Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1835-02-17
(Jndsendt til Aalborg Av.) Disse Hr. Commerceraadens bemærkninger ere foranledigede ved, at den, for sin Vindskibelighed og Dygtighed, forhenværende Fæstebonde, men nu Eier af en større Jordlod med tilliggende Mølle, fordeelagtigt bekjendte Dannebrogsmand Knudstrup er valgt til Deputeret ved Jyllands Stænder, i samme District, hvori Hr. Commerceraaden er valgt til Suppleant. – Efter mit mangeaarige Bekjendtskab til Knudstrup, til hans naturlig funde og ei udyrkede Forstand, til hans Evne at udtrykke sig tydeligt og bestemt, til hans Sindighed, hans utvungne, men beskedne Fremtræden mellem hans saakaldte Overmænd, der ikke altid ere det fra Aandens Side, efter alt dette, siger jeg, er jeg overbeviist om, at han saa værdigt, som en dansk Bonde formaaer, vil indtage sin Plads i Jyllands Stænder. Og da jeg tillige har den Ære at kjende Hr. Commerceraad Tommesen, tør jeg antage, at han heri er enig med mig. Hvad Hr. Commerceraadens Frygt for, at Bønderne ved Stændernes Forsamlinger muligen kunne komme til at sidde som "Stokkemænd, angaaer, kan jeg ikke andet end tilstaae, at ogsaa jeg nærer samme Frygt, og jeg kan derfor aldrig tiltræde deres Mening, der antage: at Bønder fortrinligt burde vælges til Deputerede forde mindre Landeiendommes Districter." Vel begriber jeg denne Yttring, naar den fremsættes af Bønder; men kommer den fra Mænd udenfor Bondestanden, saa maa Man beklage saadan Vildfarelse. Naar Bonden formener, at han, for at gjøre sine Rettigheder gjældende, for at see sine Byrder lettede, for at see sig sikkret imod ny Uret, nødvendigviis maa sende Bønder, jo flere jo bedre, til Stænderne, saa er dette saare naturligt. Betragte vi Bonden et Øieblik i hans nærværende Stilling til Samfundet, paa hans nærværende Culturtrin, saa maa vi erkjende, at han, saavel ifølge dette som hiin, maa handle saaledes. Jndtil vor nærværende Konges Regjeringstid sukkede Bonden under det skjændigste, hver menneskelig Følelse oprørende Tyranni. Vel havde Frederik den Fjerde i Aaret 1702 ophævet Vornedskabet; men mod Slutningen af Christian den Sjettes Regjering indførtes Stavnsbaandet, der, blot under et andet Navn, var omtrent det samme som Vornedskabet. Der maae endnu leve Bønder, der mindes hiin Trældom med alle dens skrækkelige Følger. Tradition, om ikke Læsning, maa have lært Bondestanden, at den under Frederik den Fjerde fik Menneskerettigheder, og at den under Christian den Sjette bragtes i samme ulykkelige Tilstand, som den, hvorfra dennes vise og menneskekiærlige Fader havde udrevet den. – Kan Man undres over, at Bonden frygter og er mistroisk, Bonden erindrer vist med Taknemmelighed, at Frederik den Sjette har givet ham Menneskerettigheder, men kan det undgaae hans Opmærksomhed, at han endnu ei i alle Dele nyder lige Rettigheder med de ovrige Klasser. Han, og kun han, maa gjøre offentligt og privat Hoveri; han maa gjøre de offentlige Reiser; han maa sende sin Søn til Militair=Tjenesten, til at værne og Riget, medens vore Sønner lade værne om sig. Fæstebonden har endnu sine særegne Byrder. Kan Man undres over, at Bonden ønsker at nyde noget større Rettigheder, end de ham hidtil tilstaaede, Bondetrældommen har i større eller mindre Grad bestaaet hos os gjennem Aarhundreder; Bondestandens nærværende Frihedstilstand er et 50 Aar gammel. Trældom avler Laster, Udyder, der kun gjennem flere frigivne Generationer kunne forsvinde. J Trældomsaarene kunde Bonden ingen anden Tanke nære, end den, hvorledes han skulde kunne forrette Arbeidet for sit Herskab og erhverve det daglige Brød. Aanden hendøde under Legemets ofte uhyre Anstrængelser. Saagodt som ingen Underviisning blev ham til Deel; han kunde neppe læse, ikke skrive, og da han følte sig for svag til at kæmpe mod Undertrykkelsen, søgte han ved Ydmyghed at bortlede den strænge Herres Ungade. – Kan Man undres over, at Bonden saaledes blev uvidende, dorsk, ydmyg, om ikke krybende? Samme Aarsager have stedse, under lige Omstændigheder, samme Resultat. See vi ikke hos Jsraels, gjennem Aartusinder mishandlede Børn, samme Mistro til Alt det, der ei hører til deres Sect; samme, eller endnu større, tilsyneladende Ydmyghed, og, da Forfølgelse var parret med Undertrykkelsen, ofte høi Grad af List Men naar Bonden endnu i vore Dage besidder en Deel af de Egenskaber, som hans Forfædre besad, naar han er mistroisk, kun halv oplyst, naar han higer efter en forbedret Stilling, som han troer ved Stændernes Hjælp at kunne erholde, naar han kun er tilsyneladende, men ei virkelig ydmyg, og ei frygter for at indtage en Plads i Stændernes