Berlingske Tidende, 1836-08-26
(Fortsættelse.) Efter dette vil jeg nu da tillade mig at anføre den eneste Maade, jeg kan tænke mig, at Statens Jnteresse mulig kunde forenes med Landmandens paa, ved at tilstede disse at brænde Brændeviin, som var, om Regjeringen, i sin Viisdom fandt det gavnligt, at tilstede: "at der i hvert Landsbysogn, i Relation til sammes Størrelse af fri og ufri Hartkorn, maatte anlægges 1 a 2 betydelige Brænderier, beregnet til en ikke altfor ubetydelig Afgivt, som skulde reparteres paa Brugernes Hartkorn efter hver Dogn, Redskaberne maatte antages at have været i Brug, i det Ringeste hver Gang, mener jeg, 7 Gange 4, eller 28 Døgn, fra det Øjeblik, man ved Toldvæsener havde faaet dets Segl efter Forlangende frataget, og indtil samme igjen var æsket paasat, under den Betingelse: at baade det dertil anskaffede Locale og Apparater vare befundne hensigtsmæssige, samt at Bestyrelsen, deraf blev overdraget til en Brændeviinskarl, som havde aflagt Prøver paa sin Duelighed." Ved en saadan Tilladelse fik Alle en lige forholdsmæssig Ret og Jngen blev tilsidesat, samt, hvad der var et stort Gode, Jndustrien kunde forventes hensigtsmæssig afbenyttet. Naturligviis maatte Karlen med en Medhielper imod Kost og Løn med Opsigelsesret til Anvendelse, om idetmindste de 2/3 Deel af Lodtagerne bleve misfornøiede med hans Forhold, enhver levere ham Korn og fornøden Jldebrændsel i Forhold til sit Hartkorn, imod igjen at erholde Udbytte i Brændeviin og Spol, lempet efter, at alle Brændinger, endog af lige godt Korn, ikke, som bekjendt, falder lige heldig ud, om endog Karlen derved skulde kunne vinde Lidet; men, da een Mand kunde bringe ham et Slags, en anden et andet Slags Korn, ej at tale om Korn af forskjellig Beskaffenhed, og han umulig, uden maaskee det større Qvantum han fik fra Herregaardene, kunde brænde Enhvers Korn for sig selv, maatte der naturligviis antages nøjagtige Regler og Bestemmelser for hvad Brændeviins-Udbytte – Spølen altid ansees eens - Enhver i Relation til sit Korns gode eller slettere Egenskaber kunde gjøre Fordring paa, hvorved der dog vistnok maatte tages Hensyn til, at intet af Kornet blev altfor slet, da den som bragte det meget bedre end Andre, ikke kunde være tjent med, at faae sit Brændeviinsqvantum ogsaa af dette, da der, som bekjendt, altid ved Destillationen overgaaer flygtige, mere eller mindre skadelige eller ildesmagende Deele fra enhver Kornsort eller Ukrudtsfrø. Vilde nu ellers en enkelt Mand i Communen afstaae sin Ret til Brændeviinsproduction imod Vederlag, eller vel endog reent renoncere derpaa, siden her vist aldrig kan tales om Andet end om en tilladende Lov, hvorved de overblevne naturligviis fik friere Hænder, burde det vel ej nægtes ham, dog saaledes, at det ikke skeete uden med Ret til selv eller Efterkommere af Stedet, at kunne tiltræde Foreningen naar man ønskede det, imod strax at betale Andeel efter hvad de Øvrige pro qvoto efter Hartkornet havde betalt for Bygningen med Apparater, ligesom man vistnok kunde være overbeviist om, at hvor en saadan almindelig lovhjemlet Ret til Brænding var givet, Beboerne nok selv vilde paasee, at Jngen, som nu, tillod sig at brænde i Smug, da dette vilde forstørre det Hele, opvække Misundelse og stride altfor meget imod den almindelige Jnteresse. Ogsaa vil jeg troe, at om man vil antage, at det var absolut nødvendigt, at lægge Afgivten paa Mæskekarret istedetfor paa Destilleringsapparaterne, fordi disse, efter deres forskjellige Construction, ikke afgive nogen fast Norm for Tidens Anvendelse, man ved Sognebrænderier meget mindre skulde kunne befrygte Defraudationer end ved at meddele enkelt Mand Bevilling til at brænde Brændeviin paa Landet, da det efter det Foregaaende vistnok i saa Fald blev Brændeviinskarlen, der vilde komme til at vinde, om en eller anden Nabo, eller vel endog længere fra boende Bekjendt rakte ham Haanden til Besvigelse, ved at tillade ham at mæske i hans Huus, vel maaskee endog af Korn, han af ham under saadan betingelse havde tilforhandlet sig og som let ved Nattetid lod sig transportere, og om det endog blev antruffet i den Uberettigedes Huus, Toldvæsenet vilde have megen Ulejlighed ved at overbevise om mala lides, naar han foregav, at "Sammenblandingen var skeet til Kreature", som ofte er hørt, men hvilket Karlens Principaler 3, Sogne beboerne, aldrig vilde see igjennem Fingre med, aldenstund man vist in casu ikke lettelig skulde kunne tænke sig, at Fordelen kunde ligelig fordeles, saameget mindre som Transporten til Brænderiet og Afbenyttelsen hersteds vel dog ikke altid vilde kunne lykkes. Hvorvidt det ellers skulde være umuligt for den kyndige Mand at udarbeide en Tarif, hvorefter Toldvæsenet kunde beregne Afgivten efter Apparaternes cubiske Jndhold istedetfor af Karret og herved lægge alle bekjendte mere eller mindre hensigtsmæssige Jnventioner til Grund, saa at man f. Ex. ansatte de nyere Pander til høiere Afgivt pr. Tønde end de sædvanlige dybe Kjedler med en mindre Bund og Overflade, og de Apparater, hvorved en Mæske- eller Forvarmer var anbragt, til høiere Afgivt end hvor saadant manglede o. dsl., da alt sligt, som bekjendt, virker paa Distillationstiden – har jeg ikke Sagkundskab nok til at kunne bedømme; ikkun tillader jeg mig at formene, at Afgivten paalagt Kornet, aldrig lader sig controllere hos den enkelte Landboallermindst paa fjerne, Toldvæsenet fraliggende Steder, man vise endog aldrig saa stor Activitet, uden at omtale, hvor omfindligt en i høi Grad mistænkelig Control med hvad dermed staaer i Forbindelse, maatte være for den redelige Mand. At Afgivten vist ellers maatte modereres hvor man ikke havde Hvede, men maatte brænde Rug eller endnu ringere Kornsorter, vel endog Kartofler, som meget er anbefalet, er vist en Selvfølge; ligesom og, at Sognebrænderierne naturligviis maatte være ifaldne en betydelig Mulct, naar man afveeg fra, hvad man ved at faae Tøjet under Disposition, havde erklæret sig for at ville brænde. Men, uden at Communen formaaede at bekoste Bygningen med Apparater og imellem sig selv indbyrdes blive enige om passende Love, og uden at der blev udnævnt en sagkyndig (?) Bestyrelse til at dirigere det Hele, incl. opkræve og igjen paa Toldcontoiret qvartaliter betale den ved Enhvers Brændeviins-Udbyttes Modtagelse vel rigtigst forfaldne Afgivt, hvorfor den in solidum burde staae til Ansvar, lader det sig vist ikke realisere; men maaskee vil man mene, at et saadant Tidspunkt endnu ikke er kommet, men vi kunne vente os den i Fremtiden. – Splid og Tvedrag burde under ingen Omstændigheder fortrænge det Gode. (Fortsættes.