Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-02-01
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. de vorder - Fjortende Aargang. No. 9. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brovposterne. Løverdagen den 1 Februari 1817. Svar til Hr. G. N. Toft paa hans Brev i Kjøbenhavns Skilderie No. 3. Tak, min Ven, (med dette Navn har Du selv underskrevet Dig, og Du vil derfor intet have imod, at jeg kalder Dig derved) – tusind Tak for Din hjertelige Nytaarshilsen. Jeg anseer den som et lykkeligt Varsel om mit forestaaende Aar; thi den hører til de behageligere Lykønskninger jeg har modtaget ved Nytaaret, og er med det samme den første Stemme, der offentlig omtaler de to poetiske Bestræbelser, ved hvilke min slumrende Muse er begyndt at vaagne. Du vil manskee forundre Dig over, at jeg har kunnet lade saa lang Tid hengaae uden at besvare Dig. Jeg vil derfor, mødende Dig med Din egen Uforbeholdenhed, tilstaae, at jeg har været lidt i Forlegenhed med Svaret, og betænkt mig længe paa, hvordan jeg skulde indrette det. Spørger Du mig om Aarsagen til denne Forlegenhed og Betænkelighed, saa veed jeg næsten ikke hvad jeg skal svare. Jeg kan ingen anden Grund indsee, end den, at Dit Brev var trykt i en offentlig Tidende, og at følgelig ogsaa mit Svar burde være det. At dette kan have sat mig i Forlegenhed, er maaskee en Særhed hos mig, men jeg kan ikke nægte, at jeg har en besynderlig Frygt for, at nogen tredie Mand skal see mine Breve, saavel dem jeg modtager, som dem jeg skriver. Jfald jeg havde en Kjæreste, som viiste en Veninde, eller og blot en Ven, som viiste en anden Ven mine Breve, vilde den blotte Tanke herom, naar jeg besluttede at skrive til een af dem, gjøre mig det umueligt at fuldføre min Beslutning. Thi et Brev er dog kun bestemt for den Person, hvis Navn staaer paa Convoluten. Man tænker sig, i det man skriver det, hans Personlighed, og ene den. Hvo omgaaes ei enhver af sine Venner paa en eiendommelig Maade og i en eiendommelig Tone, Siger man ikke dette til den ene, og hiint til den anden, eller i det mindste giver den samme Gienstand en forskjellig Jndklædning? Da vil saaledes indsee, hvorledes det allerede bragte mig i nogen Forlegenhed at vide det store Publikum Medlæser af Dit Brev, men hvorledes denne voxede meer og mere, da jeg skulde tænke paa et Svar, saaledes som mit Hjerte vilde give det til Dig, og tillige bestemt til at gives til Priis for det gemene Bedste. Du siger etsteds, at jeg ikke behøver at vise Dit Brev til Nogen. Deraf skulde jeg næsten troe, at det af Vanvare var blevet trykt i Skilderiet. Lettere og inderligere vilde jeg kunne have besvaret det, ifald jeg havde modtaget det skrevet og forseglet, end jeg nu formaaer, da jeg seer det trykt i et offentligt Blad. Dog - hvorom alting er – min Overraskelse blev dog paa denne Maade større, ligesom ogsaa en beslægtet Følelses Yttring dobbelt maatte interessere mig ved sin Offentlighed. Efter at have bevidnet Dig min inderlige Tilfredshed over, at dog i det mindste eet poetisk Gemyt har opfanget mine comiske Guister, maa Du tillade mig, paa den anden Side, at møde Dine Jndvendinger imod mit kort iforveien udgivne romantiske Skuespil, og jeg haaber ved min Besvarelse at vise, Du ikke tog Feil, da Du forudsatte hos mig tilstrækkelig Rolighed til at høre en Mening, afvigende fra min egen, omendskjøndt jeg ikke vil nægte, at jeg rører ved en om Byld, naar jeg omtaler dette