Aalborg Stiftstidende, 1834-12-08
Danmarks Bondestand er saa stor og vigtig, at den ikke bør savne Repræsentanter af sin Midte, og naar J kun i selv føle Betydningen af det Kald, der er Eder betroet, saa vil det ikke mangle Eder paa en rigtig Takt i at bestemme Eders Forhold. Naar I have en Mening eller Paastand at fremføre, i saa lad det aldrig falde Eder ind, at spørge Eder selv, hvorledes den af En eller Anden kunde blive optaget, men betænk kun Maaden, paa hvilken J vil komme frem dermed. 1 T. Beskeden Frimodighed er en Prydelse for enhver Mand, og det feiler aldrig, at den Sag, som paa denne Maade fremstilles, finder et villigt Øre, naar derimod et raat og hanmassende Sprog saarer vor Følelse, og virker skadeligt paa Sagen. Men idet J søge at bevare Eders Selvstændighed, maa J vel vogte Eder for Eensidighed, som er det, hiin Forfatter saameget har bebreidet den norske Bondestands Repræsentanter. Ved at give nøie Agt paa Andres Handlinger, og at undersøge, hvorvidt disse have været rigtige og overeensstemmende med Øiemedet, finde vi et Middel til at prøve os selv; thi, ved at beskue Andres Feil, henledes vor Opmærksomhed paa vore egne, og vi blive derved istand til at rette dem, eller vogte os for lignende; den Erfaring, vi paa denne Maade forskaffe os, har desuden den Fordeel med sig, at den ikke er erhvervet paa vor egen Bekostning. Det er roesværdigt at stride for en Mening, om hvis Rigtighed man har, saameget det er muligt, forvisset sig, ved at overveie Alt, hvad der maatte kunne siges for og imod samme, efter den Evne, man selv besidder til at gjøre sig slige Forestillinger; men det er Ufornuft at holde ved en Mening, fordi den engang er fattet, naar man siden kommer til en bedre Overbeviisning. J skulle altsaa ikke lade Eder overtale, men i bør lade Eder overbevise. Vogt Eder for at indlade Eder i Forhandlinger, hvis Gienstand J ikke have fuldkomment fattet, men benyt Eders Ret til at tale, ved enhver Leilighed, hvor J troe at kunne gavne derved, og behold blot stedse den Regel for Øie: at Vedligeholdelsen af den Agtelse, J kan giøre Fordring paa ler Noget, J ligesaameget skylde Eders Medborgere som Eder selv, og at denne Agtelse lettere kan tabes ved at tale uoverlagt, end ved at tie. Men lad Eder dog ikke afholde fra at meddele Edets Tanker, fordi J ikke kunne fremføre dem i et smukt Sprog, Det er Materien, der er Hovedsagen, Jndklædningen er mindre vigtig, især under mundtlige Discussioner. Fra det Øieblik, vi træde sammen, vil Nationens Blik være fæstet paa os. For ethvert Ord, vi tale, og enhver Handling, vi foretage os, skylde vi Nationen Regnskab, og det er efter vor Færd, man vil bedømme, ikke alene os, men ogsaa dem, der have sendt os. Lad os derfor ikke ved umodne eller uhensigtsmæssige Forslag og Meningsyttringer forskjertse vor Agtelse hos Regjeringen, og skuffe de Forventninger, som vore Medborger have sat til os; men lad Fornuft, Besindighed og, fremforAlt, en oprigtig Fædrenelandskjærlighed, ledsage enhver af vore Tanker og Yttringer, saa skal vi finde vor Løn i vor degen Tilfredshed og vore Medborgeres Paaskjønnelse, og det ter denne Løn, hvorefter enhver god Borger bør stræbe. Idet jeg hermed nedlægger Pennen, kan jeg ikke tilbageholde det inderlige Ønske: at de til Stænderforsamlingerne Udvalgte, naar de i Tiden komme sammen, maatte være besielede af en national Aand, og i al deres Virken have er, at forfægte en Stands eller et Steds Jnteresser, men at arbeide til eet fælleds Maal, der kan indbefattes i det ene OrdNationalvel.