Den Vest-Sjællandske Avis, 1825-06-03
Siden den 16de September forrige Aar, nu over et halvt Aar, adlyder det skiønne Frankerige med sine 30 Millioner Jndvaanere Carl den des Scepter. Denne syvmaaneders Regiering fulgte saa hurtigt ovenpaa Ludvig den XVIIIdes tiaarige, at man neppe bemærkede Forandringen og beviiste Urigtigheden af den tilforn udbredte Mening, at Ludvigs Død vilde blive Signalet til nye indvortes Uroeligheder i Frankerige og yttre en stor Jndflydelse paa Europas nu i en lang Tid saa frede lige Forhold. Hvor, som havde seet Frankerige og især dens Collosalske Hovedstad i Ludvigs sidste Livsaar kunde ikke deeltage i denne Mening og maatte blive overbeviist om, at dette Riges Regiering havde erholdet en fast Holding, og at den offentlige Stilling ikke vilde forandres i hvad saa dets Behersker hedte. Det gamle Frankiske Princip Le Roi ne meurt paa (Kongen døer ikke) er paa nye blevet oplivet i Frankerige. Denne Roe lighedens Vedvarenhed havde i det Moment, hvori Ludvig den XVIII traadte ud af den Skueplads, hvorpaa han havde spillet saa afvexlende Røller erholdet to Forsikkringer: Den ene ligger i Nationen selv; thi de Franske ere vel et meget bevægeligt Folk, men som dog tillige er meget let at regiere, og som kun ved store Feil fra Regieringens Side kan blive forledet til at giøre Brud paa Dæmningen for den lovmæssige Orden. Dette gav sig aldrig tydeligere tilkiende end ved den sidste Krig, mod Spanien. Krigen var aabenbart ikke populair, de 1/6 af Nationen misbilligede den, og denne Stemning gik saa vidt, at ingen vilde troe Seiers Efterretningerne i de Bulletins, som ankom fra Armeen, og at man hellere ønskede den Vanheld end Fremskridt. Desuagtet forblev man roelig, og tilsidst frydede den Franske Ærkiærhed sig over Erobringen af Trocadero og Cadirs Fald. De Bourbonsvandt uendelig ved denne Krig, en Regiering er altid stærk, naar den formaaer at sætte et Foretagende igiennem, som Folket ikke biefalder; desuden havde de Bourbons skabt en Armee, som var dem hengiven og var bleven til et Bolværk for deres Throne. Den anden Aarsag til at Herredømmet gik saa roeligt og ubemærket over fra Ludvigs i hans Broders Hænder, var at det blev ført paa samme Maade. Frankerigs Regiment lignede et bølgende Hav, hvorpaa den ene Forandring forbliver som den anden; havde man ikke seet Sørgehøitiden ved Ludvig den XVIIldes Begravelse, og som det Parisiske Folk betragtede med sædvanlig Nysgierrighed, og var ikke Carls Navnetræk kommet istedet for Ludvigs, saa vilde man i det udvortes ikke have mærket noget til en Regierings Forandring; thi i Regenternes Tænkemaade. sporedes ingen Forandring. Ludvig, som var nedbøiet af sine legemlige Lidelser, som i tre Aar ikke havde kundet bruge sine Fødder, var ikke længere den Ludvig, som udstædede Chartet i 1814. Jsær havde denne besynderlige Sygdom, som mod Enden af hans Liv opløste de faste Deele i det inderste af hans Legeme, i den Grad svækket denne dannede og aandrige Fyrste, at han tilsidst kun repræsenterede en Konge af Frankerige og Navarra. Under saadanne Omstændigheder maatte hans Broder Carl Phillip, dengang kaldet Monsieur, og hans Søn, Hertugen af Angouleme, gift med Ludvig den XVI Datter erholde en afgiørende Jndflydelse paa den svage næsten 70 aarige Monark. Ludvigs Meninger vare ofte forskiellige fra hans nærmeste Slægtningers; men hans Kiærlighed til dem, hans Sygelighed, og den Erfaring at de Franske ikke behøve en saa udmærket liberal Regiering, at den ikke engang passer for dem, bevægede Ludvig til i mange Poster at forandre og selv at ophæve den Constitution, som var hans eget Værk, og som han allerede i England havde udtænkt og udkastet. Saaledes erholdt Ludvigs Constitution en væsentlig Forandring ved den