Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1773-11-29
Pro Memoria. 1) Et stort Guld=Uhr med dreven eller graveret Casse og Guld-Plade, med en stor bred Fruentimmer Kiæde forgyldt. 2) Et stort nye Tombachs Uhr, graveret med Guld Plade og med Navn, Sigvart Matthiesen Schjötz Bergen, med et sort Uhrbaand og Nøgle. 3) Et Tom bachs Uhr, gl., med hvid emailleret Skive og grøn Casse uden om, Staalklæde og Nøgle. 4, Et lidet nyt Engelsk Uhr med hvid emailleret Skive og 2de Sølvfouteraler, Staalkiæde og Nøgle. 5) Et lidet nyt Engelsk Uhr med dreven Casse og Sølvplade, 2de Sølvfouteraler og et sort Fouteral, en gl. Sølvkiæde og Nøgle, samt et Sølv Signet med en Løve istukken, og med Navn M. E. med en Løve oven paa. 6) Et lidet gl. Sølv Uhr med emailleret Skive og 2de Sølv Fouteraler og en Staalkiæde og Nøgle. 7) Et lidet Sølv Uhr med Sølvskive og 2de Sølv Fouteraler, grønt Baand og Nøgle. 8) Et stort gl. Sølv Uhr med Sølv Skive, som viser Maaneds Dagen, med Glas indvendig over Urven, og med 2de Sølv Fouteraler, samt et gl. Baand med Nøgle. 9) Et stort gl. Sølv Uhr med Sølv Skive eller Plade med 2de Sølv Foutteraler, et gl. Baand, med Nøgle, derforuden en ny Tombachs Kiæde med Tombachs Hager udi sterk forgylt. Bergen den 26de Novmbr. 1773. Saaledes rigtig testeres af S. M. Schiøts. En Oversættelse af det Tydske. 2) Den tungsindede Dydige. Vort Temperaments Mangler blande sig altid i vor Dyd, og give den i vor Forstand den Skikkelse, som meest stemmer overens med vore gen Tilbøielighed. Af denne Kilde udspringe utallige Vildfarelser, hvilke vi antage for Sandheder; Og ingen Vildfarelser ere tyngere til at hæve, end de, som finde deres Beskyttelse i vor Aands naturlige Caracteer, og i vort Legemes særdeles Jndretning, og derhos forene sig med et godt Hierte. Aret meener Dyden det oprigtig; og hans Strenghed er hverken Hyklerie ei heller stolt Gudsfrygtighed. Ney, men han er af Naturen tung sindet og frygtsom, og derfor elsker han Tungsindighed og Frygtsomhed, end og i sin Dyd, eller og danner disse efter sin Naturs Art. Han skyer Livets uskyldige Fornøielser, fordi han hol 1) Gellerts moralske Caracterer. der dem for strafværdige. Men hvorfor holder han dem derfor Har han ikke Forstand nok til at indsee sin Vildfarelse, Ja, han havde den; men hans tykke førte Blod omtaager og formørker hans Forstand. At være traurig er ham naturligt; og de Begrebe om Dyd, som best passen sig paa Traurighed, ere derfor allerede hans Tænkemaade ogsaa naturligere, end det som er tvertimod. Aret leer sielden; thi hans Dyd har en mørk Pande, og en glad Mine holder han for Letsindighed. Man maa altid give andre et godt Exempel; Dette er hans rigtige Grundsætning; Men hvor falsk forklarer han dem, Dette maa ikke komme os fremmed for; thi han so ger Forklaringen dertil i sin Caracteer. Han forjager alt Frit af sin udvortes Opførsel, hilser med den selvsamme Mine, med hvilken han beder, spørger: Hvorledes lever De? Med den samme Tone, med hvilken han taler om een Jldsvaade, og sukker gandske alvorlig over at sige en tilladt Skiemt, ikke altid føre Dyden i Munden, ikke altid tale hans Liv-Sprog. For at give os et godt Exempel, klager han stedse over de onde Sæder, indstrøer tvungne Dyde Lærdomme i den ligegyldigste Tale; Og for overalt at blive nyttig, fortæller han end og af Tidenderne den StraffePrædikers Tone, og lad være, at han end og gjorde det ved Bordet, troer han intet mindre, end at han er nidkier i Utide; thi han afmaaler vor Følelse efter sin egen. Man opmuntrer ham til et Spil. Aret kand ikke vel afskaae det; og see han spiller med den samme høitidelige Mine, med hvilken han besøger en Syg. Man maa, tænker han, være sig selv i alting lig. Det er, i alle Ting vise en mørk Alvorlighed. J gaaer og spadserer med ham og fornøier Eder over Naturens Skiønheder; men hans Hierte indlader ikke disse Fornøielser. Han prædiker Eder i en god Meening Naturens Underverk; thi det er ham lettere end Glæden. En over en melankolisk Hule nedhængende Klippe, trækker langt for og heller hans Blekast til sig, end den yndigste Dahl; thi i hin finder han Næring til mørke tranrige Betragtninger. Han er ikke Larg; Men at udgive en ringe Penge for en Spadserefart, eller god Musik, det holder han for Synd. Mig, sigen han, giør