Den Vest-Sjællandske Avis, 1829-06-16
Den 2den Mai optraadte Sir James Mac. Jntosch i det Engelske Underhuus og androg paa at Kongen skulde ved en Addresse anmodes om: at lade Dokumenterne angaaende Storbrittanniens Forhold til Portugal siden 1826 forelægge Huset, saavidt det kunde skee uden at være til Hinder for de udenlandske Alliancer, hvorved han holdt en overmaade vidtløftig talentfuld Tale, hvis væsentlige Jndhold bestod i følgende. - Han begyndte sin Tale med den Forsikkring, at det var langt fra ikke hans Hensigt at stille sig i Opposition imod Ministeriet; dette kunde allene deraf bevises, at han flere Gange havde efter dets Ønske udsat at giøre den nærværende Proposition. J de to første Maaneder af denne Session holdt jeg mig, sagde han, paa det helligste forpligtet til ikke at foretage noget, som kunde forbunile det klare Speil af hiertelig og fuldstændig Enighed, som udkrævedes for at faae den store Helbredelses Forholdsregel indført, med Følelsen af Taknemlighed mod de Mænd, som have befordret denne Forholdsregel, kan Fiendtlighed af andre Bevæggrunde ikke lade sig for bilde. Desuagtet ligger mig intet meere paa Hiertet end at holde dette Lands Ære ubesmittet, ikke allene i dette Lands men i hele Europas Øine. Ogsaa synes det mig at være en velgiørende Skik at henvende dette Huses Opmærksomhed og fornemmelig det Brilliske Folk fra Tid til anden paa vore udenlandske Forhold. En saadan Offentlighed, ved Hielp af giensige Meddelelser, kan kun virke gunstig for Fredens Vedligeholdelse, imedens fiendtlige Lidenskaber finde Næring i Hemmeligheden. Saa almindelgt herskende, som at Kierligheden til Freden end er, en Følelse som Krigens langvarige Lidelser har frembragt, saa befrygter jeg dog, at man formeener at kunne opstille visse Principer som Sikkerhedsmidler for Freden, og som hellere kunne have dens Afbrydelse end Opretholdelse til Følge; med faa Ord: jeg meener det Ottomanniske Riges Jntegritet som et almindeligt Princip for den Europæiske Politik. Efter min Mening kan man ikke tænke sig et Tilfælde hvori en Garantie fortiente mindre Biefald, da den permanente Udførelse deraf kan ikke i noget Tilfæld, være underkastet større Vanskeligheder end i det nærværende. En saadan Convention iblandt de store Enropæiske Magter vilde fordømme hele Middelhavets Sydkyst fra det Sorte og til det Atlantiske Hav til et haabløst Barbarie og Slaverie. En Beslutning af dette Slags vilde underkaste alle disse Lande samme Skjebne, som truer Grækenland, nemlig en evig Undertrykkelse og uophørlig Elendighed. Alle Combinationer af denne Naturen de tilsidst med at udvide de store militaire Stater, som spotte de fjerne Magters Lettroenhed, der om den endog er nok saa stor, dog ikke tillader den umiddelbare Jntervention, som allerne kan standse det befrygtede Onde. (Ganske sikkert; det er desuden en Hovedregel ved den politiske Conduite ikke at modsætte sig Skjebnens Gang for at forebygge, et Resultat, som man befrygter; men at gribe indi den for at lede den efter sin Jnterresse). – Efterat Taleren havde gjort en Undskyldning for denne Excursion, som var bleven foranlediget ved den Overbeviisning, at Grundsætningen om det Tyrkiske Riges Jntegritet er uforenelig med en fredelig Politik, saa gik han over til sin egentlige Gienstand, som han vidtløftigt afhandlede med historiske og diplomatiske Documentationer. Han afmalede med de sorteste Farver de Lidelser, som et Land, hvormed England i 4 1/2 Aarhundrede havde staaet i en nøie Forbindelse maatte taale ved en Usurpators Tyrannie, som den offentlige Meening anklat ger og som ved Bedragerie og Meeneed har bane sig Veien til