Københavns Adresseavis, 1778-01-27
J den 7 Aars Feide med Sverrige under Friderik den Anden, førte Herluf Tralle Floden i Østersøen. Han førte den som en kiek og aarvaagen Søemand, og lod tilsidst sit Liv for Fædrenelandet. Om Vinteren, før han fik sit Banesaar, var han løben ind til Kiøbenhavn, for at sætte sine Skibe i Stand. Han gik imidlertid selv hver Dag paa Holmen, saae til og drev paa, at alting kom i Stand. En Dag kom Præsten Henning der til ham, og talede nogen Tid med ham om Skibene, Søen og Farerne paa Søen. Henning undrede over, at Trølle, som saa ofte havde prøver dem, endnu saae dem med saadan Munterhed i Møde. Om jeg mister Livet, svarede Trolle "døer jeg ikke derfor, desuden, hvorfor ere vi Adelsmænd, hvorfor bære vi Ordener, hvorfor eie vi Herregaarde, vil vi nyde det Gode, maae vi ei krympe os for Faren, naar det gielder ". Magnus Erlingsen blev, endnu som Barn, udvalgt til Konge i Norge. Erling hans Fader styrede Regieringen og værgede Landet. Jmidlertid opstod Sigurd Sigurdsen, og fordrede en Deel af Norge, Greve Sigurd understøttede hans Partii, sankede en Deel af dem, der havde svermet om i de foregaaende urolige Tider, og drog ned til Vigen mod Magnus Erlingsen. Saasnart Erling hørte det, vilde han ey oppebie Fienden, men drog ud at søge ham. Greve Sigurd formodede ei at han endnu var Fienden nær, han slog sig derfor til Roe om Natten paa Gaarden Randsnæs. Erling kom imidlertid til Gaarden; hans Speidere løbe ham i Møde, og forkyndte ham, hvor let han nu kunde dræbe Sigurd og alle hans Mænd, Krigsfolket hørte det med Glæde, og bade kun, at de maatte sætte Jld paa Gaarden, og enten indebrænde dem, om de bleve der, eller dræbe dem, naar de flyede. Men Erling saae meere paa Æren end Fordeelen. Vel ere der, sagde han mange iblant af de Folk der dræbte Kong Ingi og have øvet alle Slags Voldsomheder, men dog ville vi ey stiæle os paa dem i Søvne. Vi ville efterfølge ærlige Høfdingers Ex tempel og slaaes med vor Fiende ved lys Dag! Han bød derpaa sine Folk at sætte sig i god Orden. hver paa sit Skiold, indtil det dagedes; da lod han giøre Allarm. Sigurd satte sig i Orden. Saasnart han var færdig, befalede Erling alle sine Mænd at anraabe Gud om Lykke og Seier. Derpaa angreb han, slog og vandt. Da Tropperne sidst stode i Holsteen, for at møde Russerne, der vare i Vente, saae man hvor meget Troskab Landet i de farlige Tider kan vente sig af sine indfødte frem for leiede Stridsmænd. De Danske og Norske holdte Fod, og glemte ei, at de vare der for at gaae Fienden under Øine; de fremmede lurede størstedelen kun paa Leilighed til at løbe bort, og saasnart de saae den, biede de ei længe. Enten de vare udsatte paa Poster eller ei, det var dem det samme, de løbe undertiden flokkeviis med Mundering og Gevær Det gik saavidt, at man var nødt til at forstærke Vagterne, og besætte de yderste Poster med Jndfødte, der havde befaling, ey allene at passe paa Fienden, men endog paa dem, der skulde slaaes med Fienden. En Aften da alle Posterne saaledes vare udsatte, da det var bekiendtgjort, hvorvidt enhver maatte gaae uden. for Leiren, og alting var roligt, sneeg een af de gevorbne sig ud af Leiren, og var paa Veie til at følge sin Landsmænd. En Nordmand, som stod paa Post, raabte ham strax an et par Gange, og da han ei svarede, lagde han an og skiød ham paa Stedet. Skuddet satte Folket i Leiren i Bevægelse. Prindsen af Bernburg, som commanderede Regimentet, kom til, og da han saae at det var en Forløber, der var nedlagt af en Skildvagt, rosede han Nordmanden for sin Nidkierhed og tog nogle Ducater frem, for at give ham. Men Nordmanden holdt sig tilbage: "Nei " sagde han jeg skyder ei Folk ihiel for Penge, Prindsen vilde overtale ham til at tage derimod, sigende: at han bød ham dem ikke som en Betaling, men som en Belønning for hans Aarvaagenhed. Nordmanden bad da allene om een af Ducaterne, for, som han sagde, at kunde vise sine Landsmænd, naar han kom hiem, at han havde faaet en Foræring af en Prinds. Kong Niels sad paa den danske Throne efter sin Broder Erik