Ribe Stifts Adresseaviser, 1814-01-25
Under Kiøbenhavns Beleiring i Aaret 1658 vare Priserne paa Korn og Fedevarer følgende: 1 Pund Brød blef foldt for 2 s. og Bryggerne bryggede saaledes Øll, at der blef et pot got Spis=Øll sol for en s. Og det som bedre var en Pot Øll 2s. Men et Pund Smør kostede 2 Mark, og undertiden 2 Marck 4 s., som dog siden i Beleringen bleff solt for 10 sk. hvert Pund, et Pund Flesk 14 s. men siden 8 s. Pund salt Kiød 10 s. men siden 4 s. i Beleiringen, er Pund tør Fisk 4 s. En stor Hollandsk Sild 1 s. Men det som var fersk var dyrere. Et Pund fersk Kiød 20 skil dog siden 12 skill. og end siden 8 skill. En Lammefierding 14 Marck. Et Faar Atten Daler. En KalffoFierding 4 Rixdal. En snees Eg 7 Marck, som vi sig den fik for 20 sk. En liden salt Torsk 10 sk. En Gaa Femten Marck. En Oxetunge 6 Marck. En Oxe Foed 20 sk. Et Oxe=Kallund 14 Marck. Et par smaa Høn10 Marck. store Høns 10 Daller. En Feyekost 8 sk. En Fausen stakket Veed 18 Daller, dog fik vi en Tønde god Danser Rug for 14 Marck, En Tønde Malt 18 Mark. Got Folck vide, hvor der bleff bødden for en temmelig Koe at slacte, hundrede og nogle Rixdaler, men vilde haft flere, saa dyre holdte de paa deris Vare som haffde noget: Men da gjorde Gud det at der i en Hast uformodentlig skeede forandring, at de beholdt selff deris Koe, ce Gud gaff os alligevel Kiød. Saa var det dog den gang i Beleiringen at Slacteren, gaff 100 Slette Daler, ja 100 Rrid. for saadan en Oxe som han tilforn ikke skulde giffvet 20 Dl. Men 60 til 50 Dl. udi Beleringen for en skiellig Koe eller Oxe det var gemeenligt. Og for en 8 Dags gammel Kalf 20 Dl. Da var fersk Madicke Kost for Fattige Folk Men Sild, Ost oe det Edele Brød og Øll, at vi i høieste maade maa undre os offver Guds Gjerninger: Desom de Leckre og Rige skulle hassve var dyre, Men den som var Fattige Folskis Kost, var billig og temmelig Priis. (Af A. M. Hjørings Leyre=Krantz. Kbh. 1677.) Griffenfeldts Betragtninger i sit Fængsel. Hvor mildt udspreder Du o Nattens Dronning! Dit blege Sølv i dette Fangebuur, der hvor mit Danmarks Ven, min store Konning, Jndslutted mig bag tykke, hvalte MuurkriKun Du, o, evig hulde, blide Maane! Er end den Ven, som skienker mig et Smil, Der et forsager mig naar Himle graane og Og alle flye mig som den svare Pilaga at Du i min mørke Bo udbreder Lise saamaOg yder Kummers Søn et venligt Blik Mens selv den kierlige og ømme Vise, Urørt og kold bort fra hans Fængsel giken comman dog Mens tusind sledske, svigefulde Venner Bortkaste skrømtet Venskabs falske Ham, Og Munkholms klippefaste Fængsel gienner og sande Den Mand, de priste for med største Bram der. Og I, lo, lange, mørke Aftenskygger. Som muntert hoppe, lige trindrom mig, Du Høg, som trofask ved mit Gitter bygger, Du Faarekulligesom her fryder Dig, Mit Samqven i min Vaandes tause Bolig, J. min sidste Trøst, hvor alt mit Haab er qvalt. Jeder en holdt til Griffen trolig Da blødig den fra Fjoldets Tinde faldt. Hvor er den Glædes Sværn, der fordum spøged, Lig Lygtsmænd, om mine svage Fied: Lier uafbrudt med Kongevirak røged, Hver