Norske Intelligenssedler, 1796-09-14
Norske Jnteer. No. 37. Onsdagen den 14 September 1796. Jndsænt tjænstl. Jænsvar fra K. pa Sn. til Sandhedens Ven, a. o. p. se No. 35. Fartryd æy min Hr., at jæy bliver ved min udmærkede Skrive-Mæde: den færekammer adskillige sælsam, æfter min egen Spadam, dog dærav følger æy, at dæn ær urigtig: Non enim qvod admirabile est, vel cum communi höminum opinione non convenit, idet falsum. Cic. Jæy tilstar, at dærsam jæy dærved skulde jive virkelig Arsage til Deres ammældte babelske Sprag-Farvirring af urimelige Sammenblanding i Skriven av de utallige Mund-Arter, var den bade urimelig at høyst skadelig; mæn sadan Befjyldning falder snart bort; siønt De ær sa vis i Deres Sats, at De bruger adskillige Udrab, it: Gud bevar os, it, hvilken Latterlig, Kjære Hr. Sandhedens Væn, sig mig, nar fant De i min Udtale (jæy har halt mange affentlige Taler) ælt i mine Skrifter dæn urimelige Misk-Mask av Jydsk, Aplandsk, Væsterlandsk as. æl: vorfra har De faet dæt Jndfald; J min Avhandling om Skrive-Rigtigheden æfter Udtalen ær dæn 1 Regel: J Almindelighed bør man skrive Ordene med de Bogstaver, som nærmest passer til dæn Made at tale pa, som er brugeligst, af farstaes af alle Danske af Norske i Almindelighed. De almindelige Ord, som man da skal betjene sig af, ær de, sam far det meste høres pa Prædikkestolen, eller i andre affentlige Taler, æller af fornemme at studerede Falk, nar de taler med Beskjedentlighed. Ak dætte ær Hoved-Regelen, hvoraf de øvrige hænger. M: 1) Hvor mange forskjellige Dialekter der end er i et Sprog, sa ær der dog en almindelig Maade at tale pa, sam farstaes af alle i det samme Land, hvilken mae antages far dæn rigtigste i Talen af Skriven, f. Ex. Præsterne til Fjelds i Norge, de i Jylland af de i Kjøbenhavn, bruge de samme Ord at prædikke med, af farstaes ligevel pa de Stæder, i ihvor forskjellig end deres Dialekter er. Derfor 2) Enhver sam taler offentlig, bør da fornemmelig bruge de almindelige rigtige Ord, af ey i sine offentlige Taler indføre sadanne Ord, som allene henhører til en vis Dialekt. Hær vises jo abenbare dæt Modsatte. At besvare: Am jæy har betænkt dette etc. ma jæy hænvise Mhr. til ammældte Avhandling, dæn faes i Bogtrykkeriet for 2 s. - til mit Svar pa dæn Kjøbenhavnske Kritik - til Fartalen i min Avhandling om den fornuftige Religion. De ær slæt ingen Mæster-Stykker, dog væl ikke ugrundet Narre-Fjas. Dær fattes mig sare meget i en passe Betænksamhed, dog ved jæy den nyttige Regel: Bede Sde 780 298, 670 a Røge Redere. Far at være plat imod, siger De: Maaske var det bædre, om vi talede, som vi skrive, Bevis Deres Udsagn i Jærningen; sa har jæysøgt at jøre, Skulde man i Udtalen rigtig følge Bogstavernes væsentlige Lyd, at udsige f. Æk. h i hvad, æ i Græve, kie i Skieg, uu i Huus a. s. v. dæt vilde blive en synderlig Vællyst far vare Øren. Væl vilde de spøgende Harselister kamme fræm med deres: Risum teneatis amier, mæn derimod envær nidkjær Artograf (av dæt Slags) vilde jænjælde dæt Spatteri med deres Laurbær, Eris mihi magnus Apollo. De lader at tilsidst vide, at De ær advorsum omnia paratus (bered imod Alt). Jæy kan med Sandhed tilsta Dem: at jæy ær altid ubered til Ord-Krig. Vo sam har megen Lyst til Trætte, bør at være meget bered; ti han ma ligefræm farestille sig: at jiver han en Uvedkammende et Par Øresigen, vil dæn anden muligens jive samme Traktemænt: Ingenuus homo injuriam nee infent, ne patitur. J dæt mindste drister jæy mig ikke i Kamp mod Dæm, Vad, vil Spurre ga i Dans mæd Traner, Dværge i Strid med Kjæmper, Næy, Næyl læy har dog lært Ord-Spraget: Cede majori v. potior. Jæy kan dærimod uden Skam tilsta Dæm, at jæysjylder Dæm af envær dæn dybeste Ære-Frygt, som med fuld Vished æy allene kan kalde sig, og dæt Store, Sandhedens (naar dæt tillige kan hede: af Farsigtigheds) Væn, mæn af affentlig, uden Skryderi, am sig sælv kan bevidne: at han ær adversum omma paratus, vortil jæy forhæn i min Enfaldighed troede at dær udfordredes en mere ænd mænneskelig Klogskab af Arvægenhed. Snar-Øen. Kølle.