Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-06-24
Skrivelse fra en Blomsterynder. Min Herre! Jeg har fra min tidligste Ungdom af været en stor Elsker af Blomster. Hvad jeg følte vedden første Viol, som jeg om Foraaret blev vaer, lader sig ikke beskrive. Disse Følelser have for en Deel vedligeholdt sig hos mig. Endnu udgjøre Blomster een af mit Livs største Behaligheder, endnu sætter jeg større Priis paa den første Viol, Jorden frembringer, end paa alle de sværmende Glæder, som saa mange Mennesker føl sig saa lykkelige ved. J min Hauge finder De derfor en Samling af alle de Blomster, som jeg kun har seet mig istand til at tilveiebringe, lige fra den stolteste Rose indtil den giftigste Skarntyde. Blandt disse Floras yndige Døttre, føler jeg mig saa lykkelig, saa glad, Men De maa ikke troe, at jeg er nogen Efteraber af den underlige Hollænder Boghosmester, der efterlod sig en Tulipansamling, som een af hans endnu underligere Landsmænd gav 54,000 Rdlr. for ). Langt fra Min Blomsterhauge er en moralsk Skole for mig og mine Børn. Jeg studerer deres Egenskaber, sammenligner dem med Menneskenes og finder Liigheden stundom overordentlig stor. Midt i min Hauge prunker i denne Tid et deligt Rosentræ. Min yngste Datter pleier og vander det. Ved dette Træ holder jeg Forelæsning for hende over den qvindelige Uskyldighed og Dyd. "See her, min Datter, sagde jeg nylig til hende, see her denne Rosenknop. Naturen har gjort alt for at betrygge det spæde Blomster, denne Knop indhyller. Det er Billedet paa Din Uskyldighed. Men see, hvilken slem Orm, der kommer ganske uformærkt krydende her Den er Lastens billede, min Datter. Lad *) See Hannov. Mag. 1795 St. 94. os fordrive den, førend den har sneget sig indi Barmen af den spæde Blomsterknop, og ødelagt for bestandig den tilkommende Blomst. See her denne visne Rose. Det er ikke længere end tre Dage siden, at den blomstrede saa skjønt og var hele Bedets Dronning. Saa delig som den var før, saa hæslig er den nu. Det er de fleste ædleste Tings Lod. Jo skjønnere de ere medens de blomstre, desstyggere blive de i den visnende Tilstand. Mennesket selv er ingen Undtagelse herfra. Hvad er skjønnere i hele Skabningens Række end Mennesket saalænge det lever, og hvad er rædsommere end det, naar det engang er dødt? - Et Rosentræ er den ypperligste moralske Haandbog for unge Fruentimmer. Saalænge de tænke paa Rosen ville de sikkert ikke blive forfængelige eller tabe deres Uskyldighed. Tæt ved Rosenbedet staaer der en stor Mængde brogede Tulipaner. Saalænge de blomstre, gjør jeg mine Sønner bestandig opmærksomme paa dem. Af saadanne Tulipaner træffer man utallig mange blandt Menneskene i den store Verden. Deres eneste Fortjeneste bestaaer i, at de ved pralende Farver skuffe Øiet. De have ingen Lugt, og deres Skjønhed er deres eneste Dyd. De prale meest i den hele Hauge, skjønt de mangle enhver af Blomsternes ædlere Egenskaber. Desuagtet tildrage de sig dog her den største Opmærksomhed. De fleste Mennesker beundre dem, og ansee dem for Haugens største Pryd. Kun Kjenderen gaaer dem forbi med Ligegyldighed. - Men hist i en Krog blomstrer den beskedne Viol, den skjuler sig i Græsset af Beskedenhed, og udbreder Vellugt over hele Haugen. Men hvor ilde lønnes ikke dens Beskedenhed? Den trædes med Fødderne af den Forbigaaende, uden at han ændser, at det er fra denne Blomst, at den søde Duft kommer, som han føler sig saa henrykt ved. Saaledes ere Menneskene, den, som kan blænde dem ligesom Tulipanen, med Pral agte og beundre de; den derimod, som af Beskedenhed, skjuler sig, medens han gavner dem, træde de ofte med Fødderne. Hist ved Hækken staaer den giftige Skarntyde. Det er Æthusa cynapium, som har antaget Persillens Skikkelse, ligesom den Lastefulde antager Dydens Masque, for deslettere at kunne besnære den Troskyldige. Men ogsaa her har Naturen viist sig som den ømme Moder.