Norske Intelligenssedler, 1767-01-28
Af de i forrige Aars 53 No. belovede Tvende Breve, følger nu det Første Oversættelse af et Brev til Grævinden af N. N. fra Hendes eene Syn, der bedde, da Han var To Aar gammel, til Grævinden af N. N. fra Hendes eene Syn, der bedde, da Han var To Aar gammel, Eders Bedrøvelse er en Forminskelse af min Lyksalighed. Den eneste SindsBevægelse min spæde Alder var vidende, bestod i en kierlig Hengivenhed til Eder: samme var dog den Tid kun en puur Jndskydelse, og forborgen Overeensstemmelse, men er nu Taknemmelighed og Sønlig Kierlighed. Saasnart min Aand var løst fra sit uroelige Fængsel, fandt jeg mig at være et virkende og fornuftig Væsen. Jeg blev henrykt af Glæde ved mine herlige Fordeele og høye Væsens Beskaffenhed. Det første som faldt i min Betragtning var min elskværdigste Velgiørerinde, ti i min Børne-Alder kiændte jeg Eder for saadan en: Men jeg blev heel forundret at see Eder græde over den lille livløse Skikkelse, ret ligesom J beklagede, at jeg havde undgaaet hvad jeg holdt mig selv lyksalig i at være befriet fra. Det skiønne Forfald, Gesvindighed og Glands af det Udvortes, som min Aand nu er iført, var en saa velsignet Forandring, at jeg undredes høieligen over Eders Sorrig; ti jeg var saa lidet underrettet om den Forskiæl mellem synlige og usynlige Legemer, at jeg holdt mig at være ligesaa synlig for Eder, som J for mig. Jeg blev overmaade beveget over Eders Taare, men uvidende hvorfore, uden fordi Eders var næst min Skytts-Engels det deligste Ansigt, jeg nogensinde havde seet, og at J lignede nogle af de glade Skabninger, som pleiede at forfriske min uskyldige Søvn, og smille af mig i mine behagelige Drømme. Jeg var den Tiid uviidende om Eders Moderlige Slægtskab til mig, men erindrede, at J havde været min kiæreste Tilflugt i de smaae Modgangs Tilfælde, af hvilke jeg kun havde liden Kundskab. Jeg forlod Eder gandske nødig i Høiden af Eders Bedrøvelse for at følge min straalende Ledere til et Sted af Rolighed og Glæde, hvor jeg mødte Tusinde Aander lyksalige, af min egen Orden, der underrettede mig om Historien af den Verden, jeg var fød udi, hvis Jndbyggere jeg havde en særdeles Velvillighed for, og kand ei andet end see paa Deres Beste og Velgaaende. Men som jeg aldrig vidste Forskiæl paa Godt og Ondt, ej heller havde Erfarenhed af de bevægende Aarsager der regiærede den mennesklige Slægt, maa jeg til staae, at forundres høilig over deres Opførsel, og finder deres Glæde og Sorg at være noget særdeles man ej kand finde sig udi. Siden min Død har jeg gjort adskillige Besøgelser til den lavere Verden. Den Første jeg gjorde, var af en kiærlig Nysgierrighed at vide om J var vel tilfreds med Himlens Beskikkelse i min tillige Skiæbne, men blev forskrækket over at finde Sorgen efter nogle Maaneders Forløb endnu undertrykkede Eders Tanker, og overskyggede al Eders Livs Glæde, hvilket opvagte Begiærlighed at spørge efter min egen Historie. Jeg spurgte da den Himmelske Aand som var Eders Oppassere, hvorfore jeg blev saa beklaget, og af hvad Følge mit Liv skulle blevet for det Almindelige, eller mine egne Slægtinge, siden disse deslige Øine endnu ligesom vare druknede i Taarer, for een, som havde gjort saa kort og ubetydende en Opsigt i Verden? Hvad det Almindelige angaaer, svarede den tienstagtige Aand, var det en Hændelse, om jeg derfor havde blevet en Lykke eller Ulykke, men at jeg var det eneste Haab af en berømmelig Slægt og Arving til et meget stort Gods og højt ÆreNavn, derefter pegende paa et adeligt Vaaben fortællede han mig, at det var et Kiændetegn paa min Værdighed. Den skiønne Bygning vi saae, tilligemed de Haver, Enge, Skove og Parker, der omringede den, var alt min tilfaldende Eiendom. En skiøn Eiendom, svarede jeg, just passelig for de Fiire fødde Creaturer jeg saae fødede sig paa de grønne Græsgange, men til hvad Nytte disse Enge og Skove havde været for mig, som havde en udødelig Siæl, kand jeg ikke begribe. Ære Navnet angaaende, hvad Lyksalighed kunde et Luftflyvende Ord og tom Lyd bringe af sig? Det adelige Vaaben, ansaae jeg for saadant Lapperie, at om Skiæmt ikke havde været neden for en Engels Værdighed, skulle jeg have tænkt allerne at nævne det, var at giøre Latter af de Dødelige. Jeg kand ei udgrunde, hvori Behageligheden og Fornøielsen af disse Ting bestaaer, Om jeg ejede den heele Verdens Klode, hvad Gavn og Brug kunde jeg siore mig af dette grove Element, som er Skarnet af Skabningen, Jeg er ej en Underdan af Vand, Jld, Jord og Luft; det er uforstaaeligt for mig, hvorfore Bierge og Dale, Træer og Flode, Gruver og Huuler, som ere under Jorden, skal være fornuftige Creatures Rigdom meere end Skyerne der løber over deres Hoveder. De maa beholde deres Eiendom umisundede for mig; Jeg er glad over ej at have levet længe nok til at dømme saa ilde, og bekomme Smag for saa nedrige Eiendeele. Jeg er saa lidet bekymret over Tabet af saadant Arve-Gods, at om den sorte Fyrste, der regiærer i Luften, paastod min Deel, vilde jeg ej trætte med ham derom, endskiønt han er en Vederstyggelighed for mig, og en Fiende af Eder. Saa høiere Madame ere mine Omstændigheder imod de allerstørste Enevolds Herrer under Solen, at al jordisk Høyhed er kun et Skue- og Narre-Spil, lignet til den sande og iførte Værdighed jeg nu har i Eje. Jeg er opkommen til Himmelsk Herlighed og er Sejerig i Høiden af udødelig Liv og Glæde, medens Elændighed tilfalder Kongerne paa Jorden. Dersom J kunde begribe min Lyksalighed, da i Steden for den sørgelige Høitidelighed, hvilken J begrov mig med, skulle J helligholdt mit Jorde færd med Sang og Lystighed, i Steden for den Tankeløse Ting i nyelig smilede ad, og kiælede for, er jeg nu i Fuldkommenheden af mit Væsen, og min Fornuftes rette Høide, i Steden for en liden Strækning af Land og Eiendom af saa meget Rum jeg kunde puste udi, træder jeg nu paa de Stiernestrødde Veje, vandrer omkring Skyerne, og indtager Paradises Luft, jeg er sikker paa ævig Vedvarenhed, og er ej nogen undergiven uden den Almægtige, hvilken jeg elsker og tilbeder som Kilden til mit Væsen og Lyksalighed. Det Andet Brev følger næste Uge: