Den Vest-Sjællandske Avis, 1835-07-04
21de Aarg. la No. 53. eller: Flagelse Ugeblad. Redigeret af Pastor, Ridder Bastholm. Trykt og forlagt af Peter Magnus. Løverdagen den 4. Auli 1835. Med Kongelig allernaadigst Tilladelse, at forsendes med Brevposten i Danmark og Hertugdømmene. Franskmanden Merys Reise i Jtalien. Sully afseiler fra Marseille til Neapel, Dampskibet anløber tre italienske Havne, (Genua, Livorno og Neapel); det er som en flyvende Broe med tre Buer, som naae fra Marseille til Vesuv. Man kan giøre hele Reisen liggende i sin Seng, naar man overfaldes af Søesygen; denne Sygdom, hvoraf ingen døer og som er saa velgiørende. Man seiller afsted som til en Fest, Teltet er opslaget paa Dækket, Spillet er prydet med Blomster, Seilene glindse i Solens Skin, det er som det var det Oldtidens Skib, som seilede fra Piræus til Delos. Man glider hen over et roeligt og stille Hav, paa hver Side en Kaskade af det spruttende Skum; alle Ansigter ere oprømte, alles Blikke vendte mod Sønden, Navnet Jtalien er paa enhvers Læber; det er saanær, at ingen frygter for at kiede sig paa Overreisen. At seile fra Marseille til Genua er som at sætte over en Bæk, ingen Spadseretour kan være mere behagelig. Natten kom, men jeg kunde ikke sove; efter nogle Timers forgiæves Forsøg derpaa gik jeg op paa Dækket. Det var en stierneklar, en pragtfuld Nat Kysten var saa nær, at man tydeligt kunde adskille Landsbyer og Skove; Luften var opfyldt med en Vellugt, som er egen for denne Kyst. Sully fløi afsted som en Fugl. Hvor er vi spurgte jeg Kapitain Arnand, som gik omkring paa Dækket. - Det er Jtaliens Kyst, den Landsbye der er Albengasvarede han. - Jeg lænede mig op til Relingen og saae en lang Tid igjennem Nattens Dunster efter Klokketaarnet i Albenga og Øen i dens Nærhed hvorpaa der ogsaa staaer et Taarn. Med Morgendæmringen hævede sig Bierget ved AlbengaJtaliens Pinie- og Citron-Skove bleve synlige, og det underfulde Land aabnede sig for Blikket. Sully styrede mod Genua, den prægtige Stad, steg som op af Havet ved Foden af Appenninerne; dens endnu fierne Kyst saae ud som den var besaaet med hvide lysende Punkter, ved hver Bevægelse af Skibet fremad, bleve disse Puncter større og større efter nogle Timers Forløb laae Staden i sin hele Herlighed for os, hævende sig i den solklare Luft, imedens Havet beskyllede dens Fod. Vi vare endnu temmeligt langt borte og kunde dog allerede tydeligt skielne dens koldsale Bygninger, Fyrtaarnet, Fæstningsværkerne, Klosterne, Domkirken, Klokketaarnene og Villaerne (Lyststederne, som svæve paa Biergenes Terasser over Havets Bredder. Jtalien kan ikke anmeldes paa en skiønnere og værdigere Maade. end ved Genua, den er den marmore Portikus til det uophørlige Gallerie, som først endes i Bugten ved Tarent, til det store Museum, som udstiller sine Malerier, sine Statuer og sine Stæder ved Appeninernes Muur, og i hvilket en behagelig Kiølighed altid holdes vedlige med de krydsende Vinde fra to Have. Da jeg seilede ind i Havnen, tænkte jeg ikke paa Dogernes Berømmelse, kun det som viiste sig for Sandserne fyldte min Siæl; den skiønneste Decoration, som Phantasien kan forestille sig, fremstilledes for Øiet. Staden saae ud som et Pallads, der traadte ud i Stranden, hvis skiønne Søilerad, af hvidt Marmor, speilede sig i det roelige Hav. Det saae ud som denne Bygning var ubeboet og forladt, den Stilhed gjorde et rørende Jndtryk, saaledes beliggende og saa skiøn, for hvilke Livets og Glædens Scener maa den ikke have været Skuepladsen, den kom mig for som et stort Gravsted, som en Konges Hvilested imellem Orangetræernes blide Susen. og Bølgernes Pladsken. Dette er Dorias Palads, sagde en Reisende, som stod ved Siden af mig, og som hvert andet Aar kom til Genua i Handelsanliggender, viiste sig ligegyldig mod Alt, da det var ham saa godt bekiendt, og søgte blot at indprente sine Medreisende følgende Lærdomme: Gaaer hen til Michel; man har det der meget godt, man kan faae at spise hvad man lyster; eller ogsaa til Hotel de Malta, hvor man ligeledes befinder sig ret vel; jeg for min Per som tager hellere ind til Michel; jeg har der allerede mit Værelse. De finder der elskværdige franske Fruentimmer; man faaer der Østers saa store som et Ti=Sous Stykke. De maa eiheller forsømme at see Broen ved Carignan; jeg har vist seet den over hundrede Gange. Forestil Dem, at naar man gaaer over den, saa seer man Huse paa 6 Etager under fine Fødder; det er det smukkeste, som man kan see i Genua. Det var min Lod, at den Phantasie hvortil jeg havde overladt mig, skulde forstyrres: det varede ikke længe, saa kom en offentlig Person for at undersøge om vi ikke havde Cholera ombord; en Garcon fra et Værtshuus stak mig en Billet i Haanden, hvorpaa stode de Ord, fransk Beværtning, skrevne paa italiensk, en fardinsk Stads=Sergeant affordrede mig mit Pas. Kapitainen lod nu de Reisende forsamles og talte dem som Faar. Man kaster sig i en Baad for at seile til Land under de øvrige Baadsfolks Banden, af hvis Baade man ikke har kunnet betiene sig, ligesom man kunde springe paa engang i 20 Baade, for at lade sig roe i Land. Hvor er nu det stolte, prægtige Genua bleven af, denne Marmorstad, Man har kun smudsige Qvais (med Stene indfattede Flodbredder, hæslige Huse, en Port, der seer ud som en Fængsels Port og et Toldvæsen for Øinene, som visiterer Lommerne. Endelig efterat man har travet igiennem snevre, mørke, skidne Gader, slipper man endelig ind hos Michel, man faaer sit Værelse; man lægger sig i Vinduet og seer intet andet end Gienboens Huus, som synes at staae saa tæt ved, at man kunde støde Panden imod det. - Hvor er Genua bleven af i sin Herlighed? Naar man har spiist sin Frokost, saa gaaer man ud, dreier omkring Kirken San Siro, og nu først ligger Genua udbredt for vore Blikke.