Aalborg Stiftstidende, 1844-07-15
Den kgl. Commissarius talte med en Varme, som har et umiskjendeligt Præg af sand Overbeviisning, og dybt maatte det gribe os Alle. Det er langtfra, at jeg vil optræde som Talsmand for Jdeer, der gjøre Brud paa bestaaende Retsforhold, og mine bedste Kræfter vil jeg anvende til at bestride hver Jdee, som gaaer ud paa uforskyldt at udstrøe Mistillidens Sæd iblandt Folket; men naar den kgl. Commissarius især udhævede Regjeringens Bestræbelser, for at nedrive Skillevæggen imellem den hæderlige Bondestand og de andre Stænder, da vil jeg for Sandhedens Skyld, og blot for Sandhedens Skyld, spørge, hvorledes hine anpriste Bestræbelser lade sin forene med den endnu i de allerseneste Tider bevilgede Oprettelse af nye Baronier og Stamhuse. Den ulovlige Medfart vor Trykkefrihed, dette vort helligste, vort dyrebareste Klenodie, i den sidste Tid har været underkastet, staaer vist levende for Alle. Klager over hidtil uhørte Anmasselser have trængt saa lydeligt frem fra Landets bedste Mænd og ville her i Forsamlingen i et bebudet Forslag blive fremsatte med saamegen Kraft og Dygtighed, at jeg anseer al videre Yttring herom overflødig. Derfor takke vi hine trofaste, djærve For kjæmpere, der ikke ansee noget Offer for stort, men jeg sporger Dem, mine Herrer, have vi med Hensyn til vor Pressefrihed Rigets Raad noget at takke, See vi her til vor Retsforfatning, da er den personlige Frihed kun daarligt garanteret. Det staaer endnu i Politimesterens Magt, af tilregnelige eller utilregnelige Grunde at kaste en Mand i Fængsel, og der lade ham hensidde under høist mislige Forhold iblandt de laveste Forbrydere. Bliver da hans Uskyldighed paa det Evidenteste beviist, faaer han en Frifindelsesdom; men kan der nogensinde gjengives ham, hvad han har tabt, eller kunne Følgerne af en saadan Behandling udslettes, Og Dommeren, som har udøvet den ulovlige Virksomhed, underkastes intet Ansvar, ikke engang retslig Forfølgning, bliver i rolig Besiddelse af sit Embede, og kan igjen imorgen begynde forfra. "Jeg tillader mig endvidere at spørge, hvad er der gjort for Udviklingen af Stænderinstitutionen, Regjeringens Svar paa de af begge de danske Stænderforsamlinger i 1840 indgivne Petitioner var Loftet og stænderske Committeer. Begge de danske Forsamlinger gik ind paa Jdeen, Jeg veed ikke, om det er denne Forsamling, der tør tilregne sig hvad der findes anført i den kongelige Bekjendtgjørelse om fuldelig at have sat sig ind i Hs. Majestæts Hensigter med den videre Udvikling; idetmindste skete der en Tilføining, som gik ud paa det Ønske, at hine Committeer maatte danne et Overgangspunct til en friere Forfatning, til en Constitution. Det være imidlertid saa eller ikke, vist er det, at begge Forsamlinger gik ind paa Forslaget; men desuagtet have dog Hs. Majestæts Raadgivere ikke mægtet at bringe Sagen videre fremad eller at faae noget Andet sat i Stedet. Sagen er stillet i Bero. Men det er ogsaa vitterligt, at der i Kongens Raad sidder en Mand, hvis jernfaste Villie og ubøielige Absolutisme gjør hver Fremgang i friere Retning umulig. Hvad, og det fremfor Alt, er der endelig gjort for Opretholdelsen af vor Statseenhed, hvad for i vort eget Land og udenfor at hævde vort dyrebare Sprogs Ære og naturlige Ret? Endnu bestaaer den administrative Forbindelse med Holsteen, som har til Følge, at Slesvig drages bort fra Danmark hen imod det tydske Forbund, idet dettes Bestemmelser ogsaa der anvendes. Endnu administreres et halvt dansk Land af Tydske, og hvo kjender ikke disses Stræben og Øiemeeds Endnu er en Fyrste, der har erklæret Danmark for et fremmed Land, i Besiddelse af den øverste civile og