Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1813-12-25
En Baggesen kun Danmark har, Men han er evig, aldrig tar Os Tiden bort hans Minde: Hans Navn, hans Sang i hemmelsk Chor End lyde skal, naar meer ei Spor Man skal af Landet finde. O kjere Baggesen, og slig, Hvormed vi kunne lønne Dig, Skjønt Løn Dig ei betaler, Dig ære vi, Dig elske vi, Dig offre vi i GuldværdieVor allersidste Daler. Gener-Søen. Efter det Tydske.)Ule mihi terrarum præter omnes angulus ridet. Horat. Paa dine Bredder, hvor fra Hyttens Skjød Til Borgpaladsets hvalte Marmorhimle Sit gyldne Fyldhorn Overflod udgiøde Saa vidt som Friheds glade Skarer vrimle, Hvor første Gang jeg i dit klare Vand fik skue hine Svimmeltoppes Billed, Og overført i Paradisesland. Omkring min Tinding Glædens Roser spilled; Hvor Biergets Strømme, løst fra alle Baand, Saa Grusende fra dunkle Skov nedstrømmed, Og hvor ved Zenosons og Platons Haand Min Siel et Eden sig paa Klippen drømmed: Hvor, Bien sende paa Blomsten lig, Ved dig Natur, henrykkedes mit Øie Her ton min Sang, du hulde Sø, om dig, Og da din Kyst sig øde monne bøie. Da rulled hist, hvor svøbt i Aftengulv Geneves Tinder straalende opstige, Rhodanus sine Bølger vemodsfuld, Kun i et skummelt Strøg af Skovens Rige. Da hørtes Hyl af Ørknens Ulveder, Hvor Dalen krandses nu af Blomsterhegne, Orkaner, Drøn af Torden fiern, og nær Gientoned vildt i disse Tryllegne. Ei Druesamlerindens Stemmeklang, i Hyrdefløiten blid lød fra det Fierne, Ei hilsed Høstmands muntre Jubelsang Dengang det første Lys af Aftnens Stierne. Ei raske Dands ved fulde Maanes Skin, Ei Glædesfest ved Helten Vilhelms Minde, Ei vandred Elskende i Foraarslunden ind For Krands af Markviolerne at binde. Tyst var det Øde; kun paa vilde Sti Hvor i Fieldkløften Biørneyngel boede, Med voldsom, utæmt Fart en Uhr henfløi Til Bod ved Søens Bred, som Krat omgroede. Ret som den tvivlsomt sænkede sit Skiær Ned paa afbrændte Hallers sidste Lue, Saa Maanen ned paa disse Ørkner her Medlidende, sørgmodig saaes skue. Men da fremtrylled Herrens blotte Bliv Saavidt som Lemans rene Vande bølger Et Paradiis, opfyldt med Aand og Liv, Hvor Majestæt i Yndets Fodspør følger. Du stolte Egn, som nu Naturens Haand Saa ødsel med hver Skiønhed over nyder, Du Underværk af Guddoms Skaberaand, Hvor Blidhed alt, som Solens Glands, omflyder. Hvor han, hvis Urne Sandhed selv omvandt Med Egeløv og friske Blomsterkrandse, Sin Helvises Trylleverden fandt, Hvorved vi nu forbauste, henrykt standse. O Clarens, her paa denne blide Kyst, Dit Navn i Tidens Bog vil stedse leve, O Meilleril opfyldt med Skræk og Lyst Din Ros til Stiernebanen sig vil hæve. Til dine Klippers svimle Styrtegang J hine Svælg, hvor aldrig Dæmring dagen, Hvor Julie, saa vild som Saffos Sang, Som Orsens veemodig, ensom klages; Til dine Toppe med den vrede Strøm, Hvor Ørnen svæver høit, som dristig Tanke, Vil tit berust i Saligheders Drøm Med elsket Møen fremmed Yngling vanke. Ja skued jeg endog med Helters Vid Fra Grønlands Jis indtil Taitis Hegne, Med Gesners Blik, med Ansons Helteid, Med Claude=Lorrains Kunst hver Klodens Egne. Dog stedse i min tause Tankeslum, Jeg vied dig min Længsels bittre Taarer, Og klaged i hvert andet Skabningsrum, At Himlen mig til Kummers Offer kaarer. Vel