Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-11-08
saa tillader jeg mig, med Hr. 11 Tilladelse, i hvor cavalierement han end har troet, at kunde nævne mig, samt at affærdige mig og hans egenlige Modstander Hr. Bache, til hvem jeg, da jeg aldeles ikke har den Ære i mindste Maade, at staae i nogetsomhelst Forhold til ham, vil overlade at svare for sig selv, at bemærke: at Saadant vel rimeligen nærmest skal gaae paa Slutningen af min Besvarelse (her i Skilderiet No. 42) af Hr. Pastor Pontoppidans Angreb (i No. 41) paa den indbyrdes Underviisning, hvilket er saa meget des troligere, da Hr. 11 togange her beraaber sig paa bemeldte Stykke i No. 41, og her, ligesom Hr. Pastor Pontoppidan der, omtrent anfører de samme ugrundede Anker, og troer at finde Støtte mod indb. Und. hos Hr. Biskop Boisen, ei at tale om anden mærkelig Overeensstemmelse f. Ex. Bogstavantallet i Hr. Pastorens Navn o. s. v. Dog Hr. IIS nære eller fjerne Stilling til Hr. Pastor Pontoppidan, er Sagen ei væsenligt vedkommende. Hr. "11 tager Feil! Jeg tillader mig at troe, at jeg i disse 7 Aar har viist at Offenlighed ved offentligt omgribende Arbeid er mig kjær og dyrebar; at hvert Skridt der er skeet er offenligt fremlagt for hver Medborgers Øine; at hver Tvivl, der er fremsat, er offenligen afveiet. Men jeg har sagt til Hr. Pastor Pontoppidan, Hvad jeg her har den Ære at sige til Hr. II, at det havde været mig kjærere, om saadanne Angribere havde henvendt sig directe til mig, thi naar Den, der angriber, saa tydeligen viser, kun at kjende Sagen af nogen Læsning, af nogen Tale om den, maaskee af at have seet en slet Udførelse af den, da forekommer det mig, at Sagen selv Jntet kan vinde ved deraf forekommende ugrundede Paastandes og deres Besvarelses Offenliggjørelse, og at den tænkende Læser kun saare lidet kan opbygges, derved. Endeligen tillader jeg mig at bemærke, at det hverken synes mig anstændigt eller passende, naar man blot underskriver sig II, at beskylde nogen Medborger ved Navn, for at hade Lyset. Kjøbenhavn, den 7 November 1825. J. Abrahamson. Havde Holbergivore Dage kunne finde nyt Stof til Satirer. Dersom Holberg levede i vore Dage og ønskede at skrive flere satiriske Skildringer end han har leveret, vilde han da i vore Tiders Sæder, der saa godt vide at maskere deres svagere Sider, finde tilstrækkeligt og frugtbart Æmne: Dette Spørgsmaals Besvarelse er vist nok en Undersøgelse værd. Mange troe, at paa denne Mark, selv foren Holberg, intet er at høste mere, og at man kun behøver at give de af ham revsede Daarligheder andre og nyere Benævnelser, saa kunne hans Satirer lige saa godt gielde for vore, som for hans Tider. Dette er vist nok anvendeligt paa den største Deel af hans satiriske Muses Fostere. Men ikke mindre vist er det, at havde han levet nu, vilde hans store Aand endnu finde Leilighed nok til at øve sin Kraft. En Feil, som Holberg aldrig, og, maaskee med Hensyn til den Tid, han levede i, med største Grund, ikke rørte ved, var Skinhellighed. Saa tilbøielig han end var at kappes med Moliere om Krandsen, vovede han dog ikke at skildre en Tartuffe. Men neppe havde Menneskefrygt afholdt ham derfra nu, da man kun i Frankrige forbyder Opførelsen af Molieres Mesterstykke, og Mønstre havde han fundet flere af nu end i hans Dage, hvor Bigotterie og Qvækervæsen, mere var en Følge af en indskrænket og omtaaget Forstand end af listig Forstillelse. Som et Modstykke til hans adelige Don Ranudo kunde han faaet Anledning nok til at skrive en borgerlig, thi er det end ikke de sexten Ahner, som denne bryster sig af, saa er han dog ikke mindre opblæst af sine Penge, af sine Titeler og hans paa sin Rang pukkende Svoger og Fetterskab, end hiin spanske Adelsmand.