Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1826-01-28
Nyeste ilderie af Kjøbenhavn. Sal. Romsom din 16. Treogtyvende Aargang. No. 8. Udgivet og redigeret af Kr. Ahaarup, Etatsraade de af Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. ad Løverdagen den 28 Januari 1826. Sang for Danske. Den 28de Januari 1826. skan in Knæler for Kongernes Gud, Konningers Hjerte er Vox i hans Hænde"Sorrig og Glæde fra ham gaae ud. Salige Folk, hvem en Fader han sender! F. Høegh Guldberg. til Mask Bom 4 Metode, Spillende Haar. Lyd danske Sang til Fødelandets Hæder! Hvor Livets Lys mit glade Øie saae Hvor først jeg smagde Barndoms skjønne Glæder, Hvor først jeg skued Himlens klare Blaae. Hvor Herrens Frygt i Barnets Hjerte prægges, Og Herrens Ord tro læres af hans Tolk; Der Hjerterne saa saligen bevæges, saa Og fromme Toner fryde glade Folk. Hvor Landets Vel den bedste Drot betrygger, Tro mod sin Gud – som Løfter aldrig sveg. Hvor Folket bygger glad i Fredens Skygger: Og Fyrstens Værn er Folkets Kjærlighed; at at han be Hvor hæderkronte Oltidsminder smile, Og huld optegnes af en skjønsom Slægt: J Fædres Spor de Sønner glade ile, Om Danmarks Ære værne tro og kjækt. Hvor Dannebrog end vajer stolt fra Borde, Og Korsets Tegn høit viser Vei til Held. Hvor Tordenskjold og Rantzau udi Orde, Erkjendtlig mindes end til Danmarks Vel. Hvor Gud og Kongen, er de Danskes Hæder, Og Broderkjærlighed slaaer høit i Bryst, Hvor Borgerdyder Landets Fader glæder Og Brødre hielpes paa hans Bud med Lyst. Delskte Land, o høie Dannerige! Gud signe Dig i Feide og i Fred: J Troe og Kraft og Kjærlighed du stige, Og Herren værne om din kjære Bred! Gud signe Dig, vor fromme, milde Konge, Han brede over Dig sin Miskundhed; At længe fro vi maa af Hjertet sjunge: Hil Frederik, de Danskes Kjærlighed! 6. Rulle, og Dages Udtog af en parisisk Dames Dagbog Den 20de August Kl. 8 om Morgenen. Jeg vaagnede, og følte mig endnu betydelig fatigeret efter sidste Nats Bal. Min Søvn har været meget urolig. Hvor monne lille E har faaet det Slør hun har, og det Diamants Halsbaand. – Det er tydeligt, at Hr. M. giør Cour til sin Cousine. - Jeg frygter næsten, at jeg, da han trykkede min Haand, trykkede hans igjen. - Det var et overordentligt brillant Bal. - Alt var nyt, yppigt, kostbart. Jeg maae absolut skifte baade min Juveleer og min Gallanterie-Kræmmer. Kl. 10. To eller tre Gange ringede jeg med Klokken førend det behagede min Kammerpige at komme tilsyne. – Da hun kom, skjeldte jeg hende dygtig ud, fordt hun vaagnede mig saa tidlig paa Dagen. Hun aabnede Vinduet, der vender mod Haugen. Gartneren fang, og ligesaa gjorde en Hørfinke. Jeg hader slige Creaturers Glæde, og bad hende derfor øieblikkelig at lukke Vinduet. Jeg bad hende give mig en Bog, Hun bragte mig Fammes sidste Roman. – Han faaer mig altid til at gabe, men han er i det mindste ingen Philosoph. Jeg læste nogle faa Linier. . - Min Frokost. bragtes ind.... Enhver Ting fordømt slet. Jeg skal til Boulogne-Skoven for at spise ferske Æg, og jeg vil ride did . . . Min Mand sendte mig Bud, at han vil gjøre Opbud, og ønsker at tale med mig . . . . . Han vælger altid den værste Tid. Hestene vare færdige; men Verville, som skulde gjort mig Selskab, kom ikke. Jeg var i slet Humeur hele Veien - De ferske Æg fandt jeg afskyelig slette . . . Paa Tilbageveien snublede min Hest. . . . . For hans Forsømmelse, at han ikke havde min sædvanlige sikkre Hest færdig, har jeg derfor strax afskediget min Staldkarl med hans tre Unger. Kl. 3. Nu igjen ønsker min Mand at tale med mig; men Juveleren er just kommen og ham kan jeg ikke lade vente. . . . Jeg talte om at afskedige ham. - Han præsenterede sin Regning: Jeg beordrede en Æske Juveler, tre Gange kostbarere