Berlingske Tidende, 1805-02-08
- General=Adjutant og Commandeur=Capitain Risbrigh. - Bendeke, Amtmand i Hedemarken. Frue Conferentsraadinde Hjort. J. W. Hornemann, Selskabets Secretair. Vandrer. træd med skyldet Ærbødighed til denne Gravhøi, Den gjemmer Støvet. den ægte Kriftendommens Lærer, den graahærdede Olding. Johannes Schynneman, Han var fød i Rødbye i Lolland 1719, bleven akademisk Borger 1742, beskikket til Katheket ved Holmens Kirke 1749. og til Præst ved Søe=Qvæsthuuset 1761, i hvilket Aar han indgik i Ægteskab, med Jomfrue Agnethe Holte, hvilken troe Medvandrerinde Tab. han maatte begræde 1782. Tidlig vant til Arbeidsomhed og nøisomme Kaar røgtede han dette sit Embede med usædvanlig Flid og Sielstyrke. indtil Aaret 1801, da hans høie Alderdom skienkede ham hæderfuld Hvile, og hans tro Tieneste og Kongens særdeles Naade den fulde Embedsløn i Pension til hans Død den 4de Februar 1805. Jgiennem alle Livets Forhold var han afholden, nøisom, sagtmodig, som Religionens Lærer. utrættelig virksom - han levede, som han lærte - som graa Olding. godmodig, blid, overbærende og frie for denne Alders sædvanlige Feil. Derfor nyder han nu den gode, sagtmodige Lærers, den troe Arbeiders herlige Løn. Derfor hædres hans Minde, som Menneske og Borger, af alle, der kiendte ham. Derfor savnes han, som Ven, som Fader, af H. U. Steen. Ved Sophia Bergs Grav. Tit saae jeg troefast Ven i Dødens Arme segne Tit mine Taarer randt ved Elsktes Hvilested. - O atter nu bortgik fra Dødeligheds Egne, En ædel - prøvet Ven til evig Sallighed! - Forklarede, Du blid mig Moder=Haanden rakte J Barndoms Tid, da jeg forladt og ene stod. Du Attraae til det Gode i min Siel opvakte Og aldrig Du i Modgangs Timen mig forlod! - Du førte mig igjennem Livets Sorg og Møie J tunge Sygdoms Tid saa om Du pleied mig; Saa mangen møisom Dag, saa maagt et vaagent Øie Mit Liv, - en uvis Fremtids Held har kostet Dig! J stille Virksomhed og Dyd svandt Dine Dage Din Glæde var at virke Gavn og Brødres Vel! Du kierligt deelte de Fortrængtes Sorg og Klage Til Egennytte kiendte en Din høie Siel! - Jeg saae Dig under Lidelser, ja selv i Døden Dit Engle=Smil - Din Taalmod og Din Sielerøe, "O hist bag skumle Grav gienstraaler Morgenrøde Saa saade Du i Livets sidste Stund saa fro! - Det er forbi, - Ved Gravens fredelige Boelig Er Grændsen for vor Lidelse og al vor Nød! - Din Slummer, hedenfarne Ven! er tryg og roelig Ei meer Du prøver ublid Skjebnes haarde Stød. - Fred Eiskte, med dit Støv; Fred med dit kiere Minde, Det styre mine Fied af Livets Bane hen! Som Du i gavnlig Daad jeg ene Glæde finde Som Du jeg være de Ulykkeliges Ven! -Ja naar engang jeg efter fuldendt Fryd og Kummer Paa Almagts Vink nedlægge skal min Vandringsstav, Naar jeg indhylles skal i fredelige Slummer. Som Du med roeligt Blik jeg skue mørke Grav, O. M. Bierregaard. Ved Oldingens Sophia Bergs Grav. Graven modtog Dit Støv, men Din oplyste, ædle og dannede Siel gik til den Lyksalighed, et saa velført Liv tør haabe. Dit Hierte stod stedse aaben for Dine Medmenneskers Trang og Nød; villig hialp Du naar og hvor Du kunde, ja ofte over Evne, Saa mangen bedrøvet hentede Raad og Trøst hos Dig og saa mangen Døende udgav Dit sidste Suk i Dine Arme. Nyttig Virksomhed var bleven Dig en Nødvendighed og ingen større Glæde tiendte Du end den at udrette noget til Menneskehedens Gavn, Du var En af Jordens udmærkede Gode; derfor skal Dit Minde, varigt leve især i deres Erindring, der nød Din Forsorg, og hvis Vel Din Moderhaand stemmede. Denne Blomst satte Dig erkiendtlig Taknemlighed. F. C. Bierregaard. AFERTISSEn NTS.