Københavns Adresseavis, 1773-12-08
Elephanterne ere ogsaa stærkere end alle øvrige foreføddede Dyr. J forrige Tider sattes Taarne fuld af Soldater paa dem, og ofte afgjorde de Slagets Udfald. De to Tænder, som de har, veyer omtrent hundrede og tredive Pund. Det er neppe begribeligt, hvorledes et saa sterkt Dyr er saalet at tæmme. Man kan med sædvanlige Tov binde dem ved Bagbenene til et Træe, men naar de bliver arrige og forskrekkes ved en pludselig Allarm, saasom ved Torden eller Kanonskud, hvortil de endnu ikke ere vante, saa river de Tov i Stykker, som ere en Arm tykke, lige saa let, som de skulde brekke en Spidsrod over. Jngen uden deres Staldkarl kan stille deres Arrighed; men Elephanten miskiender end og hans Røst, naar den er kommen i Hidsighed. Til al Lykke er der et Middel i Naturen, at formelde de hidsige Anfald, som den ofte har Omendskiønt Elephanterne ere hos hinanden, og Hannen, stedse er hos Hunnen, saa parres de dog aldrig i Husene; de opsøger Skove og afsides liggende Steder dertil, og det synes at de skammer sig ved den naturlige Drift som de føler. Naar Hannen bliver arrig, faa behøver man ikkun at lade en Hun komme; saa er den strax stille og føyelig. Vil man lade en tam Elephant bedekke, saa maae man lade den gaae hildet med Lænker ud i Skoven, paa det at den skal ikke gaae alt for langt bort, den bliver meget snart belagt, og kommer da strax hiem igien. Den bærer i tolv Maaneder; og naar den vil kaste, lader man den gaae ud i Skoven igien, efterdi man veed, at den for skulde døe, end kaste paa eet Sted, hvor der findes mange Folk. Naar dette er forbi, saa vender den tilbage igien til sin Herre med sin Unge. Elephanten har to Bryster, som sidder imellem Forbenene; og da den unge Elephant ellers ikke skulde kunne naae sin Moders Bryster, saa suer den Melken med sin Snabel, og bringer samme derefter i Munden. Dette Dyr misbruger aldrig sin Styrke imod dens Førere, og naar Elephanterne møder en Flok Faar, saa gjenner de dem tilside med deres Snabel, ret ligesom de frygtede for at trykke dem ihiel. Omendskiønt man afretter dem til Krigen, saa bliver de dog aldrig ret vilde, og deres naturlige Sagtmodighed har næsten Anseelse af Frygtsomhed. Det som en Elephant i Siam bær, er ikke saa meget som man skulde meene, i Henseende til dens Styrke. Gemeenlig bærer den ikkun tolv hundrede Punds Tyngsel, og endda kan maa ikke lade den gaae nogen ang Vey med denne Byrde Naar den fornemmer, at den er for tæt, saa blæser den ikkun Bugen op, sønderriver derved i Øyeblikket alle Tove, og kaster sin Byrde til Jorden, meere af Dovenskab, end af Uformuenhed at bære saa stor en Vægt. Sædva lig rider Kongen og Personer af Stand paa Elephanter. Man stiger op paa dens Ryg ved Hielp af en Trappe, eller man lader den næle ned. Den strekker da et Been ud, hvorpaa man setter Foden; og den reyser sig aldrig før op, førend man har sat sig. Den tager længere Skridt end en Hest; den traver meget gesvindt; men den galopperer aldrig. Den Nytte, som Sammeserne har af Elephanterne, har indgivet dem den største Ærbødighed for disse Dyr; de har næsten lige saa stor Agt for dem, som for Mennesker. J sær opvartes Kongens Elephanter med den største Agt. De har sine Slaver, hvis Antal rekker sig efter det Begreb, som man giør sig om deres Talenter. Den hvide Elephant, som skatteres høyest, har Hundrede Tienere til sin Opvart ning; Veggene i det Pallads, hvor den staaer, ere forgyldte; i Stedet for Trug, har den to Bassins af massiv Guld, og de fornemste Mandariner troer ikke at de fornedrer sig ved at opvarte den. Den Ære, som man beviser den, strekker sig til dens Paarørende; thi Siammeserne giver disse Dyr de samme Slægtskabsnavne, som ellers ere brugelige iblant Menneskene. Denne Høyagtelse har sin Grund i det System om Sielevandringen; thi de troe, at Kongernes og Heltenes Siele gaaer over i Elephanternes Legemer. De hvide, ere de kostbareste, og sieldenste. Der giøres ogsaa meget af de sorte, men der findes ikkun faa af denne Farve. Dette Dyr bruges ogsaa til at trække Vand og stort Tømmer. Naar man bruger det til dette Arbeyde, synes det ikke at giøre sig den ringeste Umage; det gaaer saa roligt afsted, som det