Kiøbenhavns Postrytter, 1793-07-01
Vore Bundsforvandtes Sikkerhed og Frankeriges Lyst til at udvide sig havde man anført som de eeneste Grunde til Krigen, og saameget man end beklagede den ulykkelige Ludvigs Skjebne og Frankeriges skammelige Forhold, havde man dog erklæret, at man ey vilde blande sig i Frankeriges indre Forfatning. Men nu var jo det tilsigtede Øye med opnaaet, og mange af Husets Lemmer havde sikkerligen givet deres Stemme til Krigen i det Haab, at den, saasnart Maalet var naaet, igien skulde ophøre. Nu møder der endog saavel Holland som andre Deele af det faste Landen nye Fare, ved andre Souverainers altfor stært tiltagende Magt; og af disse kan man dog med god Grund have meere at frygte for, end af en uindrettet Regiering. Om Ligevægtens Haandhævelse, hvorom der saa ofte var talet, vilde han ikke sige et Ord. Der var tidt nok og med Rette blevet paastaaet, at der ikke gives to Lande, der skikkede sig bedre til Allierede, end Storbrittannien og Pohlen. J Begyndelsen af denne Kriig, som han aldrig havde billiget, havde man raabt høyt imod ham, og paastaaet, at Krigen var populair, men, som han havde forudseet det, er dette ikke nu for Tiden Tilfældet. Her gjorde Hr. For en sørgelig Beskrivelse over Handelens Tilstand, over Crediteens Aftagelse, over Fabrikernes og Manufacturernes Standsning, især i Wiltshire. Norwichs Forfatning vilde Hr. Wyndham allerbedst kunne beskrive, Der vil, sagde han videre, mange Aar til, førend vi naae vor forrige blomstrende Tilstand igien. Frankerige er for nærværende Tid meget tilbøyelig til Fred med os. Jmidlertid kunde man maaskee spørge: Med hvem skulde vi da slutte Freden, Herpaa tog han ey i Betænkning at svare: Med dem, der have den udøvende Magt i Frankerige. Jndvender man nu, at vi ey kunne slutte nogen Fred med Mænd, som i Dag have Magten, og maaskee i Morgen ere glade ved at slippe derfra med Livet; saa følger ligefrem heraf, at vi da aldrig kunne vente at faae Fred med Frankerige i dets nærværende ulykkelige Tilstand, og at vort Blod og vore Skatte maae bortødsles, for at bøde paa Frankeriges Daarskaber og Ulykker. Men, kunde man videre sige, hvad Sikkerhed have vi da for, at Betingelserne blive efterlevede? Dertil svarer jeg, den bedste Sikkerhed, som vi under enhver Omstændighed kunne forlange – Folkets Ønsker og Tilbøyelighed. Thi hvilken Magt der endog staaer ved Roeret, enten den hidsige eller den moderate, den maatte være os saa fiendtlig som den vilde, saa torde den dog ey yttre anden Tænkemaade, end den, der stemmede med Ønsket om Fred med os. Hollænderne vilde sikkerligen ey heller være misfornøyede med Freden" Vel var han ogsaa af den Meening, at en Fred med en fast Regiering er at foretrække, men skal man derfor fortsætte Krigen, fordi ingen saadan Regiering har Sted, Maaskee tænker man paa Skadesløsholdelse. Det kunde være skiønt nok, naar man kunde faae den; men dermed maatte dog gaaes forsigtigen tilværk. Hvad for en Skadesløsholdelse kan Frankerige give, Maaskee i Vestindien. Men kunde vi da ikke sikkrere faae dette ved en Fred, end ved først at ville erobre, – Skulde Ministrene maaskee ønske, at sætte det Bourbonske Huus igien paa Tronen, eller at forene begge de Troner, hvis Adskillelse har kostet saameget Blod, eller ville de gaae ud over de først bestemte Grændselinier for Krigen, saa vilde de handle redeligen, om de underrettede Publicum derom, og for Huset vilde det være passende, at holde dem inden deres gamle Grændselinier. Han havde hørt, at der herskede Uenighed i Cabinettet, og at nogle af Ministrene mere end de andre vare tilbøyelige til Fred. Var dette sandt, saa vilde han gjerne hielpe dem, naar hans svage Kræfter vilde tillade det. Men for dog at understøtte disse fredeligsindede Ministre, vilde han opfordre Huset til at sige sin Meening om Krigen. Han for sin Deel ønskede, at Tractaten med Rusland var blevet tidligere forelagt. Da han første Gang saae den, undredes han ey over at erfare, det var afgjort, at begge Magter ey vilde nedlægge Vaabnene, førend det skeede paa eengang. Jmidlertid havde han dog frygtet for, at heraf kunde fremstaae en nye Hindring for Freden; men han gav sig igien tilfreds, da han, ved at læse videre, fik at see, at saadant sigtede kun til det Tilfælde, naar Frankerige fik i Sinde at angribe Rusland; hvilket vel ey er sandsynligt. Hr. For sluttede med det Forslag, at overlevere Kongen en Addresse, og deri forestille ham: at man havde viist sig villig til at begynde Krigen til Forsvar og Sikkerhed; men at giøre Erobringer, eller befatte sig med at indføre en vis Regieringsform i Frankerige, vilde man aldrig have fundet billigt. Førstmeldte Hensigter havde Kongen ogsaa selv tilkiendegivet, og endskiøndt man ey havde ringeste Mistroe til Kongens Løvte om ey at have anden Hensigt med Krigen, saa maatte man dog giøre ham opmærksom paa nogle Omstændigheder, som siden dens Begyndelse vare mødte. Frankerige var nemlig bragt tilbage inden sine egne Grændser, hvilke det nu forsvarede. Den Fare, som man befrygtede for os og vore Bundsforvandte, var altsaa forsvunden. Men nogle af de krigførende Magter havde paa den anden Side udkastet Planer for en Erobresyge, der maatte opvække ligesaa stor Bekymring for Europas Friehed. Polens Deeling, imod hvilken Ministrene, som det lader, ey engang have gjort Forestillinger, havde gjort Underhuset misfornøyet, og man ønskede nu blot at redde Storbrittannien fra den Mistanke, at det havde Deel deri. De sørgelige Følger, som Krigen allerede har havt for vor Handel, kunne umueligen være undgaaet Kongens Opmærksomhed, og maatte altsaa vist hos ham have opvakt det Ønske, at forekomme flere saadanne Følger; hvilket ey vil kunne skee, uden ved en hastig Fred. Hvorfor man beder, at Kongen dertil vilde føye de fornødne Anstalter.