Viborger Samler, 1792-01-01
En sørgelig Erfaring er det, at man i opklarede Secler finder saa dybe Spor af en Svaghed hos Mennesket, som kun burde formodes hos de første Aarhundredes Slægter. At antage Ting, der øiensynlig strider mod Naturens Kræfter, uden Undersøgelse, og blot paa den Refererendes ofte tvivlsomme ofte upaalidelige Authoritet, er Resultatet af den Svaghed - Last, kan man just ikke kalde det - som vi kalde Overtroe. Grunden hertil maae søges deraf: at de For comme, som fra Ledebaandet af indpræntes os, fæste Rødder, inden vor Skiønsomhed er moden nok til at udvikle dem; da synes de os allerede at være virkelige Sandheder, og vi ere siden ofte alt for ligegyldige til at prøve dem efter Fornuftens Regler. Om vi end vove at veie dem - om vi end finde dem blottede for antagelige Grunde, saa fængsles dog Sandhedens Yttrelser som oftest af den Authoritet, som hævder deres chi mæriske Virkelighed, og - i Øjeblikket ligger den voldtagne Fornuft under for hiins Tyranniske Aag. At Mennesker i de første Tids Aldere indslubbrede denne Forstandens Gift, er undskyldeligt, naar vi med et philosophisk Blik betragte Menneskets Natur, som uden Cultiveren fordrer Aarhundredes Hielp til at befordre sin Modenhed. De manglede endnu Erfaring; de besadde endnu ikke de fornødne Jndsigter i Naturens Jndretning og dens Kræfter; deres Begreber om det høieste Væsen vare bunke, og ofte uovereensstemmende med sammes Majestæt og Værdighed, kort, disse fattedes alt, for rigtig at kunne indsee og bedømme Tingenes Virkninger og deres naturlige Følger. Men - gaae vi end store Skridt, frem i Tiden, og troe vi da at finde denne Svaghed hævet, da lad os kun kaste et Blik ind i vore catholske Naboelande, der laae indhyllede i et Chaos af den groveste Uvidenhed, inden en Joseph lettede deres Aag og bragte igien det Glimt af Fornuft frem, som laae halv qvalt under Dumhedens Ruiner, Disses Forfatning var tilvisse ikke bedre, og end til større Vanære for Menneskeligheden, da Christendommen allerede havde brudt Overtroens Lænker, og banet dem Vei til at bruge de Forstands-Evner, hvormed Skaberen ikke uden den viseste Hensigt havde begavet dem. Ja endnu øine vi skiønt færre - Spor af denne Svaghed; - daglig see vi en uvidende Mængde lægge Baand paa deres Fornuft og rave om i Overtroens Mørke, manglende Duelighed eller Kraft til at indsætte Fornuften i dens tabte Rettigheder, manglende Mod til at udrydde indgroede Fordomme. Hvor glimrende vilde ikke den Epoke være, naar Men sket selv følte sin Værdighed, øsede Kundskaber af Naturens rige Kilde, anstrængede sine Siele Evner til at giøre Forskiel imellem det virkelige og det fornuftstridige, og herved vænnede sig til at betragte Skaberen fra en værdigere Synspunkt, og hæve sig selv til den Fuldkommenhed, som er Hensigten af dets Bestemmelse. Man læse i øvrigt Wielands Ord 4). "Det forholder sig med en gammel Overtroe, ligesom med andre indgroede og ufornuftige Vaner; man ud seer, det naragtige deri, man leer af det, og bliver ved mangfoldige Grundes Vægt selv overbeviist om, at de kun ere Misbrug; men desuagtet følger man dem ikke allerne dog for den gamle Vanes Skyld, men regner endog den det til en Forbrydelse, der vilde tage sig den Dristighed at forlade dem. Private Fordeele og Lidenskaber kunne vel endog være Grunden, til at vi med Jvrighed og Enthugasme forsægte saadanne Misbrug i det Øieblik, da vi ganske fuldkommen ere overbeviiste om, at de ere blotte Misbrug. Man skiller i saadanne Tilfælde Theorien fra Udøvelsen. Man forsvarer Misbrugens Nytte, og udleer i sit Hierte de Daarer, som fortiene at blive bedragne, efterdi de ville bedrages."*) See Wielands goldner Spiegel, over die Könige von Scheschian, 2te Theil, paa 214. Nyehed.