Norske Intelligenssedler, 1764-05-16
Sedler. dske Jntelligen tor No. 20. Onsdagen den 16 Maji 1764. NB: Nu kand man Lig- og Brude-Vers i heele Klynger gjøre, Og ei Chicaner derfor faae, som skeede nys her føre. Montroe det vel kom Dennem ved, og mon De ogsaa kunde Sig paa et Vers og Poes forstande nogenlunde? Erfarenheden siger, Nei, jeg Dennem sligt vil viise: At i den Kunst en Dreng De er, og ikke en lang Riise. Det best og smukkest Arbeid jo de Taasser altid lasted. De Hasle-Bondens smukke Brev aldeles bort forkasted. De alt for taabelige var, at see hvor smukt det ladte: At Svanern til et Fore Bud af Veien frem mon dradte. Men nu kand Pressen lystig gaae, enhver fortiene lidet; Tak være den det lavet saa at Myndigheden skridet. Hans Navn skal ævig prentet staae i Liig-Vers-Magers Minde, Og ej af Brud-Digts Fabriqueres udslettes nogensinde. Boeten. Mon-frere! Medens jeg i Dag sad gandske roelig i min sædvanlige Eenfoldighed, som du veed, hiemme paa mit Kammer, saa hørde jeg en usædvanlig Skyden og Skrigen. Jeg havde lidt at bestille, saa jeg ikke i en Hast kunde kaste Pennen fra mig; jeg vækkede ved det første Skud høyt fra Stolen, det forekom mig som et maadeligt Brand Skud, men da jeg strax efter vilde springe ud for at see om der var Jld-løs hos mig, eller hos min Naboe, hørte jeg et andet Skud lidt svagere; har har tænkte jeg, nu skal du see din gode Ven, som du længe har ventet, kommer tilbage; Vinden blæste just Synden, kort sagt, min Glæde over dette fornøyelige Haab fordrev min første Forskrekkelse. Jeg besluttede hos mig selv, saasnart du har gjort dine Sager klar, saa skal du klæde dig paa, og gaae ned til Bryggen for at fornøje dig ved saa kjær en Vens lykkelige Hiemkomst. Da jeg var klar (jeg skyndede mig, jeg skrev hurtig, jeg gav ikke mange Linier for Skillingen) rev jeg Klæderne paa mig; jeg gik, jeg løb den snareste Vej til Bryggen, jeg kom, men mit Haab var bedragen. Du skal troe jeg blev skamfuld-Nu maa jeg fortælle dig derhos dette, som hiemme bestyrkede mine Tanker, at Skuddene og Skrigen, som jeg hørte, skulle være fra de nye paa Havnen indløbende Skibbe, nemlig: jeg havde hørt fortælle en 3 a 4 Dage forud, at adskillige Skibe laae ude i Fiorden; og derfra sluttede jeg mig dette til at nogle af disse ved Vindens og det milde Veirs Føielighed vare indløbne. Jeg blev staaende en Stund ved Bryggen, jeg troede neppe mine egne Øjne og mindre mine Øren; nogle faae Folk gik mig forbie, jeg spurgde en min kiære Ven venter i Skibe indi Dag, Vinden er saa gode Han svarede: Nei, i Dag kommer nok ingen, ellers med Guds Hielp vil det vel ikke vare længe. Han gik. Jeg saae en anden, jeg gjorde ham det samme Spørsmaal, Han syntes at være meere kyndig paa Himmelens Løb end den første, dog blev hans Svar ikke saa synderlig bekræftende paa min Tale. Endelig biede jeg lidt endnu; jeg gik alt længere og længere frem for at see desbedre ud igiennem de almindelige Skibs-Løbe, jeg spilede mit Øiesyn saa langt ud som jeg kunde bringe det, men jeg saae ingen Skibe. Saa kom En. Jeg gjorde ham samme Spørsmaal: Svaret blev det samme, jeg spurgde da om nogen Skibe laa ude i Fiorden, og om han havde hørt det skyde? Han smilede og sagde: Skud har det vel ikke været: J maa have hørt Feyl; thi jeg skulle vel ikke troe at det var