Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1842-05-30
Turde man nu antage, at Regjeringen havde samme Anskuelser som vor Forfatter, at den ikke i og for sig har noget imod at indføre en fri Forfatning, men at den deels mistvivler om, at det er Folkets Ønske, deels, ligesom Forfatteren, frygter for Vanskelighederne i Udførelsen. – saa turde man vel ogsaa vente, at et Forsøg vilde blive gjort til at faae Spørgsmaalet endeligen afgjort. Jkke saa Grunde kunne anføres for en saadan Anskuelse hos Regjeringen. Ønskerne om en friere Udvikling af Samfundsforholdene ere ikke erklærede for ulovlige, men for ubetimelige; der er yttret Tvivl om, hvorvidt slige Ønsker stemme med deres Anskuelse, i hvis Navn de bleve udtatte; den kongelige Commissarii Tale tydede ogsaa paa en faa dan Stemning hos Regjeringen, men fremfor alt, den Frihed, hvormed Kongen tillod, at Sagen blev drøftet. Jeg er nu, som før, ganske af Forfatterens Mening, at heri er viist en stor Liberalitet, men naturligviis, nu som da, kun under Forudsætning af Muligheden af, at Regjeringen vilde lade sig overbevise; thi at tilstede en Discussion, men forud bestemme dens Resultat, at gjøre en saa vigtig Sag blot til Gjenstand for en Disputationsøvelse, at vække Haab om Noget, man under ingen Omstændigheder vil opfylde: dette vilde sandeligen være intet mindre end liberalt og det er Forudsætninger som det ikke engang kan være tilladt at antage. Ogsaa vor Forfatter synes at gaae ud fra den her yttrede Anskuelse, thi han mener: at Kongen gav denne Discussionsfrihed, fordi han hellere vilde, at Spørgsmaalet skulde løses af Erkjendelsens og Overbeviisningens Vei, end ved Hielp af hans Magt, (S. 263), – og at saafremt Kongens Tvivl og Betænkeligheder vare blevne bortfjernede ved de Discussioner, som han tilstedede, vilde han vist ikke have tilbageholdt det, som han da maatte erkjende for Folkets Lykke og sin Hæder" (sammesteds). Men da nu Forfatteren rigtig bemærker, at Stænderne i deres sidste Møde slet ikke ere gaaede ind paa at gjøre noget bestemt Forslag eller at vise hvorledes Vanskelighederne lade sig hæve, (Noget der vistnok var fremkaldt ved Ønsket om, at Regjeringen vilde tage Jnitiativet, ved Hensyn til de manglende Oplysninger, og ved den knaptilmaalte Tid) – saa er det jo klart, at det maa staae Stænderne aabent at fortsætte den begyndte Debat, hvis ellers Regjeringen ikke skal fornegte den Liberalitet, hvorfor den med saa megen Føie og saa oprigtigt Hjertelag er bleven roest. Skal en saadan Debat imidlertid have et heldigt Udfald, da behøves der Forberedelse – og det Forberedelse fra Regjeringens Side. Det maa da anskes, at Regjeringen vil sammenkalde oplyste og dygtige Mænd fra Statens forskjellige Dele, men naturligsiis maa dertil især tages Mænd, der ynde de constitutionelle Former, thi ved kun at kalde Mænd af modsat Anskuelse, vilde man handle ligesaa uklogt, som om man, da Talen var om at løse Stavnsbaandet, blot havde sammenkaldt Godseierne, hvoraf de allerfleste vistnok vilde have været uskikkede til at gjøre Forslag i dette Anliggende. De historiske og statsretlige Oplysninger, som disse Mænd samlede, og de, maaskee forskjellige Forslag, de troede at burde gjøre, maatte da, uden at være approberede af Regjeringen, forelægges de fire Stænderforsamlinger, men nye Valg udskrives, for at de Deputerede kunde være valgte af Vælgere, der vidste hvad der skulde forhandles. Forsamlingerne maatte alle holdes paa eet Sted for at kunne conferere med hinanden. Blev Resultatet af alle disse Forhandlinger et Forslag til en ny Statsforfatning, da vilde det jo komme til at staae i Kongens Magt at skienke Folket Lykke og sig selv Hæder. Blev Resultatet derimod, at man ansaae den absolut Statsform for fortrinligere, eller at man antog, at Hindringerne, enten de der ligge i de forskjellige Borgerclassers forskjellige Jnteresser, eller de der udledes fra Rigets Forhold til Hertugdommene, ikke kunde overvindes, da vilde en saadan Anerkjendelse vist væsentlig bidrage til at berolige Folket.