Aarhuus Stifts-Tidende, 1838-09-03
Stænderforsamlingen i Viborg. Den kgl. Commissarii Tale, ved Forsamlingens Slutningsmøde den 25de August, var af følgende Jndhold: Hæderværdige Medborgere, De have nu tilendebragt det betydningsfulde Ærinde, hvori De her vare forsamlede. Det har viist sig, at Kongen ikke tog Feil enten af Deres Kræfter eller af Deres gode Villie, da han regnede paa, at De i Løbet af den begrændsede Tid, der blev anviist Deres Virksomhed, vilde blive i Stand til vedbørligen at overveie de mange og omfattende Lovarbeider, som han lod Dem forelægge til Prøvelse. De have gjennemarbeidet alle disse Sager, og det ikke flygtig og løselig, men med Jndsigt og Flid, og derved frembragt et gavnligt Stof til de forelagte Loves større Fuldkommenhed. Ved Siden deraf have De fundet Leilighed til at underkaste en talrig Mængde tildeels særdeles vigtige Andragender, der gik ud fra Enkelte i Forsamlingen eller fra det øvrige Borgersamfund, Deres omhyggelige Granskning. Mange af disse have fremkaldt Bønskrifter, som ere eller snart ville blive frembaarne for Landets Herre og Fader. Han vil ufeilbarlig skjænke saavel disse hans troe Provindsialstænders Bønner som Deres bemærkninger ved de Dem til Bedømmelse forelagte Lovudkast villig Opmærksomhed og nøiagtig Prøvelse, og De ville være overbeviste om, at han vil gjøre sig en sand Glæde af at opfylde ethvert af Deres Ønsker, naar ikke vigtige Hensyn til det Heles Vel maatte træde i Veien. Men ikke faa af de Forhandlinger, som ere indledte angaaende hine Andragender, have endt med den Beslutning, at de ikke give noget Stof til at bringe nogen Bøn fremfor Thronen. Det er imidlertid langt fra, at derfor den Tid, som De have anvendt paa disse Sager, er spildt og frugtesløs. De have for en stor Deel angaaet Forandringer i Lovene og de offentlige Indretninger, som længe have sysselsat Deres Medborgeres Tanker og Ønsker. Det maa være lærerigt og tilfredsstillende, at see slige Gjenstande underkastede en omhyggelig Prøvelse af de Mænd, der efter Folkets Valg ere sammentraadte af alle Stænder, fra alle Egne, og naar det herved er fundet, at en saadan Forandring ikke er at tilraade, saa er der stor Formodning for, at den ikke vilde udtrykke den sande offentlige Villie, det, der vilde have været Resultatet, dersom hele Folket kunde have samlet sig, og, fuldstændigt oplyst om alle Forhold, overveiet sine Anliggender. Det er netop den store og velgjørende Bestemmelse med den Jnstitution, som Kongen høimodigen og viseligen har skjænket sit Folk, at det herigjennem skulde komme til ret klar Bevidsthed om, hvad der tjener til dets Tarv, hvad det i Sandhed vil og ønsker, og at saaledes Kongen og Folket vil finde et sundt kraftigt Organ for en forstandig offentlig Mening Hvad der ellers ofte træder frem med Fordring paa at være Folkets Ønske, er det ingenlunde altid, og det vilde være et saare bedrageligt Kiendetegn, hvis man vilde lade det være nok, at der har givet sig mere Samstemning end Modstand tilkjende. Det slaaer maaskee an paa Strænge, der ere i Bevægelse hos Mange; men, om der end var noget Middel til at udfinde, om disse Mange udgjøre en Fleerhed, saa kunne dog de løse Domme, der fældes, de ubestemte Ønsker, som næres om det, man ikke nøie har gjennemtænkt, ikke overskuet i alle sine Forhold, ikke endnu danne nogen sand offentlig Mening; først ved nøiagtig Prøvelse af Sagen fra dens mange forskjellige Sider opklares det, hvad der er det Rette og Gavnlige; og hvad der under et ubestemt og uklart billede forekom Mange som godt og ønskeligt, vil, seet i sin rette og fulde Skikkelse, ikke længere tiltrække dem. Til denne alsidige Pro velse er just denne raadgivende Forsamling af Folkets udvalgte Mænd indrettet, og ingen anden Prøvelse kan have den Magt til at virke paa Folkets Mening, som netop denne. Jmidlertid er Forsamlingen langt fra at gjøre Paastand paa altid at være heldig nok til at finde det Rette og Sande; i en høist vigtig Sag, hvorom og Meningerne indenfor dens Kreds vare meget deelte, er det nylig under Forhandlingerne erkjendt, at der kunne være Hensyn, som den ikke seer sig i Stand til fuldelig at bedømme, men som for Kongen kunde være afgjørende. Den vil i denne som i enhver anden Sag tillidsfuld stole paa at den Beslutning, som Kongen tager, er Frugt af moden Overveielse af alle Forhold, ledet ved ubegrændset Kjærlighed til hans Folk. Det