Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1804-09-10
Fisketorvet ved Gammelstrand udbreder, især om Sommeren, en Uddunstning, der ikke kan være andet end høist skadelig for Sundheden. Lægger man nu hertil, at den fattigere og større Deel af Kjøbenhavns Jndbyggere desuden er nødsaget til at boe i snevre og indknebne Rum, saa er det meget naturligt, at man, i Forhold til Landboerne, maa finde et usædvanlig stort Antal Skrantninger og Syge i en Stad, som i alle Maader er en sand Rede for alskens Sygdomme. At aande frit i den frie Luft, den første af alle Jordens Lyksaligheder, er en Ting, som næsten ingen Jndbygger i det glimrende Kjøbenhavn, kan vente om han end eiede nok saa mange Gulddynger. Man kan faae her alt, hvad Hjertet og alle Sandserne ønske, kun ikke en Portion af den Luft, som man kan indaande en Miil fra Staden. Hvad er i Grunden vigtigere for Staten end Borgernes Sundhed, Og hvad virker mægtigere paa den end Luften, De Gamle, som af Erfaring vidste, hvor meget Væxterne bidroge til at rense Luften, plantede store Træer omkring deres Templer og paa offentlige Plad i vi fælde derimod de Træer, som ser. vore Forfædre have plantet. Skrivelse fra en ung Kone til Udgiveren. Min Herre! Vel er jeg kun en ung Kone og har endnu neppe levet et Aar i kjerligt Ægteskab med min dyrebareste og allerkjereste Mand, men desuagtet kan jeg sandelig ikke taale, at De ideligen skoftiserer, moraliserer og persiflerer over Levemaaden i Kjøbenhavn, over mit Kjøn, og i Særdeleshed over vore unge Huusmødre. Min Mand holder rigtig nok Deres Skilderie, men jeg mager det altid saaledes, at han, naar han kommer hjem fra Comptoiret, uden selv at vide det, gjør Fidibusser deraf. Mener De, at jeg som en retskaffen Kone kan lade ham læse saadanne Ting, O, jeg mærkede ret vel, hvem De meente forleden. Mig, min Herre, mig var det, som De i Deres Blade vilde opreise en Skamstøtte, liig Uhlfeldts, til evig Skam og Skjændsel. Men til Trods skal De nu høre Hvorledes jeg veed at lempe mig efter Omstændighederne og min Mand, og at der i det mindste gives et Fruentimmer i Kjøbenhavn, som fortjener Navn af en god Huusmoder. De kan gierne lade mit Brev trykke, var det end i til Tungemaal, det bryder jeg mig ikke om. Hele Verden vil kunne see deraf, at jeg som en sand Heltinde har vidst at kjæmpe mod Skjebnens haardeste Stød. Jeg er nu fire og tyve Aar gammel, og de henvundne Dage af mit Liv har jeg tilbragt som en Prindsesse, thi De maa vide, at min Fader just ikke var nogen simpel Borger, han havde store Pakhuse, var Medlem af sex Klubber og fire Skydeselskaber, og havde Penge som Græs. Saalænge jeg var hjemme hos mine Forældre, nød jeg alle de Fornøielser, som et honet Fruentimmer kan være bekjendt at nyde. Jeg var om Vinteren to Gange ugentlig paa Comoedien og to Gange paa Bal kjørte i Kane, reed imellemstunder, kort sagt: Mama og Papa negtede mig ingen Ting. Da jeg var sytten Aar gammel kom en Jydsk Forpagter og vilde frie til mig. Stiv var han som en Parykblok, men rig som den store Mogul, det er sandt. Det første Spørgsmaal, Papa gjorde ham, var: Hvor meget vil De give min Datter aarligen til at bestyre Deres Huusholdning med A skal Guds Død og Pine int ikke være knap, for afholder et godt Stykke af Jomfru Lise; a skal give hende tolv Hundrede Rigsdaler om Aaret; det veed a Herren, paa Godset kan leve af Hal har ha svarede Papa, tolv Hundrede Rigsdaler. Saa meget giver jeg min Datter i Knappenaalspenge om Aaret, Denne Jyde sik, nu en complet Kurv, saa complet, som han kunde ønske sig den hos Hoskurvemageren i Kjøbenhavn.