Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-08-31
Den protestantiske Geistlighed har aldrig havt noget, og ringe har altid dens Anseelse været blandt de øvrige Statsborgere. Den engelske Kirke kan maaskee allene undtages. Enkelte Undtagelser i alle Lande komme her ikke i Betragtning, hvor der tales om det Hele. Armod eller i det Høieste Fattigdom have altid været dens Ledsagere ligge fra Reformationen af. Kirkegodset seculariseredes til Fordeel for Adelen, endskjøndt det allermeste deraf var fordums private Gaver, og gik for Geistligheden aldeles forlorent. Hovedgaardene og Herresæderne gjorde sig selv tiendefrie. De øvrige Indtægter for Geistligheden vare saare ringe. J de hensvundne 300 Aar siden Reformationen ere Byrderne for den i alle Henseender høit opvoxede og Jndtægterne mere og mere aftagne. Levemaaden, Huuslye, Klæder, Børnenes Opdragelse og Anbringelse, som oftest til Studeringer, koste meget og blive med hvert Aar tungere. En stor Deel af sine Emhedsforretninger gjør Geistligheden eller maa den gjøre gratis. Lovbestemte Sportler har den ikke i Danmark, naar 4 s. for hvert Skudsmaals Paategning undtages. Hvad der endnu er tilbage truer med at ophøre. Udsigterne blive stedse mørkere, og som den protestantiske Geistligheds Kaar siden Reformationen stedse ere blevne forværrede, saaledes er og Agtelsen for den offentlige Kultus sjunken, og i Revolutionssvimlen truedes den med aldeles Undergang. Noget lidet er den vel i de senere Aar hist og her hævet. Men paa mange Steder og i mange protestantiske Lande staae Kirkerne endnu tomme, og det skjøndt indsigtsfulde og gode Prædikanter haves. Embedsmænd og andre Folk af Anseelse, hvis Exempel andre lægge Mærke til, sees sjeldent eller aldrig der; til Handel, Torvedage, Contoirforretninger, Forlystelser anvendes som oftest de faa Timer, paa hvilken den offentlige Kultus er ansat. Dette smerter den Tænkende, og han skuer grandt hvortil Alt dette har ført og end fremdeles maa føre - og tænker da paa Midler tilat standse denne Ulykke, og her aabner sig da flere Afveie, hvorpaa de svage Gemytter vildledes. Nogle ansee Alt som tabt og søge at finde Erstatning paa den aandelige Vei for hvad de troe at have tabt paa den jordiske, og nedsynke i Betragtninger over deres Stilling og deres Kaar til fuldkommen Modløshed, der fører den ind i de dunkle Følelsers og Jdealernes Verden. Blidere Udsigter aabne sig der for dem, de finde Trøst, Opbyggelse og Forening med en høiere og fuldkomnere Tingenes Tilstand, og i disse Fornemmelser og i disse Udsigter føle de Erstatning for Tabet og sig selv lykkelige. Her er da den stille og rolige Mysticisme, der saa let griber de fromme og blide og høiere aandende Sjæle - og hvad Under at de med deres fromme Hjerte søge at meddele deres Lykke til Andre - og saaledes udbredes da den stille og rolige Mysticisme blandt alle de Gemytter, der ere stemte til Samblang dermed. Andre Gemytter ere vel og fromme og gode, men tillige forige og kraftfulde; de troe ikke at finde Erstatning nok paa de dunkle Følelsers Vei, troe ogsaa, at de skylde baade sig selv og Verden, at virke til det Bedre for begge, finde de sidste Decenniers Jrrelegiøsitet og Jndifferentisme at have sit Udspring fra den vrange og sørgelige Vei, samme Tids Oplysning er geraadet paa, og forudsee, at skal den Tone og Stemning mod IIII det Ophøiede og Hellige vare ved, da vil den omsider føre Menneskeslægten tilbage til det Barbarie og Despotie, hvorfra Christendommen og Videnskaberne have udløst den. Og de føle da Pligt hos sig ikke allene til at føle, men og til at handle, og i den urigtige Forudsætning, at det ikke er den urigtige Retning, Oplysningen har taget, men at det er Oplysningen selv, der