Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-06-08
Det er vist, at det bør være enhver Creditor tilladt at betale sin Gield, naar han har forbeholdt sig det, om end Gielden er opsigelig fra Debitors Side. Men hvor Creditor ikke har forbeholdt sig det; hvor Talen blot er om Renterne, ikke om Capitalen, forandrer Sagen sin Natur. Unægteligen gives der mangfoldige, som ret godt kunne taale Afkortelsen af 1 PC., især blandt dem, som ikke have betalt mere end den oprindelige Priis, men der gives ogsaa lige saa mange, fortrinligen blandt dem, der have kjøbt dem til Pari og derover, hvis hele Tilværelse beroer paa saadanne Renter, og som følgeligen, ved pludseligen at miste en Femtedeel af deres aarlige Indtægt, letteligen kunne komme i en uforudseet Forlegenhed. Og blev det endda i Fremtiden ved de 4 PC. Hvo indestaaer os for, at man om faa Aar ikke vil nedsætte de 4 til 3 PC. J Engelland ere de jo allerede nedsatte til 3 1/2. Man indvende ikke, at for Krigen den almindelige Rentefod har været 4 PC. Deels var det kun Umyndiges og andre deslige Penge, der, for den fuldkomne Sikkerheds Skyld, bleve udsatte til saadan lav Rente, deels kunde man, i Almindelighed, ogsaa leve da lettere end nu, hvor alle Skatterne i de fleste Lande ere blevne saa meget forhøiede. For Krigsaarene kunde f. Ex. en tarvelig Familie leve af en Capital paa 12,000 Rdlr., der svarede 600 Rdlr. Rente; men kan den ogsaa komme ud af det dermed nu, At der i Frankrig er Overflødighed af Capitaler, maa antages som afgjort, men Overflødigheden er dog ikke større, end at den projecterede Operation maa udføres tildeels med fremmed Hjelp, og at Discontoen, som en Følge af dette Project, strax er steget fra 2 1/2 til 5, ja 8 PC. 28 Millioners Besparelse aarligen er tilvisse af største Vigtighed, og Ordsproget siger jo hvad der er sparet er fortjent. Men der gives intet Ordsprog uden Undtagelse. Her kunde man maaskee sige, ikke Alt, hvad der er sparet, er fortjent; thi disse 28 Mill. anvendes dog paa andre Maader, og det bliver da et Spørgsmaal, om det Onde, et Derangement, som dette, i alle Capitalisternes Jndkomster maa forvolde, ikke er større end det Gode, hiin Besparelse skal lade Andre tilflyde. Der kan let indtræffe een af to Ting eller og begge paa eengang, nemlig en Forandring til Handelens Fordeel, hvorved de ledige Capitaler atter komme i Virksomhed, eller og en Pengeforlegenhed hos Staterne. Vist nok ansees begge Dele nu for en Umuelighed, men man har anseet saa meget i Verden for umueligt, som siden viste sig som mueligt. Den pecuniære Kamp, der nu er opstaaet imellem Staterne og Capitalisterne, den lønlig Rancune, mange af dem maa føle ved den Tanke, at de, i Nødens Tid, hvor der blev lovet dem 5 PC., i Tillid til denne Rentes Uopsigelighed, hengave deres Capitaler, maaskee endog med Opoffrelser i andre Henseender, men at man nu, Tiderne ere Handelen og Capitalisten ugunstige, nedsætter Renten, benyttende sig af et Alternativ, hvoraf man nok veed kun det ene for Øieblikket kan vælges, denne Kamp, denne Rancune, kan have uberegnelige Følger i Fremtiden. Maaskee den største Deel af Europas Capitaler derved efterhaanden og med Tidens Længde kunne gaae til de Lande, hvor høiere Renter svares, og mueligen endog til America, der ret vel kan bruge Europas Capitaler til 4 pC. Man har da forjaget Formuen ligesom forhen Handelen. Naar en Periode skulde indtræffe, hvor Capitalisterne finde andre Udveie for deres Capitaler, saa ville og maa de 4 PC. Statsrenter efterhaanden falde, og hvilke Følger vil da ikke allerede dette Fald have paa Individernes Skjebne i Almindelighed, Allerede har Mexico og Grækenland begyndt, rigtig nok i det Smaa, at gjøre Laan i Europa, men sæt, at den sydamericanske Republik opsvinger sig som den nordamericanske, eller Grækerne tilkjæmpe sig Uafhængighed og faae en betydelig Handel, som deres herlige Beliggenhed og store Handelsaand giver saa megen Leilighed til, hvorledes vildet da gaae de europæiske, fra Creditorernes Side uopsigelige, 4 PC. Statspapirer? Hvor skulle da Laan i Europa tages fra, naar den lave Rentefod har skilt det ved sine virkelige Capitaler, og de Handelshuse, hvis største Rigdomme nu ere Papirer, der betragtes som Sølv, med hines sjunkne Værdie, tillige have mistet en stor Deel af den Credit, der nu har saa stor og magisk en Kraft, Paschaen af Ægypten. (Af et Brev fra Cairo i the Times, 28 Nov. 1823.)J Gaar blev Paschaen overgivet Diplomet som Æresmedlem af Selskabet i Frankfurt, det var blevet ham tilkjendt for den Beskyttelse, han havde forundt adskillige af dets Medlemmer paa en Reise i Ægypten. Jeg var tilfældigviis tilstede ved Divanet, der blev holdt i JsbekiDette Diplom, der var stilet i det tydske Sprog, gav Anledning til et høist latterligt Optrin. 