Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1846-08-17
Stænderforsamlingen i Roeskilde. J det 22de Møde 11 August foretoges til endelig Behandling Sagen ang. Udkast til en Anordning om Construktioner af svære og sværtbelæssede Vogne, som skulle kunne benyttes paa Hovedlandeveiene i Sjælland m.v. Endvidere foretoges til endelig Behandling Sagen ang Udkast til Jnterims=Reglement for Kallundborg Lodseri. Derefter foretoges den foreløbige Behandling af Sagen ang. Udkast til en Plakat for Danmark, betræffende Erstatning af den Skade, der tilføies en Jordbrugers Sæd eller Markfrugter af Kron= eller Daa Vildt. Den af den nedsatte Committee (Lehmann, Buchwald, Zeuthen) afgivne Betænkning, oplæstes af Committeens Referent, Advocat Lehmann. Efter Committeebetænkningens Oplæsning yttrede den gl. Commissarius. Det vil ikke have undgaaet Forsamlingens Opmærksomhed, at den foreliggende Committee betænkning noget afviger fra det Sædvanlige, i Henseende til de – jeg veed ikke at betegne det anderledes Kraftudtryk, hvormed Committeens Majoritet har udtalt sin subjective Overbeviisning. Dette vil maaskee findes noget paafaldende, naar Man erindrer, hvorledes det gik den samme ærede Committees Majoritet i den tidligere Session, da den forsøgte paa at ordne denne Sag. Jeg skal imidlertid ikke opholde mig videre herved, men holde mig til de i Committeens Betænkning anførte Grunde." Referenten: "Naar den kongelige Commissarius har behaget at indlede sine bemærkninger om Sagen med endeel Meningsyttringer om Tone og Fremstilling i Committeebetænkningen, da maa jeg gjøre ham opmærksom paa, at han sidder her for at meddele Oplysninger, og ikke for at være Smagsdommer eller Stileretter. Han har i saa Henseende ingen anden Ret, end enhver af os Andre, Ret til at udtrykke sin Mening paa den Maade, han finder rigtig, og han har ikke større beføielse til at finde vor Committeebetænkning upassende, end jeg til at finde hans i den Anledning fremførte Formaninger upassende. Det er derfor kun i Forbigaaende, jeg skal bemærke, at det dog vist er at drive Galanteriet mod den sagkyndige" Minoritet for vidt, naar han ikke blot i Almindelighed har adresseret alle disse Formaninger udelukkende til Majoriteten, men endog ved Hovedpunktet, hvorved det dog fornemmelig er, at de paaankede, Kraftudtryk, forekomme, udtrykkeligen har rettet sin Klage ene imod Majoriteten, uagtet deri Minoriteten i Et og Alt har været enig - baade i Jndhold og Form." Den kgl. Commissarius: "Den ærede Deputerede bemærkede, at jeg ikke var kaldet til at være Smagsdommer; der har han Ret, og at jeg ikke befatter mig hermed, troer jeg flere Gange at have viist, navnligen med Hensyn til den ærede Deputeredes egne Foredrag. Han føiede til, at den kgl. Commissarius er her tilstede forat meddele Oplysninger; deri har han ogsaa Ret, og det er ogsaa dette, jeg har gjort; thi jeg meente, at, naar Commiteebetænkningen, navnligen den Deel deraf, der angaaer Udstrækningen af Erstatningspligten til den ved Raadyr og Harer foraarsagede Skade, indeholdt Kraftudtryk mod det kgl. Lovudkast, der ikke vilde være passende i Forsamlingens Betænkning, burde jeg gjøre opmærksom derpaa for bidrage Mit til, at de kunne blive udeladte. Jøvrigt har jeg ganske henstillet det til Forsamlingens Dom, om disse Udtryk kunde ansees begrundede eller ikke. 23de Møde 12 Aug. Præsidenten anmeldte, at han havde modtaget følgende private Andragende: Kammerr. Petersen: Andr. fra 13 Dyrlæger, om Ansættelse af lønnede Dyrlæger i de forskjellige af Rigets Amter. Den kgl. Commissarius forelagde Forsamlingen Udkast til en Anordning for Kjøbenhavn om Adgang til Handelsrettigheder, samt de Næringsveie, der bestaae i Beværtning m. m., idet han gav en kort Fremstilling af Udkastets Jndhold og de Præmisser, hvorpaa det er bygget. Til at prøve dette Lovudkast vedtog Forsamlingen at nedsætte en Committee af 5 Medlemmer, hvortil den valgte Prof. David, Grossererne A. Hansen, og Meinert, Agent Bruun, Capt. Herforth. Den i forrige Møde begyndte foreløbige Behandling af Sagen ang. Udkast til en Placat for Danmark, betræffende