Kiøbenhavns Postrytter, 1796-11-25
Paris, den 7de November. Der var for en ikke lang Tid siden en meget hæftig Debat i 500s-Raadet, angaaende en vis Louise d'Epagne, Datter af en emigrert Marquis d'Espagne, men som selv ikke havde været emigreret, og som reclamerede sin Arv efter sin Moder, der var død inden Revolutionen, og altsaa ikke kunde have forbrudt den. Denne Arv var indvikklet med i Massen af hendes Faders seqvestrerede Eiendomme, som en Repræsentant Abolin havde ladet sig tilslaae. Den Commission, der var nedsat at give Jndberetning om hendes Ansøgning, forestilte Sagen aldeles til hendes Fordeel, adskillige Medlemmer talte kraftigen for hende, og lod eftertrykkelige Vink falde om den Mistanke, Lovgivningen paadroges, at den her begunstigede en Collegas Ran. Men den i denne Tidspunkt saa mægtige Bourdon de l'Ose tog Ordet, sagde, den der havde ladet sig tilslaae hendes Eiendomme, havde her blot handlet, som Borger, og ikke som Repræsentant; dette kunde altsaa her ikke komme i Betragtning; han æskede altsaa hendes Forlangende afviist, hvilket ogsaa hans Majoritet i Øyeblikket vedtog. Louise d'Espagne, som var tilstæde i Salen, havde, da hendes Sag blev foretaget, begivet sig hen til Ansøgernes Skranke, da hun nu mod Formodning saae Udslaget blive mod hende, overmandedes hun af sin Forbittrelse, og raabte med Fortvivlelsens Tone og Gebærde: "nu er der da ikke andet for mig, end at bede Repræsentanten Abolin om Almisse." Formedelst denne uhøviske Opførsel blev hun bragt ud af Salen; men den Opsigt, Sagen havde gjort, formindskedes ikke derved. Den paagieldende Deputeret Abolin var midlertid fraværende, for - sagde hendes Talsmænd i Lovgivningen – at sætte sig i fuld Besiddelse af de tilslagne Godser. Ved sin Hiemkomst fandt han sig bevæget, saavel ved den offentlige Meening, som ved sine Nag, til at tilbagegive Borgerinden Espagne hendes Fædres Arvedeel. Trykkefrihedens skamløse Fiender, – udraaber la Gazette Nationale ved denne Leylighed – vover at nægte, at denne Uretfærdighedens Oprettelse, denne Tilbagevenden til Retskaffenhed er af dens Velgierninger. Havde den end ikke uden den Fordeel, at den undertiden kan kue den Mægtige til Retfærd, burde J dog stedse ære den, hvis ellers noget var eder ærværdig, Ran og Tyverier gaae græsselig i Svang i Frankerig. Bernard Lagrave har anmeldt, at Røverbander paa 3 til 400 giennemflakke Landet i visse Departementer, at de binde Agerdyrkerne, og steege deres Arme og Bene ved en stærk Jld, indtil de bekiende, hvor de have deres Penge. En Repræsentant Bollet er blevet ilde saaret og udplyndret af dem. Deres Haandteringsnavn er Varmerne (les Chauffeurs) der er nedsat en Commison, for at finde Midlerne til at tilbagebringe den offentlige Rolighed. Elleve Røvere brød ligeledes i samme Dage ind i et Huus i Fontenay, tæt ved Vincennes, under Paaskud at søge undveegne fra Grenelle Leiren, saarede dødelig Gartneren, der vilde giøre Modstand, skiød 7 eller 8 Skud efter hans Kone, som løb bort, og raabte om Hielp, gav en Kammerpige, som flyede ned i Kiælderen, to farlige Kaardestik, men blev nu selv bange over Skrigene og Skuddene, og løb bort, uden at tage noget med. De vare for det meste meget velklædte, og syntes saalidet vante til deres Haandtering, at de, der satte Huusherren Pistolerne paa Brystet, zittrede mere end hanEn Fierdinqvey fra Paris er en Berline bleven anholdt og plyndret af fire Røvere, og en Skuespiller paa Feydeautheatret, Gaveaux, har ligeledes lidt betydeligt, da Type, medens han var henne at spille, ere komne ind i hans Boepæl, og haver ranet alt, hvad de kunde faae med dem, hvilket man – formodentlig noget overdrevet – anslaaer til over 20000 Rigsdalers Værdie. Midlertid tage Journalisterne, som ere opbragte, saavel over Directoriets Budskab, som over Postpaalægget, en ikke upassende Anledning heraf til at foreholde Politieministeren Cochon, at han gjorde bedre i at holde middelbar og umiddelbar Opsyn dermed, end at vilde have Journalister og Skribenter under saadan Opsigt. Loven om Postpaalægget paa Journaler gik heller ikke af uden store Debatter. Fabre meente, at vel ikke de Journalister, som gjorde sig Umage for at udsprede en god Almeenaand, burde betynges med et byrdefuldt Paalæg, men at Regieringen dog ikke skulde betale Forsendingen af deres Journaler. Han foreslog altsaa i Følge Ministrens Forslag, 3 Sols paa Arket. Boissy d'Anglas kunde ei finde sig i dette ny Vringlen. Der var alt efter sex til syv forskiellige Forhandlinger givet, og af Oldingsraadet sanctioneret en Lov om denne Afgift, nu foreslog man at fordobble den, hvilket han fandt baade upassende og ubilligt. Real vilde gaae en Middelvey, og bestemte Paalægget til to Sous. Rouzet voterede, som Boissy, for Dagens Orden. Roux de la Marne vilde have Sagen hiemsendt til Finants og Udgiftscommissionen, hvilket Bion nægtede at være fornødent, da den alt havde været der, og erindrede han tillige, at hvis man vilde forhøye Paalægget – var det blot for at begunstige de Journaler, Directoriet bortsendte under sit Segl. Delahave paastod ligeledes, at det var Midlet til at hindre Agerdyrkeren og Landmanden at læse Journaler, og at give Directoriet Leilighed at forvandske den offentlige Meening, ved at have EneForsending for sine Journaler. Pelet de la Lozere var af samme Meening. Men Thibault – der ikke havde glemt – siger en fransk Journal – hvad Journalerne havde tænkt og sagt om ham om hans Reduction af 4 Sols Stykkerne, erindrede Raadet, at det hverken maatte være gavmildt eller giæk, og stemmede for Re als Meening. Den værste Jndretning, sagde Conchery, en Regiering kan giøre, er, hvad der hæmmer Trykkefriheden. Denne angribes ikke, uden af dem, der ville tilrane sig Magten. Dette ville vi ikke, lad os altsaa ikke kue den. Lad Journalerne være gode eller slette. J kan ikke hindre Journalisterne fra at skrive saa vil J hindre dem fra at blive læste; man vil sige, at J ikke vil herske, uden ved Rædsel, og at J nøde Borgeren til Taushed. Jeg stemmer mod Tillægget. Bourden paastod nu, at Coucher ikke var ved Spørgsmaalet, men veeg selv derfra. Pastoret, som Ordet tilkommer, hindres ved Støy at tale, Debatten æskes sluttet, og Reals Forslag vedtages. Dog fik Gilbert Des molieres tilføyet, at ingen Journal maatte kunde sendes under Embedssegl. Herfra blev paa Fabres Forestilling Journalen le Defenseur undtagen, da den sendes til Armeerne.