JohanHeinsen/ENO huggingface dataset:
Adresseavis for Børn, 1780-05-03
Korrespondence. holdende Fabel, om den misfornøyere Hjort, har jeg atter oversat til Dig, min kiere Sy Engang saae en Hjort sit Billede i en kla Kilde. Jndtagen af sig selv, raabde han: "Hvilke prægtige Horn, med saa mange Takker, – ach, hvor klæde de mig dog smukt, Hvor reyse de høyt i Veyret, De staae paa min Pande ligesom Kroner; hvor frit og deyligt lader det Men mine Been ere for smalle. De ere slet ikke smukke. – J det samme høres Lyden af et Jagtskrig. Han bliver Hundene og Jægerne vaer, bliver forskrækket og tager Flugten. Nu hialp Benene ham, som han nyelig ikke kunde lide. Han skjød afsted paa dem, som en Piil igjennem Luften og naaede den nærmeste Skov. Men der blev han standset i sit Løb. Hans takkete Horn bleve indviklere i nogle Grene, og han kunde ikke faae dem ud igjen. Nu blev han fortredelig og meget misfornøyet over hans Horn, og rosede dem ikke meere. Jagtlyden kom ham nær paa nye. Af Angest skeed han sig løs og flygtede nok engang bort. Han løb saa længe indtil han kom i Sikkerhed. Da begyndte han at tænke efter, og sagde ved sig selv "Dette skal lære mig, ikke at foragte eder herefter, "J lette og smekre Been, J fortiene, at jeg skal bære Ære og Høyagtelse for eder; thi J har hjulpet mig, at jeg har undgaaet Døden. Jeg er ret lykkelig, at J ere ikke tykkere og tungere; og J ere virkelig smukkere, end jeg synes, Det er ikke saa let at treffe Middelveyen forde fornuftige Mennesker engang, end sige for en Hjort. Nu var Hjorten bleven ligesaa misfornøyet med sine Horn, som han for kort siden havde været med sine Been. Hvortil nytter mig dog denne Prydelse i Panden, Disse Hørn ere mig jo kun allevegne i Veyen, Det var paa et Haar nær, at jeg for deres Skyld var bleven grebet af Hun"dene, og hvo siger mig god for, at det ikke endnu skeer en af Dagene. Dersom jeg ikke havde disse unyttige Horn, saa kunde jeg efter Behag spadsere hele Verden omkring. Men nu maae jeg ved hvert Skridt see mig for, om der er ogsaa Plads nok for mig, at komme igjennem Skoven. "Og hvad for Uleylighed har jeg ikke desuden af dem. Om Foraaret plage de mig med deres utaalelige Kløen, førend jeg kan blive dem qvit, og voxer de da ud igjen paa nye, saa ere de saa ømme og emfindtlige, at jeg neppe veed for Pine, hvor jeg vil hen, naar jeg støder paa en Green med Avis. med dem. Kort sagt, jeg seer slet ikke, hvortil "de ere mig nyttige, uden til en besværlig Zirat, " som man kan blive keed af. Neppe havde han sagt dette sidste Ord, førend han saae en Ulv tæt hos sig. Hvilken Skrek, Attage Flugten, var nu ikke at tænke paa; thi Ulven er en god Løber.
Adresseavis for Børn, 1780-05-03
J dette farlige Øyeblik stillede han sig af en naturlig Drivt pludselig imod Ulven med sine Horn. Dette ræddede hans Liv. Thi Ulven havde sine Ribbeen alt for kjere, og blev ham stedse nogle Skridt fra Livet; og da han meere end eengang forgieves havde gjort sig Umage for, at komme bag paa Hjorten, saa fandt han for godt, at forsøge sin Lykke andensteds. Hjorten, som nu atter var sluppen af en Livsfare, stod en Tidlang meget eftertænksom stille, og endelig udbrød han: "Den, som har skabt mig, har forstaaet det bedre og meent det bedre med mig, end jeg selv. Fra nu af vil jeg aldrig lade mig overile af en dum Dadlesyge, og mønstre hans Gierninger. Nyeheder.
