Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1807-08-29
Nyeste. Skilderie af Kjøbenhavn. gensens Fjerde Aargang. No. 92. Udgivet og forlagt af J. Wersel, trykt i Kjøbenhavn, hos P. H. Beckes Enke Løverdagen den 29 Augusti, 1807. Fædres Daad under Kjøbenhavns Belelring 1659. Lorens Turen havde i sin Ungdom været med i adskillige Feldttoge under Christian den Fjerde, og da Krigen var endt, blev han Dronningens befaaed eller Forvalter paa Hirschholms Godser. Strax efter at de Svenske havde gjort et Jndfald her i Landet, lod Frederik den Tredie og hans Dronning, Sophia Amalig, Tuxen kalde, og befalede ham, at begive sig til Hirschholm, for at paage over Kongens Bedste, dersom Fienden skulde ville beleire Byen. Fra dette Øieblik af søgte Tuxen af alle Kræfter at opfylde sin Konges Ønske, og forsvarede Hirschholm og Jægersborg mod de svenske Troppers Streiferier. Men med inderlig Smerte saae denne retskafne Mand Cronborg Fæstning i den herskesyge Gustavs Hænder, og pønsede derfor fra nu af paa, at fordrive ham fra denne Besiddelse. Han forenede sig med Hans Rostgaard og Hans Madsen, som ligeledes vare Forvaltere paa de Kongelige Godser i Cronborg og Frideriksborg Amt. Paa den Tid opholdt der sig her i Landet en engelsk Oberst Richard Hutchinson. Han var kommen med 300 Mand for at tage Tjeneste hos de Svenske, men da disse ikke vilde tilstaae ham de Vilkaar, han forlangte, havde han forandret sit Forsæt. Da Gerner forstod det engelske Sprog, og General-Major Wilhelm Wom adser, som de Engelske ofte hentede Ordre hos, laae i Qvarteer hos ham, blev han snart bekjendt med Hurcivson og adskillige andre Engelskmænd. Han blev enig med Huschinson om, at udføre den Plan, der var bleven ukkastet hos Michel Hansen, Toldskriver, i Helsingøer, som havde en Søster til Hans Rostgaards Kone. Efter denne Plan skulde H. Kirkeaard, efter velsk Ordre, lade Bønderne i Amt ret bringe det fornødne Brænde til Cronborg Fæstning. Hver Kjøresvend skulde være forsynet med skjette Vaaben under Flæderne. Naar det halve Antal af Vognene var kommen ind i Stor ret, skulde man maae det saaledes, at en af Vognnene, som havde det tungeste Læs, gik fru paa Vindebroen, imidlertid skulde een af de andre Kjøresvende komme tillende, og lade som han vilde hielpe Vognen op igien. Ved dette Middel haabede man at hindre Vagten i at trække Broen og, saasnart der reiste sig Allarm. Bønderne skulde imidlertid stræbe at komme ind i Slottet, med Kaarde i Haanden, angribe Vagten og Besætningen, som kun skal have været meget svag. Ole Steenvinkel, en dansk Jngenieur Officier, var i Carl Gustavs Vold, og denne havde betroet ham at besørge Cronborgs Fæstningsværker istandsatte, deels ved Hielp af danske Krigsfanger, deels ved andre tvungne Arbeidere fra Helsingøer, og Egnen deromkring. Ogsaa han og Deel i at udføre denne Plan. Turen henvendte sig ogsaa til Berne Pahlen, som under Cronborgs Beletring havde været Vagtmester=Lieutenant, og aaben barede ham sit Forsæt med saa meget mere Tillid, som han havde tjent med ham i Christian den Fjerdes Armee mod Leonhard Thorstensen og Gustav Horn. Pahlen skulde i Forening med Steen vinkel anføre Tuxens Mandskab, saasnart det kom til Angreb, og tilbageerobre Cronborg. Turen bevægede tillige Hurchinson, hemmelig til at føie Anstalt til, at de nylig ankomne Folk under Admiral Aschous, der ligeledes vare misfornøiede med Carl Gustav, skulde tage Deel i Angrebet. Huschinson sendte sin Søn i Tuxens Baad som Gidsel til Frederik den Tredie, og til Borgen for, at han vilde blive Dannemark tro. Kongen sendte dem derpaa Vaaben og alle andre Fornødenheder; Dagen var nu berammet, da et Brev, som røbede det hele Anslag, uhældigvis faldt i de Svenskes Hænder. Rostgaard maatte flygte til Kjøbenhavn, Steenvinkel blev henrettet udenfor Helsingøer; Gerner maatte udholde Torturen i sex Timer, blev derpaa dømt fra Livet og siden benaadet. Men da han ikke havde bekjendt det mindste angaaende de andre Anklagede, saa blev Tuxen og Pahlen, som intet kunde overbevises, endelig løsladte fra deres haarde Fængsel, endskjønt de dog maatte betale en Pengestraf for den Mistanke, man havde fattet imod dem. Turen var aldrig saasnart kommen paa fri Fod, førend han glemte alle de Besværligheder, han havde gjennemgaaet. Han tænkde nu kun paa at fremme Fædrelandets Bedste. En Malersvend, Osto Butfeldt, som undertiden opholdte sig hos ham paa Hirschholm, blev brugt til et meget vigtigt