Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-11-28
Fragmentariske Erindringer og Betragtninger i Anledning af det nærværende Tidspunct i Videnskabernes og Kunsternes Rige. At Videnskaber og Kunster ikke skulde have nogen Værd i og for sig selv allene, men blot skulde dyrkes for den Jndflydelse, de kunne have paa det øvrige saa kaldte practiske Liv og paa de Gjenstandes Opnaaelse, der ere givne som dette Livs udvortes Formaal, dette er en Mening, der til alle Tider har fundet den stærkeste Modstand. Derimod have der til alle Tider været Mænd, der have erkjendt Videnskabernes og Kunsternes absolute Værd og have agtet denne langt høiere, end deres saakaldte practiske Nytte. Og selv de, der ikke have fattet denne Erkiendelses Sandhed i sin fulde Klarhed, have dog ikke kundet nægte, at deres egen Jnteresse for Videnskab ingenlunde var indskrænket til det, hvoraf de indsaae en udvortes Nytte, men at den i flere Henseender var ganske reen og umiddelbar. Guddommen i vort Bryst driver alle imodstaaeligt, til at erkiende eller dog at ahne en langt høiere Bestemmelse, end den, hvortil det udvortes Liv allene synes at kalde os. Grunden er simpel og klar. Enhver maae snart, tydeligt eller utydeligt, erkiende, at vor aandelige Existents dog allene udgjør vor egentlige reelle Existents (i det mindste maae enhver erkiende dette, der anseer os for udødelige, at altsaa ikkun det har sand Realitet for os, hvad der befordrer vort indre aandelige Væsens Frihed, Reenhed og Virksomhed og at derfor det videnskabelige Jnteresse og Kunstens Jnteresse ikke kan staae tilbage for noget andet, men at tvertimod det saa kaldte practiske Jnteresse maae staae saa langt tilbage for hiint, som det forgjængelige maae staae tilbage for det evige. Men især har Digtekunsten hos alle Nationer nydt en baade almindelig og udmærket Hylding; thi ingen taler stærkere til Hjertet og ingen taler mere til Alles Hjerter, end denne. Hildede i saa mange sandselige Baand og indsnævrede af saa mange Forhold, der hverken ere velgjørende for Aanden eller for Hjertet, da der i samme ikke opdages noget evigt eller noget, der staaer i Forbindelse med den høiere aandelige Bestemmelse, maae Menneskene naturligviis henrykkes af alt, hvad der aabner dem en herlig Udsigt ind i et høiere Liv og lader dem, selv i det ubetydeligste, skue eller dog ahne en evig Guddoms Nærværelse. Men der gives intet, der heri er af større Virkning, end Digtekunsten, hvorfor der og, det være her sagt i Forbigaaende, ikke gives noget, der, i reen intellectuel Henseende har en høiere Kraft til at danne Nationerne, især den Deel af samme, der, af hvad Grund det saa er, udelukkes fra saa mangen anden Aandsdannelse, nemlig Qvindekjønnet. Thi ikke allene veed Digteren at udtale de Følelser, der slumre i ethvert Bryst, i deres fulde Kraf og deres største Reenhed, og just derved tillige at fremkalde dem og bringe dem til at udfolde og luttre sig; men tillige veed han at fremstille den os omgivende Verdens Gienstande, selv de ubetydeligste, saaledes, at de paa eengang træde frem i deres eiendommeligste Jndividualitet, saaledes, som vi see dem for os i Naturen og i Tiden, og dog tillige vise sig og udtale sig som Aabenbarelser af det Evige. Ogsaa har hos alle Nationer Poestens luende Morgenrøde begyndt Culturens og Videnskabelighedens lyse Dag, ja selv for ethvert høiere Trin, hvortil denne er steget, synes dens Lueglandsat have gaaet foran. Med Rette have derfor overalt Nationerne med enthusiastisk Fryd hver Gang modtager de kommende og gienkommende Muser. Dog intetsteds har den yttret sig herligere og lydeligere end hos de ungdommelige Grækere, blandt hvilke den udtalte sig paa de forskjelligste Maader og ved de meest talende Beviser. Nogle