Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1783-12-19
Trøstegrunde ved den tiltagende Penge-Mangel. Nenge, en afskyelig Opfindelse og det fornemste Onde i Verden. Uden Pengenes Troldoms Kraft var hverken Røveren eller Helten i Stand at drage, et heelt Lands Rigdom hen i en HovedStad, og at underholde en utallig KrigsHær til sine Naboers Ødelæggelse, Penge var det, som først gjorde hans troe Naboers Hiorder, deres Høst og deres Børn til hans Eiendom; Ved Penge var det at han bevogtede Sveeden af Millioner fattige Undersaattere i dybe Hvelvinger. Førend Pengene bleve opfundne, vare hverken Contributioner til eller staaende Armeer; Hyrden gav gierne et Lam af sin Hiord, Viingaardsmanden et Fad Viin af hans Viinstok, og Agerdyrkeren Tienden af alt hvad han avlede, thi han havde nok, og nød selv noget med af det hvad han gav af sin Overflødighed. Eieren af en Ager var glad, at han kunne leie den ud, og tage saa meget Korn for den, som han behøvede for sig og sine. Han vilde meget have undret sig, naar hans Bonde ved Pengenes Troldoms Kraft havde ofret ham 20 Aars Høsten paa engang. Hvor latterligt, hvor grusomt et Menneske havde ikke en Guier været i den Tid, da Kunsten at besidde hundrede Medborgeres Formue i en Papiirs Forskrivning endnu var ubekiendt. Bierge af Korn, utallige Hiorder maatte da være hans Skat. Kunde han sulte midt iblandt disse Rigdomme, Kunde han undslaae sig for at give den Fattige noget med Kunde han velte Statens Byrder paa den mindre Formuende? Paa hans Korndynger ville man have brendt saadant et skiendigt Menneske, og hvem vilde have beskyttet hans Korn for Orme, hans Hiorder for Sygdom og ham selv for hans Naboers Hevn. Førend Pengene opkom, var Gavmildhed den almindeligste Dyd, men det kan kaldes en Dyd, hvad der var en naturlig Følge af saadanne Rigdomme, som kunne forderves. Kom, sagde den Rige til den Fattige, vederqvæg dig af mit Øll, og spiis af mit Brød, det forderves jo dog, og den nye Høst er nær, skulle jeg svare for Ormene, og lade dig sulte, Saaledes talede de gamle Tydske da de endnu forbandede Romernes Penge, og i Gavmildheden besade de alle Dyder. Førend Pengene opkom, var Stændernes Forskiel og Begiærligheden at ophøye sig over andre ey stor iblandt Menneskene. Nu kan Himmelen undertiden neppe uden Mirakler giøre en Riig, fattig da han kan forvandle i haard Metal hvad han haver indhøstet, og forvare det hos utallige Skyldnere. For levede han med sin Hiord og sin Lade under den umiddelbare Frygt for hver Lynild, og taknemmelig og rørt tilbad han det guddommelige Forsyn ved enhver almindelig Plage, ligesom den ringeste af hans Naboer. Førend Pengene opkom, var endnu Frihed i Verden. Jngen kunde hemmelig og sikker blive de Svagere for mægtig, en Dommer kunde ej hemmelig beskikkes, en Trættekiær kunde er føre sin Sag længere for Retten, end hans Forraad af Levnetsmidler strakte til, en Fornuftig kom ej i Friskelse, at føre flere Processer for andre, end han behøvede, for daglig at nære sig. Krigen varede indtil Forraaden. var fortæret, og Hungeren var et sikkert, Fredensbud. Førend Pengene opkom, kiendte man ikke til fremmede Laster og Daarligheder. Tydskland kunde er fortæres i Frankrig, og Høsten kunde er forsendes for Viin og Caffee. Hvem der var mæt, kunde ei forlange noget mere, og det var alle, som havde Qvæg og Korn. Enhver elskede sin egen Ager og sit Fæderneland, siden han ikke anderledes kunde reise end som en Tigger paa den almindelige Giestfriheds Regning, og vilde han have reist med et stort Følgeskab, var han bleven tilbageviist som en Fiende. Førend Pengene opkom, kiendte man enhvers Formue, Straffen kunde tilkiendes efter den rigtigste Lighed. Retfærdigheden kunde tilmaale enhver sit med Maalestokken i Haanden. At giøre Gield og have tusende Skyldnere til hemmelige Trælle, var aldeles ubekiendt. Førend Pengene opkom, afgjorde Klogskab og Styeke disse Dyrenes og Menneskenes sande Fortrin, Nationernes Skjebne. De Rigeste regierede ikke med Penge over de Tapperste, og Tilgangen til de hemmeligste Raadsforsamlinger kunde ei saa læt aabnes med en Tønde salt Kiød, som med en Tønde Guld i Vexler. Lyksalige Tider, hvilke vi nu igien ner me os til, da den mægtige Troldqvinde, øiensynlig forsvinder. Hvor nøysom, hvor rolig, hvor sikker vil vi ej leve, naar vi uden Penge kan betale alting alene med Korn, naar ingen kan tage noget mere fra os, end det han kan fortære og forvare for Orme, naar Tiggeren maae være fornøjet med det daglige Brød, og Panter ei kan selges. Værer derfor ubekymrede ædle Medborgere, over Pengemangelen, søger tvertimod ganske at blive fri for det, som J endnu haver tilovers af dette Onde, kaster eders Rigdomme i Søen, eller tilsend dem de onde Nationer til Straf, som forsørge eder med Viin, Caffee og nye Moder; udsulter Kiøbstædernes Jndvaanere, der uden Agerdyrkning alene leve af eders Daarlighed, og tvinger dem at lade eder blive ved eders Tarvelighed; saa behøve J ikkun Musefælder for at være sikker for den farligste Art af Fiender og Tyve.