Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1777-05-16
Fredagen den 16 M. *** *** *** *** *. J. J. Om Skiebnen. O du ubegribelige Skiebne, hvorofte haver du ikke forrykket den af Menneskene optænkte beste Plan til deres Vil færds Fremme, Hvorofte haver Utaalmodighed ikke sukket over dig? Hvor faa betragte dig paa en fornuftig Maade? Haver ikke Ufornuft gjort dig til alt det, som nogensinde er slemt og hesseligt? – Snart gjorde man dig til en nødvendig Følge af Tingene: - Snart anseer man dig for Gudernes fældede Dom over Menneskene: og snart blev du holden for den slemme Dievels Spøgelse, Hvor mange haver ikke udmattet sig med at udgrunde dine Virkninger, Hvor mange forkeerte Aarsager haver man ikke angivet til din Aabenbarelse, Hvor mange tusinde Mennesker ere ikke blevne misundede for din Medhold, og uskyldig forfulgte af Heyngierrighed, - Hvad er du da? Hielp dog Menneskene engang op af Drømme, og træd frem, og lad dig til syne, som du er! Naar ieg betragter Verden; saa bliver ieg vaer, hvorledes Menneskene derudi ere i bestandig Arbeide og Bevægelse, cen Foretagelse følger den anden, og een Bestræbelse løser den anden af. - Det menneskelige Liv er en Kiede af Tildragelser, der vel alle fødes med Sorg; men dog og med adskillige Angester. - Ethvert Menneske stiller sig et Øiemmerd for, endskiønt det ikke altid staaer i hans Magt at naae til det; thi et Menneskes Fødsel og Fødestæd, hans Duelighed, Tiden han lever udi, og de Omstændigheder, hvorudi Tingenes Orden ham uafvidende haver sat ham ere ofte tilstrækkelige Aarsager til, at Menneskens Besluttelser saa og ikke anderledes udfalder. Altsaa haver ethvert Menneske dog alligevel sin Henseende, og deres adskillige Beqvemheder til at optænke, og anvende tilstrekkelige Midler til at opnaae samme, gjøre at deres Foretagelser faae saa adskilligt et Udfald. - Udi mange Tilfælde kan Menneskene tilskrive sig det selv, hvorledes de naae deres Øiemeed. En betragter sine Omstændigheder kaaldsindig, og bliver herved ligesom døsset i Søvn; saa han ikke kan handle efter den Forbindtlighed, der paaligger ham. En anden lægger Sorg paa Sorg, og hans Øiemmeed er som en tung Steen, der daglig trykker hans Hierte, og giør hans Liv angest= og bekymringsfuld. Men hvorledes dog, Hvem maa ikke falde i Forundring. naar man betragter hvad der daglig skeer. - Er ikke Verden fuld af Exempler, der synes aabenbare at sige sig selv imod Der findes Mennesker, om hvilke man af deres Omstændigheder kunne slutte, at deres Lykke tager sin Begyndelse fra Vuggen af. - Deres ringe Bestræbelser betyder, saare lidet, og til deels skeer uden Fornuft og Eftertanke; dog alligevel er Lykken dem gunstig, og følger dem, hvor daarlig de end indretter deres Sager. - Andre der mod bruger al muelig Forstand og Eftertanke, og deres Bestræbelser og Fliid ere færdige at udmatte dem til døde. De kloge og fornuftige, der gaaer dem til Haande med deres Raad og Jndsigt, rose deres Foranstaltninger, bevidne for dem, at de opføre sig kloge og fornuftige, og dog alligevel ere de ikke i Stand til at undgaae Ulykken, eller at foraarsage, at Lykken en eneste Gang i deres Levetid vender sit milde Ansigt til dem. Begge disse Ting maae man kalde Skiebnen. Vil jeg nu undersøge, hvoraf disse stridige Ting have deres Oprindelse, saa maae jeg betragte den moralske Verden i dens gandske Omkreds. Da seer jeg, at million Menneskeer vandre omkring paa Jorden, hvoraf enhver haver sin egen Henseende, og bekymre sig saare lidet om den andens. Menneskens Tanker holdes mestendeel hemmelige, og enhver søger at holde sin Henseende saalænge forborgen, indtil han haver naaet den. Hvor let er det derfor ikke i den Fald mueligt, at mange paa engang kan have den samme Henseende, som ikkun opnaaes af een af dem? – Hvormangen et Udkast, som en kan giøre sig til at naae sit Øiemeed, haver ikke fordærvet mange andres Besluttelser, Thi den svageste maa vige for den stærkeres Anfald, og den der bliver sat tilbage, taber derved Tid og Leilighed til at hielpe sig frem igien, Ofte maa Menneskene forandre deres Plan, og udvælge en anden, som er langt fleere Besværligheder underkastet, og da enhver søger at giøre sig den bedste, saa maa manges Tanker paa den Maade stride imod hinanden. Man forestille sig en stor Skueplads, hvor mange Menneskeer staae og helde sig paa deres Kieppe; men havde faaet det Løvte, at de paa en vis Tiid, som skulle blive dem tilkiendegivet, maatte faae Friehed til at begive sig fra deres nedrige Opholds=Sted til et friere og mageligere, hvorpaa de og bedre kunde see og høre alle Ting. Naar nu denne Tid kom, hvor vilde de da ikke bevæge sig: den ene vilde søge at komme for den anden, ja forhindre den anden paa alle muelige Maader, hvor vilde de de nu ikke brydes og stødes, og herved forvolde, at de snarere gik tilbage, end kom frem, jal ofte bleve af de stærkere omkastede og stødte tilbage, indtil de endelig tilsidst vel fik det udlovede Sted at see, men desværre, nu allerede af andre indtaget. Saaledes er den moralske Verden, beskaffen, og dette er en Forestilling paa dens Skiebne. Altsaa er Skiebnen ikke andet, end saadan en Tildragelse i Verden, som et Menneskee ikke kan tilskrive sig selv, eller sin egen Fliid og Bestræbelse; men kommer fra andre ham ubekiendte Aarsager, og haver en særdeles Indflydelse udi hans Beskæftigelse. Da det nu saaledes er, hvorfore skulde det da ikke iblandt saa mange million Menneskeer varemueligt, at nogle Mennesker her og der til alles Forundring ved ringe Umage kunde komme til en fuldkommen Lykkestand, og andre derimod ved al Eftertanke, Fliid og Bestræbelse aldrig bekomme nogen Fordeel og Velgaaende Jeg vil forestille et par Exempler; samme skal følge i næste Avis.