maae det være nok at bringe i Erindring: Syv Stæder kappedes omden Ære at have frembragt Homer. Athenienserne hædrede deres Digtere saa ofte ved at krone dem, at Aeschylus ansaae sig tilsidesat, da de ikkun kronede ham tretten Gange. For Theboneren Pindax opreiste de en Støtte, og hans Landsmænd efterlignede dem heri, da de begyndte at erkjende hans Værd, ja selv hans Efterkommere toge Deel i de offentlige Æresbeviisninger, hvormed denne Digter udmærkedes, og da Alexander den Store ødelagde Theden, bød han indars Huus at skaanes, hvilket engang forhen endog Spartanerne havde gjort. - Det var og en spartansk Feldtherre, Lysander, der belerede Athen, da Sophofles døde, og der ophævede denne Beleiring saalænge, til Athenienserne paa en høitidelig Maade havde bragt den Digters Levninger til Graven, der i sit 85de Aar døde af Glæde over en uventet Belønning, han som Digter fik ved de plympiske Lege, efterat være blevet kronet atten Gange. Vel kronedes Euripides kun, fem Gange, men da han var døet i Macedonien, lod Kong Archelaus, hos hvem han i sine tre sidste Leveaar havde nydt den meest glimrende Udmærkelse, hans Liigbegjængelse holde med den meest optænkelige Pragt, og anlagde desuden offentlig Sorg. Athenienserne sendte derpaa Gesandtere til Macedonien, for at begjære Digterens Aske, og oprettede ham et prægtigt Cenotaph, da Archelaus ikke vilde opfylde deres Begjering. Dog hvor ofte kommer man ikke, naar man læser og Grækerne. især om Athenienserne, i den Jllusion, at de udgjøre et Folkeslag af lutter forrige Ynglinge med den meest levende Phantasie? – Jmidlertid have disse Ynglinge ikke blot i Poeste og Billedhuggerkunst, men og i Philosophi og Historie efterladt os Værker, som vi med Rette bedes at studere Dag og Nat. Men ogsaa de alvorlige Romere have vidst at hædre deres Digtere. At Roms Store viiste dem den største Udmærkelse, er ikke at undres over; Erfaring, har lært, at Augusts ærgjerrige Politik ikke har skuffet ham. Men, hvad der især fortjener at erindres ved Siden af hine Træk af Grækerne, er dette, at den hele ved Skuespillene forsamlede Mængde engang reiste sig for Virgik og tilkjendegav ham sit bifald ved lydelige Fryderaab: en Æresbeviisning, man hidtil ikkun havde viist Keiseren. Ogsaa de nyere Tider frembyde mange lignende Exempler. Det er i frisk Erindring med hvilke udmærkede Høitideligheder, man hædrede Schillers Minde efter hans Død, først i Weimar og siden i den ene af Tydsklands Stæder endnu ivrigere end inden anden. Jøvrigt er den Enthusiasmus, hvormed denne Digter overalt beundredes, og overhovedet den ungdommelige Enthusiasmus, hvormed alt stort og herligt ved de bedste tydske Universiteter hyldes, alt for bekjendt til, at vi af Digternes Levnet behøve at fremhente Exempler, skjøndt den udmærkede Maade, hvorpaa endog det folkerige Leipzig ved en given Leilighed udtrykte sin Benudring for Schiller, bør kaldes i Erindring Derimod bør den Hæder, Hertugen af Weimar har viist saa mange af Tydsklands berømteste Digtere, Philosopher og andre Videnskabsmænd, men fremfor alle Göthe, kaldes i taknemmelig Erindring. J Sandhed man kan ikke andet, end glæde sig ved at see, hvor godt denne Hertug har vidst, hvorledes en i politisk Henseende selv blant Tydsk*) S. Foersoms Almanak f. Skuespilyndere af 1877, Pag. 176 og 72. lands mindre Fyrster uanseelig Fyrste er i Stand, til ikke blot at indlægge sig sande store Fortjenester hos Nutid og Efterslægt, men endog just derved at omgive sit ellers ubetydelige Hof med en Glands, der drage Alles Øine til sig og tilsikkrer den, der fremkaldte den, det skjønneste Efterminde. Mindet og Jtaliens meest blomstrende Periode kaldtes tilbage, og, som Florenz dengang, have vi hørt Weimar at kaldes det gjenfødte Athen.