Jyllandsposten, 1839-08-27
Nyheds=Post. Vi kunne ikke tvivle paa, at Hr. Capitain og Overbetjent Jørgensen, ifølge Anmodningen i Horsens Avis vil offentliggjøre den Rapport til General-Toldkammeret, hvorefter Toldbetjent Wiborg uden videre skal have erholdt sin Afsked med en aarlig Pension af 36 Rbd.; thi saameget skylder han dog vist sig selv ved denne Offentliggjørelse at vise Publikum, at han ei er Skyld i Adelsen, af en Pension, som staaer i intet Forhold til Bekostningen af den simpleste Føde, hvormed det enkelte Menneske kan ernæres Aaret om. – Naar man i det calculatoriske Finantsbudget seer en vis Sum bestemt til uforudseelige Uheld, maa man høiligen beklage, at den Skade, som ved den sidste Vandflod fandt Sted, ei strax kunde blive afhjulpen ved et partielt Forskud til de Skadelidte; thi hvor det med Godtgjørelse og Erstatning saaledes skal trækkes i Langdrag, som her er skeet, og hvor i Foraaret modtaget Sædekorn nu med flere Fold kunde være høstet, der kan man være overtydet om, at Sammenskuddene ei udrette den halve Nytte, som den øieblikkelige Uddelelse vilde have bevirket. Naar en Familiefader pludselig seer sig berøvet Huus og Arbeidskraft og sat ud af Stand til at ernære sig og Sine, gielder det kun om strax at hielpe ham paa Benene igien; thi at lade ham henligge i denne Tilstand i mange Maaneder, gjør nu den Hjelp aldeles utilstrækkelig, som, uddeelt strax efter Ulykkens Slag, vilde have oprettet det største Tab. Velunderrettede ville vide, at en Forskudsudbetaling fra Regjeringens Side, selv af mindre Beløb, end det der senere indkom, vilde have gavnet de Vandlidte mere, end om den tredobbelte Sum nu blev dem udbetalt; men i ethvert Tilfælde maa man vistnok beklage, at Statskassen ved saadan extraordinair Leilighed ei kan afholde en Skade som denne. Tørreveiret, som indtraadte den 23de sidstleden, altsaa paa samme Dag, som Hundedagene endte, satte alle Høstvogne i fuld Activitet. Desværre maatte kun altfor Mange beklage allerede tidligere at have ladet indkjøre Sæd, som ei var tjenlig, og hvortil man saameget mere for lededes, som de høstede Rugmarker paa de fleste Steder, spiirede i Negene. Den sidste Høst lader nu til at blive begunstiget. – Den i "Folkebladet foreslaaede bedre Maade at hoste paa, nemlig at afskjære Vipperne af Straaet, seer vistnok ikke saa gal ud paa Papiret, som Udførelsen deraf i Virkeligheden vilde vise sig, om man forsøgte at lade paa en Regndag sine Høstfolk over den nedtraadte Halm hjembjerge Vipperne. Personer, der gjøre Forslag som dette, burde dog først have forsøgt, hvad det betyder, at gjennemschokke en vaad Kornmark for at gjøre sig et Begreb om, hvad Ordene dyndvaad, dynddrivende, dyndtorskende betyde i Bondesproget, og burde da tillige documentere ved Lægeattester, at Forraadnelsesfebre og Cholera ei kunde blive en Følge af at lade Høstfolkene i tusindviis sjaske om i denne Tilstand i 8 a 14 Dage paa de vaade Kornmarker. En ganske anden Sag er det i de Provindser, hvor man af Overflod paa Straae afsegler Sæden, hvilket ved denne Leilighed aldeles ikke kan anprises som følgeværdigt Exempel. - Da Væddeløbene ved Randers først i næste Maaned afholdes og der i disse Dage pleier at indfinde sig en meget betydelig Menneskemasse, haaber man dennegang at finde det Arrangement truffet, at der bliver foranstaltet Bal i den smukke Salon i Dronningens Hauge, som manda maatte ønske afholdt om Aftenen imellem begge de Dage, Væddeløbene finde Sted, da de fleste Reisende fra Landet opholde sig denne Nat over i Randers. Eftersom bemeldte Salon i Aar skal være overdraget til Afbenyttelse af Hr. Viinhandler Mørch, har man saameget mere Grund tilat formode, at denne vil bidrage Alt for at træffe hensigts mæssige Anretninger i saa Henseende. - Der lader sig vistnok neppe tænke nogen høitideligere og rædsommere Stilling end den, hvori man befinder sig paa et fremilende Dampskib paa det aabne Hav, medens det buldrende Tordenveir lige over Hovedet lader udslynge de frygtelige Straaler. Dampmaskineriets betydelige Metalmasse, saavelsom det efter Skibet foranledigede Lufttræk, skulde man formode, maatte som stærke Tordenledere i dobbelt Henseende udsætte Dampskibet for Ulykke - dog til største Beroligelse herfor tjener den almindelige Erfaring, at Lynilden endnu aldrig paa Havet har ramt noget seillende Dampskib, hvilket begrundes i den Hede, som Dampkjedelen gjennem Jerncylinderen lader udstrømme, hvilket endog umuliggjør Nedslaget af Lynstraalen og som endvidere finder Bekræftelse i den Omstændighed, at Lynilden aldrig slaaer ned paa Landet i ryggende Skorstene, men derimod meget hyppigt i kolde Skorstene, især hvor Trækvinden fremskyndes ved aabenstaaende Dørre eller Vinduer. Det skal under Dampskibsfarten være yderst mærkværdigt, at lagttage, hvorledes Tordenen undertiden endog ved at udslynge Straalerne i Havet tæt ved Dampskibet nødsages til at holde sig fra dette, idet den anden Naturkraft, liig en god Genius, holder sin beskyttende Haand over det Dæk, hvor Straalen ved at stryge sin Stang til Antændelse, i det Store vilde kunne afgive et frygteligt Sidestykke til the best Congreve Lucisers." Passagerer, som derfor under Dampskibsfarten, overrumples af Tordenveir, hvilket flere Gange i nærværende Sommer er skeet, kunne saaledes aldeles berolige sig ved den Forviisning, at Skibet ei kan træffes, og hvorpaa den bekjendte duelige Maskinmester Schultz paa Dampskibet. Dania paa en Fart for nogle Aar siden fra Khvn. til Aarhuus havde det meest afgjørende Beviis, da han paa denne Tour mellem Hjelm og Hesselse forfulgtes af et rædsomt Tordenveir, hvis Lynstraale endog blev forledet ved Dampskibets Lufttræk til at forfølge Skibet, men som i sin Nedfart nodsagedes til at nedslynge den skrattende Straale i Skibets Kjølvand, som dog neppe skete 100 Skridt fra Roret. En Kjendsgierning, som denne, indeholder en stor Betryggelse, der for Dampbaadspassagerer er af stor Vigtighed.