Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1812-07-21
Paa en Gaard, den øverste jeg har besøgt, nemlig Alnæss, var jeg i forrige Efterhøst i Sogne bud, Navnets Præg af Alderdom kom mig til at spørge, om ei her havde boet en mægtig Mand i gamle Kæmpedage: "O, jo!" var Bondens Svar: her har Kong Alge boet og efter gammel Herming som dette græsk norske Ord: herme, d. c. efterabe i Talen, see Procantsler Dr. E. Pontoppidans Glossarium norvagicum, Bergen, 1749. S. 56) ligger han begraven der ud i Hougen, med 7 Aars Skatlig ned Foran sine!" Jeg gik ud, studsede ved den betydelige, aflange, Kreds af store uløftelige Kampesteene og vilde have sagt det var en nedbrudt Thingkreds, dersom denne ikke havde ligget tæt ved Siden med sine nedfaldne Hjørnestene i begge Enderne. Men hvad er det faa mere, at en Kong Alge har boet paa Alnæss, som altsaa skulde hede Algenæss og hverken Alf eller Ale Næss, hvilket en Etymologist helst vilde have formodet. Jol jeg skulde have skrevet Mang og Meget om dette Alnæss, naar jeg havde havt Stunder til at opholde mig der en 1/2 Dag, bespeidet Egnen og man vilde have undret sig over hvor jeg tog det fra thi hvad kan ikke En vælgt sig for mager Text at præke over og lave Kraft suppe af Saa var jeg ogsaa paa den vestligste Pynt af Dalen, paa Throndnæss, og der tilstede ved et Gravel over Eierinden: en 89aarig, høist ærværdig, Bondeqvinde. Ved denne Gaards Huse saae jeg 2de udmærket store Houge - i den ene af dem ligger vist Thrond (maaske Prinde Ha ka, fra Eggegaard, i Stods Præstegield, eller Thrond, hvorefter Throndhjem nævnes, som Hermingen siger). De fire Stene, Sorenskriver Hess Bing omtaler), staae ikke sammen, men vel to og to i en aflang Kreds af Thingstene; de er altsaa ikke Bauta, men Thing=Stene. O du Prandarenes, hvor er du dog en herlig, og paa Ynder rig, Gaard blandt Jndthrondelagens mange udmærket de lige og skjønne men hvor du dog ligger i Grus og Steene jeg skal aftegne din halvnedsjunkne Herrelaan, (Hovedbygning) fra Oberste Reichveins Dag og af Ruinerne vise Efterverdenen hvorledes en italiensk Bygmester opfører Vaaninger i Norden, som ikkun bue i Syden. Jeg treen ned af Hongen og vandrede af en skraanende Eng ned af Steenhobene og da saajeg der de i den hedenske Tiidsalder for Gudinder holdte Disers Raadssæde og de kneisende Stene, som trodse Tiderne og overleve mange pragtfuldt og stolte Marmorminder - under de Betragtninger det herværende Raabssede paandede mig og under Tanken om Hedenold spydvæbnede, djærve og drabelige, Mænd, drog jeg mig lidt tilside, og i det jeg tænkte paa Alderdommens MenneskeOffere ønskede jeg her blandt disse Levninger at maatte finde en Offersteen - den jeg og opdagede, saa*) See Beskrivelse over Norge, Kjøbenhavn, 1796. Side 745. den halv i Jorden, beskuede dens glatte Overflade, - den havde fire vel afhugne Pynter og lod den mig formode at være en Sexkandt. See, nu har jeg fundet Thronds, eller Prandrs, Offersteen af Granit, 3/4 tyk, 4 Al. Gjennemsnit, af en Houg er den vist nedrullet, og er Hougens Spidse gjennemgravet. Jøvrigt sagde Lehnsmanden mig, at det var en Steen, som Jøtnarne (de Norskes Jotuler; de Danskes Jætter) havde didhen hen baaret. Gud naade Jøtnarnes Skuldre! De vil nu betænke, at jeg kun har været paa den vestligste og østligste Punkt af Værdalens Præstegield og har fundet disse Oldsager - hvad vilde jeg da ikke have lagttaget derimellem? Jeg har været i Besøg paa Vibegaard, i Sparboens Præstegield, i