Viborger Samler, 1829-11-23
Hvorledes det antiliberale Partie i Frankrig ogsaa uden for dette Land stræber at virke paa den offentlige Mening, derpaa ville vi som et Exempel anføre følgende Skrivelse fra Paris af 3die Novbr. der er indrykket i den preussiske Statstidende: "Vi opleve her i vor politiske Tilstand en Spænding, hvilken, saa unaturlig og kunstlet den endog i sit Væsen er, dog drager Landets vigtigste Jnteresser ind i en farlig Labyrinth af Sophismer, der ogsaa hos mange Velsindede truer ved hæslige Misforstaaelser at fordunkle Ret og Sandhed. At der mod ethvert muligt Ministerium maa reise sig en stærk Opposition i et Land som Frankrig, der efter store Omvæltninger forbinder en fuldkommen Pressefrihed med parlamentariske Jnstitutioner, er meget begribeligt og, saa længe den forbliver i de behørige Skranker, ogsaa fuldkomment tilladeligt. Ligeledes forstaaer det sig af sig selv, at denne Opposition træder heftigere op, naar der staaer et Ministerium imod den, ved hvilket allerede fra Begyndelsen Rygtet om Mangel af Popularitet klæder. Ganske at ville fritage det nærværende Ministerium herfor, torde vel være et forgjæves Forsøg. Man kan antage det Factum, at det nærværende Ministerium har flere Modstandere, end Noget af de forrige, og altsaa maa man ogsaa vente en heftig Kamp. Om ogsaa en Saadan frembyder et hæsligt Syn, saa lad den længe nok finde Sted; men man maa blive bange, naar man seer, hvorvidt ved denne Anledning en utæmmelig Oppositionsaand gaaer. Jkke tilfreds med de Angreb som Dagbladenes Trykkefrihed allerede og Kamrenes Tribuner i Fremtiden indtil den allerhøieste Grad af Misbrug tillader den, har den fordristet sig til en Forholdsregel, som kan regnes blandt de farligste og monstrøseste, som siden Revolutionens Begyndelse ere blevne foretagne i dennes Aand. Hvo gjætter ikke strax, at herved menes Foreningerne til at nægte Udredelsen af Skatterne. Disse Foreninger, der med et Efterabelsesraserie, som man mtet andet Sted finder Mage til, true at udbrede sig over hele Frankrig, ere en Forholdsregel, der ligefrem ryster Alt, hvad der i en Nække af Aar moisommeligen er bleven ordnet i det restaurerede Frankrig, en Forholdsregel, som i sin Betydning indbefatter hele Revolutionen. Ved er Talen ikkun om at nægte ulovmæssige Skatter, det vil sige saadanne, som Kamrene ikke have bevilget; men uden at tale om den utilbørlige Fornærmelse, der ligger i, at antage, at Regjeringen har ifinde, saaledes at afvige fra den sædvanlige Vei, saa forholder Sagen sig ogsaa i Virkeligheden ganske anderledes og Øiemedet gaaer ganske uforbeholdent ud paa, ved Forkastelse af Budgettet at tvinge Kongen til at afskedige de nærværende Ministre, og vælge Andre, der have det øieblikkelige Skraal - thi Nationens Stemme ville vi dog ikke kalde det udskjøndt v. ikke kunne nægte, at det ogsaa herfra laaner Styrke- mindre imod sig. Her er altsaa et af Kronens første Prærogativer, en af Chartets bestemteste Anordninger, Ministrenes Udnævnelse af Kongen, ligefrem en Gienstand for Angreb; under Paaskud af, at forsvare de constitutionelle Rettigheder ere disse selv angrebne og det i deres høieste Sphære, i Thronens. Og hvorledes hænger det da egentligen sammen med denne foregivne constitutionelle Ret, som Kamrene have at nægte Skatterne, Aabenbart finder her den værste Misforstaaelse, den meningsstridigste Forklaring Sted. Alt det Raisonnement, hvormed man har stræbt at besmykke den aabnede Asvei, gaaer til Slutning ud paa at Chartet, ved at give Kamrene Ret til at bevilge Afgivter, tillige har anerkjendt deres Ret til at nægte disse. Men her er strax Sophistiken klar, der leger med Ord istedet for at betragte det Væsentlige i Sagen. Jkke engang Oppositionens voldsomste Ledere kunne troe, at en Statsgrundlov kunde ville overlade det til en Corporations Godtbefindende, denne være nu, hvilken den vil, efter Behag at opløse hele Statsforvaltningen, og af en Ret til Control og Opsigt, som er anbetroet den, at danne en tyrannisk Factions Værktøi. Uden Tvivl ere vore Rigstænder, ifølge Chartets Bestemmelse, beføiede til at bevilge Afgivterne, det vil sige at prøve deres Nødvendighed og deres Anvendelse, at maale deres Størrelse og Byrdens Fordeling efter Nationens sande Tilstand, og herved udøve de visseligen en stor, dybt i det hele Statslegeme indgribende, Rettighed; men hvilken Apartisk indseer ikke, at med Rettigheder til at bevilge Skatterne tillige er forbunden Pligten (?) dertil, som den egentlige Anvendelse af Rettigheden indenfor den bestemte Skranke? Rettigheden til en total Nægtelse vilde være en ganske monstros Attribution, der ophævede ethvert fornuftigt Øiemed og ligefrem satte Misbrug istedetfor Brug. Ved den ubetingede Forkastelse af det hele Budget vilde Kamrene altsaa ikke alene overskride deres Competence, men ogsaa krænke deres Pligt og erklære Regjeringen Krig; den Vold, man saameget foregiver at frygte, vilde altsaa begynde fra denne Side, og Krigen, som Regjeringen søgte at undgaae blev paatvungen den; den maatte, selv for Nationens Skyld, modtage den og føre den trods enhver Fare.