Almuevennen, 1843-07-26
Peder Jespersen var en god og retskaffen Fæstebonde, der, som saadan, dyrkede og drev Eistrupgaarden. Blandt flere Børn havde han en Søn, hvis Døbenavn var Anders. Denne Anders slog sig til Handelen, det vil sige: at han agerede Kræmmer paa Landet, indtil han avancerede til Hvad Man i Bondesproget kalder "Hestepranger, og blev tilsidst Eier af Sorvad. Hvorledes. og hvorfra Anders Pedersen har faaet Tilnavn af Hviid, veed jeg sandelig ikke, men i Adelstanden har Man ingensinde hørt, at han skal være bleven optaget, hverken i Danmark eller i Tydskland. Han avlede en Søn, som i Daaben fik Navnet Peder, formodentlig efter hans gode gamle Bedstefader, Fæstegaardmand Peder Jespersen, og han er den nuværende Eier og Besidder af Gaarden Sorvad. Denne korte Stamtavle har jeg ikke kunnet begynde enten med Oldefader eller Tipoldefader, fortiden af Mangel paa Efterretning herom, men jeg skal imidlertid bestræbe mig for, at gjøre den endnu noget fuldkomnere. Jeg har affattet den, som en formeentlig Nødvendighed, i en Sag af saadan Natur, som nærværende, i hvilken sidstnævnte Peder Andersen med Tilnavn Hviid giør Fordring paa en meer end almindelig tilkommende Agtelse; thi skjøndt vi med hinanden ere fødte og opdragne Sognebørn og Legekammerater, der stadigen have været "Dus", har han dog i den senere Tid trukket sig tilbage fra vort ærlige og fortrolige Brodervenskab, hvilket jeg ikke, saaledes som han, er istand, til at forglemme, saasom gammel Vane, og især hvad Man af Hjertet mener godt med, ikke letteligen lader sig forandre. Bemeldte Peder Andersen Hviid har nemlig ved Klage af 3die f. M. indklaget mig for en Politiret, fordi jeg, under en Forretning, hvorved han fungerede som valgt Medlem af Sogneforstanderskabet, og hvortil jeg af dette var lovligen kaldet, vedblev at sige "Du til ham; og jeg blev, imod al Formodning og til min største Forundring, herfor den 20de næstefter idømt en Mulct af 2 Rbd. Sølv til Randers Amts Fattigkasse m. v., skjøndt det i selve Dommens Præmisser meget rigtigen hedder: "at berørte Tiltale "Du ikke kunde betragtes som nogen egentlig personlig Fornærmelse, medens Dommeren dog derhos har tillagt, at Udladelsen, maatte ansees som en Tilsidesættelse af den Agtelse den ene Medborger, efter almindelige Høfligheds-Regler, er den Anden skyldig. Domsacten har jeg nyligen faaet beskreven. Beskrivningen følger til Vedhæftelse, under enhver lovlig Reservation imod Dommen. Efterat denne var falden, har han nu atter under 24de forrige Maaned paaklaget ny Sag imod mig, fordi jeg førend Dommens Afsigelse, den 16de næst forved, er vedblevet at sige "Du til ham. Jeg negter det ikke, og han behøver ikke at uleilige Vidner, men jeg benægter, at jeg har sagt Du", for paa nogensomhelst Maade at fornærme ham, hvorimod jeg formedelst vores inderlige og fortrolige Venskabsforhold ikke har villet undlade at bruge den tilvante Benævnelse, af Frygt for, at han skulde have optaget en anden meget ilde. Som Grund for hans sidste Klage har han anført, at han anseer "Du for et nyt Beviis af mig paa Tilsidesættelse af den Agtelse, det ene Menneske skylder det andet. Med Hensyn til Dommen bliver slig Anskuelses punct Plagiat. For mig maa han gjerne eftersnakke Hvad og Hvem han vil. Men at det skulde være