Viborger Samler, 1843-05-17
Jndbydelse. J en Række af senere Aar er det danske Sprogs og den danske Nationalitets Vilkaar i Hertugdømmet Slesvig bleven Gienstand for altid almindeligere Opmærksomhed og meere levende Deeltagelse hos Kongerigets Beboere. Enhver, som veed at sige sig selv, hvorledes Sproget, der er anviist Mennesket som Modersmaal, er Udtryk og Gienklang af Det, der udgjør hans inderste Væsen, vil ogsaa føle med et Folk, hvorsomhelst det end findes, fjern eller nær, som er stædt i Kamp for sit fædrene Sprog og hvad der er det Samme – for sit nationale Liv. Men naar dette Folk hører til vor egen Slægt, naar Sproget, som er betrængt, er vort eget Sprog, da er det stærkere Følelser, der bevæge sig i os, og det er den nationale, fædrelandskjærlige Aand, der kundgiør sig i denne Bevægelse. Det sælsomme Forhold, som tidligere var de Fleste iblandt os ubekjendt, er efterhaanden kommet til almindelig Kundskab: hvorledes paa mange Steder i Slesvig Menigheder, i hvilke Folkesproget fra Arilds Tid har været Dansk, maae søge til tydsk Kirke, synge tydske Psalmer, høre tydsk Prædiken, og Forældre, der tale Dansk, som deres Fædre og Fædres Fædre for dem, maae give deres Børn hen til tydske Skoler, for saaledes at see en Slægt opvoxe omkring sig, der lidt efter lidt ombytter det fædrene Sprog med det fremmede, – hvorledes danske Borgere, som ofte ikke forstode andet Sprog end deres Modersmaal, maatte finde sig i paa Thinge, i Anliggender, hvor der handledes om egne Rettigheder, at see Contracter affattede, Vidnesbyrd optagne, Kiendelser afsagte i det tydske Sprog. Det maatte her føles med Smerte, at en Forurettelse fandt Sted af dansk Sprog og dansk Nationalitet, en unaturlig Opløsning af Forhold, som høre uopløseligt sammen. Den danske Nation kan ikke med Ligegyldighed see sit Sprogs Enemærker yderligere og yderligere indskrænkes; men, som Virkning af de ovenanførte Forhold, have vore Fædre seet det sydlige Mellem Slesvig lidt efter lidt forvandles fra dansk til tydsk, vi kunne, om de samme Forhold skulle vedblive, opleve at see den samme Forvandling udstrække sig til Nord=Slesvig, og vore Sønner eller deres Sønner at see Fortydskningen arbeide sig op i Jylland. Ligesaa lidt kan den danske Nation med Ligegyldighed see den Fare for Stats-Eenheden, som reiser sig fra denne Side. Thi det er ved Folkeslægter, ligesom ved enkelte Mennesker, aandelige Forhold, nationale Slægtsmærker, som i Tidens Længde have stærkest Magt til at knytte og holde tilsammen; at lade disse fortrænges, hvor de ere historisk givne, er at bortgive den ydre Forbindelses naturlige og dens varigste Grund. Og forsøge vi paa at see ind i vort Fædrelands Fremtid – hvis Uvished kun tjener til at drage Blikket saameget stærkere til sig, da kunne vi ikke fordølge for os selv, at mørke Varsler knytte sig til det Phænomen, at det Danske meere og meere fortrænges i Hertugdømmet, som udgjør en høist vigtig Deel af det danske Monarchi. Det var derfor en Regjeringshandling af national Betydning, da vor nuværende Konge ved Rescript af 14de Mai 1840 forordnede, at der, hvor det danske Sprog var Kirke- og Skolesprog, skulde det ogsaa være Lov- og Rets=Sprog. Men endskjøndt Retfærdighedens Fordringer aabenbart først da ville være fyldestgjorte, naar dansk Kirke-, Skole= og Rets=Sprog indføres overalt i Hertugdømmet, hvor Folkesproget er dansk, og afvexlende Kirkesprog indføres i de Districter, hvor begge Sprog findes blandede: saa reiste der sig dog imod det første Skridt, til en retfærdigere Tingenes Tilstand en Modstand af de høiere Klasser i Hertugdømmet, navnlig af den juridiske Embedstand; og den kongelige Villie, til Betryggelse af de danske Undersaatter i