Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-07-03
Upartiske Tanker om Forholdet imellem Huusbond og Fæster, o. s. v. (Fortsættelse; see forr. No.) Det er derfor Jndsenderens uforgribelige Mening, at den Ret, Godseierne for Tiden have, til at bortfæste Gaarde paa hvilke Vilkaar de selv ville, eller med andre Ord, naar Jndskrænkningen i Henseende til forøget Hoverie undtages. ligesom de finde for godt, og til hvem det behager dem, meget vel kunde modificeres derhen, at de, ligesom de ere pligtige til at bortfæste Gaardene, tillige skulle være forpligtede til at gjøre dette paa rimelige og taalelige Betingelser, for Fæsterne. Dette er og, saavidt skjønnes, aldeles overeensstemmende med Lovgivningens Ord og Aand i 31314, hvor, ved Bestemmelsen, om Jordebogen, confereret med Udtrykkene i N. L. 314 –15, sikkerligen bør forstaaes en stadig Maalestok for de aarlige Afgifter; i Forordningen af 6te December 1799, §. 7, hvori Herskabets Akkord om forøget Hoverie erklæres for ugyldigt, med mindre Rentekammerets Bevilling dertil meddeles, i Forordningerne af 13de Mai 1769, 8de Juni 1787. o. fl. - ja N. L. 31414 fastsætter udtrykkeligen, at Jorddrotten ikke maa sætte sin Jord eller Gaard for høiere Landskyld, end Dommeren med sex skjellige Mænd kunne kjende lovligt og ret at være. Ligeledes bestemmer f. L. 31424 marimum af Bygselpengene, ligesom der og i den foregaaende 12te Artikel er fastsat en Taxt for 3die Aars Tagen. Og skulde man nu kunne antage, at den samme Lovgiver, der beskyttede Leilændingen i Norge, maatte glemme Fæstebonden i Danmark udi eet og samme Tilfælde. - Men saalænge Proprietairen kan betinge sig saa stor Jndfæstning og saa høie Afgifter i Korn, Penge eller Andet, det blot falder ham ind at paalægge Fæsteren, indsees det letteligen, at det jo i Grunden staaer til ham, at holde sig skadesløs for hiin Jndskrænkning i Henseende til Hoveriet, ved at betinge sig andre Fordele, og saaledes at eludere de meest velgjørende Lovbestemmelser. - Jkke kunde Proprietairen, formedelst en saadan lovmæssig Modification, klage over Indgreb i Eiendomsretten, thi i Henseende til Fæstegods, er denne de jure en indskrænket Ret, forsaavidt den Forpligtelse paaligger ham, at bortfæste samme, og fordi han, naar Fæsteren yder ham alle de Fordele, Billighed tilsiger, ikke med Rette bør kunne fordre mere. Man indvende ikke, at Godseieren, efter Anordningerne, skal indestaae for Skatterne af Fæstebonden, og paa denne Grund, som man saa tidt raaber paa, skulde have Ret til at handle med Fæstegodset som han vilde. Man tager vist nok meget feil, naar man troer, at denne Forpligtelse er byrdefuld eller medfører megen Hazard for den Proprietair, der ikke sover, naar hans Jnteresse skal iagttages; thi Lovene have givet ham aldeles tilstrækkelige Midler i Hænde til at sikkre sig for Tab hos den uformuende eller forsømmelige Bonde. Nei, tvertimod har denne paa Godseieren hvilende Pligt ofte været ham et Hjelpemiddel til selv at undgaae Execution for Skatter, i det han har kunnet opkræve det løbende Qvartal hos Bønderne, og dermed dækket det forløbne og resterende Qvartals Skatter paa Amtstuen; ja Indsenderen har seet det Tilfælde, at Skatterne ere blevne strengt inddrevne hos Bønderne, ved under Udpantningen at udtage deres Køer af Stalden og deres Dyner af Sengen, og at de ved Realisationen indkomne Penge ere blevne anvendte til - Privatudgifter, et slemt Misgreb af Proprietairen, som vel ikke paa anden Maade kunde hæmmes, end ved at Amtstuerne paalagdes, ikke at give Proprietairen ringeste Dilation med Skatterne af Bøndergodset, naar disse, vel at mærke, beviisligen vare indkomne i hans Casse. Hiin Forpligtelse. er saaledes snarere til Fordeel end Skade for Proprietairen, naar