Corsaren, 1843-05-19
En Coopersk Roman. Nr. 2. (*) Ved Bredden af en Bæk, der i stærke Krumninger snoede sig gjennem den uhyre Skovstrækning, sadde to bevæbnede Mænd i dybe Tanker eller i opmærksom Venten; thi ingen af dem talte, og begge hævede kun engang imellem Blikket fra Jorden, naar en eller anden uvant Lyd bares til den i den stille Aftenluft. De havde Ud(*) Som Mønster er taget "Den sidste Mohikanere". seende som Folk, der maatte tilbringe Livet i en bestandig Kamp, og hvem en lang Vane havde lært, stedse at være forberedte paa Fare, og imod denne kun stole paa sig selv. Den Ene, der tydeligt nok saaes at være en Skovens Søn, en Mand, der ikke kjendte til den saakaldte Civilisations utallige Hensyn og Fordringer, men ene lod sig lede af sit naturlige Friheds-Jnstinet, var over den første Manddoms-Alder, og hans Ansigt bar dybe Præg af Anstrængelser, Lidelser og Savn. Den Andens Klædedragt og Væsen viste, at der rullede gammeleuropæisk, maaskee endog aristocratisk Blod i hans Aarer, og at det lange Ophold og Kampen i Skovene ikke ganske havde udslukket hans Tilbøieligheder og Sympathi for den Race, hvortil han ved Fødselen hørte. Han var yngre end den foran Beskrevne; men han stod desuagtet tilbage for denne i Kraft og i det Udtryk af Bestemthed og Urokkelighed, der meest characteriserede dennes hærdede Ansigtsmuskler og Lemmer. Solens sidste Straaler forsvandt allerede fra Trætoppene, og de lavere Partier af Skoven begyndte at indhylles i Mørke; men endnu udeblev den, som de to Jægere eller Krigere syntes at vente med Utaalmodighed. Begge havde taget deres Vaaben fastere i Armen, efterseet Fængkrudtet, og lode nu med den største Aarvaagenhed Øinene glide omkring i alle Retninger af det uvisse Halvmørke, der leirede sig om dem. Pludselig lod en langtrukken hvislende Lydsig høre ikke langt fra dem. Den yngre Mand sprang op og spændte Hanen; den Ældre gjorde acurat den modsatte Bevægelse, hans Legeme sank sammen, som om han slappede sin Aarvaagenheds hidtil spændte Fjedre, lod Bøssen, synke og vendte med rolig Forventning Øinene hen mod den Kant, hvorfra Lyden var kommen. Et Øieblik efter stod den Ventede mellem dem. "Nu, hvad Nyt bringer Du, Stor-Strik?" spurgte den forannævnte yngre Jæger. Den saaledes Tiltalte var tvertimod sin Benævnelse lille, næsten under Middelhøide, og det maatte altsaa være som Strik, at han var betydelig stor. Han syntes at høre til samme Race som den ældre af de to forhen Beskrevne; han var bevæbnet med en lille, let Riffel og en spids Kniv, der sad i Beltet. "Mingoerne", svarede han, "have hvæsset deres Tomahavker." Dersom jeg forstaaer Dine Ord rigtig, saa ere de os allerede nærmere, end vi skjøtte om. Har Du truffet en Rød paa Din Veiherhid?" "Lang-Syn har et aabent Øre og har siddet i de vise Mænds Raad. Et Ord er for ham saa godt som ti." "Ja, de kalde mig Lang-Syn, fordi jeg seer saa godt ind i Fremtiden," mumlede Jægeren. "Jeg kan ogsaa godt tage imod den anden Compliment, han giver mig; thi jeg forstaaer kun altfor godt, at Mingoerne nu sværme om os. - Men hvad er egenlig Grunden til, at de nu ville os tillivs?" tilføiede han høit. "Mingoerne ville os tillivs", svarede den Adspurgte roligt, "fordi de ville os tillivs." "En fortræffelig Grund, i Sandhed!" raabte Jægeren i en ærgerlig Tone, "men hvad er der i Veien, Bag-Pumpe?" Den ældste Jæger, til hvem dette Spørgsmaal henvendtes, havde udstødt en dyb Strubelyd, det dæmpede Krigsskrig, der tilkjendegav, at der var en Fare nær. Til sin Kammerats Spørgsmaal svarede han: "Hugh! Vi ville gaae til Hulen og tage min lille For-Pumpe, med og see til at undgaae de forbandede Mingoer." Uden lang Betænkning fulgte man denne Mening. Med al mulig Forsigtighed steg man ned til Bækken og vadede en Fjerdingvei op imod dens Løb. Her forlod den ældre Kriger de Andre et Øieblik for at hente sin ovenomtalte lille Søn, som nu kom til at udgjøre fjerde Mand i Troppen. Spørgsmaalet var imidlertid, hvilken Vei man nu skulde vælge: om man skulde søge at snige sig igjennem Skoven tillands eller ved Hjælp af en Cano seile ned af Bækken, indtil man var kommen udenfor den Strækning, Mingoerne havde besat. Da Stor-Strik tilbød en stærk og rummelig Cano, som han havde gjemt i i Nærheden, til fælleds Brug, valgte man den sidstnævnte Vei, især da den var den nemmeste og korteste, skjøndt tillige den farligste, saasom man nemlig paa Vandet manglede det Skjul, Skoven tilbød. Man indskibede sig nu og foer i største Stilhed ned af Bækken. Først da denne blev bredere, og man saaledes mindre stod Fare for at høres fra Skoven, begyndte