militaire Magt i Hertugdømmerne. Men tungest staaer dog for os Følgerne af Patentet af 29de Marts d. A., der giver et smerteligt og sørgeligt Vidnesbyrd om, hvorlidet Hs Majestæts danske Raadgivere have formaaet imod de Tydskes Anmasselse. Endelig see vi af den kgl. Bekjendtgjørelse, at vor hellige Nationalitetssagkaldes en indre Foranstaltning i en anden Statsdeel. Jeg tier og det Jndtryk, hine Begivenheder have gjort paa mig og, jeg tør sige, paa hver dansk Mand; men en betegnende Taushed har ogsaa sin Betydning. "Jeg har i ufuldkomne Træk udtalt min fulde Overbeviisning, og jeg har hertil havt en dobbelt Grund først fordi jeg skyldte at gjøre rede for Motiverne til mine Yttringer, dernæst fordi jeg ansaae det rigtigst, strax i Begyndelsen at udtale, hvad der ligger mig paa Hjertet. Jeg opfordrer Enhver, der tænker som jeg, til at gjøre det Samme og det netop endnu idag, thi vi vide ikke, om den næste Dag tilhører os. Vi have Erfaring for, at det kan blive for sildig, at vor Tid kan tabes, vore Kræfter fortæres, uden at vi fra vort Standpunct udrette Noget. Her er det rette Sted og den rette Tid, aabenhiertigt og ærligt at fremsætte sin Mening, og med lojale Følelser saa at sige tale umiddelbart til Kongen. At gaae ind i Detaillen ligger udenfor vore Evner og vor hele Sphære, dette maa overlades til Enkelte, hvis Livstilling og Kundskab give dem Leilighed og Evne til dybere Granskning og Behandling af givne Æmner; men vi have, som den kongelige Commissarius igaar sagde, det sunde Omdømme og den funde Forstand, der i Forening med vor gode Villie vil føre os, – vi have i os en naturlig, inderlig og dyb Kraft, Følelsen for, og Erkjendelsen af en selvstændig, lovlig Frihed. Den blev fra oven nedlagt i os. Vore Meninger kunne være forskjellige, og maaskee staae i denne Forsamling Mænd, der maae ansees som dens Notabiliteter, stil imod hinanden. Men lad os luttre vore Anskuelser, blive staaende kunne vi ikke; frem eller tilbage maae vi tilbage ville vi ikke, fremad maae vi, det staaer til os selv. Vor Konge maa ville føre os fremad det er utænkeligt andet – men han vil det maaskee ikke førend han er overbeviist om, at vi ere værdige dertil, og herpaa er det, at vi maae give ham et Beviis. Vi ville slutte os til Kongen, og den Mand, som i sin Ungdoms Glands paa Eidsvolds Klipper plantede det Frihedens Banner, som vore norske Brødre ansee for deres bedste Lykke, og vi som vor Forlængsel og vor Fortrøstning, han vil ei undlade at reise sig i vort Fædreland et Minde, som Efterverden en ikke skal glemme. At naturligviis Commissarius, der erklærede sig overrasket af de indgribende Bebreidelser, som vare fremtraadte mod Kongens Raad, vidtløftigen søgte at tilbagevise disse, er en Selvfølge og ansee vi det for overflødigt at gjengive dette saavelsom Hr. Schyttes Replik og Commissarii Duplik, idet vi her nærmest ville fremdrage de forskjellige Taler, der sluttede sig til Andragendet om en Adresse og dens ved den første Taler givne Betydning. Godseier Nyholm. Den Deputerede for det 22de Land district har foreslaaet at indgive en Adresse til Hs. Majestæt, affattet i en bestemt Retning og Tone. Under almindelige Forhold vilde jeg ikke tilraade nogen Adresse, thi jeg troer ikke, at den ganske hører hjemme i en Forsamling af denne Natur. Den kan have sine Misligheder, og deriblandt den, at den spilder megen Tid, men under nærværende Forhold, og disse ere ualmindelige, anseer jeg det for høist nødvendigt, at Forsamlingen skildrer den almindelige Misstemning, som hersker overalt i Provindsen. Denne Misstemning er ikke fremkaldt alene ved det ulykkelige Sprogpatent – thi uagtet alle de Lovtaler over det, som