Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1808-09-13
Dersom jeg forstod min Portica saa godt som min Politica, kunde jeg skrive her et herligt Capitel. Jeg kunde, som visse andre Reisebeskrivere, begynde med at fortælle, hvorledes Solen, Dagens Keiserinde, listede sig med majestætisk Glands op af Havers speilblanke Skjød og forgyldte med Purpurguld det gamle Raadstuetaarns Spir, hvorledes Maanen, Nattens Dronning, indhyllet i sit hvide Sølvmors Slør, flygtede forden med Midnattens Spøgelser, over Bjerg og Dal og ikke engang vovede saa meget som at see sig omkring; hvorledes Morgendugen, liig Orientens herligste Perler, dryppede ned af Sivert Hattemagers trekantede Hat; hvorledes Lærkerne sang, Køerne brølede, Lammene brægede, og denne harmoniske Concert gjenlød i Luften. Men suum cuique sagde Morten Badskjær, da han skjældte Magistraten Huden fuld, fordi den ikke strax havde gjort ham til Amtsbarberer. Ligesom jeg for min Person ikke gjerne taaler nogen Bænhase i Politiken, og endog nylig gav Jørgen Handskemager en dygtig Næse, fordi han vilde tale om de syv Churførster, ligesaalidt skjøtter jeg om, at jage paa andres Enemærker, eller at give mig af med noget, jeg ikke forstaaer, eller at gjøre Jndgreb i andres Rettigheder, aldenstund jeg veed, at det især i nærværende Fald vilde være stor Synd, saasom alle Poeter, lige fra Salig Homer til Per Syv, fødtes og døde som Stoddere. Jstedetfor at opfylde min Reisebeskrivelse med poetiske Kruseduller og Blomster, lader jeg mig nøie med, slet og ret at beskrive Folks Sæder og Skikke og besynderlige Natur Den første Kro. Folk have altid saa meget at udsætte paa dem, som snakke meget, og der gives de Mennesker, som hellere vilde have vi skulde være rene Umælende, end bruge og øve Tungen, saaledes som det tilkommer fornuftige Skabninger. Mange kaste saadan en Foragt paa Talen og lade saa haant om den, som om den ikke var en Guds Gave. Jeg for min Deel anseer Talen for den største Lykke paa Jorden og den herligste Egenskab hos Mennesket. Den skjærper Forstanden, styrker Lungerne, fordriver Griller og opmuntrer Geisten langt bedre end Mjød og Brændeviin. Min Ven Sivert blev i det mindste tydeligen overbevist om denne Sandhed paa vor Vandring fra Haderslev til det blaa Lam, som ligger to stive Mile fra Byen og er den eneste Kro man træffer paa den hele øde, sandede og hullede Vei, som kaldes Kongevei, uagtet Kongen aldrig har havt sin Fod paa den, og meget snarere burde hedde Stoddervei. Magistraten havde vel længe været betænkt paa at lade Veien forbedre, befale enhver Bonde i Egnen, at plante der et Træ og røgte det, og formaae en eller anden god Mand til at anlægge en ny Kro. Den har ogsaa allerede for mange Aar siden udnævnt en Commission, der skulde bringe Sagen i Rigtighed, men Commissionen bestod af mange Hoveder, og saa mange Hoveder saa mange Sind! Det ene Hoved og ergo det ene Sind døde bort efter det andet, uden at Sagen kom til nogen Endelighed. Men saa meget udvirkedes dog, at der endnu den Dag i Dag hænger i Raadstuesalen en smuk Tegning baade af den ny Kro og den ny Landevei, saaledes som de begge skulde have været, og forevises af Raadstuebetjenterne alle dem, der komme derop, enten for at træde ind i eller ud af den hellige Ægtestand. Paa denne lange Vei lærte vi ret at indsee, hvor ulykkelige vi Mennesker vilde være, dersom vi ikke have Mælet, og dersom vi, som de Umælende i hele Verden og nu omstunder de Mælende i adskillige Lande, skulde være nødsagede til bestandigen at tie. De tre geistlige Churførster allene gave os rigelig Materie til curisse Discourser, og jeg befandt mig endnu dybt inde i Churførstendømmet Trier, da vi med eet stod uden for Kroen, og Bacchus paa Tønden vinkede af os. (Fortsættes.) Til Hr. Chr. Molbech i Anledning af hans Brev fra Sorøe.