Adresseavis for Børn, 1780-05-03
Fra Zürch i Schweiz har man faaet følgende Beretning, hvoraf man kan see, at det er en stor Vildfarelse, naar man mener, det er ikkun fornemme Folk, som kunne tænke og handle ædelt. Der boer visselig ofte meere Dyd under et Straatag, end i mange af de prægtigste Palladser. Dette har nyligen een af vore Bønder beviist.
Adresseavis for Børn, 1780-05-03
Denne Bonde er en Mand imellem tredsindstyve og halvfierdsindstyve Aar, som ved sin Flid og Sparsomhed har forhvervet og samlet sig en temmelig stor Formue. Han var nu for nylig ved hans Legems tiltagende Svaghed betænkt paa, at bringe sine Sager i Rigtighed. Da han altsaa til den Ende igjennemsøgde adskillige gamle Papirer, fik han af en Hændelse og fat paa en gammel Regning fra en Tømmermand, som formange Aar siden var betalt. Denne Mand havde kjøbt Tømmer og opbygget et Huus for ham. Det første han kastede Øyne paa denne Regning, yndes ham, at Summen paa de anførte Poster var for liden. Han regnede altsaa efter, og fandt, at Tømmermanden havde til sin Skade forregnet sig 9 Caroliner, det er omtrent 57 Rdlr. De for Børn. gode Gud, sagde han ved sig selv, hvilken Feyl har dog den ærlige Mand her begaaet. Hvor smerter det mig, at jeg – men Gud veed, imod min Villie – har betalt ham for lidet, og bliver nu først denne Feyl vaer, 44 Aar efter hans Død. Men, jeg kan dog endnu godtgjøre den. Der lever jo Børn og Børnebørn efter ham. Disse maae jeg i en Hast erstatte det. Som sagt, saa gjort. Da han ikke meere selv kunde gaae ud, saa bad han en Ven, at tilstille den afdøde Tømmermands Efterladte denne Summa. Det er denne hans Ven, fra hvem vi har faaet denne Efterretning. Thi den ærlige gamle Bonde har selv aldrig fortælt det til nogen.
Adresseavis for Børn, 1780-05-03
En ung Søns føelsomme Svar, En kierlig Fader fornøyede engang sine Born paa adskillige Maader, iblandt andet tog han sit Guld=Uhr op og viisde dem. Eya, sagde da hans ældste Søn, saadant et smukt Uhr vilde jeg og ønske mig. Godt, min Søn sagde Faderen, du skal og faae dette Uhr, naar jeg er død. Ønsker du nu at faae det strax – Ney, min Fader, svarede Sønnen (i det Taarene stode ham i Øynene), paa denne Maade forlanger jeg endnu ikke i lang Tid denne Foræring: thi saa havde jeg jo ingen saa god Fader meer.
Adresseavis for Børn, 1780-05-10
Man har mange Exempler paa ædelmodig Veldædighed; men for vore unge Læsere og Læserinder troe vi dog, ikke at kunne fortælle for mange af dem. Følgende bliver noget nær for de fleste af dem en behagelig Nyehed.
