Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1845-05-15
Jndenlandske Efterretninger. Tirsdagen den 6te de paakiendtes i Overretten den i sin Tid meget omtalte falsterske Justitssag, som blev anlagt i Anledning af det paa den berygtede Jndsidder Jens Larsen Skjærris i Østerkippinge forøvede Drab. De nærmere Omstændigheder ved Sagen ere følgende: Søndagen d. 15de September forrige Aar og Eftermiddagen sendte Gaardmand Rasmus Skov i Østerkippinge Bud efter Arrestanterne Jens Rasmussen og Ludvig Petersen tilligemed flere Karle, for at komme ham til Hielp mod Skjærris, der havde villet overfalde ham; hvorpaa disse indfandt sig i Gaarden. Da Skjærris ved deres Ankomst var rolig, ja endog negtede at have fornærmet Skov, forbleve de Aftenen over, samt nøde en Deel Brændeviin, indtil Skjærris, der imidlertid var bleven meget beskjænket, og hvem Skov havde anmodet de Tilstedeværende om at medtage, naar de gik, omtrent Kl. 10 begav sig bort med nogle haanlige Ord til de Øvrige, som nu trængte ud i Forstuen bagefter ham, hvorved han, der her skal have slaaet Arrestanten Ludvig Petersen paa Øret, blev stødt ud af Døren, saa at han faldt om i den brolagte Gaard. Saasnart han var falden, begyndte Arrestanterne og en i 1ste Jnstans (Falsters Birketing) medtiltalt Person, Christian Larsen, at sparke og træde paa ham, idet navnlig Arrestanten Ludvig Petersen, sparkede ham med Støvlehælen i Hovedet, samt derefter, i Forening med Christian Larsen, slæbte ham ved Benene, saaledes at det blottede Hoved hængte ned imod Steenbroen, omtrent 50 Alen ud paa Gaden ved Gaardens Ledsted, hvorfra Arrestanten Ludvig Petersen væltede ham ned i en Grøvt, ved hvilken Leilighed Skjærris da først yttrede nogle Ord, der af nogle Tilstedeværende ere forstaaede som et Spørgsmaal om, hvem det var, der vilde myrde ham, men hvilke Arrestanterne ville have opfattet som en Trudsel om at myrde dem, naar han kom op. Efterat begge Arrestanterne her igjen havde sparket til Skjærris, og Petersen yttret, at han havde Lyst til at see Skjær ris svømme, slæbte disse, som nu vare alene med ham, idet de Øvrige bleve tilbage, ham atter ved Benene, saaledes at Ansigtet vendte imod Jorden, hen til Byens Gadekjær ned af Nedkjørselen, hvor de lagde ham i Vandkanten, og atter, navnlig Rasmussen, slog ham tildeels med Steen, hvis Størrelse ikke har været nærmere at oplyse, end at der ved Gadekjæret pleier at ligge Steen af 1/4 til Punds Tyngde, og da han nu krøb noget længere ud i Vandet og reiste sig paa Knæ, samt, efter Arrestanternes Forklaring, paany truede med at myrde dem, naar han kom op, stødte de ham med Gjerdestaver, som de havde afbrudt, saa langt udi Vandet, at han som Arrestanterne under Forhørene have udtrykt sig - , kom til at svømme", hvorefter Ludvig Petersen endnu kastede en Steen ud efter ham. Efter et Øiebliks Forløb sank han imidlertid, og Arrestanterne gik nu tilbage til Rasmus Skovs Gaard, hvor de ankom omtrent et Qvarteer, efterat de Andre vare vendte sammesteds tilbage, og hvor de, uden videre at omtale det Passerede, sagde, at de havde været i Riiserup, medens det dog af Andre er forklaret, at de i det Samme hvidskede, "at nu var det forbi med Jens, nu var han sunken." Under et ifølge Overrettens Kjendelse optaget yderligere Forhør have Arrestanterne imidlertid nærmere bestemt og tildeels modifiret deres Forklaring derhen, at de Begge bleve staaende ved Kanten af Gadekjæret og skjøde Jens Skjærris fra sig med Gierdestaverne, for at han ikke skulde komme til at angribe dem", men at disse Staver ikke vare saa lange, at de dermed kunde skyde ham ud i Gadekjærets Dybde (der ved Undersøgelse er befunden først at begynde i en Afstand af 12 3/4 Alen fra