Almuevennen, 1842-12-07
Det er nu ikke troligt, at Regjeringen vilde skjænke slige Ærestegn til Uvillige, til Mænd, som ikke skjønnede derpaa, ikke bleve glade derved. Vi holde os derfor til Folket selv, som det, der er begierligt efter disse Udmærkelser. Denne Svaghed som heri viser sig, er ikke nogen ny, vi have heri en Arv fra Fædrene, som vi troligen have forøget, i Stedet for vi skulle have feiet den ud. Og netop af vor Tid, hvori en friskere Luftstrøm begander Folket, skulle man have ventet en saadan rensende Virksomhed, netop af vor Tid, da Folket er vaagnet af sin politiske Slummer, da dets Øine ere opladte, og det har seet, at ikke Alt er godt, af vor Tid da vi ikke drømme om Dannebroges Herredømme over de store Vande, men ere tilfredse, naar ikke vore egne Krigskibe fordærve hinanden indbyrdes, da vi ikke pønse paa udstrakte Erobringer, men ere inderlig glade ved at faae Lov til at boe med Fred i Landet. – Skjøndt det nu er en Kjendsgierning, at nye Titler skabes i vore Dage, at de Decoreredes og Rangspersonernes Antal tiltager i den Grad, at det snart bliver en Udmærkelse ingen Udmærkelse at besidde, saa have vi dog den Tillid til vore Landsmænds sunde Sand, at de under den stigende borgerlige Frihed ogsaa ville lære at give saadanne personlige Udmærkelsestegn deres rette Værd. At ædel Herkomst, anseelig Stilling, stor Formue kan forvirre os i vor Dom over os selv og Andre, det kunne vi forstaae, thi her er en vis Magt tilstede; derfor see vi og overalt blandt alle Folkefærd, at Menneskene ere beredvillige til at bøie sig for disse Fortrin, men at vi med Ærefrygt see op til En, fordi han gaaer med en stor Nøgle paa Kjølen, at vi fordre udmærkede Evner, fortrinlig Dygtighed nødvendigviis forbundet med Begrebet Conferentsraad, at vi med en simpel, net Klædning undsee os ved at staae ligeoverfor En, der er smykket med Baand og Stjerner, det røber Ringeagt for os selv, det er, en Mand uværdigt. Nei, Enhver skal selv forskaffe sig den Agtelse, han gjør Fordring paa, men enhver retsindig Borger maa gjøre Fordring paa Agtelse af Andre, opgiver han denne Fordring, saa opgiver han sig selv, saa sætter han sig selv udenfor det borgerlige Samfund. – Har nu den enkelte Borger indseet hvad der egentlig skal give ham sit Værd, da vil han og tillægge alle ydre Udmærkelsestegn liden eller ingen Vigtighed; han vil maaskee endog ansee dem for skadelige, fordi de saare let vende Betragtningen bort fra det som er sandt Nyttigt og Godt, til det Udvortes og Forfængelige. Enhver der tragter efter personlig ydre Udmærkelsestegn, han forvexler aabenbar Tegnet med Gjenstanden, som skulde ligge til Grund derfor, han mener at kunne forøge sit Værd ved det, som i sig er tomt og betydningsløst. At saadan Stræben er uforenelig med Sundhed og Gedigenhed i Sindelaget, det ligger klart for Dagen, undtagen for den som er befanget deri. J sin forfængelige Ruus bemærker han ikke sine mere ædru Medborgere, hvorledes de holde sig op over, hvorledes de ringeagte hans Streiftog efter Hæder og Ære. Han stiller sig selv blot for dem, idet han giver tilkjende, enten at han mangler noget for at kunne bestaae for deres Dom, eller at han tiltroer dem den moralske Svaghed, at de paa Grund af en opnaaet Titel, Orden a. skulde agte ham meere. – Endelig har denne Jagen efter Titler hos en heel Nation noget uendeligt Latterligt ved sig. Er det ikke comisk at tænke sig et Land besaaet med Assessorer, Secretairer, Raad i alle forskjellige Grader, ligefra Geheimeraad og ned til Kammerraad, Hvilken Lysning maatte det ikke udbrede over det lille, kjære Fædreland, naar alle dets Sjerner, Kors og Ordner ligesom St. Hansorme kunne skinne i Mørke, Have vi ikke fortjent det, naar Fremmede, der fra deres eget Land ei kjende til Sligt, spotte og gjøre sig lystige over denne Forfængelighed hos os, de more sig over disse Titler, de forundre sig, de spørge hvilke Raad en Etatsraad, en Cancelliraad giver. Og er der ikke en simpel, en ædel Storhed deri, at en Mand som den berømte Canning (en engelsk Statsminister) stedse blot tiltaltes med Hr. Canning? Hvor tomme, hvor hule ere ikke alle vore høitravende Titulaturer ved Siden af denne ædle Simpelhed, Dog, skjøndt de have Øren, høre de ikke, skjøndt de have Øine, see de ikke!