Viborger Samler, 1780-03-20
DEN. VIORGER. MLER. J 60 S. Mandagen den 20 Martii. Om Verdens Skiønhed. En Tale holdet til mig selv, da jeg paa den første Foraars Dag var i den frie Mark, i hvilken jeg dog gjerne ville, at hver følsom Medborger maatte deeltage med mig. Jer midt iblandt det unge opvoxende Korn, paa denne Steen vil jeg sætte mig og see mig engang. gang ret mæt paa Verden. Det er saadan en klar Dag og Luften saa mild, og Soelen skinner saa varm, og man kan herfra see saa vidt omkring, at hver Engel, om han, som ellers skal være skeet, nu reiste denne Vei, gjerne ville sætte sig hos mig. O! du store, vide Guds Verden, hvor herlig er du? Over og ved mig, paa høire og venstre Side, allevegne, hvorhen jeg seer, finder mit Øie tusinde Opmuntringer, og med ethvert Syn opløfter Hiertet sig og hanker med undsigelig Glæde. Sad og vel allerede ofte, ligesom jeg her, Eiermanden af dette Stykke Land og denne Steen, og bevelkommede Foraaret og nød den fornyede Naturs Glæder, – Hisset foroven den høie runde Hvelving, Eia, hvor fylder, hvor mætter dens Anskuelse, og i Dag saa reen, saa blaae, saa blank! Det er ret et billede paa Umaaleligheden, paa Uskyldigheden og Godheden. Jeg seer fra den ene Ende af Horizonten til den anden; det er, som om alting udbreddede sig i mig tillige, og hver Tanke vil overgaae Himmelens Reenhed. Var det nu Aften, saa saae jeg de utallelige Stierner der, hvor de snart hist og her lyste enkelt, snart nærmere ved hinanden med deres Lys syntes at indflyde i hinanden. Nu fordunkler den høie Dag dem med sin Foraars Soel. See hvor den hisset saa herlig svæver og pranger, Af alt, hvad jeg kiender, det herligste og prægtigste Allerede stiger den høit op til os og har bragt os en mildere Aarets Tiid. O du Jordens største Velgiørerinde, hvo kan see op til dig, uden at tænke paa det tusindfolde Gode, som du udgyder over os Lys giver du os og Varme, Blomster og Brød, Udsigter og Mod, Kierlighed og overalt styrket Livs Kraft. Undertiden skyvle Skyerne dig længe, Hos længe, og da sørger Naturen med mange af dens Børn. Dig savne de - for dig klage de sig - hvor opretter dem dit Forliis, Bryd igjennem med dine oplivende Straaler, du hulde Glædskabs Bud, saa vandre de alle igjen salig omkring. Da synge, da fryde de sig i Marken og i Skoven, og Mennesket gaaer igien til sit Arbeide med raskere Drift. De unge hoppe i frydefuld Rad, og den gamle Mand, kryber mat herfrem af sin Hytte, soelbager sig og føler sig styrket. Saaledes saae jeg dig at velsigne s., min Ungdom op! Alle vore Fædre glædede sig i dig, og naar vor Støv, som deres, er adspredt, skal du endnu varme de sildigste Efterkommere. Ligesom vi skulle de i deres Foraar gjerne see dig komme høit herfrem, og efter stormfulde Dage, naar de længe ikke saae dig, med hiertelig Glæde legge sig i dine Straaler. Ach Soel, hvad er du og hvor udtømmer sig ikke dit Lyses Kilde, Med stor Jver seer jeg dig an, og tænker over dig vidt og bredt. At du er der, det er det, som giør mig Livet dyrebart og vigtigt. En Verden uden dig - og jeg gade ikke værer derudi. Saa varm - og opliv mig da ret jeg er her ganske din, sørger for intet, bekymrer mig om intet, har Soelen og har nok. - J en Afstand herfra seer jeg der Maanen. J en mat Bleghed svæver den, ganske bedrøvet og uden al Pragt. Har intet, som Øiet kunde forlyste sig udi, og hvo, som ellers ikke kiendte den, bekymrede sig nu ikke omden. Det er først