Norske Intelligenssedler, 1768-10-26
Norske Jntelligen NoNo. 4. Onsdagen den 26. October 1768. og Fortsættelsen. Jmidlertid var Oxen meget fornøjet, han havde opædt alt hvad han havde i sin Krybbe, og havde hvilet sig den heele Dag. Han glædde sig ved sig selv, at have følget Æselets Raad, og takkede ham inderlig tusinde Gange, for at have givet ham saa got et Anslag. Han glemte heller ikke at bevise sin Høflighed paa ny, saa snart han saae Æselets Ankomst. Men det svarede intet derpaa; thi det var fortrædeligt, at det var saa ilde medhandlet. Det er min Uforsigtighed, sagde det ved sig selv, som har paadraget mig denne Ulykke. Jeg levede lykkelig, alting legede for mig; jeg havde alt hvad jeg kunde ønske mig; det er min egen Forseelse, at jeg er kommen i denne beklagelige Tilstand; og, naar jeg ikke ved List udfinder noget til min Lættelse, saa er jeg aldeles tabt. Medens han dette sagde, blev Kræfterne saa borte, at det faldt halv død ned ved Foden af Krybben. Kiøbmanden, efterat have erfaret Æselets bedrøvelige Tilstand, var nysgierrig at vide, hvad der foregik imellem Æselet og Oxen. J den Henseende gik han, efterat have spist til Aftenen, ved klar Maane-Lys, i Selskab med sin Kone, og sadte sig nær hos dem. Ved sin Ankomst hørde han, at Æselet sagde til Oxen: Gode Ven! jeg beder Eder om at sige mig, hvad J tænker at giøre i Morgen tidlig, naar Arbejdsmanden kommer og bringer Eder Foder, Jeg bliver ved, svarede Oxen, at giøre det J haver lært mig; jeg slaaer bag ud; jeg fremviser mine Horn, som jeg gjorde sidst; jeg giør mig syg, og anstiller mig, som jeg ikke var rigtig. Tag Eder vel vare, svarede Æselet, det er at give Anledning til Eders Undergang; thi ved min Ankomst i Aftes hørde jeg sige af Kiøbmanden, vores Herre, de Ting, hvoraf jeg endnu skiælver for Eders Skyld. Ak, hvad haver J da hørt, spurgte Oxen, fortier ingen Ting for mig, min kiære Aarvaagne. Vores Herre, svarede Æselet, har sagt til Arbejdsmanden de bedrøvelige Ord: Siden Oxen ikke vil æde og han altsaa ikke kand have sin Underholdning, saa vil jeg, at han i Morgen skal slagtes, og Kiødet, foræres til Fattige; men Huden kand være nyttig for os, den kand du bringe til Garveren. Glem altsaa ikke at lade Slagteren komme. Dette er altsaa hvad jeg kand underrette Eder om, satte Æselet til; den Andeel jeg tager for Eders Liv, og det venskab jeg haver til Eder, forbinder mig til, at berette Eder det, samt at give Eder et nyt Raad. Saa snart man bringer Eder, som sædvanlig, Bønner og Halm, da kaster Eder derpaa, og æder med største Begiærlighed. Herren vil lætteligen slutte og troe, at J er helbredet, tilbagekalder ogsaa uden Tvivl den afsagde Dom; derimod, om J giør anderledes, saa er alting ude med Eder. Denne Samtale, som Æselet havde gjort, foraarsagede saadan Jndtryk paa Oxen, at han blev gandske forvirret, og brølede af Forskrækkelse, Kiøbmanden, som med største Agtpaagivenhed havde hørt begges Samtaler, kunde endelig ikke holde sig længere, men slog open stoer og høj Latter, saa at hans Kone blev meget forundret derover, og sagde: Sig mig hvorover du leer saa hiertelig, paa det jeg ogsaa kand lee med dig. O Kone, sagde han, lad dig nøje med, at du hører mig lee, Nei, svarede hun, jeg vil vide Aarsagen. Jeg kand ikke giøre dig den Fornøielse, igientog Manden; men vid alleneste, at jeg loe af det, som vores Æsel sagde til Oxen. Det øvrige er en Hemmelighed, som mig ikke er tilladt at aabenbare. Og hvad kunde forhindre dig derfra, at opdage mig denne Hemmelighed, spurgte hun atter. Naar jeg sagde dig det, svarede han, kaastede det mit Liv. Hvad, du narrer mig ikkun, skreeg Konen; thi hvad du siger mig, kand ikke være sandt. Naar J ikke strax tilstaaer mig, hvorover J saa hiertelig loe, eller fortier hvad Æselet og Oxen har talt, saa sværer, jeg sandfærdeligen, at vi aldrig lever længer tilsammen. Ved det samme hun sagde disse Ord, gik hun i Huset, og sadte sig i en Krog, hvor hun tilbragte Natten med at græde af al Magt. Manden maatte den Nat ligge allerne, og Dagen derefter holdt hun uafladelig ved at lamentere. J er ikke ret klog, sagde han, at J sørger saa umaadelig. Sagen er ikke Umagen værd, og er Eder til slet ingen Nytte, at viide den. Jo mig, svarede hun, nytter det meget, at viide denne Hemmelighed. Tænk ikke meere paa den, sagde han; thi jeg beder Eder derom. Jeg tænker endnu saa meget, svarede hun, at jeg ikke opholder med at græde, førend J har tilfredsstillet min Nysgierrighed. Men, naar jeg alvorligen siger Eder, sagde Manden, at det kaaster mit Liv, om jeg eftergiver i Eders ubillige Begjæring. Der maa skee hvad skee vil, svarede hun, jeg sover ikke før. Jeg seer nok, sagde Manden, at J ikke paa nogen Maade vil antage nogen Forestilling, og som jeg forud seer, at J dræber Eder selv ved Eders Haardnakkenhed; saa vil jeg kalde Eders Børn sammen, paa det de kand have den Trøst at see Eder endnu førend J døer. Han loed komme sine Børn, skikkede ogsaa Bud efter hendes Fader og Moder, og hans Kones gandske Slægtskab. Da de nu vare allesammen tilstæde, loed han dem viide Aarsagen, hvorfore; disse brugte alle deres Veltalenhed, for at overbevise Qvinden, at hun havde Uret i det, at hun ikke vilde afstaa fra sin Egensindighed. Men hun afviiste dem alle med Foragt, og sagde: Jeg vil heller døe, end eftergive saadant til min Mand. Faderen og Moderen maatte tale saa meget de vilde til hende i Tenrum, og forestille hende, at den Sag, hvilken hun ønskede at lære, var hende til ingen Nytte; hun vandt derved slet intet, som Forstanden kunde ophøje, ikke heller nogen Anseelse, langt mindre nogen Veltalenhed. Da nu Børnene saae, at hendes Haardnakkenhed forkastede alle gode Anslag, og igiendrev dem med sin Egensindighed, begyndte de bitterligen at græde.