Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1767-01-26
Dødsfald her i Byen. Bedemand Sr. Johann Christopher Sonns Hustrue Margareitha Schubart. Dette er indsendt. En Oversættelse af Dusches moralske Breve. Austerus til Eucharius. Nei, Eucharina, Jeg kand aldrig finde Behag i dit Døds System. Din Lære er altfor koldsindig. Jeg holder mig forbunden til at sige Dig, at et Hierte maa være ligegyldigere mod Godt og Ondt, end mit er, for at agte paa denne Mængde af Jndskrænkninger, Undtagelser og Forskiellelser. Jeg foragter den Mand, som ved en bestandig Føielighed tragter efter Navn. af en Menneske Ven, og blever en Hykker forde Onde, Dydens Herredom taber mere ved ham end ved den aabenbare Vellyst-Lærer; sær naar Daarer ere saa ulykkelige at holde ham for Dydig. Hans Udsigende ansees da som guddommeligt. Han har ikke Mod nok til at dømme strængt nok om andres Forhold. Han vil ingen fortørne, Man lærer altsaa af ham at anske Feil og Laster for ligegyldige Ting. Og da er Dyden forraaded. Den, som aldrig vil støde nogen, Eucharius! Den bliver til en Hykler og en Dyds-Forræder. Han bortgiver et Stykke dens Herredom efter det andet. Han lader altid Grændserne af dens Herskab flyttes nærmere og nærmere sammen. Endelig maa Udyd vinde alt, og Dyden beholde intet. Bort med denne Lærdom, Hvor, som til udgive sig for en Dyds-Lærer, maa have Herte nok til at støde andre for Hovedet og til at lade sig selv fortørne for denne Dyds Skyld. Hvert lidet Stykke Land, dens Herredom taber, er en Erobring for Udyd. Han maa staae for dens Grændser, og der heller falde som et Offer, end at lade den vige en Haarbred. Skal Dyd bestaae, Encharius! saa maa den bestaae i al dens Strænghed. Sagte Vinde og behagelige Dage smælte Vinterens Jls-Throne. Den maa regiere med Strænghed, skal den bestaae. Seer Du ikke hvorledes Jordens Konger giøre, naar de til ere deres Fæderne Grændser uforrykkede, og beholde deres Majestæts Omkreds ukrængked? Om et Spand Land gribe de til Sverdet og ud ande Blod. En Undersaattens udsluppen Tanke, deres Majestæt fornærmende, koster et Liv. Er da denne Plet af Dynd vigtigere end Dyden 7 Eller skulde vel Verden undergaae, om en Konge omkom: Willioner ere ihielslagne. Havet har opsluget Bek. Og Verden staaer endnu Men da var det først Tid, at Guddommen op den udstrækkede sin fordærvende Arm, naar de aldeles ingen Dyd mere var til. Aach, Eucharius, den er allerede alt for rar! Saa var, at den er bleven en Beundrinindring over at finde en de Man falder. Mand, En Forundring, som vel her klager. 8 tilles. Majestæt, men i ges, som i ple. Laster skulde vi i der Uorden i Naturen. sees ov dydig Uordener i den neralske Verden. Af væ heder at leve ordentlig. Og hvor mange hvidt vi for dydige, som et ere det, Vi ere saa gavmilde med dette Navn, at vi give det til enhver, som forlanger det. Da vi dog ere saa sparsomme med og giøre os Samvittighed over at tillægge nogen de ligegyldige Navne, Verdslig, Viis, Genie, Poet eller Helt. - O! forkerte Mennesker, ville J begynde at foragte smaa Ting, og at give Agt paa det Vigtige. J trettes, og udgyde Blod, for at kaldes Første, Philosoph eller Poet. J ere dog færdige til at give enhver det fortræffelige Navn af en Dydig, naar han begierer det Saaledes dysse vi os i Søvn