Viborger Samler, 1844-08-05
Med den meest levende Deeltagelse have vi og vel enhver Dansk fulgt de Discussioner angaaende en allerunderdanigst Adresse, hvormed De denne Gang har indledet Forhandlingerne, og vi have med ikke mindre Sympathie erfaret denne Sags endelige Udfald. De har med sande og træffende Farver skildret den Mismods= og Misstemnings=Aand, som de sidste Tiders Regjeringsforanstaltninger have vakt hos den selvtænkende Deel af Nationen. Det er, som De rigtigen har bemærket, ikke en enkelt Begivenhed, men en Række af Foranstaltninger som have fremkaldt denne Aand. De atter og atter indgivne allerunderdanigste, Petitioner om energiske Besparelser i Forvaltningen af Statens Finantser, uden at nogen synlig Roticederaf er bleven tagen, de hyppige Angreb, den uensurerede Presse har været underkastet, og især det kongelige danske Cangellies uhjemlede Fremgangsmaade med at supprimere Dagbladene uden Lov og Dom, samt endelig det sidst udkomne Sprogpatent, hvorved vort dyrebare Modersmaal aldeles vil forstumme i den slesvigske Stænderforsamling, have tilsammen virket som en gavende Orm paa Nationens Stemning og paa vor Stænderinstitution, hvoraf vi dog lovede os de herligste Frugter. Dette Træ, hvormed Stænderinstitutionen saa ofte i Tale og Skrift er blevet sammenlignet, dette Træ er sygnet og henviisnet, ligesom dets Frugter hidtil ere blevne usporlige. Det er derfor den høie Tid, at De, for at blive ved Lignelsen, der ere udkaarede til at værne om og pleie dette Træ, have gjort Landsfaderen opmærksom paa de Aarsager, som have bevirket dette synlige Phænomen. Vor allernaadigste Konge, der paa Eisvolds Fielde har reist sig et Minde, som Historien vil opbevare til de sildigste Slægter, der saa ofte og paa den høitideligste Maade har tilkjendegivet, at han oprigtigen ønsker at høre Sandheden, den nogne Sandhed, han vil sikkerligen med Folket føle Tilfredsheden med os over at den nu i et kraftigt og uskrømtet Sprog, er trængt frem til Tronens Fod, og han vil ogsaa ufeilbarligen vide at finde de rette Midler til at bortrydde de Hindringer, som, tildeels ved et mindre folkeligsindet Raads Jndvirkning, hidtil have stillet sig i Veien for Stænderinstitutionens Udvikling, overeensstemmende med Folkets Ønsker. Dette Haab nære vi, denne Tillid er endnu ei uddet hos os. Men, høitærede Medborgere, det er Eder vi skylde dette Haab og denne Tillid, det er Eder vi skylde, at Sandhedens Røst om den Mismods- og Misstemnings-Aand, som hersker trindt i Nationen, er bleven kundbar for Landsfaderen paa en overbevisende og umodsigelig Maade, og hvormed De troligen har vedblevet at kjæmpe for og værne om Folkets hellige Sag. Der ere Begivenheder i Folkelivet, hvis Betydning aldrig vil forsvinde af Historien, hvad Virkning de end paa Nutiden erholde. Et saadant undsletteligt Moment i det danske Folkelivs Historie danner den Virken, De i Stænderne saa ufortrødent have udfoldet, de herlige og sanddrue Ord, hvormed De har skildret Landets Brøst og paaviist den eneste Vei til det Bedre. At denne Virken overalt i Danmarks Land vil finde erkjendtlig Paaskjønnelse, vil Deres Overbeviisning allerede tilsige Dem. Men vi føle os tillige tilskyndede til ved et umiddelbart Tegn at lægge denne Taknemmelighed for Dagen og ledsage den med vore varmeste Ønsker om at et høiere Forsyn vil styrke Deres Fjed videre paa den hæderligen betraadte Bane, hvis Maal er Kongens og Folkets Lykke. Aalborg, den 26de Juli 1844. Ordensdecoration.