Københavns Adresseavis, 1773-10-19
Da denne Kiøbmand eengang spadserede paa det store Torv i Bagdad, blev ham en anseelig Mængde Chrystal buden til Fal, og om han nok saae sin Fordeel ved denne Handel, kjøbte han samme. Nogle Dage derefter erfarede han at en Kræmmer, som handlede med vellugtende Vande var kommen i Armod, og ikke havde meere tilbage, end et Partie Rosensand. Casem var føresløs nok for at føre sig denne fattige Kiømands Ulykke til Nytte, og kiøbte ham Rosenvande af for den halve Værd. Denne lykkelige Handel gjorde ham fornøyed, men i Stæden for efter østerlandsk Skik, naar en Kiøbmand gavde gjort en fordeelagtig Handel, at anrette et Giestebud, saa holdt han det for noget stort at kunde gaae i Bad, hvor han længe ikke havde været. Da han drog sig af sine Klæder, sagde en af hans Venner, eller i det mindste den han holdt for sin Ven (thi de Gierrige, har sielden Venner) til ham, at hans Tøfler gjorde ham til en Fabel i den heele Stad, og at han skulle dog enganggade sig giøre et par nye. Jeg har længe tænkt derpaa, sagde Casem, endskiønt jeg synes at disse ikke ere saa slette, at de jo endnu gjerne kan bruges. Under denne Samtale var han afklædt og gik i Badet. Jmidlertid Casem her fornøyede sig, kom Cadi af Bagdad og for at bade sig. Casem var færdig førend han gik i Kammeret og førte sig i sine Klæder, men sine Tøfler kunde han ikke finde; da han derimod fandt et par gandske nye, berænkte han sig ikke længe, at betiene sig af disse, i den Tanke, de vare skienkede ham af den Ven, der nylig havde gjort ham den Erindring, saa meget meere, som det var just det han ønskede, da han derved sparede at kiøbe et par andre, og i dette Haab gikhan gandske fornøyet bort. Da Cadi havde badet sig, saa søgte hans Slaver efter deres Heres Tøfler, men forgiæves; derimod fandt de et par overmaade usle, som strax blev kiendt for at være Casems. Rettens Betiente efterladte den formeente Tyv, og bragte ham med de borteblevne Tøfler tilbage, hvorpaa Cadi lod ham særtei Fængsel, og Casom slap ikke af Justitions Kløer, uden anseelige Omkostninger, disse blev saa meget større, som han var bekiendt for en lige saarlig som gierrig Mand. Da han derefter kom til sit Huus igien, blev han saa ærgerlig, at han tog sine Tøfler og kastede dem i Tiger=Floden, som løb neden for hans Vindver. Faa Daae derefter de og nogle Fiskere deres Garn op, hvilket mod Sædvane var særdeles tungt, men hvor forundret bleve de ikke, da de fornam at det var Casems Tøfler de opfiske de, og hvor forbittrede, da de saae, at de store Søm i samme havde sønderreved deres Garn, de blev saa vrede over denne Hendelse, at de tog Casems Tøfler, og kastede samme ind af de aabne Vindser i hans Huus, hvorved den Ulykke skeede for Casem, at hans Rosenrands Flasker som var henstilled Vinduet, blev sønderslagne og al hans Rosen Vand spildt. Man forestille sig om det er mueligt Casems Bedrøvelse over denne Ulykke; Forbandede Tøfler, raabte han, og rev sig i Skiænger, J skal nu ikke meere giøre mig nogen Skade; herpaa tog han en Spade, gravede et Hul i sin Hauge, for at vedgrave dem der. En af hans Naboer, som allerede længe havde baaret Fendskab til ham, saae ham grave i Jorden, løb hen til Gouverneuren og gav Casem an, at han havde fundet en Skat i sin Have. Det var nok for at opbringe den Pengegierrige Gouverneur, og Casom maatte nu undskylde sig saa meget han vilde, at han ingen Skat havde funden, at han ikkun havde villet begraae sine Tøfler, saa var Gouverneuren nu eengang falden paa at ville have Penge, og den arme Casem kunde ikke slippe, føre den stor Sum atter maatte springe. Nu var han gandske fortvivlet, han forbandede sine