Viborger Samler, 1779-08-30
Vores Mandagen den 30 August. (Slutningen af No. 33. de en hvo ere disse Lediggængere, Er det kun de, som ikke tiene Staten paa nogen Slags Maade, men leve blot af deres Jndkomster, og derfor troe, at de ikke ere forbundne at tiene Verden, fordi deres Penge forrette Arbeidet for dem, Om disse, tænker jeg, maatte man vel endnu tilstaae, at de i medicinsk Forstand kunne kaldes Lediggængere, efterdi man efter en Overleggelse af 6000 Aar endelig M.m. har har fundet, at Penge ere Hovedsummen af alle muelige Fuldkommenheder. Men hvorledes skulle jeg kunde undskylde det, og hvor mange Sprog skulle jeg have fornøden, for at bevise, at de Lærde høre iblandt de medicinske Lediggængere, Fattes dem maaskee Arbeide, i Sandhed intet mindre; thi deres Embede giver dem enten nok at bestille, eller naar de har ikke saadant noget, saa bringer deres medfødte Tienstvillighed dem til en Beskæftigelse, at berige Verden med Tanker og Skrifter, som vel ingen forlanger, men hvorfor de altid kaste Skylden paa det menneskelige Kiøns Fordærvelse. Ja ogsaa de Lærde, som ingen graa Haar har ladet sig voxe over Studeringer, ere herfra ikke undtagne, naar de indbilde sig, at de i Kraft af deres Embede ere kaldede dertil, at gaae den ganske Uge ledige og blot at beskæftige sig med Æden og Drikken. Disse sidste faae formodentlig tillade, at man sætter dem blandt Lediggængeres Tal i en medicinsk Forstand; og dersom de indvendte mig meget derimod, ville jeg end- og sige, at de vare det ogsaa i en moralsk Forstand. Men hvad for en Forvovenhed har kundet forlede mig til at karakteerisere Mænd, som paa en distingueret Maade tiene Verden med deres Klogskab og Lærdom, med den forhadte Titel af Lediggængere, Jeg ærer alletider saadanne Personer, som ved deres Betragtninger befordre det menneskelige Kiøns Lyksalighed, og i det almindelige Væsen ere det samme som Magnet=Naalen er paa Skibet, som uden at bevæge sig gjør en ligesaa stor Nytte, som Vinden, der forer Skibet til det forlangte Sted. Men just denne Lignelse skal retfærdiggjøre mit Udtryk og bevise, at jeg troer, de Lærde ere i det almindelige Liv ligesaauunduundværlige, som Magnetnaalen paa Skibet; men de ere og ligesaa ubevægelige som disse. Hvo vil altsaa fortænke en Læge, naar han setter dem i een Classe med Lediggængere, da de ligesom hiine have Afskye for stærk Legems Bevægelse, eller ved andre Beskæftigelser blive forhindrede at giøre sig den. Ville de altsaa være Magnet=Naale, maa de ogsaa leve som Magnet=Naale, disse behøve kun sielden at bestryges med Magneten, og en Lærd skulle med rette spise mindre og meere sielden end andre Folk. Den Skade, som den overflødige Æden og Drikken foraarsager, strækker sig ikke allene til Maven og Tarmene, men og til de andre Deele af Legemet, ligesom og Blodfylde ved saadan en Levemaade, naar den bliver fortsat, ikke kan udeblive. Man skal troe, at man ved Aareladen snart igien kunne befrie sig derfra. Dette er sandt, men det fører Besværligheder med sig, som ikke ere ringe - Kort: man falder i Lægens Hænder, naar man holder ingen Maade i Æden og Drikken. Men hvoraf kan man vide, om man har spist nok, Det er slet ikke fornødent at bestemme saadant ved Mads og Drikkes Afvei else, som nogle have gjort, dette ville ikke allene falde alt for lærd ud, men maatte og