Eiegod. Han var en svag Regent, han sørgede kun for at leve magelig og skrabe Penge sammen. Henrich Vendernes Konge og Nielses Søster, søn fordrede sin Mødrenearv af ham, Niels nægtede ham den; Henrik, som fandt sig derved forrettet, faldt ind i Slesvig for at plyndre, Niels samlede endelig en Krigshær og gik ham i Møde, men til ingen Nytte. Eluf, Stadholderen i Slesvig, som skulde have samlet Folk til Kongens Tieneste, havde ladet sig bestikke; Henrik vandt Seier, og Niels drog til bage uden at udrette andet end at afsætte Eluf fra sit Embede. Slesvig, som nu laae blot og uden Forsvar, kom derved i yderste Nød. Venderne, langt overmodigere end tilforn, fore ind og plagede uden Skaansel, de andre Naboefolk benyttede sig af Leiligheden og giorde det samme, i Landet selv overfaldt de Mægtige de Svagere, og hinanden indbyrdes. KnudLavart, Erik Eyegods Søn, ynkedes da over den slette Tilstand i Fædrenelandet. Han gik derfore til sin Farbroder, anmodede ham om det Embede, Eluvar afsat fra, bød endog Penge derfor, og fik det. Saasnart han nu havde Myndigheden i Hænder, ilede han til Slesvig, samlede saa mange Folk han kunde faae, fordrev Fiender og Røvere ud over Grændser, ne, og da han havde sat Jndbyggerne i Sikkerhed, gik han over i Henriks eget Land, angreb ham der, for at ydmyge ham, og bragte det saavidt, at denne modige Fyrste maatte tage Liv og Fred af hans Haand. Nogle Aar efter dette begyndte en anden Uroelighed i det inderste af Landet. Knud havde to Brødre, Harald og Erik. Jngen af dem tænkte saa ædelt som han. Harald havde glemt sin Fødsel, sit Fædreneland, sine Pligter, og tænkte kun paa at berige sig. Han havde anlagt sig en befæstning, Haraldsborg, i Egnen ved Roeskilde. Dertil sankede han sammen alt det Gods, han ved Vold kunde afvinge de arme Folk deromkring. Han tiltog sig endog sin Broder Eriks Fædrenearv, og laae som en Røver midt i sit Fædreneland. Erik, som var forurettet af ham, plyndrede igjen fra ham, hvor han saae Leilighed. De Smaae gik det her, som i Almindelighed naar de Store slaaes. Jngen var sikker enten paa Liv eller Eiendom, og Kong Niels sad stille og saae til. Da Knud hørte dette, sendte han Bud til sine Brødre, forestillede dem hvor uværdig deres Opførsel var, og lod dem sige, at de strax maatte møde ham i Slesvig, for at afgiøre deres Trætte i Mindelighed, hvis ey, vilde han anses dem for Rigets Fiender og forfølge dem begge. Jngen af dem torde vove at sige ham imod, saa megen Agtelse havde han erhvervet sig. De mødte begge til bestemt Tid. Han forligte dem, formanede dem til Rolighed, og saa længe han levede, torde de ey vove paa nye at blive Landet til Plage. Endnu et Træk for Fædernelandet, en dansk Prinds værdigt, viste Knud i Krigen mod de pommerske Vender. Kong Niels havde angrebet dem i Forbund med Boleslav af Polen og Knud, som nu var bleven Obotriternes Konge. Hans Vaaben havde havt Fremgang. Vratislav, Vendernes Konge, havde tilbudet Forlig, og giort Forslag til en venlig Samtale, for at handle derom. Niels havde samtykt deri, indbudet ham til sig, og lovet ham sikker Leyde, Vratislav stolede paa kongeligt Løfte, og indstillede sig. Nogle af Kong Nielses Stridsmænd og Fortrolige syntes, at her var en god Leylighed til at giøre Ende paa Krigen. De gik derfor til Kongen, og raadte ham at bemægtige sig den vendiske Konges Person, og føre ham fangen bort; de vidste at indsmigre deres ubesindige Forslag under saa overtalende Udtryk, at Niels, en lettroende Konge, var færdig til at give det bifald. Men til Lykke kom Knud just, som dette afhandledes. Saa snart han hørte hvad det var, tog han Ordet, bebreydede Raadgiverne deres ilde anvendte Veltalenhed, og bad sin Farbroder, at han for alting ikke vilde samtykke i saa anstændig en Handling, der vilde paadrage ham og den hele Nation en evig Skiendsel. Han forestillede, hvor nøye Nationens Ære her var forbunden med Kongen, og opmuntrede til at vedligeholde begge ubesmittede. Jngen havde Mod til at indvende noget herimod. Vratislav blev befriet fra Lænker, og det danske Navn fra Vanære.