ikke havde den mindste Last at trekke. Ligeledes betiener man sig af det, for med dets Bagbene at skyde Skibe, ud i Vandet, og at nedrive Huse, naar man frygter, at Naboe=Husene ved en Ildsvaade maatte blive angrebne af Jlden. Sammeserne ere selv alt for dorske til at føre sig et saa nyt tigt Dyr paa alle Maader til Nytte, de synes ikkun at skat tere det høyt for den Anseelse som deres Monarchs Optog faaer derved. Dog sælger de aarlig en stor Mængde deraf til Mirgui, og trækker stor Fordeel af deres Tænder, hvormed de driver en stærk Handel med Jndvaanerne af Su Ette og Europeerne. En af de Legems Øvelser, hvortil de Kangelige Prindsen, i Siam vænnes, er at ride paa Elephanter, ligesom maa i Enropa undervise, unge Personer i at ride paa Heste, den største Færdighed bestaaer især i den Maade, at ride paa Halsen. Det er ikke mueligt, at sidde paa Elephantens Rye, efterdi den er saa tyk, og man desuden saa langt borte ikke skulde kunne regiere den. J Stedet for Stigbøye ruges et sterkt Tov, som ligger om Halsen. De færdige Ryttere kaster i Løbet med den største Gesvindighed en Stynge om de vilde, for at fange dem. Denne Jagt, som man holder for den ædelste, er ikkun llad Kongen og Prindsen, omende skiønt Skovene ere fulde af disse Dyr. En Han gaaer alt de foran ved et stort Antal Huuner, og dette oppekker Jalousie og Trætte imellem Hannerne. Hunnerne blander sig aldrig i Striden, og fulde af Høyagtelse for Tapperhed og Mod. forlader altid den, som tager Flugten, og gaaer over til Styrvinderen. Da Konger og Prindserne fanger mange Elephanter paa saadan en Jagt, saa beholder de, de beste til deres Brug, og skikker de øvrige til Mergui, for at sælge dem til Kiøbmændene, som for denne Handels Skyld kommen derhen fra Kysten Corommandel, og til Ombytning bringer med sig de skiønneste Lerreder og Stoffer fra Bengalen, Su rate og Persien. Der er intet Aar, at der jo i det mindste bliver solgt Halvtredsindstyve Elephanter. Denne Handel forskaffer Riget alle Slags Stoffer og Lerreder i stor Mængde som bringes derhen fra alle Ostindiske Egne: dette er Siamesernes visseste Rigdom, som ved dette Salg og for Elephant=Tænder forskaffer sig udenlandske Produkker. Kongen forbeholder sig denne Handel gandske allene, og den er ingen anden tilladt. Der findes Rentenerere i Riget, som ere forbundne at levere et vist Antal Elephant Tænder i det Kongelige Skat=Kammer. Denne Forbindtlighed nødsager dem til at gaae paa Jagt, for der at faae saa mange sammenbragte, som udfordres til det fornødne Antal. De dølger undertiden, hvor mange de have faaet, og sælger underhaanden Overskuddet fra den dem paalagte Leverance; men derved er ligesaa megen Fare for Kiøberen, som for Sælgeren; de setter sig begge derved i Fare, at blive tildømte, deres hele Lives Tiid at skiære Græs for Kongens Elephanter, en Straf, der er ligesaa haard, som Gaaleyerne i Europa, og endnu haardere, efterdi alle deres Efterkommere, bliver for altid i dette Slaverie, dersom Kongen ikke beviser dem den gandske besynderlige Naade, at befrie dem derfra. Elephantens Jnstinkt maae sætte ham over alle de andre Dyr; og Stammeserne skatterer den saa høyt, at mange Elephanter ere til Skam for den menneskelige Fornuft, beærede med Titler, og beklædede med de høyeste Rigets Værdigheder. Man maae tilstaae, at Dyret uden sin Snabel vilde synes det dummeste iblant alle Dyr; men da Snabelen tiener det i Stedet for Hænder og Arme, saa skulde man næsten troe, at denne forskrækkelige Masse havde Eftertanke, og Overlæg, saa megen Færdighed udviser den ved sammes Brug til at giøre alt det, som man befaler den. Stammeserne har den Vane at holde en Abe paa det Sted, hvor deres Elephanter staaer; de troer, at om Elephanterne engang gik igiennem ureen Luft, saa vilde sammes 6. terne. Undertiden lader Kongen af Siam hidse Elephanter, imod Tigerdyr og Krokodiler. Dette Skuespil trækker en stor Mængde Folk til sig. Eierhanten har derved Hore det bedækket med sterkt Læder, for derunder at kunde trekke Saabelen tilbage, og skiule den for Tigerens Kiør, den gaaer løs paa Tigeren, og søger at gjennemboere den med sine Tænder, eller at give den stærke Slag med sin Snabel, som den strax