Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1843-07-06
Jndenlandske Efterretninger. Angaaende Oehlenschlägers Ophold i Christiania hedder det i den Constitutionelle af 27de Juni Kl. 10 1/2 igaaraftes droge næsten samtlige herværende Studenter i Procession fra Universitetsgaarden ned til Etatsraad Oehlenschlägers Bolig i Hotel du Nord for at bringe Digteren et Leve. Gaden, Vinduerne i Hotellet og de tilstødende Huse vare fulde af Damer og Herrer. Da Toget var ankommet til Hotellet gik en Deputation bestaaende af Studenterne Møller, Ole Brock og Nissen ind til Oehlenschläger, hvor Ordføreren, Student Møller, bød ham velkommen til Norge og, idet han overrakte et Exemplar af nedenstaaende Sang, tolkede Studenternes Glæde over at kunne bringe ham deres Hyldest. Velkommen, Sangerdrot i Norden, Til Thors og Odins gamle Hjem. De har Dig hilst derud i Fjorden; Thi Du til Liv har vækket dem. Det første Glimt Du saae af Fjeldet, Der vented Hladejarlens Aand; Men da for Olaf Du var meldet, Drog selv han ud med Roer i Haand. Og som Du mellem Klipper farer, O, hvad Revuer seer Du der! Der samle sig de gamle Skarer, Med sænket Hoved, sænket Spær. Hvi luer Jld i deres Øie? Hvo har den vakt af skumle Grav, For Gudesønnen de sig bøie, Der Drotter deres Kroner gav. Og Granen ryster sine Grene, Og Fossens Brum faaer dobbelt Magt, Og Klippen med de nogne Stene, Jfører Sol sin Høitidsdragt. Et følsomt Hjerte har Naturen; Den ventet har sin store Ven. Og stolt ved Dig er Klippemuren, Og glad den hilser Dig igjen. Men hvad Din Genius har mægtet, J Folkets Hjerte dybest boer. Ei er fra Fædre det vanslægtet, Det elsker Sang og kraftfuldt Ord. Det hilser Dig, Du evig Unge Med nye Krandse i Dit Haar. O maa Du længe, længe sjunge Som nu, i Kraft en evig Vaar. Ja hvad Din Genius har mægtet, Erkjende Musens Sønner bedst. Tre Folk er ved din Aand beslægtet, Thi Du har deres Hjerter læst. Hil Dig for hver en Guist Du lokked Af Nordens gamle Flintesteen; Hver Jld Du tændte, mens Du rokked Hver Hindring, saa vor Aand er een. Men medens Jublen høres lyde, Med Sorg vi sjunge alt Farvel. Ak vi kan ingen Laur Dig byde. Men Bønner har en taksom Sjæl Og Aanden eier gyldne Kroner. Dem rækker til sin Heros den. Og Saga har saa høie Toner, Som aldrig, aldrig svinde hen. Da Sangen var afsunget traadte Oehlenschläger frem og takkede Forsamlingen for den ham udviste Opmærksomhed i følgende smukke og hjertelige Ord: "Mine Brødre, for 10 Aar siden drev Hjertet mig til at see det kjære Norge; det Land, som min Digterphantast saa ofte havde levet i, det Folk, der med saa liden Forskjellighed vel kan kaldes Brødre, af samme Stamme, samme Tungemaal, samme Hjertelag. Jeg saae det Aanden havde ikke bedraget mig og Virkeligheden viste mig omtrent hvad Jndbildningskraften havde malet. En rum Tid henrandt, Oldingsaarene nærmede sig, men med dem, Gud være lovet, endnu ikke Svaghed og Skrøbelighed. Faderhjertet kaldte mig igjen til Norge; en elsket Datter vinkte den danske Skiald did, hvor Norges stolteste Klipper stande, og jeg iler nu igjennem Hakon Jarls, Olaf Trygvasons, Olaf den Helliges, Hagbarths, Axel og Valborgs Fædreland. Her paa dette kjære Sted medte mig alt for 10 Aar siden venlig, hæderlig Broderhilsen. Den møder mig atter. Jeg takker Eder af Hjertet, Jeg takker Gud, som gav mig Evne til stundom at glæde og begeistre Eder, Gud velsigne Norge, Jeg kan ikke sige: Farvel. Ønsket og Haabet raabe høit i min Sjæl: Vi sees igjen!" – Studenterne og den udenfor staaende Folkemasse hilsede derpaa Skialden med et Længe leve ledsaget af Fanfarer, og Hurraraab, hvorpaa Studenterne i Procession, droge tilbage til Universitetsgaarden under Afsyngning af Nationalsangen.