Københavns Adresseavis, 1764-08-17
Anmærkninger. Textens Ord som Hans Velærværdighed Hr. Rothenburg, Præst ved Stadens Arresthuus, brugte ved Confirmations=Acten i Blaa=Taarn, som udi Artikelen Adskilligt Nyt er anført, var taget af Ordspr. 23, 26. Min Søn giv mig dit Hierte. Heraf var Hoved=Lærdommen denne: En Guddommelig befaling og Fordring, som gives af Faderlig Kierlighed; saa vel som en menneskelig Hørsomhed og Skyldighed, som vises i sønlig Lydighed, børnlig Tillid, Fortroelighed og Hengivenhed. Heraf blev atter forklaret, viist og beviist. I. Hvem der giør og giver denne Guddommelige befaling og Fordring, nemlig: Den treteenige Gud, Fader, Søn, og Hellig Aand. Den Gud, som saa underlig dannede os i vor Moders Liv, og uddrog os deraf. Hvorom Job taler, Jøbs 10, 11. 12. Den Gud, Guds og Maria Søn, sand Gud, og sandt Menneske, som saa dyre kiøbte os med sit allerhelligste Blod, Ap. Giern. 20,28. Den Gud, hvis Aand har helliget og renset os, ja udvalgt og indviet os til den treenige Guds Tempel og Bolig, Joh. 14, 23. Den Gud, som er en evig og fuldkommen Gud, i sig selv et høyst fornøyet og saligt Væsen, og altsaa ikke behøver, der skulde gives ham noget: Thi hvo haver (vei) givet ham noget tilforn, at det skulde gives ham igien, Rom. 2, 35. Han fordrer vort Hierte, ikke absolut; thi han behøver det ikke for sin egen Skyld, men for vores Skyld, fordrer han det Han vil have vort Hierte, det er, vor synlige Lydighed, vor børnlige Tillid, Fortrolighed og Hengivenhed. Han fordrer vort Hierte, for at meddele os sine Børn sit faderlige og kierlige Hierte; Hvilket han i saadan Begivenhed, ligesom synes at kunde behøve. Thi, ligesom man ved Kilde=Vældet behøver Spanden, hvormed Vandet kand imodtages, som deraf opvælder og udspringer; Ligesom herlige Blomster og Frugter behøve vor Haand, hvormed vi kand afbryde dem, om vi ville have Frugten og Nytten af dem; Saa skal og Guds tilbudne Naade have vor villige Troes Haand, og vort sønlige og lydige Hierte, hvormed saadan Guds tilbudne Naade kand antages og imodtages. II. Hvem denne Guddommelige befaling og Fordring angaaer, og hvem den egentlig sigter til, Og da er det til Guds elskelige Børn, hans Sønner og Døttre. Hvorom i Texten: Min Søn, giv mig dito Hierte. Her forstaaes ikke Guds egen og allerkiereste Søn, hvorom Palm. 2, 7. Thi han er meget meere den, der giør, og giver denne befaling; og var sin Faders befalinger lydig, indtil Døden; ja, indtil Døden paa Korset, Philipp. 2, 8. J Henseende til hans lidende og døende Kierlighed, saa vel som sønlige og lydige Hierte, indtil Døden. Her forstaaes heller ikke Guds hellige Engle, som ere Guds Børn, Guds elskelige Sønner; Som i Henseende til den Tilstand, de vare skabte udi, og endnu ere udi, kand siges, at ligne deres Skaber, som Lysets Engle, udvalgte Engle, stadfæstede og bekræftede i det Gode, hvorom Matth 18, 10. Følgelig have de ikke saadan Formaning behov; Men herved forstaaes ethvert Menneske, ikke allene i Henseende til Skabelsen, da vi alle have een Gud, een Fader, Ephes. 4, 6. Men meget mere forstaaes herved det fornyede og igienfødde Menneske. Jgienfød ved Guds levende og kraftige Ord, hvorom der staaer, Jacobi alm. Epist. 1, 18, Han fødde os formedelst Sandheds Ord, og 1 Petri 1, 23. At viere igienfødde &c. III. Hvad der egentlig fordres, og da er det vort Hierte. Jeg vil ikke tale om, de adskillige bemærkelser, Hiertet har i den hellige Skrift; Thi derved forstaaes: A) Det naturlige Stykke Kiød under det venstre Bryst, hvorudi det naturlige Blod først opkaages og oplives; da Hiertet er det, som allerførst begynder at leve, og allersidst døer. b) Forstaaes herved ogsaa Legemets og Sielens Kræfter, hvorom Palm. 22, 15 og Marci 14, 34. C) Forstaaes og derved de Bevægelser, Lyster og Begierligheder, som af Hiertet opstige, hvorom Matth. 