Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-08-10
Man antager i Almindelighed, at den, som eengang har fattet det Forsæt, at ville skille sig ved Livet, selv om han eengang afholdes derfra, dog anden Gang vil udføre sit Forsæt, og selv om han anden Gang afholdes derfra, vælge tredie Gang denne frivillige Selvtilintetgjørelse. Erfaringen stadfæster denne Mening, og jeg har selv været Vidne til, at man tredie Gang trak en Mand op af Vandet, som han alle tre Gange frivilligen havde styrtet sig i, men erfarede siden efter, at han fjerde Gang havde flyrtet sig deri, og virkeligen da ogsaa fundet sin Død der. Naar et saadant Forsæt først er blevet til en fir Jdee, saa forfølger denne en saadan Ulykkelig uophørligen, og er han engang bleven standset i Handlingens Udførelse, gjør dette ham ofte saa meget mere skamfuld, og selv denne Skamfuldhed bliver en medvirkende Aarsag til Selvmord. De Færreste glæde sig over deres Redning. Ved at redde den Ulykkelige fra en Død, i hvis Arme han kaster sig, ligesom i en frelsende Vens Favn, viser man ham ofte i Grunden kun en ringe Tjeneste. Tvertimod maa det virke endnu volsommere paa hans oprørte Sind, naar man, mod hans Ønske, river ham udaf en Vens Arm, for at styrte ham paa ny tilbage i den Fiendes Vold, hvis Aasyn han vil skye, hvis Forfølgelser, han undflyer. Han vil døe, og attraaer, efter de haardeste Kampe med sig selv, intet andet end at døe, og man vil tvinge ham til at leve. Og til hvilket Liv vil man tvinge ham, Til et Liv, som han først kun havede, men som han nu, da man har bragt ham tilbage deri, baade hader og blues ved. Med sig selv var han allerede enig, og modigen skred han til Værket, fordi han troede at hans Handling, som han søgte at udføre saa lønligen som mueligt, først vilde blive opdaget, naar han ikke mere hørte blandt deres Tal, som han saalænge har ønsket at udslettes af. Det er altsaa ikke at undres over, at han vover et nyt Skridt, for dog eengang for Alle, at befries fra en Verden, han anseer for et pinefuldt Fængsel, saa meget pinefuldere for ham, som ingen kan befrie ham derfra strax, uden han selv. Skal altsaa hans Redning være af nogen Nytte, saa maa den Aarsag, der forledte ham til hiint skrækkelige Skridt, enten haves, eller i det mindste formildes; thi ved at redde ham, tilbage giver man ham vel det Liv, han var paa Veie at miste, men tillige den Hær af Ulykker, virkelige eller indbildte, der, som Plageaander, forfølge ham. Det er derfor ikke altid nok, at man redder et saadant Menneskes Liv, man maa ogsaa redde ham for Menneskeheden, og dertil er nødvendigt, at man, physisk og moralsk, søger at hæve Aarsagen, og med denne, Virkningen. Men disse Aarsager ere rigtig nok mange og saare forskjellige, ja næsten umueligt at opregne Jnden vi omtale adskillige os bekiendte, synes det maaskee ikke af Veien, efterat have nævnet een af vort Aarhundredes største Digteres Tanker om Selvmord, ogsaa at anføre her een af dets største Philosophers Mening om denne Gjenstand. Om Selvmord ogsaa forudsætter Mod, siger Kant, eller stedse kun Forsagthed, er ikke et moralsk, men blot psychologisk Spørgsmaal. Naar Selvmord, udøves, blot for ikke at overleve sin egen Ære, altsaa af Vrede, da synes det at være Mod, men skeer det, fordi Taalmodigheden i Lidelserne er forsvunden, altsaa af Sørgmodighed, som langsomt har udtømmet Taalmodigheden, da er det Forsagthed. Det synes at Mennesket søger en Hervisme i at see Døden lige i Øinene, og ei at frygte den, naar det ikke meere kan elske Livet. Men, om Mennesket, endskjøndt det frygter Døden, endda, under enhver Betingelse, ikke nogensinde kan ophøre at elske Livet, og een af Angest opkommen Sindsforvirring i saa Henseende maa gaae foran for at kunne skride til Selvmord, da døer et saadant Menneske af Feighed, fordi det ikke længer kan udholde at bære Livets Qval. Den Maade, paa hvilken Selvmord fuldbyrdes, tilkjendegiver i visse Henseender, denne Forskjel i Sindstemningen. Dersom det dertil brugte Middel er pludseligt og uden Redning dræbende, som et Pistolskud, eller, som et Sublimat (hvilket en stor Monark stedse har ført hos sig, for i Tilfælde af at han blev fangen, at tage det ind, eller et dybt Vand og Lommerne fulde af Stene, saa kan man ikke nægte Selvmorderen Mod. Men er det brugte Middel derimod en Strikke, der af andre kan overskjæres, eller almindelig Gift, som en Læge igjen kan skaffe bort fra Legemer, eller et Snit i Halsen, som kan sammensyes og læges, hvorved Selvmorderen, naa han bliver reddet, sædvanligen (?) glæder sig (?) og ikke forsøger det oftere, da er det en feig og skamfuld, men ingen ivrende Fortvivlelse; thi denne sidste kræver dog endnu til saadan en Gierning, Styrke i Sindsforfatningen."