Adresseavis for Børn, 1780-05-10
For omtrent syv Aar siden var Brødet saa dyrt og saa vart at bekomme i den store Stad Paris, at mange fattige Folk døde af Hunger. Der levede dengang en Prinds, Hertugen af Orleans, som var meget from og medlidende. Denne Prinds var meget rig, og glædede sig over, at den kjere Gud havde beskieret ham saa mange Penge og han hialp og tiende dermed alle de Fattige som han kjendte, og gjorde ligeledes Godt mod mange Ubekjendte. En Morgen gik han og spadserede gandske allene i en stor Hauge, og var ikkun slet klædt for en rig Prinds, ikke anderledes end en gemeen Borgermand kan være. Hans Vogn og hans Tienere havde han ladet blive uden for Haugeporten. Som han nu gik, kom i en Hast en Mand fremspringende bag fra en Bekke, holdt ham en Pistol for Brystet, og forlangde fire Louisdorer af ham. Dette Menneske skjelvede da han stod for Prindsen, saa at hans hele Legeme rystede; han var gandske bleeg i sit Ansigt, og saae ud som Døden selv. Hertugen betragtede ham med megen Medlidenhed, greb i Lommen, gav ham de forlangte Penge, og formanede ham, at han i Fremtiden skulde ernære sig paa en ærligere Maade. Røveren gik, og Hertugen lod ham ikke gaae sig af Øyesynet, men gik efter ham, indtil han Avis. var kommen ud af Haugeporten. Derpaa kaldede han en af sine Tienere til sig, befalede ham, at gaae efter denne Mand, passe paa hvor han gik ind, og tage Kjending paa Huset. Hertugen selv kjorde gandske rolig hjem, og fortælde ikke til noget Menneske, hvad der var begegnet ham. Nogentid derefter kom Tieneren tilbage og berettede ham, at Manden var først gaaet ind til en Bager og betalde to Louisdorer til samme for Brød, som han havde borget, samt kjøbde sig en heel Favn fuld af grovt Brød, hvormed han skyndte sig og løb hjem. Han boede i en af de smaa langt afsides liggende Gader, mange Trapper i Veyret. Hertugen sagde til Tieneren, det er godt, og intet videre. Den følgende Morgen satte han sig i Vognen igjen, tog nogle Domestiker med, og lod sig kjøre hen til det Huus, hvori Røveren boede. Her steeg han ud, gik op af alle de umagelige Trapper, og bankede paa Døren til et Værelse, hvori Røveren skulde boe. Denne arme Mand lukde Døren selv op for Prindsen, og da han saae ham, foer han tilbage, ligesom han var truffet af en Lynilds-Straale. Men, at Gud, hvilket Syn! – En Kone og sex Børn laae syge og udhungrete paa Gulvet. Deres Ansigter vare overtrakte med en Dødninge Bleghed, og kun nogle saa gamle Pjalter beder kede deres udtærette nøgne Legemer.
Adresseavis for Børn, 1780-05-10
J langtid kunde denne ynkværdige Families ulykkelige Fader ikke fremføre noget Ord; men endelig faldt han ned paa sine Knæe for Hertugen, og sagde med hævende Læber, i det han tillige pægede paa sin Kone og sine Børn: See her, min Herre, her seer De, hvad der har bevæget mig til, at jeg som en Røver har anfaldet Dem, Allerede i tre Dage havde disse Ulykkelige ikke faaet en Bid Brød i deres Munde. Bageren, som jeg var Penge skyldig, vilde ikke borge mig mere. Jeg saae allerede min Kone og mine smaa Børn at døe en langsom og forskrekkelig Død af Sult. Fortvivlelsen bemestrede sig mig; afsindig løb jeg ud, og mødte Dem, og gjorde det, som jeg ellers ikke for al Verdens Gods og Midlers Skyld skulde have gjort. De har Ret til at overlevere mig i Rettens Hænder; og jeg vil gierne, meget gjerne, lide den for Børn. haardeste Død, som der er til; thi jeg har fortjent den; men af (her omfavnede han Hertugens Knæe, – dersom min Herres Hjerte er i Stand til at føle Medlidenhed, saa vil jeg bede, at De vil forbarme sig over min fattige Kone, forbarme sig over mine fattige Børn Den syge Moder og de udhungrete Børn krøbe ligeledes høyt grædende og tudskraalende frem og bad og tiggede, hun om Naade og Barmhiertighed for sin Mand, og de om Naade og Barmhiertighed for den ulykkelige Fader. Hertugen tørrede Taarerne af sine Øyne. Han bød dem allesammen at være rolige, og gav Manden nogle kjerlige Formaninger. Derpaa tog han sin Guldbørs op, gav Manden den, og befalede ham, for det første at indkjøbe det Nødvendigste til hans fattige Families Vederqvægelse, og derefter at komme hjem til ham i hans Pallads. Her kjendte de Ulykkelige Hertugen, og der fattedes lidet udi, at jo Manden var falden død ned af Forskrekkelse. Han vilde stammende giøre en nye Undskyldning; men den gode Hertug befalede ham, at give sig tilfreds og være rolig, og igjentog den befaling, at han skulde komme hjem til ham i hans Pallads. Da han kom derhen, lod Hertugen ham vide, at der var ham maanedtlig bleven anviist en vis Sum til hans Families Underholdning, og han selv for sin Person skulde stedse finde Arbeyde paa Slottet, og blive rigelig lønnet derfor. Den rørte Mand henflod i Taknemmeligheds Taarer; og fra den Tid gik ingen Dag forbi, at han jo med sin Kone og sine Børn faldt ned paa Knæe, og paakaldte Gud om belønnende Velsignelse for hans ædelmodige Veldæder.
