Aalborg Stiftstidende, 1829-10-28
Fra Egnen om Main-Floden meddele vi følgende Raisonnement over Tingenes nærværende Stilling, i hvilket Dommen derover er ligesaa træffende, som den bittre Tone imod det engelske Cabinet er mærkelig: Det vilde ikke have undgaaet en Cannings skarpe og indsigtsfulde Blik, at man kun da er i Stand til at lede Begivenhederne og benytte dem til sin Fordeel, naar man selv er virksom Deeltager i dem. Det var denne Anskuelse, som fremkaldte Tractaten af 6te Juli 1827, som havde Slaget ved Navarino og Moreas Besættelse af Franskmændene til følge. Havde Canning levet længere og befundet sig ved det brittiske Statsroer, saa vilde rimeligviis den største Deel af Grækenland, Dardanellerne, Bosphorus, ja Constantinopel selv, været i Britternes og Franskmændenes Hænder og disse havde derved været i Stand til, ved det ottomanniske Riges nye Organisation, at gjøre deres Jndflydelse gieldende og at holde den russiske Jndflydelse Stangen. - Canning havde sluttet hiin Tractat, ikke for at overmande Russernes desuden afmægtige Modstander, men fordi han saae Sultanens Regjerings Fald for sine Øine. Til denne Overbeviisning maa nødvendig Enhver komme, som kaster et Blik paa Tyrkiets indre Forhold og paa de mahomedanske Staters Historie i Almindelighed. Disse fandt alle deres Ende, de tabte deres Kraft og deres Storhed, saasnart Oplysningen udbredte sit Lys iblandt dem. Koranen, denne Mahomedanernes religiense og tillige borgerlige Lovbog blev affattet for et raat Nomadefolk af en Phantast, som traadte op iblandt dem, og den blev især beregnet paa, ved at virke paa Barbarers Jndbildningsskraft, at vække og opflamme deres Fanatisme. Men de deri indeholdte Marimer og Sagn ere altfor urimelige til ikke at ringeagtes af et Folk, saasnart det begynder at bruge sin Fornuft, og hertil er det kommet med det tyrkiske Folk, som hidtil med ethvert andet. Heller ikke har Koranen som vore hellige Bøger en uforgjængelig Støtte i moralske Lærdomme, der, som Vidner om de høieste Sandheder, sikkre Christendommen en evig Tilværelse; derfor seer man ogsaa i alle mahomedanske Stater, saasnart Oplysningen bryder frem, at Koranen, som oprindeligen omdannede et raat Hyrdefolk til en Skare af Helte, efterhaanden taber sin Jndflydelse og virkende Kraft. Den Rest af Hellighed, som den menige Mand og en hykkelsk Præstestand endnu da tillægger den, tjener kun til at sikkre Varigheden af de borgerlige Love, som Koranen indeholder, omendskjøndt det ligger i Sagens Natur, at ogsaa Love maa undergaae Modificationer og Forandringer, naar den fremskridende Cultur fremkalder nye Fornødenheder og nye Retsforhold. Efterat de mahomedanske Stater havde naaet en vis Grad af Dannelse, savnede de stedse mere og mere, i Forhold til deres Fremskridt, en oplyst Religions og en til de borgerlige Forhold svarende Lovgivnings Fordeele; ved disse Savn opløstes den selskabelige Ordens mægtigste Baand, og disse Staters Fald blev uundgaaeligt. De fleste at dem bleve, som Historien lærer, et let Bytte for nogle Tyranner, som ved Hielp af deres Satraper paalagde alle de øvrige Jndbyggere et skjændigt Slaveries Aag, hvis Tryk snart tilintetgjorde Folkets Kraft. J denne Tilstand befinder Tyrkiet sig allerede; men udsat for det civiliserede omliggende Europas Jndflydelse og mægtige Jndvirkning, vil det neppe, saaledes som Barbaresk-Staterne, der ikke ere udsatte for en lignende Jndflydelse, endogsaa kun en kort Tid endnu, kunne friste sin halv livløse Tilværelse, som allerede nu trues med fuldkommen Opløsning. Om ogsaa de meest uegennyttige og ædleste Hensigter besjæle Keiser Nicolai, saa staaer det dog vel neppe i hans Magt at hindre Sultanens Regjerings Fald, da han allerede er sjunken saa dybt i sit eget Folks offentlige Mening. Overalt hæver sig i det Jndre et mægtigt Parti imod denne blodtørstige Fyrste og hans Undersaatter forlade ham i Nødens Øieblik. Flere Paschaer have tilbudet Russerne deres Tjeneste og en viis Politik har bevæget disse til at aabne Tilflugtsteder i Asien for de fordrevne Janitscharer, som nu under russiske Faner bekjæmpe Halvmaanen. Hvo seer ikke heraf, at den Sikkerhed for Person og Eiendom, som den russiske Regjering yder, imedens den tyrkiske nægter den - uagtet den tyrkiske Nation nu har naaet et Standpunkt, paa hvilket den ifølge den opnaaede Velstand, og Erhvervelsen af de Goder, den ei tidligere har besiddet, maa gjøre Fordring paa Nydelsen af disse Rettigheder - langt overveier dens religiense Troe, som nu vakler og omskaber den russiske Regjerings Fjender til Venner, imedens den unddrager den tyrkiske Regjering dens Undersaatters Troeskab - Naar der altsaa ingen Tvivl er om, at Sultanernes despotiske Regiering, med den tiltagende Folke=Cultur maa gaae til Grunde og at selv Ruslands oprigtigste Villie i det høieste kun en kort Tid kan tilbageholde, men paa ingen Maade forhindre dens Fald, saa turde en viis, Politik af de europæiske Magter under disse Forhold, udfordre, at Alle forene sig om at grunde en nye Stat paa den tyrkiske Stats Ruiner for ved een med Tidsforholdene overeensstemmende Regjering at forunde Tyrkiet Leilighed og Midler til igjen at naae Selvstændighed. Kun et Øefolks snæverhjertede Kræmmer=Politik kan endnu ville sætte Støtter til den tyrkiske Regjerings Throne, som saa længe har vaklet, og derved give 6 Millioner Christne til Priis for deres Bødlers Raserie, hvilke neppe ville undlade, naar de atter faae Magten i Hænderne, paa det frygteligste at hævne sig paa disse skyldfrie Offere, for de i Kampen lidte Tab.