Jyllandsposten, 1840-12-15
Det er enhver Dansk noksom bekjendt, at Frederik den Sjette har en faderlig Følelse og Omsorg for alle fine Undersaatter, at han elsker dem Alle, baade Høie og Lave; at han giver Enhver Audients, som anholder omdenne Gunst, at han vil have Retten bestyret med Upartiskhed, og denne Folkets Overbeviisning, som ofte udbryder med stor Enthusiasme, naar Hs. Majestæt ved høitidelige Leiligheder viser sig offentligen, bidrager saare meget til at gjøre Folket lykkeligt, selv i en Tilstand, af politisk Nød og Lidelse. Denne gjensidige gode Forstaaelse mellem Kongen og Undersaatten viser sig tyde ligt, naar Hans Majestæt spadserer, som han næsten gjør hver Dag, med Kronprindsessen igjennem Kjøbenhavns Gader, ofte uden Følge, stundom med en enkelt Lakai; thi enhver Forbigaaende bukker med Ærefrygt; og det bliver ham venligen giengieldt." Skildringen, af Danmark begynder saaledes: "Det engang mægtige Kongerige Danmark, som stolt forsvarede sin Rang iblandt de første Magter i Europa til Lands og Vands, og som blev smigret af de anseeligste Magter i det sydligere Europa, som ligetil de nyeste Tider var vor nærmeste Medbeiler til Orlogshæder – skjøndt i anden Henseende meget svækket og nedtrykt paa den politiske Vægt skaal – Danmark modtog i Aaret 1807 af vor Haand Naadestødet, uden at give os nogen anden Opfordring end den, at det var for svagt til at forsvare sig selv. Og dog ikke tilfreds dermed, beseglede vi endnu fastere Aar 1815 i Wien dets Ødelæggelse, ved at samtykke i dets Adskillelse fra Søsterriget Norge, hvorved - skjøndt Danmarks Tab i Henseende til Jndkomster var ubetydeligt, eller aldeles intet – dog dets politiske Jndflydelse blev i den Grad formindsket, at den siden denne Periode ikke mere fornemmes i Europas Anliggender. Dog var der allerede tidligere end dette udvortes Stød, vistnok et indvortes Forhold, som Storbrittanien ikke har Ansvaret for. Danmarks Finantser vare i Uorden, dets Handel i Aftagende, dets Energi og Nationalaand, næsten hendøende, og dets politiske Sygdom efter al Sandsynlighed ulæggelig, selv efter hiint mærkværdige - - - - dog siden de to oven Aar 1660. nævnte Begivenheder, af hvilke vi vare eneste Ophavsmænd til den første, ligesom vi samtykkede i den anden, er Aftagelsen gaaet raskere frem, og de vitale Dele af Statslegemet ere blevne farligere angrebne af Sygdommen. – Efterat have omtalt det Ovenanførte i Jndledningen, bemærker Professoren med Hensyn til selve Texten: 1) Den første og største Grund, vi da have til at glæde os, bliver af de Fleste forglemt, enten fordi vi have den tilfælleds med saa mange andre Folkeslag, eller fordi det Gamle overhovedet lettelig unddrager sig vor Opmærksomhed; jeg mener det store Fortrin, at vi ere Christne og navnlig evangeliske Christne. 2) Som den næste Grund til patriotisk Glæde nævner jeg, at vi endnu, uagtet de store Tab vi hav lidt, ere i Besiddelse af vore Fædres Land, vore Fædres Kongestamme og vore Fædres Sprog. Under Udviklingen af denne Punkt siger Forfatteren bl. A.: "Den Danmark aftvungne Kielerfred var en passende Slutning af det Sørgespil, som aabnedes med Kjøbenhavns Bombardement. Naturligviis have de, der misbrugte Overmagten til den Svageres Undertrykkelse, søgt at forsvare ligesaavel den anden Uret som den første, men forgiæves. Danmarks Alliance med Napoleon maatte tjene til Paaskud for den sidste Fornærmelse. Alligeveel veed enhver oplyst Mandi Europa, at Danmark først sluttede sig til Napoleon, da det af England blev overfaldet, og at det aldrig understøttede Napoleon i at udbrede hans Voldsherskab over Nabostaterne, men kun stod ham bi, forsaavidt begge Stater havde Krig med Storbrittanien. Det eneste Factum, man har anført for den modsatte Mening, er, at Danmark laante Keiseren et Hjælpecorps til at forfølge Major Schill og hans Bande. Men hvad man vil dømme om Schills Foretagende, saa er det vist, at hans Landsherre, Kongen af Preussen, havde erklæret ham for en oprørsk Undersaat og Deserteur, og at han lod Schills Kammerater strængt afstraffe. Jmod en Saadan kan en allieret Magt, hvis Sag det ikke er at bedømme fremmede Undersaatters Handlinger, vel være bekjendt at lade sine Tropper rykke i Marken.