Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1838-04-17
Jndsendt. Den ærede Redaction af denne Tidende beretter i 8 40, d. A., at Hr. Hansen til Kragsberg i Fyen har i Hempels Avis erklæret sig imod Assessor Algreen-Ussings Forslag, at Landsbypræsterne maatte blive valgbare, og mod Assessorens Formening, at denne Rettighed vilde være til Bondestandens Gavn, fordi Landgeistligheden maa antages at kjende og at ville fremme disse Jnteresser, og Redactionen tilføier, at jeg derimod i en nylig meddeelt Subskriptionsplan har anseet Geistlighedens Valgbarhed som et af de væsentligste Midler, til ved Geistligheden at fremme sand Christendom og gjøre den frugtbar i Livet. J Anledning af disse forskjellige Yttringer tillader jeg mig herved at bemærke. Hvad Redactionen har anført som min Hovedgrund for Ønskeligheden af Geistlighedens Valgbarhed er i Virkeligheden min Hovedgrund. Men denne Grund har kun ret Gyldighed for dem, der med mig erkjende, at Folket bør være og blive christeligt; at Christendommen er Hovedmidlet til Folkets Oplysning, Forbedring, Forædling; at Meget kan og bør gjøres herfor fra Statens Side, og at den geistlige Stand maa være et af Hovedredskaberne hertil. For dem, der herom dømme saaledes eller der ønske at kjende Grundene herfor, er mit bebudede Arbeide skrevet. Jeg mener derhos, at der er en nøie Forbindelse mellem disse aandelige Jnteresser og mellem de materielle Jnteresser, rigtig opfattede. J Folkebladet læstes nylig en høist læseværdig Afhandling af Statsraad Brink=Seidelin. Her anføres som Hovedaarsagen til Landalmuens Nød og til Forøgelsen af Fattigvæsenets Byrder dens Laster, og som Hoved midlet herimod en bedre moralsk og religiøs Opdragelse. Forfatteren har sikkert heri den fuldkomneste Ret. Den til det engelske Fattigvæsens Reorganisation nedsatte Co mit er kommen til det selvsamme Resultat og foreslaaer det selvsamme Hovedmiddel herimod. Et Skridt er herved gjor til at føre os til almindeligere Erkjendelse af, at Tyvagtighed, Løsagtighed, Drukkenskab og denne hele Hær af Laster ikke til børlig kunne modarbeides ved udvortes Tvang alene eller ved udenfra givne Ressoureer, men at en moralsk Erkjendelse af Lasternes Fordærvelighed og religiøse Baand her ere det Stærke. Men vi Danske behøve endnu at gaae et Skridt videre. Vi maae komme til den Erkjendelse, at Skolen ikke hertil er nok, at Kirken er det andet og nødvendige Led for at Folket kan gaae frem i Oplysning og Forbedring. Saa velgjørende ja nødvendigt det er, at Barnet gaaer ud af Skolen med tilstrækkelig Kundskab om sine Pligter, med Erkjendelse af at dets Vel beroer paa Lydighed mod dem, og med det Forsæt at lyde dem, saa er Alt dette dog langt fra ikke nok til at finde den rette Vei Livet igjennem. Christendommen maa fremdeles veilede; den maa gienkalde, udvide Kundskaben og lære dens Anvendelse; den maa tale saavel til Hjertet som til Forstanden; og til at den skal kunne gjøre dette kjender jeg kun et Middel - Kirken. Grundene for denne Paastand, kunne ikke her fremsættes; men jeg formener at Trykkefriheds Selskabets Skriftcomitee, der har antaget Etatsraad Brink Seidelins Afhandling, ogsaa vil lade en Artikel følge efter, der viser, at Skolen og Opdragelsen ikke ere tilstrækkelige til den attraaede Forbedring uden i Forbindelse med Kirken. Comiteen har, som jeg mener, paataget sig en moralsk Forpligtelse hertil, og jeg tvivler ikke paa, at den jo vil løse den. For at være denne høist vigtige Sags og de med den beslægtedes Talsmænd, ønsker jeg Valgbarhed for Geistligheden. Men ogsaa paa Jntelligentsens Vegne; ogsaa med Hensyn til Geistlighedens borgerlige Anliggender, ogsaa i Bondestandens Jnteresse nærer jeg det samme Ønske. Jeg bifalder aldeles Hr. Assessor Algreen-Ussings