Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-04-17
J et saadant Selskab befinder jeg mig langt bedre end ved et Lombrer eller Bostonbord." Første Gang jeg kom til ham, bad han mig at være en Ven af hans Huus og i Forening med ham at arbeide til Skolevæsenets Forbedring i Sognet. "Vor Undervisning er meget forsømt, sagde han: "det er en Mark, som længe har ligget brak. Der er voxet Tidsler og Torne i Hobetal paa den, og der skal dygtigt Arbeide til naar den skal blive til en god Agerjord og bære god Sæd. Hvad to Hænder ikke kunne udrette, det kunne fire. De er ung, min kjere Lundberg, og besidder Ungdomskraft og Jld; jeg er gamme og besidder Erfaring og Sindighed. Mit Hjert slaaer endnu varmt for Alt Ædelt og Godt. Lader os forene vore Kræfter, og De skal see det skal lykkes. Jeg rakte ham Haanden med et trofast dansk Hjerte, og vi sluttede nu et aandigt Fostbroderlag, som vi agte at holde indtil Døden. Det første, vi henvendte vor Opmærksomhed paa, var Skolebygningen. Det var een af dem, den uforglemmelige Frederik den Fjerde havderladet opføre strax efter de mange Gjenvordigheder, vort Fædreneland havde liidt i den første Fierdedeel af det attende Aarhundrede. Gulvet var yderst slet brolagt med store Kampestene, og meer end een Skolelærer havde her tilsat sin Sundhed. Drengene pleiede at komme med Træsko paa i Skolen, fordi de ikke kunde udholde at sætte Fødderne paa de kolde Brostene, naar det var stærkt Frostveir, med mindre de saaledes havde bevæbnet sig derimod med klodsede Træsko, der ikke allene forsinkede dem, der havde en lang Vei at gaae, men tillige vante Børnene til en plump Gang. Dette Kampesteens Gulv blev afløst af et Brædegulv. Ogsaa lode vi sætte større Ruder i Vinduerne, hvorved det blev lysere i Skolestuen. Alt dette skeete paa Præstens egen Bekostning, og han fordrede ingen Erstatning af Sognets Beboere. For at opmuntre Børnene til Skolegang og deres Forældre at holde dem dertil, søger Præsten ved hver given Leilighed at gjøre i sine Prækener Menigheden opmærksom paa Skoleundervisningens Nødvendighed og Vigtighed, paa de gode Følger, som gavnlig Oplysning har, og baade han og jeg arbeide tilfælles paa, ved passende Smaabelønninger og Udmærkelser at anspore Børnene til Flid. Men hvad der er det Vigtigste af Alt er, at gjøre Ungdommen Undervisningen saa behagelig som mueligt; thi ogsaa i Skoleundervisningen gielder det om at forene det Nyttige med det Behagelige, naar det tilsigtede Øiemed skal opnaaes. Barnets Hjerte staaer kun aabent for det Behagelige; Nytten tænker det ikke paa. Enhver fornuftig Lærer maa derfor vide at bibringe Barnet de første Kundskaber paa en Maade, der opvækker hos det Lyst til at gaae videre og selv gjøre sig Umage for at lære. Montagne lærte Græsk og Latin saa at sige legende, og kunde allerede tale begge disse Sprog i sit sjette Aar. Megen Tid kunde spares, naar man ved Undervisningen altid kjendte og brugte den rigtige Methode. Men i Almindelighed gjør man Barnet kjed af Undervisningen ved at lade det begynde at læse Bøger, der i Form og Materie overgaae deres Fatteævne, istedet for at man strax burde uvække deres Læselyst, ved at give dem Bøger i Hænde og forelæse dem Stykker, der interessere dem og pirre deres Lære- og Læselyst. De for bliver Skolegangen dem til en Plage og derfor søge de at unddrage sig den saa meget som mueligt. Dette blev jeg strax vaer da jeg kom her til Grønbæk. Min Formand var en ganske brav Mand, men han følte intet for sit Kald, og betragtede det mere som en tung Byrde, end en vigtig og værdig Bestemmelse. Aldrig saasnart