Aalborg Stiftstidende, 1838-01-10
Preussen. Om Ægtheden af den tidligere omtalte Tale af Paven er der nu neppe nogen Tvivl mere. Da denne, den preussiske Regjerings Strid med den cöllnske Erkebisp synes at ville blive en følgerig Begivenhed for den catholske Geistlighed, henhører ethvert Hovedmoment i den til Tidshistorien. Hans Hellighed Paven erklærer, at han i alle Maader tager Erkebiskoppen i Forsvar og forsikkrer paa det bestemteste, at han vil opretholde sin apostoliske Magt. Det er længe siden man var vant til at høre et saa kraftigt Sprog fra den hellige Stol. Følgende er i sammentrængt Korthed hvad Hs. Hellighed i et, d. 10de Debr. sammenkaldt, Consistorium forkyndte sine Cardinaler og som i Afskrifter blev det diplomatiske Corps meddeelt: "Ærværdige Brødre, Medens Vi følte Os betagen af en dyb Veemod over de mange Trængsler, for hvilke den catholske Kirke paa flere Steder f. Ex. i Portugal og Spanien) er udsat, som næsten trykke den til Jorden, og hvorved Vi allerede fandt Os hensatte i en Stilling, hvori det ikke er tilstrækkeligt at begræde de indtraadte Forhold, men hvor Vor hele Digten og Tragten maa være henvendt paa, i Kraft af den Os fra Gud forlenede Magt, at gjenopreise det betrængte Jsrael, da indtraadte der pludselig en ny Grund til Beklagelse for Os, ved den svære Uret, som er vederfaret Vor ærværdige Broder Clemens August, Erkebiskop af Cölln, hvem et kongeligt Magtsprog har forbuden at udøve sin Jurisdiction som Overhyrde, og som med Vold og stor Vaabenmagt er bleven fordreven. Aarsagen, hvorfor et saa stort Uheld er tilstødt ham, er denne, at han, omendskjøndt stedse beredt til at give Cæsar hvad Cæsars er, ihukommende sin Pligt, samvittighedsfuld at øvtetholde Kir i kens Lære og Disciplin, ei har villet erkjende andre Forskrifter, med Hensyn til de blandede Ægteskaber, for gyldige, end dem, som Vor glorværdige Forgænger, Pius den 7de, ved en apostolisk Skrivelse af 21de Marts 1830 har udtalt J denne Skrivelse havde den hellige Stol drevet sin Eftergivenhed saa vidt, som det var muligt; hvem skulde vel derfor have troet, at hiin Erklæring kunde blive udlagt paa en Maade, der ganske strider mod den catholske Kirkes urokkelige Grundsætninger og den apostoliske Stols Hensigter, men, hvad Jngen kunde tænke og forestille sig, hvad der endog vilde have været en Forbrydelse kun fjernt at abne, det er ved den verdslige Magts træske Jmpuls desværre bleven til Kjendsgierning: Neppe havde Vi, til vor Sjæls dybeste Sorg, fornummet denne Omstændighed, før Vi paa behørigt Sted ufortøvet gjorde Forestilling derimod og tillige erklærede: At Vort høie apostoliske Kald gjorde Os det til Vor ufravilige Pligt, i rette Tid at advare de Troende, at de ikke skulde ansee et Skridt som udgaaende fra den hellige Stol, der er dens Anskuelser aldeles modstridende. Til samme Tid indløb til Os en Skrivelse fra en anden Biskop i hiin Egn (Joseph v. Hom mer i Trier, der paa sit Yderste angrede sin Vildfarelse, at have underskrevet en ham af den verdslige Magt forelagt Jnstruction, hvoraf han sendte Os en ordlydende Afskrift. Vi tøvede derpaa ikke med at tilkjendegive den allerdurchlauchtigste Konge hvorlunde Vi ansee den af Biskopperne indgangne Udlægningsmaade af Vor Forgængers apostoliske Skrivelse for stridende baade imod Lovens og Kirkens Grundsætninger. Men ikkedestomindre er, Vi sige det med dyb Smerte, uden noget forudgaaet Varsel til Os, og med dens Vi endnu ventede paa et passende Svar paa Vor Forestilling, Erkebiskoppen af Cölln bleven given det Alternativ, enten at anerkjende den af Os misbilligede Udlægning af Decretet angaaende de blandede Ægteskaber, eller at nedlægge sin Hyrdestav. Hvad derpaa fulgte, er bekjendt. Vi troe derfor at være Gud, Kirken og Vort hellige Embede skyldig, her offentlig i Eders Forsamling at reservere Os imod Krænkelsen af den kirkelige Immunitet, imod Miskjendelsen af den biskoppelige Værdighed, imod Usurperingen af den hellige Jurisdiction og imod den Art og Maade, hvorpaa den catholske Kirkes og den hellige Pavestols Rettigheder ere traadte under Fødder. Men idet Vi gjøre dette, ville Vi, til samme Tid, lade en ved mangehaande Dyder saa udmærket Mand, som den cöllnske Erkebisp, vederfares den velfortjente Roes, at han heeltemodigen har forsvaret Religionens Sag med saa stor personlig Fare."Et Svar paa denne Erklæring vil neppe længe udeblive fra den preussiske Regjerings Side, og først derved vil man blive sat i Stand til rigtigen at bedømme en, med Nutiden saalidet i Samklang staaende, Strid. Paa Eftergivenhed fra den verdslige Side er neppe at tænke. Symptomerne ere ikke derefter. J næsten 14 Dage have nogle af de rigeste og meest anseete Medlemmer af Adelen i den preussiske Rihnprovinds og Westphalen, nemlig: Greverne Spec. Wolff Metternich, Korf-Schmiesing, Friherrerne Mirbach, Fürstenberg, Leo, Landsberg o. fl. opholdt sig i Berlin. Tre af dem havde i Qvalitet af en Deputation, i det cöllnske Anliggende anholdt om Audients hos Kongen, men denne blev dem ikke bevilget. Desuden havde disse Herrer, som ellers under andre Omstændigheder ofte kaldtes til Hove, under deres nærværende Ophold, hverken været sete ved Prindsernes Tafler eller i Ministrenes Saloner. (Mere her om i næste Blad.)