ved saadan en Levemaade finde meget meere Besværing af den ringeste Udsvævelse end ellers; jeg vil ikke tale om, at efter Legemers forskiellige Beskaffenhed og meere eller mindre Legens Bevægelse, efter større Kulde og Varme i Luften, og andre foranderlige Omstændigheder behøves meere eller mindre Spise og Drikke. Hvoraf videre følger, at man og ikke maa æde og drikke efter Øiemaalet, som Cheyne tilraader, men man man maa asmaale Madens Mængde efter den Folelse, som yttrer sig ved Hunger og Tørst. Er denne stillet, saa høre man op at æde og drikke, thi man skal kunne fornemme hos sig selv, om man ved en virkelig Hunger, eller ved blot Smag bliver tilskyndet at tage endnu meere til sig. Men har man jo overladt sig med Spise, saa er det best, at man strax tager et gelinde Laxeer=Middel, og dermed skaffer den Overflødighed bort, som kun ville forderves i Maven og Tarmene. Dog vil jeg ingenlunde have sagt dette derfor, som om jeg troede, at Laxe ren er en ufeilbar Modgift mod Umaadeligheds Virkninger; thi en ofte igientagen Brug af saadan et Middel ville efterlade sig en Slaphed i Tarmene og Maven, hvorved Fordøielses Kraften ikke lidet maatte blive svækket og følgelig de slemme Virkninger af Umaadelighed endnu meere formeeret. Meget bedre er det, at man aldrig lader sig frembære over en eller to Retter, og betiener sig derved af Vand eller en tynd Drikke; Thi hvor meget den adskillige Slags Spise og Drikke opvækker en uordentlig Appetit, er meer end vel bekiendt, og der skal vel neppe nogen overlade den Mave, som man tracterer med Brød og Vand. Mennesker forfalde saa sielden i den Fristelse at spise for lidet, at jeg neppe har fornøden at melde noget om de onde Følger, som komme deraf - men kom man i saadanne Omstændigheder, da man ikke havde nok at spise, saa maatte man vogte sig for alle skarpe og saltagtige Ting, og derimod vare olieagtige og seede Spiser, ogsaa i en ringere Mængde brugte, desto tienligen, efterdi de ikke allene let stille Hunger, i det de overdrage Maven med en Fettighed, men og give megen Næring. ring og endelig dempe de skarpe Salte, som avles ved Hungeren i vore Vædsker. Snarere pleier det at skee, at man drikker for lidet, hvilken Feil i Besynderlighed Fruentimmeret pleier at begaae. Da nu dette iligemaade er meget skadelig for Sundheden, i det Blodet derved fortykkes og det ordinaire derfor ikke behørig afgaaer, har man ogsaa at vogte sig for denne Feil, i hvilken Henseende man ikke allene ved en maadelig Nydelse af saltagtige Spiser kan opvække en Appetit til Drikke, men man maa og bemøie sig at gjøre Drikken behagelig. Saa forskiellig ogsaa Smagen er, og saa liden Lyst de fleeste bevise til Vand=Drikken) vil det dog gaae temmelig godt an, om de blande den med lidet Hinbær Viin, som uden at komme, Druer til eller anden Viin, blot frembringes af Hinbær ved Giæring, i Mangel deraf kan Vand blandes med lidet Rinskviin og Sukker, eller man vælger sig en Drikke efter sin egen Smag. Thi man maa ogsaa herudi følge Naturen, som ved den ubehagelige Følelse af Tørst og den behagelige Drikke, tilskynder os at fyldestgiøre dens Begiering. 