Thronen. Han formeente ved denne Yttring kun at gientage det, som Kongen i sin Tal fra Thronen havde sagt to Gange til sit Parlament: at han saae sig nødt til at afbryde enhver diplomatisk Forbindelse med en Linie af en christelig Familie, med Portugal. Dette er et Kiendemærke paa hele Europas Misbilligelse, hvortil Nationernes Historie ikke kan opvise Mage; det vil ser, at Europa har fældet sin Dom over den Mand, som har udbragt Skiændsel over det fordum berømte og endnu bestandigt agtværdige Land. At den retmæssige Dronning er bleven modtaget i England og høitideligt erkiendt, fortiener at roses; men hvad har det hiulpet? Taleren søgte derpaa at vise, at Don Pedro, uagtet han har frasagt sig Portugals Krone, endnu besidder Authoritet til at exeqvere sine Dispositioner; at han med Modbydelighed har ladet sig foranledige af diplomatiske Jntriger til at opoffre sin Kongelige Datter for Fædrenelandets Vel, og at kaste hende i sin Fiendes Arme, at han havde søgt ved at give Landet en lovmæssig Constitution, hvori Rettigheder og Frie heder bleve begge Partier tilstaaede, at krone Forsoningens Værk, og at endelig den Omstændighed, at Sir Charles Stuart, dengang Brittisk Gesandt i Rio Janeiro, bragte Constitutionen til Lissabon, maatte indgyde de Constitutionelle Tillid, da det maatte betragtes som en Garantie for vort Sindelag. Herpaa meddeelte han nøiagtige Oplysning om Underhandlingerne i Vien og Don Miguels Tilbagekomst til Portugal og satte i det klareste Lys den Samvittighedsløshed, hvor med Jnfanten var gaaet tilværks. Han beviiste, at de Brittiske Troppers Nærværelse havde kun befordret hans Foretagender, fordi det var overdraget dem at beskytte hans Person, som ellers formodentlig var faldet i de Constitutionelles Hænder; at Erkiendelsen af Blokaden for Oporto havde givet den gode Sag et dødeligt Stød, og skildrede derpaa Begivenhederne ved Terceira som en Plet i Annalerne af Englands Historie. Tilsidst henvendte han Husets Opmærksomhed paa de gruelige Henrettelser, i Oporto af 16de Mai, 10 Maaneder efter den foregivne Forbrydelse, som dog kun bestod i, at disse ulykkelige Slagtoffere, alle Mænd af Ære og Dannelse, vare blevne troe mod deres Eed og deres Pligt. Han endte sin Tale med de Ord: at Don Miguel havde ved sine Handlinger trodset alle Monarker, paadraget sig den hele civiliserede Verdens Misbilligelse, at hans rædselfulde Handlinger have gienlydt over hele Europa, og at han har giort sin Hovedstad øde, som at Pesten havde ødelagt den. Han har kastet sin Handske til Verden, og holder sin blodige Haand for Europas Øine, som for at vise det, hvorlet man kan trodse den almindelige Hiertets Folelse, hvor tydeligt at Hadet mod alle guddommelige og menneskelige Love kan lægge sig for Dagen (Biefald). - Ministeren Hr. Peel modsatte ham blot Fordeelagtigheden af at iagttage et neutralt Forhold, at Don Miguel havde det Portugisiske Folk paa sin Side og at de Constitutionelles eget urigtige Forhold havde foranlediget Begivenhederne ved Terceira; han gav Huset forresten sit Samtykke til, at alle Dokumenterne bleve forelagte Huset paa de nær, som angaae de Underhandlinger, som endnu ikke ere tilendebragte. Dog tilstod han, at Regieringen ikke søgte at befordre Don Miguels Ægteskab med Donna Maria da Gloria. Den forrige Minister Lord Palmersion talede med stor Bitterhed og Veltalenhed imod Ministeriet, og beskyldte det for, at alle dets Handlinger havde en fiendtlig Retning mod al Friehed fra Tajos Munding til Bosphorus Strandbredder, at Æren for Grækenlands Udvidelse tilfaldt Frankerige og Skammen for dets Jndskrænkning England. - Debatterne varede til Kl. 4 om Morgenen.