Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1813-05-25
Det er overhovedet et jammerligt Foretagend at ville med et Par Phraser uden Vægt og Betydning nedsætte og forringe en poetisk Litteratur, saa rig som den danske, og hvor let vilde det falde mig, om jeg ansaae det for Umagen værd, at by regne Exempler i Snesetal, der bedre end altheoretisk Raisonneren modsige Konstdommerens ugrundede Yttringer. Men jeg behøver for enhver, der kiender den danske Litteratur, ikke andet end at afskrive hans Charakteristik for at charakterisere den selv. Hvad angaaer hans Sammenligning imellem den danske og svenske poetiske Litteratur, hvilken han forsikkrer, først ganske nylig har begyndt at fortiene Navn af indenlandsk, og dog allerede tillægger en erklæret Overvægt i den reenlyviske Digteart: saa maa man formode, at Konstdommeren her taler som Prophet om det, der skal vorde; thi i det, som allerede er, vil dog neppe Nogen finde Ligevægt, end sige Overvægt; og neppe vil det heller falde Nogen af Dine Landsmænd ind, der med upartisk Haand kan holde Vægtskaalen, at veie nys udsprungne Vaarblomster, i hvor skiønne disse tildeels end ere, imod høie Palmer, der i en lang Række Aar have voxet og blomstret og baaret moden Frugt. Gierne seer den Danske Sanggudinde, fostret i Danmark Blomsterdale og paa Norges Skyfielde, sin harmoniske Søster i Sveas skiønne Land at tilegner sig et nye Ungdomsliv, en blomstrende Friskhed og en egen Natur, som hun hidtil ikke eiede, og hun frygter, ikke, at Begges ædle Stræben til et fælles Maal, efter eders Konstdommers Yttring, skulde blive ligesom til en fiendtlig Kamp. Hvor uheldig vilde denne ogsaa blive forneders poetiske Nationallitteratur, om den i Virkeligheden ikke lykkedes bedre, end det latinske Distichom, hvormed eders Konstdommer til Slutning beviser sin smagløse Patriotismes Blindhed, er blevet til Sandhed. Dog, om han havde sluttet med dette, havde jeg i det mindste med et ligegyldigt Smiil kunnet bortlægge hans Arbeide. Men da han har fundet for godt at bruge den æsthetiske Kritik som Middel til at udgyde politiske Fornærmelser mod mit Fædreland, maa jeg erklære Dig, at som jeg begyndte med Smiil, saaledes endte jeg Læsningen af de saakaldte Efterretninger om Danmark æsthetiske Litteratur fuld af Harme over en Opførsel, som man i det mindste maa kalde høist nædel. At eders Konstdommer ikke vilde være tilfreds med Dahlmanns sindige Betragtninger over Oehlenschlügers dramatiske Værker, kunde man vente sig. En Æsthetiker, der har yttret den Grundsætning, Jntet kan være mere bagvendt, end ved Tvangsmidler at ville stifte et Aandens Rige kunde umulig være ham tilpas, og da en høflig Kritik efter hans Synsmaade er det samme som en slet Kritik, kan man ikke undres over, at han lægger Dahlmann en saadan til Last, og derfor i Almindelighed er utilfreds med dennes Anskuelser. Pudseerligt er det, at fordi det efter hans Overbeviisning var umuligt, at nogen Anden end en Dansk kunde finde dramatisk Genie hos Ochlenschlager, har han a priori sluttet at Dahlmann, som har opholdt sig nogle faa Aar i Danmark, maatte være dansk, og charakteriseret ham som den, der var giennemglødet af den mest brændende Enthusiasme for Helten i hans Fædrelands Poesie. Men at eders Konstdommer paa et Sted, hvor, ingen Giettevne skulde kunne forudsige saadant, i en æsthetisk Recension ikke har kunnet tilbageholde sin politiske Harme mod mit Fædreland, og at han har yttret denne med skadefro Haan, over Danmark Ulykke, er en lav Usselhed. som enhver ærlig Dansk maa besvare med taus Foragt, og som Hensyn til høiere Forhold forbinder mig til ikke videre at indlade mig paa. Ca*) Dette gamle latinske Distichon, hvormed den foenske Konstdommer saare charakteristisk har sluttet sin Kritik, og som han har villet bevare fra total Forglemmelse, lyder saaledes: Sved DEUS est retro, Dania" sed versa DIANA; Noy mirum est De succubuisse Deam. Med ubesmittet Ære har Danmark giennemgaaet et Tidsløb, uden Lige i Verdens Aarbøger. At Retfærdighed, Troskab og Redelighed ikke har været Værn nok