Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-04-12
Oberst Münchhausen red et godt Stykke i Forveien, uden Tvivl, for bestandigen at have Galsen i Sigte. Mueligen troede han, at Tordenskjold kunde tage en anden Vei, reise til Berlin og undflye Snaren. Han skjøttede ikke hiller om, at kjøre i en Vogn med Viceadmitalen, thi han vilde ugjerne indlade sig i nogen videre Samtale angaaende den ubehagelige Gjenstand, da han den hele Tid nok mærkede, at Tordenskjold vilde heller duellere med Pistoler, end med Kaarde, og det netop var med det sis Slags Vaaben, han skulde og kunde sæl Efterat Tordenskjold var kjørt to Mile, kom men til en Bom med en Laas for Grændse skjællet mellem Churfyrstendommet Hannover og Bispedømmet Hildesheim. Den blev aabnet, og man kjørte videre. Da man var kommen en Fierdingvei ind paa den hildesheimske Grund, red Münchhausen noget stærkt til, vendte derpaa om igjen og sagde til Viceadmiralen: "nu er Stael paa Pladsen!" Tordenskjold, som det fortrød, at have modtaget Udfordringen paa Kaarde, svarede: "det var ilde, jeg ikke lod tage mine Pistoler med, at jeg kunde have gjort Ende paa ham!" – J kan jo blot give ham et lidet Stød, sagde Munchhausen, saa har det en Ende. Stael er en tyk og incommode Mand. Det har derfor ingen Fare." - Det synes som Tordenskjold, lige indtil det sidste Øjeblik, lod sig bedaare af Munchhausens falske Ord. Denne Lettroenhed var vel overeenstemmede med hans godmodige Characteer, men uoverlagt var det altid, at indlade sig i Kamp med en Modstander, hvis Kræfter, han ikke kjendte, paa et Vaaben, som han følte sig selv ikke stærk nok til at bruge, og at vælge en Secundant, om hvis redelige Sindelav, han ikke i Forveien var overbevist. Hurtigt sprang Tordenskjold ud af Vognen og ligesaa hurtigt Münchhausen ned af Hesten. De gik lidt til Side og talte sammen. Nu raaber Viceadmiralen til Kold: "Fly Obersten min Kaarde, thi han skal være min Secundant! Det er bedst, at Admiralen tager min Kaarde, svarede Kammertjeneren, thi hans egen er saa ganske liden og tjener ikke til at slaaes. Nei, den er ham for svær, udbrød Münchhausen, tog derpaa Kolds Kaarde og lod sin egen sidde ved Siden. - Det synes som Tordenskjold ved denne Leilighed var saa opbragt, at Lidenskaben ganske havde bemægtiget sig hans Fornuft; thi om han end havde været nok saa uoveten Fægter, saa burde han dog have ladet Kaar denne maales, førend han indlod sig i en Fægtning paa Liv og Død. Man skulde næsten troe, at han ikke havde mindste Begreb om Fægtekonsten, efterdi han med en lille Gallanteriekaarde meente at kunne modsætte sig Staels lange svenske Kaarde. Munchhausen gaaer nu hen til Stael, og taler med ham. Derpaa nærmer Stael sig Tordenskjold saa meget, at de kunde hilse hinanden. Münchhausen siger til ham, at Oberst Stael lader bede, at Admiralen vil avancere lidt ud paa den grønne og slette Plads. Obersten vil da møde og de ville da allene gjøre det af. Tilskuerne maatte trække sig et Stykke tilbage; men Kold, fuld af Angst for sin Herres Skjebne, blev imidlertid staaende hos denne; thi han saae i hvilke Hænder Tordenskjold befandt sig, og han var selv en god Fægter og en haandfast Mand. Men Stael raabte til Münchhausen: tilbage med Admiralens Tjener!" Tordenskjold, som Æren var kjerere end Livet, siger nu paa Dansk til Kold: "Du skal gaae tilbage, thi jeg vil ingen Spot have." Münchhausen, som ikke forstod Dansk, spørger