Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-03-22
Kjøbenhavns Børs d. 21 Marti. Cours. Hamb. 2 M. 577, a vista 585. Amsterdam 2 M. - , a vista - . London 2 M. - Rbdlr. Spec. 590. - Specier solgtes til 35 Rbmk. 8 s., for Committeesedler blev givet (med Rente) 93 1/2 a 94 pr. 100; Oblig. (uden Rente) 80 a 80 1/2. Norske Sedler 24 3/4 a 25. Svenske Sedler. 10 Mk. 12 s. a 11 Mk. - Disconto 10 PC. Raphael Sanzio og J. Evald døde ikke allene i eens Alder - 37 til 38 Aar - men ogsaa af eens Svaghed, nemlig overdreven Nydelse. Raphael f. 1483 d. 1520. Ewald f. 1743 d. Uagtet Brevskriveren i Kbhvns. Skilderi No. 3 treede ved sin Erklæring i No. 11 allerede at have forklaret sig til Overflod, nødes han, og det høist gjerne, til i samme Materie endnu at tilføie et Par Ord. Han haaber imidlertid, at man vil see hans Pen styret af koldt Overlæg, saa fristende og saa let den modsatte Fremfærd end kunde være. Og strax maa han erklære, at hans nærværende Forsvar ingenlunde skal rettes mod nogensomhelst Satire; thi er en saadan plump og raa, da opløser den sig selv; er den derimod finere, da vil Raisonnement neppe være det rette Vaaben imod den. Forf. agter saaledes blot at have de Magtsprog for Øine, hvormed Vedkommende, betjenende sig af en vigtig Dommermine, maatte søge at skade ham. Roligen henstiller han sin Sag til den virkeligen sindige Dommer, som indseer, hvilken Varsomhed der skyldes den Unge i enhver Yttring om ham, endog hvis han engang forløber sig. Det var, som Enhver seer, ikke Forfatterens Hensigt at indlade sig i Detaillen af den omhandlede Digters Arbeider; dette overlod han til en modnere Kritiker. Men i det han, følende den tragiske Kunstes Storhed, saae Partiskhed eller Svaghed at ville hæve Digterens Producter til en urimelig Rang, troede han sig berettiget til, ved given Leilighed at fremstille sine almindelige Bemærkninger og sin Synsmaade i denne Sag. Dersom ikke ethvert, med sund Følelse og dømmekraft, udrustet Menneske, der, hævet over alle litteraire Forhold, for første Gang lærer at kjende en Masaniello og en Hakon, en Blanca og en Axel og Valborg, en Reinald og en Aladdin eller hvilkesomhelst af de tvende Digteres bedste Arbeider man mere passende kan sammenligne - dersom ikke han istemmer Forfatterens Mening; dersom ikke det, i nærværende Sag upartiske og som Dommer udentvivl ogsaa competente, tydske Publicum (naar dets Opmærksomhed engang vækkes for hin Digter, dømmer ligesaa da vil Forf. troe at have feilet. Men naar nu hans Overbeviisning er saaledes beskaffen, tør han da ikke finde Behag i en sindrig Digters, under slige Omstændigheder fremtrædende Satire, eller er en saadan slethen forkastelig? - Jkke vil Forf. beklage sig over det Synderlige deri, at Enkeltes Angreb rettes mod ham alene; thi ei troer han her at behøve Skjul bag en Andens Skjold. Ei heller vil han gjentage, hvad han i Skilderiets No. 11 har sagt, men blot tilføie Følgende, nærmest angaaende Det, hvorfor han egentlig ene kan kræves til Regnskab, nemlig Anvendelsen af det fremmede Jndfald. Og hvori bestaaer da denne? - Deri, at Forf. benytter Jndfaldet til, i Spøg at opstille den Hypothese, om ei en Skribent, man hidtil ansaae for Digter, snarere er Digterinde. Hvor der i hans Ord finder Mere eller Værre end dette, overseer, ved at stirre paa Bogstaven, udentvivl Mening og Sammenhæng. Og hin Yttring skal da være saa fordømmelig personlig, Lader os nøiere besee, hvad den indeholder, At Digteren derved dadles, er nægteligt. Der tilskrives ham en Svaghed, paa Grund af hvilken han ikke er, hvad han som tragisk og frugtbar tragisk Digter bør være, men noget Mindre eller blot Andet. Ja, han dadles, om man vil, med Jroni – men ogsaa med Haan, med hadsk Spot, Sandeligen, i dette Tilfælde takker Forf. sin Kortsynethed, at den sparer hans Samvittighed al Anger; thi ikke indseer han, hvorledes hint Andet i sit Begrelindslutter noget Haanligt, og herimod vil nok med ham ogsaa det hele smukke Kjøn protestere. - Hvi da Forf. nødvendigen skal gjøre en Tilstaaelse, saa kan det aldrig blive nogen anden end den, at han muligen har handlet uforsigtigen, ja uklogt, i at anvende en Jroni, hvis Misforstaaelse ikke just behøver at tilskrives nogen Anmositet, men blot Mangel paa Opmærksomhed. Dog - fristes kunde Forf. til at antage, at ikke saa meget det Sagte, som den Sigende har bragt Enkelte i Harnisk. Hvorledes et ellers ubekjendt Menneske tør yttre slige contrebande Tanker, det begribe Adskillige ikke. At oplyse dem herom, vilde da vel og være spildt Arbeide. Kun saa Meget ved denne Leilighed: Let kunde Forf. ved Anonymitet have undgaaet ethvert personligt Angreb; men dette Skjul for Frygtsomhed, tidt endog for Skumleri, forsmaaede hann. Derimod fremtraadte han belavet paa de Fornærmelser, som paa en Tid, da saa af vore, store saavelsom smaa, Skribenter have undgaaet den uværdigste Behandling, vel og saa maatte ramme ham. Hvor ringe forresten hans litteraire Person hidtil er, føler Jngen mere end han selv; villig giver han den derfor i Enhvers Vold, som paa en let Maade agter at slaae sig til Ridder. Paa at forsvare sin poetiske Stræbens Renhed, vil han ikke spilde et Ord. Af dette Blad udkomme ugentlig to Numere.