Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-04-01
Over et heelt Decennium er nu henrundet, siden dette blev sagt, siden det blev sagt af en Mand, der i denne Punct bør have en vægtig Stemme. Men hvad har det frugtet? Man vedbliver endnu som før, at begrave sin Medbroder, uden i Forveien fuldkommen at have overbeviist sig om hans virkelige Død. Man tracterer endog og spiser og drikker godt i et heelt Vennelag samme Aften, da den ulykkelige Døde maaskee kommer til Live igjen i Gravens mørke Skjød, og føler, var det end kun nogle Øieblikke, at de Efterlevende, som han i levende Live har elsket, sørget for og understøttet, have frivillig indspærret ham i dette redningsløse Fængsel! jeg standser. Dog her; jeg vil ikke sætte mine Medborgere i en alt for overdreven Frygt ved at udmale denne Rædselscene. Men gives der nogen Frygt, som ikke vel kan overdrives, saa er det den, som enhver maa føle ved Tanken, at begraves levende. Det Forslag, at opbygge et Liighuus og der at hensætte Ligene, indtil de sikkre Tegn paa Døden have indfundet sig, er blevet gjendrevet af Prof. Herholdt i den her citerede Afhandling med temmelig vægtige, men ikke ugjendrivelige Grunde. Hans Modgrunde ere: 1) At en saadan Indretning, naar den skulde være fælles for Høie og Lave, Rige og Fattige, og hvor det skulde være enhver af dem paalagt at hensættes efter deres Død, tilsidst vilde komme til at staae ledig, fordi de Rige vilde sørge for deres Sikkerhed, medens de endnu vare i Live, uden at lade sig henlægge i samme, og den Fat lige i dette, som i alt andet, vilde følge de Riges Exempel. 2) At Jndbyggerne neppe kunde bringes til at benytte sig af en saadan Anstalt, uden ved et ordentligt Paabud, eller ved den Omstændighed, at Jndretningen blev særdeles tillokkende for de Døende og deres efterlevende Venner. Det første bør ikke skee, saalænge det ikke er beviist, at tilsyneladende Dødes Begravelse ei kunde forekommes paa en mindre anstødelig og bekostelig Maade, hvorved endog smitsomme Sygdomme kunde udbredes videre. Det sidste, mener han, heller ikke saa let vil kunne skee, saalænge de Døende ikke selv først kunde troe, at de i et saadant Liighuus vare tryggere end under deres Venners og Paarørendes Varetægt og Omhu. De Efterlevende maatte da tillige være sikkre paa, at den Fare, der er forbunden med at gjemme et dødt Legeme i et privat Huus, var her større, og Ubehagelighederne ved en saadan Anstalt færre. Hvo vilde ikke heller beholde sin Ven hos sig, end betroe ham til en lunken, betalt Vægter, 3) Da det vilde være fornødent, at have smaa Kamre, i hvilke enkelte Liig, adskilte fra de øvrige, kunde gjemmes, saa vilde Hoffærdig heden ogsaa efter Døden spille her en vigtig Rolle, opvække Kappelyst blandt Høie og Lave, og foranledige Overdaadighed. 4) Den vigtigste Grund) At den fordærvede Luft i et saadant Huus og Uddunstningen af de Mennesker, der vare døde af ondartede smitsomme Sygdomme, vilde udbrede Sæd til den farligste Smitte&c. At Smitten lettest vilde forplantes ved den Frygt, som de føle, der i en saadan Bygning skulde besee Ligene. 5) At ingen Døende kunde være rolig ved Tanken om, mueligen at vaagne op i en saadan Liigstue, med stramme Snorer om Hovedet, Armene og Benene, under Klokkens Klang, og ved Forestillingen om den Skræk, han vilde føle, ved at see sig omgiven af en Mængde halvraadne Liig. Dernæst vilde han i det Øieblik, han vaagnede, være i største Fare for, at smittes af sin døde Sidemand, som mueligen var død af Blodgang eller Forraadnelsesfeber. 6) Vægterne, især de, der skulde bevogte de Døde om Natten, vilde, ved bestandig at indaande den giftige Luft, ikke længe beholde deres Sundhed, og der vilde da rimeligen ikke bringes saa mange Henslumrede til Live, som der vilde døe Vægtere. 7) Dersom Liighuset blev afdeelt i Kamre, blev Jndretningen vel mindre anstødelig, ja maaskee mindre farlig, men derfor og saa meget bekosteligere. 8) Leiede Vægtere vilde, uden at være under Opsigt, neppe passe saa nøie paa de Afdøde, som disses Beslægtede, og der maatte kraftige Midler til at vedligeholde deres Aarvaagenhed. At en tilsyneladende Død opvaagner, er en Sieldenhed, naar Vægteren altsaa i et, ti eller flere Aar forgjeves havde anspændt sin Opmærksomhed, vilde han tilsidst trættes. En opvaagnende Døds første Bevægelser vilde nok sjelden være saa stærke, at de kunde stramme tilstrækkeligen, i Snorene, for at faae Klokken til at ringe; heller ikke vilde det være let at anbringe dem saaledes, at de kunde tilkjendegive Øienlaagenes og andre muskuleuse Deles Bevægelse. Vægteren burde derfor forlade sig mere paa sit Syn end paa Hørelsen, men for at undgaae den raadne Stank, vilde han maaskee snarere opholde sig i Sidestuen, og der lytte efter Klokken. 9) De svage Livskræfter hos en opvaagnende Død maae hastig understøttes; men dette kunde ikke lettelig skee i et saadant Liighuus. Jkke at tale om, at der vilde udkræves Tid til, især om Vinteren, at hente Lægen, saa er det heller ikke sagt, at han altid var tilstede. Jmidlertid vilde den Opvaagnede ligge blandt halvraadne Liig, i en stinkende Luft, borte fra sine Venner, under en aldeles ukyndig og for han fremmed Mands Tilsyn. Mon ikke hans Slægt og Venner, ved Efterretningen herom, vilde føle den bittreste Anger, fordi de ikke havde beholdt ham hos sig, da de ved egen Omhu maaskee kunde reddet hans Liv?" Resultatet af denne Undersøgelse er, at den Afdødes Venner og Paarørende hellere burde beholde ham hos sig, saalænge Lægen fandt det nødvendigt. - Jeg kjender intet Skrivt, der er udkommet mod P. Bastholms Bog, som indeholder vægtigere Grunde, end denne Afhandling, og de fleste kyndige Mænd have paa den Tid uden Tvivl været af samme Mening som denne Forfatter, da Forslaget hidtil virkelig ikke er blevet udført. Bekostningen kan neppe have været Aarsag dertil, da det Hele, efter Planen, ikke krævede meere end 15,000 Rdlr.: en Sum, som man lettelig vilde kunne samlet i Kjøbenhavn, hvis Jndbyggere ved alle Leiligheder vise saa megen deeltagende Jver for alt, hvad der kan fremme Menneskeheld. At opføre et eneste Liighuus, og deri at hensætte alle Hovedstadens Liig, anseer jeg for uhensigtsmæssigt; men at man ved at gjøre ved hver Kirkegaard udenfor Staden en saadan Indretning, vilde opnaae det tilsigtede Øiemeed, derom er neppe nogen Tvivl. *)(Fortsættes.)