Aalborg Stiftstidende, 1840-01-20
- Om det kongelige Lovbud angalende Gratialevæsenets Reform have nu de meest forskjelligtfarvede Blade eensstemmigen og til Sammes Roes udtalt sig, saa at det ikke er at tvivle om, at disse Yttringer ere Gjenlyd af den almindelige Mening. Men ikke mindre klart er det paa den anden Side, at Rescriptet ei kan være de Flere velkomment som ere der nærmest interes serede. Dog selv om disse Flere ikke lægge Mærke til, at Gratialer ere efter deres Natur noget Uvist, der afhænger af Gunst og Naade, saa maae de alligevel finde nogen Trost i den Omstændighed, at Rescriptet ikke i et Nu bryder Staven over hele Gratialevæsenet, men kun anordner derved saadanne Forandringer og Jndskrænkninger, som længe have været Gienstand for Folkets almindelige Ønske. Rescriptet hanlyser ei Gratiaalet som et Middel, hvorved Staten kan i særdeles Tilfælde afhjælpe occonomiske Misforhold, belønne Fortjenester, lindre Uheld; men Rescriptet hanlyser Gratialer som noget saaledes Fast og Bestemt, at det, eengang tilstaaet, kan gjennerholdes ved ny Bønskrift. Hvad der er Rescriptets Formaal, skal ikke vieblikkeligen, men efterhaanden, opnaaes, og følgeligen kunne de, der hidtil vare fuldkomment værdige til Naaden, og som nu med Bekymring modtage Budskabet om Kongens Villie, i selve de Ord, hvori denne er udtalt, oplyses om, at Naadens Dør ei ganske er tillukket, men at kun Adgangen til Samme i Fremtiden bliver trangere, dens Gaver sparsommere. Savn i større eller mindre Grad vil jo vistnok Rescriptet paaføre især Enkelte, men ligesom Tiden kan læge de dybeste Saar, saaledes vil Tiden bringe selv disse Enkelte til levende Erkjendelse af, at det Heles Vel bør i Anliggender af nærværende Natur have den overveiende Stemme. Naar Staten, paa hvilken særdeles betydelige Forpligtelser fra ældre Tider hvile, kan i en Udgiftspost, der efter sidst offentliggjort Finantsregnskab medtog 238,000 Rbd., opnaae successive væsentlige Besparelser, naar Ordningen af denne Post indeholder og antydet Forbedringer tillige i andre Finantsgrene, saa vinder ogsaa middelbart den Enkelte, der aldrig bør betragte sig adskilt fra det Hele. (Eft. Fædrel. og Hels. Av.)- Da Liigprocessionen standsede ved Frihedsstøtten, indtraf det sørgelige Tilfælde, at Commandeur Suenson, der var iblandt dem, der omgave Liigvognen, faldt bevidstlos om og kort Tid efter døde. (Berl. Td.) Red. af Touristen, troer at kunne slaae sine Læsere en Plade, ved at søge vore sidste Yttringer om dens usømmelige Færd, ved at anmasse sig en Jndignations Tilkjendegivelse paa Folkets Vegne, tydede derhen, som om vi selv havde indrømmet, at de indgivne Addresser ikke udtale det roligt dommende Folks Anskuelser og saaledes fortjene Misbilligelse. Men vi have yttret: skjøndt vel flere af de indgivne Adresser ikke udtale hele det roligt dømmende Folks Anskuelser osv. hvilket er en Pokkers Forskiel imellem den os inculperede Yttring, at de ikke udtale det roligt dømmende Folks Anskuelser, og ver Mening bliver derfor den samme som for, at, skjøndt adskillige af de af en lidenskabeligere Jld gjennemglødede Adresser ikke kunne antages at giengive hele Folkets Anskuelser, saa qvalificerer dette dem dog ingenlunde til Misbilligelse, end sige Jndignation, og berettiger allermindst en selvskabt Folke=Herold til at stillet sig paa Tribunen og paa Folkets Vegne, at