denne nemlig forstaaer at benytte sig af den større Credit, de Kongelige Casser sætte til ham, fremfor til en simpel Selveierbonde, og at drage Fordele af de hos Fæstebønderne til hver Forfaldstid strengt inddrivende Skatter, hvilke ved de store Jordegodser, udgjøre betydelige Capitaler. Derimod vilde mange Familier af Bondestanden nyde en frydefuld Opmuntring i den Lovbestemmelse, at Godseieren ikke, efter Godtbefindende, af Egennytte, eller af Chikane, maatte opskrue Vilkaarene for Fæsteren, og naar det tillige var fastsat som almindelig Negel, at Fæsterens Søn eller anden Paarørende ikke burde forbigaaes til at modtage nyt Fæste, naar Besidderen ønskede det, og der for øvrigt ingen grundet Udsættelse paa den foreslaaede ny Fæsters Duelighed og Dygtighed til at forestaae en Gaards Drift, kunde anbringes og godtgjøres af Herskabet. Ved en saadan Lov vilde Bondestandens Lykke og Held sikkerligen fremmes, og dens nærværende Kaar meget forbedres, uden at dette i nogen Henseende vilde skee paa Proprietairens Bekostning. Snarere maatte denne Indretning blive Proprietairerne til Fordeel; thi vist er det, at dersom alle, eller Mængden af Bøndergaarde i Landet vare bortfæstede, forholdsmæssigen paa saa trykkende Vilkaar, som nogle af disse i de senere Aar ere blevne det, maatte hele Godsers Bondefamilier snart gaae til Grunde, fordi de langtfra ikke samtlige kunde taale at bære de dem saaledes paalagde Byrder, omendskjøndt nu enkelte nye Fæstere, der ere i dette Tilfælde, sees at kunne, i det mindste til en Tid, slaae sig igjennem; hvilket vistnok allene maa tilskrives deels en høi Grad af Anstrængelse, Vindskibelighed og Sparsommelighed hos Fæsteren, deels og fornemmelig den Omstændighed, at den nye Fæster enten har noget at sætte til af, eller og erholder Understøttelser og Laan hos andre, mindre bebyrdede og altsaa mere formuende Bønder af hans Slægt og Venner, hvilke, i Trangens Øieblik, naar det gielder om enten at betale, eller miste Velfærds=Rettigheder, række hiin Haanden, i Haab om bedre Tider og forandrede Omstændigheder. Det vilde og da vise sig, hvilken Proprietair der var bedst tjent med sit Landgods, enten den Billigtænkende, hvis Bønder svarede en taalelig aarlig Afgift, som han var vis paa at erholde, og hvor en jevn fremskridende Velstand opmuntrede dem til større Flid, eller den Ubillige og Pengebegierlige, der saae meest paa den øiebliklige Fordeel, udsuede Bønderne ved enhver Leilighed og forvandlede dem til fattige og elendige Mennesker, hos hvilke tilsidst al Lyst til gavnlig Jdræt udsluktes; ei at tale om hvor megen Indflydelse den Fremgangsmaade, en Godseier bruger mod sine Bønder, stedse vil have paa Moraliteten, Oplysningen og Tænkemaaden hos hele Districters Beboere, i hvilken Henseende Statens almindelige Omsorg for Borgervel og for gode Borgeres Dannelse, synes at være høist interesseret i den ommeldte Forandring med Fæsteindretningen. Det forholder sig med Godseieren og hans Bønder omtrent som med Regenten og Undersaatterne i Staten. Ere disse for høit belagte med Skatter og Afgifter og forarmede, bliver Regjeringens Kraft til at styre Rigets Anliggender mindre, og Statens Rang og Anseelse, i Forhold til andre Magter, formindskes ved Undersaatternes Forarmelse, ligesom et Godses Værdie, naar dets Beboere leve i Fattigdom, er forringet. Det fyldte Skatkammer og de sammendyngede Pengemasser kunne ikke engang, raade Bod paa hine Mangler, naar de i Hast kræves afhjulpne; thi den undertrykte og fordærvede Menneskehed kan ikke paa eengang erholde sin forrige Skikkelse igjen. Penge i Staten ere som Blodet i Aarerne, der maa have frit Omløb og være passeligen fordeelt, saafremt Legems maskinen skal vedligeholde sin Virksomhed.