Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1826-08-01
Da de fleste af vor Tidsalders Mennesker jage saaledes efter Fornøjelser, at mange for at nyde dem, opofre Udkomme, Sundhed, Velfærd og Agtelse af Fornuftige, saa trænger fornemmelig vor Tidsalder til tydelige og rigtige Begreber om, hvorvidt et fornuftigt Menneske saavel bør, som tør, nyde de Fornøjelser, som ere i sig selv tilladelige, og til slige tydelige og rigtige Begreber ville vi maaskee ledes lettest ved at tænke os, hvorfor Skaberen satte os Menneskeer her i Verden, og hvorfor han gav os Beqvemhed, Midler og Drivt til at nyde Fornøjelser. Vi Mennesker sattes af vor Skaber her i Verden sikkerlig for at arbeide, først med at uddanne og øve vor Aands Evner og vort Legems Kræfter, og dernæst med at fuldføre de Arbeider, som vor Stilling i Livet og vore Forbindelser, med andre fordre af os. Vilde nogen tænke, at vi sattes her egentlig ikke for at arbeide, men for at vorde lyksalige, saa maatte den, som vilde tænke dette, først give et fuldstændigt og tydeligt Begreb om, hvad Lyksalighed er, af hvilket Begreb da vil uden Modsigelse følge, at et Menneske, som et fornuftigt Væsen, aldrig kan opnaae det, som fortjener at kaldes Lyksalighed, uden at det først søger at uddanne og øve sin Aands Evner og sit Legems Kræfter, og dernæst fuldfører det Arbeide, som dets Stilling i Livet og dets Forbindelser med andre fordre af det ja, at det kun i den Grad, i hvilken det har fuldført dette dobbelte Arbeide, kan opnaae Lyksalighed. Arbeide maa derfor, som Hensigt med vor Tilværelse her, sættes forud for Lyksalighed. Efter dette er det let at sige, hvorfor Skaberen gav os Beqvemhed, Midler og Drivt til at nyde Fornøielser. Legemets Kræfter kunne ikke udholde bestandigt vedvarende Arbeide; de formindskes omsider, vorde trætte, og trængende til Hvile og Vederqvægelse, for, efterat have hvilet og være blevne vederkvægede, at kunne fornye deres Arbeide. Sielens Evner, altid spændte og i Virksomhed, sløves endelig, og da trænger Sjelen, ligesom Legemet, til Afspænding, Hvile og Opmuntring, for derefter med fornyet Lyst og Kraft, at fortsætte sine Evners Virksomhed. J dette have vi den sande Hensigt, i hvilken vi fik Beqvemhed, Midler og Drivitil at nyde Fornøjelser, paa det Legemets Kræfter maatte ved Nydelsen af Fornøjelser styrkes til fortsat Arbeide, og Sjelens Evner oplives til fornyet. Virksomhed. Et deligt Sted hos Cicero *), siger næsten det samme. Dersom nu Skaberens Hensigt med at give os Beqvemhed, Midler og Drivt til at nyde Fornøjelser, er, at vi skulle efter fuldført Arbeide og Virksomhed nyde dem, for ved Nydelsen at styrke Legemet og muntre Sindet til at fortsætte vort Arbeide og vor Virksomhed, saa følger heraf at vi bør nyde Fornøielse da, naar vi, efterat have arbeidet, føle i Sandhed og ei i vor Indbildning, eller af Forvænnelse, Trang til Vederqvægelse og Opmuntring. Følelsen af slig virkelig Trang tilkjendegiver den rette Tid, paa hvilken Fornøielser bør nydes; ligesom Hunger, naar Spise; Tørst naar Drikke bør nydes. Af nyde Fornøjelser til den rette Tid, det er Orden i Fornøjelsers Nydelse Den derfor, som nyder Fornøjelser kun efter Arbeide, kun naar han føler i Sandhed Trang til Vederqvægelse og Opmuntring; han nyder Fornøjelser ordentligt; den derimod, som ud at have arbeidet, uden at føle nogen virkel Trang til Vederqvægelse og Opmuntring, nyde Fornøjelser, han nyder dem uordentligt. *) Neque enim ita genersti a natura samme ut ad ludum et jocum facti esse videsmus, sed ad severitatem potius, et ad qvædam studia graviora athve majora. Ludo anten et joco uti quidem illo licet, sed sieusomo et quietibus ceteris, tum cum gre vibus fortisqve rebus satisfecerimus. de off II. c. 29.