Københavns Adresseavis, 1787-01-12
Velædle og Velfornemme Hr. C.RT. SöRENSENFUCL. Borger og Mesterbager her i Kiøbenyn. Fod den 4 April 1750. af disse hæderlige Forældre Söarn Laxera Fyen og Carnantur Fatsraarne. Blev gift 1772. med Velædle og Dydelskeede Manna Curtsrans Datter. Död den 2 Januarii 1787. Da vil du deraf faae at see Dydens Soel ikke kan formørkes, endog i Dødens fælle Skygge, men beholder sin Glands endog paa hiin Side Craven, hvor den skinner i Herlighed. O! Salig Afdøde, Du var den lydigste Sön mod Forældre, den kierligste Mandmod din Hustrste, Du var de Trængendes Trøst. dine Venners Glæde, dine Medborgeres Fre og dit Huses Fader. Du fortiente meget, men Kummer forbder mig mere. derfor faaer Du kun dette Farvel: Farvel og ædle Fugl, med Ornens Flugt Du haster Til din Emanuel, og Troens Anker kaster, Udi hans Saar, som holde fast til Evigheders Glæde. Jeg og din hele Vennestok maa ved din. Urne græde. J. Fande. For at modtage Livets Krone, fuldendte. Velædle, nu salige. Mad. Mette Laurizen fød Brok sit Lives Løb den 4 Jan. 1787. Hun var fød i Randers den 18 Febr. 1729, kom i Ægteskab den 13 Aug. 1755. med Velædle Hr. Ole Bech, Grosserer og Brygger i Kiøbenhavn, som ved Døden blev bortkaldet Ao. 1762. Hendes Tab erstattede Herren den 24 Oct. 1764. da hun atter kom i Ægteskab med Velædle Hr. Jens Lauritzen, Grosserer og Brygger her i Staden. Han savner i hende. en kierlig og troe Ægtefælle, en om og vindskibelig Huusmoder, et Exempel af en usminket Gudsfrygt. Uden at have efterladt sig Børn, begrædes hun af mange som en Moder og en Velgiørerinde, hvis Jhukommelse bliver i Velsignelse. Saa sluktes vel det Lys, som her saa stille brændte; Men tændtes an igien i større Herlighed, Da hun i Jesu Troe sit Lives Maal fuldendte, Og nu for Thronen staaer i hans Retfærdighed. Endnu et Venskabs Minde ved den salige Madame Airstine Schiøt Unmacks Grav. Den Ven, som glemmes snart, naar man den ikke seer, Man elskte aldrig ret; thi aldrig kan man glemme Deen, som har eengang havt udi vort Hierte hiemmes Og det er Venskabs Frugt, naar Elskte sees ey meer. Den gode Moder gaaer til Hvile i sin Grav, Af Alder skrøbelig, saa sidste Levedage, Kun nytte Verden lidt, naar Kræfterne aftage; Men Hun erindres bør for Mønstret som Hun gav. Madame Unmack gik den gode Moder bort, Hvis ædle, stille Dyd er Livets bedste Krone; Ømt elsket af een Søn og kierlig Sønnekone: For Begges Kierlighed Hun levede for kort Her steeg ey Ønske op om denne Gamles Død, Som alt for ofte er en graadig Arvings Føde. En kierlig Taare flød det Øyeblik Hun døde, Og denne siden tidt i stille Enrum flød. Den Taare Ære giør saa kierlig Moders Søn, Den største Lykke vil Hans Tanke ey forhindre En kierlig Moders Liv og Alder at erindre. Og stor og herlig bliv for dette vist hans Løn Tanker ved Frøken N. M. Høstes Død den 4 Jan. 1787. Liig nys udsprungne Rosenknop. Udbredte Glæder og Lyst til Yngling. Og Jomfrue, som den klækkede op; Men at, ved nidske og lumske O mesting, Om Nat en saaret, for Dagens Komme Sit matte Hoved hælder, viisner Bort og døer; da Ømheds fromme Taare rinder, som Smerten vidner. J Yndlingens og Møens Bryst. Saaledes viisnede din Ungdoms Vaar, Vor beste Søster og vor Lyst! Men ey for evig - til bedre Kaar Du visnede. Din rene Siæll. Er alt forædlet i Almagts Haand, Den spiver alt igien til Hæld, Og evig Blomstren. Her skal din Aand Forklaret møde os, og vi Med Fryderaab og Tak til ham, den Evige, som endog her Var evig god, aftørre Taaren, Som Ømhed rinde lod Ved din Omsavnelse. af L94. Tanker ved Mad. Lauritzens Død. den 4 Januarii 1787. Ober ey Frombeds Taarer væde Den Ædles tause Hvilested, Som søgte Livets Held og Glæde, J virkende Goddædighed. Din Lyst, du Sallige! at gavne Din lidende Medskabning var, Og disses Graad, som Dig maa savne, Meer Værd end Marmor Minder har. For Dig, som Dydens troe Tilbeder, Var Døden uden Rædseler, Og blot en Slummer, som hereder. Til evig Fryds Henrykkelser. Du vaagner glad, naar Verdner falde, Og blive Fordums intet lig, Hans Røst, som Dig fra Støvet kalder, Er varig Glædes Bud for Dig. Fra Gravens lange Nat Du træder Med rolig Selvbevidsthed udTil Herrens Dag, hvor Evigheder. Dig vise Dydens Løn og Gud. Gaver.