Gang mit Øie mildt forbi den gled 2, Og hvor er nu hiin store Hyklerskare, Der gridsk opfanged hvert af mine Ord, .Der ræd og forgfuld som den frige Hare Sad tans og ydmyg ved mit brede Bord? Som til mig kaldte gamle Danmarii Ære, Den store, mageløse Griffenfeldt, Der, ved sin Pen, var meer end Danmarks Hære, Og ved sin Aand og Klogt dets første Helt: O, Fødeland, kan du saa hurtig glemme Den Mand, som stod dig bi med Raad og Daad, Hvis Jd det var din store Tarv at fremme, Der altid saae din Hæders Grav med Graad! Er Munkholms Fængsel og dets Gitter=Stænger, Den Løn, du yder en saa prøver Ven? Den Mand, hvis Siel end trofast ved dig hænger Nu, da hvert Glimt af Haab er svundet hen Nu, da hans Jsses Snee ham hver Dag minder Om Støvets Længsel til en bedre Vaar Nu da hans blege og indfaldne Kinder. Dybt fures af en grusom Skjebnes Saar, Skal han, lig Tycho Brahe, dig anklage, Som den, der voldsomt udstødt af dit Skiød, Forbander høit de gyldne Barndomsdage, Da først han saa din Himmel purpurrød, Nei, end du er den ømme, blide Moder, Der rakke tidlig mig det hulde Bryst, Der end mit gamle Hierte stolt indpoder Den føde Drivt, at tiene dig med Lyst. Jndspærret her i dette skumle Fængsel, Og reve bort fra Venner og fra Slægt, Den sølvgraa Gubbe føler end din Trængsel, J al sin Kraft og med sin hele Vægt! S. Fredrik, du end for mit Aasyn svæver J al din Storhed og din Kongepryd, Fra Gravens kolde Skiød du stolt dig hæver Opløftende dit høie, røde Spyd, Du taler ei, men mig dit Øie siger, Hvor dybt du ynker den udkaarne Ven, Der engang styred dine Tvillingriger, Med Mandemod, med Kiekhed ved sit Pen Hvis stille Ponsen virked Underværker, Mens Millioners blodbestænkte Sværd Tidt dragen blev af rasende Berserker. J modløs og afsindig Orlogsfærd. Du seer din Ven i mørke Fængsel sukke, Og rækker ham den blege Dødningshaand, Men neppe han sig hem til dig vil bukke. Saa svinder Kongen, og han seer en Aand! Hvi drogst du mig ud fra mit stille Mørke, Hvori jeg nød min Lykke umisandt, Hvor jeg fandt Fryd, hvor jeg fandt Kraft og J Lærdoms Skiød om hele Jorden rundt, Da hos min Fosterfader og Velynder, Den ædle Bisp, den sieldne Hædersmand, Du mig som Yngling vennehuld forkynder, At jeg engang vil hædre høit min Stand? Hvi lod du mig dog ei for evig blive Den Ranke, som sig selv var meer end nok, Hvi vilde du saa grusomt den bortrive Fra sin saa trygge, faste Støttestok, Hvi vilde du uvarlig den omplante J en heel fremmed og heel uvant Bund, Hvor den bestandig maatte hive, skrante, Den spæde Qvist, der for var karsk og sund; Du drog mig bort fra lave Borgerhytte, Hvor jeg fandt Venskab i sin Morgenglands Og bød mig den letsindigen ombytte. Med Hoffets glimmerfulde Tornekrands! Ukiendt med Storheds farefulde Bane, Jeg fulgte trygt mit engang valgte Kald: Mit skyldfri Hierte aldrig kunde ane, At jordigsk Høihed gik saa nær for Fald. Jeg sanked Blomster i den feire Have, Hvor Viisdom selv sit høie Tempel har, Og offred dem, som en erkiendtlig Gavel At virke Held og Gavn min Stolhed var, At see min Jd med Folkets Tak