Viborger Samler, 1781-03-12
DEN. MOREER. MLER. Mandagen den 12 Martii. Slutning af No. 10. give er kun det; thi alt et kun lidt, som angaaer kun vor Fordeel, vor Roes, Men naar Døden vil herske, naar Herren maa lyde, naar vi skulle forlade vore Tienere, vi skulle gaae bort for vor Herre: Gud, hvad Forskiel paa Tænkemaade, Nil bliver vor Skiæv, Skiæv til en Bielke, vore Tieneres Bielker til Skiæver i vore Øine. Har man forarget, fornærmet, fortænkt, hvor ere de nu, at vi kan afbede, Borte i Askroge sukke de, eller maaskee bande os endnu, og Tanken om dette forstørrer vor Lidelse: Eller ere nogle tilstæde, der ligger han mellem dem, den onde, den hadede Herre: Jngen ynker ham nu, ingen giør Bøn for ham: Giøre de ham noget, det er de mindste, de kunne. Han døer for Døden af Nag - Han døer ganske - og alle ere glade - Nu danse de glade paa hans Grav, eller spytte ved hans Navn; men han selv skal for Dommen, og der skal han staae siden med Tieneren. Han seer der de Skarer, der tiente ham, og finder i Bogen de Ord, Tanker og Handlinger, som forlængst ere glemte. Hist staae han og hans usselste Dreng: Den staaer der friemodigst, som taalte her meest: Den bliver størst, som, efter sin Maade, var best. Skulde den mindste blive størst? Hvilken en Skam, Tit husker jeg vor Tullins Ord: Jeg g saae Monarker faldt om Slavers Hals og græd. Skulde jeg der græde om Halsen paa min Svend, - og dog faae at høre: det er for seent? Nei, før vil jeg ydmyge mig her, jeg vil ei være nedrig, ei giøre dem dovne, mindre ugudelige; men men jeg vil selv være, som min Herre, saavidt jeg elendige kan, ydmyg og sagtmodig af Hiertet: Saa bliver jeg nok kiærlig mod mine Tienestefolk, skiønsom paa Elskere, taalig imod Fornærmere. Spot mig dog ei, Verden. Jeg skal ei miste min Løn. Engang skal jeg ligge imellem dem som en Fader imellem Børnene - da skal jeg behøve dem alle At høre da min Pige og Karl græde ved min DødsSeng og sige: Gud glæde hans Siel, vil blive mig en sødere Hiertestyrkning, end alle Hykleres Lovtaler, og for den almindelige Trone at see, uden Bebreidelse, en, der har tient mig, og jeg har elsket, opmuntret, opbygget, tilgivet og paaskiønnet her, vil blive mig en endnu føleligere Glæde, end at see en af Englenes mange Tusinde. Misund ikke mig, om du ei ønsker dig selv, dette, Vi læste i Fior noget om Temperamenter. Tit siden har jeg merket, hvor meget Overeensstemmelse i disse kan virke. To aabnede Hierner og følsomme Hierter, af hvad Stand, Kiøn og Forbindelse de ere, elske hverandre, om de og sielden eller aldrig tale med hverandre. Den tykhiernede, den ligegyldige føres af en skiult Drivt til sin Lige; Han troer sig beskiæmmet af den modsatte Den melankolske vil helst have en, som kan hielpe i at gede, græde, og den muntre i at springe. Sandt nok, det tiente vist ei, om lige Gemytter just altid vare samlede; men hvor tungt, ere de modstridende, Lad Gud styre i at samle, men lader os selv, saavidt vi kunne, see paa Overeensstemmelse i Gemytterne. Naar viskal dog leve - og tiene - og omgaaes med modsatte, ville vi huske, Gud modsatte os dem, og saa lidet, som vi, kan de omgiøre hvad Gud gjorde. Skal een danne sig efter mig, jeg bør og efter ham, og før jeg bliver færdig med min, kan jeg ei fordre, han skal være færdig med sin Forbedring; men bliver jeg ved, bliver det saa tungt for mig selv, at jeg ikke kan fordre, at det skal være let for mit Medmenneske. Skaldet være lettest for een, maa det være for den, som har best Kundskab og Anledninger, og er det billigst for nogen, da er det for den, som er efter Verdens sædvanlige Sprog, meest og Lyksaligst. Hvorledes klæder det da, fordrer en Præst af en Bonde og en Herre af en Tiener, at han skal være forsigtigere og fuldkomnere, end han selv, hvor maa ikke denne dog sukke, Men er denne sagtmodigere, høfligere, end hiin, bør ikke den sidste da skamme sig, Lad ham ei hade, men ære ham. Hver Prøve paa Viid, Folsom hed, om det og er naturligt, er dog en Skat given af Gud, og den, som har faaet det, har faaet et Fortrin for os, større og varrigere end Ordner.