Bestemmelse, at de Deputeredes Kammer ikke aarlig skal fornyes, hvorved ogsaa den indvortes Rolighed bliver mere betrygget og Folkets Tilstand mindre lidenskabelig. Disse og andre Forandringer bleve ikke foretagne af Ludvigs første Raadgivere; men den afdøde Monark skiftede ofte sine Raadgivere, og ved enhver Minister-Forandring slog det Monarkiske Princip stedse dybere Rødder i Cabinettet, hvilket i Begyndelsen, var meget liberalt og selv behersket af Bonapartiske Jdeer. At Ludvig den XVIII ikke strax kaldte det Ultraroyalistiske Partie ind i sit Statsraad, vidner om hans Forsigtighed og Maadehold, men efterhaanden da Folket var blevet moedent for en umærkelig fremskridende Forandring i Grundsætningerne, og der ikke var at frygte for nogen Reaction, saa gik Regierings=Roeret over i dets Hænder. De Kongelige Prinsers Understøttelse og især Dauphinsgav det en bestandig tilvorende Vægt, og nu fører Carl den X, som stedse erholdt en større Jndflydelse hos sin Broder, selv Scepteret over et Folk paa 30 Millioner, som er saa rigt paa Hielpemidler, og som saa let igien kan blive overveiende i den politiske Vægtskaal. Da den nærværende Konge selv havde anbefalet til sin Broder Ministerne Greverne af Villele og Corbiere og Baron Damas, saa var det naturligt at de beholdt deres Poster og fuldførte de Planer, med hvis Udkastelse de havde været beskiæftigede ved Aftenen af Ludvig den XVIIIdes Liv. J den forrige Konges sidste Regieringsaar fulgte de meere Monsieurs og hans Børns Meninger end den af Sygdom svækkede Monark. Noppe havde han i den Periode, da han besad sin fulde Kraft billiget den fra saamange Sider angrebne, forkastede og paa nye igien optagne Rentelov, og endnu mindre maaskee beqvemmet sig til at antage Planen til de Udvandredes Godtgiørelse, hvorved Frankerige bebyrdes med en Statsgield af 1000 Millioner Franker. Det Mod hvormed Ministeriet har realiseret denne dem udvandrede Adels og Hoffets gamle Yndlings=Jdee beviser den nærværende Regierings Styrke og Nationens forandrede Stemning. For 10 Aar siden vilde maaskee et saadant Foretagende have foraarsaget en Revolution og rystet Thronen selv. Denne Forandring i den offentlige Mening gav sig først ret tydelig tilkiende efter den over al Forventning lykkelig iværksatte Overvindelse af det constitutionelle Spanien og Ferdinands Gienindsættelse i sin Magt. Vedblive Bourbonerne og deres Raadgivere at vandre fremad paa denne Bane, saa vil snart det gamle Frankerige blive retableret igien i de Former hvori det befandt sig i Aaret 1788 paa faae Forandringer nær, allerede har Nationen vant sig til denne Tilbagevendelse til den gamle Tingenes Orden. (Kan man fortænke den deri har den ikke af saamange Erfaringer længe nok lært hvad der kom ud af disse den republikanske Frieheds Experimenter, Menneskenaturen er ikke skabt for den. Den Europæiske Jordbund fordrager i det mindste ikke denne politiske Form. Man er i Frankerige i det Hele tilfreds, nyder Fredens Frugter og glæder sig ved Sikkerheden af denne Nydelse, som intet Anarchie og ingen Usurpation mere truer. Denne Sammenligning imellem den nærværende lykkelige Tilstand med Borgersamfundets forrige uroelige og altid farlige Stilling giver Bourbonerne en fast Støttepunkt i Nationens Aand. Den forrige Generation, som var voxet op med Revolutionen er tildeels gaaet under; kun faae af de gamle Kongemordere leve endnu, de gamle Generaler og Marskaller, som især besad Buonapartes Tillid og stode ham nærmest, ere for det meste fulgte efter ham ind i en anden Verden, og den nye Generation indsuger i det private Liv, ligesom i de offentlige Opdragelses=Anstalter, den nærværende Regierings Maxiner. Det eneste man ønsker i Frankerige er at Regieringen vil tillade Videnskaberne en friere Gang: