Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1778-11-20
Vi have nu beseet et Par Laster, hvormed den graae Alderdom særdeles haver besimttet sig, og som særdeles i de mørkere Tider have hersket. Nu ville vi ogsaa mynstre et Par, hvori Folk nu omstunder overgaae alle deres Forfædre. Falskhed, Forstillelse, Bedragerie og Lumskhed ere Ord, som betegne en Sag, der anretter mere Ondt i det Almindelige, end de Gamles Slagsmaal og Drukkenskab, og som ret besynderligen skiuler sig bag Venskabs, Oprigtigheds, Kiærligheds og Føieligheds Maske. Nu omstunden, er denne ret Kronen af alle andre Laster, og et forbandet Middel, til at forvirre alle Ting, og at grave den farligste Grav for sine Medmennesker. Den nu værende Tidspunkt er vel ikke den første eller eneste, i hvilken den blodgierrige Falskhed haver hersket. Thi de hellige Skribentere have allerede klaget derover; og en af den ældgamle Verdens Viise haver allerede opkastet det Spørsmaal, hvoraf kommen det dog, at al Verden er saa fuld af Falskhed, Men i mellemstunder haver dog denne Last tabt sit Herredømme, Vore Forfædre roses endnu for deres Oprigtighed og Ærlighed. Det var ikke deres Sag, at skiule, bag en krum Ryg og en Mængde af Reverentser, deres Fortrydelse imod dem, der havde fornærmet dem. Sure Ansigter, rynkede Pander og aabenhiertede Bebreidelser og Tilrettesættelser, forraadde og aabenbarede paa frisk Gierning, naar nogen ikke var ret tilfreds med sin Naboe eller sit Medmenneske. De afgjorde deres Ting i Korthed med hverandre. Sattes der endskiøndt undertiden en stor Trump, gaves der blodige Pander og dygtige Hug, saa beholdt man dog ikke Vrede længe, og skiulte ingen vidtudseende Hevn under Venskabs og Høfligheds Skin. Naar de vare blevne forligte, saa var alting forglemt, hvad der var passeret, indtil en nye Tvist opstod, som siden, ligesom den forrige, blev kort afgjort. Redelighed og Ærlighed blev derved uforkrænket. Man sagde hverandre reent ud under Øinene, hvad man havde paa Hiertet. Kom det ogsaa ofte, uden megen Ordvexling, fra Ord til Næver, saa blev Tingen med een Gang afgjort, og ikke Aar og Dag haaret Had, som da først brød ud til Contra=Partens Fordervelse, naar han ved hykkelsk Høflighed var bleven gjort sikker; som det numstunder skeer. O! hvor er nu det gamle Blod udartet, af hvis Oprigtighed, Ærlighed og Redelighed mange have gjort saa stort Væsen, Skal man sige, hvoraf det numstunder kommer, at al Verden er saa fuld af Falskhed, hemmelig Lumskhed og List, saa kan man, de bekiendte og almindelige Kilder forudsatte, forestille sig denne Lasts Oprindelse og Fremgang saaledes. Efterat Videnskaberne havde levet op igien, og Folk levede meere ædrueligen end forhen, saa meente man med Rette, at Sæderne ogsaa maatte falde anstændigere, end tilforne. Den ene vilde alt overgaae den anden i maneerlig Levemaade, og tillige have Anseelse af en renset og opklaret Forstand. Skam for Verden og Ord for at være tosset kom over den, som strax lod ved Miner, Geberder, Ord og Gierning frembryde, hvad hans indvortes Tilhøielighed tilsagde. Besynderligen begyndte man blandt de Store og ved Hofferne at begegne hverandre meget venligen; hvorfor man kaldte den et hosligt Menneske, som, efter Hoffernes Exempel, hyklede og smigrede for dem, som han om ikke med, og lagde endogsaa dem tusinde Smigrerier for, som han dog har et dødeligt Had til i Hiertet. Arglistighed, deels til ikke at forhindre sine Hensigter, deels til snart og vel at opnaae dem, havde den største Andeel i saadan Levemaade. Ansyn og Geberder, som true at giøre Skade gaaer enhver af Veien for, men milde Øine, glatte Ord, liflige Miner og Geberder giøre de Aforsigtige sikkre, og de Eenfoldige trygge, for at falde en Grav, som Fienden haver tildekket med tynde og svage Bretter, og bestrøet med skiønne Blomster, Kort at sige, Forstillelse er bleven Mode. Den er beqvem for de yndskabsfuldeste Gemytter til at udøve Vrede og Hevn. I Ukydskheds Last og