Norske Intelligenssedler, 1764-02-15
Vatrioten. Læsere! maa Vibyde Dem Anmærkninger over Liiqvers, Hvad, siger De, LiqversDisse ere gierne væmmelige nok i sig selv, man behøver ikke at igientage dem: Godt om man engang kand læse dem til Ende. Sandt: De fleeste ere saaledes. De ere enten uforskammede Udsendinger af en forsultet Rimere, eller utidige Fostere av en dum Ærgierrighed: De ere dog ikke alle saadanne; Der gives nogle som kand ansees som Mesterstykker i deres Slag: Andre som, endskiøndt de ikke har naaet den Høyde, dog fortiene at læses. For at rædde det Almindelige fra de første Uhyrer: for at opmuntre Tænkere til at vise deres Styrke i fleere Tilfælde, endelig for at fornøye Skiønnere ville vi herefter meddeele vore Tanker over hvad der i det Vittige kommer fra Stadens Presse. Et dristigt Foretagende, Men Kiærlighed til Fædrene-Landet skal give os Kræfter, Retsindige understytte dem. Vi begynde med at betragte de over Afgangne Hr. Ober Jnspecteur Kredahl trykte Liigvers, som efter vore Tanker ikke bør regnes til den gemeene Klasse. Vi ville tillige anføre, hvor Forfatterne synes at have feylet. Øyemærket av Liigvers er uden Tvivl at opbygge de Efterlevende og trøste de Sørgende. Forfatteren af Menniskets sidste Scene har ikke glemt dette. Hans Anlæg er et Beviis herpaa Han har udvalgt det meest rørende, det trøsterigste, det stærkeste Exempel. Den Retfærdige paa sin Døds Seng: Den Retfærdige omspændt av alt det emfindtligste, det græsseligste for vores kiælne Sandser og skiælvende Jndbildning. Smerter, Viner, Naturens Skræk (Døden) Gravens Fælhed, og det som endnu fortynger Vægten. De Kiærestes stønnende Sukke; en skrækkefuld Trøst, alle forenet. Af alle disse Roligheds Fiender er den Retfærdige angrebet paa engang; uden Ophold. Hvad ynkværdigere, hvad forskrækkeligere: En stærk, en levende Avbildning paa Legemets Afskye, Seer nu den Retfærdiges Siæl i sit fuldkomneste Lys, glad, triumferende, ophøyet over Smerter, opløftet til Sælskab med den Evige. See! (siger Forfatteren) Hvilken Fryd, hvilken Roe frembryder af dette fælle Mørk Hvor er nu den naturlig Døende, den forskudte Orm, See, med hvilken Majestæt han ophæver sig i Helligdommen, Hans Forhold er et Testament til alle; rigere end Mammons Efterladenskab. Hvad kand være sandere, hvad ædlere end denne Tanke, Grunden til Hans Roe, Hans Gud opliver Hans Siel Hvilke lysende Flammer! - Men nu nu døer den Retfærdige. Hvor rørende, hvor fyndig, hvor vidtløftig en Korthed Tys Hans sidste Pust! ----O salige Henfart, . - . - Den Retfærdige døer. - --- Hans Siæl farer bort fra dette Forfængelige til en evig, til en uforanderlig, til en uindskrænket Herlighed. Mon Længsel opholder Ham, Mon det Jordiske standser Hans Flugt, Hans Hæftighed ligner Hans Lyksalighed. Han maaler med Utaalmodighed Længden imellem Skammelen og Tronen. Siælen henfoer med brændende Sukke. - Hvilken Sorg at skilles ved den Retfærdige! - : Hvilken Trøst at see Hans Belønning. Evighed kroner Øyeblikke. Hvor tændes herved de Omstaaende, De græder Fryd og Sorgs beblandede Taare. Menniske, glem aldrig denne Scene!!! Denne er Forfatterens Plan. Stilen svarer til Materien. Den er høy, fyrig, hæftig, og hvad som er det meeste, sig selv liig. Forfatteren taler altid som Nærværende. Alt dette, troer vi Læseren tilstaaer, er et Beviis paa en Poetisk Geist. Nu kommer vi til de Poster, hvor Forfatteren synes ikke at have været saa lykkelig. J Begyndelsen siger Han: Bort med Forhænget! ----- Hvilken Skue Blads---- Nærmer Eder med Ærbødighed til Guds Æres Tempel, J Dødelige, til den Retfærdiges Døds Seng. Forfatteren kalder her den Retfærdiges Døds Seng Guds Æres Tempel. Han vil sige: Her skinner Guds Ære, i sin fuldkomneste Glands. Det er vel unægteligt at den Retfærdiges Død er et Speyl som forestiller os Guds Ære, men er ikke Spotterens hastige Henrykkelse det samme, følgelig er Forfatterens Benævnelse ikke her den nøjeste; dog er den sand. ----- Nu beder Han de Vellystige, de Vantroe komme for at helbredes: Kommer her er Eders Bethesda. - - - Denne Tanke er glimrende; men vi frygte at de som vide Historien og Bethesda Dam skulle indbilde sig: at Forfatteren meente at allene de Førstkommende kunde helbredes, hvilket dog aldrig har kundet været Hans Tanker. Det Spring som Forfatteren giør fra Guds Æres Tempel til en Jammerplads vil maaskee forekomme endeel ikke at være det naturligste; men en voldsom Affekt, oprørt ved Synet av de legemlige Smerter, forsvarer dette. Han kalder de Kiærestes stønnende Sukke en Trøst: vel lægger Han det Ord skrækkefuld dertil, men om denne Bestemmelse kand retfærdiggiøre Tanken vide vi ikke. Hvor Han beskriver den Retfærdiges Roe midt i Smerter, bruger Han dette Udtryk See, med hvilken Majestæt Han ophæver sig i Helligdommen, Denne Tanke er saa smuk i sig selv at den ikke burde anføres paa dette Sted. Vi beklageallerne, at den ikke er saa tydelig at enhver kand forstaae den. Vi har derfor kun nævnet den for at forklare den det rimeligste mueligt. Man maa agte Forfatteren har i Forveien kaldet den Retfærdiges Døds Seng Guds Æres Tempel. Denne Døds Seng forstaaes uden Tvivl her ved Helligdommen. Han vil da vel sige: at den Retfærdige med en majestætisk Foragt anseer alle timelige Lidelser i Ligning med den uendelige Herlighed som Han næste Øyeblik igiennem disse selvsamme Pinsler skal nyde. Men vi opholder os over ubetydelige Feyl. Vi ønsker at Forfatteren vil give fleere Prøver paa sin dybe Tænke=Kraft. De 2de øvrige Liiqvers skal næste Uge tages i Betragtning. De Tænkende.