Aarhuus Stifts-Tidende, 1827-12-20
J den Formening, at det vil interessere Læserne, meddeles her et Udtog af den fra Høiesterets Protokolsecretariat indkomne Beretning om Barnemorderen, Snedker Peder Nielsen i Slagelse, hvis Dødsdom Hs. M. Kongen allernaadigst har formildet til Rashuusarbeide for Livstid. Den 19de April var han bleven kastet ud af sin Bopæl, og laae med Kone og 6 Bør paa en Vægters Loft. En Kone som han vilde leie sig ind hos, havde sagt, at hun ikke vilde have de mange skurvede Unger i sit Huus. Da hans stakkels Børn altid vare Folk iveien hvor han vilde boe, randt den ulykkelige Jdee ham nu i Sinde, at drukne de tre Yngste, og denne Jder greb ham med saadan Magt, at han ikke kunde modsætte sig den. J denne Hensigt gik han ud at spadsere med sine udseete Offre (Alle Drenge paa 6,3 1/2 og 1 Aar), men da han ikke kunde blive af med Trine (et Pigebarn paa 9 Aar) som tiggede om at gaae med, saa vendte han hjem igjen for at skaane hende, ikke ford han elskede hende høiere, men fordi hun, som mere frem melig, snarere kunde selv ernære sig. Om Eftermiddagen gik han ud igjen og tog Børnene med sig, men Trin bad atter saa bønlig om at følge med ham og hendes Sødskende, der Alle vare meget glade over at de skulde i Skoven med deres Fader, som paa Veien omgikkedes dem paa den kjærligste Maade. Da de vare komne til den Mose, hvor han havde besluttet at udføre Gjerningen, lod han Børnene sætte sig ned ved Siden af sig paa Kanten af Tørvegraven, som var 23 Alen dyb. De to ældste Drengebørn sad paa hans ene Side, og Trine med den lille Glut paa den anden. Pludseligt kyssede han dem, omfavnede dem med Armene, og kastede, eller, som han udtrykte sig, ragede dem alle Fire paa eengang ud i Tørvegraven. Efter hans Forklaring, Connosserers gav de 3 Mindste ingen Lyd fra sig, men Trine havde skreget: "Fader, red mig!" Da han ikke kunde taale Synet af, at Børnene laae og sprællede i Vandet, reiste han sig op og gik hjem, uden at see sig om. Paa hans Kones Spørgsmaal, hvor Børnene vare, svarte han gandske rolig: "Jeg veed nok hvor de er, nu skal jeg strax hente dem. Først efter en Times Forløb, da han var vis paa, at Børnene ikke meere vare til at redde, angav han sin Udaad. Samme Rolighed viiste han paa Gjerningsstedet, og satte sig uopfordret paa Vognen, midt imellem sine Børns Liig. Ved Obductionsforretningen var han selv behjelpelig med at lægge dem i Kiste, og kyssede dem til Afsked. J Forhøret, den samme Dag, havde han sagt, at han havde dræbt sine Børn af Kjærlighed for at befrie dem fra alt Ondt her paa Jorden. Ogsaa angav han som Grund dertil, sin Kones Utaalmodighed over deres slette Forfatning og Umuligheden af at kunne ernære sin talrige Familie. Jøvrigt var han saavel ædru som ved Fornuftens fulde Brug da Forbrydelsen skeete, har heller aldrig viist mind. ste Tegn af Sindsforvirring, fire Jdeer, Sværmerie, &c. men altid været ved godt Mod, indtil det paa denne ulykkelige Dag aldeles forlod ham. Alle give ham det bedste Vidnedsbyrd som en ædruelig, arbeidsom, kjærlig Mand og om Fader. Den Vægters Kone, som han sidst boede hos, har bevidnet, at hun aldrig har kjendt nogen Fader, der elskede sine Børn høiere. Hen havde ved alle Leiligheder viist en mild og blid Karacteer, uden mindste Spor af Haardhed, hvorpaa han endnu i sin Arrest gav Beviis, ved at bede Dommeren om at beholde en Kat med nogle Killinger hos sig, hvilke han havde reddet fra Døden, ved at bede for dem hos Arrestforvarerens Kone, som vilde drukne dem. Han har og siden viist den største og oprigtigste Anger over sin Forbrydelse, han græd og vreed sine Hænder, da han saae sine Børns Lilgiegjængelse passere fordi Arresten, raabte, at de skulde tilgive ham, ligesom han haabede Tilgivelse hos Gud. Efter hans Sielesørgers Attest havde han ikke i mange Aar været til Alters, og den Geistlige som gik til ham i Arresten siger i sin Beretn., at hans Christendoms Kundskab var aftaget ved Naademidlernes Forsømmelse, og at det egentlige christelige Liv havde været ham gandske fremmed, hvorimod han havde anseet en udvortes skikkelig Vandel for sand Gudsfrygt. "Saaledes, ved egen Skjødesløshed, savnende al Kraft af Gud, - slutter han - kan jeg godt forklare mig, at han i Fristelsens Øieblik kunde falde saa dybt. Collegialberetningen slutter saaledes: "Misgierningen og dens Motiver var af en saa gandske særegen Karacteer, at et lignende Tilfælde maaskee ikke vil komme igjen i et heelt Aarhundrede. Den Domfældtes Benaadelse kan ingenlunde give andre Mordere nogen Anledning til at vente en slig Befrielse fra Dødsstraffen, da Naturen af en Straffedoms Formildelse, som en ved det givne Tilfældes eiendommelige Beskaffenhed fremkaldt Alt af den Kongelige Naade, giør, at der ei derfra kan sluttes til andre Tilfælde." (Barnemorderen P. Nielsen er 47 Aar gammel, siden 1814 bosat i Slagelse. Med sin Hustrue havde han stedse levet et kjærligt Ægteskab, og havt 8 Børn, hvoraf de 3 ældste, Piger paa 15,13 og 11 Aar, leve endnu.)