Corsaren, 1843-09-01
Tivoli. Jngen vil med Føie kunne nægte, at vi her i i Danmark have et varmt Klima om Sommeren og et koldt om Vinteren, og at man saaledes bør være vor Regering inderlig forbunden, fordi den i August giver os kjølende Midler og gjennemvarmer os i Januar. Naar det desuagtet engang imellem er lummert, trykkende og tungt her i Byen, saa kan dette ikke directe lægges Regeringen til Last, da Folkemassen bærer den nærmeste Skyld, og man maa endda takke Regeringen, fordi den har været betænkt paa et efter dens Formening virksomt Middel herimod ved at aabne Glacierne for "Tivoli". Til mange andre hidtil spærrede Gjenstande kunde vel Adgangen være gjort fri for den trykkende Lufts Skyld; men dette havde ikke været nær saa let og forbundet med saa liden Gene, Betænkelighed og Mislighed, som Tilfældet er ved "Tivoli". J Sandhed! Skjøndt Hr. Carstensen næppe veed af, hvad han har gjort, skjøndt han i visse Maader er at ligne med en Hest, der trækker et Mølleværk og bilder sig ind, at Hensigten med, at den gaaer rundt, kun er, at den skal gjøre sig en Promenade, har han dog meer end mangen Anden gjort sig fortjent til at blive Cancelli- eller Justits- eller vel endog Etatsraad. Det var en saadan lummer Dag i August (naar jeg nævnede den, kunde vist Flere erindre den), da jeg ilede ud af Porten, efter først at have taget Assurance-Police paa mit Liv, lydende fra Dato, indtil Borgerrepræsentanter, Magistrat, Rentekammer, Jngenieurcorps og Cancelli vare blevne enige om Vesterports Udvidelse. Paa Assurancecontoiret vilde man først ikke indlade sig paa denne Bestemmelse, eftersom de kun pleiede at assurere paa Livstid; men, da de nærmere havde efterregnet den af mig satte Tidsfrist, var der Jntet i Veien. Min Phantast var stærkt i Bevægelse paa Veien til Tivoli, for at udmale mig alt det Skjønne, jeg der vilde faae at see. "Hvad!" tænkte jeg; "da man begyndte at nedtrykke det danske Sprog i Slesvig, reiste sig et Par hundrede Mennesker, og satte sig ned igjen; da man ophævede det skandinaviske Samfnnd, bleve endnu flere hundrede siddende, men med saare mørke Vander; men, da Tivoli aabnedes, strømmede flere Tusinde derud, det maa da være bedre end alt det Andet." Ei heller skuffedes jeg. Der er Lamper, saagar couleurte, Musik, Bazar, Dampvogn, Spisevarer! Her have vida det Reelle, Solide. En Portion Beufsteg, f. Ex. er, ved Gud! ingen phantastisk i en liberalistisk Hjerne udklækket Drom, som kan vække fremmede Magters grundede Betænkelighed. Tvertimod. J Bagaren, hvor jeg først traadte ind, interesserede mig især Udsalget af Galeislavernes Arbeider. Man seer der, hvad Slaver kunne bringe det til, naar de med uafbrudt Kraft, Flid og Taalmod arbeide til Maalet. Jeg beder Eder, danske Brødre, gaaer ret ofte ind og betragter disse Sager og tænker paa Salomos Ordsprog: "Gaf til Myren og bliv viis". Lidt fra Bagaren finder man Carouselbanen. Ret en dansk national Fornøielse! Det gaaer bestandig rundt. Den skal i den Grad have vundet Vedkommendes bifald, at en Model skal opstilles i en af Cancelligangene. Rutschbanen vil jeg ikke omtale for ikke at foregribe "Kjøbenhavnsposten" i dens Rettigheder. Da den ikke tør slaae Rusland, slaaer den hver anden Dag med yderste Forbittrelse Rutschbanen. Ved Concert-Pavillonen maatte jeg kaste min Cigar, kom til at tænke paa Prinds-Gouverneuren, Valaierne, Skildvagten, kom i daarligt Humeur og forlod den hurtigt, især da man begyndte at spille Musiken af Opergen "Lestoca" og jeg horte Stropherne: "Hver Søndag saa er Jvar fri For Knut, for Pidsk, for Slaveri." Jeg saae Voxcabinettet og følte, det maatte være herligt at være Hersker et Sted, hvor i man saaledes havde enhver af sine Undersaatters Bevægelser i sin Magt. Paa Theatret saae jeg først endeel Smaadrenge gjøre Kunster. Gud, hvor de vare smidige, sikke Hofmænd, der kunde blive af dem! Senere gjorde Jean Dupuis Kraftkunster. Gid enhver Dansk havde saadanne Kræfter - dog, hvad kunde det hjælpe?"