Ribe Stifts Adresseaviser, 1816-05-31
Da Abraham vined ham at nærme sig, Han reiste sig, og løb ham glad i Møde, Og raabte: "Gamle og drag ind til mig! Lad Dig min Giæstmildhed ei længe nøde; Man kiøligt Fodvand flux Dig bringe skal Min Most, min Melk, min Honning Du skal smage, Og overnatte i min grønne Hal; J Morgen atter Du i Fred bortdrage! Den Gamle ei vil tage derimod, Men svared: Lher i Skyggen vil jeg hvile, Her ved den gamle Palmes brustne Fod; Og derpaa atter hiem til Mine ile. Men Abraham saa ømt og længe bad, At Oldingen tilsidst sig lod bevæge; Han drog i Hytten ind, hvor Sprah sad, Og lod med Honning og med Frugt sig qvæge, Men nu saae Abraham i største Harm, At Manden ei Jehova signe vilde, Og spurgte, men det bruste i hans Barm: "Hvi, Gubbe, ærer Du ei Vældens Kilde, Den Gud, der skabte Himmel, Jord og Hav, Hvis Almagt er, som Rummet, uden Grændser, Hvis Øie skuer grant i mørken Grav, Hvis Miskundhed selv Møllet ændser, Den sølvgraa Olding svared rolig, kold, Din Gud i Evighed jeg ei vil dyrke, Kun mine Guder kunne hielpe - styrke, Og derfor gav jeg mig i deres Vold. 2) D. Pocock skal i en Coder, der gjemmes i Cairo, have fulde det 22. Capit. af Mosebog, fortalt paa en fra den almindelige Grundtert afvigende Maade. Jdeen til nærværende lille Dige er taget deraf. Med mig de boe i et og samme Huus, Som Husets Venner de mig række Haanden; Selv jeg mig skabte dem af Leer og Gruus, Og nu tilbeder jeg dem dybt i Aanden. Jeg troligt stole kan paa deres Ord, Og kierligt lytte de til mine Bønner; De sørge faderligen for min Hjord, Og bøie Øret, naar jeg eensomt stønner. Nu brændte Abraham af bitter Harm, Han slur stod op, og greb den gamle Gubbe, Og stødte ham med senefulde Arm Af Hytten ud imod en Palmestubbe. Og Oldingen til Ørken maatte flye, For ei at fældes ved den samme Hytte, Hvor nys han gjæstmild nød et qvægsomt Ly, Og i dens Eier fandt en venlig Størte, Nu raabte Jehovn, fra Biergets Top, Og Abraham svarede: her er din Tiener! Hvi mon den Giæst Du nys tog op Du nu saa grusømt fra din Hytte gjenner, Da svared Abraham: Lalvise Gud! Frækt nægted han, Dit store Navn at ære, Og derfor drev jeg ham fra Hytten ud, Ei taale kunde jeg hans falske Lære." Nu har jeg taalet ham to hundred Aar, Lød Herrens Ord fra Biergets høie Tinde, Og klædt og næret ham i Høst og Vaar Skiøndt aldrig han min Almagt vilde minde; Og Du Din Giæst ei taale kan en Nat, Men jager grusomt ham til Ørken brat Da Abraham faldt dybt i Støvet ned, Og raabte: Herre, Du min Skyld forlade. Jeg dem miskiendte, som Dig ei tilbade Ti kom ihu, at Du fra Evighed, Var Middets og Seraphens milde Fader, Som Alle elsker og som Jng en hader! Flux Abraham derpaa gik i Ørken ud Traf Oldingen, og tog ham med tilbage, Og fulgte atter Giæstmildhedens Bud, Og lod ham Hvilens Sødhed smage. Som Dagen gryed Gubben drog i Fred, Og naaed snart sin Vandrings ønskte Med. Cours, den 28de Mai. Hamb. 2 M. 685, a vista 693. Amsterdam 2 M. 638, a vista : London 2 M. 30 entolvtedeel Rbdlr. Spec. 700. - Specier solgtes til 41 trefier. dedeel Rbmk.; for Committesedler blev givet (med Rente, 28 enhalv a 38 trefierdedeel pr. 100 ; Oblig. 79 enhalv; Norske Sedler 45 en halv til 46. Svenske Sedler 10 Mk. 12 s. Disconto 8 Pd. Jndsende) Beskrivelse over en mærkværdig Skielfisk, J Foraaret 1812, opdrev en død Fisk af Vesterhavet ved Haurvig Land, i Hind=Herred, Ringkiøbing Amt, dens Størrelse var : lang omtrent 7 enhalv Alen, og i Omkreds enhalv Alen, hvor den var tykkest; den havde et temmeligt stor Hoved i Forhold til Kroppen. Fisken var besat overalt med Skiel fra Hovedet indtil dens Hale, de største af Skiel lene vare omtrent i Omkreds; som en oval desert Tallerken, og enfierdedeel Tomme i Tykkelse, de vare takkede i Kandten, og de sadde paa Fisken næsten som Tagstene paa et Huus, da de sluttede tæt til hverandre for til. Jeg har seet Arbeide forfærdiget af dens Skiel, der har temmelig Lighed med Been af Heste, dog er det neppe saa haard og hvid. Mig er denne sieldne Fisk ikke bekiendt af Naturhistorien; maaskee den har hørt hiemme i en anden Deel af Verdens=Havet, hvorfra en er bleven fordrevet, til Nordsøen eller Vesterhavet; hvor den har fundet sin Død, og derefter strandet ved ovenmelde Kyst. Nørbork, den 25de Mai 1816. A. Fogtmann.