Berlingske Tidende, 1831-12-16
Det blev for nogen Tid siden berettet i engelske Blade fra Newyork, (og af disse i den danske Statstidende), at Cabinettet i Weshington var opløst (og reorganiseret), og at qvindelige Intriguer havde givet Anledning til dets Opløsning. Nu indeholder et i Newyork udkommende Tidsskrift, der udmærker sig ved Sindighed og Apartiskhed, følgende Beretning derom. Ved at læse den, mindes man Titelen paa en gammel, meget bekjendt og interessant, fransk Bog: Grands evenements operes paa Petites causes. "Den offentlige Strid, som nyelig er bleven ført imellem to af de forenede Fristaters forhenværende Ministre, beviser desværre til hvilket Standal Mænd, der ere Medlemmer af Regjeringen i et Land, hvor den meest uindskrænkede Trykkefrihed hersker, ere i Stand til at drive Publicitetens Misbrug. Naar man har gjort sig bekjendt rned disse Excesser, sammenligne man dog Tonen i de franske Blade, der saa meget (og vel ikke altid uden Føje, lastes, med konen i dem af de nordamericanske, som bleve skrevne under de Mænds directe Indflydelse, der vare Unionens soveraineMagts Depositairer. Telegraphen, et Blad, som udkommer i Washington, og almindeligen troedes, at staae under Finantsministerens, Hr. Jnghams, Jndflydelse, indeholdt for nogle Maaneder siden følgende bemærkninger, der resererede sig til en Artikel, i hvilken Redacteuren af hiint Blad havde omtalt Aarsagerne til Cabinettets Opløsning. - Det er beviist, at hverken Marineministerens, Finantsministerens eller Justitsministerens Familier vilde staae i mindste selskabelig Forbindelse med Frue Caton. - Denne Dame er gift med Krigsministeren, Hr. Caton. Opbragt over hiin bemærkning, ilede han med at skrive et Brev til Hr. Ingham, hvori han bad sig underrettet om denne vedkjendte sig en Artikel, der dog vel ikke kunde være skreven uden hans Vidende, eller om han vilde modsige den. Finantsministeren svarede sin Collega i et Brev, hvilket ligesom alle de øvrige Breve og overhovedet Alt, hvad der hører til denne scandaløse Sags Historie, er publiceret i offentlige Blade af begge Partier, der have stillet sig til Skue paa en Maade, som enhver ærekjær Privatmand vilde blues ved. I dette Brev sagde hans "Dersom De, Hr. Krigsminister, troer at Deres Vrede skulde stræmme mig til at erklære det for Usandt, som hele Byen veed og Halvdelen af de forenede Fristatets Jndvaanere troer, saa beklager jeg, at De tager mærkeligen feil." Næste Dag sendte Krigsministeren i Stedet for Svar en Udfordring til Hr. Ingham, hvilken denne, som en forstandig Mand, lod haant om, af Agtelse for sit Fædernelands Love, der erklære Dueller ei allene for en Forbrydelse mod Civilisation, for en raa Dumhed, men tillige for en Jnfamie, som trues med haard Straf, ja endog i visse Tilfælde med Døden. Derimod skrev Hr. Ingham atter til Hr. Caton. "Jeg begriber meget vel den Rolle, som man lader Dem, spille i en Emoedie, der opføres under det nordamericanske Folks Øine. Deres Trudsler skrække mig ligesaa lidet, som Deres Fornærmelser tiere mig. De mægter ingenlunde at forlede mig til en Handling, der kun vil svække den Medlidenhed og den Foragt, som Deres Stilling indgyder mig." - Disse uværdige Provocationer vedvarede paa begge Sider en Tidlang, i samme Tone Krigsministeren formaaede ikke at bringe Finantsministeren ud af sit ham fornærmende Phlegma, trods de mange Beskjæmmelser, han udøste over ham. Snart blev Præsidenten underrettet om dette vederstyggelige Klammerie ved Finantsministeren Hr. Ingham selv, der besværede sig over et attenteret Snigmord, hvorfor har mistænkte sin Fiende og dennes Tilhængere. Efterat Hr. Jngham havde ved Trykken bekjendtgjort denne væmmelige Histories odisse Facta, begav han sig til fine Eiendomme i Pensylvanier. Den hele skamløse Procedure, som Publicum opfordredes til at paadømme, opvakte almindelig Harme. Agtværdige Hustruer og Huusmødre vare offentligen nævnte paa Prænt - hvor modbydeligt for en Qvinde, der har Ære at tabe, at drages ind i Mænds pøbelagtige Kiv. Privatlivets Mysterier vare givne et offentligt Scandal til Priis, De Nordamericanske Fristaters Borgere, saae i denne ulykkelige Tvist noget Meer end to Jndiolduer, der forglemte sig i den Grad, at de bøde godt Navn og Rygte, Trods; de saae to af Statens højeste Embedsmænd, til hvilke Stal havde overdraget en stor Autoritet, compromittere Landets Værdighed, i det de nedværdigede dem selv og kappedes om gjensidigen at beskjæmme hinanden. Aarsagen til et saa uforsonligt Had imellem disse to Mænd daterer sig fra en ældre Periode. Følgende dets noksom bekjendte Aarsager forklare det, men undskylde det ingenlunde. -