15, 19 og 1 Mos. B. 6, 5. D) Forstaaes derved ogsaa Sielens Forstand og Klogskab, og hvem der feyler den, har og Mangel paa Siel og Hierte. E) Forstaaes herved Moed og Tapperhed, uden hvilket et Menneskes Hierte falder i Mistvivl, 1 Sam. 17,32. Naar det derfor heder: Min Søn, giv mig dito Hierte; Saa vil Gud ikke, at vi skal rive Hiertet ud af Livet, og række ham det, hvormed han ey var fornøyet; Men herved forstaaes de kierlige Bevægelser og Virkninger i Sielen, hvormed vi forlange, attraae og begiere, at overgive og hengive os Gud i sønlig Lydighed, børnlig Tillid og Fortrolighed. Men, naar nu Gud fordrer vort Hierte, saa vil han ikke have en Part eller Deel deraf, men det heele og gandske Hierte. Vi maae ikke dele Hiertet med ham og Satan, med ham og Verden, Matth. 6, 24. Han vil lige saa lidet have vort halve Hierte, og vi derimod maae dele vort halve Hierte til vore syndige Lyster, og Begierligheder, som fordum den rette Moder ikke ville, at det levende Barn maatte deles i 2de Deele; hvoraf Kong Salomon kiendte hendes oprigtige moderlige Kierlighed, 1 Kong. B. 3, 26. 27. Altsaa kiende vi ogsaa Guds faderlige Kierlighed imod os, der fordrer det gandske Hierte: Min Søn, giv mig dit Hierte. IV. Hvorledes vi skal efterleve denne Guddommelige befaling og Fordring, neml. i at overgive Gud frivilligen vore Hierter. Siger Gud derfore: Min Søn, giv mig dit Hierte; Saa forlanger han dermed vor sønlige Lydighed, vor børnlige Tillid og Fortrolighed. Villig bør vi derfor overgive ham vort Hierte, udtømme det fra alle syndige Lyster og Begierligheder, inddrømme det ene og allene til hans Tieneste; lade det ved hans Aand indvie til sin Tempel og Bolig, overlade ham samme, som sin Eiendom, da han har Ret dertil, og kand sige: Er jeg en Fader, hvor er da min Ære, er jeg en Herre, hvor er da min Frygt, Mal. 1, 6. Men her maae vi billig forundre os over 2de Ting: A) Over Guds strenge befaling, Gud alvorligen vil vi skal efterleve, naar det heder: Giv mig dit Hierte. 3) Over Guds indstændge Bøn og Begiering, naar det heder: Min Søn, giv mig dit Hierte. 4) Hvad det første angaaer: Da ere vi af Naturen ikke villige til at efterleve saadan Guds befaling, og af vore egne Kræfter kand vi ikke. Thi derom maae enhver sige med David: Hvad er jeg, og hvad er mit Folk, at vi skulle formaae med vor Kraft til at give frivilligen &c. 1 Krøn. 29, 14. Gud er jo den, der udretter i os, baade at ville, og at udrette det, efter sin Velbehagelighed, Philipp. 2, 13. Men er Gud den, der befaler det, saa er han og den, der giver os Naade og Kraft til at efterleve saadan hans befaling, følgelig skal det ikke være en vil aftvins; men en frivillig Gierning, den Gud billig fordrer af os, og vi frivilligen bør overgive Gud. B) Hvad det andet angaaer, neml. Guds indstændige Bøn og Begiering til os: Min Søn, giv mig dit Hierte. Da maae vi billig forundre os over, at den, der er riig, behøver intet Menneske, vil her, som et armt Menneske, som en nødtørftig Ven, og som en elendig Betler, fremstille sig, hvorom Aab. 3, 20. Forunderligt er det, Gud, som er det allerfuldkommenste Væsen, er ikke fornøyet med sine egne Fuldkommenheder; men fordrer dog noget af os, som er hans eget, nemlig vore Siele og Hierter, alt for at give os noget af sit, nemlig sin ubegribelige Kierlighed og mageløse Barmhiertighed. Herudi forekommer Gud os, ligesom vore naturlige, Forældre, som først give deres Børn alt hvad de behøve, men siden af om