Aalborg Stiftstidende, 1836-01-23
Blandede Efterretninger. Om det Stænderforsamlingen i Roeskilde af den kongl. Commissarius forelagte, Udkast til en Placat, angaaende nærmere Bestemmelse af Trykkefrihedens Grændser, læses en Artikel i Kbhposten Nr. 15 og 16, der slutter saaledes : Efter Forordningen 27de Septbr. 1799 kunde Ingen dømmes, med mindre det, saavidt muligt, maatte ansees for beviist, at den Paagjældende havde en efter Lovens Anskuelser ond, strafværdig Hensigt. Gaaer den intenderede Placat igjennem, da vil alt dette blive anderledes. Den bestemmer nemlig, at en Forfatter skal straffes - ikke blot, naar det er umiskjendeligt, at hans Hensigt var ond, men selv hvor dette maa ansees for tvivlsomt, ja endog hvor det er øiensynligt, at kun den ædleste Aand har besjelet, kun det reneste Bevæggrunde have ledet ham, selv hvor der som Hage i en lignende Anledning har udtrykt sig, ikke er sagt andet, end hvad Historien i flere Aartusinder paa hver Blad har fortalt os, selv hvor hvert Ord, kun aander Begeistring for et ædlere Menneskelivt: der skal Forf. dog dømmes, hvis hans Ord befindes utilbørlige. - og det for den Mangel af pligtskyldig Opmærksomhed, der i alFald bliver ham at tilregne. Man vil saaledes kunne blive dømt for en uheldig Vending, et mindre velvalgt Ord, en noget uoverlagt Spog; blive dømt for en Mangel paa en saadan Agtpaagivenhed, som i intet Forhold i Livet, - hvor saa uendelig mange Ting fra alle Sider gjøre Fordring paa vor Opmærksomhed, at denne ikke udeelt kan tilvendes nogen enkelt, - kan fordres, uden at nedbryde al Sindsro, al tillidsfuld Hengiven og velbehagelig Tryghed, uden at forvandle al godmodig og godtroende Aabenhed, al Uskyldighed, der, selv uden Argelist, heller ikke forudsætter denne hos Andre, til en piinlig Existents, der kun finder Værn bag en lurende Aarvaagenhed, en mistroisk Ængstelighed. Tilsidesættelsen af Grev Reventlows Forslag om Bondekarlens Raadighed over sin Person, er i Kbhvnspst. blevet udførligen drøftet, og har fremledt adskillige Resultater, hvoraf det Vigtigste er det, hvormed Opsatsen slutter under Forudsætning af den dybere Grund: at Forsamlingen, der i alt hvad der angaaer de reent materielle Jnterresser, har udviist en kraftig, fremadstræbende Aand, maaskee ikke har en ligesaa levende og energisk Sands for Samfundets høiere, aandige Jnteresser. Om denne vor Forudsætning er rigtig eller ikke, det ville vi faae at see, naar det store Spørgsmaal om Offentlighed kommer til Forhandling; det ville vi fremfor alt faae at see, hvis man skulde fordre Stændernes Medvirkning til at paalægge vor, ved saa mange indskrænkende Bestemmelser svært betyngende Presse nye, dens Virksomhed lammende Baand. J Anledning af Stridighederne imellem de tyske og danske chirurgiske Studenter, læses følgende, fra en Tysker indsendte Stykke, i Itzehoer Wochenblatt Nr. 3: Kbhvn, den 22de Decbr. 1835. Den 14de D. bleve de tyske c: de Slesvigsk holstenske Studenter, ved deres Ankomst i det chirurgiske Academies Auditorium, overfaldne af danske Studenter, der for største Delen havde samlet sig i denne Hensigt. Grunden dertil var, at Nogle af Tyskerne ikke altid kom ind med Huen i Haanden (hvilken Hovedbedækning de Fleste af vore Landsmænd bære, og hvorfer Forfatteren af en Artikel i Kbhvpst. behager at kalde os, Huerne, sandsynligviis en fiin Hentydning paa de bekjendte Partier i Sverrig), men Nogle undertiden satte sig paa deres Pladse med Huen paa Hovedet indtil den academiske Lærers Ankomst. Hvilket vel var en Feil, men som dog kunde undskyldes ved de tyske Skikke og Sædvaner, og overhovedet var en Bagatel. Hvad der havde bevæget dyrr. danske Studenter til at indfinde sig i saa stort Antal, indseer Referenten iøvrigt ikke, de deres Antal, naar det absolut skulde komme til Slagsmaal, alligevel var langt overveiende, og deres Mængde nu var dem selv saameget i Veien, at den Ene maatte bede den Anden om at gjøre Plads, for at han ogsaa kunde komme til at give de forbandede Tyskere, et Drag. Der var i Tyskere i Auditoriet, derimod henved 100 Danske, og Etatsraad Fengers samt Professor Wittusens Ankomst kunde neppe gjøre Ende paa Striden. Referenten betvivler meget, at en saa gemeen Historie kunde forefalde paa et tysk Universitet. Det var et Complot, og flere Tysker bleve allerede Dagen for advarede derom af Ubekjendte, idet man fortalte Historien og nævnede Hovedmændene. Referenten, der ikke har videre Jnteresse i Sagen, end at han selv er en Holstener, vil aldeles ikke frikiende sine Landsmænd for al Skyld, men han veed, at i hans Fædreland, vilde Jngen krumme et Haar paa en Dansk for en saadan Ubetydelighed, og Jngen vilde, om han endog var nok saa forhadt, blive behandlet paa en saa oprørende Maade. Tyskerne skulle have givet deres Sag i Politimesterens, Etatsr. Bræstrups Hænder. Det synes Referenten, at denne Begivenhed for en Deel maa forsvare det tyske, saa ofte angrebne Studenterliv, hvor man dog aldrig hørte Sligt.