Viborger Samler, 1838-12-31
Jndenlandske Efterretninger. Den Kongl. Commissarius's Tale ved Slutningen af Stænderforsamlingen i Roeskilde, den 24de December: Hæderværdige Medborgere, Jndette Afskedens Øieblik er Hjertet saa fuldt, men Ordet synes mere end nogensinde at ville nægte mig sin Tjeneste. Dog, jeg er forvisset om at de Tanker Følelser, der fylde min Sjæl, ogsaa bevæge sig hos Dem, mine ædle Medborgere, og De ville derfra lægge det ind i min Tale, som Læben ei formaaer at fremsige. "De have vidst at tilendebringe de mange og betydelige Arbeider, som Kongen havde forelagt Dem, og tilendebringe dem saaledes, at De have befæstet den Tillid til Deres Dygtighed, og til Deres Nidkjærhed for Kongens og Fædrelandets Tjeneste, hvortil De allerede forhen havde erhvervet saa velbegrundet Adkomst. Det Stof, som Deres Grandskninger over de Dem forelagte Lovudkast frembyde til disses yderligere Bearbeidelse og Forbedring, vil sikkert blive villig og omhyggelig benyttet. Ved Siden deraf have De vidst at finde Tid til at antage Dem og gjennemarbeide en Mængde private, tildeels høist vigtige Forslag, fremkomne deels fra Enkelte af Deres Midte, deels fra Andre udenfra. De Bønner, der, som Følge heraf, fremtræde for Tronen, ville ufeilbart finde Kongens landsfaderlige Opmærksomhed. Dog har jeg den befaling at tilkjendegive Dem, at de Bønner, der gaae ud paa Forandring i selve Provindsialstændernes Jndretning, ikke kunne bevilges. De ville, derpaa stoler jeg, med fast Tillid til Kongens ubegrændsede Kjærlighed til sin Folk, erkjende, at han maa have sine vigtige Grunde hvorfor han ikke seer sig istand til at opfylde Ønsket og saadan Forandring, ligesom De og ville være forvissede om, at det var efter nøie Overveielse af alle Forhold, han i sin Tid har taget sin Beslutning angaaende en saa vigtig Sag. Naar Allerhøistsamme allerede nu igjennem sin Tjeners Mund bebuder sin Villie, saa er det for at det ikke længe skal være uvist for hans Folk, om det skal slutte sig til den Jndretning, som han har stiftet, for at drage den nærmere til sig, eller om det skulde vende Hjerterne fra Samme og henimod en ny Jndretning, der skulde træde i dens Sted. Ogsaa stoler jeg paa, at selv de, hos hvem Ønsket om en Udvidelse af hiin Jndretning er meest levende, erkjende, hvor Meget Folket dog har i Jndretningen, saaledes som den er kommen fra Giverens Haand, og allermindst kan dette miskjendes af de Mænd, som allerede have virket saa kraftigt til Opnaaelsen af de landsfaderlige Hensigter, Kongen derved har havt for Øie. Den vil derfor fremdeles blive Gjenstand for Deres omme og trofaste Kjærlighed, og denne vil vedblive at vise sig virksom i værdig Benyttelse af Jnstitutionen." -"Jeg skal ikke dvæle ved de Betragtninger, hvortil det, der er foregaaet i de tre Maaneder, hvori Vi her have været samlede, frembyder et saa rigt Stof. Jeg skal indskrænke mig til at udtale det Resultat, at det nye Stadium som Provindsialstænderne nu have gjennemløbet, har stadfæstet den Tanke, hvorved hele Jnstitutionen er bleven fremkaldt, at Kongen, ved at samle Landets ved deres Medborgeres frie Valg udkaarne Mænd til Raadgivning angaaende Landets vigtige Anliggender, vilde skaffe sig nye Kræfter til at befordre sit elskede Folks Bedste, og derved befæste sig i den Kjærlighed, som han ved sine mangeaarige uafladelige Bestræbelser for dette Formaal havde erhvervet. De udførlige Underretninger og Alt, hvad her er forhandlet, der snart fuldstændig ville ligge for Alles Øine, ville overtyde hele Folket om denne Sandhed, og ikke blot det Gode, hvortil Provindsialstænderne allerede have medvirket, men end mere det velgrundede Haab om det store Gode, som de under den Udvikling, Jndretningen mere og meere vil faae, kunne udrette ved kraftig, forstandig og ærlig Benyttelse af