Berlingske Tidende, 1834-03-26
Orienten. Nyelig meddeelte vi et Udtog af den skjønne Tale, som den berømte, kundskabsrige og i Sandhed religiøse Digter, Lamartine, efter sin Hjemkomst fra Orienten, holdt i Deputeretsammeret, hvis valgte Medlem han er. Allgemeine Zeitung indeholder i et af de sidste Rumere følgende lærerige bemærkninger, som den har erholdt ved en af sin Kundskab om Levanten berømt Reisende. Den Stemme, der lyder fra Forfatteren af Meditations postiques, selv naar den lader sig høre paa den politiske Kamptales golde Mark, er vis paa at finde Gjenklang i den store Pluralitets Hjerter, hos de Dannede blandt alle Europæiske Rationer. Vendt tilbage fra de Levantiske Kystlande forelægger La martine sit Fæderneland og Europa sine erhvervede Anskuelser over det Tyrkiske Rige, og sine Ønsker for samme. Jo mere ved agte ham personligen og som Digter, jo større Virksomhed vil tillægge hans Dom, desto kraftigere føle vi os opfordrede til at optræde imod disse Anskuelser, hvor vi holde dem for urigtige imod disse Ønsker, forsaavidt vi ansee dem for at være ubillige. Det Standpunkt, fra hvilket Lamartine betragter Orienten og Europas Forhold til samme, er Civilisationens Standpunkt, i den Mening, i hvilken han, som Franskmand og Christen, tager det. Dette Standpunkt synes os at ligge for dybt, til at to, ved den store Afstand imellem Evangelium og Koran adskildte, Folkemasser kunne overskues fra samme. Onsket og Civilisationens Udbredelse er vistnok redeligt meent af Lamartine. Men hvilken Civilisation forstaaer han derunder? Uden Tvivl sin egen. Det maatte altsaa fremfor Alt kunne bevises, at det var mueligt, at give Muhamedanerne den christelige Civilisation, og at samme virkeligen vilde være den gavnlig. Vi sige: christelige Civilisation, fordi den Paastand, at der kun gives een Civilisation, ikke kan bestaae for Blikket i Verdenshistorien. Den Civilisation der byggede hine uhyre Templer i Theben, og den, der taler udaf de overblevne Værker af en Phidias og Praxiteles, en Eenophon og Platon, ere de begge To een og den samme, Er Civilisationen i Virgils og Horats's Tidsalder, i sin Natur og Væsen, den samme som vor? - Civilisationens store Grundvold, og tillige sammes Grændser, ere Religionerne. Hine fremvore af disse, de staae og uddøe med disse. Men vi vende tilbage til vort første Spørgsmaal. Forstaaer man ved Civilisation intet Andet, end vore aandige Evners Udvikling, end vore Kundskabers Formerelse og Udbredelse, end Tilvært i vore Livs-Beqvemmeligheder o. s. v., da vilde den nuværende Europæiske Civilisations Fortrin fremfor den nuværende Muhamedanske aldrig kunne drages i Tvivl, men omfatter dette Begreb, som det nødvendigviis giør, baade vor moralske Reenhed, og den derved betingede Modtagelighed for Lykke og Tilfredshed, da vil neppe Nogen, der kjender Occidenten og Orienten, nægte dette Fortrinet, Lamartine selv veed at vurdere dette Factum; hvorledes havde ogsaa dette vigtige, maaskee afgjørende Kjendemærke kunnet undgaae ham, for hvis Hjerte Natur, Sædelighed og Religion desuden ere en Trang? – Naar han beklager det i hine Lande herskende Savn paa saadanne borgerlige Forfatninger, som vore, da kan man billigen spørge, om denne Mangel ikke netop beviser den større moralske Reenhed, og om ikke hine Nationer – for at Europæiske Regjeringsformer kunde opstaae som Producter af Østerlandsk Civilisation, eller vorde samme tilegnede maatte fra Trin til Trin synke ned i den fordærvede Tilstand, som hos os gjorde saamange Jndretninger nødvendige, der fjerne os fra Naturen eller ere samme modstridende, indskrænke den personlige Frihed og ere uforenelige med Lykke og Tilfredshed. Det er Sandhed, og en Kilde til de forvendte Domme, som vi dagligen høre og læse om de Østerlandske Folkeslag, at Nation, Rige, Regjering, anvendte paa disse Nationer, efter vore Mønstre, neppe findes der. De ere nu een for alle Gange os Ulige. Dette Savn eller dette Andet ved