Tøfler og kastede dem i en Dam hvorfra Vandet ledtes til Staden, og haabede nu aldrig at see dem mere. Men Ulykken, som endnu ikke var træt af at forfølge ham, gjorde, at disse Tøfler kom ned i en Rende og demmede for Vandets Løb. Da Vandkigerne fornam at det var Casems Tøfler som stoppede Vandet, lod de bringe ham til Gouverneuren, for at betale denne Skade. Den ulykkelige Eyere af disse Tøfler, maatte altsaa igjen gaae i Fængsel, og betale en langt større Penge=Straf, end de begge forrige Gaage. Dog viiste Gouverneuren sig saare færdig, at han ikke vilde beholde andres Gods, gav derfor Casem sine Tøfler tilbage igien. Paa det Casem nu engang maatte blive befriet for alt det Onde disse Tøfler foraarsagede ham, saa besluttede han at brænde dem; og til saadan Ende, siden de vare gandske giennemvaade, satte han dem øverst paa Altanen for at tørres. Men Lykken havde endnu ikke ladet af at forfølge ham, og den sidste Streg den spilte ham, var den værste af dem alle. En afhans Naboers Hunde saae hvor disse Tøfler stod, sprang fra sin Herres Tag hen paa Casems, tog en af dem i Munden, og i sit Spøg tabte han den ned paa Gaden. Til al Ulykke faldt Tøflen just paa Hovedet af en frugtsommelig Kone som gik forbie. Skrækken og det heftige Stød giorde, at hun foer i de Hendes Mand klagede herover for Cadi, og Casem blev nu dømt til saa stor Penge=Straf, som Ulykken var hans Tøfler havde foraarsaget. Derpaa gik han hiem, tog begge sige Tøfler og har dem til Cadi, og sagde med saadan Heftighed, at Dommeren ikke kunde holde sig for Latter: Herre, der seen du Aarsagen til al min Gienvordighed, disse forbandede Tøfler har gjort mig fattig; Lad nu offentlig bekiendtgiøre, at alden Ulykke som de for Eftertiden endnu vist vil udrette, ikke skal komme mig til Last. Cadi kunde ikke afslaae hans Begiering, og Casem lærte med sin største Skade, hvor farligt det er, ikke ofte nok at lade sig giøre nye Tøfler. Maaden, hvorledes Stokfisken bliver tillavet til Kiøbmandsgods ved nye Skotland. De Fartøyer, som bruges til denne Fangst, ere gemeenlig smaa Chalupper, som hver Dag kommer tilbage igien til Strandbredden, da Fiskerne legger deres Fangst paa visse Stilladser, som udtrykkelig ere gjorte dertil. En af dem, som bliver kaldet Hoved=Kaperen, aabner Fisken, skierer Hovedet af den med en tveegget Kniv; en anden rekker Fisken til Opskiereren, som staaer lige over for ham ved et Bord oven paa Stilladsen. Denne har ikkun en enegget Kniv, som er 6 til 8 Tomme lang, men meget tyk i Ruggen, for at have desto meere Eftertryk, hvormed han flekker Fisken. Derpaa faaet Salteren den, som legger den ned i Tønden med Skindet ned af, og bestrøer den ikkun oven paa med Salt, og saaledes bliver gemeenlig alle Fiske lagte oven paa hinanden. Efterat man har ladet Fisken ligge 3 til 4 Dage Salt, hvilket vel og efter Aarets Tiid skeer i 8 Dage, og endda læggere, saa legger man den i en Ballie, hvor den ble ver reen udvasket, og siden bliver den lagt lavviis paa hinanden. Naar det er godt Veyr, udbreder maa den paa et Røstelad, som er flettet af Rør, og staaer omtrent 2 Fod høyt fra Jorden, eller i Mangel deraf, paa Stene og Klipper, saaledes, at om Dagen ligger Skindet ned ad, men førend Natten frembryder, bliver den vendt om, saa at Skindet kommer til at vende opad, hvilket og skeer, naar der falder en Regn. Naar nu Fisken saaledes er tørret lidet, saa bliver den atter lagt laveviis i Hobe oven paa hinanden, men meget høyere, og saaledes bliver den liggende 1 eller 2 Dage, i Roe, hvorefter den bliver lagt ud i Luften igien, og efter Leylighed ofte vendt omkring, førend man igien legger den paa hinanden i meget høyere Lav