Adresseavis for Børn, 1780-05-10
Handels Beretninger. Fortsættelse om Sukkeret. (See No. 18.)De Europæiske Sukkerrafinaderier eller Sukkersyderier, som ere anlagte i de fleste store Hoved- og Kjøbstæder, og hvoraf her i Kjøbenhavn er ikke mindre end fjorten, rense det raa Sukker, ligesom i Syderierne paa Plantagerne, i adskillige store Kobberkjedle, og under Kogningen sætte Kalk vand Al. Avis pand og Oxeblod dertil. Naar det har kogt nok saa filtrerer eller ster man det igjennem et ulden Klæde i Klarekjedelen Fra denne bliver det bragt i en anden Kiedel igien til Kogning og Afdunstning, og denne vexelvise Kogning og Afklaring bliver saalænge igjentaget, indtil Sukkeret har faaet sin bestemte Finhed. Naar det saaledes er kogt og afklaret nok, bliver det slaaet i en Kobber=Kølepande, hvor man lader det blive noget afkolet, og siden blive Sukkerformerne efterhaanden fyldte dermed. Disse Sukkerformer ere kegleformige uglasserete Potter, hvis bredeste Ende er aaben, og den spidse Ende ikkun forsynet med et Hul. J dette Hul sætter man en Prop, og stiller dem saa, med den spidse Ende med ad, ved Siden af hiinanden paa en Stillads. Naar Sukkeret er blevet størknet noget i Formerne, saa blive de fyldte Former baarne op paa Loftet, Hullerne i Spidsene aabnete igjen, og satte hen over Sirupspotter, paa det at Sirupen eller det søde pligtige Væsen, som ikke kan størkne og blive haardt, kan afløbe derfra. Men da Sirupen af sig selv ikke afløber saa reent som det skulde skee, for at faae Sukkeret fast og hvidt, saa legger man hvidt, reent, tørt Leer oven over Formernes større Aabning. Naar man saa slaaer Vand paa denne Leerkage, lader den Vandet gandske jevnt ste igjennem og løbe ned imellem de smaa Krystaller, som har sat sig op til hiinanden, hvilket da bortskyller de allevegne endnu vedhængende Sirupsdele, uden at smelte Sukkeret selv. Denne Leerkage bliver saa ofte fornyet, indtil Sukkeret har faaet sin behørige Hvidhed. Saasnart nu Sukkeret i Formen haver faaet Fasthed, nok, saa vender man Formerne om, udtager Hattene, Toppene eller Brødenne deraf, renser dem med en Skrabekniv eller Børste, tørrer dem siden paa et temmelig varmt og luftigt Loft, og bringer dem tilsidst hen i Køllen. Dette er et tæt tillukket Kammer, hvor man efterhaanden legger Jld i Kakkelovnen, i i det faaer en meget sterk Grad af Hede. Her blive Sukkertoppene forsigtigt tørrete i en Tid omtrent af otte Dage. Tilsidst indsvøber man de ubeskadigete Toppe i hvidt og blaat Papir, og bringer dem i Handelshuset til Udsalg. Jo mere Sukkeret bliver indkogt og renset, deste finere og hvidere bliver det, og deraf kommer de forskjellige Slags Sukkere, som man har for Børn.
