Kiøbenhavns Postrytter, 1793-07-29
ministeren Roland, der siden den 31te Mai har været usynlig, og hvis Frue endnu sidder arresteret i St. Pelagie, har tilskrevet Chabot, Formanden for Sikkerheds Commissionen, følgende Brev: Ney – jeg er ikke i Lyon; jeg giver ikke Tonen til Borgerkrigen; jeg forgifter ikke Borgerens Tænkemaade; jeg er ikke flygtet J fem Maaneder har jeg forlangt, at man skulde revidere mit Regnskab. Den uretfærdige Behandling, jeg i denne Henseende har maattet lide, viser tydelig nok, hvorvidt Ondskaben gaaer. Bragt til det Alleryderste, maatte jeg vel sætte mig i Sikkerhed for en vilkaarlig og pøbelagtig Behandling. Man har hævnet sig paa min Kone, og intet kan være latterligere, end at kræve hende til Regnskab for en Ministers Handlinger, som hun ikke kiender det ringeste til. Min Forbrydelse i deres Øyne, som beherske Frankerige, bestaaer egentligen deri, at jeg har ladet enhver vederfares hvad Ret er, og forfulgt Skurkene. Overbeviist om min gode Sag, overlader jeg det til Efterverdenen at retfærdiggjøre mig. Jmidlertid holder jeg mig, som hidtil, skiult og roelig. Sandheden vil snart lægges for Dagen, og mine Bagvaskere ville vist blive demasquerte, uden at jeg bidrager dertil. Dette er alt hvad jeg har at sige Dem. Jeg er Dem langt nærmere, end De kan forestille Dem, og jeg venter, at Straffen vil snart falde tungt paa Conventets ærelse Hoveder. Communeraadet lader giøre store Anstalter til den myrdede Marats Jordefærd. Saavel Raadet i corpore, som 24 Deputerte fra Nationalconventet, samt hele Jacobiner og Cordelier=Klubben, ville bivaane den. For den stærke Heedes Skyld er hans Legeme strax blevet balsameret. Communeraadet lader desuden Marats Buste opsætte i dets Forsamlingssal, og Billedhuggeren har til den Ende taget den Dødes Ansigtstræk i Vox, for at faae Busten saa lignende som mueligt. – Man har igien begyndt at forbyde de Reysende Pass, for maaskee des lettere at opspoere Charlotte Gordets Medskyldige. Man foreslog ogsaa at spærre Barriererne; men dette kunde ikke saa vel lade sig giøre, da saadant vilde standse Levnetsmidlernes Marats Sygdom, som dog saa nødvendige Tilførsel. om en kort Tid vilde lagt ham i Graven, var ikke Forraadnelsesfeber, men den høyeste Grad af venerisk Syge, som han ved sine Udsvævelser havde paadraget sig. Det moderate Parties ivrigste Tilhængere ansee det for rimeligt, at Marats Mord har været en blot List af hans egne Venner eller det herskende Partie, for derved paa nye at vinde Folkets Yndest for Biergpartiet, som den 20 Januarii, da Pelletier blev myrdet, fordi han havde givet sit Stemme til Ludvigs Henrettelse, steeg til en betydelig Høyde. Som et Beviis paa, at Mordersken har været i Forstaaelse med det herskende Partie, anseer man hendes Ligegyldighed og uforfærdede Mod, som man meener, grunder sig paa det visse Haab, at man siden skulde bestorme Fængselet, og sætte hende i Friehed igien. Nogle andres Formodning er ganske det Modsatte; disse betragte hende som en Enthusiast, og forklare dette deraf, at hun først havde ladet sig bevæge af at see den dødsyge Marat, men siden, da han ønskede at see de i Caen værende Deputerte guillotineres, blev igien angrebet af sit Raserie, og stødte ham Dolken i Hiertet. Man fandt omtrent 50 Daler hos hende, og hendes Døbeseddel. Da hun blev bragt til Fængselet, sagde hun: "Jeg undrer mig ret over, at jeg endnu har beholdt Livet, og at Pariserne ey have sønderslidt mig, da jeg har skilt dem ved deres Afgud. Siden Mordersken har en Hat med grønne Baand, saa har Generalcommandanten Henriot foreslaaet Commune raadet, at man burde mistænke alle Fruentimmere, som bruge samme Slags Baand, og man begynder virkeligen at insultere disse Stakkeler paa Gaderne.