Viborger Samler, 1793-06-17
Da de christelige Missionærer første Gang komme til Jsland, og nogle Jslændere havde antaget disses Gudstieneste, men andre vare blevne ved deres Forfædres Religion, saa var Landet deelt i to hinanden modsatte Secter. Endeligen opfandt Øens Overdommer, som endnu var en Hedning, et Forliig imellem begge Deele, og man sluttede paa begge Sider Fred under den Betingelse, at Hedningene hemmeligen fortsatte deres overtøiske Skikke, at spise Hestekiød, og at udsætte deres Børn, naar de be haarde. Efterat Missionærerne havde indgaaet disse Betingelser, saa beqvemmede ogsaa Jslænderne sig paa den anden at antage Christendommen. Der gives mangfoldige saadanne Spoer i den nordiske Historie, men for ikke at være vidtløftig, ville vi her endu ikkuns anføre en af Snorre Sturlesøns Krønike om de norske Konger, Cap. 18. Denne fortæller, at Kong Haqvin, need Tilnavn den Gode, som var en ivrig Christen, har maattet udstaae mange Forfølgelser af sit Folk, som for den største Deel endnu var hedensk, efterdi han havde afsporet sin Religion. Men især, da han paa en Fæstdag spiste offentligen, nærmede forskiellige Hedninger sig til ham, og bade ham at spise lidet Hestekied. Da Kongen undslog sig ved at gjøre dette, bade de ham, at han dog i det ringeste vilde drikke noget af Hestekiød suppen, hvilket han ogsaa afslog. End ligen rakte de ham et meget godt fedt Stykke deraf, i det Haab, at han dog i det mindste ikke vilde foragte dette. Men efterdi Haqvin heller ikke var at bevæge hertil, blev Folket derved saa opbragt, at han var i Livsfare, og havde blot en vis Grev Siaurd at takke for sin Redning, som var paa Kongens Side, og bevægede, ham til med Læberne at berøre en Skaal, hvori nogle Stykker Hestekiød laae tillavede, hvorpaa enhver gik rolig og tilfredsstillet hiem. Nydelsen og Afholdet fra dette Kiød blev altsaa af Christne og Hedninger holdet som et Kiendetegn paa begge Religionerne, og saaledes var det ogsaa beskaffent i adskillige andre Lande. En christelig svensk Konge ved Navn Jnger, blev af et Partie Hedninger afsat og fordreven af sine Stater. Disse Rebellere satte i hans Sted en af hans Slegtninge paa Tronen, som havde lovet dem, igien at ville i de føre Ofringerne og de hellige Fæster. Strax efter hans Ophøielse paa Tronen, lod han ogsaa virkeligen anrette en Hest, uddeelte den til de tilstedeværende og besprængte dem med Blodet, og i det Øjeblik erklærede alle Svenske, at de afsvore Christendommen. Heraf kan man bedømme, at Missionærerne, som prædikede Evangelium, ikke uden Grund forbøde disse Folk at æde Hestekiød. Paven Gregorius den tredie, skrev i et Brev til Bonifacius, som var Tyd J have mel skernes Apostel, paa følgende Maade: det mig, at der gives nogle iblant eder, som æde Kiødet saavel af vilde, som tamme Heste. Tillader ingen dette mere, hellige Brødre, men forhindrer dette ved alle muelige Midler i Jesu Christo, og paalægger dem en stræng Bodfærdighed." Paven Zacharias igientog ligeledes denne befaling til Bonifacius, dog med den Forskiel, at han endogsaa skulde forbyde Tydskerne at spise Harer. Men dette Forbud er ikke længe blevet iagttaget. Efterat Christendommen engang havde udbredet sig til alle disse Folk, giorde enhver sig Samvittighed af at smage Hestekiød, og heraf opstod derefter denne almindelige Afskye, som har forplantet sig paa Efterkommerne, og, ligesom mange andre Skikke, er vedbleven, omenskiøndt man enten ikke meere veed Aarsagerne dertil, eller de Omstændigheder, som dertil have givet Anledning. Hvorlidet have vi nu vel Aarsag at dadle Jøderne for den Egensindighed, at de ikke ville æde Svinekiød, da de endnu med meget mere Ret kunne fordre af os, at vi skulle giøre Begyndelsen med Heste kiødets Nydelse, som vore Forfædre have saa gierne spiist, hvilket ingen Lov, som vi ansee for gyldig, forbyder os, for hvis Skyld ingen nu mere vilde holde os mistænkte i Hensende til Religionen og hvorfra Dyrets Ureenhed eller afskyelige Skabning ikke kan afholde os, da derimod alle disse Vanskeligheder i Henseende til Svinekiødet, endnu hos Jøderne finde Sted.