Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1814-07-05
J Onsdags vare her mange Høitideligheder: 1) Landemodes Prædiken af vor elskede Taler, H. H. Dr. og Ridder Tetens, 2) Landemode. 3) Middags-Samling i Bispegaarden. 4) Patriotisk Selskabs=Samling og Præsidents=Valg m. fl. Embeder. 5) Det nye Stiftsbibliotheks Aabning. 6) Forelæsninger i Anledning af Landemodet. Om Aftenen den heftigste Torden her endnu er hørt i Aar. Det lynede næsten uophørlig henved 3 Timer, dog var kun et Slag især ret nær ved Odense. Veiret var frygteligt hvor det egentlig er passeret over. Det opkom i Østen og trak Sønden om til Vesten, hvorfra man endnu saae Lynglimtene indtil det dagedes. Endnu har man, Gud skee Lov, ikke hørt til nogen derved frembragt Skade. – J Dag er her en stor Bog=Auction i Klubben, og en stor Heste Auction i Provstegaarden. (Jversens Avis.) nyt Bibliothek for Læger, 1ste Bind, har Hr. Districts-Chirurg Rønne i Lemvig meddeelt følgende Sygejournal over Forbryder, inden (Stratenrøverinden) Karen Gade af Harboøre, som er et ikke uvigtigt Bidrag til Menneskekundskab. Saa lider mørende, siger Hr. District Chirurg Rønne: "som det i Almindelighed er at forfatte og gjennemlæse en Syge=Journal, saa yderst interessant vilde det være, her at kunne omstændeligen skildre dette Fruentimmer, som en Person, der i enhver Henseende saa ganske er det Modsatte af hvad Kjønnet skulde være. Det maa muligen lægges mig til Last, at jeg her paa ubehørigt Sted giver nogle korte Strøg af hendes Person og Caracteer, men da samme for en Deel kunne tjene til Bidrag til Menneske Kundskab i Almindelighed, som og til at kjende det aldeles vanslægtede Fruentimmer i Særdeleshed, har jeg ei kundet undlade her at gjøre følgende Jndledning til hendes Sygehistorie: Karen Gade er omtrent 40 Aar gammel, hendes Udseende frisk og hendes Mine lægger paa eengang Vittighed, udtænkt Ondskab og Løsagtighed for Dagen. Med disse Egenskaber forener hun en mig hidtil aldeles exempelløs Haardnakkenhed; hendes sorte Sjæl fremlyser af ethvert Ansigts Træk hendes Tunge hviler, men hendes høire Haand er desto mere virksom til at forhaane og paadigte sig Medmenneske de nederdrægtigste Beskyldninger; foregivende maalløs har hun vænnet sig til og erholdet en utrolig Færdighed i at skrive ved Hielp af store latinske Bogstaver. Ved disse Charakterer, forbander hun sin Ven og Fiende, forhaaner den Sædelige og Usædelige, beskylder Oldingen og Ynglingen, og lokker den sidste til at tilfredsstille hendes endnu ikke udslukkede Vellyst. Hendes Svar røbe Trodsighed og Ondskab. Paa mit Spørgsmaal, om hun - som hun for Fangevogteren skulde have angivet – lavede til Barsel, svarede hun først. HAN ER 10 EN. KLOG MANDO0 EAN SEE AD – Da jeg ei var tilfreds med denne Tilladelse, men vilde, at hun selv skulde give sen Formening tilkiende herom, skrev hun, HAN ERIE MIN SKRIITEFADER, og jeg var ei istand til paa nogen anden Maade at komme til Kundskab herom, end ved at lade hende undersøge af Jordemoderen, hvilken hun dog ei uden megen Vægring tilstedede Adgang til sig, hvorved det da befandtes, at fornævnte hendes Angivende var ugrundet. – Efterat dette Fruentimmer omtrent et Aar i Forveien var bleven overbeviist om at have udplyndret en Reisende, og frataget ham endeel Penge, blev hun dømt til Tugthuusstraf. Forinden hendes Afreise til denne hendes Bestemmelse, og imedens hun endnu sad i Sikkerheds Arrest i Ringkjøbing, angav hun en Lamhed i hele den venstre Side, forbunden med en fuldkommen Uformuenhed til at tale, hvorpaa hun blev sendt hiem til Harboøre, hvor jeg engang saae hende, og foreslog for hendes nærmeste Øvrighed at lade hende komme her til Byen, da jeg haabede at kunde helbrede hende. Paa Grund heraf blev det fra Amtmanden befalet, at hun skulde underlægges min Cuur, og blev hun, i Følge heraf, af mig tagen under Behandling den 23de Januari d. A. Begyndelsen til hendes Helbredelse blev gjort med et Vesicatorium over hele pars capillata capitis, efterat Haaret i Forveien behørigen var afraget. Dette Vesicatorium trak et betydeligt, men foraarsagede hende dog nogen Smerte, hvorpaa et andet Vesicatorium blev paalagt sammesteds den 26de Januari, hvis Virkning var bedre. Under Forbindingen beed hun ganske hemmeligen i Lagenet, men lod sig i øvrigt ei mærke med, at det gjorde hende ondt. - Den 29 Jan. Et Vesicatorium langs af den angivne lamme Arm fra Skulderen lige ud paa dorsum manus. Dette trak overordentlig stærkt, men uden at hun tilstod at føle nogen Virkning deraf. - Den 31 Jan. Antydede hun, at hun havde Besværlighed ved at lade Vandet, og ansaae dette for et allarmerende Tilfælde, fældende mange Taarer derved; jeg lod hende ind gnide med oleum camphorstum paa og over mons veneris, hvorpaa denne Virkning