Aarhuus Stifts-Tidende, 1845-02-13
Dette Frifindelses-Argument er ved den indankede Dom forkastet paa Grund af Udtrykkene i den 10 Post i det Tiltalte meddeelte Privilegium, der formenes at medføre, at der skal paahvile Udgiveren fuldstændigt juridisk Ansvar for Jndholdet af Bladet, som om det ikke var censureret, saa at Censuren ikke har mindste Jndflydelse paa Udgiverens Ansvarlighed. At denne Fortolkning af den 10 Post er urigtig, skal jeg bestræbe mig for at overbevise den ærede Ret om. Den omhandlede passus af § 10 lyder saaledes: Jmidlertid skal Censors Ansvarlighed dog ikke fritage Udgiveren for Ansvar, For at disse Udtryk kunne erholde den rette Fortolkning, formener jeg, at man maa tage Hensyn til saavel den øvrige Deel af den og den Forbindelse hvori samme staaer til den citerede Slutnings=Passus, som de foregaaende Hers Jndhold i Almindelighed. Jde 7 første der gives der Udgiveren visse befalinger, Forskrifter eller Jnstructioner angaaende Jndholdet; den 8de og 9de § befales, som Garanti for at disse Regler kunne blive efterkomne, under Straf af Privilegiets Fortabelse, at hvert enkelt Numer af Bladet i det Hele skal underkastes Censors specielle Censur; og i § 10 paalægges det Censor, under Embeds ansvarlighed, at paasee, at der intet skadeligt eller upassende indføres i Bladet. Øiemedet af denne sidste § er altsaa at indskjærpe Censor hans Pligt, og at paalægge ham Ansvar for denne Pligts rette Opfyldelse, hvilken Ansvarlighed, som det i Slutningen af den hedder, dog ikke fritager Udgiveren for Ansvar. Saa almindelige og ubestemte disse sidste Udtryk ere, kan jeg ikke faae anden retlig Mening ud af dem, end den, at den specielle og strænge Ansvarlighed, der er paalagt Censor, ikke som der ellers paa Grund af denne Ansvarligheds Natur, og den betydelige Garanti, den yder Staten, kunde være Anledning til at antage – fritager Udgiveren for det Ansvar, som der iøvrigt paahviler ham i Egenskab af censureret Avis-Udgiver, hvilket Ansvar altsaa bliver at bedømme efter dette Retsforholds særdeles Beskaffenhed i Forbindelse med Lovgivningens almindelige Bestemmelser. Meningen af § 10 er altsaa, at Censors specielle Ansvarlighed ikke kan, som man maaskee ellers vilde antage, fritage Udgiveren for et hvilketsomhelst Ansvar; men at det Ansvar, der retligt kan forbindes med Censur, med hans Stilling som censureret Avisudgiver, naar dette Retsforhold bedømmes efter Lovgivningens øvrige Bestemmelser, fremdeles paahviler ham, uanseet Censors Ansvarlighed. Udgiverens Ansvarlighed og Retsforhold i det Hele skal altsaa, saavidt jeg skjønner, bedømmes uden Hensyn til§ 10 i det Hele, som om denne § slet ikke havde existeret. Dens første Membrum er nemlig af et Jndhold, der uden yderligere Tillæg kunde medføre, at Udgiveren blev fritagen for ethvert tænkeligt Ansvar, og dette Tillæg er derfor givet i andet Membrum derhen, at Bestemmelsen i første Membrum Jntet i saa Henseende skal relevere. Hvilket Ansvar der retlig paahviler Overkrigscommissair Elmquist, som Udgiver af Aarhuus Stiftstidende, maa ifølge Foranførte, de Privilegiet intet Specielt indeholder herom, bedømmes efter den almindelige Lovgivning, retlig anvendt paa dette eiendommelige Retsforhold. Saaledes som det fremlagte Privilegium, og navnlig §§ 8, 9 og 10, udviser, er Aarhuus Stiftstidende under en saa fuldstændig Censur som muligt, d. c. denne Tidende er underkastet samme Retstilstand som hele Literaturen var efter Chr. 5 danske Lov 221 en Retstilstand der som bekjendt vedvarede til Struensees Tid. Det synes nu for det første saa klart at fremgaae af selve Censurens Væsen, som bestaaer deri at Staten ved en Embeds-Autoritet, Censor, bestemmer hvad der maa trykkes og ikke maa trykkes, at Staten ikke igien ved en anden Embeds-Autoritet, Domstolene, kan paalægge den Vedkommende Ansvar