end den jeg er i Besiddelse af hvorpaa vi skildtes ad, som de bedste Venner i Verden. - Nu kom min Galanterie=Kræmmer. Han har lovet mig en Turban, af en Facon, som aldrig før har været seet, som jeg vil have paa ved den Fete, jeg giver i Aften. Jeg tilgav ham, at han skuffede mig i Gaar. Kl. 4. Jeg var ude for at see Malerier; men, med Undtagelse af nogle faa i Miniatur, var Alt smagløst eller forargeligt modbydeligt. Kl. 5. Efterat jeg i en moderne Krambod havde kjøbt et Tapetserie, og i en anden et nyt Gulvteppe, kom jeg hjem. Jeg fand min Mand ganske nedslaaet og tungsindig. Han begyndte at tale om min Søns Sygdom; men jeg bad ham, at lægge sin Gavvurrenhed tilside, og at vise sig som han bør, ved vor Fetei Aften. Kl. 7. Til Middag havde vi et udvalgt Selskab af vittige Hoveder. Store Ædere og overmaade kjedsommelige. - Jeg forlod Middagsbordet og gik til mit Cabinet. En ung Mand fulgte mig; men der kom Selskab ind. Jeg gik til mit Toilette, aldrig var min Kammerpige mere klodset. Jeg proberede fire Klædninger, og tilsidst bestemte jeg mig til at være den, der bestemt var den styggeste. - Jeg faae frygtelig styg ud Kl. 9 1/2. Jeg har været paa Comedie. Jeg saae Forhænget falde. Men alt hvad der nu spilles, er ganske foragteligt og kun passende at sees af den laveste Pøbel. Nogle sagde, at den nye Actrice havde Talenter, for min Deel lagde jeg ikke Mærke til, om det var saa eller ikke. Kl. 11 begyndte jeg at modtage mit Selskab. - Hvilken behagelig Mængde, Men der vare saa mange, som jeg kjendte og saa mange, som jeg ikke kjendte, at jeg var ganske betagen af Fatique. Nogle, syntes mig, saae paa mig med en haanlig Latter. . . . Jeg tabte en stor Deel ved Spillebordet. Min Mand syntes slet ikke at være i oprømt Lune. J mit Hjerte følte jeg ligesaa lidt Glæde, som han Men vil man leve i Verden, maa man give saadanne Selskaber. Aldrig var jeg lykkeligere, end da dette mit Selskab var til Ende. Jeg troer aldrig en Dag var saa lang, som denne. leptember, 20de Dags Journal. Endskjøndt jeg to Gange maatte staae op for min lille Datters Skyld, havde jeg dog en behagelig Nat. Kl. 7 tog jeg en Tour i Haugen med min Mand. Aldrig var Morgenluften mere forfriskende og aldrig var min Mand mere elskværdig. – Uden Frygt talte han om sine Affairer og sine Børn. - Jeg talte ikke om mine Fornøjelser og jeg følte mig ganske lykkelig Vi vare allene ved Frokosten og nød den med sand Velbehag. Kl. 8 lod jeg Huushovmesteren indgive sine Regninger for Ugen. Da jeg havde efterseet dem, betalte jeg Alt og gav ham en Douceur for hans Oekonomie. - Kl. 9 læste jeg nogle af Lafontaines Fabler for min Datter. Kl. 10 modtog jeg en gammel Ven, som jeg ikke havde seet i de sidste to Aar; men hvem jeg dog lettelig erindrede mig. Vi talte en heel Deel om min Mand og mine Børn og deres Opdragelse. Han foreslog en Spadseretour og at besøge min Søn i Kostskolen. - Det stakkels Barn kjendte mig i Førstningen ikke igjen, men jeg omfavnede ham med al moderlig Ømhed. J Særdeleshed undersøgte jeg, hvorledes det forholdt sig med hans Underholdning og Opdragelse, og jeg har isinde oftere at see til ham, og haaber, han ikke oftere skal være forlegen for at kjende mig. Kl. 3 sad jeg ved mit Fortepiano, min Datter var snart ved min Side og syntes med megen Tilfredshed at høre til, mens jeg spillede. Kl. 4 var jeg paaklædt til Middag. Af første Ret spiste vi Alle ret hjertelig, ved den anden talte vi friskt, ved tredie loe vi muntert. Kl. 6 drak vi Kaffe i Haugen. Kl. 7. gik vi paa Comoedie. Kl. 11 vare vi hjemme og gik rolige i Seng. N. M. Bl.)Et Par Bidrage til Napoleons Liv og Levnet. Alt, hvad der angaaer Verdens store Mænd, er og maae være af Jnteresse for Verdensboerne. Nogle af