Jyske Efterretninger, 1770-01-05
vor løber Tiden hen, hvor haste vore Dage Sin Lobebane jo et Aar har knap begyndt, For vi erfare, at vi det har lagt tilbage, Og for vi veed deraf, saa staae vi ved dets Pynt. Saa ganske uformærkt vor Leve=Tid hensvinder, Et Aar, som med en Fart, et andet driver fort, Og naar vi tænke best at leve, vi befinder Os da jo mangen Gang ved Evighedens Port. Hvor giøre vi da vel, vi tælle vore Dage. Og bruge Dagene, mens vi dem bruge kan, Saa vi ei øde dem, at vi skal ikke klage, Ved Enden: Gid den Tid var ei saa slet vendt an. Al. Hvor Hvor vel, naar Tiden vi har for det ene Øye, Og for det andet den paafulgte Evighed, At vi i Tiden her kan nytte og fornøye, Og Evigheden skal engang ei skielve ved. Hvor dyrebar bør ei hver Time for os være, Hvor kostbart hvert Minut. Hvor varlig bør vi er Forbruge den, at vi den ikke skal fortære Unyttig, daarligen, og gaae paa Syndens Vey, Helst naar vi tænke paa, at vi skal Regnskab giøre Ved Tidens Ende for, hvordan den er frembragt. Er den da ilde spildt, hvad Dom vil vi da høre, At faae det omgjort, staaer da ei udi vor Magt. Hvor deligt gaaer vor Tid, naar vi de Pligter ove, Vi skylde Gud, os selv, vor Næste. Naar vi her Ei nogen af dem det, som deres er, berøve; Men lade hver faae sit som rette Mennesker. Naar hver udi sin Stand giør, hvad hans Stand tilhører, Og med Foragt kan lee, naar Avinds spidse Tand Hans Rygte gnave vil. Naar hver sit Embed fører, Saa han for hver Mand, hvad han giør, forsvare kan. Vi da med muntre Skridt til Evigheden haste Og zittre ei for den saa skrækkefulde Død, Naar vi ei Troen her og Haabet fra os kaste, Men holde fast derved til Dødens sidste Stød. Hvor deligt er vort Liv, naar Døden os ei skrækker, Og naar vi leve her, for ret at døe eengang. Hvor sød er Døden ei, naar Troens Anker rækker I Helligdommen ind ved Livets Aftensang. Det Liv er ret en Død, der ei har Død i Minde, Og man i Livet ei vil hen til Døden see. Den Død er ret et Liv, hvor Døden os kan finde J Livet døende, i Døden levende. Den er ei bange for, at Tiden snart faaer Ende, Den tænker til paa den bundløse Evighed, Og gyser ei derved, der her har lært at kiende Den Mand, der ved sin Død har Døden selv lagt ned. Saa. de Saa løb da hen, du Tid, Saa haster da, I Dage, Des snarer komme vi til det forønskte Maal. Vel den, der altid er i Stand herfra at drage, Og tager uforsagt mod Dødens sidste Skaal. Jmidlertid vi vil, mens vi Paulunct bære, Medbrødre, fare fort, indtil vi skilles ad Og stræbe, at vi kan enhver til Nytte være, Og til Fornøyelse, der læse dette Blad. Hvad andre levnet har, vi vil med Fliid opsanke, Endskiønt vi hist og her et Ax kun finde kan, Vi snart vort eget vil, og snart en andens Tanke, Jndrykke, som det best kan Læseren staae anVil de, der laste os, os bedre Stykker give, End dem, vi føre ind, de Tak skal af os faae, Og deres Navne, om de synes saa, skal blive Jndførte, og med Roes foran paa Bladet staae. Kron vor Kong CIIIIIAN med Viisdom, Hæder, Lykke Du Kongers Konge, der har sat Ham Kronen paa Jfør Hans dyre Siel med Naadens Gylden=Stykke! Hans Hierte grønnes og hans Jsse blive graa De trende Dronninger omfavn med dine Armee, Og lad Dem hvile trygt i Aar udi dit Skiød, Din reene Himmel Glød Dem meer og meer opvarme, Og lad Dem smage ret, hvor god du er og sød! Vor Nordens Øyesteen, og hver Mands Lyst og Glæde, Vor Kron=Pring FRIDERICr lad i dit Forsyn staae, Som Han i Aar gaaer frem, saa lad Ham ogsaa træde Paa Troens Vey, til Han skal Troens Ende faae Sæt som et Indsegl paa dit Hierte Kongens Broder, Hans ædle Siel bevar fra Verdens Kierlighed; Hans Hierte vederqvæg med Naadens rige Floder! Gak, Konge=Søn, den Vey, Dig er bestemt, i Fred, ChAstor E. Landets Ziir, lad her bestandig nyde, Hvad Troen haaber og hvad Naaden yde kan, Mæt Hendes hungrig Siel, til du vil hende fryde Med det Fuldkomne i det rette Canaan! Det Det store Konge=Træe sig meer og meer udbrede, Og stedse staae i Floer, til Verden undergaaer! At fleere Folk end vi maa sig bestandig glæde: Ved Varme, Lye, og Læ, som de af samme faaer. Lad dine Engle og i Aar paa Hænder bære De tvende høye Mænd, som Stiftet forestaae, Lad deres Alderdom, som deres Ungdom, være, Og gid, før sildig, de ey bort fra os maae gaae, Du kiere Aalborg=Stad, gid dette Aar maae blive Et Freds og Glædes Aar for hver en Siel i dig! Velsignet være du for Herren! han dig give Alt det i Aar, som dig kan giøre lykkelig! Og J Medborgere, der vores Arbeyd ynde, Der har lagt Haanden paa at bringe det afsted. Vi ønske Eder, at J Aaret maae begynde, Og ende udi Fred og sand Lyksalighed; Da man, i Følge det Patriotiske Forslag (see No. 49 forrige Aargang) har anlagt en Hielpe=Casse ved Bogtrykkeriet, hvortil med første den belovede Plan skal udkomme, og imidlertid ligge Nøglerne til Cassen under Forseigling hos Hr. Clementin, saa er nu i disse Dage en liden Jern bebunden, Casse bleven opsat udi Sr. Saurbiers iboende Gaard, hvor Bogtrykkeriet holdes, i Forstuen paa venstre Haand ved Nedgangen til daglig Stuen, hvor der paa Tavlen læses følgende Opskrift: Den almindelige Hielpe-Casse. For HUUS. ARME, SE og NöDIDENDE. samt til Farrior Bönns Udpartiskine og Storbare her i Aalborg. Jee! her er Stedet, hvor du kan i Löndom yde Hvad du i Herrens Navn til Herren skiænke vil Giv rundelig, af Gud du Vederlag skal nyde, Ved hans Velsignelse skal Cassen voxe til. Den ægte Patriot bör hver med Tak erindre, Som saa velmeenende et Forslag hertil gav, At man Huus-Armes Trang nu oftere kan lindre, Ud give fleere, til det samme, Hiertelav; Opsat den 2. Januarii 1770. De Til den almindelige Hielpe=Casse er i denne Uge indsendt: D. 30 Decembr. a. p. til Hr. Clemmentin, 2 Rdl. - Mk. - s.D. 1. Jan til Sr. Saurbier = = = = D. 2. hujus fra Landet til Sr. Saurbier med Paategning: Fra en ældgammel svag Mand, som inderlig beder om Forbarmelse, Troe og Bestandighed til Enden for Jesu Skyld.