Aarhuus Stifts-Tidende, 1814-11-05
Rigsforsamlingen paa Eidsvold udsatte Oprettelsen af en Bank, og den berammede Laaneindretning, som dermed skulle staae i Forbindelse, kunde ei heller, forinden næste Storthing, bringes i Virksomhed. Saaledes seer Staten sig berøvet alle Midler til Betaling af en stor Deel af de indførte Fødemidler, samt til at anskaffe flere Forraad; alle Statens Udgifter have hidtil maattet bestrides ved de af Rigsforsamlingen bevilgede fiorten Millioner Rigsbankdaler Navne Værdie, men hvis Krigen vedvarer, vil næste ordentlige Storthing blive nædsaget til at forøge Statsgielden; thi Jndtægter af Tolden, eller Skatter af de forarmede Jndvaanere ere ei at regne paa. Et udenlandsk Laan, kunde have afbødet megen Forlegenhed, og samme burde vist have været Gienstanden for Storthingets Opmærksomhed; men saalænge de udvortes politiske Forhold vedblive at være os imod, er saadant ei at opnaae. Nogen directe eller inddirecte Bistand af de større Europæiske Magter var, hvo nægten sig det, nødvendig til Norges Redning, og jeg byggede mit Haab paa Forventningen herom. Men deres bestemte Erklæringer, tilintetgjorde dette Haab; døv mod alle Forestillinger viste det Engelske Ministerium Rigsforsamlingens Afsendte tilbage, og dets Blokade System skiærpedes, ja udvidedes til Kysterne af Bergens og Trondhiems Stifter. Saaledes berøvet alt Haab om Understøttelse og Tilførsel, med dette billede af Rigets Tilstand for Øine, burde jeg, det forekom mig at være en fuldkommen Pligt selv ikke vægre mig at bringe Fædrelandets Frelse det høieste Offer, noget Menneske formaaer at frembære. Offeret af sin Lykke, af sin Tilfredshed. At jeg i Folkets Hænder skulde nedlægge den udøvende Magt, som jeg af Folket havde modtaget, blev fordret som en ufravigelig betingelse for Vaabenstilstanden. Havde jeg, ledet af Ærgierrighed, blot villet forsvare min Krone til det Yderste, da har de jeg fortsat Kampen, mindre bekymret om Norges Skjebne, hvis det, efterat dets Stridskræfter vare udtømte, blev afhængigt af Seierherrens Vilkaar; jeg havde maattet opofre Folket for min Skyld, uvis om, ved de mægtige Staters Mellemkomst, omsider at se Striden endt til Fordeel for Norge; thi skulde dette Rige længe friste den Skiæbne, at stride med egne Kræfter, uden fremmed Bistand da var dets Undergang lige vis. Ved at ende Kampen førend man var aldeles overvunden ved at byde Haanden til Forlig da den Svenske Regiering antog Grundloven af 17de Mai som Basis for Foreningen, hvis Storthinget fandtes villig til samme, ved endeligen, saaledes som Nødvendigheden bød det, at forbinde mig til at nedlægge den udøvende Magt, opnaaedes, og kunde en opnaaes, det som Menneskelighed og min Omhue for Folket gjorde mig saa saare ønskeligt: Landets Redning for Ødelæggelse. Jeg vilde ikkun bære Norges Krone til Folkets Held. Saasnart jeg indsaa, at jeg med den redeligste Villie, uagtet al Anspændelse af menneskelige Evner, formedelst vor egen Tilstand og faa Forsvarsmidler, og formedelst vore Forhold til fremmede Magter, ikke kunde føre det begyndte store Værk igiennem; saasnart jeg troede, at Folkets Lidelser, for min Skyld, forøgedes, da skyldte jeg Nationen, at fremstille billedet af Rigets Tilstand for dens Øine, og ikke for at haandhæve min Stilling i Staten, at berede dens Vanheld i høiere Grad, end Skjæbnen ufravigeligen synes at have bestemt. De Saar, som syv Aars Krig har forvoldet, trænge til Lægedom, og ved Fredens Velsignelser ville de lykkeligere Dage, som jeg desværre ikke formaaes de at berede dette herlige Land, kunne vindes. Rigets Tilstand byder at høre og overveie de Forslag, til Forening, som Sverrigs Konge har forbeholdt sig umiddelbart at meddele Storthinget, og hvorved han har forpligtet sig til at fornye de Løfter, som han allerede har givet det Norske Folk. Rigets udvalgte Mænd kunne nu med modent Overlæg og uden andet Hensyn end Fødelandets Tarv, bedømme Rigets Stilling, og vælge, hvad der efter Omstændighederne kan tiene til dets Bedste. Lader mit Minde leve iblandt Eder, Normænd, som en Vens, der vilde Eders Vel, der hidtil bevarede Landet fra Anarchiets Rædsler, der, nægtet al bistand af andre Magter, savnede Midler, til at føre det store Værk for Norges Uafhængighed igjennem, og som opofrede sin Tilfredshed og personlig lykkelige Stilling iblandt Eder, for ei at see Norge, ødelagt, men derimod dets constitutionelle Forfatning sikret, og herved, saavidt mueligt, dets Selvstændighed bevaret. Jeg havde sat min Hæder og min Glæde i at lyksaliggiøre det Norske Folk, nu vil jeg finde min Trøst i den Bevidsthed, at have virket, hvad jeg formaaede, til at lindre de Trængsler, der tungt hvile over det elskede Fædrene and.