Hertugdømmet, har endnu ikke formaaet at overvinde denne Modstand. Jmidlertid har heri endnu kun været givet et Forspil for efterfølgende stærkere Skridt. Den slesvigske Stænderforsamling i 1840 ansøgte Hs. Maj. Kongen om intet Mindre, end at tage hiint Rescript tilbage, og Forsamlingen i 1842 har petitioneret Danmarks Konge om, at det danske Sprog ikke maa erklæres berettiget til at optræde i Stænderforhandlingerne: denne Ret vil man have udelukkende forbeholdt det tydske Sprog, som det, der alene er de Jntelligentes Sprog. Men de danske Districter, som udgjøre over den halve Deel af Hertugdømmet, have deres talrige Lærer- og Embeds=Stand, de have Skoler, hvori Underviisningen gives paa Dansk, Kirker, i hvilke der prædikes Dansk, og Retsbetjente og Øvrighedspersoner ere anviste til at skulle bruge det danske Sprog i Embedsforhold. Naar nu denne Lærer- og Embeds-Stand ikke vedkjender sig Folkets Sprog, blandt hvilket de leve og for hvilket de arbeide, som deres eget, da tyder dette hen paa høist uregelmæssige og i deres Virkninger fordærvelige Forhold. Uagtet det danske Sprog er Modersmaalet i det Mindste for den halve Deel af det slesvigste Folk, gives der dog i Hertugdom met intet dansk Skolelærer-Siminarium, ingen dansk lærd Skole, og ved det danske Universitet savnes tilstrækkelige Foranstaltninger for danske Slesvigere, som ønskede der at fuldende deres Ungdoms Dannelse. De danske Skolelærere i Slesvig ere desaarsag for den største Deel dannede paa Seminariet i Tønder, hvor Underviisningen er tydsk, for Embedsveien og den høiere Dannelse ere de danske Slesvigere henviste til lærde Skoler, som alle ere tydske, og de unge Jurister ere alle nødsagede til at søge hen til det tydske Universitet i Kiel. Saaledes dannede, ville de som Embedsmænd vel kunne blive istand til nødtørftigt at udtrykke sig i det danske Sprog; men det vilde være ubilligt at forlange Færdighed i Sproget, og endnu mindre Kundskab eller Kjærlighed til den danske Litteratur. Under saadanne Forhold vil det danske Sprog i Slesvig naturligviis ikke kunne blive til Andet, end Folkedialet; det maa synke bestandigt dybere i Reenhed, som i Agtelse, og med Sproget tillige den danske Nationalitet forfalde. Men de danske Slesvigere finde det ikke stemmende med Retfærdighed, at de skulle være omgivne af en Embedstand, hvor det hører til Undtagelser, naar Nogen deler nogen af deres nationale Jnteresser, at de skulle savne enhver Underviisnings- og Dannelses=Anstalt, hvorfra en danskdannet og dansksindet Embedsmand skal kunne ventes at ville udgaae; og de mene, at deres danske Brødre i Kongeriget ikke kunne Andet, end finde Opfordring til at staae dem bi, for at tilvende dem saa naturlige og saa væsentlige Goder. Og i denne Forudsætning kunne de ikke fare vild. Om mange andre fædrelandske Anliggender ville Stemmerne være deelte; Forskjelligheden i Characteer og Dannelse, i Stand og Livsvilkaar vil føre Anskuelse og Jnteresse ud i forskjellig Retning; men ikke mange danske Mænd, og Qvinder ville stille sig udenfor, naar vi sætte det som et Maal for Nationens Ønske, Forventning og Bestræbelse: at i Hertugdømmet Slesvig dansk og tydsk Nationalitet, hver inden sine rette Enemærker, maae stilles paa aldeles lige Fod, at de begge maae blive, ved gjennemførte administrative Forholdsregler, lige betryggende i deres gode Ret mod Anfægtelse og Overlast. Upaatvivleligt vil, førend dette Maal kan siges at være nogenlunde naaet, en Række af Regjerings-Foranstaltninger blive fornøden; og herved kan den Vanskelighed ikke oversees, at Jnteressen for dansk Sprogs og dansk Nationalitets Bevarelse i Hertugdømmet naturligen ikke kan være den samme hos de forskjellige, danske og tydske