Berlingske Tidende, 1775-08-01
J Følge dette Raad bragte man denne Dame 100 Louis Cor, til Secretairen et Uhr af samme Værdie og 15 Louis d'or. Audienzen blev bevilget; men Professen gik derfor ligefuldt for sig. Herpaa sendte Frue Gotzmann Foræringerne tilbage, saa næ som de 15 Louis d'or, som Sekretæren skulde have Beaumarchais, opbragt ved Tabet af sin Profes, gjorde saa meget meere Paastand endog paa de 15 Louis Cor, da Sekretærer, nægtede at Han havde faaet dem. Denne Tvistighed giorde Allarm, og havde denne naturlige Følge, at Herren og Fruen af Göttzmann bleve bragte i et slet Rygte. Parlementsraadet, fortørnet ved dette Rygte, som tog Overhaand, angav Hr. Beaumarchais for Bestikning med Penge og Ærerøverie. Den Anklagede forsvarede sig med ligesaa stor Forstand som Kiækhed. Han beviiste, at han i ingen anden Hensigt havde givet Penge, end for at faae Audientze, som var Ham gandske usundværlig, og som Han paa ingen anden Maade kunde bekomme. J Hans Forhører med Frue Gotzmann, gar Hans muntre Forstand og behagelige Udtryk Ham en kiendelig Overvægt. Han vidste at forene al den Sagimodighed og Artighed, som man skylder det smukke Kiøn, med den fine og muntre Skiertz, som man tillader sig selv imod en Modstandere, som man vil sætte i Forvirring, og giøre til Skamme Disse Hans Forhører, som ere indførte i Hans Forsvars Skrifter, vare ægte Komiske Scener, fulde af Salt og Behagelighed, og beviiste, at deres Forfatter havde gjort sig et urigtigt Begreb om Hans virkelige Fuldkommenheder, i det Han gav Skuepladsen toe Skuespil af det maadeligste og alvorlige Slags Eugenie og de toe Venner. Spotterne sagde derfor, at Beaumarchais skulde have gjort sine Komedier paa Tinget, og Hans Forsvarsskrifter, som forekom dem alt for ubetydelige, paa Skuepladsen. Bihændelser som forefaldt ved denne Profes gjorde Ham endnu meere udmærket og lystig for Publiko. Bertrand d'Airolles, Hr. Marin, Forfattet af Gazette de France, som havde blandet sig ind i denne Sag. som Meglere; Hr. d'Arnand, Forfatter af et slet Skuespil, som for Boghandlers le Jai Skyld overmaade uforsigtig hav de skrevet et Brev, hvilket Han siden maatte kalde tilbage igien Alle disse Herr Beaumarchais Fiender vare i Hans Fortegneser offentlig beskrevne, og fremskinnede ligesaa latterlige og afskyelige, som Han selv havde fundet for got. Aldrig er Vittighed i at skierte og spotte drevet saa høyt. Just paa den ne Tiid, da Han gjorde sine Modstandere latterlige, og udsatte dem for Skam, tog Han Anledning igien at sætte sig i Anseelse hos Publikum, i det han tilintetgjorde de Jndvendinger, som vare gjorde imod ham. Han satte uomstødelige Vidnesbyrd imod løse Rygter. Hans Skrivemaade i at spotte sine Modstandere, der var saa skiertzende og saa snild, blev ædel og indtagende, naar han talte om sig selv, og hans mandige Stiil syntes at vidne om hans Siæls Styrke. Saaledes har han iblandt andet afskildret den Tilstand, hvori han befandt sig ved Tabet af hans Profes med Græven de la Blache, Denne forfulgte ham med den yderste Hæftighed. Næppe var Dommen falden, førend man bemægtigede sig hans Sager og Eiedomme, baade i Staden og paa Landet. Alle Slags af Rettens Underbetiendtere indtoge hans Huse, og plyndrede hans Forraadstæder, alt var til Pris. Man før te Ham daglig i 500 Livres Retsstridige Omkostninger. Man anvendte alt for at ødelegge Ham i Bund og Grund; Hanselv sad i Fængsel. Jeg vil her indrykke det fortreflige Sted hvor Han afskildrer sig selv i denne Forfatning. Bo. Beskiæmmet paa min Person, berøvet min Frihed, ved et Tab af 50000 Rdlr. sat i Fængsel, bagtalet, dømt til Ødelæggelse, uden Jndkomster, uden Penge, uden Kredit, min Familie uden