Den Vest-Sjællandske Avis, 1822-02-19
Om de offentlige Debatter i de Deputeredes Kammer gielder det endnu mere, end om de politiske Stridsskrifter, og om begge Partiers Forpostfegtninger i Dagbladene, at en yderst lidenskabelig Tone, en Jvrighed og Heftighed, som tidt udarter til et ikke meget anstændigt Skiænderi, og en mere hidsig end grundig Beviisførelse der ofte finder Sted. Herfra giøre de Deputeredes lange Taler en Undtagelse, hvilke de udarbeide i Forveien med Anvendelse af den hele oratoriske Konst, som den franske Prosa saa let modtager. Det kan vel ikke nægtes, at Revolutionen, dens Udvikling af Nationens Kraft, og Frihed, den herpaa grundede almene Deeltagelse i ethvert nationalt Anliggende, og disses offentlige Forhandling i et Tidsrum af tredive Aar, har været en Skole, der maatte danne den franske Nation, og Pariserne i Særdeleshed, til en stor Færdighed i at behandle politiske Æmner. Det er ligesaa unægteligt, at National Aanden i Frankrige har taget en langt kraftigere Vending og hævet sig til et høiere Standpunkt, end før Revolutionen. Desuagtet vi man ved en nøiere og opmærksom Undersøgelse af den nærværende politiske Aand i Frankrige ikke let undgaae den bemærkning: at en stor Deel af de franske politiske Talere og Skribentere fattes den Soliditet og videnskabelige Dannelse, den dybere, grundige Kundskab til enhver Gienstand, som vedrører og griber ind i Statssagerne, der udmærke enhver politisk Forfatter eller Parlementstaler i England, som har opnaaet et berømt Navn. J England maa enhver politisk Materie behandles med Grundighed, enhver Taler maa holde sig til Sagen og lægge alvorlig Sagkundskab for Dagen, i Fald han vil haabe at giøre nogen Virkning. Alle Debatter ere der mere regelmæssige og ordentlige; og Parlamentsstalerne, der som oftest holdes uden Forberedelse, fordre en langt mere gedigen og kraftfuld Veltalenhed, end de franske Repræsentanters Taler, som udarbeides og skrives i Forveien. J Frankrige seer man meest paa et let flydende, vittigt og harmonisk afrundet Foredrag, og selv Almuesmanden har et nok dannet Øre til at bedømme, hvorvidt en Taler forstaaer "de bien tourner sa phrase." Jeg troer, hvis en Minister i Frankrige forenede en Mirabeaus Veltalenhed med en Benjamin Constant's Færdighed i logisk Konst og med en Etiennes Gaver til at skrive vittigt over politiske Materier; vilde selv den stærkeste Opposition ikke formaae noget imod ham; thi et henrivende, vittigt og livfuldt Foredrag modstaaer Jngen i Frankrige. Hvad der ellers overhovedet er en Egenskab hos de Franske, at tale om Alt med stor Lethed og med en over alle Bredder flydende Strøm af Ord: det udmærker ogsaa deres Politik. Her skrives, tales og declameres over denne Materie saa uhyre meget, at en Fremmed, der vil sætte sig ind i denne uoverstuelige Masse af Ord og Taler, maa blive reent vildfarende, i Fald han ikke i Tide lærer, at deres egentlige Kiærne, Jdeerne og Begreberne, som de med en umaadelig vidtløftig Dunst omhylle, ikke ere saa vanskelige at fatte, som det er vanskeligt at forene og forstaae alle disse Stemmer, der raabe i Munden, paa hverandre. Jnden jeg kom her, havde jeg mere end een Gang læst i tydske Blade og Skrifter, der tale efter deres System, men ikke af Erfaring, at Mangden af den franske Nation er bleven ligegyldig for Statssager, at man i Frankrige er kied af Deeltagelse i de politiske Partier og intet andet Ønske har, end Rolighed. Det sidste staaer i fuldkommen Modsigelse til den franske Characteer; det første et grundfalskt, i det mindste hvad Paris angaaer. Jnteressen for Politik kan have været heftigere i enkelte Perioder af Revolutionen; større kan den neppe have været, J alle Selskaber fortrænge politiske Samtaler næsten enhver anden Gienstand; og selv Damerne deeltage deri, om ogsaa med mere Gratie og mindre Heftighed, end Mændene. Begierligheden efter Dagblades og Flyveskrifters Læsning er saa stor, at Speculationen knap kan udfinde noget nyt Middel til at benytte og tilfredsstille den. Jeg vil ikke tale om de talløse Caffechuse, hvor man ovenikiøbet læser de ti eller elleve politiske Aviser, som daglig udkomme i Paris; eller om de mangfoldige større og mindre Salons og Cadinets de Lecture, ligge fra de store og elegante i Palais royal, eller hos Galignani i Gaden Vivienne, til de smaa Træhuse i Haven ved Luxemborg, hvor man enten imod at betale nogle Sous for hver Gang, man gaaer ind i et saadant Læseværelse, eller og mod en bestemt maanedlig Betaling kan læse politiske Blade og Flyveskrifter. Men disse maa ogsaa ledsage Pariseren, ved hans Maaltider og paa hans Promenader; ja selv Skopudsere, ikke blot i Palais royal, men paa Pont. Neuf, opvarte deres Kunder med Aviser. Jeg tænker mig ikke denne Parisernes levende Deeltagelse i Politik og Statsforfatning som en ganske ny Egenskab hos dem, og jeg kan ikke forestille mig, at Revolutionen skulde have forandret de Franske i den Grad, som nogle paastaae. Vigtige Grundtræk i Nationens Charakteer, f. Ex. at sætte Æren over Alt, endog over Dyd og Moralitet; at excellere i Alt, hvad der hører til udvortes Glimmer og Repræsentation; at være fødte Skuespillere og Talere, at bære Forfængelighed til Skue i alle mulige Former, kun ikke i Raahedens og Plump hedens; at mangle Sands for egentlig speculativ Philosophie og for den ideelle Poesie - disse og flere har jo den nærværende Generation tilfælleds med den, som var ældre end 1788. Parisernes Jnteresse for Politik er derfor heller ikke blot grundet i Frankriges Statsforhold eller i den Rolle, dette Land i de sidste tredive Aar har spillet; men ogsaa i Nationens ældgamle Jnteresse for det Nye, for Dagens Begivenheder og Historie. Da man ikke havde andet, tog hele Frankrige Deel i Theater- og Skribent-Feider, i Hof=Cabaler, i tusinde Smaaligheder, som i nogle Dage kunde sysselsætte den store Nation og dens Hovedstad. Nu er det vigtigere Gienstande, som udfylde Parisernes evige Trang til enten at være beskjæftiget eller at more sig; man har nu Politik, la Charte, Møderne i de Deputeredes Kammer, og Kampen imellem Liberale og Ultrarojalister; Aviserne have faaet Frihed, og benytte den ærligen. Men heller ikke Dagbladenes Tøileløshed, ikke Oversvømmelsen af politiske Flyveskrifter, Satirer og Sarkasmer er noget nyt Frankrige; den var næsten ligesaa stor allerede i Richelieus og Mazarins Tid, hvorom man i Bibliothekerne kan overbevise sig; og læser man hvad Cæfar skriver om Galliernes store Begierlighed efter Nyt, om den Hurtighed, hvormed nye Tidender løbe rundt i Landet – da synes man at læse om de nærværende Franskes Forfædre, og troer endnu at finde Levninger af gallisk Blod hos dem.