Berlingske Tidende, 1834-05-03
Den meget omtalede Petition fra en Deel af Senatet paa Universitetet i Cambringe har naturligviis vakt stor Opsigt saavel der, som i Oxford, og sandsynligen vil inden faa Dages Forløb indkomme Petitioner til Parlamentet fra begge Universiteterne, med langt talrigere Underskrifter, imod Ronconformisternes Optagelse. Saameget man end maa beklage denne Meningsforskjellighed, angaaende et saadant Punkt, hos disse lærde Samfund, saa havde man, ifølge Tingenes Løb, ei Grund til at vente Andet, og det er i det Mindste Glædeligt, at, uagtet efter Manges prange Anskuelse, selv et religiøst Princip herved krænkes (?), har denne Meningsforskjellighed dog ikke adskilt Gemytterne og (som En af Professorerne ved Universitetet i Cambringe, der selv er stemt imod den forlangte Concession, forsikkrer os) intet Øjeblik forstyrret eller svækket Medlemmernes personlige Agtelse for hverandre. – Angaaende Haandværker-Associationerne kunde der siges saare Meget. Hine sex Medlemmers Domfældelse, og virkelige Deportation synes at have gjort Associationerne endnu mere dristige; de forsamles hyppigere og talrigere, og saavel i disse Forsamlinger som i deres Tidsskrifter føre deres Høy dinge et Sprog, der i forrige Tider vilde have bragt hele Nationen, i Oprør. Desuden ere de blevne virksommere, thi næsten fra alle Steder erfarer man: at Afsendinge fra London, Birmingham Manchester, Glasgow o. s. v. have viist sig hist og og her, og havde med mere eller mindre Held dannet nye Associationer. Her have de, i de sidste 4 til 5 Uger, gjort sig til Regel, at have en Begravelse hver Søndag, hvorpaa der naturligviis ikke kan være Mangel i denne uhyre Stad. De udgjøre da altid et Tog af adskillige Tusinder, som, forsynede med allehaande Mærke tegn, stille, roelige og alvorlige, Otte i hver Række, skride frem Arm i Arm og paa denne Maade ofte indtage en Strækning af meer end en halv Miils Vei. Det Frækkeste herved er, at de aldrig gaae af Veien for Nogen, men lade ved Folk med lange Staver gjøre Plads imellem Heste og Vogne. Vel have adskillige Associationer siden hiin Domfældelse ladet al Eedsaflæggelse fare; men at Jngen skal udlægge dette som Frygt hos dem eller Agtelse for Loven, har et af deres Hovedorganer (The Trades Unions Magazine) erklæret, at det er skeet af den Grund, at Eedsaflæggelserne ere befundne utilstrækkelige – til at gjøre Hemmeligheden hellig for svage og troeløse Medlemmer, Formedelst dette Træk føle alle velhavende Classer mere Uroe, end Bevægelserne iblandt den lavere Almue ellers pleiede at opvække hos os. Desuagtet ere hidtil de blot lidet velunderrettede Jndividuer af den Mening, at man maa gjøre nye Love for at hindre slige Associationer; at man blot saameget mueligt skal forekomme enhver Voldsomhed af Associationerne, og der, hvor saadanne ikke kunne forhindres, med den største Strænghed straffe enhver Forstyrrelse af den offentlige Rolighed, enhver Mishandling af enkelte Personer. Herved og ved den nødvendige Svækkelse af Unionernes Midler haabe de: at Associationerne snart ville synke sammen i og ved sig selv. Vi haabe ogsaa, at hiin Sejer, som den gode Sag nyeligen har tilkæmpet sig i Lyon, om samme end har kostet nok saa store Offere, vil tjene til Advarsel for vore Arbeidere. – Dissenterne vedblive endnu at holde Forsamlinger, for at tvinge Parlamentet til større Eftergivenhed imod dem, end Regjeringen hidtil har viist Lyst til. Herved synes de imidlertid at overskride saavel billighedens som Klogskabens Grændser, i det de paa den ene Side bevirke: at mange af deres Sags bedste Venner falde fra, og paa den anden Side vække Kirkens slumrende Kraft, hvilken de til Slutningen maaskee dog ville finde mægtigere, end Ronconformisterne nu drømme om. Saameget er vist, at de have ligesaa liden Grund til at haabe Kirkens Adskillelse fra Staten, som O'Connell til at vente Jrlands Adskillelse fra Storbritannien, om endog adskillige protestantiske Zeloter, opbragte over Regjeringens Upartiskhed (der ei længere vil tillade dem, som frivillig Milits at undertrykke Catholikerne), true at forene deres Stammer med O'Connell og hans Pøbel.