har viist sig her som forrige Gang, da vi vare samlede, at de særegne Interesser, som knytte sig til en vis Stilling, til en vis Egn, ikke have været uden Indflydelse paa de Enkeltes Meninger. Men hvorledes kan det vel være anderledes: Hvad er naturligere end at forestillingen om de Følger, som den Lov eller Indretning, der er, medfører, eller som den forandrede Lov eller Indretning, hvorom der spørges, vil faae for den Kreds, der ligger En nærmest, bliver En klarere og meere levende ved Fore At stillingen om, hvad der virker eller vil virke i en Kreds og paa Forhold, som ere ham meere fremmede, Og hvad er vel ønskeligere, hvad er vel mere overeensstemmende med denne hele Jnstitutions Formaal, end at en saadan Retning trædet skarpt og bestemt frem, at den udtales med al den Styrke, som kan tjene til at gjøre den gjældende, medens det ikke vil feile, at deels andre Jnteresser, deels det mere omfattende Overblik vil vide at holde den inden sine rette Grændser, Jntet vilde være ubilligere end om den Ene vilde være rede til at hidlede det enten af snævert Begreb eller fra en Villie der ei var istand til at omfatte det Heles Vel, naar han saae den Anden saaledes gjennemtrængt af det, der stemte med de ham nærmest liggende Interesser, at han ei ret kunde sætte sig indi det, som hiin fandt, at det Heles Vel krævede. Vistnok bør Enhver efter bedste Evne søge at udvide sit Blik udover hine nærmere Forhold og at sætte de snævrere Jnteresser tilside, naar han har fundet, at de ei kunne bestaae, med de mere almindelige; men ogsaa slige snævrere Interesser udgjøre dog Bestanddele af det Heles Vel, og have Ret til ved Siden af de meere almindelige Synspunkter at tages under Overveielse. At finde det rette Ligevægtspunkt ved Afveiningen af det Heles og den enkelte Deels billige Krav, er vanskeligt, og medens vistnok den for vidt drevne Fordring, som maatte komme frem fra hine snævrere Interessers Standpunkt, bør tilbagevises og gjendrives, vil dog den billigtænkende aldrig glemme det Naturlige i, at de, hvis Forhold og Stilling give dem nærmest Leilighed til at blive fortrolige med saadanne Jnteresser, finde en særdeles Opfordring til at tage sig af disse, at de stundom tiltroe dem større Betydenhed end den, Andre fra deres Standpunkt kunne indrømme dem. Det bør derfor ikke give Anledning til gjensidig Miskjendelse, om det ikke lykkes at bringe det til en fælleds Overbeviisning. Det har iøvrigt ingenlunde viist sig, at slige særlige Jnteresser have faaet en ubillig Overvægt i de Beslutninger, som denne Forsamling har taget; et heller have de, som ere traadte frem som Talsmænd for disse Interesser, i Almindelighed været uvillige til at erkjende de Modgrunde, som bleve udviklede for dem. Jeg har derhos med Glæde erfaret, at, om end den Ene stundom er gaaet noget vidt i sine Fordringer til Bedste for den Kreds, hvori han levede, eller den Anden i Stridens Hede, maatte have udtrykt sig noget skarpt mod slige Bestræbelser, saa har dog den øieblikkelige Misstemning snart givet Plads for den billige gjensidige Erkjendelse, der danner Grundtonen for det indbyrdes Forhold i dette Samfund. Skulde der, hvad jeg dog ikke troer, endnu være blevet noget tilbage, som kunde have noget tilfælleds med en bitter Følelse, saa vil dog vist Ingen paa denne Afskedens Dag, der opfordrer Enhver til at gjøre sig selv Regnskab for, hvad der under Forsamlingens Virksomhed, har bevæget sig og for hvad der endnu bevæger sig i hans Jndre, lade Solen gaae ned over en saadan Følelse. Idet jeg skal skilles fra Dem, mine ædle Medborgere, er min Sjæl fuld af de samme Følelser, hvormed jeg for to Aar siden traadte tilbage fra denne Hædersplads. Forsamlingen havde fra det Øieblik vi mødte hinanden, og til vi igjen forlode hinanden, viist mig saadan udeelt Velvillie, saadan hjertelig Godhed, at jeg ikke kunde have noget høiere Ønske, end at vedligeholde disse Følelser hos den Forsamling, som iaar traadte sammen. Dersom jeg ikke bedrager mig, saa er dette Ønske opfyldt. Han, som gjennemskuer Hjenternes Løndomme, vil see, hvorledes mit Indre i dette Øieblik, er opløst i en undsigelig Følelse af Tak til den Kraft, der har styrket mig i det betydningsfulde Ærinde, der var nedlagt i mine svage Hænder. Men Dem, mine kjære Medborgere, skylder jeg at forkynde den dybe, inderlige Følelse, hvormed jeg stedse skal erindre mig, hvad De have bidraget