Berlingske Tidende, 1820-10-23
Lord Caernaervon, Det fulgte af den lærde Lords Ord, at Hs. Majestæt væsentligt vilde lide ved en Omstændighed, som ikke var Hendes Skyld; men som maatte tilskrives dem, der havde befordret Billen; desuagtet maatte man dog finde sig i, at Hs. Majestæt blev fornærmet, og nødtes til at vente en bestemt Tid. Kundeman ikke formode, at om dette (Lordkantslerens Forslag) ogsaa gi igjennem hos Deres Herligheder, vilde det andet Huus forkaste det Han opfordrede nu Deres Herligheder at giøre Ende paa en Forhandling, som allerede i flere Uger havde foraarsaget megen Ulempe i Landet, en Sag, hvorved man opdagede udbredte Forførelser til Meeneed, og hvori, som allerede en Anden havde anmærket, det var umuligt, at lade Hs. Majestæt vederfares fuldkommen Ret. Om han altsaa ikke var berettiget til at giøre det Forslag, at man ikke skulde indkalde Dronningens Raadgivere igien før om 6 Maaneder. Lord=Cantsleren nægtede at have sagt den Anførte, men derimod kunde det gjerne være, at den ved Omstændighederne foraarsagede Opsættelse kunde blive meget til Hs. Majestæts Fordeel. - LordEllenborough var af samme Mening som han; men Grev Gre meente derimod, at den ædle og lærde Lord havde sagt, at Hs. Majestæt ikke kunde faae nogen væsentlig Ret; han vilde derfor fore sig forpligtet til at understøtte sin lærde Vens Andtagende, naar han vedblev samme. Den ædle Lord kaldte Rs. Bortsendelse uoverlagt; han kunde ikke betitle den saa høfligt, men fandt den derimod uretfærdig. - Grev Liverpool, kunde han antage, at Hs. Majestæt ved den valgte Fremgangsmaade ikke kunde komme til at nyde sin fulde Ret, vilde han ufortøvet stemme for Billens Suspension; men Forhalingen i Anledning af R. kunde falde høist fordeelagtige ud for Dronningen, da Deres Herligheder derved maaske kunde komme til at glemme Vidneførselen, for saa vidt som R. der varindbegreben. Han kunde nu for Tiden ikke stemme for Sagens Opsættelse, da man ikke kunde tilfredsstille Landet eller hævde Hs. Majestæts Ære, uden ved at vedblive uafbrudt til Enden. - Lord Alvanley spurgte, hvem det da egentlig vak, der havde sendt R. til Jtalien? – Grev Liverpool troede, at det var Hr. Powell. - Lord Blessinton: Han kiendte Hr. Powell nøie som en ærefuld og meget agtværdig Mand, hvis Venner kuns beklagede, at han uforsigtigviis var geraadet i Forbindelse med den Mallandske Cammission. Der kunde muligen virkelig existere en Sammenrottelse, og Hr. Poweil derved være fort bag Lyset; men han havde vist ingen Deel der. - Lord Alvanley: Det var ikke hans Mening, at fordømme Hr. Powell uhørt. - Lord Holland : Han følte, at han var den ædle Greve (Liverpool) skyldig at erklære, at han ikke havde villet give ham Skyld for nogen personlig Kundskab om Rø Bortsendelse meget mindre for nogen Deel i et Complot ... Han erklærede tilsidst, at han havde villet understøtte Motionen. - LordErskine gjorde det Forslag, at indkalde Raaderne, og spørge dem, om de holdt det for væsentligt nødvendigt, at R. blev forhørt fremfor alle andre, og at Deres Herlighed, efter dette Svars Beskaffenhed, skulde skilles ad til i Morgen, for da at give Raaderne Besked. - Grev Grey ønskede derimod, at Hr. Poweil maatte blive indkaldt og forhørt. Bevilget. Hr. J. A. Poweil fremstillede sig for Barren, og aflagde Vidne eden, hvorefter Grev Grey afhørte ham. Jndholdet af hans Svar var, at han var ansat i den Mallandske Commission, og nu var en Agent for Billen mod Dronningen. Han havde foreslaaet R. til Bortsendelse, og forlangt Pas for ham af det udenlandske Departement, men intet faaet. Han troede, at Hr. Planta havde foranlediget ham, at foreslaae R. til Bortsendelse. R. var den Con rer, som ledsagede de i Dover mishandlede Vidner hertil; og da man siden havde erfaret, at der i Jtalien var udbredt meget slemme Rygter om, hvorledes man i Dover havde mishandlet disse Vidner, hvis Paarørende derfor vare urolige havde man holdt det for humant, at sende R. derhen, for at berolige disse Familier, som han næsten alle kiendte. Han havde faaet Ordre til at være her igien den 3die dennes Paa Grev Greys Spørgsmaal, om de i det lidenlandske Departement havde vidst, hvem R. var for rede Powell: han havde sagt, at det var en Courer, og erindrede ikke, om han havde sagt, at det var et Bidne, hvilket han dog troede man vidste. Allerede tre Gange, sidste Gang i Søndags, var det sendt befaling til R., om at komme tilbage, men han laae - saa vidt man vidste - syg i et Vertshuus. - Grev Alvanley spurgte Vidnet, om han i det udenlandske Departement havde seet en Befaling til, at Vidnerne ikke maatte komme ud af Landet: - Pomell: Nei; men han havde i Huset hørt det omtale i Løbet af Debatterne. Een af Pairerne spurgte, om Vidnernes Paarørende ikke havde kundet henvende dem til Oberst Brown i Malland om Efterretning angaaende deres befindende, Hr. Powell: Hans Svar havde ikke beroliget dem, hvor omhyggeligt de endogsaa vare affattede dertil. Han tilføiede endnu paa given Anledning, at han for sin Part ikke var i Besiddelse af noget Middel til at faae R. tilbage, men ved at henvende sig til hans Regiering derom, vilde man vel kunne nøde ham til at komme tilbage. Lord Erskine gientog nu sit ovenomtalte Forslag. - Lord=Cantsleren: Han tvivlede meget paa, at dette Spørgsmaal kunde blive forelagt Raaderne; skeete det, saa vilde det være nødvendigt, at Raaderne angave deres Grunde. For i Dag foreslog han, at hæve Forsamlingen til i Morgen. Antaget.