Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-06-03
Skilderiet. At tage sande store Mænd i Forsvar, selv naar Graven allerede længe har skjult deres jordiske Levninger, er rosværdigt. Ogsaa Deres Forsvar for Voltaire vilde fortjene Ros, dersom man med Grund kunde antage, at denne Franzos virkelig har været en sand stor Mand. Men man maatte kun have meget svage Begreber om Storhed, hvis man uden Betænkning skulde indrømme denne frosne Spottefugl dette stolte Prædikat. Der som Rummet i disse Blade tillod det, skulde det ikke være mig vanskeligt, i Prosa at bevise, hvad den af Dem omtalte Danske Digter siger om ham i udtryksfuld Poesie. Kan man da ikke med Føie kalde den en tom Siel, der driver Spot med det Helligste, der kritiserer Aabenbaringens hellige Bøger med Frivolitet, der giver sig Mine af at være Frihedens og Sandhedens ubestikkelige Talsmand, og i et Aandedræt paskilisere de den dydige Rousseau og lovtaler den forfængelige og glimresyge Ludvig den Fjortende, der vanærede Historieskriverens hellige Kald ved forsætlige Usandheder og Fordreielser, Dog - De kunde maaskee troe, at jeg er partisk. Jeg vil derfor lade een af Voltaires egne Landsmænd og Samtidige tale Født i Paris, siger Mercier : synes alle hans (Voltaires) Skrifter at være forfærdigede *) See Tableau de Paris, L. 5. Pag. 198. for Hovedstaden. Den især havde han for Øinennaar han skrev, naar han arbeidede var hans Blik henvendt paa det Franske Academie, hvor han havde sine Udbasunere, paa Parterret, Procopes Casse huus og en Kreds af unge Mennesker; han havde næsten intet andet Øiemærke. Fremmede Nationer vare næsten ikke til for ham. - Voltaires Skrifter synes vædede af den Dug, der giver Blomsterne deres Email og Frugterne deres Laaddenhed, Glimrende, vittig, levende, behagelig, yndig, men uden noget Slags Grundighed. To eller tre Jdeer beherskede ham uindskrænket, og i denne Kreds dreiede han sig omkring; dette gav hans Arbeide een og den samme Farve. Naar man læser ham uafbrudt, mærker man, at han aldrig har forandret sit første Øiemærke. Han er meget lærd, men han veed ikke at anbringe denne Dynge af Kundskaber paa sit rette Sted, Ynde, Vittighed og Arglist maa bestandig tjene ham istedet for Genie. - Sielden er han veltalende, det maatte da være i hans smukke (?) Sørgespil, ellers er han tør, naar han taler om Moral, og meget borne ret, naar han skriver om politiske Gjenstande. Det er en Hverdags Philosophie, han smykker sig med, men han har udpyntet den godt. - Bestandig Digter (og det hans store Titel) men aldrig Tænker, er det ikke Rigdommen af Jdeer, der udmærker ham; det er snarere den uendelige Afverling i hans Vendinger og hans Udtryks lykkelige Magie. Saaledes kunne duelige Generaler, der kun have en liden Trop, ved mangfoldige og behændige Bevægelser, lade deres Soldater saa mange Gange gaae frem og tilbage, at det skuffede Øie i en Frastand anseer den for en stor og frygtelig Hær. - Jordens Regenter kunde bruge ham som et Redskab i hans Kabinets Jnderste; hans Pen gav let efter, og Navnet Konge, Souverain, Minister indgav ham især overordentlig falske Tanker. Alt hvad han har skrevet i Historien er forgiftet af en radikal Feil, fuldkommen Uvidenhed om, hvor store og sande Grundsætninger ere at finde. Han har næsten kun et eneste Maal i sin almindelige Historie, og for denne Jdee opoffrer han alt, nemlig en evig Satire over al geistlig Magt. Bestandig hængende ved sit Rov, undslippe de øvrige politiske Jdeer ham, og han søger dem ikke engang. Han seer kun Altere, der skulle omstyrtes, og derfor har han givet næsten alle