Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1814-05-13
Man saae Europas Krigere, Frankrigs Stolthed, 600,000 Mennesker, løbe forvildet omkring paa Marker og i Ørkener, støttende sig paa Trægrene. De havde ikke meere Kraft at bære deres Vaaben, og vare bedækkede med blodige Hestehuder, istedet for Klæder. Hele Eskadroner Mænd og Heste døde i een Nat; man saae dem om Morgenen staae som Spøgelser blandt Jisstykkerne. De eneste Vidner til de Ulykkeliges Lidelser vare Kragerne og hvide halvvilde Hunde som flokkeviis fulgte Armeens Spor, for at fortære dets Levninger. Keiseren af Rusland lod i Foraaret de Døde tælle og udbragte et Tal af 160,000. Og hvad gjorde nu Bonaparte, da han saaledes havde nedmeiet Frankrigs Ungdom, Han flygtede, kom til Thuillerierne, tog Sæde ved Kaminen og sagde: "Her er dog bedre, end paa Bredderne af Berezing. Jntet Trostens Ord for grædende Enker og Mødre, hvilke hans Øie overalt skuede: intet Udbrud af Beklagelse, ingen Medlidenheds Yttring, hørtes af hans Mund. – Napoleon er intet mindre end en stor Mand; den Stormodighed, der udmærker Helten og den sande Konge, feiler ham ganske. Hans temmelig lyse Hoved, er Mørkhedens og Forvirringens Rige; alle Jdeer, saavel gode som onde, kunne finde Jndgang det; men hvorlænge? Hans Planer ere ikke Frugterne af dyb Granskning, men Virkninger af en pludselig Bevægelse. Han gjør Fordring paa Aands Universalitet, taler om Finantser og Skuespil, om Krig og Mode; han bestemmer Kongernes Skjebne ligesaalet som en Embedsmands, daterer fra Kremlinen Forordning over Theaterne og lader paa Slagets Dag nogle Fruentimmer i Paris arrestere. Født til at ødelægge, bærer han det Onde i sig med Glæde og næsten med Stolthed. Menneskers Lykke seer han med Foragt og Afskye; engang sagde han: "der gives endnu nogle lykkelige Folk i Frankerig, nemlig Familier, som ikke kjende mig Familier, som boe i et Slot paa Landet med 30 til 40,000 Livres Renter; men jeg skal nok vide at finde dem;" han har holdt Ord. Engang saae han sin Søn lege; han sagde da til en Biskop, der befandt sig i hans Selskab: Hr. Biskop, troer De at et saadant Væsen, har en Sjæl – Men nu - Du Ulykkens Fugl ville vi binde Dig med din egen Tale og spørge Dig med dine egne Ord. "Siig, hvad har du gjort af det skjønne Frankerig? Hvor er vore Skatte, de Millioner fra Jtalien, fra hele Europa - hvor ere de? Hvad har du gjort med de 5 Millioner Frantsoser, vore Slægtninge, Venner og Brødre? - Hvor har Du ikke udbredt Ødelæggelse, hvor er den Familie, der har unddraget sig Følgerne af Dine ødelæggende Tog, Spanieren i sine Bjerge, Jtalieneren under sit skjønne Himmelstrøg, Tydskeren, Russen og Preusseren midt under deres Stæders Askedynge. - Alle fordre af Dig deres Sønner som Du har myrdet, det Telt, den Hytte, det Slot og det Tempel, som Du har overgivet til Flammerne. Du har nødt dem til at komme her, for at opsøge, hvad Du har berøvet dem, og i Dine Palladser at see sig om efter deres med Blod, bestænkte Eiendomme. Verdens Stemme anklager Dig; thi ikke allene over barbariske Folkeslag og udartede Nationer har Du udbredt Elendighed, og Jammer; men blandt oplyste og civiliseerte Nationer og i et Aarhundrede fuld af den skjønneste Oplysning, har Du med Attilas Sværd villet herske efter Neros Grundsætninger. - Lad nu Dit JernSepter falde, stiig ned fra Ruindyngen, som Du havde gjort til Din Throne. – Vi forjage Dig, ligesom Du i hine Dage forjagede Direktoriet. Gaae, Jstedet for al Straf, skal Du nu være Vidne til den Glæde, som Dit Fald foraarsager i Frankerig; med Rasenhedstaarer i Øiet kan Du nu betragte Skuespillet for den atter fremblomstrende almene Lykke. - Disse ere de Ord, som følge Tyrannen; men naar vi nu forjage ham, hvo skal da træde i hans Sted, hvem – Kongen!