Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-05-06
Konstneren har gjort Ret i, at gjøre sit Udkast til et Basrelief og ikke til et Malerie. J den blotte Form udtaler sig den dybe Høihed langt reenere, da Omgivelserne kunne udelades, og den blomstrende Farve, som selv Liv, fordrer ogsaa mere Liv i Bevægelsen (Formen). En malet Sphin, have Ægypterne eller de gamle Græker vist aldrig frembragt. Naar de, som digtede Edda, havde været bildende Konstnere, vare de aldrig blevne Malere, men Billedhug*) Som Jomfrue Løver i Ægyptens Sand, de stirre hen, de Ubevægelige. Nordens Guder. gere. Oehlenschlager behandlede Edda i Nordens Guder, fordi vi nu fordre mere ydre Liv, vi fik dette, og glæde os, thi det Enkelte har vundet saare meget i Skjønhed, men har det Hele derimod ikke tabt? Oehlenschlager har forfærdiget et Malerie efter en Billedstøtte. Lund har i sin Tegning kun havt Oehlenschlagers skjønne Digt for Øie, Freund mere Eddas simple Storhed. Statsgrundsætninger af Spinoza. Saalidet som den korteste Vei altid er den nærmeste, ligesaalidet er hvad Ret er altid det bedste. Fordi En dyrker sin Ager retmæssigen, er det ikke sagt, at han dyrker den paa bedste Maade. Kun at forsvare sig med Ret, er derfor ikke det bedste Forsvar, ligesaalidet som en Fyrste just regierer bedst, fordi han regjerer efter Retsforskrifter. Den Stat er den bedste, hvor Borgerne leve i Samdrægtighed sammen. Hvor dette ikke er Tilfældet, maa Aarsagen dertil ikke tilskrives Undersaatternes Ondskab, men den forsømte Bestyrelse; thi Menneskene fødes ikke sædelige, men maa først vorde det. Var den menneskelige Natur saaledes beskaffen, at Mennesket ene begierte det Nyttige, saa behøvede man ingen Konst, for at vedligeholde Enighed og Troskab blandt Menneskene. Men da den menneskelige Natur er ganske anderledes, saa maa Staten paasee, at saavel de, der regiere, som de, der regjeres, hvad enten de ville eller ei, maa gjøre det, som er Almeenvellet meest magtpaaliggende, og at Enhver, frivilligen eller tvungen, maa leve overeenstemmende med Fornuften. Men at leve overeenstemmende med Fornuften er at gjøre Ret mod hverandre. Det er ikke nok at bestemme hvad Ret er, men man maa tillige bære Omforg for, at hvad Ret er efterleves - eller med andre Ord, det er ikke nok, at Lovene ere gode, de maa ogsaa forvaltes godt, thi naar Rigets Love eller den offentlige Frihed kun grunde sig paa Lovenes afmægtige Hjelp, ville Borgerne ikke allene mangle Sikkerhed, naar de faae samme, men Lovenes Tilværen vil ogsaa befordre deres Undergang. Fyrster, Magistratspersoner, Regjerere ere ingen Guder, men Mennesker, der, som en Ulysses, let kunne henrives af Sirenesang, og derfor gjøre vel i, naar de, ligesom denne, forordne, at deres befalinger i lignende Tilfælde ikke efterleves – at Alting vel skeer efter Fyrstens Villie, d. er at al Ret er Fyrstens udtrykkelige Villie, men ikke at Alt, hvad Fyrsten vil, er Ret. Jntet er farligere for den offentlige Frihed, intet mere beforderligt for Despotismen end Hemmelighedskræmmerie. Det er mindre vigtigt, at Fienden faaer Kundskab om hvad der foregaaer, end at Borgerne ere berøvede saadan Kundskab. Den, som kan drive Rigets Anliggender i Løndom, har det i sin Magt, at kunne forfølge ligesaa meget Borgerne i Freden, som Fjenden i Krigen. Fremfor Alt maa Talefriheden ikke trædes for nær, thi den, som ikke tør sige, hvad han tænker, hører op at tænke. Men et Folk kan ikke forvildes, uden at dette jo drager sine Fore fattes Forvildelse efter sig. Man maa styre Menneskene saaledes, at det ikke falder dem ind, at de regjeres, men derimod troe, at de leve efter fri Villie. Vise Love ere Statens Siel, naar de overholdes, opholdes ogsaa Staten. Men de kunne ikke være af Varighed, naar de stride mod Fornuft og Sandhed, og ikke yde Almeenvellet, men kun Regjeringen, Fordeel. Gud vil, at Alle skulle hielpes. Gaader. Det Ord Gaade kommer af det islandske Gara, hvoraf det danske gjette, som i det svenske gata mere har beholdt sin oprindelige Form. Allerede Grækerne havde deres Ænigmer, og selv i Bibelen tales om Gaader, som Dronning Seba gav Kong Salomo at raade. J den danske Literatur har man mange, deels i bunden, deels i ubunden Stiil; men Kronen for dem alle er umodsigeligen Baggesens herlige Digt: det evige Sindbillede, som saa Mange have brudt deres Hoved med at løse, og som de fleste have troet at være noget ganske andet end det virkeligen var, men hvis Opløsning, saavidt mannu veed, er Korset. Af gamle Gaader gives især een, der har voldt alle dens Fortolkere stort Hovedbrud, nemlig den berømte Ælia Lælia Crispis, hvoraf man har to Exemplarer, det ene fundet for omtrent 176 Aar siden paa et Stykke Marmor, i Nærheden af Bologna; det andet i et gammelt, med gothiske Bogstaver skrevet Manuskript i Mailand. Disse to Stæder stride om, hvilket af samme kan betragtes som det meest authentiske. Den Bononianske Ænigma: D. M. Ælia Lælig Crispis, Nec vir, nec mulier, Nec androgyna; Nec puella, nec juvenis, Nee anus; Nee caste, nee meretrix, Nec pudica; Sed omnia; Sublata. Neque fame, neque forro, Neque veneno; Sed omnibus: Nec cælo, nec terris, Nec aquis: Sed ubique jacet. Lucius Agatho Priscius, Nec maritus, nec amator, Nec necessarius; Neque mærens, neque gaudens, Neque flens; Hanc. Nec molem, nec pyramidem Nee sepulchium; Sed omnia; Scit et nescit, cui posuerit. (Til Gudernes Manes, Ælia Lælia Crispis, hverken Mand eller Qvinde, eller Tvetulle; hverken Mø, eller ung Qvinde eller gammel; hverken kydsk eller Hore, men alle disse; dræbt hverken ved Hunger, eller ved Staal, eller ved Gift; men ved alle disse; hviler hverken i Himlen eller i Jorden, eller i Vandet; men allevegne. Lucius, Agatho Priscius, hverken hendes Mand, eller Elsker, eller Ven; hverken forrigfuld, eller glad, eller grædende, veed og veed ikke, for hvem han opreiser dette Mindemærke, som hverken er et Tempel, eller en Pyramide, eller en Grav; men alle disse. – J det Mailandske Manuskript findes istedetfor D. M. Bogstaverne A. M. P. P. D.