Viborger Samler, 1776-05-20
Hans Høiærværdighed vores elskelige Hr. Biskop, som derefter talede med sin sædvanlige Veltalenhed og besynderlige Indsigt i det hellige Sprog, betiente sig af det Ord retfærdig i den anbefalede Text, Tit. 1, 8, som det efter Ordenen tilfaldt at forklare, hvorved han erindrede forud, at det med de tvende andre paafølgende i dette Vers hører hen til de Egenskaber, som Lærere og burde have tilfælles med de andre Menigheders Lemmer; og at nogle i disse trende Ord, havde fundet den heele vigtige Lærdom om de kristelige Pligter, eller Grundtegningen dertil, i trende Hoved=Deele, indfattende under Oxehov Skyldighederne mod Næsten, under 20tor Skyldighederne mod Gud, men under 292817 Skyldighederne mod os selv. Derfra gik han til Hoved=Sagen denne Gang, nemlig, at forklare Den Den Retfærdighed, som Apostelen forrer hos dem, der skal beskikkes til Embedets Gierning, efter vedtagen Maade saaledes, at 1. Jndholden af, samt H. Aarsagen til denne Apostoliske Anordning Stykkeviis nærmere blev afhandlet. 1. J Henseende til Jndholden viste Taleren 1), at, endskiønt Troens Retfærdighed er en Hoved=Sag i Kristi Rige, kunde det dog ikke være overeenstemmende med det Apostoliske Øiemeed her at forstaae samme, siden den ikke kan betragtes som en god Egenskab, nogen i større eller mindre Grad kan besidde, men alle har derved en lige fuldkommen Rettighed til og Deel i Syndernes Forladelse uden ringeste Undtagelse, af idel Naade formedelst Troen - Hvorfor den her heller sættes forud, end forres, saasom ingen andre, end Troende, maatte komme paa Val, ja deriblant end ikke de, som nyligen havde taget ved Troen 1 Tim. 3, 6. - Men det er en Retfærdighed eller Retfærdighed i de allerede Retfærdiggjortes Forhold, her maa haves for Øie: 2.) At man udstrækker Apostelens Meening forvidt, ved at udtyde saadan Retskaffenhed om Levnets Retfærdighed i Almindelighed, siden hans Hensigt ikke medfører at forlange andre Fuldkommenheder, end de, som Lærerne paa de Tider meest behøvede, og saadanne i sær at udmærke - Ei at tale om den Ubeqvemhed, der flyder af saavidt strækkende en Forklaring, i Henseende til paafølgende 2010 &c., som og hører til Levnets Retfærdighed, og dog hver for sig i Særdeleshed nævnes, og altsaa som særskilte Egenskaber bør betragtes: 3.) At man derimod indskrænker den formeget paa en dobbelt Maade - Ved at henføre Fodringen til Næstens eller Brødrenes Gods og Eiendom aleene, da deres øvrige Fortrin i Ære, Anseelse, Dueligheder, Fortienester, og hvad nogen i sær i sær saaledes kan have forud, som noget Eget, ogsaa bør indbefattes - Ved at sætte Lovenes skrevne Bogstav alene til Rettesnoer for det Forhold, hvoraf en her nævnes retfærdig, da det tillige kommer an paa Samvittighedens skiulte Tilsigelse hos en Kristen, efter Frelserens hellige Bud og Anviisning, Matth. 7, 12 Følgelig, 4.) At retfærdig i sin rette og sunde Forstand, efter Apostelens Øiemeed, indfatter en helliget Villies Afskye for at betage andre nogen dem tilkommende Rettighed enten i Henseende til deres Gods eller andre Fordeele, og oprigtige Bestræbelse for, at enhver maa lades og beholde sit, ikke alene efter Lovenes virkelige Forskrift, men efter Samvittighedens nøieste Fodring; saa at Ret og billighed venligen foreenes i den Retfærdigheds Udøvelse, som her forlanges - Thi billighed er en almindeligere Retfærdighed, ædlere