Adresseavis for Børn, 1780-08-16
Beskrivelse over Bjørnen. Heg har gjort min Ven den lille Carl, et Løvte at giøre ham en Beskrivelse over det Rovdyr Bjørnen, og jeg vil her meddele den offentlig Bjørnens Hoved har nogen Lighed med et Svinehoved: Han har smaa Øyne, korte Øren, et viidt Svælg og føre og sterke Lænder; men hans største Styrke bestaaer dog i Forbenene og Labberne. Man siger om Bjørnen, at den bærer kun sine Unger i een Maaned, og kaster derpaa almindelig to eller tre, ligesom Hunden der heller ikke bærer sine Unger længe; Men Bjørneungerne ere da blinde og gandske skaldete, og ligesaa smaa, som en Muus, og ere derhos gandske vanskabte og see ud som en Klump; Moderen slikker dem derpaa bestandig ogsaa længe, indtil de ligesom udvikle sig. Derefter holder hun dem med sine Labber op til sit Bryst, for at varme dem. Det er allerfarligst at møde de gamle Bjørne, saa længe de opføde deres Unger; thi de søge da Mennesker, i Stedet for at de ellers lade sig nøye med at forsvare sig imod dem. Dog vil man forsikkre, at de aldrig tilføye noget BarSkade. Bjørnen kan i Nødsfald leve af Rødder, Græs, Urter og Bær, men det, som smager den allerbedst, er det blodige Rov af Faar, Geder, Køer og Heste, hvilke sidste dog ofte overvinde den med sine Slag, ligesom Bjørnens Angreb skeer med Slag af hans sterke Labber, og ikke med Munden, undtagen naar den faaer Overhaand, og da suger den først Blodet ud, og siden slæber den Kroppen ned i en Hule. Naar dens Vey derhen falder opad, eller igjennem Busker og Krat, og den ikke kan slæbe Aadselet afsted med sig, saa gaaer han lige op som et Menneske, og holder den heele Hest for sig i Labberne, hvoraf man iblandt andet kan slutte sig til dens store Styrke. Den falder ikke, som Ulven paa et fremmed Aadsel, men hvad den skal æde, det maae den selv have dræbt. Den er ikke saa glubsk og bidsk, og bryder heller ikke saaledes ind som Ulven, hvorover man er heller ikke saameget bange for ham, som for denne, og Ulven skyer gjerne Bjørnens Naboelav, som sin Tugtemester. Der bliver fortælt meget, til Beviis paa dette Dyrs Forstand og Eftertanke, og iblandt andet ogsaa dette, som synes især at tilkjendegive et Overlæg, at den nemlig iblandt en Flok Køer udsøger først den, som har Klokken om Halsen, ved hvis Lyd en nær forestaaende Fare tilkjendegives. Paa denne Klokke er Bjørnen meget vreed, river den Avis, den af Koen, og da den ikke er støbt, men kun smedet, saa banker han den gandske flad med sin Labbe, paa det at den ingen mere Fortred skal gjøre ham Ligeledes siger man, at han skyder et ladt Gevær af, som den har taget fra en Skytte, der har vildet skyde ham, men er bleven overrumplet af den Saaledes besidder den og en stor Klogskab, at forsvare sit Liv, thi naar den bliver angreben af to eller tre Skytter paa eengang, saa angriber han strax den Værgeløse, og holder ham for sig i Veyret, hvorpaa han gaaer baglænds saa langt tilbage som han kan komme; hvoraf det synes ligesom at han veed, at man ikke vover at skyde paa ham, af Frygt for, at man tillige skulde dræbe Mennesket, med hvilket han tilsidst vælter sig ned endog af den steyleste Bakke eller Field, og lader da samme ligge der enten levende eller død, endskjønt undertiden døe de begge to Fornemmer Bjørnen, at har er dødelig blesseret: saa søger den at skille Skytten, ved Huden, hvilken det er ham om at gjøre. Den tager derfor en stor Steen i sine Labber, og løber dermed til et dybt Vand, naar der er noget i Nærheden, og styrter sig derudi. Ellers er Bjørner og en god Svømmer, og begiver sig ofte ud paa Strømmen, for at fange en Fisk. Dens brede Labber ere meget beqvemme til at svømme med fra et Sted til et andet. Strax efter Michelsdag søger Bjørnen ind i sin Hule, som og kaldes Hie, hvor den lægger sig i Vinterleye. Samme Hie er gemeenlig under en udhængende Bjergspidse, eller og i en anden Hule, som den har gjort til rette og udseet sig dertil. Den slæber i Forveien Mosse, Løv af Træer og Græs ind i saadan en Hule, og tillaver sig der en blød Seng; Aabningen skjuler han med Grene og Riis, og lader det saa snee saameget det vil, saa at den ikke letteligen kan findes undtagen af en, som er udlærdt paa at opsøge den Han skal i denne Hule undertiden sove saa sterkt, endog i en heel Uge i eet vel, at man hverken med Skud eller Slag kan opvække ham. Det forunderligste er, at han hele Vinteren over bliver liggende stille i dette hans Vinterleie, uden hverken at de eller drikke det allerringeste, og dog alligevel finder man, at han om Foraaret, naar han kommer ud igjen er