havde Klokken slaaet ti, førend Børnene fløi udaf Skolen ligesom Fugle, der længe have været indspærrede i et Buur, og førend han gik til andre Forretninger, eller søgte Selskab paa Kroen. Hans Lærlingers Tarv og hans Skoles Flor laae ham aldeles ikke paa Hjerte. Han var glad, naar han blev fri for Børnene, og Børnene vare det ei mindre, naar de bleve fri for ham. Jeg følger derimod en ganske modsat Methode, og Børnene ere derfor aldrig mere fornøiede end naar de kunne komme i Skole og underholde sig med mig. Saasnart et Barn kommer der første Gang, saa lader jeg det ikke strax begynde med at pine sig i Abectten, men lader een af de ældste Drenge oplæse for det smaa morsomme Historier. Naar jeg da mærker, at Barnet faaer Lyst til at læse selv i Bogen, saa lader jeg det begynde at lære A. B. C. Paa denne Maade gaaer jeg gradeviis frem. For de Børn, som allerede ere komne videre, læser jeg selv hver Dag en Time eller to, ligesom Leilighed gives, men ikke i de almindelige Lære- og Læsebøger, nei – i et af de ugentlige udkommende vigtigste offentlige Blade, som Præsten holder og anseer for meget vigtige for Landets Cultur, da, efter hans Overbeviisning, Almuen neppe vilde kunne læse, dersom der ikke gaves Aviser, som saa at sige tvinge den til at gjøre det. Jeg gjør da et Udvalg af de interessanteste Efterretninger, der ere meest passende for den barnlige Alder, og søger da altid at gjøre mine bemærkninger derover. Er det en Efterretning om en mærkværdig Naturbegivenhed, saa beskriver jeg den udførligen tillige med den Egn eller det Land, hvor den er indtruffen; er det en ædel Handling, saa viser jeg det Skjønne deri, og fremsætter den som et Exempel til Efterlevelse. Er det en udædisk Gierning, saasom et Mord, en Mordbrand, et grovt Tyverie, saa skildrer jeg følgerne af enhver umoralsk Handling og Midlerne til at vogte sig for den o. s. v. Mine Lærlinger ere derfor aldrig mere opmærksomme og gladere, end naar de kunne høre Avis læsningen, som de kalde det. Ogsaa mange af de Gamle komme til Skolen, for at høre hvad Nyt, Posten har bragt. Det er en Lyst at see, hvorledes Børnene ved denne Methode gjøre Fremgang, og hvor let siden Undervisningen falder. Om denne min Methode fortjener Efterlignelse, vil Tiden lære. En Fornøielse skulde det være mig, om denne Undervisningsmaade igjennem Deres Skilderie kunde komme til almindelig Kundskab. Jørgen Dannefærd, Skolelærer i Grønbæk. Haver jeg talt ilde, da beviis det, men haver jeg talt ret, hvi slaae J mig? Christus. Uagtet jeg med Føie troede, paa Menneskehedens Vegne, at have samme Ret, som enhver anden, til at fremtræde offentlig og frimodigen yttre min individnelle Mening i en saa vigtig Sag, som hiin Fødselsbehandling; uagtet jeg ikke veed, at have tillagt noget Jndivid især nogen Daddel, men allene holdt mig til Sagen selv, erfarer jeg dog det Modsatte. Om imidlertid Menneskeheden, ved hiin Advarsel, der synes at gjøre et Jndgreb i Menneskenes Rettigheder og Friheder, fordi Fædre og Mødre paa en vis Maade tvinges tilat afvige fra Naturens Love, uden at finde Beviis for den kunstlede Methodes Fortrinlighed og Uskadelighed, vil vinde noget; om den spæde Menneskehed vil udøse Sukke eller Velsignelser derover, tør jeg ikke vove at bedømme - Errores medicorum Terram tegit; – men at det stedse har været Sandhedens og den gode Sags Skjæbne at undertrykkes og forfølges, det veed Enhver. Sandheden er kuns een, men den øines fra forskjellige Synspunkter, og det er ikke Tingene selv - siger Epictet – der forstyrre Menneskene, men blot deres Mening om Tingene. Jmidlertid vover