Musiken sandselig; Og hvor godt vilde det ikke være, naar han undertiden lod sig giøre sandselig, Den hindrer ham i hans Traurig. hed, derfor holder han den for farlig, og beklager andre, som elske den. Siden han elsker Ensomhed, saa skiælver han for alle store Sælskaber, holder dem for Daarligheds Skoler, og formaner alle til Jndgetogenhed, det er, til eremittisk Traurighed. Aret er virkelig tienestfærdig, men med saa megen umagelig Alvorlighed, at man troer, at han er det ikke, eller hans Tieneste færdighed koster ham megen Overvindelse. Han elsker Sine, sørger oprigtig for deres Velfærd, og dog saa knarveren, at hans Omhue lidet frugrer og ofte deeles. Af hans tvende Sønner er den ene munter og flygtig, den anden døven og langsom. Han vil giøre den første i hans 12te Aar til en sat Mand, og græmmer sig over, at han ikke kand meddele ham sin Smag i Alvorlighed. Den anden vil han befæste i hans satte Caracteer, og glæder sig over, at han daglig sen ham blive meer og meere følesløs. Om den forste haaber han lidt, om den sidste alt; Og ved sin traurige Opdragelse fordærver han med det beste faderlige Hierte begge tøe. Aret er medlidende og tager Deel i andres ringeste Jammer, men sielden i deres Glæde. Han lader hemmeligen tillave Lægedomme og Styrkninger for Syge, og lader sig dog til forgieves bede, inden han beverter med et Aftens Maaltid sine Paarørende, som ville fornøie sig i hans Have. Jeg fortrydet ikke paa Pengene, siger han; men kunde jeg ikke tilbringe min Tid endnu nyttigere? Ja, Aret, til bring den kun nu denne Aften, af Pligt mod dine Paarørende, omgaaes dem med Venlighed, og befordre derved deres Fornøielse og den Fortroelighed, som de ere skyldige dig og dine gode Lærdomme, saa har du tilbragt Tiden nyttigere, end du tænker. En af hans Søsters=Døttre bliver gift med en Geistlig paa Landet; Han udstyrer hende rigeligen, og ønsker hende Lykke til LandLevnedets Ensomhed. Den anden, som er ligesaa fornuftig og sædelig, bliver gift med en skikkelig Officier; Han giver hende ikke saa meget, og siger hende med Taarene i Øinene, at han beklager hende. Han opdrager forældreløse Børn. Den ene vil blive en Bergmand; Ja, siger Arret, det er en nødvendig Forretning. Gud har lagt, Metallerne i Jorden, paa det de ved Menneskernes Flid skal søges og nyttes; Jeg vil hielpe Eder. Om den anden fortæller man ham: At han har en fortreffelig Beqvemhed til Malerie. Aret tænker paa denne Kunstes forførerske Værker, uden at tænke paa dens Gode, og lader at at sørge for sin Forældreløse. Ney, siger han, Maler-Kunsten, Billedhugger-Kunsten, Musiken. Jeg laster dem ikke; men jeg har mine Aarsager, jeg lader ingen lære disse Kunster paa min Bekostning. Hvilken elskeværdig og Verden nyttig Mand skulde Aret være, dersom han ikke ved sin traurige Caracteer vanærede sin Dyd, og sammenblandede det, som hans Gemyts Art udfordrer, med Dydens Pligter; Dersom han ville lære, at man maa forbedre sit Temperamment ved Dyden, men ikke paastaae, at denne skulle rette sig efter hin maaskee Aret kiender sine Mangler og Nødvendigheden til at aflegge dem, naar han vil see paa det Onde, som kommer deraf i Sælskabet. Han giør, uagtet sit gode Hierte og sine ædle Hensigter, Dyden mistænkelig og tit foragtelig. Han berøver sig tusinde Leiligheder til at gjøre godt, siden han ved sin beklagelige Alvorlighed holder andre borte fra sig, eller af et cremitisk Væsen, selv undrager sig dem. Han bliver uretfærdig og arum, hvor han vil være retskaffen fortrædelig og uheldig, fordi han er nidkiær i Utide. Kand han troe, at vi skal være dydige, før at undrage os og andre de uskyldige Fornøiel, ser, som Skaberen har anviset os, og ikke føl at vi ere lykkelige, og at dette er Guds salige Hensigt med sine Skabninger, Han anseer en naturlig Frygtsomhed og en mistænkelig Tungsindighed for Forsigtighed og Agtsomhed. Verden skulle sandeligen i mange Stykker være bedre og indgetognere, naar der vare mange Areter. Den er sandt: men den skulle og snart vanslægte til en uvenlig, knarvorren og overtroisk Verden, eller et vel indrettet Sørge-Huus; Det er ligesaa sandt. Vor Dyd maa ligesaa lidet blive indklædet i en naturlig Tungsindighed, som i en naturlig Letsindighed. Heraf udkommer hver Mandag et Blad fra det bergenske Adresse-Contoir hos G. B.