og lige store Hobe, hvorudi den ofte bliver liggende stille i 14 Dage, uden at der bliver videre rørt ved den. Naar denne Tiid er forbi, saa legger man den atter i Luften, og naar den et meest tørret, saa bliver den atter lagt sammen, oven paa hinanden, for at svede, hvormed man efter Veyrligets Beskaffenhed tilbringer 24 eller fleere Timer, lufter den derefter sidste Gang, og naar den saa er gjennemtør, bringer man den Hiem i Huus. Et tilforladeligt Middel imod Mulvarpe i Haverne. Man tager en Deel Nøddekierner, kaaler samme halvanden Time udi Vand med en god Haandfuld Skarntyde (Oluta) og nedlegger udi et hvert Muulvarps Huul en saaledes tilbered Kierne Samme fortærer Mulvarpene meget begierlig, og om Morgenen derefter findes de døde for deres Huller, dog maae man bruge den Forsigtighed, at ikke andre Creature kommer til disse Kierner, da de useilbarlig ligeledes vil døe, om de spise deraf. Fabler. Den uundflyelige Skiebne. En Muus saae noget fra sig en Kat, den havde hørt tale om dette Dyrs Fiendskab imod Musene, og derfor haren stor Frygt for den; men den trøstede sig, da den saae ikke langt derfra en Musefælde, Heer, sagde den, har jeg et fikkert Skiul, om Katten skulle vilde nærme sig til mig, og jeg troer, at denne kostbare Machine allene maae være sadt her til min Beskiermelse. I et Øyeblik kan jeg der søge min Tilflugt ved et sildt Tryk, og lukke Døren i Laas, saa er jeg, som i en Fæstning, for alle Kattekløer bevaret. Katten giorde derpaa et Spring efter Musen, men i et Øyeblik fløy denne i Fælden, og Døren faldt til. Nu er du jo fuldkommen et Rov for mig, sagde Katten, du er gaaet din Skjøbne i Møde, da du troede at undflye den. Vaabenernes Retfærdighed. Paafuglene, Papegøierne, de Calcunske Høns og andre Fugle, klaaede for Løven, at Aben tog deres nyelagde Æg, og med den største Grumhed uddrak dem; ja at den ofte opslugede deres halv udklækkede Kyllinger. Det er en stor Uret, sagde Løven: men han er en Barbar, som ingen Begreb har om Ære og Dyd. Aden, som ikke var langt borte, raabte: Kong Løve, hvor retfærdig har du da været, da du bragte denne Skov under dit Herredømme, og siden den Tild opofrer de frommeste og fedeste Dyr for din graadige Gane, Fuldkomne, fuldvoxne og levende Skabninger, Hvor er nu dit Begreb om Ære, og Dyd, Løven brummede og sagde: Meener du, at et Dyr, der har saadanne Tænder, saadant Svælg, saadanne Laller, saadan Hale, kan begaae en Uretfærdighed, Den milde og den strænge Sædelære, Hønsene og Ænderne bad Gaardhunden, at han vilde lære Ræven Venskab og Sæder. Hunden tog denne Bestilling paa sig, og gjorde Ræven ret alvorlige og k aftige Forestillinger. Han sagde ham sine Sandheder med tørre Ord, og troede, at Sagens Natur, Fornuft og Sandhed, maatte være mægtig nok til, at giøre hans Formanninger virkende hos ham. Men han bedrog sig. Ræven sagde: Hvad er det dog ikke for en uhøvlet, knarvurren og stolt Katt, hvilke Friheder tager han sig ikke, den Fortredelighed der viser sig i hans Pande, førend han endnu begynder at tale, fornærmer allerede. Han søger ikke at indtage Egenkierlighed ved mellemblandet Roes, ikke at føre sin Vens Hierte ved Mildhed, og derved aabne det for sine Formaninger; han breder ikke, han larmer, han støyer kunn. Herpaa blev den sledske og sødtalende Kat skikket til ham. Denne indklædte sine Erindringer i Bøn, Smigren, almindelige Anmærkninger; den be og Sandheden sin naturlige Skikkelse, og gav den en Mine som indtager og smigrer Tilbøyeligheden. Den betiente sig af Fortaler, Forbeholdelse, Undtagelser, Complimenter, og vogtede sig gandske lykkelig nok, at Ræven ey udtydede een af alle dens Formaninger paa sig. Nyeheder.