Viborger Samler, 1775-11-27
at J Mandagen den 27 November. P.M. Det er ei modtvillig Ondskab, der bevæger og tilat modsige en Mand, der saavel i Henseende til sine ypperlige Fortienester, som sit høie Embede, har vor fulde Høiagtelse. Ei heller er det en Slavisk Hengivenhed til den brugelige Oversættelse og den giængse Prædikestiil, der forbyder os at give Hans Høiærværdigheds Hr. Biskop Blochs Meening over Joh. 10, 12. 13. vort bifald. - Det er saa almindeligt iblandt de theologiske Lærde at lade sig henrive Tredie Aargang. Bbb. af Strømmen, at man alene nu og da seer en Mand, der har Mod og Jndsigt nok til selv at tænke, og forlade en Meening, der i Aarhundrede har været den herskende, og af mange tappre Forgiængere vedtagen. Hvor uskiønsomt da, og tillige ubilligt, om vi, indtage ne af Fordomme, ville søge at gjøre en Meening forhadt, som, enten fordi den ei før har været opfunden, eller dog ikke grundigen udført, kunde ansees for nye. Vor Aarsag til at skrive er alene en Tvil om, at Hans Høiærværdighed af ovenmelte Sprog har truffen den sande Meening. Hans egen ædelmodige Indbydelse tillader os at fremsætte vore Jndvendinger. Og her ere de. Hans Høiærværdigheds Oversættelse i sin heele Sammenhæng lyder saaledes: Men Daglønneren, og ikke værende Hyrde, hvis Eiendom Faarene ikke ere, be speider den Ulv, der er paa Veie, og overlader Faarene og gaaer fra sin Post, og Ulven røver dem og adspreder Faarene; Men Daglønneren gaaer fra sin Post, fordi han er en Daglønner, og det krænker ham ikke angaaende de Faar. 1. O. Mod Tox vil Hans Høiærværdighed. have brugt i en god bemærkelse. ViVi maae forud have afgjort, til hvem Frelseren med sin Tale sigter, om det er til sine Discipler eller Pharisæerne: Slutningen af det foregaaende 9 Kap. viser os ham i Ordvexel med Pharisæerne i Anledning af den blindfødte Mand. Det 10 Kap. 19221. lader os i det mindste formode, at disse endnu have været nærværende, og at den mellemværende Afhandling har fulgt umiddelbar paa det, som i 9 Kap. var handlet, siden her vare stridige Partier, og de endnu havde den blinde i frisk Erindring. Overgangen fra Sujettet i 9 til Lignelsen i 10 Kap. er ikke unaturlig og kan ei kuldkaste vor Formodning. V. 6. bestyrker den særdeles. Til hvem have Pron. rel. Apros, eremot Hensigt, om ikke til Kap. 9 v. 40, Og endeligen giver Forklaringen af Lignelsen v. 7. 89, og den modsatte Sammenligning v. 10, os en temmelig Vished om, at vor Formodning er rigtig. Hvem skulle vel her forstaaes ved v. 8. 2den, og, Anet, om ei de, om hvilke det hedder Matth. 233, H. Lærer Sler 10 les rø Jngen, og v. 25. Lodder Jsecies egners 16 angaales. s. v. 15. Vi antage da som vist (indtil vi overbevises om det modsatte) at Pharisæerne ved den foregaaende Lignelse have været nærværende, og at den indeholder en modsat Sammenligning imellem Jesum og dem. Jntet kan give os mindste GrundBbbr. til at tvile om, at jo den følgende Lignelse er en Fortsættelse af een og samme Tale. Jndholdet troe vi og at være det samme, og heele Forskiellen at beroe blot paa billedernes Adskillighed. Vi troe og her saavel som i forrige Lignelse en modsat Sammenligning (Vi kunde anføre den; Men da vi ei kan giøre den rigtigere end Bengel, vil vi er udskrive ham.) Denne er vor Paastand, og vi haabe den ei ansees ugrundet, naar vi kan bevise, at de anførte 7 vores Frelsers Udtryk egent ligere og lettere kan forklares om vores, end Hans Høiærværdigheds Meening (Meere følger.) Nyeheder.