Berlingske Tidende, 1807-10-16
Moniteuren af 14de September indeholder følgende Anmærkninger til den Proclamation, som de Engelsk Land= og Søeofficerer havde ladet udgaae, da de landets i Sielland, af en Dansk, Jndvendingen, at det er blevel umueligt for Dannemark at forsvare sin Neutralitet, besvares med følgende Spørgsmaal: Hvormed have de End gelske Ministre beviist denne Umuelighed? Da i Aare 1803 Engelland berøvede Verden Freden, havde Dannemark ikke den Gang en Armee i Holsteen, og flød ikke Dansk Blod, da den senere Tids Begivenheder bragt fremmede Tropper til de Danske Grændser, Vi Dansk have saaledes bevist med vort Blod, at vi vare bestemt til at blive neutrale. Men J søgte med eders sædvanlig Machtavelisme, at formaae Kongen af Sverrig til atte at aabne Krigsskuepladsen i Nærheden af Holsteen og at lokke de Danske Tropper bort fra Siælland, ved eder Troppers Nærværelse, paa en Tid, da de to første Nationer i Verden fandt Fred ved Niemens Breder. Som en Følge af et Forræderie af den Natur, have J omringest Siælland med eders hele Magt, endog førend Kronprindsen mærkede eders strafværdige og trædske Tænkemaade. - Naar J sige, at de Danske hierteligen ønske at vedligeholdt deres Neutralitet, tilstaae de Engelske Ministre selv, at vi ikke nærede mindste Fiendtlighed mod Engelland. For saavidt ere J oprigtige; men Frankrige blev ikke saa ved behandlet, da i Aaret 1803 de samme Ministre anklagede det for at have udrustet en stor Søexpedition mod Engelland, som intet Menneske nogensinde havde seet - Naar der i Proclamationen tales om Nødvendigheden af at modsætte sig Frankrige paa alle Europæiske Magter, Vegne, saa misbruge J aabenbare disse Udtryk, saafrem Kongen af Sicilien indbefattes blandt disse Magter; den ne Konge, til hvis Landes Forsvar J gik til Ægypten, Giører ingen Regning paa Kongen af Sverrig, som J. først tvang til Krig og siden forløde. Han er den sidste i den, som vil enes med eder angaaende Søens Frihed, hverken han eller hans Folk vil nogensinde glemme, at i Danske og Svenske Flag skulde udgjøre cen og den samme saade. - J Henseende til det Paaskud, at Fankrige Alde bemestre sig den Danske Flaade, hvorfor sagde J daske, hvorledes dette skulde udføres, Hvor stor en Magt dreders Guld og Jnteresse besidder, ville de dog aldrig ere istand til at kiøbe dem, som Napoleon har betroet fine hemmeligheder. Eders Aviser have ofte nok hensat Franske Armeer i Holsteen, og eders Ministre og Raad ve maaskee endog bestemt eder deres Marchrouter. Men at dette er skeet medens Napoleon aldrig har fornærmeHannemark eller givet det mindste Aarsag til Klage. -De Danske beundre ham uden Frygt. Var det mueligt, at vi kunde angribes med en større Magt end den, J har sendt imod os, Skiønt fuldkommen overrumplede skal J. og finde, at vi ikke kunne overvindes uden Modstand, skiønt vi vide, at J kunne rane det halve af den Eiendom, i have paa Søen; skiønt vi vide, at J kunne lægge vor Hovedstad og vor Flaade i Aske, og at 10,000 af vore Søemænd uundgaaelig ville blive eders Fanger, førende endog kunne ahne, at J ere i Krig med os. Hvor kunne J da indbilde eder, at vi ikke vilde modsætte os Fastlands magterne, dersom vi vare blevne angrebne? – J Henseende til det Retfærdige i at tage vor Flaade, hvad Moralitet er vel heri, Skinnet af Ret er eder nok, og alligevel paa staae J, at være billighedens og tapper Æres Forfegtere Hvad Nødvendigheden