Københavns Adresseavis, 1786-12-12
Fundne og opdagede Sager. Den 11 December er paa Strandkanten af Charlottenlunds Mark funden en omkantreet liden Skibsjolle med 2 Aarer, noget beskadiget og uden Roer; hvilken af Eieren mod en passelig Bieracion til Folkene kan imodtages. J Anledning af det af Helsingøers Skolediscipler i AdresseAvisen indrykkede over deres elskede Lærers Tab, Christian Ulrich Bles. En nogens Klagesang meer billig kunde være, End Eders, som besang een elsket Lærers Død, J har den største Ret hans Urne høyt at ære; Thi af hans Lærdom just for Eder Nectar flød. Ey blot i Skolen; men selv Kirken vidne bærer, Naar han som Lærer stod for Kirkens Menighed. Kort, hver som kiendte ham, hans Aske sikkert ærer, Og glædes ved det Haab, at sees i Evighed. Men skal fra Helsingøer blot Klagetoner høres, Er ingen anden, som beklager Blesses Savn? Ach! Venner jo af mig og Sorgeharpen røres For Bles, som døde bort fra mig i Kiøbenhavn, Min Ungdoms beste Ven fra vores Skole Alder, Min ganske halve Jeg, imedens Du var her O! Du frugthare Ax for Dødens Lee alt falder; Du mageløse Ven! Dig seer jeg her ey meer. Kun billedet af Dig for mig bestandig svæver; Det bliver al min Trøst med Øyet fuldt af Graad, Saa ofte som min Siæl sig til Dit Minde hæver: Ja! til Alfader og afskiær mit Lives Traad. Da, da skal vi, endskiønt vi nu hinanden sne, Paa hiin den store Dag urykkelig og frit Blandt salig Aanders Tal igien hverandre favne. Skienk: Gud, derfore mig et Endeligt som Dit. Immo vero & laborum præmin abstult, neciest inanis a nobis in sepulcrummissus. missus leto Hypodidascalus, NRichs Christorforbs AABERC. Sed præmia contigerunt. hinc duorum prudentissimorum Virorum quorum sub moderamine in schola docuerat, non obscura de literarum in illo sinon scientia, tamen scientiæ studio, judicia; & honnorifica de ipsius moribus, erudiendt ingenia tractandique usu, & officii alliduitare, testimonia; illinc er multis, quorum infantia ora mentesque pueriles literis fingerat, præceptis formaverat, læta spes effforescentium ad dens quendam patria juvenum, Que quidem ad præmia annis abhinc undecimcum, anspicatissimis mitiis legis de reformanda re Scholastica laræludi pulverem ingressus fuerat. tanto animi ardore tamque constanti incumbebatat sibi, non nist bene de aliis merende, meritum quæ ri debere ostenderet. Neque illam rationem tum mutavit. cum, adstica valerudine, accedentibus annis, & ur gente suturarum rerum cura. se ipsum quedammode respiceere statut. & utilitatibus suis consulere. Quanquam hær ipfares il i fuit exitioNam, cum, qud sui svaserant, ad id consilium jam saa sponte inclinabat. at Scholastica & philologica studia, hucusque sibi præcipue adamata, cum theologicis permutare vellet (qui in Collega er absolut ante multos annos in academie cursu theologice nallum dum cognoverat ad æquiorem vite conditionem fructum) facile hos a sesimpetrabat. at horas a ludo subsecivas in multam sæpius noctem legendis meditandisque novæ disciplinæ placitis produxeritqud cum servatum illi aliquamdin luerat, enervatus paullatim virius, postremme insom factus, in morbum incidit. en que, non multos quidem post dies, sed vehementillimis exhaustis doloribus, faro fungitur, miserandus minus, cur fors præsentes potiuslaboresquam sperandos laborum fructus, interceperit. Naum, Fratrem, Amicum. Parentibus, Fratribus, Amicis tristi Vale, Vale, Vale, conclamantius. solamina his versibus præibar pietas HERMAVI AMBERd. D. e. Jo visselig tog han og sit Arbeydes Belønning med sig; Man lod ham ikke gaae uden den i Graven, Ham, der gik i Graven som Hører, Henrik Christopher Amberg. Men hans Belønning var, deels, at de tvende erfarne Mænd, under hvilke, som Skolens Rectorer, han lærte, lode see, at de kiendte ham, om ikke for at besidde Jndsigter, saa dog for at lægge Vind paa Jndsigter, og gave ham berømmelige Vidnesbyrd om hans Forhold, om hans Øvelse i at undervise og omgaaes de linge, og om hans Embedsflid. deels, at han af mange iblant dem, hvis Barndom han havde dannet til Videnskaber og Sæder, ned den Glæde, at kunne haabe Puglinge, der vilde fremblomstre til Fædrenelandets Prydelse. Og denne Belønning var det, han nu i elleve Aar, fra den Tid han under en nye Skoleforordnings lykkelige For betydning kom i Skolen som Lærer, med saa megen og saa fast Jver attraaede, at man kunde see, han troede at maatte erhverve sig Fortieneste allene ved at gjøre sig vel fortient af andre. Og denne Grundsætning forlod han ikke heller den Tid. da han formedelst skrøbelig Helbred, Aarenes Tiltagelse og af Bekymring for Eftertiden, begyndte at tænke noget paa sig selv, og sorge for sit eget Beste. Skiønt dette just blev hans Fordærvelse. Thi, da han efter sine Venners Raad besluttede at gaae over fra sit Yndlings Studium, det philologiske, til det theologiske. af hvilket han dog hos sin Collega, som for mange Aar siden havde erholdet theologisk Exammen, endnu ingen Nytte saae til bedre Vilkaar, og de Timer, han havde frie fra Skolen, ikke vare tilstrækkelige for hans Flid; saa overvandt han sig let til ofte at anvende en stor Deel af Natten paa sin nye Videnskab; men, da han havde holdet dette nogen Tid, toge hans Kræfter alt meere af ; han blev tilsidst søvnløs og faldt i en Sygdom, af hvilken han vel ikke efter mange Dage, men efter de beftigste Smerter,