Berlingske Tidende, 1829-09-23
Grækenland. Den russiske Politiks Forhold til den græske Sag, i det Væsentlige saa simpel og klar, er formedelst de politiske Stillinger, og Afvexlinger under den niaarige Revolution i Grækenland, paa mangehaande Maader bleven forviklet og mistolket. HvorvidAlexander Ypsilantis Foretagende stod i Forbindelse med den forevigede Alexanders Hensigter, er endnu en Hemmelighed. Men vist er det, at Ypsilanti, Hovedmanden for det, ikke uden Aleranders Vidende, oprettede og udbredte Hetærie, ikke har troe at handle mod sin Herres Plan, da Opdagelsen af Hetæriet og dets Hensigter i Constantinopel, tvang ham til før Tiden at bryde ind i Moldau. Ogsaa er den første Udrustning af tre Skibe med Mandskab og Krigsforraad skeet i en adriatisk Havn ved Fyrst Kantakuzeno, der kom over Laybach, dengang Congressens Sæde, og denne Udrustning blev der ikke hindret. Disse Skibes Ankomst til Peloponnes gav den endnu uregelmæssige Opstand Form og Fasthed, og sikkrede dens første heldige Udfald. Dog - saa reent Keiser Alexanders Sindelag i denne Sag end har været - gave de første Bevægelsers aldeles tilfældelige Sammentræffen med Carbonariernes Jntriguer i Neapel og Piemont Fienderne af Grækernes Sag Anledning til at gjøre en Forbindelse mellem begge disse Bevægelser, der ingenlunde fandt Sted, saa sandsynlig, at den hellige Alliances ædle Stifter, i Stede for Korsets hellige Banner, paa Malvasias og Missolunghi Mure, anede hiin Revolutions vanhellige forvirrende Tegn, som havde rystet Europa. Overtydet om, at han var udkaaret til en Redskab af Gud, til at udrydde den, kom han med sin religiøse og politiske Overbeviisning i hiin indre Kamp og Modsigelse, som bevægede ham til at taale med utroelig Ligegyldig hed en afmægtig Fiendes Haan og Overmod, nedbrød hans Helbred, og saaledes fremskyndte hans Død. Katastrophen i Petersborg, som ved Thronskiftet udbrød, var en Følge heraf. Alexander var vel bleven mindre gunstigen stemt for den græske Sag, men uagtet dens Avindsmænds hemmelige og mægtige Machinationer, dog ingenlunde dens Fjende, og i det han knyttede sin Neutralitet i samme til den betingelse, at ingen christelig Magt maatte forene sig med Tyrkerne til Grækernes Underkuelse, blev han mod Vestlandet deres Beskytter, og udvirkede, at i det mindste den aabne Kamp førtes ene mellem Tyrker og Græker. Dette mægtige Skjold, som han holdt for Grækerne, har frelst dem fra den visse Undergang og opmuntret Nationerne til, ved virksom Deeltagelse at opretholde deres Troesforvandte, der lide for Korsets Skyld. Men da Keiser Nicolaus besteg Peter den Stores Throne, og hans klare Blik gjennemskuede den Jllusion, hvormed man havde skuffet Alexander, blev Ruslands sande religiøs politiske Jnteresse nøiagtigen og rigtigen fattet af den unge, kraftfulde og ædelmodige Monark. Snart var det klart for enhver fordomsfri Mand, at den ny Regierings første Opgave, hvortil den russiske Krones Kraft og Ære, og tillige de gamle Carers Thrones Sikkerhed var knyttet, maatte være det græske Spørgsmaal umiddelbare og seierrige Opløsning ; og det er jo bekjendt nok, at Keiser Nicolaus, da andre Magter, i Henseende til denne hans politiske Virksomheds første og vigtigste Gienstand, deels tilbøde ham Deeltagelse, deels lagde ham Vanskeligheder i Veien, seirede over disse sidste med den ligesaa vise som diærve Erklæring det græske Problem skal løses, dette skee ved tre, ved to, eller ved een eneste Magt. Hvad han hermed har meent, kan ikke være tvivlsomt. Den unge Monarch er sit Riges Kirkes Overhoved, og denne Kirke er den samme som den, om hvis Tilværelse der kjempedes inden Grækenlands Landemærker. Hans Herredømmes Kraft og hans Krones Glands beroer paa hiin nøie Forbindelse mellem politiske og religiosa Jnteresser, som giør, at hans Folk i ham tillige ærer dets Velfærd og dets Troes Beskytter, og at til ham, som en Saadan, enhver Christen, der i Orienten sukker under de Vantroes Aag, haabende opløfter sit Blik. - - Hvad der paaligger ham, som en saadan Frelser, i Henseende til det græske Anliggende, det føler med ham hans hele Folk, og den græskerussiske Kirke har ved sit øverste Organ selv til Alexander med Fynd udtalt det. Da denne Monark, dybt bekymret over de østerlandske Christnes Lidelser, sidste Gang kom igjennem Moskau, og i den af Folket opfyldte Kathedralkirke nærmede sig Høialteret, holdt Metropoliten vor Frelsers billede i sin høire Haand, og rækkede Keiseren, det med de Ord: "Kys den Korsfæstede, der af sine Fiender trædes i Støvet, og Ingen finder, som ændser det og beskjermer ham. Disse høitidelige Ord, talte paa hiint Sted, af en halvfemsindstyveaarig Olding, der neppe endnu tilhørte dette Liv, løde som en Stemme fra Himmelen, og deres Kraft overvældede hiin fromme, ulykkelige Monarks Sind. Han bøiede sit Hoved mod Jorden, blev længe i denne Stilling, og en Strøm af Taarer vidnede om de Følelser, der sønderreve hans ædle Hjerte. Kort efter bortkaldtes han fra Jorden, inden de Tanker, der beskjeftigede ham i hans Lives sidste Momenter, modnedes til Beslutning og Daad. Hans Efterfølgers Erklæring aabenbarede nu det, om hvis Nødvendighed han var overtydet, og hvilket, om enddag Religionens og Kirkens Stemme havde tiet, hans Riges Værdighed og Velfærd fordrede af ham. Hvorledes den af ham under et saadant Forhold bebudede Opløsning af det græske Spørgsmaal var at forstaae, blev meget snart og rigtigen fattet, saavel af Cabinetterne, som af Nationerne. (Den ædle Grækerven, Eynard, der, som ikkun faa, er indviet i Grækenlands Anliggender, er offentligen nævnet, som dette sandrue og skjønne Stykkes Forfatter.)