de dem tilstaaede Rettigheder, maa være tilfredsstillende for alle skjønsomme og brave Medborgere. Men disse udførlige Underretninger indeholde og en Skat af grundige, fleersidige Undersøgelser over de vigtigste borgerlige Forhold, der paa mange Maader ville bidrage til at oplyse og berigtige Meningen." –"Min Siel er for bevæget, mine Kræfter for svage, til at jeg kunde finde Ord til at antyde de Følelser, de Ønsker for Kongen og for Folket og for denne herlige Indretnings Frem blomstren til Velsignelse for begge, der fylde Siælen. Til alle disse Følelser slutter sig ogsaa en mere personlig, men ikke mindre stærk Følelse, som jeg ligesaalidet formaaer at udtale. Jeg kunde i det Øieblik, da jeg sidst traadte frem, for efter Kongens Befaling at aabne denne hæderværdige Forsamling, ikke have noget mere levende Ønske for mig selv, end at kunne vedligeholde den Godhed og Velvillie, hvorpaa De, da jeg forrige Gang havde den Lykke at staae i et lige Forhold til Dem, havde givet mig saa umiskjendelige Prover. Dersom jeg ikke bedrager mig selv, saa er dette Ønske i fuldt Maal opnaaet. Den oprigtige Kjærlighed, som allevegne er mødt mig, saavel fra Forsamlingen i det Hele, som fra de Enkelte, er med undslettelige Træk indskreven i mit Hjerte. De maae der læse den Tak, som det mangler mig paa Ord til at udtrykke. Jeg har og isærdeleshed at bringe min Tak til den Hædersmand, der nu anden Gang, her, som i Jylland, har ledet Stændernes Forhandlinger. Naar jeg siger, at han ganske har været det, som Forsamlingen, da den paany kaarede ham til sin Formand, havde at vente af ham, og at han ligeledes i sit Forhold til mig uafbrudt har været den samme som forhen, saa har jeg derved udtalt en Erkjendelse, som jeg ikke vilde formaae at give større Kraft og Betydenhed ved at føie flere Ord til. Ogsaa til den hædrede Mand, som Forsamlingen valgte til sin Vicepræsident, vender sig min Tak. Vel har han kun havt liden Leilighed til at virke i dette Kald, men han har ved sine Jndsigter, sin Erfaring og klare Fremstilling udbredt saa meget Lys over mange af de vigtige Sager, der have været under Overveielse i denne Sal, at han derved har gjort sig fortjent, saavel til Forsamlingens, som til min erkjendtlige Paaskjønnelse. Ogsaa er han vedblevet at hædre mig med et Venskab, som har sin Rod i et kjært mig uforglemmeligt Forhold, der gaaer mange Aar tilbage. Et billigt Krav paa min erkjendtlige Paaskjønnelse have ogsaa de udmærkede Mænd, der atter dennegang have udført det byrdefulde Kald, at ordne de Meddelelser, som herfra ere udgaaede til Folket og det, som er foregaaet i denne Sal, medens de ved Siden deraf have viist en allerede i og for sig beundringsværdig Virksomhed ved deres levende og betydningsfulde Deeltagelse i de vigtigste Sager, der have sysselsat Forsamlingen. J de Berørelser, hvori jeg er kommen med dem i hiin deres Stilling, har der stedse hersket gjensidig Velville. De dygtige, ogsaa ved deres øvrige Virken af Forsamlingen fortjente, Mænd, der have udført de saa besværlige Secretairforretninger, modtage ligeledes min oprigtige Tak for den forekommende Velvillie, som de ogsaa i det Forhold, hvori vi herved ere komne til manden, have viist mig. – En Tanke paatrænger sig mig endnu, inden jeg forlader denne Hædersplads. Ganske nylig har jeg i Deres Midte tilbragt en Dag, der gjør et stort og mærkeligt Afsnit i mit Liv. Den glade og skjønne Fest, som Deres Venskab havde beredet mig, trængte den alvorlige Tanke tilbage, der knyttede sig til denne Overgangsperiode. Men idet jeg med dyb Følelse gienkalder mig al den Kjærlighed, som da mødte mig, staaer det levende for min Sjæl, hvormeget jeg er kommen henimod Oldingsaarene. Dette kan ikke Andet end være mig en ny Opfordring til, medens det endnuger Dag, at bruge hvad jeg har af Kraft