disse ville vide at glæde sig, naar saadanne Bidrage tjene til at forklare hine Mænds Handlemaade i eet og andet Tilfælde. Andre ville forstaae at uddrage ogsaa deraf Gift; og saaledes mangle jo ey heller de deres gode, knugede og skuddede Maal af hiin almene Interesse. idag Madame de Genlis, hvem ingen upartisk Læser, efter at have gjennemgaaet hendes Remoires sur le dis hvitisme Siele depuis 1766 jusqua nos jours, lettelig kan beskylde for at være Napoleons Forsvarerske, fortæller i den 5te Deel af hiint Værk, at hun ved en mærkelig Leilighed har i Original læst en stor Mængde af de Breve, Bonaparte under sine Feldttog i Jtalien og sit Ophold i Turin havde selv skrevet til Josephine, men "fundet dem reent forskjellige fra den Forestilling, hun forudgjorde sig om dem." J eet af dem, siger hun S. 280, røber han megen Jalousie, over Josephines Omgangskreds, og især over den Mængde unge Herrer, hun daglig saae om sig, og han paalægger hende med Alvorlighed at vise dem Døren. Af de følgende Breve erfares, at Josephine vel adlød, men at hun tillige fra det Øjeblik af uafladelig klagede over sin Sundhed og Nervetilfælde, saa at han, der meente, at denne Aftagelse i Helbred vel kom af at hun kjeddede sig, skrev hende omsider til, at han da hellere vilde være jaloux og lide ene, end vide hende syg, og at han derfor tillod hende at forsamle alle hine unge Herrer om sig igjen. "Brevene, siger Madame de Genlig, vare alle fulde af Aand og Inderlighed. Man mærkede ej til mindste Ærgjerrighed i noget eneste af dem, og de udtrykte en overordentlig Ømhed. De beviste, at Bonaparte havde den meest levende og inderligste Lidenskab for sin Kone, men og at Josephine forstod slet ikke at svare til denne ophøiede Følelse. Stod det allerede dengang, i deres Kierligheds lyse Morgen, sig saaledes imellem dem, bliver Skilsmissen tilsidst ej saa meget ubegribelig endda; thi om jeg end faaer al Verdsens Damer imod mig, vover jeg dog at sige det, det er sandelig ikke altid Manden, maaskee aldrig Manden ene, der har første eller sidste Skyld i ægteskabelig Kulde. Længere hen, S. 301, underretter Madame de Genlig Læserne om, "at den bekiendte Fievee, der havde Sæde med i Conseillet, tidt sagde hende, hvor han altid maatte studse over den Forstand, den Fiinhed og den Godmodighed, Napoleon lagde for Dagen i disse Forsamlinger. Man kunde sige ham imod, man kunde endog afbryde ham, mens han talede, uden at han med nogen eneste Mine tilkiendegav Fortrydelse hans Mange, der vide med dem selv, at de aldrig taale, at man er af anden, end deres egen ophøiede Mening, vilde ventelig ej kunne forstaae dette, altsaa erklære det for Løgn; men hun har forstaaet det, og føier blot den meget sande bemærkning til – "det er en Kjendsgierning, der forøger de Menneskers Brøde, som sædvanlig omgave ham og næsten aldrig vovede at sig. ham Sandhed." Roticer om det danske Sprog. de (Fortsættelse; see No. 2.) Am Mere om Fac. Baden.) Baden betjente sig af de retniske grammetikalske Udtryk, der over den hele civiliserede Verden ere antagne, og som enhver af Dannelse maa kjende, danske Ord, "naar vi endelig skulle have dem", som han sagde ved Verberne eller Gjerningsordene", brugte han med Varsomhed, sjelden dannede han nye, og saadanne forkeerte Ord som "Tilhøre-Jstedordet findes ikke hos ham. Han siger: de possessive, eller Eiendoms-Pronominer. - Man seer hos ham "Hvem som et Nominativ. (See S. 131. og 211 i 2den Udgave - S. 87 og 168 i 3die.)"Hvem eier denne Bog Men vi skrækkes fra at dvæle længere ved denne Mand, i det vi høre en, vor Tids, Vis ling hvæsende skrige: "Det er sørgeligt, at see, at Baden ikke eengang veed, naar han skal bruge Nominativ, Er det Sprogukyndighed? (C. Østs Archiv, 27 H. S. 