jeg idag har hørt af den kgl. Commissarius, kan jeg ikke andet end troe, at enhver Dansk, der føler for sit Fædreland og sit Modersmaal, maa oprøres og finde sin Nationalitet og Nationalære krænket ved at see det danske Sprog i en Provinds, som tilhører Danmark, og hvis halve Deel taler dette Sprog, tilsidesat for det tydske og altsaa fornedret. At det ikke skulde være Forsamlingen tilladt at tale om Sprogsagen som Noget, der ligger udenfor dens Sphære, kan jeg ingenlunde indrømme. Anordningen af 28de Mai 1831 § 5 siger udtrykkeligt, at Landets almindelige Jndretninger og Love ligge indenfor Stændernes Petitionsret, og nu skulde jeg dog troe, at Slesvig er en dansk Provinds og altsaa hører med til Landet; heller ikke kan vort dyrebare Modersmaal henføres under de andre Provinds-Jndretninger, som den kongl. Bekjendtgjørelse tyder hen paa, thi det er og bliver et Anliggende, som vedkommer hele Landet, og altsaa enhver dansk Mand, der er besjælet af Kjærlighed til sit Fædreland, og føler, at han har et Saadant. Det er ikke ved Sprogpatentet alene, sagde jeg, at hin almindelige Misstemning er fremkaldt, men det er ogsaa ved Hensygningen af Stænderinstitutionen, for hvilken Folkets Jnteresse, af en beklagelig, men tillige nødvendig, Grund, dagligen taber sig meer og mere. Vel er det sandt, at hvis de Jndstillinger, som udgaae herfra, ere saa lykkelige at staae i velbehagelig Samklang med det almægtige Bureaukraties Anskuelser, saa finde de Indgang hos Regjeringen; men naar de ikke staae i en saadan Samklang, mon de da, sporger jeg, gaae igjennem, Jeg benægter det. Er dette skeet med Forsamlingens vigtigste og kjæreste Petitioner, ikke skal jeg her gjennemgaae alle disse, men jeg vil kun fremhæve nogle enkelte og deriblandt navnlig den om Finantsvæsenet. Jeg spørger: ere de lovede Besparelser i Statshuusholdningen indtraadte: Jeg kjender ingen; og dog har den nuværende Regjering ved tvende Dødsfald havt den gunstigste Leilighed til at inddrage disse Hofholdningers Appanager. Folket seer gjerne, at dets Konge og hans nærmeste Successor have en Hofholdning, som anstaaer Landet; men det antager og føler sig overbeviist om, at den øvrige Masse, ja overordentlig store Masse af Hof holdninger bør indskrænkes i et passende Forhold til Landets naturlige Kræfter. Vel har den kongl. Commissarius bemærket, at Andre af den kgl. Familie trængte til de ledigblevne Appanager, men jeg tør aabent udtale, at det ikke er Nationens Mening. Folket trænger til saamange Lettelser, der er saamange nødvendige Indretninger i Landet, som høiligen behøve Forbedring, og hine Personer ere saaledes aflagte, at det er ikke paa den Maade, at Nationen ønsker sine suurt erhvervede Penge anvendte. "Jeg troer endvidere at burde udhæve denne Forsamlings gjentagne Petitioner og Selveiendoms Fremme, den sande og naturlige Løsning af vore forviklede Landboforhold. Er der skeet det mindste Skridt fra Regjeringens Side i den Retning? Jeg kjender det ei tvertimod kjender jeg Skridt i modsat Retning; thi om end ikke i Jylland, saa dog i andre Provindser, ere Friherskaber blevne oprettede, og at der herved er lagt et betydeligt Baand paa Eiendommenes Overgang til Selveiendom, forekommer mig saa klart som Dagens Lys. Med at nævne flere Exempler skal jeg ikke trætte Forsamlingen; jeg mener, at hvad jeg allerede har anført, er tilstrækkeligt til at vise Nødvendigheden af, at vi i en aaben, frimodig og djærv Adresse henvende os til Landets Regent, og kun saaledes troer jeg, at enhver Deputeret, ligesaameget i Regjeringens som i Folkets velforstaaede Jnteresse, værdigen opfylder sin Pligt, naar han iøvrigt deler min Overbeviisning."¬