Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-05-27
Om en tiltagende Fordærvelse. blandt Dyrene. (from Blackwoods Edinburg Magazine) (Sluttet.) Det første Exempel paa en fordærvet Caracteer, blandt Dyrene, findes i den berømte Sag med Murdeiston og Millar, hvis Forhør var uheldigt for de beskyldte Tobenede, og som man almindelig forsikkrer) ogsaa for deres fiirføddede Hjelper og Anstifter: Murdeiston beboede en Gaard paa de nordlige Banker af Tweedfloden og næsten lige over fordet gamle Baroniesæde Traquair. Millar den anden af Lungs Yndlinger. - boede hos ham som Hyrde og de arbeidede begge i deres Kald at stiæle Faar med uafbrudt Flid og Vedholdenhed. Naar de gik hjem med deres stiaalne Qvæg, søgte de endog om Natten at undgaae Bankerne af Floden, eller de Veie, der førte ned til Dalen gjem nem de tilgrændsende dybe Huulveie, de søgte hellere at komme langs med Bjergtoppene, som adskiller den lille Flod Leithen fra Tweed, men endog her var det farligt, thi Hyrderne see leilighedsviis til deres Hjorder endog for Dag, og ofte naar Millar havde drevet hans Rov langt borte, fra og medens han endnu var hele Mile fra Hjemmet, og de østlige Høie begyndte at farves af det klare Dagskiær, overlod han det til hans Hunds Bestyrelse, og nedsteeg selv til Bankerne af Leithen udaf hans Vei, for at man ikke skulle troe at han havde noget dermed at bestille. Parrow (dette var Hundens Navn, endskjøndt 3 eller 4 Mile fra hans Herre, vedblev med Ombyggelighed og Taushed, at bringe Faarene fremad til den Mark, som hørte til Murdiestons Gaard, hvori man hverken spurgte eller forundrede sig over at hans Herre ikke var kommen. Ved Siden af det straaetækte Vaaningshuus, stod et af hine gamle fiirkantede Taarne eller Forraadshuse, hvis maleriske Ruiner prydede Flodens Strandbred, og hvilke laae langs de sydlige og nordlige Banker, i Almindelighed tre eller fire hundrede Alen fra den, undertiden paa Toppen og undertiden i det Hule af en Høi. I Hvælvingen af dette Taarn, pleiede disse Mennesker at skjule deres stiaalne Faar, og medens Resten af Gaardens Folk, var i Kirken om Søndagen, pleiede de at bruge deres Knive, og at aftrykke med et heedt Jern, et stort O paa begge Sider af Dyrets Næse for at udslette den sande Eiers Mærke. Medens hans Medskyldige vare saaledes beskjæftigede, holdt Yarrow Vagt, udenfor og gav ufeilbarlig ved hans Gjøen tilkjende, naar Nogen som de ikke ønskede, nærmede sig. For at forandre Skuepladsen for hans Røverier, satte Millar en Nat over Tveedfloden og tog Veien til en Bondegaard, som laae i en meget vild Egn, mellem Bjergene i Selkirkshire, og da Faarehyrder i Almindelighed ere meget godt bekjendte, fandt han ingen Vanskelighed i at samle en Deel af en Hjord, og tage det Antal med sig, som han fandt passende. Faar ville nødigen stige ned ad Høider om nattetider og endnu mindre svømme over en Flod. Millar for at vogte sig saameget som muligt for at blive seet af Mennesker, tog Veien langs ved Toppen af Wallacehøi ligeoverfor, og havde i Sinde at lade dem svomme tværs over Tweedfloden. Men da hans Rov, var taget fra den meest bortliggende Deel af Gaarden, var det hændelsesviis for det Medste, gamle Faar, som af alle Slags Faar ere de meest halsstarrige, og alle de Konster denne erfarne Mand og hans kloge Hund gjorde for at faae dem dertil, vare forgiæves. Millar blev imidlertid ved at bestræbe sig derfor indtil Daggryet, advarede ham om, at ethvert videre Forsøg ville, stride mod hans sædvanlige Forsigtighed. Nødig, ville han rigtignok forlade sit Bytte, da han, naar han blot kunne komme over Aaen, kun havde en Fjerdendeel engelsk Miil til det gamle Taarn; han overlod derfor, som han saa ofte havde gjort, Foretagendets lykkelige Udfald til Parrow (Hunden); satte selv over Floden og gik hjem. Han opmuntrede Hunden med sin Stemme, medens han endnu var nær nok til at blive hørt, uden at tildrage sig nogens Opmærksomhed. Den paalidelige Par row pauserede ikke, eller kjønnedes i sine Bestræbelser; hele Arbeidet laae nu paa ham, og han drev i nu Faarene saa rasende fremad paa høire Side og derpaa igjen paa venstre, at to af dem styrtede ned i Floden og druknede, da de ikke igjen kunne komme i deres rigtige Stilling, fordi de Andre trykkede saa stærkt paa dem; imidlertid var han dog uhældig - og han vidste ogsaa hvad Fare, der var, i at blive feet ved høi lys Dag om Morgenen, at drive Faar frem af den Vei, de ikke skulle gaae. Man saae dem noget hen paa Dagen, ganske trætte at tage deres Vei hjemad, med et Mærke Millar havde underveis i en ensom liggende Faare=Fold sat paa dem. Millar selv var forundret over Faarenes Halstarrighed og Hundenes Vedholdenhed. Og han fortalte Historien i Fængslet, kort førend han fik sin Dødsdom, til en respektabel Forpagter. Murdeiston og Millar bleve henrettede og man troede i Almindelighed, at Yarrow skulle have samme Skjebne. Dog neil Hunden blev kjøbt af en Landmand deri Naboelauget, men var ikke skikket til noget ærligt Arbeide, og da hans Herre ikke havde noget andet at bruge ham til, lagde man Mærke til, at han endog viste mindre Klogskab end en almindelig Faarehund.