trekker tilbage igien under Læderet. Thi dersom Tigeren fik fat derpaa med sine Kiøer, skulde han snart vinde Seyer, men naar Elephanten ikkun kan faae Tigeren, under Foden, saa trykker den ham strax ihiel. Ligesaa kiemper den imod Crocodillen; den søger enten med sine Tænder at spyde dette Dyr til Jorden, eller at tage det med sin Snabel og kaste det op i Luften, for at knuse det med sine Fødder, naar det falder ned igien. Men en af dens for ligste Fiender er en Tigerart, som vel er meget liden, men saa hurtig, at den svinger sig op paa Elephantens Ryg, og slider Kiødet af den, saalænge indtil den styrter død ned til Jorden. Kongernes af Siam almindeligste Forlystelste er Elephant Jagten; den holdes paa 3 Maader. Enten jager de Dyrene trætte i Skovene, eller de stiller Garn for dem, hvori de for viller sig med Fødderne, eller de lader dem gaae ind i en Kreds, hvoraf de ikke kan komme ud, uden at blive fangne, Denne Maade er den kunstigste og lystigste, og man bruger Hunnerne, til at lokke dem derind. Der hører en stor Færdighed til at jage dem trætte, og til denne Øvelse vænnes gemeenlig unge Personer af Stand. Kunsten bestaaer deri, at man kan kaste Slyngerne, uden selv at forvikles der. De har Rideskoler, hvor unge Personer undervises i denne Kunst, og mange bringer det saavidt deri, at de rider paa et af disse tamme Dyr, og jager de vilde Elephanter trette. Naar saadan en Elephant er kommen indi Slyngerne, lader de den løbe af Skoven til, hvor den snart fængsler sig selv ved Træernes Stammer og Rødder. Der efter lader man den blive bekiendt med de tamme Elephanter. Den bindes ved Siden af dem, naar den er blevet tæmmer ved Hunger, trækkes ud af Skoven og føres til Staden, hvor den inden saa Dage bliver lige saa tam, som de andre. Den anden Maade, at fange de vilde Elephanter paa, bliver gemeenlig brugt af dem, som ere forbundne til aarligen at levere Kongen et vist Antal Tænder. Omendskiønt det efter Siamusernes Meening er en stor Synd at dræbe disse Dyr, saa overvinder Egennytten dog ofte Religionen, og Kongen tillader, at dræbe dem, som har gjort noget Ondt, eller som har naturlige Feyl. For at undskylde denne Synd, sig ger Kongen, at det er ikke ham, som dræber dem, men at han overlader det til Folk, der desuden have besmittet sig med slette Handlinger. De opslille deres Garn paa følgende Maade: Hist og her kaster de aabne Slynger i Veyen, hvor de troer, at Elephanten skal komme. Disse Slynger, som ere gjorte af Tov og Byffel=Hud, ligger med den ene Kant paa Jorden, og med den anden staaer de en Fod høyt over samme. Ved Enden af Tovet, som kan være 12 til 15 Fod langt, er et Stykke Træ gjort fast, der er dannet som et lidet Anker. Naar Elephanten har faaet Foden i Slyngen, saa trekker den samme en Tidlang hist og her omkring, indtil Slyngen fæster fast ved Træernes Rødder i Skoven. Jo meere Elephanten da giør sig Umage for at slide sig løs, desmeere snærer Slyngen dens Fød; den Smerte, som han finder, foraarsager, at han tilsidst bliver staaende ubevægelig. Den æder da hvad den finder omkring, indtil den af Mathed styrter om og døer. Den tredie Maade at fange Elephanterne, er den kunstigste og lystigste. Man lokker dem ind paa en Plads, der er omgiven med store Pæle, hvorfra de ikke kan komme ud, uden at blive fangen. J en Forstad uden for Residencen, tæt ved den Broe, som gaaer fra Staden til det faste Land, er en af disse store Pladse, det er en lang Fiirkant, som er tillukt med to Porte af sterkt Tralverk. Den Port til Marken er ligefrem: men den lige over for, seer næsten ud som en Nødstald, hvorudi man indsetter Heste, som ikke ville lade sig beslaae. Denne Nødstald er passet efter Elephanternes Størrelse og Styrke. Der er to Døre paa den, hvoraf den ene gaaer ud til en Plads, som er omgivet med Pæle, der omtrent staaer en Fod vidt fra hinanden, og den anden er paa den anden Ende. Naar man vil ud, saa gaaer disse Døre op i Veyret, og falder af sig selv ned igien. De kalder denne Opfindelse Piniate; og deraf er hele Pladsen og Stads=Broen som gaaer derfra, kaldet saaledes. Naar de vil bringe vilde Elephanter ind i denne Plads, saa skikker de ti til tolv Hunner ud i Skoven. Den