Viborger Samler, 1775-12-25
Phædrus. Kjersom vore Forlystelser ei have det Hoved=Øie merke, at forfriske Sindet, og giøre det paa nye skikket til alvorlige Forretninger, saa ere de ei længer ordentlige og fornuftige Fornøielser, men blive utilladelige Adspredelser og Udsvævelser fra vore Pligter. Forlystelserne, som ved Afvexlingen burde giøre os vort Arbeide behageligt, virke da just det modsatte, og giøre os det modbydeligt. Man begynder uvillig sine Forretninger, vender Tankerne, Tredie Aargang. fra fra dem hen paa sine Fornøielser, nedlægger for Tiden det kiedsommelige Arbeide, og iler til de sædvanlige Adspredelser. En saadan Levemaade drager gierne tilsidst en fuldkommen Uduelighed til alvorlige Forretninger efter sig. Maaskee denne Levemaade, der nu er alt for almindelig, er ei een af de ringeste Aarsager, til den store Armod i de Stænder, hvis Formue beroer paa deres Arbeidsomhed. Naar Bonden og Haandverkmanden alt for ofte besøger Vertshuuset, maa man vente, at han om Morgenen begynder sit Arbeide sildigere, for at sove ud, og ender det tiligere, om Aftenen, for desto snarere at komme der igien. Der sukker han over de trange Tider og store Udgifter, imedens han baade forsommer sit Arbeide, og tilsætter unyttig der, hvormed han kunde bestride enDeel af sine nødvendige Udgifter. De andre Stænder opføre sig i Grunden ligeledes. Det er kun i den udvortes Anseelse og Omstændighederne, Forskiellen viser sig. Jngen vil gierne offentlig tilstaae, at han ingen vis Forretning, intet bestemt Arbeide har. Man føler i denne Bekiendelse noget uanstændigt og ydmygende. Man siger derfor, enten med eller uden Sandhed, at man har nok at forrette, ja saameget, at man undertiden høi og behøver en Forfriskelse. Men disse Forfriskelser : borttage ofte saamegen Tid, at man kunde holde dem. dem for det daglige Arbeide, og Arbeidet saa liden Tiid, at man kunde holde det for en Forfriskelse. Kortsagt: Deres Tal er ei lidet, der henbringer deres Tid i en fast bestandig Adspredelse. Naar et Menneske ei elsker sine Forretninger, og ei finder Fornøielse i at efterkomme de Pligter, som hans Kald paalægger ham, er hans Moariske Karakteer i Grunden saa fordervet, som den kan blive Falder han er til aabenbare og afskyelige Laster, saa maa det være tilfældige Aarsager, der hindre det. Hans Hierte er ei forvaret mod dem. Han staaer blot for alle Fristelser og Forførelser. Under de daglig igientagne Adspredelser vil den indvortes Stem Neger me, som i Orone. delsen kalder ham tilbage til sine Pligter, snart blive stum, og den Aarvaagenhed og Agtsomhed over sig selv, uden hvilken ingen Dyd kan tænkes, vil snart forsvinde. Det maa da nødvendig gaae saadanne, ligesom de gamle Drankere, der altid befinde sig ilde, naar de engang mod Sædvane ere ædre. De ere mørke, fortrædelige, og forlegne med sig selv og heele Verden, indtil de finde deres Munterhed igien i de kiere Adspredelser. Hvad maa de huuslige og offentlige Pligter ikke herved lide, Kan man med saadan Letsindighed vel giøre, hvad man, som Embedsmand, Huusfader, og Ven, er forpligtet til Af Umaadelighed i Forlystelserne flyder et andet, og meere betydeligt Onde, end man forestiller sig ved første Betragtning. Forlystelserne, som faae al deres Værdie af en sparsom og fornuftig Brug, tabe nødvendig al deres Sødhed, naar de nydes idelig, ja blive tilsidst væmmelige. Altsaa betager man sig selv al Fornøielse, ved at nyde den for overflødig. Der er ingen Lyst i den menneskelige NaFfftil tur, som jo, naar den alt for ofte opfyldes, føder Væmmelse. Det, der vedligeholder Fornøielsen, og giør den stedse munter og levende, er aleene, at den kun sielden, og ikke uden ald Vanskelighed, opnaaes. Man tage til Exempel, hvilken Fornøielse man vil, saa skal man befinde, at ingen nyder den med ret Fordeel, uden, der og veed til sin Tid at undvære den. Misbrug, eller en alt forofte igientagen Brug af Forlystelser udbreder en dorsk og ligegyldig Mine i de Ansigter, i hvilke man ventede at see Munterhed og Glæde afmalede. Den værste Følge af idelige Adspredelser, er denne, at de giøre os fremmede for os selv. Letsmdighed er Sielens Pest og Dydens Gift. Derved hindres vi fra at anvende Tiden paa det, hvortil den egentlig er bestemt. Vort Kald fordrer megen Tiid, vort Huus undertiden ikke liden; Men vor Beredelse til Evigheden er betydeligere, end alt andet. Den fordrer, at vi stedse ere hiemme hos os selv, og nyde de jordiske Forlystelser, uden at fortrylles af dem. Den fordrer daglig Prøvelse af vort Forhold, hvortil hører en vis Stilhed i Sindet, som ingenlunde kan bevares under stedse igientagne Adspredelser. Der er os givet en kort Tiid, men vigtige Ting at forrette i den. Og dersom vi troe Guds Ord, og erindre, at vi engang skulle kaldes til Regnskab, som for alt andet, saa og for Anvendelsen af vor Tid, hvor ville vi da tænke at bestaae for en retfærdig Dommer, der veed, at vi paa vore Pligters Udøvelse kun have anvendt den allermindste Deel af Tiden, men spildt den øvrige i Letsindighed og Sorrigløshed, Hedningerne, eller i det mindste en vis Sekt af deres res Philosopher, hentede af Tidens Korthed bevægende Grunde til et vellystigt og ryggesløst Liv. Gid vi, som kalde os Kristne, maa være saa langt fra at ligne dem heri, som vor Religions Grundsætninger ere forskiellige fra deres.