Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-04-12
Den Tilfredshed, som sædvanligen bliver i reen og skyldfri Samvittighed til Deel faldt ille og kunde ikke falde i Staels Lod. Da han sin Aar efter sin Blodsgierning (1725) var i søg hos sine fornemme Slægtninger paa Of viis=Kloster i Sverrig, saae han sygelig ud og i Aar derefter (1730) døde han af Slag. Gemraladjutant Sickert blev syg to Aar derefter (1722) og maatte, som vi allerede forhen har anfort, fordi han selv angav sig som Kongemordi, erklæres for afsindig i Sverrig, men døde i den største Fattigdom, trængende til Venners Understøttelse, i Frankrig. Den ærlige, sin hine indtil Døden hengivne, Christian Kold blev derimod, af sin Konge udnævnt til Herudsfoged, i Fiends- og Nørlings Herred, og tunde endnu tre og halvtredsinstyve Aar efter Tordenskjolds Død (1773), som agtet Embedsmand og karsk Olding, meddele vor Helts Biograph Efterretninger om hans ulykkelige Endeligt. - Mange kunde maaskee ansee det for mere end blot Tilfælde, at Oberst Stael netop kom til Hannover paa samme Tid, som Tordenskjold; at han netop var buden til Gjæst paa samme Sted, som han, at netop den svenske Feldtmarskal, Baron A. Taube med den svenske Generaladjutant Sickert ogsaa indfandt sig i det uheldige Selskab. Men Staels Ankomst til Hannover havde, som man i det mindste i Sverrig paastod, ene til Hensigt, at afgjøre en Handel mellem Kongen og det konigsmarkske Bog angaaende Amtet Bederkese i Bremen. Det er vist, at ofte Tilfældigheder kunne synes saa planmæssige, at man har Møje ved at skille dem ved vel anlagte Intriger. Men om man tvivlede paa, at Optrinene med den unge Lehn i Hamborg og med Tordenskjold i Hannover vare mere end blotte Tilfælde, saa havde man dog i Tingenes besynderlige Sammenstøden nogen Grund til sin Tvivl. Tordenskjolds Minde levede i det danske Folks Erindring og de Umyndige vidste at tale om hans Bedrifter. Men hans jordiske Levninger vedbleve at staae ubemærkede i en sort Fyrrekiste i samme Capel, hvor Niels Juuls Grav prunker med et Marmormausoleum. Endeligen, efter halvfjerdssindstyve Aars Forløb, faldt Fyrrekisten sammen og den Udødeliges Levninger vare endnu saa uforandrede, at man tydeligen kunde gienkiende hans Ansigtstræk vel offentligen sat til Skue i adskillige Uger, og næsten hele Kjøbenhavns Befolkning strømmede hen til Holmens Kirke, for at see den beundrede Helt; men han fik kun en ny Fyrrekiste, intet Monument. Først under Kong Frederik den Sjettes Regjering, da Kisten ligesom for at paaminde Efterverdenen om sin Pligt, atter gik itu, fik Peter Tordenskjold (1819) et ham værdigt Monument. Det er en Sarcophag af fiint, sort Marmor, hvori Kisten staaer. Foden er af graat Marmor, og paa hvert Hjørne er anbragt et ægte forgyldt Løvehoved. Paa den ene Side læses med gyldne Bogstaver: Föd XXVIII Oct. MDCCXI. Död XX Nov. MDCEXX. Paa Fordelen: Dünekillen. Marstrand. Elsborg. Han blev Paa den anden Side Tordenskjolds Vaaben. Paa Væggen bag Sarcophagen er anbragt en høi Marmorplade med Heltens veltrufne Portrait i hvidt Marmor. Neden under læses med gyldne Bogstaver: Helten. Peter Tordenskjold. Vice-Admiral. Ham nævnde hans Konge med Hæder. Hans Medborgere, Med Glæde. Hans Fiender med Skræk Danmarks Aarbøger. Bevare hans Daad. Frederik den Siette Satte ham dette Minde. Critisk Anmærkning. Striden imellem Tordenskjold og Stael og de dermed forbundne Omstændigheder vil man her finde noget anderledes fortalt end i de hidtil paa Dansk trykte Skrifter angaaende vor Helt. Jeg skylder Læseren i den Henseende nogle nærmere Oplysninger. Tycho de Hofman udgav 1746 et Anhang til sine Portraits historiques des hommes illustres de Dannemark og deri findes ogsaa Memoires du Viccamiral du Tordenskjold. 