Norske Intelligenssedler, 1768-02-24
Norske Jntelligen No. 8. Onsdagen den 24. Februari 1768. Bo Tanker om timelig Lyksalighed. Der er ingen Ting meere og vissere at formode, end at et hvert Menneske i Verden ønsker og begiærer at blive lykkelig eller lyksalig; det er altsaa ikke at forundre sig over, at de viseste af Mennesker i hver Alder, har anvendt saa megen Tid paa at udfinde og beskrive, hvad Lyksalighed er, og hvori den fornemmelig bestaaer. Hvad som synes at have foraarsaged saa mange Fejltagelser i denne vigtige Sag, er efter al Formodning og Rimelighed dette, at fast alle Skribentere har fastsadt et Menneskes Lyksalighed og Summum bonum i en determinered og afgjort Sag og et Navn, da det tvertimod vil af Nødvendighed blive fornødent at fleere maa forenes til at fyldestgjøre den samme. Jeg skal villig tilstaae Dyden det første Sted i denne Vigtighed, eftersom den er en Moder til Fornøielse og en fornøjet Sjæl. Det er den som jævner vores Tanker, og virker at vi beskue os med Rolighed og Fornøielse, ikke detsmindre er blot og nogen Dyd allerne ikke tilstrækkelig til at gjøre et Menneske lyksaligt; den maa være ledsaged i det mindste med en maadelig Forraad af Livets Nødvendigheder, og ikke trykkes eller foruroliges ved Legemlige Smerter; ti Historien lærer, at een Stoicus, formedelst en Steen-Smerte raabte, at Jens hans Lærere havde underviist ham urettelig, da han sagde ham, at Pine var intet Onde. Men foruden dette, er Dyden saa langt fra allerne tilstrækkelig at gjøre et Menneske lyksaligt, at en Excessederaf i nogle Omstændigheder, sammensøjet med et blødt og qvindeagtigt Sind, kand ofte give os de allerdybeste Saar og fornemmelig virke til at giøre os utaalmodige, jeg kunde til Exempel forestille Kjærlighed og Venskab, i hvilke tvende Passioner det ofte hænder sig, at vi saa aldeles overgive vores Hierter, at vi underkaste vores Lyksalighed at dependere af en anden Person, en Tillid, for hvilken intet levende Creatur, i hvor ypperligt det end maatte være, kand paa nogen mulig Maade give os Sikkerhed. Det Menneske derfor, som vil være virkelig lyksaligt i Livet, maa, foruden den legemlige Dyd, stræbe efter og opnaae den Styrke i sit Sind, at sætte Lyksaligheds Grændser inden i sig selv, og bevare samme fra at beroe paa andre. Et Menneske i denne Tilstand og af denne Skikkelse vil upaatvivlelig efterkomme alle de gode Dyd og Christendoms Pligter, som kand formodes af en blomstrende Gudsfrygt, uden at blive saa bekymret over det menneskelige Livs almindelige Hændelser og Ulykker, at samme skulle forurolige hans egen Fred. Hans Gierninger, naar de ere af dette Slags, ere saa meget berømmeligere end en andens, saasom de allerne udflyde fra Dydens Principium og et reent Begreb om hans Skyldighed; naar som helst om et Menneske af et blødere Sind, endog naar han hielper en anden, kand i visse Maader siges, at han luser eller tilfredsstiller sig selv. Et Menneske, begaved med saadan Sindets Styrke, som her tales om, endskiønt han overlader til sin Ven eller een Fremmed, at gjøre ham endnu meere lyksalig, sætter ikke i enten af deres Magt at gjøre ham elændig Af hvad som allerede er sagt, bliver det altsaa en Sandhed, at intet er uforsigtigere og svagere, end at sætte sin Lyksalighed paa nogen anden, eftersom vi paa saadan Maade gjør den independent af os selv. Folk derimod af den Tænkemaade, der sætte deres Velgaaende og Behag allerne i Anseelse og Berømmelse, er gemeenlig dermed tillige underkastede Misundelse, den pinagtigste og mest urimelige af alle Sinds Lidenskaber. Den tilforladeligste og sikkerste Maade og de tjenligste Midler til at opnaae den Styrke i Sindet og den independente Tilstand af Lyksalighed her forestilles, er da et dydigt Sind tilstrækkelig forsyned med Begreb at underholde Solitude og en fornøjelig Omgang med sig selv. Lærdom er en stor Hielp i dette Tilfælde, eftersom den gjør Oplag af Begreb og Kundskab i vores Jhukommelse, færdige at uddrages og at sættes i Orden ved forefaldende Leiligheder, thi Sindet tager ofte den samme Fornøielse i at oversee sin Rigdom, samt at formeere og paa tilbørlig Maade at disponere samme, som en Konge giør ved at lade sin Armee passere Revyen, Ligesaa maa det tilstaaes, at et Sind saaledes begaved, føler en skiult Fornøielse i Overbeviisningen om sin egen Fuldkommenhed og glædes ved saadane Lejligheder, som giver det Anledning at prøve dets Kraft, dog kand en levende Jndbildning hos Personer af svagere Sind og Hoved tilvejebringe en saare lidet ringere Fornøielse, end ovenmelte; Ligesom den første derfor ikke ubeqvemt kand kaldes en viis Mands Himmerige, saa kand den sidste meget vel tillægges det Navn af en Daares Paradis! Der er alligevel denne Forskiæl imellem dem, at ligesom den første naturlig underholder eller tilvejebringer den Høyhed og Styrke i Sindet, som her er beskreven, saa nødvendig til Lyksalighed, saa er den sidste foruroliged og formindsked ved hver Hændelse og endelig lider Skibbrud under en almindelig Ulykke. Det er derimod denne Sindets Styrke som ikke er at overvinde ved Lykkens Forandring, thi den ophøyes ved at see eller beskue en Fare, og foraarsagede hos Alexander efter den Deel af hans Livs Beskrivelse) da hans Armee rebellerede, at han bad sine Soldater gaae tilbage til Macedonien og at sige deres Brødre, at de havde forladt sin Konge, da han var i Begreb med at indtage Verden, eftersom han ikke tvivlede paa at han jo kunde oprette en Armee, hvorsom helst han lod sig see, Denne Trøst er det, som fornemmelig viser sig i det omtalte Slags Sind, naar Mennesket er mest beklemt og bekymred, og glæder ham altid i Proportion med hvad Mallice og Uretfærdighed vil berøve ham; Kort sagt, det er dette som foraarsager og giver et dydigt Menneske Ræt til at sætte en uformærkt Værdie paa sig selv, og lægger ligesom en gylden Fernis over hans Ord og Gierninger, som til sidst vil krone ham med Høiagtelse, og foraarsage ham større Ære hos de Fornuftige, end Fødsel og Lykke kand nogen Tid tilvejebringe.