Berlingske Tidende, 1834-07-02
Ægyptende Cairo, den 10de April. Dersom vil bedømme Mehemed Ali efter hans Handlinger siden Fredsslutningen med Sultanen, saa see vi i ham en Mand, der virkelig har store Jdeer, og hvem det er magtpaaliggende at fremskynde sine Landes Opblomstring, der fordum saa berømmeligt udmærkede sig ved Konst og Cultur. Man vil ved Tanken om, at kun en Mand af en saadan Charakteer som Mehemeds, kunde vove paa eengang at byde Mahomedanernes blinde Had mod alle nye Jndretninger, og deres ubøjellige Fanatisme Spidsen, være tilbøielig til, i Betragtning af de fremtidige lykkelige Resultater, at undskylde mange af denne sjeldne Mands tidligere, mod Humaniteten stridende, Handlinger. Da Mehemed Alt fik Herredømmet over Ægypten, forefandt han der en saa høi Grad af Uvidenhed, Overtroe og moralsk Fordærvelse, at han snart blev overtydet, om, at dette Land, overladt til sig selv, kun vilde frembringe Ukrud, og at en mægtig jernfast Haand udfordredes, for med Magt at reise det af den Afgrund, hvori det var nedsjunket. Det, der først maatte være hans Tanke, var at skaffe sig en Hær, forat afværge Oprør, og sikkre Fuldbyrdelsen af hans Befalinger. Naturligviis maatte han være i Stand til, rigeligt at belønne Anførerne og Høvdingerne, for at kunne stole paa deres Troeskab, og dette var den første Grund til at fordre store Afgifter af Folket. Da denne Armee nu havde faaet Tilværelse, saa fremkaldte den naturligviis Tanken om, at anvende den udenlands, for derved at gjøre Ægypten berømt, og denne Tanke, havde saameget større Vægt, da Armeen ved at blive i Landet ubenyttet, let kunde vorde farlig. Desuden vare der andre fristende Grunde til adskillige Feldttog. Saaledes var f. Ex. Haabet om at forøge Ægyptens Velstand ved en udstrakt Handel med det indre Afrika, og ved Bearbeidelsen af adskillige Guldgruber, af hvilke man lovede sig uhyre Fordeel, Aarsagen til en Expedition mod Sennaar og Dongola. Siden gav den hellige Stads Befrielse fra den Wahabitiske Sects Hænder Anledning til et Feldttog til det steenede Arabien, hvorved Jbrahim Pascha skaffede sig saa stor Anseelse hos alle rettroende Musselmænd. Sultanens Svaghed under Grækernes Befrielseskrig, bevægede Mehemed Alt til at sende en stærk Armeeafdeling til Morea, for, som han haabede, at faae fast Fod paa det græske Fastland, eller i det mindste erhverve sig den, for hans fremstræbende Sømagt saa høist vigtige Øe Candia. Fra dette Øjeblik, og endnu mere efter Tyrkernes fuldkomne Nederlag i Krigen mod Rusland, indsaae Mehemed Ali meget vel, at Sultanen, der stedse blev svagere, og stedse sank dybere i den offentlige Mening, ikkun med Misundelse og Mistillid kunde betragte en Pascha, der stedse seirrig, vedblev at tiltage i Magt og Anseelse. Overbeviisningen om, at Sultanen længselfuldt ønskede hans Fald, tilskyndte ham til at ruste sig mod Sultanen, og ved denne Leilighed behøvedes fremfor alt en Flaade. Alle disse Udrustninger og Kampe udfordrede uhyre Pengesummer, og for ikke at see alle sine Bestræbelser spildte, maatte Mehemed Alt nødvendigviis paalægge sit Folk tunge Byrder. Men da alle Hindringer vare overvundne, tøvede han ikke med at overbevise Verden om, at de Strømme af Blod og Taarer, der vare udøste for hans Skyld, vilde forvandle sig til et Velsignelsens Hav, - (?) i hvis Skjød Orienten skulde finde hvad den savnede, nemlig Dannelse og Cultur. – Utallige Skoler, af forskjelligt Slags ere oprettede i Ægypten siden Fredens Slutning. I Gisa, en lille Stad ligeoverfor Gammel-Cairo, organiseres en Cavallerieskole aldeles efter samme Mønster, som den, der findes i Saumur. Fem og tyve europæiske Lærere og Professorer ere ansatte ved denne Skole, der dirigeres af den fortjente franske General Soliman Bey, hvem den ægyptiske Disciplin skylder sin Tilværelse, og som tilligemed Jbrahim Pascha, anførte Armeen i Syrien. En lignende Skole for Jnfanteriet skal oprettes i Canka, en liden Stad tre Mile nordost for Caro.