belønnet, J Borgerlivets umisundte Fred, At see mit Stræben og min Flid paaskiønnet, Det var mit Haab, mit Hiertes første Med Blandt Latiens og Hellas gamle Helte. Jeg den Gang fro min hele Verden fandt, Og hvor om Mandemod og Kraft det gieldt De tielt mig til mit eget Væsen bandt. Men, o, du kom, henfarne Dannerkonning Og viste huld mig Høiheds gyldne Kalk, Jeg til dens Glimmer og dens vilde Honning Fløi brat, som til sit Rov den blinde Falk. Da følte jeg for seent den store Qvide: At drages ind i Hoffets Hvirvelstrøm, Hvor man ei mægter meer sig løs at slide Fra golde Glæders tomme Feberdrøm. Jeg steg og steg paa Rangens Himmelstige, Halvsvimmel i den søde Nectarrus! Jeg blev den første Mand i Land og RiDen første Yndling i dit Kongehuus, Men midt i Velmagts foraarsgrønne Lu Blandt Rosenbuske lured giftig Snog, Og der, hvor Sølverbække liflig runde, laae Klapperslangen i sin skumle Krog. Her vanked jeg som Faaret iblandt Ulve, Vildfarende fra bratte Høi til Høi, Og paa de glatte hvide Marmorgulve Jeg tumled mig i Hoffets vilde Støi. O, Christian, hvor følesløst Du praged ga Din store Faders vise Faderbud. Skiønt til ham selv den mørke Tanke, naged, At han rev Griffen af sin Rede ud, For at vansmægte i de gyldne Bure, Hvor Dyden agtes som et Gjøglespil, Hvor Venner Venner trædsk og lumsk belure, Og Lasten kjekt sit Hoved reise vil O, uforglemmelige Danneqvinde. Du Ømme, Hulde, som mig Livet gav, Hvis hede Taarer jeg saae vældig rinde, Naar, rørt af Lykkens Demante. Tryllestav, Jeg fløi fra Trin til Trin paa Høiheds Stige, Jndtil jeg midt i høien Sky og Damp Mig drømte stor og mægtig uden Lige, Og nær ved Maalet af en møisom Kamp. Skiønt jeg en Rigensdrot og du en Qvinde, Saa saae dit Qvinderie, dog ret grant du slet. Det Svælg, der trued den ukloge Blinde, hogniSom solgte Gjeler, far gyldne Tant, og udan, Han anden Gang et uselt Liv dig skylde gan Du bad for ham, og at, du blev bønhørt uddede, Med Gysen man hans bange Siel opfylder, man Da til sit Fængsel han blev atter ført: Da han saae Bøddelsværdet frugtløst blinke, Og Døden flygte fra sin varme Ven; Da han saae Naadebudet grusomt vinke Og Bøddelarmen slænge Sværdet hen. Alt knælede jeg paa den hvide Banke, befalende min sønderknuste Aand. Min Gud i Vold, som kiender hver min Tanke, i den Algades naadefulde Haand. Der laae den vidtberømte Rigets Herre, J Støv nedbøjet for en Bøddelknegt: Og hørte Sukker fra de ædle Færre, Med dobbelt Smerte og forøget Vægt. Det var et Syn, den store Cato værdigt, Der kiendte Livet og dets hele Værd, Her, hvor et blodigt Øde alt stod færdigt At svinge høit det blanke, brede Sværd. Det Hevneglavind, som kun hidtil trued Den frige Morder og hans Følgesvend, Nu i sin Rædselsflamme harmfuldt lued Mod Kongens Mand, mod Dannerfolkets Ven. Alt brømte jeg mig tæt ved Herrens Trone, Alt saae jeg Myrinder Stierners Hær, Alt vented jeg min Uskyld grønne Krone, J tusind Himmel=Soles lyse Skiær, Alt var jeg rede ydmyg at modtage Tilgivelse for hver en jordisk Feil, Da Naade, jeg liig Torden hører brage. Og Døden taber brat sin Sølversegl.