Berlingske Tidende, 1836-07-20
Paris, den 10de Juli. – Det er ubegribeligt, hvorledes man har kunne antage, at Alibands Tale for Pairs=Retten skulde indeholde Noget, der kunde lokke til Kongemord. Enhver Hemmeligholdelse lader naturligviis formode noget Mere, end der virkelig stikker derunder, og dette seer man ret tydeligt af Nationals" Anmeldelse af hiin Tale, der lyder saaledes: "Aldrig er det faldet mig ind at ville forsvare mit Hoved. Min Hensigt var, at bringe Dem det paa en lige saa loyal Maade, som jeg turde vente, at De vilde tage det fra mig. J Almindelighed frembyder sig for en Sammensvoret det Alternativ, at naae sit Maal eller at boe. Anderledes var det med mig; jeg vilde have givet mig Døden, ogsaa hvis jeg havde naaet mit Maal. Ligesaalidt som jeg, hvis det mislykkede, vilde have faldet i Hænderne paa mine Fjender, ligesaalidt vilde jeg af et lykkeligt Udfald have søgt at drage nogen anden Fordeel end en hæderlig og populair Død. Kun derfor forsvarer jeg mig, fordi man har angrebet min Ære, der er mig langt dyrebarere end mit Liv, med den forsvarer jeg tillige de Menneskers Ære, der bære mit Navn. Anklage-Acten bugner af Lidenskab, Galde og Løgn. Mænd, der i Magistraturen indtage en saa høi Rang, som Hr. General-Procureuren, skulde ikke betjene sig af saa smaalige Midler til at angribe en Mands Rygte af Folkets Midte, en Republikkaners Rygte, hvem man ikke engang har givet den nødvendige Tid til at forsvare sin Ære, der paa en saa uredelig Maade, mod bedre Vidende er blevet overkastet med Skarn. Naar De, mine Herrer, anstille Deres processuale Undersøgelser, saa staaer i denne Anledning de meest passende Midler, Telegrapherne, foregaaende Fængslinger, Magistratspersonerne i hele Frankerig til Deres Raadighed, uden at tale om det Middel, der i vor – Egvismens Tidsalder er det allervirksomste, jeg mener Bestikkelse. Jeg derimod havde til min Æres Forsvar kun behøvet at betjene mig af de Menneskers Udsagn, der have kjendt mig fra min tidligere Alder, Min Defenfor har derfor ansøgt Dem om en Frisk af nogle Dage, for at hine Folk kunne indtreffe hertil. De have afslaaet ham denne Ansøgning. Tør en Justits saaledes nedværdige sig, Der gives imidlertid visse Bagvaskelser, der ere saa taabelige, at de opløses af sig selv. Derhen hører det, som man med Hensyn til Fleschi har lagt mig i Munden. Med dette Menneske har jeg intet at bestille, hvorledes skulde jeg være kommet til at rose ham, Man forekaster mig de laveste Lidenskaber, og giver mig ikke engang Tid til at bevise det Usande i disse Beskyldninger. Dette kan vel være en hurtig Justits; men det er ikke nogen Justits efter de Begreber, som jeg forbinder med hiint Ord, jeg, i min lave Stilling, jeg, en Mand af Folket, hvilket De kalder et forvildet Folk. Hvorfor har De, Hr. GeneralProcureur, ikke ogsaa skjældt mig for en Jntrigant, som De allerede har gjort ved saa mange af Juli Solen for 1830 solbrændte Mænd, Da jeg 1830 stod under Paris's Garnison, forlod jeg Carl den Tiendes Sag, for at slutte mig til Folkets Sag. Det et Alt, hvad jeg har forlangt af Juli-Revolutionen. Skulde det maaskee være derfor, at General-Procureuren kalder mig en umaadelig Ærgjerrig, og Begjærlig, hvem det derhos mangler paa Mod at arbeide, for at tilfredsstille sine udsvævende Fornødenheder, Jal jeg tilstaaer, at jeg har virket med til Jndsættelsen af det formeentlige billige republikkanske Kongedømme, af hvilket man ventede Frankerigs Hæder og