Almuevennen, 1843-01-25
Denne Sag var i Roeskilde Stændersal som en om Byld, der ikke taalte den allerringeste Berørelse; den mindste Hentydning dertil i Stændercomiteesagen forkastedes, og hvad den jydske Forsamling gjorde til sin Hovedindstilling i hiin Sag, maatte i Roeskilde ikke engang komme til Afstemning. Jkke saa i Viborg; Jyderne kjendte ikke alene Folkets Ønsker og Trang, men de havde ogsaa Selvstændighed og Mod til at vedkjende sig og udtale disse, ligeoverfor Regjeringens veltalende, ordrige og tjenstdygtige Organ. Det var Oliemøller, Schytte som den 29de October oplæste et Forslag til at indgive en Petition til Kongen om: "At Delegerede fra alle 4 Stænderforsamlinger maa sammentræde, for at søge at ordne de statsretlige Forhold mellem Statens forskjellige Dele, samt at gjøre Forslag til Hs. Majestæt saavel herom, som om Jndførelsen af en til Tidens Krav og Folkets almindelige, i Forsamlingens Petition i 1840 udtalte Ønsker svarende friere Forfatning". Han motiverede dette sit Forslag dermed, at det Ønske om en friere Forfatning, hvis Tilværelse 1840 viste sig saa almindeligt, saavel ved de mangfoldige Petitioner, som ved det under Sagens Discussion Yttrede; det Ønske, hvortil Kilden ligger i Nationens Culturgrad i Forbindelse med den europæiske statsborgerlige Udvikling; det Ønske, som blev yttret saa levende, fordi en høihjertet og frisindet Konge havde besteget Danmarks Throne, og som isærdeleshed fæstede Rod ved Tanken om, at Tiden var uvis, naar denne vor ophøiede Konge, af hvem vi turde vente Sikkerhed for Statens Velvære i Nutid og Fremtid, efter Naturens Love kunde vorde os berøvet: – dette samme Ønske lever endnu, efter Alt hvad han har erfaret, i Folket, ligesaa varmt som dengang, og det vilde derfor være Forsamlingens Pligt, saavel mod Kongen som Folket, atter at henlede Hs. Majestæts Opmærksomhed paa dette Nationens vigtigste Anliggende. Det maa imidlertid erkjendes, at i de statsretlige Forhold imellem Kongeriget og Hertugdømmerne og imellem disse indbyrdes, ligger betydelige Vanskeligheder for at indføre en, Alle tilfredsstillende, fri Forfatning, og da det maa erkjendes, at disse Forhold først maa ordnes, saa formener han, at Forsamlingen bør frembære den Bøn, at dette for Statens Existents høist vigtige Anliggende, maatte vorde Gjenstand for Hs. Majestæts særdeles Opmærksomhed, saa at de nævnte Forhold, saavidt muligt, snarest maatte vorde ordnede; thi Vanskelighederne og dermed Faren bliver større og større, jo længere den factiske Tilstand henstaaer uafgjort, og han troer, at Ordningen bedst vil kunne iværksættes, hvis de fire Stænderforsamlinger bleve bemyndigede til at udnævne et lige Antal af de dygtigste Medlemmer, der tillige besad Forsamlingens Tillid, for at disse kunde sammentræde i det nævnte Øiemed. Efter at dette Forslag var oplæst tilføiede Proponenten mundtlig flere Grunde for at anbefale det til Forsamlingen, af hvilket Foredrag vi udhæve følgende: Vi befinde os paa et Standpunct, som med en trængende Nødvendighed synes at fordre at der gjøres Noget i en bestemt Retning, saa at det kommer til at staae klart for Alle, hvad vi, naar indre og ydre Forhold forøvrigt kunne tilstede det, tør vente og haabe, og her kan kun Regeringen tage Jnitiativet (det første Forslag),Men medens saaledes Regjeringen svæver i Uvished om, hvad der bedst vil tjene til det almindelige Vel, medens Alt viser sig uklart for os selv, medens man fra de forskjellige Statsdele indgiver til Kongen hinanden modstridende, ofte aldeles uforenelige Andragender, medens der i Syden viser sig Tendents deels til Løsrivelse deels til Adsplittelse, og andre sørgelige Tidens Tegn, og medens man i Norden i de enkelte Stænderforsamlinger deler sig i Partier og Meningsuligheder