Den Vest-Sjællandske Avis, 1838-04-26
Hvad der maa regnes til Communalanliggender og altsaa bør drages ind under den frie Communalbestyrelse, er ikke saa ganske let at bestemme. Commune betegner et Samfund, som har fælleds Anliggender, og dette Begreb er altsaa af meget ubestemt Omfang. Nogle faa Gaarde eller Huse, som have et eller flere fælleds Anliggender, f. Ex. en Vei, et Vandsted, med Hensyn til hvilke de have fælleds Pligter og Rettigheder, – kunne jo for saavidt kaldes en Commune, skjøndt de i andre Henseender høre til een eller flere andre Communer, - Skoledistrict, Fattigdistrict o. s. v. Disse Communer ere igjen Dele af større Communer, som atter kunne være Dele af endnu større - Herred, Amt, og selve Staten er jo en Commune, der kan betragtes som Deel af en endnu større, – Christenheden, den civiliserede Verden, som erkjender Folkeretten, Menneskeheden. Men her tales naturligviis kun om de enkelte Dele af Staten, som have fælleds Anliggender, som maae bære fælleds Byrder og derfor have fælleds Jnteresse. Efter dette Begreb en da f. Ex. et Hoverigods en Commune, fordi alle dertil Hørende have den Forpligtelse i Fælledskab at udrette visse Arbeider; men paa den Maade kan saare Meget henregnes til Communalanliggender. Her ville vi, for ikke at komme for langt bort, indskrænke os til at omtale endnu eet Communalanliggende, som hidtil slet ikke har havt nogen Communalbestyrelse, eller med andre Ord, hvis Styrelse Communerne hidtil slet ingen Deel have havt i, nemlig Veivæsenet. – Dette angaaer deels Hovedlande veiene, de saakaldte Kongeveie, Chausseer, der vel rettest burde betragtes som et Statsanliggende og altsaa være Communerne uvedkommende, – deels de mindre Landeveie, Extrapostveie, imellem Kjøbstæderne, – deels Sogne, By-, Kirke-, Mølleveie og desl. Disse to sidstnævnte Arter af Veie ere et Communalanliggende, da de anlægges og vedligeholdes af de omboende Communer, og selv Omkostningerne ved Broers, Steenkisters, Slusers Anlæg, Veibetjenternes Lønning o. desl., som udredes af det Offentlige, er en Communalsag, da det Offentlige her kun betyder Amtet," altsaa en høiere Commune. Dette Veivæsen er imidlertid hidtil bestyret alene af Embedsmænd, – Amtmand og Herredsfoged, – som dertil have særskilte Betjente, – de saakaldte Veibetjente. Dette synes i flere Henseender at være urigtigt. De Embedsmænd, som dette Communalanliggende er betroet til, aflægge ikke for deres Embedstiltrædelse nogen Prøve paa Kyndighed og Duelighed i at anlægge Veie og maae vel ogsaa i Almindelighed først erhverve denne ved Erfaring; men denne Erfaring kan let blive kostbar for vedkommende Commune, især hvis den ofte faaer uerfarne Amtmænd og Herredsfogeder og altsaa maa være en Lærreklud for dem. Dette lægge vi imidlertid mindre Vægt paa, fordi disse Embedsmænd dog i Reglen kun føre Overtilsyn med Veivæsenet og overlade den egentlige Udførelse til underordnede Betjente, som bedre forstaae sig paa det Practiske. Men selv det, at Politiøvrigheden fører Tilsyn med eller har Bestyrelsen af Veivæsenet, synes at være noget forkeert. Det er vistnok i sin Orden, at Politiet maa paasee, at Veiene, saavidt mueligt, er pas sable til alle Tider af Aaret og Dognet; men det er vist ikke i sin Orden, at det selv, skal besørge Arbeidet gjort eller bestyre dette. Dersom Nogen bliver brøstholden ved Veiens Mangler, da maa han naturligviis klage til Politiøvrigheden; men naar denne nu selv skulde besørge disse Mangler afhjulpe, da klager man jo til Den, som man anklager. Endnu værre er det, at de fleste Sager, som angaae Veivæsenet, sortere under Politiøvrighedens Forum, thi derved kommer denne til – uden Appel – at afgive Kiendelse eller Resolution i sin egen Sag. Paa den anden Side synes det ogsaa galt, at Embedsmænd, der have saa mange andre og vigtige Forretninger, skulle tillige bebyrdes med Bestyrelsen af et Communalanliggende, der tager saamegen Tid, naar det skal bestyres tilbørligt. Fol gen bliver let, at enten Veivæsenet negligeres, eller andre vigtige Forretninger tilsidesættes for det; men ingen af Delene er enten Regjeringen eller Folket tjent med. Communerne ønske sikkert gjerne at overtage Bestyrelsen af