Efterhøstens Tid, og reed forbie Helge gaards 10 Alen høie Boutasteen (jævnfør Sorenskriver Hess Bings Beskrivelse over Kongeriget Norge, Kbhavn, 1796, S. 247); der hørte jeg det Sagn, at By-Kæmpen kastede disse Stene efter Kæmpen paa Helge; om disse, de høieste Bantasten der findes, ere virkelig Bauta eller Thing=Stene, skal jeg nok undersøge tilligemed de mangfoldige i Linie lagde Steendysser paa Vibegaard – i disse ere fundne Ro (eller Skibs-) Søm og Urner. Jeg vil dog anmærke: at paa benævnte Helgegaard viser man en Jordhoug med tvende smalle, 10 Alne høie Bautastene, en paa hver Side, og en mindre imellem disse, 2 3/4 Alen høi. Nogle Skridt fra disse, i lige Linie, sees en cirkelrund Plads, omsat med 9 temmelig store Stene, og midt paa Pladsen staaer den 10de, som er 2 1/2 Alen høi. Her har da været et Dommersæde, hvilke jeg troer og holde for at være firekantede; Offerstederne antager jeg for at være dannede runde som Cirkler. Forinden at jeg lægger Pennen tilside og slutter disse antiqvariske, rhapsodiske, Efterretninger, vil jeg yttre for Dem min store Længsel efter at kunde vorde levnet Tid og sat i Stand til at undersøge, aftegne og beskrive det paa de yderste Grændser af Størdalens Præstegield, imod Aasens Byg, i Skatvoll's Sogn, paa en Klippe opførte, navnkundige Steenviiksholms Slots Ruiner. Det er bekjendt at dette Slot, eller Fæstning, var i fuldkommen Stand og i den saa kaldte 7 Aars Krig mellem Kong Frederik II. og Kong Erik i Sverrige 1563 af de Svenske indtaget, men af de Norske, som til Forstærkning fra Bergen, strax derefter tagen tilbage. Historien giver intet Lys om, hvorlænge dette Slot er holdt vedlige - troligt forekommer det mig, at man især efter at Munk holmens Fæstning, ved Throndhjem, blev anlagt, har ladet dette vorde aflægs. Jeg eier en tro og tilforladelig Grundtegning, af Steenviiksholms Slot, optaget 1774, saavelsom og 3 ypperlige Tegninger, samme Aar tagne, af Fæstningens Ruiner fra dens vestre, nordre og sydvestre Sider. Holmen, paa hvilken den er bygt, er, i Omkreds, 620 Skridt, og har, imod det faste Land, kun en Beliggenhed af 250 Skridt. Den svenske, af 6000 Mand bestaaende, Krigshær indtog Staden Throndhjem hvorfra faa af Borgerne flygtede ind paa Slottet Stienviiksholm; hvorhen Evert Bildt blev forfulgt til Broen; efter 3 Dages Beleiring og Mangel paa Krudt og fornødent Skyts maatte Fæstningen det følgende Aar opgives. De Svenske indtoge da denne Fæstning, hvor de af 4000 Norske bleve beleirede og maatte overgive sig, 1000 Mand med deres Anfører. Som man veed: at den paa det delige Herresæde Rein, i Stadsbygdens Præstegield, fordum staaende, prægtige, af skjønne Qvadersteene bygde ærværdige, gamle, Klosterkirke blev ubrugelig og forfaldt – ja, at den i Slutningen af det 16de Hundredeaars og i Begyndelsen af det følgende er for en stor Deel vorden nedreven - og have disse hellige Alderdommens Levninger med samtlige deres antiqvariske Skatte maattet tjene den laveste Egennytte til Føde, i det, medens Rasmus Krag var Forpagter, over Reins Klostergods, Murene nedbrødes og Stenene solgtes til Throndhjem til privat Brug. Saa vides det og at af Steenviiksholms forstyrrede Slots Ruiner ere de brugeligste Steene bortførte, deels til Staden Throndhjem, fornemmelig til Munkholmens Fæstning, deels og af Naboerne i Størdalens og Frostens Præstegielde. Det vækker mig til høi Fryd: at vilde vorde sat i Stand til at kunde tage under beskuende Syg den, ved Gaarden Ryg liggende