Forsamling, mellem ham, i Kundskaber og Cultur overlegne Mænd, hvor kan Man da undres over, eller, saaledes som han er, bebreide ham, at han til Stænderne sender Bønder, som dem, han mener bedst at kunne forstaae sig paa, og som han troer at være meget kloge, fordi de muligen ved et Aastedsmøde kunne føre Ordet, Føies hertil, at Bønderne paa ingen Maade kunne gjøre sig klar Forestilling af vore Stænders Øiemeed, som et Heelt betragtet; at han ikke ahner, hvilke svære Forpligtelser en Deputeret ved at modtage sit Valg overtager mod Almeenheden; til hvilket frygteligt Regnskab denne for Nutid og Fremtid kan og vil kalde ham, om han befindes uduelig eller viser sig efterladen, føies dette til, siger jeg, saa bliver det end mere begribeligt, at han giver sine Jævnlige Fortrinet. Kun denne fure Frugt kunde groe paa det af Forfædrene plantede - Undertrykkelses-Træ. Maae vi end saaledes beklage, at Bonden ikke vel kunde paa anden Maade handle, end han har handlet, saa ville vi dog haabe, at han inden de sex Aar, da han atter skal gjøre sin Valgret gjældende, vil indsee, at hans Sag ei bedst nedlægges i deputerede Bønders Hænder; haabe, at han følgelig ei vil sende mange af sine Jævnlige til Stænderne. Vi haabe, at han da vil have indseet, at Grunde og ei Personer, de være Høie eller Lave, de høre til denne eller hiin Stand, ville give Udslaget i Stændernes Forsamlinger; at Bønder ei ere de, der kunne holde de meest begrundede Foredrag, fordi de dertil savne de fornødne Kundskaber; at de mangle Evne til velordnede Foredrag, der ei tør oplæses af Papiret; at i Stænderne ei ville fattes Mænd, der, om Bondens Sag bringes paa Bane, vil offre Kundskaber og Talenter til denne hans mindre lykkelige Broder, ogsaa kan han da maaskee have gjort den Erfaring, at den deputerede Bonde, der seer "sit naadige Herskab, paa Bænken ligeover for sig, er mindre skikket, end den af det uafhængige Borger, til at reise sig og bestride de af de nylig udtalte Meninger og Forslag, naar de saadant fortjene. Gid Bonden stedse vilde erindre, at i den Commission, vor endnu regierende Konge, i 1786, befalede nedsat, ingen Bonde sad, og at det dog var ved denne Commissions Arbeide, at Bonden fik Menneskerettigheder; at han i Stedet for et Gods fik en Stat at bevæge sig i, at han i Stedet for mange smaae Herrer kun fik een i Loven. Erindrer han dette, vil vel hans Mistro for en stor Deel svinde. Erindrer han endvidere, at Tidens Aand, vor Tidsalders Stræben, er Trældommens Tilintetgjørelse al Verden rundt, at enkelte privilegerede Personers Stræben, at give denne en anden Retning, er forgiæves, og at disse, om de ei vige for den, ville bortskylles af Nutidens Meningers ustandselige Strøm, erindrer han dette, da vil han indsee, at om end ei en eneste Bonde var Medlem af vore Stænder, og om end ei Frederik den Sjette, Trældommens Banemand, endnu sad paa sin Trone, kunde dog det tilintetgjorte Trældomsaag aldrig meere lægges paa den danske Bondes Nakke. Men er først Bondens Mistro til de andre Stænder svunden; har han, i de sex Aar, der nu forestaae os, lært, at Mænd uden for Bondestanden ville tale for ham, som Mennesket bør tale for Mennesket, som Broder taler for Broder, saa ville vi vist med Grund kunne haabe, at han vil kaste et upartisk Blik paa sig selv, der da vil lære ham, at han ikke blot, af anførte Grunde, ikke gavner sin Sag, ved at sende mange Bønder til Stænderne, men endog udtrykkeligt skader den, ved saaledes at udelukke Mænd, der med flere Kundskaber, med mere Dygtighed, langt bedre og langt friere end Bønder, kunne tale Bondens Sag. Til saadanne bør han meddeele sin Trang, sine Ønsker, sine grundede Klager, og de ville sikkerligt et svigte hans Tiltro. Skulde han derimod, naar han atter gjør sin Valgret gjældende, uden at værdige det, her er sagt, Opmærksomhed, endnu mere benyttende sig af den Overmagt, som vor Valglov giver ham, sende et endnu større Antal Bønder, end denne Gang har været Tilfældet, til Stænderne, saa vil han, ved saaledes at udelukke Mænd, der ere kundskabsrigere og altsaa dygtigere end Bønder, tilføie vor nye Jndretning ubodelig Skade, der ogsaa vil falde tilbage paa ham selv. Om Kjøbenhavn, om Kjøbstæderne, efterlignende Bønderne, kun sendte Haandværksmænd til Stænderne, hvad vilde Følgen deraf blive, Et Samfund, til hvilket Regjeringen ei kunde have Tiltro, til hvilket Nationen ei satte Lid, og som Europa, hvis Øine nu ere fæstede paa os, vilde spotte. Jeg kan ei slutte bedre, end ved i faa Ord at udtale min Mening, at faa Bønder ere gavnlige, mange skadelige, i vore StænderStrandmollen, den 28de Januar 1835. Drewsen.