Viborger Samler, 1828-07-24
Postefterretninger fra Udlandet. Den høie Ports Manifest. Mennesker af sund Fornuft og Forstand erkjende, og Overlæg forbunden med Erfaring bevise aabenbart, at Hovedmiddelet til Vedligeholdelsen af god Orden i Verden og af Folkeslagenes og Nationernes Rolighed er en god Forstaaelse mellem Souverainer ne, hvem den albarmhiertige Hersker har med fuld ubetinget Magt betroet Regjeringens Tøile over deres Undersaatter og disses Anliggenders Forvaltning. Af denne Forudsætning følger altsaa, at den faste Tilstand og Vedligeholdelsen af denne Tingenes Orden er væsentligen afhængig af den lige og giensidige Jagttagelse af de mellem Souverainerne indgaaede Forpligtelser, hvilke derfor indbyrdes maa agtes og nøie opfyldes. Alherren være derfor priset at den høie Port lige fra sin politiske Tilværelses Begyndelse til enhver Tid mere end alle andre Magter har iagttaget og opfyldt disse velgjørende Grundsætninger; og da dens Forhold er grundet paa den rene og hellige Lovs samt Regjeringens Forskrivter, hvilke den i Fred og Krig iagttager, i det den selv i de ubetydeligste Ting ene raadsporger Loven; saa har den heller ikke nogensinde fjernet sig fra Billigheds og Redeligheds Grundsætninger, og det er almindelig bekjendt, at den aldrig har compromitteret sin Værdighed ved uden retmæssig Grund at krænke sine Tractater med venskabelige Magter. Angaaende de Freds og Venskabs=Tractater, Conventioner og Forpligtelser, som den høie Port i diplomatisk Form har indgaaet med dens Naboestat Rusland saa er det ligesaa almindelig bekjendt og umodsigeligt at den høie Port med Hensyn paa et godt Naboeskabs Rettigheder og Pligter bestandig og med den største Ombyggelighed har stræbt efter at gribe alle til det gode Venskabs befæstelse skikkede Midler. Desuagtet har nu det russiske Hof uden gyldig Grund krænket Freden, erklæret Krig, og er brudt ind i den høie Ports Gebeet. Som Grund angiver det, at Porten skulde have givet Anledning til denne Krig, og det har udstædt et Manifest, hvori det beskylder Samme forat den ikke har opfyldt de i Tractaterne til Bucharest og Afjerman fastsatte Betingelser; at den har ladet Servierne straffe og gaae til Grunde uagtet den havde lovet dem Tilgivelse og Amnestie; at den uden Hensyn paa Provindserne Moldaus og Vallachiets Privilegier har straffet Grækenlands fornemste Mænd med Døden; at den ved den Yttring, at Rusland var den muselmanske Nations naturlige Fjende, har søgt at opfordre det hele muselmanske Folks Hævnlyst og Tapperhed imod dette Land; at Overeenskomsten til Akjerman var sluttet med hemmelig Forbeholdenhed; at russiske Skibes Ladninger ere blevne tagne; at den høie Port har opægget det persiske Hof mod Rusland og at Nogle af de osmanniske Paschaer vare beskjæftigede med Krigsrustninger. Disse og flere lignende ugrundede Klager og beskyldninger har Rusland anført. Det torde være det hensigtsmæssigste paa enhver af disse at give passende paa Retfærdighed og billighed grundede Svar. Skjøndt nu Rusland offentlig har bekjendtgjort, at dette er Hovedgrunden til Krigserklæringen, saa er det dog almindelig bekjendt, at den Krig, som endtes ved Freden til Bucharest, vare bleven begyndt af Rusland selv. Virkeligen havde den høie Port for Krigens Udbrud af retfærdige og lovmæssige Bevæggrunde afsat Woiwoderne af Moldau og Vallachiet, hvorpaa Rusland paastod at disse Afsættelser vare