Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-06-18
J Danmark, paa Blomster, vor Bugge den stod, Der først vi bandt Kjerlighed Krandse, Der Kjæmpehøi-Egen kvad Fædrenes Mod, Kierminder paa Grav der os skandse: i Kun der, ikkun der, fandt vort Hjerte sit Hjem, Thi der fandt vort Minde sit Eden Søde tonende Danamaals yndige Land Du Skovvang, bag himmelblaa Bølge! Held signe i Freden Din blomstrende Strand, J Orlog Held Dannebrog følge! . J Dan, kun i Dan, fandt vort Hjerte sit Hjem, Thi der fandt vort Minde se Eden Paa Sjølund han throner, vor Konning saa prud; Dog mild, som den rolige Bove Han styrer sit Danmark med faderligt Bud; Han lyder, skjøndt Hersker, dets Love. a 3 Dan, kun i Dan, fandt hans Herre se Hiem Held han, ved Skjoldingernes Rige, 3 Blok Tøren. er Skildring af en Dame af Ton. Som Sidestykke til Regulativ for Lapser. (See Skilderiets No. 42.)De seer, Hr. Udgiver, at jeg er i Begreb med at holde mit Løvte, givet Dem i No. 42 af Deres Blad, da jeg sendte Dem et Regulativ for Lapse ordenen blandt Herrerne. Jeg overveiede imidlertid ikke de Vanskeligheder, jeg havde at kjæmpe imod, ved at forfatte et lignende for Damerne. Og skjøndt jeg har min engelske Original for mig, mærker De strax af Overskriften min Forlegenhed, da jeg til de Smukke ikke tør bruge dette stødende, Ord, desuden, hvorfor ikke tilstaae det reent ud jeg vil nødig lægge mig ud med det smukke Kiøn. Gud veed, hvordan det vil gaae mig med mit eget; for visse Øiekast, jeg allerede har faaet af et Par Lapser, spaaede mig intet Godt. Men min ulykkelige Sandhedskierlighed er en Diævel, der plager mig uophørligen, og den maa og skal ud være det saa end igiennem Sidebenene. De kan da nok uden videre Jndledning begribe, hvilken Skabning jeg mener med en Dame af Ton. Det er en Dame, som er høflig, uden Opdragelse, artig uden godt Hierte, venskabelig uden Følelse, og andægtig, uden Gudsfrygt. Damerne kunne i Almindelighed deles i den Gamle og den Unge. Den første ønsker at blive anseet for enhver Ting, hun ikke er, og at Andre skulle ansees for hvad hun selv virkeligen er. Der er Jntet, hun afskyer saa meget, som Bagtalelse (det er hendes egne Ord), men læg Mærke og lyt til hende paa en Bænk i Frederiksberg Hauge, eller i Mellemacterne paa en Comedie eller Concert; sidder eller gaaer en ung Dame forbi, og hendes Sladdersøster giør en Anmærkning over dennes Pynt, som overskridende hendes Faders eller Mands Evne (og hvor ofte er dette ikke Tilfældet nu til Dags), saa snærper hun Munden, sammen, som Aabningen paa en Sparebøsse, og Ordene komme ud paa Kant; trækkende paa Skuldrene, siger hun med en vis Dirren med Hovedet: Ja, vor Herre veed, hvor det monne komme fra - slette Mennesker i Byen tale Allehaande." Og saa er hun ogsaa meget deeltagende i Andres Skiebne; den ene Jomfru ynker hun, den anden Kone beklager hun, hun holder særdeles meget af visse Præpositioner i Sproget, i Særdeleshed af men og dersom, og afbrudte Sentencer, og hun foraarsager meget mere Ulykke i Verden med et snerpet "Ja, det kan nu saa være, – maaskee, ja, jeg vil ikke tale videre, end om hun talte reent ud, ved disse henstrøede Vink, ledsagede af et vist eget Blik, bekræfter hun Sandheden af en Løgn meer end om hun kunde have anført bestemte Beviis; men da hun er et godmodigt Væsen (i egen Mening), slutter hun med at sige: "Naa Herre Gud, vi ville haabe, at det just ikke er saa galt endda. Gamle Damer af Bonton udmærke sig ogsaa ved, lig visse Geistlige og Læger, at blande sig i andre Folks Huussager, og søge at faae Bestyrelsen af andres Familier, ved at nedlade sig til at udfritte, ved Leilighed, Tjenestefolkene, for at faae at vide, hvad der foregaaer i Folks Huse. De gjør sig nødvendige i alle de