og høiere Grad af Dyd, som vi ikke kan tvinges til, og overgaaer derfor den blotte borgerlige Retfærdighed i Handel og Vandel, i Forpligter og alle det selskabelige Livs Jdretter, ligesaameget, som Frivillighed overgaaer Pligt af Tvang og en afnødet Handling. At giøre en Dyd af Nødvendighed er just ingen Roes, uden maaskee hos verdsligsindede Mennesker, Men unødt (uden for saavidt Kristi Kierlighed tvinger os at handle efter Samvittighed, og hans eget allerhelligste Bud og Exempel) og gierne at øve billighed for at vise sig retfærdig i den Apostoliske Meening, det giver altid Ære hos de retskafne og Retfærdigheds Dyd sin rette Glands. Hvilket med Exempler blev oplyst, samt at alle Taknemmeligheds, Høfligheds, Tienstfærdigheds, Miskundheds og Godgiørenheds Øvelser, eller de saa kaldte ufuldkomne Pligter, hos Kristne fra denne Kilde maa udledes; ligesom en saadan Retfærdighed ogsaa har sin Grund saavel i Menneskets Forbindtlighed efter det store Naturens Bud, som i de af Mennesker oprettede Selskabers Beste, og og Guds Velbehag, samt udtrykkelige Befalinger med Trudseeltil Overtrædere, Zachar. 7, 9. 10. Es. 1, 17. Phil. 5, 4. Matth. 23, 23. 1 Cor. 6, 8 9. Coloss. 3, 25. - J Henseende til Jndholden synes denne Apostelens Fodring at svare til den nisterie, som han andensteds kræver hos dem, der skulde antages til Lærere, 1 Tim. 3, 3. H. Aarsagen til det Apostoliske Forlangende maae søges i Lære-Embedets egen Beskaffenhed, Hæder og Jndflydelse m. v. Dets Forstander burde være retfærdig 1) For sin Persons Skyld, at Han kunde være skikket til det Embede, som gav ham saamegen Leilighed at øve denne Dyd, og at give dennem, som han fik at paaminde, et got Exempel; 2) For Menighedens Skyld, at denne gode Egenskab, hvoraf han var bekiendt, kunde deels sætte ham i tilbørlig Agt, deels tilvende ham Tillid og Fortrolighed, og skaffe ham en meere fri Adgang til Hierterne, hvorved samtlige Brødres Nytte desto meere kunde befodres; 3) For Tienestens Skyld, at den hverken skulde lide eller lastes over saadan vigtig Mangel, allerhelst man er saa tilbøielig at slutte fra Tieneren til Tienesten. Overalt da Viisdommen fra oven ned, som de havde at forkynde, er billig, lader sig gjerne sige a. Jacob. 3, 17, saa burde dens Præg kiendes i Bebudernes ganske Adfærd; og naar det skulde være vitterligt for alle Mennesker og de øvrige Meenighedens Lemmer, at de besad saadan Dyd, saa maatte det meget meere være bekiendt om Forstanderne deri, Philip. 4, 5. Hvorledes skulde de desuden kunde have Jndseende med Brødrenes Pleie og Huusholdningen efter de Tiders Maade, uden at besidde deslige Egenskab i nogen særdeles Grad? Men fordi de udvortes Om Omstændigheder siden den Tiid saameget have forandret sig, blev dog til nærmere Anvendelse, og med Henegnelse paa os selv og vore Tider tydelig viist, at Sagen i og for sig selv endnu er høist fornøden, baade for Anstændighedens og Nyttens Skyld; saa og i Henseende til de større Hindringer, som enten virkelige eller falske Nødvendigheder, som Jndbildning om sig selv, der gjerne vil hefte ved Lærere, og en vis Bekymring for Udkomme hos dem, der skal leve af frivillige og tilfældige Gaver, derfor kan legge i Veien Dertil blev føiet Formaning at vogte sig des omhyggeligere, samt at øve sig des meere. - Endelig blev sluttet med en særdeles Opmuntring til Ordinandus af de første Ord i 1 Tim. 6, 11.