Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-01-07
Endnu er den første Fjerdedeel af det 19de Aarhundrede ikke forløbet, og allerede er der i samme udkommet fem nye Oplag af de rousseanske Værker, ei at tale om de mange særskilte Aftryk og Udgaver af enkelte af hans Arbeider. Medens der over denne berømte Mands Skrifter og Levnet allerede er skrevet saa mange Bøger, at de allene udgjøre et betydeligt Bibliothek, har man nu ogsaa faaet et af to Bind bestaaende nyt Værk: Histoire de la vie et des ovrages de J.J. Rousseau, hvis Forfatter er V. P. MussetPathay. Man seer heraf, at det gaaer med de literaire Spaadomme, som med de Dittmarske: naar man spaaer en mild Vinter, faaer man sædvanligen en stræng, og naar man spaaer en stræng, faaer man en mild. Forf. erklæret sig for en ivrig Tilhænger og Befordrer af J. J. Rousseaus, Skrifter og hans Person. Han paatog sig det møisommelige Kald, at gjennemlæse, eller rettere studere, alle de Skrifter, der ere skrevne om ham, og Frugten af hans Grandskninger vare, at Beundringen over Rousseaus Skrifter opstod derved, at man læste dem uden Mellemrum, som et sammenhængende Heelt, og Utilbøieligheden mod ham, fordi man kjender hans Personlighed kun stykkeviis af de mange Skrifter, hans Venner have udgivet angaaende ham. Jntet, siger Forf., lignede min Forundring, ved at finde Mangel af Oprigtighed paa den ene Side, og falske Anskuelser og Fordom paa den anden; hos alle uden Undtagelse Lidenskabens eller Vildfarelsens Sprog; her Unøiagtighed i de anførte Kiendsgierninger, løse Gisninger; hist Forandringer i Citaterne, ugrundede Forudsætninger, falske Fortolkninger, overalt vrange Meninger. Forf. har deelt sit Værk i 4 Afdelinger, og i Begyndelsen fulgt Rousseaus berømte Selv bekiendelser (som ogsaa haves paa Dansk, men i en just ikke heldig Oversættelse). J den første Bog af disse Bekiendelser findes Yttringer, der caracterisere dem paa en mærkværdig Maade. "Jeg begynder et foretagende, siger R., som aldrig har havt sin Mage, og hvis Udførelse ikke vil finde nogen Efterligner. Jeg vil vise mine Lige et Menneske hele sin Naturs Sandhed, og dette Menneske skal være mig. - Mig selv. Jeg føler mit Hjerte og jeg kjender Menneskene. Jeg er ikke skabt som nogen af dem, jeg har seet; jeg vover at troe, ikke at være skabt som nogen af dem, der ere til. Hvis jeg ikke er bedre, er jeg i det mindste anderledes. Om Naturen har gjort vel eller ilde i at sønderbryde Formen, den støbte mig i, er noget man ikke kan dømme om, førend man har læst mig. - Lad Dommedagens Basun lyde, naar den vil, jeg skal møde; med denne Bog i Haanden skal jeg fremstille mig for den høieste Dommer. - Nærværende Forf. tilstaaer, at denne Deel af hans Værk ofte har sat ham i Forlegenhed. Det er vanskeligt at tale til Forsvar for en Beskyldt, der anklagede sig selv for de største Forbrydelser, om hvilke ingen tilforn har vidst noget. Skriftets Rec. i Gött. Anz. Sept. 1822, mener, "at denne Forlegenhed forsvinder, naar man betragter hine berømte Bekjendelser, ikke som virkelige Actstykker, men som Productet af en syg Jndbildningskraft. Adskillige engelske Philosopher have villet tilskrive, hvert Menneske en vis Grad af Galskab, der kun ved visse Foranledninger, og i forskjellige Gradnationer yttrer sig. (Nærværende Anmelder erindrer, at have hørt Dr. Gall, paa de Forelæsninger han holdt i Kjøbenhavn, sige: wir sind ja alle nicht recht gescheid, men han havde ogsaa Grund dertil, naar han saae, hvor blindt man forgudede hans Organiære.) "Hvorvidt denne melancholske Jdee lader sig bevise, maa vi lade staae ved sit Værd. Men en Kiendsgierning er det, at Forf. selv ikke fragaaer, at Rousseau allerede i den Periode, da han skrev sine Bekiendelser, led af en Melancholie, der grændsede til Afsindighed, og som om sidder, saaledes som Forf. ogsaa troer, bragte ham til den Beslutning, frivilligen at gjøre