Politivennen, 1799-01-01
Om Tjenestepiger i Hovedstaden. Da jeg i Politivennen, i det Stykke betitlet: Hvad jeg vil gjøre naar jeg bliver Politimester, pag. 9 1 læste, at Fordærvelsen hos Tjenestepiger er saa stor, at dem paa ingen Maade bør gives Medhold imod deres Husbonder og Madmødre, sukkede jeg højt ved mig selv og i mit Suk gjenlød, ja tilvisse er Fordærvelsen blandt Tjenestepiger i Hovedstaden stor, og vil, hvis der ej i Tide forekommes og sættes Grændser for, endnu blive meget større. Hvorfra denne Fordærvelse egentlig rejser sig og hvad der har bragt den til den Højde, hvori den nu viser sig, fortjente en egen Afhandling, der ej vilde være passende for dette Blad; det er her nok, at klage over Uorden og alvorlig bestræbe sig for at raade Bod paa samme. Næsten enhver Dags Adresseavis viser jo Tillysning efter Piger, der hovedkuls og i Utide have efter eget Behag, forladt deres Tjeneste? hvor blive disse af? hvor opholde de, sig? hvad tage de sig for? og har ikke de Folk det vel fat i deres Syssel, Næring og Haandtering, som uden videre seer sig, maaskee, naar de meest behøve det, skildte ved denne Tjeneste, uden at være forberedet derpaa. Saalænge Stater have været til, har der været Folk i samme, hvis Stilling, Fag, Næringsbrug og Haandtering har udfordret personlig Tjeneste af andre, og da ej alle Mennesker i en Stat kan, som i Naturens Stand, være fuldkommen lige, har der stedse været de, som for deres Udkomme igjen have maattet tjene andre. J vel ordnede Stater har man anseet saadan Tjeneste paa en vis Tid for en Kontrakt som det er Forbrydelse at hæve; før jeg har opfyldt mine givne Forpligtelser, og straffet enhver Uorden mod samme. Naar nu de Mennesker, der paatage sig personlig at tjene andre, ej i Almindelighed ere oplyste nok om, hvad der er deres Pligt, hvad der paaligger dem, og de efter egne selvraadige Jndfald, vimser af en Tjeneste i en anden, eller lægge sig dovne hen paa egen Haand, da er det Øvrigheds, Pligt, kraftig at betyde dem hvad Ret er og: at holde Orden med Stadens Mechanisme, uden hvilken dens Hjul efterhaanden gaae i Staa, og naar Samfundet mere og mere løsner sig, hvo trøster sig da tilsidst til igjen at knytte Baandet? Hvor mange Uartigheder, ja Grovheder maae mangfoldige af Kjøbenhavns brave Husbonder og retskafne Madmødre daglig døje? saa er Maden ej efter deres Smag, saa er der for megen Bygang, saa er Tjenesten for kjedelig, saa har de ej Fornøjelser nok, saa falder der for saa Drikkepenge, saa, maa de ikke invitere andres Tjenestefolk paa Kaffe og Punsk, saa ofte og saa længe de vil, saa er der for mange Børn at passe; kort, intet er tilpas og hvor kan noget være tilpas for dem, der ere utilfreds med enhver Ting og have overspændte Begreber om Pragt, Flitter og falsk Glands, derimod ej noget Begreb om Rettigheder og Pligter og hvad den ene skylder den anden i Verden? Paa en Tid da frekt Væsen og Flaneri synes at være den herskende Levemaade hos de saa kaldte Damer, maa man ej fortænke Tjenestepigen, om hun uafladelig tænker paa at efterabe og ligne disse, for engang selv, om muligt, ogsaa at vorde Dame. Undseelsen, denne det sædelige Fruentimmers største Prydelse, gjør enhver Kjender af den fine og høje Levemaade i vore Dage sig største Umage for at nedbryde, den faaer Navn af Bondeagtighed, Folkeskyhed; og naar den muntre, unge, kjønne, sunde Tjenestepige, har tilsidesat denne, standser ingen hende i den Fart Strømmen henslæber hende med unge og gamle Vellystlinge gaae uafladelig paa Luur efter hende, sige hende allehaande løgnagtige Smigrerier, stikker Næver fulde af Penge til hende, for omsider at nyde hendes Tillokkelser og see hende forført: kan de ej bøje hende, maae konsterfarne Ruffersker til; o! J maa troe det staaer vel til med den Tjeneste, hvor en saadan tilbedet Gudinde huses, og da vel ingen kan nægte, at Usædelighed og Frækhed har blant os ej været større end nu, saa