Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-12-31
J de komiske Roller hovede hun mig næsten bedre formedelst sin Lethed og Naturlighed; her var hiint Affecterte borte, og den smilende Anskuelse til Parterret mindre stødende, nogle enkelte Steder faldt hendes Stemme - især i det Naive - lidt til det Lanatrukne. Som Elfride, Sidonia og især som Wolfes Kone i Husiterne vakte hun megen Jnteresse; men som Matrosen i Skibbrudet maatte man elske Konstnerinden. "Den yngre Jomfrue Steiner, siger Forfatteren videre, er alt for kold i de alvorlige, og næsten for overgiven i de muntre Roller." For overgiven har jeg aldrig seet hende, men altid kold og ligegyldig som om hun spillede med høieste Uvillie. Denne Bebreidelse rammede hende dog mindre, som Jo land i Stykket Sidonia, hvor hendes Rolighed i 1ste Act – som vel er det Sted, Forfatteren, især sigter til – ogsaa kunde være den ved Føkelsen af eget miskjendte Værd bevirkede Høihed; mere træffer hiin Bebreidelse hende, som een af Mødrene i Hussiterne, hvor hun, med Øiet snart mod Coulissen, snart omkring paa Parterret, omarmer eller rettere lader sine Arme hvile om et Par af de hjemkomne Børn. J muntre Roller var hendes Stemme slæbende, hvilket i Bondekoners og Pigers Roller gik til det Latterlige. Minchens Rolle saae jeg ikke, kan altsaa ei bedømme hvor vidt denne var hendes bedste Rolle. Saa vidt er jeg for det Meste enig med Forfatteren; men besynderligt, at den, der, hvad hine fire Personer angaaer, dømmer saa fandt, kan sige om Hr. Steiners ældste Søn: "Han opretholder Selskabet" – han spiller aldrig maadeligt." Jeg er nær ved at sige: jeg har aldrig seet ham over det Maadelige. Som et Beviis for sin Paastand, anfører F. Steiner den yngres Roller, som Ad hed Dunstan i Elfride, den Geistlige i Klosterløftet, og Mads i Kierlighed uden Strømper, hvilke han siges at have udført til Fulkommenhed. Er det saa, maa Fuldkommenhed i denne ædle Konst ligge nærmere, end jeg at min Tid har forestilt mig, saa nær omtrent, som den store Hob, der mener, Enhver der kan lære en Rolle udenad, og kan spille, forestiller sig den. Af Abbed Dunstands og Madses Roller - Klosterløftet saae jeg ikke - dømmer jeg, at han stundom kan spille nogenlunde taaleligt; men af Don Ranndos Rolle, den han udførte i Stykket af samme Navn, slutter jeg, at han aldeles ikke kan kaldes en god, end sige en fuldkommen Skuespiller; thi den gode Skuespiller, der vel ei kan være alle Fag lige voxen, vil dog aldrig skille sig saa slet ved nogen Rolle, som Hr. Steiner skilte sig ved samme. J en Kostume, den mere lignede en gammel Landsbyskolemesters end en Adelsmands (forhen pragtfulde) nu afslidte Dragt, triner han frem, byder Tilskuerne et Sprog, der var mere en lystig Broders Tone, naar han vil persiflere eller rettere vrænge efter en Fornem, end den virkelig stolte, dog alvorlige Tone, hvori det ikke kan nægtes, Holberg maa have tænkt sig sin Don Ranudo tale, stanger sine Tænder gjennem det højt opspillede Gab, udspytter eller lader i det Mindske, som han udspytter det Løsrevne, (med Forlov at sige) ned mod Parterret, (medens paa samme Tid hans Donna udbreder med megen Ophævelse en paltet Silkeklud for der lydelig at snyde sig). - Nu reiser sig - den af Hunger kraftløse Don Ranudo, Nei en ravende Beskjænket, der med stive Knæer krydser over Theatret. Bonden - den gamle Steiner - kommer ind; man skjærer af hans Ost og Brød, og der opstaaer en Riven og Kappen om, lig, sultne Dyr i et omreisende Menagerie, at opsnappe og atter og atter opsnappe de paa Gulvet af Bonden tabte Brødstumper og Osteskorper. - O Fuldkommenhed, o Høide af dramatisk Konst, - Portionen virker: den for dinglende og ravende Don Renudobliver nu kort derpaa saa fix og stærk, at han kan tage Theatret i to Skræv. Siden ifører Hr. Steiner sig en Liigkappe, og tilsidst sin indløste Dragt, der