Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-01-27
Da man nu, uden dog at kunne anføre nogen Grund for sin Paastand, var bleven enig om, at den Rige maatte svare større Afgivt til Staten, end den Fattige, fordi det synes anstændigt og billigt, saa sysselsatte man sig paa det ivrigste med at udfinde Gienstande, hvorpaa Skatterne beqvemmest lode sig lægge, og troede især at burde henvende sin Opmærksomhed paa saakaldte Luxusartikler. Hume mener, at dette Slags Afgivter ere de bedste, fordi de mindre falde paa Folket, og synes at være frivillige, da det staaer til enhver at bruge deraf saa lidt og saa meget, han vil Men i Grunden er denne Paastand dog urigtig. Veed den Fattige at giøre sig betalt hos den Rige, for de Skatter, han maa yde, saa vil den Rige ogsaa vide at gjøre sig betalt paa samme Maade hos den Fattige. Hvad den rige Jordbruger, Fabricant, Kjøbmand maa betale i Afgivt af de Vine og Tøier a. han behøver, og de Heste og Equipager han holder, vil han igjen lægge paa sine Producter, og det sikkerligen saaledes, at han intet taber derved. Her falder altsaa Skatten netop tilbage paa Folket, og det ofte med forøget Vægt. Men alle disse Ulemper uagtede bliver det dog, under Rigdommenes nuværende saa høist ulige Fordeling, nødvendigt at paalægge den Rige høiere Skatter end den Uformuende, og bruge hans Sandselighed og Forfængelighed som et Vehikel for denne Skatteydelse. Derved bliver det tillige mueligt, at tilveiebringe et passende Forhold i Circulationen, og hindre Formuen fra Standsning paa enkelte Puncter. De færreste af de Skatter, en Statstyrer oppebærer, benytter han selv; han lader i Grunden kun Pengene gaae fra den ene Haand i den anden, og vedligeholder derved gavnligt Liv og stadig Virksomhed. - Ved de mangfoldige Former, under hvilke han lader sig dem betale, vinder han, med al den Uleilighed dette iøvrigt maatte medføre, den store Fordeel, at Skatternes Hævelse ikke gjør det ubehagelige Jndtryk, som de, ved at hæves under een Benævnelse og paa eengang, nødvendigen maatte gjøre. Historien giver os i den Henseende et lærerigt Exempel. Da Constantin gjorde en Forandring i Financerne, og indførte næsten istedetfor alle hidtilværende Skatter og Paalæg, der udgjorde Statens Jndtægter, en almindelig Kopskat, saa blev denne een af de vigtigste Aarsager til det romerske Riges Forfald *). Folket i alle *) Skatterne, der indfløde i den offentlige Ska(serarii) vare hos Romerne især Toldafgivten (publicum vectigal). De tre vigtigste Tolde vare Havnetolden (portorium, Korntienden (Documæ og Græsningstolden (seriptura). Tolden var bortforpagret, og Forpagterne vare de romerske Riddere, følge ligen meget formuende Folk, der fatte deres Landeiendomme eller store Summer til Sibkerhed. Adskillige Riddere forenede sig ofte om de større Forpagtninger af hele Rigers Provindserne var saa undertrykt af Financebestyrerne og saa misfornøiet, at det med Glæde afrystede det trykkende Aag, og søgte sin Tilflugt under Banneret af de seierrige Barbarer, hvis Herredømme, mindre konstlet, sammensat og bydende, de foretrak for Romerne studerede og udtænkte Tyrannie. Skatteenes ulige og mangehaande Fordeling er altsaa, alle sine Uleiligheder uagtede, ikke saa stort et Onde, som det ved første Øiekast synes; kun kommer det an paa, at Fordelingen er saa billig, og i det Hele saa rigtigen beregnet som mueligt; thi ere Skatterne for store og trykkende, saa qvæle de Vindskibeligheden, og stoppe selv den Kilde, hvorfra de skulle udspringe. Ere de for utilstrækkelige, saa tvinge de Staten til at hielpe sig ved at gjøre Gield, der ved Renterne stedse maa voxe, og den forhalede Skatteydelse bliver siden saa meget mere byrdefuld, som Staten har forsømt at fordre klækkelige Skatter af Folket, da det endnu havde Kraft til at yde dem. Ogsaa her gjelder, den Regel, for meget og for lidet skade begge.