jeg endnu, uden at fornærme Beskedenhed, at tiltroe mig saa megen Naturkundskab, at turde gjøre følgende Yttring og Paastand i denne Anledning Enhver Afvigelse fra de engang i Naturen nedlagte Love, skeer bestemt ikke, uden at efterlade sig skadelige Følger og kan ingensinde erstattes af Mennesket med al dets indbildte Viisdom, ved nogensomhelst konstlet Norm, ja det synes endog at grændse til Blasphemie (ifald denne existerer) at ville corrigere eller reformere disse Skaberens Love, ved at illægge dem Ufuldkommenheder og Feil. At disse Naturlove ere nødvendige og bestemt blevne fulgte i Menneskehedens første Periode, da der hverken fandtes Doctor eller Gjordemoder, behøver neppe Beviis. Som en Følge heraf, maa altsaa en senere Afvigelse i vore Lande have fundet Sted, til hvad Gavn eller Skade for Mødre og Børn maa Erfaringen lære. Profesfor Wolfart gaaer endog saa vidt, at han anseer enhver Fødsel, der udføres paa den sædvanlige naturstridige Maade, som et Slags Mord. Det synes tillige at være reen Paradoxie, at en Methode, der er instrueret Gjordemødrene til Anvendelse for at redde svage og skindøde Børns Liv, skulde være skadelig for sunde og stærke. At jeg har fundet Methoden heldigen bekræftet ved egen Erfaring, vedstaaer jeg, da Nødvendigheden bød mig at opfylde en Pligt, som jeg og Enhver, ifølge Fornuft og Erfaring, skylder sine Børn og sin Familie, den nemlig, at skienke dem Livets højeste Gode – Sundheden - og hertil behøves vel hverken anthoriseret eller uanthoriseret Læge, blot fund Menneskeforstand. Jmidlertid har jeg i en Tid af henved 30 Aar studeret og havt Leilighed til at praktisere den egentlige Lægevidenskab; kuns min occonomiske Stilling og vægelsindede Skjebne. har nægtet mig at træde glimrende frem paa den lægevidenskabelige Skueplads. Dog, hvis Prædicat af Læge blot kom an paa de fornødne Kundskaber om Naturen og Mennesket og at afhielpe de menneskelige Legemsonder, troede jeg ei man tog meget feil ved at tillægge mig denne Benævnelse. At der til at være en god praktisk Læge udfordres mere end at have indsuet noget Kathederpræk samt udstaaet sin Examen, er temmelig let for enhver Fornuftig at indsee, siger en dansk saakyndig Forfatter, og at en Examen ikke er nogen sikker Prøvesteen paa Duelighed have vi vel Exempler nok paa i alle tre Faculteter. Der gives vist ligesaa mange doctorerte og examinerte som uexaminerte Qvaksalvere og Charlataner, hvis Doctortitteel synes at være et non plus ultra for al deres Viden. Mere herom vil man finde djervt udført i Der Art für venerisch verlarvte Krankheiteen af Dr. J. W. Müller S. VII. 24. Forresten kan hverken Magtsprog eller Personaliteter, forandre min Mening, men allene Modgrunde og tydelig Overbeviisning, og i saa Fald er jeg villig til at gienkalde den, thi jeg er ingenlunde Slave af Meninger. Ethvert Menneske er feil bart, det staae paa en høiere eller lavere Grad af Skjæbnens Skala. Mine Vaaben ere Fornuftens og Sandhedens; de ville tidligere eller senere seire, naar Arroganz, Magt og Egoisme falder tilbage i sit Jntet. Endelig for at erholde yderligere Kundskab og Overbeviisning om denne vigtige Sag, vil jeg henvende mig til vedkommende Authoriteter i Tydskland og i sin Tid meddele Offentligheden samme. Gid den Tid snarligen nærme sig, da Naturens Røst maatte tækkes den menneskelige Aand, da Sandhed og Retfærd i sit rene Lys, uden Undertrykkelse af Lidenskabernes Herredømme, umiskjendt torde træde fremfor den almeengyldige praktiske Fornufts Domstoel, og derfra udsprede Lys og Held over alle Jordens Zoner !!! Lund, Læge- og Naturkyndig.