Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-03-04
(Fortsat). Skaane kan man, som overalt i Verden, leve godt, naar man ikke mangler Penge. Kun møder her den Ubehagelighed, at man næsten aldrig kan faae en Seddel byttet. Fortærer man en Flaske Viin, og leverer Værten en Rigsdalerseddel, saa maa man tage Baand, Kirsebær, Spægesild &c. i Betaling for de øvrige Penge. Vil man ikke det, saa maa man lade sig nøie med en Anviisning paa den nærmeste Kro. Saaledes ere de Svenske Kroholdere sande Banquierer. Jeg fortsatte nu min Reise, og Anden Aargang. da jeg en Aften traadte ind i en Landsby, blev jeg en Mand vaer, der, som jeg siden erfarede, var en Landsbypræst. Han var falden af Hesten og laae nu i en Pyt, hvor han var færdig at qvæles. Han bad mig at hielpe ham, og jeg opfyldte hans Begjering. Han takkede mig tusinde Millioner Gange og gik sin Vei, men jeg fulgte hjem med ham, da jeg er meget for, at høre Folk takke mig udenfor deres egen Dør. Præsten gjorde mig tusinde Spørgsmaale, f. Ex. hvis Søn jeg var, hvorfra jeg kom, og hvorhen jeg agtede at reise. Jeg besvarede hans Spørgsmaale til hans Tilfredshed, og gav mig selv de største Vidnesbyrd om Sandruhed og Ædruhed (Deres Skaal, min Herre!), Beskedenhed og Redelighed. Kort at fortælle, han behøvede en Tjener, og han fæstede mig. Jeg var imidlertid kun to Maaneder hos ham, thi vi kunde ikke ret vel harmonere sammen. Jeg var en stor Elsker af en god Ræt Mad, og han gav mig kun smal Kost; jeg holdt meget af en smuk Pige, og Huusholdersken var styg som Natten. Da de begge søgte at dræbe mig, hver paa sin Viis, saa fattede jeg den velmeente Beslutning, at forekomme et saadant Mord: jeg stial nemlig Æggene, saasnart Hønsene havde lagt dem; jeg tømte enhver proppet Flaske, jeg kunde faae fat paa; alle de Fødevarer, jeg stødte paa, forsvandt, ligesom ved et Slags Tryllerie, kort at fortælle, de mærkede, at jeg ikke vilde rette mig efter deres Hoved. Jeg fik min Afskeed, og man talte to Daler i Kopparmynt og sju Rundstycker op, som jeg skulde have i Løn. Jeg gjorde mig imidlertid færdig til Afreisen. To Høns, rugede just paa Æg i Baggaarden. Jeg tog af et Slags Vane Æggene, og for ikke at skille Forældrene fra Børnene, puttede jeg hele Kramkisten i min Vadsæk. Derpaa vendte jeg tilbage, for at modtage min Løn. Jeg havde min Vadsæk paa Nakken og Staven i Haanden. Med Taarer i Øinene sagde jeg nu Farvel til min gamle Velgiører, Men jeg var ikke kommen ret langt bort fra hans Gaard, førend jeg hørte en Stemme raabe: "hold Tjuven fast, hold Tjuven fast!" Men dette forøgede kun end mere min Tilfærdighed. Det vilde været taabeligt af mig, at blive staaende, da jeg vidste, at dette Raab aldrig kunde gielde mig. Jeg fortsatte derfor ganske uforstyrret min Vei. Men nu vaagnede der igjen hos mig en Følelse, som synes at være os medfødt: det Ønske, at see mit Fødeland igjen. Hos store Mænd vilde man maaskee kaldet det Patriotisme, men nok er det, ligesom en Stemme forhen tilraabte mig i Kjøbenhavn: "gak ud af dit Fædreneland, og fra din Slægt og af din Faders Huus, til et Land, som jeg vil vise dig!" - saaledes tilraabte nu atter en anden Stemme mig forlad Skaane og vend tilbage til Dannemark Som sagt, saa gjort. Efter tusinde fatale Fataliteter kom jeg tilbage til Sjælland. Men nu vare gode Raad dyre, ingen ordentlige Klæder havde jeg paa Kroppen, og endnu mindre Penge i Lommen. Dog, naar jeg troede Lykken længst borte fra mig, var den mig altid nærmest. Ligesom jeg traadte ind i en Kro, fandt jeg et heelt Theaterselskab, hvis Directeur sad øverst ved Bordet med en dygtig Flaske Viin for sig, og sang af fuld Hals: Lad os vore Flasker tømme!" – J ere af mine Folk, tænkte jeg. Det varede ikke længe, førend min Jubel forenede sig med deres, og førend jeg udgjorde et Led af denne skjønne Kiede. Jeg blev engageret som Medlem. Selskabet kunde lide mig, og jeg kunde lide Selskabet. Da jeg altid har været en stor Ynder af et omstreifende Liv, at leve tykt i Dag, og tyndt i Morgen: saa befandt jeg mig nu i et sandt Paradiis. Vi skulde med "then hole Efrighets Tilladelse, spille Romeo og Julie. Julies Rolle blev given af en Foureers Datter fra Ebeltofte, Romeo's af en Skrædersvend fra Odensee, og jeg maatte, indtil videre debutere med at snyde Lysene. Vi vare alle Mestere i vor Konst. Skuespillerne og Skuespiller inderne vare alle, uden Undtagelse, ypperlige, men Dragterne og Decorationerne kunde maaskee været bedre. Den samme Kjole, som Ro med havde paa, maatte en Mercutio ogsaa lade sig nøie med, paa det nær, at det blaa Foer blev vendt ud ad. En Morter og Støder fra et Apothek i Nabolauget maatte erstatte Manglen af en Klokke, og endeel af Byens Skoledisciple indsvøbte i hvide Lagener udgjorde Processionen. Demoiselle Foureer - hun hedte egentlig Mette Marie, men hun kaldte sig for Velklangens Skyld saaledes efter sin Fader - overgik sig selv. Da hun sagde: "Romeo! mein Erz suk nikt dis su skaden!" saa hørte man ikke andet end et uhyre almindeligt Klap, der rystede hele Fjeleboden. Naar man paa Skuepladsen vil høste bifald, maa man vogte sig vel for at spille naturligt; dette er en Hovedregel. Naturligt Spil er ikke det, Folk i vore Dage skjøtte om; thi det er det samme som Muskatviin, den glider hastig ned og efterlader sig neppe nogen Smag paa Tungen. Men Viinædike, der bider som Spansk Peber, det er vor Tidsalders Yndlingsdrik. At skraale og fegte, som en Afsindig, at gjøre Løier og Navrestreger, det er Veien til bifald og Lykke. i Vibleve Dag for Dag mere bekjendte og berømte i hele Omegnen. Man indbod os " fra alle Kanter. Det var især den første Forestilling, vi maatte tilskrive denne Lykke, og som jeg for min Person ikke havde havt liden Deel i. Jeg pudsede Lysene meget omhyggelig, og jeg kan forsikkre Dom, at uden en Lysepudser havde Stykket tabt een af sine største Prydelser. Men da vi Dagen for vor Afreise vilde give et af vore bedste Stykker, fik een af de første Skuespillere Koldfeber, Stykket var af den Natur, at han vel kunde spillet sin Rolle i en hidsig, men aldrig i en Koldfeber. Dette var et Tordenslag for vort lille Selskab. Man gav sig til at skiende Acteuren Huden fuld, fordi han paa saa ubeleilig en Tid lod sig betage af en Feber, der kunde komme Selskabet saa dyrt at staae. Jeg benyttede mig af Øieblikket og tilbød mig at paatage mig hans Rolle. Tilfældet var critiskt; man antog mit Tilbud, og jeg satte mig nu ned med min Rolle i Haanden og Flasken for mig (Deres Skaal, min Herre,) og studerede mig ret ind i Caracteren. Jeg fandt ved denne Leilighed, at man aldrig kan styrke Hukommelsen bedre end ved at drikke; thi jeg lærte min Rolle i en Snup, og sagde fra nu af Farvel til alt Lysesnyderie. Jeg fandt endvidere, at Naturen havde bestemt mig til langt ædlere Sysler, end jeg i Førstningen havde valgt. Der blev nu holdt Prøve, og jeg aabenbarede mine Medcolleger, thi mine Herrer vare de nu ikke meere, den store Forandring, der var foregaaen med mig. "Bryd Eder ikke om den syge Mand, sagde jeg til dem. Han maa gierne forlade vores, ja Verdens Skueplads med, om han saa finder for godt. Jeg skal paatage mig alle hans Roller og udføre dem til Publicums Fornøielse. Jeg vandt mine Medcollegers almindelige bifald. De bekjendt gjorde nu, at en ny Skuespiller af første Rang agtede at spille, og alle billetter til de første Pladser vare borte, inden man vidste et Ord deraf. (Fortsættes.)