Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-08-27
Blandede Efterretninger. J den Norske Rigstidende af 17de August læses følgende Linier, fremsagte paa Skuepladsen, i Bergen, i Anledning af Biskop Johan Nordahl Bruns Begravelse den 6te August. En Susen mellem Klippens Graner drog, Og hule Suk, og underlige Stemmer, Som Varsler om, at Dødens Engel slog, En Mand, hvis Fald det hele Land fornemmer. Saa segne, gamle Norge, dine Helte henMed dem din fordums Kraft, din Aand hensvinder Mens Dværgeslægten voxer op igien Og hopper, legende, om stolte Minder. O! let din tunge Barm, fortæl dit Savn! (Et Slør drages tilside.) Hal - elskte Aasyn, længe kjendte Navn, Navn, som skal høit i Rygtets Tempel hænge, Ja, præges dybt i Klippevæg med Staal. Ei Døgnets Aand det skal forkrænge, Mens Saga har sit gamle Tungemaal. Stolt Trøndelagen Ham sin Hæder nævner; Og i dens Dale lød hans første Qvad. Ved Nide=Elvens Bred Han vandred glad, Der spirede i Friheds Skjød de Ævner, Sam længe har fortryllet Dan og Nor. Najaden i det unge Øie skued, Med Spaadoms Ord, hun saae den Jld, som lud, Som skjøn Du er, saa skal Du vorde stor Der, om i Phantasiens Egne svæver Hans unge Aand, begjærlig, fyrrig, vild; Men kraftigst Næring vælger Ungdoms Jld, Og Melpommenes Dolk han dristig hæver. Saa varm han lokkes let af Sydens Glød, Og smelter ved Zarines Elskovs-Klage; Men Nordens Liv, snart kalder ham tilbage Til herligen at tolke Einars Død. Da treen en Guddom frem, og Haanden rakte Til Ynglingen. Dens hulde Majestæt Og Gang og Sprog forlyndte høie Æt, Og første Øiekast hans Tillid vakte. Fra dette Nu og til din sidste Dag, - Saa talte den - dit Liv skal mig tilhøre, "Jeg dig til Roes, til Hæder dig vil føre, Til Menneskers og Himlens Velbehag. Seel straalende, den ligger for det Øie "Din Fremtids Bane - og drag vældig udTil Kamp for mig, for Sandhed og for Gud, Fra Jordens Phantasier til den Høie, Opløft din Aand og himmelsk Jld nedhent! Tal Mod og Haab i den Betrængtes Hjerte, "Og Trøst i Nød og Lægedom i Smerte, Led Mørkets Søn til Lyset, som er tændt "Din Høst skal skjøn og rig og herlig være, Og stor din Løn, med mig at deele Ære. Saa lød Religionens Tale, og dens Haan Berørte Ham. Veltalenhed udstrømte I Ambra-Duft; - sit Væger Svada tømte; En ukjendt Jld i jennemføer hans Aand. Ja, du - gjentog han - skal min Guddom være; At tjene dig, mig vorde Løn og Ære! Han vied den sit lykkelige Liv Og Sang blev kun hans ædle Tidsfordriv. Naar stundom da han rørte Harpens Strænge, Vid, Ynde fra den rige Aare flød; Thi kun den Sang er reen og klar og sød, Hvis Toner fra det fulde Hjerte trænge. For talte dette Øie Glædens Sprog, Nu Mørke det og Dødens Nat indhyller. Ei meer dit vennehulde Smiil fortryller, Hvormed Du alle Hjerter til Dig drog. Taus er den Læbe, som forstod at male Saa levende, og pryde Sandheds Tale. Kold, livløs er den ædle Barm, Som slog for Venskab, Plict og Fædreland saa varm. Farvel, trofaste, ædle, kjekke Søn, Tak for hver Gang Du hæved dristig Stemme, Som Tolk for mig. - Hist skal Du klart fornemme Min sanddrue Ros, som mere værdig Løn, End alt der Gøgel, Høihed kalder Ære, Som qvæler Kraften og den sande Ære. Saa Moder Norge fra sin Granelund, Tilraaber Dig ved unge Datters Mund. Og, sidste Afskedstak, dit Støv modtage Fra denne Norges gamle Klippestad. Den saae Dig blomstrende og ung og glad; Den saae din hæderkronte Alders Dage. Den har dit Støv - ja meer - din Aand den har J mangt et fromt, andægtigt Hjerte præget, Som ved dit Ord blev glædet, trøstet, qvæget, Som tænker Dig og mindes hvad Du var. Da Uldmarkedet i Lewis i f. M. var tilende, meddeelte, i en Forsamling af Stadens Jndbyggere. og Landmænd, Præsidenten, Lord Shefield, Efterretninger, angaaende Uldens Avling og Forbrug d' Engelland, hvoraf det Væsentlige var følgende: Den finere Ulds Avling har gjort betydelige Fremskridt, men dens Priis er, formedelst den overdrevne Jndførelse af fremmed Uld, betydeligen sjunken.