Den Vest-Sjællandske Avis, 1827-12-28
Forerindring. Den naturlige Religion kalde vi den Kundskab om Guddommen, om dette Væsens Hensigter med Verden og Menneskene, og derfor ogsaa om disses Bestemmelse og Forhaabninger, som vi Menneske kunne erhverve os ved at tænke over vor egen Natur og den Verdens Natur, hvori og levet den gabenbarede derimod er den, som er paa en overordentlig Maade og ved en særskilt Foranstaltning bleven Menneskene meddeelt. Naar Menneskene kunde rigtig bruge deres Fornuft, saa maatte den naturlige og den aabenbarede Religion stemme fuldkomment overeens med hinanden; denne kunde vel indeholde noget meere og fuldstændigere, som det overgik Menneskenes Evner selv at udfinde, men modsigende kunde de ikke være; og naar dette desuagtet fandt Sted, saa maatte strax den naturlige Religion vige for den aabenbarede, at sige naar dennes Sandhed forst var beviist, og tillige det var blevet beviist, at man havde forstaaet den rigtigt, til da var det imodsigeligt at Mennesket havde feilet i sine Betragtninger. Denne Eftergivelse indrømmes der i Forveien ved de Betragtninger, som skulle blive meddeelte; dersom nogen, hvilket jeg dog ikke troer, skulde finde, at de ikke kunne rigtigt harmonere med den aabenbarede Religions Underviisning. Men om derfor ogsaa den naturlige Religion beholder altid noget ufuldkomment ved sig, fordi den er kun et Product af Menneskets egen gandelige Anstrængelse og ikke et umiddelbart himmelsk Lys, som omstraaler det, saa fortiener den dog vor Høiagtelse og er værdig til at beskiæftige vor Eftertanke, thi da Gud har aabenbaret sine uendelige Egenskaber i denne Verdens Jndretning og har dannet den fuld af Viisdom og Naade, og tillige har givet og Mennesker Fornuft til at tænke overde Ting, som omgive os, saa er det vist ogsaa dette Væsens Villie og Hensigt, at denne Verdens fornuftige Beboere skulle ikke være ligegyldige ved hans Gierningers Herlighed; men at vi skulle betiene os af de os medgivne Evner til at betragte dem, og paa deres Betragtninger bygge vigtige Sandheder. De, som desuagtet foragte den naturlige Religion, synes for en Deel at kunne fortiene at kaldes Guddommens Foragtere, nemlig for saavidt de foragte hans Tale til dem igiennem sine Gierninger ogsaa ere de hellige Skrifter fulde af ophøiede Betragtninger over den Uendeliges Værker, Den naturlige Religion besidder den Egenskab, at den fra en Tidsalder til en anden maae opnaae en høiere Fuldkommenhed fordi Menneskenes Kundskab om beskaffenheden af den Verden, hvor de leve, maae blive forøget og beriget, ligesom Menneskeslægten lover længere paa Jorden. J Oldriden, eller i Tidsalderen for Jesu Komme til Verden, levede mange meget tænksomme Mænd, som grundede over dens Beskaffenhed, Oprindelse, og over Religionens Hemmeligheder. Men i denne Tidsalder vare Menneskenes Kundskaber om Naturen og om Menneskelivets Gang endnu meget ufuldkomne; de manglede Redskaber til rigtigt at observere de himmelske Legemers Bevægelser og Foran ringer; de kiendte kun en liden Deel af Jordens Overfløde, deres Jndsigter om dens Bygning og Frembringelser vare høist ubetydelige, og de formaaede kun at overskue er lidet Stykke af Menneskelidets Gang og af Menneskeslægtens Skjebne. Det kunde derfor ikke være andet end at deres Betragtninger over denne Verden, og de Religions=Sandheder, som skulde bygges derpaa, maatte vær saare ufuldkomne, uagtet de af og til fremkom med meget lyse og høie Forestillinger. J de første 15 Aarhundrede efter Jesu Fødsel forblev Tilstanden omtrent den samme; mangehaande Fordomme og overtroiske Forestillinger formørkede desuden Menneskenes Fornuft, og Christendommens høie kystraalede som Sølen over en Ørken. Først siden Bogtrykkerkonstens Opfindelse og de Forandringer, som paa den Tid begyndte at foregaae i Menneskelivet, udvidedes Menneskenes Kundskaber om der i egen Natur og den Natur, som omgiver dem, og Skaberens Jndretninger, Hensigter og Veie begyndte at blive klarere for dem. Jmidlertid har Menneskets Fornuft siden denne lysere Periodes Begyndelse lidt under to eiendommelige Svagheder, som dets Siæl er underkastet, nemlig Tankeløshed og Grublerie Tankeløshed er Menneskenes almindelige Feil, de leve i en Verden fuld af Viisdom og faderlige Foranstaltninger og tænke ikke over den; det som de hver Dag see for Øinene vænnes de til at see, det som ligger dybere giøre de sig ikke Umage for at oplede. Naar et nyt Beves og Skaberens Magt, eller Viisdom, eller Naade stilles dem for Øinene, saa rører det dem for et Øieblik (saaledes tilstod Professor Hedvig, da han gjorde sine Opdagelser og Mosarternes Bygning, som tilforn vare saa lidet bekiendte, at det opvakte en Følelse hos ham, som han læste i Bibelen) men dette Jndtryk udslettes snart. Man bemærker det især ved to Videnskabers Dyrkelse, Astronomien og det menneskelige Legemes Studium; begge disse Gienstande indbyde fremfor alle andre til Guddommens Tilbedelse; den første fordi den aabner Udsigten udenfor vor Jordlode i den grændseløse Sto hed, som omgiver den; den anden fordi Menneskets Legeme er den konstigste og fuldkomneste Organisation som vi kiende, imidlertid give dog mangfoldige Mennesker sig af med at studere disse Gienstande, uden at derfor deres Siæle blive hævede derved til høie og trøstefulde Forestillinger; de tænke kun over der for at faae at vide hvorledes de ere beskafne, eller for at giøre en praktisk Anvendelse deraf, men de udlede ikke deraf religiøse og moralske Betragtninger. Aarsagen til denne Tankeløshed ligger i den menneskelige Aands naturlige Svaghed, som bestaaer i, at den har ondt ved at holde fast ved det, som ikke umiddelbart beskiæftiger Gandserne eller Jndbildningskraften (den udvortes eller indvortes Sandselighed) eller ved det som er reent gandeligt og fornuftigt. Mennesket maae have et sandseligt billede for dinene eller i Tankerne, naar dets Opmærksomhed skal fængsles; det har alle Religioners Historier lært os. At det maae være saaledes er begribeligt; thi hvilke Skabninger ere vel Menneskene, de ere Skabninger, som blot staae et Trin over Dyrene; og hvorledes ere disse beskafne, de leve i denne herlige Verden; de see den; men de kunne ikke tænke det mindste over den. Menneskene ere nu komne et Skridt videre de kunne begynde at tænke over den og at søge den Usyn ge i den synlige Verden; men hans Væsen og Hensigter undflye ligesom bestandig deres aandeligt svage, af den sandselige Taage omhyllede Blikke. Derimod kan man overlade sig til det sikkre Haab at naar vi gjøre et Skridt videre fremad, nemlig naar vi forlade Menneskelivet og gaae over i en anden Tilstand, saa vil det Aandelige blive ligesaa let og naturligt for vor Fatterne, som det nu falder os vanskeligt at finde og fastholde det. Det vil udentvivl blive den første Følelse af Sallighed for os, naar vi forlade Jorden, at Tanken om Guddommen gaaer og for os i en større Klarhed, og at vi komme til at beskue denne Verden paa en anden og langt fuldkomnere Maade; vi ville da føl os opløftede over det Jordiske og forsatte fra en sandselig til en aandelig Sphære, Den anden Svaghed ved den Menneskelige Siæl, som er til Hinder for Erkiendelsen af og Folelsen for den naturlige Religions Sandheder, er dens Hang til Grublerie, som bestaaer i, at den vil vide for meget og for hurtigt, den vil enten forcere sig til at skue ind i de Hemmeligheder, som ikke kunne vides, eller den vil strax og uden de behørige Forberedelser trænge frem til Grændserne for den menneskelige Kundskabskreds. – Man opdager snart, at man er paa alle Seder omgivet af Hemmeligheder, som vi Mennesker ikke formaae at udgrunde, og vi bør ved Undersøgelsen om Religionens Sandhed, ligesom ved ethvert andet Foretagende, betænke hvilke Skabninger vi ere, beregne vore Kræfter og ikke vove og længere ud end vi kunne komme. For det andet maae vi betænke hvilken Vei vi have at gaae, naar vi ville søge at erhverve os en saadan Kundskab, og vi bør da erkiende, at det et lysest og meest forstaaeligt nærmest omkring os, at alting bliver dunklere, som det fierner sig meere fra vor daglige Kreds af Erfaringer; man maae derfor først langsomt og efterhaanden nærme sig til Grændserne for de Ting, som kunne vides. Har man først banet sig en sikker Vei til denne Grændse og staaer tankefuld ved den, saa kan det være os tilladt at kaste et phantastefuldt Blik ned i de hemmelig hedsfulde Dybheder, hvorpaa man støder. Men begynder man for tidlig at gruble over det Legemliges og Aandelige Natur, over altings Oprindelse, over Guddommen og over Evigheden, hvor saare let forvildes man da ikke i sine Betragtninger, (Saaledes gik det Oldtidens Philosopher) Vænner man sig derimod til at tænke over den Verden man lever i, forsaavidt man formaaer at betragte den, søger man overalt at forklare sig ikke blot hvorledes Gienstandene ere beskafne men tillige hvorfor de skulle være saaledes