Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-11-20
Et Provindsmenneske, en Person, der var blevet faderløs i en Alder, hvori han kunde have været Bedstefader, besluttede, efterat have lændset salig Faders Pengeskriin, at gaae til Paris, for at glimre og forhverve sig Ære for blanke Ducater, hvilket nu altid er Provinds menneskernes store Plan og Maalet for deres Ærgjerrighed. Han opsatte det ikke at udføre sin Hensigt og afgik, forsynet med gode Vexler, med første Post. Ved sin Ankomst stødte han paa Mennesker, fulde af den bedste Villie, der, da de faae ham skabt til Aalehoved, tilbøde ham deres Tjeneste og besluttede at plukke ham anstændigt. Paris mylrer af det Slags Personer, man kalder Spitsbuber, som blot leve af Andres Dumheder; der gives endog Bander af dem, hvilke handle i Compagnie sammen og, spreedte ad over hele Staden, deele Jndtægten af dette ærlige Haandværk. Forstaden Sain Germain er Stedet, hvor de gjøre bedst Han deel, der blev det, hvor vor Provindsmand opslog sin Bopæl og faldt i Hænderne paa den Lurendreier, der trak Rus med ham. Denne Svend havde næppe faaet Øie paa ham, før ham ikke slap ham eet eneste Minut afsigte, leiede sig ind paa samme Værtshuus, spiste dagligen ved samme offenlige Bord, lod til at have fattet en ganske egen Godhed for ham, gjorde sig til hans Raadgiver og advarede ham uafladeligen om, at have Mistro til hele Verden, siden Paris saa tidt blev en Grav for Fremmede, og vel vogte sig for ei at blive et Bytte for den store Mængde Rovfugle, der, under Udseendet af skikkelige Mennesker, vare at ansee for en offenlig Vest, tusind Gange farligere end Røverne paa de alfare Veie. Stakkels Provindsmand, der utydeligen mindedes at have læst Talemaque, troede at have faaet sig den anden Mentor i denne Rænkesmed og agtede sig saare lykkelig ved at kunne boe under hans Vingers Skygge. Overbeviist tillige om, at det var et Menneske af Levemaade, spurgte han ham tilraads om sin Paaklædning og bad ham skaffe sig en Skræder, der kjendte Hofmoderne, saasom han havde ifinde at vise sig der og altsaa maatte klæde sig svarende dertil. Skræderen kom som snarest, Dragten blev ordnet, og vor Tosse bad om at vorde aldeles klædt som Marechal de Villars, siden ingen Herre ellers var dengang saaledes i Moden. Udgifterne bleve ingen Hindring herfor, man kastede Guld ud med Næver, for at blive klædt vel og sat istand fra Top til Taa. Man tog til Versailles; vor Fremmede løb, ledsagen af sin Montor, alle Værelser igjennem og ansaae sig for den Vakreste af Alle; men, da han fik Øie paa Marechallen, hans Mo deel, og fandt ikke Ligheden mellem ham og sig meget stor, troede han, at Uligheden ikke saa meget laa i ham selv, som i en Mangel ved Klædningsstykkerne, og paastod især, at Marechallens Helligaandsorden gjorde hele Forskjellen. Seer De, sagde han til sin Ven, hvorledes Skræderen har taget mig ved Næsen, Alt, hvad han krævede, har jeg givet ham; dog har han ikke gjort mig en Klædning, som Villars bærer den. Den lille broderede Tingest paa Marechallens Mave og den blaae Rem, Alt det hæver dog et Menneskes Udseende." Mentoren, som strax begreb et Ord, der til egen Skade slap Synderen af Munden, svarede ufortøvet: "deri har De Ret, og jeg skal sige ham det med et Par Ord." Skræderen fik et Vink: og, da man beklagede sig over Mangelen paa Enshed imellem de to Paagieldende, sagde han at han ikke havde vidst, at Herren fra Provindsen var saa fornem, et Svar, der ærgrede denne meget, som paastod at være den Første i Alt. Mentoren paastod det Samme, og der blev besluttet at føie et blaat Baand til hans øvrige Pynt og lade forfærdige et Diamantkors til en Priis, der passede med hans Klædedragt. Medens der arbeidedes paa denne