Aarhundrede et Præg. De samme Betragtninger komme uophørligen igjen, og Kiendsgierningerne synes ikke at afvexle under hans Pen; thi, behandlende med Letsindighed de alvorligste Materier og, skjønt Pyrrhoner, talende i en afgjørende Tone, snart med Opblæsthed, snart med tvungen Foragt, bruger han Fornærmelser naar han bringes til at tie han betjener sig siden med List, men med en uefterlignelig Snildhed, af Vaabenet at opvække Latter. - Begavet med et Slags Vittighed, der passede til hans letsindige Aarhundrede, havde han vel studeret dets Smag, men denne Letsindighed ophørte, og med den en Deel af Voltaires Hæder. Hvo skulde vel troe, at den begynder allerede at falme? Mænd af Jndsigter undres ikke derover, thi man maa tilstaae, at man talede alt for længe om den samme Forfatter og at han ikke besad Kraft nok til at understøtte denne uhyre Vægt af Navnkundighed. Oversat, taber han sig og synes vandet. - Hans Smag i Litteraturen, var sikker (?), men kun lidet omfattende. Medens han erklærede sig for det Yndige, Nøiagtige og Glimrende, bandlyste han mandige og originale Skjønheder, kraftfulde og høie Arbeider. Man har sagt at han frygtede Geniet. Endelig syntes han at have villet maalet Talenterne med eet Maal og miskjende Naturens frugtbare og sublime Afvexling i de forskjellige Midler, den har givet sine Yndlinger til at skildre og besynge den. - Han havde ingen Sands for Musiken eller Øine for Malerkonsten, disse to Konster vare næsten tabte for ham. Det, han har skrevet om Konsten, da rer ikke, Præg af en følende Siel. Hans Arbeide var langt friere end hans tørre, usle og mavre Poetik Han havde mere Smag for Racine og Massillon end Shakespeare, Homer og Tacitus, han havde meget ilde læst Montesquien; han saae ikke alt i Montaigne og i Rabelais. Hans Jndbildningskraft satte sig op imod og angreb alt hvad der stred imod hans konstlede Smag. - Han maatte uendelig behage Fruentimmer og unge Mennesker, og dem, der morede sig og loe, troede ligefrem, at finde Lærdom og Sandhed. – For uophørligen at finde i ham den samme, behøver man kun at læse ham i Sammenhæng. Den tyveaarige Ynglings indskrænkede Jdeer beherskeds ham som 60 Aars Olding; han bearbeidede ikke sine Tanker, men sin Stiil. - En Sect, som indbildte sig, udelukkende at burde uddele Rangen, havde valgt ham til sin Hovedmand. Den vilde skjule med hans Navn den litteraire Jntolerance, der var bleven hans udmærkede Attribut; men efter hans Død, fandtes intet Navn saa imponerende, at det kunde grundfæste denne urimelige og latterlige Despotisme. Den er falden; Videnskabernes Republik er kommet sig igjen og burde beskjæmme disse elendige Tyranner. Han var en sand (2) Digter J og elegant Skribent; han har overvundet Fanatismen, og opvakt Foragt for Overtro; han har udbredt Tolerancens og Humanitetens Grundsætninger; han har forsvaret Uskyldigheden og den Ulykkelige med en virksom og ædel Varme, dette er hans Hæder Han har ikke arbeidet, det Store, han havde smaaligge og urimelige Fordomme. Han laante Forfængeligheden alt for meget Øre, han smigrede de Store og fornærmede haardt sine Modstandere. Han fornedrede sig til at skrive for Ryggesløse, dette er hans Feil. Man saae at han var det uforsonligste og hidsigste Menneske, naar hans Forfatter-Forfængelighed blev saaret. Der syntes at staae skrevet paa hans Pande, tilbeder mig og jeg vil rose eder. Man har i en alt for kjedsommelig lovtalende Lovtale kaldet ham: det J Man glemme ikke, at Mercier er en Franskmand, og at man i Frankrige har ganske egne Begrebet om en Digter. første tænkende Væsen. Det er en prentet Sottise.