Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1806-10-18
Kjøbenhavns Caracteristik. Gudsende. Ligesom man fordum kaldte Rom Verdens Dronning, saaledes kunde man nu ogsaa kalde Kjøbenhavn Dannemarks Dronning. Dets Dyder og Lyder, dets Visdom og Daarligheder synes at være Mønstre for de øvrige større og mindre Kjøbstæder i begge Riger. Residenten er Hjertet i det store Statslegeme, hvor alle de Canaler, som føre Livssaften frem og tilbage. begynde og endes. Den er den Kilde, hvor fra al Visdom hentes, den Planteskole, hvori al Lærdom og Konst opvoxer, det Universalen stitut, hvor Staten opdrager sine Embedsmænd, lige fra Flokkeren paa Anholdt indtil Commandanten paa Vardshuus. Men med alle de ubeskribelige Fortrin, den besidder, kan man i det Hele dog ikke sammenligne dette nordiske Athenen med andet end en caracteerløs Flane, som bestandig kun higer efter Forandring og pønser paa at metamorphoseres. Det vilde ikke være noget utaknemmeligt Arbeide, dersom nogen vilde paatage sig, at skildre os denne Stad i de tuindformige Skikkelser, den i de sidste tyve Aar har paataget sig. Hvilke Omveltninger i Smagen, Litteraturen, Sæderne og Levemaaden, Hvo skulde kunne gjenkjende i disse himmelhøie Pragtbygninger, disse glimrende Høiloftssale, de lave Huse, hvori vore tarvelige Oldfædre nøde Sundhed, glade Dage og huuslig Lykke, Hvo skulde troe, at det Kjøbenhavn, som nu beundrer alt hvad der er fremmed, opmuntrer, belønner og overøser med Guld og Æresbeviisninger Alt hvad der kommer fra Rhinens Bredder, fordum var Fødestavnen for kjekke Nordboer, der satte deres Stolthed i Alt hvad der var Dansk og gjorde sig en Ære af, at kaldes Danske, Hvo skulde troet, at det Sprog, hvori Holberg skrev og Evald sang, skulde blive nedværdiget af Landets egne Sønner og fortrængt af Nationers Tungemaal, der neppe værdige det at kjende det af Navn, I dette Øieblik existerer der hos os ingen Nationalsmag, ingen Følelse for det sande Nationale, ingen litterair Domstoel, hvis Stemme have nogen Vægt hos det store Publicum, ingen, som har Mod til at fremtræde mod inden og udenlandske Skrydere. Alting synes at hvile i en sand Dvale. Men naar man undersøger denne Sag nøie, saa finder man at det er følge af Tingens Natur, efter en overdreven Spænding følger sædvanlig en overdreven Slaphed. Der gaves Perioder, hvor man hos os tog fat paa Alting med en Voldsomhed, som om man vilde ryste den hele Bygnings Grundstøtter. En Feil, som vort Kjøbenhavn nok har tilfælles med flere store Stæder, er den: at man i sin Henrykkelse og i sin Beundring, i sin Roes og i sin Dadel aldrig kjender her nogen Middelvei. Man behøver ikke at gaae længere end et Decennium tilbage i Tiden, for at overbevises herom. Da Frankrige første Gang afkastede et utaaleligt Aag - da man begyndte at tale høit og Menneskets Rettigheder - med hvilken Overilelse gik man ikke frem, Med hvilken Bitterhed talde man ikke om Adelen? Hvor uanstændige, fornærmelige og terroristiske vare ikke de Udtryk, hvormed man forsvarede Menneskehedens store Almeenanliggende, og da man drømte sig en Stand, for aldrig kunne existere Men hvad var Følgen? Den Sæbeboble, som vi, under Navn af Frihed og Lighed, saae opstaae i Frankrige, og som saa mange Skribenter toge fat paa med saadan Eftertryk, som om den kunde være af reent Marmor, - braft, og rødmende saae de den forsvinde som Dunster i Luften.