Norske Intelligenssedler, 1765-10-16
Nor For No. 42. Onsdagen den 16 October 1765. J S Fortsættelsen. Det var et besynderligt Kunstgreb av disse Vaner, at dølge Deres Magt, i Begyndelsen. De vare saa snedige, at De lod allene at opvarte Dem, som De førte; men i det samme forøgede ildelig Lænkerne paa deres Tilhængere. Disse Lænker vare saa tynde i selv og saa uformærkt paabundne, at naar Agtsomheden var beskjæftiget af andre Objecter, kunde De ikke letteligen mærkes. Jo længere saadan en Lænke blev baaret, jo tættere blev den og naar deres Tyngde ved idelig Tillæg omsider blev følelig, var de gemeenlig saa stærke, at de ikke kunde sønderrives. Naar Opdragelsen paa denne Maade var kommet op til den Part af Bierget, hvor Steylheden begyndte at blive knortret, overgav hun sit Embede til to Magter av et høyere Udseende. Den Ringeste af Den syntes i Stand til at præsidere i Raadsamlinger, eller at beherske Folkeslægter, og dog knurrede hun paa alle den Andens Bevægelser med den omhyggeligste Agtsomhed, og blev øiensynlig forvirret uroelig, naar hun kunde komme til at vende sit Syn fra hende. Den Anden viiste sig fornøyet med denne Ydmyghed, men paa en Maade, som tydelig tilkiende gav, at Hun fordrede det som en Ret. Og sandelig hendes Anseelse og Yndighed var saastor, at den som ikke vilde ære hende, maatte ikke heller see paa Hende. Theodorus! sagde min Beskyttere, vær friemodig og viis. Nærm dig til disse to Magter, hvis Herredømme strækker sig over den øvrige Deel af Tilværelsens Bierg. Jeg skalv og dristede mig at tiltale den ringeste Nymfe, hvis Aasyn, skiønt giennemtrængende og myndig, jeg dog kunde taale. Herlige Magt, sagde jeg, med hvad Navn det end er tilladt at kalde dig, sig mig, Du, som præsiderer her, under hvad Vilkaar Du vil forunde mig Din Varetægt. Den forundes allerne Lydighed. Jeg er Fornuft, af alle subordinerede Væsener den ædelste og største. Vil du antage mine Love, saa vil jeg belønne dig, som da øvrige af mine Tilhængere, ved at føre dig til Religion. Fortryllet af Hendes Røst og Aasyn bekiendte jeg mig villig til at følge Hende. Hun fremstillede mig for sin Frue, som betragtede mig med Ømhed. Jeg bukkede for Hende og Hun smillede. Corte N Jntelligen For No. 42. Onsdagen den 16 October 1765. J S Da Opdragelsen overleverede disse, for hvilkes Lyksalighed Hun saa længe havde været bekymret, syntes Hun at formode at de skulle efter nogen Taknemmelighed for Hendes Omhue eller nogen Sorg over det Forliis av den hidtil nydte Beskiærmelse. Men det var let at mærke paa den Munterhed, som brød ud hos dem ved Hendes Bortreise, at Hendes Nærværelse længe havde været dem besværlig, og at Hun havde oplært dem, som ikke havde behøvet Hendes Underviisning. De vare alle enige, at glæde sig over, at de ikke længer skulde være Hendes Griller underkastede, eller forhindres av Hendes Prædikener; men skulde allerne staae under Fornuftens Herredømme, hvis Yndest de haabede letteligen at forhverve sig ved at følge alle hendes Lærdomme. Fornuften raadede dem ved deres første Ankomst til Hendes Distrikt, at indskrive sig iblandt Religionens Tilhængere. Hun foreholdte dem, at dersom de trøstede sig til Hende allerne, ville de faae samme Skiæbne, som Hendes andre Be undere, som Hun ikke havde kundet forsikkre imod Begierlighed og Passioner, og som vare bleven grebne af Baner i Lystens Rige, og slæbte til Fortvivlelsens Huuler. Hendes Formaning var forgiæves: De erklærede sig reent imod al anden Bestyrelse, og de tvivlede ikke paa, at de jo, under Hendes Opsigt, skulde i Tryghed rende op ad Tilværelsens Bierg. "Min Magt, sagde Fornuften, strækker sig allerne til at advare, ikke til at tvinge: Jeg har allerede betegnet Jer Farligheden af dette Valg, Stien synes nu flad og jevn, men der ere U-jævnheder og Kløfter over hvilke Religionen allerne kand føre eder. Seer op, og J vil blive var en Taage, som svæver over den høyeste synlige Deel av Bierget; en Taage, som ender min Udsigt, og som Religionens Øyne allene kand giennemsee, Paa hiin Side ere Lyksalighedens Templer, i hvilke de, som under Hendes Opsyn klaver oplad det bratte Field, hvil ler evindelig efter deres besværlige Vandring. Veyen er mig ikke bekiendt, jeg kand allerne føre eder til en bedre Veyviser. Stolthed har ofte bebreydet mig mit korte Syn, men med al hendes Fliid for at udviide det, har hun ikke kundet strække det længere, end til Fornøyelsens Løvsaler neden for Taagen; og endogsaa disse forsvandt, da jeg fæstede mine Øyne paa dem. De, som hun overtalede til at reise did, bleve besnærede av Vaner, og opslugede av Fortvivlelse, en gruesom Tyran, hvis Huuler er paa hiin Side Mørket paa høyre og venstre Haand, fra hans Fængsel er ingen Forløsning, og jeg kand ikke lære eder at undgaae ham. Fortsættelsen følger.