Norske Intelligenssedler, 1811-11-19
Udtog og Oversættelse. af No. 65. 1811. Den ovaldige Granskaren, et svensk Tidsskrift. . . . . Neppe var den forhadte Krig mellem Sverige og Norge endt, en Krig, ligesaa unaturlig som fordærvelig for Nordens Brødre=Folk, førend store Norske Patrioter blot kappedes om ved nye Opofringer og nye Kraftmidler at hæve det elskede Fædreland til Fædrenes Velstand, og bringe Oplysningen til den Høide som den bør have hos tænkende Folkeslag. Mange almeennyttige Jndretninger og Forbedringer, men fornemmeligen dette, at vi snart see blandt Norske Klipper reise sig et Tempel for Videnskaberne, der skal gjøre Epoke. - Nordens Historie blev 8, angen af denne ædle Tænkemaade, der giver Nondiden en 100 er Høiagtning. - Til dette Tempel frembære Norges, bedste Mænd store og rige Offere. Subscriptionen aabnedes med betydelige Summer af Landets nuværende Statholder, Prinds Frederik af Hessen, af en Rosenkrantz, en Greve Wedel-Jarls berg, en Peder Anker; Navne, som endog blandt os ere kjendte og i høi Agtelse. Den efterfulgte: hundrede Tal Patrioter af hver Stand, men i Særdeleshed Handelstanden. - Udentvivl vil det interessere den svenske Almue engang i sin Ti at see en trykt Fortegnelse paa alle disse Hæders mænd og deres frivillige Offere." Danmarks Fyrste har paa en Maade, som man ventede af en dydig Konge og Folkets Ven, understøttet sine ædle Normænds Anstrængelser, og dertil gjort store Opofrelser. Oversætteren kan ikke undlade denne Anmærkning: Naar den svenske Forfatter lader trykke den anmeldte Fortegnelse over de Hædersmænd der have frembaaret frivillige Offere til det vordende Tempel ønskede man at vide, og ønsker at den Tid opsættes et halvt Aars Tid man skal inden den Tid forsyne ham med en Liste paa Byer, og store rige Mænd i disse Byer der ikke have anstrenget sig det allerringeste, og som endog var bleven fortrydelig, paa dem der erindrede dem om at de vare Nordmænd, og om de betydelige Summer som Lykken tilførte dem i Lun dets Trængselstid. - Saadan Liste kunde smukt contrastere med den anmeldte. Jndsenderen heraf har, og, som han troer, ikke uden Grund, ventet paa, at hin karakteriserede Synder, der saa fælt blev brændemærket i dette Blads Nr. 32, 1811, skulle offentlig fralægge sig de beskyldninger, den unævnte Forfatter saarundelig gjorde ham, men hidindtil et denne hans Forventning bleven skuffet. Det skulle dog vel ikke være mueligt, at Egenkjærlighed kunne forblindSynderen i den Grad, at han ikke skulle kunne gjenkjende et saa udførligt Malerie, der, som Kiendere paastaae, (Jndsenderender ikke Kjender) skal være vel truffet. Forfatteren være en skammelig Løgner eller en drøi Sandsiger; - i begge Tilfælde er det magtpaaliggende, at Sagen bliver undersøgt; - i første Tilfælde for at faae ham borgerlig lemlæstet, at han ikke oftere skal begaae lignende Udaad - i sidste - at Regjeringen kunne overbevises om, at den nærer en Øgle i sin Barm - og Publikum om, at ikke Rang og de beskytte mod retfærdig Straf. - At det er, endog juridisk Pligt - for Synderen, at fralægge sig Tingen, det viser Forordningen af 21de September 1799 s. 10 og 11, men skulle han ville, eller troe at kunne, blive ubemærket i sit Smuthul, og saaledes at kunne unddrage sig denne sin Pligt, var det da ikke ønskeligt, om vedkommende Øvrigheder ville erindre ham derom, eller besørge hans Hukommelse skjærpet? – J alle Fald troer Jndsenderen, at den hele Embedsklasse, og hvert Lem deraf, (Jndsenderen er og Embedsmand) har Ret til at fordre Sagen undersøgt; thi i er ubesmittet Rygte, for Tiden, denne Klasses eneste Gode, bør ingen Plet derpaa taales, og hvis den ikkeliAbrun afviskes, har dog vel Medbrødrene Ret til, at for baade det plettede Leed udtaget af Kiæden. - At dette stem for som  med Landsfaderens Villie, derpaa har man Beviis, og Beviis i saa Fald skulle behøves, i det anførte Lovsted. er At min retskafne Fader, Oldingen Hounoratur Boni nevie, ved en rolig og stille Død, den 8de d. M. hensov til et bedre Liv, i sin Alders 94 Aar, bekjendtgjøres herved sørgeligst for fraværende Familie og Venner. Falkensteen den 10de November 1811. T. Bonnerie.