Berlingske Tidende, 1813-12-20
Krigen 1809 vilde, uagtet de hensigtsmæssige Forberedelsesanstalter, have medført Statens Undergang, hvis Armeens uforglemmelige Tapperhed og en tro Fædrelandskiærligheds Aand, som besielede alle Monarchiets Dele, ikke havde vidst at overvinde enhver ublid Skjebne. Nationalæren og den gamle Vaabenhæder hævdedes lykkelig under alle Krigens Gienvordigheder; men kostbare Provindser tabtes, og ved Aftrædelsen af Kystlandene ved det adriatiske Hav blev Østerrig berøver al Deel i Søhandelen, et af de kraftigste Befordringsmidler til dets Nationalindustrie ; et Slag, som endnu vilde have været følt dybere, dersom ikke et, hele Fastlandet omfattende, fordærveligt System desuden paa samme Tid havde spærret alle Handelsveie og næsten afbrudt alt Samqvem mellem Nationerne. Gangen og Resultaterne af denne Krig havde givet Hs. Majestæt, den fuldkomne Overbeviisning, at det var aldeles umueligt umiddelbart og fuldkommen at raade Bod paa Europas dybt rystede politiske Tilstand, at enkelte Staters bevæbnede Redningsforsøg, istedet for at sætte Grændser for den almindelige Nød, ikkuns frugtesløst vilde opbyde de afhængige Kræfter, som endnu vare tilovers, fremskynde det Heles Fald, ja endog tilintetgiøre alt Haab om bedre Tider. Ledet af denne Overbeviisning erkiendte Hs. Majestæt hvilken væsentlig Fordeel det vilde være, ved en for flere Aar sikret Fred at bringe den hidtil ustandselige Strøm af en daglig voxende Overmagt i det mindste til at staae stille, forskaffe sit Monarchie den for Finants- og Militairvæsenets Gienoprettelse uundværlige Ro, men tillige Nabostaterne et Hvile rum, der, nyttet med Klogskab og Drivtighed, kunde forberede Overgangen til lykkeligere Dage. En Fred af denne Beskaffenhed kunde, under daværende farlige Omstændigheder, kun opnaaes ved en overordentlig Beslutning. Keiseren følte det, og fattede denne Beslutning. For Monarchiet, for Menneskehedens helligste Jnteresse, som et Værn mod uoverskuelige Ulykker, som Underpant paa en bedre Tingenes Orden, bortgav Hs. Majestæt hvad der var dyrebarest for hans Hierte. J denne over alle hverdags Betænkeligheder ophøiede, mod alle Øieblikkets Mistydninger væbnede Hensigt knyttedes et Baand, som, efter en ulykkelig Kamps Trængsler, skulde oplive den svagere og lidende Deel ved Følelsen af nogen Sikkerhed, stemme den stærkere og seierrige til Maadehold og Retfærd, og saaledes fra to Sider paa een Gang bane Vei for en tilbagevendende Ligevægt i Kræfterne, uden hvilken Staters Deelagtighed ikke kan bestaae i andet end Deelagtighed i Ulykke. Keiseren var saameget mere beføiet til disse Forventninger, da Keiser Napoleon paa den Tid dette Baand knyttedes havde naaet det Punkt, af sin Løbebane, da befæstelsen af det Erhvervede bliver ønskeligere end urolig Stræben efter ny Besiddelse. Enhver ny Udvidelse af hans for længe siden al retmæssig Grændse overstigende Herredømme, var forbunden med øiensynlig Fare, ikke alene for Frankrig, der sand til Jorden under sine Erobringers Vægt, men endog for hans egen vel forstaaede personlige Jnteresse. Hvad dette Herredømme vandt i Omfang, maatte det nødvendig tabe i Sikkerhed. Hans Storheds Bygning erholdt ved en Familieforbindelse med Christenhedens ældste Keiserhuus, i den franske Nations og Verdens Øine, en saadan Til vært i Fasthed og Fuldendthed, at urolige Udvidelsesplaner for Fremtiden ikkuns maatte svække og ryste den. Hvad Frankrig, hvad Enropa, hvad saamange nedtrykte og fortvivlede Nationer nedbade sig at Himlen, foreskrev en sund Politik den med Hæder og Seier kronede Behersker, som Lov for hans Selvstændigheds Vedligeholdelse. -Man maatte troe, at saamange forenede vigtige Bevæggrunde vilde triumphere over en enestes Tillokkelse. Bleve disse glade Forhaabninger uopfyldte, da kan ingen Bebreidelse derover ramme Østerrig. Efter mangeaarig forgieves Anstrængelse og allehaande uhyre Opofrelser, gav det Bevæggrunde nok til det Forsøg det gjorte paa, ved Fortrolighed og hengivenhed at virke Godt, der hvor Blodstrømme hidindtil ikkuns havde dynget Fordærvelse paa Fordærvelse. Hs. Majestæt vil idet mindste aldrig angre at have betraadt denne Vei. Aaret 1810 var endnu ikke henrunden, Krigen rasede endnu i Spanien, de tydske Folkeslag havde neppe havt Tid til at drage det første frie Aandedræt efter de to forrige Kriges Ødelæggelser, da Keiser Napoleon i en ulykkelig Time