Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-04-06
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. IOOROSoEenogtyvende Aargang. No. 28. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 6 April 1824. Concerten til Fordeel for Blinde-Jnstitutet. why was the sigt To such a tender ball as theye confind, 80 obvious and so ensy to be quench'd, And not, at feeling, throughout all parts disfused? That she migt look at will througheer, pore? Milton. Hvor strømme alle disse Mennesker hen?" spurgte jeg min Ven, der paa en Spadseretour i Søndags Aftes fulgte med mig ned af Frederiksholmscanal. – "Til Concerten, som gives paa Hoftheatret til Fordeel for Blinde-Jnstitutet!" var hans Svar. Vi bleve enige om at gaae derop, og blandede os i Hoben. Jeg traadte Hvi var vort Syn Til saa svag en Kugl som Øjet skrænket indSaa blottet for, saa let at slukkes ud Og ei som Følelsen i alle Parter spredt, At frit det gjennem hvert et Porus kunde see? ind. Alting var oplyst. Instrumenterne havde endnu ikke ladet sig høre, og Synet var den fornemste Sands, der saavel i Logerne, som i Parquettet var i Virksomhed. Den ene Dame stirrede paa den Anden, for at mønstre Pynten; Cavallererne stode bevæbnede med Briller og Kikkerter og saae op til Logerne, som Newton og Herschel til Himlen, naar de søgte at opdage nye Stjerner og Planter. Endeligen begynder Duverturen. Alting er nu Øre, som forhen Øie. Musiken tier og den blinde Adolph Gether fremtræder og fremsiger en Prolog. Ak, hvilke Følelser bemestrede sig i dette Øjeblik min Siel! Det forekom mig ligesom at høre en Lyd fra en anden Verden. Hvert Ord trængte mig til Hjerte. Arme Blinde, tænkte jeg ved mig selv, du taler og veed ikke til hvem. Blandt Tusinde, som Livers herligste Kilde, Lyset, flyder saa klart for, er du den Eneste, som den er aldeles stoppet for. Alle see dig, men du seer Ingen. Jstedet for at Daniel Ranzau sagde, da han faae sit Skilderie ophængt blandt sine længst hedengangne Forfædre: "hvad skal den Levende blandt de Døde, kan du spørge, hvad skal den Døde blandt de Levende?" Alt hvad du her hører er en Stemme fra en Verden, du ikke kjender, fra Mennesker, du aldrig har kunnet, aldrig vil kunne see. Jmellem dig og dem ligger et uoverstigeligt Svælg, mørkt, som den Taage, hvori Chaos engang laae indsvøbt. Solen, den herlige, alt oplivende Kilde til alt Lys, er for dig kun et Tankebilled. Du seer dig ikke istand til at danne dig noget rigtigt Begreb om dens Skjønhed. Regnbuens delige Farver har du ingen Sands for, og de tusinde Blomster, som om Foraaret smykke Mark og Enge, spire, voxe, smile ikke for dig. Du er, som Milton sagde, din egen Grav, en bevægelig Grav, begraven, men dog ikke fritagen for Dødens og Begravelsens Forrettighed. Medens min Siel var sysselsat med saadanne smertelige Tanker, fremtraadte de blinde Meyer og A. Lytz og udførte en Clarinetconcert af Krommer med en Følelse, Smag og Ynde, som igjen forsonede mig med Skjebnen. O, algode Natur, sagde jeg, du er og bliver dog altid, selv hvor du følger Nødvendighedens strængeste Lov, den ømme og blide Moder. Hvor du saarer og maa saare, mangler du aldrig den husvalende Balsom, hvormed Saarets Smerte lindres, Selv den Blinde har du ladet blive mindre ulykkelig end han i den Seendes Øine synes at være. Hvad du har taget med den ene Haand, har du erstattet med den anden. Vel berøvede du ham Synets Sands, men for at holde ham nogenlunde skadesløs, skjærpede og forhøiede du hos ham de levnede Sandser. Hvilken fiin Følelse og Hørelse maa den ikke have, som, savnende Synet, kan lære at behandle et saa vanskeligt Instrument med saadan Færdighed! Jeg mindedes her den store Fløitespiller Dulon, der, skjøndt han havde været blind fra den første Uge af sit Liv, dog, ved det blotte Gehør, var bleven een af de første Virtuoser paa Fløite i Europa, og paa Euler, der, skjøndt i en sildigere Alder ogsaa blind, agtedes for een af de første Mathematikere i Verden. De Gamle forestillede med Rette Jsis, Naturens Moder, med mangfoldige Bryster, for at vise, at denne ømme Moder har Midler i Overflødighed til at husvale sine Børn med. Den, som ikke kan finde Die ved det ene Bryst, vil let finde det ved det andet. Saaledes kan ogsaa den ulykkelige Blinde knue sig fast til den algode Moder og finde Trøst, Lise og Husvalelse ved hendes Barm. Nægtede hun ham Synet af den ydere Verden, saa aabnede hun derimod for ham i dens Sted en indere, maaskee langt skjønnere og herligere end hiin. Slog hun hans udvortes Øie med Blindhed, saa god hun dobbelt Klarhed i det indere. Phantasiens ubegrændsede Aanderige ligger i sin fulde Pragt aabent for dette hans indere Øie. Derfor kunde Milton besynge Paradisets Salligheder, Euler maale Soles, Planeters og Stjerners Frastand, og Dulon fremtrylle Toner, der syntes at komme fra en høiere Verden - i Blindhed. Mennesket, som Aand betragtet, er ikke indskrænket til nogen legemlig Enkelthed. Orkanen kan ryste Leerhytten, men Aanden, som boer deri, bliver evig den samme. Men har Naturen end ikke nægtet selv den Blinde Ævnen at kunne opnaae en høiere Aandsudvikling, saa er hans hielpeløse Tilstand dog saaledes, at en saadan Udvikling ikke kan finde Sted, uden Seendes kraftige Bistand. Til at fremkalde denne Bistand er intet mere skikket end den Medlidenhed, som Blindheden opvækker hos hvert følende Menneske. Ædle Mænd have derfor i nyere Tid udfundet passende Midler til at gjøre den Blinde nyttig for sig selv og Samfundet. Hos os har Jnstitutet for Blinde gjort sig fortjent af Menneskeheden ved at henvende sin Opmærksomhed paa den Deel af vore ulykkelige Medmennesker. Den Fuldkommenhed, som Følelsens Organ kan opnaae hos den Blinde, overgaaer næsten al Forestilling.