Viborger Samler, 1818-01-02
Nytaarsønske. Aarskiftet forer det med sig, at man ligesom viner Tænke=Evnen for at give hinanden passende og smid Ønsker ved Aarets Begyndelse. Det var ventelig i den ældste Tid et Høflighedsbeviis, liig det, at ønske Got over det Huus man som Gjæst eller Ven kom ind i. - Det var i vor Barndoms- og Ungdomstid, som nu leve, bleven en meget besværlig Pligt saavel for Giverne som Modtagerne. Man saae ordentlig Nyaarsdag med Angest imøde: Guldgallonerede med hvide Silkebeen løb og trippede man i Kjøbstæderne til hinanden for at ønske Nyaar. De store Embedsmænd, de Rige, de Fornemme maatte nu ufeilbarlig lykønskes, om man end ikke stod i nogen Forbindelse med de Sidste. Det var som en almindelig Cour, hvor man saae Venner, Ligemænd, Medborgere, Clienter og Undergivne flokkeviis at indfinde sig med Orden et glædeligt Nyeaar!" paa Læberne. Modtagerne af disse fra Morgen til Aften vaerende Besøg, maae det have været til saare megen Uleilighed, da hele Dagen krævede deres Nærværelse og paalagde dem at tale noget med Enhver, Gratulanterne maae om Aftenen have været meget trætte og det vel, naar Climaet tages i Betragtning, have været een af Aarets de fureste Dage; thi man vilde ikke lettelig støde Nogen og ikke forsømme denne efter da herskende Mode nødvendige Høflighedspligt - saa at man næsten hverken kunde spise eller sidde et Øieblik den hele Dag. Omsider tabde denne Skik sig og, en føie Tid derefter, opkom i Tydskland den, at seende hinanden stukne Nyaarsvers. Kobberstikkere og Tegnemestere, Bogtrykkere og Boghandlere fik nu ret travlt med at opfinde og afkopiere og med smukke Jndfatninger udpynte Digternes og Versemagernes Aandsgaver. Denne Nyhed hidbragtes og snart til Norden og blev nu ligesaa almindelig som den forrige, at bruge Benene til Nytaarsvisiter. Denne Handelsgreen har i de første Aar ikke givet ubetydeligt Fordeel; thi enhver i Huset kunde belave sig paa, enten at modtage eller at bortgive et eller flere Saadanne. De kostbare, skjøndt derfor ikke saa lige fra Konstens Side skjønne, Jndfatninger, Versene aftrykte paa Atlask og Taft, vare ligesom en Nyaarsskat paa Landets Kjøbstæder. De Ubemidlede kjøbte ofte de dyreste, for ved dem at overtyde Modtagerne om deres Agtelse og Venska- og, kun de ganske Uafhængige eller Pengeløse kunde være bekjendt, at hielpe sig med de simplere paa Papiir trykte Vers, hvoraf et Ark indeholdt et par Dusin. I de senere Aar har dog og denne Mode særdeles aftaget og, kuns det ny Jndfald af Kobberstikkeren, at udgive de saa kaldte bevægelige Ønsker, hvori Snillet og Satiren ene hersker og Poesien er udelukt, har ligesom holdt Liv i denne Mode. Jkke heller kan det nægtes, at en halv eller heel Dalers Udgivt jo er meget saaledes at skille sig ved, paa en Tid som nærværende, da man seer næsten suurt til enhver Anmodning om en liden Understøttelse - og, Enhver af Nødvendighed indskrænker sine daglige Ønsker. Uden i mindste Maade at ville hindre gode gamle Skikkes Vedvarten, naar de gaae ud paa, at fornøi og vække deeltagende Følelser mod hinanden, tillade man mig dog, paa en Aarstid, da det gaaer ud paa at ønske, og at fremkomme med et saadant: Jeg ønskede nemlig, at Man, i Danmarks større Kjøbstæder, især i Stiftstæderne, ville netop nu, da almeen Pengetrang er ligesom en herskende Epidemie, anlægge Sparekasser, hvori Enhver kunde nedlægge Lidet eller Mere af hvad Øieblikket tillod at undvære og, som naar det bliver i Lommen, saa ofte under mangehaande Paaskud lister sig udaf samme - og erholde det promte tilbagebetalt med Rente, i hvilket Øieblik man igjen ønskede og behøvede det. Lignende Anstalter har man i Kiel og Hamborg, og maaskee flere os nærliggende Stæder. Nytten deraf er indlysende: deels sikrer den Hver, som afgiver sin Spareskilling for, at den ikke forkommer, enten ved Tyvehaand, Snyderi, utidig Kjøbelyst og Nydelyst; deels kan den Trængende og Fattige, som nu ofte lider dobbelt, fordi han ikke kan hielpes uden paa saadan Maade, at hans Undergang fremskyndes, ved saadan en Anstalt erholde, for billige Renter, et lidet Laan til sin Næringsveis Drivt eller trykkende Udgivter, imod at sætte Pant. Endelig ville Tjenestefolk, som nu til Kræmmerne ofte ikke ubetydeligt og enhver Anden som har een eller nogle Dalere tilovers for en kort Tid, den Fremtiden let kan gjøre ham vanskelige at tilveiebringe og, som paa mange Maader, baade kloge og ukloge, kunne tabes eller anvendes naar Man beholder dem, derved dog aabnes en Vei til Sparsommelighed, der i en Periode som vor Tids. vel ikke ville være et uvirksomt Middel, til at skabe Tarveligheds Aand og vække den, hos den Unge især saa stærk sovende Tanke om: at samle Noget itide for den kommende Alder. Bliver dette mere end Ønske. kan Man let erholde nødvendig Underretning fra de Stæder, hvor en saadan Spareanstalt har viist sin iøinefaldende Nytte, og, da Indretningen intet koster uden paalidelige Mænd, som med Redelighed bestyrede den, og opofrede noget af deres Tid til trængende Medborgeres Gavn; har jeg den Formodning, at dette Ønske dog baade kan og haabentlig bør snart kunne virkeliggjøres til gavnbringende Sag fra mange Synspunkteer. Ved altsaa her at have yttret et Ønske, der aander for Borgerheld og Almeenvel i alle Samfundets Klasser, haaber jeg og at have ofret min Skjerv paa Nyaarets Alter og at have vakt Opmærksomhed for et Anliggende, som ikke behøver noget Statens Offer eller tid og pengespildende Indretninger for at vorde. Ligesom jeg og, som den, der nu i det 21de Aar skriver denne Tidende, af oprigtigt Sindelag, ønsker Enhver dens Læser eller Jkkelæser, et heldbringende Aar!!!A. F. Just.