indrettede, hvad de betyde, hvorom de paaminde, hvorledes det ene er forbundet med det andet, saa aabner man sig et grændseløst og lidet befaret Hav af Betragtninger, Følelser og Forhaabninger, og bygger sig en fast Grund for de høieste og trøstefuldeste Saalænge man kan holde sig i en saadan aandelig Spænding, saa foler man sin Siæl Sandheder. i en saa hol og opløftet Stemning, at det kommer os for, som man kunde undvære en umiddelbar Veiledning til Kundskab om Religionens Sandheder. Men snart føler man sig overvældet af sin Aands naturlige Svaghed; den høie Siælens Stemning synker og man nødes at tilstaae, i det mindste at Menneskenes Mangfoldighed ikke er i den Stilling, at den kan lade sig nøie med saadanne Betragtninger, og man maae erkiende den menneskelige Naturs store Trang til en aabenbaret Religions Veiledning Hvad er da Hensigten med de følgende Betragtninger den at fremstille kort og fatteligt de Religions=Sandheder, som Forfatteren troer at Mennesket kan erkiende paa egen Haand og naar det giør en rigtig og rolig Brug af sin Fornuft. Da disse Betragtninger ere et Produkt af egen Tænksomhed og ikke udskrevne af andre Bøger, saa kunne de ikke forventes at være fyldestgiørende uden for Forfatteren selv; de staae aabne for Alles Prøvelse og skulle ikke paanødes nogen, hvorfor ikke heller Nogens Misbilligelse eller Dadel skal blive taget ilde og eller ansees for krænkende; den samme Frihed, som Forfatteren har tilladt sig ved sine Granskninger, besidder ogsaa ethvert andet Menneske. Hvo som derfor ved noget bedre, han meddele det. Kunne disse Betragtninger ikke overbeviise, saa kunne de dog opvække Eftertanke. Meddelelse af en for os selv beroligende Beskuelse er som et Lægemiddel, som vi selv have Tillid til og som vi velvilligen tilbyde andre ifald de kunne hielpes derved; men vi for ternes ikke om de ikke ville bruge det. Den gode Hensigt holder sig frie fra Fordringer. Tingen selv er just et saa let; men den skal foredrages saa fattelig, som man formaaer det. Lidt Anstrængelse af vor Eftertanke fortiene desuden Undersøgelser af denne Natur, som angaae Menneskenes vigtigste Jnterresser. Betragtningerne falde imidlertid tungest i Begyndelsen; men som man kommer længere hen ville de stedse blive fatteligere. Der er indrømmet, at man ikke maae for tidlig vove sig ud til Grændsen af de Ting som Menneskene kunne vide; men den, som har med Forsigtighed foretaget sig Reisen dertil, kan gjerne tillade sig at føre dem, som ville vide Veien, til denne Grændse; det er til Nytte for i Tiden at tilbageholde Tilbøieligheden til at vove sig for vidt og til at fordre for meget. Fremstillingen vil denne Sang begynde ved denne Grændse, og efterhaanden fore os tilbage til det Punkt hvorfra Betragtningerne ere udgaaede. Disse ere i Korthed følgende. Naar vi ville begynde med vore Betragtninger ved den yderste Grændse af de menneskelige Kundskaber, saa maae vi begynde med den Grundsandhed, eller med den første af alle Sandheder, at der virkelig er noget til, eller at der existerer noget. Uagtet al Menneskenes Lyst til at gruble og til at tvivle er der dog ingen faldet paa at nægte denne Sandhed. J det mindste have dog alle maattet tilstaae: at de selv ere til. Men Grublerier er imidlertid gaaet saavidt, at nogle have sagt, om ikke troet: at paa deres eget Jeg nær, saa kunde de ikke være sikkre paa, om alt det øvrige er til, eller om det ikke er et blot Skin eller Blendværk. Den sunde Menneskeforstand har forebygget, at en saadan Jndbildning kunde blive almindelig. – Vil man imidlertid forklare sig hvorledes man kommer til den Overbeviisning om, at der virkelig er noget til saa indseer man let, at det kommer deraf, at man besidder en Selvfølelse, og at der i denne Selvfølelse forekommer en dobbelt Fornemmelse, en Fornemmelse om vort eget Væsen, og en Fornemmelse om Tine, som ikke høre til vort Væsen, som ere uden for os, og som vi med et Ord kalde Verden. Den samme Selvsølelse som lærer os det ene, lærer os ogsaa det andet, og den ene Fornemmelse er ligesaa sikker som den anden. 2. Vi have opholdet os saalænge ved en saa simpel Ting for at bøde af for at Gruble riet ikke skal forstyrre os i vore Betragtninger, men vi have endnu en liden Kamp at usholde inden vi kunne med Sikkerhed og uforstyrret lægge Grundvolden til dem; der ere andre Grublerie som ved ikke nægte, at der gives udvortes Tine, eller andre Ting til end bort eget Jeg, uden som derimod meene, at vi ikke kiende noget til deres sande Væsen; men kiende den kun saaledes som vi ere istand til at forestille os dem, og at disse Forestillinger og dem ere forske lige fra deres væsentlige Beskaffenhed, hvorved heele Verden blev, naar det saaledes forholdt sig, for os ikke heller andet end et Skin. De betænke ikke, at man maatte være ophøiet over Menneskenaturet og staae uden for den for at kunne fælde en saadan Dom. Vi have ingen Grund til at troe at bor Forestillinger og de Ting, som omgive os, ere falske og ugrundede; men vi maae indrømme at de kunne være meget fuldstændige, at de Ting, som omgive os indeholde noget langt meere, sort vi først kunne lære at kiende, naar vore Evner forhøies og udvikles. Saaledes forholder det sig med Dyrenes Forestillinger om denne Verden, saaledes ogsaa med Menneskene naar de kun betragte en Gienstand allene med een Sands og i en Afstand. Vi ville ikke overlade os til grublende Tvivl om vore Kundskabers Paalidelighed; men tillidsfuld søge at opklare og berigtige dem saameget som det er mueligt for og Jnden vi rykke frem til vort egentlige Formaal, maae vi tillige endnu i Forveien væbne 28 mod et tredie Grublerie, som ellers siden kunde forvirre os. Der gives to Begreber, som idelig komne for, som vi altid have et gjøre med, og som dog altid have noget dunkelt og danskelige ved sig, naar man vil søge at opklare dem. Det ene forekommer ved alle sandselige og legentlige Ting, og bestaaer i, at vi ikke kunne tænke os dem anderledes end som at de indtage en vis Plads eller er Rum, det andet forekommer ved alle Ting, som kunne forandres, hvilket finder Sted saavel ved alle gandelige som legentlige Gienstande, og bestaaer i, at alle disse Forvandlinger foregaae i en vis Orden og efter hinanden, som vi kalde Tiden. Da der nu er som sagt noget uforklarligt ved disse 10 Begreber, narsom der er ved alt det som gaaer døbt og ligger langt tilbage, saa er man faldet paa at antage, at det er uvist om der gives noget saadant som er Rum og en Tid, og at de ere ikke videre end en des Form ved vor gandelige Natur, hvori den giør sig Forestilling om det Sandselige og det Foranderlige, atter uden at betænke at man maatte staae udenfor Menneskenaturen for at kunne vide dette. Den funde Menneskefornuft redder os atter for Grubleriets Forvirringer, og lader og ikke omtvivle at der virkelig gives et Rum eller en Plads til, hvori det legemlige befinder sig, og at alle Forandringer ved den samme Ting følge virkelig efter hinanden, og at dertil behøves en Tid til den, og at begge Begreber ere i Grunden ikke vanskeligere at tænke sig, end at tænke sig at noget er til og noget forandres. 4. Man vil maaskee finde, at denne Indgang er for ter og for lang; men det er ikke heller moersomt at rydde Grunden til en Bygning, at slæbe Grundstenene hen til den og lægge dem kaste og i Orden, men vil man opføre en solid og smuk Bygning, saa maae man finde sig i denne Uleilighed. Nu da Pladsen er ryddet ville vi lægge Haand paa Bygningen, 5. Ligesom det er den første af alle Sandheder, at der virkelig er noget til saa er det den næste efter denne: at der altid har været noget til. Denne Sandhed synes vel ikke ved det første Øiekast at være saa modsigelig som den første, men ved lidt Eftertanke vil man erkiende, at den er ligesaa sikker som den første; thi naar det ikke forholdt sig saaledes, og der eengang havde slet ikke været noget til, saa var alt det, som nu er til, fremkommet af Jntet og ved Jntet, som en en væsentlig Umuelighed. En Ting kan kun fremkomme af en anden Ting, hvoraf den sammensættes og omdannes, eller i det mindske ved en anden Krafts Virksomhed; men hvor begge Deele mangle er det umueligt at neget kan fremkomme. Vi nødes til at troe mange Ting, som ere ubegribelige; men det Umulige faaer Jngen os til at troe. Den som derfor ikke troer, at der altid har været noget til, har givet sin funde Menneskefornuft Afsked. 