dets sydvestre Hjørne, fra hvilken Kant Skjærris maa antages at være kommen udi Kjæret), hvorfor han ogsaa endnu stod paa Bunden, da Staverne ei længer kunde række ham, og at han da selv gik længere ud i Kjæret, samt at de ikke just saae ham synke, men løb tilbage til R. Skovs Gaard, saasnart de saae ham vaade længere ud, uden at bekymre sig videre om, hvorvidt han tilsidst kom til at synke eller ikke; hvorhos de have tilføiet, at det ikke var deres Hensigtat skyde ham ud paa Dybden, men alene "at holde ham fra Livet, samt at de ikke gjorde sig nogen Betænkning om, at han tilsidst kunde gaae saa langt ud at han kunde komme i Dybden, ligesom de ogsaa have bemærket, at det hin Aften var saa mørkt, at de ikke kunde see udover det dybe Sted i Gadekjæret, og at de ikke vidste, om Skjærris kunde svømme, hvorhos Arrestanten Pedersen har tilføiet, at Skjærris, efterat være kommet ud imod det Dybe af Gadekjæret, gjorde nogle Bevægelser med Armene, som om han svømmede, og at Arrestanten derfor antog, at han kunde svømme. Først den følgende Dag, da Skjær ris savnedes og hans Kaskjet fandtes drivende i Vandet, uden at det er oplyst, hvorledes denne, der, da han Aftenen i Forveien forlod Skovs Huus skal være forbleven der, er kommet ud i Gadekjæret, blev dette gjennemsøgt af andre af Byens Beboere og Liget derved fundet og trukket op. Ved den legale Undersøgelse af Liget forefandtes paa dettes Hoved 10 større og mindre Saar, om hvilke det kongelige Sundhedscollegium har erklæret, at de væsentligste af dem have været bibragte før Døden, - hvorved maa bemærkes, at Liget blev eftersøgt i Vandet og draget op af dette ved Hjælp af Brandhager og Aalejern – uden at Collegiet har kunne afgjøre, om nogen af disse Læsioner ere foraarsagede ved at slæbe den Afdøde imod Steenbroen, skjøndt Saadant nærmest formodes om et efter Udseende hugget 1 1/2 Tomme langt Saar paa den høiere Side af Baghovedet, forbunden med Blottelse af Hjerneskallen; hvorhos oftnævnte Collegium er kommet til det Resultat, at det maa ansees for afgjort, at den Afdøde er kommet levende under Vandet, og at han der har fundet sin Død ved Drukning, hvilken Dødsmaade er befordret ved den Uhjelpsomhedstilstand, hvori den Afdøde i Forveien ved Fuldskab og Mishandlinger af Hovedet var sat, samt at det paa Grund af Hovedlæsionernes Mangfoldighed og Betydenhed ikke er usandsynligt, at disse kunde have medført Døden, om den Afdøde end ikke var bleven nedsænket i Vandet. Ved den den 6te Januar sidstleden af Underdommeren Justitsraad Pontoppidan med tiltagne Meddomsmænd afsagte Dom er det Arrestanterne overbeviste Forhold vel i Henhold til Frogn. 4 Oct. 1833 § 6 betragtet som en overlagt Voldsgierning, men da Arrestanterne dog ikke ere befundne at have havt det bestemte Forsæt at skille den Afdøde ved Livet, eller at have kunnet forudsee hans Død som en rimelig Følge af Mishandlingerne idet de ikke kunde vide, at han vilde komme ud i Gadekjærets Dybde, ere de, der begge, da Gjerningen foregik, ikkun vare i en Alder af omtrent 22 Aar, anseete, efter det 2det Membrum af den nysnævnte Frags. § 10 med Fæstningsarbeide hver i 8 Aar. Denne Dom er af Overretten in terminis stadfæstet, navnlig med Hensyn til Arrestanternes Forklaring, at de ikke gjorde sig nogen Betænkning om at den Afdøde, der skildres som en til Drik forfalden og almindelig frygtet Person, der ofte kom i Klammeri og da udstødte Trudsler imod sine Modstandere, maaskee tilsidst kunde komme ud i Dybden; hvorved bemærkes, at det om de ham bibragte Læsioner i Hovedet hverken er afgjort, hvorvidt de ere tilføiede af Arrestanterne, eller hvorvidt de vilde have havt Døden til Følge, naar den Afdøde ikke var sunken i Dybden. (Fædrel.)¬