Adresseavis for Børn, 1780-05-10
Moscovade eller Puddersukker er det raaeste Sukker, der kommer til vore Raffinaderier, og seer ud som Sand. Terree-Sukker er et finere Slags, som kommer fra de Franske Plantager, hvilket er i faste Klumper, og, naar det bliver smaastødt igien, kaldes Farinsukker af Farine (Meel. Cassonade eller Cassaunsukker er det forrige Slags næsten gandske ligt, undtagen at det er i Stykker. Det har sit Navn af det Portugisiske Ord Cassa, en Kiste, fordi man pleyer at for seende det i Kister. Kogsukker, som bliver kogt af Sirupskummet og grovt Moscovade, og slaaet i Former. Dette er ikkun nogenledes hvidt paa Bunden af Toppen, men i Midten er det graat, og Spidsen er bruun. Alle disse tre forskjellige Slags Sukkere i hver saadan Top blive skilte fra hiinanden. Spidsene blive indkogte paa nye igien; men de to andre Slags blive bragte i Handelen, og solgte som guult og hvidt Kogsukker. Dette Slags er endnu meget løst, og smulner derfor lettelig hen til Farinsukker. Naar det gule Kogsukker, bliver kogt om igien og slaaet i Former, saa kalder man det Tetes de forme(Fortsættelsen følger.) En Faders fortreffelige Tænkemaade. Macedoniernes Konge Philippus var meget omhyggelig for at give sin Søn Prinds Alexander en god Opdragelse, og valgde derfor den berømmelige Aristoleles til hans Lærmester. Eengang skrev Kongen til denne Lærde, Min kjere Aristoteles! Jeg er meget glad over, at jeg har en Søn; men jeg glæder mig endnu mere over det, at der paa samme Tid lever en Aristoteles, som kan opdrage ham. Jal saade en vis fornemme og opblæst Herre hvis Søn fortælde denne Historie over Borde, saaledes tænkde en Fader i det fjerde Aarhundrede, for Christi Fødsel; – men nu leve vi i det attende Aarhundrede efter Christi Fødsel; da tænker man anderledes. – Tiderne forandres.
Adresseavis for Børn, 1780-05-17
Aar. Numer, Anden Ny Aargang. for Onsdagen. Børn. den 17. Maji. Lugtende Vande har Moden paabuden; Men de ved Toening forderver dig Huden. Om Magneten.
Adresseavis for Børn, 1780-05-17
En Skolelærer lovede engang sine Disciple, at lade dem see et merkværdigt Syn. Først tog han en Magnetsteen, og lod enhver af Skolebørnene holde en Nøgel dertil; og Nøgelen blev hængende derved. Dernæst strøede han Jernfiilspaaner paa et glat Bord, neden under Bordet strøg han med Magnetstenens Jernbeslag paa Bordpladen, der, hvor Fiilspaanerne laae oven paa og dette gjorde han hist og her paa adskillige Steder. Fiil spaanerne syndes da at dandse, og at løbe hid og did. Over dette Syn forundrede Børnene sig meget, og nogle bade deres Lærer, at han dog vilde forklare dem, hvorledes det gik til. Det kan jeg ikke, mine kjere Børn, svarede han, men naturligt er det, og intet Hexerie. Thi J see og kunne merke, at Magneten er den virkelige Aarsag dertil, at Fiilspaanerne nu bevæge sig, denne Virkning gjør Magneten altid, og den er lige eens, enten jeg eller en anden fører den. Naar J derfor i Fremtiden see noget, som J ikke strax kan begribe, hvorledes det gaaer til, saa erindrer eder Magnetens Virkninger, og vogter eder for Overtroe. Men jeg havde heller seet, blev Læreren ved, at J havde spurgt mig om Magnetens Nytte. Og jeg maae sige eder, at den har mange Slags Nytte. Den vigtigste er dens Egenskab, at en med Magnetstenen bestrøgen Staal Naalespids vender sig stedse imod Norden, naar den ikkun hviler paa noget med Midten, og i Svinget kan bevæge sig frit. J kan see alt dette paa dette Kompas. maae dreye det saa ofte omkring, som J vil, saa vil dog Spidsen, der er dannet som en Piil, og bestrøget med Magnetstenen, stedse dreye sig og vise hen imod Norden. Ved Hielp af saadant et Kompas kan Skipperne finde Vey paa det store Verdens Hav, og seyle nogle tusinde Mile hen til andre Lande, hvorhen man ikke kan komme til Lands, hverken til Hest eller Vogne. Ved Søefatten har Menneskene paa Jorden lært at kjende hinanden. De handle med hverandre, det er, de ombytte hinandens Overflødighed, og betale enten med Vare eller Penge. Vare, som ofte ere meget tunge, kan mageligere og lettere føres til Skibs end til Vogus. Thi et stort Skib kan føre meget mere, end tusinde Vogne fulde, hver forspændt med fire Heste. Vi har ogsaa formedelst Søefarten meget bedre lært at kjende Guds Herlighed i Skabningen end vi kjendte den tilforn, da vi ikke saa læt kunde besøge fremmede Lande. Seer, Børn, og endnu Avis paa mange andre Maader nytter denne nanseelige Steen, som man kalder en Magnet. Da glædede Børnene sig, og prisede Gud, som havde givet sine Skabninger saa forunderlige Egenskaber, og Mennesket den Fornuft, at udfinde, hvortil Tingene ere nyttige. De bade og deres Lærer, at han endnu vilde holde mange flere saadanne fornøyelige Læretimer for dem. Nyeheder.
