Den Vest-Sjællandske Avis, 1835-07-04
Man har slaget Marmorbierge itu for at opføre Bygningerne i denne mærkværdige Gade, som kun bestaaer af Paladser. Øinene ere ikke forberedede eller fattede paa et saadant Syn, de lukke sig uvilkaarligen naar man fra Mørket træder ind i det klare Solskin. Der existerer ikke en anden saadan Gade, der frembringer et saa stærkt Jndtryk, som denne Dobbeltraad af Monumenter, imellem hvilke sees en Brolægning af Granit, og som forgyldes ovenfra af den ynderige duftende Lysglands, som den italienske Himmel med en saadan ødsel Kierlighed udgyder over sine Børns Værker. Man føler sig saa let foran disse Konstværker og i denne Luft; dennes Giennemsigtighed, Dagens Glands, den klare Himmel, den friske Følelse af det nærliggende Hav udbrede en Fortryllalse over denne uforlignelige Gade; man betragter med Beundring disse Forsale, disse Trapper, som forsvares af Løver og befolkes af Statuer, disse Marmorsøiler, disse Gaarde med Springvand under Orangetræernes Skygge. Ethvert af disse Paladser udmærker sig ved sine særegne Skiønheder, Paladset Durazzo ved sine høie Søiler; Paladset Doria Tursi, ved Haverne paa dets Tag; Paladset Serra, ved sin pragtfulde Sal, indfattet med Lapis Lazuli og Guld, ved sine forinthiske Søiler og sorte Sphinzer, og ved sine høie Vinduer som aabne sig over Pavillons af Marmor. Værelserne i disse Paladser have de store Fortidens Malere van Dyk, Guido Reni, Andrea del Sarto, Veronese, Tizian, Albano og de Caraccis forskiønnet med deres Mesterværker. Det Øde og den Stilhed, som nu hersker i disse Paladser, udbreder en høitidelig Melancholie over dem. Genuas Handel og Rigdomme ere forsvundne, og kun disse Mindesmærker af dens fordums Glands, ere blevne tilbage. Solen dalede, jeg begav mig paa Veien ud af Staden til Paladset ved Havet, Porten stod aaben og jeg gik derind; jeg gik igiennem de øde Korridore, hvor Perino deel Vega har malet Huset Dorias Vaabendaad i Fresko. Overalt samme Tomhed og Stilhed; jeg mødte ingen, det kom mig for, som jeg var kommen ind i et af de forherede Slotte, hvori Vandringsmanden gaaer allene omkring og de livløse Statuer see ned paa ham fra Væggene. Værelserne vare meublerede i det 16de Aarhundredes Smag, store, sorte Læderstole, høie venetianske Speile, bestaaende af 6 Stykker, store Marmor=Kaminer, Tapeter med Portraiter i Rembrandts Maneer; det saae der ud som at Dogernes Familie var nyelig staaet op af disse Lænestole, eller at man ventede at de skulde komme tilbage fra en Lyst seillads. Jeg benyttede mig af denne Eensomhed, satte mig paa den ene Stol efter den anden, aabnede et Vindue, hvorfra man har en Udsigt over Golden, tog Portraiterne ned og betragtede dem i al Beqvemmelighed. Jeg vandrede frem og tilbage foran Statuerne, sang Barcarolen af den Stumme, fra Portici foran Carlones Statuer og har mig saaledes ad, som jeg var Herre i Huset; men intet Menneske lod sig see; dersom jeg boede i Genua, saa vilde jeg opslaae min Boepæl i Paladset Doria, forat det dog kunde faae en Beboer. - Jeg gik ned i Haven, samme Tomhed, samme Stilhed; men eet af de skiønneste Syn, som jeg har seet mit Liv, viste sig for mig. Man kan ikke tænke sig noget mere fortryllende end Terasserne ved Paladset Doria; af alle de Malerier, som den saa berømte Landskabsmaler Claude Lorrain, som ere ophængte i Louvre, kan man sætte et eneste sammen, og deraf danne sig Grundlimerne til dette fortryllende Naturens Malerie. Først Synet af Paladset selv, hvori alt er med den største Ødselhed opført af Marmor, Søiler, Trapper og Portici. Haven med sine skyggefulde Citron- og Orangealleer, eller lange vellugtende Løvgange af Viinranker, som blidt opfange de hede Solstraaler med deres giennemsigtige Løv til Venstre sees Staden Genua med sine Bierge, som ere ligesaa tæt beboede, som dens Gader; paa den høieste Spidse seer man Kuppelen af Kirken af Carignan, som er en St. Peters Kirke i det smaae, denne Kuppel krones paa en værdig Maade af den hellige Sebastian af Puget, en Statue, der er smuk som en Antik. Foran os ligger det middellandske Hav udbredet, denne store Bane til Neapel og Sicilien, i en sagte Bevægelse. (Man kan sætte sig ind i Forfatterens Følelser; der gives visse salige Øieblikke i Livet, hvori man kan ganske overlade sig til Naturens og Konstens Betragtning og glemme Menneskelivet; Betragtningen af dette kan først glæde paa hiin Side af Graven, ligesom af BarndomsAlderen naar man har den modne Alder for Øinene), Jeg stod som nedsunket i Synet af dette Malerie, da jeg hørte en Stemme bag ved mig mumle nogle Ord; jeg vendte mig om og saa en gammel Kone, som lænede sig op til en Søile paa Terassen, siddende paa Jorden; hendes Datter, klædt i Laser, sov paa hendes Skiød. - Hvad giør J der stakkels Kone, sagde jeg til hende. Ak! svarede hun mig smilende, jeg slikker Soelskin. - J arbeider altsaa ikke for at tiene Eders Underholdnin, - Nei min Herre, jeg