har frembragt Foragt eller Ligegyldighed for alt Helligt, og i den falske Formening, at Menneskeslægten ikke kan taale at vandre i Lyset, uden derved at ville omstøde al guddommelig og menneskelig Orden i Statssamfundet, samt forvissede om, at der er ingen Redning, uden ved et nyt Mørke, hvoraf der igjen i de kommende Tider kan udgaae et mildt og roligt Lys, kaste de først Mysticismens Slør over Dogmerne og erklære Fornuften ucompetent til at bringe dem i Forbindelse med den naturlige Aabenbaring, og Tingenes naturlige og ordentlige Gang. Hoved ulykken for de Fornuftige af denne Classe er, at de troe, at ingen sand og virksom Religiøsitet, kan bestaae med sand Oplysning i og om den christelige Religion hos de høiere dannede Classer, og ingen Orden i Borgersamfundet kan finde Sted, uden en mørk og dunkel Religionslære for Samfundets øvrige Medlemmer. Den lærde, dybsindige og erfarne Theolog behøver jeg ikke at erindre om, at dette er Afver, og at Ringeagt for Fornuftens Dom og for sand Oplysning i og om den Christne Lære, aabner ligesaa frygtelig en Udsigt til Barbarie og Despotie, Inqvisition og Auto da seer, som den falske Oplysning, vor Tids værdige og indsigtsfulde Religionslærere kjæmpe imod, uden mindste Hensyn paa egen Fordeel, thi de ville hellere, naar in ret andet kan være, være som Lyset, der, i det det lyser, selv fortæres. Ugjerne tilstaaer jeg, at der kan mueligt gives dem, der allene for at gjøre Opsigt og af egen Fordeel, og uden mindste Hensyn paa Menneskeslægtens Forædlelse eller Forværrelse, udbasune Mørket som Lys og lade deres Mod see, Diærvhed beundre af den uvidende Mængde. Disse ere imidlertid kun faa og deres Indflydelse vil kun være af kort Varighed, da de bære deres Overmod, Uvidenhed og Skadefryd alt for meget til Skue, til at ikke den største Deel, i det mindste de Forstandige, snart skulle tabe Agtelse derfor. De fortjene ingen Opmærksomhed. Det er en Hovedregel: Nævræ 15 omodon nær 82 Lig næsælge. J Alt til Opbyggelse men Jntet til Forstyrrelse. 2 Corr. 10, 8. Er dette rigtigt, hvilket jeg gjerne underkaster Kyndigeres Dom, dog med Forbeholdenhed at give nærmere Oplysninger, om behøves, saa vil Enhver, der veed hvad den lyse og blide Christendom, Guddommens herligste Gave for vor Jord, hvori Den Selv ligesom har afspeilet sig for det dødelige og indskrænkede Menneskeøie, har udrettet – Enhver, der ei allene seer i Tankerne hvad den kan i de kommende Tider udrette til Menneskeslægtens Forædlelse, men og hvad Menneskeslægten vilde tabe, hvis den enten skulde aldeles gaae til Grunde eller indhylles paa ny i det Mørke, tidligere og senere Reformatorer med saa store Opofrelser have udfriet den af, – bede: Und de protestantiske Religionslærere de Fordele, deres nu værende borgerlige Stilling udkræve, lad dem nogenledes fri for Næringssorger kunne røgte deres vigtige Kald; lad de Udmærkede deriblandt høste Fordelene af deres Flid, Jndsigter og Duelighed; lad deres Embede nyde den offentlige Agtelse, det maae have, om det skal virke noget; lad den offentlige protestantiske Kultus respecteres ligesaavelsom den reformeerte og den katholske, ikke allene under Regjeringens Øine, men selv i de fjerneste Egne; - og Fornuft og Aabenbaring ville da vandre, som kjærlige Søstre, Haand i Haand med hinanden, og lyst og trøsterigt vil Jesu Christi guddommelige Lære lyde fra vore Prædikestole, oplyse og berolige de stridende Gemytter, bringe Fred og Roe i de tvivlende og af Tvivlens Furie dybt saarede og sønderrevne Hjerter, omslynge det Christne Samfund med Enighedens og Velvillighedens salige Baand og føre Mennesket sin ophøiede Bestemmelse paa denne Jord, som den endnu høiere i en fuldkomnere Tilstand i Evigheden, blideligen imøde.