Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1827-05-21
Hs. Majestæt siges at ville beære den anseelige Lystleir, som sammendrages ved St. Omer, med sin Nærværelse, og Dauphin er den 13de afreist over Orleans, Saumu- og Angers til le Mans (i Mayenne- og Loire=Departementet). De, som i Tillid til Handelsjournalens Foregiven, de have søgt en Leir i Parises Omegn, ere efter Stjernen viste April. Der tales næsten intet mere om Nationalgardens Gjenoprettelse, endskjøndt den hidindtil ikke er afvæbnet. Det glemmes ikke heller saa let, at da Bourbonnerne atter optraadte i Frankerig, fandt de i den Tronens bedste Støtter, ligesom den blev de fremmede Magter Borgen for Europas tilkommende Rolighed, Jmidlertid var den nu ophævede Nationalgarde ikke ganske den samme, som i Aarene 1814 og 1815 løsnede nogle Flinteskud imod de Allierede; thi alt for nogle Aar siden skeete en Udreensning, hvorved Man kun beholdt Mænd, af prøvet Borgersind. Officererne vare tildeels Mænd af stor Jndflydelse paa Handel og Kunstflid, hvilke LudviXVIII ved sit Jndtog i Paris med et Haandtryk erkjendt for Venner og Landsmænd, og som nu føle sig desmere vanærede ved det uventede Slag. Af en Samtale mellem Kongen og Hr. Briffault, da han som Direkteufor Akademiet anmeldte Hr. Royerd-Collards Udnævnelse til Medlem i Hr. Laplaces Sted, meddeler Alg. Zeitung nogle ret interessante Brudstykker, som her synes paa deres Sted. Ved at bemærke, at Royerd=Collard var en Mand af Ære og Talenter, som i Ulykkens Dage havde viist Kongen Tjenester (han var Kongens Korrespondent under Napoleons Regjering), og at Hs. Maj. kun vilde erindre disse, uden Hensyn til de Lærdomme, hvortil han nu bekjendte sig, tilføiede Kongen: Akademiet har nylig, i Anledning af Presseloven, gjort et lille Jndfald paa Politikens Gebeet. Briffault: Akademiet saae Videnskaberne truede og søgde sin Tilflugt til Kongen, deres Beskytter. Kongen: Rigtigt, det var ogsaa ret godt; men nu er jo Loven taget tilbage, hvortil altsaa denne Folkebevægelse, denne Skrigen og Brud af den offentlige Orden? Briffault: Sire, denne Yttring af Almeen Glæden beviser, hvormange Jnteresser Loven krænkede, og hvor megen Tak Frankerig skylder D. Maj. som paa engang hævede saa mange Bekymringer. Kongen: Godt, men derved skulde Man have ladet det beroe. Briffault: De Maj. kjender de engelske Skikke for vel, til ikke at vide, at de fælleds Grundlove i begge Lande maae frembringe samme Resultat. Jmidlertid har jeg aldrig seet en saa almindelig Deeltagelse i Engelland. Sire, torde jeg tale den rene Sandhed? Kongen: tael De kun, Br. J Engelland have Ministrene aldrig forelagt en lignende Lov Jeg maa tilstaae, at Akademiet er straffet haardt i tree af dets Medlemmer. For Parnassets fredelige Beboere vare i disse Lyn stærke. Kongen. De berører der en Sag, som var og endnu stedse er mig ubehagelig. Dhrr. Michaud, Lacretelle og Villemain ere agtbare Mænd; især have de to Første viist mig megen Hengivenhed; at dette ikke er Tilfældet med den Sidste, tilskriver jeg blot hans Ungdom. Kongerne have ogsaa tunge Pligter at opfylde. Br. Sire, tillader De mig vel, at gjentage disse Herrer, Deres Majestæts Yttringer, til Lindring i deres Skjebne. i Kongen. Jal det maa De! Hr. Labbey Pompieres var den Første af de Dei puterede, der formelig anklagede Ministrene for Forræderie. J sin Gjendrivelse af Hr. Lafittes Angreb paa Budgettet bemærkede Hr. Villele blandt andet, at Statspapirerne stode over pari, uden at der er skeet nye Paalæg.) Paa Trudselen om en Anklage for Forordningen af 25 1 April, svarede han: "Landet burde ikke styrtes paa ny i en Revolution, over Frygtsomhed hos Kronens Raadgivere. Jeg vilde have forsømt min Pligt imod Monarken, hvis jeg ikke havde givet ham hiint Raad. Hr. Lafitte berigtigede siden, at der ikke behøvedes som Deputeredes Underskrifter til en Anklage imod Ministrene. Dertil var enhver Enkelt berettiget. J de fortsatte Forhandlinger den 9de talede Hr. v. Lazardiere, Gauthier. 3 Agier og Flere atter imod Ministeriet, ansaae dets Fald 7 for uundgaaeligt og bebreidede Hr. Villeie, at han ved hiin Yttring havde paataget sig Ansvaret for det Skeete, samt beskyldt Nationalgarden for at ville stifte en Revolution. Denne forsvarede sig det bedste muligt; han havde kun givet sit Samtykke til hiin strænge Forholdsregel; hvor der først havde foreslaaet den, var ham ikke tilladt at sige, men var det ikke skeet, vilde Ministrene selv have gjort det. De af Modpartiet anførte Kjendsgierninger vare den bedste Retfærdiggjørelse for den udførte Operation. Over dette Udtryk yttrede Hr. Royard-Collard sin Forundring. og til Hr. Mechins Bemærkning: at Jntet var forefaldet, svarede Ministeren: kun Ansøgninger paa Bajonetspidser, det var Alt! Jøvrigt havde han ikke tillagt den Pariser Nationalgarde oprørske Hensigter. Hr. Agier, der selv har været Oberst ved Nationalgarden, fandt det især paafaldende, hvorledes Hr. Villele havde kunnet give et saa voldsomt Raad, da dog ikke han, men vel Monarken selv havde været tilstæde paa Marsmarken. Journal des Debats trøster sig ogsaa ved, at da Hr. Villele indrømmer, at Kongen, som var baade Øien- og Ørevidne til Tildragelserne paa Marsmarken, intet har seet eller hørt, som fortjente slig en Straf, er det kun et fra værende Vidne, der har paataget sig at være Angiver og stræbt at opføre et Skillerum imellem Tronen og en Befolkning af over 700,000 Sjele. Men, tilføier den: "Folket lader sig ikke afsætte som Akademiker, og Nationalgarden kan endnu ansee sin Ophævelse for en Vildfarelse. Den Lydighed, hvormed den strax efterkom den kongelige Forordning, frikiender den for Oprørsaand, &c.