Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1814-12-17
J en Militairstat, hvis Regjering er opstaaet af Despotismens Skjød, og hvor det Hele holdes sammen ved Militairkraft, der maa Aanden nødvendig være lænkebunden og enhver fri patriets yttring ansees for et Løsen til Oprør – der maa Regenten, ligesom en tyrkisk Sultan i st. Harem, have sine Gildinger, der vaage over den offentlige Mening. Jo mere mistænksomme og lumske disse ere, desto mere kjerkomme maa de være deres Behersker. De to Organer, igjennem hvilke den offentlige Mening lettest yttret sig, ere Skuepladsen, og Tidsskrifter. Paa begge Dele henvendte derfor Napoleon sin ængstelige Opmærksomhed. Den første af den offentlige Menings Eunucher var den berygtede Revolutionshelt Politieministeren Fouchee. Allerede i Aaret 1805 havde han, formodentlig efter sin Keisers Befaling, udstedt en Omgangsskrivelse til Præfecterne, hvori han - der, i Revolutionens Dage havde traadt Religionen med Fødderne - paamindede dem om, "at vaage over, at der i Blade og Journaler, ingen Artikler optoges, som kunde forurolige Almeenheden, især ingen Stykker, der angrebe Regjeringens Foranstaltninger i Henseende til Religionen og Gudstienesten, to Ord, som i en Fouchees Mund fik en ganske egen Betydning. For og paa een Maade at give sit Hjerte Luft, tilkjendegav Almeenheden, i de offentlige Skuepladse sin fra alle Sider saa undertrykte Mening, ved at tilraade visse betydningsfulde Yttringer det lydeligste bifald. Saaledes modtoges de Linier "Fordums Laster Nutids Sæder ere i Lystspillet Advocaten, med heftigste Bifald. Carion Nizas Skuespil, Peter den Store, der blev udpebet 1804 fordi det anbefalede den monarkiske Regjering, spottede man endnu jevnligen over. Keiseren selv fandt det ikke under sin Værdighed at paatage sig Censuren af RenoudsLempelherrer, førend Stykket blev opført, og da endeel af Almeenheden hentydede nogle Steder i Sørgespillet Henrik den 8de paa Moreau, blev det, efter første Forestilling, forbudet. Men, som det syntes, havde man ved disse Foranstaltninger endnu ikke ganske opnaaet sit Øiemed, at foreskrive den offentlige Mening, saavidt skal du komme og ei videre. De Folk, som man havde gjort til aandelige Douanerier, vare Mennesker, paa hvis underdanigste Hengivenhed man i alle Henseender kunde stole, og som ligesaalidet rørtes ved den herligste Sandhed eller meest glimrende Vittighed, som den begjorte Gilding fra det fjerne Africa ved den derligste Circasserindes Yndigheder i sin Sultans Harem - Mennesker, der hellere lemlæstede de skjønneste Tanker end løde et eneste Ord gaae ubeklippet, som kunde give den fjerne. Anledning til den fjerneste Mistolkning. Men disse Menneskers Ævner svarede ikke altid til deres Villie. De antoge, som oftest ligesom Donquixotte, Faar for Ulve, og medens de i deres Angest faldte hine, lode de disse løbe. Og behøvede de end intet uden sunde Fingre til at stryge ud, saa udførte de dog ikke engang dette, tilsyneladende lette Kald, til Regjeringens Tilfredshed. Man var altsaa betænkt paa at benytte sig af et ordentligt Grundmiddel. Dette var simpelt, men virksomt. Antallet af de i det store og folkerige Paris udkommende politiske Tidender blev indskrænket til fom, og deres Bestyrelse overdraget til Folk, der forstode at skrive, om just ikke efter Publicums, saa dog efter Regjeringens Smag og Ønske. Saaledes saae man sig baade istand til beqvemt at kunne oversee Journalvæsenet, og derhos at give Journalernes Bestyrelse i saadanne Mænds Hænder, der snarere sagde for meget end for lidet til Regjeringens Berømmelse. Moniteuren beære des endog med mangt et Bidrag af Keiseren selv eller, efter hans Jdeer, af den i enhver Tidspunkt lige berygtede og ringeagtede Barrere. Af de andre Journaler vare le Publiciste og Gazette de France at betragte som halv officielle. Naar man vilde sige noget, som man enten undsaae sig ved at sige i den officielle Moniteur, eller, som man mueligen ved Leilighed ønskede betragtet som noget, der ikke kom fra Regjeringen, saa indførte man det i een af disse to Journaler. Journal des Debats blev udgivet af Oplysningens erklærede Fiende, Geoffroy, der overøste Keiseren og hans Slægt, lige indtil den, der løste hans Skoremme, med de nedrigste Hyklerier. Det engelske Blad Argus brugtes til at udsprede Beskyldninger og Forhaanelser mod den brittiske Regjering. Fortsættes.)¬