Viborger Samler, 1792-01-30
(Jndsendt.) Til min Almanak, paa Nytaars Aften 1791. Gat i Forglemmelse, du lille tynde Bøg Den tunge Foliant til bliver lagt i Dvale, Og om saa mangen Qvart man intet veed at tale, Tit af det største Skrivt man mindst kan blive klog. Jeg dig, min Almanak, har stedse holdt i AltJmens du brugbar var, men vær nu smukt henlagt Thi den Udtiente, som ei Verden kan benytte, Maae gierne, naar han vil, til anden Verden flytte. Hiin Lærdes Kone, som, nygift, fandt Tiden lang, Tit ønskede, at hun ei Brud, men Bog, var blevet, Saa havde henrykt Mand i hende læst og skrevet Og da, høirøstet, hun beklagede sin Trang, Saa svarde han, ja, gid du var en Almanak, Jeg da blev frie for din saa tankeløse Snak, Og jeg dig kunde da, ved Aarets Udgang skifte Maaskee det Ønske skeer endnu af nogle Gifte. N. V. (Jndsendt.) Frederichs den Enestes Testamente, saaledes som han havde forfattet det i Begyndelsen, af Aaret 1769. Vort Liv er en hurtig Fart, fra det Øieblik vi fødes, indtil det, at vi døe. Under dette korte Tidsrum er Mennesket bestemt til at arbeide for det Selskabs Vel, hvoraf han selv er et Lem. Fra den Tid af, jeg er kommen til Statens Bestyrelse, har jeg med alle de Kræfter, Naturen havde forundt mig, og efter mine svage Jndsigter bestræbt mig for at gjøre den Stat lykkelig og blomstrende, som jeg har havt den Ære at regiere. Jeg har ladet Lovene og Retfærdighed herske, jeg har indført Orden og Nøiagtighed i Finansvæsenet, og jeg har underholdt Armeen i en Krigstugt og Krigsøvelse, der har gjort den til Mester over alle Europæiske Tropper - Efterat have gjort Staten disse Tienester, maatte jeg giøre mig selv en evig Bebreidelse, om jeg forsømte det, som angaaer min egen Familie. Det er altsaa til at forebygge de Uenigheder, som kunde reise sig imellem mine Slægtninge, i Henseende til min Arv, at jeg ved denne høitidelige Act erklærer min sidste Villie. 1) Jeg opgiver med god Villie og uden Fortrydelse denne Livs Aande, som besieler mig, til den velgiørende Natur, som har værdiget mig dens Laan og mit Legeme til Elementerne, hvoraf det har været sammensat. Jeg har levet som Philosoph, og jeg vil ligesaa være begraved, uden Høitidelighed, uden Pragt, uden Stad, jeg vil hverken være opskaaren eller balsammeret, man begrave mig kun til Sorgenfri. paa Terras-Højen, udi en Be Man har her afskrevet hans Ord efter Originalens Bogstaver, men ei uden gysende Forundring, at denne usædvanlig store Mand, der i alle andre Deele kunde med saa skarpe Blik trænge ind i Sandhedens Rige, og udlede den af dens skiulteste Vraaer, saameget skulle forseile den allervigtigste, om sin egen tilkommende Bestemmelse. Den aabenbarede Religions Grundsætninger, som ved et hans Gemyt upassende Foredrag, vare i Begyndelsen blevne ham ubehagelige, og formedelst Ungdoms Udsvævelser, heel modbydelige, havde saaledes tabt deres Ypperlighed og Herlighed i hans Øine, at han endog forkastede de naturlige Grundsandheder, som enten vare de samme, eller stode i en nøie Forbindelse dermed, vist nok ei uden Strid og oftere gientagen Vold mod sin egen tilsidst underkuede Overbeviisning og Følelse: hans øvrige Sandheds Kierlighed er os Borgen, derfor. Hvor beklageligt, at en Siel, der kunde tænke saa stærk, ikke vilde tænke sig selv saavel; der kunde handle for Evigheden, og betage sig selv den Glæde, den Trøst, dette salighedsfulde Haab om et fortsat Liv i en varig Evighed og sin egen lykkelige Deeltagelse i dets Goder. - Hvor let leder Sandselighed til Afveje, som Stolthed forbyder at forlade *) Sanssouci. gravelse, som jeg har ladet mig indrette. Prindsen af Nassau, Morits, er paa samme Maade begraved i en Skov nær ved Cleve. Hvis jeg døer under Krigen eller paa en Reise, har man kun at nedsætte mit Legeme paa det første det beste Sted, og forflytte det om Vinteren til Sorgenfri, til det Sted, jeg ovenfor har bestemt. Jeg efterlader til min kiere Fætter Frederik Wilhelm, første Thronarving, Kongeriget Preussen, Provindser, Stater, Slotte, Fæstninger, Stæder, Skyts, Tøihuse, Lande, arvede eller ved mig erobrede, alle Kronens Klenodier (som ere i Dronningens og hans egen Gemahlindes Hænder) Guld og Sølv=Servicerne, som ere i Berlin, mine LystSlotte, Bibliothek, Medaille Kabinet, Skilderie Gallerie, Hauger a. a. Endvidere efterlader jeg ham der Skat, som maatte findes min Dødsdag, som en Eiendom, Staten tilhørende, og som ikke bør tiene til andet, end Folket til Forsvar eller Lindring. Hænder det sig, at jeg efterlader nogen Smaaegield, som Døden hindrer mig fra at afgiøre, bliver min Fætter forpligtet til samme at betale. Det er min Villie. Jeg efterlader Dronningen, min Gemahl, de Jndkomster, hun har havt, med 10000 Rdlrs. (siger Tie Tusinde Rigsdalers aarlige Forøgelse) 2 Fade Viin aarlig, frie Brænde, og Vildt til hendes Bord, under Vilkaar, at Dronningen er orbunden til at udnævne min Fætter til Arving; da der ellers ikke findes noget anstændigt Opholdstæd at anviise hende til Residents, lader jeg mig nøie med at nævne Stettin, for det første; imidlertid fordrer jeg af min Fætter, at han overlader hende en anstændig Ophold paa Slottet i Berlin, og at han for hende har den Ærbødighed, han skylder sin Farbroders Enke, og en Prindsesse, hvis Dyd aldrig har tabt Men nu til Allodial=Arven: aldrig har jeg været enten gierrig eller riig, ei heller har jeg store Ting at uddeele: Jeg har anseet Statens Jndkomster, som Herrens Ark, som ingen vanhellig Haand maatte røre ved, de offentlige Jndtægter ere aldrig blevne anvendte til min egen Brug, hvad jeg har udgivet for mig selv har aldrig oversteget 200000 Rdlr. aarlig, min Stats Forvaltning lader mig min Samvittighed i Roe, og jeg frygter ikke derfore at giøre Regnskab for Publikum.