Den Vest-Sjællandske Avis, 1830-05-18
Hertug Ferdinand af Brunsvig havde i Syvaarskrigen seiret over de Franske i flere store Slag, efterat de vare allerede trængte frem til Elben. Jeg har, sagde dengang den store Konge af Preussen om ham, stillet en Feldtherre imod de Franske, da jeg ikke har formaaet at opstille en Armee imod dem. Det Brunsvigske og det Brandenborgske Huus havde i Aarhundreder været forbundne med hinanden, Syvaarskrigen sluttede denne Forbindelse nøiere end tilforn. Hs. Brodersøn Carl Vilhelm Ferdinand traadte i Onkelens Fodspor; ogsaa han udmærkede sig i Syvaarskrigen; dengang bekiendt under Navnet af Arveprinsen af Brunsvig. Kong Vilhelm den anden af Preussen udnævnede ham til Feldtmarskal i den Preussiske Armee. Ogsaa var han Kong Frederich Vilhelm den tredies sikkre Raad og Bistand i Krig og Fred; da Krigen i 1806 brød ud imellem Preussen og Frankerige, saa blev Overcommanden over den Preussiske Armee ham betroet; men i det ulykkelige Slag den 14de Octbr. f. A. blev han i Nærheden af Hassenhausen og Tauchvitz faa Skridt fra Landeveien og i Fronten af Grenadeerbataillonen Hanstein, saaret af en Flintekugle, som trængte ind ved Øiets Rand paa den høire Side og drev det venstre Øie ud af sin Hulning. Den 72 aarige Olding faldt bevidstløs ned af Hesten, blev forbundet i Anerstadt, og derfra transporteret først til Vogns og siden i en Bærestol til Brunsvig hvor han ankom den 20de Octbr. Hs. Søn Frederich Vilhelm commanderede imidlertid det Kleistiske Regiment, som stod i Qvarteer i Prenzlau; derhen begav sig Fyrstinde Marie med sin unge Prins Carl. Da Regimentet brød op begav hun sig tilbage til Brunsvig, hvor hun den 25de April 1806 blev forløst med sin anden Søn Vilhelm. Den 21de Octbr. begav Frederich Vilhelm sig til sin haardt saarede Fader i Brunsvig, hvor samme Dag det Dokument blev udstædet, hvorved Successionen over Hertugdømmet blev ham overdraget; fire Dage efter blev det bekræftet ved et Frasigelsesdokument af hans ældre Brødre. Allerede den 18de October havde Hertuginde Maria med sine to Sønner taget Flugten fra Brunsvig, fordi de Franske Tropper stedse meere nærmede sig dertil, og havde begivet sig til Stralsund, hvorfra hun vilde afreise til sin Søster Dronningen af Sverrig. Den 15de Novbr. begav hun sig ombord paa den Svenske Postjagt Frederikke; det var en kold og stormende November Nat; dog landede hun heldigen den følgende Morgen i Østad og tilbragte Vinteren ved det Svenske Hof. De Franske kom kort Tid efter hendes Afreise til Brunsvig. Den gamle Hertug maatte tage Flugten til den Danmark tilhørende Landsbye Ottensee paa hiin Side af Hamborg. Her døde han den 10de Novbr. om Eftermiddagen Kl. 2. Hans Søn Frederich Vilhelm, som var fulgt med den Blücherske Armee til Lybek, og hvis Regiment, var deels dræbt og deels fanget af de Franske, lod sin Faders Liig bisætte i Landsbyekirken den 24de Novbr. (J 1819 blev Liget bragt tilbage til Brunsvig og er nu begravet i St. Blasius Domkirke i denne Hovedstad) De Franske Tropper vare imidlertid den 26de Octbr. rykkede indi Brunsvig under Oberst Barthelemys Commando, som tog Staden og Hertugdømmet i Besiddelse i den Franske Keisers Navn. Landet blev frygtelig udsuget, og det fyrstelige Huses Skatte bleve transporterede til Paris. Da Hertugdom met blev incorporeret i Kongeriget Vestphalen i Freden ved Tilsit, saa svandt det sidste Haab for Frederich Vilhelm om at erholde sin Arvestat tilbage; Vinteren over opholdt han sig i Ottensee; to Gange i dens Forløb besøgte han sin Gemalinde og sine Sønner i Sverrig. J 1807 vendte Hertuginden og begge Prinserne tilbage til Tydsk land, og han lovede med sin Gemalinde og Børn i Carlsrube; men den 20de April 1808 traf ham det haardeste Slag, da hans elskede Maria blev i hendes 26de Aar ham berøvet ved en uheldig Nedkomst med en dødfødt Prinsesse. Han lod Børnene forblive i