af de Spanske Fluer snart hævedes. - Den 3 Febr. Da de anvendte vesicatoria ei havde havt den tilsigtede Nytte, vilde hun, at jeg skulde paalægge hende flere; men da jeg saae al videre Anvendelse heraf utilstrækkelig til at løsne hendes Tunges Baand, og hæve den paralptiske Tilstand i Siden, lod jeg derimod den indvendige Overflade af Over- og Under Armen indsmøre med oleum camphoratum, blandet med Essent cantharidum, begyndt med 3 Drachmer af denne til 1 Unze af hiin, og efterhaanden steget til omtrent ligemeget af hver Deel, hvis Brug fortsattes indtil den 26 Febr. - Jnd smørelsen havde foraarsaget en temmelig betydelig Rødhed paa Huden, men Armen vedblev at være ubevægelig. - At hendes Angivende om Stumhed var usandfærdigt, herom havde jeg, allerede før hun kom under min Cuur, havt temmelig tilforladelig Vished; thi da jeg ovennævnte Gang var hos hende hjemme i Sognet, forlangte jeg at see hendes Tunge; hun aabnede Munden men lod Tungen hvile ubevægelig inde i samme. Paa Forespørgsel, om hun ei kunde udstrække den, antydede hun, at jeg vel maatte vide, at den, som var lam i Tungen, ikke kunde udstrække denne; men medens hun nedskrev dette, forglemte hun sig selv saa meget, at hun slikkede sig omkring Munden, hvorved Tungen bragtes næsten op til Næsen. Jeg gjorde hende strax opmærksom herpaa, men uden i ringeste Maade at lade sig bringe ud af Fatning, nedskrev hun strax, at jeg maatte have seet Feil. Denne Overbeviisning fra min Side om hendes Forstillelse var det, der paalagde mig at forfare saa strænge imod hende ved Curen, som Journalen allerede har fremviist, og herefter end mere vil vise; derimod nægter jeg ikke, at jeg selv troede det kunde for en Deel have sin Rigtighed med Lamheden i Armen, thi denne var virkeligen tyndere og blegere af Udseende end den anden, Laarene derimod vare begge lige fyldige og røde; jeg havde desuden engang uden at hun kunde være istand til at bemærke hvad jeg havde i Sinde, pludseligen stukket hende dybt i den svage Arm med en Knappenaal, hvorved dog ei mindste Muskelbevægelse i samme viste sig; derfor var det og jeg anvendte de indicerede Midler, mere for at hæve et virkeligen tilstedeværende Onde, end for at gjøre hende kjed af at angive noget, der ei fandt Sted; og vil af det følgende sees, at Armeens pludselige Helbredelse, og Anledningen hertil, ei lade andet formode end Forstillelse af hende, og at hun dog maa have været betænkt paa, hvad jeg muligen kunde foretage mig med hende, den Gang jeg stak hende i Armen; den venstre Arms Forskjellighed fra den høire i Udseende har derfor sandsynligviis havt sin Grund deri, at hun i en Række af mange Maaneder aldrig havde brugt den, uden i det høieste, naar hun var allene, og som saare sjældent kan have været Tilfældet, da hendes syge Søn stedse havde været hos hende medens hun var hjemme. - Den 7 Febr. lod jeg Forbryderinden begynde med en Solution af tartarus stibiatus for at vække Qvalme hos hende, men da samme deels gav Anledning til hyppige Stolgange, deels ei syntes at virke efter Hensigten, forandrede jeg under 22 Febr. denne Solution til Pulvere af ipecacuanha, begyndt med 1 Skrupel til 10 Skrup. Sukker, deelt i 40 lige Dele, et Pulver hver halve Time, og efterhaanden stegen til 50 Sr. af hiint med samme Dosis af dette, som forhen anført. Under Anvendelsen af dette Middel var den haardnakkede Syge engang nærved at tabe Modet; hun gjorde mig de alvorligste Forestillinger imod dette Middel, hun bad mig for Guds Skyld nu at lade hende slippe, da jeg saae, at alt ei nyttede det ringeste, hun vilde nu hjem igjen til sit Huus, for der at anvende hendes faa sidste Dage med Bøn og Guds Paakaldelse m.m. Denne Yttring gav mig Haab om, at dette Middel muligen omsider vilde kunne seire over denne paa de Forhærdedes Liste øverst staaende Qvinde, derfor føiede jeg hende endnu ikke, men lod hende vedblive med sidstnævnte. - Da imidlertid ogsaa dette Middel tilsidst syntes at have tabt den tilsigtede Nytte, det være sig nu, at hendes Natur virkeligen ved Vanen bedre taalte Medicamentet, eller, som mere sandsynligt er, hendes nyligen røbede Exempel paa Svaghed i Characteer havde gjort hende end mere characteerfast, saa greb jeg, under fortsat Anvendelse af dette Middel, til det sidste og haardeste - hvortil jeg hentyede allene i den fuldkomneste Overbeviisning, at hendes Sygdom var forstilt – nemlig Sult. Haabet om at følgen deraf skulde blive hvad den blev, holdt mig skadesløs for de mange bittre Bebreidelser og vrange Domme, jeg baade directe og indirecte maatte modtage for min Umenneskelighed imod denne Ulykkelige og af Naturen Graadige, hvis Lidelser gi saavidt, at hun ofte i mit og fleres Paasyn tog Halm af Sengen og tyggede paa, dog uden at synke det." (Fortsættes.)