tractatstridige. Endskjøndt den høie Port paa den venskabelige Vei havde fremstillet Sagens sande Beskaffenhed, saa vægrede dog Rusland sig ved at høre paa de forelagte Grunde, og af dem at lade sig tilfredsstille; og da denne Stat nu vedblev sin paatrængende Paastand, saa tog Porten ikke i Betænkning igjen at indsætte de afsatte Woiwoder alen i den Hensigt, at bevare Freden og vedligeholde Venskabet, uden at tage Hensyn paa de skadelige Følger af en saadan Eftergivenhed. Men efterat nu Rusland udgav sig for fuldkommen tilfredsstillet, og havde gjennem den første Tolk, Raad Fonton, give den daværende Reis -Effendi, Gahlid Pascha, den officielle Erklæring, at de i denne Anledning mellem begge Hofferne stedfundne Uenigheder og Tvistigheder vare bilagte, saa sandt dog umiddelbar derefter det saa uventede Jndfald i Egnen af Choczim og Bender Sted. Nu gjorde den høi Port Forespørgsel desangaaende hos det russiske Gesandtskab; men dette søgte at vildede hiin, og nægtede bestemt det Forefaldne med Tilføiende, at Rusland befandt sig i en Freds= og Venskabstilstand med den høie Port, og at Gesandtskabet i Tilfælde af en Krigs Udbrud nødvendigviis maatte have erholdt Underretning derom; man kunde altsaa ikke antage Andet, end at de russiske Tropper vare komne af en anden Aarsag. Da imidlertid denne Kjendsgierning snart stadfæstedes, saa fandt den høie Port sig tvunget til at træffe Foranstaltninger til sit Forsvar, og da den strax fra Begyndelsen af ikke havde Tilbøielighed til Krig og Blodsudgudelse; saa blev tilsidst med de største Opofrelser sluttet en Fred til Bucharest, om hvis Opfyldelse fra Ruslands Side denne Stat ikke betymrede sig, men derimod fattede den uretfærdige Beslutning, at unddrage sig Fuldbyrdelsen af den Artikel, der gjorde Rømningen af de i Fredspræliminairerne specificerede og i Fredstractaten selv i deres hele Omfang klart betegnede og bestemte Grændsestrækninger i Asien til en Betingelse. Rusland vedblev sin Væggring og kunde ikke bestemme sig til at fuldbyrde denne Rømning. Da endelig den høie Ports Befuldmægtigede havde i Conferencerne til Akjerman anført overtydende Grunde, mod hvilke de russiske Commissairer Jntet vidste at indvende, saa sluttede disse med den Erklæring, at, da denne Artikel ikke i behørig Tid var fuldbyrdet og Fuldbyrdelses Terminen nu var forløben, saa vilde bemeldte Grændsestrækninger ikke blive rømmede, eller samme videre komme i Betragtning. Nu havde den høie Ports Befuldmægtigede kunnet svare, at hvis den opsatte Fuldbyrdelse af de mellem Magterne i de nødvendige diplomatiske Former stipulerede Artikler kunde være en tilstrækkelig Grund til aldrig at opfylde disse, saa maatte man med samme Ret kunne drage den Slutning, at de Artikler, om hvilke man paastod at Porten opsatte deres Fuldbyrdelse, maatte blive in statu qua og uden Virkning. Menda nu disse Commissairer ikke vare authornerede til at indlade sig paa saadanne Forhandlinger som ere fremmede for Tractaterne og stride mod Magternes Rettigheder og Pligter, og da Grundsætningerne for deres Jnstructioner derimod snarere vare beregnede paa at knytte Fredens Baand fastere, saa besluttede de at forbigaae dette. Jkke destømindre er der i Ruslands Mamest med aabenbar Afvigelse fra Sandheder, blevet sagt at man var afstaaet fra sin Paastand, paa bemeldte Rømning, fordi det var bleven erkjendt, at man ingen Ret havde at gjøre Fordring derpaa.