Trøst, min Formue overladt til Plynderie, uden anden Tilflugt end min Smerte og Elendighed, blev jeg for to Maaneder siden nedstyrtet, fra den allerbehageligste Tilstand, hvori en Privatmand kan befinde sig, til den allernederste Grad af Ulykke. Jeg havde Medlidenhed med mig selv og skammede mig derved i det samme Øyeblik. De nøgne Muure, det tredobbelte Gitterværk, den Skrigen, og Syngen, den Drukkenskab hos det allernedrigste Slags af det menneskelige Kiøn, hvor af Fængselet gav Gienlyd, og hvorfor ethvert retskaffent Menneske gyser, svævede mig uophørlig i Siælen, og formeerede dette Mudderfulde og afskyelige Stæds Rædsel Mine Venner kom til mig i Fængselet og begrædte Tabet af min Lykke og min Frihed. Min Ærværdige Faders Medlidenhed, og fromme Sagtmodighed forøgede endnu Byrden af mine Lidelser. Afhans rørende Opmuntring, at jeg skulde tage min Tilflugt til Gud, det Godes og Ondes eeneste Bestyrere, følede jeg endnu meere Levende, hvor liden Retfærdighed og Hielp, jeg fra nu af kunde giøre mig Regning paa hos Mennesker. Jeg havde mistet alt; men mit Mod havde jeg endnu. Jeg aftørrede alle Taarer i det jeg sagde: Mine Venner, skiuler for mig Eders Smerte, Forhindrer ikke min Siæl i , at tænke, hvis Virkekraft Fortrydelse endnu opholder. Naar jeg mister den mandige Stolthed, som hos mig sætter sig imod Bøyelighed, naar jeg engang bliver forsagt: naar jeg Græder med Eder, da, ak, da er jeg forloren Og hvorledes, mine Venner, naar den Deel af Lyset, som skulde opklare min Ret, manglede mine Dommere, naar mine Fienders Konstreb overgik mine Kræfter; hvorledes, siger jeg, vil J da skamme Eder ved mig fordi man har belyvet mig? Skal jeg omkomme i Fængsel, fordi man har taget Feyl i at dømme, Skal jeg, som et Sørge Spil for en andens Gierrighed, Stolthed og Vildfarelse, lade mit " Lykke og Ulykke allene komme an paa blotte udvortes Tilfælde? Jeg maatte altsaa have en blot laant Tilværelse? Ak Min Ulykkes Maal maae de giøre fuld, men at have berøvet mig min Siæls Munterhed, den Seyer skal de ikke have jeg har mistet meget for andre, men lidet for mig selv naar de have bebyrdet mig til Gavns, naar Medlidenhed a følger paa Forbittrelse, saa vil de maaskee endnu engang sige: Denne var ingen foragtelig Siæl, som paa alle Tiider kunde holde Maade, foragte Bagtalelser, uforsag gaae Faren i Møde, og udholde Ulykken. "Mine Venner taugde, mine Systre Græd, min Fader , bævede, og jeg, med sammenklemte Tænder, Øyne, nedslagne til Jorden i det forskrækkelige Fængsel, giennemløb i en Hast det lille Rum der var, samlede min Styrke og be" redede mig til en nye Gienvordighed. Den er kommet, og har overrumplet mig. Jeg veed at bære den. En anden Uleylighed vil komme efter denne; jeg skal og bære den, thi jeg veed jo, at intet, i denne Verden hør mig virkelig til, uden den Tanke, som min Siæl frembringer, og det Øyeblik jeg nyder. Et bagtalersk Brev, som Hr. Beaumarchais Fiender udstrøete, angaaende en Reyse til Spanien, som han for 10 Aar siden havde foretaget sig, gav ham Leylighed til at bekiendtgiøre de sande Begivenheder af samme. Og denne Beretning, bevidnet af de anseeligste og Ærværdigste Mænd, satte Hr. Beaumarchais i et saa herligt Lys, og i en saa glimrende Udseende, at man blev bragt til at troe, han selv var Forfatter af det ærerørige Brev, hvoraf han havde erholdet saa stor Fordeel. Kort, Man kom deri overeens, at de 4re Beretninger, hvilke Hr. Beaumarchais i denne Sag havde overleveret at trykke, vare Mesterstykker af skiertzende Vittighed, skarpsindig Oplysning, og seiervindende Veltalenhed, og at hans Fiender, i det de vilde styrte ham ned i en Afgrund, tvang ham til at frelse sig paa en Piedestal.