Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1843-11-02
J denne Tid, da der er skreven saameget pro & contra i Huusmands-Sagen, er det ogsaa bleven en Gjenstand for Undersøgelse (see No 120 af denne Tidende), hvorvidt Skylden for Huusmandens maadelige Vilkaar kan søges hos Vor Herre, og man har meent, at, hvis han tilskikker Sygdom eller vanskelige Tider, da maa Huusmanden, saavelsom alle vi Andre bøie sig for den Almægtige, og bie paa Herren med Taalmodighed. Dertil sige vi af vort fulde Hjerte: Amen, men skulde dog tage Anledning til over denne Text at sige et Par yderligere Ord, som vi mene Mange i vore Tider kunde have godt af at lægge sig paa Hjerte. For at Jngen skal tillægge os noget ondt Sindelag mod Huusmanden, ville vi foreløbig bemærke, at den Tanke er fjern fra os, ikke at unde Huusmanden al ønskelig og rimelig Forbedring i sin Stilling, men vi ere af den faste Overbeviisning, at denne Forbedring, saavel hos ham som hos hele den arbeidende Classe hovedsagelig maa gaae ud fra Vedkommende selv. Vi troe overhovedet, at Mange, tilvisse af den ædleste Hensigt, skildre Huusmandens Stilling altfor fortvivlet, og at man fra enkelte Jndivider, maaske fra enkelte Egne, gjør altfor stærke Slutninger og hele Classens Stilling. Det er idetmindste vist, at i den Deel af Landet, som Meddeleren kjender bedst, er Huusmandens Kaar i Regelen ingenlunde usle, naar han da ikke selv har forskyldt det, og naar man i det Hele upartisk og uhildet vil sammenligne Huusmandens Kaar med Arbeidsmandens i Stæderne, saa vil man komme til det Resultat, at Huusmanden ikke vilde være tjent med at bytte med Kjøbstad=Arbeidsmanden. Livsfæste er tilvisse ønskelig for Huusmanden, men det er et haardt Baand paa Eieren, især naar han skal forpligtes til, ikke at overskride en vis Sum, og han kan med Grund spørge, hvorfor dette Baand skal paalægges ham meere, end hans Medborger i Kjøbstaden, der kan bortleie sin Eiendom paa saa kort eller saa lang Tid han vil, og gjøre sig den saa indbringende, som Omstændighederne tillade. Det er sikkerlig Statens Pligt at sørge for, at den Fattige ikke undertrykkes af den Rige, hvortil der iøvrigt er megen Tendents i vor ellers saa demokratiske Tidsalder, men Staten maa i saa Henseende dog egenlig indskrænke sig til at vaage over, at Alle have lige uhindret Adgang til at gjøre sig deres Kræfter (Aands Legems- og Penge-Kræfter) saa nyttige og indbringende som muligt. At ville paalægge den Formuende flere Baand i saa Henseende, end der ere absolut nødvendige for Statens fornuftige Øiemed, er ligesaa uretfærdigt, som at ville foreskrive den Fattige en vis Dagløn, han ikke maa overskride. Det er en smuk Bestræbelse, der gjør sig gjeldende i vor Tidsalder, at forskaffe alle Mennesker lige Adgang til Jordens Goder, men saasnart man vil fremtvinge denne Lighed, bliver man uretfærdig. En saadan Lighed er plat umulig. Den har aldrig været Forsynets Villie, og derom kan Enhver overbevise sig, der endog kun lidet vil give Agt paa det forskjellige Maal, hvori Evner og Kræfter ere tildeelte Menneskene. Denne aristokratiske Orden gaaer igjennem den hele Natur fra Jndividet til Nationen, fra Nationen til Racen, fra Racen til selve Menneskeslægtens to Hovedled, Mand og Qvinde, og der er sandelig protesteret i de sidste Tider ligesaameget fra de sidste, Qvinderne, mod deres Stilling i Livet, som der nu skeer fra Huusmændene. Noget kan der jo gjøres i saa Henseende fra Statens Side, men Enhver, der ikke vil lade sig henrive af phantastiske Jndbildninger, maa kunne indsee, at Stort vil det aldrig kunne blive de to Kjøns Forhold i Verden er engang bestemt ved uforanderlige Naturlove, som Menneskehaand ikke kan rokke. Saaledes gaaer det ogsaa i andre Forhold. De allerfleste Mennesker ere af Forsynet bestemte til at indtage en underordnet Stilling i det selskabelige Liv, og Alt hvad Staten kan gjøre for dem, er at bortrydde de Hindringer, som Statsindretningerne muligt lægge i Veien, for at de kunne arbeide sig frem til en bedre og sorg friere Livsstilling. Banen er da aaben, Kampen er fri, og bukke de under i denne, saa maae de ikke søge Skylden hos Staten, eller deres Medborgere, men i Naturens Orden, eller, om man vil, hos Vor Herre. Om denne Naturens Orden er den rigtige, eller ikke rigtige, derom kan det aldrig nytte at disputere: den er nu engang saa, og bliver ikke anderledes, og det er det, hvad vi have villet gjøre opmærksomme paa med disse Par Linier, uden at vi dog ville have forstaaet vore bemærkninger saaledes, hvad vi da allerede foran have yttret, at der ikke skulde gjøres Alt hvad der kan gjøres, for at forbedre den arbeidende Classes Kaar, men man skal ikke skjære Remmen af anden Mands Ryg.