en Tilsidesættelse af gjensidig Agtelse, at Stormændene indbyrdes sagde Du til hverandre, naar de forresten vare Dus, kan jeg ikke rigtig fatte. Jmellem Peder Andersen Hvid og mig finder jeg ingen Stands-Forskjel Han er Selveier af Gaarden Sorvad, og jeg af en Gaard i Nørager. Men skulde han blive adlet, og faae et eller andet høitklingende Tilnavn, som f. Ex. Hviden feldt, Hvidengreen, Hvidenskjold eller maaskee Gylden hviid, Sølverhvid, Kronehvid a. a., med en Hest eller en Oxe i sit Vaaben, da forsikkrer jeg, at jeg stedse skal være og forblive med megen Respect hans underdanige Tjener. Skulde han imidlertid ikkun faae en Rangtitel, t. Ex. Kammerraad, Kammerassessor, Kammersecretair a., eller blive Ridder af Dannebroge, da – men først da – er jeg ogsaa villig til, at reclamere det fra min Side saalænge bestaaende Broderskab, om vi end saa skulde komme til at celebrere vores Jubilæum i den Anledning for et heelt Halvaarhundrede. Gjentagende benægter jeg, at have, ved min brugte eller brugende Tiltale af "Due, enten havt eller har nogen Fornærmelse eller Forkleinelse til Hensigt imod Klageren, respective Peder Andersen Hviid, og exciperer imod, at Dommerens Benævnelse: "Hr. Hvid til Sorvad, udtolkes i Disfaveur af mig eller min rette Hjertens Mening. Saaledes paastaaer jeg mig aldeles frifunden og skadesløse Omkostninger tillagte, med den bemærkning: at Nogle have den Mening, at en Sag, i hvilken Mulcten ikke udgjør 10 Rbd., skal være inappellabel, og Man skal engang have læst en Dom, i hvilken Mulcten derfor var 9 Rbd. Men jeg siger, naar det ikke kan blive Frifindelse, da hellere 10 Rbd. end 2 Rbd. i Mulct. Dette mit Jndlæg bedes Acten indlemmet. – Mere forbeholdes." Sagens Udfald ved Underpolitiretten blev: "Jnd klagede Christen Nielsen Mogensen frifindes for Klage rens, Hr. Peder Hvids, Tiltale i denne Sag, hvis Omkostninger ophæves: De Conservative. (Efter "Dagen" Nr. 218 og 220 for Aaret 1840.) Disse Mennesker viser allerede deres Taabelighed derved, at de bestandig føre Ordet historisk i Munden, medens de ved hele deres Færd bevise, at de ikke have fattet Historiens simpleste Lærdom, nemlig den, at Alt er Omvexling underkastet, og at det, som bestaaer længst, er det som i Overeensstemmelse med denne Omvexlings Love, vedvarende forbedres og fornyes med Forsigtighed og Kraft. At Træerne hende, naar de have naaet deres høieste Alder; at de hentørrede Grene da falde ned, og de forraadnede Stammer selv styrte om og knuse dem, som have bygget deres Huus under samme, derpaa tænke de ikke. Skjøndt Stammen allerede længst ikke har skudt noget nyt Skud, og skjøndt Alt bærer Spor af Fortørrelse, troe de dog, at det gode gamle Træ nok vil komme til Kraft igjen, og atter grønnes, blomstre og bære Frugt for dem og deres Børn, og naar man lægger Øxen ved dets Fod og bereder sig til, istedetfor den hentørrede Stamme at plante et ungt og frodigt blomstrende Træ, da løfte de et Raab til Himlen. Og det gamle Huus, i hvilket de boe og have de bedste Værelser, det maa heller ikke røres. Enhver Forandring modsætte de sig, fordi de frygte for at blive forstyrrede i deres Beqvemmeligheder. De nye Vinduer, som ere nødvendige, for at bringe meere Lys og Luft ind i den gamle Bygning, ville de ikke have indsatte, fordi der derved