Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1827-11-27
I henved to Aarhundreder har Betlerie i Dannemark været betragtet som anlediget af Dovenskab; næsten ligesaalænge er ivret derimod, den som betlede. At hver som betlede skulde ansees strafskyldig, grundede sig dog ingenlunde paa, at Trængende bade deres meer lykkelige Medbrødre, om, ved Gaver at bidrage til, at afhielpe deres Trang; men stod i Forbindelse med den Grundsætning, at Fattige skulle paa det Offentliges Bekostning understøttes med nødtørftig Under tjene denne. At klage sig er imidlertid den Ulykkelige. og Betrængtes hellige Forret; uden denne kunde den skjønne Dyd Medlidenhed ikke opstaae, derfor bliver det allene under den Betingelse en Brøde at betle, naar der er Forvisning om, at der kan anvises hver Fattig nødtørftig Un holdning, saavidt de ikke ved Arbeide kunne for- og ved Love og Forordninger fastsat Straf for endeel kan fortjene denne. derholdning, og i Forbindelse dermed Arbejde, hvorved han efter sine Kræfter ganske eller forMan har aldrig endnu naaet det Maal, at den Lade altid blev sat i Virksomhed, at den Skrøbelige saavelsom den Vindskibelige havde sikker Udsigt til stadig og uafbrudt at finde tarveligt Livsophold, derfor har man ikke heller fundet det rigtigt, i sin hele Udstrækning og uden Skaansel, som uden Undtagelse, at haandhæve de Straffelove, der ere givne mod Betlerie og Lediggang; end mindre har Nogen, som lader sig afbede en Gave, og som derefter giver den, desaarsag kunnet nægtes den naturlige Frihed, at maatte gjøre vel. Af de mangehaande Lidenskaber, der beherske den menneskelige Følelse, og bestemme Handlinger, vil det endog vanskeligt være at formode, at Betlerie ganske vil kunne hæmmes, selv ikke da, naar offentlige Foranstaltninger sikkre mod Nød og Trang. Betlere ere almindeligen store Menneskekjendere; de vide snildeligen og paa mange Maader at skildre deres Nød, saaledes at de vække deres Medmenneskers Medlidenhed, ogsaa glæder det Mange selv at give, selv at modtage Tak for sin Gave, at høste Roes og smigres for sin Gavmildhed; Mange ere veldædige mod den Fattige, fordi de troe, at hans Nød ikke er afhjulpen, naar han ikke har enhver af de Bekvemmeligheder, der efter deres Anskuelser fordres for ej at beklages, Mange lade sig beherske af deres Luner, og ere gavmilde naar de ere glade, karrige naar de ere prantne; Andre forsone sig med Forsynet, eller lette deres Sorg ved at give, atter Andre haabe et godt Udfald for et attraaet Gode ved at give den Bedende, ikke sjelden tiltvinger den Fattige sig en Gave ved Paahængenhed eller ved Bønner, der ere lig Trudsler. At hæve Betlerie ganske vil nok derfor ikke være at opnaae, saalænge Betlerne som Giverne lige omhyggelig søge at levere Bevæggrunde til at vedligeholde det; imidlertid kan meget gjøres for kraftigen at standse dette Onde. Men først maa det Offentliges Bestyrere forvisse sig selv om, at der er truffet saadanne Anstalter, der sikkre mod sand Nød i alle Tilfælde, dernæst maa de igjennem alle muelige Veie bringe saadant til almeen Kundskab. Desuagtet vil formedelst de anførte og forskjellige andre Omstændigheder, meget blive at kæmpe mod, for at faae Betleriet hemmet; og ved Straffelove lader sig lidet eller intet udrette for denne Hensigt. Et andet Middel maatte udfindes, som, i det det forvissede den Gavmilde om, at han af*) Klog Betænksomhed har alt forhen bestemt Lovgivningen til at tilsidesætte retfærdige Straffelove, hvor disse enten ikke ville være iværksættelige, eller hvor de mueligen vilde lede til Skade for Samfundet. Saaledes blive saadanne ikke dragne til Straf, der i Løsagtighed paadrages eller paadrage sig venerisk Syg hialp den Trang, som Betleren androg at have, tillige forebyggede, at ikke den Goddædiges Hjertelag, naar Trangen kun var foregiven, skulde blive misbrugt.