Berlingske Tidende, 1788-04-01
Hertugen af Cumberland var imidlertid marcheret fra Flandern til Engeland med en velsved og til Krigen vant Armee, som hidindtil havde segtet imod de Franske. Han forøgede sine Tropper i Engeland, og rykte til Skotland imod Prinds Edvard, som just beleirede Slottet Stirling, og nu maatte ophave Beleringen, for at møde Hertugen af Cumberland. Hertugen rykte nærmere, og gik over Floden Spey, hvor man skulde have gjort ham Overgangen stridig. Men nu blev der besluttet, at oppebie Hertugen paa Sletterne ved Culloden, et Sted 9 Mile fra Jnverness, der rundt om er omringer. omringet af Høie og kun paa en Side ud til Søen aabent. Her stillede Prinds Edvard sine Folk, som kun beløb sig til 8000 Mand, i Slagtorden, og sit ubetydelige Artillerie ved sin Side, der var slet i sig selv, og blev endnu slettere betient Hertugen af Cumberland, som rykte frem imod samme, havde 15 Bataillioner, 9 Eskadroner, et Corps Biergskotter, samt et fortreffeligt og fortreffelig betient Artillerie. Den 27 April 1746, om Eftermiddagen Kl. 2, begyndte den afgiørende Trefning ved Culloden. Den Kongel. Armees Artillerie gjorde i kort Tid den skrækkeligste Virkning. Et rasende Side Anfald af Prinds Edvards Biergskotter, som allene kunde have været afgiørende, blev afviist med en saa skrækkelig og vedligeholdt Jld, at alting var afgjort inden; Time. Valdpladsen var bedækket med Døde og Saarede af Prinds Edvards Folk, hvis Antal beløb sig til over 3000 Mand. Selv denne Romanske Regent blev saaret, og maatte i største Hast tage Flugten. En Belønning af 30000 Pd. Sterl. var allerede længe forhen udsat paa hans Hoved, og samme var nu let at fortiene. Med uforbundne Saar, og uden mindste Hielp, gik han til Fods igiennem Udørkener, og iblant Fiender, indtil han endelig silde og Aftenen kom til en lille Havn, Arizaig kaldet, paa den nordlige Kant af Skotland. En halv Time havde styrtet ham fra Opgangen til en Kongethrone ned til Betlerens Støv, og udsat hans Liv for Farer af en forfølgende Morder. Neppe havde han sat Foden paa dette Sted, førend en Trop engelske Ryttere kom tillende for at opsøge ham paa Kysterne. Men han undveeg om Natten, og vandrede nu ganske allene i en Bet lers Dragt, som han underveis havde tiltusket sig imod sin egen, omkring paa de vilde, øde og af Naturen skrækfulde Skotske Kyster, uden Brød, uden Ven, uden Hielp og uden Haab. Til Kysterne torde han ikke vove sig af Frygt for at blive kiendt og udleveret. Han irerde omkring. Hunger og Tørst tvang ham undertiden, at gaae ind i et Huus for at bede om et Stykke Brød og en Drik Vand, og stedse var han i Fare for, at denne usle Næring skulde paadrage ham Døden ved Skarpretterens Haand, dersom han blev kiendt og udleveret. Da han en Dag, plaget af Hunger og udmattet indtil Døden, havde ravet omkring fra Dagens Udbrud til silde ud paa Aftenen, og ikke meere var i Stand til, som forhen, at sove paa Træernes Rødder i Skovene, vovede han at gaae ind i et Huus, hvis Eier var, som han vel vidste, hans Fiende og af Modpartiet. "Her kommer sagde han, Eders Konges Søn, og beder Eder om en Smule Brød og en Skjorte. Jeg kiender Eders Hengivenhed til mine Fiender, men jeg tiltroer Dem endnu saa megen Redelighed og Menneskelighed, at De ikke misbruger den Tillid, jeg bærer til Dem. Tag denne elendige Dragt fra mig, Dekan engang bringe mig den paa mit Kongelige Pallads, naar jeg, som jeg haaber, saaer min Ret og mit Rige." Rør af Hiertet over dette Syn og denne Tale, gjorde Manden, ham al den Hielp, han kunde, og røbede ham ikke. Prind Edvard gik videre, irrede videre, og vandrede allerede et halvAar omkring i de frygtelige Ørkener af Glengary paa de Skotske Kyster, var ofte rundt om indsluttet af sine Forfølgere, men undgik dem stedse ved eventyrlige Tilfælde. Dog saae han ingen Udgang fra Skotland; alle Kyster vare besatte, ingen Skipper kunde han betroe sig til, og intet Haal var mere tilovers for ham. O Mennesker! J som beklage Eder over Ulykke, see her en Kongesøn, en modig, en tapper og stor Prinds, som var langt ulykkeligere end nogen af Eder! Vinteren tilstundede, og endnu saae Prinds Carl Edvard ingen Ende paa sin Elendighed, men vankede omkring i Betlerdragt i de øde Udørkener paa de Skotske Kyster, da en troe Tilhænger af ham, en Jrlandsk Cavalier, ved Navn Onell, som allevegne havde søgt ham, kom til ham og sagde, at han paa den lille Øe Stornai, den sidste paa den nordvestlige Side af