Corsaren, 1843-11-10
Overordentligt Redactionsmøde d. 4de November. Jfølge Andragende fra eet af Redactionens Medlemmer, samledes den in corpore. Det var blevet bemærket, at Ting af "yderste Vigtighed" vilde blive forhandlede, og enhver var derfor meget spændt. Det Medlem, der ved det sidste ordentlige Mode var bleven overfuset af Præsidenten, fremstod og holdt følgende Tale: "Høistærede Kolleger! Da vi ifølge Skjæbnens eller, rettere sagt, det kongl. danske Cancellies, urandsagelige Villie, erholdt en ny Præsident, var Alles Blik med Tillid og Fortrostning rettet paa ham. Hans Navn, hans Kjærlighed til Kunsten og glatte Ord om Ærlighed o. s. v., opvakte de gladeste Forhaabninger hos os. Men hvorledes har han svaret til vore Forventninger? I de fjorten Dage han har været vor Præsident, har han intet Andet foretaget sig, end hvad enhver af os ligesaa godt kunde have gjort, spiist, drukket og skjældt mig ud for "en Slyngel." Et Medlem. "Er det det Hele? Taleren. "Synes Du ikke, det er tilstrækkeligt? sæt, at eet af de conservative Blade havde gjort sig lystig over mig. Der er nu den gode, fiirføddede *) Berlinger..." Et Medl. "Miraklernes Tid er forbi". Taleren. Ja, men saa Aftenbladet, med Respekt at sige. Det er dog eengang grebet in flagranti med at sige en "Wiss"; det var paa "den oldenborgske Kongestammes" Bekostning, og derimod kan *) Fortalelse istedetfor firsvalede. jeg naturligviis ikke have Noget at indvende; men ærgerligt havde det dog været, om det havde faaet Noget at hænge sin Hat paa." De Fleste i Forsamlingen vare af Talerens Mening, og der viste sig temmelig utvetydige Tegn til Uvillie mod Præsidenten. Blandt de Misfornøiede opdagede man ogsaa Præsidentens Søn af første Ægteskab, Avlsforvalteren. Da det stred mod Selskabets Love, at "Uvedkommende" vare tilstede ved et Mode, blev Vedkommende gjort opmærksom derpaa. Han svarede, at han havde en Klage at fremfore mod Præsidenten. Paa Forespørgsel, hvori den bestod, forklarede han, at hans Stedmoder under en Ordstrid havde kaldt ham en "Vindbeutel". Den forrige Taler. Det er gjerne muligt; men det kan da Præsidenten ikke gjore for. Med min "Slyngel" forholder det sig ganske anderledes." Avlsforvalteren. "Vel er jeg inte sprænglærdt; men saameget kan jeg dog indsee, at, hvis min Fader ikke havde giftet sig anden Gang, vilde min Stedmoder ikke have behandlet mig saaledes, for saa havde hun jo ikke været min Stedmoder." Medlemmerne kunde imidlertid ikke billige Avlsforvalterens logiske Slutning eller tiltræde hans Mening, og man tilkjendegav ham derfor, at han maatte forlade Forsamlingen. Han greb da sin Hat og med et af vilde Lidenskaber frygteligt vanziret Ansigt udbrod, han, idet han gik ud af Døren: "Jeg skal hævne mig paa hende, om det saa skal blive min Død!" Da man befrygtede, at han vilde gaae hen og gjøre en Ulykke enten paa sig selv eller sin Stedmoder, lob man efter ham og opfordrede ham paa det Jndstændigste til at lade saa rædsomme Tanker fare. "Nei", svarede han, "paa ingen Maade! Ved det første Gilde, der bliver ude hos os, lader jeg være at drikke, min Stedmoders Skaal. Det vil rigtignok, tilføiede han i en mere nedstemt Tone, "komme til at gaae ud over mig selv, for jeg skal sige vos, jo færre Skaaler der bliver drukket, desto mindre faaer jeg at drikke; men det er ligemeget." Da man fik at høre, hvori Hævnen bestod, gav man sig tilfreds. Der blev nu sendt Bud efter Præsidenten. Redactionsbudets vigtige Mine og ordknappe Svar satte ham i den dødeligste Angst. Dog snart fattede han sig og besluttede at begive sig til Modet, saasnart han havde spiist Frokost. Da dette heldigt var fuldført, ilede han med langsomme Skridt til Modet. Med den ham egne Venlighed hilsede han paa Forsamlingen, der betragtede ham med mørke Blikke. Det "titulerede" Medlem traadte nu frem og tiltalte Præsidenten paa følgende Maade: "Præsident! J al den Tid, Du har havt Forsædet hos os, er der aldeles intet Nyttigt udrettet, med