er en reen Caricaturdragt, ligesaa sjusket som upassende; – man maa jo antage, at dette er Don Ranudos gode Klæder, der i bedre Dage have været pantsatte, og nu ere blevne indløste – men hvad man ikke kan nægte er at Hr. Steiner nu tro vedligeholdt hvad Dragten fordrede; thi, da han faaer at vide, at han er bedraget, seer man ret den spanske Grandesse tage afsted som en for sine Penge bedraget halvgal. Aagerkarl i en Kotzebunde. - Føi nu til dette en til Vane bleven læspende, stundom pibende Stemme, og den livagtige Fuldkommenhed af en Skuespiller staaer for os. Om Hr. Dahlberg kan kun siges det, at han, som Begynder i Konsten, røber Anlæg; og, da han understøttes af en klar Stemme og et temmelig godt Udvortes, er det at formode, han kan blive ret brugbar. Hans Daniere i den Døve, og især hans Johan i Kiærlighed, uden Strømper, i hvilket sidste Stykke hans Dragt og Stemme især var særdeles passende - saae man, som Forf. anmærker, med Fornøielse. Men, naar det videre hedder: "De tvende andre Skuespillere, Frank og Stegelmann, kunne ikke maale sig med Ovenmeldte i Fuldkommenhed, atter Fuldkommenhed!!) da er jeg kun, hvad Stegelmann angaaer, af hans Mening, aldeles ikke derimod, hvad Frank angaaer. Jeg troer snarere, at det om denne kan siges, han - med den ældste Jomfru Steiner, holder Selskabet opreist;" da disse to ere i mine Tanker de eneste, hos hvem man einer et virkelig ei ubetydelig uddannet Konsttalent. Det er sandt, Hr. Frank er endnu ei det danske Sprog mægtig, og kan derfor i danske Stykker ei tilfredsstille; det er ogsaa sandt, at han - hvad sandelig er at beklage – i muntre Roller gjør sig stundom skyldig i de Narrestreger, dette Selskab ei sjelden indblander i deres Roller, ventelig for, som de troe, at more Publicum, men i tydske Stykker, især alvorlige, hvor altsaa ingen Leilighed til Bajatsstreger gives, har jeg, som mange Andre, flere Gange seet ham med særdeles Fornøielse. Jeg har f. Ex. seet ham, som Munken i Stykket Sibonia, hvor Dragt, Gebærder, Anstand og Stemme vare saaledes, at han paa ethvert Theater vilde været seet med Tilfredshed. Som Rodemester Volf i Hussitterne rystede han i Scenen med hans Hustrue angaaende Offeret af deres Børn, og dog har jeg seet og følt en Rosing og Kones Spil i denne Scene. J slige Roller er og hans lidt tykke Stemme ei heller som i yngre eller blidere Roller ham i Veien. - Hr. Stegelmann derimod burde ikke betræde noget Theater, da han aldeles mangler enhver Prydelse, Jomfru Thalia maa ønske sine Sønner: "Hans Udvortes er ikke smukt, hans Sprog, som Madam Steinere, tydsk dansk, hans Mimik aldeles upassende. Jeg har seet ham blande flere Roller, som Major Turnek i Brandskatten, hvor han var kold som Jis, i Præsten, i Elskovsbarnet, hvor han prækede, som en Skoledreng, naar han fremsiger sin Lectie, og i det smukke Stykke, "hvem veed hvad det er godt for som jeg ved denne Leilighed, ei noksom kan takke min danske Landsmand for at have beriget vor Litteratur med - hvor han, som Slagteren, Mester Bulbax tog afsted, som om det havde været een af hans hornede Undersaattere. Taaleligst var han som Overbraminer i Lanassa, ogsaa som Lægen i Sidonia, med samt hans overskaarne Paryk, kan fældes samme Dom. Dette om Personalet. Hvad Dicorationerne angaaer, da ere disse meget maadelige; dog dette fik man at see igjennem Fingre med, men saa burde dog Selskabet ei heller give saadanne Stykker, hvor hiin Mangel forstyrrer Jllusionen saa betydelig, som i Sidonia var Tilfældet, hvor Fyrstens Værelse var tillige Sædet for den hemmelige, eller, Gud veed, hvilken anden Ret. - Et andet Fængsels Bagtappe burde dog Entrepreneuren anskaffe saa meget troer jeg nok det kunde kaste af sig, da det hullede og tilsmurte Stykke, der skal forestille samme, ligner mere en Stump, af Musene søndergavet, Sækkelærred i naturlig Tilstand, end et Bagtæppe.