vilde komme en Udsigt tilsyne, som ikke behager dem, og skjøndt det regner ind i Huset, vægre de sig dog ved at deeltage i Omkostningerne ved Tagets Jstandsættelse, fordi Vandet ikke naaer til den Etage, de selv beboe. Og selv om Grunden i Tidens Løb ved indtræffende Forandringer bliver usikker, og Murene, som en Følge heraf, give efter og slaae Revner, lade de sig nøie med at gaae at ærgre sig derover, uden at gjøre Noget for at afhjælpe Ondet. J det Høieste tilkline de Revnerne, saa godt de kunne, for at skjule dem for dem selv og andre, og lade Sagen iøvrigt gaae sin skjæve Gang, som den selv vil. – Men at den sekelgamle, vaklende Bygning efter Tingenes almindelige Gang nødvendigviis maa styrte sammen, derpaa tænke de ikke. Ved Siden af er den skjønneste Plads, det bedste Material, for et nyt Huus. Det kunde blive opført i fuldkommen No og Mag, solidt og massivt som det Gamle, og i alle Henseender tilfredsstillende Nutidens Fordringer, inden det Gamles Omstyrtning kunde ventes. Ligesaa roligen kunde man redde alle endnu brugbare Gjenstande i den gamle Bygning til Brug i den nye, og derpaa tilsidst selv drage ind i samme og med en ubetydelig forbigaaende Uleilighed indrette sig sammesteds, uden et eneste Øieblik at være uden Huusly. Men hine Mennesker forhindre alt Dette saalænge de kunne, og udsætte sig hellere for at begraves under Ruinerne, blot fordi de frygte for, at de ikke paany skulle faae de bedste og beqvemmeste Værelser i det nye Huus. Endelig styrter den gamle Bygning sammen, og Huusbeboerne maae da vandre huusvilde omkring til en ny Bolig kan blive opført. Saaledes som de tænke med Hensyn til de nysnævnte Gjenstande, tænke de ogsaa med Hensyn til Lovgivningen, og i Særdeleshed med Hensyn til Alt, hvad der angaaer Rettigheder. Medens Historien lærer, at Alt uden Undtagelse gaaer til Grunde, naar det ikke længere har nogen Rod i Selskabets Grund, ville de, at det, som de kalde "Ret" skal vedblive uforandret fra Adams Tid til den yderste Dag. Om at det, som engang virkeligen var Ret, efter en fuldkommen Omvexling og Forandring af alle Forhold, kan blive til den største Uret, ja til fuldkommen Galskab, derom have de intet Begreb, og endnu i vore oplyste Tider paastaaer Proprietair Adelskjold, at han er krænket ved Udtørringen af nogle Moser, paa hvilke han fra gammel Tid af havde Andelagt, fordi man ved denne Forbedring, der har skjænket Brød til nogle hundrede Familier, har berøvet ham Leiligheden til at komme til at skyde sine Fugle, medens Hr. v. Træhestenfeldt ved enhver given Leilighed ivrigen fortæller, at han ved Pergaments documenter kan bevise, at Herskabet paa hans Gods i de gode gamle Tider have havt Ret til at sælge Bønderne med Besætningen og til at sætte gjenstridige Bønder i Tugthuset, naar de selv fandt for godt. Han mener, at det er en uforsvarlig Jndskrænkning i velerhvervede Rettigheder, at denne Ret er bleven afskaffet uden Skadeserstatning, ligesom han paastaaer, at han til sin sidste Blodsdraabe vil forsvare, at Godseiernes Rettigheder paa det Groveste ere blevne krænkede ved, at de ikke længere maae prygle Gaardmændene og disses Hustruer ved Hoveriarbeidet. Kort sagt, alt hvad der har bestaaet en vis Tid, forsvare de, om det end nok saa meget er stridende mod Retfærdighedsideen og mod