Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-05-27
En af vore berømteste Forfattere blev engang offentligen meget haardt angrebet, og følte sig høiligen fornærmet. Han viste sin Fader, en for sin socratiske Visdom bekjendt Geistlig, Angrebet, og spurgte denne, om han skulde svare, Tilvisse bør Du svare, sagde den sindige og erfarne Gamle, som læste Vreden i hans Søns Ansigt; det er jo ikke mere end billigt. Sønnen havde aldrig saasnart hørt dette Raad af en Faders Mund, paa hvis Dom han satte saa stor Priis, førend han, strax da han var kommet paa sit Studerekammer, satte sig ned og skrev sit Forsvar. Da det var færdigt, gik han igjen dermed til Faderen, for at høre hans Mening Faderen læste det meget opmærksomt igjennem i hans Overværelse. Da han havde læst det, sagde han, det er meget vel skrevet, og Dine Modgrunde ere nigjendrivelige; men i det samme rev han Haandskriftet i tusinde Stykker. Hvorledes, min Fader, raabte den forundrede Søn, "De raadte mig jo selv til at skrive det, og nu river De det itu," – Til at skrive det, svarede Faderen, men ei til at lade det trykke. Det var for Din egen Skyld, ikke for Din Angribers, jeg bad Dig opsætte Dine Tanker. Men nu haaber jeg, at under Udarbeidelsen Din Hidsighed har lagt sig, og at dæmpe denne var min eneste Hensigt." Ved ethvert offentligt Angreb paa vor moralske Characteer eller paa vore Aandsfrembringelser kommer det kun an paa, at besidde Færdighed i den Konst, at tælle til Tyve. Det er med Hidsighed, som med Theen i China; kun de første Knopper, som blive til Keiserthee, ere de kraftigste. Har man beseiret Lidenskabens første Angreb, saa modstaaer man let de paafølgende. Man kan nyde Arsenik og Opium i smaa Portioner og ved Modificationer, uden at føle Skade deraf, hvorfor skulde man ikke kunne taale Chicanens og Ondskabens Gift, naar den, nydt i Draaber, modificeres ved en Vens kloge Raad? Det er paa denne Maade, at Prof. Tode, som han selv fortæller, i sin Hypochondrie hævede sig saa høit over Lidenskabens Fare, thi ellers, siger han, havde han vist ikke kunnet ført et saa farligt Embede, som Recensent og Satyriker. Han har bestandigen - vedbliver han - havt sine Forelæsere, der egentligen aabnede saadanne Breve, der kunde ærgre og opirre ham, og derpaa meddeelte ham deres Jndhold lidt efter lidt, eller, som Lægerne sige, i smaa Doses, at det tilsidst ikke havde nogen slem Virkning paa ham. Det samme skeete og med Recensioner og trykte Skrifter. Jeg vil gjerne tilstaae, ere hans Ord, at jeg den Gang var yderst inflammabel, og vel ikke uden Føje blev lignet af mine Modstandere med Svovel, men Tak være mine Forelæsere, Svovelen blev kun smeltet, kun sublimeret, men aldrig tændt, fordi man kun anvendte en liden Varme. Jeg har overalt havt den Vane, at jeg ikke engang læste Breve, som ikke absolut udkrævede Svar, altsaa heller ikke besvarede dem, følgeligen gjorde Ende paa Feiden, og gjerne lod min Modstander beholde det sidste Ord, han maatte have skrevet hvad han vilde. Gid dog enhver Forfatter, ender den ædle Tode sine Betragtninger med, som plages af Hypochondriens slemme Dæmon, havde en Kone eller en Ven, der vidste at formilde ubehagelige Efterretninger eller giftige Recensioner. Men gid ogsaa den literariske Critik - det ønsker jeg som Læge - stedse maatte ledsages af en human Aand. Gid aldrig Hevngjerrighed, Skadefrohed, Misundelse, Ondskab og Ubillighed maatte spidse Recensentens Pen!" Ogsaa Boileaux Despreaux, der rigtig nok ikke selv var skaansom mod Andre, betragtede Angreb fra samme Synspunkt som Tode. Jeg aabner, siger han i Forerindringen til hans 10-12. Epistel (Oeuvres I. 1, p. 333) en vid Mark for mine Dadler til at angribe mig, for de opblæste Digtere, de grove Lømler og de frække Theologer. Men hvor haarde end deres Angreb maatte være, tvivler jeg dog paa, at de ville rokke den faste Beslutning, jeg alt for længe siden har taget, aldeles intet at svare, allermindst naar Tonen er alvorlig, paa Alt, hvad de skrive imod mig. - Hvortil gavner det i Grunden at spilde Papir, Ere mine Epistler slette, saa kan Alt, hvad jeg siger, ikke gjøre dem gode, og ere de gode, saa kan Alt hvad hine skrive ikke gjøre, at man vil finde dem slette. Publicum er en Dommer, som ikke kan bestikkes, eller som retter sig efter Andres Lidenskaber. Al den Allarm, som man i Almindelighed gjør mod de Værker, man løber efter, tjener kun til, at man løber efter dem endnu mere, og at man end mere lægger Mærke til deres Fortrin. Det er af Vigtighed for en Bog at have Dadlere, og det største Uheld, der kan møde et Skrift, man udgiver, er ikke at mange Folk tale Ondt, men at ingen taler det ringeste derom. Joh. Owen siger i Epigr. ad Lectorem: Nostra patrocinium non poscunt carmina: quere. Si bona sunt, bona sunt; si mala sunt, mala sunt. Han tilføier i et andet Epigram: Nemo potest versus, nec tanta potentia Regum, Vel servare malos, vel jugulare bonos. Men ikke alle tænkde og dømte saa mildt om denne Sag, som Boileaux og Owen. Mange, hvis Satire ikke sparede Andre, blev dog derst opbragte, naar Nogen tillod sig det mindste satiriske Udfald paa dem selv. Erasmus, der i sine Samtaler og i Lovtalen over Daarskaben gjorde de Geistlige høist latterlige, beklagede sig heftigen over de Satirer, der skreves over ham selv, og var endog meget vred paa Bogtrykkerne, som trykte samme, især paa Boghandler Scottus. Da man engang vilde undskylde denne med hans Fattigdom, og forsikkrede, at han paa ingen anden Maade kunde føde sin Kone og sine umyndige Børn, skrev han til Caspar Hedis: lad ham gaae og tigge eller sælge sin Kone til en Boler; thi denne Forbrydelse vilde være mindre, end naar han vanærer sin Næstes gode Navn.