Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1826-12-06
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Treogtyvende Aargang. No. 97. udgivet og redigeret af Fr. Thaarup, Etatsraad. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 6 December 1826. Er Mennesket et frit eller et ufrit Væsen, For at kunne, paa en afgjørende Maade, besvare ovenmeldte Spørgsmaal, er det nødvendigt at forbinde et bestemt Begreb med Udtrykket Frihed." Naar man nu antager, og det med Rette, at Frihedens Væsen er noget Ubegribeligt, saa lader den sig, i sig stiv, ligesaalidet bevise, som modbevise, thi man veed da i Grunden intet om samme. Da imidlertid det Frie er det Modsatte af det ufrie, hvilket, ved sin Tilblivelsesmaade, er begribeligt, saa følger heraf, at Alt, hvis Tilblivelse ei er tænkelig, og derfor ubegribelig, maa ansees som Frit Forsaavidt altsaa, at Talen kun angaaer Grændser imellem det Frie og Ufrie, kan der ingen Avished sinde Sted. Friheden kan inddeles i den subjective og bjective, eller i den Frihed, som udspringer fra Personen, og den, som udspringer fra Gjenstandene. Man kan nemlig tænke sig baade en Frihed Raadighed) til at gjøre noget Vist, og en Frihed Raaderum for visse Ting. Den subjective Frihed er grundet i den objective, thi man maa først være fri for Noget, forinden man kan have Frihed til Noget. Da Gud, som Skaber af Alt, er Oprindelsen til Alt, saa maa Gud nødvendigviis være fri for Alt, og kun af den Grund kan Frihed til Alt være tænkelig hos Gud. At Guds Frihed er ubegribelig, følger af, at Guds Væsen, er ubegribeligt; men, ligesom Tanken om Gud ikke af denne Grund kan forkastes, saa kan Tanken om Friheden ei heller af samme Grund forkastes. Alt det Skabte kan derimod ikke være fri for Gud, thi det maa ei allene følge den Indretning, som Gud har givet Verden, altsaa og adlyde Gud; men den samme Kraft, som frembragde Verden, maa nødvendigen ogsaa udfordres til at holde den vedlige, fordi ingen anden kan sættes isteden, og fordi Kraftens Virkning ikke kan ophæve selve Kraften, som Aarsag, men tvertimod udfordrer denne, saalænge den skal kunne være til, og derfor ophører al Virkning med Aarsagen. Gud vilde desuden ellers, dersom det Skabte var fuldkomment, blive overflødig, hvilket var at tilintetgjøre sit eget Værd, og, i modsat Fald, nødes til at flikke paa sit Værk, hvilket strider mod Begrebet om Gud. Det Skabte er saaledes uadskilleligt fra Skaberen. Efterdi Skaberens Kraft er udtrykt i den hele Skabelse, hvis samtlige Deele derfor kun kunne ansees som eet eneste Heelt, saa er det uundgaaeligt, at Alt i Verden er afhængigt af, altsaa ikke fri for, hinanden; thi kun ved denne almindelige indbyrdes Afhængighed kan Alt være afhængigt af eet fælleds Formaal, hvilket det fælleds Udspring kræver, og som kun ved en fælleds Samvirken kan opnaaes, hvorimod det Enes Uafhængighed af det Andet maatte forudsætte ingen Sammenhæng eller Berørelse imellem det Skabte, og derved betinge en Adskillelse i Guds Kraft, følgeligen ogsaa i Guds Væsen, hvis Udelelighed gjør saadant utænkeligt. Men, naar Verden hverken kan være fri for Gud, eller, som en Følge heraf, dens enkelte Dele for hinanden, saa er det indlysende, at Jntet i Verden kan have Frihed til Noget, thi den aldeles Mangel af objective Forhold maa ophæve al subjectiv Frihed.