6. Det, som saaledes altid har været til, kalde vi det lendelige; da det ikke har nogen Begyndelse og ikke heller kan faae nogen Ende, thi ligesom det er umueligt, et noget kan blive til hver intet var til i Forveien, hvoraf det kunde frembringes eller som kunde stembringe det, saa kan det heller ikke ophøre at være til, naar ikke noget er til som formaaer at tilintetgiøre det. – Vi kunne deel ingenlunde begribe det endelige. Da vi selv ere endelige, og kunne angive Tidspunkten, for Begyndelsen af den Tilstand, hvori vi nu befinde os, saa formaae vi ikke at fatte det, som hverken har Begyndelse eller Ende, vi kunne ikke engang begribe hvorledes den nærværende Tid kunde komme naar den aldrig havde begyndt. Jmidlertid er det umueligt andet end det maae være saaledes: vi nødes til at troe, at noget er til, som er ubegribeligt for os, thi ellers blive vi nødte til at troe paa det Umuelige. Vi ville desuden betænke, at det gaaer med vore Kundskaber som med vort Syn, de begynde med det Middelpunkt hvori vi selv befinde os, de udvide sig efterhaanden ligesom dette men vor gandelige som vor legentlige Synskreds bliver altid begrændset. Synet af den stiernefulde Himmel opvækker en Siælen opløftende Ahnelse om dens umaalelige Storhed, vi troe den endskiøndt vi ikke fatte den. Af denne afgjorte Vished, at der er noget til, som er uendeligt, lader der sig udlede en anden Sætning, som fører og nærmere til vort Formaal, og som indeholder ubeskriveligt meget beroligende og haabefuldt for os, nemlig den, at naar det er nødvendigt, at der maae være noget til som er uendeligt i Henseende til Tiden, saa volder det slet ingen Vanskelighed at antage om det samme Væsen, alt det kan være uendeligt i alle andre Henseender, f. Ex. i Kundskab, Magt. og Virksomhed o. s. v. Det vilde endog være usandsynligt at antage, at et Væsen, som er uendeligt eller uindskrænket i een Henseende, skulde være endeligt eller indskrænket i en anden. 3. Man maae endnu for at staae aldeeles paa faste Fødder tilføie den bemærkning, at der gives en væsentlig Forskiel paa det Umuelige og paa det Ubegribelige. Det Umuelige er det modsigende, det som aldeles ikke kan være saaledes, f. Ex, at det paa det samme Sted og i den samme Grad skal være baade lyst og mørkt, at en Fiirkant skal tillige være en Cirkeo. s. v. Saaledes er det ogsaa umueligt at noget kunde blive til, hvor der aldeles ikke havde været noget til i Forveien; da derved manglede baade Aarsag og Middel. Derimod er det Ubegribelige kundet, som overstiger vor Fattevne, f. Ex. en ubegrændset Tid og Rum, da vi kun formaae at forestille os et berændset. At noget har altid været til er i sig selv ikke meere ubegribeligt end at det nu er til. Vi kunne, som det allerede er bemærket, nødes til, og blive det ogsaa virkelig i mange Tilfælde, at troe paa noget som er ubegribeligt for os, men vi kunne aldrig bringes til at troe paa noget som er umueligt. Hvorlænge har det f. Ex, ikke forekommet Menneskene utroeligt, at Jordkloden ikke hviler paa noget, at den er beboet paa alle Sider, at der i Humetrummet ikke gives noget som er oventil og noget, som er nedentil, og dog kan man ikke længere omtvivle at det er saaledes Hvad er ubegr beligere end de himmelske Legemers Bevægelse, de levende Væsners Frembringelse o. s. v. Vi ere paa alle Sider omgivne af det Ubegribelige; det vil sige af Ting, som overgaae vor Kundskabs Cone. 9. Den Overbeviisning at der nødvendigt maae være noget til, som erubegribeligt for os er os vigtig i en dobbelt Henseende. Først for ikke at tabe Modet om vi ved at fortsætte vore Betragtninger skulde støde paa noget, som maatte forekomme os uforklarlige (f. Ex. det Onde, som findes i denne Verden) thi da det Uendelige er Ubegribeligt for os, og vi som endelige Væsner aldrig kunne udgrunde det, saa kunne gjerne de Ting, som ere til, være gode og rig tige, fordi vi ikke kunne indsee at de ere det, og bør vare saaledes beskafne, som de ere, fordi vi ikke kunne begribe det. For det andet for at afholde os fra at ville udgrunde og aldeeles gjennemskue noget af det, som hører til det Uendeliges Natur, og hvortil netop Tiden og Rummet hører, i hvilken derudover sin Virksomhed. Vi Mennesker ere endelige Væsner, vi have først til en vis Tid begyndt at leve og tænke som Mennesker, vi formaae kun at see os omkring i en vis Strækning og at skue ned i en vis Dybde. Vi ville giøre det saa omhyggeligt og saa forsigtigt, som det er mueligt, men vi ville ikke indbilde os, at vi kunne faae alt at vide, og vi ville vogte os for at gaae videre i vore Betragtninger end vore Evner kunne tillade os det; men alleene søge at udlede og overbevise os om de Sandheder, som ere vigtige for os for derefter at indrette vort Forhold, for at berolige Sindet ved det jordiske Livs Ubehageligheder, trøste det ved dets Lidelser, opløfte det til høie og oplivende Forestillinger og sætte vort heele Væsen i en passende Forbindelse med det hemmelighedsfulde Hele, hvori vi befinde os, 10. Naar vi saaledes have lagt den første sikkre Grundvold for vore vigtige Undersøgel, ser, og udrustet os med det fornødne Mod og behørige Forsigtighed til at anstille dem, saa ville vi gaae udfradet Punkt, hvorpaa vi staae i de existerende Tings Række for at forklare de Ting, som vi kunne fornemme og iagttage, eller i det mindste for at giøre dem tydelige for vor Eftertanke. – Begynde vi saaledes med at betragte os selv, saa kunne vi ikke negte at vor Selvfølelse og vore Betragtninger lære os vort eget Væsen at kiende som at indeholde noget forskielligt, og at bestaae af en dobbelt Natur. Den almindelige funde Menneskeforstand lærer Mennesket at adskille Siælen fra Legemet; den Kraft, som kan modtage Forestillinger om sig selv og om andre Ting, som kan forbinde dem paa maane Maader, som kan finde noget at være behageligt og andet at være ubehageligt, som kan fatte en Beslutning og udføre den og som hverken forekommer Selvfølelsen saaledes som den indtager et Rum eller har nogen Figur eller er sammensat af Deele, fra Legemer, som har sin Plads, sin Skikkelse, sin Farve, sin Form, En Blodhed eller Haardhed, som lader sig opløse i mange Deele og besidder mangehaande andre Egenskaber. Det er mueligt at Siæl og Legeme kunne i deres hemmelige Natur have meget tilfælles med hinanden; men vi formaae ikke andet end betragte dem som væsentlig forskiellige. Vi holde Siælen for at være vort rettejeg, og Legemet for vel at være nødvendigt for og naar vi skulle leve her paa Jorden; men dog ikke i den Grad at det udgiør vort sande Væsen. Denne Forklaring over var Selvfølelse lærer os at giøre Forskiel paa det Landelige og det Sandselige. Begge Deele af vor Natur, Siælen og Legemet kiende vi omtrent ligemeget, thi vi kiende dem begge af vor Selvfølelse; endskiøndt vi ofte indbilde os at kiende Legemet bedre end Siælen, fordi Forestillingerne om det Sandselige ere stærkere og meere livfulde end de om det Aandelige; men ville vi med vore Betragtniger, trænge dybere ind i deres Beskaffenhed, saa kunne vi ikke undgaae snart at støde ved dem begge paa noget hemmelighedsfuldt og uopklarligt. – Vi kiende noget til begge Dele, men vi kiende dem ikke fuldstændigt og kunne ikke ganske sige hvad de ere Er Forestillingen og vort Legeme for det meeste mere stærk og Udfuld end den om vor Siæl, saa er denne derimod meere dyb og inderlig 12. Saameget vide vi især med Vished, at alt det Fornuftige, som vi kunne foretage os, maae tilskrives vor Siæl, eller dette vort usynlige indvortes Væsen, hvoraf vi have en dyb og eiendommelig Selvfølelse og ikke dette vor synlige udvortes Legeme, hvorved vor Siæl staaer i Forbindelse med den Verden, som omgiver den; dette Legeme, som virker paa Siælen og som denne betiener sig af som et Redskab for at virke. 12. Betragte vi nu, efterat have betragtet os selv, de Ting, som ikke høre os til, de som omgive bort Legeme og ere udenfor os, saa maae vi snart lægge Mærke til, at de ikke løbe samme i eet og udgiøre en forvirret og confus Masse, saaledes som ved enkelte Partier af dem f. Ex. Dragberne i Havet og Strømmene i Luften, saa at vi ikke kunne godt adskille dem fra hinanden, men at de ere mangfoldige og tillige tydeligt afsondrede fra hinanden og at de dag paa mange Maader staae i Forbindelse med hverandre, saaledes kan man skille det en Menneske og Dyr fra det andet; Menneskene fra Dyrene, disse fra Planterne og disse igien fra de livlagt Ting; alle disse mange Ting opholde sig paa Kloder eller Verdener, som ligeledes ere tydeligt skilte fra hinanden. Men alle disse mange forskiellige Ting have dog det tilfælles med hverandre, at de ere Legemer, udfylde et Rum og bestaae af mange Deele, og at der tillige virke i dem nogle hemmelige og novortes Kræftet, f. Ex. i Træet saalænge indtil det er udgaaet og i Døret imedens det lever; selv i vele Klodernes Legemer; thi der ere i det mindste Kræfter i dem virksomme, som holde dem i Bevægelse. At der finder en saadan Forskiel Sted paa disse Legemer og paa de Kræfter, som boe og virki dem, slutte vi os til af det, som vi have iagttaget hos os sels, om dette vor indvortes virkende Væsen og dette vor udvortes synlige Legeme hvori det virker, alle vore Kundskaber og Verden og om Guddommen, som vi Mennesker paa egen Haand kunne forskaffe os, maae oprindeligen gaae ud fra Jagttagelsen over vort eget Væsen. 