Berlingske Tidende, 1836-03-31
At denne Paragraph maa antages efter dens Jndhold. Ad § 10. Principaliter. At Godseieren ikke bør kunne fritage sig for den ham efter Lovgivningen paa hvilende Forpligtelse til at forsyne Fæste gaardene med tilstrækkelig Besætning og Jnventarium, m. m., ved at faae Fæsteren til at overtage denne Forpligtelse. Subsidialiter: 1) At den Fæster, der saaledes selv har leveret Besætning og Jnventarium, m. m. til Gaarden, maa være berettiget til at tage dette tillige, naar han, med et vist Varsel, som nærmere maatte bestemmes, derom underretter Godseieren, og at denne da skal være pligtig til at forsyne Gaarden med anden Besætning og Jnventarium, saaledes som han havde været forpligtet til, naar Bonden ikke ved Caardens Overleverelse havde paataget sig at levere samme. 2) At der maatte gives en Bestemmelse for, om det paa Lehnsgodser og Stamhuse skal være tilladt at gjøre en saadan Forandring med Hensyn til Besætning og Jnventarium, og om i alt Fald ikke den, ved slig Forandring indvundne, Besætning og Jnventarium bør bortsælges, og Beløbet for samme udsættes som en, Lehnet eller Stamhuset tilhørende, Kapital, eller en vis Sum fastsættes, som paa lige Maade skal udsættes for hver Gaard, med Hensyn til hvilken den omhandlede Forandring foregaaer. Ad § 11. At denne Paragraph maa antages, saaledes som den i Udkastet findes. Den af Committeens Minoritet (Tutein, Reventlow, Treschow) afgivne Betænkning lyder saaledes: "Da der i den Committee, som Forsamlingen har overdraget det Hverv at afgive Betænkning over fornævnte Lovudkast, har været forskjellige Meninger, saa tillade vi Undertegnede os herved at forelægge Forsamlingen vor fra Majoritetens afvigende Betænkning til nærmere Overveielse. Følgende den af Majoriteten anvendte Maade i Undersøgelsen af Lovudkastet, skulle vi ei undlade, først at udtale os om Lovudkastet i sin Heelhed, og dernæst gaae over til de enkelte §§'s Jndhold. Naar Majoriteten er kommen til det Resultat, at nærværende Lovudkast, som mindre hensigtsmæssig, især med Hensyn til Tidsomstændighederne, aldeles bør fraraades, saa kunne vi ikke deele denne Anskuelse. Vel erkjende vi, at Forholdet mellem Jorddrot og Fæster ved dette Udkast ingenlunde ordnes paa den bedst mulige Maade, men vi maae ikke desmindre antage, at Udkastet indeholder betydelige Forbedringer med Hensyn til de nu existerende Forhold, og vil være en passende Forberedelse for større og meere gjennemgribende Forbedringer. Naar Majoritetens Betænkning indeholder, at Hovedhensigten med nærværende Lovndkast er at afskaffe visse Landbruget trykkende Byrder, navnligen høie Jndfæstninger, Natural-Tiende og Hoveri, da er det vel rigtigt, at dette var det nærmeste Udgangspunkt for Lovgivningen, men det fjernere, vigtigere Motiv var paa den ene Side Ret og billighed, og paa den anden Side det for Landet Gavnlige. Dersom det om en Lov kan godtgjøres, at den paa den ene Side stemmer med Ret og Billighed og paa den anden Side befordrer det Havnlige, forsaavidt disse tvende Ting ei ere uadskillelige, da maa en saadan Lov vistnok billiges. Naar vi have udtalt, at dette Lovudkast, stemmer med Ret og billighed, da vil det være nødvendigt for at godtgjøre dette, at forudskikke nogle bemærkninger om, med hvilke Rettigheder og Forpligtelser Jorddrotten eier et Bøndergods. Ei ville vi undersøge disse Forhold historiske Grunde, thi vist er det, Jorddrotten har eiet Bøndergodset paa at høist forskjellige Betingelser i de forskjellige Tidsperioder, men en saadan Undersøgelse vil ikke lede til noget practisk Resultat, saameget mindre, som vore historiske Kundskaber. om den ældre Tid ere høist ufuldstændige. Vi antage derfor som noget Givet de i vor nærværende Lovgivning indeholdte Bestemmelser. Disse gaae nu i det Væsentlige ud paa, at Jorddrotten har Ret til at gjøre sig sit Bøndergods saa indbringende, som han bedst veed og kan, dog under følgende Betingelser: 1) at han ei bruger det selv, men overlader Brugen deraf til Andre, og det paa Brugerens og Enkes Livstid; 2) at han forsyner Bøndergodset med de nødvendige Bygninger og Jnventarium, og 3) at han indestaaer Staten for de Bøndergodset paa hvilende Skatter og Afgifter. Antage vi nu dette som noget Givet, og herom kan vel ingen