Udsvævelse i Kiærlighed til det andet Kiøn overgaae ligeledes denne Tidsalders Menneskeer uden Tvivl deres Forfædre. Alderdommen beskriver os vel de kydske Susanner og Lucretier ikke i ret stor Mængde, Vin og Qvinder vare gjerne sammen, og gave Anledning til mange Sodoms=Gierninger. J Drukkenskab faldt de gamle Vin= og Ølbimpeler af en Søle i den anden. De krænkede mangt et Fruentimmer, som dog ikke maae have meget vel forvaret Veien til deres Ære, siden ogsaa en Drukken, kunde indtage deres Fæstning. Denne vidste ikke, hvad der foregik, og maatte siden lade sig beskylde for Voldtagelse; samme maatte paa den anden Side have været tvungen eller frievillig. Dog udenfor saadanne Tilfælde var den gamle Verden mere ærbar og kydsk, end den nu værende. Jeg vil ikke undersøge, om Løsagtigheds Last fordum blev skarpere efterforsket og bestraffet, end nu eller om de Gamle af Eenfoldighed ikke have vidst, paa saa mangfoldige Maader at tilfredsstille Forandrings kildrende Begierlighed, som Nationerne nu omstunder lære af hverandre, eller om i vore Tider Fortplantelsen, Clima, Nationernes store Samqvem med hverandre, Tilvært i sindrig Vittighed til at opfinde nye Laster, Mangel paa Religion, eller andre Aarsager ere Skyld deri, at Menneskeer saa meget overgaae deres Forfædre i Lystesyge og dens geile Forandringer, Nok er det vore gode Gamle dreve det Haandværk ikke nær saa stærkt, som de nu værende Venusriddere og forlibte Sirener. J blandt sædelige Folk skammede man sig fordum ved Hoxerie og Ægteskabsbrydelse, ligesom nu omstunder ved at drikke, sig fuld. De gamle Sædelærere havde saadan Afskye for Utugtigheds Last, at de satte lalva venia derved, naar de nævnede saadan en Last ved dens rette Navn. Thi de troede at Tugtighed og Ærbarhed allerede blev forkrænket, naar man udtalte eller skrev et Ord, hvormed en Synd imod det slette Bud benævnes. Vel er det saa, en Duel eller en Proces er strax færdig, dersom man siger nogen under Øinene: hun er en Hore, han er en Ægteskabskænder. Men naar de samme Personer giøres den Compliment: de ere galante; de vide artig at omgaaes med Fruentimmer; de blive tilbehede; deres Tilbedere forsmægte o. s. v. saa siger man intet andet, end hvad de forhadte Ord betyde, til hvilke de Gamle satte deres s. v., og ingen tager det ilde, men vel meget meere vel op. Man giør en Compliment igien, og betakker sig, ret ligesom man var bleven rost. Blyefærdigheds Drift er Qvindekiønnet fortrinligviis medskabt. Et smukt Fruentimmer, som holder sig tilbage, men dog hverken stiller sig spodsk, ei heller egensindig eller murrisk an, geraader det til første Zirat, at hun utvungen udøver Kydskheds og Blyefærdigheds Dyd. Samme udfordrer ingenlunde at udrydde al Kiøns=Drifte, men ikkun behørigen at moderere den. Det dydigste Fruentimmer kan, hendes Kydskhed uskadet, elske en Mandsperson. Jntet forhøier hendes Yndighed saa meget, som naar hun i hendes Væsen veed at treffe Middelveien imellem Blyefærdighed og Spodskhed. Mange Fruentimmer nu omstunder giøre sig ved deres ublue Frekhed mere forhadte end behagelige. Deres Klædedragt, deres Miner og Geberder sige det ofte meget uanstændigere, end det vilde lyde, om de med udtrykkelige Ord frembøde sig. Hos slette og nedertrægtige Gemytter, som det ikke engang er dem om at giøre, kan de opnaae deres Øiemeed; men ingenlunde hos saadanne Mandspersoner, som formedelst Forstand og Dyd ere meest elskværdige, og som de helst ønske at kunne trække i deres Garn. De mange ulykkelige Ægteskaber, som man nu seer, foraarsages ufeilbarligen ved den blinde og uprøvede Forlibelse, som nu omstunder hersker mere udsvævende, end i forrige Tider. Hvo der vil giøre sig den Umage med flere Laster at anstille en Sammenligning, skal finde, at de snart have været herskende, snart ere faldne, snart ere komne op igien, og snart igien undertrykte, eftersom deres Omstændigheder have forandret sig, som ved deres Exempel ere i Stand til at giøre Lys af Mørke.