faderlig Kierlighed, begierer noget lidet, ja det allerringeste af dem, alt for at prøve deres børnlige Tillid og Fortrolig hed; Og derved saa meget desto mere giøre deres faderlige Kierlighed bekiendt. Gud kand jo med al Rette fordre vort Hierte, vor sønlige Lydighed, vor børnlige Tillid og Fortrolighed. Thi han har givet og skienket os det, billig bør vi overgive ham det, naar han fordrer det af os; ja, han kunde jo tage det fra os, dersom han herudi vilde vise noget af sin Almagts Kraft; Dog gaaer han heller frem, efter sin vise Anordning, overlader os i vor Villie, lokker og tillokker os, overgyder os med sin Godheds, Taalmodigheds og Langmodigheds Rigdom, Rom. 2, 4 og ingenlunde vil tvinge os til at overgive os i sin Naade og Barmhiertighed; Men allene gjør denne Fordring af Kierlighed: Min Søn, giv mig dit Hierte. Dog bliver Meningen ikke hermed, at vi skulle være forbudne at overgive nogen anden Ting i Verden vor Kierlighed; Thi Fader og Moder, Børn, Slægtinge, og andre saadanne Guds Guddommelige Gaver, bør vi jo billigen elske og høyt agte. Dog bør fornemmelig vore Hierter hænge mere til Gud, som Giveren, end til de Gaver, Gud har givet os. Thi hvad har du, ol Menneske, som du ikke haver annammet, 1 Cor. 4, 7. Jacobi alm Epist. 1, 17. Naar Gud derfor forlanger vort Hierte af os, det er, vor Siels og Legems Kræfter og Tilbøyeligheder, til at giøre hans Villie, og følge hans Raad til Sallighed, saa var det heel ugudeligt og formasteligt, om vi ville afvige fra Gud, meere fæste vort Hierte paa det Jordiske, end paa det Himmelske; meere see til Skarnet i Sodoma, end til Helligdommen i Zion, Mere lade os forføre af jordiske Lyster og Begierligheder, saasom: Øyens=Lyst, Kiøds=Lyst, og et hoffærdigt Levnet, end have Lyst og Begierlighed til at overgive os Gud, og hans velbehagelige Villie. Men i dette Stykke ligner gandske vidst naturlige Mennesker den unge Karl, om hvilken der tales i Evangelio, at han gik bedrøvet bort fra vor Frelser, da han, som var meget riig, hørte, at han skulde sælge sit Gods, og give Fattige det, og saa følge Jesum efter, Matth. 19 Cap. 21. 22 Vers. Men da Gud ikke fordrer dette af os, men allene vil have, at naar vi nyde og besidde jordiske Lyksaligheder, vi da ikke skulle lade vore Hierter hænge derved, forelske os i Gaverne, og foragte Giveren. Derfor fordrer han af os, i Texten: Min Søn, giv mig dit Hierte. Ja, skal vi fremstille vore Legemer til at være et levende, helligt, og Gud velbehageligt Offer, Rom. 12. v. 1. Hvor meget meere bør vi da ikke opofre Gud vore Siele, Her gielder det da, om vi ville efterleve denne Guds befaling, Om vi ville høre og imodtage Guds saliggiørende Ord, som er den sunde og sande Lærdom; Den rette Regel og Rettesnoer, hvorefter vi skal vandre, og hvorefter vi bør at indrette vort Liv og Levnet. Giøre vi det, saa ere vi lyksalige baade i Tid og Evighed; Saa har vi retteligen overgivet Gud vore Hierter; Saa kand vi være forvissede om, at Gud vil være vores Gud, og vi skal være hans Folk. Saa skal Gud visseligen faae vore Hierter til sin Eiendom, og derudi have sin Tempel og Boelig. Thi ville vi til Slutning nu sukke, og bede: O Jesu gid du vilde, Mit Hierte danne saa, Det baade aarle og silde, Dit Tempel være maa; Du selv min Hierne vende, Fra Verdens kloge Flok, Og lær mig dig at kiende, Saa har jeg Viisdom nok, Hvornæst Confirmations Acten skeede, til alle Tilstædeværendes største Behag og Fornøyelse. Forsøg, til en Oversættelse af Gelets Fabel: Der Selvst Mord. Selv=Mord. O Unger Svend, lad dig belære af en Fortæling (som maaskee din Medynks=Graad tør værdig være hvad Elskov giør fortvivlende.