Skuespil; thi jeg har en stor Forkjærlighed for det, og ønsker isærdeleshed dette reddet for ethvort Angreb. Det skulde gjøre mig ondt, om min Comedie havde havt nødig at udslette det romantiske Skuespils Brøde; heller ikke troer jeg, at sligt er Mængdens Dom, der nok snarere antager, at jeg har føiet en ny Synd til den, jeg iforveien havde begaaet. Skuespillet Dristig vovet halv er vundet kan, fra hvad Synspunct man end betragter det, aldrig være noget umoralsk Stykke; thi de Feiltrin, som dets Personer begaae, fremstilles ikke til Efterligning. Det er intet Characteerstykke, men et Situationsstykke, hvori Skjebnens lunefulde Spil er Hjulet, som driver hele Maskinen, og hvorved de tilfældige Sammenstød foraarsages. Det kommer her ikke an paa at belønne Dyden og straffe Lasten. Sligt staaer over denne Digtarts Grændser. Den vælger kun et opbrusende Moment i Livet, udrivende det af dets Sammenhæng med Aarsagerne og Følgerne, fornøiet med det blotte Nu, fordi dette er interessant nok ved sig selv. Den er for saa vidt en meget verdslig Digtart, men det er ogsaa tilladt at have verdslige Øjeblikke, og hvi skulde man ei turde glæde sig over en forfriskende Vind, uagtet man ikke veed, hvorfra den kommer, eller hvorhen den gaaer Den flygtige Reisende farer fra Gienstand til Gienstand, modtager det ene udvortes Jndtryk efter det andet, og er fornøiet, naar kun hans Forundring, stedse voxer ved sælsommere og sælsommere Eventyr, omendskjøndt han ikke faaer Tid til at undersøge, om og ethvert nyt Bjerg var frugtbringende, og ethvert nyt menneskeligt Bekjendtskab dydigt og agtværdigt. Meget er behageligt paa en Reise, hvad i Hjemmet vilde være utaaleligt, og en alt for stor Grundighed er Reiselysten tilskade. Saaledes gaaer det ogsaa i den Digtart, vi her betragte. Læseren gjør en Coureerfart fra Situation til Situation. Han maa for alting ikke lade sig standse ved nogenslags Betænkelighed over Veieus Fare. Sligt er kun Bly i Saalerne, og fordærver ham den lette Nydelse. Vel sandt, man maa, for at udholde en saadan Reise, være af en god Helbred, det er: fund. Oversund eller alt for sund kan man ikke være, thi Jdealet lader sig ikke overtræffe, og dog vil jeg troe, at Du har meent hiint ved Dit Udtryk overfrisk eller alt for frisk, thi denne Talemaade har vel ikke noget at bestille med Hovedpersonen i mit Stykke, hvem du kaldet en poetisk Laps, et Udtryk, hvoraf jeg slet ikke veed hvad jeg skal gjøre. J Begyndelsen, forstaaer man det ikke, men betragter det som en Contradictio in adjecto, da Foreningen mellem Poeste og Lapserie ikke er tænkelig. Siden indseer man, at en poetisk Laps dog ei er et saa ganske meningsløst Udtryk, man kunde derved forstaae en Laps, anstrøget med en poetisk Fernis, eller maaskee blot en Laps, som brugte poetiske Talemaader. Uden at tale om, at dette, strængt taget, dog ogsaa er en Modsigelse, fordi enhver poetisk Kjole ophører at være poetisk, naar den ikke bedækker et poetisk Hjerte, maa jeg anmærke, at hvis alligevel dette har været Din Mening, saa begriber jeg ikke, med hvilke Øine Du har læst Stykket, thi Don Fernando, hvad Feil han ogsaa besidder, er vistnok aldeles det modsatte af en Laps, og har ikke en eneste af de Egenskaber, som dertil udfordres. Da jeg nu ikke kan lide, at man gjor endog den værste Synder Uret, og det ovenikjøbet er min Pligt at skaffe min fornærmede Søn Satisfaction, saa vil jeg i den Characteer, Du har givet