13. Men naar vi anstille omhyggelige Betragtninger over disse udvortes Ting og sammenligne dem med det vi have lagttaget hos os selv, saa bemærke vi dog en stor Forskielighed. Der gives vel Væsner, som vi maae holde for et at have samme Natur og Jndretning som vi selv, nemlig vore Medmennesker; men der gives andre, som vel have et Legeme og tillige en Enne til at modtage en Mængde bunke og utydelige Forestillinger; men som ikke kunne tænke fornuftigt som vi, nemlig Dyrene, hos andre Skabninger besidder det indvortes virkende Væsen blot en Enne til at ordne og udvikle; men ikke til at forestille sig noget, saaledes hos Planterne og atter hos andre Væsner opdage vi blot en Kraft til at forene og til at adskille, til at bevæge og til at giøre Modstand, som hos de livløse Ting. 14. Men alle disse mange Ting, som ere omkring os, besidde to mærkværdige Egenskaber, først den: at de, uagtet de ere skilte fra hinanden, dog tillige staae paa mange Maader i Forbindelse saavel med os selv som med hinanden indbyrdes. Verden er saaledes ikke blot en Samling af lutter forskiellige Ting; men tillige noget sammenhængende, noget som er anlagt efter en hvis Plan; – og for det andet: at de ere dannede og indrettede paa en Maade, som røder en stor Konst og Overlæg i deres Sammensætning; og det tillige i den Grad, at det aldeeles overgaaer alt hvad et Menneske kunde udtænke eller frembringe; og dog kiende vi intet Væsen, som besidder høiere aandelige Enner end Mennesker. Jorlængere vi betragte denne Venden destomere faaer den Udseendet for os af et sammenhængende hensigtsfuldt og underfuldt Konstværk af en Omfang hvis Grændser vi ikke kunne øine og som er sammenordnet med en Magt og Viisdom, som i en ubegrændset Grad overstiger den menneskelige Naturs Evner. Da nu Verden er indrettet med saamegen Viisdom; da Menneskeer ikke kunne have indrettet den saaledes, og da alle de øvrige Væsner vi kiende fornen Menneskene ikke besidde nogen Fornuft, og da det er aldeles stridende mod vor Fornuft at antage en sammenhængende Plan, som intet fornuftigt Væsen har lagt eller kiendt, og viisdomsfulde Jndretninger og Hensigter, hvori intet fornuftigt Væsen har havt Andeel eller har fattet, saa at Menneskene skulle være de fornuftigste Væsner i en Verden, hvilken røber overalt en uendelig høiere Fornuft end deres egen. Nøder da ikke Betragtningen over deres egen Natur dem til at troe, at ligesom et indvortes fornuftigt Væsen virker i deres eget sandselige Legeme; at da ogsaa en hemmelighedssuld, usynlig, aandelig Kraft virker i alVerden, som har fattet og udtænkt dens Plan og som er denne Verdens underfulde Konstbygnings og dette Væsen, om hvis Tilværelse Overbeviisningen udspringer af vorundgrundelige Aarsag, eget aandelige Væsens Dybhed kalde vi Gud. 16. Tvivl svage Dødelige paa denne den største af alle Sandheder, ifald Dukanlænge udholde at tvivle, men tvivl ikke fordi Guddommen ikke er synlig for Dit Blik, ikke fattelig for Dine Sandser. Skue med Aandens Blikke ind i Dit eget Væsen, og under søg om Du paa en sandselig Vei kan faae Kundskab om Din aandlige Tilværelse, eller om Du opdager de aandelige Kræfter i den Dig omgivende Verden ved Sandserne, eller kun igiennem det Sandselige. – Tvivl ikke heller fordi Gud er ubegribelig; thi erindre Dig at det Uendelige maae være til og at det Uendelige er ubegribeligt og forglem ikke, at det Ubegribelige boer i Dit eget Sandselige og aandelige Væsens Dybhed. 17. Vi ville nu vende tilbage til de af os opstillede Grundsandheder, at ikke allene noget er til; men at der tillige har altid været noget til. – Hvad er nu det, som altid har været til Er det denne synlige Verden; eller den usynlige Kraft, som er Aarsag til dens vise Jndretning? Kunne vi længe være tvivlraadige ved at svare? Maae Aarsagen ikke have været til førend Virkningen, Det som udtankte Tingen førend Tingen, som blev udtænkt. Da der nødvendigt maae være noget til, som er uendeligt, hvad er da dette lendelige andet end Guddommen, 13. Men da Verden bestaaer af saamange forskiellige og fra hinanden afsendrede Ting saa kunde fo enhver af disse have sin særskilte Skaber, hvorfor skal man just antage en Gud, kund der ikke gives mange? Man kunde vel svare, da Gud er det endelige Væsen, saa kan man i tænke sig to eller flere Væsners Tilværelse, som tillige skulle være uendelige; men vi ville ikke hen Svaret fra denne Dybhed; thi det Uendeliges Natur og Forhold formaae vi ikke at giennemskue Derimod maae vi tilstaae, at Troen paa een eneste Gud udspringer for os af denne Vei dens Betragtning med samme Klarhed, som Troen paa Guddommens Tilværelse selv. Thi uagte alle sine Afdeelinger og Forskielligheder viser denne Verden sig for os som et sammenhængende og harmonisk Heelt, og det i en dobbelt Henseende, saavel ved store Ligheder og Overeenstemmelser, som finde overalt Sted; ved de herskende Jdeer, som gaae igiennem al Naturen, som ved den tydelige Forbindelse hvori den ene Afdeeling af det Skabte staaer med den anden, saaledes er det Livløse til fordet Levendes Skyld, Planterne for Dyrenes, disse for hinandens indbyrdes og for Menneskenes; Jordkloden er til for sine Beboere; dens tre store Afdeelinger, det faste Land, Havet og Luften, staae den nøieste og planmæssigste Vexelforbindelse med hinanden. Jordens Legeme er paa det undskilleligste forbundet med det heele Solsystem og Menneskenes forskende Blik opdage bestanden flere harmoniske Forhold i det ubegrændsede Universum, hvori dets Betragtninger tabe sig. For det tænkende Menneske Fornuft er Troen paa Guddommens Eenhed imodstaaelig, thi al Naturen bærer for os et Præg af den samme uendelige Aand, som har frembragt den. 10. Men fordi det vilde være at fornægte sin Fornuft, at ville omtvivle, at den sammen hængende, planmæssige med underfuld Konst og Viisdom indrettede Verden, hvori vi befinde os (et ler den Tingenes Orden hvori vi leve) er et Værk af et fornuftigt Væsen, saa vilde vi dog forvilde os over vor Fornufts Grændser og paa Grubleriets Afveie, naar v. vilde tiltroe os Evne til videre at kunne forklare os de oprindelige Forholhvori Verden staae til Buddommen f. E. om den er uendelig eller endelig; frembragt i at Evighed eller først i Tiden, af intet eller af noget; om de gandelige Væsner ere skabte af Gud eller emanerede af hans eget Væsen o. s. v. Det kan være en Moerskab for Speculationen at beskæftigsig med disse Undersøgelser; men vi bør altid erkiende, at det aldrig bliver til noget videre end en Tankeleg; thi det Endelige kan ikke fatte det Uendelige og formaaer ikke at nedstige i dets Afgrund Det bør være tilfredsstillende for os, at vi kunne indsee, at den Kraft, som holder al Naturen samt men, som er den hemmelige indvortes Grund til dens Konstbygning og Hensitesmæssighed, er et for nuftigt Væsen, og at nyde den glade Bevidsthed, at vi bære dets, endskiøndt svage billede i vort egenandelige Væsen (ved it ville vide formeget udsætter man sig for at tabe alt) 20. Mae vi derfor ved at ville udgrunde Verdens oprindelige og inderste Forhold til Guddommen erkiende: at alle vore Bestræbelser ere frugtesløse, og tilstaae at der mød os Ubegribeligheder paa alle Kanter, som enhver vil erfare, der vil giøre et Forsøg derpaa, og at disse Undersøgelser aldeles overstige vor Aandskraft; men at vi blot maae holde os til den simple ugiendrivelige og for vor Beroeligelse tilstrækkelige Erkiendelse: at Grunden til den Viisdom, som aabenbarer sig i denne Verdens Jndretning maae søges i et fornuftigt Væsen, da Grunden dertil ikke ligger i den selv. – Saa kunne vi dog stedse udvide og berigtige vore Begreber og Guddommen, ved med større Flid og Anstrængelse at betragte det Guddommens Speil, som i Naturen holdes os dagligen for Øinene og hvorved den Usynlige aabenbarer sig igiennem den synlig Verden. J den opdages de store Vidnesbyrd om Almagt, Viisdom og Godhed, og fra en Tidsalder til den anden lærer Menneskeslægten stedse bedre Guds Veie og Hensigter at kiende. Af denn Vei kunne de Dødeliges Kundskaber og Religionen uafladeligen tiltage, men det vil aldrig lykkes de res Forstand, selv ved de meest foreerede Anstrængelser, at trænge ind i det Uendelige Væsens Dybhed (Saaledes kan den nærværende Tidsalder meget bedre overbevise sig om Guds Eenhed end Oldtden; da den langt bedre end denne er istand til at indsee Sammenhænget og Harmonien i de Skabte.) 