Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1810-07-14
Da den gamle Rudolf blevisyg og hans sidste Time syntes at mærme sig tilsendte han sine Søstersønner og Søsterdøttrenet Brev med Udskrivt: tien Arv for mine Beslægtede. Da man aabnede Convoluten fandt man, en Seddel med følgende Ord: "Kun den der i sin Ungdom vælgernet Fag efter sin Tilbøielighed, er lykkeligste af 972 Hvi er Andagten forsvunden af Herrens Huus, Udi ning 196 de un At Herrens Ded er forsvundet af hans Huus, har man paastaaer. Om det trigsaaankan ikke heraf gjøres, især da man seer, at alle ikke tage Ordettisamme Mening; men at Andagt og Opbyggelse tildeels ere forsvundne af Herrens Huus, kan ingen negte Og om end Døgnets Forfægtere ville afvise enhver anden Klage over vore Dages Vanart med den Erindring: "Verden har altid været som den er; men den Gamle berømmer den Tidninda han var en Dreng, han revser og straffet de Yngre," saa maa de dog billige den Klage, at uværende Slægt ter ligesaalflygtig, som dens Fædre og Oldefædre tvare adstadige, og at Døgnets letsindige Sværm faste aldrig hviler ved alvorlige Betragtninger, aldrig hæver sit kolde Hjerte til andægtige Følelser. - Jkke behøver man at indtræde i Templet for at modtage denne sørgelige Overbeviisning: iden daglige Omgang forsyner med altfor mange Beviser, paa vor Sætnings Rigtighed. Den høiere Alder maae vi undtage; thi den hører, ikke til Døgnets Folk, og skyldig Ærbødighed forbyder at dadle de Ældre, hvoraf mange ere derved i Ord og Daad, Norden og deres Fædre værdige. Men voresaakaldte unge Herrer og Damer, hvad høresnog sees af dem. De tænke ikke, tale ikke, men starme og døve med uophørlig Snakken Endog ungs Mænd, dertere langt over Lovens Myndighedsalden, føre et i Sprog, der sømmer kun umyndige Børn og bløde Qvinder; ja intet er almindeligere, end at de med smudsige Tvetydigheder og løsagtige Tale besmitte de Læber, som Pligten og i deres valgte Stand byder dem hellige til Dydens Priis der kun kan tolkes af rene Tunger, Alvorlig og gavnlig Samtale en ukjendt eller forhadt. Hvor som bringer, noget vigtigere paa Bane, der, ikke, flyder af Døgnets Snakkekilde, bliver anseet for uselskabelig og udlees. - Ret som om Viisdommen, selv udtalede sig gjennem deres Snak, ansees den Forstandiges Taushed i sligt et Selskab for Dumhed. Jmidlertid høres kun sjelden en sund, Tanke eller fornuftig bemærkning i disse Kredse. Gyselig er Tomheden i Mængdens Siele, med Larm og Støi maa Følelsen af, denne qvalfulde Mangel neddysses; og derfor er Piger og Viin og Sang og Dands Løsenet, der skingrer i alle Selskaber. - Denne Letsindighed, som saa aabenFarviser sig i de daglige Sysler, har naaet en saafrygtelig Vælde, at man maa bæve for dens Følger. – Sørgelige Udsigter aabne sig for den kommende Slægt, som af denne skal modtage sin Dannelse: Som Ynglinge ere vi Børn, som Mænd vorde vi Drenge: En Huusmoder vil herefter blive ligesaa stor en Sieldenhed, som fordum en Flane. Hvorledes skal man gaae den truende Fordærvelse møde i Forældre, J, som endnu elske Eders Børn og endnu ikke have givet Slip paa det Herredømme, Naturen bød Eder hævde, det vigtigste Middel Opdragelse og Tugt - ligger i Eders Haand. Tidligenlede J de Unge til alworlig. Eftertanke over dem selv og deres høieste Formaale; tidligen lære J dem at kjende Livets Bestemmelse og at ære dets evige Ophav. - Saadan Eftertanke hades af Døgnets sværmende Børn; thi Betragtninger af denne Natur vilde forjage den Taage, hvori de, fortryllede og sandsesløse, omtumles, den