Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-08-31
Om Tøffeltaktiken, eller om Konsten at underkue Mænd. (Slutning; see forr. No.) Skjønnere og mere glimrende er Tøstens Seier, naar den qvindelige Hals med Philomeles Tryllerie, virker paa det mandlige Øre. Jntet er sind rigere udtænkt end Fabelen om Sirenerne og Ulysses's, Reisefæller. Saaledes som disse lokkedes ved hine melodiske Søuhyrers søde Triller, ombord fra Skibet, ned 4 Afgrunden, saa formaae ogsaa vi, ved vor Stemmes Tryllekraft, at nedstyrte Ægtemanden, fra hans indbildte Høide, i Tøffelregimentets Afgrund. J Sandhed, jeg gad kiende den Følesløse, der ikke vilde hengive sin sidste Rigsbankdaler, for et ostindisk Shawl, der ikke vilde sætte sin sidste Sølvskee paa Assistencehuset, for at skaffe Penge til en Merino, og endnu oven i Kjøbet sit gode Navn, i det Øjeblik vi foredrage vore Bønner med en Catalanis og Minna-Beckers Fløitetoner. Det glæder mig derfor altid ret inderligen, naar jeg er Vidne til een eller anden Sirenes Seir over sin Mands Betænkeligheder og kolde Fornuftgrunde, og naar mangen riig Vellystling indbilder sig, at kunne kjøbe for sit Metal en smuk Kones Frihed eller Dyd, saa kunne vi med større Ret paastaae, at bi, for vore Halses Metal, kunne kjøbe vore Mænds Frihed, Dyd, ja endog Fornuft. Ligesom den himmelske Forening af Villyd og Mislyd, kan i Musiken sammensmelte til Harmonie, saaledes kan ogsaa vor Halses forskjellige Toner, snart klingende som en Harmonica, snart skurrende som en Vægterpibe, frembringe den herligste ægteskabelige Harmoniconcert, og, selv i Henseende til Vægterpibens Toner i Ægtestanden, har den vise Sokrates, den Mand, der lagde den første Grundvold til Tøffelregimentet, tilfulde lært os, at de ikke virke disharmonisk paa Mændenes Øren; thi, da Alciblades engang foreholdt denne store Vise, at Fru Tantippes Skjælden var utaalelig, svarede Philosophen, at han er vant dertil, ligesom til ideligen at høre Lyden af Tridser, menende, at han ligesaavel burde taale denne Lyd, som man taaler den af Gjæs. Kunde en Tantippe ved sin Hals, bringe det saavidt i sit Tøffelregiment over een af Grækenlands syv Vise, for henved tre Tusind Aar, hvad maae vi da ikke kunne udrette ved dette Middel nu, da vi staae paa Skuldrene, af Aartusinders Erfaring, og i denne, som i hver Konst, have holdt Skridt med Tiderne? Hvorledes disse Vaaben nu skulle bruges, viljeg strax vise, i det jeg gaaer over til den høiere qvindelige Taktik, nemlig: den Konst at fortrylle, afvæbne og fængsle Mændene, og fængslede bringe dem under Tøflen. Grundvolden for den høiere Krigskonst er den qvindelige Skjønhed. Den er det Vaaben, der evigen vil sikkre det qvindelige Kjøn Seiren over det mandlige. Den raaeste Cannibal mildnes og tæmmes ved den, og, naar Herkules bortslængte sin Kølle og sin Løvehund, og satte sig som Vartoukone ved en Spinderok, for at hylde den, naar Rinaldos Kraft blev fasttryllet ved Armidas Yndigheder, ja, naar den mordsyge Mars smægtede endog i Cytheres Baand, saa kjender jeg intet, som meere træffende sandseliggjør Skjønhedens Magt end Allegorien om Løven, paa hvis Ryg den lille Skarpskytte Amor rider. -Men lader os ikke glemme, mine Yndige, at Skjønhed er en død Capital, naar vi ikke forstaae at aagre dermed og at ompræge den til en Mynt, for hvilken vi kunne kjøbe Mændenes Frihed, under Skin af, at vi sælge dem vores, ligerviis som hine Vexelerere, der