ham, lade de to første Ord staae, og blot udslette Uqvemsordet, istedet for hvilket jeg da overlader til Dig selv at sætte et andet Udtryk, der ikke staaer i Modsigelse med Epithetet. Endvidere er Du misfornøiet med Udfaldet af mit Stykke, og paastaaer, at det ikke opløser Dissonantserne, eller efterlader et reent Jndtryk Jeg troer, tvertimod, at det opfylder begge disse Fordringer for enhver, der seer paa Tonen, og Stilen, og paa Handlingen tillige, for saa vidt denne ei gjør større Pretension paa Eenhed, end den, hvormed en glødende Livslyst kan være tilfreds. Desuden kan jo Katastrophen af et Skuespil være tilfredsstillende for dets Tilskuere, uden at være det for enhver af dets Personer. Og dog veed jeg ikke, hvorledes Tilfældet skulde bære sig fornuftigere ad ved Enden af mit Skuespil, end det har gjort. Hvad kan et Fruentimmer, tvungen til en Mand, hun ikke elsker, ønske sig bedre, end at faae Leilighed til at skilles ved ham, Og har ikke en saadan Mand fortjent at narres og ydmyges, Du har derfor Uret, naar Du siger, at et ungt Ægtepars mulige Fremtids Lykke tilintetgjøres; thi en saadan tiltvungen Lykke kan, eller i det mindste bør betragtes som umulig, og at fremstille det anderledes, det vilde jeg have anseet for umoralsk. Heller ikke faaer Don Fernand i en Haandevending Tilgivelse af sin troløst forladte Pige; thi en oprigtig Fortrydelse berettiger meer end alt andet til Tilgivelse, og skeer ikke i en Haandevending, fordi den finder Sted i et Skuespil, som i virkelig Tid kun udfylder to til tre Timer. Endelig er det lige saa urigtigt, at Stykket ender i Fryd og Gammen. Det eender med en Bestræbelse hos alle Personer efter at glemme hvad der er foregaaet; og den sandselige Fernando tager endog Musiken tilhielp, for ved den at over døve de vaagnende Erindringer. Hvis dette kan kaldes umoralsk, eller hvis jeg kan siges at have opmuntret til Lasten, idet jeg lod Letsindigheden, faae et heldigere Udfald, end den kunde vente sig, da veed jeg sandelig ikke, hvad Skudsmaal man vil give den fra Arilds Tid brugte, næsten reent opslidte, og dog stedse yndede Commødieform, ifølge hvilken Elskeren, tildeels ved sin Tjeners Hielp, bedrager sine Forældre for deres Penge, og sine tilkommende Svigerforældre for deres Datter. Hvo vilde dog ikke skamme sig ved at sige, at Plautus, Moliere og Holberg havde opmuntret til Tyverie, Bedragerie, Foragt for Alderdom og nærmeste Forbindelser, Nei, man nyder deres Skuespil med desstørre Fornøielse, jo fortræffeligere Charactererne, Jntriguen og Dialogen ere, kun lidet bekymrende sig om deres moralske Tendents. Men naar man kan oversee den lave Egennytte med alle dens grovere Feil, hvilke hine fremstille, hvorfor skriger man da saa forfærdelig over, at jog skildrede den poetiske Letsindighed, der, med alle sine Feil, dog nægtelig har sin elskværdige Side, Men uagtet det ikke er fra Moralens Synspunkt man bør betragte mit romantiske Skuespil, maa jeg dog anføre een Omstændighed, der, som jeg troer, giør, at Stykket langt fra at være det modsatte, bliver i høieste Grad moralsk, og det er Rosauras Characteer. Fra Begyndelsen, til Enden følger hun sin troløse Elsker, og udsletter ved sin store Troskab ethvert ubehageligt Jndtryk, som hans Letsindighed kunde efterlade sig. Han seer hende, taler med hende, og aner ei, at det er hende. Saaledes følges den Lastefulde overalt af sin gode Engel i ukjendelig Skikkelse. Det er hans