Middag, og den staaer allerede høit, og formeerer sig hver Time. Men Soelen skal og snart blive dens Velgiørerinde. Jo længere den kommer bort, jo meere faaer denne Lys, og naar da endnu nogle Dage først ere forbi, saa pranger den som som Fuldmaane. Da forlener den os igien klare, salige Nætter. Som Naturens Ven seer jeg da og op efter den, og glæder mig i den; elsker dens stille, rolige Pragt, og finder ved den Verden paa hiin Side af Dagen endnu stion, vandrer omkring i Skyggen, som Træerne, Huusene og Ligsteenene kaste, tænker paa alle godt Folk, som allerede ere døde, og føler en inderlig Glæde derover, at jeg skal see dem igien. Det er en meget herlig Sag med Maanen. Jmellem den og enhver, som meener det godt, eller er bedrøvet, finder strax en inderlig Fortroelighed Sted. Seer kun, hvor de lidende af alle Slags saa tillidsfulde græde op til den, hvor de elskende saa gierne gior den til et Vidne om deres Uskyldighed og Troeskab, og i dens Lys give hinanden Salligheder, og faae afhinanden igien, Jngen takker den meere, end Vandringsmanden, naar han ført af den sikker skrider igjennem Nattens og Skovenes Mørke. Saaledes reisede jeg og mange gange, og naar den da stedse gik med mig og ledsagede mig af een Bye i en anden, ved Indgangen bag det første Huus forlod mig, og ved Udgangen ved den yderste Busk kom til mig igien, saa saae jeg tusindgange op til den, og lovede den og sin Skabere, eengang over en anden. Jeg har en Tid lang ikke seet bag mig; hvor Himmelens Udseende hisset saa yndig afvexler sig, Enkelte Skyer trække med Vinden derfra og blande overmaade angenem Lys og Skygge. De skrekke ikke, ogsaa ville de ikke længe berøve os Soelen; det er kun Foraars Skyer. Let og kruset; afbudende smaae Bierge, Stæder og Skove, sveve de langsom forover, foreene sig, skille sig ad igjen og tabe sig endelig for Øiet. Alting synes nu at være i Bevægelse over mig. Skyerne og det Himmelmelblaae ere snart her, snart hisset, og give høit i Luften en bestandig forandret Udsigt. Hvor dog Foraars Skyerne har et langt mildere Udseende, end de tykke Vinter=Flasker, naar Norden Vinden brusende fører dem hid for at udøse deres utallige Hagel! En stille varmende Sønden=Vind blæser hisset over Høiene hid. Den og Soelen gjøre den ganske Luft omkring mig mild og vederqvægende. Nye Liv trænger nu ind i alle mine Aarer og Nerver. Jeg fører saa varm, saa inderlig, jeg tænker saa let, saa frit. Her er virkelig 3 gange meere Grund til min Existenz, end i den tillukte trangbrystede Stue, som jeg gik udaf. Jeg aander sundere Luft, foler en hurtigere Circulation i mit Blod, rekker Hovedet dristigere frem, og ethvert Lem stiver sig fastere paa den heele Machine. Gud, hvad Foraars Luft kan giøre midt i aaben Skabning, og det giør den ikke alene for Mennesker, men meer eller mindre og for Naturen i Almindelighed. - See kun engang i Dag Jorden derpaa an, denne skiønne Guds Have, fra Hu melen nedsenke sig dit Syn paa den og føde sig længe derpaa, Viist ikke alene et rummeligt, men og et fortreffeligen indrettet Huus under et blaae Overtag, over alt fuldt af Lys, fuldt af Næring og Fornøielse for alle sine store og smaa Beboere, Yndig, skiøn at anskue; endnu yndigere at vandre omkring derudi og nyde. Rundt om er det, som om det grændsede nær til Himmelen, og naar Soel og Maane komme, saa synes det, som de kom herud af Huuset. Der har du Høiheder og Dybheder, frie Marker og Buske, Haver og