3 første Øjeblik ansaae Paschaen, der hverken kan skrive eller læse, det for et Firman fra den høie Port; han var overrasket og urolig. Men Boghos Jussaf forklarede ham, at det var skrevet i Nemtschi Sproget og indeholdt en Taksigelse fra Ulema's (Lærde) i en tydsk Stad, Frankfurt kaldet, for den Godhed, han havde viist to reisende Nemtschir. "Hiin Stads Ulemas, sagde han, kysse Støvet af Eders Fødder, og bede Eder, at lade det Lys, som omgiver Eders ophøiede Hoved, straale paa deres Selskab og tage dem under Eders mægtige Beskyttelses Vinger." - Denne smigrende Tale, endskjønt neppe i den Stiil, hvori Ulemaerne i Frankfurt vilde udtrykt sig, synes at behage Hs. Høihed. Han lagde Haanden paa sit Bryst. - Men det vanskeligste var endnu tilbage, nemlig at forklare ham, at han var bleven udnævnt til Medlem af et Selskab. Det tyrkiske Sprog har intet Ord for denne blot europæiske Jdee, og Paschaen forstaaer intet andet, sit Modersmaal, Albanisk, undtaget. Efter mange Vidtløftigheder, Omsvøb og Omskrivninger lykkedes det Hr. Boghos, at gjøre den Forklaring: at Selskabet, til Beviis paa sin Agtelse og Taknemmelighed, havde optaget ham til Medlem eller Compagnon. - Ved disse Ord begyndte Paschaens Øine at tindre af Vrede, og han raabte med en Tordenrøst: "han vilde aldrig være mere Compagnon af noget Selskab. Hans Forbindelse med Herr Briggs og Comp. havde kostet ham over 500,000 Piastre, Sukker= og Rom Compagniet betalte ham aldeles intet, kort, han var aldeles kjed af Forbindelser med Frankiske Kjøbmænd, der skylde ham 23 Mill. Piastre, hvilke han ansaae for tabte."J sit Raserie truede han endog Hr. Boghos med, at lade ham drukne i Nilen, fordi han havde understaaet sig, at foredrage ham Forslaget til en Handelsforbindelse, tvertimod hans befaling. Den stakkels Dragoman stod som fønderknust, og vovede intet Ord til sit Forsvar; men Hr. Fernanden, Pambouc og Andre, der have Adgang til Paschaen, lagde sig at dette critiske Øjeblik derimellem; dog varede det nogen Tid, førend han kunde bevæges til at laane Øre til deres Ord. Ærgrelsen, havde paadraget ham en hysterisk Hikke; han havde længe ikke været saa opbragt. Men da Hs. Høih, var kommen til sig selv igjen, søgte Hr. Fernandez, at gjøre ham det begribeligt, at Talen her ikke var om Forretninger; Ulemaerne i Frankfurt havde ingen andre Forretninger end Bøger og ingen Capital. - Saa meget desto værre, svarede Paschaen, saa ere de Shahaftethis (Boghandlere, der drive deres Fag uden Penge, ligesom Frankerne i Cairo og Alexandrien.""Nei, de ere ingen Shahaftethis, de ere Ulemar, Kiatibs (Autorer), Læger, Filusufuss &c." Vel, sagde han, men hvad skal jeg da giøre i deres Selskab: Jeg er Pascha af tre Hestehaler." – Jntet, Eders Høihed, som sandsynligviis de fleste af dette Selskabs Medlemmer; ved Optagelsen i deres Samfund vilde disse Herrer kun bevise Eder deres Høiagtelse og Taknemmelighed." – "Det er en selsom Maade, bemærkede Paschaen, at hædre nogen paa, naar man lader ham sige eller skrive: J er værdig at være een af os!" - Men det er saa Skik, sagde Divan Effendi (hans Secretair); Eders Lyksalighed veed, at Frankerne have mange Vedtægter, der ere forskjellige fra vore og ofte endog latterlige. F. Ex., naar de ville hilse Nogen, blotte de Hovedet og skrabe med den høire Fod. Jstedet for at hvile mageligen paa en Sopha, sætte de sig paa smaa Træstole, som om de skulde rages. De spise Pillao med Skeer og Kjødet med Tange. Men det latterligste er, at de ydmygen kysse deres Qvinder paa Haanden, der, istedet for Yashmak (Slør) bære Kurve af Straa paa Hovedet og at de komme i Caffeen Melk og Sukker. Ved de sidste Ord udbrød hele Selskabet i en lydelig Latter (Hs. Høihed undtagen). Blandt dem, der stode midt i Hallen hørte jeg adskillige udraabe, angaaende Caffeen med Melk og Sukker: Kiafirter! (Vantroe.).