Veivæsenet, og vedkommende Embedsmænd ønske sikkert ikke mindre at blive frie for den Tidsspilde, det Bryderie og de Ubehageligheder, som tilflyder dem deraf. Skulde da ikke Regjeringens og Communernes Ønsker her møde hverandre? – Visseligen væltede Regjeringen gjerne denne Byrde fra sine Embedsmænd, – naar den kun torde betroe Veivæsenet til Communerne selv; men dette er just Knuden, som skal løses, om og hvorvidt Landsbycommunerne, som de factisk ere, kunne ansees modne til at overtage Bestyrelsen af Veivæsenet. Det er langt fra, at jeg tør tiltroe mig fornøden Sagkundskab til at løse denne Knude aldeles tilfredsstillende; men det forekommer mig dog, at dette Anliggende lettere, end de foromtalte, kan betroes Landalmuen; thi det er dog et practisk Anliggende, hvortil der ikke udfordres vidtløftigt Regnskab, Correspondance og des. At anlægge eller istandsætte en Vei kan en simpel Bonde forstaae ligesaa godt, som en studeret Jurist, og en Communalbestyrelse kan lettere passe den beleilige Tid til Arbeidets Udførelse, end en – ofte fjernt boende - Embedsmand, som har mange andre Forretninger og derfor maa rette sig efter sin egen Leilighed. Naar alle offentlige Veie kun blive passable og gode, da er det jo Regjeringen ligegyldigt, hvorledes de blive det; det er den kun magtpaaliggende, at de blive det med saa liden Byrde for Landet, som mueligt, og dette, mener jeg, vilde bedst opnaaes, naar Veivæsenet overlodes de respective Communer; thi disse vilde da vistnok sørge for at gjøre sig det saa lidt byrdefuldt, som de vare i Stand til. At Veiene bleve holdte i forsvarlig Stand, kunde Politieøvrigheden, let paasee ved at undersøge dem paa sine Embedsreiser, eller naar Klage indløb, og i fornødent Fald mulctere den paagjældende Commune, denne vilde da snart lære at overdrage Bestyrelsen til Mænd, som den kunde lide paa, eller som vilde paatage sig selv Ansvaret. Det Veistykke, som aarligt skulde istandsættes af hver Commune, kunde let bestemmes af en Over-Communalbestyrelse, bestaaende deels af Amtmanden og samtlige Herredsfogeder, deels af Communernes Deputerede, og Jstandsættelsen af Sogne-, Kirke- og Mølleveie kunde vel for en Deel overlades de respective Communer selv. Det hele Veipersonale kunde da anvendes til Hovedlandeveiene. der, som jeg ovenfor bemærkede, burde være Communerne uvedkommende og for Statskassens Regning sættes og holdes i tilbørlig Stand. Dette vilde vel lettest, d. r. med mindst Bekostning for Landet, opnaaes ved Licitation over Arbeidet, som da naturligviis maatte udføres under tilbørlig Control. Naar det øvrige Veivæsen blev overdraget til Communer nes egen Bestyrelse, da vilde det naturligviis bliv disses egen Sag, om de vilde bortlicitere Arbeidet eller selv udføre det; men de Communer, som staae paa et høiere Culturtrin, vilde da vistnok snarest vælg. at bortlicitere Arbeidet. Dette lod sig i denne Sag saa meget lettere gjøre, som De, der frygtede for at paatage sig den contante Udgivt, selv kunde paatage sig deres egen Veipart ved Licitationen, eller, om man saa vil, man kunde blot bortlicitere Deres Veipart, som ikke ønskede at udføre Arbeidet selv. Naturligviis maatte Veibestyrelsen approbere Budet og derved tage Byderen. for god i den Veipligtiges Sted. Saaledes kunde da Alles Ønsker, saavidt mueligt, tilfredsstilles, – megen Tid og Kraft, som nu spildes, vilde da spares, – mang af de Klager, som nu føres over Veivæsenet, vilde de bortfalde, og – Veiene vilde neppe blive slettere vedligeholdte end hidtil. Skulde det imidlertid arrivere, at en Communes Veivæsen blev saa slet bestyret, at den viste sig uværdig til den frie Communalbestyrelse, da kunde jo en saadan Commune let sættes under Poltiets specielle Tilsyn," uden at derfor de øvrige Communer, som viste sig Friheden mere værdige, behøvede at miste denne. Vidste en Commune, at Frihedens Tab vilde blive Følgen af Efterladenhed, da vilde den derved anspores til at bruge den vel, og saaledes vilde den frie Communalbestyrelse ogsaa her ikke alene bringe materielle Fordele, men tillig bidrage til at bringe en bedre Aand ind i Communerne, – at hæve Landalmuen til et høiere Trin og modne den til en fuldkomnere Frihed.