Huse, hvortil de stedes Adgang. J Tvistigheder mellem Mand og Kone er Fru Bonton Voldgifts qvinden, og i det hun lader, som om hun stiftede Enighed, bygger hun blot paa Splid, kommer Manden engang f. Ex. for sildig hiem om Aftenen fra Klubben, passer hun paa, at skiænde dygtigen paa ham næste Dag, NB. i Konens Nærværelse, og at sige ham, hvor uartigen han handler mod den gode Kone, er Konen en Aften hos een af sine Veninder, saa passer hun paa, at komme, for at holde den stakkels Mand med Selskab, forat Tiden ikke skal falde ham lang; de yngre Grene af Familien fører hun et despotisk Herredom over, især Pigebørnene; hun kan ganske disponere over dem i Giftermaals-Affairer, den ene Frier er for ung, den anden for gammel - een er en bekiendt Sviregast, en anden synder saa lumsk - een er ikke ret i Vei endnu, en anden paa Knæerne, – indtil de stakkels Piger blive saa gamle, at ingen længer vil have dem. For hendes Skyld kan Konen ikke beholde en Tjenestepige over en Maaned; det første, de komme i Tieneste, er der ingen Ende paa hendes Roes over dem, de have alle muelige Fuldkommenheder; dog, neppe er den første Maaned forløben, og stundom ikke den Tid engang, førend de ere dovne, skidenfærdige, seendrægtige, impertinente – kort, et Jndbegreb af alt Slet i Verden; hun tvinger den stakkels Mand til at prygle dem, og en ikke ubetydelig Deel af hans Tid tilbringer han i Forligelsescommissionen eller paa Politiekammeret; Fruens og hans Rygte bliver saa udbredt, at ingen vil tiene dem meer. En gammel Dame af Ton er ogsaa meget gudfrygtig, hvad det Udvortes angaaer, hun er hver Søndag i Kirke, forat lægge Mærke til dem, som ikke ere der; hun giver sine to Skilling i hver Tavle med megen Støi og Anstand, men vil vist aldrig hielpe nogen sand Trængende, giver hun engang noget bort saa maa det skee med Bram og megen Omtale, for hun er ligesom de Høns, der ikke kunne lægge Æg, uden at kaale, uagtet hun siger om sig selv jeg har det bedste Hierte af Verden, og det er min eneste Feil, desaarsag er jeg saa ofte bleven narret", saa gives der dog i Grunden ingen ondskabsfuldere Skrubtudse paa Guds grønne Jord, end hun, men hun har en egen Maade at spye sin Gift paa; har f. Ex. en Skomager, Skræder, Modehandlerinde o. s. v. stødt een af hendes Veninder for Hovedet, strax sadler hun om, og de ærligste, høfligste Folk blive da Kieltringer og Grobianer, og hun har hverken Rist eller Ro, førend hun faaer overtalt hendes Veninder til at afskedige dem. J Førstningen af hendes Bekiendtskab med nogen, er der ikke saa interessant eller godmodigt Menneske til som den og den; men kommer der kun en Kurre paa Traaden ved den ubetydeligste Leilighed, saa hedder det: "Ak, ja, Herre Gud, man kan saa let tage Feil i denne Verden; hun ansaae dem nu forsaa inderlig gode – men hun har nu hævet al Omgang med dem - andre ville nok ogsaa komme til at lære at kiende dem, som hun har gjort see, det er alt det Onde, hun ønsker dem. En gammel ugift Dame af Bonton hører til det Slags Neutri generis, man kalder Pebermøer; hun lader som hun hader Mandfolk, dem hun har en Afsky for, som visse Folk har for Edderkopper eller Skrubtudser (dersom man ellers vil troe hende paa hendes egne Ord), men i Grunden er det Forstillelse, for erkiendte Sviregaster ere netop de Personer, saadan gammel Traver hemmeligen elsker høiest. Er hun bleven gift i sin Ungdom og begynder at gaae i Frø, saa kan man kiende en gift Dame af Ton paa, at hun er mere ude end hiemme; er paa offentlige Steder ophøiet over al Hensyn til Anstændighed; tiltrækker sig i Comedien Alles Opmærksomhed; sørger for at være paa offentlige Steder omgiven af en Mængde af hine unge Herrer, for hvem jeg skrev hiint Regulativ i forrige Numer, og som i hendes