Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1778-10-30
Mit Fødsels=Sted er en af de berømteste Fabriqver i Engelland. Den Mester, som jeg haver at takke for at jeg er bleven til, var den redeligste Mand i Verden. Saa længe ieg var under hans arbeidsomme Hænder, skatterede jeg mig alt lykkeligere og lykkeligere, jo meere jeg lærte at kiende ham og hans Familie fra alle deres gode Sider. Jeg haver siden ingensteds funden saa megen Religion, Redelighed og Nøisomhed, som i dette Værksted. Min Mester var en god Ægtemand, en retskaffen Fader og en pertriotisk Borger. Hans Børn saavelsom hans Folk elskede ham som deres Fader og viste ham stor Ærbødighed. En Gang, da han ved en Kiøbmands Banqveront havde taget anseelig Skade, vilde hans Kone overtale ham til, at han, for at kunne komme sig igien af det Tab, skulde spille, jeg veed ikke hvad for et hemmeligt Bedragerie med Ulden. Neppe havde han hørt dette Forslag, førend han meget opbragt sprang op af Stolen, og med megen Heftighed sagde til hende, at han vilde tusinde Gange heller være fattig, end en Bedrager. Denne var første og sidste Gang, at jeg saae disse Ægtefolk ueens. Men dette ubehagelige Optrin fik et skiønt Udfald. Konen kom efter et par Minuter tilbage, faldt sin Mand om Halsen og sagde, at hun skatterede sig for det lykkeligste Fruentimmer i Verden, fordi hun var elsket af saa retskaffen en Mand. Den Tiid, jeg tilbragte i denne Fabricants Huus har været mine fornøieligste og lykkeligste Dage. Min Skiæbne vilde at jeg blev indpakket og skikket bort til Søes. Fra nu af lærte jeg paa mine Reiser at kiende Menneskeer paa deres onde Side. Thi medens ieg laae i Pakhuuset ved Themsen, saae jeg allerede, igjennem Risserne paa mit snevre Fængsel, forskrækkelige Ting, og min Høiagtelse, som jeg i min første Ungdom havde fattet for Menneskeer, tog af efter Haanden. Thi Kongens Toldbetientere spillede forskrækkelige Bedragerier, og ieg haver hørt mangen utilladelig Svighandel, at indgaaes med Kiøbmændene, eller i det mindste med deres Betientere og Mæglere. Og dog hørte ieg hine at tale til andre, som ikke forekom dem vigtige nok, om deres dyre besvorne Eed. En Gang faldt der en Handels=Betienter, hvis Principal vilde bagerst i en Vraae aftale med ham et vist Bedragerie, et Ord udaf Munden, hvorover Kiøbmanden begyndte at le meget høit. Det hedde: Samvittighed. Denne Omstændighed gjorde mig dette Ord saa mærkværdigt, at jeg fra den Tiid af blev meget opmærksom derpaa. Hos min første Herre stod det i stor Anseelse. Han dyrkede det næsten guddommeligviis, og jeg indbildede mig da i min enfoldige Barndom, at det maatte være en vis mægtig Monark, som regierede meget strængt, og paa det skarpeste straffede den mindste Feil. Paa mine Reiser derimod kom jeg fast paa de Tanker, at det var noget saadant indbildt og umægtigt, som Spøgelser ere. I det mindste haver ieg hørt Folk, som ieg holdte for meget fornuftige, og undertiden ogsaa Mænd, som bare sorte Klæder og gjorde meget andægtige Miner, iblandt deres Fortrolige at tale meget foragteligen derom. Jeg veed endnu ikke, hvad jeg skal holde det for at være. Jeg skulde nu fast tænke, at det maa være saadant noget, som undertiden ligesom Tungsindighed eller anden Sygdom opholder sig i et Menneske, og som en Syge kommer dem paa. Thi det er endnu ikke længe siden, at en anden sagde til min sidste Eiermand; En hvad hæng Sorg og Samvittighed med eders Roqvelor paa Væggen. Han gjorde det; men jeg følte intet til Samvittigheden; den maa altsaa enten være slet intet, eller saa les som Vind. En anden Gang hørte jeg at en stor Mands Samvittighed, som der blev talt om, var saa viid som mit Ærme, og man kunde uden Møie komme derigiennem. Denne Talle var endnu meere forblommet for mig. Jeg blev derpaa bragt om Bord. Jeg laae i det nederste Rum, og blev næsten qvalt af Tyngden af de Kister og andet Gods, som laae oven paa mig. Jeg saae og