Viborger Samler, 1778-12-07
Om den strænge Retfærdighed, en Fortælling. Deg havde for faa Dage siden den Uheld at J komme i et Selskab, hvor jeg hørte en indbildt Patriot drevet af en enthusiastisk Jver, at prædike og Retfærdighed og dens Jndflydelse paa det menneskelige Selskab, ligesom han og med samme Heftighed declamerede imod Uretfærdighed, som en Last, hvilken han ville bevise at være saa alminBbh. delig delig iblandt os, som den i sig selv har de skadeligste og bedrøveligste Følger for Staten og Landet. Jeg eftertænkte dette videre ved min Hiemkomst, og syntes strax ikke allene at kunde billige Patriotens Tanker, men min til Udsvævelser tilbøielige Geist opvakt ved dennes Fyrrighed bragte mig endog langt videre ud. Hvad er det dog, tænkte jeg, som skal giøre os lykkelige, eller dog vore Vilkaar i Livet taalelige uden Retfærdighed, hvad forbinder os til hverandre i det selskabelige Liv uden Retfærdighed? Og, at jeg skal begynde fra det høieste paa Jorden, hvad ophøier Kongers Throne over alt synligt, uden den Magt, som de besidder at udøve og udbrede Retfærdighed, hvad gjør dem saa høitærede, at de fast tilbedes af Undersaatterne, uden at de som den retfærdige, men usynlige Guds Tienere handt hæver Retfærdighed i det Distrikt paa Jordkloden, hvis Beherskere de ere, de udgiver retfærdige Love og exsequere dem, de straffer Overtrædelser, de belønner Fortienester, de tager de Forurettede i Forsvar og holder Voldmanden i Tømme. Dette store Exempel vil de, at andre af dem beskikkede Øvrigheds Personer hver i sin Cirkel skal efterfølge, og naar det virkelig skeer, hvor smuk er ikke da Udsigten til Lyksalighed fra denne Side, Men, da enhver Statsforfatning er i sig selv en Forbindelse imellem Øvrighed og Undersaatter, maa og disse sidste fornødentnødentlig bevise Retfærdighed, ikke allene mod deres høieste Øvrighed, men og mod enhver menneskelig beskikket Orden og mod hinanden indbyrdes: Retfærdighed og Fred skal kysse hverandre, og vore Pligters fælles Jagttagelse er jo det eneste rette Selskabs Baand. Men, saa bekiendt som denne Theorie er, over hvilken utallige Lærde har talt og skrevet med en langt større Veltalenheds Gave end jeg besidder, saa stor Mangel fandt min critiske Geist paa den anden Side i Praxis. Smukke Tanker, sagde jeg, prægtige Ord, men hvor ere Personerne, hvor Retfærdighed i Gierningen, thi hvad hielper det, at den findes paa Papiret eller udbreder sig i de Lærdes Forestilling? Jhr spricht von guten Leuten, wo sind sie, Jeg vovede at anstille en Betragtning over de høieste Personer paa Jorden, men maatte strax forlade den igien; thi en Skræk overfaldt mig med Hoved=Svimmel, som gjorde, at jeg strax henvendte mig til de ringere Øvrigheds Personer, hvilke jeg tænkte at have meere Friehed at examinere: jeg betragtede deres Jndsigter, jeg giennemgik deres Forhold og gandske Vandel efter alt det, som jeg havde seet eller hørt, og fandt mangfoldige ikke alene Eferladelser, men og virkelige Feiller og Forseelser hos dem til Publici Skade, ja endog deres beste Foretagender svarede ikke til det strenge Begreb, som jeg havde gjort mig og Retfærdighed, hvorover jeg geBbh. 2 raadede raadede i en stor Nidkierheds Affect. Jeg gjorde Overgang til Dommer=Embedet, og fandt mig der ligesaa lidet tilfredsstillet paa Retfærdigheds Vegne, hverken Modus Procedendi eller Sententzerne selv i de fleeste mig bekiendte Sager vare mig rette. Gode Gud, tænkte jeg, hvor gaaer det dog til, Lovene ere ofte saamange og saa indviklede, at ikke end det skarpeste Øie kan finde rede derudi, den mindste Feil i Formaliteten kan giøre, at den retfærdigste Sag tabes, den forurettede omføres fra een Ret til en anden, paa det han keed af den lange Henstand, og udmattet af Bekostningerne kan lade Modet falde og overgive sig, 2 Advocater forfegter hver paa sin Side den største Ret og aabenbareste Uret med lige Heftighed. Præjudicer, Mangel paa Jndsigt og undertiden det, som slettere er, forblinder ofte Dommernes Øine og giør, at den beste Sag faar den sletteste Udfald; foruden dette seer jeg, at smaa Forseelser bliver skarp straffede, de større og grovere derimod bliver enten fortiede, eller indklædte og undviger, som Porten siger: Dat veniam corviis. vexat censura columbas. Solon sammenskrer gode Love, men Anacharsis erindrede derimod, at Lovene ere som Spindelvæve, alt hvad let og svagt er, bliver hengende fast i dem, men det tunge falder igiennem; jeg erindrede Hr. Terentii Ord: Non Non rete accipitri tenditur neqve milvo, Qvi male faciunt nobis, illis, qvi nihill. faciunt, tenditur. (Resten følger.) Nyeheder.