Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1807-04-14
J nyere Tider, da Alting skulde fortydskes hos os, blev ogsaa Navnet Hirsholm forvandlet til det halvtydske Hirschholm. Hvor ubetydelig denne Forandring i og for sig maatte synes, viser den dog, hvormeget et Ord kan vanskades, naar man ikke tilbørlig vaager over dets egentlige Etymologie 5) J det gamle Sprog betegner Hors, Hørs, Ørs, ligesom endnu i det Engelske, en Hest Slottet og Godset Hirsholm har en Tidlang tilhørt den Ulfeldske Familie, der mistede begge, da Corfitz Ulfeld blev dømt som Landsforræder. De hjemfaldt til Kong Frederik III, som forærede begge til sin Dronning Sophia Amalia. Dronning Lovise, Frederik den Fjerdes Gemalinde, fik Slottet til Enkesæde, og Christian den Sjette forærede det til sin Dronning Sophia Magdalena, som fra 1733 til 1744 lod det meget forbedre. Hirsholm Slot er et sørgeligt billede paa det Forfængelige i al menneskelig Pragt og Glands. Det er et Beenrad af sin fordums Herlighed. Her, hvor endnu for 36 Aar siden Hoffet residerede om Sommeren, ligger Alting øde Bygningen er færdig at falde sammen; Frøer hoppe omkring i de Promenader, hvor fordum Hofmænd i glimrende Galladragt vandrede; de skjønneste Partier i Haugen ere opfyldte med Ukrud; Vandgravene omkring Slottet ere bedækkede med Siv, Ornamenterne ere sønderbrudte og begrole med grønt Mos; Cascaderne have ophørt at springe af Mangel paa Vand; Lysthusene ere forfaldne, kort sagt, det hele er øde og skummelt, og ligner et ubeboet Ridderslot. - Den indvendige Deel af Slottet er ikke fuldt saa forstyrret som dets Udvortes; Riddersalen er i alle Henseender skjøn og Malerierne ikke slette; men øde er den overalt. Det Hele gjør et ganske besynderligt Jndtryk paa Sjelen, især naar man tænker tilbage paa den Dronning, som i den sidste Halvdeel af det henrunde Aarhundrede, havde valgt dette Slot til sit Yndlingsted, og ved sin Lyst til Nydelse, havde gjort det til Glædens sande Bolig, Midt paa Gulvet i Riddersalen seer man en Fontaine af sort og hvidt Marmor, som i sin Tid sprang 10 Alen høit, for at afkjøle Luften, naar Hoffet i hede Sommerdage spiste der. Vandet blev med uhyre Machiner og Menneskekræfter drevet i Veiret. -J Audienegemakket, hvor tilforn alle Lister paa Dørene og Paneelværket skulle have være beklædte med massivt Sølv, fandt jeg intet af dette Metal, og jeg vilde virkelig have undret mig meget over at finde det paa et saadant Sted. Alt hvad der har været sagt om den Mængde støbt Sølv, som findes i Værelserne, maa have været overdrevet, og man skulde næsten formode, at de, der have bragt dette Slot i saa stor Ry for sin Rigdom, maa have anseet alle de mange forsølvede Ornamenter, man forefinder der, for støbt Sølv. Men man paastaaer, at meget er blevet nedtaget og anvendt til nyttigere Ting. En saadan Asiatisk Pragt vilde ogsaa være upassende i en Tidsalder, hvor Sølvet er saa sjeldent og kostbart, og dobbelt upassende paa et saa forfaldet og næsten ubeboet, Sted. Jeg betraadte Hirsholm Slot med sørg modige Følelser, og jeg forlod det ikke mindre sørgmodigen. Man forbauses over den mennskelige Kraft, og føler sig saa stor, naar man seer Ægyptens Pyramider, der have trodset tre Aartusinder; men man harmes og føler sig saa liden, naar man seer en Kongeborg, der ikke har formaaet at modstaae tre Decennier, uagtet der er blevet anvendt saa meget paa den naar man seer Glædens og Pragtens Hjem forvandlet til en skummel, forladt, forfalden, eensom og melancholsk Bolig. O, menneskelige Glæder, hvor ere J korte og forfængelige Udle Skyggebilleder, som skuffe den Haand, der griber efter eder; fortjene J vel al den Kummer og Hiertesorg, J volde os – J dette Slot frydede engang en Dronning sig, der syntes skabt for Glæde og Nydelse. Prydet med Diademet betraadte hun Dannemarks Kyster, blev modtaget med Jubel, og mødte Glæde og Forlystelse ved hvert Fjed. Men hvor kort var ikke hendes Bane, Rosenknoppen havde neppe udfoldet sine spæde Blade, førend Ormen havde søndergravet dens Barm. Hun faldt - hun døde, midt i sin Alders Vaar. - Hirsholms Slot og Hauge og Lund synes endnu at sørge over hendes Skjebne. For at forjage disse mørke billeder fra min Phantasie, tilbagekaldte jeg i min Erindring hiin sande Dannemand Lorenz Tuxen, der i Hirsholm, under Frederik den Tredies Regjering, gjorde sig saa fortjent af Fædrenelandet. Jeg forestillede mig ham, hvorlunde han i Fei dens Dage, med Nidkjerhed opfyldte her sin Konges Ønske, og forsvarede Hirsholm, som en sand Helt, mod de omstreifende Svenske. Og saa Hans Rostgaard, Hans Madsen og alle de gjæve Mænd, som saa tapperligen stode ham bi med Raad og Daad, grandt mig i Tankerne. Jeg følte hvad Dannemark engang har eiet for Mænd, og hvorledes den Slægt, i hvis Aarer deres Blod endnu flyder, aldrig vil nedsynke saa dybt i Yppighedens og Qvindagtighedens Svælg, at den jo, naar Fædrenelandet kræver dens Arm og Bistand, vil tænke, handle og (Fortsættes) stride som de.