Viborger Samler, 1848-05-01
Jblandt en Deel paa Postcontoiret i Flensborg ankomne Breve til Jnsurgenterne, som disse ved deres meget fremskyndede Afreise derfra ikke have erholdt Tid til at lade afhente, fandtes ogsaa tvende til Hertugen af Glücksborg, det ene fra hans Gemalinde, det andet fra hans Broder, Prinds Wilhelm, der er i østerrigsk Krigstjeneste. - Paa en Tid, hvor vort Kongehuses Sidelinier med Brud paa Pligt og Ære, have fornegtet den Lydighed og Troskab, der skyldes den retmæssige Arvekonge og Herre, er det et Retfærdighedens Krav, at disse forræderske Familiers uskyldige Medlemmer ikke staae i nogen ufortjent Mistanke, naar Beviser for deres Skyldfrihed haves, og ansees det derfor som en Pligt mod nysnævnte fyrstelige Personer i Nedenstaaende at give et Udtog af deres Breve. - Hendes kgl. Høihed Hertuginde, Wilhelmine af Glücksborg, Frederik den Sjettes Datter, skriver, efterat hun i det hjerteligste Sprog har udtalt sin uendelige Kjærlighed for Hertugen, hendes Mand, at hun ikke kan fordølge for ham, at hans Beslutning er hendes Ulykke, at Nætterne ikke unde hende Søvn, fordi en indre Stemme stedse forekaster hende, at hun ikke har kunnet forhindre ham, der er hende det Dyrebareste paa Jorden, fra det gjorte Skridt; thi at han (Hertugen) kæmper mod Danmark, hendes Ungdomsland, ved den hellige Gud, det er Uret; han maa tilgive hende dette Brev, men hun kan ikke længere fortie for ham, hvad der saa længe piner hende. Det vorder hende daglig klarere, at Hertugen og Prinds Nicolaus havde handlet langt ædlere ved at forblive udenfor Sagen, og havde Prinds Julius ogsaa yttret, at han ikke begreb, hvorledes Nicolaus, der havde nydt saa meget Godt af Danmark, kunde have bragt det over sit Hjerte. Hendes kongl. Høihed udtaler endvidere levende Bekymring for, at Hs. Majestæt vil rammes for dybt af disse Begivenheder, der allerede have ladet de bedresindede Schleswigholsteinere indsee, at de ere gaaede for vidt. Prindsessen erklærer, at hun maa slutte sit Brev, thi hun er for opløst i sin Smerte; hun modtager just nye Breve fra Kjøbenhavn, fuldt af saa megen Veemod og dog saa skaansomme." - Prinds Wilhelm udtaler, at han saa hjertelig gjerne sluttede sig til sine trende Brødre, der nu staae forenede i Felten, hvis deres Sag blot var istand til at beggeistre ham, men desværre det er jo kun en sørgelig Borgerkrig. Vel finder Prindsen, at Danmark har fuldkommen Uret, og at Kongen ikke mere er fri til at handle efter egen Villie, og, siger han, derfor lader Meget sig undskylde; men at føre Tropperne mod deres egen Konge, det er dog Noget, hvori han aldrig kan finde sig. Det Eneste, hvad der endnu kan berolige ham, er, at de handle i Kongens Navn; for Guds Skyld maae de dog ikke længer hænge ved Sagen, end den er retmæssig; han frygter, at Augustenborgerne ville gaae videre, men saa maae de Alle protestere med al Kraft. Kun i deres Ret og i Troskab med de svorne Eder, som ingen Omstændigheder kan lade dem bryde, tør de søge deres Tilhold, men foregaae de selv med et slet Exempel, saa grave de deres egen Grav. For Udtogets Rigtighed indestaaer Joh. Harbou, Krigsministerens Adjutant. (Forl.)Med dybeste Uvillie og Undseelse, smertelig Skamfuldhed over vore egne Landsmænd - siges der i "Børsh. fra Rendsborg den 24de April – offentliggjøre vi følgende Brev, "Slesvig, Mandag Morgen. Neppe var Slaget ved Slesvig tilende, førend man overalt paa Valpladsen saae Slesvigere, som plyndrede Ligene.