Viborger Samler, 1842-09-13
Vi have omtalt det morderiske Overfald, hvorfor Politibetjent Knudsen er bleven et Offer, idet han vilde paagribe den undvegne Forbedringshuusfange Niels Christian Schmidt. Han har ialt faaet ti Knivstik med en Kniv, som Forbryderen nogle Øieblikke tidligere havde kjøbt i Gothersgaden, og har aaben i sit høire Ærme, for at bruge den imod En boer, der vilde paagribe ham. Mordredskabet er en stin- og meget spids Foldekniv, hvis Blad er 4 Tommer langt og 3/4 Tomme bredt. Om Knudsens Liv vil kunne frelses er endnu usikkert. – Høist sørgeligt er dette Tilfælde, ikke blot ved den Ulykke, der har rammet en modig Familiefader i Udøvelsen af hans forefulde og besværlige Pligt til at værne om den offentlige Sikkerhed imod en undvegen Straffefange, men isærdeleshed ved den forbryderske Ligegyldighed, som adskillige Tilstedeværende udviste. Uagtet Politibetjenten havde strax fremdraget sit Skildt, i det han sprang løs paa Forbryderen, og desuden var kjendt af Gadens Beboere som Politibetjent – uagtet han, da han følte sig saaret, raabte høit om Hjelp, og betegnede den Paagrebne som undvegen Forbedringshuusfange, – og uagtet flere Borgere, befandt sig i faa Skridts Afstand, forløb flere Minutter, i hvilke Forbryderen gav Knudsen gjentagne Stik, førend Nogen rørte sig til at hielpe Betienten. Den Første, som kom til, var en Kone, hvis Kræfter ikke vare tilstrækkelige til at rive Forbryderen fra hans Offer, der laae blødende under ham paa Gaden, og det var en Dreiersvend Falkenstjerne, der fra et Vindue havde seet Kampen, som først ydede virksom Hjelp. Det lykkedes ham at komme til i det afgjørende Øieblik, da Schmidt, holdende den bloddryppende Kniv i sin hævede høire Haand, var i Begreb med at støde den Betientens Bryst, og at fravriste Forbryderen Kniven, og saaledes at afværge et ufeilbarligt dræbende Stød. – Vel kunne de Umennesker, som ligegyldigt have været Vidner til denne Forbrydelse, rammes af Lovens Arm, men sørgeligt er det, at Sligt kan skee ved høilys Dag paa en befærdet Gade i Hovedstaden. Sørgeligt er det, at Medfølelse med et Menneske i Livsfare kan være saa kold – og dobbelt førgeligt er det, at man kan være saa sløv for Retfærdighedens Haandhævelse, at Rettens Tjener i Udøvelsen af sit Kal maa forgjeves raabe om Hjelp til at anholde Forbrydere, imedens han selv heeltemodigt opoffrer sig for sin Pligt og sine Medborgeres Velfærd. Det Spørgsmaal maa her paatrænge sig Enhver: Hvad mon de, der nu viste deres Ligegyldighed, vilde have dømt, hvis Politibetjente viste en lignende Støvhed naar de, der nu vare ørkesløse Tilskuere, befandt sig i en lignende Fare, (Berl. Td.)J Hovedstaden omtales følgende curieuse Begivenhed, For omtrent et Aar siden kom en Skomager til en herværende Præst og forlangte sin Søn døbt. Da Præsten spurgte Manden, hvad Navn Drengen skulde have, fortalte han, at Barnet var overordentlig smukt, og han meente derfor, at Adonis var et meget passende Navn. Præsten gjorde vel nogle Forestillinger herimod, men da Manden blev ved sin Paastand, døbte han Drengen med Navnet Adonis. For et Par Uger siden indfandt Faderen sig atter hos samme Præst med en høist ynkelig Mine. Han fortalte nu, at hans Barn havde havt Skrophler og var meget mindre en smukt, ja reent ud sagt saa hæsligt, at Navnet Adonis vilde været et sandt Epigram paa Drengen; han ønskede derfor, Sønnen maatte blive omdøbt med et andet Navn. Dette kunde naturligviis Præsten ikke indlade sig paa, men henviste den bekymrede Fader til Cancelliet, som paa dennes Ansøgning resolverede, at Drengen maatte erholde et Tilnavn; som Følge deraf hedder Fyren nu Adonis Rasmus. (Aalb. Av.)