skiønt, fra Ærnas Spidse, Havets Plan Med grønne Øer, Fabelenge skue, Siciliens og Strombolis Vulkan J Glands af Forbus første Straalelue. Dog kiønnere fra Doles høie Land, Mens Solen dalende nedglider sagte, Min Søes, som Lunas Sølvhorn krumme, Strand J Kiempebierges Skygge at betragte. Sødt er det vel i Flakkus Digterspor, Naar Tibrens Bølgestod paa Bredden hævet, At vandre der, hvor Helteskyggers Chor Ved hvert er Fied dig tryllende omsvæver: Dog sødere endnu i Prangins Foraarsskov, Naar lysegrønne Blade svagt fremspringe, Og Fuglen viddrer glad sin Skabers Lov, En yndig Dag med trofast Ven tilbringe. Fortryllende, naar høit med TordenbragJldsvælgets Luer hvirvlende sig hæve, Ved Nat, af Flammen klar, som lyse Dag Paa Napels Golf i lette Baad at svæve. Med større Lyst jeg skuer dig, og Sø! Naar Dale, Høie alt i Dæmring hvile, Mens Aftnens Luer purpurrøde døe, Og fra Jisbjerget glimrende nedsmile. Fra Hellas Høider skuddet Strøg af Jord, Hvor Øiet møde idel Oldtids Frugter, Da seer du Tyranniets dybe Spor, Hvor skiønt end Havet sig om Landet bagter. J disse Egne Løn for stræbsom Jid Kan, glade Sveitser uforstyrret nyde, Her Frihed boer, der hersker Fryd og Flid, Og kun Fornuft og Retfærd her tør byde. Ved Seinens Bredder raser Uveirsstorm, Thi Gallien vil Despotismen ræmme, Elendighedens Bolig, skumle Taarn, O. Frihed, styrter for din Tordenstemme. Om Leman vifter Fredens Oliegreen, J Stad og Landsby tone Glædessange, Rig troer sig Hyrden, thi hans Siel er reen, Og Tvedragt flyer fra disse Klippegange. Mit Ønske for min Fremtids hele No. Ved denne Bæk, som Krattet henad dandser, denne Lund en landlig, stille Bo, Som ranke Popler malerisk omkrandser. Her Glæden vilde flytte til mig ind, Her himmelsk Fred min ganske Siel omflyde, Os Venskab endelig ved Aftens matte Skin Min Død en taus, uskrømtet Taare yde. Klart vilde da den sande Lykkes Fied Mig aabenbares, langt fra alle Larme, Hvor Elskov, Venskab, og Naturens Fred Tilsammen boe, forsvinde Verdens Harme. Paa denne Halve her, hvis grønne Kyst. De hvide Vover rislende omhæve, Hvor Grandskeren staaer tans med himmelsk Lyst, J Egeskygger der min Grav sig hæve Ei Marmorbillede, ei baadrig Steen, Hvorfra med Blussel Sandhed sig bortvender, Vanære mine her nedlagte Been, Thi. levende mig Glimmer aldrig blænder. Kun Rosen duftende hen paa mit Støv Af milde Vinde varligen skal vugges, Og Taarepilens dybt neddukked Løv Af Bølgeskulpen kierligen bedugges. Og Filmela i den tause Nat Skal klage for sin Ven med Omheds Stemme, Elisa, hvilende i Vaarens Blomsterkrat, tig, Vil maaskee rørt see hen til Gravens Giemme. Snart vil det Rygte gaae i stille By, At hist som Biers Summen fra det Fierne, Som sagte Vindepust paa Blomsterly; Af Hyrden høres Sang ved Midnats Stierne. Ei saae jeg Genses porleklare Vand, Vel seer jeg neppe hine Rosenhegne, Jeg stod kun her paa Kodans flade Strand, Og Fantasi mig skabte Sveitses Egne. Hvor let, at hin miskjendte Digters Sang, Hvis Toner himmelsk for mit Øre linge, Jeg eil saa reen, som den fra Harpen klang J Dannersprogets Aand har kunnet bringe. Uovet er min Haand, og ubekjendt mit Navn, Jeg ønsked kun en simpel Krands at binde, Af Alperoserne i Danglundens Favn, Den drage kunde Mathison i Minde. i SeH. L. Bernhoff.