Berlingske Tidende, 1834-05-31
(Slutningen af det i Gaars No. afbrudte Stykke.) Vi ville undersøge Cortesforsamlingens Færd i Aaret 1820. Da den var deelt i to Partier, de Constitutionelle, som udgjorde Majoriteten i Cortes, og de exalterede Liberale, bare ikke allene Congressens Handlinger, men ogsaa Revolutionerne i Ministeriet, afvexlende Præget af begge de overveiende Jndflydelser, snart de Maadeholdendes, snart de Exalteredes. De Sidste vare i Besiddelse af Magten ved Slutningen af dette sørgelige Tidsrum, og formaaede ikke eller havde ikke Tid til at give det indvortes System Kraft, for at kunne gjøre den udvortes Bevægelse Modstand, som dengang var afgjort modstridende deres Principier. De kunde ikke underhandle, fordi de saae sig altfor meget udsatte; og i det de indlode sig i en ulige Kamp med hele Europa, maatte de vorde Offere; og med dem ophørte endnu engang den constitutionelle Regjering paa Halvøen. Men Restaurationen i Aaret 1823 gjenoprettede i Spanien blot den absolut Regjerings Form, ikke det Væsentlige ved samme. Fordringerne paa en retfærdig, lovmæssig og sparsommelig Administration traadte i Stedet for constitutionelle Jdeer, efter Nogles Anskuelser eensgieldende med disse, efter Andres Mening som Forspil for et Repræsentativsystem. Jmidlertid have to store Begivenheder, begge i Aaret 1830, forandret Spaniens baade ind- og udvortes Stilling. Den ene var hiin af Kong Ferdinand VII udstedte Lov angaaende Thronfølgen, den anden Begivenhed var Revolutionen, som opløftede Familien Orleans paa den Franske Throne. Hvilken end Bevæggrunden var til hiin Beslutning af Spaniens Konge, er det dog vist, at en saa mægtig Jnteresse, som Thronfølgen, vilde i ethvert Land være Tvedragtens Brandfakkel, og maatte paa den allerede i to Partier adskilte Halvde vorde et Bytte, til Fordeel for et af dem. ZeaBermudez's Ministerium har forhalet denne Bevægelse, men ikke standset den. Hans System vilde forene Absolutismen med Prindsessens Rettigheder. Dette Ministerium har i Sandhed ikke grundet disse Rettigheder paa nye Jnteresser, men ved sin Færd har det blottet mange Tilhængere af Tingenes gamle Orden, til Fordeel for den ny Thronfølgelov. Den i Frankrige indtraadte Dynastie-Forandring satte Spanien i den Nødvendighed, tidligere eller sildigere at maatte nærme sig den repræsentative Regjeringsform. Dette System er i Frankrige consolideret ved Kronens egen Jnteresse, efterat Ludvig Philipp har besteget den Franske Throne ved en Act, som de Franske Royalister give Navn af Usurpation. Selv disse Royalister ville ei længere have nogen absolut Regjering. Man maa erkjende, at denne raske Følgerække af Begivenheder, har i Spanien gjort Ordene Constitution og Revolution synonyme. Men partielle Reformer, en fremskridende Regeneration, en langsom Tiltræden til den repræsentative Regjeringsform ligger i alle Classers Aand, med Undtagelse af Cleristet. J enhver Reform, ja selv i enhver Forbedring seer Cleristet blot den visse Bebudelse, af Tabet paa alle Fordelene ved dets Stilling. Derfor er denne Classe i Almindelighed Jnfanten Don Carlos hengiven og anseer hans Ret til Kronen som legitim, fordi den holder sig, saavel som ham selv, for at være erklærede fredløse. Hvad have vi i Øvrigt seet i Spanien, da Kong Ferdinand VII døde. Det, som vi see i Frankrige, i England, i Tydskland, overhovedet i alle Europas civiliserede Stater. Med et Ord: Det Gamle i Modsætning til det Nye. Dersom Partierne, hvilke disse end ere, grebe til Vaaben, saa vilde Kampen udbryde overalt imellem begge Extremerne, Republiken og Absolutismen. Men Spaniens Stilling er af den Beskaffenhed, at det er ikke umueligt, ja, tvertimod sandsynligt, at Roligheden vil vorde vedligeholdt der, midt i dette Lands ny Revolution. Alt vil beroe paa Regentskabets Viisdom. Paa Halvøen, som overalt, er man kjed af politiske Omstyrtninger. Man veed, at det ene Parties Feil gavne Modpartiet mere, end dettes egen Klogskab. De Feil, som bleve begaaede af det constitutionelle Partie i Aaret 1820, ere ikke at frygte af Dronningens Partie, hiin Revolution frem virkedes ved Oprør og naturligviis ved Democratiet, denne kommer derimod ovenfra og er i de høieste Classers Hænder. Cle ristet behøver ingenlunde, saalænge der ikke handles om en Constitution, som den i Aaret 1812, at frygte nogen Plyndring; og Erkebisperne tilligemed Bisperne ville desuden være meget glade over, at kunne atter træde ind i deres vigtige Pladser i de gamle Cortesforsamlinger, og ikke see sig satte i den Nødvendighed, at maatte skade den Agtelse, som de nøde i Publicum, ved Krænkelsen af den Eed, hvilken de have tilsvaren Dronningen, først som Prindsesse af Asturien og siden som proclameret Souverain. Modstanden i de Basquiske Provindser og Navarra er blot en Følge af den forevigede Konges altfor store Tillidsfuldhed og den, rigtignok tidligere erkjendte, Umuelighed i at kunne paa anden Maade, end ved Sværdet, fratage dem Privilegier, der saaledes misbrugtes og strede imod Halvøens Jnteresser, som hine, hvilke disse Provindser vare i Besiddelse af. Det Portugisiske Spørgsmaal er, med Hensyn til Dronningen, en mere moralsk end materiel Vanskelighed, som man kan fjerne ved en god Politik. Men i Øvrigt er Spaniens Spørgsmaal tillige Europas Spørgsmaal, og hvo der vilde til sin Fordeel drive dette frem kunde letteligen nedstyrte det over sit eget Hoved.