Norske Intelligenssedler, 1781-05-23
En som ved Sværmeri har Lyst og Tidsfordriv En som ved Lykke-Spill sin hele Velfærd taber. En som udfordrer til Slagsmaal og til Duel. En som en anden og hver Mode efteraber. En som ved Oprør tar Oprørers Part og DeelEn som for ingen Ting i Huset hæftig larmer. En som er stedse suur og jevnlig viser Griin. En som er Riig og sig ei over Arm forbarmer; En som til Medynk ej har Vilie, Hierte, Sind. En som hos andre gjør sin Flid med at fortære. En som bagvasker Dem som haver gjort ham godt. En som ved Vens Besøg vil ikke hjemme være. En som gelassen er ved Haanhed, Skam og Sport. En som, ja en som selv, veed ej hvad han vil gjøre, En som vil det, nu det. Sig mig min kiære Ven Til hvilken Classe skal man en saadan anføre Er nogen Narrer til, saa er han vist nok en Gienpart af et Tigger-Brev. Af Tre er det Ene det Ander ey ligEn har det i Ryggen fordi han er Riig. En har det i Ryggen fordi han er Sterk. En har det i Ryggen af Brud og af Verk. J Rige, J Sterke! J hielp nu et Skrog, Saa enes tre Meeninger smukt i vort Sprog! Utroeskab. Galante Verden, seer du dette Monstrum (forlad jeg kalder den saaledes) hvor det pryder sit Sted, ja, hvor det søger at skinne i dine Øyne; men Ach, hvad seer jeg? Du modtager med Glæde dens Smigren, udøver den troelig paa det den immer kand være i frisk Minde, og staae færdig naar du kalder, som skeer desværre alt for ofte Det Minut jeg bliver utroe, sagde Melicerta, være Dødsens; men Ach, min Smukke: Du forstoed ei hvad du ønsket; O Nei, og mindre indsaae Du de deraf flydende Følger; thi i det sidste Fald havde den største Narsisse ej mægtiget at afvende dit saa dyre, knyttet Hierte. Dog naar jeg tænker paa Forræderen i Lysthaven, hvor Avind blandet med Egennytte, udflod, som Honning af hans Tunge, maae jeg standse og see, om ikke Du nogenledes kand undskyldes, da Du en Tiid har haft og har en Vejleeder, som nærmer sig denne Paradis-Dievel. Hvad Sted skal man udvise til de Steen hiertede, der spliider tvende ligesaa honet, som høyt forenede Hierter, Helvede er ej nok, og frygt du Fader eller Moder, Slægt og samtlige Fiender, ja end meere Du Forræder, som dette haver udøvet, at ej Den som styrer det Hele, exequerer denne Dom paa Dig. Melicerta var troe, men Tyrannen gjorde hende utroe, og hvad andet skal man vente af slige, der misbruger endog Religionen selv, er det vel saadanne mueligt at udøve nogen Medlidenhed mod Mennesker, Nei, men viid da Tyran, at du haver saaret men ej endnu dødet, og at den Almægtige skal stride for min Rett; Viid tillige at mit Hierte er ej ligt hiine Spradebasser, der tracterer den heele Verden, med Foragt; ja! den yndigste Kone med Kindheste, saa Ørene maae endog blive døve ved at spørge saadant. Gandske u-undskyldelig er du dog heller ikke Melicerta, Du undflyede mine Øyne og ventelig frygtet at en mundtlig Samtale vilde kostet en Hoben Taare, kand saa være, sporg din Samvittighed, den er den beste Dømmer; Tyrannen har dog vel ikke reven al Følelse ud af din ømme Barm. Det gaaer an, som Du seer at skiule Dig for mig, men hvor undgaaer Du den Alvises Øye, Jeg skielver paa dine Vegne, Du som havde lagt Yndighed, Dyd og Ømhed til dine Fødder og med et saaledes lader disse reise sig og voxe Dig høyt over Hovedet; O! min i underkue disse Yndlinger igien, som skeer derved, at du foragter Forræderen og bliver troe; hvis ikke, da tænk til Slutning, min Dyrebareste, paa Damon, paa alle dine Eeder og derunder paa Din Siæl.