Aalborg Stiftstidende, 1839-12-20
Deputationen for Odense By havde den 14de dennes Audients hos Deres Majestæter Kongen og Dronningen. Politimester Kammerjunker Klaumann og Formanden for Borgerrepræsentanterne, Redacteur Thomsen, holdt hver en Tale til Deres Majestæter, hvorpaa det 3die Medlem af Deputationen, Procurator og Borgerrepræsentant S. Hansen, henvendte sig med en Tale til Hendes Majestæt Dronningen. De forskjellige Lykønskninger besvaredes af Deres Majestæter paa det Huldrigste, idet Hs. Maj. Dronningen tillige naadigst lovede, fremdeles at være Patronesse for det ved Hendes moderlige Omhu fremkaldte Børneasyl i Odense O. Thomsens Avis indeholder Følgende: "Ved at lægge Mærke til, hvor nøie og klart Hs. Majestæt sætter sig ind i de Adressers Aand, som blive Allerhøistsamme foredragne, og hvormegen Vægt Han i sine Svar lægger paa de i Adresserne udtalte Haab og Ønsker, hvilket især fremlyser af Hans fortrøstende Slutningsord til den kjøbenhavnske Handelstand, hvori Han udtrykkelig siger, at det er Ham kjært at modtage Forslag til Handelens Fremme fra de Handlende selv, da det er paa deres (de Handlendes) Jndsigter, Han fornemmelig i denne Sag maa stole, saa troe vi det ikke overflødigt at lægge de Mænd paa Hjerte, der i de forskjellige Stænder endnu samle Underskrifter til Adresser, som de maatte finde passeligt og agte at indsende til Hs. Majestæt, deri at udtale sig frit og sømmeligt, som Mænd anstaaer, om de Mangler og Brøster, de i deres Stilling nærmest lide under, samt Midlerne til muligen at hæve Samme; thi kun saaledes faae Adresserne Betydning, kun paa denne Maade udrettes noget Nyttigt ved dem, og kun derved gives Hans Majestæt nogen Erstatning for den kostbare Tid, som Han maa afsee til at modtage og besvare Lykønskninger fra det hele Land.""Dersom Kongen kun vidste det." Under denne Overskrift leverer Fædrelandet en saare interessant Artikel, hvoraf her meddeles følgende Uddrag: "De Forventninger, som ere blevne udtalte, og de Forhaabninger, som ere blevne antydede i flere af de til Kongen overleverede Adresser, der ikke bære mindre Præg af undersaatlig Hengivenhed og Ærefrygt end af statsborgerlig Tillid, have upaatvivligen fundet Gjenklang i alle Landets Egne og i mangfoldige Borgeres Hjerter. Der skal imidlertid gives Adskillige, som have fundet det upassende og ubetimeligt, at de Adresser, som ere blevne overrakte Kongen i Anledning af hans Thronbestigelse, have indeholdt Andet og Mere end Udtrykket af Hylding og Lykønskning. Hvad Folket haaber og forventer, have de meent, burde indesluttes i Hjertets Lønkammer, i Tillid til at Kongen kjender Tidens Krav og Folkets Fornødenheder, og at han, uden Opfordring og Antydning, vil vide at finde de rette Midler til at fremme Landets Tarv og til at grundfæste Folkets Lykke. - Men disse ængstelige Gemytter, som foregive at nære en ubegrændset Tillid til Kongens Hjerte og Sindelag, have dog ikke den rette Tillid til ham den Tillid, at Jntet i dette Øieblik kan være ham vigtigere end at lære at kjende, hvad der rører og bevæger sig i Folket. Og sandeligen den kjender kun Lidet til Folket, som kan nægte, at der lever et mægtigt Haab i dette, eller at det staaer klart for dets Tanke, hvad det forventer af den nye Konge, der selv er en Søn af den nye Tid. De, som foregive, at de fortrøstningsfuldt bygge paa Kongens Viisdom, og derfor finde det overflødigt eller endog anstødeligt, at de, som i deres Medborgeres Navn henvende Ordet til Kongen, henpege paa Folkets Fornødenheder, miskjende, at det netop maa være den sande indsigtsfulde Mand magtpaaliggende at kjende Folkets virkelige Stemning, thi det er især fra denne Kundskab, at han maa gaae ud i sine Foranstaltninger til at betrygge sit Folks Held. Den Fyrste, som har en lang Erfaring for sig, og hvem Historiens Studium har gjort fortrolig med Folkenes Skjæbne, maa nemlig tilfulde vide, at det er Statsviisdommens høieste Opgave, at bringe alle Statsindretninger i Samklang med Folkets Charakteer og Eiendommelighed, og at ligesaalidt nogen Statsform som nogen Jnstitution i Staten er absolut god, men at Alt i Staten som i Livet kun har en relativ Gyldighed. En Konge, som vil lyksaliggjøre sit Folk, maa derfor først og fremmest kjende dets Tænkemaade. – "Dersom Kongen kun, vidste det var en ringe Mands Fortrøstning under Tidens Tryk. J disse simple Ord aandede den sande Tillid. Men ikke blot der, hvor Veien til Thronen er spærret, hvor Hofetiquetten staaer som en Muur mellem Thronen og Folket, hvor Pressen er lænkebunden, hvor Smigerens evige Lovtaler omtone Monarkens Øre, saa at Sandhedens Stemme aldrig kan naae til ham, – ikke blot der kan Kongen ikke vide, hvad der trykker den Enkelte, eller hvad der bevæger sig i Folkets Bryst. Ogsaa der, hvor dette mangler borgerligt Mod, hvor det ikke veed, at undersaatlig Ærbødighed og sømmelig Frimodighed, langtfra at være uforenelige, netop bør gaae Haand i Haand som Udtryk af en sand Tillid – ogsaa der kan Kongen ikke vide det." (Sluttes imorg.) Bønder i endeel Sogne af Kjøbenhavns Omegn have i disse Dage sendt en Deputation til Stiftets Biskop med Andragende om, at det maatte tillades dem, naar den afdøde Konges Liig paa Begravelsesdagen er kommen udenfor Stadens Porte, at bære Kisten derfra videre til Roeskilde.