smukkeste gaaer foran, og har en stor Busk Løv paa Ryggen, hvorudi er skiult et Menneske, for at give den de fornødne Tegn. De ere neppe saasnart komne i Skoven, førend de faae en Hob til Selskab. Derpaa giver det Menneske som sidder skiult paa Huunens Ryg, den et Tegn, at vende tilbage til den indsluttede Plads. De gaae tilbage med langsomme Skridt, og æde Løvet af Træerne, som de forefinde paa Veyen. Hannerne følge efter dem; og dersom de gaae noget bort fra dem, for at søge efter Foder, saa hente Huunerne dem tilbage igien, og søge altid at beholde dem hos sig. Disse Anstalter vare undertiden i nogle Dage, indtil Hannerne ere blevne fortroligere med Hunnerne og blindt den følge dem. De sidste nærme sig uformerkt til den indsluttede Plads. Den bedste Hun gaaer først derind, og de øvrige Hanner og Hunner følge efter hende. Naar de alle ere komne ind, saa lader man Fald dørene ned, og de ere da alle indsperrede i denne Plads. Herpaa lader man efterhaanden Hunnerne komme ud naar Hannerne ere paa den anden Side. Men naar disse merke, at Hunnernes Antal formindskes, saa blive de arrige, slaae dem, som endnu ere tilovers, og løbe stedse rundt om Pladsen, for at finde en Udgang. Man aabner Døren paa den Nødstald, der vender ud til Marken, og viser dem igiennem den anden Dørs Tralverk en stor afrettet Elephant. Saasnart den vilde Elephant, som er midt i Arrigheden, bliver den vaer igiennem Tralverket, saa gaaer den ind i Nødstalden, for at strides, med den men neppe er den kommet derind, førend man lader Døren. falde, og den er fangen, uden at kunne komme tilbage, efterdi der ikke er meere Plads, end at den net op kan staae. Man legger den da en Slynge og hver Fod, og binder Toves Halvparten omkring Støtten i Nødstalden. Derefter gaaer den afrettede Elephant, som lod sig see for den Vilde, bort igien. Man aabner Døren paa Tralverket; den vilde Elephant bliver uroelig og giør sig forgieves Umage for at slide sig løs, og komme til den Afrettede, som viser ham Tænderne. Efterhaanden firer man Tovene, som ere bundne om dens Fødder, og naar den er kommen ud af Nødstalden med heele Kroppen, saa kommer to store afrettede Elephanter paa hver Side, jevnsides den, og alle tre bindes sammen. Disse hans nye Kammerater giver ham sterke Slag med Snabelen, forat faae ham til at gaae afsted; og naar han gaaer for langsomt, saa giver en anden afrettet Elephant, som gaaer iag efter, ham sterke Slag med Tænderne, som ham tvinger at gaae fortere. De følger ham saaledes til Vandet, hvor de vasker og afføler sig, og derpaa bringer de ham til en Stald, hvor Halsen og det ene Been bindes til en Pæl, som kan dreye, sig rundt omkring. Hans heftige Bevægelse udmatter og svækker ham endelig, og naar han længe nok har drevet sig omkring Pælen, saa bliver han stille og roelig. De afrettede Elephanter tager ham da og bringer ham til Vandet, lige saaledes sammenbundne med ham, som tilforn. Foruden disse Ceremonier lader man ham ogsaa sulte, dette svækker hans Kræfter, og giør ham i en Tid af en Maaned ligesaa lærtillig og tam som de andre. Man giver ham ikkun saamegen Føde, som han behøver, for ikke at døe af Sult. Herved bliver han overmaade maver; men saasnart han er afrettet, tager han til inden kort Tid. Saaledes gaaer man til værks med alle de Hanner, som bliver indsluttede. Der ere saa mange afrettede Elephanter i dette Kongerrige, at man gjerne kan bruge fire eller fem til de nye Ankommendes Afrettelse. Kongen underholder altid omtrent fem hundrede af dem saavel i Staden som paa Landet. Man kan ansee denne Jagt som Hoffets og de Fornemmes meeste Forlystelse; den er desuden meget fordeelagtig for Kongen; og naar de, som fanges, ikke ere smukke nok, saa sælger han dem til Mahomedanerne, som derefter bringer dem ind i den store Mogels Rige, Denne Jagt skulde ingen Fornøyelse blive for dem, dersom Egennytten ikke fandt sin Regning derved. Jndvaanerne i Stam ere alt for dorske, og det er vanskeligt at bringe dem udaf deres Urmindtlighed, naar de ikke bliver opmuntrede ved Lyst i Vinding. Man jager vel ogsaa efter Tigere og Crocodiller, men gemeenlig ikkun først da, naar disse grumme Dyr har opsluget en stor Mængde Mennesker og Qvæg.