Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1768-10-24
Den Giærrige har ikke en Skat for at bruge den: Hvorfor da, For at gjemme den, før at eie den, det er: For ei at have ringeste Nytte deraf. Den Giærrige er baade en Ulykkelig, som ei fortiener at ynkes, og en Forbryder, som straffer sig selv haardeligen uden at forbedres, en Daare, som ei indseer, at hans Ære og hans Liv bør være ham kiærere end alt Verdens Guld, som ei mærker, at han, ved egen Forseelse, mister sin Skat saa tit han behøver den, som ei begriber, at man allene er rig, naar man benytter sig af sine Midler, men derimod fattig, om man eier Millioner, som henligge til Unytte. Morose anseer Kiøbsted-Levned utaaleligt. Han holder Naboerne for Spioner, Venner for Snylte-Giæste, sine Paarørende enten for kiedsommelige Hyklere eller for fortrædelige Tugtemæstere, Tienerne for slige, der lønnes for at giøre intet, de Forbigaaende for Nysgiærrige, kort sagt den hele Verden for en Sværm af Avindsyge, Skielme eller Daarer. Han vil derfor forsøge Land-Levned, og nu er han alt forvist til sin Land-Bolig, langt, fra alle andre Mennesker. Da han een Maaneds Tid havde anstillet ske Betragtninger paa dette eenlige Sted, mærker han, at Træerne ei tale et Ord, han synes at hele Verden er død. Omsider sætter, hans Jndbildnings Kraft ham i saadan Bevægelse, at han stiger til Hest, rider fra Gaard til Gaard, for at lade alle i Egnen boende fornemme Folk vide at han er til. Han søger efter Mennesker, Paa Veien træffer han et begynder ligt Fruentimmer, som beqvemmer sig til at tage Deel i hans fortrædelige Skiæbne. Neppe har han seet sig fire Gange at være bleven Fader, førend han inderlig beklager sig derover tyve Gange om Timen. Vedvarer hans Lykke vil hans Familie snart blive saa talrig, at den udjager ham af Huset. = = =Men hvor skal han hen for at kunde blive fornøied, Skulde det skee, maatte Morose have andre Mennesker, ny Jord, ny Himmel. Morosønskede Barme om Vinteren og Frugt om Foraaret. Jmidlertid har Verden stor Nytte af Mørøse. Han lærer Menneskene, hvor fornødent det er at bruge sin Fornuft, og hvor overmaade latterligt det er at være egensindig. Hvad øndt har jeg gjort dig (sagde eengang, et Tax-Træ til Urtegaardsmanden, som beskar det, hvorfor du altid handler saa barbarisk mod mig; Jeg kand jo næsten aldrig voxe dig til Maade. Du afskiærer alle mine unge Skud, under det uantagelige Paaskud, at de vanhælde mig. Du er ei saa haard mod mine Brødre, De behøvede dog, mere end jeg, at hvides i Ave See kun, hvorledes den ved min høire Side udbreder sig og bliver gandske tyk. Ham lader du blive saa rund og skiller ham kun ved een og anden Qvist, som har skudt alt for langt frem. Paamig derimod ere snart de fire Udhullinger alt for smaa, og derfor af dig indskiæres dybere. Snart ere Kanterne ei spidse nok, hvorfor du og skiærer, noget af mig. Snart er det midt paa, snart neden til, snart i Toppen, at jeg er voxer som du vilDu har overalt noget paa mig at rette og borttage. Derved bliver jeg alt svagere og svagere, liden og uanseelig. Du lader mig nemlig aldrig fortfare i min bedste Vext, hvorved jeg kunde blive stor og udbrede mig frem for andre Var jeg saa krum og kroged som min Broder, hvilken staaer frem for mig; Saa kunde du endnu have nogen Føie til at behandle mig saa haardt. Men er jeg ikke af mig selv voxen smuk, orden lig og lige? Hvorfor lader du mig ei voxe saaledes: Jeg skal aldrig voxe vild. Det tænker vel du, kiære Barn, svarede Urtegaards Manden. Vilde jeg alene een Høst eller eet Foraalader dig ubeskaaren, vilde du snart tabe dito smukke Anseende. Det er sandt. Af Naturen er du smuk og vel voxen. Men ved min Rygt og Omhu skal du blive end smukkere. Jeg forekommer dig vel stræng og ubarmhiertig. Men alt hvad jeg giør tiener dog til din Zir. Du burde heller takke mig derfor end klage derover. det samme kom en fornem Herre i Haven. Han kiøbte den smukke Tax for mange Penge til sit Haves største Prydelse.