Den Vest-Sjællandske Avis, 1829-06-23
(Af Levasseurs Beskrivelse over hans Reise i Amerika i Aarene 1824 og 25. Udkommen i 1829. Denne Reisebeskrivelse udviser med hvilken Taknemmeligheds Følelse at han blev modtaget af det Nordamerikanske Folk, for hvis Uafhængighed han fordum havde kjæmpet med saa megen Iver. Næsten et halvt Seculum var hengaaet siden denne store Komp; de fleste af hans Vaabenbrødre vare hengangne til et fuldkomnere Liv, og en nye Slægt var traadt i deres Sted; men Mindet om hans Daad havde ikke tabt sig, og det var blevet et almindeligt Ønske i hine Egne at see den Mand, som tilligemed den store Vashington havde kjæmpet for Folkets Friehed; dette nationale Ønske gik over til en Beslutning af Congressen i 1824, hvorved Lafavette blev indbudt til at besøge det Nordamerikanske Folk. Generalen troede ikke at han burde modsætte sig et nationalt Ønske; men vægrede sig dog ved at modtage Kongressens Tilbud at seende ham et Statsskib for at bringe ham til Amerika. Den 11te Juli 1824 forlod han Paris, blot ledsaget af sin Søn og af Forfatteren til dette Skrift og begav sig til Havre de Grace, hvorfra han afseilede til de Forenede Stater paa det Nordamerikanske Koffardieskib Cadmus, Mandskabet modtog ham med Hurraraab, som blev gientaget fra alle Skibe i Havnen. Den 14de August ankom han til Nyevork, hvor han blev saluttret fra Fortet La Fayette; ogsaa kom strax en Deputation ombord paa Skibet, som meldte ham, at Staden havde gjort Tilberedelser til at modtage ham paa en glimrende Maade; men bade ham een Dag at udsætte sin Ankomst for ikke at forstyrre Søndagens Rolighed; han aftraadte imidlertid paa Staaten Jsland i Vicepræsidentens Boelig. Den næste Dag blev han af Deputationer fra de forskjellige Folkeklasser afhentet paa et Dampskib til Staden. Det er umueligt, siger Forfatteren, at beskrive hvor høitidelig denne Seillads var. Havet var bedækket af Baade prydede med skiønne Flag og fulde af Mennesker. Jo mere vi nærmede os til Staden og jo tydeligere vi kunde see Castellerne og Husene ved Strandbredden, desto meere fik vi Øie paa den uhyre Mængde Mennesker, som opfyldte den, saae deres Bevægelser og hørte deres Fryderaab. Lafvettes Garde, klædt i en smuk, men simpel Uniform, og som bar hans Portrait paa Brystet, modtog ham og førte ham til Landtropperne, som vare opstillede i Geledder, ledsaget af en talrig og glimrende Generalstab. Ethvert Coros han kom forbie nedlod sine Vaaben og Faner for ham, og alle bare et Baand med hans Billede og den Jndskrift: Velkommen Lafapette! Disse Ord bleve gientagne af hele Menneskemængden, imedens Kanonerne løde fra Skibene og Castellerne. Paa den anden Side af Paraden ventede en glimrende Vogn paa ham og kjørte ham til Raadhuset. J alle Gader som han passerede igiennem vaide Flag, Husene vare behængte med Topper og fra alle Vinduer bleve Blomster og Krandse kastede ham imøde; da han ankom paa Raadhuset blev han modtaget af Municipalitetet, og den øverste Borgmester holdt en Tale til ham. Folket modtog ham hvor han viiste sig med en Enthusiasme, som nærmede sig til en Tilbedelse, og min førte ham tilsidst til City Hotel, som var prægtigt indrettet til hans Modtagelse. Denne Jubel vedvarede i flere Dage; man anstillede den ene glimrende Fest til Ære for ham efter den anden, og Deputationer bleve afsendte til ham fra de nær iggende Stæder for at