Taage, uden hvilken deres Gammen dag Glimmer var - Elendighed og Jammer. U ustridigen maae vi i denne Slægtens Letsind og Tankeløshed søge Hovedgrunden til, at Andagten forsvandt af Herrens Huus; thi den forvildede Mængde, der skyer alvorlig Eftertanke og Fordimanning, lig hin hungrige Tærsker, som forbandede andet Hanegal, der forstyrrede hans Drøm og rige er Maaltid, tyer ikke til Helligdommen, for der at giløfte Sindet op fra sin lave Søle til Himmelens Lys. - Men om nogen nærmer sig Herrens Temopel meddenne værdige Hensigt, finder han da, hvad ihan søgte Kunne kolde Betragtninger over de Dødeliges smaalige Sysler paa Jorden hæve Sin lidet, som føler en høiere Trang, til himmelske og evige Gjenstande, Kanvel endog den bedste Udvikling af en eller anden Klogskabsregel, den skjønneste Skildring af en eller anden Dydens Yttring stemme Sielen til Andagtens hellige Følelser, Og gyder vel Revselse af Tidens herskende Daarskaber. og Laster nogen Lindring i den Kummerfuldes saarede Bryst, Undersøgelser og Formaninger af den Art have unægteligen deres store Nytte; men Herrens Huus fordrer noget høiere end menneskelig Klogskab. Skolen er det Sted, hvor Sædelærer, og Leveregler egenlig bør foredrages og indskjærpes; men maaskee vil man have vore Kirker forvandlede til Skoler, maaskee man vil opreise et Sædernes Tempel paa Religionens Ruiner, Er det vor Agt, da bygge vi paa Sand vort Huus: Sædernes Tompel styrter sammen, naar Religionens er faldet; thi Religionen kan ene give Sædelæren det høieste Princip, uden hvilket ingen moralsk Videnskab er mulig; den alene formaaer at lægge Grundvolden, hvorpaa Haabets og Pligternes Bygning sikkert kan opføres, ingen Kraft, uden den, kan føre Mennesket værdigen og stadigen dets høie Maal imøde. - Omsorg for at fremmet Sæderne kan da ikke tjene som Paaskud til at forsømme Religionen, Sædeligheds Moder; men Religion og Sædelære bør altid vandre Haand i Haand. Deres Adskillelse kan have farlige Følger; thi uden at anvendes paa Menneskelivet miskjendes Religionen og udarter til tomme Ceremonier og den blindeste Troe, i hvis Arme Saligheden ene er at finde, men uden Religion fornedres Sædelæren til blot Klogskabslære, Egennyttens og Vellystens Tiener. Vil man imidlertid, hvilket neppe kan undet end bifaldes, i vore Templer undervise i enkelte Dyder og straffe enkelte Laster, da vælge man dertil visse bestemte Timer, for at Tilhørerne kunne vide, naar de skulle møde for at modtage Leveregler og andre Forskrivter, og naar de kunne tye hen at øse Lindring og Lædskning af Religionens salige Kilde. - Men udelukkende bør slige moralske Formaninger eller Forskrivter ingenlunde forkyndes i Kirken; thi de opfylde ikke Religionens Bestemmelse, der især er at vise Jordens Børn, at Verden og alt, hvad der er i den, forandres og forgaaer, men at det Oversandselige og Usynlige varer evindeligt; og at give de Dødelige, istedet for Tidens Skrøbelighed og Forgængelighed, mægtig Trøst og evigt Haab. - Disse Religionens herlige Gaver er det, som Andagten søger i Herrens Templer, men søger ofte forgjeves. Henreven af billig Harmeover Slægtens Vanart, svinger Taleren mod Daarskaber og Laster den revsende Svøbe; men forfeiler sit trosværdige Øiemed; thi de Daarer, som Snertet skulde gjælde, ere enten slet ikke nærværende paa dette for dem fremmede Sted; eller de ere for adspredte til at laane Taleren deres bedøvede Øren, eller altfor forhærdeede til at vækkes af den rædsomme Søvn: Og den forfulgte Dyd, som her vilde