Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-05-03
Den anden Anmærkning er, at der ere Grunde, af hvilke man maa troe, at Jødernes Philosophie var den samme, som alle øvrige Folkeslags, og at Jøderne følgelig maae regnes med til de gamle Folkeslag, om hvis Philosophie Talen er her. Aristobulus siger (4). At det, som de Gamle sagde om Naturen, det samme siges endnu af Philosopher uden for Grækenland, af Braminerne i Jndien, og af de saa kaldte Jøder i Syrien. Vilde man indvende derimod, at Jøderne tilbade kun en eneste Gud; men de øvrige Folkeslag tilbade derimod, foruden en eneste øverste Gud, tillige utallige hinanden underordnede Guder; da er dette vel sandt, men (1) Viisd. c. 13. v. 9. (2) I. 3, 5, 6. 8. (3) Deipnos. J. H. c. 15. (4) Cyrill. Alex. I. det er tillige sandt, at Jøderne havde Engle, Erkeengle, og forskiellige hinanden underordnede himmelske Magter, hvilke vare, paa Benævnelsen og Dyrkelsen nær, omtrent det samme, som de øvrige Folkeslags hinanden underordnede Guder. Hertil kommer, at, naar man betragter med Opmærksomhed den indvendige Indretning af Jødernes Tabernakel og Tempel, den ypperste Præstes hele Paaklædning, alle Apparater til deres udvortes Gudsdyrkelse, store Høitider, og de Dyr, som de offrede og sammenligner alt dette med de øvrige Folkeslags Philosophie, Astrologie, og med Dyrene i Dyrekredsen; da maa man troe Josephus, naar han siger (1), at i alt dette forestilles paa nogen Maade Tingenes Natur i Universet. Dersom man endelig efterseer den græske Oversættelse af det gamle Testamente, og denne Oversættelse maa vel ansees, som rigtig, da saa mange Steder ere Ord til andet anførte af den i det nye Testamente, da vil man finde utallige Steder, i hvilke det selv samme siges, som er sagt og lært af de øvrige Folkeslags Philosopher. Som Beviis for, at dette er sandt, vil jeg anføre tvende mærkelige Steder, som angaae Menneskets Siel. Moses siger (2). Adam - avlede 24ræ ryvidsær ævn, næt nære ry erovæ ævr. - Seth. Plotin siger (3) enhver Jdee er det samme som Sind, mens: og Porphyr siger (4); det fuldkomne Sind, mens, er Mennesket selv, hvis Billede enhver af os er. Disse Steder, saavel det hos Moses, som de af Plotin og Porphyr, tillægge Mennesket et fuldkomment Sind, mentem, det er Fornuft, som er reen, fordi den er frie for al Materie og ophøiet over den, og de erklære denne rene Fornuft at være det egentlige, skiønt usynlige Menneske, og Legemet at være kun et billede af dette Menneske, hvilket ogsaa er viist udførligt i Kiøbenhavns Skilderie (6). Det andet Beviis er Salomos Ord (6). Den Vises Hierte er til hans Høire, og Daa(1) ant. Ind. I. 3. c. 8. (2) Gen. 5. J. (3) Enn. 5. I. 9. c. S. p. 561. (4) ap. Stob. Serm. 121, p. 186. (5) Nr. 38-1827. (6) Eccles. c. 10. V. 2. rens til hans Venstre. Svidas siger (1) : de Gamle kaldte det til Venstre taabeligt; men det til Høire kaldte de fornuftigt. Oprindelsen til dette Ordsprog, som sees heraf at have været i Brug hos andre Folkeslag, som hos Jøderne, finde vi i de Gamles Philosophie. Plato siger (2),at Sielen, som er dannet af Elementerne (nemlig ætheriske) er deelt i tvende sammenhængende Kredse; af hvilke den ene inden i Legemet er deelt i sex Dele, og ligger til venstre i Legemet; men den anden om Høire. Den, som er udeelt og een, er af den Natur, som er altid den samme, den anden, som er deelt, er af en Natur, som er anderledes. Det kan ikke paatvivles, at dette Begreb, som de Gamle havde om Sielen, er Oprindelsen til hiint Ordsprog; thi Proklussiger (3), efter Pythagoræernes Mening var det, som er af den Natur, som er altid den samme, lige med det til Høire, men det, som er af en Natur, som er anderledes, lige med det til Venstre. Dette Sted siger os da, at det til Høire, er af samme Natur, som Sielens ydre Kreds; men det til Venstre af samme Natur, som Sielens indre Kreds. Hermias, i Anledning af, at Sokrates fandt, at Phædrus havde noget ved venstre Side under sine Klæder, siger (4) det til Venstre tilkiendegiver, at slig Talekunst (Phædrus holdt Lysti Tale skiult ved den venstre Side under Klæderne) angaaer det, som er i Sielen det slettere, og er ikke af det, som er den fornuftige Siels rene og høieste, det er, ikke af Sindet, mento. Dette siger Hermias, fordi Sielens indre Kreds til Venstre er lidenskabelig; dens ydre Kreds til Høire derimod Fornuft, ratis. Denne Forklaring af det til Høire og Venstre stemmer aldeles overeens med Platos egne Ord i Phædro (6), hvor han siger, at Sielen, betragtet som et Heelt, naar den deeltes, da fandt han i den Deel tilVenstre en ond Cros; men i den til Høire fandt han en guddommelig Eros, som vel havde samme ad (1) in oc gen. (2) Diog. Lart. I. 3. 67. 68. (3) in Tim. I. 5. p. 344. (4) in Phædr. Plat. p. 72. (5) in Phædr. c. 49. p. 43. ed. Ast. Navn, som den anden, men fører til Henrykkelse, og er Aarsag for os til det største Gode. Af dette Sted sees aabenbar, at hiint Ordsprog, havde sin Oprindelse i de Gamles Begreb om Sielen. Tillige sees deraf, at de Gamle havde en dobbelt Cros eller amor, en sandselig ond, en guddommelig god.