Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1777-11-28
dagen den 28 Novembe. Amuraths Ring. Slutningen. (See Nr. 45. 46. 47.) Denne Guist af den evige Jld, hvilken ingen Vold kan udslukke, foer ud af Støvet af min forrige Krop, som nu blev nedgravet, og begyndte at besiæle en Dues Legeme. Jeg indtraadde med en undsigelige Fornøielse denne nye Livs Scene; jeg ansaae mine Vinger ei alene som et Pant paa min Sikkerhed, men ogsaa som et Tegn paa SyndaracGunst, hvorfor jeg nu meere, end nogensinde før, ønskede at gjøre mig behagelig for ham; jeg foer ufortøvet ud igiennem Vinduet, tog min Flugt til den Side, hvor ieg var kommen ind, og søgte at hæve mig i Veiret over Muren, for at kunne komme ud af dette Sted, hvor Laster og Ondskab fandtes samlede ved enhver Ting, og hvilket jeg nu havde ligesaa stor Afskye for, som ieg i Begyndelsen havde Længsel derefter. Men der svævede over dette Sted en tyk Taage af svovelagtige Dunster, i hvilken jeg ikke saa snart kom ind, førend jeg mistede min Aandedræt og faldt ned til Jorden. Neppe havde jeg Kræfter nok til at holde mine Vinger udstrakte, for at opholde mit Fald Hastighed; det var Midnat, og jeg begav mig hen til Indgangen af en Grotte, hvor ieg blev Skinnet af et Lys var. Jeg gik uden Frygt derind, eftersom dette Sted forekom mig snarere som Bodfærdigheds eensomme Opholds=Sted, end som Lasternes Bolig. Men paa det jeg ikke ved at bruge, mine Vinger, skulde høres af nogen Beboere af dette mørke Sted, der kunde giøre mig Ondt, gik ieg gandske sagte paa Fødderne derind. Alt som jeg kom frem, udvidede Grotten sig meere og meere, men tilsidst blev jeg ved Skinnet, af en Lampe, som der hang, en Eremit var, som hørte opmærksom til, hvad et ungt Fruentimmer fortalte ham, som syntes at være i heftig Bevægelse over de Tildragelser, hvilke hun fortalte. Jeg kiendte ikke Eremitten, men Selima kiendte ieg snart igien. Denne Opdagelse rørte mig; jeg erindrede mig med en levende Fortrydelse mine Foretagender imod hendes Dyd, og i dette Øieblik var jeg hos mig selv fornøiet over, at de havde været forgieves. Den meest utaalmodige Nysgierrighed kom mig til at høre efter hendes Fortælling, hvilken hun fortsatte saaledes: " Jeg" sad en Aften paa en Sopha, og havde Hiertet fuldt af de søde Ord, som Amurath havde sagt for mig; min Jndbildnings=Kraft optændtes desto mere, jo længere jeg blev ved at følge mine Tanker. Hvorfor, tænkte ieg ved mig selv, skulde ieg forsmaae Kiærligheds Sødheder, " som ere forhøiede for mine Øine ved Dindemets Glands Fordi min Faders Formastelse haver skilt mig ved mit Ægteskab, hvorfor skulde jeg ikke derfor imodtage den 1 Gunst, som mig tilbydes, Frygt for Skam, skulde 4 den tvinge mine Begierligheder, og skulde Dyden være saa stolt, at den skulde støde sig over Naturens yndige " Bevægelser. J samme Øieblik saae jeg mig omgiven af en tyk Skye, lieg fornam at jeg blev opløftet i Luften, og bortført med største Hastighed, jeg kom omsider ned, i Sken fordeelte sig, og jeg fandt mig siddende i et Cabinet i ved Siden af en Canal, som gik omkring en stor Bye ning og en vidtløftig Have. Jeg saae mange Folk gaae mig forbi, men ieg mærkede i enhvers Aasyn Ryggesløsheds og Ondskabs Mine. Somme af dem blev jeg " bange for, andre ynkede ieg. Med et blev jeg en Deel Mandspersoner var med Kaarden i Hænderne, som sloges " for et Fruentimmers Skyld, som blev umodstaaeligen " trukken fort af en Mængde, som nærmede sig til den Side, hvor ieg sad. Dette Syn forskrækkede mig, ogeg søgte med yderste Uroe paa alle Sider et Sted, hvor jeg 1 kunde begive mig hen, og være i Sikkerhed. En Mand, 1, som var prægtig klæd, mærkede min Forlegenhed, og " indbød mig at træde ind i det Huus, som var omgivet e, af Canalen. Jeg imodtog paa Timen denne Indbydelse, " med ligesaa stor Erkiendtlighed som Glæde. Man tog " paa det beste imod mig i dette Huus, hvor Ære og Skam" vare begge lige ubekiendte, hvor enhver Begierlighed blev " fyldestgjort uden Hinder af nogen Lov, og hvor Villien " ingen anden Regel kiendte, end Lidenskaberne. Jeg saae mig omringet af Fruentimmer, hvis Opførsel gjorde mig skamrød, og endskiønt ieg forkastede hans Anbud, i hvis " Magt ieg var falden, bleve de dog misundelige over den udmærkede Forskiel, hvormed ieg blev begegnet; man " kierte sig nu ikke meere efter mine Bønner, og mine Taarer skiemtede de kun over. Alting blev nu tillavet til en " Lystighed; jeg blev indbuden til at dandse med, og da jeg afslog det, opførste man en Concert for mig. I denne gruelige Tilstand kunde ieg ikke undlade at sige til mig i selv, hvor forskrækkelig er ikke den Straf, som Retfærdigheden tilføier, naar den lader dem, som have gjor sig strafværdige Ønsker, komme i saadant Sælskab, hvor man overgiver sig dertil uden Blyefærdighed, hvo skal " fri mig ud af Følgerne af min egen Daarlighed, hvo skal forsvare mig imod andres Laster, J samme Øieblik blev seg opmuntreet ved et usynligt Væsens Nøst, som lod mig høre disse trøstende Ord: Dydens Beskiermere ere mægtige; forsag ikke paa deres Hielp, og du skal frelses. Saasom ieg havde afsvoren den forvovne Begierlighed, som havde besmittet min Siæl, saa blev jeg fuld af Glæde over denne Forkyndelse, hvilken jeg ansaae som en Forviisning om Hielp. Man anrettede Aftensmaaltidet, og eieg imodtog en Portion Vildt, som den fornemste Dame, i Huuset bød mig; men den samme goddædige Røst, som jeg havde hørt, advarede mig om, at det var forgiftet. " Jeg vendte mig af Forskrækkelse om paa Stolen, og blev hvid i Ansigtet; Fruen spurgte mig hastigen, hvad der var Aarsag til min Forvirrelse; men isteden for at svare hende, kastede jeg Portionen ud af Vinduet, og gav " hende at forstaae, at hun havde besluttet at ombringe, mig. Herren i Huuset, da han saae at Fruen skiftede Farve over hvad jeg sagde, blev fast i den Formodning, " at Fruen havde villet forgive mig, for at skille sig af med " en Rivalinde, som hun var bange for. Han reiste sig " i rasende Vrede, og befalede at man skulde bringe ham det Stykke Vildt; den Hund, som man formodede at have ædt det, blev bragt ind i Huuset; men førend Be" givenheden kunde blive oplyst, blev Tummelen alminde delig, og min Rivalinde stak sig selv ihiel med den samme Dolk, hvormed hun i det samme havde givet sin Herre, et Stød. " Jeg fandt Leilighed til at komme bort midt i Forvirrelsen, og jeg løb igiennem den heele Bye, for at finde et mørkt Skiulested, hvor, om jeg ikke fandt den Biestand, som ieg haabede, Døden i det mindste kunde redde mig for ethvert Foretagende imod min Person, og skiule for mine Øine Synet af saa mange Optrin, som, til hvilken Side jeg vendte mig, fyldte mig med Væmmelse og Skræk. Det er den goddædige Magt, der haver indplantet i os hin hemmelige og uimodstaaelige Modbydelighed imod Losterne, som det beste Bevarings=Middel imod Elendighed, der haver ført mig til Eder, hvis Dyd haver værdiget at tage Deel i min Ulykke, og hvis Viisdom skal bevirke min Redning. Jeg betragtede Selima, da jeg hørte saaledes af hendes Mund hvor heed den Kiærlighed havde været, som jeg havde misbrugt, med saadanne Følelser, som ikke kan fattes uden af dem, der have prøvet dem. Det stak mig inderligen af Fortrydelse over at have havt een eneste Begierlighed, der kunde besmittet saa yndig en Siæl, og ieg fattede Afskye til det Forsæt, jeg havde havt, at ville betiene mig af hendes Ømhiertighed, for at bringe hende i Fordervelse. Min Kiærlighed var ikke mindre brændende, men den var bleven mere kydsk, og mere øm; mine Begierligheder vare ikke udslukkede, men havde næsten tabt sig i Høiagtelse; jeg følte en Tilbøielighed, som indtil den Tiid havde været mig ubekiendt, I det samme Øieblik som Kiærlighed antændtes i mit Hierte, fik jeg den Skikkelse igien, der hører den Art til, den ene kan føle den, og Selima saae Amurath for sine Fødder. Dette hastige og uforventede Syn gjorde hende bleeg som et Liig, Livs Bevægelserne standsede hos hende, og hun faldt mine Arme. Jeg omfavnede hende med Ømhed, og i det jeg kaldede Eremitten til Hielp, saae jeg den godgiørende Aand at lade sig tilsyne for mig, der paa Gienvordigheds Vei havde ført mig til Lyksalighed; Selima kom ogsaa i det samme til sig selv igien. Reis dig, sagde Syndarac til mig, og see dig om." Jeg adlydede ham, Mørket havde fordeelt sig, og vi befandt os paa Veien til Golconda, saa vi kunde see, Taarnene i Hovedstaden." Gaae, sagde Syndarac, og bliv Selimals Mand, og dit Folks Fader, Jeg haver i et Syn aabenbaret Alibeg dine Hændelser, han venter din Tilbagekomst, og Vogenene komme dig allerede i Møde. Gaae, og ieg vil udraabe for dig: Amurath, " Orientens Keiser, Folkenes Dommer, Himmelens Discipel, Amurath, hvis Ring er ligesaa ypperlig, som "Salomons, kommer tilbage, for at herske med Viisdom, og for at udbrede Lyksalighed.