Aalborg Stiftstidende, 1828-03-29
For det første maae Censorerne være indsigtsfuldere end de Censurerede; ere nu Ministrene i dette Tilfælde? Naar man overveier den Armosphære i hvilken de bevæge sig, deres Omgivnings Jnteresse ved at forvanske Sandheden, Forkjerligheden for engang fattede Planer, Egenkjerlighedens Magt, hvo vilde da bejae dette? J de sidste 14 Aar have de Ministre som have regjeret Frankrig, oftere taget feil, Nationen endnu aldrig. Ved at gaae udenfor Chartet 1814, udsaaede de Angest og Nød og foragtede Krisis, indtil den var der. Men hvorfor gaae saa langt tilbage? Har det forrige Ministerium ikke bestandig taget feil? Hvorledes kunde det ellers være muligt, ved en Jndtægt af en Milliarde at have et Deficit? Hvad skal man sige om dets Operationer, som have indbragt Seierherrerne en Gjeld af 300 Millioner og de Overvundne Anarchie og Skaf forter, Hvad skal man sige om dets Diplomatik, ved hvilken vi ere blevne tilbage for hele Europa? Hvad om dets Handelsmaximer, som have lukket Døren for Jndustrie og aabnet den for Bankerotter, Hvad skal man sige om dets Stilling til den geistlige Magt, som igjen har opgravet Farerne fra det 16de Aarhundrede og opvakt Religionsstridigheder fra det 13de? Eller hvad skal man vel gar sige om Dannelsen af dets egne Redskaber, som det med store Bekostninger bragte i denne Sal (de Deputerede af det forrige ministerielle Partie) som forgik imellem dets egne Hænder og som det selv saae sig nødsaget til at sønderbryde, saa øiensynlig var dets grove Vildfarelse bleven det selv. Et Beviis paa at Magtens Monopol ikke altid er Viisdommens Monopol. Men antaget endogsaa, at Ministrene stedse vare vise, vil de ogsaa stedse være velmenende? Statsmagtens og Folkets vel forstaaede Jnteresser stemme vel egentlig altid overeens, men mellem begges personlige Jnteresser er ofte en stor Forskjel. Det forrige Ministerium har togange betjent sig af sin Myndighed til at indføre Censuren; om dette har været til Landets Bedste, Den ene Gang skeete det for at hævne sig paa Domstolene; den anden Gang for at skaffe sig Ro for Sandheden. Men var det endda Ministrene selv som udøvede Censuren, men nei, det er endeel underordnede Betienteres Sag, Afskummet af Skribent-Classen, som paa engang indbefatter de Ædleste og de Lastværdigste; Mennesker, som ei ere istand til at berede sig selv nogen Berømmelse og som bære Nag til ethvert fremmed Talent; et literarisk Gensd'armerie, som medens Frihedens desværre kun altfor korte Aabenbarelser, lader sig indsperre i Despotismens Caserner, men strax igjen er paa rede Haand ved hver ny Jndtrædelse af Tyranniet. Hvormange Fængslinger, Undertrykkelser, opdigtede Sammensværgelser, Opirrelser imod besoldede Agenter ere ikke ved Censurens Hielp blevne begaaede og lagte Dølgsmaal paa Saagar Censur=Huller skyede Censorerne og tilstedede ikke engang Punkter, paa det at Frankrig maatte mene, at Hovederne ingen andre Tanker indeholdt, end dem, de tillode at trykke. - Jo videre disse Misbrug gaae, desto dybere maatte Censorernes Stand synke. 1822 ønskede de at forblive anonyme. 1827 have nogle nævnt sig, men hvorlangt har man ikke maattet stige ned, for at finde Folk, som havde Mod hertil. - Jo mere Ulempe et Ministerium afstedkommer, jo hellere vil det tage sin Tilflugt til Censur. Saalænge, vort Ministerium endnu beholdt et mat Skin af Maadehold, saalænge fandt ingen Censur Sted. Først efterat det, dreven af et stærkere og ikke forstandigt Partie, havde dynget Magt paa Magt, Svig paa Svig, først da raabte det Mørket til Hjelp. Censur egner sig altsaa kun for slette Ministre. Men skulde den ikke for Øieblikke kunne motiveres ved Krig eller Uroligheder; Efter min Mening paa ingen optænkelig Maade: - Krig, den kræver Nationalaand, og Nationalaand dræbes af Censur. England har ført en 20aarig Krig med os paa Liv og Død; har dets Ministerier, som dog ikke altid hørte til de ædleste, nogensinde ladet Censuren komme frem, Jndre Uroligheder, Somom det var viist at standse en Gjæring, istedetfor at lede den. J Constantinopel vide Vizirerne, at manikke maae høre Paschaerne allene og da de ingen Tidender have, løbe de forklædte omkring paa Gaderne, for at erfare den offentlige Mening. Frihed avler Rolighed; Trældom avler Udartelse og Oprør. Da Lord Gordon med 20,000 Røvere drog igjennem London, da Flaaden, gjorde Oprør, da Thistlewood stiftede Sammensværgel. sen i Catogaden, var det da Censuren der hialp Nei, Lovene vare tilstrækkelige. Men i Særdeleshed, den facultative Censur er regel- og exempelløs. Den er overdraget til en Magt, som nærer sig af Jndgreb i fremmede Rettigheder og, om endog den er velsindet, dog ikke holder af Modsigelse. Lader os altsaa nægte Ministrene en Magt, som deres Forgængere saameget have misbrugt. Lad end Ministrene laane Øre til vore Raadslutninger, vi ere her ikke blot for at give Love, men for at belære Regjeringen om dens Tarv. Frankrig har Tillid til os. Tilsidesættelse fra Regjeringens Side vilde saavel være imod Velanstændigheden som pligtstridig, uden at den iøvrigt kunde føre os ud af vor Vei. Vi ville en oprigtig Fremfærd, men ikke for os selv; thi Opposition er lettere og meere livelig, men vi ville ingen Opposition fremstille paa Landets Bekostning. Oprigtighed i Ord gaaer forud for Redelighed i Handling. Trone og Nation maae for Fremtiden udgjøre et Begreb. Et hyklerisk Parties frygtesløse Stemme vil ikke meere forstyrre deres Enighed; Minderne om den Tid, da det ene havde Magten, maae forsvinde. Jeg forventer af vore Ministre, ei allene Afskaffelsen af den Myndighed at kunne indføre Censur, men endogsaa Omskabning af det hele Chaos af vore Pressefriheds-Love. Ludvig den 18des Efterfølger har ved sin Tronbestigelse ophævet Censuren og han kan gjøre sig endnu mere fortjent af Nationen. En god Trykkefriheds Lov er en Velgierning imod det hele menneskelige Kjøn. Pressen er Ordet, eller rettere den er Summen af Jntelligensen, som mangfoldig gjort gaaer fra den ene Ende af den civiliserede Verden, til den anden, den er det Lys, som paa engang oplyser Selskabets høiere Classer og trænger ind i Hytternes Mørke.