Københavns Adresseavis, 1760-02-22
Resten af Adolph Dieter, Ortmanns Tredie Brev. Nin allerkiereste Ven! Om der ogsaa ligger mange Synder og stor Skyld paa vort Land, det behøver man ikke vidtløftig at undersøge, vore Misgierninger ere store, men ere da vore Fiender retfærdigere. – Just af den Aarsag, fordi Europa er besværet med mange Lands Synder, just derfor sender den retfærdige Gud saadanne bedrøvelige Tider, og efter mange Advarsels Straffe, er nu ogsaa den fortumlende Kalk udgydet iblant Folkene, at de ere ophidsede imod hinanden for at udgyde Blod, og ødelegger den Velsignelse for hinanden, som de endnu kunde nyde, og derforuden kommer endda ved Krigen, selv saa mangen en From bort fra de nærværende Levendes Land, og tillige med ham gaaer ogsaa stedse en Velsignelse bort - og bliver mindre, Vi ere og saa indviklede med i Synde Gielden, som ligger paa Tydskland, derfor kommer saadanne Trængseler over os, og Krigen, denne retfærdigste Krig har efter Guds Beskikkelse opvakt os alle disse Fiender. Just derfor ville vi ydmyge os, og bede bodfærdig. 2 Herre, vore Misgierninger har vel fortient det: men hielp os for dit Navns Skyld. Jeg vil opmuntre denne Opvekkelse, naar jeg endnu har føyet nogle Tanker dertil. Jeg finder nemlig ved nøye Betragtning, at vi naar man regner Folk imod Folk har meget forud for de fleste med os krigende Folk. Paa det at jeg ikke skal bruge mange Repetitioner, saa kand man læse de Stæder i den anden Deel af min Seyers Prediken, hvor jeg har anført denne Velsignelse; det er virkelig saadanne Velsignelser, som i et Land har megen Frelse og Held fra den retfærdige Gud. Og dersom endda Ordet det store Forjette, ses Ord har nogen Værd til Gyldighed, at Fædrenes Velsignelser kommer over Børnene, saa hviler paa vor Konges Throne, saadan en Frelse og Sallighed, fra de frømme Forfædre, som Helvedes Porte endnu ikke skulle nedrive. Ja her er Erfarenhed, her er den Hvor stor er vort Lands Herlighed bleven siden den fromme Frederich Wilhelm, den store Churfyrstes Tid, Hvad vare vi for hans Tid. - Hvad ere v. blevne siden den Tid. - En gudfrygtig Fyrste har succederet den anden, En Fader for Undersaatterne den den anden, En Beskytter for Samvittighedens Frihed den anden, En Herre af store Gaver og exemplariske Dyder den anden, En tydsk Patriot den anden, En Velsignelse i Henseende til Thronen og Lau denne efter den anden. - Historien taler for mig. - Der behøves ingen flere Beviser. - Og derfor synes det mig meget rimeligt, saa vidt jeg som et Menneske, kand dømme om Guds Raadslutninger og Huusholdning iblant Folkene; det synes mig meget rimeligt, at vi endnu kand haabe Velsignelse, Det synes mig at være meget troligt: Gud har med vor Republiqve og fælles Landsforbindelser endnu store Hensigter, som endnu til vor Frelse og Gavn skulle blive udførte. - Oplever vi det ikke, saa skulle dog vore Børn opleve det. Jeg har merket denne Guds Huusholdning, af at læse Folkenes Historie, og fundet saadanne Spor, hvorpaa man undertiden med stor Trøst kand lige ind i Guds Helligdom ved Nationer nes Retfærdighed. Nu kommer det an paa os, at Velsignelsen endog ved den nærværende Krig kand komme os til Deel. - Vi ville lade os ydmyge ved Trængselerne. Vi ville udrydde alt Syndens forbandede Væsen, - Vi ville prise Gud derfor, at han har revset os; men saa ofte at han plager vore Fiender, ville vi og med Flid give Agt paa hans Godhed, og være ved en got Haab, at han vil antage Bod for Synden. V. ville bede og blive frommere - beed tilligemed du opvakte Medundersaat - Hos dig, o Gud, er Barmhiertighed og Forladelse. Du har hiemsøgt os, og du er retfærdig; men vi maae skamme os; thi hellige ere dine Veye retfærdige ere dine Domme. Viis os derfor din Barmhiertighed til Forladelse, til Naade, og Hielp; giør os Bistand i Nøden; thi menneskelig Hielp er unyttig, du kand undertræde vore Fiender. Lad alle Folk blive stille, og erkiende dine Veye - Saaledes ville vi uafladelig bede i vor Gudstienestes Forsamlinger, og i vore Lønkammere, ogsaa i vore Hus med vore Børn - Paa hans Naade ville vi fatte got Haab. Og omendskiønt den fuldkomne Hielp endnu noget forhales, saa ville vi dog ikke aflade at haabe og bie. J Sandhed, naar man tager alt dette tilsammen i saadan anviist Overveielse og Eftertanke, saa kand vi allerede være trøstige ved vor retfærdige Sag i den ne Krig. Fører vi nu Krig, for at erobre Lande og Provinzer, Vil vor Konge ved Sværdet rive andres Eiendom til sig? Han vil gjerne være tilfreds og forDen Maccabæiske Fyrste og Feldtherre forekommen mig ogsaa gandske usædvanlig stor den Gang, da han ved sin Defensions Krig saaledes tiltalede sin roesværdige Krigshær: (1 Maccab. 3, 58.) Udruster Eder, og værer uforfærdede, og værer rede i Morgen, tilig at stride imod disse Hedninger, som ere forsamlede imod os, og ville ødelegge vor Helligdom. Det er bedre at vi omkommer i Striden, end at vi skulle see saadan Ulykke og Jammer paa vort Land og vor Helligdom. Men hvad der er Guds Villie i Himmelen, det skee - Tænk De, min Ven, paa Kongen, paa hans Krigshær, og paa vort Land, og sig De mig saa, om vi ikke kand raabe hinanden til med saadanne Tanker og Sindelaar, For de Retfærdige maae Lyset stedse oprinde igien, og Fred for de fromme Hierter. Guds Naade er stor over et Land, som vender sig bodfærdig til ham. Dersom vi ikkun ere fromme, saa skal Gud no vende sig til os igien, samt ende Krigen og al anden Nød efter Ønske, og saaledes ende den, at enhver skal erkiende hans Ære ikke allene iblant os, men overalt, og hans Ære skal stedse boe hos os. Jeg er Deres Ven.