Viborger Samler, 1816-01-13
Svar fra Udgiveren. Jeg kand ikke andet end være Dem, høit æstimerede Ven Hr. Bombastulus! takskyldig for Deres, som jeg troer, redelige og velmeente Advarsel. Jeg putter den i min Lomme, som et Beviis paa Høistæredes Tilfredshed med hvad jeg forhen skrev og skal være Dem realiter forbunden, naar De engang imellem vil sige mig hvad Folk dømmer om mit Arbeide; thi det var egentlig min Hensigt med alt hvad jeg skreve at moere og gavne og, forfeiler jeg disse Maal, har jeg arbeidet mod mit Ønske At skrive alle til Maade, er umuligt, at handle alle tilpas, endnu mere umuligt. Een vil have Suppe, naar en anden vil have Grød og een vil have Ragout, naar en anden forlanger Budding. Dette aandelige Mad er ei got at traktere med og det gaaer her, som med saa mangen Vært, at han, naar han endog giør sig allermeest Umage, faaer af een og anden Skam til Takke. - Taalmodighed er altsaa lige nødvendig for Forfattere og Værter, samt den udvortes Høflighed, at bukke og takke, naar man overøser dem med Grovheder. J andet Fald vil Organismen tabe alt for meget og, den Pen som ryster i Haanden af Harme eller er dyppet i Galde, er aldrig værd at føre længere. Jeg er Dem altsaa dobbelt forbunden for deres naive og kloge Raad - Hvad Manuskripterne angaaer, ønsker jeg at see dem først, for at kunde see, om de nytte mig. Jøvrigt modtager jeg gjerne ethvert kortfattet Bidrag af morende Jndhold, dog uden at love Honorarium, hvilket da gjerne skal faae Plads i Brevsækken, naar det ei strider mod Lovene om Trykkefriheden. forbindtligst. Udgiveren. Brev til Jnger Ermekaabe. Kjere Veninde! Det fornøiede mig ret gyselig, at see et Brev fra en gammel Bekjendt og Du maa troe, det var en Velgierning Du viiste mei, at sende mig noget at more mig med; thi jeg har nu i lang Tid ikke havt en glad Time. Du veed nok, at min gode Mand er saa vranten, siden den Tid han fik den Opokonderi, og Gud veed det giør mig inderlig ondt for ham; men han kunde jo lade være at ærgre sig, da han kunne have det got naar han bare ville lade Verden javne sig selv, som jeg giør -Men saa skal Du bare høre. Naar jeg bliver vred i Kjøkkenet og giver en Laptaske et par Øresigen eller jager hende af Tjenesteen; saa gjør han sig ordentlig suur og lader som hun skeede en stor Uret. mig taler han saa slet ikke til i nogle Dage og du veed der er ingenting mere ærgerligt, end naar ingen vil svare dem, der har Lyst til at skjændes, thi saa hører Skjænderiet jo op af sig selv og hvad skal man da gjøre ved sine Lunger, saa sidde de jo til ingen Nytte og Jndvoldene gaae reent i Staae. Er det ikke en Ynk med den kjønne Mand, der er forfalden til den forfærdelige Svaghed? Nogle Gange har jeg ærgret mig saa stærkt, at Doctoren blev hentet, og saa sagde han til min Mand, som jeg got hørte, at det var en Tampermentsfeil. Jeg gier ham Skam med hans Tamperment og hans Feil - Gud skee Lov jeg har ei trængt til ham uden den Gang og saa den Gang jeg aperteerte. Jeg skal nok vogte mig for saadanne Spidser og Gluffer - og det er dog ret pinibelt, at høre sine Lyder saaledes sagt en lige i Øinene. Jeg lever ellers got nok naar jeg bare kunde have Huusfred for de skarnsagtige Tjenestefolk, der ret øder een i Bund og Grund og aldrig gjør det halve af hvad man beer dem om, endskjøndt jeg hvergang jeg har været efter dem, gier de gode Foræringer - Og saa er det da ogsaa en Huuskors at have saadan en gyselig stille Mand, for han siger hverken bul eller ba! naar det onde Lune stikker ham. Han var i sine unge Aar, som du veed forfærdelig smuk, men nu er han gyselig gammel og seer ud som en saltet A. gurke eller en slikket Ertebælle. Jeg sender dig lit Kaffe og Bagværk og skal nok tænke paa dig naar jeg slagter. Og det er sandt, send mig en ny Fa song til en Hat, at jeg ei skal see ud som en Markat og jeg ville og gjerne have to Puffer og en Tyls Krave og en Divekekrave og en af de stive Blansketter, for jeg begynder at snøre mig og skal snart til Ball i Præstegaarden. Lev evig vel Din oprigtige Veninde. Fikke Kjephøy.