allerfedest, omendskjønt han den hele Vinter kun har sugget paa sine Labber, som i den Tid give et hvidt Skum af sig. Af denne for Børn. Sugning bliver hans Labber endelig tilsidst saa ømme og faae saa tynd en Hud, at naar han om Foraaret begynder at gaae ud igjen, kan han neppe taale at træde paa skarpe Stene, og han gaaer da ligesom han var lam og halt, hvilket da giver Jægerne en stor Fordeel over ham. Paa den Tid er og hans Mave syg og sammenskrumpen af den langvarige Faste. Men han veed ogsaa at finde sin Lægedom i en Myrehob, hvilken han sluger gandske i sig, hvoraf hans Jndvolde blive rensete og styrkete. Naar Bønderne gaae ud paa Bjørnelagt, ere de gemeenlig to eller tre i Følge, for at hielpe hinanden, ifald en af dem skulde gjøre et Feylskud, og da udmatte de den i Førstningen med nogle smaa dertil afrettete Hunde, for hvilke han er mest bange, efterdi de løbe ham ind under Livet og bide ham. De store Hunde griber han snart og sønderriver dem. Naar nu de smaa Hunde har en Tidlang udmattet ham med deres Springen og Underløben, saa stiller han sig med Ryggen op til et Træe eller en Klippe, river Stene eller Jord løs, og kaster dermed om sig snart paa den ene og snart paa den anden Side, for at forsvare sig imod bemældte smaa Hunde, og da give Skytterne ham et Par Kugler af deres Riffele. Træffe de ham dermed i Forlivet eller bag Ørerne, saa falder han strax; men saares han paa noget andet Sted, saa bliver han ikkun desto arrigere og glubskere derover, og forfølger den, der har skudt ham, hvilken da maae værge sig med sin tomme Bøsse saa godt som han kan. J Schweitz og Tyrolen har Bjørne Skytterne altid en Bajonet paa Bøssen, for dermed at holde Biørnen fra sig thi naar saadan en Skytte ingen Secundant har hos sig, som kan komme ham til Hielp ved at give Bjørnen nok et Par Kugler, saa maae han forsøge at værge sig med sin Tollekniv, hvilken den Norske Bonde gemeenlig har hængende ved Siden i en Messingkjede, og prøve paa at dræbe Bjørnen, ved at jage den ind i hans aabne Strube Mislykkes dette, saa maae Bonden lade sit Liv, og gemeenlig slaaer da Bjørnen sin Labbe i Nakken paa ham, og med Kløerne river ham Hund, Haar og Kiød af Hovedet ned over Ansigtet indtil Halsen med eet bort. Undertiden lader den saarete Bjørn sig nøye dermed, at han med sine Labber saa længe prygler paa sin overvundne Fiende, indtil han er død, eller i det mindste synes at være det, og naar Bjørnes merker, Avis merker, at Skytten ikke mere trækker sin Aande, saa gaaer han bort fra ham og lader ham ligge; og ved saadant Middel beholder Skytten ofte Livet; men naar Bonden bliver Mester over Bjørnen, som gemeenlig skeer, saa trækker han Huden af Bjørnen, og Hovedet hæfter han som et Seyerstegn, og som et Beviis paa hans Tapperhed, med et Søm paa Gavlen af sit Huus. En Bjørnehund koster gemeenlig sex Rigsdaler og derover. Man siger, at Kjødet af Bjørnen skal ikke smage ilde; dog skal det være noget løst og svampet, undtagen naar det bliver saltet. Ja, en feed Bjørneskinke bliver meget berømt, og de, som har spiist deraf, rose samme som en stor Delicatesse. For at gjøre denne Fortælling des frugtbarere, ville vi deraf uddrage følgende Lærdomme: 1. Bjørne Moderen pleyer og rygter sine Unger med megen Omhyggelighed, og sørger for dem paa alle muelige Maader. Hvor meget bliver ikke mange Mennesker herved gjorte til Skamme, hvilke ikkun betragte Omsorgen for deres Børn som en blot Bisag af deres Pligter. 2. Om Bjørnene siger man, at de aldrig tilføye noget Barn Skade. Bliver herved opmerksomme, J kjere Børn, og seer hvor høyt agtete J ere i Guds eders Skabers Øyne. Jkke allene de himmelske Aander, Englene, har befaling af Gud at være eders Vogtere og Ledsagere, – men denne algode Gud har endog indplantet den Drivt hos de ufornuftige Dyr, at de ikke skulle skade eder. O, betænker denne Guds Godhed, og gjører eder altid værdige til samme ved en dydig Vandel og from Tænkemaade. 3. Bjørnen griber ikke til fremmet Bytte, men er fornøyet med det, som han fanger salv. Lærer J da og af dette Exempel, og lærer det betimelig eders unge Aar, at være tilfreds og fornøyete med det J har 4. Bjørnen anvender alt, hvad der staaer i hans Magt, for at vedligeholde sit Liv. Dette ufornuftige Dyr, kjere Børn, beskæmmer altsaa alle de Mennesker, som storme til deres Sundhed, og berøve sig denne Lykke ved en umaadelig Levemaade, og blive deres egne Mordere. for Børn. 5. Bjørnen er grusom imod sin Fiende. Men Menneskene har en anden Lov, som befaler os, at elske vore Fiender, og gjøre dem godt, som hade os.