Aalborg Stiftstidende, 1836-08-08
En af Fyens dueligste Forstmænd, Hr. Skovrider Oppermann paa Brahetrolleborg, har i disse Dage udgivet et lille Skrift, betitlet Nogle bemærkninger og Forholdet mellem Skovens Tilvært og vor Rentefod, samt om Skov brug i Almindelighed. Med Grundighed og Klarhed, bygget paa 30 Aars Erfaring, har den ærede Forfatter behandlet det for enhver Skoveler saa almeenvigtige Emne, hvor mange Procent Skoven voxer om Aaret. Skriftet indeholder desuden en meget interessant Beretning om nogle af Fyens vigtigste Skove, nemlig de brahetrolleborgske. Aarhuus Cathedralskole eier, næst Odense Skole det største Skolebibliothek i Danmark. For 60 Aar siden existerede den slet ikke. Det grundlagdes ved en Gave af Kong Christian den Syvende af 3000 Rd. Ved Udgangen af 1833. bestod Bibliotheket af 4260 Bind. Skolens Jndtægter udgjorde i 18349385 Rd. Horsens Skole havde derimod neppe den halve Indtægt. Sidstnævnte har kun Tiende af 2 Sogne, Førstnævnte af 27. Aarhuus Skole har en Capitalformue af over 20,000 Rd.; Horsens Skole kun circa 700 Rd. Derimod har Horsens Skole en meget betydelig Stipendiefond. (Slutning af den kgl. Commissarius's Tale.) "Hvad mig selv angaaer, da har jeg kun Tak, den reeneste, dybt følte Tak at yde Dem, mine høitagtede Medborgere, for al den hjertelige Godhed, som De lige fra den Tid, da vi her først traadte sammen, og indtil dette Skilsmissens Øieblik have viist mig. Hele Forsamlingen og hver Enkelt af dens Medlemmer har Krav paa min taknemmelige Erindring. Men i Særdeleshed bringer jeg min Tak til den Hædersmand, der her, ligesom i Roeskilde, efter Forsamlingens Valg har ledet dens Forhandlinger. Denne Mands Valg til Formand for begge de første raadgivende Forsamlinger i Danmark, vil udgjøre et af de ærefuldeste Træk i disse Forsamlingers Historie. Man seer her en mærkelig Forening af dyb videnskabelig Forskning i Faa, som synes at ligge fjernet fra det statsborgerlige Liv, og practisk Brugbarhed i en af de meest betydende Stillinger for det statsborgerlige Livs Udvikling. Men man finder tillige fra den anden Side en lige saa sjelden reen og beskeden Erkiendelse afdet Fortrin, som den udmærkede videnskabelige Dygtighed giver den, som dermed forener det rette practiske Blik ikke mindre skjønt og ikke mindre mærkeligt er det, hvorledes Folket Udvalgte kappedes om at udkaare en af de Faa, der skyldte Kongens Naade og Tillid sin Plads i Forsamlingen. Da denne Mand, efter at han hæderlig og til almindelig Tilfredshed havde udført sit Kald i Roeskilde, ogsaa valgtes af denne ærede Forsamling, saa kom endnu et nyt skjønt Træk til dem, som det første Valg førte med sig. Det var ingen af de Jyllands bedste Sønner, der udgjøre denne Forsamling, om at gjøre, at see een af sine nærme ste Landsmænd paa denne Post; de troede ikke, at en dygtig og retsinding Mand fra den øvrige Deel af Riget fortjente mindre Tillid end om han havde sit Hjem i Jylland; ei heller ansaae man det for en Æressag, at Pladsen skulde beklædes af en Jyde. Den øvede og prøvede Dygtighed gik Forsamlingens Medlemmer over Alt, og langtfra at Nogen af de mange Mænd, som formedelst Jndsigter og betydende Stilling kunde have ventet at Valg vilde have faldet paa dem, attraaede denne Post, forenedes hver føler, hvormeget det skyldes vor fortræffelige PræsidentsSkarpsindighed, hans varme Jver for en heldig og hæderlig Fuldbyrdelse af Forsamlingens Kald, hans utrættelige Flid, deri Forbindelse med hans lette og skarpe Blik har sat ham i Stand til at trænge dybt ind i enhver Sag, hans Caracteer fasthed og strænge Agtelse for Lov og Orden, forenet med Blidhed og inderlig Velvillie. Hvad der saaledes giver ham Krav paa Forsamlingens Tak, giver ham et ikke mindre Krav paa min; thi hvem kunde det ligge meere paa Hjerte, at Forretnintilgerne havde hiin raske, faste, regelmæssige Gang? Men ogsaa ti vil det stedse høre til de skjønneste Erindringer, jeg bringer tilbage fra de Forhold, hvori jeg nu i 9 Maaneder har levet, at en saa reen og ædel Caracteer som den, jeg længe har æret i denne Mand, mere