Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1820-12-12
En Forfatter har nylig fundet megen Luxus hos Bondestanden, deels i Klæder hos Fruentimmer, deels i Huusgeraad og Levemaade, især ved Gjæstebudder, og deraf drages den Slutning, at Landmanden ikke er at beklage, naar han lever saaledes, ikke heller naar saadan Yppighed bidrages til hans Ødelæggelse. Er det nu fandt, at der gives saadan Luxus i Bondestanden, vilde den jo ikke efter en anden Forfatters Mening være skadelig, naar Bonden betaler hvad han fortære og forbruger, men derimod gavnlig for det Almindelige. Kan Bonden derimod ei holde Stadsen vedlige, mener en anden, kan han ikke blive ved at leve saa høit, saa lad slaae af, lad ham blive ødelagt og fattig, saa hører han nok op Men sin Frihed bør han have; ingen Love bør forhindre ham i med Ragekniven at saare sig. Et denne Mening eiglig, Men hvad Yttringen selv angaaer, da vover jeg os modsige den, undtagen hvad Kjøbenhavns, Roeskilde, og den største Deel af Tryggevælde Amt angaaer, Disse Egnes Bønder maa det være, som Luxus findes hos Hos de andre Bønder i Sjælland og i Danmarks andre Provindser er den ei at finde. tredive Aar har jeg i forskjellige Epoker bebrist Danmarks Provindser, endog flere Aar været bosat forskjellige Stæder; men jeg har i Bøndestanden, enkelte Jndividner og enkelte Anledninger undtagen ikke fundet der Luxus, hvorom Aalen er; og kan man slutte af de offentlige Tidender, der tilkjendegive Falholdelse af Selveiergaarde og hele Godser for Skatter og Jkkebetaling af Renter, har jeg maasker en Grund mere til at tede, at slige Midler i det mindste maa forebygge Yppighed, om de ei helbrede for denne Syge. Vil Forfatteren besøge Bondestanden i den nordre, vestre og sydlige Deel af Sjælland, Møen, Folster, Lolland, Fyen og Jylland, da vil han vist befinde ligesom jeg, at Velstand har i 30 Aar tiltaget, forsaavidt lyse og reenligere Boepæle, for Sundhed og Arbeidefrihed tjenligere Levemaade, reenligere Paaklædning og maaskee endog en Hone i Gryden om Søndagen, efter Henrik den Fjordes Ønske, dertil hører; hvortil kan lægges bedre Avlsredskaber og Arbeidsdys. Ogsaa vil han see nogle Stæder Uhre og Møbler; det hæve den Nødvendighed, som fordum var, at have Alad, Klæder Skoe, Gjæs og Høns samlede i et Skab under Bordet. Men Luxus vil han ikke finde, hverken i Klæder, Levemaade eller andet. Thi hvad Aarene 1813, 1814 og 1815 nogle Stæder med Hensyn til Kaffe og Dragt begyndte at overgaae til Yppighed, er nu fra 1817 af gaaet tilbage, og ønskeligt var det, om jeg turde paastaae, at Tilbagestødet ikke var stærkere end Fremstedet. De Efterretninger, jeg offentlig og privat seer fra flere af mine Bekjendte, modsige ikke min Erfaring. Hvorvidt Landmandens Forfatning nu er god, hører ikke herhid at vise, kun blot, at Bonderne paa de nævnte Amtes, forsaavidt de leve om og af en Hovedstad, slet ikke kunne anføres som Maalestok for Luxus i Bondestanden. Benævnte Bonder, der deels vare de første Belveiere, deels Fæstere hos ædle og Fædrelandet elskende Jordegods eitre, deels saadanne, som enten ved at kunne løvejebringe Drivtskapital eller ved overordentlig Jndtægt forbedrede deres Jordbrug, have foruden Able redskaber særegne Kilder til deres Velstandsformerelse, og deri da ogsaa Anledning til mere Luxus. De sælge til Kjøbenhavns Jndvaanere Korn, Flæsk, Fjærkræ, levende Qvæg, Sviin, som de sædvanligen opkjøbe i Siælland og paa Orine. Overskuddet ved denne Handel, samt Fordeel ved Salg af Frugt og a. d., maa foruden de høiere Priser, hvortil de passe paa at sælge egne Producter, altid være betydeligt, og det synes ikke urigtigt at sige, at de leve paa Hovedstadens og andre Landmænds inddirekte Bekostning. Fruentimmernes Handel med Melk, Fløde, Smet, Ost, Æg, deres Flids Frembringelser, er det endog blot Boskning, Blegning o. s. v., udgjøre ligesaamange Bække smaae, der løbe til Velstands kilden. Lad da disse gode Folk leve lidt yppig, om de lyste. Hvis Overskuddet gjemtes i Sølv eller Papiir paa Kistebunden, vilde det jo ikke være Almeenheden. gavnligt. Lod dem nyde alt, hvad de kunne betale og Sædelighed tillader. Men ingenlunde dømmes Danmarks Jordbrugere efter disse, thi da dømmes vangelig.