Berlingske Tidende, 1809-06-02
Wien den 16de Mai 1809. Wiens Jndvaanere rose Erkehertug Rainer. Han var Gouversteur i Wien, og da han erfarede de af Keiser Frant den 2den anordnede tevolutionaire Forholdsregler, vægrede han sig ved længere at vedblive sit Gouvernement. Erkehertug Maximilian blev sendt i hans Sted Denne unge Prinds erklærede med den Jntonseqvente, som var en Følge af hans Alder, at han vilde lade sig begrave under Hovedstadens Ruiner. Han lod urolige Mennesker og Omløbere, som altid ere saa talrige i en stor Stad, komme til sig, bevæbnede dem med Piage, og Uddeelte alle de Geværer iblandt dem, som havdes i Forraad i Arsenalerne. Forglædes forestillede Jndvaanerne ham, at en Stad som var stegen til saa høien Grad af Glands, ved Offer af saa meget Arbeide og saa mange Skatte, ikke burde udsættes for de Ødelæggelser, som Krigen medfører. Disse Forestillinger opvakte hans Brede og hans Raserie gik saa vidt, at hans Svar blev blot en befaling at kaste Bombeds- og Hauble Kugler paa Forstæderne, som kun dræbte Wienere, da det Franske vare beskyttede af deres Forskandsninger og sikkre ved Krigs vane. Wienerne vare i Frygt og Skræk og troede sig forlørne, da Keiser Napalen for at skaane Hovedstaden for den Ulykke, som følger et vedvarende Modværge, gjorde dette hensigtsløst ved at gaae over en Arm af Donau, og lade Prater besætte. Kl. 8 kom en Officeer til Hertugen med den Efterretning, at der blev slagen en Broe, at et stort Antal Franske vare svømmede over og vare allerede paa den anden Strandbred. Denne Efterretning bragte den rasende Prinds til at bleegne, og opvakte Frygt i hans Sind. Ilende gik han igiennem Prater, han sendte hver Bataillon, han mødte, over Broen, og reddede sig uden at have truffet nogle Anstalter eller at have overdraget den Kommando, han forlod, til nogen, og dette var den Mand, som en Time forhen forsikkrede, at ville begrave sig under Hovedstadens Ruiner. Det Lothringske uses Katastrophe er forudseet af fornuftige Mænd af den meest modsatte Mening. Monfredini havde forlangt Andienz hos Keiseren for at forestille ham, at denne Krig længe vilde ligge tung paa hans Samvittighed, at den vilde drage hans Huses Undergang efter sig og at de Franske snart vilde være i Wien. "Bahl Bah, svarede Kriseren, de ere alle i Spanien." Thugt har benyttet sig af den Fortrolighed, Keiseren forhen har havt til ham, at giøre igientagne Forestillinger. Fyrsten af Ligne sagde høit, jeg troede at være gammel nok for ikke at overleve det Østerrigske Monarke, og da den gamle Grev Wallis saae Keiseren at afreise til Armeen, sagde han i det er Dorius, som iler Alexander imøde; han vil faae samme Skjæbne. Grev Ludvig Cobenzl, Hovedaarsag til Krigen 1805, skrev paa sin Sotteseng, 24 Timer før sin Død, et kraftigt pathetisk Brev til Keiseren. Deres Majestæt, skriver han, maae føle sig lykkelig ved den Forfatning, hvori Presburger-Freden har sat dem; De er i anden Rang blandt Europas Magter; denne er Deres Forfædres Rang. - Tænk ikke paa at føre en Krig, til hvilken De ikke er udfordret, og som vil have Deres Huses Undergang til Følge. Napolevn vil blive Seierherre og faae Ret til at blive uovertalelig. - Denne sidste Handling af Cobenil har givet hans sidste Øieblikke nogen Jnteresse. Ministeren for det indenlandske Departement, Førsten af Zinzendorf, flere Statsmænd, der som han holdt sig fra Øieblikkets fordærvelige og ulyksfulde Blændværk, mange andre fornemme Personer og alle anseelige Borgers vare af samme Mening og yttrede den høit. Men - Franzden 2dens ydmygede Stolthed, Erkehertug Carls Had til Russerne, den Krænkelse han følte ved at see Rusland saa nøie forenet med Frankrig, Engellands Guld, hvormed Ministeren Stadion blev bestukket, en Stok Qvinders Letsind og Jnconsequenze, Gesandten Metternichs Skinhellighed og falske Beretninger, Rasumowsks Jntriguer, Dalpozzo, Schlegel, Gene og andre Eventyrere, som Engelland underholder paa det faste Land forat skifte Tvedragt, har bevirket denne udesindige og ugudelige Krig. Førend de Franske bleve Seierherrer paa Kamppladsen, sagde man, at de ikke vare talrige, at der var ikke flere af dem i Tydskland, at Korpserne bestode kun af konskribeerte, at Kavalleriet gil til Fod at Keisergarden var i Oprør og Pariserne i Jnsurrection imod Keiser, Napoleon. - Efter vore Seiervindinget har man sagt, at den franske Armee var utallig, den havde aldrig bestaaet af mere krigsvante og tappre Folk, at Soldaternes Hengivenhed til Napoleon giør den 3 til 4 Gange stærkere, at Kavallerier er prægtigt, talrigt og frygteligt; at Artilleriet, som er bedre forspændt end nogen anden Nations, gik frem med Lynets Hurtighed. - Svage Førster, Fordærvede Kabinetter, Uvidende, letsindige og inconseqvente Mennesker. Disse ere de Falstrikker, som Engelland i 15 Aar lægger forEøer, og J styrte der; endelig er den Katastrophe indtruffen, som I have forberedt, Fastlandets Fred er for bestandig sikkret. I Gaar har Keiseren mynstret General Nansauris Diolsion sværk Kavallerie, han har meget roest denne skiønne Division, som efter ensaa virksom Campagne endnu kan fremstille 5000 brugbare Heste.