Lang-Syn, dog med dæmpet Stemme, at tale saaledes til den hjemkomne Speider: "Jeg veed nok, at al vor Anstrængelse maaskee er forgiæves; thi disse røde Diævle have et Øie paa hver Finger, og maaskee følge flere af disse Øine vor Fart, end vi skjøtte om. Ja, ja, jeg kjender dem. De have maaskee allerede slaaet Nættet om os og trække først til, naar. vi netop troe at være ude deraf. Men stig mig dog, hvad Du veed om Grunden til, at de nu have draget Stridsøren. Thi en Mand som jeg, der er født gentleman, vil behandles i gentlemanlike, og, vil man slaae mig for Vanden, saa forlanger jeg dog, at man skal sige til og sige "Med Forlov" først. "Mingoernes Sind er et Siv, der bevæges af deres Hovdings Vind. Han har sagt, at vi have overskredet det Jagtrevier, der blev os indrømmet ved Tractaten af 27de Sept. 1799. Han har talt og sagt, at tre Gange har Solen beskinnet os paa denne Vei. Og han har givet sine røde Born en Næse derfor." En dæmpet Udraab af Bag-Vumpe, der i sad foran i Baaden paa Udlig, forhindrede en videre Samtale. De vare nu komne til Bækkens Udløb i den store Sø, hvor de vilde være sikkre. Endnu nogle Favne, gjennem den snævre af Krat omgivne Munding, og de vare frelste. Taushed, Forsigtighed var meer end nogensinde nødvendig. J rivende Fart kom Baaden farende, allerede var dens forreste Spidse ved Udløbet, Skoven rundt om laa i den dybeste Stilhed - da glimtede det i Mørket, et Skud faldt, og øieblikkelig var Canoen omgiven af en Mængde Baade, besatte med Mingoer. De Angrebne slap Aarene og grebe deres Bøsser; men Overmagten var for stor. Vel traf Skuddene sikkert; men det var netop Ulykken. Enhver, der følte sig truffen, blev kun endnu mere forbittret og ansporede de Andres Forbittrelse. Endelig sprang en kjæmpestor Mingo over i Baaden, greb Lang-Syn i Struben, inden han kunde sætte sig til Modværge, og styrtede sig i Vandet med ham. Ved dette voldsomme Stod kantrede Baaden. Bag-Pumpe, med For-Pumpe i Armen og Stor-Strik benyttede sig af Forvirringen, svømmede under Vandet og undkom. Fjenden maatte altsaa for denne Gang lade sig nøie med den Ene, de havde gjort til Bytte To af de Røde nærmede sig Lang-Syn, og, da han paany vilde gjøre Modstand, droge det deres Skildt frem, hvorpaa de til ydermere Sikkerhed forseglede ham og bragte ham lidt dybere ind i Skoven. Efter Mingosk Skik besluttedes nu, den. Fangne, for han led Dom og Død, først skulde bindes til Marterpælen og forvirres saaledes i Sindet, at han blev en Kvinde og talte formeget. Hertil udvalgte de en Høvding, der altid vidste gode Raad for Sligt, og som formedelst samme Egenskab paa deres Schleswigholsteinsk benævnedes Guden-Rath. De lode ham ene med Fangen, der var bunden til Marterpælen. Mingo-Høvdingen nærmede sig Lang-Syn, satte sig ned foran ham og tiltalte ham saaledes: "Min Broder er en stor Høvding. Hans Bøsses Knald er godt kjendt i Skovene." Den Tiltalte vild ikke svare. Mingoen vedblev: "Jeg siger, at min Broders Bøsse er kjendt i i Skoven, Lang-Syn har jaget indenfor Reviererne af 27de September 1799, sammenholdt med Pl. af 1ste November 1837 §. 1. MinBroder Lang-Syn har skudt en schleswig-holsteinsk Hjortekalv og en adelig dito." Den Tiltalte vilde stadig ikke svare. "Har min Broder mistet sine Øren, eller er hans Tunge stiv af Angest for min vældige Arm?" spurgte Mingoen og reiste sig. Den Tiltalte vilde stadig ikke svare. "Jeg maa da, siden min Broder ikke svarer, gjøre ham opmærksom paa, at Forordningen af 23de Octb. 1795 paalægger ham at svare, hvis han ikke vil risikere Ubehageligheder." Den Tiltalte vilde desuagtet ikke svare. Nu blev Mingoden saa forbittret, at han hug sin Tomahavk efter den Tiltalte og knebe ham i Maven. Et vældigt Forbittrelsesraab, der syntes at komme fra hele Skoven rundt om, og en Hagl af Kugler afbrød Mingoen i denne Beskjæftigelse, og i det Samme sprang Bag-Pumpe og Stor-Strik frem og overskare Lang-Syns Baand. Som en glubende Løve foer denne imod Mingoen, der harde knebet ham i Maven. Men denne Kamp, hvori Bag-Pumpe og Stor-Strik saa ubesindig havde vovet sig fra deres Skjul, blev hurtig afbrudt. Ved Skriget vare alle de øvrige Mingoer i ilede tilbage, to Røde kastede sig over hver af de Tre, bandt og forseglede dem og bragte dem for de røde Høvdinge. Disse sagde: Vor Civilisation tillader os vel ikke længere at skalpere Eder. J skulle beholde Eders Vandehud og Hovedhaar. Men, kunne vi saaledes ikke skalpere Eder, saa kunne vi desto bedre barbere Eder - man føre dem hen at barberes. Foruden de ordinaire billetter er Brev til Hr. Carl Hopsasa. Jtem til Hr. G...as.