Carlsrube og begav sig selv til Schlesien, hvor han arbeidede paa en Forbindelse med Østerrige for at tilintetgjøre Kongeriget Vestphalen og erholde sin Fædrene Eiendom igien tilbage. Han lod sine Børn bringe bort fra Carlsrube til Brunsvig-Oels, hvilket kun lod sig med Vanskelighed udføre, da det Badenske var opfyldt af Franske Krigsfolk, men Oberste von Nordenfels bragte dem med meget Klogskab sikkert til Oels; derfra maatte de igien tage Flugten til Troppau. Selv begav han sig til Bøbmen, hvor en Commando var ham overdraget ved den Østerrigske Armee. Han lod Oberste Nordenfels bringe sine Sønner til Colberg, hvorfra de kunde blive indskibede til England dersom Begivenhederne skulde giøre det nødvendigt. Man veed hvilket uheldigt Udfald Feldtoget i 1809 havde for Østerrig; Erkehertug Carl blev nødt til at afslutte en Vaabenstilstand med den Franske Keiser. Da var det at Frederich Vilhelm fattede den dristige Beslutning at marschere tvert igiennem Tydskland med de Tropper han selv havde hvervet, at besøge endnu engang sin Fædrenestad, at drage midt igiennem de fiendtlige Lande til Nordsøens Kyster, og derfra indskibe sig til England. Han sagde til sine Krigsfolk, at de som vilde deele Skjebne med ham kunde følge med; men det stod Enhver frit for at forlade ham. De ældste Anførere for Kavalleriet, skilte sig fra ham, og neppe 2000 Mand ledsagede ham. Han brød op over Leipzig og Halle og kom den 29de Julii foran Porten af Halberstadt, som Greven af Vellingerode forsvare de med det 5te Vestphalske Linie Jnfanterie Regiment. Han kjæmpede længe under Stadens Mure og under en skrækkelig Geværild, med det faste Forsæt hellere at døe end at vige og stormede endelig Portene trængte ind i Gaderne, og tog Fienden til Fange, som endnu bestandig forsvarede sig med Mod og Fortvivlelse. Herfra fortsatte han sin Marsch og den 31te Juli drog han ind i sit Lands Hovedstad under en talles Mængde af Menneskers Fryderaab; dog blev han nødt til efter en kort Udhvilelse at forlade den igien, efter at han ved Delper havde slaget den Franske General Reubel, som commanderede et tre Gange saa stærkt Corps. Forfulgt af Fienden og stedse tilintetgiørende deres Plan til at indslutte ham, ankom han lykkelig med sine Tropper til Mundingen af Vesern, hvor hans tappre Krigsmænd, indskibede sig i Elsfleet og Brakke den 7de August under Jubelraab til England. Nu søgte han at lade de unge Prinser bringe fra Colberg sammesteds hen; men det var vanskeligt at udføre thi alle Preussens Søehave vare dengang spærrede for al Forbindelse med England, og intet Engelsk Skib kunde nærme sig til dem. Jmidlertid saae man engang fra Voldene i Colbergen Engelsk Kutter krydse udenfor, Oberst von Nordenfels lod en paalidelig Fisker seile ud til Skibet og underrettede Chrien om sin Plan. Lieutenant Nelson, som commanderede den, erklærede at han var villig til at understøtte den. Man fragtede et Hamborgisk Skib, som var bestemt til Riga, under det Paaskud at Prinserne derpaa vilde afreise til Petersborg, og giorde tillige den Aftale med det, at saasnart det var kommet i Søen, saa skulde det blive taget af Kutteren og bringes til Sverrig. Den 28de August afseilede begge Fyrsterne med Skibet og med Preussiske Pas, som løde paa Petersborg; men saasnart de vare komne i Søen, saa hentede Cutteren dem ind, tog Prinserne ombord og førte dem til Cariscrona. Derfra reiste de over Land til Gothenborg hvor den Engelske Fregat Oven Giendover toge dem ombord og afseilede med dem til England. Skibet maatte udholde de haardeste Storme i Nordsøen; men den 14de October ankom det dog lykkeligen til England. Hertug Frederich Vilhelm modtog sine Sønner paa Trinene af den store Trappe foran Hospitalet i Greenvich. Han bragde dem til sin ophøiede Moder i Blackheath, Hertuginde Augusta, født Prinsesse af Storbrittannien; denne Prinsesse døde den 28de Marts (Fortsættes.)