Corsaren, 1841-07-02
Samlet Beretning om Festdagen den 22de Juni. Næst Solen, var det første skjønne Syn, jeg saae paa denne Dag, en Soldat i hvide Buxer. O, hvor mit Hjerte begyndte at banke ved denne Bebudelse af Festdagen! Han stod ved Foden af Frihedsstotten (jeg kom nemlig fra Frederiksberg, da jeg ikke ynder at boe i Kjøbenhavn af Frygt for "det onde Blod", som hersker saa smitsomt derinde), og han var ogsaa et Slags Frihedsslag: rød, hvid og blaa. Efterat mine Øine et Minut havde frydet sig ved hans Beskuelse, og Længselen efter noget Nyt mig videre. Ved Vesterport saae jeg det samme en gros. Endelig naaede jeg Gammeltorv. Guldæblerne sprang, et Øieblik hævede de sig paa Vand, glimrende i Solen, og - faldt ned i Dybet. - Jeg vendte mine Fødder mod Domhuset - aa hvilken deilig Retfærdighedssigur! Ha Du ulyksalige Ditto ved Nørreport, var Du ikke aldeles blind, maatte Du ærgre Dig en Svindsot paa Halsen ved at see denne Din stjønne Søster. - Fremad, fremad! Jeg staaer ved Holmensbro; paa Kirkemuren, tænk Eder min Glæde, der stod Frihed - Constitution, med Kroner over. Nogle ville rigtignok paastaae, at det skulde sige Frederik - Caroline; og Gud bevare os! det er jo lige saa glædeligt. - Jeg blev trykket fra høiere Steder, og maatte til Gjengjeld trykke paa Lavere, der herskede fuldkommen Trykkefrihed. - Min Gud, hvor Tiden gik national. - Klokken var over Tolv, da begyndte Klokkerne at ringe og Kanonerne at brøle (jeg tænkte paa salig Frederik). Minutterne fløi, Dampskibet kom - hvor de Danske jublede, som havde faaet billetter til Tribunerne! Skibet standsede og uvidende om til hvilken Side det skulde gaae, nærmede det sig først til Kirken, hvor Folket stod, og derpaa over til hvor - *) stod. "Hattene af, Hattene af!" lød det i ængstelige Toner, og, da jeg frygtede for, at Nogen skulde troe, jeg beholdt min paa, satte jeg den paa min Stok og hævede den høit i Veiret; men hvor jeg gyste, da jeg erindrede, at det var Frihedens Symbol, en rund Hat, jeg saaledes vovede at opløfte. Dampskibet kom paa sin Plads, og jeg saae Kronprindsessen. "Hille den gloende -" udbrød jeg; men holdt op ved Tanken om, at man maaskee ikke turde bande paa denne Dag. Hun steg i Land, det gik umaadelig hurtigt, det var slet ikke dansk. - Jubelraab, Fanfarer, Vrælen, Støien, Pusten, Trykken, Trampen, Alt blandede sig imellem hinanden, og forvirrede mig, saa jeg først fik min Samling igjen, da jeg var kommen hen til Kehlet og læste C. Mis Sonet. Da følte jeg noget Koldi løbe mig ned af Ryggen, og var helbredet. Da Solen gik til Hvile, reiste jeg mig - ikke fra Taffelet, men fra mit Skriverbord, for at see Folkeglæden yttre sig ved Jllumination. Herre Gud, hvor Kjøbenhavnerne vare blevne oplyste; men man kunde see, at deres Øine endnu ikke vare stærke nok til at taale en saadan Glands, hvorfor de alle strømmede til den mørke Slotsplads og hørte paa den deilige Tappenstreg; den var ogsaa rar, især naar man kun hørte Piber og Trommer. Det var ægte dansk Musik; den fik da ogsaa Ende.- Nu skulde man rigtig fryde sig over Lysestøbernes Gevinst. Paa Skippernes Laugshuus oplyste Coffardimændene Søofficiererne, som stode ligeoverfor, til Gjengjæld for Disses daglige Bestræbelse for at oplyse Hine om Marinevæsenet. Hvor Holmen var smagfuld belyst ved Hielp af Beeg og Tougværk. - Theatret lovede med mange Lamper Fordærvet Comedie. - Kunstacademiet - aa hvor nydeligt de fem Personer seilede i en Muslingskal, stor nok til at rive Farve i for hele selve Bygningen. Og saa de pene Trekanter i Vinduerne; de maatte absolut henlede Tanken paa trekantede Hatte med Guldgaloner om. - Bredgaden, næsten lutter Beeg, ikke et eneste glad Ansigt - bag Lysene. - Folk vare reent gale efter at komme i Castellet, jeg maatte med; men, da jeg ikke kunde komme ind af Porten, maatte jeg *) En Tankestreg kan være meg et- og intet sigende. gaae af Langelinie, den var aaben - hvor forekommende! Underveis tænkte jeg paa dem, der engang talte om en Skov af Master paa Rheden; saae de den nu, vilde de troe, der havde været Skovbrand. Jeg kom lykkelig i Castellet; der var rigtignok meget at see: Lamper, som ikke vilde brænde, Rustninger og Spyd som vare usynlige, eller i det høieste Drømmebilleder, Dannebrog som hang død i Mørket, Grønt som der gik Jld i - uf nei, det er dog rædsomt deiligt, at see Folkeglædens Yttringer. - Ned af store Kongensgade; der havde hver af de høie Ægtefolk sin Stjerne i "Paradiise; den hele Gade, lige saa kjedsommelig som det foregaaende. - Østergade, intetsigende som sædvanlig. - Nicolai Taarn var blevet stukket med en brændende Ruder-Fire. - Hofapotheket, - det var noget at tale om; der vare to Engle med Mavebælter, hvorpaa der var broderet Navne, og en stor Mand som holdt Sennesblade over deres Hoveder. - Postgaarden var virkelig smuk, man kunde see, at Jnscriptionen "kongelig Postgaard" var med forgyldte Bogstaver. - Regentsen, hvilket mørkt theologisk Udseende! Den havde et værdigt Sidestykke i Studiegaarden - Skade at de ikke laae ligeoverfor hinanden. - Domhuset, det smukkeste som blev fremviist. Man spillede Galoppader derinde - en mærkelig Afvexling fra den sædvanlige Musik, Adagio. Tæt herved mødte jeg, tænk hvilken Lykke, alle de Kongelige; det var rørende at see den Kjærlighed, hvormed Gardeofficiererne rede saa tæt paa Siden af Hans Majestæt Kongens Vogn, som det vel var dem muligt. Nu havde jeg nydt Dagens Glæde. Det Eneste, jeg savnede ved Jlluminationen, var - Hjerter! naturligviis i Transparenter; thi forresten var der saamæn Hjerter nok. - Da jeg lagde mig til Ro, svoer jeg paa, at om der ogsaa blev Bryllup igjen om tolv Aar, skulde jeg ikke flytte en Fod for at see - Folkets varme Hjerter.