Den Vest-Sjællandske Avis, 1835-12-12
Fra Toppen af Bierget skuer man ned i en viid kredsdannet Fordybning, som er omkrandset af oplyste Bierge; den seer ud som en graae Søe. Et eneste hvidt Huus viser sig deri, det var fordum et Bacchus=Tempel, nu er det et Værtshuus, kaldet Baccano, det sidste Hvilested for den Vandrende. Naar man er passeret Baccano forbi, saa kommer man i en Huulvei, stiger op af en Høi, og alle Stemmer udraabe jublende, see der er Rom! Den hellige Stad aabenbarer sig imidlertid endnu kun ved nogle hvide lysende Punkter, som ere hobede over hinanden og som glimre som et Stiernebillede ved Randen af Sletten. Man kan skielne Korset paa St. Peders=Kirken og den 8de Høi, som Religionen har føiet til Romuli Stad; Bierget Sorakte hæver sig som en Skye. Jeg betragtede alt dette som i en aandelig Berufelse og med taareblendte Øine; jeg som kun har nydt min Skoletids Glæder og aldrig fornummet nogen Trængsler, havde nu endelig faaet den Stad for Øinene, hvor mine gode Venner levede, og som jeg har elsket fra min tidligste Barndom. Dette Rom, hvis Historie jeg kiendte i mit 10de Aar; disse Digtere, som jeg i en saa ung Alder kunde udenad, disse Konsuler, under hvis Kommando jeg i min Skoletid havde leveret saa mange Træfninger, disse store Billeder, disse ophøiede Væsner, disse Helte for min barnlige Begeistring, min hele Verden laae for mig. Selv den ubetydeligste Gienstand, som forekom mig paa Veien, indprægede sig i min Hukommelse; Hyrden, som laae under Træet: Rytteren, som bedækkede mig med Stov; den lille Broe, som forte over Bækken; den eensomme Hytte, Milepælen hvorpaa jeg læste: Via Cassia; intet af alt dette var mig ligegyldigt. Jeg gik fremad som i en feberagtig Tilstand, jeg lukkede mine Øine hvert Øieblik for at kunne nyde den Glæde hundrede Gange at aabne dem mod Horizonten, hvorved Rom forstørrede sig ved ethvert af mine Skridt. Ogsaa modtog Rom mig, som havde i mig sin ivrigste Tilbeder, i sin fuldeste Glands, den skiænkede mig een af de herlige Dage, som den stormfulde Marts opbevarer for sine Venner; Maanen steeg op bag ved Bierget Sprakte, Solen san skyefrie i Havet; Luften var blid, romantisk og klar, Vatikanets og Janikulums fierne Bygninger hævede sig i den rene Luft ved Horizonten; Slettens Majestæt omgav den herlige Stad med en uimodstaaelig straalende Glands. Jeg ankom til Staden; jeg hilsede paa Tiberfloden, som en gammel Ven; jeg ilede over Broen, jeg foer igiennem Forstaden med en saadan Hast, som at Rom vilde tage Flugten for mig. Porta del Popolo standsede mine Skridt, jeg havde ikke forventet saamegen Pragt: De prægtige Portici, Obelisken, baaret af Sphinger; Høien, beklædet med Træer og Buske, og som hæver sig op til Lukuls Haver, de koldsale Statuer, som pryde Halveirkelen; Statuerne af Roma, af Guden Tiber, af Anco, af Neptun og disse Marmorbækkener, hvoraf Vandet fremsprudler i Strømme. Hvor jeg elsker dets Katholske Kirker, blandede med hedenske Billeder, Korset paa Rhamses Obelisk, den pavelige Tiara ved Siden af Neptun, saaledes maatte Piazza deel Popolo aabne Rom. Nu ville vi gaae ind i Staden. Held dem, som aldrig have nødigt at forlade den; alle Reisende tilstaae, at man kun skilles fra den med Sukke og Taarer. Konstneren, Digteren, ethvert følende Menneske opslaaer der villig sin Boepæl. Da Raphael malede Forklaringen, svævede for hans Siæl den roelige, glæderige Lykke, som Rom alene kan skiænke. Michel Angelo opbyggede Tabor-Biergets trende Hytter, Santa Maria degli Angeli for sig, Kapitolet for Virgil, Peters=Kirken for Gud.