Berlingske Tidende, 1836-07-23
Under General-Toldkammer- og Commerce-Collegiet. Den 31te Mai er Stabscapitain A. Woldike beskikket til Havneskriver i Kjøbenhavn; den 29de Juni, Chefen for Handelshuset, B. Lorck & Comp. og Medlem af Communalraadet i Kønigsberg, B. Lorck, beskikket til Consul sammesteds; Viceconsul F. W. Wennberg til virkelig Consul i Stokholm; Consumtions-Underbetjent i Roeskilde, L. J. Hollensted, til Told- og Consumtions-Underbetjent i Kjøbenhavn; den 6te Juli, Kjøbmand Ackers i Carracas til Generalconsul i Venezuela. D. 12 Juli, Kanalsecretair og Casserer samt Pakhuusforvalter i Rendsborg, Major Manger, beskikket til tillige at være Materialforvalter ved det herværende Kanalinstitut. ere om Veddeløb og Hesteavl i Almindelighed. men især om, hvorfra de, som holde kostbare Beskeelere, kunne vente Udbytte deraf, Da jeg allerede veed hvad flere agtede Mænd discusiv har fremført imod min Afhandling om Veddeløbene i Extrabladet til denne Avis Nr. 157 d. A., tillader jeg mig at offentliggjøre mine Modgrunde, saameget hellere som jeg forudsaae denne Jndvending og de vare fremkomne derimod med det Samme, om jeg ikke havde frygtet for, derved at være blevet for vidtløftig. Det man nu da fremfører kan indbefattes under Spørgsmaalet: "hvorfra de som holde kostbare fuld eller halvblods Beskeelere vel skulle faae Erstatning, vist ogsaa Udbytte, naar ingen Udsigter gaves for dem til ved Veddeløbspræmier (Ordet "Gevinst passer vel efter det Tilfældige herved bedre) at erlange Fordeel." – ret ligesom denne Vej var den Eneste til Opmuntring, og som om man kunde paaberaabe sig, at i det Mindste den største Deel af de nu i de flere Aar, Jndretningen har bestaael faldende Gevinster vare komne i disse Eieres Hænder; Noget, jeg meget betvivler har funden Sted, men meget mere formener, at de offentlige Tidender vel endog netop skal vidne om det Modsatte. – Nej, vist nok have hine Beskeelholdere i det Hele taget erholdt den mindste Deel deraf og efter al Sandsynlighed ville gjøre det fremdeles, da den fornuftige Mand som enten selv har tillagt eller tilforhandlet sig en kostbar, ville vi antage, feilfri Beskeeler, ikke let vil udsætte den for den Skade og de Vanziringer en saa naturstridig Dressur og halsbrækkende Afbenyttelse, saalet foraarsages i det usikkre Haab, at erholde Gevinst ofte i Kamp med nogle i Ordets egentlige Forstand, i Relation til Hine, værdiløse Jndivider, hvis Muskler fra den tidligste Ungdom er hærdet herfor, en Kamp. om Sejr eller Død, hvilken, om endog paafulgte, Ejeren lidet vilde ændse, uden var det maaskee som Tab for Banen og som den ikkuns i kort Tid trainerede fortrinlige Hest desuden aldrig, som jeg troer forhen at have viist, kan maale sig med, vare de endog af eens Alder; ligesom Beskeelholderne ville holde Veddeløbere ene og alene for Banen: de jo aldeles ingen Forret har, men maa concurrere med alle andre Jnteressentskabets Medlemmer uden al Begunstigelse. Nei, Fordelen ved at holde Beskeelere maa, efter min Formening, søges fra en ganske anden Kant, som De der har Kjendskab til det Hesteopdræt og Handel dermed, som bruges i Jylland, allermindst ville betvivle. Den Tid at man nu ikke meere skal høre tale om, at endog den allerfuldkomneste Beskeeler Nogen heri Landet kan overkomme skal have kostet, 1, 2, 3 a 4000 Specier kan ikke være fjern, da vi vist ikke kan tænke os nødvendig for Fremtiden at indlade os paa slige enorme, oprindelig Englands Hestepriser. – Landets egne Hesteopdrættere tillægge nu alt flere og flere fuldblods og halvblods Føl, hvoraf dog endeel maa blive til gode Beskeelere. – Den Efterspørgsel som da herom kan ventes kan derfor ikke blive saa stor, at den jo vil nedstemme Priserne til hvad der vil findes