21. Endskiøndt vi ikke formaae aldeles at gjennemskue de Forhold, hvori denne Verde staaer til Guddommen og maae tye til en aabenbaret Religion, naar vi ville vide noget om de Ting som overstige vore Evner f. Ex. om Verdens Alder, om Skabelsen af Jntet, om Forudvidenheden af frie Væsners Handlinger, om Siælenes Frembringelse o. s. v., saa giør dog denne Verdens Betragtning os bekiendt med to Forhold, hvori den staaer til Gud. Det ene er, at den usynlige Aand vedligeholder alt det Skabte. Vi formaae vel ikke at anføre nogen absolut Grund hvorfor Verden, naar den først engang er frembragt, skulde trænge til at vedligeholdes; men Jagt tagelsen over denne Verdens Beskaffenhed lærer os, at det saadant forholder sig. Thi store Forananstaltninger ere trufne til de skabte Tings Vedligeholdelse, saaledes vedligeholdes Jordens Frugtbarhed ved Solens varmende Lys og Regnens qvæggende Væde; Planternes og Dyrenes Legemer ved Fodemidler, og disses og hines Arter ved nye Fødsler formedelst den Evne, som er nedlagt i deres Natur til at frembringe deres Lige. Vi erkiende desuden for saa vidt Nødvendigheden af en saadan Vedligeholdelse, som vi bemærke den Egenskab ved alle legemtlige Ting, at de besidde et Anlæg til at opløses og adskilles, ligesom ved alle aandelige Væsner og alle organiserede Kræfter til at udvikle sig hvorved tilsidst de Legemer, hvori de virke, blive ødelagte. 22. Een Hensigt med denne Vedligeholdelse af de skabte Ting kunne vi dog temmelig godt fatte, nemlig at Livets Spil skal derved blive meere afvexlende og interressant for denne Verdens Beboere og at denne Verdens Betragtning skal bedre kunne opvække hos dem Hengivenhed og Kiærlighed for dens usynlige Aarsag. Denne Hensigt kunne vi ogsaa tænke os ved det andet Forhold hvori vi maae erkiende at denne Verden staaer til Guddommen, nemlig at den er et Værk, som røber den største Omsorg og Godhed, da en overordentlig Omsorg er anvendet paa alt det Skabtes Indretninger og isærdeleshed paa alle dem, som tiene til at befordre de levende Væsners Vel. Vi opdage overalt den beundringsværdigste Konst ved alle de Ting, som ere frembragte og fornemmelig ved de levende Væsners Konstbygninger (Organisationer) og hele Natur. Paa mangfoldige Maader er der baaret Omsorg for deres Vel, for deres Fornødenheder og deres Forlystelser, for at forebygge at de ikke skulle komme til Skade og for at skaffe dem Hielp i Nøden naar det møder. Hvilke Kilder til Glæder ere ikke aabnede i Sandsernes Jndretninger? Hvilken Behagelighed foraarsager ikke den daglige Føde, Livets Beskiæftigelse og Sovnens Hvile? Hvilke Glæder fremgaae ikke af Naturens Skiønhed, Rigdom paa Gaver og de levende Væsners indvortes Forbindelse? Hvormange Ting trænge ikke Menneskene til, og ere ikke Forraad oplagte til os af alle Dele? Hvor omhyggelig indpakker ikke Naturen og beskiærmer alle de Dele af Dyrenes og Menneskenes Legemer, som kunne beskadiges Er ikke ethvert Dyr udrustet med et Forsvarsmiddel, Ligger ikke Lægemidlet eller Hielpemidlet ved Siden af det som kan skade, og hvor omhyggeligt har Naturen ikke sørget for den Slægt, som fødes og som skal afløse den som lever. Vi kalde dette Forhold hvori Guddommen staaer til Verden Guds Forsyn og vi kunne ikke omtvivle, at den antager sig sine Skabninger, bekymrer sig om deres Vel og bærer Omsorg for dem. 23. Vil man derfor fremsætte det universelle Spørgsmaal. Hvad har den uendelige Aand i Sinde med denne Verdens Skabelse, eller hvorfor skal den være til Saa kunne vi efter det Begreb, som vi formaae at giøre os om den fra det Standpunkt, hvorpaa vi staae og ved Hielp af det Blik vi formaae at kaste ind i den, ikke svare andet end: at den er til for de levende Skabningers Skyld, og at Gud har derved til Formaal at ville giøre dem lykkelige. Thi alt er indrettet med Hensyn til de levende Skabninger, og Gud har nedlagt i deres Natur en uimodstaaelig Drift til at blive lykkelige, hvilken er deres Hoved eller Grund Tilbøielighed, og har tillige truffet beundringsværdige Foranstaltninger for at tilfredsstille denne Tilbøielighed. 24. Men her møder os en Hindring, som standser os i Gangen af vore Betragtninger nemlig Jagttagelsen af det Ubehagelige eller det Onde, som overalt er indblandet imellem denne Verdens mangfoldige Goder, og som ligger i en aabenbar Strid med denne Hovedtilbøielighed til Lyksalighed, som er nedlagt i de levende Skabningers Natur, og forhindrer den fra at blive tilfredsstillet. Det Onde findes i det mindste i den Deel af Verden, som vi kiende, nemlig vor Jordklode. Om det samme er Tilfældet med de øvrige himmelske Legemer vide vi ikke; dog er det rimeligen Tilfældet i heele den planetariske Deel af Verden. Hvad skulle vi dømme derom – Kunne vi skiule den Tanke for os selv, at naar alt det Vise og Gode, som vi seer i denne Verden leder os til at elske og tilbede dens usynlige Aarsag, saa maae Erkiendelsen af det Onde igien let kunne svække vor Troe og forstyrre os i denne velgjørende Tillid. 25. Menneskene have fra de ældste Tider af grublet meget over denne Gienstand og havtondt for at komme ud deraf, de ere deraf faldne paa allehaande Meeninger og udtænkt forskiellige Formodninger for at forklare det. – Nogle have saaledes troet, at Materien eller den legentlige Verden var evig, at det Onde stak i den, og at Guddommen ikke formaaede aldeles at overvinde det. – Andre grebe endog til den Udvei at sige: at Gud havde ikke selv skabt Verden; men at han havde overladt det til et underordnet Væsen, som ikke havde forstaaet der rigtigt, eller ikke havt den bedste Villie. – De fleste antoge derimod, at der er et ondt Væsen til som arbeider Gud bestandigt imod og som er Aarsag til alt det Onde i Verden. – Naar man vil give sig Tid til at tænke over disse forskiellige Meninger, saa vil man finde, at de ere ligesaa urimelige som foruroeliggende, og at det maae hænge anderledes sammen dermed og have en dybere Grund. 26. Vi ville ikke forundre os over, om der er noget hemmelighedsfuldt og uforklarlige ved denne Gienstand; thi der er jo noget saadant ved alt det vi kunne tænke over, og som vi snart støde paa, naar vi søge at gaae lidt dybere til Bunds. Desuden om det Ubehagelige eller de Lidelser, som ere i denne Verden endog komme fra det Væsen, som har skabt den, saa ville vi dog ikke lade os foruroelige; thi vi have jo allerede overbeviist os om, at Gud, som det uendelige Væsen maae være ubegribelig for os, derfor kan en Ting meget gjerne være rigtig og god og Guddommen værdig, uagtet vi ikke kunne forstaae den; det kan nemlig dermed have en ganske anden Sammenhæng end vi formaae at indsee. Og saaledes forholder det sig ogsaa thi vi kunne ikke omtvivle at et Anlæg til Lidelser, som til Glæder er nedlagt, af den samme Skaber i Naturens Jndretninger. Hvo kan f. Ex. nægte, at det samme Væsen, som gav en Nerve den Egenskab at opvække en behagelig Følelse, ikke tillige meddeelte den den Egenskab at kunne smerte, at den samme Gud, som glædede Moderens Hierte med det Barn, hun har født til Verden, ikke tillige paalagte hende Smerten ved at føde det; og at Storm og Jordskjælv komme fra den samme Skaber, som udbredte Solens varmende Lys og Regnens oplivende Væde over Jordkloden. Men naar de levende Skabningers Lidelser komme fra Sud, saa kunne de ikke være paalagte dem blot for at plage dem; thi det samme Væsen kan ikke være baade god og ond, baade ville giøre sine Skabninger lykkekelige og tillige ulykkelige; en absolut Modsigelse kan ikke finde Sted, og der maae derfor stikke noget andet derunder. Har Gud nedlagt i alle levende Skabningers Væsen en imodstaaelig Tilbøielighed til Lyksalighed, saa maae den Uendelige have en vigtig Bevæggrund hvorfor han ikke alleene ikke strax tilfredsstiller den; men endog har truffet Jndretninger, som stride imod denne Tilbøielighed. 27. Vi ville imidlertid ikke strax opgive Haabet om at kunne forklare denne tilsyneladende Ubegribelighed. Men vi ville betænke, at den Vei vi maatte gaae for at forklare os denne Verdens Gaade var at giøre os bekiendte med vort eget aandelige Væsens Beskaffenhed og at af en tydelig Forestilling derom udsprang Begrebet om den usynlige Aand eller og Gud, som den synlige Verdens Aarsag. Maaske naar vi vove paa at kaste endnu eet og et dybere Blik ind i vor gandelige Natur, at ogsaa denne store Gaade om det Ondes Jndblandelse imellem det God vil begynde at opklares. Maaske det endog kunde lykkes os derved at opdage et tredie endnu mærkværdigere og høiere Forhold, hvori denne Verden staaer til Guddommen. 28. Allene maae vi hermed foreløbigen bemærke, at vi ikke ved denne Undersøgelse ville for ikke at giøre den for vidtløftig, tage Hensyn paa Dyrenes Lidelser i hvormeget der end kunde være at sige derom, og blot indskrænke os til den almindelige bemærkning: at de ere meget ringere end Menneskenes; eftersom Dyrene hverken kunne ængste sig for Fremtiden; eller forstørre deres Lidelser ved sørgmodige Betragtninger eller smertelige Erindringer; hos dem ere de kun et Øiebliks Følelser og ere i et Øieblik forglemte. 