lever af Almisse; jeg har fuldendet mit Arbeide og hviler mig. - Og hvorledes vil det gaae Eder i Morgen. - J Morgen vil den hellige Jomfrue give mig ligesaa meget foran Døren til Kirken. della Consolaziorne. - Saaledes kunne J hver Dag finde Eders daglige Brød, – Altid. – J er altsaa lykkelig. – Ja. - Men hvo har givet Eder Tilladelse til at komme her, – Jngen, det staaer aaben for alle. – Den unge Pige vaagnede, hun strøg de pragtfulde sorte Haar tilside paa sin Pande, og de faldt ned over hendes Skuldre; jeg fik nu et Ansigt at see af en fortryllende Skiønhed; hun var et Billede for mig paa Genua, det Skiønneste under Solen indhyllet i Pialter. Sulle satte sig paany i Bevægelse og vi afseilede til Livorno; var der ikke en saadan Stad til i Jtalien, saa maatte man bygge den; thi den tiener til et Hvilepunkt for Følelsen i Kunstens og Naturskiønhedernes Land, den er saaledes beskaffen, som alle andre Handelstæder, man seer kun lige Gader, og en dristig Folkemængde; det er en Contoir-Stad, som indeholder intet ydmyggende for vore Følelser, hverken ved Synet af pragtfulde Mindemærker eller ved Mindet om berømte Navne. Den store Gade er som en Børs, hvor enhver sees at besørge sine Forretninger, fra Millionairen af, som kiendes paa de mange Klienter, som omgive ham, og til den fattige Kræmmer med sin Byldt under Armeen. Alleslags Sprog lyde imellem hinanden, saa at man kunde ligesaa gierne troe, at man var i ethvert andet Land som Jtalien. Men gaaer man fra denne Gade hen til Torvet, saa mærket man strax, at man er i Jtatien; thi saasnart Kudskene, som holde der med deres Calessini, faae Øie paa en Udlænding, saa raabe de strax i Munden paa hinanden: Pisa Pisa Firenze, Firenze, Man kan ikke vel overtale sig til at tilbringe Natten i Livorno, naar man erfarer, at en let Calessino kan i faae Timer bringe os igiennem en Række af engelske Haver til Florenz. Altsaa til Florenz. Hestene fare afsted som Vinden, ligesom de længtes efter at komme til deres Brødre af Johan af Bologna paa den gamle Paladses Plads. Veien er fortryllende og Florenz fuldkommen værdig, oprømt og harmonisk, som en Sang af Virgils Georgika, Poppelens og Egens, Viinstokkens og Almetræets Blade suse fuld af Melodie, som Digterens Daktyler. Landsbyerne Viarello, Pian da Pisa, Caschina, Ponto d'Era, Em poli indtage Øiet ved deres Skiønhed, som deres Vellyd behage Øret, (en lille toskansk Pige hørte en anden Reisende sige følgende Ord, da han spurgte hende om hun var smukkest eller en anden lille Pige, som stod hos hende, il pin heel viso i il mig, Et Exempel paa Sprogets Vellyd). En blid lys Glands svæver over de landlige Boeliger, smaae Floder vande dem, yndige Høie bekrandse dem med deres Skygger og deres Blomster. Fredens Velsignelse hviler nu over disse lykkelige Egne, en Danne har ikke længere nødigt at kaste sig imellem Pisas og Florenz Jndvaanere og formane dem til Fred. Disse lykkelige Stæders Jndvaanere have endelig fattet hvad der giør Livet lykkeligt, de synge, de elske, de sove og arbeide vel ogsaa lidt og de have overladt de tragiske Rystelser til de Nationer, som ligge indhyllede i Taage og fængslede af Vinterkulden. (Kort sagt, de have overstaaet deres Experiment at ville være Friestæder). Naar man har forladt Ponto d'Era, saa faaer man Øie paa den skiønne azurblaae Arnoflod. Man passerer forbie Klosteret San Romano, hvis Marmor Facade skimter imellem store Egetræer, hvilke udbrede deres Skygger over de lykkelige Franciskaneere; man kommer til Empoli, løber hen til det pragtfulde Springvand, midt i denne simple Landsbye, som er Indgangen til Arnodalen. - Den berømte Alfieri har besunget denne Dal og dens unge Piger, skiønnere har ikke heller Naturen dannet noget andet Landskab; Floden løber roeligt og man kan sine dens Fortsættelse i en stor Afstand; Pinieskovene med det skiønne Løv stige ned af Høienes Sider til dens Bredder, toskanske Viller og Klostere hæve sig hist og her høit i Veiret for den Reisendes Blikke. J denne Dal snoe de unge Piger, de Straaletninger, som Europas Damer betiene sig af til deres Hatte; disse Piger ere meget fine og nydelige og have ikke noget plumpt ved sig; Landskabet kunde ikke blive oplivet paa en mere fortryllende Maade; i det nærværende Menneskeliv findes ikke let deres Lige; man maa opsøge dem i Fabelens Egne paa Thessaliens og Arkadiens Oldtids Sletter. Saaledes er den Vei beskaffen, som fører til Florenz; man kiører endelig ud af Dalen, blaae Bierge omkrandse den vidtudstrakte Horizont og danne som en Krone over Staden, dens Huse vise sig først utydeligt; men Taarnene og Kuplerne hæve sig over de blomstrende Haver og de bebude for den Fremmede, Staden med de store Bygninger; de skiønne Konsters Dronning og Moder; endnu kun en kort Strækning og Hestene standse foran Gitterporten i Michel Angelos Taarn, et gyldent Skiold med røde Feldter pranger over Stadens Port; det er Medicæernes Vaaben.