Norske Intelligenssedler, 1763-11-16
Sodler hvideligen Nordskee. No. 26. Onsdagen den 16. November 1763. Til Hr. Auspen. Min Herre! Jndholden af Deres i No. 22. anførte Takke- og Berømmelses=Skrift til Hr. har slet ikke foraarsaget mig nogen Misnøielse. Deres spillende Høfligheder kand umuelig andet end fornøje; De beviser at De besidder et venligt Hjerte, og at man ei i Henseende til Berømmelses Konsten kand med Føje beskylde Dem for Gieragtighed. Et forekom mig underligt: At min Herre, har Lyst til at stiæle Apollos beste Pensel: Her maa jeg erindre, at Apollo efter den almindelige Mening i mange hundrede Aar har opholdet sig paa Parnasse, i Sælskab af de Nie Muser, og at han endnu skal befinde sig saa vel der, at man ej med billighed kand troe at han skulle forlade saa godt Sælskab for at blive Maler eller Penselmager. Jeg kand ikke vide, om min Herre, som hans Ven, kunde have nogen Underretning om hans forestaaende Forandring. Havde jeg Adgang til ham, skulle jeg være saa ærlig at raade ham fra at anlægge sit Værkstæd i Nærværelsen af Dem, hvor han efter Deres egen Tilstaaelse kunde løbe Fare for at bestiæles. Ventelig har det været Apelles min Herre har meent; denne kunstige Mand, der gjorde Bedrageriet baade tilladeligt og roesværdigt, som malede saa artig at han bedrog baade fornuftige og ufornuftige. Skabninger. Stjæller de hans Pensel, er jeg bange for at det bliver allerne dem selv de kommer til at bedrage, med mindre De er forvisset paa at eje ligesaa kunstig en Haand som Apelles. Det var jo naturligt, at Hr. C. 5 kunde faae Lyst til at besøge Deres Værksted for at eftersee, hvorledes De med den fiine Pensel gjør Anlægget til Hans Portrait; men om Han fortrydelig fordi De maaskee kunde tage Fejl af Farverne, skulle faae i Sinde med en grov Pensel at stryge Deres kunstige Arbeide over, hvorledes ville De ved da være til mode: Man maae tilstaae, at De endog i at angribe Deres Vens formeente Modstander viser den Venlighed, som er Dem saa naturlig. Paa trende Stæder, hvor jeg bliver omtalt, beærer De mig med det smukke. smukke Navn god. Et Ord, som altid har, indbefattet en anseelig Deel skjønne Egenskaber, og som endelig maae være mig til Ære, siden det kommer fra Dem, der er vandt til at have Deres Tænkemaade tilfælles med Skjønnere. Da jeg aldrig i Henseende til Høfligheden har villet befinde. mig i Gield, bragte Erkjendtligheden mig. paa adskillige Jndfald; blandt andet at jeg til Vederlag burde give Dem Titul af min gode ærlige Hr. Auspex; men da jeg ved nærmere Eftertanke erindrede, at et godt ærligt Menniske efter Verdens underlige Smag forestiller i vore Tider kun en maadelig Person, har jeg ei villet betjene mig deraf, men heller offentligen erkjende mig for Deres Skyldner. Min Herre udlader sig med, at de ej veed hvad jeg har tænkt. Behag at bruge, en liden Deel af Deres Skarpsindighed, saa skal De befinde at jeg hverken i mit Brev til Hr. Chr. og mindre i dette til Dem med Føje kand beskyldes for Utydelighed. Hvad ellers Deres Sætning angaaer, at et Miniatur=Stykke fortjener Fortrinnet for et i naturlig Størrelse, da skal den Ærbødighed jeg skylder Dem, holde mig fra at ansee den som latterlig, ellers har jeg hørt endog Eenfoldige at sige, at naar saavel