for hvad den selv, om jeg saa maa sige, har givet en Kiendelse for at maatte trykkes – at ikke let herom kunde opkastes Spørgsmaal. Staten, der som et Rets institut maa have ordnet de forskjellige Embedsautoriteters Myndighed indbyrdes paa en saadan Maade, at den ene Autoritet ei kommer i Strid med, end sige ophæver den anden – kan umuligt retligt antages, at have ordnet Pressens Anliggender saaledes, at den, efter først ved Censor at have givet en Kiendelse for at Noget maa trykkes, atter ved Domstolene giver en Kiendelse for, at det Samme ikke maa trykkes (hvilket nemlig en Domfældelse indeholder). En saadan og saa grov Selvmodsigelse kan paa ingen Maade antages om Staten, som et Retsinstitut. En saadan Modsigelse kan mindst antages i en Stat, hvor som Ørsted oftere klart har udviklet – de forskjellige Autoriteters Myndighed og Uafhængighed paa passende Maade er begrændset og garanteret, hvor det stedse er anerkjendt, at Øvrigheden er uafhængig af Domstolene, og disse af hiin, at Øvrighedshandlinger, alene underkiendes af Overøvrigheden, og Domstolenes Retsdecreter alene af de overordnede Domstole; – at Domfældelse nemlig ved Siden af Censur indeholder en Underkjendelse fra Domstolenes Side af et Øvrighedsderet, behøver jeg vel ikke at gjøre opmærksom paa. Saa klar og indlysende den her forsvarede Sætning om Uforeneligheden af Censur med Domfældelse for Presseforseelser er, saa almindelig anerkjendt er dens Rigtighed i hele den juridiske Verden, hvorpaa, som allerede ovenfor bemærket, Assessor Ørsted i den citerede Afhandling p. 201 og 2 med den fuldeste Føie gjør opmærksom, og det vil derfor findes at være ganske i sin Orden, at Christian den 5tes danske Lov har anseet det ufornødent ved Siden af Censur udtrykkeligt at foreskrive, at Forfatter og Udgiver af et censureret Skrift er ansvarsfri, hvorimod den, som Tilfældet er med saadanne indlysende Sætninger, er gaaet ud fra Ansvarsfriheden som en Selvfølge, idet den kun foreskriver Straf for Skriftets Jndhold, naar Forskriften om Censur omgaaes. Den her udviklede af Sagens Natur flydende og i Lovgivningen anerkjendte Ansvarsfrihed for Forfatteren og Udgiveren af et censureret Skrift har imidlertid sin af Forholdets eiendommelige Beskaffenhed resulterende Begrændsning. Da Censor saaledes i Almindelighed maa antages at have meddeelt sit imprimatur, under Forudsætning af, at de factiske, i Skriftet anførte Omstændigheder forholde sig rigtigt, følger heraf, at, naar de factiske Omstændigheder ei forholde sig saaledes, og den Forudsætning, hvorpaa Tilladelsen til Trykning er begrundet, altsaa ikke længere existerer, ophører og Virkningen af den paa Forudsætningen grundede Tilladelse til Trykning. Endvidere – naar det Lovstridige i et censureret Skrift er saa aabenbart fremtrædende, at Tilladelse til Trykning ikke kan tænkes meddeelt af Censor, uden under Forudsætning af Collusion, af at Censor selv har gjort sig skyldig i en Forbrydelse, følger det afStrafferets=Principerne, at Censuren i dette Tilfælde ei kan fritage for Straf. Dette sidste Tilfælde turde maaskee for en væsentlig Deel have foresvævet den danske Regjering ved Bestemmelsen i § 10 i Privilegiet qvæstiouis; thi som betingelse for, hvorpaa Hengaaer ud, at paalægge Censor Straffeansvar for at have ladet Noget passere, som ei burde offentliggjøres, maa nok nødvendigviis forudsættes, at dettes lovstridige Beskaffenhed var saa fremtrædende, at det ei kunde undgaae hans Opmærksomhed, at altsaa et Slags Collusion maa have fundet Sted; men i dette Tilfælde er det ganske i sin Orden, at der og paalægges Forfatteren og Udgiveren Ansvar. Jdet nu sidste Membrum i § 10 gaaer ud herpaa, vil der saaledes findes, ikke at være nogen Strid mellem denne Bestemmelse paa den ene Side, og den Ansvarsfri hed, som i Almindelighed tilkommer Forfatteren