Jyllandsposten, 1840-01-07
Nyheds Post. Det er vistnok værd at lægge Mærke til, hvad der fornylig læstes i et offentligt Blad, at Søetatens Officerer lod Kongeborgen gjenlyde af et eenstemmigt, tordnende Hurra, da de af Hs. Majestæt i Svar paa Etatens Adresse modtoge den huldrige Forsikring, fremtidigen at skulle erholde den Øvelse, som udfordres for at hævde Dannerflagets Hæder paa det Element, der stedse har været de Danskes Vei til Roes og Magt. Søetatens store Savn af Øvelse har nemlig længe trykkende været følt, ligesom denne Stand, ligefra den Tid, den herlige danske Flaade blev Landet berøvet, og de riigt udstyrede Arsenaler af Fienden udtømte, har været sat i en høist ubehagelig Uvirksomhedstand, som saa ganske har været en Modsætning til denne høitagtede Stands tidligere Bevægelighed. Havde endda med denne Standens Passivitet den kostbare Opførelse af de uforholdsmæssig store Krigskibe været undgaaet, som Landet hverken kan udruste eller bemande, og som væsentligen skal have bidraget til Forøgelsen af den enorme Statsgield, havde dog sidste Onde været lindret. Jntet Under derfor, at nyt Haab maa være oprundet for Søetaten ved Thronskiftet, hvorfor ogsaa Fædrelandet i en Artikel: "Kongen og Militair-Etaterne" siger: "Det er ikke vor Mening, at Landetaten under den forrige Konge blev forkjælet; men det er dog en almindelig Mening, at han havde en vis Forkjærlighed for denne Etat, hvis hele Indretning han med Føie kunde betragte som sit Værk. Derimod er det iblandt Holmens Folk et gammelt Ord, at under Christianerne skal Søetaten florere, og de, der troe paa saadanne Spaadomme, ville i Kongens Tiltale til Søetaten have fundet ikke liden Bestyrkelse for, at den skal gaae i Opfyldelse. Dog skulle vi ikke nægte, at Hs. Majestæt synes os at have ladet sig noget henrive af de Følelser, som ere nedarvede til ham fra hans Forfædre, af Følelser, der ere saa naturlige for enhver Dansk, naar han synes at udtale sig fordet nuværende Systems Bibeholdelse eller endog Udvidelse. Vi sige med Flid synes, thi Hs. Majestæts Ord ere ingenlunde saa bestemte, at de ikke skulde kunne modtage en anden Fortolkning, saaledes nemlig, at den Forøgelse, hvortil Marinen utvivlsom trænger, vilde skee i den Retning, som Landets naturlige Beskaffenhed, dets strategiske Fornødenheder og finantsielle Kræfter fordre, og at Midlerne dertil vilde tilveiebringes, ikke ved at beskatte Folkets Kjærlighed til det fortladne Hav, men ved at afskaffe et Søværn, som hverken passer til vore Farvande eller til vor politiske Stilling, som vi hverken kunne betale eller bemande." – Sluttelig udtales den Overbeviisning, at Landmilitairetaten er Danmarks fasteste og bedste Værn, og at den gode Aand, der mere og mere begynder at besjæle dens Officeercorps, fortjener ikke blot Paaskjønnelse men Beundring, naar man erindrer, at denne nyskabte Folkehær kun har faaet de sørgeligste Minder i Arv fra de hvervede Leiesvende, der, tildeels under udenlandske Generaler, saa ofte have compromitteret Danmark; naar man endnu erindrer, at den endnu aldrig har havt Leilighed til at indhøste Laurbær – og dette er i alt Fald neppe Armeens Skyld, naar man endelig erindrer, under hvilket Tryk af mangfoldige Smaaligheder, af en ugunstig Opinion og, vi kunne gjerne sige, af Næringssorger, den er opvoxet.