Jyske Efterretninger, 1814-06-02
Om Bonaparte fortælles nu, at han paa sin Ret se ud af Frankerig har viist den største Frygsomhed, at han, da Folkes løb sammen imod ham, blegnede, begyndte at græde, og frygtede at blive ombragt, og at hans Hierte daglig syntes at blive meere forvieret. Af de mange forunderlige Ting, som fortæller om ham, er ogsaa det, at han skal have ønsket at komme til Engelland, eller have sagt til Angeran: J Europa er intet Mere for mig at bestille: men Asien venter sin Mand. Ligesaa uhiemlet er den Efterretning, at den engelske Frerat, som skulde føre ham til Elba, er gaaet under Seil til Sibraltar. Det hedder ogsaa, at en Deputation fra Øen Elba skal være kommet til Paris foret bede om, at et andet Opholdsted maatte anvises ham. Brere fra Marseille indeholde endog den Efterretning, der dog høilg trænger til Stadlæstelse, at Bonaparte var blevet bragt paa et engelsk Linieskib, som skulde føre ham til Botanybay, men at han i det han besteeg Skibet, var snoblet over et Toug og styrtet i Havet, uden at man har været istand til at redde ham. - Forresten meddele nogle Aviser endnu følgende Partikulariteter og hans Reise: at han nemlig paa Veien var bange for at blive forgivet, og derfor saart forlangte at spise ene, snart i Selskab med Kommissairerne; at han gysede, da han saae Havet, af Frygt for at blive druknet; og somangte, at de ham omgivende skulde holde ham paa en fortrolig Fod og s. v. Da han reiste fra la Tour, gik han et Stykke foran for Vognen; Præsten paa Stedet fulgte efter for at iagttage ham. Han nynede den Vise: O Richard, min Monark al Verden dig forlader!" Siden gav han i sig i Snak med Præsten, spurgte ham, om Stedet havde i lidt ved Krigen, om Stiernerne (det var Aften) o. s. v. J Cedre, hvorhen han var reist forud, fortelles der, at Kommissærerne fandt har grædende, fardi Bertinden, som ikke kiendte ham, havde sagt, at man havde isinde at drukne ham. Der siges ogsaa, at han paa Veien søgde at indeyde den østerrigske Kommissær Mistroe mod den preussiske og russiske, og at han yttrede sig ned største Foragt og Frankerigs nærværende Utaknemmelig ved imod sig. Der tillægges ham ogsaa disse Ord. Nogle ombringe sig af Kierlighed, det er naraetiet; Andre for Fattigdoms Skyld: det er Frighed; Andre for Vauære: det er Svaghed; men at overleve et Riges, Tab og taale fine Samtidiges største Mishandlinger, det er Storhed." Paa et Sted, skal man have forlangt ham udleveret til Plyndring. Da han indskibede sig var kun den østerrigske Kommissær hos ham; de tre andre ere vendte tilbage til Paris. Man forsikrer virkelig, at Engelland har tilladt Napoleon at komme derhen, hvis han skulde ønske der. Det er heel underlig at bemærke, at Man gierne flyrkes ved det, hvoved Man er hævet, især naar denne Stigen er overordentlig og uventet, og fremvirkes af Midler, der ere usædvanlige og maaskee endogsaa uretfærdige. - Om det var Retfærd eller Despoti, som hævede Bonaparte paa Frankrigs Keisertrone kunne og ville vi ikke afgiøre, saameget mindre som alle Stemmer endskrige ham for en Tyran, og alle kappes om med Kul at udslette hans Navn blandt store Heltes; men saameget er dog vist, at han anmassede sig Kronen mod Frankerfolkets Villie, men at den sattes paa hans Hoved med dets Minde. - Var Despoti nu den Støtte, hvorved han hævede sig til Keiser, da kan Man sige, han styrtedes igien ved sit Despoti; hævede Falket ham alene, da var det ogsaa eene det samme Folk, som stor tede og for og ham: - hævedes han endelig ved Revotution, da kan Man sige, at han faldt ved en lignende. - Ligeledes gik det hans Familie: ved Ham hævedes den af sit Mørke, og ved Ham udstyrtedes den atter i Mulm.