Kammertjeneren, hvad Tordenskjold havde sagt, men Kold, som nok bedre end hans Herre kunde læse i Secundantens Ansigt hvad der boede i ham, giver ham intet Svar. Med Magt maa han trække den trofaste Tjener ved den ene Arm tilbage, en Anden tager ham fat i den anden Arm, og nu holde de ham begge fast, indtil det afgjørende Øieblik er forbi. Ved det første Udfald, Stael giør, anlægger han sin Kaarde for en Ters. Tordenskjold afparerer den godt, men da han vil anbringe Stael et Stød er han for hastig. Denne lader ham en stiv Arm, gjør i det samme tillige et Udfald paa ham, og Tordenskjold kommer sin Modstanders Klinge saa nær, at den gaaer ind under hans høire Arm i en Qvart, derpaa bag Skuldren ud igjen, i det Stael trækker den tilbage igjen i en Ters. Endnu bliver Helten, staaende paa sine Fødder, ret som om han vilde sige: dræbe, ikke fælde, kan min Fiende mig! Afmægtig raaber han nu paa Kold, som man ikke vil slippe, førend Stael er kommen paa sin Hest. Da først kan Kold løbe hen til sin Herre, som falder tilbage. Han maa lade den Døende ligge tvers over sig. Blodet strømmer ud af Saaret under Armen og efter tre til fire Minuter opgiver Tordenskjold Aanden i sin brave Tjeners Arm. Bedækket af sin Herres dyrebare Blod reiser den stakkels Kold sig op af Marken. Med Fortvivlelsens Træk i sit Ansigt seer han sig omkring og venter, at nogen af de tilstedeværende Folk vil komme ham til Hjelp. Men alle ere forsvundne; nogle til Hest, andre til Vogns. Han staaer her ganske ene med den faldne Helt paa en fremmed og ubekiendt Bund. J sin Bedrøvelse gaaer han op ad Bakken, hvor Chalsen, holder bag et Gjærde. Han erfarer nu af den lille Dreng, der tjente som Løber, at Oberst Münchhausen havde slængt hans Kaarde hen ved Vognen og var med en stor Deel Andre, som fulgte ham, i største Hast vendt tilbage; men Stael havde han ikke seet. Kold fik nu det blodige Lig lagt i Chasen, for at kjøre det tilbage til Hannover. Men da han kom til Bommen, stode der to Karle, som spurgte: hvad han havde i Vognen?" Da han svarede: "et dødt Menneske, erklærede de, at han ikke maatte komme med dette ind paa de hannoverske Grændser, efterdi Duellen ikke var forefalden der. Man maa altsaa i Forveien have været belavet paa Tordenskjolds Død. Kold maatte nu bede Verten om, i det nærmeste Gjæstgiversted, at lægge Liget ind hos ham. Han fik ogsaa overladt et Kammer, hvor nogle Fruentimmer hialp ham at aftørre Blodet baade paa sig selv og Ligget. Han skrev strax til den danske Legationssecretair i Hannover og bad ham komme derud. Han kom den anden Dag og foranstaltede, at det døde Legeme blev lagt i en Kiste og siden balsammeret. Neppe erfarede Kong Frederik, at Tordenskjold havde havt en Trætte i Hannover, førend han afsendte en Laquai som Coureer, til Viceadmiralen med den befaling, strax naar denne kom ham til Hænde, at forføje sig tilbage til Danmark. Men allerede ved sin Ankomst til Beltet mødte ham det Sørgebudskab, at Tordenskjold var falden i en Duel. Hvilket Jndtryk denne Tidende maatte gjøre i Hovedstaden og paa Kongen er let at indsee. - Paa den samme Toldbod, hvor Mennesker i Tusindtal et Aar i Forveien havde modtaget med Jubel den seierrige Søhelt, i sin Alders og sin Lykkes Blomster, skulde man nu modtage hans Lig i en sort Fyrrekiste. Digtere, endog Udlændinger, istemte Sørgeqvad, og den store Holberg skrev i det latinske Sprog et lidet Digt til hans Amindelse.