Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1780-09-01
Admiral Byron er den 2den Søn af den afdøde Lord William Byron, fra Rochdale. Han blev fød den 8de Nov. 1723, og gik meget ung i Søe=Tieneste, efterat han tilforn havde erholdt en standsmæssig Opdragelse. Hans første Udflugt i denne Tieneste, var forbunden med en Mængde ulykkelige Tilfælde og Besværligheder, om hvilke man umuelig skulde have troet, førend de vare overvundne, at et menneskelig Væsen kunde have udholdet dem. Da hans Taalmodighed, hans Underkastelse og Standhaftighed, hans Menneske=Kiærlighed og uforandrede Mod i disse Omstændigheder, udmærke en ærlig Mand, og ophøie den menneskelige Carakters Værdighed, saa anføres her nogle Exempler derpaa. J hans 17de Aar gik han som Volontair og Bord paa Wager, som var et Skib af den Escadre, der i Aaret 1740 under Lord Ansons Commando blev udrustet til en Expedition. Dette Skib var en gammel Ostindie=Farer, som Regieringen ved denne Leilighed havde kiøbt og ladet indrette til et Krigs=Skib; men da det skulde bruges, som et Forraads=Skib, saa blev det alt for meget beladt med alle Slags Materialier til Reparation, med Krigs= og andre Fornødenheder, til Escadrens Brug a. Ved denne Beskaffenhed var det umueligt at Wager kunde holde sin Station med de øvrige Skibe. Ved et Vind=Stød fra den sydlige Munding af Sundet la Maire, mistede det Escadren af Sigte, og strax derpaa sin Bezan=Mast. Capitaine Cheap, som efter Capitain KiddsDød havde paataget sig Commanden over Skibet, gjorde sig al Umage for at naae Øen Socora, ved Baldivia, hvilken var bestemt til første Samlings=Plads, i hvor meget end alle hans Officerer vare derimod. Han hørde ei efter deres Raad, og syntes ei at befrygte det, som med Rette satte alle de andre saa meget i Urolighed, nemlig den øiensynlige Fare for at støde paa een eller anden Kyst under Vinden. De havde allerede i nogen Tid mærket, at de kom Landet nær; Capitainen blev og snart, men alt for sildig overbeviist om sin Vildfarelse, og befalede, at man skulde søge at arbeide sig fra Landet; men al Umage var forgiæves; thi af hele Mandskabet vare nu kun 2 Hænder, i Stand til at arbeyde. Skibet stødte paa Grund. De bleve en Tid lang i den frygteligste Stilling. Det var Nat; og Roeret havde de strax i Begyndelsen mistet. Hr. Byron siger, at han har lagt Mærke til de forskiellige Arter af Forskrækkelse, og sammes Virkninger paa de forskiellige Charakteerer; altsaa maa Faren ei have gjort noget Jndtryk paa Jagttageren selv. Nogle vare deres Sandser fuldkommen berøvede. En i Særdeleshed gik i Adspredelse og Fortvivlelse omkring paa Dækket, svingede sin Hirschhfænger, og kaldte sig Konge over Landet. Nogle vare som forvandlede til Steen, og overhovedet var Synet af de rundtom Skibet skummende Bølger saa frygtelig, at endog den tapperste Mand ei skulde kunde holdt sig for at yttre fin Frygt, men skulde gjerne have styrtet sig over Bord, hvis man ei havde forekommet ham. Nogle beholdte alligevel deres Samling, og Styrmanden blev paa sin Post, endskiønt Roeret var borte. Alles Ønsker var nu kun at bringe Skibet saa nær til Landet, som mueligt, paa det man kunde redde Livet. Endelig lykkedes det dem, at de komtil at løbe ind i en Aabning, hvor de klemte Skibet imellem 2 Klipper. Nu kappede man strax Stor= og Fok=Masten. J Dagbrækningen satte man Baadene ud, og nu vare de, som for faa Minuter havde yttret den største Fortvivlelse, og paa deres Knæe bedet og Redning, de vare