samle Kraft og Styrke til Kampen for den gode Sag, gaaer bort, end mere nedslagen og utrøstet, end den kom. - Havde derimod Tateren skildret Dydens Guddommelighed og Dydens Haab, havde han offremstillet det Jordiske i al sin Ringhed ved Siden af det Himmelskes Ypperlighed, eller viist hvad der hører Sandserne til og er bedrageligt Skin, og hvad der er Fornuftens, af urokkeligt og evigt Værd, da havde han gavnet mere, styrket flere af Religionens kraftige Bæger. IndSaa uforlignelig høi er Religionens Formaal. og Kraft, thi stande den øverst i al Videnskabs Rad; den være, som Okeanos var Flodernes, vore Jdrætters Kilde og Ende. Den sammenkjæder Himmelen og Jorden. Aabenbaringen er en værværdig Leder; men om Troens Vinger skulle være det eneste Middel til at naae eller befæste denne omtalte Kjæde, om den, der af Fornuften vil bevise den Eviges Tilværelse, er en Gudsfornægter, disse og flere mystiske Meninger (er det overflødigt at undersøge, da Enhver, som ikke skjæl hver for Kritikens Jisluft, forkaster dem som Paradoxier af den nyeste Philosophie eller Mysticismen, hvori man nu søger, hvad man ved Granskning mistvivlede at finde, og disse Meningers Ophavsmænd hæve sig i Mørke og Taage op over Forstandens Dom med en Hovmod, Magen til den, som styrtede Englene i Tidens forborgne Fødsel, erkjendende ingen Domstol uden, deres indvortes Anskuelse, det er deres egen besynderlige Maade at forestille sig Tingene. Men skulde vel den, som ved Fornuften stræber at hæve sig til det Høieste og i et klart Begreb at fatte Gienskinnet af det Unideliges Jdee, bygge sin Religion paa en falskere et Grund, end den, der bygger i Luften, thi hvad anden Grundvold har vel Troen, fornuftig Overbeviisning berøvet? Ved Christian August's Grav. have Flera gangor fornydt, uppfylles hans Afsked af en rørelse, som ei en gang utmarkte hans aftag til Krigets farar. Ges da en hemlig makt, som bebadar utan att upplysa, at en Kansla, hvars oforstadda Klagan kan blott sucka med aningarnas, men ej la med varningens rost? (Arminne over Konung Gustaf III. af Ef J. G. Oxenstierna.) Stand. Tj forgiæves vore Taarer runde, Eicomsonst i sorgbespendte Sjæl Opsteeg Anelser af dunkle Grunde, Da vistammed Dig et tungt Farvel Selv, 9 Christian Dit faste Hjerte, Smeltede i bittre Afskeds Stund; Hvad Du tabte følte Du med Smerte, Da Du eensom stod paa fremmed Grund. Selv Du ofred Dig en dunkel Skjæbne, Jkke blendet af en troeløs Glands, Vidste Du Din Sjæl med Kraft at væbne, Og greb Pligtens meer end Ærens Krands. Bag Dig svunde Livets bedste Glæder; Dog - Din Fryd var Tvillingrigets Vel, Som Du gik i Døden for dets Hæder, Gik Du og i Døden for dets Held. At det brast - det skjønne Baand som slynged Dana, Nora, Svea tæt i Favn. De Forladte, skræk- og sorgbetynged', Klage deres fælles bittre Savn. maa Danerskialden alt har Runer gravet, Som forkynde Heltens Daad og Fald; Vældig lød hans Drapa over Havet, Saa det gungede i Norges Hald. Norges Skialde, Bragur kalder eder! Hver som han den gyldne Harve gav, Jler og et Minni Ham bereder, Klager ved den Ædles fjerne Grav. Du, som Norge evig ei skal glemme, "Som det nævner med det kjendte Navn Norges Christian, Skal Svea gjemme "Dine muldne Been i kolde Favn "Over os Din Aand dog stedse svæve, Signende Dit fordums elskte Hjem, Lære, hver dets Fiende at hæve, "Lede det til Held og Hæder frem. Os Din bratte Bortgang dybest rørte, Os afpressed den saa bitter Graad, Os Dit Hjerte, mens det slog, tilhørte, Os tilhører Mindet af Din Daad. F. Schmidt.