om, hvad der er det Rette og Tjenlige for vort fælleds Vel – medens alt dette foregaaer, da hælder Dagen, og det lakker ad Aften. Sæt da, at Natten kom pludselig - hvor skulde da lyse og styre for os, Jeg skal aldeles ikke gaae dybere ind herpaa eller anstille nogen videre Betragtning derover, hvilket vilde føre mig ind paa deelicate Materier; men minde vil jeg dog om, at vi vist Alleene og allene sætte vor Lid, vort eneste Haab til vor ophøiede Konge. Men er dette nu en dyb Sandhed, da spørger jeg, er det da tilladt at hvile og lægge Hænderne i Skjødet, Er det ikke nødvendigt, at der arbeides, medens det er Dag, Er det ikke nødvendigt, at der, medens det endnu er Tid – og det kan vistnok ikke skee for snart – plantes et Banner, hvorom de adskilte Partier, de adsplittede Deele idetmindste kunne samle sig, om det end ikke er at vente, at de strax kunne forene sig, Er det ikke nødvendigt at der sættes et Maal, hvorpaa alle Fædrelandsvenner ville fæste Opmærksomheden, og som kan samle og fængsle Jnteresserne? Til et saadant Maal sigter mit Forslag Commissarius var den første som tog tilorde. Han fandt Forslaget særdeles misligt; det ligger isærdeleshed Kongen paa Hjerte at fremme enhver velordnet statsborgerlig Frihed, hvorom man har det utvetydigste Vidnesbyrd i den friere Communalforfatning for Landet, som nu er i en lykkelig Fremgang; ved denne Communalforfatning vil udvikle sig en større Jnteresse for og en større Dygtighed til at behandle statsborgerlige Anliggender, en større Almeenaand, og det er vel muligt at herved i Tidens Løb vil dannes et Middel, hvoraf der kan fremgaae en forbedret Repræsentationsform. Vilde Stænderne nu gribe ind i Kongens Bestræbelser, saa vilde dette tyde paa en Mistillid, der snarere kunde standse end befordre Fremgangen til større Udvikling. Han tvivlede om at der var mange af Stændernes Medlemmer der havde det Overblik som behøves til at bedømme disse Forhold. De vanskelige Spørgsmaal om den fremtidige Thronfølge i de forskjellige Statsdele, er det en Gjenstand for Kongens Omhu at faae ordnede, men til den Ende kunde det maaskee være nødvendigt at træde i Forhandlinger med andre tildeels mægtige Stater, og det er indlysende, at det ikke vilde tjene til disse Underhandlingers Fremme, naar de bleve indledede ved Noget, der havde Udseende af en folkelig Impuls (Tilskyndelse) til Jndførelsen af en friere Forfatning. En Comitee som den foreslaaede, vilde ogsaa virke forstyrrende for de af Kongen paatænkte stænderske Comiteer. Han paaberaabte sig dernæst, at mange af dem der have udtalt sig for Ønsket om en friere Forfatning i de roeskildske Stænder, saa om Etatsraad Hvidt, Professor Clausen og Cand. Lehmann, vare gaaede ind paa Forslaget og stænderske Comiteer, og han vidste vel, at visse Blade havde søgt at kaste Mistanke paa disse Mænd, men dette er uden al Grund; dernæst paapeges, at Godseier Tuteins i "Dansk Ugeskrift fremsatte Forslag til en Constitutions Jndførelse, ikke synes at have vundet Sympathi hos Mange. At Procurator Christensens Amendement, der faldt sammen med Schyttes Forslag, blev afviist, og at enten hiin Deputerede eller nogen Anden der deelte hans Anskuelser, vilde nok Roeskilde have fremkommet med et saadant Andragende, dersom de havde troet at kunne sætte det igjennem, lægges Forsamlingen paa Hjerte, og han uddrager deraf den Slutning, at den roeskildske Forsamling er imod et saadant Andragende, og det kan neppe være tvivlsomt, at Stemningen i Hertugdømmerne endnu er langt mere derimod; det forekom ham saaledes, at der møder saamange Betænkeligheder og Vanskeligheder ved det foreliggende Andragende, at han ikke antog, at Forsamlingen vilde finde det passende eller hensigtsmæssigt at gaae ind derpaa. (Fortsættes.