Viborger Samler, 1821-04-09
Ved Forligelseskommissionen gjentog jeg min Anmodning om Omskrivning a 375. Men man trad paa Skuldten, og - jeg maatte høre: "herved, min Kjære, er Jntet at gjøre." Jeg maatte altsaa see mig om efter en anden Udvei. Jeg maatte see til at sælge Noget til Pengene, om end til enhver Priis. Da forlangte jeg, til Lettelse i denne Operation, at Panterne, tilsammentagne, i den ypperlige Stand, hvori jeg nu havde fat dem skulde, i Tilfælde af deres Salg. kunde afgives til fyldestgjørelse for 11000 Rbd.,der ikke var 1/2 Deel af hvad de i yderlig forsømt og forfalden Tilstand havde kostet mig. Derimod forlangte jeg ikke som min Vederpart melder, dengang nogen Forlængelse af Kapitalens Henstand. Thi den havde jeg, af Forsigtighed, allerede forud forhvervet imod upligtige Afdrages Erlæggelse og Pantets Forøgelse. Vedkommende antoge hint Vilkaar, ikke fordi de mente derved at skjænke mig Noget; men fordi de derved kom til Penge og endnu mere Pant, og de ligesom jeg dengang mente, at disse Panter dog aldrig kunde synke ned under denne Værd. "Der blev, hedder det videre, ikke talt om, "at Haven eller andre Ting, som hørte til Gaarden, skulde være med indbefattede under "Pantet." Disse Ting hørte, med Forlov, endnu ikke til Pantet, hvor ofte og stærkt man end havde paa tet mig. - Hvorfor skulde jeg da just nu have føiet ogsaa dem dertil, "At jeg ikke lægger synderlig Vægt paa hvad "der dengang blev mig indrømmet." skal jeg aldrig nægte. Min Grund dertil er den Forberørte, den nemligen, at Vedkommende inddrømmede mig Sligt ikke af Moderation; men af Attraa til Penge og Pant paa Pant. Min Vederpart re leverer jo selv, at jeg nødte min Creditor til at underskrive Forliget. "Desuagtet beklager han sig nu over Haardhed, Nei det har jeg ikke engang gjort, endskjøndt jeg virkeligen mente at have Grund dertil. Jeg har kun søgt at afværge eller ændre de ubillige Domme, som, formedelst Uvidenhed om Sammenhængen, ellers mueligen kunde have faldet over mig i Anledning af at jeg var paa Veie at sælge Gaarden, paa Panthaverens Risico, til en uvederhæftig Person, der dog ikke, mig vitterligt, stod under Fattigvæsenet. " hvortil han klogelig har vidst at faae sin Gjældreduceret. Denne Ros for Klogskab har jeg, desværre ikke fortjent. Thi jeg har saaledes som mit Forrige udviser, aldeles ingen Reduction faaet. Havde jeg været klog, da havde jeg, før Forliget kom i Stand, meget vel kunde have benyttet den Uforudseenhed af det Tilkommende min Creditor deelte med de fleste Andre til at faae Panterne antagne for en endnu høiere Værd end den, hvortil de bleve antagne. Men jeg agtede dengang virkeligen at betale ham hver Skilling med rede Penge, og vilde da af personligt Hensyn. hellere give ham en overflødig, end en ufuldkommen, Sikkerhed. " han lieg) vil have reen Fod at staae paa Ja dermed skeer rigtignok min Villie. " og vil appellere til billighedens Domstol Ja den Dristighed faaer mit Modparti at pardonere mig, uagtet det, som tilforn sagt, ei fandt det raadeligt, at erkjende dette Forum. "At man vilde have anklaget mig paa høiere Steder. kunde jeg have fundet mig i; da det forekom mig efter Omstændighederne let, at forsvare mig. Saadan Trudsel pleie ogsaa Børn at føre i Munde. Hvad angaaer Tonen i mit Forrige, da har jeg der viist, hvor sanddru og hvor beskeden min forrige Vederpart var og altsaa tillige hvorvidt han havde fortjent det Svar, han fik i Medfør af det gamle Ordsprog: "Som man raaber, saa faaer man Svar. Personligheder kan jeg imidlertid ikke have sagt ham, da jeg ikke kjender nogen Persen, som hedder "qvit for det Første.