Forslag om Geistlighedens Valgbarhed og hans derfor anførte Grunde; og jeg bevidner ham herved min Tak derfor, men det er ikke alene, det er ikke engang fornemmelig af disse Grunde at jeg anseer Geistlighedens Valgbarhed for gavnlig. Jeg har overalt i min omtalte Subskriptions=Indbydelse aldeles ikke omtalt denne Grund, men jeg har et andet Sted i en Piece og Sognebaandets Løsning, – anført denne Grund, mod hvilken Hr. Hansen har erklæret sig. Om Hansens Yttringer har jeg kun dette at sige: Hele Folket er vel saa temmelig enigt i, at hvis der endog har været tilstrækkelig Grund til at indskrænke Valgretten inden saa snevre Grændser, som den hos os har, vilde det dog være meget ønskeligt, at Kredsen af de Valgbare var videre, og at et friere og hensigtsmæssigere Valg saaledes vilde kunne opnaaes. At et saadant videre og derved friere Valg vilde især for Bondestanden være gavnlig, er min Overbeviisning, og tillige at Geistlighedens Valgbarhed allerede vilde give et meget friere Valg. Om nogen Slags Tvang og Jndskrænkning af Bondestandens Valgfrihed er her jo aldeles ikke Tale, det er Udvidelse af en Rettighed, der foreslaaes; en Tjeneste der tilbydes og ikke paanødes. Det mangler ofte et Valg Districts Bønder paa Mænd af deres Midte, der forene Jntelligents og Retsindighed med Evne til at fremsætte deres Mening klar og bestemt, som de Repræsenteredes og Landets Tarv kræver det, og det er en Selvfølge, at en Saadan lettere findes i en større Kreds. Jeg kjender Valg Districter, hvis Bondestand staaer høiere end de fleste Bønder i intellectuel Udvikling, der have valgt Repræsentanter udenfor Bondestanden med den Erklæring, at de just gjorde det af de herfor af mig anførte Grunde. Om de Bønder, der have siddet i sidste Stænderforsamling have udviist en Selvstændighed og Dygtighed, med hvilken de selv og Publikum have Grund til at være tilfredse, eller om de havde gjort bedre i aldeles at vælge Repræsentanter udenfor deres Midte, derom maa mine Landsmænd dømme. At den talrige Huusmands=Klasse hidtil ikke har fundet nogen Talsmand blandt Bønderne i Stænderforsamlingerne, have vi seet; og jeg troer ikke at denne Klasse derfra kan vente de rette Talsmænd. Dog er der neppe nogen Klasse af Medborgere, der i den Grad trænger til Talsmænd, som vore Huusmænd, Dagleiere og Inderster; dog veed jeg ikke let noget Andragende, for hvis Fremsættelse i Stænderforsamlingen saa meget taler, som for det, om en Lovbestemmelse, der fastsatte et Maximum af Dage, i hvilke denne Klasse aarlig skal forrette offentligt eller CommunalArbeide paa egen Kost uden Betaling. At Præsterne i saadanne Anliggender baade kunne og ville være for Bondestanden gavnlige Talsmænd, troer jeg, Hr. Hansen troer det ikke. Da han ikke har anført nogen Grund uden i sin praktiske Erfaring, og den for mig uforstaaelige Paastand, at Bondestanden forhen til sin Skade har været fortrængt af Raadet – jeg veed ikke om han mener af Geistligheden - har jeg Jntet at sige herom. Vil Hr. Hansen, som han siger, fremføre sin Protest, eller vil han fremlægge Grunde herfor i Stænderforsamlingen, da staaer dette ham jo naturligviis frit, og dog vil det kun være en lidet hæderlig Kamp der at drage til Feldts mod en Klasse af Medborgere, der ikke selv kan møde paa Kamppladsen og forsvare sig. - Med Hensyn til den ærede Redactions sidste Yttring i det nævnte Avisnummer, tillader jeg mig at tilføie, at mit anmeldte Skrift vil blive overgivet til Trykken i næste Maaned, saafremt Subskriptionsplanernes Tilbagesendelse til den Tid sætter mig istand til nogenledes at bestemme Exemplarernes Antal. Torkildstrup Præstegaard den 13de April 1838. Giessing, Redigeret, forlagt og udgivet af C. F. Tidemand, Procurator. Trykt i W. Laubs Officin i Nykjøbing.