at sund Sands, blot fordi det er gammelt. Havde de levet ved Christendommens Jndførelse, vilde de have forsvaret det ærværdige sekelgamle Hedendom; ved Papisteriets Afskaffelse vilde de have holdt paa dette, og ved Souverainitetens Jndførelse vilde de have gjort Alt, hvad de kunde, for at modsætte sig samme og forsvare den gode, gamle Adelsvælde. Naar man nu vil undersøge af hvad Slags Mennesker de Conservative i Reglen ere, da vil man finde, at de ere Mennesker, som i Følelsen af deres egen Mangel paa Fortjeneste og Værd, indsee at de kun ved Gunst og under de bestaaende Misbrug kunne blive til noget, som haabe af Naaden, hvad de ikke kunne vente af Retfærdigheden, og derfor skjælve for, at en eller anden afde hidtil aabenstaaende Naadens Veie og Porte skulle blive spærrede, eller af Jesuiter, i hvis Kram den Lærdom passer, at Alt bør blive som det er, eller af Enfoldige og Uvidende, som finde det saare beqvemt at kunne have en Mening angaaende Tidens Anliggender ved stedse at yttre, at Alting er meget godt, saaledes som det er, eller af forskruede Hoveder, som maaskee ere kloge paa Himlen, men Narre paa Jorden. Undtagelsesviis findes imidlertid blandt dem ogsaa Mænd af reen Villie, grundig Kundskab og dyb Jndsigt, som kun af Overbeviisning tjene det Parti, hvortil de høre. Disse Menneskers politiske Anskuelser kunne ansees som en fix Jdee, af hvilken de ere betagne. Saalænge man taler med dem om Videnskab, Kunst, kort sagt, om alt hvad der ikke staaer i nogen Forbindelse med Politik, glæder man sig over deres sunde Blik og skarpsindige og fordomsfrie Dom; men neppe har man berørt de politiske Gjenstandes Gebeet, for man mærker Sporene af deres fire Jdee eller deres partielle Galskab, som øieblikkelig gjør fi gjeldende. Deres rolige Holdning og forstandige og upartiske Yttringer vige Pladsen for en oprørt Stemning og lidenskabelige, eensidige og hyppigt bittre Hentydninger, og, ude af Stand til at see Gjenstandene i deres rigtige Skikkelse og rette Lys, betragte de Alt gjennem et skjævt slebet, farvet Glas, ligesom de ogsaa saa lidet ere istand til længere at kunne fælde nogen sund og upartisk Dom, at de i deres Parti Raseri kun ansee dem for brave Folk, der høre til deres Parti, og derimod ere reede til at troe det Værste og Enhver, der hører til Modpartiet. Derfor sætte de sig ogsaa i Forbindelse med Mennesker, som de, naar Bindet faldt fra deres Oine, vilde skamme sig ved at staae i Berøring, med, politisk og literairt Skrabsammen, hvilket de bilde sig ind at lede og bruge som Redskab, medens det i Virkeligheden omvendt er dem selv, der bliver brugt som Middel af disse. J et Liv, hvor Alt gaaer fremad og gaaer fremad med en saadan Hurtighed, som den, der er characteristisk for Nutiden, kunne de offentlige Jndretninger og Statsbestyrelsen ikke ene blive uforandrede. Det er nødvendigt bestandigen at undersøge, om de Foranstaltninger, som vore Forfædre have truffet, og som efter den TidsForhold kunne have været gode og hensigtsmæssige, endnu passe til de nærværende Forhold og Nutidens Fordringer, eller om de ikke bør afløses af nye meere tidssvarende. Døden, som er alt det Jordiskes visse Lod, vil efter en vis Tids Forløb ogsaa sikkert ramme alle menneskelige Jndretninger, og derfor bør man bestandigen have