29. Naar man betragter denne Deel af Verdens Beskaffenhed, hvori vi leve og den stilling, hvori de levende Skabninger ere satte her paa Jorden, saa opdager man en høist mærkværdig Jndretning af Naturens Aarsag, nemlig den, at uagtet al den Omsorg, som er anvendt paa at sørge for deres Vel og at frembringe alt det, som kan være nødvendigt for dem, saa er dette dog skeet paa den Maade, at de levende Skabninger maae anvende en vis Anstrængelse for at tage dette Gode i Besiddelse, dette er allerede Tilfældet med Dyrene; men det er i en langt høiere Grad Tilfældet med Menneskene. Der gives overmaade faae Ting, hvortil Menneskene kunne komme saa ganske let som f. Ex. til de Frugter, som voxe af sig selv. 30. Menneskene ville i Grunden nødigt til det, de elske roelige og magelige Dage; de ville langt hellere forskaffe sig det sandselige Gode uden Møie; de klage derfor over Livets Besværlighed og holde den for at være een af de onde Ting i denne Verden. Men naar de befinde sig bedre, saa ville de erkiende, at der ligger noget meget velgiørende for dem i denne Jndretning: de lære derved at bruge deres Forstand og deres Kræfter, de blive udviklede og kraftfulde paa Siæl og Legeme, hvorimod Erfaringen lærer dem, at naar de komme alt for mageligt til Livets Gode, saa blive de ikke til noget. Tiden gaaer godt for dem ved Arbeidet, og dette, som begyndes med Ulyst, bliver efterbaanden behageligt og klært for dem. Men hvad der er Hovedsagen, de erholde den fyldestgiørende Følelse, at deres Lykke i Livet er dem ikke reent skiænket; men at de ogsaa selv have gjort noget til dens Opnaaelse. Denne Erkiendelse leder dem hen til den anden endnu vigtigere Erkiendelse, og hvorved i det mindste dette Partie af denne Verdens Onde bliver dem forklaret: at deres Væsens Aarsag har ikke blot villet giøre dem lykkelige; men tillige forunde dem den Glæde og den Hæder, at de kunne giøre sig selv lykkelige. Dette Væsen har saaledes større og meere velgiørende Hensigter med os Mennesker end vi efter vor sandselige Begiærlighed kunne have med os selv. 31. Heraf følger: at da det er givet i Menneskenes egen Magt, at befordre deres eget Vel og giøre sig selv lykkelige, saa maae det tillige være saaledes indrettet, at de maa kunne skade sig selv, eller giøre sig selv ulykkelige; thi der var slet ingen Glæde eller Fortieneste ved det første, naar det sidste ikke ogsaa kunde være Tilfældet. Der maae altsaa være noget ondt saavel som noget godt til for at Menneskene kunne have noget at vælge imellem. Nu er det vel sandt, at Menneskene aldrig ville vælge noget, som de ansee for et absolut Onde; thi enhver attraaer det Bebagelige og ønsker at blive lykkelig. Men Tingene i denne Verden ere af den Beskaffenhed, at nogle Ting behage i det første Øieblik, men kunne siden frembringe ubehagelige og skadelige Følger, f. Ex. Magelighed, upassende sandselige Nydelser, uretmæssig Erhvervelse af andres Eiendom, Hævn o. s. v.; andre Ting kunne derimod være i Begyndelsen ubehagelige; men frembringe siden velgiørende Følger, f. Ex. Anstrængelse, Afholdenhed; Fornægtelse ved utilladelige Leiligheder til timelige Fordeele, Hamp mod sine Passioner o. s. v. Naar man nu vælger efter den øieblikkelige Lyst eller Ulyst og bestemmer sig til at handle uden at bryde sig om de videre Fol er f. Ex. ved enhver Ødselhed saa handler man ufornuftigt. Bestemmer man derimod sine Handlinger efter en tilbørlig Overveielse af Tingenes sande Beskaffenhed og deres Følger i Fremtiden, saa handler man fornuftigt. Dette gjøre nu ikke Menneskene alletider. Men det er en Egenskab ved deres gandelige Natur, at de billige deres Forhold og ere tilfreds med sig selv, naar de have handlet fornuftigt og derimod misbillige sig selv naar de ikke have gjort det. 34. Men for at kunne gjøre et saadant Valg, og have en gyldig Grund til at være tilfreds med sig selv eller til at misbillige sit Forhold maae Sigien besidde en selvbestemmende Kraft til at vælge imellom det Fornuftige og imellem Lysterne, eller med andre Ord: Mennesket maae være et frit Væsen. At det nu virkelig er et saadant Væsen, lærer os den indvortes Følelse, som siger os, at vi kunne handle saadan og ikke anderledes, og som biefalder eller ogsaa dadler os selv eftersom vi have handlet. Den sunde Menneskefornuft lader sig aldrig betage den Overbeviisning, at den er raadig over sine egne Handlinger; og denne sunde Menneskefornufts Udsagn er en Yttring af en indvortes Selviølelse, en Aabenbaring af Siælens hemmelighedsfulde Natur. Naar et Menneske f.Ex. føler Lyst til at bemægtige sig en Kostbarhed, som tilhører en anden og hans Fornuft siger ham at det er Uret, og at det tillige let kan have skadelige Følger for ham selv, saa er han overbeviist om at det staaer i hans Magt om han vil tage denne ønskede Gienstand eller ikke, kommer een til og rander ham fra det, saa lader han maaskee være dermed, fordi Lysten ved den andens Tiltale bliver ham betaget, snakker nogen ham for at han kan gjerne tage den, saa maaskee han tager den, fordi han saa for et Øieblik lader sig forstyrre i sin Overbeviisning om at det er Uret eller at Folgerne kunne blive farlige; i begge Tilfælde forstyrres meere eller mindre Handlingens Friehed og dens Tilregnelighed formindskes. Men naar Lysten og Pligten træde ham ligeklart i Øinene, saa besidder han en eiendommelig Evne til at bestemme sig for den ene eller anden af dem, uden just, at det mægtigste Jndtryk, eller det som behager ham meest, behøver at bestemme ham. Enhver føler at han formaaer at modsætte sig den heftige, eller meere elskede Lyst og erklære sig for den svagere og mindre yndede Pligtfølelse; hvo som nægter dette har aldrig tilbunds observeret sig selv og kiender ikke den menneskelige Siæls sande Væsen. 33. At det maae forholde sig saaledes overbeviser tillige vor Eftertanke os om: thi var det ikke saaledes saa blev det hele Anlæg til Sædelighed, som vi maae antage at være nedlagt i Menneskenaturen ikke andet end et Blendværk, et tomt og skuffende Spil. Vor Dyd blev da til en intetbetydende Lyd, naar vi hemmelig bleve drevne til vore gode Handlinger ved en eller anden mægtig og uimodstaaelig Bevæggrund og vore Forseelser havde intet ved sig hvorover vi kunde bebrede os, naar vi i Handlingens Øieblik ikke formaaede at undgaae dem. 34. Naar viderfor skulle bestemme Begrebet om den menneskelige Siæls Friehed rigtig, saa bestaaer den vistnok ikke i, at vi kunne ville nogen Ting uden at have et Begreb om den, eller uden at være dreven af nogen Bevæggrund. Men den bestaaer i, at naar Lysten og Pligten, det Ufornuftige og Fornuftige stille sig frem for Siælen, at da denne ikke er tvunget afden stærkeste Bevæggrund til at bestemme sig, det vil sige af den som virker heftigst paa Siælen, men at denne kan ved sin eiendommelige Kraft erklære sig for den ene eller den anden. Hvad har man da nu at indvende imod dette Selviagttagelsens Udsagn, – Det at en saadan Kraft er ubegribelig! Hvorfor synes den os saa ubegribelig, fordi den sandselige Verden har en saa stor Overmagt over vor saa lidet udviklede aandelige Kraft, og i den see vi altid Virkningen bestemmes af den mægtigste Aarsaa. - Men har Du Menneske tænkt over Sammenhænget imellem Aarsag og Virkning, har en fattet bedre Din Aands Natur som et tænkende Væsen, har Du fattet det legemliges Ratur hvorledes det udfylder Rummet og virker i det, og hvorhan dets oprindelige Beskaffenhed er, og kan Du Menneske fatte det Uendelige? – Du maae ydmyge Dig Dødelige og vænne Dig til ikke at lade Følelsen af det Ubegribelige svække Troen paa det Da har ved Jagttagelsen overbeviist Dig om at være saaledes: 35. Forholdt det sig ikke saaledes, at det staaer Mennesket frit for at vælge imellem det som er Behageligt og det som er Fornuftigt, imellem Lysten og Pligten naar de stride imod hinanden som ikke i en absolut Grad, da Lysterne kunne være umaadelige stærke, ligesom ogsaa Afskyen; og Pligtfølelse overmaade dunkel og svag; men dog altid i en meget hos og for os Mennesker uberegnelig Grad, hvorfor ogsaa allene den Alvidende kan være Menneskets aldeles retfærdige Dommer og Mennesket kan ved sine Feil aldrig retfærdiggjøre sig selv og skulde altid et stærkere Jndtryk paa os, eller en mægtigere Bevæggrund være fornøden for at bestemme os til at handle, saa var ikke allene, som sagt, den menneskelige Naturs Friehed en tom Lyd, og vor hele Følelse deraf ikke andet end et Selvbedrag, men saa maatte vi tillige aldeles opgive Haabet om at kunne paa nogen Maade forklare os denne Verdens Jndretning og erkiende det Hensigtsmæssige og Viise deri. Vi kunde da i det mindste ikke begribe det anderledes, end naar denne Verden skulde ikke være noget videre end en konstig Maskine, sammensat af lutter bestemmende Aarsager og Virkninger, at Gud havde gjort meget bedre i at have indrettet den saaledes, at alt i den var glædeligt og behagelgt, og at dens Beboere levede i lutter Fryd og Gammen. Det vilde saaledes blive os gandske umueligt at indsee, hvad alle disse Vanskeligheder, Trængsler og Lidelser, og al denne Kamp og disse mangfoldige Prøvelser hvormed Verden er opfyldt, skulle være til for. Derimod faaer denne Verden et ganske andet Udseende, naar man erkiender, at den har en høiere moralsk Bestemmelse. 