Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1773-02-12
Fortsættelse af Besvarelsen paa Spørsmaalet i No. 2. Men desforuden kan det vel ogsaa have gjort mange saa meget villigere dertil, at det ikke kan have blevet dem ubekiendt, hvad Jesus havde sagt sine Disciple forud, om de Christnes forestaaende Adspredelse og Flugt fra Jern salem og Jødeland, samt og Jerusalems endelige Ødeleggelse, og det hele jødiske Folks Adspreddelse. De kunde altsaa i Følge deraf desuden ikke vente at blive længe i deres faste Eiendommes rolige Besiddelse. Dog skeede det ingenlunde af nogen Tvang, eller efter noget almindeligt Bud og Paaleg af Apostlerne, at nogen saaledes skilte sig af med fine Eiendomme, som allerede af Peders Ord til Ananias er bleven gotgjort. Et heller er det da at slutte, at alle og enhver just skilte sig af med alt hvad de eiede og havde, og at de, saa mange, som de vare, oprettede og havde ikkun een eneste almindelig Casse imellem sig, af hvilken de samtligen levede og bleve underholdte, saa vel de, der tilforn havde eiet noget, og kunde fortiene noget, som de, der intet havde eiet, og intet kunde fortiene. Da det havde staaet Ananias og hans Hustrue frit for, efter Peders Ord til ham, enten at have beholdt deres Ager, uden at sælge den, eller, efter de havde solgt den, dog at beholde heele Summen for dem selv, saa havde vel andre lige Friehed, og skulde da ingen have betient sig deraf, At de ikke levede af fælles Cas see, sees ogsaa det Klagemaal, som de omvendte af Hellem sterne eller de grækiske Jøder førte imod de omvendte af de hebraiske Jøder, fordi de førstes Enker, hvilke fornemmeligen vare de Fattige og trængende iblandt dem, bleve forsømte i den daglige Tieneste 3: Uddeeling og Pleie, frem for de sidstes. Ap. G. 6, 1. Thi havde de Christne samtligen levet af fælles Casse, saa at ingen havde havt noget for sig selv, og som var hans eget, saa maatte Hellenisterne ligesaa mart have havt Aarsag til at klage, at de selv bleve tilsidesatte og maatte savne ved den daglige Uddeeling og Pleie, som at det vederfortes deres Enker eller Fattige. Der kan derfor ikke troes andet, end at de, der solgte deres Eiendome, og enten selv uddeelte Værdien deraf, eller lagde den for Apostlernes Fødder, Ap. G. 4, 35. 36. for at deraf Uddeelelse skulde skee, eftersom enhver havde behov, og saaledes de Fattiges Pleie besørges, haver været saadanne, der enten have havt flere Eiendomme tilbage, eller dog have vidste andre Midler og Veie til at ernære sig. Eller om der haver været en og anden iblandt dem, der haver derved sat sig selv i lige Vilkaar og Tilstand med de allerfattigste, saa de siden maatte tillige med andre selv underholdes af den almindelige og felles Casse, haver det dog langt fra ikke været alle. Der læses Ap. G. 12, 12 om Maria Johannis Moders Huus; og Cap. 21, 8 om Phillippi Huus, han som selv var en af de spv, der efter Cap. 7, 5, bleve satte til at forestaae den daglige Uddeeling i den første Christne Meenighed i Jerusalem. - Man haver ikke Grund til at indvende, at Ordene de havde alle Ting til felles; end ikke een sagde noget af sit Gods at være sit eget, men alle Ting vare dem til felles, betyde mere, end hvad her er fremsat Thi ligesaadanne Forestillinger bruges ogsaa i andre Tilfælde, hvor det dog er vist, at saadan communio bonorum ikke haver været, som man almindeligen forestiller sig at have havt Sted i den første christne Meenighed i Jernsalem; men at derved ikkun bemærkes en almindelig og villig Redebonhed til at lade andre nyde godt af sine Eiendomme og sin Formue, og at hielpe og understøtte hverandre dermed ligesaa fuldt som sig selv.