og meere har udfoldet sig for mine Øine, og at jeg har bevaret det Venskab, som han alt forhen værdigede mig. Vi kunne ofte om denne eller hiin Gienstand have havt forskjellige Mening; men jeg troer at kunne sige med Sandhed og jeg siger det med Glæde og Stolthed, at vi dog have en eet Sind, at vi ere forenede i fælles levende Jver for at den nye Jnstitution maa udvikle sig med Kraft og Dygtighed, men ogsaa med Rolighed og Sindiged, med Ærbødighed for Konge 3 og Forfatning, med tilbørligt Hensyn til Alles lovlige Rettigheder og under stræng Jagttagelse af de Regler, hvortil Loven, har bundet dens Virksomhed. Ogsaa Forsamlingens ædle Vicepræsident fortjener min varmeste Tak. Længe var han mig bekjendt som en af Landets tilforladeligste og dueligste Embedsmænd, men vi vare dog næsten uden personligt Forhold til hin tanden, indtil Kongen i Aaret 1832 kaldte ham blandt de Mænd, der skulde raadslaae om den Lov, hvorpaa den Jnstitution, i hvis Tjeneste vi her have staaet, blev grundfæstet. Her lærte et jeg ret tilfulde at kjende hans rene og retsindige Villie, hans Jndsigt og hans sjeldne Beskedenhed; disse Egenskaber have og der yderligere aabenbaret sig. Har han end kun enkelte Gange indtaget Forsædet her i Forsamlingen, og har end hans store Beskedenhed udelukket Forsamlingen fra at høre ham saa ofte som det havde været at ønske, saa har han dog ved sine grundige og omhyggelige Arbeider i de flere Committeer, hvoraf han har været Medlem, gjort sig særdeles fortjent af Forsamlingen og derved ogsaa af mig. Men han har tillige givet mig mange Beviser paa Venskab og Velville, som altid ville leve i min taknemlige Erindring. Ogsaa vender min Tak sig til den høit, agtede Mand, som Kongen har givet mig til Medhjælper i nogle af de vigtigste og meest forviklede Sager, som her have været til Forhandling. Hvormeget han ved sin omfattende Sagkundskab og sit klare Foredrag har virket til at oplyse disse vanskelige Sager, vil vist hele Forsamlingen erkjende. Saavel Værdien af den Hjælp, han har ydet mig, som det inderlige Venskab han ellers i ethvert Forhold har viist mig, veed jeg at paaskjønne med et taknemligt Hjerte. Ogsaa de agtede Mænd, som Forsamlingen har bestemt til at udarbeide de offentlige Meddelelser om dens Virken, saavelsom de ærede Secretairer, bringer jeg min Tak baade for den Virksomhed og Dygtighed, hvormed de have udført de dem overdragne besværlige og ikke uvigtige Forretninger, og for den personlige Velvillie, hvormed de stedse ere komne mig i Møde. Nu til Slutningen vilde jeg atter vende min Tak til den hele Forsamling. Men i dette Øieblik, da jeg har fuldbragt det store og ansvarfulde Ærinde, som jeg vel, fordi min ædle Konges Villie gjorde mig det til Pligt, villigen, men dog ikke uden lønlig Frygt og Bekymring, overtog mig, er min hele Siæl opløst i Følelse af Taknemlig: hed, den dybeste, varmeste Taknemlighed. Først og fremmest stiger Taksigelsen op til ham, uden hvis Bistand intet Menneske formaaer noget, mod ham, der har styrket mig i min Svaghed og styret Alt omkring mig saaledes, at jeg, idet jeg træder tilbage, tør vente at have vedligeholdt og befæstet min dyrebare i Konges Naade og mine elskede Medborgeres Velvillie, og at jeg stedse med Tilfredshed vil kunne skue tilbage paa den indholdsrige Deel af mit Liv. Men ogsaa er min Siæl fuld afsk Taknemlighed mod Alle, der ved deres gode Villie saavel modden Sag, hvorfor jeg har arbeidet, som mod min Person, have hiulpet mig frem paa Veien til Maalet, og hertil hører den hele Kreds, hvorfra jeg nu snart skal skilles, men som ofte vil træde tilbage i min Erindring. Læben mangler Ord til at udtrykke hvad der i dette Øieblik gjennemstrømmer mit hele Væsen. Men hvad Læben ei formaaer at fremstamme, det samlet sig i Siælens dybe Grund til en stille inderlig Bøn om Himlens bedste Velsignelse over Alt, hvad der er virket og arbeidet i det store fædrelandske Anliggende, der her har forenet os, saa at det maa blive til Glæde for den kjærlige Landsfader og til Held for den Slægt som nu er, saavelsom for den der skal komme.