281.) Samme Spørgsmaal og Udraab gielde jo ogsaa Prof. Rask, og de mange andre, der bruge: "Hvem i Nominativ, Dog følgende Yttringer af Fortalen til 2det Oplag af Badens Forelæsninger maae vi endnu optage: "Vi kan ikke vente at faae nogen Overeensstemmelse i vor Retskrivning eller øvrige Sprogrigtighed, førend en autoriseret Grammatik og Ordbog indføres i vore Pugeskoler. Naar jeg siger: autoriseret, vilde jeg ikke at Regjeringen saa meget skulde tage sig af denne Sag, der er alt for vigtig til at overdrages efter Yndest, som et lærd Selskab, der var i Besiddelse af Publicums Tillid, og bestod af Mænd, der ikke allene havde skrevet i Sproget, men vare bekiendte for at have studeret det med Kritik. Dette Selskab maatte igjen overdrage Arbeidet til en Mand, der ligeledes var bekjendt i Publikum baade som Sprogforsker og Skribent; thi begge Egenskaber burde være forbundne Den blotte Sprogforsker er gemeenlig for egensindig en Tilhænger af Reglerne og foragter Brugen, ligesom den blotte Skribent mangler Grunde til at afgjøre noget, hvor Talebrugen er uvis, og er desuden gjerne tilbøielig til at paatrænge sin Brug som Tallebrug. Paa saadan en Mands Duelighed vilde det hele Arbeide fornemmelig ankomme, og Selskabet, naar det først var blevet enig med Arbeideren om Grundsætninger, vilde intet videre have at gjøre, end at stemple Arbeidet med sin Myndighed; da det udentvivl af sig selv vilde indføre sig ved den almindelige Underviisning, uden noget Regjeringens Paabud, hvilket jeg i saadanne Ting anseer for meget betænkeligt. - Paa den Maade have vore Naboer, de Svenske, angrebet Sagen. Det Kongel. svenske Videnskabers Akademie overdrog for meer end 20 Aar siden den Kongelige Sekretair Andreas Sahlsted at forfærdige en svensk Grammatik efter den da værende Sprogbrug, og da dette Arbeide var billiget af Akademiet, blev det efter sammes befaling, saavel med Akademiets Secretairs Hr. Peter Wargentins, som Rigsraadet Grev Rudenskolds berømmelige Vidnesbyrd udgivet Aar 1769, og skulde tjene til Grund for samme Mands siden udgivne svenske Ordbog. Vist nok bør begge Arbeider følge og staae i Forbindelse med hinanden, og uden en orthographisk Ordbog, bygget paa faste Grundsætninger, kan Grammatiken ene ikke være tilstrækkelig til at give Sprogrigtigheden Fasthed, og Varighed. Om det siden i Aaret 1736 oprettede svenske Akademien, som egentlig er et skjønne Videnskabs Akademie, hvis Formaal er det svenske Sprogs Opelskning og Smagens befæstelse saavel i Veltalenhed som i Skaldekonst, har foretaget noget videre i denne Sag, eller besørget nogen nye Sproglære, som af Fortalen til dets Handlingar synes at have været dets Hensigt, er mig uvitterligt. Saameget synes mig, at hos os kunde dette være et vort Skjønne Videnskabers Selskab, som har gjort saameget for Sprogets Opkomst og Smagens befæstelse, værdigt Foretagende." Baden fik sine Jdeer realiserede, nemlig ved nysnævnte Selskab blev et af ham selv forfattet Udtog af hans Grammatik samtykket, og han fik en dansk orthographisk Ordbog færdig. Baden, Gust. Ludv., Dr. Har i sine antiqvarisk historiske Notizer skrevet: Bidrag til det danske Sprogs Historie - og i sit Dansk Norsk historisk Bibliothek, Odense 1815, S. 2306. og 308 om de Skribentere, som have oplyst Modersmaalet. Baden, Torkel, Profess. Udgav 1816. sin Faders latinsk danske Lexicon, forbedret og forøget. Baden, Jacob, døde 1824 som Casserer ved Vei-Etaten. Alphabetisk Ordbog over de af fremmede Sprog i det Danske indførte Ord &c. Kbhvn. 1806. 8, rec. af Abrahamson i Lærde Efterret. 1806, No. 50 61. Herimod skrev Forfatteren en Antikritik, som tilligemed Anmærkninger dertil af Recensenten blev udgivet som Tillæg til No. 4 af de Lærde Efterr. for 1807.