Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1846-10-17
Hr. Adjunct N. Hansens Skaal for Falsters danske Samfund: Mine Venner! Der gives Lignelser, som ere saa gamle og saa hyppig brugte, at de kunde synes forslidte, men som dog indeslutte Tanker saa træffende, at de altid blive nye, et Jndhold saa rigt, at det aldrig bliver udtømt: en saadan er det at sammenligne et begyndende Foretagende med et Træ, hvortil Frøet eller Spiren er nedlagt i Jorden, og naar jeg derfor vil opfordre Dem til med mig at tømme et Glas paa Ønsket om det idag stiftede Samfunds heldige Fremgang, saa veed jeg ikke noget Bedre, saa vil Alt det, hvorom jeg herved vilde minde Dem, af sig selv fremstille sig for Dem, naar jeg ønsker, at den Spire, vi have plantet, maa voxe op til et stort, kraftfuldt og herligt Træ Hvad der skal blive af den unge Plante, beroer ikke alene paa, om Roden i sig selv er sund, og om den finder en frugtbar og kraftig Jordbund, men endnu meere paa den Omhu og Kjærlighed, hvormed den bliver pleiet og fredet, og fremfor Alt beroer det paa, om Forsynet begunstiger dens Væxt, giver den Regn og Solskin i betimelig Tid. – Jeg er overbeviist om, at jeg taler i alle Deres Navn, som have fulgt den udstedte Jndbydelse, naar jeg frembærer vor oprigtige Tak til de syv Mænd, som ved Forslaget til at stifte et dansk Samfund have nedlagt Frokornet til den unge Plante i Jorden, og ligesaa vis er jeg paa at tale i det hele Selskabs Navn, naar jeg paa Alles Vegne høitidelig lover, at vi ved forenede Kræfter ville pleie, vande og opelske denne Plante; men først og sidst ville vi bede, at han, som alene giver Væxt, vil beskjærme den og bevare den for hentørrende Solhede og ødelæggende Stormvind, at den maa opvoxe til et Træ, under hvis løvrige Krone Mangfoldige ville finde qvægende Skygge, ved hvis duftende Blomster Mangfoldige ville fryde sig, og hvis Frugter ville give en sund og styrkende Næring for en stedse videre Kreds. Gid vort danske Samfund maa leve, tiltage og blomstrelRedacteur Chr. Jørgensens Skaal for Danmark. M. H. Paa Danmark, vort gamle, kjære Danmarks Held og Hæder! Det er et Ord, som falder let paa den Danskes Tunge: "gamle Danmark leve!" Det falder let; thi vi have hørt det længe og udtalt det ofte: det er blevet sunget ved vor Vugge, og førend vore Fødder endnu ret kunde bære os, lærte maaskee vor Tunge at lalle: "gamle Danmark leve!" Det er et godt Ord; men det er, som saa meget Godt, blevet misbrugt. Det falder let ogsaa fordi det er blevet misbrugt, saa let, at Dansken lærte at synge det i Søvne. J Søvne, ja, hvor hyppige vare og ere ikke disse livsalige Kredse, hvor Danske lade Konge, Ven og Mo og gamle Danmark level, midt i en deilig Drøm om, at dette fromme Ønske er det Samme som Opfyldelsen, at der hertil intet, slet intet Mere behøves, end at synge og være fornøiet og lade Fem være lige, ikke det allerringeste Arbeide, ingen Selvfornægtelse, intet Offer. Men lad ogsaa Ordet være blevet misbrugt, vi have dog lige god Ret til at bruge det her, hvor det ikke skal tages forfængeligt, hvor det baade vil være meent og blive forstaaet. Vort Samfund, hvis Oprindelse, og Livs Rod netop er Kjærlighed til Fædrelandet, er sig ogsaa bevidst, at denne Kjærlighed maa være en virksom; thi uden en saadan kan ikke gamle Danmark leve!" Hvorledes vi skulle virke, hvorledes vi bedst skulle benytte Tid og Kræfter, at det kan skee, alt det skal blive os stedse klarere i Samfund som dette, hvor Danske, Borger og Bonde, Lærd og Læg, Mand og Qvinde, mødes med hinanden for Danmark Skyld, hvor Formaalet ligger os Alle paa Hjerte og Enhver villig og glade deler med Alle, hvad han veed og kjender til dets Fremme. Sikkert var det derfor en god Tanke, født i en lykkelig Stund, at samle Fædrelandets Venner i danske Samfund, og vi maatte vel ønske, at der fandtes saadanne nær hinanden over det hele Rige; thi vi torde maaskee haabe, at det da kunde skee her som med Culturen i en Hedeegn, hvor Jordbunden er god og den uhyggelige, af Jorden krybende Hedeplante, der aldrig smykker sig med den