Aalborgs Stifts Adresseavis, 1818-03-26
J et af Amtsprovst Stochholm under den antithetiske Titel: "Løsagtighed er ingen Synd" nylig udgivet Skrift, forekommer iblandt andet en Stemme om Privattheatre, der altid fortiener Opmærksomhed, var det ogsaa kun fordi derved blev givet Anledning til et saa vigtigt Emnes yderligere Drøftning og mulig Giendrivelse, hvorved Sandheden altid bedste kan udfindes. Forfatteren kalder de Privattheatre, som man med saa megen Jver har sørget for ere blevne anlagte i hver Bye og Flække, "Daarskabs Seminarier" til Folkefordærvelse. J Begyndelsen vilde neppe nogen skikkelig Mands Kone eller Datter have beqvemmet sig til at agere med. "Men - efterhaanden tiltog den ugenerede Levemaade, opelsket fornemmelig i disse Planteskolet; Qvinderne begyndte at tage deres Rolle, og Privattheaterne kunde nu først vorde en herlig Tillokkelse for Sandseligheden og ypperlig Næring. Nu varede det vel endnu nogen Tid, inden dette Uvæsen kom uden for Hvedstaaden, men - da det for et Par Decennier siden begyndte, saa okkuperede det enhver Flække. Faa ere de Byer som endnu ere Undtagelser, og det er dem altid en Ære. Betragter man dette Væsen fra Tiden det medtager, ei allene fra dem, som maaskee have Tid nok at øde, men og fra Huusmødre, som deeltage i dette, (vore Fædre i vilde have kaldet Abespil og Gøglerie), saa vil man finde, at det blot fra denne Side betragtet ei burde finde Velyndere blandt alvorlige og tænkende Mænd. En lang Lectie skal læres, og det tager undertiden 4, 6 eller, 3 Dage - den skal studeres, man kan altsaa ikke have andet i Hovedet. Konen er hiemme i Huset med Legemet, men paa Komoedien med Sielen - der skal prøves 2 eller flere Gange, imidlertid kan Huset passe sig selv, Mand, Børn, Tyende. - Nu det er ikke liden Tid der saaledes er medgaaet, og tænker man sig saa hvad Tvende imidlertid have forsømt over deres Huusmoders Galskab, saa er Tidspildens Summa vel betydelig forøget. Men - hvad har saa Manden til Gjengjeld for alt dette, jo meget, saa har han den Fornøielse at see sin Kone spille en Elskerindes Rolle ret fortræffelig med en anden Mand eller Ungkarl, som igien spiller saa naturlig som om de vare virkelig forelskede Personer. Nu kan det ikke fornøie, saa maatte det og være en vranten Mand. Eller, maaskee hun maae nøies med at spille en Sladerhank, en Øltapperske, en Rufferske, hvad giør det endelig til Sagen, naar hun giør det vel. - Maaskee kan hun ogsaa faae en afde høie og ædle Roller at forestille, f. Ex. den gode Moder, men saadanne Roller ere farlige at paatage for den ondlunede Satires Skyld, der vilde sige: "var hun en god Moder og trofast Hustrue, saa blev hun hiemme hos sine Børn, som nu spille paa Bord og Bænke, løbe mellem Tienestefolkene eller paa Gader og Stræder". Seer man nu hen til Døttrene, ja da lære de her tilvisse tidlig den ugenerte Frihed, Frækhed vilde man have kaldet det for nogle Aar siden. Fra 14 Aar af øves de i den meest utvungne Omgang, saa med ten, saa med en anden af Mandkiønnet og det for Publikums Øine. Det vilde være et halvt Mirakel, om Bluefærdighed hos den større Deel endda skulde blive til bage, efterat de her i nogen Tid ere dresserede. De lære her at spille stundom den Forliebte, saa den Knebske, den Troløse, den Snedige. Komoedielysten bemestrer sig saaledes deres Siele, at alt andet bliver ved Siden heraf ækkelt og flavt, og at være Theaterdronninger bliver deres største Fornøielse og høieste Ære. Men kan man vente andet af al den Leflen, end at Vellyst tilberedes den frieste Adgang og at disse Brakker maae blive Sædelighedens Grave. Mon det ikke vilde være et viist Lovbud, som aldeles forbød dette Uvæsen iblandt os".