Undtagelse af, at Du har udskjældt mig for "en Slyngel". Præsidenten (med Værdighed). "Have vi kaldt Dig saaledes, have vi vel havt god Grund dertil, og, ligesom vi alene formaae at indsee, hvad der tjener til Selskabets Bedste, saaledes ville vi aldeles have vore Handlinger fritagne for Critik." "Gaa ad H....til!" raabte det "titulerede" Medlem rasende; der opstoo nu en almindelig Hyssen, Piben o. s. v. i Forsamlingen. Præsidenten tabte aldeles Modet. Med en, som "Aftenbladet" udtrykker sig, "noget tynd" Stemme kaldte han til Orden. Men derpaa var der ei at tænke: Forsamlingen frembød et sørgeligt billede af Anarchi. Man betydede Præsidenten, at Misfornøielsen mod ham var almindelig og at han maatte være betænkt paa at forstaffe sig en Efterfølger. Da udbrød han i Taarer og bad for Himlens Skyld om Henstand. Han troede nemlig, at Talen var om en naturlig Arving og at man, i manglende Fald, vilde fordre hans nærværende Ægteskab ophævet. Denne Misforstaaelse satte Forsamlingen i en munter Stemning: Uvillien mod Præsidenten blev glemt, og man søgte at forlige ham med det "titulerede" Medlem. Med bevæget Stemme tiltalede han denne paa følgende Maade: "Har jeg kaldet dig "Slyngel", da har jeg intet Ondt meent dermed; Himlen er mit Vidne, at Du er mig lige saa kjær og mit Hjerte lige saa nær, som enhver af de andre Tilstedeværende. Det brugte Udtryk kan kun betragtes som en oratorisk Vending, ohngefær det samme som: "Hvistærede". Men, hvad der Lybt har krænket mig, er din Udladelse mod mig. Det "titulerede" Medlem. "Naar jeg har sagt: "Gaa ad H.... til!" har jeg kun meent: "Gaa i dig selv, Præsident!" Jeg har udtrykt mig paa en noget populær Maade. Forresten skal ogsaa Himlen være mit Vidne, at jeg nærer de samme hjertelige Følelser mod Dig, som Du mod os!" Præsidenten erklærede sig tilfredsstillet ved denne Forklaring, og en Forsoning, med det sædvanlige Tilbehør af Haandtryk, Omfavnelser, Glædestaarer o. s. v. paafulgte. Redactionsbudet traadte nu ind med et forseglet Papir, som "en Person", der ventede i Forværelset, havde bragt. Ved nærmere Undersøgelse befandtes det at være en Besvarelse af den ved forrige Møde udsatte Priisopgave med Motto: De mortuis nil nisi bene*). Da man, som brugeligt er ved slige Leiligheder, fore*) Af de Døde bliver der tile andet tilbage cnt Benene. løbigen aabnede den forseglede Seddel, der indeholdt Forfatterens Navn, jaae man til største Forundring, at Afhandlingen var af "een af "Aftenbladets" Medarbeidere". Præsidenten blev særdeles indiqneret overdette, som han udtrykte sig, skammelige Forræderi mod den gode Sag. Jfølge Ordre blev "Personen" kaldet ind, og Præsidenten henvendte med Værdighed følgende Ord til ham: "Menneske! eller hvad du er, hvorledes kan du begaae en saa slet Handling mod din Husbond og Herre! Veed du da ikke, at Jngen kan tjene baade Gud og Mammon? "Personen". Høistærede! For det første maa jeg tillade mig at bemærke, at det Onde, jeg begaaer, et fremkaldt ved den Præmie, som du selv har udsat, og for det andet er Handlingen, om end maastee frugteslos, dog ikke i og for sig slet; thi den gaaer jo ud paa at forbedre min Principal. Hvad forresten Tjenesten hos dette "Mammon" angaaer, da maa jeg reent ud tilstaae, at det er mig en Umulighed at leve med Kone og Born af mit Tilgodehavende hos "Aftenbladet". Endelig kan det maastee ogsaa tjene noget til min Undskyldning, at jeg dog har ifinde at forlade Danmark med Dampskibet "Drelefaleth" (hvis Route du kan see i den, som bekjendt, "velredigerede Hovedartikel" i Nr. 208 af "Aftenbladet") og søge min Lykke i "Pommeren". Præsidenten, der hustede paa den hegelste Sætning, hvormed "Aftenbladet" forsvarer sin Eristents, "Alt hvad der er virkeligt er fornuftigt", kunde Jntet, indvende mod dette Raisonnement, men udbad sig, at Oplæsningen og Bedømmelsen af Afhandlingen maatte opsættes til næste Mode, da han følte sig noget fatiqueret. Som en Følge deraf adstiltes Forsamlingen.