Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-11-30
De slestes Dom er et Eccho af de Menneskers, de ansee for beføiede til at dømme, og derfor grunde Mængdens Domme sig ogsaa saa ofte paa Fordomme. Mønstrup maatte imidlertid bøde haardt for sin Mangel paa Verdens- og Menneskekundskab. Med beklemt, veemodigt Hjerte vendte han tilbage til Hovedstaden. Hans Konstiver kjølnedes med hver Dag. Alt hvad han tegnede, alt hvad han malede, mishagede ham. Han fandt Disharmoni i den hele Natur. Alting laae indhyllet for ham i en tyk Taage. Alle hans Farver, lige fra det skjønneste Ultramarin til den meest blændende Car min, forekom ham smudsige og hæslige. Næringssorger og huuslige Bekymringer nedtrykte aldeles hans Mod. For at leve maatte han nu igjen gribe til Jnformationer. Han malede atter hundrede Gange om Dagen Næser og Øine og Øren og Kosteskafte og Forglemmige og antiqve Templer, og alt hvad der i disse Tider fordres i Jnstituter at en Tegnemester skal lære Eleverne. Han arbeidede troligen i dette Slaverie for Kone og Børn og Tyende. Ved at give Underviisning fra tidlig om Morgenen til sildig om Aftenen bragte han det virkelig saavidt, at han kunde forbedre sit Jndbo og føre et ret godt Planteliv. Hans Kone havde ladet ham gjøre et Par stærke Caloscher, hvormed han ganske tørfodet kunde spadsere Byen rundt hele Dagen. Naar han, træt af denne evige Omspanken, kom hjem om Middagen, fik han sin gode borgerlige Kost, og om Aftenen et godt Smørrebrød. Hans Kone troede nu, at han ret havde gjort sin Lykke, og sagde mere end eengang spøgende til ham: havde nu din Farbroder ikke Uret, naar han bestandig raabte paa: kun i Graven er Fred! Leve vi ikke nu ret som Blommen i et Æg, min Engel!" – Mønstrup fortsætte dette Liv i to Aar. Hans Sands for Malerkonsten var saa godt som aldeles forsvunden. Synet af et Mesterstykke, som han før ikke kunde betragte uden at henrives af Beundring, rørte ham ikke meere. Men hans levende Aand kunde dog ikke være ganske usysselsat. Hvad han ikke gaf fremstille med den ham saa forhadte Pensel, søgte han at udtrykke med Pennen. Læsning og Hovedarbeide var den eneste Recreation, han havde, men denne kunde han ikke nyde, uden om Natten og ganske tidlig om Morgenen. Han viste sine Venner adskillige af sine Smaaarbeider; de fandt dem interessante, og opmuntrede ham endog til at lade dem trykke J Begyndelsen vilde han ikke beqvemme sig dertil men omsider fik man ham dog overtalet til at gjøre det. Det var i en Tidspunct, da det endnu var tilladt at skrive anonym. Mønstrups Arbeider gjorde Opsigt. Den ene sagde de vare af Profesfor A., den anden svor paa, at han fra god Haand vidste, at de vare af Rector B., og den tredie vilde vove sin Hals paa, at de vare af den berømte Digter C. Saaledes gjennemløs man hele Alphabetet. Nogle enkelte paastode vel, at det var Maleren Mønstrup, men de fleste loe af saadan en Paastand, naar man kun nævnte det Ord Maler. Alle lærde Journaler – thi den Gang recenserede man fra alle Kanter – roste Mønstrups Arbeider, og lode sig mærke med, at den lærde og værdige Forfatter kunde gjerne have sat sit Navn paa Værket, da Publicum nok veed, at kun en Mand her tillands er istand til at skrive saadant et Værk. Mønstrup troede nu, at burde vælge denne ny Bane, hvor han mødte saa megen Opmuntring og Humapitet. Han anstrængte alle sine Kræfter, sad hele Nætter oppe og fuldendte det første Hefte af et Maanedskrift, som han udgav, under Titel af Ceres. Han satte sit fulde Navn paa Titelen, da han troede, at hans forhen udgivne Værk, hvis Forfatter han i Fortalen erklærede sig for at være, allerede havde haner ham Veien til Publicums Bifald. Reensenterne tang nu bomstille, og havde gjerne taget deres Roes tilbage, naar det kun havde ladet sig gjøre. Den større Deel af Publicum, der ikke bryder sig om Skallen, naar kun Kjærnen er