Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-03-21
Det eneste Spørgsmaal, her, kan da kun være, om det givne Løfte virkelig opfyldes: om Krønikerne fremtræde i den lovede Skikkelse, om der for Sammenskuddet bekostes et Oplag paa 2000 Explr. til Menigmands Bedste, som kan sælges for 1 a 2 s. Arket, eller, hvor det findes passende, bortgives, og, om der til Slutning aflægges ordenligt Regnskab for Bidragenes Anvendelse? At der nu er udkommet to Dele af begge Krønikerne, som, man kalde dem hvad man vil, indeholde Totrediedele af Snorros og over Halvparten af Saxos Værk, det kan man vide. At Oversættelsen svarer til Prøverne, paastaaer jeg, til det Modsatte bevises, og at der er gjort et Oplag paa 2000 Expl., der udmærke sig paa Titelbladet ved Tillægget, for Menig Mand, det lader sig bevise. Dette Oplag er, om jeg ikke tager feil, den bedste Begyndelse til et offenligt Regnskab, der kan gives, og Slutningen tør da vel komme af sig selv. At der, foruden hine 2000 Expl., er trykt 1000, som man formodede, kunde betale sig selv, og at Alle som have bidraget, og ønske at eie *) See: Literaturtidendens Skudsmaal i Henseende til Prøverne af Saxo og Snorro Værket, heraf faae Explr., vist ikke til overdreven Priis, er dog vel ingen Forsyndelse, især da, naar det kom til Stykket, jeg dog vel, efter Benyttelsen til det lovede Oplag, havde Lov til at gjøre med mit Arbeide, hvad jeg vilde. Derimod vil jeg gribe denne Leilighed til at tale et Par Ord om Oplaget til Menigmands Bedste. At man er i en Slags Forlegenhed, naar der spørges om det bedste Brug af saa maadeligt et Oplag til Menigmands Bedste i Dannemark og Norge, er vel undskyldeligt, og der fattes vist heller ikke Grunde til at tøve, og lade Værket blive fuldstændigt, inden man i denne Henseende begyndte at røre sig. Jmidlertid, saa da Hr. Baden ogsaa herom snakker avet, og der vel ligesaa lidt kan være nogen Tvivl om, at Skolerne først maa betænkes, som at Værkerne der i sin Tid vilde gjøres fuldstændige, anseer jeg det for Pligt, at kvæle en Snak i Fødselen, som, hvis den var sand, maatte foruden mig, beskiæmme begge de hæderlige Mænd, der med mig have borget for samvittighedsfuld Opfyldelse af det ved Jndbydelsen gjorte Løfte. Medens det derfor billig overlades det Kongelige Selskab for Norges Vel, hvem Expl. af første Deel alt i Fjor ere tilstillede, at bestemme for Norge, hvad dem synes bedst, kundgiøres det for Dannemark, at hvis nogen Skolecommission, Skolepatron, eller anden bekiendt Mand ønsker til en Skole, enten een af Krønikerne eller dem begge, da betales hver Deel med 3 Mk. i Tegn, og ønskes Jndbindingen besørget, skal ogsaa det skee paa sparsommeligste Maade, naar derom giøres nærmere Bestemmelse. Det Samme er Tilfældet med Borgerskoler og Almuebibliotheker, kun at ved alle slige Leiligheder et Beviis gives for, hvortil, og til hvad Priis Exemplaret er modtaget. Man vil heraf see, at i Henseende til "den ualmindelige Understøttelse kan jeg være ganske rolig ved hvad der siges om mit Arbeide, thi naar jeg ærlig stræber at holde hvad jeg har lovet, narres Jngen, uden forsaavidt han kan have narret sig selv, og at jeg er narret, fremfor alle Andre, dersom virkelig mit Arbeide er slet, ja, dersom det ei svarer meget bedre til Tidens Tarv, end hvad det skulde afløse, det nødes man vel tilat indrømme; nødes dertil, naar man troer, som de jo maa troe, der understøttede Værket, at jeg er ingen slet Skribent, og naar det er øiensynligt, som jeg tør sige det er, at hverken Tid eller Flid har jeg sparet. Hvordan andre regne, rager ikke mig, men, efter mine Tanker, kunde Tønder Guld ei vederlægge mig den Deel af min kraftfuldeste Alder jeg da havde spildt, og vil man end mene, at det kun er Snak, saa maatte jeg dog være lige utrøstelig, aldenstund min Vinding, i verdslig Henseende er Mindre end Jntet. Jeg frygter imidlertid lige saa lidt i denne som i nogen Henseende for en billig Efterverdens Dom, som er det eneste Jordiske, Skribenten, der kiender sit Kald, maa have for Øie. J Bevidstheden af, at have med Glæde opbudet alle mine Kræfter, for at skiænke Fædrenelandet sin Krønike saa dansk, saa livlig og fyndig som mueligt, kan jeg rolig oversee deres Dom, der ei engang i de gamle Dages Røst, som skulde forene os, vil have Modersmaal tilfælleds med Dannemarks Folk. Med al den Opoffrelse der stod i min Magt, tjende jeg, vel i Skrøbelighed, men derfor ei uden Kraft, mit elskede Fædreneland, paa den eneste Maade, det da vilde tjenes af mig, og nu foragte man kun, om man vil, min Skiærv paa Dannemark Alter! Det var hvad jeg havde. N. F. S. Grundtvig.