Norske Intelligenssedler, 1771-09-18
Sedler. ne Jntelligen Nor No. 38. Onsdagen den 18 September 1771. Fortsættelse af No. 35. om: Den listige Broder. Endeligen kom Sagen saa vit, at Simplitii Advocat fik Tilladelse at indstevne Vidner, og afhøre dem i Rettens Nærværelse, for at faae en nærmere Underretning om denne Sags Beskaffenhed, og vente siden paa dens Dom. Nu kunde Politicus, ey længere bie, derfor gik han til sin Fader og sagde saaledes til ham: Dersom kiære Papa nu vil tiene mig, saa er det snart Tiid; Jeg har talt med vores Advocat, han siger at Magistraten og Rettens Dommere have resolveret at reyse i Morgen tidlig ud af Byen, tilligemed andre af høy og ringe Stand, for at besee Stædet i Skoven og adspørge vores store Egetræ: Hvem der haver borttaget disse saa ofte benævnte Penge, enten jeg eller Simplitius, Vor Sag er paa en god Fod, vi kand vinde i Morgen 15000 Daler, dersom Træet kuns vil svare ret. Her er nu ikke andet Raad at faae, end dette, nemlig: at Papaa maa skiule sig i Træet, thi derfor har jeg udseet saadan en huul og tyk Eeg, at et Menneske magelig kand krybe der, og Papa maa sætte sig der nu i Aften, og saaledes at ingen faaer det at vide, holde sig gandske stille indtil i Morgen. Naar nu Herrerne ere komne paa Stædet, saa bliver Acterne oplæst høyt af begge Parter; Derefter adspørger de Træet: Om det er mueligt, at det kand bevidne noget om dette Tyveri, Papa maa ey være bange, men efter at Træet er tiltalet, da svarer han strax. At det var Simplitius, som allerne havde været der og opgravet Pengene, taget dem alle til sig og gaaet sin Vey Dette skal kiære Papa tale gandske høyt, saa er Sagen reent klar og vi faaer fleere Penger; Her tiede den politiske Junker. Hans Fader, som med største Forundring, som Bekymring havde hørt paa denne listige Tale, kunde ey anderledes end svare ham med et fortørnet Væsen, paa saadan en lidderlig og ugudelig falsk Tænkemaade, sigende: Skammer du dig ikke, du ugudelige Skalk, er du ikke bange, at Gud vil straffe din Falskhed imod din Næste? Hvorfor har du gjort dette Skielmstykke, Jeg troer, at du vil styrte dig og mig i den største Ulykke og Skam: Ney, det skal aldrig skee, jeg vil være en ærlig Mand. Allerkiæreste Papa, sagde Sønnen, imedens han faldt sin Fader og Halsen, og kyssede ham mange Gange, jeg beder om Forladelse, men nu er det kommen saa vidt, at vi haver en vunden Sag, saasnart Træet er adspurt, og at Papa vil giøre som sagt er; Det er dog bedre at tage imod 15000 Daler, end at alle Mennisker skal lee af os og sige bespottelig: De tabte dog deres Process, Hvor klog de ere, saa maa de dog betale Omkostninger, og det er utaalelig at høre. Den gamle Mand talede endnu lang Tiid derimod, men hans listige Søn vidste saa vel at giøre ham alle Slags Jndvendninger, at han endeligen blev overtalet, og for Pengenes skyld gik han samme Aften til Skoven; Politicus viiste ham Veyen til den tykke Eeg, og den gode Fader krøb deri. Dagen derefter om Morgenen Klokken 9 gik Toget for sig, næsten den heele Byes Mennisker sulgte efter Magistrats-Herrerne til den omtalte Skov; Saasnart de vare ankomne der, befalede Byefogden at man skulle slutte en Kreds om vores Egetræe; Da det var skeet, hørde man begge Procuratorer læse hver sine Acter; Til sidst holdt den fornemste Magistrats-Person en kort Tale, og derefter spurgte han tre Gange efter hinanden, om det var muelig at Træet kunde være Vidne, og sige dem: Hvem der havde været der paa Stædet og taget bort de 30000 Daler i Guldpenge, som Voliticus og Simplitius havde needlagt der, Da denne Øvrigheds-Person holdt op med at tale, hørde man, til enhvers Forundring, at Træet gav med høy Røst følgende Svar: Det er ey 14 Dage siden Monsteur Simplitius var her gandske allerne, gravede Hullet op med sin Hirschfænger, og tog heele Skatten bort med sig; Byefogden, som var en lærd Mand, sagde: Hvad synes dem, mine Herrer, er det ikke et stort Mirakkel, at et Træ kand tale? Det er forunderligt, sagde de fleeste af Tilhørerne; Men Byefogden loe og bad adskillige Smaadrenge og nogle fattige Mennesker, som vare med i Skoven, at samle noget tør Veed og lægge omkring dette vare Træ, (Her spørges, hvad den snilde Voli ticus tænkte, da han saae disse Anstalter); Man saae i Hastighed frembære over to Læs tørre Veedstykker, der bleve lagde omkring denne store Eeg, og i et Øyeblik tændte man Jld deri, og Træet, som havde talet, begyndte at brænde; Det brændte stærk, og enhver var nysgierrig at see, hvad her vilde følge paa; Barken omkring Eegen var snart fortæret af Varmen, og endnu sad den gamle Ræv stille deri, men endelig blev Varmen saa stærk, at heele Træet brændte: da hørde man et andet Træ-Maal end tilforn, da kunde Fader Voliticus ikke holde det længer ud, men skreeg af alle sine Kræfter, at man skulde redde ham; (For Sikkerhed skyld havde Magistraten ladet hente en heel Deel grønne Qvister, for at man kunde slukke Varmen dermed, naar Fornødenhed udkrævede det). Byefogden raabte tre Gange: Hvad giør du der i Træet, hvem er du, og hvordan kalder du dig, Derefter hørde man en svag og bævende Røst, som svarede: Jeg er den gamle Hans Volisk af hielp mig, at red mig, Magistraten spurgte, om der var nogen, som kunde hielpe ham ud, Man slukkede hastig Varmen med de omtalte grønne Qviste, og der kom een af Brandtfolkene og hialp den Stakkel ud. (Resten følger.)