Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-12-09
Blandinger. 1. Den som skriver med Hensyn til et vist Publicum, det være nok saa udbredt eller nok saa dannet, kan aldrig frembringe noget frit Aandsværk, udsprunget af en høiere universal, Jdee og ubundet ved individnelle Hensyn. Aandens første Fordring, hvor den skal yttre sig heel, er Frihed; og al Originalitet forsvinder, hvor den endelige Form vil herske og det uendelige Væsen, maa lyde. Eensidige Bestræbelser og Hensyn til en vis, begrændset Sphære kunne være nødvendige for det mekaniske Liv, men ville vi fængsle Aanden i en endelig Kreds, da maa den snart tabe sin giennemtrængende Kraft, og paalægge vi Følelsen en konstig Tvang, mister den sin Uendelighed. Frihed er den første Betinglse for Anskuelsen og Fremstillingen af enhver Heelhed. sig 2. Vi frygte i Almindelighed meget for at træde ud af de Livets Former, hvori vi sædvanligen bevæge os, vi troe, at Eensformighed i Tilværelsen, er det, som skaffer den stadigste Rolighed. Saaledes forvekle vi pel ofte den indvortes Fred i Siælen, som allene skaber Livets sande Rolighed, med en Hvile paa et eneste Punkt i den udvortes Tilværelse, der ikke sielden gaaer over til Uvirksomhed. Dette er ikke den rette Vei til at bringe Rigdom og Mangfoldighed i Livet, eller til at udvikle dets ædlere Kræfter, som kun Modsætning og Kamp vækker af deres Slummer. 8. Det er meget utidigt, at tage Hensyn paa Andres Meninger, naar det Høieste og Helligste, som Livet eier, er Maalet for vor Stræben. Vi bør vel ei, naar der handles om det, som angaaer menneskelige Indretninger og den sandselige Verden, give os Skin af at være aldeles ligegyldige mod Andres Roes og Daddel. Men der, hvor Maalet kun er eet og det høieste, som er sat for Menneskeslægten – der betræde man uden frygtagtig Dvælen og uden Hensyn til Mængdens Stemme eller Tidens Aand, den eneste rene Vei, som det hellige Kald i vort Indre betegner os. Om vi end derved fierne os fra de Veie, som enten ved lang og hyppig Færdsel ere blevne banede, eller som een eller anden af vore Forgængere har bragt i Ny - dette maa vi et ændse, eller betages af Frygt for at tabe os selv, fordi vi have tabt et Ledebaand. Saalænge Sandhedsaand og hellig Følelse ere vore Ledere, vorde vi ei eensomme eller vildfarende, selv paa den ubesøgte Field sti eller i Skovenes dybe Mørke. Een Stierne tindrer evig; men hvorledes kunne vi finde den, naar vi aldrig ville hæve Øiet fra Jorden, 4. Ethvert Menneske har sin egen Poeste. At vække Sandsen for denne, er den første Fordring til den, som vil udvikle sig selv eller fremme Andres Selvudvikling (som er den eneste mulige) og at bevare den, er der eneste Middel til at bevare det høiere Livs Friskhed og Ungdom. 5. Den æsthetiske Kritik giver sig tidt en Vigtighed, der stundom er nær ved at blive komisk, naar en eller anden Stakkel skal revses, der har villet sove paa Parnasset, eller bestige den vingede Hest og er bleven afkastet, eller uden Geniets Spore forgieves har søgt at drive det stædige Dyr frem, som kun taaler Apols ægte Sønner paa sin Ryg Men man kan tilvisse ogsaa blive kied af det evige Raab imod det Usle; saameget mere, som der gives en Dommer, der er ubarmhiertigere end den strengeste Kritik. Tidens Smag er ikke saa slet som endeel Jndividers, og dersom vi kunne troe, at den vil skaane noget, der er bør bevares, kiende vi kun lidt til dens Væsen. 6. Philosophiens høieste Punkt er den absolute Jdee, Jdeen om det Heles uendelige Livsom Eet. Men det Evige er det, hvorfra det uendelige Liv udstrømmer og hvorimod det stræber tilbage. Menneskets høieste Evne er derfor høiere end den sublimeste Jdee. Det er den umiddelbare Anelse af det Evige og dets uendelige Aabenbaring. Religionen begynder hvor Philosophien ophører, fordi den føler at den taber sig i det Un delige. Giennem Religionen udstrømmer en høiere Klarhed over Livet og over Philosophien, og denne er aldrig mere levende, end naar den oplives af Religionens Aand. 7. Kunde vi holde de sieldne Øieblik fast, da det Forbigangne og det Tilkommende ligesom flyder sammen i et eneste lyst Punkt og omfattes af det Nærværende, kunde vi forlænge denne Tilværelsens høieste Form og give den ligesaa meget i Udstrækning, som den har i indvortes Kraft og Fylde: da nød vi alt her paa Jorden det evige Liv. Men ligesom ingen formaaer at fængsle Lysstraalen eller bevare den i nogen Form, saa formaaer heller ingen Begeistring at standse Livets Flugt. Naar det har hævet sig til den høieste Grad af Bevidsthed og indvortes Klarhed og aabenbaret sin uendelige Fylde: daler det atter fra den