til at afbetale Noget paa den store Gjæld, hvori jeg staaer til min Konge og mine Medborgere. Men det minder mig ogsaa om, at den Tid maaskee er ikke langt borte, da de Kræfter, som jeg hidtil har helliget Kongens og mine Medborgeres Tjeneste, ville være saaledes sjunkne, at jeg ikke længere vil findes skikket til den Gierning, som hidtil har været mig betroet. Men selv naar Svaghed nøder mig til ganske at træde tilbage fra min offentlige Virksomhed, skal Mindet og den velvillige Erkjendelse, som mine mangeaarige redelige Bestræbelser have fundet saavel hos min ophøiede Konge, som hos mine elskede Medborgere, udfylde den Tomhed, som Savnet af denne Virksomhed vil efterlade." Derefter tog Præsidenten Ordet paa følgende Maade, "Det er vore Medborgere i Nutid og i Fremtid, som ere de rette Dommere over vor Færd i det Møde, vi nu have tilendebragt; men ligesom Enkeltmand, efterat have fuldført et vigtigt Hverv, føler Trang til at skue tilbage paa den tilendebragte Virksomhed, saaledes er det naturligt, ved denne Forsamtings Adskillelse at dvæle nogle Øieblikke ved Betragtningen over hvad der er virket i det tilbagelagte Tidsrum. Arbeidets Omfang har ikke været mindre, end i forrige Session, og er dog tilendebragt i meget kortere Tid, men det var naturligt, at megen Tid kunde spares, som i det første Møde anvendtes til at bestemme Formerne. At der i nærværende Session har været mindre Tilbøielighed til at fremkalde nye Foranstaltninger til Borgersamfundets Tarv, end til at ordne og uddanne dem, og at derfor Forsamlingens Virksomhed mere har faaet Charakteren af befæstende end bevægende, maatte vel blive en naturlig Følge deraf, at saamange ved vore og den jydske Forsamlings Petitioner fremkaldte Lovudkast i nærværende Møde skulde prøves. Men det er den gode Bygmesters Pligt at sørge for faste Mure, inden han bygger videre i Høiden. Dog er ogsaa i dette Møde flere nye, vigtige Forslag komne under Forhandling. Den opmærksomme Jagttager vil udentvivl opdage flere Forskjelligheder mellem de tvende første Roeskildske Møder: et Samfund kan ligesaalidet blive sig selv fuldkommen ligt, som Enkeltmanden kan det. Men det vil dog udentvivl blive indrømmet, at det er de samme Grundsoner, der have lydt i denne Sal i dette som i forrige Møde, Kjærlighed til Fædrelandet, Ærbødighed for Kongen, værdig Frimodighed, dyb Agtelse for Borgernes Rettigheder, hvad enten disse betragtedes i Forhold til Stat og Øvrighed eller til hinanden indbyrdes, Tilbøielighed til at fremme Kræfternes uhindrede Virksomhed i Borgersamfundet. Da disse Grundtoner ville, saa haabe vi, stedse lyde i Stændernes Moder, de ville høres af vore Sønner og Sønners Sønner, thi de ere danske Toner. Og disse samme Toner have vi ogsaa hørt fra den Mand, der staaer i Forsamlingen som Kongens Mand, som Folkets Mand for Kongen. Jkke skal jeg nævne hvad vi skylde de Enkelte i Forsamlingen, der kraftigst virkede i vore Møder, thi det hører netop til det Skjønne i vor Virksomhed at Personlighederne skulle tabe sig i Samfundet, at det som de Jndsigtsfuldeste arbeide, skal, ved at fremstilles klart, og overbevisende for de Øvrige, blive Alles Eiendom, ligesom Alt, hvad et Lands meest aandsbegavede Mænd virke, blive Folkets Eiendom og Hæder. Jnden jeg slutter, byder, Følelsen mig at notale min Tak for hver venlig Hjælp, der bødes mig, naar Evnen eller Kraften ikke var tilstrækkelig, hver overbærende Dom, naar jeg feilede. Jngen føler dybere end jeg selv, at det kun er ved Forsamlingens kraftige, velvillige Bistand, at jeg har været istand til at fuldføre dette Hvern, mine Modborgeres Tillid betroede mig." og Commissarius tilkjendegav derpaa i Kongens Navn: at Provindsialstændernes nærværende Forsamling var opløst, 3, hvorpaa Forsamlingen udbrød i et "Længe leve Kongen og adskiltes.