Københavns Adresseavis, 1785-05-11
J Anledning af Hr. Gregers Schowgaards Død den 17 April d. A. i hans Alders 47 Aar. Afvexlinger af Sorg og Fryd, Af Haabets Smiel og bittre Taarer, Af Smerters Røst og Glæders Lyd, Af det, som læger og som saarer, Er Livets Lod for Mennesket. Enhver for sig erfarer det; En mere og en anden mindre, Hr. Gregers Schowgaards Afskedsdag Hans Venner maa om denne Sag Til ømmest Følelse erindre. Hans nylig bundne Ægtebaand, Som Brud og Venner Glæde skabe, Opførdes snart ved Armagts Haand, Og Hun og De sit Ønske tabde. Men Tanken, at vor Schowgaards Siæl Er saliggjort til evigt Vil Formedelst Ham, som den forløde, Og at Hans Enke og enhver, Som elske Ham, skal see Ham der, Maa Hende og dem alle trøste. Ved den lille Matthias Hvistendahl Mørches Død i Nestved. Var det Din Lod, o unge Ven! - Din Ban Var hos os ikkun kort, Da Livets Herre Døden bød at rane Dig atter fra os bortJeg saae Dig død, da Du først skulde leve - Jeg glemmer ey den Tid Hvor jeg og alle om Dig glade bleve, Da Meulapens Flid, Frembragte hos Dig første Tegn til Livet, Langt over alles Haab - Vi priste Gud, som havde Dig og givet, Og naadig hørt vort Raab. Din haabefulde Ungdoms Morgenrøde Er end udi vor Hu Hvi skulde denne Bitterhed os møde, At Du ey lever nu Jeg saae Dig døe - jeg horde Dine Sukke De sidste, som Du gaa Jeg saae Forældres Graad Dit Liig bedukke, Da Du gik til Din Grav. Men Heeren gav! - og tog han sine Gaver Vel uden Hensigt bort? – Ney Venner! - han af vise Grunde haver Vist sat hans Tid saa kort. Han tog ham tilig - i sit største Smukke - Udi Uskyldighed O lad vor Sorg os ikke reent nedtrykke! Thi Gud allene veed, Hvad os ukiendt Forargelse og Fare, Han her var udsat for, J Evigheden skal en Gang opklare Det vi ey nu forstaaer. Selv siger Sandheds Mund, at Himlens Rige, Er just for slige Smaa, Og de, som dennem ey vil vorde lige, Skal ikke det opnaae. Ja see ham hist - vor Sallige - han smiller Fornøyet til os ned! Og nu formindsker ey den Dag, som iller, Hans evig Salighed. Mon vi derfra Ham skulde da begiere Tilbage til os her, Ney, Haabet monne os den Trøst jo lære Vi kommer, hvor Han er. Til Asmindelse af den Velædle Mad. Catharine Johansdatter Gram, Enke efter forhen afdøde Garver Johannes Gram, ved Hendes Fraskillelse den 1 Mai i Aar, i Hendes 79 Aar. De Efterlevende med billighed bedrøves, Naar elskte Venner døe; Men Venskabs Blomster og, naar Venner dem berøves, Paa deres Graae strøe. Din Grav, Madame Gram, vor Agtelse skal pryde, Med disse Blomster her. Vort Hiertes Skyldighed Du skal som Moder nyde, Endskiønt Du borte er. Til Din Afmindelse vi Ærekrandse flette Omkring Dit gode Navn; Og Dine Gierninger for vore Øyne sætte I Tanken om Dit Savn. I Troen gjordes de til Fryd for Din Forsoner, Den Frelser, Verden sik, Som Dig i Evighed med Salighed nu kroner, For her Du med Ham gik. Han Dig et Hierte gav, ved Næstens Nød at røres, og til at giøre vel. Hans Ære er hvert Suk, som ved Din Bortgang høres; Hans Priis Din frelste Siæll: E. F. & C. H. Erindring af sal. Arent Meisler. Vi kan ikke glemme Dig vor Fader, vor Ven! - for os levede Du - Du levede det dydigste, det nyttigste Liv at elske Dig og elskes af Dig det udgjørne vor Lykke, at eye, Dig og eyes af Dig det fordoblede vor Fryd, varmt af Kierlighed Slog Det Hierte for os, og vores for Dig, Venskabs Baand gjorde Dig og os til een Siæl med hverandre, ach! at Du havde blevet hos os, og vederqværet os med Din Besiddelse, men hvor bedrøveligt, Dødens Forbud indfandt sig, og truede os med Din smertefulde Stilmisse, forgiæves kiæmpede vi imod vo Qvals grumme Styrke, forgiæves anraabte vi Himmelen for Dit Liv, med Hierter knuste af Sorrig saae viDin Sygdom at tiltage, Din Død at nærme sig - ja Din Død - o Stræk - den kom og rev Dig bort fra vor Side, Graven, den sorte Grav aabnede sig, og Du blev henviist til Forraadnelse, ach, var Du da avlet for Ormen, født for at gjemmes i Jorder, ach, skal Graven da ende vort Venskab! skal vi evig savne Dig, skal vi aldrig skue dig mere. Dig som vi gav vort hele Hierte, - jo salige Siæl, vi øyne Dig bag Gravens skumle Mørke, Religionen aabner os den gladeste Udsigt, vor Troe og vort Haab forvisser os Din uafbrudte Samfund for hiin frydesulde Evighed, der see vi Dig fritaget fra Sorger, omgivet af Lyksalighed, der skal vi, trods Muld og Forraadnelse, evig samles med Dig, evig omarme Dig i en Forening, som aldrig meere opløses.