Aarhuus Stifts-Tidende, 1840-06-06
Siden vi sidst vare samlede her har Tiden født een af de Begivenheder der mægtigen griber ind i Statens Skjæbne, den Fyrste, til hvem vi, fra hans Manddoms herlige Daad blandt Norges Fielde, knyttede saa store Forhaabninger, har besteget Danmarks Throne, og dog jeg skylder Sandheden at sige det - dog sniger sig Forstemthed om, hvor der alene skulde herske Forhaabning. Og hvorfor Det Spørgsmaal forelægge sig Enhver, Kongen og hans Raadgivere, Folket og dets Talsmænd. Jkke nærer jeg den Selvtillid, at jeg kan sige, hvorledes den dybtbevægede Tids Uro og Længsler sikkrest stilles. Men hvad der er Grundvolden for et i sin Udviklingsgang uforstyrret Folkeliv, det veed jeg det er: giensidig Tillid mellem Konge og Folk. I et Land, hvor meget trænger til at omdannes og udvikles, hvor Alle af Fremtiden vente en stor Opgaves Løsning og med spændt Forventning see denne imode, er især denne Tillid uundgaaelig nødvendig. Naar Alt, hvad der skeer, vidner om en conseqvent Fastholden ved og Gjennemførelse af et ægte folkeligt Princip, af de store Grundsætninger, som Tiden har helliget, saa vil Tilliden til Regjeringens Viisdom og Kraft være urokkelig og forventningsfuld, men rolig vil Enhver imodesee Fremtiden, som skal fuldkommengjøre, hvad Øieblikket umuligt kan fuldbringe. Ethvert Fremskridt vil indeholde Borgen for et nyt, ethvert opfyldt Haab bestyrke den rolige Forventning, da vil Regjeringen, i alle gode Borgere, i alle dem, der kunne fatte, at der, til at gjennemføre indgribende Reformer, ikke blot udfordres Villie og Midler, men ogsaa Tid, have et fast Støttepunct. Det vil give den en Tryghed og Sikkerhed, som ingen væbnet Magt kan erstatte, og den vil da kunne foragte de Angreb, som kunne skee af dem, der troe at Tiden staaer stille, fordi den ikke gaaer saa hurtig som de ville have det. Men dette Støttepunct maa vakle, saa ofte Kongens Raadgivere fremkalde Foranstaltninger, som maae forekomme som Afvigelser fra de Grundsætninger, der skulle gjennemføres og hvorpaa Thronens Sikkerhed og Folkets Frihed beroer. De bære derfor et stort Ansvar, som raade Kongen til nogetsomhelst Skridt, der, om end kun for et Øieblik, kan bringe Folket til at tvivle om de Grundsætninger, som Regjeringen vil følge; de bære et stort Ansvar, som ved deres overdrevne Tjenestiver, utidige Frygt, blinde Forkjærlighed for det Gamle eller Miskjendelse af Tidens Fordringer raade til Foranstaltninger, der kunne svække Tilliden til at Kongen fuldtvel kjender og indseer Landets Brøst og Mangler, Folkets Stemning, Tidens Fordringer. - Men ogsaa de bære et stort Ansvar, som af Iver for at fremme Udviklingen og at hævde Folkets Rettigheder, glemme, at ligesom Kongen kun kan være stærk ved Folket, saaledes er Folket ogsaa stærk i Kongen, glemme, at ligesom Folkets Frihed er Thronens trygge Grundvold, saaledes er Kongens Ukrænkelighed Folkefrihedens stærke Skjold. Ogsaa de bære et stort Ansvar, som ubesindigen, skjøndt uforsætligen saaledes rokke Tilliden til Kongen. Lader os dog aldrig glemme, at Tillid avler Tillid. Og skulle vi ikke have Tillid tilden Fyrste, der plantede Frihedens Banner i Norges Steengrund, Maa han ikke altid elske et frit Folkeliv. han, som klart har læst i Historiens store Bog, maa han ikke have lært, at et Folk, hvis Vel skal være sikkret under Tidens Omskiftelser, maa have en stærkere Garantii end en enevældig Hersker tilfældige Personlighed. Han, der har seet Europas Folkeslag lide og bløde under en rastløs Anstrængelse, maa han ikke vide, at Folkets Udvalgte maa have Stemme, naar Statens Jndtægter og Udgifter skulle fastsættes. Han, der selv drak af Kundskabens Væld og øste af Sandhedens Kilde, kan han andet end agte det frie Ord i Skrift og Tale, og maa han ikke vide, at Sandhedens Seier kun fremgaaer af Meningernes Kamp. Ved Tillid til Kongen holde derfor Folket fast, idet det med Sindighed og Kraft udtaler, hvad det haaber og ønsker, hvad det attraaer og venter af Christian den Ottende." Hvor er Folkets Stemme. Dette Spørgsmaal besvarede Prof. Clausen saaledes: "Det er ikke den som klinger gjennem de vilde af Mørke omhyllede Skrig, der kalde Loven frem imod sig, hvis Udøvelse er Skjændsel for enhver fribaaren Mand. Heller ikke er det Folkets Stemme, der træder frem i Tale og Skrift med buldrende Raab, skjærende Overdrivelse eller tomtklingende Declamation. Og det er en lav og fornedrende Tanke naar der yttres og Regjeringen, at hine Optrin skulde kunne holde den tilbage paa den Vei, den engang havde betraadt til at fremme Folkets Vel. Folket er sig ret vel bevidst, at hvad det trænger til, er klar og grundig Kundskab om de vigtige Anliggender som ere Gienstand for Dagens Forhandling. Om Trykkefriheden sagde Justitsr. Guldberg: Vel siger man om unge Mennesker, at de skulle smukt tie stille og ikke yttre nogen Mening, men Pressen er netop i Aar 400 Aar gammel, og jeg skulde da troe, at den er gammel nok til ikke at behøve længer at gaae i Censurens eller Polititilsynets Ledebaand."J den hvnske Læseforening blev der i samme Anledning holdt mange udmærkede Taler. Ved Kongens Skaal sagde Hr. Niss Hansen.