Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1782-10-04
Den forliebte Philosoph. For at kunde forstaae denne Fortælling, maae man vide, at de Østerlandske, hvilke Lykke=Spil ved deres Love ere forbudne, bruge et Spil, som ofte varer i mange Uger. Det bestaaer deri, at man intet modtager af den Person, med hvilken man er kommen overeens om at spille, uden at sige det Ord: Diadeste, og deraf har Spillet faaet det Navn: Diadeste. Saaledes stræde Spillerne ved List, at faae hinanden til at glemme den imellem dem værende Aftale, og den, som har faaet sin Vederpart til at tage hvad det end maatte være, uden at denne Vederpart har udsagt det omforeenede Ord, den har vundet. En vis Philosoph havde sammenskrevet en vidløftig Samling af alle de Puds som det smukke Kiøn forstaaer, at spille Han har den altid hos sin og holdt sig derved sikker for dette fortrollende Kiøns List. Engang paa sin Reyse, gik han nær forbie en Leyr af Araberne i Ørken, en ung Arabisk Qvinde indbød ham saa meget høfligen til at hvile sig i hendes Telt, at han ikke kunde undslaae sig derfor. Denne Kones Mand var da fraværende. Philosophen havde neppe sat sig ned, førend han, for at forsvare sig mod den Skiønhed, han begyndte at frygte for tog sin Bog og gav sig til at læse deri, Araberinden fortrøden over dette, som hun ansaae sig til Foragt, siger til ham; denne Bog maae være meget vigtig, sig den den alene fæster deres Agtpaagivenhed; kan man spørge dem, om hvilken Videnskab den handler, jeg har skreven den, svarede Philosophen; den indbefatter. Hemmeligheder, som ikke maae komme, ud. Jeg meente, svarede Fruentimmeret: at man kun skrev Bøger for at lade den komme ud, hvad behøves der at være lærd naar man udelukker sin Kundskab; det er jo at stiæle fra Selskabet. Jeg tilstaaer det, svarede vor Philosoph. men Materien i denne Bog er ikke for Fruentimmer. De forringe forskrækkeligen vort Kiøn, siger Damen, fortørnet til ham, Propheten har været gunstigere mod os, end de, og har ikke udelukket os fra Paradis. Philosophens Afslag opvækkede mere og meere Fruentimmerets Nysgiærrighed, hun gik ham saa stærk paa Klingen, at han omsider siger til hende: jeg er virkelig Forfattet til denne Bog, men Grunden er ikke af mig, den indeholder alle de Rænker, som Fruentimmeret har opspunden; det skulle ikke være Umagen værd at læse for den deres eget Værk. Ja allesammen svarede Philosophen, og just ved at læse som dem, har jeg lært at ikke meere frygte for dem. Det var en særdeles Bog, svarede hun smillende, troe mig store Philosoph. de forsøger paa en umuelig Ting, de vil slaae Vand i et Saald. Araberinden, baade slanevurren (Coqvette) og hevngiærrig, forandrede Materien og gav sig til at give den indbildte Viise Øyekast, saa muntre, at han snart glemte sin Bog og alle de Rænker den indeholdt; see her min Philosoph saa indtagen, som nogen kunde være han tøvede ikke heller med at sige det. Araberinden inderligen fornøyet over, at han af sig selv frembod sig til hendes Hevn, loed som hun gav ham Gehør. Han fattede det meest smigrende Haab, da den unge Kone saae sin Mand langt borte Vi ere om en Hals, sagde hun til sin nye Elsker, min Mand kommer strax over os hvad skal der blive af mig, han er den skinsygeste og groveste af alle Mænd. Prophetens Navn skiul dem i denne Kiste. Philosophen, som ey saae anden Ud vey til at rædde sig fra denne slemme Sag. lagde sig i Kisten, som Fruentimmeret, lukkede til over ham og tog Nøgelen til sig, derpaa gik hun sin Mand i Møde og gav ham Middagsmad. Mod Enden af Maaltidet, da hun saae sin Mand, ræt i et godt Sind, jeg maae, siger hun fortælle dem en særdeles Hændelse; i Dag er der kommen i min Telt en Art af Philosoph, som paastaaer, at have samlet i en Bog alle de Rænker, som vor Kiøn kan bruge. Denne falske Viise har talet med mig om Kierlighed, jeg har givet ham Gehør, han er ung elske værdig og ilende, de kom just tilpas for at opholde min vaklende Dyd. Man kan forestille sig, hvor rasende Manden, som virkeligen var af et skinsygt og hidsigt Naturel, blev ved desse Ord: Philosophen, som havde hørt altsammen sin Kiste, bandede af Hiertet sin Bog Fruentimmerne og de Skinsyge. Hvor er denne Forvovne i Skiul, siger Manden til sin Kone, lad mig opofre ham til min Hevn eller lad mig opofre dig selv. Den trædske anstillede sig meget længe, viser ham Kisten og rækker ham Nøgelen. dertil. Da den Skinsyge var i Begreb med at lukke op, siger hans Kone til ham med en stor Latter, betael mig, de har tabt Diadeste; hav en anden Gang mindre Nysgiærrighed og meere Hukommelse. Manden, som ansaae sig meget lykkelig ved at være sluppen derfra med denne falske Bestyrkning, giver sin Kon Nøgelen igien, betalende hende alt hvad hun vilde have og gik bort, efterat han havde bedet hende ey oftere, at sætte ham i saadan Frygt. Den unge Kone tog derpaa Philosophen af Kisten, hvori han var mere død, end levende. Min Hr. Doktor siger hun til ham, glem ikke denne Streg, den fortiener Sted i deres Samling.