Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-07-29
J venskabelig Samtale ilede nu Vennerne fremadt Endelig fremtraaede i de høie Buskes Dunkelhed og skjult mellem Klipperne, Ruinerne af Adolphs=Eck. En blid Rolighed synes at svæve over denne fortryllende Dal. Camillo kunde ikke undlade at besee alt nøie, medens Wilibald som Jagtelsker drev omkring i Skoven. Da Camillo betragede denne af den ømmeste Kjerlighed indviede Jordbund, hvor J maginas kjære Omsorg havde smykket Adolps Liv med Glædens Myrther, følte han sig underfuld begeistret. Der. hvor i stille Ensomhed to ømme Hjerter levede ingetogen med og for hinanden, der stod nu vilde Buske, som omringede Fredens Bolig og Nat fuglen sværmede susende over dem og Ruinerne. Men i Cpheus ømme Fletninger, der flyngede sig op ad Muren, oplivedes billedviis Jmaginas Minde i Camillos Siel. Han kunde ikke undlade sig selv, med forvoven Haand at røve en Gren deraf og meente at være vis paa hendes Tilgigelse derfor, naar han aflagde den Forevigede, hvis Aand synes at omsvæve ham, det Løfte, kun at flette dette Ephen, som en beskyttende Talisman i en anden Jmaginas Brudekrands, der i Kjerlighed og Troskab var hende liig. Neppe vare disse Ord komne over Camillos Læber, da susede en Ugle hen over hans Hoved i og som en Aand havde skrækket ham, ilede han ud af Ruinerne. Vilibald der kom for at opsøge ham, følte sig ligeledes angreben af en uforklarlig Banghed, over at see hans Camil lo for sig, med de skjønne Øine stivt hæftede paa Jorden. Dog snart satte de opvagte Følelsers Storm sig og den muntre Wilibald fandt det værd at lee af, at en Ugle, der var opaget af dem, kunne skrække begge Heltene. Camillo forblev i rørt Stemning; en heed Længsel havde bemægtiget sig ham, og for han forlod Ruinerne, fremsagde han i from Rørelse, en stille Bøn til Erindring om dette trofaste Ægtepar. Og nu gaaer det videre. - sagde Wilibald Vi komme jo ikke af Stedet, naar Du vil saaledes opholde Dig overalt, saa vil Natten slutteligen overraske os førend vi endnu kunde have naaet noget Natherberge." Med disse Ord drog han ham fremad med sig. Desuden maae Du ogsaa betænke, at hvad der er borte er borte. - saa de han, og søgte at berolige sin Ven. Vi to ville begge holde os til de Levendes Døttre, jeg holder overhovedet ikke noget af hvad der hører til Aanderiget. Blev jeg ikke imidlertid i Grotten. gandske underlig tilmode, fra Rosenbuskene hviskede Stemmer rundtomkring mig og da jeg kom til Dig blev det endnu slemmere. Jeg vædder Jmaginas Aand har omsvævet os, kun at vi ikke de aanderige Kysse føle formeget. Ogsaa Camillos forgmodige Stemning forsvandt lidt efter lidt. Den skjønne indtagende Egn opvagte hans levende Kunstfølelse og allere de ofte havde han i eensomme Øieblikke ønsket at være Maler. Wilibald beklagede derimod, at han ingen Flint havde hos sig; thi at springe saaledes med de vilde Gjeder omkap fra Klippe til Klippe, at efterligne deres lette Løb, og ligesom at kunne beherske Mennesket under ham i Dalen, ville for ham være en kostelig Lyst. Medens endnu begge talte sammen om gjenstdige Ønsker og Haab, hørtes et Valdhorns Toner, hvis Scho gjenlød og tabte sig blandt Bjergene. Begge lyttede i stille Henrykkelse. hører Du, blot Camillol - raabte Willibald - jeg behover kun at ønske, saa er jeg ved Maalet; det er de Herrer Bjergaander, kom lados see om de holder en stor eller lille Jagt!" Witibald! - svarede nu Camillo halvsagte - seer Du Jntet, der, nu igjen her, Nu hvad seer Du da? - svarede denne. - Det er dog vel ingen Aand? ved denne bemærkning løb han ned af Bjerget, som Camillo med ber vingede Skridt var sprungen ned ad. Og nu saae ogsaa Wilibald, hvorledes en hvid Skikkelse, som de vilde Gjeder, ilede med de smaae Fødder, over Klippespidserne, gjennem Buskene og endelig forsvandt i Dalen. Det maae vi nærmere betragte - raabte han og vilde neppe give sig Tid til at komme efter det skjønne Barn, i det han i en Fart løb af den ubanede Vei. En allerkjæreste Pige, ikke sandt Camillo, jeg tænker det var en lille Blondine, føiede han til Du maae have fortræffelige Øine - svarede denne - Af Blondinen saae jeg Jntet, kun den lette, hurtige Skikkelse har overrasket mig. Kom kun, det vil opklare sig, vi ville maaske ellers ikke kunde indhente hende: Med hurtig Tilfærdighed drog Wilibald den i Tanker hensunkne Camillo frem med sig. Og to som Maal for deres planløse Vandring, saae de en i Fiskerbytte skjult af Træer og Buske. Særdeles i romantisk laae det nette Huus, beskygget af nogle Taarepile og melodisk raslede en klar Bæk gjennem den venlige Dal, ved hvis Bred et Fiskernet laae udbredt. Allerede Synet af et Menneske opvakte glade Følelser hos den muntre Wilibald, for ham, havde det hele Tiden været for stille og eensomt. Han haabede for gode Ord og contant Betaling, at erholde her en lille Ret Fisk. J det han tilraabte Fiskeren en god Aften, og pikkede ham trohjertig paa Skulderen, sagde han: "Forund et Par Reisende at hvile ud hos Eder og hav den Godhed at give os noget at spise. Fiskeren lagde sine Kroge tilside og saae begge de Fremmede stift i Øinene, endelig rakte han dem Haanden til Velkomst, greb Fadet, hvori de fange. de Fisk laae og bad dem at tage Plads under Træerne. Blanca raabte den Gamle og en Pige traaede ud af Hytten. Begge bleve som forblændede ved dette hulde Syn og saae spørgende paa hinanden. Som frembragt ved et Tryllerie stod det yndige elskede Væsen med sit skjønne guldlokkede Haar for dem og af hendes blaae Øine straalede en Himmelglands dem imøde. Hun var overraskeet, de Fremmedes Nærværelse, der vel i hendes Ensomhed vare sjeldne Gjæster, synes at have fængslet hendes maske Fødder, som forhen svævede saa let hen over Bjergene og dog kunde den Lille paa hvis Ansigt Uskyldigheden tronede, ikke undlade at kaste et Øiekast paa begge de Fremmede. Faderens Tiltale bragte igjen nyt Liv i hende. Blanca - sagde han - besørg for disse Herrer et godt Aftensmaaltid, det bedste vores lille Huus formaaer, hører Du Herrerne ere fremmed i vores Egn. Let som en Sylphe svævede den Lille hen over Marken, medens Wilibalds Øine endnu vare fæstede paa det Sted, hvor hun forsvandt saa hurtig for ham. Fiskeren gjorde sig Umage for at underholde vore Reisende og fortalte dem om den mangehaande Modgang og de Ubehageligheder, som havde truffet ham og hans, hvorledes han havde sendt sin Blanca bort, for at beskytte hende forde raae Soldater. Dog nu, føiede han rolig til, er jo Gud skee Lov, Kampen overstaaet og siden har jeg ogsaa Pigen her hos mig.