Jyllandsposten, 1838-03-05
J Aaret 1815 forefaldt i Ørum Bye ved Viborg en Tildragelse, der i flere Henseender fortjener offentlig at fremstilles. En Dreng ved Navn Jens, af Alder 13 Aar, en Søn af Skolelæreren sammesteds, badede sig i Julii Maaned i den i Byen værende Søe, ved hvilken Leilighed han gled ud i en 4 a 5 Alens Fordybning, omtrent 600 Favne fra Landingen, hvilken Bymændene havde opkastet til Vandbeholdning i tørre Sommere. Sognefogdens Søn, ved Navn Peter, 14 Aar, gammel, som paa Gaden hører hans Skrig og Hielp, ler i sin Paaklædning strax ud for at redde ham. Dog var det denne umuligt, efterat have vadet derud, med bare Hænder at naae ham, da Vandet gik ham til Brystet og han ei kunde svømme. Med Skyndsomhed ilede han derfor mod Land igjen, løb ind i nærmeste Gaard, raabte og Hielp; dog forgiæves, alle Folk vare i Marken beskjæftigede med Høstarbeide. Drengens Øie faldt nu paa en 4 a 5 Alens Stang, hvorpaa hang Garn, denne greb han og stræbte atter ud i Søen. Jmidlertid havde Bevidstheden forladt hans Kammerat, saa han ei engang kunde sandse, at gribe efter Stangen, han rakte ud til ham. Peter bragte nu Stangen, ind under den Bevidstløse, for med et stærkt Sving at kaste ham ud af Fordybningen. Men al Anstrængelse uagtet, mislykkedes dette Forsøg, da Jens i Vandet gjorde en stærk convulsivisk Bevægelse, hvorved han faldt af Stangen, saa Peter derved styrtede tilbage paa Bunden af Vandet, hvoraf han dog reiste sig ved Hielp af Stangen, som han beholdt i Hænderne. Alt Mod var nu nærved at forlade ham, da han pludselig saae et Slag i Vandet, hvoraf han erfarede, at der endnu var Liv i hans Ven. En gjentagen Prøve blev nu anstillet, og da Jens meere død end levende ei længere kunde bevæge sig, og saaledes rolig hang over Stangen, lod han sig føre saa langt hen til Siden af Fordybningen, at Peter kunde gribe ham i Haaret og slæbte ham nu i Land. J sin aldeles bevidstløse Tilstand hævede han nu sin Ven med begge Hænder under Maven, hvorved Vandet løb af ham, og hvilket Middel hans Fader netop havde anvendt mod ham selv, Vinteren iforveien, da han ved Skøiteløben paa samme Søe var faldet i Vandet. Endelig vendte Livet atter tilbage, og efteren rum Tid vandrede disse trofaste Venner hen til den Frelstes Forældre, hvor Glæden over deres eneste Søns Redning var ubeskrivelig. Den lille glade Redningsmand ilede nu hjem for at meddele sine Forældre det lykkelige Udfald af den Fare, der nær havde kostet Begge Livet - men Moderen geraadede i Vrede ved at see Drengens vaade Haar og Klæder, og foreholdt ham den Livsfare hvorfor han havde udsat sig, hvorimod Faderen roste og priste Sønnens Adfærd. Aaret derefter blev Peter Ørum confirmeret, og er fortiden ansat som Skolelærer i Torsøe Bye; Vennen, han reddede, er Jens Hesselager, der er Skolelærer i OverviskumEndskjøndt nu endeel Aar ere forløbne siden denne Tildragelse, have dog Adskillige tilskyndet og overtalt Ørum til at indberette Sammenhængen til det kongl. danske Cancellie, da ethvertsomhelst Agtelsestegn i denne Anledning vilde være til kjær Erindring for Redningsmanden selv og til skjøn Opmuntring og Exempel for Andre. Præsten Hjort i Ørum har derfor under 19de Juni 1836 attesteret Sandheden af ovenstaaende Beretning, idet han sammesteds saaledes slutter: "Jkke alene Hesselager selv, men mange Andre have omtalt det, saa at Handlingen er udenfor al Tvivl, hvilket paa Forlangende herved bevidnes." Hesselagers Fader, som dengang var Skolelærer i Ørum, har under 3die August 1815 ligeledes bevidnet Rigtigheden heraf. Sønnen Hesselager har under 18de Juni 1836 overeensstemmende hermed bevidnet den Deel af det Passerede, som han med Undtagelse af sin bevidstløse Tilstand kunde erindre. Vedlagt disse 3de Bilage indsendte Ørum d. 17de Decbr. 