og Udgiveren af et censureret Skrift paa den anden Side. Da Censor i Almindelighed kun indlader sig paa Bedømmelsen af et Skrift, forsaavidt samme interesserer det Offentlige, er det heraf en Selvfølge, at den Privates Retsforhold ikke herved lider nogen Forandring, saa at de Vedkommendes Ansvar efter et censureret Skrift til den private Mand er det samme som efter et ucensureret, hvilket Tilfælde ogsaa maa tages indbefattet under Slutningsbestemmelsen i § 10. Hvorvidt nu Overkrigscommissair Elmquist rettelig kan ansees med Ansvar under nærværende af det Offentlige imod ham anlagte Sag, vil altsaa ifølge Foranførte, afhænge af, hvorvidt nogen af de Forudsætninger her ere tilstede, under hvilke der med Censur kan forbindes Straffeansvar for Forfatteren, og Udgiveren af et censureret Skrift; men at dette ikke er Tilfældet, er af selv et flygtigt Blik paa Sagen indlysende. Ligesom Artiklen kun indeholder en Extract af den slesvigske Forenings Protocol, altsaa holder sig paa det reent historiske Gebet, uden nogen Forvanskning af Facta, saaledes kan her naturligviis ligesaa lidet være Tale om noget aabenbart Forbryderisk, eller statsfarligt eller om nogen Collusion fra Censors Side, hvilket Cancelliet og selv har erkjendt ved kun at give Censor en Jrettesættelse. Den af Tiltalte Overkrigscommissair Elmquist principaliter anførte Frifindelsesgrund, støttet paa hans Stilling som Udgiver af en censureret Tidende, finder jeg saaledes at være fuldkommen begrundet. Men uagtet jeg ikke kan omtvivle, at den ærede Ret har samme Anskuelse, skal jeg dog subsidialiter tillade mig at omhandle Jndholdet af det paatalte Jnserat og derved vise, at dette ikke indeholder noget Lovstridigt, eller nogen Tilsidesættelse af pligtskyldig Opmærksomhed, naar det statsfarlige Parti, Slesvigholstenerne, ikke skulle regnes til dem, mod hvem saadan Opmærksomhed bør udvises. Det første Membrum i Jnseratet, hvori det hedder, at Generalforsamlingen billigede den tagne Beslutning af Minoriteten i den slesvigske Stænderforsamling, ikke at ville møde i Aar, forinden Sprogpatentet af 29de Marts d. A. forandredes – kan der naturligviis ikke være Tale om noget anstødeligt endsige lovstridigt i. Naar det næste Membrum begynder med at Generalforsamlingen erklærede det for en Umulighed for Folkerepræsentanter nu at møde paa det slesvigske Folketing - da kan her ei være Tale om en absolut eller physisk, men kun en moralsk Umulighed i at møde, nemlig som uforeneligt med de Hensyn, de skyldte det Folk og det Land, som de værdigen skulde repræsentere. Det er denne Umulighed, der nærmere begrundes ved de efterfølgende Sætninger, og først ved den hvor den naturlige Ret, uden nogen Betingelse til enhver Tid at betiene sig af hvilketsomhelst slesvigsk Folkesprog, nu var undertrykt. At der ved disse Udtryk ogsaa sigtes til en Regjeringsforanstaltning, navnlig Sprogpatentet af 29de Marts d. A., vil jeg ikke nægte, dog med den Tilføining: saaledes som man antog at Patentet vilde blive sat i Udøvelse. Det er nemlig naturligt, man havde for Øie de Anskuelser, som Majoriteten i Forsamlingen i 1842 havde lagt for Dagen imod det danske Sprog og den danske Nationalitet, og hvilke Anskuelser, som man vidste vare uforandrede, selvfølgeligt vilde gjøre sig gieldende under Anvendelsen af Sprogpatentet, og vilde bidrage sit tilat undertrykke den omtalte naturlige Ret. Sprogpatentet saaledes som man kunde vente, at dette vilde blive sat i Udøvelse af den tydsksindede imod alt Dansk fjendtligsindede Majoritet i den slesvigske Forsamling, er det altsaa man har sigtet til, men man har derimod ei sigtet Regjeringen for, at den har havt til Hensigt at ville undertrykke den naturlige Ret. Herfra er nemlig aldeles forskjelligt hvad der ved Patentets Anvendelse af Slesvigholstenerne de sacto vilde blive