Folkets Lykke. Dog har jeg ikke for Juni 1832 tænkt paa at dræbe Ludvig Philip. Men paa hiin Tid ophævede Kongen de facto den repræsentative Regjering, begyndte at regjere alene, og erklærede, at Chartet var udenfor Loven. Derfor, og fordi jeg hadede det Onde, det vil sige Tyranniet og Blodbadene, der dengang skjændede Paris, og de senere blodige Executioner i Lyon, derfor fattede jeg den Beslutning, at udrydde det Onde med Roden, og tillige at hævne det ulykkelige Polen. Sagde dog selve Ministrene, at alle Beslutninger udgaae fra Kongen, Maatte jeg ikke da tænke, at alt det Onde hidrørte fra ham, Paa sin Forræder vilde jeg hævne Polen. J General-Procureurens Øjne vil rigtignok ogsaa denne sidste fortjene Roes thi denne Magistratsperson elsker vel ikke Kongemorderen, men Folkemorderen vilde lettelig finde Naade for hans Aasyn. Det ligger i den menneskelige Natur, det geraader den til Ære, at den reiser sig mod Tyranni, Uretfærdighed og Vilkaarlighed. Ethvert enkelt Menneskes Ret til at kæmpe mod Tyranniet er utvivlsom. Naar en Fyrste gjør Brud paa Forfatningen og stiller sig over Loven, da har han ikke længer Ret til Lydighed. Saasnart det gunstige Øjeblik viser sig, driver man Magten med Magt tilbage. Jeg havde mod Philip 1ste en bedre Ret, en Brutus mod Cæsar. Da jeg angreb ham, havde han til Forsvar flere Soldater og sig, end Napoleon, da han kom tilbage fra Elba, og med dem gjenerobrede sin Trone. Naar en Konge regjerer selv, saa er han naturligviis ogsaa ansvarlig for alle sine Regjerings-Handlinger. Da derfor Kongen erklærede Paris i Beleringstilstand, blev han ligesaa skyldig som Herr de Polignac, som blev dømt af denne Pairs Ret." Her blev Aliband afbrudt, og de Phraser, han endnu fik fremført, vare uden Sammenhæng. Raundorf har rettet en Skrivelse til Kongen, hvori man bemærker følgende Sted: "Sire, Hidtil har jeg kun betragtet Deres Ophøielse paa mine Fædres Trone som en Følge af Forsynets Villie, derfor er jeg kommet med Oliegrenen i Haanden til Dem. Hvis jeg ikke er Martyr=Kongens Søn, saa havde Deres Politi ikke fængslet mig i det Øjeblik, hvor jeg vilde forelægge mine naturlige Dommere, mine Beviser. Jeg vidste meget godt, at jeg var omringet af Spioner, men jeg troede ikke, at de Franskes Konge vilde vise sig uretfærdig mod Templets sande Faderløse. Men, Sire, hvad vil De af mig, Hvis De er den af Forsynet indsatte Konge over mit Fædreland, saa har De Jntet at frygte af Ludvig den KVl's Søn. Har jeg ikke erklæret Dem, at Kronen ikke er min Stræbens Maal, Jeg er kommet, for at forsone Franskmændene indbyrdes. Som fransk Prinds er jeg gjennemtrængt af de Pligter, som denne Titel paalægger mig, nemlig at løse denne Splid, som gjor Frankerig uenig. Der gives Retfærdighed i mit Fædreneland, eller der gives ingen; gives der en saadan, saa anraaber jeg om den, ikke alene for mig, men for hele Frankerig; thi Sire, troe De mig, hverken De eller Deres Familie, eller Frankerig ville faae Ro og Sikkerhed, saalænge Ludvig den XVIs Søn ikke igjennem Retfærdighedens Organer er blevet lydeligt anerkjendt. Jeg tilbyder Dem endnu engang Fredens Ord, jeg forlanger Jntet uden det borgerlige Arvelod, som man ikke kan gjøre mig stridigt. Jeg gjentager Dem: jeg er Martyr Kongens Søn, som saadan vender jeg mig for sidste Gang til Deres Retfærdighed. Hvis De ei giver mig den, saa indstævner jeg Dem for Guds Tribunal, Gud, som kjender mig, som har reddet mig og til den Dag i Dag beskyttet mig.