øvrige Naturs Høitidsdragt, med Haabets qvægende, friske Grønne, kun har faaet Jndpas formedelst Forsømmelse, at de enkelte adspredte Opdyrkninger vilde, under en ufortrøden og omhyggelig Pleie, gribe stedse meere og sig, udbrede sig stedse videre og omsider smelte sammen til eet blomstrende Hele. Ja, maatte Almeenaand, maatte Fædrelandssind saaledes udbrede sig stedse mere og meere iblandt os og omsider vorde et hæderligt Særkjende for det hele Folk, – da Held vort Danmark. Til saaledes at forynge vort Fædreland, til saaledes at forhøie dets Livskraft ville vi ialtfald virke. Der raader en Kjærlighed over vort Land, Guds mægtige Arm det beskytter. Maatte vi kun Alle, Mand for Mand, Være dets trofaste Stotter, Kjækt gaae mod Løgn og det Onde i Strid, Var end Fjenden selv i vort Hjerte, – Da vilde, Danmark, din feireste Tid Snart kunne tænde sin Kjerte." Gud være med os og føre os vort Maal stedse nærmere. - Gamle Danmark leve! Hr. Pastor Mørch Hansens Skaal for Skandinavien: M. H. Vi sang nylig et Vers til Hans Priis, hvis Værge hamrede saa fast, at Gothens Hjelm og Hjerne brast og det sømmer sig vel for os, idet vi stifte et Samfund for at vække Sandsen for Danskhed og Folkelighed, at vi mindes Fædrenes Storværk til Fædrelandets Ære, at vi hylde det Mandemod og den Kæmpeaand, som besjælede Danmark store Christian med Juel og Tordenskjold og alle de Helte, der viste de Danske Veien til Roes og Magt. Men det sømmer sig ikke mindre, at vi just iaften komme vel ihu, at det ikke længere er Gothen, hvis Hjelm og Hjerne det danske Folk har Lyst til at hamre paa; thi nu er Gothen 9. Svensken, vor Broder. Det har han altid været, men nu ere Brødrene blevne Venner. Det er for sagt, og kan nok taale at siges igjen, at vi kun have handlet i vore Fædres Aand, idet vi først vilde prøve Kræfter med vore Brødre, førend vi sluttede Fostbrødrelag med dem til Kampen, imod den fælles Fiende. Naar Kæmperne i Hedenold mødtes her i Norden, saa var det Skik, at de gik en Holmgang med hinanden for at erfare, om de kunde stole paa hinanden. Mangen Gang maatte En af dem bide i Græsset; mangen Gang blev baade Græs og Sand vaadt af det røde Blod, saa haandfast var deres Favntag. Men naar de saa havde blandet Blod med hinanden, og den Ene vidste, hvad den Anden duede til saa vare de fuldtro Venner i Liv og Død og brød aldrig deres Pagt. Saaledes have de svenske, norske og danske Brødrefolk baaret sig ad, men Prøvens Tid var noget lang, thi Folkenes Liv er længere end den Enkeltes. Endelig er Pagten sluttet; de Unge gik i Spidsen, men de Gamle fulgte smukt efter, og nylig have Kongerne beseglet, hvad Studenterne begyndte. – For et Øieblik siden, da vi gik herind i Salen, traf jeg en Reisende, som jeg ikke har seet siden vi deelte Værelse i Upsala. Dette har vakt Minder hos mig om de herligste Dage i mit Liv, og jeg kan ikke Andet end gjøre Eder, mine Venner, deelagtige deri. Jeg skal ikke dvæle med at skildre den mageløse Hjertelighed og Broderlighed, hvormed vi dengang, og mange Gange før og siden, modtoges hos Brødrene ved Fyrisvall og i Lundagard. Jeg skal kun minde om, at der var een Tanke, som dengang kastede en Skygge over min Glæde, saa jeg maatte søge Leilighed til at udtale det: den Tanke, at der var en heel Stand udelukket fra Forsoningsfesten, og netop den Stand, hvis Blod – uden at Nogen spurgte dem til Raads – maatte flyde i Strømme ved Kjøbenhavn og Brunkeberg, ved Nakskov og Svarteer. – Nu skal denne Tanke ikke forstyrre min Glæde, thi jeg seer danske Bønder samlede omkring mig af fri Drift for at betænke Folkelighedens og Modersmaalets Krav, vi maae da ogsaa vide, at det danske Folk og den danske Tunge kan ikke leve efter sin Natur, uden at Broderfolkene, som tale den samme Tunge og elske de samme Fædreneminder og have det samme levende Fremtidshaab, leve med os i aandelig og broderlig Eenhed, forenet af Gud. Med denne Tro og dette Haab tømmer jeg et Bæger for Skandinavien, Nylig var vort Løsen: Gamle Danmark, vor Moder, nu være det: det ældgamle, det evige Skandinavien, hvor Oldemoder"