i eet Aandedræt raabe, at de baade vexle og forvexle alle Slags Mynter. Dog Skjønhed, som ikke er parret med Klogskab, er ikke blot en død Capital, men et dræbende Vaaben i Hænderne paa et uerfarent Barn, der kun alt for let retter det mod sin egen Barm. De bør altsaa aldrig glemme, mine yngre Veninder, at der gives ingen farligere Himlens Gave, ingen større Forbandelse, end netop hiin uskyldige Skjønhed, der ei har valgt den argusøiede Klogskab til sin Vogter; thi, liig den hedsede Hind, jages den par forte; liig den arme Hare, bliver den eftersat af jagtlystne Herrer, kort, alle Mandfolk, begierlige efter Fangst og Bytte, opstille Snarer for den, og baade Ride- og Krybeskyttere, sætte deres største Ære og Lykke i at kunne fange den. Man kan derfor lettere slippe forbi et herte Regiment Posekigere og Douanierer, med Lommerne fulde af Contrebande, end med et glat Ansigt forbi en Trop Skjønhedsjægere. Det er altsaa Klogskaben, som maa træde i Forbund med Skjønheden, ikke blot for at beskytte den imod Angreb, men ogsaa for at hielpe den at vinde Seier. Og netop Reglerne for denne qvindelige Klogskab er det, som jeg nu, under Titel af: qvindelig Kurrekonst, anvendt Koketterie eller Tøffeltaktik i høiere Begreb vil foredrage. Den qvindelige Kurrekonsts hele Hemmelighed beroer paa den Grundsætning: "Kast Skjønheden ikke som Lækkerbid for Mandfolkenes Lystenhed, men betragt den, som en Lokkemad til at fange Mændene. Betænker, mine unge Veninder, at Mættelse er Kierlighedens Grav. - Lader eders Mænd derfor kun nippe af eders Yndigheders Væger, men aldrig rømme det ganske. - En smuk Kone, der er saa taabelig eller lidenskabelig, at vænne sin Mand til Ødselhed, ligner en afsindig Ødeland, der øder Alting, een Uge, og i den øvrige Ægteskabstid. maa sulte eller tage paa Borg. Nei, i intet Fag er det italienske Bogholderie mere nødvendigt end i Kierligheds Oeconomien. Skal vor Skjønheds Banksedler beholde deres Credit, skal deres Cours ikke afvige for meget fra andre Skjønhedscourser, saa maa vi ei udstede flere saadanne Sedler end Mæn denne kunne give os Valuta for. Den, der ødsler med sine Yndigheder, kan i hele sin øvrige Levetid. ikke vente andet end Tomhed, Kulde og Lede; hendes Skjønheds Nimbus er svunden, Nydelsen har mistet sit Kryderie, Yndigheden sin Brand, det qvindelige Vaaben sin Odd, kort, en saadan taabelig Kone har gjort sig selv vaabenløs, letsindig forskærdset sit Herredømme og ligesom forsyndet sig mod Tøflens Majestæt. J bør aagre med eders Yndestbeviser, mine unge Veninder! J bør vaage og herske over eders Følelser; hvert Øjekast, hvert Suk, hvert Haandtryk, hvert Kys være et velberegnet Angreb paa Mandens Frihed. Hans stormende Angreb bør J drive tilbage med eders Øjnes seierrige Magt, men kun opfylde den knæfaldende Bedendes Bøn, naar han, ubetinget lover at underkaste sig, høitideligen erkjender Tøflens Herredømme og garanterer det ved dyrebare Offere og Underpanter. Saaledes ville J stedse straale for Manden i Skjønhedens Glorie, om end Tidens Gravstik for længe siden har gravet Furer paa eders glatte Kinder; om end disses Roset have ophørt at blomstre i Sundhedens Bed, og, konstigen tilberedte, maa hentes i smaae nydelige Krukker fra eet eller andet Skjønhedsmagazin paa Østergade; om end eders Tænders Perlerader, længe have maattet vige for Hvatrossens skarpe, men ved Konstens Haand metamorphoserede, Husgerter. Og nu nogle særdeles