passende, og den Tid snart komme, hvor Eieren af en Saadan vil ansee det for en god Gevinst for sit Stutteri, om han ikkuns alene kan obtinere en 2, 3, 4 hvist 500 Specier for en saadan Beskeeler. – Nu vel sandt, alene Renter af en saadan Capital, Dyrets Underholdning, Forringelse med Aarene og Resico, udfordrer passende Springpenge til Opmuntring om det skal betale sig og give Overskud, men disse ville ei heller udeblive, især naar Folk alt meere og meere lærer at kjende det ædle Blods Værd og Hingst holderne ikke ville gaae fra den ene Yderlighed til den Anden – begge lige skadelige – thi ligesaa afskrækkende som det vist nok var for enhver slig Eier om han skulde holde Taxt f. Ex. med den Godtgjørelse der fordredes for det Kongl. Stutteries Beskeelere, i den Tid de vare pladserede paa flere Steder i Landet, husker jeg ret: et Par Skjepper Havre, saagodtsom Jntet, for hver Hoppe, maa det og være for Hoppens Eier om denne skal give 10 Specier i Springpenge, og det endog uden Tilbagebetaling eller anden Vederlag, i Fald den ikke bliver drægtig; Noget, der virker uendeligt skadeligt, skjøndt vi vel Alle kjende hine Eiere fremføre som Undskyldning derfor, men som de under en større Concurrence vist aldrig ville. – Saa velgjørende som hiin moderate Priis sandt nok forresten var for de Egne som høstede Nytte deraf, saa skadelig for alle Andre, med mindre om det Kongelige Stutterie kunde have ladet enhver Egn i Landet nyde et lige vedvarende Gode; men hvor vanskelig, for ikke at sige umuelig, var ikke dette Nei, varierede Prisen over hele Landet i Relation til Hestens meere eller mindre ædle Blod og gode genskaber som f. Ex. fra 1 til 5 Specier, var dette vist alt tilstrækkeligt og meere end Opmuntring nok for Beskeelholderne, især om disse ved at give lidt Afslaa fik den Skik indført, at man blev mindre nøjeseende med ikke at ville have alle Hopper bedækkede paa en og samme Tid, nemlig: om Foraaret, men ved at erholde et sildigere Afkom hen paa næste Aars Sommer, ikke ville see saa nøje paa nogle Tønder Grutning, Havre, Kartofler a. til Moderen, for destobedre at kunde føde sit Føl naar Græsset ey længere gav tilstrækkelig Næring, for Begge 9: en "Sildtgjødning" kan paa den Maade, blive ligesaa fortrinlig som om den var født om Foraaret. Dette var nu den nærmeste Fordeel, Beskeelholderen fik, men en endnu som oftest langt større, skjøndt lidt mere usikker, hvorvel at Landboindtægt jo altid er det i større eller mindre Grad, aabner sig for den indsigtsfulde Jordegodsejer, som selv driver sin Gaard og ikke mangler Forskudscapital, hvorpaa vi have flere agtede Mænds Exempel for os, den nemlig: at tilstede fri Bedækning, eller Bedækning for en høist ubetydelig Betaling, for de af deres Bønder og Andre i Omegnen, som maatte have eller ville forskaffe sig gode Tillægshopper, under den Betingelse: at Beskeelholderen, tilstaaes Forkjøbsret om og naar Eieren i sin Tid maatte sælge Afkommet, et gjensidigt uskatteerligt Gode for Mange, uden at man derfor behøver at imaginere sig, at nogetsomhelst Filouteri skal foregaae fra nogen af Siderne. – Ofte ejer Bonden en Aarings- eller to Aars Kloit eller Plag, man kan betragte som han havde en raa Klump Guld eller Sølv, og han ikke vidste hvad den var værd, eller, om han endog øiner dette, dog alligevel, naar Nøden er forhaanden, maa sælge for at erholde Penge til Skatter, Renter, Landgilde, Folkeløn &c., og som Markedsgjesten eller hvem Anden, der afkjøber ham den, efter et halvt eller heelt Aars Forløb kan tjene ikke sjeldent meere end hundrede pCt. ved. Lægger man nu Mærke til, hvad Bekostning og Resico, foruden det ikkun ufuldkomne Brug af Moderen medens hun er drægtig og siden efter maa gaae med Føllet, kan beregnes til, og