Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-10-07
Norderkulen paa Peipussøen. (Sand Tildragelse.) Forretninger nødte mig for nogle Aar siden, til at gjøre en Reise fra Godset A1221 i Lift; land til den lille Stad Walk og derfra igjen tilbage til Riga. Det var Vinter og Føret var godt. Da er det en Fornøielse, selv at kjøre i en lille ler Slæde og lade Kusken fare i en Lignende bag efter. Jeg havde allerede tilbagelagt flere Mile, da den en Aften traf ind med et hæftigt Sneeveir, saa at vi i Nattens Mørke, toge Feil af den rette Vei. Saaledes vandrede vi flere Timer omkring uden at kunne finde en Udvei eller en menneskelig Bopæl, indtil vi langt om længe fik Øie paa et Saadan, men som forekom os ikke at være noget Værts huus, men snarere en Privatmands Bopæl. Vi bankede paa og blev venlig modtagne af en middelaldrende Mand. Jeg fortalte ham den Forlegenhed jeg var i, og bad ham forunde mig Huuslye for en Nats Tid. Med megen Artige hed traf han strax alle Anstalter til at sikkre mig mod det stormende Veirligt, førte mig ind i Huset og anbefalede den omvankende Ridder til hans Kones Pleie. Hun synes med den største Deeltagelse og Hiertelighed at være villig til at yde mig al den Bistand jeg behøvede og jeg havde al Aarsag til at takke Skjæbnen, som havde ført mig derhen. Snart var jeg hos disse gode Mennesker, som hjemme. Jeg befandt mig i et Meierie, der tilhørte et betydeligt i Nærheden liggende Gods, og min venskabelige Vært havde forpagtet samme. Under behagelige Samtaler hensvandt den lange Aften. J det han erindrede sig mine udstandne Ubehageligheder, fortalte han mig ved Aftensbordet, en lignende Hændelse, som for flere Aar siden var mødt ham selv og havde bragt ham paa den forunderligste Maade sammen med hans nærværende Kone. Jeg var ganske Øre, og gjentager den her, som han har meddeelt mig den. Han havde før været Huushovmester hos en russisk Adelsmand, hvis Godser laae i Høide Rusland, paa den høire Strandbred af Floden Duna, og maatte foretage en temmelig lang Reise i Nærheden af Narva. Til den Ende tog han, da det just var Vinter, for at svare en Omvei, over Peipus Søen, som danner den egentlige Grændse mellem Lisland og det egentlige Rusland. Denne Søe, der er af betydelig Længde, bliver medens den ligger tilfrossen, gjennemkrydset i forskjellige Retninger, men for det meeste paa det Sted hvorden er længst, og Russernes Jndustrie har været betænkt, paa at lette de Reisende, Touren over Jis floden, i det Barakker ere byggede paa visse Stationer af samme, hvori man finder Logie og Bevemmeligheder. Men at ogsaa ofte under disse tilsyneladende velgjørende Anstalter, Forræderie, og Ondskab lure paa den Reisende, er desværre alt for ofte beviist og bliver bekræftet ved følgende Fortælling. Det var en mørk Vinteraften, da han kjørende ene, i en let Slæde, naaede denne Søe. Et hæfligt Snefog gjorde den ellers til Møie og Strabasser vante unge Mand, Reisens Fortsættelse umulig, og han ønskede intet hellere end at naae en af fornævnte Hytter, for at finde Lye mod det rasende Veir og den skjærende kolde Vind, som foer over Jisstaden. Farten blev immer møisommeligere og besværligere for Hesten, ved det at Sneefoget tiltog og skjulte Veien for ham. Aandeløs og vustende kunne nu det arme Dyr kun gaae Skridt, for Skridt videre, og Føreren vadede mismodig og utaalmodig ved Siden af, i den dybe Snee. Endelig synes Veien at blive mere banet. Hest og Fører aandede lettere, men endnu altid ville intet: beskyttende Tag frembyde sig, hvorefter de begge saa inderlig længtes. Veiret blev ved at rase, det begyndte at blive meget koldt, og alle en nordisk Vinternats=Skrækkeseener synes at forene sig, for at sætte den arme Reisende i dem mismodigste Stemning. Dog Ordsproget: Naar Nøden er størst, er Hjelpen først, bekræftede sig ogsaa her. Han naaede til sin store Glæde, en paa Jisen bygget Barakke. Udmattet og halv forfrossen traade han ind denne mørke og sparsømt oplyste Bopæl. Han fandt ingen der, uden Verten, som viste sig temmelig tjenstfærdig, hialp ham at bringe hans Hest under Tag, lagde Jlden tilrette i Skjenkestuen, og spurgte sin Gjest, hvad han ellers kunne gjøre for hans Beqvemmelighed. Denne bad ham først at bringe ind, hans dobbelløbede ladte Gevæhr Sabelen, og andre Fornødenheder, uden hvilke man ikke i Rusland tør tiltræde en nok saa ubetydelig Reise. Verten loe og sagde at i hans Huus kunne han være ganske sikker, dog lovede han at opfylde hans Forlangende. Herpaa fulgte i Ønsket at faae et godt Natteleie og Aftensmad Vertinden lovede at besørge dette. Jmidlertid havde en lille Pige, af et fattigt, men indtagende Udseende, indfundet sig i det Værelse, hvor den Fremmede gik frem og tilbage, og havde taget Plads ved Ovnen. Neppe bemærkede han Pigen, førend han gik hen til hende og spurgte om Adskilligt. Men den Lille forblev blye og stum. Saaledes at befinde sig paa et Sted, saa aldeles adskildt fra Landeveien, og allene, i en elændig Barak, den mørke uvenlige Nat, Mangelen paa Underholdning - Alt synes ved længere Eftertanke at opvække hos den Fremmede Urolighed, og der opstege Anelser hos ham, hvilke han dog som Mand ikke gav nogen Gehør, men bestrædede sig for modig at bekjempe. Han gik op og ned, røgte Tobak og legede undertiden med Barnet, hvem denne ringe Opmærksomhed synes at behage.