Adresseavis for Børn, 1780-05-17
En otte Aar gammel Pige havde allerede i et Par Sommere fundet den allerstørste Fornøyelse i hendes Faders Hauge, ved at betragte Tulipanbedet i Blomsterqvarteret, som prunkede med saa mange forskjellige Slags Tulipaner.
Adresseavis for Børn, 1780-05-17
Ligesom den lætte Sommerfugl havde hun ofte hoppet om fra en Tulipan til en anden, og havde ikke kundet see sig mæt paa dem. Jmidlertid havde hun aldrig bekymret sig om Blomsternes Rødder. Den forrige Efterhøst kom hun ud i Haugen, til hendes Fader, da han lagde dette Tulipanbeed om, og satte de aftørrete Zwiebler ned i Jorden, igien. Ligesom gandske fremmet og fuld af Forundring, stod hun der, og med en vis Bestyrelse betragtede hendes Faders forehavende Arbeyde. Endelig talede hun til ham med en ynkelig Røst. Ak, min kjere Fader, hvad er det, De der har gjort. "Saaledes at ødelegge vort deylige Tulipan beed, (her tillede Taarerne hende ned af Øynene.) Og, i Stedet for de prægtige Blomster, at plante de hæslige Madlog derudi. Faderen svarede hende, at hun forstod sig ikke paa, hvad han bestilde der, og vilde just forklare for hende, at disse Log vare Rødderne, hvoraf der skulde opvoxe nye Tulianer igjen i det tilkommende Foraar, da Johanne (saaledes heed denne lille Pige, afbrød hans Tale ved hendes igientagne Klager, og lod ham ikke komme til at faae et Ord fremført. Da han altsaa merkede, at hun nu ikke var i Stand til at tage imod nogen Underviisning, saa befalede han hende at tie stille og gaae ind. for Børn.