Erstatning for den Skade, der tilføies en Jordbrugers Sæd eller Markfrugter af Kron= eller Daavildt blev fortsat. Prof. Larsen: De Spørgsmaal, som ere blevne opkastede af Grev Holck, og af Referenten, staae i nøieste Forbindelse med et Punct, hvorpaa jeg skal tillade mig at henlede Forsamlingens Opmærksomhed. Det synes nemlig meget tvivlsomt, hvilken Charakteer der egentlig skal tillægges den paatænkte Lov, om den skal betragtes som en declaratorisk eller som en præceptiv Bestemmelse, med andre Ord, om den blot skal give en Regel, der skal gjælde, naar Parterne ikke udtrykkeligt have betinget det Modsatte, eller om det herefter ved Stiftelsen af saadanne Forhold, hvor Grundens Eier forbeholder sig Jagtret paa den Grund, han overdrager en Anden i Brug, skal være formeent Grundeieren at betinge sig at Brugeren ei skal have Ret til at kræve Erstatning for tilkommende mulig Vildtskade. Hvis Meningen ikke er nogen anden, end at Bestemmelsen skal være declaratorisk, og at altsaa Jagteieren i de Tilfælde, hvor han ved Jordens Overdragelse til Andre, i Overeensstemmelse med Jagtanordningen af 1840, forbeholder sig Jagten, tillige i Contracten kan betinge sig, at han ikke skal svare til Vildtskade: forekommer det mig, at Bestemmelsen i Fremtiden vil faae meget lidet at betyde; thi da ville Jagteierne i Almindelighed betinge sig, at Brugerne ei skulle have noget Krav paa saadan Erstatning. Og er dette Meningen, vil saadant formeentligen ogsaa være i Strid med Udkastets øvrige Jndhold, der aabenbart er beregnet paa, at være anvendeligt paa de Forhold, der allerede nu ere stiftede; thi det er en almindelig Regel, at declaratoriske Lovbud ei bør have tilbagevirkende Kraft paa de tidligere stiftede Forhold. Naar Jagteieren, ved Stiftelsen af et saadant Forhold, som de her omhandlede, vilde have været berettiget til, efter den nye Lov at betinge sig Frihed for Ansvar, kunde han med Rette betragte det som uretfærdigt, at der efter denne Lov, uagtet Forholdet er tidligere stiftet, skulde paalægges ham Ansvar, da han under den tidligere Lovgivning ei stod til noget saadant Ansvar, og heller ikke var opfordret til at sikkre sig derimod ved en udtrykkelig Clausul i Contracten. Det er dog klart, at Udkastet, ligefrem tilsigter Anvendelse paa de tidligere stiftede Forhold af denne Natur, og dette synes dog anvendt i Tilfælde, hvor Contracten viser hen paa, at Jagteieren skulde være fri for at erstatte Vildtskade, hvilket, saavidt mig bekjendt, gjælder om en Mængde Skjøder, som af Kongen ere udstedte paa Eiendomme i Jagtdistrictet i Sielland, i hvilket der udtrykkeligen er reserveret Arve fæsteren Erstatning for de ved Jagtens Udøvelse bevirkede Beskadigelser paa Gjerder og Hegn, og saaledes indirecte synes at være udelukket Erstatning af andre Tab, som kunne følge af Kongens forbeholdne Jagtret. Det forekommer mig i det Mindste, at jeg eet Sted har seet en saadan Efterretning om disse Skjøders Jndhold; og Udkastet har dog specielt Hensyn ogsaa til disse Eiendomme. Men paa den anden Side synes det mindre naturligt, at Loven skulde være præceptiv i den Forstand, at det herefter aldeles ikke skulde være tilladt, ved Stiftelsen af saadanne Forhold at betinge sig, at Jagteieren skal være fri for at erstatte Vildtskade. Der turde formeentlig være Grund til at skjelne mellem forskjellige Hovedtilfælde, navnlig om det er saadan Jord, som ved frie Forpagtningscontracter, især for et kortere Antal af Aar, overdrages til Brug, eller saadan Jord, som Eieren er forpligtet til at overdrage en Anden i Brug, navnlig Fæstegods, i hvilket sidste Tilfælde det da synes ligegyldigt, om Jorden overdrages i Livs fæste eller i Arvefæste med Forbehold af Jagtretten, saaledes som Jagtanordningen af 1840 tillader, eller endog til Eiendom med Reservation af Jagtretten for den temporaire Tid, Anordningen tilsteder. Men hvis der, med Hensyn til den fremtidige Anvendelse, gjøres en saadan Distinction mellem de Tilfælde, hvori Loven skal være præceptiv og declaratorisk, maatte der udentvivl ogsaa gjøres en tilsvarende med Hensyn til dens tilbagevirkende Kraft.