174750, udgav C. P. Rothe Tordenskjolds Liv og Levnet i 3 Dele, 4to. Begge synes at have øst Efterretningerne om Heltens Trætte med Stae, af mundtlige Meddelelser, da ingen af dem nævner nogen trykt eller skreven Kilde. 177273 udkom et andet og forbedret Oplag af Rothes Værk og 177779 en forøget og forbedret dansk Oversættelse af det Hofmanske. Hvad Striden mellem Tordenskjold og Stael angaaer, da lod man sig i denne Oversættelse nøie med at bemærke de fra Rothe af vegne Steder efter denne Forfatters Værk. Men hvor let baade Hofmann og Rothe have taget sig den hele Sag, sees deraf, at hos begge Navnene paa de handlende Personer er ganske forqvaklede F. Ex. hos Rothe og tildeels hos Hofman Beleau, Stahl, Hadone, Sicter Mynnichhausen istedet for Bülow, Stael, Haldone, Siekert (paa Fransk Siquier.) Hverken Rothe, som udgav et andet, forandret Oplag af sit Værk eller Oversætteren af det Hofmanske, som uden Tvivl blev gjennemseet af den bekjendte Literatus B. C. Sandvig, da de tilføiede sex Biographier ere af ham, har kjendt J. Corylanders allerede i Svenske Mercurius, 1764, aftrykte Anmarkningar ved Kongl. Danska Vice-Amiralens Pet. Tordenskjold Leverne (indført: i Stora og namnkunniga Manniskers Levernes Beskrifningars och Characterers, 1 D. 1755) hvis Forsatter har øst af Hofman og Rothe. Disse Anmærkninger, der vare Corylander meddeelte af en fornem Herre, ere vel ikke skrevne uden Partiskhed for Stal og hans Tilhængere, men give dog den grandskende Historieskriver megen Oplysning. Man erfarer deraf ikke allene Personernes rigtige Navne, men tillige, at der i Huset, hvor Slangen forevistes, ikke som det hos Hofman og Rothe hedde, holdtes Spil; at Slangen aldeles ikke tilhørte Stael, men een af hans Slægtninger; at han ikke døde 1742, men 1730, og ikke i Hang, men i Stralsund; at han ikke, som Hofman beretter, var en Svensk, men en Liflænder. Rothe siger nok, at han har lagt Christian Kolds egenhændige Beretning til Grund, men denne kan dog kun være af Vægt, hvor Talen er om Duellen selv, som han var Øienvidne til. Det, som derimod forefaldt hos General Bülow og Kammerpræsident Gørt, kunde han, som Kammertjener, umuligen meddele andre Efterretninger om, end dem, han havde efter Andres Fortælling. I det Hele betragtet er Rothes Værk udarbeidet uden Smag og uden Critik. Hofman besad vel begge Dele i høiere Grad end han, men forraader dog ingen store Jndsigter i den nyere Historie, naar han f. Ex. T. 3 S. 203 siger at Georg den Første tillige var Churfyrste af Brandenburg!! Rothes Beretninger ere stundom selvmodsigende. For kun at nævne et eneste Beviis T. 3 S. 265, nederst, af Tordenskjolds Levnet lader han Stael svare Tordenskjold, 2det var en Skurk, som talte saadanne og næste Side lader han først Tordenskjold bliver paa det yderste opdragt over det Udtryk gemeen Matros." Sandeligen, naar nogen i et offentligt Selskab erklærer en Viceadmiral for en Skurk, saa har han vel dog langt mere Aarsag til at blive paa det yderste opbragt, end naar man kalder ham ven gemeen Matros.