Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1813-12-24
Krigen 1809 vilde, uagtet de hensigtsmæssige Forberedelsesanstalter, have medført Statens Undergang, hvis Armeens uforglemmelige Tapperhed og en tro Fædrelandskjerligheds Aand, som besjelede alle Monarkiets Dele, ikke havde vidst at overvinde enhver ublid Skjæbne. Nationalæren og den gamle Vaabenhæder hændedes lykkelig under alle Krigens Gjenvordigheder; men kostbare Provindser tabtes og ved Aftrædelsen af Kystlandene ved det adriatiske Hav blev Østerrig berøvet al Deel i Søe handelen, et af de fraftigste Befordringsmidler til dets Nationalindustrie; et Slag, som endnu vilde have været føelt dybere, dersom ikke et, hele Fastlandet omfattende, fordærveligt System des uden paa samme Tid havde spærret, alle Handelsveie og næsten afbrudt alt Samqvem mellem Nationerne. Gangen og Resultaterne af denne Krig havde giver Hs. Majestæt den fuldkomne Overbeviisning, at det var aldeles umueligt, umiddelbart og fuldkommen at raade Bod paa Europas dybt rystede politiske Tilstand, og at enkelte Staters bevæbnede Redningsforsøg, istedetfor at sætte Grændser for den almindelige Nød, ikkuns frugtesløs vilde opbyde de uafhængige Kræfter, som endnu var tilovers, fremskynde det Heles Fald, ja endog tilintetgiøre alt Haab om bedre Tider. Ledet af denne Overbeviisning erkjendte Hs. Majestæt hvilken væsentlig Fordeel det vilde være, ved en for flere Aar sikret Fred at bringe den hidtil ustandselige Strøm af en daglig voxende Overmagt i det mindste til at staae stille, forskaffe sit Monarkie den for Finants- og Militærvæsenets Gjenoprettelse uundværlige Ro, men tillige Nabostaterne et Hvilerum, der, nyttet med Klogskab og Drivtighed, kunde forberede, Overgangen til lykk ligere Dage. En Fred af denne Beskaffenhed kunde, under daværende farlige Omstændigheder kun opnaaes ved en overordentlig Beslutning. Keiseren føelte det, og fattede denne Beslutning. For Monarkiet, for Menneskehedens helligste Jnteresse, som et Værn mod overskuelige Ulykker, som Underpant paa en bedre Tingenes Orden, bortgav Hs. Majestæt hvad der var dyrebarest for hans Hjerte. J denne over alle hverdags Berænkeligheder ophøiede, mod alle Øieblikkets Misto ninger værnede Hensigt knyttedes et Baand som efter en ulykkelig Kamps Trængsler, skulde oplive den svagere og lidende Deel ved Følelsen af nogen Sikkerhed, stemme den stærkere og seierrige til Maadehold og Retfærd, og saaledes fra to Sider paa een Gang bane Vei for en tilbagevendende Ligevægt i Kræfterne, uden hvilken Staters Deelagtighed ikke kan bestaae i andet end Deelagtighed i Ulykke. Keiseren var saameget mere beføiet til disse Forventninger, da Keiser Napoleon paa den Tid dette Baand knyttedes havde naaet det Punkt af sin Løbebane, de Befæstelsen af det Erhvervede bliver ønskeligere end urolig Stæben efter ny Besiddelse. Enhver ny Udvidelse af hans for længe siden al retmæssig Brændse overstigende Herredomme var forbunden med øiensynlig Fare ikke allene for Frankerig, der sank til Jorden under fine Erobringers Vægt, men endog for hans egen vel forstaaede personlige Jnteresse. Hvad dette Herredømme vandt i Omfang, maatte det nødvendig tabe i Sikkerhed. Hans Storheds Bygning erholdt ved en Familieforbindelse med Christenhedens ældste Keiserhuus, i den franske Nations og Verdens Øine en saadan Tilvært i Fasthed og Fuldendthed, at urolige Udvidelsesplaner for Fremtiden ikkuns maatte svække og ryste den. Hvad Frankerig, hvad Europa, hvad saamange nedtrykte og fortvivlede Nationer nedbade sig af Himlen, foreskrev en sund Politik den med Hæder og Stier kronede Behersker, som Lov for hans Selvstændigheds Vedligeholdelse. - Man maatte troe, at saamange forenede vigtige Bevæggrunde vilde tiumere over en enestes Tillokkelse. Bleve disse glade Forhaabninger uopfyldte, da kan ingen Behreidelse derover ramme Østerrig. Efter mangeaarig forgiæves Anstrængelse og allehaande Uhyre Opofrelser, gav det Bevæggrunde nok til det Forsøg, det gjorde paa ved Fortrolighed og hengivenhed at virke Godt, der hvor Blodstrømme hidindtil ikkuns havde bynget Fordærvelse paa Fordærvelse. Hs. Majestæt vil i det mindste aldrig angre at have betraadt denne Vei. Aaret 1810 var endnu ikke henrunden, Krigen rasede endnu i Spanien, de tydske Folkeslag havde neppe havt Tidtil at drage det første frie Aandedræt efter de to forrige Kriges Ødelæggelser, da Keiser Napoleon i en ulykkelig Time besluttede at forene en anseelig Strækning af den nordlige Tydskland med den Masse af Lande, som bare det franske Riges Navn, og at berøve de gamle frie Handelstæder Hamborg, Bremen og Lübeck deres politiske snart derefter ogsaa deres Handels-Tilværelse og sidste Middel til at bestaae. Dette voldsomme Skridt skeet uden nogen ikke engang tilsyneladende Retsgrund, med Foragt for alle skaanende Former, uden foregaaende Bekjendtgjørelse eller Raadslagning med noget Kabinet, under det vilkaarlige og intet sigende Paaskud, at Krigen med Engelland bød det. Tillige blev et grusomt System, der skulde tilintetgjøre Verdenshandelen paa Bekostning af alle Fastlandets Staters Uafhængighed, Velfærd, Rettig, heder og Værdighed, offentlige og private Eiendomme, fulgt med ubøielig Strænghed, i den falske Forventning at fremtvinge et Resultat, som, hvis det lykkeligviis ikke havde været uopnaaeligt, vilde for lang Tid have styrtet Europa i Armod, Afmagt og Barbarie.