Københavns Adresseavis, 1785-01-05
Afbrudte Vinter Tanker. foranlediget. ved (S. T.) Hr. Conferentsraad Müllers Død, Hvilken Gysen overkom mig, som, naar en Dødning farer og paa Phantasiens lætte Vinger, og under ængstelige Skikkelser kyser min drømmende Aand. Zittrende sank min Haand fra Harpens Strenge, som en høytidelig Vintersang havde opstemt En mellancolisk Suusen giennemvirflede dem, og en sagte men harmonisk Efterlyd, der tabte sig i en klagende Cadence, opfordrede ganske min Opmærksomhed. Med et stod Skialdgaden for mit henrykte Øye. Du vil synge, vidskede den, du vil synge den hvilende Naturs Lov. Bryd af med din Vintersang og følg mig. En skueværdig Scene bier paa dig. - Lemfældig tog Barden mig ved sin Haand, og førte mig over Steen frosne Agre og nagne Skove til Naturens Tempel. Giennem en Række af underfulde Forvandlinger, blev jeg levet frem til en grændseløs Plads, hvor den moderlige Natur, rugede over sine slumrende Børn, for efter Skaberens Vink at vedligeholde deres Væsener, og bevare dem til de sidste Tider. Barden førte mig derpaa igiennem en stor Jernport, som aabnede mig en mørk Dal, hvilken efter Haanden blev opklaret af nogle tusinde Lamper. - Skue omkring dig, sagde Skialdgaden, og føel det dødeliges Udødelighed. Og jeg blev vaer at den hele Plads var opfylt med større og mindre Urner, der udgjorde et Tal, som mit Øye, ikke kunde tælle. - De ere Mindemærker af Flora Børn, sagde Barden; her gjemmes Støvet af deres forvisnelige Dele, her helliger hun deres Eftermæler, og opgiemmer dem til Dagenes Ende, for at tilbagelevere sin betroede Skat, til Livets Herre. - Men seer du hiin ophøyede Urne, som hæver sig over alle de andre, hiin opklarede, som er omvunden af Udødeligheds Blomster, blandt hvilke i sær glimre den herlige Mülleri, - Og hvis Aske gjemmer den? Endnu har den ikke modtaget sin bestemte; men snart, snart vil den bevære sin ventende Eiendom. Har ikke allerede Dødens Engel aabned, og Flora iført sig Sorgens Slør. O Müller! Dannemarks udødelige Naturforsker. - Hvad, Müller, Han lever, og længe lever han til sit Fædrenelands Ære og sine Venners Fryd. - Ja han lever, men ikke i Tidens Land meer. Hine afflorerede Væsener, hvis Støv gjemmes i disse omringende Urner, og hvilke i deres florerende Stand sysselsatte hans forskende Siel, de hædre nu deres Granskers og Beundrers Minde, ja helliger det ved et langt høytideligere Eftermæle end de Dødeliges Haand kan opreie ham. Engang, naar Tidens Piller og styrter, naar Kloden, har endt sin Gang, alting gaaer en almindelig Forandring i Møde, og den store Overherres Hensigt er opnaaet, da først skal denne Urne anden Gang aabnes, det dødelige omskiftes til Udødelighed, og den forherligede Naturforsker fremgaae mellem en Skare af talløse Væsener, hvis Natur han her havde grandsket, nedlegge sit Arbeyde for Alfaders Trone, og i et frydefuldt Udraab sige: See Fader, de Slægter, i hvis Granskning jeg har stræbt at udbrede din Ære; med en utrættelig Aand har jeg forsket din Almagt i Skabningen. Din Ære, min og mine Brødres Lyksalighed var mit Formaal. Min Attraae behage dig og mine Bestræbelser gielde for min Evne. Men belav dig et høytideligere Syn. Her trak Barden et Gardin til Side, og stillede mit Øye mod Udødeligheds Speyl. Jeg saae den udødelige Müller om vandre i Lysets Egne omvexle Forundring med Forundring, og i Selskab med Jordens ophøyede Stæle fortsette sine høyere Granskninger, og skienkes nye Anledninger til Beundring og Lov Barden førte mig tilbage til Udgangen af Naturens Tempel, og forsvandt. En deylig Skabning, i en fruentimmerlig Skikkelse, afløste hans Selskab, indbød sig ved en Smiil, at ledsage mig til mit Hiem. Jeg er, sagde hun, Enkens Skytsengel hvis Mands Urne du beskuede. Hende, den fromme og gudsfrygtige, hvis Forrigs Smerter jeg er udsendt at lindre. Nylig bragte jeg hendes ømme Taare til hans Urne, for at ofte den uforglemmelige Erindringer af sit Tab, og nu iiler jeg til hendes Boelig, for efter al Godheds befaling at meddeele hende Trøst. En maae hun sørge meere. Hver veed hendes dyrebare Müller lever og lever i Fryd. - Naar hendes Dages Tal ere opnaaede, naar hun har gjennemgaaet Livets Bane og udført sin dydige Rolle, naar Tiden ey mere, Glæde har at opvise for hende, da skal hun samles med sin Müller, og nyde det høyere Livs ubedlandede Lyksaligheder. 1112. 1s. Bey dem Tode meiner Freundin den 3 Jan. 1785. Ausgeduldet hast du Siegerin, und Kronen, Sind das Erbtheil - dir von Gott bescheert! Ewigketten werden deine Tugend lohnen - Die der Sterbliche zu schwach verehrt! Wohl uns, das mit dir zu diesen FrendenSanf: Entschlafne, einst sich unser Geist erhedt! Dieser Trost bey deinem Grase - mindre Leiden - Stakke jeden - der an deiner Grube bebt!