Herlighed; prøvede man, for desto snarere at lette ham hans Børs, paa at faae vor Fremmede til at spille: men det var ikke efter hans Smag, og han var lettere at fange i Fruentimmercapitelet. Da man havde opdaget den svage Side hos ham, blev det besluttet, at nu skulde han plukkes paa eengang. Derfor, da han var iført sin hele nye Stads, førte man ham, der glimrede af straalende Diamanter, ind hos en Dame, som udgaves for Hærtuginde, hvor man forefandt godt Selskab og tog meget artigt mod ham. Men, midt i al hans Glæde, forstyrredes Festen, da en saakaldt Rettens Tiener kom med ti til tolv foregivne Politibetjenter, der aabnede Døren med Magt, traade ind i Værelset med det Slags Folks særegne Myndighed og lagde i Kongens Navn Beslag paa Provindsmanden. Vel forsikrede Damen i Huset, at hun næste Dag skulde gaae til Versailles, for at anke paa denne Mangel af Agtelse; men ligefuldt lagde man Haand paa Herren og lod ham stige indi en Vogn, hine Politimænd ledsagede. J denne ynkværdige Stilling bad han sin Mentor ei forlade ham; og denne ædle Mentor, der lod sig gjøre til Fange med ham, steeg ind i samme Vogn. Man bragte dem til et Sted, som blev udgivet for Helligaandsriddernes Pallads, og der sagdes: at det Hele var en Foranstaltning af disse Herrer, fordi Provindsmanden havde manglet at løse sin Bestalling hos dem, hvilket var en uundgaaelig Formalitæt. Det vilde blive hans Ødelæggelse; han vilde for evigt vorde betagen alle sine Titler og straffet, om end ei paa Kroppen, dog med et langvarigt Fængsel. Endeligen faldt det Mentoren ind at daværende Præsident i Forsamlingen var en Ven af ham: han udbad sig en Samtale med denne Mand, og, efterat have fremført, hvorledes vor Fremmede ikke kunde kiende Skikke og Sædvaner, samt efterat have sat sin hele Veltalenhed i Arbeid, for at udvirke Naade for ham, blev det omsider bestemt, at for denne Gang vilde man paany indsætte Helligaandsridderen i hans Ære og Værdighed, men at hans hele forrige Ordensstads skulde confisqueres som Contrebande, og han betale 10,000 Livres i Bøder til Ordenens Casse. Dommen blev aflæst; Mentoren viste, at den kunde ei appelleres; men satte den i Udførelse, og, efterat man havde afklædt den stakkels Fremmede al hans Pynt, samt, ladet ham paa Knæ fremsige Formularen Herre! jeg er ikke værdig" o. s. v., bekom han et nyt Blaabaand tilligemed et Kors af falske Digmanter, der udtrykkeligen var forfærdiget dertil, men efter Sigende toges ud af Ordensarchivet. De 10,000 Livres i Bøder betaltes strax; thi Mentoren gik hjem og hentede dem ud af den Fremmedes Kuffert. Derpaa lod man den Fremmede gaae derfra med sin Frihed; Ordenscapitelet skiltes ad; Provindsmanden kom slau hjem, og Mentoren raadede ham, at vende tilbage, hvor han var kommen fra, og oprette det liidte Tab ved Sparsomhed, ja, saa ædelmodig var han, at, for at faae den Udplyndrede afveien, inden en mulig Opdagelse af det Hele fandt Sted, gav han ham 20 Daler i Reisepenge og trøstede ham med, at han dog nu kunde vise sig hjemme med aftvistelige Tegn paa en høi Værdighed, der vilde kaste Glands over alle hans Efterkommere. Glad i sin Jndilding reiste Provindsmanden og bort, vis paa, at Den, der havde trukket om med ham, var det bedste Menneske og hans ærligste Ven Hjemme lykønskede Alle ham til den Ære, Kongen havde viist ham, ved at gjøre ham til Helligaandsridder, men han vrededes derover og forsikrede med mangt et dybt Suk, at han havde selv tilstrækkeligt betalt for den. Man forstod det i Begyndelsen ikke, men omsider opdagede de Faa, der toge meest Deel i hans Skjebne, at man ganske artigt havde haft ham tilbedste. Man gjorde Alt, for at komme paa Spor efter Gierningsmændene; men - Paris er stor, og Spitsbubernes Antal utælleligt.