sammenligner dette med den heel ringere Bekostning og Resico, Eieren af den tilkjøbte to Aars Plag har, især naar man betænker, at han strax kan spænde den for en Vogn eller Ploug, og om ikke have den fuldkomneste, dog ikke saaliden Nytte deraf, især For- og Efteraar, vil man aldeles ingen Aarsagslighed finde herimellem, og skal nu Fordeel gives, er det dog langt rimeligere, at den ydes Ejeren af Faderen, der har Part i Afkommet, end at den falder en ofte heel Fremmed til Deel. Vel indseer jeg heelt vel, at Proprietairen, som ikke selv kan følge Plov, Harve eller Vogn, har større Resico og mere Vanskelighed ved at afbenytte unge Bester, da de naturligviis aldrig maa bruges uden yderst lemfældigt, altsaa ogsaa mindre Fordeel end Bonden; men der gives dog Tjenestefolk, man heelt vel kan anfortro sig til, og overalt opvejes dette flere Gange af de langt høiere Priser, Proprietairen altid kan vente sig imod Bonden, ei alene fordi han i Almindelighed staaer i bedre Handelsforhold, men og især fordi hans Handelsgods sædvanligviis er i en langt bedre afsættelig Forfatning. Man betragte blot den magre, uklippede, med Hovedet nedhængende Bondekloit et halvt Aarstid efter at den er kommet i et Stutteri, og man skal da ofte neppe tro, at have seet den for, saa forandret er dens Udseende blevet. – Jeg har kjendt baade Proprietairer og Bønder i Jylland, som snart altid havde Plage, og det stundom ikke saa, enten paa Stald eller i Mark, hvorved de, skjøndt de aldrig tillagde dem selv, men stedse kjøbte dem af Bønder, havde stor Fordeel, langt større, end om de selv havde befattet dem med Tillæg, og ville vi drage Analogien fra Studehandelen, finder det samme Forhold Sted, saa at ingen af de Proprietairer, som holde disse, tillægge dem selv, hvilket derimod altid skeer af de mindre Bønder, som i det andet og tredie Aar sælge dem til de større Bøndergaarde, Præstegaarde a., siden fra disses Eiere efter nogen Tids Forløb til de mindre Herregaarde, hvorfra de omsider komme til de størrre Herresæder, for i den modnere Alder at sælges directe eller indirecte til Udlandet. Naturligt maa man – for at gaae tilbage til Hestehandelen forudsætte, at Eieren eller dennes Forvalter forstaaer sig paa at bedømme en Plag, som vist ikke een af ti Proprietairer i Jylland ikke skulle tiltroe sig selv at kunde; thi finder det Modsatte Sted i en mærkelig Grad, er det en Selvfølge, at Hesteholdet snarere kan lede til Tab end til Fordeel, men paa hvormeget i det borgerlige Liv kan dette ikke anvendes, og i det Hele ej saa vanskeligt, som man ofte forestiller sig, hvor Lysten ikke mangler. J Jylland kan man endog sige, at den overfladiske Kjendskab til Hestens ydre Egenskaber gaaer saavidt, at man med Forundring skal kunde treffe paa mangen en neppe confirmeret Bondedreng, der ret godt skal vide at paavise en Hest meest synlige Ufuldkommenheder, og allermindst saa vanskelig at kjende det allernødvendigste af Læren herom(fuldkommen kan en Hest i den unge Alder desuden aldrig bedømmes) for at kunde vælge frugtbare Jndivider for de forskjellige Slags, som ere afsættelig i Handel og Vandel, da det saa ofte hos den kyndige Mand, som veed hvor mange skadelige og uskadelige Feil en Hest kan have, hedder: "de Feil, jeg ikke kan see, seer Andre ei heller lettelig, og derfor ingen Fare for Afsætningen", om man endog maatte ønske, at Enhver, som kjøbte en Hest, altid forud kjendte enhver af dens synlige og usynlige Feil eller Lyder, men som ikkun bliver et fromt Ønske, og man paa den anden Side kan fremføre: at vil Jngen befatte sig med Salg efter Tillæg eller Jndkjøb, uden af Heste, som ere fuldkommen feilfrie, kan man ligesaa godt reent afholde sig derfra. Af en saadan Beskaffenhed er, som bekjendt denne Handel.