1836 sin Ansøgning til Cancelliet, idet han henstillede det til Collegiets gunstige Resolution, hvorvidt Belønning i Penge eller en Medaille kunde tilkomme ham. Collegiet tilstillede Stiftamtmandskabet i Viborg Documenterne til nærmere Erklæring og Undersøgelse. Stedets Herredsfoged, Kammerraad Rod, optog i denne Anledning det begjærte Forhør. Men dette skal være skeet i Foraaret 1837, uden i fjerneste Maade derom at underrette den Sagen paagieldende Ørum, ja ei engang Personerne, som herover i Attesterne havde afgivet Erklæring, hvorimod Andre, Sagen aldeles Uvedkommende, skal have været indvarslede til Forhøret, som naturligviis aldeles ingen Oplysning kunde afgive angaaende det omspurgte Factum. Hvorledes Erklæringen fra Herredsfogderiet altsaa er faldet ud, vil man omtrent kunne gjætte sig til. Kort efter resolverede ogsaa det kongl. danske Cancellie under 6te Juni 1837: at Collegiet ikke finder sig foranlediget til at bevirke Supplicanten den ansøgte Belønning." Endskjøndt vi nødig ønskede ogsaa i denne Hr. Rods Handlemaade af dette uheldige Resultat af Ansøgningen at udlede personlig Ugunst mod Ørum, skylde vi dog Sandheden den Tilstaaelse, at Ørum i endeel Aar som Contoirbetjent har staaet i Rods Tjeneste, og at han, ifølge sit for 14 Dage siden afgivne Vidnesbyrd, som han ved Frysenborg Birketingsret om føie Tid vil komme til at beedige, tidligere ingenlunde i denne Tjenestetid skal have oppebaaret Prøver paa Herregunst, men endog ved sin Absolution af Tjenesten skal have staaet Fare for at indhente sig et finale af alvorligste Natur. Ørum fortæller nemlig: at da han, ved at blive dimitteret fra Hr. Rod, indfandt sig i hans Contoir i al Høflighed, anmodede denne om den Betaling, der tilkom ham, ved som Vidne at have overværet og underskrevet Skifteslutninger &c. &c., og hvilket Beløb Hr. Rod i paagieldende Boer med en bestemt Sum havde beregnet disse til Udgivt og Vidnerne tilgode. Rod skal herpaa efter Ørums Forklaring være blevet yderst opbragt, og i Vrede have betydet ham, at denne Begjæring var simpertinente, da Ørum undskyldte sig med, at han ei kunde indsee saadant, eftersom han blot forlangte sin ligefremme Ret. Men Rod skal herpaa have udbrudt: "Ja De fortjente, at jeg slog Dem lige i Næse og Mund!" Ørum, der ei ønskede Executionen bragt i Udøvelse, lod nu Vidnepengene blive ved hvad de vare, og takkede sin Gud ved at komme heelskindet i fri Luft. At bevirke den Mands Bryst, prydet med Hæders=Medaille, hvis Næse og Mund tidligere vare inviterede til andre Erkjendtlighedstegn, dette vilde unægtelig vidne og Jnconseqvence. - Dog ogsaa paa Cimbrehalvøen raaber Menneskeheden: "Fortjenesten leve!" og i denne Fortrøstning vil Hædersmanden Ørum for sin skjønne, ædle Daad, ved Andres Medvirkning, utvivlsomt nyde den ham tilkommende Belønning.