complimentere ham; samme Jubel, sammeTriumphscener fandt Sted i hele Nordamerika saavidt som Lafvette bereiste det, og hans Ankomst havde bemægtiget sig Nationens Phantasie og henrevet den til en enthusiastisk Sindsstemning. Under alle disse Jubelscener mødte iblandt andet en meget mærkelig, som tiener til at characterisere det Nordamerikanske Folk. En Aften kom han til Staden Newbury i en aaben Vogn og kjorte under Fakkelskin til Orange Hotel, hvor de fornemste Jndvaanere havde foranstaltet et Maaltid for ham. Jmedens han sad til Bords udbredte sig det Rygte at Generalen vilde strax reise bort, nu stimlede hele Byens Folkemængde, sammen under Hotellets Vinduer og tusinde forvirrede Stemmer raabte: at det var afskyeligt, at den saalænge og inderligt forventede Ven vilde saa hurtigt forlade Jndvaanerne i Newbury; at det Mørke hvori han kom havde ikke tilladt nogen ret at see ham; at man ikke kunde give ham nogen af de Feste, som man havde bere det for ham, og at man ikke vilde lade ham slippe bort førend Solen havde oplyst hans Nærværelse i Staden og han havde tildeelt Newburys Børn sin Velsignelse. Der blev nu en stærk Raaben og Spektakel; Folket vilde trænge ind i Hotellet, til General Lafvette og Militsen vilde forbyde det at komme ind. Borgmesteren, som sad til Bords med Generalen, brød sig i Førstningen ikke derom, men da man berettede ham at Sagen tegnede til at blive alvorlig, saa stod han op, tog General Lafanette ved Haanden, lod to Fakler bære foran dem, og ledte ham ud paa en Altan, hvorfra der var en Udsigt over Byen. Saasnart Folket saae Generalen, saa gienlød Klap og Biefaldsraab fra alle Sider. Borgemesteren gav derpaa et Tegn til Folket, at det skulde forholde sig roligt og sagde til det: Mine Herrer. (Øvrigheden i de F. St. betiene sig altid af de høfligste Udtryk naar det taler offentlig) Ville de krænke Nationens Giæst, Nei, Nei, raabte man. Ville de berøve Lafoyette sin Frihed i det Land som skylder ham sin Uafhængighed, Hør altsaa hvad han har at sige dem, og tving mig ikke til at anvende Lovene for at holde Roligheden vedlige. Der opstod en dyb Taushed. Deres Ven forventes i Albany, han har lovet at komme dertil inden Aften, og ved et Ti fælde er hans Reise bleven forsinket. Holder De nu paa ham til i Morgen, saa skille De ham ved den Fornøielse at besøge de andre Steder, som vente ham paa hans Reise, og De ere da Skyld i at han ikke kan holde sit Løfte. – Nei, Nei, Nei, raabte man og Luften gienlød af Hurraraab og Biefaldsklap. Generalen talte nu selv nogle Ord til Folket, som bleve modtagne med den største Henrykkelse. Da han nu kom ned af Altanen til det, kom nogle Borgere hen til ham og sagde: at han vilde giøre deres Koner og Børn en stor Glæde om han eet Øieblik vilde see ind til dem, de vare samlede i en stor Sal, dette giorde han, han fandt dem pyntede til et Bal; da de saae ham bleve de ganske ude af sig selv af Glæde, reve Blomsterne af deres Haar og bedækkede ham med dem. Fulde af Frygt for at de skulde have krænket ham, ledsagede alle Mandfolk ham med de største Følelser af Agtelse og Hengivenhed et langt Stykke udenfor Staden. - J ædle Følelser, som Guddommen har nedlagt i det menneskelige Hierte, hvorfor vise J Eder saa sieldent i al Eders Skiønhed i dette jordiske Liv, skulle i maaskee blot tiene til at lade afne Siælens himmelske Skiønhed i det tilkommende?)