Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1784-03-27
En Russisk Kavalier havde i Keiserens Fraværelse forseet sig i noget, som særdeles opbragte Monarken mod ham. Han lod ham strax i sin første Vrede kalde for sig, for at lade ham føle samme. En af Kavalierens Venner underrettede ham i største Hast om Keiserens Unaade, paa det han kunde være betænkt paa et Middel, hvormed han kunde, om ikke aldeles at standse, saa dog formilde Keiserens hæftige Vrede. Det bedste han imidlertid kunde vælge, var at indfinde sig strax, forinden den første Vrede gik over; thi under de mange gode Egenskaber, som denne fortreffelige Fyrste besad, var og denne, at han paa Stedet straffede en Fornærmelse, og siden gav Forladelse. Hans naturlige Hastighed tillod ham ikke at anstille nogen lang Undersøgelse af alle Omstændighederne ved en Forseelse. Hos en Tyran, var dette en høist farlig Egenskab; men Peter havde alt for stor Følelse af Retfærdighed, at han i Vrede skulle tage nogen ham uanstændig Hævn; og lykkelig var den, som Keiseren anstraffede paa frisk Gierning, uden nogen foregaaende Proces, Her turde ingen frygte for hemmelig Fiender blandt dem, som besadde Retten, ingen Partiskhed og ondskabsfulde Rænker, intet Anslag paa en Betiening og Formue. En blaae Flek paa Ryggen af en Keisers Haand var den gandske Straf, en Straf, som, efter Russernes da værende Sæder, ikke havde noget vanærende hos sig. Den bange Hofmand illede derfor sin Tugtelse i Møde, paa det han dets før kunde erholde Naade. Underveis faldt det ham ind, at han maaske ved en List kunde lindre den første Virkning af hans Herres Vrede. Han gik derfor ind i Keiserens Gemak, uden i ringeste Maade at lade sig mærke med nogen Frygt, men holdt et Lomme, tørklæde for Munden, som om han havde megen Tandpine. Snarere havde ikke Keiseren øinet ham, førend han, bevæbnet med sin sædvanlig frygtelige Stok, nærmede sig til ham. Allerede var Armen i Veiret, da han blev vaer det Tørklæde Delinqventen holdt for Munden. Hvad feiler Dig, talede han ham fortørnet til. Siden i Gaar har jeg været plaget med en stærk Tandpine, svarede den slue Rus. Ved det Ord Tandpine sank Keiserens Arm med engang, og i mindre end et Minut opklaredes Keiserens Aasyn. Med en mindre vredagtig Stemme, spurgte Monarken ham: om han havde en Huultand, Den er just ikke saa gandske huul, var Svaret, imidlertid duer den dog ikke, og giør mig ofte Smerte; (virkelig havde han en beskadiget Tand.) Man bringe mig her mine Jnstrumenter, sagde Keiseren, og Du, sæt Dig her ned, jeg vil trække Tanden udDen allerede halv trøstede Hofmand satte sig ned, og Keiseren trak ham Tanden ud, just ikke paa den lemfældigste, dog paa en sær lykkelig Maade. Efter at Russen havde aflagt sin allerunderdanigste Taksigelse for denne høie Naade, begyndte Keyseren at bebreide ham hans begangne Forseelse. Russen holdt det ikke raade ligt at undskylde sig, paa det at han ikke paa ny skulde opirre Monarken til Vrede, han kasted, sig for hans Fødder og bad om Naade, Peter lod sig det være nok, at give ham en venlig Jrettesættelse, og lod ham gaae uden videre at tænk paa Forseelsen. Heraf udkommer hver Løverdag et Blad fra det bergenske Adresse-Contoir, ved R. Geelmuyden.