støde i Trompeten. Touristens, jesuitiske Kned for at faae vore Ord givne en anden Vending er derfor mindre heldig lykket: men hvo kan vel undres over en slig Kjæmpe Dristighed, der jo altid følger med den øvrige Kæmpe=Natur og det virkelig i sit Slags Kæmpemæssige i hele Neckelmanns Løbebane. Har. Hr. Justitsraaden end saaledes vel tidligt, istemt sit Haroraab (i en lærd Commentar bemærker han, at dette Udtryk ventelig kommer af herud 1, saa skulle vi dog ingenlunde misunde ham den Fornøielse, om han virkelig maatte have faaet nogen af sine Læsere, der ikke have læst vort Blad, bundet paa Ærmet, at ogsaa vi, medens vi protesterede mod hans Anmasselse, indkommede Rigtigheden af hvad han havde fremstillet. Touristen synes at mene, at en Redacteurs Personlighed Jntet har med hans Redaction at gjøre, dog heri tager han mærkelig feil, thi lige saa nødvendigt det er, at den, som i Guds Huus forkynder Hans Ord, ogsaa selv følger det, lige saa meget er det Nødvendighed, at den, som prædiker Folkemoral og Folkeret, heller aldrig selv i mindste Maade har krænket denne, og at hans borgerlige Vandel er reen ca fri for enhver Skygge; thi hvor er ellers den moralske Garantii, som skal betrygge for Oprigtigheden og Sandheden af hans Ord, end mere naar han anmassende vover at udgive disse for at være hele Folkets: At iøvrigt N. ikke altid anseet en Redacteurs Personlighed for ligegyldig, fremlyset af hans Omtale om Redacteurerne af Fædrelandet i et foregaaende Nr.). Jmod Peer Syvs Folkelighed have vi Jntet at indvende; P. Syvs Sententser, som gamle Ordsprog overhovedet, indeholde saa mangen kraftig Sandhed, hvis Værd og Betydning forplanter sig fra en Tid til en anden, og hvoraf mangen en vel var værd at opfriske, imidlertid kommer det vel meget an paa Maaden, hvorpaa disse Ordsprog benyttes, og deres Anvendelse til lav borneret Tølperagtighed bliver vel aldrig folkelig, idet mindste hos den Deel af Folket, der ikke anerkjender Grovhed for den rette Folkerøst. At see Touristen, Redacteur ivre mod "Journalisternes franske Kaadhed, er virkelig originalt, naar man sær den Petulant, hvormed han selv i sit Blad boltter sig, f. Ex. i den sidste Artikel om Borgerrepræsentanterne, hvor han bl.A. paa haanlig Maade omtaler en agtet Borgers, Garver, Bjørns Gjenvalg som Borgerrepræsentant i Randets og yttrer, at der er et forunderligt, Ryk paa Garvere til at berede Byens Velvære. Naar i slige Yttringer ikke liggenden meest usømmelige Kaadhed, hvad skal da charakteriseres som saadan, og hvad skal man vel dømme om den Mand, der ikke engang undseer sig ved, paa en fornærmende Maade at omtale ældte Borgere i den Commune, der indeholder saa lidet hyggelige Minder om hans tidligere Forhold til Samme, Dog det ligger en Betoligelse i det roligt dømmende Folks funde Sands, der ikke ladet sig benikke af imponerende Blændværk eller overraske af kaad Uforskammenhed, og der ikke lader sig paatvinge nogen dristig Autoritet, men kun anerkjender som Folkets Stemme, hvad der udgaaer fra Mænd, hvis Handlinger lige saa fuldt som deres Ord kunne staae Prøve for Folkets Domstol. Hvad os angaaer, da agte vi iøvrigt ikke at fortsætte en Polemik med et Blad af den Natur som Touristen. Det skal kun glæde os at see os dygtigt udskjældt og nedsat i Samme, da vi vente at stige saa meget høiere i alle brave og rettænkende Borgeres Agtelse.