Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-11-03
Naar en Helt fra Fortiden, hvis Navn gjennem Aarhundreder har baaret Udødeligheds Stempel, og hvis historiske Billede for længe siden med klare og skarpe Træk er overantvordet os, vises os under en heel ny Skikkelse og tillægges saadanne berømmelige eller uroesværdige Egenskaber, som ganske forandre hiint Billede, der længe var vor Eiendom: da er det naturligt, at vi i det mindste spørge den, der saaledes vil udslette Skriften paa Klios Tavler, fra hvilke hidtil skjulte og utilgængelige Kilder har du hentet de Træk, du vil sætte i Stedet for hine, som vi og vore Forfædre i saa lang Tid have været vante til at læse og betragte, Er dit Øie klarere, end alle deres, som have skuet det billede, du vil tilintetgjøre, og fundet det lignende, Ligger Feilen hos disse, eller er det dig, der forledet af en Lyst til det Nye og Usædvanlige, hellere allene vil see Gjenstanden vrangt og i et falskt Lys, end see den i det rette med Andre, Det er naturligt, at vi med nogen Sand for Historiens ærværdige og hellige Ret, den Ret, som sikkrer Mennesket det Eneste, han her paa Jorden efterlader sig, kunne gjøre disse Spørgsmaal ved enhver Leilighed, hvor vi finde en historisk Charakteer forulempet, eller hvor man vil berøve os endeel af den Kjærlighed, Agtelse og Beundring, vi have følt for nogen af de Udødelige, hvis Legemer Graven vel kunde berøve os, men ikke deres Aands Virkninger i et daadfuldt Levnet, ikke det opløftende billede af deres store, ualmindelige Siæle. Men det er umueligt, at vi uden Smerte og Uvillie kunne gjøre en saadan Erfaring, hvor det er en af Fædrelandets Herver, hvis Minde man, omendskjøndt med lette og uskadelige Vaaben, vil angribe, og jo mere vi agte Aand, Jndsigter og Evner hos den Angribende, desto mere ukjært er det os, at see ham, glemmende hvad han skylder sig selv, at forringe det Fædreland, der paaskjønner og hædrer hans Fortjenester, i en af dette Lands gjennem halvandet Aarhundrede elskede, beundrede og høiagtede Konger. Det er umueligt, hvis Kjærlighed til dette Fædreland, udgjør en af vort aandelige Livs dybeste Kilder ja hvis vi blot en eneste Gang have følt vor Sjæl opløftet og beggeistret ved den Tanke, at vi tilhøre dette Land, at vore Fædre fra umindelige Tider have forberedet den Alder, i hvis Liv vi deeltage. at de have efterladt os en Hædersarv, som vi have at vogte og beskytte, om vi ville deele den, ved at overgive den uplettet til vore Efterkommere: det er umuligt, at Nogen, som føler Glæde ved at eie et Fædreland, kan ligegyldigen føle sig saaret i en af dets ypperste, meest nationale Helte. En saadan Helt for det danske Folk (ja for flere end dette) er Kong Christian den Fjerde. Hvor er vel født paa den Jord, hvor det danske Tungemaal tales, og har ikke fra Vuggen af lært at elske dette kongelige Navn? Hvo taler dette Sprog, og har ikke lært at beundre denne store Fader for sit Folk, denne danske Helt, hvis Blod blandede sig med Oceanets Bølger, medens han værnede om Danmarks Frihed, og hvis fredgode Sind kjendte kun Børn i sine Undersaatter, og det lig kjære Børn, fra Nordcaps Jis, som han ei lod ubesøgt, til Elbens frugtbare Bredder, Hvo har seet denne Helt i Historien, som han var, i et halvt Aarhundredes daade og kraftfulde Regjering, hvo har seet ham i de kongelige Mindemærker, med hvilke vi ere fortrolige fra Barndommen, i de ypperlige Indretninger, hvis Grundvold, han lagde, og har ikke kjendt i ham den danske Konge, hvis Minde aldrig vil døe i de Danskes Hjerter, saalænge Folket lever og Sproget tales, Hvem denne Konges Navn ikke er helligt, han tilhører ikke Danmark, og hvo der kold kan gaae hans Erindring forbi, i hans Hjerte har Fædrelandet aldrig aandet den varme, begeistrende Følelse, der skal give Borgerfindet Liv og Næring. Det være mig tilgivet, om jeg paa en Tid, da man ikke synes at unde en ligefrem Tale, og da man, ved at tale med Varme, let udsætter sig for flere end een Misforstaaelse, har følt mig henrevet til at skrive disse Ord med mere end kold Rolighed. Den Forfatter, som har foranlediget dem, har vel, foruden anden Overlegenhed over mig, ogsaa Vittighedens, og Nogle kunde mene, at jeg burde saa meget mueligt vogte mig for at give ham mindste Leilighed til at anvende denne. Men da den her, i det som vedkommer Sagen, og om andet handler jeg ikke, er alde les fremmed og saa at sige udenlandsk, saa vil dens Anvendelse være mig ligesaa ligegyldig, som den vil være uden Virkning. Man er bleven temmelig vant til hos os i den seneste Tid, at see alvorlige Gienstande behandles med slet Spøg,