Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1844-08-24
Efter Oplæsningen tilføiede Referenten: At vore Forhold til Hertugdommene ere af en saa usalig Beskaffenhed, at der snart maa gjøres noget i denne Henseende, at den hidtil fulgte Regjerings politik at lade Alt forblive in statu quo maa forandres, er vist noget, som erkiendes af Alle. Deles denne Erkjendelse af Forsamlingen, er det og Pligt for den at meddele Regjeringen Raad om de hensigtsmæssigste Foranstaltninger, der burde være at træffe i saa Henseende, dersom disse Forhold ere af den Beskaffenhed, at Forsamlingen herom kan være istand til at give noget Raad. Dette sidste har Comiteen antaget, da det i hvert Fald forekommer den indlysende, at saadanne Deelegerede, som de foreslaaede, kunne yde væsentlig Nytte ved Udjevningen af de imellem Kongeriget og Hertugdømmene værende materielle Forhold, hvilke sandelig ere meget væsentlige. - Disse Delegerede skulle endvidere efter Comiteens Forslag udarbeide Udkast til en videre Udvikling af Stænderinstitutionen. Comiteen har aldeles ikke indladt sig paa at udtale Ønsker og Udviklingen af Stænderinstitutionen, almindelige eller specielle, eller Trangen dertil, hvilket er skeet tilforn, navnlig i nærværende Forsamlings Petition i 1840, i dens Betænkning i 1842. angaaende de stænderske Comiteer, og i Adressen i nærværende Session. Den er derimod gaaet udfra, som noget Givet, at en Udvikling skal finde Sted, hvilket er erkjendt af Regjeringen ved dens Forslag i 1842 om de stænderske Comiteer, idet jeg angaaende det Utilfredsstillende i Jnstitutionen paa dens nuværende Standpunkt skal tillade mig at citere den kgl. Commissarii Yttringer i Aabningstalen til denne Forsamling, at den Raadgivning, der og de fædrelandske Anliggender finder Sted ved de adskilte Forsamlinger ikke viser sig tilstrækkelig til Opnaaelsen af de landsfaderlige Øiemed, der have ligget til Grund for Jnstitutionen. - Jdet Comiteen saaledes er gaaet ud fra, at en Udvikling skal finde Sted, har den opkastet det Spørgsmaal, hvorledes en saadan kan blive realiseret, og komme istand paa en tilfredsstillende Maade. Da Hs. Maj. i 1842 vilde komme Folkets Ønsker og Udviklingen af Stænderinstitutionen imøde, blev der ikke forelagt Stænderne noget egentligt Forslag, men der blev opgivet dem en Jdee til videre Behandling, for at der af Stænderforsamlingen kunde blive udarbeidet Materiale til et bestemt Forslag, som da senere skulde forelægges Forsamlingerne. Regjeringen har derved anerkjendt det Vanskelige i at fremsætte et bestemt Forslag, den har anerkjendt det Ønskelige i, at Forslaget til Udviklingen udgik fra selve Stænder forhandlingerne. Ved Behandlingen af Sagen om de stænderske Comiteer, viste det sig, hvor forskjellige Meningerne ere i de adskilte Stænderforsamlinger, og denne Forskjellighed vil vist fremdeles fremtræde, naar Spørgsmaalet om et bestemt Forslag til Udviklingen skal discuteres særskilt i hver Forsamling. Det er i Erkjendelse heraf og Vigtigheden af, at der bliver nogen Enighed, samt i Harmonie med de af Regjeringen hyldede Anskuelser, at et Forslag til Udviklingen skal udgaae af Stænder forhandlingerne, at Comiteen har fremsat den Anskuelse, at et Forslag til Udviklingen hensigtsmæssigst bør udgaae fra Delegerede for de enkelte Forsamlinger. Ligesom denne Anskuelse derfor maa vente at finde billigelse hos Regjeringen, saaledes har Comiteen det Haab, at den derved har fremsat et Forslag, som turde vente at finde almindelig Billigelse i Forsamlingen. J denne hersker, som bekjendt, forskjellige Anskuelser og Betydenheden