36. Fordi denne Fremstilling af Menneskets moralske Natur er her fremsat med en saa afgjort Overbeviisning saa nægtes derfor ikke, at den er underkastet mange Dunkelbeder, og at der fremstiller sig nu og da een eller anden Synspunkt, som let kan forvirre holde os derfor her til dens totale beskuelse og erkiende at den er som alt det øvrige i denne Verden saaledes indrettet, at den kan altid beskjæftige Menneskenes Eftertanke. Det gaaer desuden med den, som med Barndommens Tilstand, man fatter ikke denne ganske førend man træder ind i den voxne Alder, saaledes maae man ogsaa først stige op i en høiere Tilværelses Sphære, førend denne nærværende vil i en fuldkommen Klarhed udvikle sig for Blikket. Jmidlertid have vi en Undersøgelse tilbage at anstille, som vil føre os dybere ind i Kundskaben om vor moralske Natur og denne Verdens Plan og Bestemmelse. Naar alt dette nu forholder sig saaledes, og Menneskene tillige levede gandske allene saa havde de ikke andet at ove deres Friehed paa end at vælge imellem det som de havde Lyst til, og det som de maatte erkiende for at være fornuftigt, men nu ere de satte paa en anden og langt vigtigere Prøve, og som staaer i en langt nøiere Forbindelse med deres moralske Forædling. – Menneskene leve ikke allene; men staae i Forbindelse med andre Mennesker; hvis Fordeele og Ønsker gaae paa mange Maader hinanden i Veien, ifølge denne Verdens Jndretning. Vilde nu hvert Menneske blot have sine egne Fordele og Ønsker for Øinene saa maatte denne Verdens Beboere uophørligt komme i Strid med hvanden, giøre hinanden Fortred og derved ulykkelige (hvilket de ogsaa tildeels giøre) og da en almindelig Ulyksaligheds-Tilstand vilde finde Sted, saa vilde ogsaa hvert enkelt Menneske tilsidst blive ulykkeligt. Menneskene komme derfor snart til den Jndsigt, at naar det skal gaae dem vel, saa maae visse Regler udtænkes for deres indbyrdes Forhold, for Exempel den: at det ene Menneske skal lade det andet beholde sin Eiendom o. s. v.; derfor iagttages selv iblandt de raaeste Nationer visse Sædvaner og visse Leveregler, som tiene istedetfor Pligter. Men jo bedre Menneskene formaae at overlægge hvorledes deres indbyrdes Forhold bør være beskaffent og ere tilbøielige til at handle derefter; desto lykkeligere vil det jordiske Liv blive for dem og desto lykkeligere vil følgelig ogsaa hvert enkelt Menneske blive. At tilsidesætte sine Fordeele og Ønsker for andre Menneskers Skyld og at handle saaledes, at deres Vel ogsaa kan bestaae dermed er ogsaa af denne Aarsag fornuftigt. Men en saadan Handlemaade bliver tillige Ædel naar Menneskene ikke blot have deres eget sande Vel derved for Øinene; men der tillige forbinder sig dermed som en medvirkende Bestemmelsesgrund (og endnu meere naar den er den egentlige virkende) en Deeltagelse i andre Menneskers Skjebne og en Følelse for deres Vel, hvilken Gud i en stærkere eller svagere Grad har nedlagt i alle Menneskers Siæle, og som det staaer i Mennestenes egen Magt at give Næring eller at svække. Ligesom det nu er en oprindelig Egenskab ved Menneskets Siæl at den billiger sig selv, naar den handler fornuftigt, saaledes finder den det ligeledes af en medskabt Følelse at være ædelt og hæderligt at opoffre sit eget Vel for Andres. (Dette er da det andet moralske Anlæg, som er nedlagt i vor Natur.) 38. Herved sættes Mennestets Friehed paa en anden og vigtig Prøve; den har nu ikke længere at vælge blot imellem det, som med Hensyn til det selv er det Behagelige og imellem det Fornuftige, im lom det, tilsyneladende og imellem det sande Gode; men den skal nu ogsaa til at vælge imellem det som er fordeelagtigst for Menneskets egen Person og det som er fordeelagtigst med Hensyn til det Hele eller til dets Medmenneskers Vel, det skal nu til at vælge imellem det Fordeelagtige for det selv og det Ædle. Ogsaa her billiger Mennesket sig selv efter Handlingens Fuldførelse, naar det med Fornuft har valgt det sidste. 39. Ligesom det Ubehagelige (eller det Onde) maae være til for at der kan være en Forskiel paa noget som er Ufornuftigt og noget som er Fornuftigt, for ved Følgerne af Menneskenes Handlinger at paaminde dem om at vælge det som er Fornuftigt og overhovedet for at bringe Menneskene til at bruge deres Eftertanke og anstrænge deres Evner; saa maae det endnu mere være til for at vække kiærlige Følelser i Menneskenes Hierter, for at give dem Leilighed til at handle pligtmæssigt og ædelt mod hinanden. Gik alt af sig selv godt til i denne Verden saa var der ingen Leilighed for Menneskene til at ove sig i saadanne Handlinger; men deres medfødte Lidenskaber, deres modstridende Fordeele, deres Lidelser, deres Trang og deres Vanheld aabne uafbrudt Leiligheden for Menneskene til at give deres gode Følelser Næring, til at opoffre deres egne Tilbøieligheder for andres Skyld og til at udøve gode og ædle Handlinger. 40. Naar Mennesket handler fornuftigt og ædelt, saa er det dydigt, og naar det først bliver dette, saa er det ogsaa først, at det fortiener at nyde en reen Lyksalighed; en Sandhed som hvert Menneske føler i sit eget Hierte, det indseer at man bør være god for at fortiene at have det godt; men saalænge dets Villie er paa Prøve kan dets Lyksalighed kun være blandet. Man fatter derfor let hvad Jordlivet er for en Tilstand, nemlig en saadan hvori Mennesket skal ove sig i at gjøre en rigtig Brug af sin Friehed. Derfor kan det ikke heller være saaledes indrettet at enhver dydig Handling bliver belønnet paa Jorden og enhver lastværdig straffet; thi dersom det var saaledes saa vilde der næsten ingen Leilighed gives for Mennesket til at øve sig i at bruge sin Friehed; Lysten og Pligten maatte da falde sammen i eet. Naar den, som giorde en god Handling, f. Ex. den som gjorde Vel mod Trængende, tydelig saa en Belønning for sine Øine, og den som giorde en ond Handling bestemt vidste at han skulde straffes, f. Ex. den som vilde stiæle, saa udkrævedes der et Slags Afsindighed for at lade være at gjøre det Gode og for endnu at beholde Lyst tit at gjøre det Onde Det tvivlsomme eller bunkte, som nu finder Sted ved Menneskenes Handlinger, aabner derimod Veien for Dyden. Der ligger noget beundringsværdigt viist og stort i denne hele Jndretning af Menneskelivet, som man erkiender stedse mere, jo meere man grunder derover. 41. Naar Mennesket derfor ilager over, at der er saa meget ondt i denne Veeden, saa klager det kun over, at det ikke er blevet lykkeligt, førend det har fortient at blive det. Men vilde alle Mennesker handle fornuftigt og ædelt, saa maae enhver tilstaae, at der vilde kan gives meget lidet ondt i denne Verden og at det, som desuagtet existerer i den, kunde for den største Deel forebygges eller formindskes. Men da den moralske Fuldkommenhed ikke kunde strax forventes i en saadan Prøvelses-Tilstand som denne Verden er, saa maatte den saaledes indrettes, at den kunde passe til Menneskenes Natur og det Onde blandes deri med det Gode. For høiere og fuldkomnere Væsner end Menneskene ere, og som have gaaet Prøvelsens Skole igiennem kan ogsaa en fuldkomnere og til en høiere og renere Glædes Nydelse indrettet Verden, forventes at være frembragt. - Selv i Menneskenes egen Natur ere Tilbøieligheder til det urigtige blandede med dem til det Gode for at befordre denne moralske Prøvelse, eller den indvortes Kamp hvorved de skulle faae Leilighed til at giøre en rigtig Brug af deres frie Villie. Alt dette bliver tydeligt, naar man giver sig Tid til at overveie det nøiere. 42. Leder derfor Naturens Orden, Harmonie og vise Jndretninger Mennesket, naar det tillige betragter sin egen Naturs Beskaffenhed, til at erkiende den almægtige, alviise og algode Aand, som er Aarsagen dertil og er den legemlige Verdens Lovgiver. – Saa lede tillige Betragtningerne over den menneskelige Naturs Beskaffenhed og over hele Jordlivets Jndretning dem til at erkiende det samme uendelige Væsen at være Verdens moralske Lovgiver eller det helligste Væsen, som vil at Menneskene skulle opoffre deres Lyster for hvad der er Fornuftigt; deres egne Fordeele for det Heles Vel, deres Tilbøieligheder for deres Pligter, som vil at de skulle ove sig i at elske deres Medskabninger og ville deres Vel og dertil blot styrke sig ved det Haab, at Gud vil engang belønne hvert enkelt Menneskes Dyder. Gud har derfor anviist Menneskene den store Bestemmelse ikke allene at befordre deres eget, men ogsaa deres Medskabningers Vel, ikke allene at erhverve sig deres eget jordiske Velgaaende, men tillige deres evige og himmelske Lyksalighed. 43. Et stort Lys gaaer ved disse Betragtninger og for os om den Undeliges Hensigter, med den Tingenes Orden; hvori vi leve og om den høiere moralske Orden, som den sandselige er underkastet; desuagtet ville ikke alle Dunkelheder ved der fordiske Livs Jndretning blive opklarede for os paa denne Side af Graven. Den lige Væsen, Du maae gaae over i Udødelighedens Land, førend dette jordiske Liv kan i alt sit himmelske Lys ligge forklaret for Dine Blikke. 