usædvanlig store, høitideligen skjønne, runde Houg, hvilken, i loddet Linie, eier en Høide af 16 til 18 Alen og en Omkreds, nede ved Jorden, af 170 til 180 Skridt; dens øverste Deel er kun 16 a 17 Skridt – i hvis Midte er en stor Aabning, hvis høieste Kreds er noget heldende. En Fylkis=Konges høitidelige Hvug har denne i Formaalstiden vist nok været - og hvor han, omgiven af sit tro Raad, under offentlige Forretninger, har taget det ypperste Sæde. Frostens nær ved det, over hele Norden berømte, Nidaroos (Prandheimr) liggende, Præstegield, eier det navnkundige Sted hvor Frostethinget holdtes – men Dom- og Thing=Stedet er, af vanhellige Hænder, omtumlet; Domstedets Midte har kun to meget store Stene, staaende, i Rad, efter hinanden - uden om disse staae adskillige mindre Stene. Det er til klart Skue: at her har været en aflang Fiirkant, 60 Skridt lang og 53 bred. Ventelig ere de øvrige af disse mindesværdige Stene her, som næsten overalt i hele Norge, i de senere Tider bortslæbte og anvendte til de Kirkebygninger, man ved Christendommens Jndførelse, overalt i Fylkerne, opførte. Men ikke bør jeg undlade at henlede for Deres Opmærksomhed: at Værdalens Hovedkirke, opført paa Stiklastad, ikke langt fra det Sted, hvor Norges, ved sin yderst voldsomme Omvendelsesmaade bekiendte, siden som Rigers Skyts=Helgen berømte, Konge Oluf den Hellige faldt i Slaget, imod de paa ham vrede Norske, den 29de Julii, 1030, eier et fra Pavedommets, kjerne, Tider levnet Minde, en Sølv-Patel, høistsielden af Ælde - af den Jndskrivt, nemlig: Hostia sacra hesus animæ sit hie optimus esus, som læses paa den - men og fordi Jndskrivtens Bogstaver ere et Slags angelsaxiske, som ligne meget saavel de Bogstaver, som sees udenpaa St. Knuds Kirke i Odense, som og de paa den overordentlig sjeldne Mindesteen, opsat i Fjære Annexkirke, ved Arendal, i Christianssands Stift, over den franske Prindsesse Jsabella, imellem hvilken og Norges daværende Hertug, siden 1299 Konge Haaken Magnussen, ved Jarl og Ambassadør AudunHugleiksson Hestakorn, 1295 blev sluttet Ægteskabskontrakt; af Budstikkens, fjerde Deels, Nr. 13 og 14, S. 106, er De underrettet om, at Mindestenen, ved Herr Sognepræst Grøgaards Aarvaagenhed, er indsendt til det Norske Antiqvitets=Museum, i Christiania; men faa det Offentlige ere vel underrettede om: at denne franske Prindsesse, som Hertug Haakes Broder: den norske Konge Erik Præstehader bestemte ham til Gemalinde, satte Livet til, ved Skibbrud, paa Reisen til Norge - at Konge Haaken Magnussen, 1299, ægtede Euphemia, Fyrsten Vitslafs Datter fra Rygen - at Ambassads ren Audun Hugleikson Hestakorn, Jarl og boende paa Heggernæs, i Aalhuus Sogn, i Jolsters Præstegield, i Søndfjord, i Bergens Stift, blev 1802 henrettet paa Nordnæss, ved Staden Bergen.), Jndskrivten paa den nævnte, Stiklastads Hovedkirke tilhørende, Sølvpatel er nok et Hexameter, og forekom mig saa mærkelig, at jeg, for ret nøie at kunde anmærke Bogstavernes Ælde, har igjennemlæst Danielis Eberhardie Baringii Glavis Diplomatica; Tab. alphab. III. Hannoveræ, 1764, in Qvarto. Til en af Kjøbenhavns smagfulde Lærde agter jeg at sende en paalidelig Tegning af Sølvpstellen, den jeg ønsker i Kobber stukken og beskreven, ligesom en forgyldt Sølv Pattel, tilhørende Dals Kirke, i Vestergothrand, er bleven det ved Sverriges lærde og berømte Professor N. H. Sjöborg, i Dennes ypperlige Bog: Jnledning Til Kännedom af Faderneslandets Antiqviteter. Lund, 1797, S. 157 og 158. Fig. 8. Tab. II.