og Omfanget af Udviklingen, men Comiteen har troet, at de kunne forenes deri, at de alle maa have Tillid til de Delegerede, at de Alle ville have den Overbeviisning, at disse i Forening med Deelegerede fra de andre Forsamlinger og de af Regjeringen Udvalgte ved Spørgsmaalet og Udviklingen ville vide i lige Grad at ramme Thronens og Borgernes, det er Statens Vel i det Hele. - Oliemøller Schytte er vel enig i Comiteens Jndstilling, men har ønsket det af ham Anførte tilføiet Præmisserne til Betænkningen. Comiteens Majoritet har imidlertid meent, at der ikke kunde være Spørgsmaal om at optage saadanne Yttringer, navnlig har den aldeles ikke villet indlade sig paa at udtale Ønsker om og Trangen til en Udvikling, – i hvilket Fald der kunde blive Spørgsmaal om at optage en saadan Passus, som den af den Deputerede foreslaaede –, en saadan Udtalen er, som foran bemærket, allerede skeet tilforn, og derom handler Comitee-Betænkningen aldeles ikke. J det Comiteen, som bemærket, er gaaet ud fra, som noget Givet, at en Udvikling skal finde Sted, har den omhandlet, hvorledes et Forslag hertil paa en hensigtsmæssig Maade kan komme istand, og da den ærede Deputerede heri er enig, forekommer det mig ogsaa, at der ingen Føie er til at dissentiere for at forlange Anskuelser udtalte, som ikke synes at have deres rette Plads i Betænkningen, hvilken Udtalen, saavidt jeg skjønner, kun indeholder en overflødig Reservation af de personlige Anskuelser om det i Dissentsen Anførte. - Oliemøller Schytte: Af Referentens Foredrag fremgaaer, at vi ikke i Hovedsagen ere uenige, og jeg er vis paa, at han, saavelsom de fleste af Comiteens øvrige Medlemmer, deeler de Anskuelser, jeg har udtalt i mit særskilte Votum. Det, hvori vi differere, er altsaa, at de andre Medlemmer af Comiteen ansee det for overflødigt oftere at udtale disse Anskuelser, betragte dem som noget Givet, der saa ofte er udtalt og udhævet af Forsamlingen, at en Gjentagelse deraf ikke finder sin rette Plads i Betænkningen, saameget mindre, som Comiteen kun har indladt sig paa at behandle Maaden, hvorpaa Udviklingen af Stænderinstitutionen skal opnaaes. Referenten har derhos meent, at mit dissentierende Votum kun er en overflødig Reservation af mine personlige Anskuelser, men jeg kan dog ingenlunde betragte det som en blot personlig Reservation, hvilket allerede ligger deri, at jeg, som i selve Votumet udtalt, har fremstillet min Dissents, for at Forsamlingen kan afstemme over, om det deeler min Anskuelse, for at den derefter kan blive udtalt i Forsamlingens Petition. Jeg mener tvertimod, at Comitee-Betænkningen netop ved ikke at optage noget af det som anført Givne, lider af en Mangel, som jeg ved min Dissents har søgt at raade Bod paa. Hvad der er givet, formener jeg nemlig ogsaa bør udtales, bør stadig staae klart, og der forekommer mig ikke at være tilstrækkelig Grund til at undlade at udtale det, fordi man anseer dette for overflødigt; ja en Udtalelse synes mig endog aldeles nødvendig naar det, der ansees Givet, det vil i dette Tilfælde sige, de Ønsker og Forhaabninger, som Forsamlingen i 1840 og 1842 vedkjendte sig, endnu staae upaaagtede af Regjeringen. Undlader man at udtale hvad der saaledes har været og endnu er vor Mening, kunde man udsætte sig for, at det Givne blev anseet for opgivet, idet man lader det komme an paa, hvorvidt Regjeringen vil udfinde den givne Forudsætning af Betænkningen. Men naar nu en saadan Mistydning kan hæves ved ligefrem at udtale Meningen, indseer jeg ikke, hvorfor det skal undlades, om man endog herved giør sig skyldig i en Gjentagelse.