at tage vor Flaade angaaer, de til J ikke kunne Jndbilde nogen, at en saadan Nødvendighed er til, Lader os antage, at Siælland var i Fare, hvorfor lode J eder da ikke nøie med, blot at sende en Flaade som i alle muelige Tilfælde kunde forsvaret Øen indtil Landmagten ankom J har bevist Verden, at J, naar J alvor slig agte at foretage en Expedition, ikke tøve saa længe som I tvang Preussen, Sverrig og Rusland til at tøve. Eders Tab ved Constantinopel har lærteder, ikke at afsende nogen Expedition mere, foruden Landtropper; hvorfor opfyldte J ikke, i Følge eders sidste Ministers Plan, Kongen af Sverrigs Begiering i October og sendte ham en Observationssarmee i Skaane, Den Gienstand, J forfegtede, var ikke den sande Gienstand. J ønske, at fortsætte eders Sørøver, Haandværk uafbrudt, og derfor ønske J, at brænde de Skibe, som paa een eller anden Tid kunde føre Fastlandets Hevn til eders Kyster. - J sige, det staaer ikke i Dannemarks Magt at redde sig selv. Havde vi været i virkelig Fare, saa havde det anstaaet eders Regiering, at tilbyde det Hielp. Eders Ministre modtoge den 2den August Ruslands Tilbud at mægle Fred. J foregav, at ville underhandle angaaende denne Gienstand, og den 13de erklære I en nye Krig. Jntet havde været mere passende forleder at fastsætte som en Betingelse til en Fredsunderhandling med Napoleon, end Dannemarks vedblivende Neutralitet. Men, istedet for at giøre et Forsøg, begyndte eders Ministre, den 16de en Krig med les i som fra de mørkeste Tiden det er 500 Aar tilbage) have befafdigunstret, Credi med eder 30 mede, som J. ikke have noget Paaskud til Anke imod, med os, hvis Uafhængighed, i Følge Siællands locale Position, er næsten ligesaa vigtig for eders Tarv som for vor egen; med os, hvis Havne næsten ere de eneste, som staae aabne for det brittiske Flag. Hvorledes Sagen end bliver afgjort, er den dog skiændig. Ære allene er vor Prindses Løsen. Mange af os ville betale dette Løsen med deres Blod; mange, med deres Eiendom; alle ville vi betale det med en Deel af vor Eiendom; men ingen iblandt os er nedrig nok til at laste vor Prinds, som ene vilde laane Øre, til Ærens Røst. J Henseende til eders Trusler maaman tilstaae, at J ville allevegne udbrede Rædsel og Elendighed. Den første Bombe, der kastes fra eders Skibe, paa Kiøbenhavns Rhed, vil ødelægge Fødselstiftelsen og Barselqvinderne paa Frederiks Hospital. De ville faldt der blandt hundrede Børn; de Syge vil blive drevne ud at deres Senge; de Syge ville blive dræbte eller saarede. Disse eders første Heltegierninger ere en Herostrat værdige. I Henseende til de grusomme Raadgivere, der omtales i Proclamationen, og til hvilke de Danske skulle have laan Øre, spørges : om nogen Engel fra Himmelen kunde have raadet Kronprinisen paa en bedre Maade. Naar de Danske trues med Strænghed, hvis de ikke føie sig efter de Engelske, svare vi, vi ere blevne uretfærdigen angrebne. J kunne dræbe mange; J kunne plyndre endnu flere; J kunne tilintetgiøre en Deel, men mindes, at der endnu er noget tilbage, J ikke kunne tilintetgiøre - Hevnen." - - Til Slutning besvares den Anmodning i Proclamationen, at laane Øre til Fornuftens Stemme, saaledes: "Engelsk mænd, det paaligger eder eder allene, at laane Øre til Fornuftens Stemme; ellers vil den Lue, J have tændt J. Sielland, udbrede sig over Søen, og lig den græske Jld, tænde eders Flaader og hevne undertrykte Nationers Sag.