Regjerings-Organer. Jmidlertid synes det dog indlysende, at jo mere Selvstændigheden i Slesvigs Jnstitutioner er bleven opgivet, og dette i administrativ Henseende (navnlig ved den fælleds Regjering i Slesvig og den fælleds Overappellationsret i Kiel) er bleven knyttet altid nærmere til Holsteen, desto gyldigere Krav og klarere beføielse maa ogsaa det dansk nationale Element i Slesvig have til at vente sig betrygget ved tilstrækkelige Foranstaltninger mod at overvældes af det tydske. Det tør vistnok gjælde som udtalt i Nationens Navn, hvad den viborgske Stænderforsamling i sin Adresse til Hs. Maj. Kongen har erklæret: "at det danske Folk med den inderligste Taknemmelighed vil modtage Efterretningen om enhver Forholdsregel, som Hs. Majestæt maatte anordne til Opretholdelsen af dets Nationalitet og Statens Enhed." – Det vilde være beklageligt, om end i alt Fald mindre uforklarligt, dersom den tydske Nationalitet under det danske Scepter kunde have vanskeligt ved at faae sin Ret gjort gjældende; hvor lidet dette er Tilfældet, er almindelig erkjendt. Men vi maae ansee det for utænkeligt – efter det Punct, hvorpaa Sagerne nu staae, det Lys, der nu er blevet udbredt over alle paagjældende Forhold – at den danske Nationalitet forgjeves skulde vente at blive gjenindsat i sin fulde Ret, hvoraf den er bleven udtrængt ved det udelukkende tydske Element i det høiere Underviisningsvæsen og i den hele under og overordnede Bestyrelse. Men ogsaa for en Virken, som kan kaldes Nationens egen, vil her en vid Mark findes aabnet. Til de uundværlige Fornødenheder maae, i Henhold til det forhen Erindrede, henregnes danske Underviisnings- og Dannelses-Anstalter paa forskjellige Trin: et dansk Seminarium for Skolelærere i de danske Districter, en dansk høiere Skole for Landbostanden og en lignende for Borgerstanden, endelig en dansk lærd Skole, med hvilken Foranstaltninger ved det kjøbenhavnske Universitet maatte sættes i Forbindelse, for at tilkommende juridiske Embedsmænd i det danske Slesvig kunne erholde deres videnskabelige Uddannelse, uden at blive førte bort fra deres Modersmaal, gjorte fremmede for dets Litteratur, og blive gjennemtrængte -med ganske andre Sympathier.*) Ogsaa her bliver det Regjeringens nationale Forsorg, paa hvilken der tilsidste maa gjøres Regning; uden den vil det Meste forblive ufuldendt Stykkeværk. Men iblandt de nysnævnte Anstalter er der nogle, som aldeles egne sig til at komme i Stand, ved private Kræfter, og ogsaa ved de øvrige vil Virksomheden paa mange Maader kunne udvides, forøges og betrygges, naar private Bidrag komme de offentlige til Hjælp. Det er naturligen fra de danske Slesvigere selv, at de første Skridt i saa Henseende maa gjøres, en Virksomhed fra vor Side, som blev mere end understøttende og frem hjælpende, vilde fra mere end een Side være mislig og udsat for Misforstaaelse. Men hvor levende den Erkjendelse er hos den danske Befolkning i Slesvig, at den danske Nationalitet hverken har en sikker eller en værdig Existents ligeoverfor den tydske, saalænge det danske Sprog ikke gaaer igjennem de nationale Oplysnings- og Dannelses=Anstalter, – derom vidner baade Ord og Gierning. Oprettelsen af de foranførte Læreanstalter er Gienstand for lydeligt udtalte, idelig tilbagevendende Ønsker, og en Plan til Stiftelse ved private Bidrag af en høiere Skole for den dansk slesvigske Landbostand, som allerede for en Tid siden har været sat i Bevægelse, er paa ny optaget med levende Jnteresse. Ved en saadan Anstalt vilde Begyndelsen være gjort til, i Fremtiden at berede den danske Nationalitet sit værdige og betryggende Forsvar; thi det er i den nordslesvigske Landbostand, at det danske Element for største Delen er bevaret.