Den Vest-Sjællandske Avis, 1823-08-25
Naar man nu betænker, hvori den ungdommelige Alders Charakteer bestaaer, saa vil man let kunne forestille sig den Virkning, som Romanlæsning frembringer paa den. Ungdommen er den Menneskelivets Alder, hvori Sandseligheden og Jndbildningskraften viser sig i sin største Styrke, og hvori Tilbøielighederne ere lettest at opvække, hvorfor den ogsaa med Føie kan kaldes den kritiske Alder. Den Virkning, som Romanlæsningen giør paa den er derfor omtrent den samme, som Olie giør paa Jlden, naar man indgyder den deri De almindeligste Virkninger, som Remanlæsningen frembringer paa den unge Alder ere følgende: den irriterer Sandseligheden og opvækker de til den hørende Tilbøieligheder langt tidligere end de vilde ellers været blevne opvakte efter Naturens Orden (de mangehaande skadelige Følger, som dette har frembragt i Menneskelivet ere ikke til at oversee og beregne; og det er unægteligt, at Lasterne i deres heele store og mørke Omfang har en Hovedkilde i denne Lecture). Men om ogsaa denne sørgelige Virkning viser sig ikke lige stærkt overalt, og bliver standset ved andre Bestræbelser imod det Onde, som ved en moralsk og religiøs Opdragelse, saa frembringer dog Romanlæsningen i en tidlig Alder en anden høist sørgelig Virkning, som ikke er til at hæve; nemlig den at den lægger Grunden til en Melencholie, som kontinuerer heele Livet igiennem og aldeles forspilder den ellers saa naturlige Glædesfølelse; baade middelbart ved at underminere Nervesystemet, formedelst den overdrevne Følsomhed og Jrritation, som frembringes derved, og hvorved Grunden lægges til tilkommende Slægters Elendighed (derfor er ogsaa Sørgespillene en sand Gift for Menneskenaturen); og tillige umiddelbart ved at udbrede en Tomhed og Kiedsommelighed over det heele virkelige Jordliv. Det er en naturlig Følge af at man uafladelig pirrer sin Nysgierrighed ved at læse om indviklede og uventede Begivenheder, at Menneskelivets daglige og almindelige Tildragelser forekomme ubetydelige og uinteressante, og dets Forandringer blive betragtede tilsidst med Brede og Misfornøielse. J den opdigtede Fortælling gaaer det let til for Mennesket at opnaae sine Ønsker: Rigdom, Pragt, Bellevner og Magelighed høre der til Dagens Orden, fremtrylles som ved en magisk Konst, og fremstilles tillig i lutter biendende Skikkelser; i det virkelige Menneskeliv er det derimod anderledes, alle disse Jordiske Comforts erholdes sielden uden stor Besværlighed, og naar de endog erholdes, saa viser ikke Nydelsen, af dem sig saa tillokkende, som den forestilles i Romanerne; men man opdager snart den skiulte Tornved alt fandseligt Gode; men ved disse yppige Skildringer opvækkes mange utaalmodige Ønsker, som ikke lade sig tilfredsstille. Endelig leder Romanlæsningen til en saare uheldbringende Jdealisering; som giør at man forventer og forlanger af Menneskenaturen en Fuldkommenhed, som dens hele Stilling i Jordlivet ikke tillader den at opnaae, og Følgen bliver deraf : at det Menneskes Siæl, som er opfyldt af saadanne Jdealer, taber Agtelsen og Kiærligheden for sine Medmennesker, finder sig ulykkelig i sine Forbindelser, og bringes tilsidst til at betragte sin heele Tilværelse her i Jordlivet som en Plage.