Berlingske Tidende, 1790-03-29
Fortsættelse af Rigsraadens Grev Hermansons Tanker om Sverrigs Tilstand ved den opkomne ulykkelige Krig med Rusland. (See No. 25 af disse Tidender.) For saa mange udstandne Besværligheder har den hele Armee kun faaet det til Belønning, at den i Skrivter og allevegne i Riget er bleven udraabt som Forrædere af det ellers gode og veltænkende Folk, der har ladet sig mislede af Fordomme og de aabenbareste Logne. Den Eftertænk somme bedrøvedes over Krigen paa en Tiid, i hvilken Faren for en udvortes Feide syntes langt borte, over en Krig, hvorved den ene bliver landflygtig, den anden brødløs, der tredie lider i sin Handel, og alle sættes i Bekymring for Udfaldet, ja troe endog, at det ældgamle Svenske og Gothiske Rige er sin Undergang nær. Med denne skrækfulde Tanke iler man til Rigsdagen, for efter Evne at hielpe og understøtte sin Konge og sine Medborgere med Raad og Daad, og at medvirke til Rolighedens Oprettelse, Rigets Redning, og til dets befæstede Sikkerhed for denne og tilkommende Tiid Den Enfoldige derimod lader sig henrive, forglemmer saavel hvad han er, som hvad der forestaaer ham, og har kun Fridrichshavn, Wyborg og St. Petersborg i sine Tanker, i hvis Besiddelse vi, efter hans Begreber, havde været, dersom Armeen havde gjort Sit; omendskiønt Erobringen af disse Stæder har i Følge det, som forhen er bleven sagt om Tilrustningerne, været gandske og aldeles umuelig, undtagen maa ske i Drømme. J dette Svermerie bevæbner han sig imod sine egne Medborgere, endog imod den første Stand, Ridderskabet og Adelen, som dog til alle Tider har forsvaret Riget og fægtet for dets Frihed, hvilket alt han nu aldeles forglemmer og ringeagter, og det synes som at tvende Fiende paa engang ikke vare nok til at beskieftige hans Tapperhed, har vil endnu have Fiender i hele Riget og ved Armeen, paa hvilken dog allene vor Redning beroer. Men hvad andet er at giøre i saadanne Omstændigheder, end at have Taalmodighed og oppebie Tiden; han forstaaer det ikke bedre, og vil ikke komme til Erkiendelse, førend han føler det, og denne Følelsens Tid torde ikke meere være langt borte. Den sildige Aarstid skaffer os vel nogen Luft, men Døden berøver os dog saavel ved Armeen som paa Flaaden næsten hundrede Mennesker daglig. Hs. Kongelige Høihed, Hertugen, indsaae den Fare, som forestod os, dersom Flaaden havde maattet blive liggende ved Helsingfors; thi saa længe den Russiske Flaade beholdte sin Station for Sweaborg, var det ingen Muelig hed for vores, at komme derfra. Først i November Maaned gik den bort. At gaae til Søes med en Flaade paa en saa sildig Aarstid vilde neppe den fornemste og meest erfarne Søemand have vovet at tilraade. Et Anfald af Fienden, Storme, mørke Nætter, korte Dage, Jndfrysning o. s. v. vare saadanne hindringer, at en eeneste deraf havde været nok til dens Undergang. Men Hs. Kongelige Høihed satte sig bort over alle Farer, og gik om Bord. Enhver var villig, at deels Faren med ham og enten at leve eller døe med sin Storadmiral. Flaaden kom og lykkelig og ubeskadiget, endskiønt ikke uden mange Besværligheder, til Carlscrona. Jeg har blot anmeldt denne Sag, og overlader til Efterverdenen at sige mere derom. Fierde Punkt. Denne er kun et kort Jndbegreb af det, som allerede forhen er sagt, men deels og af det, som dermed maatte have nogen Forbindelse. J hvilken Forfatning befinde nu Rigsstænderne sig? Paa en Tid, i hvilken vi efter alle politiske Conjuncturer skulde glæde os ved Fred og Rolighed, udbryder en uformodet Krig; en Krig, hvorved Regieringslovens selv og deres Rettigheder krænkes. En opbragt Fiende, om ikke tvende ere forhaanden, og ingen formelig Forbindelse sluttet med Sverrigs Venner, eller noget Haab om Bistand, Krigstheatret inden Rigets Grændser; Finnland overtrukket med en Armee, og stillet blot for fiendtlige Streiferier, et udvalgt Mandskab smeltet bort ved Kulde og slet Forflegning, ikke af Mangel paa Tilsyn, men kun paa Livets allernødvendigste Fornødenheder; en Rekrytering, der er saa meget mere trykkende for de Godser og Landsbyer, der maae levere den, da samme efter al Sandsynlighed vil endnu før dette Aars Udgang strække sig til 2/3 Dele saavel af den inddeelte Armee, som af det fornødne Antal Matroser; Hunger og Kummer iblandt Jndvaanerne i Elfsborgs Lehn, hvor de Norske Tropper have opholdt sig; Udskrivninger og Paalæg, der trykke Landet under Navn af frivillige Tilskud ingen Penge i Casserne, men i deres Sted kun et Finansvæsen, der undergraver og ødelægger Landets Velstand, og hvad som endnu mere er, sætter indbyrdes Splid imellem Borgerne og Stænderne, hvis Samdrægtighed og Enighed er dog saa nødvendig. J saadan Nød burde man dog vel være betænkt paa de beste Midler, dersom der endnu gives nogle. Den første nødvendige Oplysning maatte vel være denne, at man nøie blev underrettet om Statshusholdningen, om Giælden for og under Krigen, og hvad der behøvedes til at udføre den. Uden denne Oplysning ville nok Stænder, nes Bestræbelser blive aldeles frugtesløse, og hvo som heri viser sig eftergivende, han glemmer sig selv og Rigets Velfærd saavel for denne som tilkommende Tider, Dernæst om den Hielp, som Hs. Majestæt Kongen har af vente af fremmede Magter, en Hovedpunkt, da vor egen Magt og Styrke ikke synes at være tilstrækkelig. Skulde man herimod indvende mig, at dette hører til den Statsforvalt ning, som Hs. Majestæt Kongen har forbeholdt sig selv, saa svarer jeg dertil, at Regieringsloven har vel gjort denne Forskiæl, men at Nøden fordrer her noget andet; og hvorfra er denne Nød kommet; Vore Hielpemidler ere saa klædede i hinanden og tilsammenhængende, at de umuelig kunne adskilles eller særskilt behandles, dersom der skal udrettes noget; thi skulle Rigstænderne kun vide det ene og ikke det andet, saa kan man i deres Overlæg og Beslutninger umuelig vente den Fuldkommenhed og Sikkerhed, der er os saa nødvendig, Tingenes nærværende Forfatning. (Slutningen følger.