Aalborg Stiftstidende, 1832-04-07
Stiftstidende J 53 af Hr. Bogtrykker Røe, af Undertegnede som det tilkommer at besvare dem. ad 1. Nei, Alle de gode Gjerninger her opregnes kunne ikke gjøre et Menneske behageligt for Gud, med mindre de ere fremstandne af rene Bevæggrunde. Alle disse kunne ogsaa udøves af den Ærgierrige til Pral, eller for at tilvende sig Armodens Bistand for slette Hensigter. Pharisærerne vise det første, de, som i ældre og nyere Dage ved saadanne Gierninger have tilkjøbt sig Partier for oprørske Planer, vise det sidste. Før saadanne Gierninger altsaa skulle kunne tilveiebringe os Guds Velbehag, maa de have deres Udspring fra et reent Hjerte. Dette har Spørgeren, forbigaaet. Gierningerne have været ham nok. ad 2. Dette Spørgsmaal er besvaret med af 1. ad 3. Hvo der læser det citerede Sprog i sin Sammenhæng vil forstaae det, ellers er det ofte misforstaaet - som om her var et Forsvar for Jndifferentisme, som ingenlunde finder Sted i Christendommen, man læse Joh. 3- 18, 19 og 36. Meningen af det ovenanførte Sted er denne, at Gud forunder den redelige Hedning ligesaavel som Jøden, Adgang til Herrens Menighed. ad A. Her har Spørgeren ikke citeret rigtigt, han glemmer mere end det Halve af hvad Herren har sagt i denne Anledning, og fordærver saaledes Meningen. Man eftersee Math. 223640 og Marc. 12-28-31. Jeg mener ogsaa, at man aldrig kan vente det ene Bud, hvorom Spørgeren har talt, opfyldt, før det første, som han har udeladt, har dertil virket. Skulle vi kunne elske Mennesker oprigtig, saa maae vi først kunne elske Gud. Hvor kan man vente af et Menneske et Levnet anderledes end efter hans Troesgrundsætninger: Her maa nødvendig være Forskjel mellem enhver Troesbekjendere. Naar Jøden ifølge sin Religion anseer det forbudet af Gud at nyde visse Spiser, saa anseer han med Rette Afhold derfra, som hørende til et helligt og Gud velbehageligt Levnet, - naar han anseer Sabbaten for overtraadt ved enhver paa samme foretagen Gierning, saa afholder han sig fra hver forbuden Gierning, og han anseer saadant Afhold iligemaade som hørende til et helligt og Gud velbehageligt Levnet. Handler han heri mod sin Religions erkjendte Lærdomme, saa er han ingen god Jøde, men forargelig for Menigheden hvoraf han er Medlem. Dette hører nu med til et godt jødisk Levnet, men ikke til et christeligt Levnet, og saaledes er det jo med hver Religion. Et godt jødisk Levnet er det som er overeensstemmende med Jødernes Religion, og som flyder af deres Troeslærdomme. Retsindige og agtværdige Mennesker kunne findes i alle Religioner, men dem kalder jeg de retsindigste og agtværdigste, der vi størst Troeskab mod deres Religions Lærdomme. ad 7. Christendommens Lærdomme ere ligesaa gamle som Menneskeslægtens Tilværelse paa Jorden; de findes er alene i det Nye Testamente, men ogsaa i det Gamle, og kunde Jfrael læse dette med utilbundne Øine, saa bleve de Christne, men naar jeg har talt kuns om 1800 Aar, saa har jeg taget Tiden fra Herrens Fødsel, da Tidens Fylde var kommet, og det nu var Guds Villie, at disse saliggjørende Lærdomme skulde udbredes over Jorden. Sandheden til Sallighed har siden udbredt sig videre og videre. Er det end saa at Fanatismen har med Forfølgelsens Sværd enkelte Steder paa Jorden udryddet saakaldte Christne, saa har Sandheden imidlertid seiret over uhyre større Strækninger i Norden og Syden i Vesten og i Østen; og hvad der ei er falden vil falde; thi det hører til Sandhedens Natur at den maa bestaae og seire det Modsatte liggeni Vildfarelsens Natur. Det bør desuden bemærkes, at Østen hvor Muhameds Sværd har seiret, vare de den boende Christne allerede længe afvegne fra den Sandhed, som er Christendommens Væsen, og det var kuns Vildfarelse der kæmpede mod Vildfarelse. Jøvrigt vil jeg kuns tilføie, at Jfrael altid laae mi Hjerte saare nær og vil jeg med Guds Hjælp, snart give det derpaa det bedste Beviis der staaer i min Magt. Aalborg, den 4de April 1832. J. Stochholm. ad 3. Sproget var anført aldeles sammenhængende; man behage at efterslaae Apostl. Gjern. 10, 3435, eller drøfte hele dette Capitel. ad 4. Her var citeret fuldkommen nok til Raisonementets Behov, aldeles intet glemt men forsætlig afkortet uden ringeste Skade for Meningen, men til Fordeel for Læserens Taalmod. Næsten selvsamme Afkortning findes hos Biskop Balle i Behandlingen af samme Materie: "om Pligterne imod Næsten" (Lærebog paa. 76). Var han Meningsfordærver saa vil jeg ogsaa være det, men var han det ikke, hvo burde da vel saa være det: