Norske Intelligenssedler, 1810-09-18
Ved Valders Sorenskriveries civile Skiftejurisdiction staaer under Behandling Boet efter afdøde Husmand Torsten Gulbrandsen Hullet under Gaarden Bjørgum i nordre Ourdals Præstegield; og da Boets Vedkommende have forklaret, at Afdødes nærmeste Arvinger, skulle være Børnene efter hans for afdøde Broder Erik Gulbrandsen, der skal have beboet en Plads under Gaarden Breien paa Tyristranden paa Ringeriget, men uden at man veed disses Navne eller Opholdsted; saa indkaldes herved enhver der maatte kjende sig arveberettiget efter Torsten Gulbrandsen Bjørgum-Eie, og i Tilfælde de ere umyndige, da tillige deres fødde eller andre havende Værger, med 12 Ugers Varsel, i Overeensstemmelse Placaten af 26de October 1792, for at melde sig hos dette Steds Skifteforvalter, godtgjøre deres Arveberettigelse, og sin Ret at lagttage. Med samme Varsel indkaldes Boets Debi- og Creditorer. C. Kolderup. Lundene den 31te Juli 1810. Som du værner en Dreng, Saa har de han, naar har biver gamme Prov. Den retsindige Borger tænker ei allene paa, hvordan skal du gjøre det, for ret at leve mageligt og godt, men Borgersamfundet er ham en Helligdom, i hvilken han anvender de fra hans Brødforretninger levnede Tider paa Dagen, for at pønse paa, overeensstemmende med sine Evner og Kræfter, at virke til hele Samfundets Bedste. Det Ord Borger nævner han aldrig, uden med ærbødig Følelse af Agtelse for Opfyldelsen af sine Pligter. En Borger er, efter hans Begreb, en værdig Mand, og ikke en af sig selv eller Anden foragtet Person. Glad ved enhver Virksomhed til Samfundets Bedste, skatter han den, hvor han finder den. Den moralske Mand søger ikke at udfinde de Midler, ved hvilke har kan skjule sine Handlinger, for at undgaae Lovene: han anseer det ikke for at være nok, at have gjort hvad de positive Løve byde, han sporer aldrig efter Smuthuller, hvori han kan gjemme sig, for at undgaae Forretninger: endnu mindre tillader han sig, ved sin egen Uvirksomhed, at dynge Arbeide sammen, for at læsse det paa Andre, eller, med andre Ord, at søge efter et Lasidyr, og ikke troer han sig berettiget til, at behandle sin virksomme Medborger som et saadant. Men den moralske Mand sætter sit høieste Gode i, at have opfyldt den Pligt, at virke til Medmenneskers Gavn, og opfylder ikke Lovene, af Tvang og Frygt, men fordi det er bleven ham en moralske Nødvendighed. Vi, Overlærer Platon, Overlærer Arnesen og jeg Flor have oprettet Forberedelses-Jnstitutet her i Christiania, fordi vi vare overbeviiste om, den store Trang som Staden og Omegnen havde til en saadan Indretning, og vore Erfaringer have bekræftet og bestyrket vor Overbeviisning; thi de have lært os, at mange Børn ere blevne forberedte til bedre at kunne nyde en høiere Underviisning; Andre have hentet de Forkundskaber, som de nødven vigen trængte til, for at kunne begynde at betræde en Levevei. Var dette Jnstitut ikke, maatte Lærerne i de høiere Jnstituter enten pine sig med de allerførste Elementer, eller Lærlingene tilbringe den første Læretid i Ørkesløshed, eller, ved blot at fornemme med Ørene og Øinene. Det har aldrig været Jnstitutets Formaal, at proppe endeel tilsyneladende Kundskaber i de Unge; men stedse at udvikle og øve de indvortes Aandskræfter, og tilligemed forberede dem til at samle Kundskaber. Det har aldrig været Jnstitutets Hensigt at glimre, men stedse at gavne det Almindelige. Vore Forretninger ere af den Art, at vi ei behøve at søge Adspredelse, i et saadant Jnstitut, og vort Arbeide af den Natur, at vi, ved at studere de Fag, som vi have valgt, finde en utømmelig Kilde til Arbeide og Glæder, saa at vi et trænge til, at søge nogle af disse i denne Anstalt. Den Post hvorpaa vi staae, er ikke saa ringe (tvertimod god, naar ikke politiske Omvelsninger havde nedsat vore Penges Værd), at vi trænge til de ubetydelige Fordele, som dette Jnstitut kan kaste af sig; thi vi deele broderligen med vore Colleger; saa at vort private Udbytte, naar alle Udgifter ere fraregnede, ei bliver stort. At vor Hensigt er aldeles uegennyttig, trænger ikke til noget andet Beviis, end dette: 1806 blev Jnstitutet oprettet, og da blev betalt for hver Eleve 3 til 4 Rd. maanedlig i Skolepenge, og 1810 blev betalt den samme Skoleløn, uagtet Alle, som have havt Ret dertil, have forhøiet deres Betaling ikke ubetydeligt; men i Forhold til de stigende høie Priser, eller Pengenes faldende Værd, hvorved alle Nødvendigheds-Artikler koste 3 til 4 Gange saa meget, som 1806, eller, hvor man da behøvede 1 Mark, maa man nødvendig nu have 3 til 4 Mark. Dette Beviis er uden Tvivl tilstrækkeligt for vor Uegennyttighed. Da vi altsaa ikke have, eller kan have, anden Hensigt, end være Byen og Omegnen til Nytte, saa have vi desto mere Grund til at haabe, og Ret til at fordre, at Forældre og Formyndere staae os bie i at indprente deres Børn og Myndlinge: Lydighed, Sandruhed, Renlighed, Orden og Flid, Aldrig tør man vel nogensinde vove den Hypothese: at der skulde gives saa forblindede og dumme Foresatte, at de vare de Unge behielpelige i Usandfærdighed; det var jo at vise den Veien til Galgen: at de skulde være ders Haandlargere i at vise Ulylighed, thi det var for at udfaae i den Unges Barm, Oprørs og Uordens Sæd, at de skulde være ligegyldige ved den legenlige Renlighed; thi det var jo at være Aarsag til deres Helbreds Tab: at de ikke skulde bekymre sig om, at holde de Unge til Orden; thi det var jo at være Aarsag i, at de bleve uvirksomme og unyttige Mennesker: at de skulde være ligegyldige, og ikke opmuntre og holde dem til Flid; thi det var jo at bidrage til at de bleve i Tiden til Byrde for Staten, og opdragne til saadanne Væseneer, som man ideligen hører klynke og klage, og hvorover den klages. Nei alle Forpldre, Formyndere og Foresatte maae nødvendig vile det samme, som vi Lærere, og det vil de jo; thi de vil de Unges Vel, eller i det mindste ere deres Ord ofte og lydelige: "at de vil det skal gaae dem vel. Vil de Øiemedet, maa de og bruge Midlerne, og disse ere: fra den spæde Barndom af, at vænne dem til Lydighed. Ved dette Middel kan der virkes paa Børn i deres spæde, ældre og ældste Alder, ved dette kan Moralitet indpræntes i den tidlige Alder, ved dette kan Staten haabe at opdrage fine Sønner til gode Borgere, Lovene beholde deres velgjørende Kraft og Orden i Samfundet bestaae. Grunden til Lydighed er enten en aldeles fuldkommen Overbeviisning om de lykkelige Følger, som denne Dyds Udøvelse har, eller og en Følge af en Vane, som Ynglinge i deres Barndom have arvet af deres retskafne og solidtænkende Foresatte. begge Tilfælde har denne Dyd, Lydighed, lige godgjørende Jndflydelse Virkning. Hortad er vel dog den Mode ikke mere til, at ældre og Erfare, som ved mange kostbare Forsøg, anstillede i en Række af Aar, ere blevne kloge, ei maae understaae sig at befale Børn og Ynglinge Noget, for de, ved en Række af vi friske og posterioriske Beviser, have demonstreret saalænge om Nødvendigheden og Rytten af deres Befalinger og Lydighed, indtil de Unge, keed af disse uforstaaelige Vitløftigheder, ligefuldt gjorde hvad de vilde. Det er vel dog nu saa temmelig afgjort: "at det er nødvendigt, at lyde, før man lærer at forstaae hvorfor, og at der i den monarkiske Stat ikke sjeldent træffer det Tilfælde, hvor Undersaatterne ej have Tilladelse til at spørge om Aarsagen; men blot at lyde. Da disse Sætninger endnu kunne være nogen Tvivl underkastede, saa vil jeg ei fremsætte dem, som Axiomer; men i det Sted til Fordel for min Sætning at vænne Børn tidlig til Lydighed, korteligen fremsætte Følgerne af Ulydighed, eller Udfaldet af at lade Børn fra den spæde Alder raade sig selv. Saasnart Gienstandene omkring Barnet kunne igjennem Sandseorganerne give det nogle Forestillinger, attraaer det strax Alt, hvad der gjør den behageligste Virkning paa det, og dets Attraae forlanger det saa til og saalænge, opfyldt, indtil det maa bøde med Helbredet og undertiden Livet, naar den ikke betids skeer nogen Jndskrænkning i dets Nydelse. J denne spæde Alder svækkes Systemmerne, ved de pirrende Tings Nydelse. Vant til at føies i Alt, truer allerede dette Barn med Tvang og Straf hver den, som en giver efter for dets Jndfald. Kan dets Villie ei skee, staaer de Tilstedeværendes Trommehinde