den naturlige Størrelse som de naturlige Træk af en Skildrer i Agt tages, er han i dobbelt Henseende roesværdig. Endelig for ret at gjøre sig Deres Ven forbunden, laver De sig til at give mig mit Bane-Saar. De brænder løs. Lutter tordnende Skud sætter min Agtsomhed i yderlig Forvirrelse. Men midt i Deres skræksomme Angreb viser De sig dog som en venlig Fiende. Det var kun løst Krud, De skjød med; lutter maaskee, lutter Gisninger. Maaskee De saaledes vilde kyse mig, at jeg skulle tabe Mælet; ne, min Herre jeg aander endnu for at takke Dem for Deres Ædelmodighed. Antag i dette Tilfælde de fem første Linier af Deres som mine egne Ord: Brev til Hr. C. den Maade at takke paa kand tjene til Mønster, og det saa meget meere, som man ved utallige Lejligheder kand bruge den. For at svare til Deres Gisninger med samme Oprigtighed, med hvilken De fremsætter dem, forsikkrer jeg at det aldrig har været min Hensigt, at gjøre Dem eller andre Veien trang til ved bundne Tanker at fornøje det Almindelige. Jeg vil være tilfreds naar jeg af Dem og ægte Skjønnere kand fortiene det Skudsmaal, at mine Tanker i løs Stiil falder forstaaelig. Til at fornøje i bunden Stiil hører efter min Herres egen Tilstaaelse en dyb TænkeKraft og en sød Pen. Med begge Egenskaber kand jeg uden at smigre ønske Dem, til Lykke. De fire første Linier af Deres Vers til Hr. C. er lægger tydelig Deres dybe ja næsten bundløse Tænke=Kraft for Dagen; jeg har forgjeves med min svage Eftertanke søgt efter Bunden deri, maaskee der til min Herres Ære kunde findes endnu fleere, der har haft samme Skjæbne. Resten af Verset er saa upaaklagelig forfattet, at ingen uden Momus i fire Linier, kunde forlange meere Sødhed. Den Den 2. Novembr. blev i Krigs Kirke-Gaard needsadt Velædle og Velbyrdige Hr. Capitain Døderlein. Over Ham er gjort følgende Epitaphium. Død Viises Ven Daarers Skræk Ufuldkommenheds og Forgjengeligheds Ende. O! hvor kjærlig favnes Du af den oplyste og lidende Dyd, Paa Grændsen mellem Tiden og Ævigheden Denne Sandhed bevidnede Siælen som boede i Levningerne af fordum Velædle og Velbyrdige Hr. Georg Michael Døderlein: Deres Kongel. Majests til Danmark og Norge &c. a. bestalter Capitain af Jnfanteriet; Chef for det første Agershuuske Garnisons Compagnie og Ober=Jnformator paa den Kongelige Militaire Mathematiske Skole udi Christiania Som begyndte at leve i Tiiden den 29de Septembr. 1699. og i Ævigheden den 26de Octobr. 1763. Mellemrummet brugtes til at veje Tiiden at deele Øjeblikkene. hvis Vigtighed Han kjendte mellem Sandheders Kundskab og Pligters Øvelse endog midt i Skjæbnens Viderværdigheder, hvoraf Hans Ungdom var en sammenhængende Kjæde Hans Troeskab, Flid og Videnskaber, gjorde Hans Død til et større Tab end maaskee troes, dog begrædes den mest af Hans efterladte Frue og 4re Børn De tabte en kjærlig Mand og fornuftig Fader. Menniske! Du attraar Lyksalighed, Kiender Du den Den bestaaer i Visdom og Dyd Søges den findes den Skynd Dig for den bortsnappes af Døden. M. S. B. De fleeste Mennisker paa Lykkens Grumhed klage Men hvorfor klager de, hvad ondt har Lykken gjort Hvad er det for en Plage, De maler af saa sort Det at den ikke vil det onde fra dem jage Som de paafører sig med Flid, O Daarlige! J spilder eders Tid.