Torden, men Skibe er det ikke. Der stod jeg da, han gik, jeg gik efter; da jeg blev allene, stod jeg med Forundring og betænkte mig, jeg kaldte Lyden av de Skud og af den Skrig tilbage, som jeg Hiemme havde hørt, jeg spurde: Kand du ej erindre dig fra hvilken Kant du hørde Lyden, jo dette vidste jeg: jeg havde hørt et her et der, det ene stærkere, det andet svagere, ret ligesom naar man om Sommeren kand høre maadelige Skibbes Canonade og Hurra-Skrig til og fra Byen, eller som man boer nær eller langt fra til; Nu saa begav jeg mig hiem igien, men meere langsomt og koldsindigt end jeg gik hiemme fra. Jeg tænkte Underveis, maaskee her er en liden Brude-Fær i Nærheden eller et stort Gilde paa en av Lystgaardene uden for Byen, en av Deelene stillede imidlertid min Nysgierrighed tilfreds; men som jeg kom op i Gaden noget, mødte jeg en god Ven, og førend vi fik neppe hilset paa hverandre spurde Han mig: Veed du Nyt, Tænk: Vores Jntelligenz-Væsen, eller De saa kaldte: Tænkende har alt spillet Banqverot, eller rettere sagt, har alt opsagt hverandre Huldskab og Troeskab, og nu har de alt bekiendtgjort i vore Jntelligenz-Sedler, at de ikke længer kand holde det ud, og derfor overgiver dem til deres forrige Skiæbne. Jeg studsede ved dette-- Jeg vilde ikke troe det, Jeg som vidste: at De (efter Deres egen Sigende og Skrivelser) havde Forraad paa sindrige og ædelmodige Teenkere, kunde ikke faae dette i Hovedet, helst da et saadant Sælskab var saa nys begyndt, saa ivrig foretaget og saa viiselig befattet, førend Han drog JntelligensSedelen No. 17 av Lommen, saa saae jeg sort paa hvidt, og havde Syn for Sagn. Nu! jeg tiede stil med den i mine Tanker allerede alt for forlængst, (naar jeg skal sige Sandhed,) over dette Sælskab fældede Dom Jmidlertid fortalte jeg min Ven min Hendelse; han loe, og hialp mig strax udaf min Mislighed, han sagde og forsikkrede mig: At Spatium, Troe=Karl, Miel, Simmen Bondemand og fleere vare i Dag forsamlede, og under Hurra=Skrig lod sin Victoria tilkiendegive for Publico med Thriumph Sang over Jntelligenz-Væsenets lykkelige Av-Reise-- Han meente: at man med det første fik baade Begravelse Vers og Gravskrivter over De Herrer Tænkende. Han forsikkrede tillige: at baade hans og andres Tanker nu skulle komme, dog meente Han de som kunde blive til Publici Fornøyelse, uden Hinder frem; han sluttede: at den fornuftige Eftertænker havde ved sin velskrevne Tractat under No. 12 gjort Veyen aaben for andre til at skrive uden at være underkast De Tænkendes klygtige Tænkemaade. Jeg talte ikke meere hertil end dette: det var dog alt fortiligt Han svarede: veed du, Broder, eller erindrer du dig ikke den gamle Tallemaade: En heed Begyndelse faaer gjerne en kold Ende, eller kommer du ikke ihu, hvad vi har læst om den fornuftige Officiers Ord til sine stortalende Soldater hiemme i hans Stue? Militis arma parum præstant, prudentia si non Magnanimi accedit consiliumque DucisJust i vores Tale kom en fremmed Mand, som havde noget at tale med min Ven, og derfor sagde jeg Farvel, og gik min Vey lige hiem. Jeg holdte denne Tildragelse saa merkværdig, at jeg maatte, enten jeg havde Tid eller ikke, inberette dig dette til et nyt Beviis paa alle Tings forunderlige Forandring og foranderlige Skjebne. Jeg forbliver altid Din Oprigtige.