Samvittighed, der slumrende hos ham selv, lever i et andet Væsen, og stedse advarer ham, og stedse formilder hans onde Gierninger. Tilsidst giver han den et næsten dødeligt Saar, men ogsaa her er han forblindet af det jordiske Mørke, og veed ikke, hvem han saarer; men nu aabnes hans Øine; Fortrydelsen indfinder sig, og med den er ogsaa den evige Naade tilstede. For denne Forestilling er Digtet en Hieroglyph. Hvo der har trængt lidet nøiere indi Compositionen, er dog vel overbeviist om, at det er meer end Tilfælde, naar der fra Begyndelsen, til Midten, uden Undtagelse, efter enhver Scene, hvori Fernando forekommer, umiddelbar følger en anden, hvori Rosaura fremtræder, altsaa en stedse fortsat Kontrast imellem Flygtigheden og Troskaben. J Midten træffe de sammen, for stærkere at rives fra hinanden. Mod Slutningen komme de i nærmere Collision, og bringe saaledes Kontrasten endnu synligere for Øie, indtil denne, hurtigere og hurtigere afvexlende, ender med en stor Explosion, Rosauras formeentlige Drab. Det er her en simpel poetisk Retfærdighed, at Rosaura ved sit uskyldige Blod udsletter sin Elskedes Brøde, da hun selv intet har at bebreide sig; thi at hun forlader sin Fader og sine Søskende, er ei allene ingen Synd for hende, hvem Kjærlighed er det høieste, men endog Pligt, da hun har Characteer nok til at udføre en slig Jder, som den at redde sin Elskedes udødelige Sjæl fra Fordærvelsens Afgrund; og at dette er hendes Hensigt, derpaa kan vel ingen tvivle, som erindrer hendes Monolog, paa Balconen, hvor hun blandt andet siger: Maaskee det lykkes, ærligt vil jeg stræbe. Han gik, jeg følger efter, Jeg Fristerslangen bræbe Vil i hans Barm, og kysse reen hans Læbe. At jeg saa længe har opholdt mig ved denne Gjenstand, som Du kun løseligen har berørt, kommer deels deraf, at Din Berøring, omendskjøndt løselig, dog er stærk i sine Udtryk, deels af de mange skiæve og eensidige Domme, hvilke jeg fra alle Sider maa døie, og som maaskee kunde indbilde sig at have fundet en Slags Stytte i Dine Yttringer. Jmidlertid er det dog vel mueligt, at hvad jeg her har sagt, ikke er tilstrækkelig overbevisende hverken for Dig eller andre. Thi det er mig ikke saa let, og heller ikke saa behageligt at skrive en Apologie for min Følelse, som at digte hvad denne indgiver mig. Dog maaskee gives der mig engang Anledning til at udvikle tydeligere hvad jeg mener, og jeg nærer derfor det bedste Haab om at vore Anskuelser asaa i denne Henseende vil komme til at enes. Til Slutning maa jeg tilføie, at Din astrologiske Hypothese, at vi skulde have kjendt hverandre adskillige Aar førend vi bleve fødte, er saalangt fra at finde nogen Modstander i mig, at jeg tvertimod undrer mig over, hvorledes Du har kunne tage en saa tilfældig Anstødsteen i Betragtning, som Publikums maaskee forskjellige Vurdering af vor poetiske Debun; thi denne Jndvending er for ubetydelig til at veie op mod ellers antagelige Grunde. Tilsidst kommer det dog kuns an paa Enhvers poetiske Samvittighed, hvori han, bedre end andre kan sige ham det, med sig selv føler hvad han er, og hvad han ikke er. Til denne behøver jeg da vel ikke at henvise Dig, der synes at have den i en saadan Grad, at det skulde være besynderligt, om den ikke tilhviskede Dig noget godt. Altsaa Farvel for denne Gang, jeg siger for denne Gang; thi jeg haaber, at vor første giensidige Meddelelse ikke skal forblive den sidste Kjøbenhavn d. 26 Januar 1817. J. L. Heiberg.