Enge, smaae Bekke og store Strømme. Betragt engang hisset hine smaa Høie, hvor de snart steil, snart uformærkt tabe sig i det dybe neden under. Tænk, Tænk dig derhos paa hine ophøiede sammenhengende Bierge, under hvilke det tordner og lyner. Med Majestæt staae de som Taarne, og ere de uforanderlige Æres Stytter, som Jorden satte dens Stifter. Ach! paa dem gad jeg staaet, høit over Verden neden til, og overseet en større Deel af den! Da saae jeg først ret, hvilket et saligt Land Jorden, er, hvor meget Gud har gjort mod den, og hvor uret vi giøre, naar vi gaae misfornøiede omkring paa den og kuurre! Fra een Side gik jeg da til en anden og blev ikke træt af at beundre Herrens Gierninger, Opvældede da paa Biergene, en Kilde, saa knælede jeg ved den hen og øste, og sagde: Hvor kommer du herhid, du Dybets Barn, og hvad for en usynlig Kraft lader dig her springe? Neden for dem de saligste Dale, som udbrede sig ved deres Fodder, hvor ere de dog saa fulde af overflødig Frugtbarhed! Der er Naturens Stilhed, der er eensom Jndsluttelse og behagelig Gang for elskende, naar de ere i Verk med at udøse deres Hierter paa den ømmeste Maade. Ach! J, som boe derudi, hvor fredelige og forgløse maatte J der være og naar J undertiden komme paa høie Steder, hvor maatte ille, for at vende tilbage til Roligheds Boeliger. At Gud gjorde høie og dybe Steder paa Jorden, dette gav den megen Elskværdighed og opmuntrende Kraft. Saa gaaer man da stedse op og ned, og siger, deroven var det skiønt, og neden for er det og - Heromkring mig er en bred Slette. En Mark lang at see hen over og ret dertil gjort, ikke at stille Hære af uskyldige Mennesker mod hinanden, men at dyrke Jorden, at saae og at hoste, og, om man vil, paa Son= og Festdage at betragte Kornet, eller naar den den er tom, at see Guds mangfoldige Skabninger gaae og at mynstre dem. See engang ret an den umaalelige Velsignelse, som her voxer omkring dig! Hvor det tykke Korn i lange Rader overalt, som det var malet, staaer i Buske og grønnes, jo høiere de komme op, desto mørkere bliver dets Grønhed; derpaa bliver det bleegt og guult; derefter bevæge sig de lange Straae ved den ringeste Stod af Luften og bøie sig rigelig til Jorden. Høsten, Høsten, hører du strax raabe, og derpaa er Marken fuld af Høste folk og Vogne. Endnu vandre Dyrene paa Marken her omkring useete, og tusinde Fugle snige sig ind- og ud. Syngende flyve Lerkerne ud af Kornet, stige og falde igien. Seer du, hører du hiin meget høit oppe hiist, Over den skiønne Verden svæver den, neppe at vine, og istemmer dens allerkiereste lille Psalme. Glæde er det, Kierlighed, som kommer den til at synge. Snart svæver den paa et Sted, snart farer den et Stykke Vei bort, snart flagrer den, snart nærmer den sig dig, som den ville sidde dig paa Hovedet; snart hæver den sig igjen lige op i Veiret langt over dito Øiesyn, og da er det et overmaade indtagende Syn at see den stige. Der ere heele Skarer af dem, som flyve omkring dig og synge. Naar den ene holder op, begynder den anden, eller de koppes med hinanden i Foraars Sang. Der er ingen brav ung Karl, som den jo dellig synger for, og ingen følsom Pige, som jo i de første Foraars Dage hører til paa den og seer høit efter den. Ofte saae jeg Landmanden paa Ageren at holde stille med Plov og Heste, og søge Lerken med sine Øine, som vel den heele Morgen ikke vigede fra dem, og uophorlig sang i hans Arbeide. (meere følger.) Nye. os Nyeheder.