Berlingske Tidende, 1836-07-13
London, den 5te Juli. – Førend Lord Mahoni Underhusets Møde i Gaar gjorde Forsøget paa, af den irske Kirkebill at bortskaffe den, for Toryerne saa ubehagelige Appropriations-Clausul, gav Sir George Sinclair et Beviis paa, hvor svage Toryerne maae føle sig i deres nuværende Stilling, derved at han tog sin Tilflugt til den Beskyldning, at Ministrene bragte den af Lorderne saa tit forkastede Kirkebill igjen paa Bane netop mod Slutningen af Sessionen, skjøndt de vel vidste, at den ikke kunde passere Lordernes Huus, kun for derved at vedligeholde deres Jndflydelse hos Folket, og tillige deres egne Pladse, hvilke sidste nu vare saa meget fordeelagtigere, siden saa mange Biskopsæder vare ledige og Ministrene derfor uden synderlig Umage kunde drage Omsorg for deres særdeles Tilhængere. Slige Argumenter – udbryde Journalerne - vover man at frembringe, ligesom om Jrlands Besværinger hørte til en Fabel og det derfor var aldeles overflødigt at høre paa dem. Heller ikke vare de Argumenter, med hvilke Lord Mahon søgte at forsvare sit Amendement, angaaende Appropriations-Clausulens Forkastelse, af nogen Vægt. Han meente, at man aldrig havde fremført Andet mod den herskende Kirke i Jrland, end at dens Medlemmer, der vare nedsjunkne i Jndolents og Fordærvelse, ej vare værdige til den samme Beskyttelse, som Clerus af den herskende Kirke i England, og at der fandt et altfor stort Misforhold Sted mellem Jndtægterne, som hiin Kirkes Geistlighed nyder, og Antallet af de, dens Varetægt undergivne Protestanter, naar man nemlig vilde sammenligne disse sidste med Antallet af Catholikkerne, Folkets Majoritet, for hvis Kirke slet intet gjøres Lord Mahon paastod nu, – dog uden at omtale den Omstændighed, at en stor Deel af den irske Geistlighed fortærer sine Jndtægter i Udlandet og næsten aldrig kommer til Jrland – at der gaves ingen frommere og meere exemplarisk Clerus, end den herskende Kirkes Geistlighed i Jrland; og hvad det andet Punkt angik, Misforholdet mellem Protestanternes og Catholikkernes Antal, saa var dette rigtignok en Anomali, men intet Misbrug, og han indsaae ikke, hvorledes man ved Appropriations-Clausulen vil jevne denne Anomali, da Kirkens Jndtægter kun ere tilstrækkelige til den irske protestantiske Geistligheds anstændige Underholdning. – Hr. Poulter bekæmpede derimod den Paastand af Torierne, at Kirkens Gods ved Appropriations-Clausulen underkastedes en ulovmæssig Anvendelse, og erklærede sig mod en Ligestillen af Kirkegodset med Privates Gods, hvilken Ligestillen er blevet forsvaret af Torterne, for derved at godtgjøre Kirkegodsets Uangribelighed. Kirkens Gods - sagde han – er kun forhaanden, for at kunne anvendes til Statens Bedste, og ikke som Privates Eiendom til private Øjemeed. Ligesaa afgjort erklærede han sig mod Toriernes Sædvane, at betegne enhver foreslaaet Forbedring som en Concession. Hvis Ordet Concession nemlig overhovedet betydede noget, saa indbefattede det Begrebet om en given Slip paa Grundsætninger; men derom kunde ikke være Tale, naar der handledes om at beslutte Forbedringer, som Folkets Ønske trængende krævede; thi at indlade sig paa dette Ønske, var intet andet end en ganske simpel Act af Retfærdighed mod det hele Folk. – De Herrer Plumptre og Tenent talte mod Appropriations-Clausulen. Den sidste vilde vide, at Hengivenheden for sammes Princip lidt efter lidt tabte sig blandt Folket. Man indsaae, vedblev han – at Principet kun var blevet benyttet til at fremføre Ministeriet Peels Fald og det nuværende Ministeriums Ophøielse. Jfølge hans Anskuelse, skulde man nu saameget mere give Slip paa Clausulen, som den kun bidrog til at forhindre Jrlands Beroligelse, ligesom ogsaa den Omstændighed, at man holdt urokkeligt fast ved samme, var den eneste Grund til, at billens øvrige Dele ikke bleve antagne af Torverne, hvorfor altsaa de stakkels Tiende pligtige i Jrland ikke kunde komme til Nydelsen af den Nedsættelse, som Billen bestemmer med Hensyn til Tienden, og mod hvilken intet Parti for Øjeblikket havde noget at indvende.