Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-11-26
Siette Kapitel. Saasnart man, reisende over Løberfield, indtræder fra Søndmør i Romsdalens Fogderie, lade de eventyrligt skabte, rue Klippeformer med takkede Kanter og spidse Horn sig see, hvilke give den derværende Biergstrækning et saapaafaldende Physionomie. Kuplerne der vise intet Afrundet, ingen blid Bøining, men meest deres høieste Toppe, som rage til Sneregionen, kløvede i flere smalle Klippe=Pyramider, fra hvilke skarpe Kamme og Rygge og fureartede Jndsnit mangfoldige Retninger løbe ned i Dalen. *) Gudbrandsdalen er en rigtigere Benævnelse end Guldbrandsdalen. Efter Torfæus hedder denne Dal saaledes, efter en Person, navnlig Brandus, som blev Guderne helliget og kaldtes derfor Gudbrand. (See Side 6 i Professor, Doct. Philos. Niels Hofman Sevel Blochs Reise-Iagttagelser, eller Udtog af en Dagbog, holden paa en Reise fra Throndhjem til Christiania, i Aaret 1806, Khn. 1808. Trykt hos P. H. Höeckes, Enke, 70 Sider i 80.) Derved, og ved Biergmassernes Storhed, saavelsom ved sammes dunkle Grund-Skattering hvori kun hist og her nogle Sneflokke kaste fremskinnende Lys, faaer Indgangen i Dalen fra Romsdals Kirkesogn noget overordentligt Imponerende (ærefrygtbydende, hvilket endnu forhøies. ved den Contrast, som Forgrunden danner mod Baggrunden, Frygtelig og yndig forflader Dybdensig i Havets Speil, med rigtig nok steile, mer dog ikke bebuskede Afhængninger, imedens af Baggrunden synes ligesom sperret af over hinanden taarnede Klippemasser; hist rager Romsdalshorn, denne formastelige Klippecolos tilhøire, tilvenstre de endnu høiere, takket udrandede Vind tinder høit op i Luften, begge nedstyrtende med fælleds Klippevæg i Dalen, hvilken danner en Bøining om Romsdalshorns Basis. En Fierdingvei opad fra Veblungs=Næsset i Romsdalen, (som er Giestgiver-Gaarden ved Havet), kommer man til Broen over RaumaElven. Anseelige Oversvømmelser af fint Sand drages her hen ved den venstre Aabred, hvorJster-Elven falder i Rauma, og Veien til Roms dals Kirke, i Gryttens Præstegield bliver denmed temmelig vanskelig, saasom Elymus arenurius blot hist og her sammenholder den vindslygtige Jordbund paa de faa Græsslætter, hvor Heste i Besynderlighed kun med stor Anstrengelse kunne slæbe sig opad. Videre opad i Dalen fremtræde paa det venstre Skraaning frygtelig høie Klippevægge af sikkert 3000 Fods Høide, med deres øverste Tinde udskaaret i besynderlige Pilarer og HorneMan erindres uvilkaarligt om MontserratsBillede; thi kølleartede og obelisklige Klipper staae i en lang Række ordnede ved Siden hinanden; smale Steenmasser, som maae tildeels have en 50 og flere Fods Høide, saa at man skulde troe, enhver Stormvind maatte slynge dem ned fra deres svimlende Standpunkt i Dal dybden; thi neppe kunde den kaadeste Indbildingskraft udpønse diervere Fieldtakker, end de Naturen her stillede til Skue for den studsende Vandrer paa den bratte Væg af en 3000 Fod dyb Dal=Afgrund. Rimeligviis er Frost meest Skyld i disse eventyrlige Sønderkløvtningsformers Dannelse, thi en biergsprængende Vandflod, kunne de umuligt skylde deres Tilværelse. Saa selsomt et Phænomen fører naturligt et passende Navn; Menigmand kalder dem Troldtindene (Hereklipperne, og de danne virkeligen en meget passende vis a vis for det ved den anden Skraaning liggende Romsdalshorn. Bing (vedbliver Herr Dr. Naumann i sin interessante Reisebeskrivelse) udtrykker sig ret passende i "Norges Beskrivelse, naar han siger, Troldtindene lode sig see ligesom en Række meget høie Skorstene eller uformelige Statyer, større og mindre mellem hinanden. Fablen, hvortil Navnet har Hentydning, er den, at Kong Oluf den Hellige, da han i Aaret 1022 drog til Romsdalen, for at bringe de under Svend Jark fra Christendommen frafaldne Beboere af Romsdalen igien tilbage til samme, – forvandlede han de her paa Biergstrækningen huserende Dæmoner til Steen, fordi de paa alle Maader søgde at forhindre ham paa hans Giennemmarch. En Kløvt skal og findes i en Klippevæg paa Romsdalshorn, der har det Udseende, som om et forfærdeligt Sværdbug havde forvoldet den. Stedet hedder St. Olufs Sværd, og da en Kilde udrinder af hiin Klippekløyt, saa beretter Sagnet, at den Hellige Oluf har her med Sværdet gjort det samme Underværk, som Moses i Ørken med Kieppen, - for at vande sine af Tørst smægtende Heste o. s. v.