Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-09-09
Syttende Aargang. No. 73. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 9 September 1820. Reisen til Møen. (Fortsættelse; see forr. No.) Giselfeld har siden P. Oxes og hans Enkefrues Tid været i forskjellige Eieres Hænder. Den, som eiede det i Slutningen af det syttende Aarhundrede, var Adam Levin Knuth, hvis Stammefader af samme Navn var kommen herind i Christian den Femtes Tid fra Meklenborg, og bleven udnævnt til Overkammerjunker hos Kongen. Han forbedrede Bygningen meget, og paa de Længder, han har ladet opføre, læses Bogstaverne A. L. K. 1689 og A. L. K. 1692. Da han 1699 døde, solgte hans Arvinger Godset til Feldtmarschal-Lieutenant Christian Gyldenløve, som i et Testament, forfattet i Dresden d. 19 Sept. 1701, da han formællede sig med Dorthe Krag, og et senere, undertegnet i Verona d. 18 Sept. 1702, da han laae med de danske Tropper i Jtalien, fastsatte, at det skulde være et Kloster for sexten Jomfruer fra Sjælland, Jylland, Fyen og Norge, fødte og baarne af adelige eller nobiliterede Forældre. Hver Jomfru skulde betale ved Jndtrædelsen 200 Rd., imod at nyde aarligen af Klosteret 200 Rd. Forat tvinge Efterslægten til at efterkomme hans Villie, bestemte han, "at hvis nogen Fremmed skulde blande sig heri, eller det skulde gaae efter Hoffets Faveur, skulde Godset tilfalde hans nærmeste Paarørende, og for at give Sagen endnu mere Klem, lyste han, efter de Tiders Skik, evig Forbandelse over den, der, i ond Hensigt, maatte blande sig heri, og Velsignelse over den, der fremmer hans Øiemed. Documentet er forfattet paa Tydsk og aftrykt i Hofmanns Fundatssamling, T. 7, S. 528. Saadanne Forbandelser, der i henrunde Aarhundreder vare saa almindelige, og endog strakte sig til dem, der vovede at flytte nogle Been fra eet Sted til et andet, hvilket dog i adskillige Tilfælde kunde blive høist nødvendigt, ere lærerige for Menneskegrandskeren. De vise, hvilken Mistillid de Gamle satte til Efterslægtens Ordholdenhed, og hvilke mægtige Virkninger de tilskreve saadanne Forbandelser. Saaledes at ville regiere evigen ved fine Penge, og tvinge endog ufødte Slægter at rette sig ubetinget efter vore Luner, røber virkeligen en lige saa stor Overspændthed i Begreberne om Eiendomsretten, som Vranghed i Forestillingerne om de menneskelige Forholds Foranderlighed. Man kunde her spørge; er det til saa Manges Ulykke ikke nok, at mange Rige i levende Live have kunnet bestemme saa mange af deres Medmenneskers Skjebne, skulle de endog efter Døden vedblive at herske uforstyrret ved deres Guld? Vist nok er det Gode en Pode, som, eengang plantet af Veldædighedens Haand, af Efterslægten bør røgtes og pleies som af en om Gartner. Men ogsaa Veldædighed har sine Grader. Det Gode kan blive til det Bedre, og det Bedre til det Bedste. Hvorfor skulde det være Efterverdenen formeent, at henplante eller omplante denne Pode i en bedre Grund, naar Tiden, Omstændighederne og Erfaringen tilraade det Fra Gisselfeld kjørte vi endnu samme Eftermiddag til Præstøe, uden Tvivl den mindste blandt Sjællands Kiøbstæder. Den bestaaer næsten af en eneste Gade, omtrent saa lang som Østergaden i Kjøbenhavn, men Bygningerne ere ret vakkre, og Byen et sandt Dukkeskab af en Kjøbstæd.