Norske Intelligenssedler, 1765-10-02
Norrer, Nordske Jntelligen No. 40. Onsdagen den 2. October 1765. No Ve Fortsættelsen: Veed han ikke at Lyksalighed er Øyemærket av alle vore Handlinger, og at en Klog maa bruge de nærmeste, beqvemmeste og sikkerste Midler, til at opnaae dette Øyemærke. Kand jeg være lykkelig, saalænge jeg mangler det jeg ønsker, Maa jeg da ikke arbeyde paa at opfylde mit Ønske paa den Maade, som det er muligt, Men hvad behøver jeg at bevise en Sole-klar Sandhed, som ingen, uden Daarekiste Galne kand tvivle paa Forfatteren vil maaskee sige, at man ikke maa giøre det saa, at Manden mærker det. Det var end da taaleligt. Men jeg kand Lærgre mig over, at han vil ansee os for saadane Taasser. Kiender han ikke Fruentimre? Hun ræsonnerer min Troe som en Professor. Nu videre: Vær ikke for sanqvinisk for Bryllupet, og lov er ikke en bestandig ublandet Glæde. Jomfr. Frisk.) Nu begynder Forfatteren at tale menneskeligt. Dette er dog upartisk. Han veed, at Mandfolkene ikke bryder sig om at holde deres Løvter, Han advarer os. Troer dem ikke, mine Damer, Naar de synes at være meest redelige, saa er det alleneste et Forebud paa et fiinere Bedragerie, see dette er Christeligt. Det ville blive mig alt for vidtløftigt, om jeg skulle sige dem alle vore Anmærkninger. Jeg vil derfor kun anføre dem een endnu av Jomfruens. Disputeer ikke med ham i hvad Anledning der end gives: (Jomfr. Frisk.) Fyl det var en dum Regl av Forfatteren. Var jeg Mands" person, ville jeg aldrig taale, at den skulle staae paa Prent. Han kunde jo ligesaa gierne sagt, betænk: at eders Mænd ere enten Børn eller Galinger, thi med disse skal man aldrig trætte." Norrer, Nordske Jntelligen No. 40. Onsdagen den 2. October 1765. No Ve Fortsættelsen. Jeg fortsatte Læsningen, og De Anmærkningerne; men da det kom til det Ord Adlyd (og det er og et lumpent Ord) kom mit Sælskab i saadan en Bevægelse, som ikke kunde stilles, uden ved frisk Luft. Vi gik ud at spadsere. Min Dukke Kone, som nu indfandt sig, forhindrer mig at skrive meer denne Gang. Fortsættelsen følger. Eremiteen paa Teneriffe, Theodores Syn. (av Gentlemans Magazin for April 1748.) Fremturelsens Søn, i hvo Du end er, som Nysgierrighed har bragt hid, læs og bliv viis. Den som nu kalder paa Dig, er Theodorus, Eremiten paa Teneriffe, som i det 57de Aar av sin Eenlighed efterloed denne Lærdom til den menneskelige Slægt, at ikke hans eenlige Timer skulde spildes forgiæves. Jeg var engang det samme, som Du er nu, en Graver i Jorden og en Glaner paa Himmelen; jeg handlede, og dyngede Midler paa hinanden; jeg elskede, og var yndet; jeg bar Ærens Dragt, og hørde Smigrers Musik; jeg var ærgierrig, og streg op til Høyhed; jeg var ulykkelig, og drog tilbage. Jeg søgte nogen Tiid om det, som jeg her omsider fandt; et Sted, hvor virkelig Mangel lætteligen kunde opfyldes, og hvor jeg ikke skulle nødes til at kiøbe Mennesker Hielp med at bære deres Daarlighed. Her saae jeg Frugter, Urter, og Vand, og her besluttede jeg at vente Dødens Komme, som jeg haaber, vil sagte overfalde mig naar den kommer. Forgetyve Aar havde jeg nu fræmbragt i Forglemmelse af alle menneskelige Sorger, uden Tilbøyelighed til at gaae videre ud, end mit Opholds Forhvervelse udfordrede; men da jeg en Dag stoed og betragtede den Klippe, som hang udover min Kiælder, fandt jeg i mig en Lyst til at klavre op. Da jeg havde naaet Toppen af den, var jeg bestemt til at bestige den næste, indtil jeg lidt efter lidt ønskede at see Spidsen av det Bierg, ved hvis Foed jeg saa længe havde boet. Jeg søgte i Begyndelsen at undertrykke denne Drivt af mine Tanker, ikke fordi den forekom mig utilladelig, men fordi den var nye, og all Forandring, som ikke øyen synlig fører til et Bedre, foruroliger et Hierte, som Erfarenhed har lært at mistænke, sig selv. Ofte var jeg bange for, at denne U-taalmodighed over min Jndskrænkelse reyste sig af en eller anden jordisk Lyst, og at denne brændende Længsel efter at besku Naturens Gierninger, var allerne en hemmelig Lyst