Anliggende. Butfeldt gjør de sig bekjendt med nogle Svenske Officierer, som toge ham med i Leiren, hvor han skulde arbeide for dem. Her havde han nu daglig Leilighed til at optage Tegninger af de Svenskes Leir og Stilling. Om Natten raadførte Tuxen sig med ham desangaaende, og i Marken omkring Leiren, rettede han de optagne Kort, indtil han endelig havde en fuldstændig Tegning af den hele svenske Leir; den viste paa det bestemteste ethvert Sted, hvor der stod et Regiment til Hest eller til Fods, ja endog, hvor enhver svensk General havde sit Telt. Denne Tegning sendte Turen til Kjøbenhavn. Uagtet Søen var bedækket med Driviis og man ikke kunde komme derover uden Livsfare, sendte Tuxen dog, omtrent tre Uger førend Stormen, sin troe Tjener Jngvard Lorentzen, til Kjøbenhavn, med den Efterretning, at en fornem Mand i Hovedstaden, havde sendt en Person, klædt som Tigger, med et Brev, indsyet i Skoen, ud til den svenske General Thott. Han sendte ogsaa to Dage førend Stormen den samme Tjener med et Brev til Kjøbenhavn, hvori han meldte, paa hvilket Sted af Volden de Svenske vilde bruge deres største Magt, i hvilken Nat og paa hvilken Time de vilde løbe Storm, og at de, for om Natten ikke at kjendes fra Sneen, vilde klæde sig i hvide Skjorter. Han indsendte tillige en Deel af de Kiendemærker, som Fienden vilde bruge om Hovedet og Armene, og Maalet paa de Broer, han vilde kaste over Gravene ved Kjøbenhavns Vold. Han berettede endelig hvilke Broer, Stiger, Pallisader, de Svenske vilde betjene sig af i Stormen. Da Stormen var forbi, men Beleiringen. endnu ikke ophævet, tilkjendegav Kongen alle Sjællands Jndbyggere under Haanden ved Placater, at de skulde holde sig beredte til at modtage den Keiserlige, Polske og Brandenborgske Undsætning, som man ventede skulde komme til Amager. Saasnart Tuxen havde faaet at see en af disse Placater, følte han strax, at det nu var Pligt, at vove alt for Kongens og Fædrelandets Sag. Han forenede sig nu med Skovrideen Lovelitz Knudsen, Smeden AnthonBerman og endnu andre Kongel. Betjentere paa Hirschholm, som han kunde forlade sig paa. Nogle af dem hvervede Soldater, og andre støbte Kugler. Tuxen selv samlede Geværerne, Kuglerne og Krudter, og lod det altsammen nedgrave om Natten i Hirschholms Ladegaard. Han blev nu enig med Hans Madsen, Amtsforvalter paa Frederiksborg, om at sende ham Mandskab til Hest og til Fods, og anvise dem Steder i Skoven, hvor de til en vis Tid skulde samles. Han gjorde tillige Aftale med en svensk Officier, Berend Pahlen, at han skulde holde sig beredt til at anføre disse Folk. Men da de fremmede Hjelpetropper ingensinde ankom til Amager, og Svensken imidlertid erfarede at Turen og Hans Madsen vare Hovedmændene for disse Tilberedelser, blev den sidste greben og sat fast paa Frede riksborg; man fratog ham alt hans Gods, og hans Huus blev nedrevet indtil Grunden. Men Tuxen søgte man forgjeves efter; Fiendens Forbittrelse var ubeskrivelig, thi han havde nu erfaret, at denne Mand var Hovedaarsag i, at den svenske Secretair Joels Cancelliecasse var bleven opsnappet; at begge Cancellisterne bleve ihielskudte af den kjekke Lorenz Knudsen, som havde skjult sig i et Træ, og at de Breve og Documenter, som de havde med, bleve sendte til Kjøbenhavn. En af de Mænd, som især gik Tuxen meget til Haande, var Smeden Bermann. Denne Mand, gik lige forbi Fiendens Vagter og Forposter med adskillige Breve og Levnetsmidler, som han i Baade førte til Hovedstaden. J Rungsted fornaalede han fire Metalcanoner, medens Tuxen gjorde de vagthavende Soldater beskjænkede, og da han om Natten mødte i Skoven en Bonde med Brandsager, der skulde bruges i Stormen, fratog han ham samme, i Forening med Turen, og nedsænkede dem i en Mose. J den svenske Leir uddeelte og opslog han om Natten, efter Ordre, den Kongelige Placat, og gav derved Anledning til, at mange Svenske toge dansk Tjeneste. Understøttet af saa troe og kjekke Mænd bragte Tuxen det saavidt at han endog førte den svenske Konges Livhest midt imellem hans Hær ned til Kjøbenhavn. Han svarede ingen Omkostninger, saasnart det kom an paa at udspeide Fiendens Anslag, og at underrette Kongen derom. Han anvendte ogsaa anseelige Pengesummer til at løskjøbe adskillige Fanger. Saaledes befriede han Fiskeren Jngvard Lorenzen, der jevnlig besørgede Tuxens Ærinder i Kjøbenhavn, for 280 Rdlr. fra Fangenskab, og pantsatte endog sit Sølvtøi, for at tilveiebringe Pengene. (Fortsættes.)