Adresseavis for Børn, 1780-05-17
Saa tidt der nu i afvigte Vinter blev talet omBlomstere, sukkede Johanne og tænkde ved sig selv, at det var dog ret stor Skade, at hendes Fader havde saaledes ødelagt det smukke Tulipanheed. Foraaret kom, og Tulipanernes Flor begyndte tillige med det. Johanne havde endnu ikke i Aar været ude i Haugen; men nu raadede man hende til, at hun skulde gaae derind Hun lod sig længe nøde dertil; thi hun sagde, at hun fandt nu slet ingen Fornøyelse meere at gaae i Haugen, siden der var ingen flere Tulipaner derudi. Endelig gik hun dog derind. Hvor stor var nu ikke hendes Forundring og Glæde, da den hele prægtige Tulipanflor faldt hende paa eengang i Øynene, Først stod hun gandske stille af en inderlig glad Bestyrtelse; derpaa løb hun hen i Favnen paa hendes Fader og takkede ham, for han havde revet Løgene op igien, og paa nye plantet Tulipaner. Han forsikkrede, at han havde ikke gjort det, men at Tulipanerne vare fremkomne af de selvsamme Løg, som hun havde seet, at han havde plantet forrige Efterhøst. Dette kunde nu den erfarne Pige slet ikke begribe, førend Faderen tog en af de smukkeste Tulipaner med sin Rod op af Jorden og foreviisde hende. Hun blev nu meget skamfuld over, at hun paa saa ubesindig en Maade om Efterhøsten havde klaget over sin Faders Forhold, og ret bevæget bad ham om Forladelse derfor, Det vil jeg gjerne forlade dig, mit Barn, svarede Faderen, da jeg seer, at du nu erkjender, hvor læt Børn kan tage Feyl og fare vild, naar de ville bedømme voxne Menneskers Foretagender. Jeg haaber, at det, som nu er forefaldet, skal gjøre dig saa forsigtig, at du herefter heller vil tvivle om din egen Jndsigt, end dadle andre Menneskers Forhold, som ere ældre og meere erfarne end du. .Ja, min kjere Fader, svarede den lille Pige, det vil jeg nu gandske vist gjøre, og saa ofte jeg i den tilkommende Tid skulde falde i den Fristelse, at holde mig for at være klogere end andre, saa vil jeg strax tænke paa Tulipanerne. Hid Avis. hidindtil har den lille Johanne og virkelig holdt Ord. Faderen har endog efter hendes Forlangende maattet kjøbe hende en Vifte, paa hvis ene Side hun vilde, at der skulde males henkastete Tulipanzwiebler, men paa den anden Side en smuk Tulipan Bouquet. Denne Viste tager hun med sig i alle Selskaber, og betragter den meget ofte. Hun et dog opmerksom paa hendes smaa Veninders Samtaler, af den ædle Hensigt, ogsaa at forbedre dem,) og naar nogen af dem tillader sig at fælde en overilet Dom, saa viser hun hende strax sin Vifte, og hvisker hende venlig den Advarsel i Øret: Min lille Veninde tænk paa Tulipanerne!
Adresseavis for Børn, 1780-05-17
Bekjendtgjørelse. i nye Den lille Ven og venlige Christian gik med Naboen Søn Peter ud, at plukke Mayblommer, De havde begge to deres Frokost i Haanden. Da de vare komne noget ud, mødte en fattig Kone dem med en lille Dreng, som saae gandske brsulten ud Ak, min kjere lille Monsieur, saade Konen til Peter, giv dog min Stakkels forsuiteene Dreng et lidet Stykke af sit Smørrebrød med, han ha ikke faaet noget at spise, siden i Gaar Morges. Jeg er tilfreds hvad han har, svarede Peter, jeg er selv sulten, og blev ved at spise sin Frokost op Men hvad gjorde Christian. – Han var hungrig; men da han saae Drengen græde, gar han ham gesvindt sit Smørrebrød, og Drengen blev glad, og Moderen ønskede Christian GudsVelsignelse. Drengen løb ogsaa hen i Forveyen for ham, viisde ham en Eng, hvor der stode mangfoldige Mayblommer, og hialp ham at plukke dem. Christian bragde en stor Urtekost af Blomster hjem; men Peter derimod hjembragde ikkun gandske faa. Den anden Morgen gik de begge to ud igjen i samme Hensigt. Denne gang havde de endnu en tredie Kammerat med sig, nemlig den lille Valentin.
Adresseavis for Børn, 1780-05-17
Da de nu havde gaaet et godt Stykke Vey, sagde Valentin til dem: Jeg har tabt mit ene for Børn. Skoespænde; og kommer, og hielper mig at lede det op Men Peter svarede, at han havde ingen Tid dertil, og blev ved at gaae sin Vey. Christian derimod vendte tilbage med ham, for at søge efter Spændet. Det varede ikke længe, førend de fandt det, og derpaa gik de ligeledes hen at plukke Blomster. Alle de Blomster, som Valentin fandt, dem forærede han Christian, som havde hjulpet ham, at oplede Spændet; men den anden gav han derimod slet ingen. Saaledes fik ogsaa Christian i Dag mange flere Blomster, end Peter. Derover gik han og glad, men Peter meget misfornøyet hjem.