Aarhuus Stifts-Tidende, 1843-05-27
Jødinderne i Marocco udmærke sig fremfor de mauriske Qvinder, ei alene ved deres Legems, men ogsaa ved deres Aands Fortrin. De vise tidt, som følgende Kiendsgierning oplyser, en beundringsværdig, virkelig antil Sjælstorhed. Julekiah Haschalvar en ung Pige paa tretten Aar, og havde altsaa naaet en aandig og physisk Modenhed, som i vort koldere Clima først indtræder nogle Aar sildigere. Hendes ualmindelige Skjønhed havde vakt Opsigt, vidtomkring; i Nærheden boede en gammel maurisk Qvinde, som holdt meget af hende og som brændte af Længsel efter, at omvende sin unge, fortryllende Veninde til Jslams, efter hendes Begreb, alenesaliggjørende Lære. Omstændighederne syntes omsider at begunstige hendes Ønske. Julekiahls Forældre truede hende, paa Grund af en virkelig eller formeentlig Brøde, med en Revselse; for at undgaae den, flygtede hun til den gamle og bønfaldt hende om Beskyttelse. Maurerinden benyttede denne Anledning til at gaae til Kadien og melde ham, at den unge Pige havde opslaaet sin Bolig hos hende, bekjendt sig til Prophetens Tro og paakaldt Allahs's Navn. Julekiah maatte ifølge heraf fremstille sig for Kadien, men nægtede paa det Bestemteste, at have forandret sin Religion eller at have havt det isinde. Hun blev da indespærret, medens Kadien indberettede Sagen til Hoffet. Keiseren befalte, at seende hende til sin Residents, og da hun kom, blev der anviist hende et Gemak i hans Harem. Man tilbød hende prægtige mauriske Klæder; men hun afviste dem med Foragt, idet hun forsikkrede, at ville blive de isralitiske Skikke tro. Tre Gange blev hun kaldt for Keiserens Domstol, hvor hun, med den største Uforfærdethed, vedblev at benægte sit Frafald, skjøndt man forsikkrede hende, at Antagelsen af Jslam var det eneste Middel til at redde hendes Liv. Den tredie Gang udtaltes omsider hendes Dødsdom. Hun blev strax greben af Vagten og, under Folkets Tilløb, slæbt til det hiinsides Stadens Mure liggende Rettersted. Her søgte man igjen at overtale hende til, at paakalde Allah's Navn. Hun svarte: "Den jødiske Tro er mine Fædres Tro, for den ere de blevne forfulgte, for den have de lidt Døden. Jeg betænker mig intet Øieblik paa at opoffre mig foren Bekjendelse, som saamange Propheter, Skialde og Helte have hengivet Livet for!" Til Keiseren selv sagde hun i hans Hofs og i Vagtens Paahør; Dine Gaver og Dine Klæder friste mig ikke; jeg er en Jødepige, og ved at tage derimod vilde jeg nedkalde Forbandelsen over mit Hoved." Da Monarken gjentog for hende, at hun skulde erkjende Muhamed, eller miste sit Hoved, svarte hun: "Jeg er ligesaa beredt til at besegle Sandheden af min Tro med mit Blod, som Du til at udgyde det, Sultanen beundrede hendes Skjønhed og Fasthed, og lod intet Middel uforsøgt, for at bringe hende til at frafalde sin Beslutning. Efterat Bødlen havde gjort et Jndsnit i hendes Nakke, spurgte han hende sidste Gang, om hun vilde erkjende Allah og beholde sit Liv. Hun svarte med fast Stemme: "Abraham's, Jsaak's og Jacob's Gud er min Gud; jeg erkjender ingen anden!" Da faldt hendes Hoved. – De mange Jøder, som vare Vidner til dette Optrin, glemte i deres Harme deres sædvanlige Forsigtighed; de kastede sig over den keiserlige Livvagt, og skjøndt Flere af dem bleve haardt saarede, lykkedes det dem dog, at bemægtige sig den ulykkelige unge Piges Liig, som de begrove i Triumph.