imod herskesyg Overvold, nedrig Troløshed og forrædersk Snedighed, er en Lod, som Stater kunne deele med Jndividuer i en Tidsalder, hvor ingen Ret gives uden Magten, og hvor det Helligste maa vige for Egennyttens nedrige Bud. Et utænkeligt Under vilde det have været, om Danmark havde undgaaet den Verdensrystning, hvorved Europas og Menneskehedens Grundpiller have hævet, og hvori en almægtig Verdensaand, forfærdeligen har kundgjort sig; men bedre er det, at lide med Retfærdigheden, end at triumphere med Lasten; thi Enden er, ikke kommen; bedre vilde det endog være, med Hæder at synke under Ruinerne af sin Tilværelse, end at opholde denne kummerligen ved vanærende Midler. Men rolig staaer Historiens Forsker ved Tidens rædselfulde Billede, thi han har lært, at Former kunne vexle og forgaae, men det Gode lever evigt, og dets Glands skal giennemstraale Avinds Gifttaager, Tidens Mørke og Fordærvelsens Nat. Dermed Farvel, kiære Atterbom. Jeg vil ikke dvæle længere ved en Gienstand, der ikke kan være behagelig for Nogen af os, og jeg kan saameget hellere forlade den, som min Hensigt blot var at overtyde Dig om, hvad Du forud maatte vide, at jeg ikke kan være Ven af den, der viser sig som mit Fædrelands Uven. Hos Dig og saamange Flere af Dit Lands Ædlinge ærer jeg en renere og skiønnere Nationalfølelse, og det er mit Haab, at fælles Kiærlighed og giensidig Agtelse stedse vil forene Os, som hundrede Miles Frastand, adskiller. For at give Dig en Prøve paa, at vi gjerne erkiende og agte det Skiønne, som fremblomstrer i vore Naboers Digterhave, sender jeg Dig min Ven Østrups heldige Oversættelse af Lilien et Digt, hvis Forfatter vi begge kiende temmelig vel, hvem jeg sender min venligste Hilsen, og hvem vi hos os ønske, at mange Digterblomster, ligesaa faare som de, han alt har bundet i Krands, maatte fremspire paa hans stille Vei. Kiøbenhavn den 1ste Mai 1813. C. Molbech. Buhl. Graahærdet Oldtids tidt besungne Dyd, Ei blev med Leonid, du Herlige, begravet, Og ei ved Salamis din Funke slugte Havet. Du var, du er, du være skal, og Fryd! Ukrænkelige, hvor i Nord, i Syd, J Oldtid, Nutid vi din Guddom skulle, Vi hylde dig med vore Altres Lue, Og knæle ned med festlig Harpelyd. Hvilket Skrig paa Nordhav, hvilken Strid, Hvilken Sværm, hvad Raab ved Nattens Tid! Hvo er de, som brat i Mulm sig dølge? Hvo er de, som ilende forfølge? Hielp til Hjelp, thi Dannebroge flygter; Vred nu Seirens Gud sig bortvendt har. Graadig Fiende, gridsk, bestænkt med Blod, Sluge, vil vor Rest af Heltemod. Hvor jeg skjælver, hvor jeg frygter, Hvor jeg ængstes for dens Lod. vor sidste Stolthed! og vor Glæde! Du, som ene os tilbage var! Snart i vore Kjækkes Blod de træde, Og bortdrage med vor, sidste Skat Gud, min Gud, hvi har du os forladt? Hvor er den Helt, som mandig reiser sig? Du Dristige, hvad tør du vente dig? Vel Barkes Æt er i dit Blik, dit Smil; Dog Hav, dog Fiende, snart dig overvælde vil Bortiler, Landsmænd, bort til sikker KystliDen grumme Fiendes Magt jeg holder ud. 7) Digtet, i Anledning af hans Færd ved AnholtsToget, for hans siden indtrufne uheldige Død. Han mætte sig med Blod af dette Bryst, Og i min Jndvold rase kun hans Skud! Hvad er mit Aandedræt, mit Live, mit Fald, Da, naar jeg synker ned, J trygge være skal. Nu bøiereder, Vandenbrødre, ned Nu hurtig! Brødrene vilfrelse, vil. paa den lave Bund paa sikkert Sted, Jeg ene her for rædsomt Kuglespil. Hal lyner Kugler, kun paa vilde Søe, Her freidig vil jeg staae i Kamp og døe. Og Fjender sankes, tusind sigte da Og tusind Kugler fløi mod ham, mod ham, Han, hellig Martyr for sit Fædreland, Han, meer end Roms Horatz og Stævola. Du vilde Nordhav, som med hule Dron De høie Bølgern velter, bødst din Søn, Den mørke Stormvind, du, paa Bølgens Ryg, J Nat og Taage hyllet, Helten tryg Uskadt af visse Død, uskadt af Fjenders Harme, Ognrolig gjennem trindt opstilte Farer; At føresbaaret af de stærke Arme? Hvad eller vilde Dans Beskjærmer=Aand, Som for sit Folk dets Ædles Liv bevarer, En evig Takkekrandsfortjener af dets Haand? saadan J. J. Dampe, er Doctorristi