Københavns Adresseavis, 1762-09-24
mat reyste igiennem alle disse Øer, saa fandt man maaskee paa nogle af dem saadanne Indbyggere, som vilde foraarsage os mere Hovedbrud, end de Sorte, ja man skulde vel længe betænke sig og man kunde kalde dem Menneskeer eller ikke. Jndvaanerne i Skovene paa Borned hvorom nogle Reysende skrive, og som ellers ligne Menneskeer, mon de bekymre sig noget fordi de have Abe=Rumper, Og skulde vel Rygbenets Ledemoder foraarsage, at hverken de Hvide eller Sorte have saadanne Rumper, Paa det smalle Stykke Land, som skiller Nord=Søen fra det stille Hav, skulde findes meget hvidere Menneskeer end alle dem som vi kiende. Deres Haar skal være tig den hvideste Uld, og deres Øyne, som ey kan fordrage Dagens Lys, aabne sig kun ved den mørke Nat. De ere iblant Menneskene det samme, som Flaggermusene og Uglerne ere iblant Fuglene. Naar Verdens store Øye haver lukt sig, og Naturen tager sin Sørgedragt paa sig og lagttager en dyb Taushed, naar alle andre Jordens Beboere blive udmattede af deres Arbeyde, eller trætte af deres Fornøyelser, og begive sig til Hvile, saa opvaagner Darienserne og lover sine Guder: Han glæder sig ved at see, at det ham ufordragelige Lyser borte og da opfylder han det ledige i Naturen. (Levulde de la Nature.) Han hører Uglens Skrig med samme Fornøyelse, som Horden hos os hører Lerkens Sang, naar samme gaaer saa høyt i Skyerne, at Falken ey kand Øyne den, i Dagningen synes at søge efter Dagen, saasom den endnu ey er at finde paa Jorden. Den bemerker formedelst sine Vingers Slag dens naturlige Sangs Stigen, og Falden. Den flyver af Høyden og gaaer os af Syne, i Skyerne, man seer den ey mere og hører den dog Dens Tyne, som allerede er bleven utydelig, bevæger os til Tendresse og Eftertanke. Dette Øyeblik foreener Nattens Rolighed med Dagens Fornøyelser. Solen frembryder, og meddeler Verden Bevægelse og Liv. Darienserne oppebie ey dette Øyeblik. De have alle lagt sig paa deres grønne Øre. Maaske nogle af dem endnu sidde ved Bordet, og efter at de have tilpakket deres Mave med Lækkerbidskener, udtømme deres Forstand med findrige Indfald. Det eneste fornuftige Menneske, som endnu vaager, er den Menneskenes forskiellige Farve. Tra Krabbens til Vedderens Kreds haver Africa ingen G andre end sorte Jndvaanere. De skilles fra alle andre Menneskeer, ey allene ved deres Farve, men endog ved Strægerne i deres Ansigter. En breed og plat Næse, store Læber, og Uld i Steden for Haar, synes at udgjøre et nyt Slags Mennesker. Vender man sig fra Middel=Kredsen til Nordpolen, saa forgaaer Sortheden stedse meere og meere, men Hesligheden bliver ved. Dette heslige Folk beboe Syderspidsen, af Africa. Vender man sig imod Østen, saa faaer man Folk at see, hvis Stræger i Ansigtet ere behageligere og regelmessigere; men deres Farve er lige saa sort som Africanernes. Herpaa følger et stort sortebruunt Folk, hvilke ved lange, smalle og skielle Øyne skille sig fra alle andre Folk. Reyser man den øde Deel af Verden igiennem, som synes at være adskilt fra Europa, Africa og Asia, (hvilket lettelig er at troe) saa finder man mange nye Forandringer. Man seer der aldeles ingen hvide Mennesker. Dette Land, som er beboet af rødagtige og paa tusinde Maader sortebrune Nationer, ender sig mod Syderpolen med et Forbierg og med adskillige Øer, som Kæmper skulde beboe. Ere de fleste Reysendes Efterretninger grundede, saa skal man paa den yderste Spidse af America finde et Slags Mennesker som ere engang saa store som vi. Førend vi forlade vores Grændser, skulle vi dog tale om et andet Slags Mennesker, som merkeligen ere disse ulige. Jndvaanerne i de yderste Nordiske Lande af Europa, ere de mindste af alle dem som vi kiende. J Nord synes Lapperne, og i Synden Patagons, at beboe de yderste Grændser af Verden. Det vilde ingen Ende faae, dersom jeg vilde tale om Jndvaanerne paa de Øer, som man finder i det Jndianske Hav, eller om dem, som findes i det store Hav, der udgiør det Mellemrum som er imellem Africa og America. Ethvert Folk, enhver Nation, haver der sammesteds saa vel deres egen Skikkelse, som deres eget Sprog. Er ikke Skikkelsen selv ogsaa et Slags Sprog, som allerlettest lader sig forstaae, Dersom som formedelst en hemmelig Tilkommelses Skyld venter efter Middagen. Just i denne Time maae han ved det allersterkeste Lyses Hielp bedrage Moderens Forsigtighed, og hensnige sig til hans beængstede Kiereste. Den allerforunderligste Tilfælde og den allerbestandigste Lov i Henseende til Jordens Jndvaaneres Farve er, at det vidtløftige Stykke Land, som omgiver Jordens Kugle fra Østen til Vesten, og som kaldes det tørre Stykke Land, (Lone tor ride) bliver ey beboet af andre end sortebrune Folk. De Afdelinger uagtet, som Havet foraarsager, enten man paa samme vil seyle midt igiennem Africa, Asia og America, og enten det er paa det faste Land eller Øerne, saa finden man ingen andre end sorte Folk. De Nattens Mennesker, hvorom vi have talt, og nogle hvide, som imellemstunder, blive fødte, fortiene ey, at vi her skulde giøre en Undtagelse. Vender man sig fra Middel Kredsen, saa blive Folkenes Farve stedse lysere. Paa hinSide af Kredsen ere de endnu meget brune, og de blive ey hvide, førend man kommer til det maadelige varme Stykke Land (Lone temperse). Paa dets yderste Grændser finder man de allerhvideste Folk. Fruentimmeret i Dannemark med deres hvidegule Haar forblinder ved deres Hvidhed, den Reysende. Han kand ikke troe at det Fruentimmer, som han nu seer, og det Africanske, som han nyligen have, seet, ere begge Fruentimmere. Endnu længere imod Norden, og til det kolde Stykke Land (Lone Glacce), i det Land, som Vinter=Solen ey værdiger med sine Straaler at beskinne, hvor Jorden som er haardere end Plov=Jernet, ey bærer saadanne Frugter som andre Lande, i disse elendige Lande finder man Ansigter som ligne Lillier og Roser.