Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1835-05-07
J Aarhuus Avis No. 59 læses under forlangt Jndrykkelse Følgende: "Skjøndt hverken valgbar eller valgberettiget, troer Undertegnede dog, at det baade er ham tilladt og tillige hans Pligt, saavidt han formaaer, at medvirke til Øiemedet med den os saa velvilligen skjænkede stænderske Forfatning. Mangfoldige ere de Forslag som med Hensyn til de forventede Stænderforsamlinger allerede ere udsendte i Publicum. Men enhver som har lidt mere end overfladisk Bekjendtskab til vort Fødelands Love og Anordninger, vil indrømme mig, at disse, med nogle faa Undtagelser, ingenlunde ere slette, tvertimod indbefatte saameget Godt, at man for det første snarere maatte ønske en nøiere Efterlevelse af hvad de byde, end en Forandring, ved samme. Hermed vil Undertegnede ingenlunde have sagt, at intet staaer at forbedre selv ved den fuldkomneste Deel af vor Lovgivning, men hvor saameget Godt findes, er vist nok, saaledes som vor fortjente Prof. David i andre Henseender allerede har yttret, den største Vaersomhed nødvendig, dersom noget Bedre virkeligen skal tilveiebringes, thi ikke alt Nyt er altid det Bedste. Den synes at være paakommet saa mange af os en Manie til at forbedre, eller rettere sagt til at indførnye Skikke og Jndretninger, en Manie vort Fødeland har havt flere af, at vi ikke noksom kunne tage og vare for ikke at udskeie paa Afveie. De Tid turde dog engang være kommen, at Erfaring, fik Lov at udøve dets Overherredømme. - Men er Undertegnede saaledes ingen Ven af uoverlagte eller ikke tilbørligen overlagte Forandringer, er han saameget mere en erklæret Fiende af uredelig, egennyttig, egenmægtig Fremfærd. Jntet er vist nok mere istand at demoralisere, ja i Bund og Grund at fordærve et Folks Caracteer, end hvor Egennytte, Uredelighed og Vilkaarlighed tjene til Leoesnor eller høre til Dagens Orden. Heraf denne egoistiske, krybende Aand, denne Mangel paa Ærlighed, Sandhedskjerlighed og Aabenhiertighed. Heraf denne Mistroe til Regjering og Ovrighed. Heraf denne Mangel paa Fædrelandssind og Kjerlighed til Statens Overhoved Gjøre vi nu en Anvendelse af det Sagte paa os selv, er Undertegnede vel langtfra at paastaae, at al Ærlighed er forsvunden fra Danmark Sletter. Men desværre maae vi tilstaae os selv, at det ingenlunde er saavel faren hermed som man kunde ersønske. See vi ikke daglig Smuglerie begaaes med en Frækhed, som om det ingen Forbrydelse var, at snyde Staten eller handle imod dens Foranstalter ninger. See vi ikke daglig Embedsmænd fornedre dem til at bestjæle Statskassen eller deres Medrelborgeres Formue. See vi ikke daglig vore Bønder indlede enhver af deres Forhandlinger med ne Foræringer, i den Tanke derved bedre at opnaae en deres Hensigter, og hvem tør vel indestaae for at dette er uden Følger. Ja circulere ikke jevnlig de meest graverende Fortællinger, saa at var end kun den 100de Deel deraf fandt, maatte dette allerede være nok for at vise den Fare Staten svæver i &c. &c. Men hvorledes kan da en Forandring heri opnaaes, og skal Forbedringen komme ovene eller nedenfra, Jeg svarer ligefrem ovenfra, og tilføier, for at forebygge enhver Mistydning, fra Embedsstanden, som den meest oplyste og den der, ved den idelige Berøring med Folket, har bedst Leilighed at virke paa samme. Danmarks Lovgivere maae ogsaa altid have været af denne Mening, thi