Tilfældet, som er det Generalforsamlingen har havt for Øie ved at bruge de citerede Udtryk. Ved Spørgsmaal om Ansvar for disse Yttringer maa det først afgjøres, om de indeholde Sandhed, eller ikke. At det nu i et Land som Slesvig, med en blandet Nationalitet, og hvor den halve Befolkning er dansk, maa ansees som en naturlig Ret for de Danske paa Folketinget at tale deres Modersmaal, uden Hensyn til om disse Danske have lært saameget Tydsk, at de ere dette sidste Sprog tilstrækkeligt mægtige – kan jeg ikke tvivle om, at den ærede Ret er enig med mig i, ligesaalidet som at denne naturlige Ret ikke er bleven respecteret ved Sprogpatentet, som har indskrænket Tilladelsen til at tale Dansk til dem, der ikke tiltroe sig at være det tydske Sprog tilstrækkeligt mægtige, for at kunne betjene sig deraf ved deres Foredrag i Forsamlingen. Naar en Rettighed ei respecteres, kan den med Føie siges at blive undertrykt, og det er saaledes kun den rene Sandhed, der i disse Ord er udtalt, selv om man vilde referere Ordet Undertrykt alene eller væsentligst til Regjeringen, hvilket man efter det Ovenanførte, om at man ei har sigtet til Regjeringens Villie og Hensigt, og det var Forsamlingen selv, dens Majoritet, der vilde have væsentlig Jndflydelse paa Patentets Anvendelse, ikke kan. J de omhandlede Udtryk ligger der forøvrigt i intet Fald noget Anstødeligt imod Regjeringen, thi uagtet det maa være denne behageligst at kunne respectere de naturlige Rettigheder, kunne dog undertiden høiere Statshensyn forbyde det, og i denne Collision maa Regjeringen gjøre hvad den anseer tjenligst for den hele Stats Velværen, hvorved det da kan komme tilat gaae ud over de naturlige Rettigheder. For yderligere at overbevise den ærede Ret og Rigtigheden af den slesvigske Forenings Bedømmelse af Sprogpatentet og dettes Virkninger, og at denne Dom er den almindelig folkelige, som det ei kan være nogen Forbrydelse at udtale, skal jeg tillade mig at citere følgende Afsnit af den jydske Stænderforsamlings eenstemmig vedtagne Petition til Hans Majestæt om den danske Nationalitet i Slesvig: Forsamlingen maa efter samvittighedsfuld Overbeviisning udtale, at den danske Nationalitet ved dette Patent ikke har opnaaet den Retfærdighed, der tilkom samme, hvilket ogsaa er den almindelige Mening over hele Landet. Jstedetfor at udtale det danske Sprogs lige Berettigelse med det tydske Sprogs, og derved hævde de danske Deputeredes naturlige Ret til den frie Benyttelse af deres Modersmaal, der kun ved en aabenbar Anmasselse af Forsamlingens Majoritet var gjort dem stridig, har Patentet indskrænket Brugen af det danske Sprog til dem, der ikke tiltroe sig at være det tydske Sprog tilstrækkelig mægtige, for at kunne betjene sig deraf ved deres Foredrag i Forsamlingen". Vel er Bedømmelsen heraf overladt til den Deputerede selv, og hans Erklæring, at ville benytte det danske Sprog, maa ikke gjøres til Gjenstand for nogen Forhandling; men da der i selve Erklæringen at ville tale Dansk, ifølge den herfor ved Patentet stillede Betingelse, ligger en "Erklæring om, at den Deputerede ikke er det tydske Sprog tilstrækkelig mægtig, saa maa ikke blot de danske Deputerede, der have tydsk Sprogfærdighed, ansees udelukkede fra at benytte deres Modersmaal, men det danske Sprog stemples og herved som det, der er den mindre dannede Classes Sprog, og underordnes det tydske Sprog som det høiere og herskende Sprog. Men dette staaer aldeles i Strid med det, der er det danske Folks billige Fordring, hvis Opfyldelse synes at maatte være en Opgave for Regjeringen, at det danske Sprog kan hæves fra den Undertrykkelse og Fornedrelse, som det hidtil har maattet lide i Slesvig". Og et andet Sted: Det er efter alt det Ovenanførte let forklarligt, at det provisoriske Patent af 29de Marts d. A. har fremkaldt en levende Smerte