just de, som opbrækkede Kister og Skrine, sloge Bunden, i Stykker paa Viin= og Brændeviins=Fadene, og drak sig saa drukne, at nogle druknede om Bord, og laae paa Dækket øversvømmede af Bølgerne. Hr. Byron var ei i Stand, til at redde et Stykke af sine Klæder, men gik i Land med Capitainen og Folkene, undtagen de Drukne, som ei vilde gaae fra Skibet, saalænge der endnu var en Draabe at drikke. Landet var endnu skrækkeligere end Søen; det var øde og ufrugthar, uden mindste Tegn paa Dyrkelse, naturlige Producter eller Skygger, hvor man kunde opholde sig. Landet, som de opdagede, var 90 Grader Nord fra den vestlige Munding af det Magellandske Stræde, og de kunde derfra see Cordilleras, men ei giøre Forskiel paa, enten det var en Øe eller et fast Land, De havde, da de kom paa Landet, ikke spiist i to Gange 24 Timer, og nu fandt de ingen anden Forraad, end omtrent 2 a 3 Pd. Tvebak Krummer, en Vildgaas og noget vildt Sellerie, hvilket var en maadelig Frokost for 140 Mennesker. Det er umueligt at kunde omstændelig beskrive alle de forskiellige Besværligheder, som Hr. Byron har udstaaet i dette ubeboede Land, hvis Lige maaskee neppe findes paa den hele Jord, eftersom det hverken frembringer Frugter eller Korn, ja ei engang Rødder, som et Menneske kan spise, og det, som endnu er meere sieldent, er, at Søen, som ellers forskaffer saa mangen ufrugthar Kyst Næring og Overflødighed, den er ved denne stormige og ubeboelige Kyst næsten ligesaa ufrugthar, som Landet selv. Deres Elendighed var nu sigen saa høit, at Rovfuglene, som kom for at fortære de Druknedes døde Legemer, som dreve til Landet, vare Lekker=Biskener for dem. Nogle Jndianer kom roende i Baade ind i den Bay, hvor de vare landede, og bragte dem nogle faa Levnets Midler, hvormed de en Tid lang kunde behielpe sig; og noget reddede de endnu fra Skibet; men alt dette var langt fra ei tilstrækkeligt for deres Trang. De, som om Bord havde været Drankere, de bleve paa Landet Oprørs Stiftere; Knurren, Misfornøielse og høit Raaben tog Overhaand; al Disciplin hørte op, og endeel af Folket gjorde det Forslag, at forlade Capitainen, og for sig selv at vove en Reise. Andre besluttede at bemægtige sig den store Baad, at forlænge og tiltakle den, og saa gaae bort, hvilket de tilsidst og gjorde, og lode Capitainen, som de hadede, blive tilbage. Hr. Byron var om Bord paa denne store Baad og gik med dem; men da han mærkede, at det var deres Hensigt at lade Capitainen blive tilbage, saa betiente han sig af den første Leilighed til at komme bort fra dem, hvilket og skeede den første Nat, da de løbe i en liden Bay. Hr. Byron havde ved sin Opførsel gjort sig meget elsket af hele Eqvipagen. Han foer derpaa siden i Capitainens Barke til disse Flygtlinge, for at formaae dem til at overlade dem, som bleve tilbage, noget Proviant, som de endnu havde bierget fra Skibet; men de vilde ei miste et Pund Oxekiød; de seilede bort fra Øen, og man har siden intet hørt om dem. (Slutningen følger.) Jndfald. En Tyran saae ved en Hændelse, at en Viis stod henrykt med Øinene og Hænderne opløftede til Himlen og Ansigtet til Østen. - Haad seer du, spurgte han ham, og hvad skal dette sige, – Jeg giør min Bøn, svarede han, og i det samme sagde han høit: o! store Gud, have Barmhiertighed med de Onde, thi mod de Gode, har du beviist Naade nok, i det du har gjort dem til Gode. – Tyrannen vendte sig. - Eftertænkte dette, og forandrede meget af sit haarde Gemyts Beskaffenhed til Lærdom for andre.