Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-01-04
Det var sidste Juledag. Efterat Gudstjenesten var tilende kom min Naboes, Gaardmand Hans Friis i Raunsby, Sognefoged i Birket Sogn, hans Karl, eller rettere Stedsøn, til Mølle, for at hente en Sæk Grovt, der i flere Dage havdeværet malet. Min ældste Søn, der forestaaer Møllensom Karl, blev da noget ærgerlig og fortrædeligover, at han nu enten skulde klæde sig om eller smudse sin Høitidsdragt til for at udlevere nævnte Grøvt, og udbrød: "at det var daarligt af dem, som nærmeste Nabo at de ikke kunde hente fra Mølle og Sognedage ligesaavel som Andre, men det var nok snart bleven en Skil for dem, at hente fra Mølle enten de Høitidsaftener eller Dage." Skjøndt vi vel kunde vente, at Stedsøn nen fortalte det, troede vi dog ikke det havde videre Følger, da man vel turde troe, man snarere var berettiget til at gjøre ham opmærksom paa det Urigtige, der laae heri, end at han kunde have nogen Ret til at pukke herover, nok var det, anden Dagen, anden Juledag gaaer min Søn, uden at ahne noget Ondt, til Kirke Sognefogden ogsaa. Da de nu gaaer fra Kirke og bleve skilte fra de fleste Folk, eftersom Veiene deele sig til, kom Sognefogden og min Søn til at følges ad; om dette var et Tilfælde eller med Forsæt fra Sognefogdens Side, skal jeg lade være usagt. Sognefogden begyndte da at gjøre Tiltale til min Søn, om han havde sag saa og saa til hans Stedsøn igaar han var til Mølle Min Søn, der ansaae det ikke for, at der laae noget Ondt i det han havde sagt, svarede ja. Sognefogden begyndte da strax at tiltale ham: at han skulde ikke være saa stiv paa det, da de kunde gjerne slippe fri for at male for ham, hvorpaa min Søn svarede: det faaer være Din Sag, vi leve nok Dig foruden. Blandt flere Ord, der vexledes, fandt Sognefogden ogsaa forgodt at lade min Søn vide, han var bedre Mand end han, og havde meer at spilde paa Proces, hvorpaa han fik til Svar: det var godt for ham, men alligevel er du en slet Mand, at Du just skal hente fra Mølle de Høitidsdage. Uagtet det ikke var et smukt Udtryk, der i en anden Anledning vel ogsaa havde blevet taget i en videre Betydning, blev det af Dommeren, som nærmere skal forklares, taget for at være talt i ungdommelig Hidsighed Hvad angaaer den bedre Mand, han broutede af at være, da staaer det temmelig daarligt til med det, thi ofte er og har han været i stor Forlegenhed for at blive hjulpen af sin Trang, dersom man ellers tør troe hans jammerlige Paatrængenhed. Vi troede imidlertid ikke det havde nogen videre betydning, som blev endmerbestyrket ved at vi bleve indbudne til Sognefogdens til Julevisit, hvilken Jndbydelse vi ogsaa modtog og gjengjeldte med at indbyde dem til os, men de kom ikke Og da de fredelige Dage, hvor al privat Rettergang er hævet, var forbi, blev min Søn smukt af Sognefogden indstævnet for en Politiret, og da han ikke var i fuld Myndighedsalder, blev jeg, som hans Fader, indstævnet med, for at varetage hans Tarv. Vi mødte, og Sogne fogdens nedlagte Paastand var min Søn idømt Sagens Omkostninger, samt sig given en hæderlig Æreserklæring. Jeg paastod, paa min Søns Vegne, ham aldeles frifunden, og at Sognefogden snarere burde ansees for hjemfalden til Straf for Overtrædelse af Helligdagsanordningen, samt for at have gjort Brud paa Kirkefreden. Der blev da intet Forlig. Næste Thingdag mødte Sognefogden med Vidner; efterat de vare afhørte, sammede han sin benævnte Paastand. Dommeren, Hr. Cancelliraad Aggerup, betydede Sognefogden, at han ikke, den Anledning Ordene vare sagte, og da min Søn tillige erklærede, at de vare undslupne ham i ungdommelig Hidsighed, uden selv at tænke over, eller ret af vide deres betydning, og hvortil Sognefogden selv var den virkende Aarsag, kunde dømme ham til nogen Æreserklæring, og som vel ogsaa maatte være naragtigt for Sognefogden selv paa Sognestævne at oplæse. Forlig blev da tilveiebragt saaledes, at de betalte hver de halve Omkostninger. Nu troede vi forvist at den Historie var ude, men nu kommer Humlen, sagde Brask. – – Det er lidt over 20 Aar siden jeg kjøbte Raunsby Mølle med Tilhørende dengang en Stubmølle, der brændte nogen Tid efter jeg havde faaet den. Jeg ansøgte da om allerhøieste Tilladelse til at opføre en hollandsk Mølle, som jeg erholdt, og da Møllen den Gang laae et lille Stykke fra Mølle huset, søgte jeg om Tilladelse hos mit Herskab, sal. Grev Frys paa Juellinge, og hos min Naboe, nuværende Fæstegaardmand Christen Larsen i Navnsby, paa paa hvis Lod en Deel af den Høi ligger, hvorpaa Møllen nu staaer, og som blev mig tilladt, mod at svare Grundskat til Bonden af Høien, efter Overeenskomst. Dengang laae Veien, der gaaer over min Lod, i Skjeller ved søndre Side, omtrent paa samme Sted som nu, skraaes vester for mit Huus og Have, og lidt over midtveis mod vester i mit Vænge ind i min Naboes, Hans Frises Lod, hvor den atter gik i Nordost i hans først Mark for at naae Løbet den nu har, men da jeg ikke kunde afbenytte den Vei til Møllen, da den staaer østen for Huus og Have, kom jeg overeens med nævnte Hans Friis at flytte Veien øster for Huus og Have, saa at den kom til at ligge imellem Mølle og Huus, og foruden at den tillige nu ligger ved Skjællet, har den og nu lige Retning mod Syd og Nord, istedetfor den for om Huset slog Bugt, og jeg tillige kan nøies med een Vei for to. Saaledes har Veien nu ligget i 20 Aar, uden at noget Menneskesbarn har ført nogen Klage enten over Dit eller Dat hvad Veien angaaer, og havde vel ogsaa faaet uantastet Lov at ligge til Verdens Ende, havde den ulykkelige Tvist ikke kommet mellem min gode Nabo Hans Friis og min Søn. Af en liden Grist kommer en stor Brand, saa gik det her. Tænk engang han har sat baade en stor og en lille i –, men af hvad Slags vil jeg ikke sige, at Veien skal flyttes -er det dog ikke grusomt, at jeg skal forfølges saa meget for saa lidt, fordi jeg tog min Søns Forsvar, og jammerligt, at vi stakkels Mennesker lade os beherske af saa skidne Lidenskaber og ond Villie mod vor Næste og Nabo, ere vi ikke at beklage, at vi reise os saa meget paa Bagbenene mod dem, naar vi derimod for vore Foresatte krøb gjerne i Musehul, naar vi ikke vare for store.