1) Denne har nu meere recommenderet sig efter den gode Krügers Tiid, og maaskee saa meget, at man maatte ynske Aftagelse igien er Spørgs Spørgsmaal. Kan en Præstegaards Avl henføres til Kaldets visse Jndkomst, hvorefter Enkens Pension bør sættes, Hv. Lovkyndigheden har sine Anatomici, ligesaavel som Feldskiereriet. J begge Deele findes Tiid efter Tiid nye Stykker, nye Gange, Muskler, Kiert ler, Knorter og Trævler. Den ene Opdagelse baner Veien for den anden. J sær blive de geistlige Jura og Corpora nøiere anatomerede, som de meenes at være forhen mindre medtagne og meere forborgne. Vel er det; thi man faaer derved at see, hvad der er i dem, og hvad der kan komme af dem. Det 100de Leed i Lovens 2den Bog, 13de Hoved indslutter en Kiertel, som kaldes vis Jndkomst, den vore geistlige Anatomici nu værdige deres Lancette og Opmærksomhed, formedelst den Indflydelse samme haver i Enkernes Brød, naar en 8de Deel af dens Tinctur deri meleres. Men da Enkerne taale og behøve en drøie Portion, klage de gemeenlig, at denne 8de Deel, som er en Drachma af en Unce, er forliden, ligesom Successor derimod klager, den er for stor, saa kommer det an paa, at Uncen, som er den visse Jndkomst, bliver rigtig afveiet; thi saa bliver vores Drachma ret passelig, efterdi Lovgiveren, har fastsat denne Vægt og Taxt, at Pensionen ei maa overgaae 1/3 Deel af Kaldets visse Jndkomst. l. c. Forunderligt er det, at vores Geistlige endnu nu ei have kundet blive enige om, hvad der skal og bør forstaaes ved visse Jndkomster. Naar dette er uafgjort, hvad Ret kan da en fattig Enke vente sige, Hielp Gud, Et Træf et Naa Naa et Saa=Saa er det Helligdommens Sekel, er det Lovens retfærdige Vægt? Jeg opkaster mig ikke her til Anotomicus. Jeg maatte frygte at sønderskiere for at opskiere. Kuns dette eene, om Præstegaardens Al maa ansees for vis Jndkomst. Kuns denne eene Kiertel vil jeg vove min Lancette udi, vil jeg forsøge at an lysere. Jeg erklærer da Avlen for et af de allerviisseste, et af de allernaadigste Jndkomster, Præsterne nyde. Mængden blandt os, det er Bønderne, har de fleeste Udgifter. Disse ere staaende og visse. Deres Jndkomst maa følgelig være vis; thi ellers bleve hverken Skatter, Landgilde, Tiende og Offer vis. Hvad er da deres visse Jndkomst? Er det andet, end deres Gaards Avl, o. Sk. ... da, at Præster vil ei ansee deres Avl for vis, da de raade for den, uden at svare Skatter og Tiender deraf. Proprietairene, regne de ei deres Hovedgaarde for vis Jndkomst? Hvad er ellers Stutterie, Meierie, Stalderie og Præsterne have, som hiine, deres Gaarde frie. Er det ikke da af de visseste, af de allernaadigste Jndkomster, Lad Præsterne misforstaae, mishandle, forsømme og forhutle deres Avl, den bliver dog i sin Natur vis; thi intet er vissere, end at de fleeste Geistlige have de visseste occonomiske Feile, siden de intet lære af Oeconomien, for de ere midt i den. Men at Lovgiveren selv anseer Avlen for vis Jndkomst, det sees soleklart, uden Forstørrelse, Glas, uden Lancette, uden Opskiererie af Lovens 2 Bog, Cap. 13de 5 første Artieler, som anvise baade. Hos baade Enke og Successor deres Part i og af Avlen baade i Ager og Eng, som ei kunde skee, naar det var uvist. Om en ung Successor derfor ei kan eller vil ansee Avlen for en vis Jndkomst, unddrer jeg ei stort, thi han forstaaer det ei. Men at nogen Præst vil nægte det, henrykker mig; thi han nægter derved sin Enke en Deel af den Pension, Lovgiveren tilstaaer hende, uagtet Forjettelsens Vished. Giver, og eder skal giengives. Nyeheder.