og Utilfredshed, hos det danske Folk, en Misstemning, som sandelig er altfor dyb og almindelig til at den skulde kunne være fremkaldt ved Enkeltes Bestræbelser saalidet som den synes at kunne tilskrives Ukyndighed i Forholdene; thi det føle Alle, at skal dette være den endelige Afgjørelse af denne Sag, at danske Deputeredes naturlige Ret til at benytte deres Modersmaal paa det slesvigske Folketing skal være afhængig af den unaturlige Betingelse, at man ikke er det Tydske tilstrækkeligt mægtig, da er hermed Staven brudt over den danske Nationalitet i Slesvig, da maa den høiere Grundsætning, hvorefter denne Sag er afgjort, nødvendigviis i sine "Conseqventser føre til, at det Danske stedse meere og meere underordnes og tilbagetrænges, og Tydskheden udvikles og indføres i hele Hertugdømmet", Den næste Sætning i Jnseratet om at "Modersmaalet (den herved tilføiede Mellemsætning er anført i en ubestemt Almindelighed, og kan ei engang sigte til Slesvig med den nuværende danske Regjering) paa en haanlig Maade er bleven underordnet i et Folketing, er af Dommeren aldeles feilagtigt anført at referere sig til en Regjeringsforanstaltning, og navnlig Sprogpatentet. Sætningen sigter tydeligt nok til noget Forbigangent, til Noget der er passeret i Forsamlingen, nemlig til den Haan, der vederfores det danske Sprog i Stænderforsamlingen, 1842, hvor en Majoritet udelukkede en Deputeret af Forsamlingen, fordi han vilde benytte sig af den hidtil ubestridte Ret at tale Dansk, og hvor man derefter afgav en Betænkning over dette Sproganliggende, der aandede Haan imod det danske Sprog og den danske Nationalitet. Jeg skal ogsaa i denne Anledning tillade mig at citere en passus af den ovenanførte Petition fra den jydske Forsamling. Efterat det nemlig er viist, at Grundsætningen om det danske og tydske Sprogs lige Berettigelse med Hensyn til de stændiske Forhold i Slesvig tidligere har været anerkjendt saavel at Stænderne som Regjeringen, hedder det: Saaledes var denne Sags retlige og factiske Stilling, da den Begivenhed indtraf, som endnu er en Kilde til Spænding og Misstemning, den Fremfærd nemlig, som den slesvigske Forsamlings Majoritet i Efteraaret 1842 fandt for godt at udvise, idet den tog den Beslutning, at det kun i Nødsfald, efter Forsamlingens specielle Tilladelse, skulde være dem, der vare ukyndige i det tydske Sprog, tilladt at tale Dansk i Forsamlingen, og i Henhold hertil forbød en Deputeret fra den danske Deel af Slesvig at tale Dansk, og, da han ikke vilde opgive hvad han ansaae for sin gode Ret, udelukkede ham fra Forsamlingen. Det Retskrænkende i denne hele Fremfærd blev kun overtruffet af den Forhaanelse, som den synlige Fremstilling, i Stændertidenden indeholdt imod den danske Nationalitet, og af de anmassende Paastande, som man tillod sig at fremsætte i den over Sagen afgivne allerunderdanigste Erklæring". Den næste Sætning i Jnseratet: hvori den danske Nationalitet og derved hele Danmark vilde være givne til Priis ei blot for stolte og herskesyge Høitydskeres Mishandling og Forhaanelse, men ogsaa for hele Europas Spot og Foragt, indeholder ei det mindste Fornærmelige for den danske Regjering, da der alene sigtes til den Forhaanelse, som den danske Nationalitet, efter hvad der var vederfaret den i Stænderforsamlingen 1842 af den mægtige slesvigholstenske Majoritet, kunde forvente sig af disse Høitydskere, der sætte deres Ære, i at gjøre Slesvig til et tydsk Hertugdømme, at fortydske den endnu danske Deel deraf, og at fortrænge den danske Nationalitet og det danske Sprog. Om Udtrykkene endog ere noget stærke, ere de dog ganske sande i Forhold til det der passerede i 1842, thi naar en Deputeret udjages af en Stænderforsamling, fordi han taler Landets Sprog, er dog dette Land, Sprog og Nationalitet, derved given til Priis for Haan og Mishandling.