Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-03-23
Jeg læste nyligen i Bladet Dagen et Stykke med Overskrift: Hæderlig Alderdom, af Cicero, som gjorde stort Jndtryk paa mig. Saamegen Veltalenhed, forenet med saa megen practisk Viisdom, kan ikke andet end røre hvert følende Hjerte. Den romerske Philosoph antager her fire Aarsager, hvorfor Alderdommen ansees for besværlig. Da han kommer til den sidste siger han: "Nu er den fjerde Aarsag tilbage, der især synes at ængste og forurolige vor Alder, nemlig den nærforestaaende Død. Alt hvad der stemmer overeens med Naturen bør ansees for godt, og hvad er mere naturligt, end at Oldinger maae døe? Det samme hændes og Ynglinger, uagtet det strider mere mod Naturens sædvanlige Orden. En Ynglings Død forekommer mig at ligne en blussende Lue, der dæmpes ved Vand. Oldinger derimod døe, som en Jld, der fortæres af sig selv, og ei dæmpes ved Magt. Ligesom umodne Frugter maa rives af Træerne med Vold, men de modne derimod falde af, af sig selv, saaledes berøves ogsaa Ynglinger Livet med Magt, da Oldinger derimod fældes af Modenhed. Denne er mig saa behagelig, at, som jeg kommer Døden nærmere, synes jeg ligesom at øine Land, og engang efter lang Seilads at skulle komme i Havn."– "Jeg fortryder ei at jeg har levet; thi jeg har levet saadan, at jeg troer, jeg har stiftet Nytte i Verden. Jeg forlader Livet som et Herberg, ei som en fast Vaaning. Thi Naturen har givet os et Opholdssted at leve i nogen Tid, men ei for bestandig, Disse ere mine Trøstegrunde, min Overbeviisning. Derfor er min Alderdom mig ei allene ikke besværlig; men endog behagelig og blid." Da jeg havde læst disse Linier, tænkte jeg ved mig selv. Med største Ret gielder Du for den Viseste blandt Vise, for Veltalenhedens Fader, store, udødelige Marcus Tullius! Din henrivende Veltalenhed, Din gjennemtrængende Skarpsindighed er ene istand til at lade os see Døden i Møde som en venlig Engel, og at tilbagetrylle den Tidsalder, da den skjønne Verden, endnu var til, om hvilken Schiller siger: "Damals trat kein grasliches Gerippe Vor das Bett des Sterbenden. Ein KusNahm das lette Leben von der Lippe, Still und traurig senkt ein Genius Seine Fackel Med største Tilfredshed lagde jeg de to Numere af Dagen til Side, hvori hine Viisdomsregler, for Oldingen fandtes, fast besluttet at opbevare dem som en Skat, for ved deres gjentagne Læsning, at forberede mig en lykkelig og rolig Alderdom. Endeligen faldt det mig ind: Hvorledes teede sig da den store Philosoph selv ved Dødens virkelige Nærmelse? Fulgte han de Forskrifter, han gav os, Stod han urokket som en Eeg i Stormen, da Døden med sit røde Glavind truede ham, – Jeg søgte blandt mine Bøger nogen Oplysning herom, og stødte paa J. M. Gesners Chrestomathia Ciceroniana, hvori Romerphilosophens korte Biographie findes, forfattet af den lærde Samler. Her træffer jeg da paa følgende mærkelige Slutning: "Næsten aldrig har Cicero lagt sin Frygtsomhed mere for Dagen, og næsten aldrig kunde denne mindre undskyldes, end i det sidste Optrin af hans Liv. Han gik i sitfiirogtredsindstyvende Aar, og kunde altsaa ikke meere gjøre sig Haab om endnu at leve længe. En tapper Mand, som havde befundet sig i hans Sted, vilde enten indnu engang have prøvet sin Lykke, eller, hvis dette ikke havde ladet sig gjøre, dog ei undveget Døden. Men see, Cicero flygter, og kan, af Frygt, ikke engang beslutte hvorhen, han græder og ængster sig saa meget, at han, den sidste Dag af hans Liv, ikke ligner mere noget Menneske, og glemmer paa eengang allede skjønne Ord om Foragt for Døden, hvilke han saa ofte med største Fryd havde fremsagt og skrevet. Han var endog sig selv saa lidet mægtig, at hans Tienere, næsten mod hans Villie, maatte slæbe ham bort. Og havde han i sin sidste Time ikke været ligesom bevidstløs og sine Sandser berøvet, vilde man ufeilbarligen endnu have havt nogle mærkværdige Ord eller Handlinger af ham, da de daværende Skribenter, vist havde agtet det Umagen værd at optegne de betydeligste Omstændigheder ham angaaende. J, som uophørligen plage os med eders Visdomsforskrifter, eders Advarsler, eders Formaninger - lærer her af een af de Viseste blandt Dødelige, at eet er at præke Moral, og et andet at udøve den!