Siden af Vort har netop sin Grund i den fra vor afvigende Væsentlighed. Det er ikke fornuftigt at forlange, at KirsebærTræet skal bære Æbler, eller at Platanen skal hæve sig i Høiden som Poppelen. Hvo der kan springe over Spørgsmaalet om Muelighed, han kan tilraade Østerlænderne: at de skulle lade de Jndretninger fare, der ere opvoxede af deres egen Grund og Jordbund, og antage vore i Stedet for hine. Men om disse Nationer vilde vinde eller tabe derved? Dette Spørgsmaal kan være Erobreren ligegyldigt; for Philantropen, der staaer høiere, er det derimod ingenlunde ligegyldigt. Vi tvivle om, at Lamartine har tænkt alvorligt derover. At Osterlænderen ikke besidder Følelse for Fædernelandet, ikke finder Trøst i Besiddelsen af sin Eiendom, at han ikke føler Slægtskabet med den Jordplet, hvorhan er født, ikke kjender til Ønsket om sit Folks Held, Udbredelse og Hæder; dette er en Paastand, der er aldeles ugrundet, og som i Lamartines Mund tlinger næsten ubegribelig. Naar Hundrede Tusinde Europæere drage til Orienten, drager neppe En Osterlænder til Europa, og han skulde ikke elske sit Fæderneland, ikke elske det Land, hvorhen han lader sine Been fores tilligemed den sidste Hvid, han har erhvervet, dersom han døer i Udlandet ikke elske det Land, hvilket han, bestod det endog blot af de hede Sand, ikke vil bytte mod det rige Bagdad og det blomstrende Damascus. Han har ingen Eiendom, siger man; han vilde sige det Samme om Europæeren, dersom Lamartine havde for karet ham, naar og hvorledes Eiendommen i Europa blev taget i Beslag af mangen Regjering, under hvilke Forpligtelser imod samme den kan vorde erhvervet, vedligeholdt, overdraget; han som veed, at ingen Sultan tør vove at træde ind i det Jndre af hans Huus, uden hans udtrykkelige Tilladelse, han vilde ikke kunne begribe, hvorledes man kan kalde Sit, hvad der dagligen kan vorde gjennemrodet, spærret og lagt under Beslag. J Orienten nyder man vel Besiddelsen af sin Eiendom under andre Jndskrænkninger, end hos os; men man besidder den dog. – Fra Jndien lige indtil Hjertet af Frankrige have Muhamedanerne beviist, at de have Sands for deres Nations Held, Udbredelse, og Hæder. Nation kaldes her ikke, hvad der har samme Herkomst, ikke engang hvad der bærer samme Ansigtsfarve, langt mindre hvad der beboer det samme Landstrøg, omflydt af to Bække og begrændset af tvende Høie; men det, som den for Alle fælles religiøse Troe, gjør til et mægtigt Heelt. – Og her ville vi anføre en anden, dybere og undtørrelig Kilde til vore feilagtige Domme, ikke blot om Orienten, men ogsaa om Folket. Vi mene: det Forførende, der af Sprogforskjelligheden opstaaer for vor Dom. Vi sige: Keiser, Konge, Huus, Hof, Administration, Statholder, Undersaatter o. s. v. og anvende disse Begreben paa Forholdene i Orienten, der synes at have mere eller mindre Liighed med vore. Ved nærmere Undersøgelse falder Forskjelligheden os i Øinene, og da, i det vi antage vore Forhold som Lov for Verden, forkaste vi de eensbenævnte, som afvigende fra deres og feilfulde. De kunde dømme netop som vi, dersom de vare ligesaa ubillige. – For at bevise, at de nuværende Jndbyggere i Tyrkiet ikke udgjøre noget Folk, siger Lamartine: at Grækere, Arabere, Armeniere, Bulgarer, Jøder, Maroniter, Turkomaner, Druser o. s. v., ikke engang ansee sig selv som eet og samme Folk, uagtet de ere fødte paa samme Jordplet. Dette kommer naturligviis deraf, at de virkeligen heller ikke ere eet og samme Folk, og at Religionens Baand er stærkere, inderligere end det Baand, der binder os til Fødelandet; det er et Baand, som er fastknyttet til Hjertets Jnderste. J mange Europæiske Stater see vi det samme Phænomen i lige Styrke og Varighed. Ligsaa skarpt er i Europa Forskjelligheden i Herkomst indgravet i Staterne. Arabere og Osmanner, begge Sultanen underkastede, ere ikke skarpere adskildte, end Polak og Russer, der begge tjene den samme Keiser end Ungarer og Bøhmer, der begge ere Østerrigere.