Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1767-04-13
Giftermaale her i Byen: Accise-Skriver Sr. Niels Christensen med Madame Dorvthea afgl. Morten Haans; Rebslager Mæster Hr. Abraham Marcusen med Madame MassiBerthels, samtlige Cop. den 9de April. Fortsættelse af Samtalen mellem Kiærlighed og Forsigtighed, afbrudt i No. 10 Kiærlighed: Vores Samtale afhandled den Materie og Hyklere. Der blev fremsat et Exempel paa en Person af de ældre Tiders Historie, som billigen burde kaldes et Afskum af de Ud dige. Han fortiente Straf, men ingen Lempfældighed. Burde vel saadanne taales blandt den sælskaber. lige Verden, som grunder sine Jdrætter paa Dyd og redelig Omgang, Nei, sandelig ilk, Deres meste Fornøielse gaaer ud paa Lovenes Overtrædelse. Pligterne, som Dyden paalægger dem, ere utaalelige Byrder, hvilke de stedse søge at afvælte sig. Religionen, som burde være et Mo vens til anstændigt Forhold baade mod det retfærdigste Væsen og mod Menneskene, bruge de kun til et Skiul for sine udnævnelige Laster Og Straffe, som truer dem, tiener ikke til Leve Maa dens Forbedring; Men driver dem til Achabs Frygt, der giør dem end mere vederstyggelige og forhadte af den Retfærdige, Forsigtighed: Deres Tale maa jeg tilstaae vel grunded. Men, min Herre! jeg maatte da spørge, om De ikke bifalder mig, naar jeg fremsætter de Lastværdige af saadanne monstreuse Mennesker, og siger, at de blandt den hellige Orden, som fører denne ælendige Parade paa Verdens Skue-Plads, fortiene den Lastværdigste Caracter, Kiærlighed; Der overfalder mig en usædvanlig Forfærdelse, naar jeg forstiller mig disse, og maa tilstaae Dem, Min Herre, at saadanne ere de Lastværdigste. Thi de skal forholde andre Sæde-Læren, som viser at Moralitet har slet ingen Samfund med det uanstændige Hyklerie, og dog føre med Fornøielse denne forestilte Leve-Maade. De ere derfor ci alene de Lastværdigste men og den farligste. som udfordre enhvers Agtsomhed, der ei vil falde i deres skiulte Snarer. Vil man gaae til det guddommelige Orakkelse det Ord her oven ned.)at spørge samme derom, da svarer det med Forsigtigheds Raad: Vogter Eder for falske Propheter o. s. v. Hos saadanne søges ikke Dyder, men for følges. Og de Gierninger, som synes retskafne, har virkelig sine Neben-Absichter, som vise Gierningens Øiemærke forskiellig fra Gierningen selv, skiønt dette hos dem blir skiult, saa at de føer Dydens Parade, for at giøre sine Laster Lykkelige, Forsigtighed: Her kunde jeg tiene vor Samtale med en Fortællelse af en anatisk Historie, hvori en mærkværdig Hendelse forefalder mellem 3de Personer. Memphis gik op paa Bierget i de behagelige Aften Timer, for at nyde der Nectar, Naturens Sødhed iskiænkede for ham. Medens han nøie betragtede de Yndigheder, hvormed han i saadan lyksalige Time var omgiven, blev han var ned i Dalen 2de af de smukke Skab, ninger, som forlystede sig i det Grønne. Her forhøiede han sine Tanker. Naturen førte ligesom den stille Lyd i hans Øre: Betragt Skabe, rens fornemste Gierning, Hans henrykkede Sindbemøide sig med de angenemmeste Overlæggelser at nyde af disse lyksaliges Forlystelser. Den blaae Aften-Skye tienede ham ligesom til Bedækning uformærkt at komme til disse 2des stille Ensom hed. Men Skinnet af disse kunde ikke lade ham gaae feil af Veien. Endelig kom han, da Natten Lys med sine Drabanter gav en anseelig Parade paa Firmamentet, og Skinnet af disse giør de de Blomsterfulde Marke og Enge til gyldne Lunde. Just da kom han, men af en ærbødig Frygt for det majestætisk Syn, Naturen nu alle vegne havde omringet ham med, holdt sig bag ved disse himmelske Nymfer, og midt i denne stille Roe, hvor Ensomheden var det forlystende Paradis, hørte han den ene udbryde i dybe Sukke. O hvo skulde tænke, at denne artige Opførsel var kun en Forestillelse, Skulde jeg vel kunde troe, min Selinde! At Hellighed, de Dydiges Prydelse, kunde lade sig tilsyne saa reen hos denne nu aabenbarede Hykler, Tillader Himmelen disse, som burde beboe Afgrunde, at forvirre Naturens endnu overblevne Forlystelser, Hvi slog ikke Hevnen til, da denne Hykler fik mit uskyldige Liv til at sukke over sit forlorne Paradis, Men her maatte Memphis kaste sig bag en Busk, da en prægtig Vogn kom og afhæntede disse 2de Detlige til sit Slot. Af de mærkeligste Forstillinger laa Memphis længe bag ved Busken henrykt, nær ved at tabe sig selv i en stor Mængde af Tanker. Han betragtede dem, og syntes ligesom nu at have mistet den største Lykke, hvoraf han nogensinde kunde flatere sig. Resten skal følge. NB. Heraf udkommer hver Mandag et Blad fra det Bergenske Addresse-Contoir hos Ole Brose