Jyllandsposten, 1841-02-12
Pigen Maja havde imidlertid været sysselsat ude i Marken, men havde seet Per og Hustruen gaae oppaa Loftet, hvorover en heftig Uro befaldt hende og denne steg, da hun kom ind i Stuen og ikke saae noget til sin Madmoder. Drengen Jera, som kom hjem fra Skoven Klokken 2 og saae Maja at bære Mov op for ham, spurgte: hvor Madmoder var taget hen, Og da Maja pludselig skiftede Farve, spurgte han hende: hvad der fattedes hende, hvortil Maja svarede, at hun var meget bekymret over, at hun ikke vidste, hvor hendes Madmoder var henne i Verden, da hun pludselig var forsvunden. Per vedblev at styrte den ene Snaps ned efter den anden, modtog flere Besøg af Naboerne, hialp Pigen Maja at bære en Soe Vand ind og bød Drengen, da han havde spiist, atter at tage til Skoven efter et Læs Ved; ved hvilken Leilighed Per aldeles mod Sædvane hialp Jera at spænde for og fulgte ham et Stykke paa Veien. Alt dette gjorde Per uden at Naboerne eller hans øvrige Omgivelse bemærkede nogen Forandring i hans Opførsel eller Tale. Da Maja saae, at Madmoderen endnu bestandig blev borte, begyndte hun meere og meere at foruroliges af den Tanke, at Per havde iværksat Mordet paa Hustruen, og uden at sige et Ord til Per, gik hun ud at søge Madmoderen, først i Laden og siden i Stalden og omsider paa Fæhuusloftet, hvor hun snublede over Lovisas Liig. Ude af sig selv af Forskrækkelse, styrtede hun ind i Stuen til Per med det Udraab: i Jesu Christi Navn, Per, hvad er det for en Misgierning, Du har bedrevet?" og berettede ham, at hun var stødt paa Lovisas døde Krop paa Fæhuusloftet. J Begyndelsen svarede Per dertil tie Du stille, det er Logn, Du siger, men tilføiede strax det Spørgsmaal, "hænger hun ikke i Snoren mere!" og tilstod derpaa omsider omstændeligt hele Forbrydelsen. De enedes nu om intet Videre at foretage sig denne Aften, uden at sende Jera ud i Byen, længere oppepaa Aftenen at søge efter Lovisa, og næste Dags Morgen, naar Drengen var i Stalden, skulde Maja gaae pludselig ind til ham og fortælle ham, at Lovisa hang paa Loftet samt tilkalde Folk for at man saae, at hun selv havde hængt sig. Saaledes skeete det ogsaa. Da Jera henad Mørkningen var kommet hjem, ymtede Per, at Moer var gaaet bort, og at han troede, at hun var gaaet til Hørby eller til hans Forældre. Jera yttrede da dersom hun blot ikke er gaaet hen og har gjort en Ulykke paa sig selv. Jeg skal dog see, om alle Rebene er der. Ved disse sidste Ord udbrød baade Per og Maja samtidig: "Herre Jesus, hvad erdet, Du siger, Menneskebarn?" Derpaa havde Jerapaa Pers Befaling søgt efter Lovisa rundt omkring hos Naboerne og i Byen, men forgiæves; hvorpaa de da havde forføjet sig til Sengs. Anden Dags Morgenen, tidlig kom Maja raabende og skrigende ind i Stalden, til Jera og fortalte, at hun paa Fæhuusloftet pludselig havde rørt ved Noget, der var, som det kunde være en Menneskefod; og at det bestemt var Moler, der havde hængt sig paa Loftet. De gik da ind til Per, som, ved at høre dette, udraabte: "Herregud!" og besvimede. Alle Tre fulgtes de nu ad op paa Loftet, saae Lovisas Liig og skyndte sig atter bort, ved hvilken Leilighed baade Per og Maja viste sig i høi Grad bestyrtsede og modfaldne. Der sendtes nu Bud til Naboerne og Pers Forældre. Da nu den døde Krop ifølge Loven skulde nedtages i Naboernes Nærværelse, var Per gaaet foran, og da de vare komne op paa Loftet, havde Per grebet i Ligets ene Fod og udraabt med gjennemtrængende Stemme: "Herregud, Herregad, er Du da aldeles død, Lovisa!" hvorpaa han hurtig havde vendt Ansigtet bort og var sprunget sin Vei. Jngen af de Nærværende ahnede Andet, end at Lovisa havde afliver sig selv, og, som alt ovenfor sagt, ved den kort derefteaf Herredsretten foranstaltede Undersøgelse fremkom intet Beviis, hvorfor baade Per og Maja frikiendtes for Mordet; hvorimod Retten forbeholdt sig at tiltale dem for begaaet Leiermaal. Per og Maja levede nu sammen og Per gav Maja Løfte om Ægteskab. Det lykkedes ham en Tidlang at neddysse sin Samvittighed ved Nydelsen af stærke Drikke, især om Morgenen; men omsider vaagnede den dog. Jo nærmere Dagen kom, paa hvilken den nye Undersøgelse skulde foretages mod dem, desto mere tiltog deres Uro, og i Slutningen af April erklærede Maja pludseligen, at hun vilde bekjende Alt for Retten. J sin første Fortvivlelse var det Pers Hensigt at tage sig selv af Dage, men han savnede Kraften dertil og overvældedes saa aldeles af Samvittighedsqvaler, fremkaldte ved Synet af Maja's Anger, at han begav sig til sine Slægtninger og senere til Herredets Geistlighed og tilstod sin Forbrydelse, hvilken Bekjendelse han senere vedgik for Herredsretten den 2den Mai, altsaa paa sjette Uge efterat han var bleven frikiendt og tiende efter Mordet. Baade Per Fransson og Maja Stina røbede under Forhørerne den dybeste Anger, og den sidste udtalte sin Forfærdelse over den Fordærvelse, i hvilken Letsindighed og Efterladenhed i at tøile onde Lyster havde ført baade hende og Per Fransson, og hun tilstod, at hun, styrket ved det Medhold, hun havde fundet hos Per, havde taget Anledning til Trods og Opsætsighed mod sin Madmoder og derved end mere forbittret hende hendes Dage, ligesom hun sluttelig ikke noksom kunde begræde at have gjort et Bekjendtskab af en saa ulyksalig Beskaffenhed, som det, hun havde gjort med Per. Langhundra Herredsret dømte Per til at miste sin høire Haand, halshugges og steiles; og Pigen Maa til 30 Par Riis samt enkelt Skrifte; hvilken Dom Høiestedomstolen stadfæstede for Pers Vedkommende; med Hensyn til Maja forandrede derhen, at hun skulde staae enkelt Skrifte og Afløsning, give en Afgift til Kirken og derpaa i 3 Aar hensættes i Norra-Correctionshuus. Per Fransson søgte Naade hos Kongen, hans Forældre gjorde Forbøn for ham; og Hans Majestæt bestemte, uagtet Høiestedomstolen havde fraraadet Pers Benaadelse, at denne skulde forskaanes for Dødsstraf, dersom han foretrak at udsone sin Brøde med 28 Dages Fængsel paa Vand og Brød, aabenbar Skrifte, samt 6 Maaneders eensomt Fængsel paa Carlscrona Fæstning, i hvilken Tid, han hverken maatte have Omgang med andre Personer eller paa nogensomhelst Maade sysselsættes; hvorpaa han for sin øvrige Livstid skulde hensættes som almindelig Fange paa Fæstningen.