Jyske Efterretninger, 1793-03-22
Udi den af Hr. Krigs- og Land=Commissair Fons i Viborg den 13 Februarii d. A., udgivne Placat sees: at den sædvanlige Land Milice Session for det Nordre, Jydske District, vorder for indeværende Aar, i Følge Kongl. befaling, foretaget paa Aalborg Raadstue efterfølgende Dage Fredagen den 12 April, møder følgende Sogne: Woer, Dronninglund, Hellevad, Wrensted, Thiise, Steenum, Hellum, Ørum, Hallund, Tolstrup, Serritzlef, Vesterbrønderslei, Østerbrønderslef, Jerslef, Ulsted, Hersens, Hammer, Alstrup. Løverdagen den 13 April, følgende Sogne: Hals, Østerhassing, Vesterhassing, Sulsted, Aabye, Biersted, Wadum Sundbye, Hvorup, Frue, Giøl, Vesterhiermeslet, Jngstrup, Saltum, Huune, Alstrup, J smark. Mandagen den 15 April følgende Sogne: Budolphi, Sønderholm, Nørholm, Freilef, Svenstrup, Hornum, Bids, lef, Veggerbye, Aardestrup, Ellitzhøj, Graulef, Suldrup, Woxlef, Nibe, Sønderup, Budderup. Tirsdagen den 16 April, følgende Sogne: Clarup, Storvorde, Nørretranders, Søndertranders, Lillevorde, Seigl flod, Mou, Guddum, Gunderup, Rondrup, Neufling, Wolsted, Ferslef, Dahl. Onsdagen den 17 April, følgende Sogne: Bælum, Brøndum, Lyngbye, Soelberg, Schibsted, Thorup, Kondrup, Siem, Schiørping, Fræer, Gierding, Blenstrup, SønderkongerslefNørrekongerslef. Det første og andet Hefte af det Haderslevste Maanedsskrivt til almeennyttige Kundskabers Udbredelse, indeholder iblandt andet et meget interessant Brev fra en Bonde til hans Ven i Kiøbenhavn, hvorved han søger at overbevise ham om, at Bondestanden fortiener at ansees for vigtigere, end de fleeste fornemme Kiøbstedfolk i Almindelighed pleie at gjøre, og at Bønder ere ikke aldeles uværdige til at agtes og elskes af dem som deres Medborgere og Medbrødre. Til en Prøve vil man anføre noget af dette læseværdige Stykke: Hvad kan mere glæde et Menneskes Hierte end Naturens, den store og herlige Naturs, frie og ofte igientagne Betragtning og Nydelse, og hvo har større, Anledning og bedre Leilighed dertil end en Bonde, der daglig lever, og røres midt i Guds deilige Natur. Den vide Mark, den prægtige Himmel, den friske Luft styrker baade Legem og Siel, og jeg kan forsikkre Dig, at jeg ofte ikke allene har været nær ved, at faae omt afden tykke Luft, og usunde Qvalm som findes i nogenledes store Kiøbstæder, men at jeg endog har været misfornøiet og uroelig, indtil jeg igien kom uden for, og kunde ste ret omkring mig O hvor megen Fornøielse giver Guds store og smaa Skabningers Beskuelse enhver opmerksomTilskuer. Hvor mange opmuntrende Betragtninger over Skaberens Viisdom og Magt, Godhed og Forsorg, foranlediges vi Bønder til ved vores idelige Omgang med Naturen. Og naar vi gaae bag Ploven eller sidde paa vores Vogn, saa ligesom indbyder alting os til Betragtninger som forædle Hiertet, opfylde det med Tillid til den Algode, og bestyrke os i det Forsæt, ikke at blive ulydige imod ham. Sandelig deri nyde vi et stort Fortrin for dem der dagligen see og høre næsten intet andet end det som kan opfylde Hiertet med Forfængelighed, Letsindighed, Religionsforagt og Kierlighed til Synd og Laster. Jeg tilstaaer gierne, at ikke alle Bønder bruge disse Fordele som de burde, men de have dem dog, og kunde bruge dem bedre end nogen anden. Der findes og virkeligen flere Naturens Jagttagere iblant dem, end Du kanskee tænker, og skulde endnu findes langt flere, dersom de i deres Ungdom vare blevne opmuntrede, og anførte dertil. At det med Tiden skal blive bedre i dette Stykke haaber jeg ganske vist, ja jeg mærker, at Opmærksomhed paa Guds Skabninger, og Glæde derover allerede begynder at udbrede sig meere og meere iblandt os Viere her saa lykkelige, at vi har baade en Skolemester og en Præst som opmuntre især Børnene dertil, og ved Børnenes Fortællinger og Spørsmaale opvækkes mange Gamle til at give Agt paa Ting, som de hundrede Gange have seet uden videre Eftertanke. Og for den liden Umage de anvende derpaa lønnes de med en sand Fornøielse. Jkke mindre ædel er den Fornøielse vi Bønder, nyde, naar vi forestille os, at vort Arbeide er et af de allervigtigste og allernødvendigste i Verden og at vi ved samme forskaffe vore Medmennesker de alleruundværligste Fornødenheder Tusinde Ting hvormed mange Hoveder og Hænder sysselsættes, kunde man til Nød undvære, men Brød og Fodevahre kan man ingenlunde undvære. Er det da vel en lastværdig Stolthed naar jeg føler hvor vigtig mit og mine Medbrødres Arbeide er for Landets Jndvaanere? Er det ikke en sand Fornøielse midt i det tungeste Arbeide at tænke, at jeg derved frem for mange andre gavner mine Medborgere? Jeg troer aldrig at jeg kunde nyde saa reen en Glæde, dersom jeg blot arbeidede for Menneskenes Magelighed eller Forfængelighed. Jeg igientager hvad jeg forhen har sagt: jeg foragter vel ingen Slags gavnlig Arbeide, men jo vigtigere dets Nytte er, destomeer fortiener det dog at agtes, og desto reenere Glæde maae det foraarsage den, der anvender sine Kræfter dertil. Derfor priser jeg mig lykkelig at Forsynet har sat mig i denne Stand. Du seer altsaa kiere Ven! at jeg er langt fra at være utilfreds eller misfornøiet med min Forfatning. Endnu et vigtigt Fortrin have vi deri, at viere ikke nær saa afhængende af andre Menneskers Luner, som de allerfleste øvrige Mennesker. Naar vi svarer vore Skatter og Afgifter, og fornærmer ingen, saa brude vi os om intet Menneske. Vil der nogen uforskyldt unddrage os sin Yndest, saa kan det vel fortryde os, men stade os i vores Næring kan det ikke. Naar en Haandværksmand taber Folkets Yndest, saa lider hans Jndkomster derved. Naar Officeren er i et ondt Lune, saa gaaer det ud over hans Undergivne. Naar en Embedsmand har en vranten Foresat, saa er han ildes plaget. mindre. Vores Næring og Velfærd beroer, foruden i nok saa ondt Lune, saa trives derfor vores Qvæg ikke derfor vores Korn lige godt. Om vore Misundere ere Men enten Folk seer suurt eller mildt til os, saa voxer vores egen Fliid, paa Jordens Frugtbarhed og Veir ligets Beskaffenhed, altsaa paa Guds Bestyrelse og Velsignelse. Og det er uden Tvivl bedre at vær afhængende af den uforanderlige gode Gud, end af forandetlige og egensindige Mennesker.