besluttede at forene en anseelig Strækning af det nordlige Tydskland med den Masse af Lande, som bare det franske Riges Navn, og at berøve de gamle frie Handelstæder Hamburg, Bremen og Lübeck deres politiske, snart derefter ogsaa deres Handels Tilværelse og sidste Middel til at bestaae. Dette voldsomme Skrid skeete uden nogen ikke engang tilsyneladende Retsgrund, med Foragt for alle skaanende Former, uden foregaaende Bekiendtgiørelse eller Raadslagning med noget Kabinet, under det vilkaarlige og intetsigende Paaskud, at Krigen med Engelland bod det. Tillige blev et gensomt System, der skulde tilintetgiøre Verdenshandelen paa Bekostning af alle Fastlandets Staters Uafhængighed, Velfærd, Rettigheder og Værdighed, offentlige og private Eiendomme, fulgt med ubøielig Strænghed, i den falske Forventning at fremtvinge et Resultat, som, hvis det lykkeligviis ikke havde været uopnaaeligt, vilde for lang Tid have styrtet Europa i Armod, Afmagt og Barbarie. Den Beslutning, ifølge hvilken der ved de tydske Søkyster oprettedes et nyt fransk Herredømme, under Titel af en 32de Militairdivision, var i og for sig selv foruroligende nok for alle Nabostaterne: den blev det endnu mere som et umiskiendeligt Forvarsel for fremtidige større Farer. Ved denne Beslutning saae man det i Frankrig selv opstillede, rigtig nok iforveien allerede overtraadte, dog stedse endnu som bestaaende proclammerede System af det franske Riges saakaldte naturlige Grændsepunkter, uden al videre Retfærdiggjørelse, omvæltet, og Keiserens eget Værk tilintetgjort med mageløs Egenraadighed. Han skaanede hverken Rhinforbundets Fyrster, eller Kongen af Westphalen, eller noget være sig stort eller lidet Land paa den Strækning hvor denne Usurpation skulde udføres. Grændsen, som syntes tegnet af blindt Lune, løb, uden Regel og Plan, uden Hensyn til gamle eller nye Forholde, tvers over Lande og Strømme, afskaar de mellemste og sydlige tydske Stater fra al Forbindelse med Nordsøen, gik over Elben, rev Danmark og Tydskland fra hinanden, giorde endog Fordring paa Østersøen, og syntes at ile Linien af de bestandig besatte preussiske Overfæstninger imøde. Og dog har den hele Bemægtigelse, i hvor voldsamt den end gjorde Indgreb i alle Rettigheder, og Besiddelser, i alle geographiske, politiske og militaire Demarcationer, saa lidet Præg af en sluttet og fuldendt Landstrækning, at man var nødt til at ansee den som Jndledning til endnu større Voldsomheder, hvorved Halvdelen af Tydskland skulde blive en fransk Provinds og Keiser Napoleon virkelig Fastlandets Overherre. Nærmest maatte Rusland og Preussen føle sig udsatte for Fare ved denne unaturlige Udvidelse af det franske Gebet. Det preussiske Monarchie, indsluttet paa alle Sider, ikke istand til negen fri Bevægelse, berøvet ethvert Middel til at samle nye Kræfter, syntes at nærme sig sin Oplysning med stærke Skridt. Rusland, som allerede var foruroliget nok paa sin Vestgrændse derved, at Staden Danzia, som i Tilfiterfreden var erklæret for fri, egenmægtig var bleven forvandlet til en fransk Vaabenplads og en stor Deel af Polen til en fransk Provinds, saae i den franske Magts Fremrykken langs med Søkysten, og i de nye Lænker man forberedte Preussen, en øiensynlig Fare for fine tydske og polske Besiddelser. Fra dette Øieblik var Fredsbrudet mellem Frankrig og Rusland saa godt som afgjort. Jkke uden stor og billig Urolighed saae Østerrig disse nye Uveirs skyer opgaae. Fiendtlighedernes Skueplads maatte i ethvert Tilfælde, berøre dets Provindser, hvis Forsvarsstand var høist ufuldkommen, da Finantsvæsenets nødvendige Reform havde standset Militairmidlernes Gienoprettelse. Betragtet fra en anden Standpunkt viste den 11 Kamp, der forestod Rusland, sig i et yderst betænkeligt Lys, da den i begyndte under ligesaa ugunstige Conjuneturer, samme Mangel paa andre Magters Medvirkning, samme Misforhold mellem Stridskræfterne, følgelige ligesaa blottet for Haab om lykkeligt Udfald, som alle tidligere af samme Slags. Hs. Majestæt Keiseren opbød al hvad venskabelig Megling formaaede paa den ene eller anden at Siderne, forat hindre Stormens Udbrud. At den Tidspunkt var saa nær, da det uheldige Udfald af dette velmeente Skridt skulde i blive langt fordærveligere for Keiser Napoleon end for hans Modstandere, kunde dengang ingen menneskelig Skarpsind forudsee. Men saaledes var det besluttet efter Alstyrerens Plan(Forsættes.)