44. Men to store Sandheder ville ved denne Erkiendelse allerede opklares for Dig; den om det Jordiskes Bestyrelse og den om Din tilkommende Bestemmelse. 45. Hvor ubegribelig maae ikke Guddommens Bestyrelse af de fordiske Ting forekomme os, naar vi ikke have gjort os en tydelig Forestilling om Menneskets moralske Natur eller Anlæg, om dets Friehed og Menneskelivets Bestemmelse? – Vi see tydeligt, at der i Tingenes Jndretning er baaret den største Omsorg for de levende Skabningers Vel; Vi begribe at Gud maae have Magt til at forhindre alt det Onde, at f. Ex. det Væsen, som har givet Nreverne den Egenskab at behage, behøvede ikke at have givet dem den Egenskab at smerte; Vi maae føle os overbeviist om, at et saa uendeligt fuldkomment Væsen kan ikke være ligegyldig ved hvorledes det gaaer de Skabninger, som det saaledes har sørget for, og desuagtet bliver det Onde ikke forhindret, og de sørgeligste Ting passere i det menneskelige Liv. Dette maatte forekomme os ubegribeligt; men det Ubegribelige forsvinder naar det er saadanne Væsners Skjebne, som have Anlæg til Mora tet og en Moralsk Bestemmelse, som der skal bestyres. – Der maatte da tilstaaes dem et vist Brug af deres Friehed, de maatte faae Tilladelse til at bevæge sig i frit Spillerum (som selv ikke for Barnets og Dyrets Skyld kunde indskrankes). Allene høiere, ofte for Menneskene aldeles ufattelige Hensigter, maatte bestemme hvilke onde og skabelige Handlinger der maatte tillades og hvilke forhindres (derfor gives ogsaa ved de jordiske Tings Gang Guds Forsyn eller Bestyrelse sig undertiden paa en overraskende Maade tilkiende, og undertiden forekommer det os, som det aldeles udeblev). Betragtningen over Menneskelivets Gang overbeviser om, at visse store Forandringer i det og høiere Hensigter skulle gaae igiennem; men at det derimod er for en Deel tilstaaet Menneskene at betiene sig af deres Friehed til at handle i det Enkelte (dette kan ogsaa Rutiden langt bedre fatte end Oldtiden; thi den formaaer at oversee et langt større Partie af Menneskeslægtens Skjebned. Menneskene skulle ved deres Handlinger altid have for Øinene hvad der er Ret for det Hele, godt for deres fælles Vel. Gud derimod vil altid vaage over det enkelte Menneskes sande Vel, og bære Omsorg for at det i sin Tid opnaaes. 46. Den anden store Sandhed, som utvivlsom fremgaaer af denne Klæde af Betragtninger, hvilke vi have anstillet er denne: at Mennesket har en høiere Bestemmelse end den at leve en Tid her paa Jorden. Den Jagttagelse at det Aandelige intet Spor bærer i sig til Opløsning og Undergang som det Legemlige, at det er de aandelige Væsners Natur bestandig at ville videre udvikle sig, at de kunne under nye Former eller Jndklædninger af det sandselige Stof stedse gjøre det paa en fuldkommen Maade, minder allerede derom. Men Erkiendelsen af vor moralske Natur og Bestemmelse overbeviser os paa det stærkeste om vor tilkommende Tilværelse. Gud har givet Menneskene en overveiende Tilbøielighed til at blive lykkelige; men denne Tilbøielighed bliver aldrig fuldkommen tilfredsstillet her i Jordlivet. Skaberen forlanger af os at vi skulle være dydige; thi dertil har han betinget Menneskeslægtens Lyksalighed; men Dyden finder ikke Sted uden Opoffrelser, af det som behager os. Den Dydige finder aldrig sin fulde Løn her paa Jorden og ofte kun liden. Hvad kom der da ud af alle Skaberens Anlæg, Jndretninger og Hensigter, naar Graven var Maalet for vor Tilværelse? Kunde Guddommen da glæde sig over den Verden som den har frembragt, Menneske naar Du tvivler om Din Siæls Udødelighed saa har du ikke gjort Din Forstand fortroelig med denne Verdens Beskaffenhed. Naar vioveralt opdage Hensigtsmæssighed i de enkelte Deele af Verden, kunne vi da vel omtvivle den i Hovedanlægget af samme. Men af samme Aarsag, som den der forhen er anført (nemlig for ikke at forstyrre Menneskene i deres moralske Uddannelse) viser hiin tilkommende Tilstand sig kun i et svagt og skimrende Lys for de Dødeliges Blikke, som meere maae søges med Haabet end den kan skues med Klarhed. 47. Men hvorledes vil det tilkommende Liv blive beskaffent, Rør ikke Forvovne ved det Dække, som saa viselig skiller det Himmelske fra det Timelige; men vil Du endelig vove et Blik igiennem Sløret, saa ville maaskee følgende Betragtninger forekomme Dig at være de rimeligste og at stemme bedst overeens eller være meest anglog med Tingenes Jndretning i denne Verden; a) At da alt i Naturen er lagt an paa en bestandig Udvikling saa vil det tilkommende Liv blive en naturlig Udvikling af det nærværende og saaledes ikke blive totalt forskielligt fra det; men beholde nogen Lighed dermed. b) At denne Udvikling vil føre med sig ethvert feilende Menneskes Straf for saavidt dets Forseelser ikke ere blevne straffede og fortrudte her paa Jorden, da denne Udvikling af Menneskets indvortes Væsen vil fremkalde alle Jordlivets hensvundne Begivenheder i dets Erindring, og fremstille det i al sin Klarhed for dets Eftertanke, hvorved Mennesket vil erkiende sin moralske Ufuldkommenhed og blues over den og angre det Onde, det har gjort paa Jorden. Men ved denne Indretning vil tillige den Dydige erholde sin Belønning og tillige en naturlig Erstatning for sine giennemgaaede Lidelser; thi jo større Lidelserne have været paa Jorden, desto større vil ved Sammenligningen Glædesfølelsen blive i hiin Verden. c) At da Lyksalighed udkræver en udvortes Friehed, ligesom Dyd forudsætter en indvortes og hele det jordiske Anlæg gaaer ud paa en Løsgiørelse fra denne Jordklode (saaledes er Planten mere løsladt end Stenen, Dyret besidder større Friehed i sine Bevægelser end Planten, Menneskets Stilling paa Jordkloden er langt friere end Dyrets og den Dydiges Siæl er lange mere løsgiort fra Jorden end den Lastværdiges) saa vil dog formodentlig ingen fuldkommen Løsgiørelse fra Jorden finde Sted, ingen Overgang i de høiere himmelske Egne opnaaes førend vor moralske Dannelse paa Jorden er fuldendet og vi ville saalænge blive paa Jorden; til hvilket Formaals Opnaaelse Synet og Betragtningen af Menneskelivet kunde tiene og tillige være bestemt. d) At et saadant Ophold vilde desuden blive glædeligt for den Gode ved at betragte Virkningerne af sit velførte Liv, og lærerigt og behageligt for alle for at lære denne Klode rigtigt at kiende, inden den aldeles forlades. ) At den tilkommende Lyksalighed vil bestaae i en Udvikling og Forhøielse af vore Evne i en Friehed fra Jordlivets Misforhold, i en kiærlighedsfuld Omgang med vore Elskede og i en høier Nydelse af Skabningens Herlighed. f) Men den høieste Lyksalighed vil bestaae i en større Nærmelse til Guddommen, i en klarere Overbeviisning om dens Tilværelse og Erkiendelse af dens Fuldkommenhed; i en mere inderliFølelse af Naturens Skiønhed, som den sandselige Aabenbarelse af denne Fuldkommenhed; i en tydelig gere Kundskab om den Algodes Hensigter og i en frievilligere og fuldkomnere Virksomhed i Overeensskemmelse med samme. 48. Vil derfor Mennesket sit sande Vel saa maae det lægge Vind paa tre Ting: a) At foretrække det Fornuftige for Lysterne. b) Det Ædle for det Egennyttige c) At bestræbe sig for at lære uafladeligt sin Gud bedre at kiende, at søge ham jevnlig med sine Tanker og Bønner og i alle Henseender at rette sig efter hans Villie og Hensigter og derfor at vaage over sin frie Villies Reenhed og dens Herredømme over Tilbøielighederne, saa at man ikke lader sig nøie med at synes god; men at man vil være det i sit inderste Væsen. d) Dette Formaals Opnaaelse er ingenlunde let; det forudsætter en roelig; men en daglig Aarvaagenhed og Kamp, som maae fortsættes indtil Graven; thi i det mindste for denne slippes ikke Siælen af Tilbøielighederne. (Jeg maae endnu tilføie den bemærkning, at denne Afhandling og den forhen meddeelte om Naturens Hensigter maae kun betragtes som Ledetraade og korte Oversigter af disse vigtige Gienstande, hvorover udførlige og fatteligere Betragtninger kunne og efterhaanden skulle blive meddeelte.) Rettelse til Side 40, Linie 24. Jstedet for de Ord: om Verden er uendelig eller endelig, bør læses om Veder er begrændset eller ubegrændset. Thi en indvortes Uendelighed kan Verden ikke besidde, eftersom den er sammensat af lutter endelige Gienstande; men allene en udvortes fordi Skaberens Virksomhed i Rummet kan være ubegrændset; og kun fra den den indvortes Uendelighed i een Henseende kan sluttes til Uendelighed i alle andre see No. 7. Er Verden ubegrændset, saa udspringer dens uendelige Udstrækning ikke af dens eget Væsen; men den bestoder den kun fred den er et Værk af den uendelige Gud. No.) 113 og 14. Sophrosyne. Et Extrablad til den Vest=Siællandske Avis. Forfattet af Hr. Pastor og Ridder Bastholm. Trykt og forlagt af Peter Magnus. Leveres Abonnenterne paa Avisen gratis, sælges til Subskribenterne for 4 s. Rummeret og et enkelt No. særskildt for 8 s.)