Skotland, kunde finde et sikkert Opholdsted. De sat te sig begge i en Fiskerbaad, og kom lykkelig til denne lille Øe men neppe vare de der, førend de fik at vide, at et Detachement af Hertugen af Cumberlands Tropper befandt sig sammesteds. Prindsen og Onell saae sig altsaa nødte til at henbringe Natten i en Mose. Ved Dagbrækningen gik de igien med deres Fiskerbaad i Søen, uden at vide hvorhen, men neppe vare de 2 Mile borte, førend de saae sig omringede af fiendtlige Skibe. Her var ingen anden Redning, end at strande imellem Klipperne, og det, som for enhver anden havde været en gruelig Ulykke, var for Prindsen og hans Reisekammerat det eneste Redningsmiddel. De satte sig paa Stranden, trak Baaden bag en Klippe og ventede nu indtil de Engelske Skibe seilede forhi, eller Døden paa engang giorde en Ende paa saa megen Ulykke. De havde til deres elendige Livs Ophold intet uden noget Brændeviin, og af en Hændelse fandt de nogle tørre Fiske, der formodentlig vare blevne efterladte af Skibsfolk, som et Uveir havde fordrevet. Endelig landede Prindsen paa Øen Wist, hvor han just, da han kom fra Frankrige, første Gang var steget i Land. J det han her vilde udhvile sig noget, kom efter 2de Dage et Detachement af Hertugen af Cumberlands Tropper derhen. Død eller Fangenskab syntes nu at være uundgaaelig. 3 Dage og 3 Nætter holdte Prindsen sig skiult i en Hule. Hans Reisekammerat havde da lykkeligviis fundet Leilighed til at undflye med ham igien paa en anden øde Øe; men her maatte de enten sulte ihiel eller gaae igien til Søes. De seilede fort landede med deres Baad om Natten, uden at vide hvor de vare, og vankede omkring paa Strandbredden. Deres Klæder vare sønderrevne Pialter. Ved Dagbrækningen kom et smukt Fruentimmer til Hest, geleidet af en Betient, dem i Møde. Dette Fruentimmer var Lady Macdonal, der, som hendes hele Familie, var Huset Stuart høist hengiven, og nu formedelst egen Livsfare vankede omkring i denne Ørken for at undgaae Engellændernes Eftersøgelser. Lady Macdonal kastede sig for Prindsens Fødder. Han, hun og de alle smeltede af Taarer. - Lady Macdonal anviste Prindsen en Hule, hvor han skulde forblive saa længe indtil hun var i Stand til at forskaffe ham en Udvei. En Skotsk Bonde bragte ham til Næring en Smule Bygmeel rørt i Vand. Her maatte omsider Naturen give tabt for Elendigheden. Prindsen faldt i en skrækkelig Sygdom. Hans hele Legeme blev bedækket med giftige Blærer. Men hans Ulykke skulde endnu ikke tage Ende. Prindsen kom sig igien, og LadMacdonal sendte ham det Budskab, at han for en kort Tid kunde opholde sig hos en fattig Adelsmand paa en liden Øe ved Navn Benbecula. Hun sendte og strax derpaa en Baad efter ham, og Prindsen seilede til Øen. Men som han just var ankommen og paa Veien til det betegnede Huus paa Landet, fik han Efterretning om, at Adelsmanden, som han vilde tage ind hos, var Natten forhen tilligemed alle Sine bleven optaget og bortført af et Detachement Tropper. Han ilede bort i den vilde Mark, og kom ind i en Straahytte, hvor Lady Macdonal selv var. Hun sagde, at hun maaske endnu kunde redde ham, dersom han ganske allene vilde følge hende, og iføre sig en Tienestepige Dragt, som hun i den Hensigt havde bragt med sig. Prindsens begge Venner skiltes da fra ham med mange Taarer. Prinds Carl Edvard iførte sig derpaa en Tienestepiges Klæder og fulgte LadMacdonal under Navn af Betty. De undflyede til Øen Ski, en af de vestlige Øer i Skotland. Her fandt de Beskyttelse hos en troe Adelsmand. De havde kun været den faa Dage, da de saae Huset omringet af Krigsfolk, som søgte efter Prindsen. Den til en Tienestepige forklædte Prinds aabnede Dørren for Soldaterne, og gik bort uden at blive kiendt. Men da det var bleven kundbart, at Carl Edvard befandt sig paa denne Øe, saa maattehan skilles fra sin tro- og redelige Lady. Han gik allene 10 Engelske Mile. En Skipper mødte ham da, som tog ham med i sin Baad og satte ham i Land paa de Skotske Kyster. Her vankede han omkring i Egnene af Locaber og Badene, og fandt mange troe Venner, som vare Huset Stuart hengivne. Under denne fattige Trøst fik han at vide, at Lady Macdonal, hans Velgiørerinde og troe Veninde, var bleven grebet og sat i Fængsel. Han fik og at see en Fortegnelse paa alle sine Venner og Tilhængere, som deels vare grebne, deels dømte til Døden og mange allerede henrettede. Jblant de sidste vare Lorderne, Lovat, Balmerino, Kilmarnok, Cromartie, Derenwater og andre Storre.