til at jeg med Glæde har kunne udføre min Gjerning, og med Glæde igjen gaaer fra dem. Vel fattes det mig ogsaa paa Ord til ret at udtale denne Følelse. Men jeg stoler paa, i Deres eget Indre at finde en Tolk, der vil vide at opfatte det i sin fulde Styrke, hvad min Læbe kun svagt formaaer at udsige. J Særdeleshed vender min Tak sig til den Mand, som atter denne Gang har styret vore Forhandlinger. Ethvert Ord, som eg kunde frembære til Erkjendelse af den store Dygtighed og den ædle Aand, hvormed han har udført sit vanskelige og vigtige Kald, vilde være mat ved Siden af det Vidnesbyrd, som de gjentagne og eenstemmige Valg selv bringe til Samtid og Eftertid. Jeg maa derfor indskrænke mig til at udsige, hvad vistnok Enhver i denne hæderlige Forsamling vil samtykke i sit Inderste, at Præsidenten under den Stænderforsamling, som idag opløses, stedse har svaret til det, Forsamlingen med fast og velbegrundet Tillid ventede sig af ham, da den udkaarede ham til sin Formand og Styrer. Jkke mindre kan jeg vidne, at vort personlige Forhold uforanderlig er blevet det sammes som det var under de lignende Berørelser, hvori vi forhen have staaet. Vi kunne – jeg gjentager hvad jeg udtalte, da jeg sidst fra dette Sted tog Afsked fra ham, fordi netop det, som i de sidste Dage her er foregaaet, har bragt mig det i levende Erindring - vi kunne ofte om denne eller hiin Gjenstand have havt forskjellig Mening; men jeg troer at kunne sige med Sandhed, og je siger det med Glæde og Stolthed, at vi dog have et Sind, at vi ere forenede i fælleds levende Jver for, at den nye Jnstitution maa udvikle sig med Kraft og Dygtighed, men ogsaa med Rolighed og Sindighed, med Ærbødighed for Konge og Forfatning, med tilbørligt Hensyn til Alles lovlige Rettigheder, og under streng Iagttagelse af de Regler, hvortil Loven har bundet dens Virksomhed. - Ogsaa den høiagtede Vicepræsident har Krav paa min oprigtige Tak. Vel har Præsidenten - hvad vistnok ikke har glædet Nogen mere end netop ham - kun to Gange seet sig i den Nødvendighed at overlade ham sin Plads. Men han har ved sin sjeldne Sagkundskab og sin stedse af den reneste Villie styrede Virksomhed, saavel i de flere Committeer, hvortil Forsamlingens Tillid har kaldet ham, som under de mundtlige Forhandlinger, denne Gang ikke mindre end ved Stændernes forrige Sammenkomst gjort sig høist fortjent af Forsamlingen og derved ogsaa af mig, som han desuden stedse er vedblevet at hædre med sit Venskab. Ligeledes bør jeg med taknemmelig Paaskjønnelse erindre de værdige Mænd, der have været bebyrdede med det betydelige Arbeide at sørge for en hensigtsmæssig offentlig Meddelelse af det, der er foregaaet indenfor denne Sal. Naar man seer hen til dette Arbeides Omfang og den store Betydenhed, som dets heldige Udførelse har for denne Institutions Virksomhed, saa maa man erkjende den ikke ringe, Fortjeneste, som hine Mænd have indlagt sig ved den Omhyggelighed, hvormed Arbeidet er udført, og man maa saa meget meere sætte Priis derpaa som de ved Siden deraf have havt en meget virksom Deel i flere tildeels høist omfattende Committee=Arbeider, som Forsamlingens Tillid havde overdraget dem. Ogsaa de meget ærede Sekretairer har jeg at takke saavel for den Duelighed og ufortrødne Flid, hvormed de have udført deres høist besværlige Forretninger, som for den Velvillie, som de have viist mig under de Berørelser, hvori jeg er kommen med dem. Men De have Alle, høiagtede Medborgere, Krav paa min Tak, fordi De ved Deres personlige Velvillie, mod mig have vedligeholdt den Lyst og det Mod, som mit Arbeide krævede, og gjort mig de Dage, som jeg her har tilbragt, saa behagelige, at jeg stedse vil kalde dem tilbage med Glæde, hvori erkjendtlig Følelse vil blande sig. Vi skilles da med Hjerter fulde af Tak mod Gud og Kongen, med gjensidig broderlig Velvillie, med Tilfredshed, over det, den Institution, hvis Pleie har været os anbetroet, allerede er blevet og hvad den har udrettet, med tillidsfuldt Haab om, at den efterhaanden videre og videre vil udvikle sig til Velsignelse for Land og Konge, og med det alvorlige Forsæt, ei blot her i denne Forsamling, forsaavidt det maatte blive vor Lod her paany at tage Plads, men og udenfor samme, Enhver i sin Kreds, redelig og af al sin Evne at virke til, at det ædle Formaal, hvori Kongen har stiftet denne Indretning, mere og mere maa fremmes."(De øvrige Taler næstegang.)