til engang igien at blande mig ind i Livets Optrin. Jeg stræbte derfor at fæste mine Tanker i deres forrige Tistand, men fandt deres Adspredelse hver Dag større. Jeg bebreydede mig stedse selv med Mangel af en Lyksalighed, som stoed i min Magt; og til sidst begyndte jeg at tvivle om det ikke meer var Ladhed end Forsigtighed som holdt mig tilbage fra at klyve til Spidsen af Teneriffa. Nu da jeg stoed op for Dag og tiltraadde min Reyse op ad det steyle Bierg; men jeg var ikke kommet langt, som leg var gammel og belæsset med Levnets Forraad, førend Dagen begyndte at skinne. Skraaningen blev meer og meere brat; Sanden gleed under mine Fødder. Endelig vansmægted af Arbeyde, naaede jeg en liden Slette, indhegnet af Klipper, som alleneste aabnede sig mod Østen. Her satte jeg mig need for at hville en Stund, i det fulde Sind, med mine Kræfters Opreysning at fare fort i mit Forsæt, men da jeg eengang havde smagt Hvile, mødte mange Aarsager, som hindrede mig fra at bryde den. Greenne spridde en Skygge over mit Hoved og Foraars Vindene viftede Kryder=Lugt til min Barm. Som jeg sad saaledes og vexelviis undskyldte min Opsættelse og Modfatning at fræmture, overfaldt mig pludselig en uimodstaaelig Tunghed. Da jeg lagde mit Hoved paa Bakken og overgav mig til Søvn, syntes mig jeg horde en Lyd, som aven Flok flyvende Ørne, og et Væsen af meer end menneskelig Anseelse stoed for mig. Jmens jeg betænkte mig paa, hvorledes jeg skulle tiltale ham, tog han mig ved Haanden med en mild Miine, og spurgte mig alvorlig, dog uden Strænghed; Theodore, hvor vil Du hen? Jeg svarede: jeg klavrer op til Toppen af Bierget, for at nyde en meere vidtløftig Udsigt af Naturens Gierninger. Giv først Agt paa dette Steds Udsigt, og hvad Du ikke forstaaer, skal jeg forklare Dig. Jeg er en af disse godgiørende Væsener, som vaage over Støvets Børn, for at bevare dem fra disse onde Ting, som ikke vil endes til det Gode, og som De ikke frievilligen paadrager sig. See Dig derfor rundt omkring, giv Agt, beskue og lær. Opmuntret af denne Forsikring kasted jeg mine Øyne omkring, og blev var et Bierg, høyere end Teneriffa, hvis Spidse intet menneskeligt Syn kunde øyne. Da jeg havde trættet mig selv med at stirre paa dets Høyde, slog jeg mit Øye need til dets Foed, hvilken jeg lætteligen opdagede; men forundrede mig over, at finde det uden Grundvold, og roedfæstet paa Tomhed og Mørke. Jeg stoed forbauset og forvirret, oven over vare udrandsagelige Strækninger, og neden under et bart Øde. Men min Beskiærmer raabte med en advarende Tone: "Theodore! bliv ikke ræd, men oploft igien dine Øyne Tilværelsens Bierg ligger for Dig, betragt det og bliv viis. Jeg saae da op med en meere overveiende Agtsomhed, og saae Bunden at hæve sig med en jævn Reysning, og at være overspredt med Blomster, Midten var meere steil, avbrudt av Field-Knorter og giennemskaaren av Bratheder, ud over hvilke hang Greene belæssede med Frugt, iblandt hvilke hist og her vare strøede Palladser og levende Lyst-Huuse. De Viider, som jeg kunde øyne nærmest Knappen, vare i Almindelighed bare; men imellem Bierg-Revene vare nogle faae stedse varende grønne Pladse, hvilke, endskiønt de hverken fornøyede Synet eller Lugten, dog syntes at opmuntre Arbeyderne og lise deres Trin, som stræbede iblandt dem. Da jeg derpaa begyndte meere omstændelig at undersøge de adskillige Deele, mærkede jeg langt borte en Flok af begge Kiøn, som kom fræm ved Roden af Bierget. Deres første Gierninger kunde jeg ikke nøye skille; men som de hvert Øyeblik nærmede sig, befandt jeg at de forlystede sig med at samle Blomster, under Opsigt af en ærbar Jomfrue i en hviid Klædning, som ikke syntes at bryde sig meget om at indskrænke dem til noget avmaalt Trin, eller til nogen viss Strækning; thi hun vidste, at den heele Grund var jævn og fast, og at de ikke lættelig kunde stødes eller forvildes. Naar, hvilket til kunde skee, de kom til at plukke en Tidsel for en Blomster, saa smilede Uskyldigheden (dette var Hendes Navn) av deres Feyltagelse.