grundet Tvivl være, saa har Lovgivningen den Pligt, at sørge for, at Jorddrotten sættes i Stand, til at udøve sine Rettigheder, at opfylde sine for den nærvæForpligtelser. Men dette rende Lovgivning, saaledes som den nu ved Domstolene fortolkes, ingenlunde. Har Lovgivningen først udtalt den Grundsætning, om hvis Rigtighed her ei er Spørgsmaal, at Bøndergods af Eieren skal overlades Andre paa disses og Enkers Livstid, saa følger deraf, at naar dette Lovbud ei skal blive illusorisk, da maa Lovgivningen ei tillade, at en saadan livsvarig Kontrakt uden gyldig Grund lettelig eensidigen kan hæves, men da det paa den anden Side er ligesaa vist, at den ei ubetinget bør staae ved Magt, saa maa Lovgivningen nøie bestemme de Tilfælde, i hvilke Eieren kan hæve Kontrakten. Det er ikkun herved, og herved alene, at Jorddrotten sikkres i at udøve sine Rettigheder, at han sættes istand til at opfylde sine Forpligtelser. Alle andre Lovens Hjelpemidler, hvad enten disse bestaae i Mulcter, Udpantningsret &c., fore ei til Maalet, dersom derei tilstaaes Jorddrotten Ret til at hæve Kontrakten, hvor Brugeren enten ei kan eller ei vil opfylde de af ham overtagne væsentlige Forpligtelser, – og heri er det, at nærværende Lovudkast skjelner sig fra den ældre Lovgivning, som bestemmer, at Jorddrotten, kan hæve Kontrakten, naar Brugeren ei tilden bestemte Tid har opfyldt de af ham overtagne Forpligtelser, ofte uden mindste Hensyn til, om de ere af en væsentlig Natur eller ei. Man vil indvende, at denne Lovgivning ei længere bestaaer i Praxis, og uden at man dog negter Nødvendigheden af, at den oprettede Kontrakt i flere Tilfælde bør kunne hæves mod Brugerens Villie, saa paastaaer, man dog, at disse Tilfælde aldrig billigen og retfærdigen ved Lov kunne nøie bestemmes, men at det saaledes som hidindtil maa overlades Domstolene i de concrete Tilfælde at afgjøre, om der er Anledning til at frakiende Bruge ren sin Ret til Gaarden eller ei. At disse Tilfælde idetmindste til en vis Grad nøiagtigen kunne være lovbestemte, derom vidner nærværende Lovndkast; at de ei medføre nogen Ubillighed for Brugeren, forbeholde vi os nærmere at udvikle ved de enkelte 9. §. Her ville vi ikkun søge at godtgjøre, at det er ulige bedre, at de Tilfælde, i hvilke Fæstekontrakten eensidigen kan hæves, ere lovbestemte, end at denne Afgjørelse, saaledes som i lang Tid har været Tilfældet, næsten aldeles overlades til Domstolenes Vilkaarlighed. Vi bør vistnok antage som en almeengyldig Grundsætning, at Retfærdigheden fremmes, naar de gjensidige Rettigheder og Forpligtelser ere lovbestemte, og at der gives Vilkaarlighed et stort Spillerum, hvor det Modsatte finder Sted; og dette sidste er ved den antagne Fortolkning blevet Tilfældet i alle de Sager, hvor der er Spørgsmaal om Jorddrots og Fæsters gjensidige Rettigheder. De ældre Bestemmelser, nemlig Lovens 3131 og 2, ere endnu gieldende, men da de ere strenge, og da de efter deres bogstavelige Udtydning oftere kunne medføre Ubillighed, saa har en fra Loven afvigende Praxis dannet sig. Det er derved kommet dertil, at Jngen, ei engang nogenlunde bestemt, kan angive, i hvilke Tilfælde en Fæster ved Dom vil blive frakjendt sin Brugsret til Gaarden; og da der desuden i alle disse Sager gives Bonden fri Proces og fri Sagfører, saa ligger heri den størst mulige Opmuntring for Fæsteren til endog i alle de Tilfælde, i hvilke han har gjort sig skyldig i de groveste Brud paa Kontrakten, ei at indgaae noget Forlig om at afstaae Gaarden, medmindre der tilstaaes ham saa fordeelagtige Betingelser, at han derved for sin øvrige Livstid er forsørget. Skeer det ei, da kan han ingenlunde forværre sin Stilling ved at føre Proces. Han vinder i det mindste Tid, som ofte, naar Sagen gaaer gjennem flere Jnstantser, kan uddrage til flere Aar, og i denne Tid bliver han siddende ved Gaarden. Jorddrotten har derimod altid betydelige Omkostninger at bære, erholder under Sagen almindeligviis hverken Afgifter eller Skatter af Gaarden, og dersom endeligen Dommen falder ud til hans Fordeel, erholder han en ødelagt Gaard, som han atter maa udstyre; men undertiden gaaer Dommen ham imod uagtet meget grove Brud paa Kontrakten have fundet Sted, thi Fortolkningen af Lovens 3131 og 2 har taget en egen Retning.