Berlingske Tidende, 1821-09-24
Kronstadt, den 8de August. Endelig min kiære Ven, har jeg igiennem tusinde Farer naaet til denne Stad, idet jeg lod mit Handelshuus i Bucharest og det Bedste, jeg besad, i Stikken. Du erindrer dig, at efterat Forræderen Theodoraki var rømt fra Bucharest, blev Staden besat af en liden Hod Tyrker. Jeg var ved Kollenting paa Landet, hvor jeg fik Efterretning om deres Jndtog i vor ulykkelige Stad. Hvor stor ogsaa deres tilsyneladende Skaansel var - thi de nøiedes den første Dag med at spede tyve Grækere - saa skrev jeg dog til mine Bekientere, at de maatt bringe alt i Sikkerhed, som nogenlunde lod sig skiule, og alt, som var let at flytte, til Siebinburgen. Men da jeg selv lavede mig til, hemmelig at gaae til Bucharest, for at bringe mine Papirer i Orden, blev jeg i en Landsby nærved Staden opholdt af en Hob Wlacher og nogle Grækere, som vilde ombringe en ubevæbnet Tyrk, der havde begaaet Voldsomheder mod de derværende Bønder. Ved mange Forestillinger, snart paa Wlachisk, snart paa Græsk, lykkedes det mig, at rive denne aldeles værgeløse Tyrk af Hænderne paa disse Mennesker, som paa ham vilde hævne de Grusomheder, der daglig udøvedes mod vore Christne Brødre, saavel Wlacher som Grækere. Jeg tog ham med til de Tyrkiske Forposter, og han, giennemtrængt af Taknemlighed for sit Livs Redning, lod mig ledsage til mit Huus af flere Tyrker, da han selv ikke formaaede det, i den Tilstand han befandt sig. I de sex skrækkelige Uger, som nu paafulgte, hørte jeg intet videre til ham. Tyrkerne holdt i Bucharest en tilsyneladende Disciplin; men tillod overalt paa Landet Mord, Rov og Brand. Det blev mig fra Dag til Dag vanskeligere, at redde en Deel af min Formue, og selv at undkomme. Man ødelagde Marker, myrdede Præster, og endver Bucharester, som endnu ikke var kommet bort, var i en udeskrivelig Augst ; endelig lode Tyrkerne Masken ganske falde, trods Paschaens skinnhellige Løfter - hvorved der dog daglig under de letsindigste Paaskud fandt Henrettelser Sted - og nu saae vi igjen Optrinene i Stambuk og Smyrna fornyede. Tøileløse Sol datter giennemsværmede Gaderne, sloge Boutiquedørrene ind, stillede sig bag ved Boderne, og solgte Varerne for deres egen Regning og J. Spotpriser; truede de Forbigaaende med deres Sarasser og Pistoler, og skiød paa enhver Græker eller Wlacher, som kuns er Øieblik stod stille, for at tale med en anden. Flere ombragde man i deres Huse, under Paaskud af, at de vist vare Sammensvorne, fordi de ikke gik ud; paa andre stød man i Gaderne, under den Paaskud, at de vare gaaede ud, for at samle sig i Hobe. Ogsaa hos de faa, som frivillig havde aabnet deres Boutiquer, gik de ind, satte selv en Priis paa Varerne, og solgte dem. Hvad mig angaaer, saa ventede jeg paa Døden i den længst bort fiernede Krog af mit Huus. Da saae jeg den Tyrk komme, hvis Liv jeg havde reddet ved Kollenting. Han sagde mig, at han havde erholdt en Commando, og havde just været paa Streiftog med de Soldater, som stode under ham; de havde bortjaget Bønderne, ødelagt Forpagtergaardene, og forbudet de omkringerrende Landsbyfolk at bringe deres Korn og Foder til andre end Tyrkerne, som slæbte alt til Donanfæstningerne; og hvad de paa denne Maade ikke kunde bringe bort, det opbrændte de. At Bucharest skulde ødelægges og Jndvaanerne ombringes, derpaa kunde jeg, som han sagde, gandske vist giøre Regning. Hver Nat slæbte man hemmelig Indvaanere fra Stad og Land, for at henrette dem i Dschurdschewo eller Rustschuk; mig tilbød han ; at bringe mig over Grendsen, det var det eneste, hvorved jeg kunde reddes. Jeg bragte endnu nogle Kostbarheder sammen, og naaede den Siedenburgiske Grendse. Her, i Kronstadt, finder jeg mange af de flygtede Bojarer, som ere meget forundrede over, at Tyrkerne skildre dem som Rebeller, fordi de ikke efter deres Indbydelse vilde vende tilbage, for at tilbyde Tyrkerne deres Hoveder.