Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1842-08-22
Professor David. Da den forrige Taler ligefrem har stillet et Spørgsmaal til mig, saa vil jeg svare ham, at der hverken i England eller Belgien(hvilket der var det tredie Land, som Taleren nævnte, hørte jeg ikke), gives et Fæsteforhold, som hos os. Navnligen i England finder vel et, den store Cultur befordrende, Forpagtningssystem Sted; men, skjøndt Forpagteren ikke er Selveier, er han dog endnu mindre Fæster. Han slutter ingen Hazardcontract, og arbeider ei under bestandig Frygt for at forurette sine Børn. Friheden er ikke mindre paa hans Side end paa Jordeiernes, og han betaler kun for de Aar, i hvilke han skal høste; han kan beregne sin Contracts Udløb og indrette sin Virksomhed derefter. J Belgien bestaaer den store og lille Cultur ved Siden af hinanden, og der er Selveiere som hos os, men ingen Livsfæstere. Dog – Sagen har, som det ærede geistlige Medlem, der nys talede, bemærkede, ogsaa en anden Side; thi den materielle Rigdom er ikke Alt i Staten. Dersom Udviklingen, Mandighedsfølelsen og alle Huuslivets Dyder mere befordres ved Selveiendom end ved Livsfæste, saa bør vi stræbe efter hiins Udbredelse, selv om dette med mindre Føie kunde føre til Rigdom. Skulde vi alene fæste Blikket paa den materielle Rigdom, saa vilde vi ganske anderledes bedømme mange Forhold. For at nævne et Exempel: den for Staten vigtige Sag, som her er bleven omtalt, den almindelige Værnepligt, vilde dog neppe her have fundet saamange Talsmænd - ikke om Sagens Godhed i og for sig, men kun om den foreslaaede Maades Godhed, have vi nemlig været uenige – thi tilsidst er maaskee det nu brugelige Recrutteringssystem det billigste. Jkke hvad der giver Landet det største Overskud af Producter, men om hvad der meest befordrer alle gode Kræfters Udvikling, kommer det, efter min Anskuelse, an paa; og i denne Overbeviisning maa jeg gjentage, at jeg anseer Selveiendoms Udbredelse for høist vigtig og gavnlig. Kammerherre, Grev Moltke. Det forekommer mig, at det af Professor David Fremførte kun rammer Fæstesystemmet. At dette har Misligheder, erkjender jeg, men det forekommer mig besynderligt, at man, naar man saa meget taler om, at Eiendommen bør være fri, ikke synes at tænke paa, at dette kan føres ad mere end een Vei, at Resultatet ligesaa godt kunde opnaaes ved at handle i en Retning, der er den modsatte af det foreslaaede, og at der fra Mislighederne ved Fæste kan argumenteres for, at Godseierne burde have en større Raadighed over Bøndergodset. Der er her blevet fremført meget smukke Ting om den Jndflydelse, som Udbredelse af Selveiendom skulde have paa at fremme de aandige Jnteresser. Jeg er ikke bekjendt nok i Landet, for i saa Henseende at have nogen bestemt Mening, men jeg troer dog, at det ingenlunde altid er Tilfældet, at der paa de Steder, hvor Selveiendom er udbredt, findes enten større Rigdom, Retsindighed eller Dygtighed end paa Fæstegods. Derimod er Udstykning en næsten nødvendig Følge af Selveiendom, medens den paa Fæstegods kun er sjelden. Jøvrigt forekommer det mig, at Spørgsmaalet ikke er, om Selveiendom er mere eller mindre gavnlig, men at Sagen bør betragtes fra et høiere Standpunkt, nemlig fra Retfærdighedens. Jeg seer da ikke, hvorledes det kan stemme med denne, at de nærværende Fideicommisbesiddere skulle berettiges til at fratage deres Efterkommere, hvad retmæssige Villies-Erklæringer, bekræftede ved offentlige Garantier, give disse et ustridigt Krav paa. Naar Candidat Lehmann, i Anledning af at en Fideicommisbesidder har bemærket, at den Comitee, som skulde nedsættes i Sagen, burde bestaae af Fideicommisbesiddere, fordi flere af disse vide, hvortil saadanne Tilladelser, som de her omhandlede, føre, har yttret, at det snarere burde være de tilkommende end de nærværende Fideicommis-Besiddere, der dannede Comiteen, da disse Sidste muligen kunde have en Tendents til at tilsidesætte de Ufødtes Rettigheder, saa skulde jeg fra min Side ansee det for meget ønskeligt, om man havde de ufødte Fideicommisbesiddere her, og deres Mening da kunde komme i Betragtning; thi jeg er vis paa, at den vilde være imod Forslaget. En geistlig Taler har formeent, at der for Tiden viste sig en meget betydelig Lyst til at concentrere Eiendommene, og at der burde gjøres Noget for at have en Modvægt mod denne Lyst. Hvis denne existerer, hviket jeg dog ikke troer, seer jeg dog ikke, at der behøvedes nogen anden Modvægt end den, der allerede ligger i den nærværende Lovgivning. Denne giver en fuldkommen Frihed til at adsplitte Godserne og en let Adgang til at udstykke Gaardene, hvorimod netop Concentrationen er meget vanskelig, da det kun i ganske særdeles Tilfælde tillades at lægge Gaarde sammen. Man har sagt, at Forslaget kun gik ud paa at anbefale, hvad der kunde skee til Selveiendoms Fremme, uden Krænkelse af lovlige Rettigheder og uden Skade for offentlige Stiftelser, men det forekommer mig ikke vanskeligt at sige, hvad der vil være til Skade for Fideicommisserne og for de offentlige Stiftelser; thi det er vist, at det System, som man her har anbefalet som saa meget liberalt, hvor det tidligere er blevet befulgt, har ledet til deres fuldkomne Ruin. Jkke at tale om de Misligheder, der kunne være forbundne med Bestyrelse af Capitaler, maatte man, naar de vedkommende Stiftelser skulde holdes skadesløse for Afhændelsen af deres Jordegods, ogsaa tage Hensyn til den Formindskelse i Pengenes Værdi, som kan opstaae ved Forøgelsen af de ædle Metaller; men denne lader sig ikke beregne, og ligesaa usikkert er det, hvilken Jndflydelse en Forandring i Rentefoden kan faae. Det vil ogsaa være umuligt at afgjøre, om de Priser, til hvilken Eiendommen afhændes, ere saa høie, som de under forandrede Conjuncturer kunne antages at ville blive. Jeg maa saaledes stemme imod, at det første Punkt af Andragendet tages under Overveielse, fordi jeg anseer det for en aabenbar Uretfærdighed. Hvad det andet Punkt angaaer, da forekommer det mig en synderlig Jnconseqvents, at man ved denne Leilighed vil interessere sig for at conservere det frie Hartkorn, hvis Rettigheder man ved alle andre Leiligheder søger at indskrænke. Jeg skulde dog ikke troe, at naar Sædegaardseierne først have skilt sig ved deres Bøndergods, stolende paa at kunne beholde Hovedgaardenes Rettigheder, disse senere kunne blive dem fratagne.