lyse Høide ned til de svagere Former, og vi maae nøies med Erindring og Anelse, der følge efter, ligesom Aftenrøden følger paa Glandsen af den synkende Sol. 8. Der gives vel især to høist forskiellige Classer af Mennesker, der ringeagte det stille, huuslige Liv. Den første er de speculative Philosopher og poetiske Genier, som ei blot finde dets Sphære for snever og begrændset; men ogsaa tænke sig dets Tendents som blot endelig, og troe, at det indskrænker Menneskets Stigen mod det Høiere, svækker dets udødelige Kræfter og hindrer det høiere Livs Udvikling. Have disse Ret, da er det kun med Hensyn til Menneskeslægtens Afvigelser fra Naturloven, der gjorde Familiebaandet til et skiønt og helligt Symbol paa det evige Eenhedsbaand, som omslynger hele Slægten – og hvis de ikke nægte, at Familiekiærlighed er den første Yttring af den overjordiske Længsel hos Mennesket efter Forening med det Høiere, som Følelsen af det sandselige Liv aldrig kan tilfredsstille, da ville de eiuden Modsigelse kunne nægte det Hellige i den Spire, som i dens ædlere Udvikling bliver det herligste Vidne om Menneskets Hiem i en høiere Verden. – Til den anden Classe høre de, som have tabt det høiere Liv og kvalt de hellige Anelser, som binde Mennesket til det Overjordiske, som foretrække Skinnet i den sandselige Verden for Virkeligheden i det evige Liv. At disse kun finde Tomhed der, hvor Livet er forborgent og virker i Stilhed – et meget naturligt, da de ikke have Sands uden for en pralende Udsidde, og at de foretrække deres glimrende Armod for den indvortes Rigdom, som nøiet med det Varige og Væsentlige, ikke higer efter at stille sig til Skue i udvortes Form: dette maae vi ikke undres over. Men naar vi end ei kunne give hine Ret, hvad skulle vi da sige til disse? 9. Forstandsmangel vil gierne, hvor den kan, skiule sig bag en paatagen Tvivlesyge. Mon det ikke langt oftere er Mangel paa klar Jndsigt og lys Aand, end fordærvet Hierte og Mangel paa moralsk Følelse, der bringer Mennesket til at tvivle om de høiere Sandheder, – Skiøndt vel de Fleste i al Fald heller vilde, at man skulde troe det sidste, end de vilde tilstaae det første. 10. Der gives kun een Poesie, ligesom der gives kun een Religion og een Philosophie. Poesien er en hellig Plante, der udspringer af det Evige og udvikler sig i Livet; dens uendelige Blomsterfylde ere de forskillige Konstværker, der kun ere organiske Dele af et Heelt og udgjøre i deres Heelhed ligesom et eneste Digt. 11. Saalidet man kan agte en ubetinget Tolerants, en Fordragelighed der taaler Alt, og kun er et Foster af Svaghed og Sløvhed, saa lidt maa den hos det ædle Menneske gaae over til den modsatte Yderlighed. Vi have Ret til at foragte det Slette og Udle, hvor det vil tiltage sig Skin af det Godes og Fortræffeliges Realitet, og modsætte os det, hvor vi saaledes møde det; men vi ere ei berettigede til at krænke Nogens Jndividualitet, Menneskets hellige Eiendom, fordi den yttrer sig under andre Former, end vor egen. Vi skulle et ville herske over andre, allermindst naar vi ei engang kunne beherske os selv, og vi skulle ei glemme, at Had til Sletheden aldrig maa gaae over til Ukiærlighed eller Foragt for Menneskeheden; thi den som hader Mennesket, hader Gud. Saaledes lærte ogsaa han, som var den evige Kiærligheds høieste Aabenbaring paa Jorden, og denne Lære udspringer umiddelbar af Troen paa det Guddommelige i Menneskets Natur. 22de Vognede F. C. 12. Vi ere blevne saa vante til at tænke os jordisk Lyksalighed som en Tilstand uden alt Savn og uden al Smerte, at vi have Møie ved at adskille disse to Forestillinger, at vi ei kunne indsee, hvorledes i denne Tilstand al Livets Ynde maatte forsvinde, og den Herlighed, vi drømme om, blive en kiebsommelig Tomhed. Thi det bliver en evig Sandhed, at al Eenhed kun bestaaer ved Modsætninger, all Hvile kun ved Kamp. Skiønhed er ri blot i det Varige; men tillige i det Bevægelige; Kiærlighed bestaaer ei blot i Nydelse, men ogsaa i Længsel, ei blot i Forening med den elskede Gienstand, men ogsaa i Stræben efter at overvinde den Modstand, som Naturen altid frembringer der, hvor noget Stort og Skiønt skal fremgaae. Dersom vi i Sandhed elske Livet, da maae vi et ville ophæve Striden, hvori det bestaaer, thi jo kraftigere Modstanden er, desto inderligere vil Foreningen være. Livets Aand synes og barsk og fiendtlig der, hvor den i Yderkredsen modstaaer vor stræbende Længsel; men uden dette vilde vi ei føle os hen trukne til Saligheden i Livets Middelpunkt. Uden Frastødning gives der ingen Tiltrækning; ingen Skiønhed uden Smerte, ingen Kiærlighed uden Taarer. Chr. Molbech.