taktiske Regler og Hemmeligheder. Sielen i den qvindelige Kurrekonst er Konsten at skuffe, eller Forstillelseskonsten. Forstillelse er Klogskabens Datter, eller rettere, uden den er Klogskaben en Uting. Det vilde ikke være panskeligt at udføre denne Sætning, ligesaa skarpsindigen som lærd. Jeg haaber, at mine Skjønne imidlertid ere alt for meget overtydede om dens Sandhed, til at jeg behøver at opholde mig ved saa indlysende Præmisser. J denne Forudsætning bliver altsaa Spørgsmaalet, hvorledes skuffer man Mændene? For at opnaae dette Øiemed, maa vi fremfor Alt forvisse os to mægtige Bundsforvandte. Disse ere Mandens Stolthed og Forfængelighed Den første vinde vi let ved det allerede ovenfor anførte Konstgreb, at vi stedse lade Manden, i det vi beherske Ham, blive i den Mening, at han behersker Os; at vi derfor fordre af ham alle de Offere, han skal bringe os, ikke som Tegn paa Lydighed, men som Tegn paa Høimodighed; ikke i en bydende, men i en smigrende og bedende Tone. - Men hans Forfængelighed bestikke vi derved, at vi bestyrke ham i den Jndbildning, at vor Stræben sigter kun til, at behage Ham, at hans Kierlighed er den eneste Afgud, vi med Liv og Siel offre til. Have vi saaledes forsikkret os de høie Allierede, saa drage vi med alle Skjønhedens Vaaben til Feldts imod ham, og Seieren kan ikke længe blive tvivlsom. Lader og oplyse Sagen ved et Exempel. Vi ønske at eie en kostbar Klædning, et moderne Service, en elegant Pragtvogn eller noget Lignende. Vort Ønske finder i Mandens Egensindighed en haardnakket Modstand. Hvorledes bære vi os af, for at opnaae vort Maal, Først rykke vi frem med den qvindelige Veltalenheds hele Styrke, opstille i Slagorden alle de Grunde, hvorfor vi ikke kunne staae tilbage for denne eller hiin o. s. v., forstærke den ved al den Magt af Vellyd, som vor Stemme formaaer, ved hine søde indsmigrende Accenter, som gjøre vor Bøn saa umodstaaelig, især naar vi understøtte vor Tale med min gode lille Mand, min søde Engel, min rare Dreng, og lignende currenteKierlighedstitler, vi maa tillige lade nogle Brandraqvetter fra vore Øine spille paa ham. Gjør dette endnu ingen Virkning, saa bryde vi med det svære Skyts op mod Centrum, og affyre et Kys paa hans Læber. Bliver han desuagtet i sin gamle Stilling, saa lade vi et maskeret Batterie af Sukke spille paa hans Hjerte. Nu endeligen er han beredt til at capitulere, kysser vor Haand, gjøre Afbigt for den os tilføiede Krænkelse, og bede, om Tilgivelse og Amnestie. - Tilstaaes, og en om Omfavnelse er Prisen for hans Lydighed. - Saaledes, mine Veninder, maa hvert Yndestbevis kjøbes med Offere. Saaledes maa vi bruge Skjønhedens Vaaben, og stedse tilkjæmpeTøflen nye Trophæer. Men sæt, alle vore Konster strande paa Mandens klippesaste Urokkelighed; da, mine Elskede, bliver os intet andet tilovers, end at trække vore Reserver til os, og at udføre et afgjørende Slag mod en endnu ubesat fiendtlig Side - jeg mener imod Mandens Medlidenhed. - Disse Reserver bestaae i Taarer, Besvimmelser, Krampetræk, hvilke vi i Stormskridt lade rykke frem imod ham. En lille bitte Flaske med Assaftetide er den Bombardeerbasse, der ved sin blotte Lugt jager hver Modstander paa Flugten og lader os beholde Marken. Det maa have været en Qvinde, der opfandt dette Middel for Morsyge, og derved forbandt den dobbelte Hensigt, at læge Sygdommen og befæste Tøflens Herredømme. Og med saadanne Vaaben, mine Veninder!