indseer enhver at der gives utallige slige Exempler. Maa den Tanke ikke falde een ind, hvad skal der vel engang blive af en saadan, som Husmoder, Kone og Moder i Staten? Vellystlingernes Antal er uendeligt og som Gedehamsene ere de sværmende og paahængende, de anvende ej blot sine Konster paa de unge, de smukke, de spænde ej blot sit Garn ud for disse, enhver Pige der rumt har passeret sin blomstrende Alder behænge sig kun med meget slan Stads og J skal see Vellystlingen ej er saa kræsen, han tager sit Rov hvor han kan finde det. Dette usædelige Væsen har fæstet alt for dybe Rødder til at man torde haabe snart igjen at komme tilbage til Sædelighed, Undseelse, Moralitet, Orden og Pligter. Jeg anseer derfor Tusmørkets Vellystlingers Jagt for en af de vigtige medvirkende Aarsager til Tjenestepigers Omvimsen, lange Bortebliven i Ærinder, frække Væsen, uartige Opførsel, og at de naar andre Ting glipper, strax veed Udveje. Den gode gamle Skik, ej at modtage nogen i sin Tjeneste, uden efter foreviste Skudsmaale fra forrige Tjenester, er og for største Deel gaaet af Mode; det kan ej heller bestaae med vore Dages Mode; thi hvor mange Skudsmaale ville da ej gives, der ej vare raadelige at fremvise og da Frillevæsenet med mere foraarsager, at Tjenestepigers Antal er saa kjendeligen formindsket, saa tager man i Nøds Tilfælde til takke med den første den bedste uden anden Rekomdenation, end hendes Persons Forevisning. For det øvrige overlades dem det paaligger, at lægge Plaster paa saadanne Statens Kræftsaar, om de finde det værd at foretage en Kur med samme, og i saa Fald foreslaaer Forfatteren heraf følgende lindrende Midler: 1) At ingen, der paatager sig personlig Tjeneste, hverken maae anbyde sig eller antages til Tjeneste, uden Skudsmaal fra forrige Hubonder eller Madmødre, eller i Mangel deraf fra den Præst, i hvis Meenighed hun sidst har opholdt sig. Det forstaaer sig at falske og opdigtede Skudsmaale tilbørlig vorde anseete. 2) At Fæstepenge skal afdrages i Lønnen, paa det ingen ved at vimse om i Tjenester skal gjøre dette til en Indtægt. 3) At ingen - Sygdoms Tilfælde undtagen, i hvilket de skal indlægges paa Hospitalet - maa forlade sin antagne Tjeneste før ordentlig Fardag, medmindre der stilles en Person i Stædet, hvormed Husbonden er tilfreds. 4) At ingen Tjenestepige maae, uden at være i sin Husbondes Ærinde, efter Kl. 10 1/2 Slet befinde sig paa noget Bal. 5) At de, saalænge de tjene, ej maa klæde sig i Silke. Det er besynderligt, at imedens man har beskjæftiget sig med Planer om Nationaldragter for Statens Borgere, der have til Hensigt at indskrænke Yppighed og særte Grændser for Overdaadighed, at det tillades Tjenestepiger, at staae frem i et Silke og Kniplingsantog, undertiden af Værdi med tvende Aars Løn og ofte herved trodse den retskafne, ordentlige og tarvelige husmoder, hvorved hin tillige giver et opfaldende Bevis paa at hun har andre Jndtægtskilder end en Løn af 12 a 16 Rdl. 6) At det fra Politets Side holdes nøjagtigt Opsyn med disse unge Smeksilleker, der hensidde paa deres egen Haand, og med de tjensteagtige Kufferter der hjelpe til at forføre disse, samt at deres Verter i givne Tilfælde ogsaa sees paa Fingre. Jeg veed meget vel at de der ret forstaae sig paa, hvad der udfordres til store Stæder, ansee Smeksilliker for nødvendige paa dette Legeme, men at der bør passes paa, at deres Aura ej vorder for uforhodsmæssigt, at de har traadt deres Børnesko; undertiden kunde og lægges Mærke til en og anden forført Tjenestepige, og Herren eller Sønnen af huset holder for sin egen  Mund, det er at sige, hvorledes det hænger sammen, at hun er vandret fra at være deres Tjenestepige til at være deres Smeksilleke. Maaskee disse Ord, der laae mig paa Hjertet, endnu kunde være sagt i tide, for det øvrige toer jeg mine Hænder; hvad Følgerne for Eftertiden ville blive, derom maa jeg sige med Kong Valdemar: Dagen skal give det.