Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1810-01-23
J Aaret et Tusinde otte Hundrede og otte levede i Kjøbenhavn en Mand ved Navn Jonas Blink, som var for Borgersamfundet hvad Moos er for Træer, en Ting, hvis Skadelighed man føler, uden just at indsee dens egentlige Nytte. Hr. Blink havde i en Række af Aar samlet sig en Capital af 40,000 Rdlr., og disse vidste han at commandere, saa godt som den bedste Franske General sine Tropper. Han førte med Grund ingen anden Titel end Capitalist; thi han levede ene for sin Capital og hans Capital levede ene for ham. Han var intet Verdensbarn, bekymrede sig intet om alle de Glæder, som andre Mennesker sætte saa stor Priis paa, kom aldrig paa Comoedie, eller paa Bal eller paa Maskerade. Hans eneste Lyksalighed paa Jorden var at kunne forøge Massen af sin Capital, og istedet for at andre Mennesker søge Adspredelse i den fri eller ufri Natur, søgte og fandt han alle sine naturlige og unaturlige Glæder ved sit Chatol. Naar han om Aftenen var kommen hjem fra sine Forretninger, havde han aldrig saasnart faaet den grønne Kallemankes, med rødt Multum forede Kasseling og den store Contoirhue paa, førend han satte sig ned ved sit Liggendefæ, mønstrede sine Obligationer, Actier og Bancosedler, pustede forsigtigen Støvet af dem, talte dem og lagde dem igjen i den gamle Orden. Naar al hans Mammon saaledes havde passeret Revne for ham, var han saa let om Hjertet og saa vel tilfreds med sig selv, at han spiste sin Aftensmad med en Appetit som en Tærsker, og gik roligere til Sengs end mangen en Keiser eller Pave. - Hr. Blink var ægteskabelig forenet med en Kone, der levede ene for den høiere Poesie, ligesom hendes Mand ene levede for sin Capital, og i visse Tilfælde harmonerede med ham som Jld med Vand, Sort med Hvidt. Skjebnen havde været saa haard mod disse kjerlige Ægtefolk, at den ikke havde velsignet dem med nogen Livsarving, og for at bøde paa dette Savn havde de taget et Pigebarn til sig, som engang skulde arve deres anseelige Formue. Lovise, saaledes hedte denne Pleiedatter, var en eiegod Pige, hverken for skjøn til at fordærves af Smigeren, eller for uskjøn til at støde nogen Elsker fra sig ved det første Jndtryk J sit Ansigt, havde hun Noget, som var mere værdt end rosenrøde Kinder, Elphenbeenstænder eller en Alabastes Hals, og dette Noget, som kun kan føles, men ikke beskrives, var en sand Guldnøgle, der aabnede hende Adgang til alle Hjerter. Hun var munter, uden at være overgiven, beskeden, uden at være tvungen høflig, ærbar, uden at være stiv og but, kort sagt, hun var en Pige, som der desværre kun gives faa af i vore Dage, og som vilde gjøre en Mand lykkelig, om end Skjebnen selv tusinde Gange havde bestemt ham til at være ulykkelig. Lovise voxte op imellem Hr. Blink og Mad. Blink som en Lilie mellem to hvasse Tornebuske, og det besynderligste var, at denne Blomst trivedes imellem dem saa godt, at de, istedet for at standse dens Vext, tvertimod beskyttede den som en fast Vognborg. Hun havde nu naaet det syttende Aar, og, lig den halv udsprungne Rose, var hun saa meget tækkeligere, som alle hendes Yndigheder endnu ikke havde udfoldet sig. Hun kjendte intet til Modejournaler, stod ikke tre Timer for Speilet naar hun skulde klæde sig paa, studerede ikke paa, hvert Øieblik at forandre og omskabe sin Dragt efter Modens lunefulde Love, men vidste dog at klæde sig saa naturlig skjønt, at selv de største Stadsedamer i Kjøbenhavn, naar de enten faae hende i Kongens Hauge eller paa Frederiksberg, følgende med sædelig Anstand sine antiqve Pleieforældre, maatte tilstaae, at hun var en nydelig Pige. Hr. Blink havde allerede længe tænkt paa at gjøre sin Pleiedatter lykkelig ved at gifte hende med en Mand efter hans Sind og Hoved; men han havde ingen anden Maalestok for Lykken end Penge, og al hans Pønsen gik derfor ogsaa ud paa at opsøge en dygtig Pengemand for hende.