Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1772-07-03
Menneskenes forskiellige Farve. Fra Krabben til Vedderens Kreds, haver Africa ingen andre end sorte Jndbaanere. De skilles fra alle andre Mennesker, ey allene ved deres Farve, men endog ved Strægerne i deres Ansigter, en bred og plat Ræse, store Læber, og Uld i Steden for Haar synes at udgjøre et nyt Slags Mennesker. Vender man sig fra Middel-Kredsen til Nordpolen, saa forgaaer Sort heden stedse meere og meere, men Hes ligheden bliver ved. Dette heslige Folk beboe Syderspidsen af Africa. Vender man sig imod Osten, saa faaer man Folk at see, hvis Skræger i Ansigtet ere behageligere og regelmessigere, men deres Farve ere ligesaa sort, som Africanernes. Herpaa følger et stort sortebrunt Folk, hvilke ved lange, smale og skielle Øyne skille sig fra alle andre Folk. Reyser man den øde Deel af Verden igiennem, som synes at være adskildt fra Europa, Africa og Asia (hvilket lettelig er at troe) saa finder man mange nye Forandringer. Man seer der aldeles ingen hvide Mennesker. Dette Land, som er beboet af rødagtige og paa tusinde Maader fortebrune Nationer, ender sig mod Syderpolen med et Forbierg og med adskilliskillige Der, som Kæmper skulde beboe. Ere de fleste Reysendes Efterretninger grundede, saa skal man paa den yderste Spidse af America finde et Slags Mennesker, som ere engang saa store som vi. Førend vi forlade vores Grændser, skulle vi dog tale om et andet Slags Mennesker, som merkeligen ere disse ulige. Jndvaanerne i de yderste nordiske Lande af Europa ere de mindste af alle dem, som vi kiende. J Nord synes Lapperne, og i Sønden Patagons, at beboe de yderste Grændser af Verden. Det vilde ingen Ende faae, dersom jeg vilde tale om Jndvaanerne paa de Oer, som man finder i det Jndianiske Hav, eller om dem, som findes i det store Hav, der udgiør det Mellemrum, som er imellem Africa og America. Ethvert Folk, enhver Nation, haver der sammesteds saavel deres egen Skikkelse, som deres eget Sprog. Er ikke Skikkelsen selv ogsaa et Slags Sprog, som allerlettest lader sig forstaae, Dersom man reyste igiennem alle disse Øer, saa fandt man maaskee paa nogle af den saadanne Jndbyggere, som vilde foraarsage os mere Hovedbrud end de Sorte, ja man skulde vel længe betænke sig om man kunde kalde dem Menneskeer eller ikke. Jndvaanerne i Skoven paa Borned, hvorom nogle Reysende skrive og som ellers ligne Mennesker, mon de bekymre sig noget fordi de have Abe=Rumper, Og skulde vel Rygbeenets Lemoder, foraarsage, at hverken de Hvide eller Sorte have saadanne Rumper. Paa det smale Stykke Land, som skiller Nordsøen fra det stille Hav skulde findes meget hvidere Mennesker end alle dem, som vi kiende. Deres Haar skal være lig den hvideste Uld, og deres Øyne, som ey kan fordrage, Dagens Lys, aabne sig kun ved den mørke Rat. De ere iblandt Menneskerne det samme, som Flaggermusene og Uglerne ere iblandt Fuglerne. Naar Verdens store Øye haver lugt sig, og Naturen tager sin Sørge Dragt, paa sig, og iagttager en dyb Taushed, naar alle andre Jordens Beboere, blive udmattede af deres Arbeyde eller trætte af deres Fornøyelser, og begive sig til Hvile, saa opvaagner Darienserne og lover sine Guder. Han glæder sig ved at see, at det ham ufordragelige Lys er borte og da opfylder han det Ledige i Naturen. (Le vulde de la Nature.) Han hører Uglens Skrig med samme Fornøyelse, som Hyrden hos os hører Lærkens Sang, naar samme gaaer saa høyt i Skyerne, at Falken ey kan øyne den, i Dagningen synes at søge efter Dagen, saasom den endnu ey er at finde paa Jorden. Den bemærker formedelst sine Viingers Slag dens naturlige Sangs Stigen og Falden. Den flyver af Høyden og gaaer os af Syne i Skyerne; man seer den ey meere, og hører den dog. Dens Tone, som allerede er bleven utydelig, bevæger os til Tendresse og Eftertanke. Dette Hyeblik foreener Nattens Rolighed med Dagens Fornøyelser. Solen frembryder og meddeeler Verden Behægelse og Liv. Darienserne oppebie ey dette Oyeblik. De have alle lagt sig paa deres grønne Ore. Maaskee nogle af dem endnu sidde ved Bordet, og efter at de have tilparket deres Mave med Lækkerbiskener udtømme deres Forstand med sindrige Jndfald. Det eneste fornuftige Menneske, som endnu vaager, er den, som formedelst en hemmelig Tilkommelses Skyld venter efter Middagen. Just i denne Time maae han ved det allerstærkeste Lyses Hielp bedrage Moderens Forsigtighed, og hensnige sig til sin beængstede Kiæreste. Slutningen heraf skal følge.