner sielf att skriften aldrig warit trykt i Sverrige, men pastar deremot at tusentals afskrifter deraf wore i omlopp. Han maste till och med gjort sig den otacksamma mo dan at rakna dessa, da han kan forsakra att deras antal ofverstiger antalet af de trykta exemplar, han nu utgifvit. Jag har for min det ej hørt omtalas denne sallsamlet. Men afven, om sa merkligen forholle sig, saar det dock en heelt olika art af publicitet, ett arbete far genontryck og genom afskrift: Att man later nagon taga en afskrift af sitt manuscript, at endast et enskilt fortroende, som ey kan medfora nagon answarighet infor publiken; men genom trykning uppher en skrift att langre wara forfattarens enskilta tilhøriget; den bliv allmanhetens, hwars domsratt han just genom trykningen erkanner Ett Tal som det ifragawarande har sin offentlighet derigenom att det blifvit hallet. Nar forfattaren sjelf ej later trykka det, ar det et beviis at han ei ønskar derat nagan annan publicitet. Hans orsaker hartill kunna wara flera handa, oc han ar derfore egenteligen ingen redogrelse skyldig; men for min deel tvekar jag ikke att erkanna, att det i synnerhet war min ofmertyggelse om Talets litteraira obetydliget, som bestande mig att wagra dess trykning. Det widror fragor, som utgora det stor twistammet for dagen, men hvilka vid ett sadant tillfalle ej kunde eller ens borde utwecklas, afven om jag dertill agt formaga. Ett Tal kan ej wara en afhandling; och nagra flygtiga tankar, mera antydda an utforda, undandraga sig med skal den allmanna granskningen. Jcke alle forfattere fastasa stor wigt som Herr R. wid sing sma tilfallighetsskrifter. Jcke alle kunna widtaga den utwag som han, att wara den ende som aldrig glommer dem, den ende som annu ideligen om talar og beundrar de forgatna. Jcke alle alskaen litterair ara, som alltjemt upptrader som sin egen Trumpetare. Det synes som om Herr R. och jag hade naget skillaktige asigter bade af litterairt och moralisk warde. Jag skulle till exempel ej wilia sla mig till Riddare pa en skrift, den Forfattaren sjelf ei ansett for wapenfor. Jag skulle ej genom insinuationer og halfwa minkar wilia forkattra en annans politisk tinkesatt, i synnerhet nar jag uppsnappat dem ur et otrykt arbeete. Jag skulle ej kunne wara nog oblyg att till en Konung og tvenne Kronprinsar dedicera, icke blott en betydliget, utan afven en obetydlighet, den jag, for at tala lindrigt, paa ett saa twetydigt satt atkommit. Om Herr R. afsigt warit den som han føregifver, att i opinionen motwerka wadan af de politiska willomeningar, jag skal hysa, samaste man atminstone erkanna att det medel han dertill walt at et af de aldrabesynnerligste. J werdens narwarande skick kan en otrykt skrift er blifarlig: det ar en vil som annu ei at afskjuten. Men om det wore sant hvad ingen annan met an Herr R., at afskrifternas mængde warit sa derhord i Sverrige; hwarføre gor han da skriften bekant i Danemark, der troligtvis aldrig nagon annan afskrift funnits an den felaktige, som han sjelf fort med sig ofver Sundet, Ansaa han en wederlaggning for behøflig, hwarfore gaf han den i ett land, i et sprak der hon maste wara onddig, sa lange den skrift han wille wederlagga war okand? Det ar som att tratamed det Sko man sielf uppwackt, det ar som att wisa sig bestallsam vid slackningen af den brand man sjelf stiftat. Wille han motwerka det onda, saaborde det wal snarare ske, der det yppat sig, an der, hvarest det annu ei fans. J Swerge der olyckan timat, borde han, Herr R., komma med hielpen. Men harvid mötte en swarighet. Skulle wederlagningen ei smaa annu mer i luften an den nu gor, sa kunde den ej gerna utgifvas utan i forening med det forderlige Tallet. Men Svensk lag stadgar answar och beter for den, som utan forfatterens samtykke utgifver hans arbete. Derfore maste sjukdommen cureras paa de friska, den wigtiga conserwerande atgarden maste widtagas, der hon allsicke behøfdes, nemligen udom lands, ty der lag hafvet mellan lagen och des ofvertradare. Det ar en gammal plagsed at forsalg i Dannemark, hvad man olofligen atkommit i Skane, eller twertom; men att afven i litterair wag anvanda en likartad industri, at en uppfinning, hvoraf aran tillhör Herr R. Han kan nu icke juridiske tilltalas; men jag under staller hvarie man af ara i de begge Konungariken, huruwida det kan anses Overensstammande med hederns lagar, att under skygd af en dylik straffleshet icke blott olofligt utgifva en annans arbete, utan afven utgifva det for alt facriticera det, och - hvad som ar annu samre for at fa kasta skugga pa forfatterens politiske och medborgerlig tankesatt. Hvad den sistnamde afsigten angar, saar den likwal troligtwis forselad. Man gor i Swerge ej jagt pa sa kallade Demagogische Umtribe, academiska Larare, staae, har under polisen, och wara litteraira Delatorer maste resa utomlands for at faa tryckasin galla, och till faderneslandet overskicka sing insinuationer, i ett frammande sprak.