Redelighed er stedse paa det strengeste indskjerpet Embedstanden. Men Svaghedsbørn vi jo alle ere, og det attraaede Gode vil derfor neppe opnaaes uden Control, dog ikke den Control som kommer ovenfra, men nedenfra, thi tusinde Dine see bedre end nogle faa. Jeg mener derfor, at ligesom Embedstanden controllerer Borgernes Handlinger, saaledes bør Borgerne paa deres Side igjen controllere Embedsmandens. Hermed menes ingen Tilsidesættelse af den Respect som nødvendigen tilkommer Embedstanden, uden hvilket det snart vilde være forbie med al Orden i Samfundet. Men Undertegnede troer dog, at den Agtelse Hjertet yder Fortjenesteen, er meere værd, end den som alene vises Kjolen. Enhver nidkjær Embedsmand som det er om at gjøre at fremmeAlmeenvel, vil det derfor ikke falde tungt, at maatte aflægge sine Medborgere Regnskab for sine Handlinger, eller at maatte arbeide i Forening med de Repræsentantere Communerne udvælge til at bestyre og afgjøre deres Anliggender. Ligesaalidet vil det kunne falde nogen redelig Embedsmand byrdefuld, aabenlyst at afgive sine Erklæringer paa hans Medborgeres Klager eller Andragender, eller at Andre end ham og hans Colleger tillades at forfatte slige Klager for Almuen. Den Uredelige vil det afholde fra usandfærdige, Overautoriteterne vildledende Underretninger, og Folket vil det give Leilighed nøiere at drøfte eller oplyse hvad der klages over eller søges om, saa at baade mangen Klage eller Ansøgning vil blive tilbageholdt ligesom ogsaa mangen anden mere grundet, kommer for Dagens Lys. Ogsaa er det et for det Almenevel høist skadeligt Prærogativ Embedsmanden nyder, at han altid er sikker paa at faae Beneficium i Tilfælde af Proces med sine Medborgere, naar Sagen nemlig angaaer hans Embedsførelse. Dette gjør ham tryg og foraarsager Almeenheden Udgifter, som billigen ikke tilkommer den. Kun den undertrykte Fattige burde nyde Beneficium. At Embedsmanden lig hans øvrige Medborgere for Domstolene kan retfærdiggjøre sig, er alt hvad han kan forlange, mere er at give ham et Fortrin, som stedse vil misundes ham og som han ikke trænger til. Overhoved maatte man ret ønske, at ingen Embedsmand, høi eller lav, besad Magt til efter Godtbefindende at uddeele Naadesbeviisninger; ligesom at Midler maatte udfindes til stedse at forholde Stats tjeneren det Ansvar som følger med hans Embede. Vi prise Gorm den Gamles Værk, men mon ikke vore juridiske Embedsmænd, for en Deel ere at sammenligne med hiin Tids Smaakonger. Saaledes troer Undertegnede at have viist, at forinden vi befatte os med at ville foreslaae Forbedringer ved vort kjære Fødelands Jnstitutioner, maae vi først tænke paa vor egen Forbedring, vænne os til at betragte Lovene som en Helligdom, vænne os til at ansee vore Medmenneskers Vel som vor egen, raadføre os med Erfaring, og fremfor alt, aldrig glemme det Ansvar som hisset hviler paa vore Handlinger. Da vil saavel Egoisme eller egoistisk Selvtillid ligesaalidt som Egennytte og Egenmægtighed lede vore Skridt, men Alle stræbe efter et Maal: Statens Bedste. Da ville Regjering og Folk udgjøre een Aand og eet Legeme. Da vil den ene Borger i Nødens Stund ikke lade den anden i Stik, Fynboerne, for hvis Skyld en af deres Medborgere for Tiden opoffrer sin Rolighed, turde i sidste Henseende saaledes være de første at foregaae Nationen med et godt Exempel. Aldebertsminde, den 31te Marts 1835. C. Dalgas.