Skole vist ikke ville undgaae at vorde fuldkomne: hiemme i sit Huus er hun en aldeles Fremmed, og veed neppe i hvilken Ende af Gaarden Kiøkkenet ligger, naar hun blot passer at aflægge et ordentligt Rundar af Visiter, være nogenledes sømmelig ved Kortbordet; saa, om hun overdrager sit Huses Bestyrelse til Hovmester og Kokkepige, og sine Børn til Ammer og Jnstitut bestyrere og Bestyrerinder, er hun maaskee ikke en god Kone eller god Moder – men upaatvivleligen en Dame af Bonton. Og, nu, mine unge Damer – elskværdige med alle Deres Pacadillos – hvorledes skal jeg holde Speilet for Deres delige Øine, at det tilbagekastede Billede kan refletteres ret tydeligen for Dem, Hvorledes ville De kunne gienkiende Dem igien, naar jeg siger, at det er Dem, mine Smukke, jeg mener, som ved Flanevurrenhed, Ubetænksomhed, Letsindighed og Ødselhed hielpe til at ødelægge Deres Faders Formue, Deres egen Helbred, Deres gode Navn og Rygte, og Deres Lykke i Fremtiden, En ung Dame af Ton er hiemme (det hun imidlertid kun sielden er) saa skiden, som en Amager So; hun ligger til langt op paa Dagen en Følge af Gaarsdagens Renden omkring og Sviir, med sine Sødskende klamres hun, sin Forældre bider hun over, og søger at faae Commando over; Huusfolkene overfuser hun, og er hiemme stedse tvær, suurmulende eller hysterisk. Har hun tilbragt Formiddagen med at opplapre noget Tydsk, Engelsk eller Fransk med en indfødt Sprogmester (for Jndfødt maa han være, var han end Skræddersvend eller forulykket Kulskipper, Dansemester o. s. v.), eller har hun hamret paa Claveret, klimpret paa Guitaren for en Virtuos, betalt i dyre Domme, saa skrides til Toilettet, hvortil Pigen, kaldet maaske fra nyttigt Huus arbeide, maa assistere, en Timestid eller to; er nu Damen pyntet (det er at sige udvortes, thi kunde man undersøge det Jndres Tilstand, fra den ydre Tylls eller Molls Kiole til det inderste Linned, hvilke Lag af Skidenfærdighed vilde man ikke stundom støde paa, saa bør hun vise sig i Boutikerne paa Østergaden, paa Vagtparaden, eller hvilketsomhelst Sted, der nu er meest en vogne, er dette Arbeid forbi, kommer hun aandeløs hiem, lader sig løse ud af Snørlivets Trængsler, spiser med god Appetit, nyder sin Siesta, og tilbringer sin Tid enten hiemme med det livsalige for niente, eller, atter pyntet og i anden Dragt, tager hun paa Concert, Bal, Comedie eller Selskab; her kiender man hende i Særdeleshed, ved en vis suffisant Mine, hvorpaa hun triner i Salen; det Kienderblik, hvormed hun mønstrer Mandfolkene fra oven til neden, igiennem sin Lorgnet; hendes venlige Blik til visse; formelig spidsmundede til andre, og aldeles Overseen af Nogle, kan hun lade, som hun faaer Ondt, mid i en Bravourarie, og blive bragt ud, er maaskee hendes Lykke gjort, det er, dersom hun vil spille den Ømtfølende, Nervesvage, Sensible; men bedste anbefaler hun sig, ved at nærme sig det Mandlige i alle Henseender, og dette er ikke en let Sag, thi da alle de mandlige Væsener, som omgive hende, affectere det Qvindelige, maa hun vælge en nyligen fra China hiemkommen Matros til at afcopiere. J Faderens Kiøkken, under Moderens Opsigt, at lære hvad der hører til en ordentlig sparsom Huusholdning; at sørge for sit eget Tøis Jstandsættelse, ja endog Forfærdigelse; at omgaaes Tyendet med Godmodighed, uden fortrolig Nedladenhed; at vise Høflighed og Opofrelser for Fader, Moder, Søster, Broder; i Selskaber at vise Beskedenhed og indsamlet Frugt af gode Bøgers Læsning; at være tarveligen og anstændigen klædt, høflig mod Alle, kun fortrolig med Faa - og meget meer saadant Gammeldags kan vel giøre hende elskværdig og attraaværdig i en sindig Ynglings Øine, og berettige hende til Navnet af en sand Dannemøe - men Dame af Bonton bliver hun aldrig.