Ende paa sin Tilværelse. Det er noget, der meget almindeligen møder, at Sindssvage, i det sørgelige Udbrud af deres Aandsforvirring, ligesom finde den høieste Sielenydelse i at gjøre deres begangne Feil til de største Forbrydelser, ja endog selv beskylde sig for disse, uden nogensinde at have begaaet samme. Det maatte uendeligen smigre Rousseaus Stolthed, at gjøre hvad førend ham endnu ingen havde gjorte at stille sig selv, med alle sine virkelige og indbildte Feil, blot for Verdens Øine. (Denne Rec. maa ikke have nogen rigtig Jdee om virkelig Sindssvaghed, naar han kan indbilde sig, at et Værk, som Rousseans Bekiendelser, er Productet af en forvirret Hjerne, eller naar han kan troe, at Tungsindighed, der omsider leder til Selvmord, just forudsætter Afsindighed. Om man end vilde indrømme ham, at Selvmorderen, i det Øjeblik, han begaaer Handlingen, befinder sig i et Slags Aandsforvirring, eller rettere i en Kamp, hvor Fornuften maa bukke under for en ham foresvævende mørk og martrende Jdee, saa kan man dog umueligen antage, at alle de Selvmordere, der med største Overlæg og Fornuft have forberedt deres voldsomme Hedengang, vare afsindige, sædvanligen er det en udmærket høi Grad af Æresfølelse, der bringer saadanne Mennesker til at begaae Selvmord. At stille sig blot med alle virkelige og indbildte Feil for Verdens Øine, var desuden noget, som Miguel de Montagne, endskjøndt under en anden Form, allerede havde gjort to hundrede Aar førend Rousseau. Naar iøvrigt Rousseau var, som Rec. synes at mene, halv afsindig, saa maatte man ønske de fløste saakaldte Fornuftige en Deel af samme Afsindighed. Den Paastand, at ethvert Menneske har en vis Grad af Galskab, er mere vittig end sand; Nykker, Luner, Egensindighed, Udmærkelsessyge ere nødvendige Variationer i den menneskelige Natur, afhængige af tusinde udvortes Forhold og indvortes Egenskaber, men endnu langt fra ikke noget Tegn paa Galskab.)Men - vedbliver Rec. - om vi end kun kunde ansee Bekiendelserne" for en Halvroman, saa blive de dog altid et høist mærkværdigt Særsyn i den literariske Verden; de levere fortræffelige Bidrag til Kundskaben om det menneskelige Hjerte. Der gives intet Værk, der har saa megen Lighed med Le Sage's Gilblas, som Rousseaus Bekjendelser. Vi see ham som Læredreng, Kobberstikker, Tjener, Kammertjener, Tolk hos en Archimandrit, Skriver hos en Cadaster, Musiklærer, Hofmester hos Børn. (Hvis var Skylden, hans eller den Stats, for hvis Literatur, for hvis Oplysning han opoffrede sig. Han havde intet methodisk Studium, var ingen academisk Borger, var intet Medlem af noget Lang, og vilde leve frit og uafhængigen. Hvad skulde han da gribe til, uden til de anførte Fag, for at kunne leve? Det er meest Skam for Frankrig, at det med en Statsbankerot paa adskillige Milliarder, ikke kunde afsee nogle Tusinde Fr. til at skaffe et Genie som Rousseau, i Tide, en for ham passende Virkekreds. Man vil maaskee indvende, at han var for sær og egensindig til at komme tilrette med? Men havde man da nogensinde gjort Forsøg derpaa, Har man ikke tvertimod pirret og forfulgt den sære, egensindige, hypochondriske Mand paa det grusomste, Friedrich den Anden tilbød ham rigtig nok en Pension, som Rousseau nægtede at modtage, fordi han ikke skjøttede om, at nyde en Pension for intet, og mindst af en fremmed Monarks Haand. Friedrich sagde derfor den Karl er en Nar!" - Men var han det da og virkeligen? Er det da saa naragtigt, ikke at ville modtage Naadsenspenge, saalænge man endnu kan selv fortjene sit tarvelige Brød, som Kobberstikker, Kammertjener, Skriver, Tolk, Musiklærer, Hofmester, – Vist nok hører en saadan Characteer til de sjeldne; thi de færreste Mennesker gide arbeide; de fleste ville heller opoffre deres Frihed, Selvstændighed og Overbeviisning. Derfor kaldes den, der følger de modsatte Grundsætninger, en Gilblas – ja endog Nar.) (Fortsættes.)