hørte nogle Dage intet andet, end at Muusene undertiden gjorde Forsøg paa, at forskaffe sig Indgang i mit Fængsel. De skulde maaskee ogsaa have naaet deres Hensigt, dersom ikke et plutseligt Tilfælde havde uformodentligen sat mig i Sikkerhed for deres skarpe Tænder. Efter en bestandig Stilhed mærkede jeg i en Hast en almindelig Uroe paa Skibet. Jeg hørte udentil en skrækkelig Suusen og stærke Slag paa Siderne af Skibet, som formodentligen kom af Bølgernes Stød; i Skibet selv mærkede jeg nu og da en forvirret og stærk Raaben. Jeg fornam kun dette eneste Ord ret tydeligen forliist! forliist Jeg kunde ikke forstaae, hvad dette havde at betyde; thi ieg blev gandske rolig paa mit gamle Sted, som tilforn. Men endeligen mærkede jeg nær ved min Kiste og imellem de næsthosliggende Pakker en sagte Lyd; jeg hørte efter, og fornam med megen Møie saa meget, at et Menneske udstødte meget dybe Suk, vriede Hænderne, og gav sig jammerligen. Jeg kunde nu fornemme det saa tydeligen, at jeg maatte formode, at han havde trænget sig ind imellem mig og den næstliggende Pakker. Han blev meget længe i dette snevre Rum. Endeligen kaldte hans Cammerader paa ham, og sagde at Stormen nu var forbi. Dette Menneske, som før neppe havde rørt sig, sprang op, og da de andre loe ham ud, udstødte han afskyelige Forbandelser imod Himmelen. Jeg erindrer mig at jeg siden haver seet fleere saadanne forsagte Helte, og min anden Eiermand sagde om en saadan, at han var en stærk Aand. En Benævnelse, som formedelst disse Slags Kreaturers Frygtsomhed forekom mig ret usindig. Jeg haver endogsaa indtil denne Stund ikke kundet faae noget ret Begreb om et saadant Menneske. Jeg saae en Gangen, som i et stærkt Tordenveier bar sig ligesaaledes af paa en Postvogn. Kort forud havde han viist sig forfærdeligen fræk, ligesom han vilde bestorme Himmelen selv. Men da det første Tordenkal skrallede i Luften, blev han plutseligen bleeg, Angestens Sveed sprak ham ud af alle hans Lemmer, og han blev med eet stum, svøbte sig ind i sin Kappe, krøb sammen, og skælv paa sit heele Legeme. Jeg blev udlosset i Hamborg, og bragt i en Kiøbmands Pakhuus. Her laae jeg ikke over tre Dage. Dog formeerede jeg min Kundskab om Mennesker. Kiøbmandens Lone syntes at have stor Fortrolighed til Bogholderen og at være ham megen Forbindtlighed skyldig. De komme ofte sammen i Pakhuuset, hvor jeg laae. Maaskee hun bad ham, saa meget ham mueligt var, at skaane hendes Mand for Fortræd. I det mindste troede jeg, at hun elskte sin Mand ret inderligen, thi hun smigrede ham meget. Jeg fik Opsigt over et Par Boutellier Bourgogne=Viin, men som jeg ikke længe herbergerede. En meget fornemme klædt Mand hentede mig af. Han fik mig for en Daler ringere, efterdi han maatte love at han vilde levere Betalingen i Madamens egen Haand, eller til Bogholderen, uden at Kiøbmanden fik det at vide. Han fik endnu et Par Stykker nye Klædesmon af hende, og lovede ligeledes at ville hemmeligen ved en betroet Marchandise giøre dem i Penge. Til Belønning fik han en Par Glas Viin. Denne heele Handel syntes mig at være Bedragerie. Thi ieg veed at Fabricantens Kone, saa ofte hun i hendes Mands Fraværelse havde solgt noget, altid tilstillede ham ved Hviid og Skilling de indtagne Penge. Derimod gav han hende altid hvad hun forlangede, eller ikkun syntes hemmeligen at ønske. Jeg blev baaret bort, og kom i et Huus, hvor ig maatte lade mig slæbe i det mindste sex Trapper op. Jeg forfærdedes, da jeg kom ind i min nye Herres Stue. Alle fire Vægge vare behængte med de kostbareste Klædninger. Jeg fik for det første min Plads i et forborgent Skab, hvor stedse Stykker paa heele og halve Alen, endogsaa af Guld, med ligesaa stor Forsigtighed som Hastighed bleve indkastede. Jeg vidste aldrig at nævne dette Cabinet, dersom ikke min Herres Kone havde en Gang sagt gandske sagte til ham, da han savnede noget: det ligger allerede i Helvede. (Resten følger.)