med utilladt Føielighed, og bortgive Dydens Rettigheder ved vor Koldsindighed. - Men Lad hvo der vil, blive en Hykler; Lad hvo der vil giøre Helgene af Misgiernings-Mænd, som have fortient Steile og Hiul. Jeg haver ingen Ret til at uddeele en Dydigs Navn, eller bortgive det mindste fra Dyden. Mig behager ei denne fornøiede Ansigts-Skikkelse, denen behagelige Mine, og dette milende Ansigt, hvormed de føielige Verdsligvise eller de vellystige Anacreons afskildre den. Disse maa være en Skiøges Skiønheder; Dyden er alvorlig, stræng, majestætisk: Dens Aasyn opvækker mere Beundring end Henrykkelse, mere Ærbødighed end Kiærlighed; og disse føde Sophister vise hvor lidet de kiende dens Ansigts Træk, i det de udpynte den som deres Bolerske og rundt om behænge den med Blomster=Krandst, Jeg undres kun over, at de ei tage Kronen af Hovedet, og Sverdet af Haanden, for at omgiorde dens indinger med Roser, og at række den det bekrandBægger Ere disse Grund=Lærer rigtige, saa sig mig, Eucharine, spotte vi et Dyden, naar videre saa sele med dens Navn, Og kand vi forandre tugenes Natur, Er det ikke afsindigt, da vi laen Abe en Abe, en Tider en Tiger, vi dog skal forvende Naturen og Navnene hos Melnisterne, og alve en Nar Navn af en Viis og kalde en Lastefuld Dydig, Og hvorfor beqvemme vi os til denne Følelighed, Gierningen selv afværdig; Men Kulden, Eschartue, hvoraf den flyder, giør den endnu strafværdigere. Den der af Menurske-Frygt eller af Egennyttighed. Hvilken af begge holder du for den bedste, Been Et Frygt, saa ere vi felge, forsaate, foragte Egennyttighed, saa ere viderdrægtige og boende, Jeg veed vel Encharius, du vil endnu lægge til en tredie Kilde: en føielig Menneske-Kiærlighed, Men denne henhører og blandt Sophisternes Opfindelser, hvilke forstaae den Kunst at sette Farve paa onde Ting, og afmalet os Vellysten selv skiøn. Ach, see, hvor elændig, hvor nedrig den bungrige Hykler kryder omkring en stor Nars Bord med hans Hund, og af Støvet og Skat net opsamlet de Bid, denne tilkaster ham, saa til han hyler, Sce, hvor han mættes ved Daarligheder af denne Afgud, hvis Hænder han skif ker! Hvorledes han for Penge sælger Ære og Navne, som han ei kand uddeele, og hvorledes den ene Daare bedrager den anden, den som giver og den, som modtager, Eller kast et Øie i de Mægtiges Kammere. Det Forfængelighed haver ind sluget af det egennyttige Hyklerie, det alt, og endnu forøged med noget af dens eget, det udosseMenneske Frygt der igien før Magten. Der igientage de Store for Fyrsterne den Roes, som Egennyttighed gav dem. Hykleriets Gift begynder at udflyde fra den nederste Slave og flyder indtil Fyrstens Hierte. Trang driver Handel, med Roes; den almindeligste og fordeelagtigste Handel. Sporg ikke, naar bliver ufortiente og skammelige, som i en klog Verden vilde komme til Mænd af Anseelse og Sløvet. til at slikke Rang, Hoveder over bedre Menneske, og Herskere over deres Herrer, Svaret er let: Naar Daarer bliver Guder! Naar vi ere tørstige, saa er alt Vand sødt, det maa flyde af hvilken Kilde det vil. Hundagtig Tørst og Forfængelighed opstikker Slavernes Spyt og opsinger Pøbelens Roes. Hvo bekymrer sig om enten Rosen er falsk eller sand, Giveren eller den, som annammer den Begge ere tilfreds med hinanden. Fortsættelsen følger.