god, læste Mønstrups Maanedskrift med stort Behag og Deeltagelse. Havde han strax i Begyndelsen givet sig under en eller anden lærd Cilique, havde han kunnet beqvemme sig til at rose og udbasune hvad han i sit Hjerte ringeagtede, havde han ville tjene som Trompeter ved et eller andet lærd Gardecorps, saa er der ingen Tvivl om, at Vedkommende nok havde sørget for, at hæve ham ligesaa høit, som de nu nedtrykte ham. Men han vilde staae paa sine egne Been; han vilde hellere være den første i en Landsby end den sidste i Rom. Saa frimodigen som Mønstrup, skrev af mere end een Grund næsten ingen af de høilærde Herrer, der i deres egne Tanker allerede vare udødelige, medens Bogmøllene vare de eneste levende Skabninger, der paa Forlæggerens Hylde gouterede deres Værker. De Grundsætninger, hvorefter Mønstrup var opdraget, de uafhængige Forhold, han stod i til andre Mennesker, den liden Trang han følte til at kjøbe sig Velyndere, Beskyttere og Berømmere, netop dette satte ham istand til at tale med Frimodighed, men dog med Værdighed, om de fleste Gjenstande. Han skjøttede ikke om at arbeide med, for, eller blandt de saakaldte Lærde, og det var netop dette, som disse toge ham saa ilde op. Reent ud at erklære hans Arbeider for slette, det kunde de ikke, uden at gjøre sig selv latterlige og røde deres egen Avidenhed, især da de første og lærdeste Mænd i Landet værdigede disse Arbeider deres Høiagtelse og bevidnede den endog offentligen. Her var altsaa intet andet at gjøre end gnave og gave paa Grundpillerne til Mønstrups litteraire Agtelse, naar man først havde fældet disse, saa troede man faldt hele Bygningen af sig selv. J Begyndelsen tang den af Naturen yderst taalmodige, aldeles ikke egøistiske Mønstrup, og lod sine Modstandere gnave sig den ene Tand istykker efter den anden. Men tilsidst harmedes han dog over, at see sig saaledes tilsidesat og miskjendt af lav Laugsnid i sit eget Fædreneland, som han offrede saa mange vaagne Nætter, medens man udenlands og i fremmede Journaler ydede hans Arbeider uskrømtet Agtelse. Jo større den Flid var, han anvendte desmere krænkede hiin Utaknemmelighed ham. Selv hans Vildfarelser vidste han kom fra et velmeent, skjønt maaskee ofte alt for heftigt bankende Hjerte. Smaa Sidehug taalte han roligen, men da man gik alt for hyppig og raskt løs paa ham, saa brugte han det lidet Pund af Satire, Naturen havde forundt ham. Han loe af sine ubillige Modstandere, som bleve rasende, da han fik andre til at lee med. Et persiflerende Jndfald bragte dem til at fryse som tilrede Tyre. Selv de Mennesker, som han havde behandlet med største Delicatesse, endog efterat de havde fornærmet ham, som han meer end eengang havde forskaanet for de haardeste Angreb, man sendte ham til Jndrykkelse i hans Journal, selv de vare Redskaber til hans muelige Beskjæmmelse. Han behøvede kun at give sine Angribere en eneste fortjent Snært med Satirens Svøbe, og flux lode de nedregne et heelt Ark fuldt Skjældsord over ham, som de arme Læsere maatte betale med rede Penge, medens han selv aldrig læste dem. J Grunden kunde Mønstrup ogsaa lee af alle disse Taabeligheder. Men imidlertid virkede den evige Miskjendelse og Tilsidesættelse, som han først mødte paa Konstnerens og siden paa Skribentens Bane, meget skadeligen paa hans Helbred. Han kastede Pennen ligesom han forhen havde kastet Penselen. Han trak sig ganske tilbage fra Verden og levede ene for sin Familie. En tærende Syge, hvortil Spiren allerede fra Fødselen af laae i hans svage Constitution, tiltog med hver Dag. Han forudsaae sin visse Død og trøstede sin jammende Kone med sin gamle Farbroders Ord: kan i Graven er Fred - Fred for os alle! Han døde midt i sin Alders Vaar, agtet og beklaget af de saa, der virkelig kjendte hans Hjerte. Hans Venner løde ham sætte en simpel Ligsteen med Paaskrift: Carl Mønstrup. Kun i Graven er Fred."