Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-12-31
(Extract af et Brev fra Bombay fra en af de Personer, der ræddede sig ved Skibbruddet.) Vi forlode Bassorah den 11te Marts 1823 og havde en lang og kjedsommelig Passage ned at Eupbrat. Den 17de laae vi ud af Rarrah, en Øe omtrent 40 Mile fra Bushire. Om Natten, den 17de blæste det rask med temmelig svær Søegang. Den 18de, Klokken 3 a. m. (Formiddag blev det stille med mørk overskyet Himmel, Torden og Lynild. Storseilet blet halet op, og Meer seilene tagne ind strax efter. Klokken halv 3 kom pludselig en Byge fra Nord, ledsaget af Torden, Lynild og Regn. Jeg var i Seng; men vognede lykkeligviis. Jeg skyndte mig at komme ud, da jeg hørte Blæsten og da vores Lugar vendte ud til Storlugen, lob jeg op og stod paa Mellemdækket for at see, hvad der var paa Færde Da jeg saae opad, gik Skibet ned af med Kjølen, Vandet kom fusende ind over Bagord Reling, Barkassen blev halet ned, og paa samme Tid hørte jeg en Knagen over mig, som maae have, været Stormasten. Strax derpaa lod et skrækkeligt Skrig, og jeg befandt mig selv under Vandet. Alt dette maae have fundet Sted i mindre endet Minut og et halvt, efterat Bygen først kom paa Da jeg igjen kom op paa Overfladen befandt jeg mig mellem en Mængde Bræddestykker og hørte nogle faa Mennesker omkring mig. Jeg følte mig ikke desstomindre draget uimodstaaelig ned under Vandet og blev fort en 3 eller 4 Favne ned, førend den Kraft, der tvang mig nedad, ophørte. Der var intet, der holdt fast ved mig, men en Magt, jeg ikke kunde modstaae, drog mig ned med sig. Formodentlig Havvirvelen, dannet ved det synkende Skib. Da jeg anden Gang naaede Strandbredden og svømmede en Smule, saae jeg en Baad med Kiølen opad, som jeg arbeidede mig hen til, og kom op paa. Jeg hørte nogle Folk i Vandet omkring mig (det var gandske mørkt og regnede, jeg raabte da paa dem, og var snart omringet af 6 eller 7 af mine ulykkelige Kammerater. Alting var ellers nu stille, kun Bølgernes Brusen og et gjennemtrængende Skrig hørtes af en lille Dreng, der var i nogen Frastand fra os, men som det var os umuligt at hielpe. Jnden faa Minutter sank han, og vi vare nu de Eneste tilbage af 83 Personer, som for faa Minutter, siden, ikke engang drømte om Fare. Bygen var nu forbi; men der løb en svær Søegang, som bragte Canden til at rulle frem og tilbage, altid kastede os bort fra den og udmattede os meget. Efterat have tumlet saaledes omkring for nogen Tid, kunde 3 eller 4 af os ikke holde det længere ud men lode sig falde. Der var nu blot 4 tilbage af de 83 Personer, hvoraf Skibsmandskabet havde bestaaet og vi ventede hvert Øieblik at deele samme Skjebne. Det lykkedes os, ikke desstomindre sluttelig at bringe Baaden paa ret Kjøl, endskjønde, den var fuld af Vand, og det ved at lægge nogle faa Sparer, der flød omkring, tværs over Relingen, hvilket hindrede den fra at rulle saa stærkt. Vi gjorde disse fast paa den bedste Maade vil kunde, ved afrevne Stumper af Klude af vore Skjorter og Lommetørklæder, og satte os paa dem. J Dagbrækningen, som vi meget længedes efter, saae vi Øen Barrah, omtrent 12 Mile fra os. Vi kunde ogsaa kjende det høie Land ved Bushire, men det var langt borte. Vort Antal blev nu forøget med to andre Mænd, der havde opholdt sig i Nærheden af os, paa nogle Sparer, indtil vores lille Flaade kunde blive færdig. En at disse stakkels Mennesker døde inden vi naaede Strandbredden. J denne Stilling, siddende nog ne paa een elændig Baad, medens enhver Sø slog over os, vedbleve vi at drive hen mod Øen og omtrent Kl. 2 p. m. nærmede vios Strandbredden, paa en Miil eller to nær, og haabede, paa en halv Time at naae Landet. Paa denne Tid lagde jeg til vor store Bedrøvelse Mærke til, at det var Flod, og at den begyndte at sætte os bort fra Kysten og drive os omkring Øen. Da viøiensynlig kom alt længere og længere bort fra Strandbredden, foreslog nogle at svømme i Land, men da vi ville gjøre Forsøger, fandt vi os for svage, og Afstanden, saa stor, at vi vare glade ved at vende om, og det var med den største Besværlighed at nogle af os igjen naaede Baaden. Lykkeligviis forandrede Strømmen sig strax derpaa, og dreve os ind ad igjen, og lidt efter Solens Nedgang bleve vi kastede ind paa et Klippereev, hvor vi svømmede og vadede indtil vi kom paa tørt Land. Efterat have spadseret 2 eller 3 Timer paa Strandbredden, naaede vi en Bye, hvor vi strax bleve bragte frem for Sheiken. Han inddrømmede os et Værelse i sit Huus, og forsynede os med hvad Klæder og Levnetsmidler, der var at bekomme paa Øen, som er meget fattig. Vi opholde os deri tre Dage, og bleve i den Tid beviiste al den Opmærksomhed og Artighed, vi kunde vente.