Fare, og de Nærstaaende maa vogte sig for ivrige Slag af den kraftløse Haand. Det føies bestandig; men det varer ikke længe, før man har den sure Frugt af den skadelige Føielighed. Først viser den sig gjerne, ved en sygelig Legems-Beskaffenhed. Ved Lægers, Lægemidlers og Oppasseres Hielp holdes Maskinen nogenledes i Gang og Barnet naaer en Alder, hvori det skal lære Noget. Uvant til at anstrænge sig, og bøie sin Villie under Andre, og vant til at lyde sine sandselige Nydelser og føle dem, lærer det Jntet, uden at nyde. Ungdoms-Aarene komme, Mercurius har ei været aldeles karrig imod det, følgelig smigres dets Sandser. Som Yngling troer det endnu, at kunne rydde alle Hindringer af Veien, paa samme Maade, som i Barndommen; men den møder snart Folk, der ei mere ville føie ham, den vil rydde disse af Veien; men føler sin physiske Afmagt og Aands Svaghed. Snart overtrædet den Lovene, og disse tage sig betalt i den levnede Formue, eller med Pungen maa bødes for Lapserier. Med sit lidet Gran Modervid fornærmer denne Yngling de Alvorlige, med sin Uvidenhed de Kyndige, med fine stakkels Skillinger vil han herske over Alle og Alt, han føier sine Lyster, uden Standsning, forøder Resten af sin Formue, svækker sit Legeme, føler sin Udulighed til Selverhverv og Arbeide, overtræder Lovene, uden selv at vide det; thi han har aldrig været vant til Lydighed. Lovene straffe ham paa Formue, den forødes, paa Kroppen; thi Æren er allerede tabt, og Nerverne ere saa afstumpede, at de kun have saa megen Senstbilitet, at de kunne vaagne ham af hans Døs, for at lade ham føle, at han nu tvinges til den Lydighed, hvortil han skulde have været vant i Barndommen, og at den Straf, han skulde have havt for smaa Forseelser, i en Række af Aar er bleven forøget, indtil den nu kommer med Centnervægt paa hans udmarvede Krop. Han lever endnu en kort Stund, for at lyse Forbandelse over dem, som have forsømt, at vænne ham til Lydighed, og endelig, efter at Selvfølelsen har straffet ham, ved sine no gende Bebreidelser for et ilde anvendt Liv, forlader den svage Siel det halv opløste Legeme. Dette blev Lønnen, som vor Yngling fik, fordi han i sin Barndom ei var bleven vant til Lydighed. Mit Raad er derfor at Mødre, Fædre og de, der træde i deres Sted, fra den allerspædeste Alder af, vilde vænne deres Børn og Myndlinge, til Lydighed, og ikke opsætte at lære dem Udøvelsen af denne Dyd indtil Bør rene tydeligen kunne indsee Følgerne: at de, saasnart de Unges Aandekræfter, blive saa udviklede, at de kunne forbinde Begreberne, Aarsag og Virkning, forklare for den Grunden til deres Befalinger, hvorfor de skulle lyde, og Følgerne af enhver Ulydighed. Nu forenes Vane med Overbeviisning og de Foresattes overtydende venskabelige og kjerlige Omgang til dette Ener at de Unge ville altid hvad deres Foresatte vil. Snart bliver da de Ældres gode Erfaringer de Yngres Regel, hvorved de tidlig vænnes til Orden, Maadelighed og Beskjeftigelse. Virksomhed træder i den sidstes Sted og Arbeidsomhed afløser igjen denne. Den Unge finder snart en Glæde i, og anseer det siden for sit høieste Gode, at udvide sine Kundskaber og gjøre sig skikket til at erhverve sit Udkomme. Det falder ham let at lyde Lovene, han gaaer frem paa sin Bane, og kommer i en Stilling, hvor han ved Arbeidsomhed kan fortjene sit tarvelige, anstændige Udkomme. Der møder ham hindringer; men saasom han er vant til at lyde, falder det ham ikke vanskeligt, at give efter for Uundgaaeligheder, og føie sig i Vanskeligheder. Tilfreds med sin Stilling, arbeidsom og redelig i sit Kald, beholder han en god Samvittighed, og forventer rolig Udfaldet. J Fædre, Mødre og Foresatte hielpe og Lærere til at indprente i de Unge, udøvende Lydighed og Orden, da kunne vi trøste os ved, at de kunne høste denne Ynglings Løn. Alle, som have Lyst til at vide, hvorledes der undervises i Forberedelses-Jnstitutet, og hvad Fremgang de Unge have gjort, har jeg den Æreherved at indbyde, til at bivaane den Prøve, som begynder den 27de September og fortsættes de følgende Dage. Christiania den 23de September 1818. M. R. Flor, Overlærer, paa egne og Medbestyreres Vegne.