Opmærksomheden henvendt paa at bringe alt det til Side, som Livskraften har forladt; thi det er kun Afsindige, som søge at indblæse de Døde et nyt Liv. Tidens Fordringer lade sig heller ikke overdøve, og dens Hjul lade sig ikke standse; men Tidsaanden er som den rivende Strøm, der, naar man voldsomt vil standse den, oversvømmer Alt, og foraarsager Fordærvelse og Elendighed Derfor kunne Ultraerne blandt de Conservative, der bestandigen føre optimistiske Taler i Munden, og ved enhver Leilighed og ethvert Middel søge at modarbeide al Forandring i det Bestaaende (uden at tænke paa, at naar enhver Slægt vilde have handlet saaledes, da vilde vi med Hensyn til det hele offentlige Liv have staaet paa de Vildes Standpunct) ingenlunde ansees for Kongens eller Landets Venner, men de ere ligesaa store Fredsforstyrrere, som de Radicaleste blandt de Radicale. En Sølvpokal til Ole Kirk. Et af de klareste Beviser for, hvad det er Massen af Folket vil, er den Kjendsgierning, at det er de liberale og constitutionelsindede Deputerede, der hædres for deres Virksomhed i Stænderne, ved offentlige Takskrivelser og andre Erkjendtlighedstegn, hvorimod man endnu ikke har seet nogen af vore Absolutister hædrede paa denne Maade. Den jydske Deputerede, Ole Kirk, der er Bondestandens Hæder og Pryd, blev saaledes den 28de Mai ved en Deputation af Bønder tilstillet en smuk Sølvpokal, ledsaget af en Skrivelse hvori de tolkede Erkjendelsen af hans nidkjære Bestræbelser for det almindelige Vel. Pokalen havde følgende Jnscriptioner Til Stænderdeputeret O. C. Kirk fra endeel Beboere, i Skodborg-Vandfuld Herreder, Aar 1843. Du sendes her en ringe Gave Fra Brødre, som Du blev saa kjær, Din Slægt kan den som Minde have Om Dig, at Du var Ære værd. – Den Sag mod Fædrelandet, hvori Criminelkammerforhør optoges, og Tortur anvendtes mod den ansvarhavende Redacteur, (see d. Bl. Nr. 18) er den 18de dennes paadømt af Landsover- samt Hof- og Stadsretten, ved hvilken Dom Redacteuren er frifunden, imod at betale Sagens Omkostninger. Gjenstanden for Sagen var en Artikel i Nr. 1056 om "Commissarius og den constitutionelle Sag - Den fra Sognefoged Søren Jørgensen i Brøndbyvester indsendte "Anke over Hr. Proprietair Guldborg til Ragnesminde, skal følge i Nr. 31. Af dette Blad udgaaer eet Nummer om Ugen, og som Følgeblad dertil udgaaer Kjøbenhavns Amts LandcommunalTidende", med omtrent 6 Nummere i Qvartalet. Prisen er 3 Mark hvert Qvartal. Man tegner sig for Bladet paa Postcontoiret i Kjøge, hos Dhrr. Boghandlere Meulengracht i Næstved, Bertelsen i Holbek, Vosbein i Hillerød, Wagner i Helsingør, Milo i Odense. Jessen i Svendborg, Thjerry i Nakskov, Gjegengack i Maribo, Berggreen i Nykjøbing paa Falster, den Jessenske Boghandling i Aarhuus, Holm i Horsens, Smith i Randers, Termansen og Andersen i Ribe, Dhrr. Bogbindere Mehl i Roeskilde, Hansen i Slagelse, Møller i Skjelskør og Thune i Veile, Hr. Skolelærer Jensen i Ringsted, Dhrr. Komd. Gjørup i Storeheddinge, Hald i Frederikssund, Præst og Vordingborg Omegn hos Huusmand Peder Hansen i Lundby pr. Præst, Gaardeler R. Ottesen i Fredericia og Skomagermester N. Hansen i Rudkjøbing. J Kjøbenhavn hos Redacteuren, Klædeboderne Nr. 101, 2den Sal i Sidehuset, hvor Bidrag til Bladet ogsaa indsendes. Trykt i det Brünnichske Bogtrykkeri.