Viborger Samler, 1843-01-24
Udenlandske Efterretninger. Asien. Londoner-Journalen the Examiner har leveret Udtog af Lieutenant Eyres Værk og Begivenhederne i Afghanstan. Efter dette Udtog meddeles det Væsentligste om den engelske Hærs Tilbagetog fra Cabul. "Som bekjendt, tiltraadte Englænderne Tilbemarschen den 6te Jan. 1842, og allerede ved Corpsets Opbrud var der falden saa megen Snee, og Kuldegraden var saa betydelig, at store Klumper af frossen Snee satte sig fast under Hovene af vore Heste, og kunde kun ved Hielp af Hamre og Meisler fjernes fra samme. Endog vor Aande frøs, og satte sig i smaa Jistapper fast i vore Knevels- og Bakkenbarter. Den 8de gjordes Hold paa en Høi ved Indgangen til Kurd-Cabulpasset, efterat Hæren efter 2 Dages Marsch kun havde tilbagelagt 10 engelske Mile. Forvirringen i den engelske Hær blev ubeskrivelig stor. En Masse af 14 a 16,000 Mennesker tilligemed flere Hundrede Cavallerie- og Trodsheste var tæt sammenpakket i en eneste, uhyre stor, ubevægelig og uordentlig Hob. Natten brød frem med hele sit Følge af Skrækkebilleder; Hunger, Kulde, og Død svævede Hæren for Øiet; og af alle Dødsmaader lader sig ingen skrækkeligere tænke, end naar en bidende Kulde gjennemfarer alle Lemmerne indtil den sidste Livsgnist udslukkes. Omsider satte den endnu levende Masse af Mennesker og Dyr sig i Bevægelse. Da Hæren rykkede ind i Passet, forsøgtes at afsondre Tropperne fra Jkke-Combattanterne: denne Plan lykkedes imidlertid kun tildeels og standsede tillige Marschen. Hvor hurtigen to, under fri Himmel tilbragte, Nætter havde desorganiseret Tropperne, lader sig neppe begribe. Selv paa de stærkeste Krigere vare Hænder og Fødder angrebne saa stærkt, at de vare uduelige til al Krigstjeneste; endog Rytterne, der dog havde lidt mindst, maatte løftes op paa deres Heste. Kort – der vare kun faa hundrede kampdygtige Soldater tilbage. Rædsom var den Tanke at maatte arbeide os igjennem det foran os liggende Pas, ledsagede af et saadant com pact Trods, og i Paasyn af væbnede Horder af blodtørstige Barbarer, aldrig vil Mindet om de udstandne Besværligheder udslettes hos os. Altfor ofte vare vi skuffede af Afghanernes Løfter til at vi kunde have nogen Tillid til den afsluttede Vaabenstilstand, og vi begyndte derfor ingenlunde i nogen glad Stemning vort Tilbagetog igjennem det frygtede Pas. Dette i Sandhed frygtelige De file har en Længde af 5 engl. Miil, og indesluttes paa begge Sider af en Kjæde steile Høie, imellem hvis steile Vægge Solen paa denne Aarstid kun i nogle enkelte Øieblik kunde lade falde sine Straaler. Jgiennem Passets Midte styrtede sig en Bjergstrøm, hvis rivende Løb Frosten forgieves søgte at standse, endskjøndt tykke Lag af Jis vare optaarnede ved Siderne; disse Jislag frembød intet sikkert Fodfæste for vore udmattede Heste. Denne Strøm maatte vi passere omtrent 28 Gange. Jo længere vi kom ind i Passet, jo snevrere blev det, og vi faae, at Gildschis, samlede i store Skarer, besatte Høiene. En heftig Jld aabnedes imod Avantgarden, til hvilken flere engelske Damer havde sluttet sig. Disse, der kun faae Redning i hurtig Bevægelse, galopperede forud for vore Tropper, ligesom til Trods for de fiendtlige Kugler, der susede dem om Ørene, indtil de vare komne ud af Passet. De kom alle lykkeligen derfra, med Undtagelse af Lady Sale, der fik et let Saar i Armeen. Det bør imidlertid bemærkes, at flere af Mahomed Ackhbars forudilede fornemste Tilhængere søgte at forebygge Skydningen; men Jntet formaaede at holde Sildschierne i Tømme; de syntes fast bestemte paa ei at lade det store Bytte slippe sig af Hænderne. Fremad bevægede Hobene sig, under den heftigste Jld, og frygtelig var Massacreringen, der nu paafulgte. En almindelig panisk Skræk bemægtigede sig vore Tropper; al Disciplin ophørte; Tusinder, kun søgende deres Frelse i Flugten, ilede fremad for at naae Spidsen af Colonnen. Bagage, Vaaben, Ammunition, Koner og Børn lodes i Stikken. De tragtede for Øieblikket kun efter at redde deres eget Liv... Da Hæren (kunde den endnu fortjene dette Navn?) naaede Kurd-Cabul, begyndte det atter at snee; Snefoget vedblev indtil næste Dag. Kun 4 Telte vare bjergede, af hvilke det ene tilhørte den ved Gigtanfald aldeles afkræftede Gen Elphinstone, to afstodes til Konerne og disses Børn, 1 blev anviist de Syge, men mange Saarede krøbe som Fortvivlede omkring i Leiren og omkom om Natten. Jammerraab fyldte Luften. Climaet var strengere end forhen, vi vare blottede for Brændsel, Telte og Levnetsmidler; Sneen var vort Leie, og for hvor Mange blev den ikke tillige Liigtæppet? Det er at forundre sig over, at Nogen overlevede hiin rædsomme Nat. Den 9de Januar vækkede Mange til ny Elendighed, og mangen Overlevende kastede et misundeligt Blik paa sine Kammerater, som i rolig Dødssovn laae ved hans Side. Daglyset var Signalet til nye Forvirringer og Uorden. Veien fra Kutter-Sung til Dschugdulluck tilbagelagdes under en bestandig Kamp; Brigadeer Shelton (der nu rimeligviis er stillet for en Krigsret) holdt med sin lille tappre Skare Levningerne af det 44de kongl. Jnfanterieregiment de overlegne fiendtlige Masser i Schach, og gjorde Underværker af Tapperhed. (Jøvrigt erklærer Forfatteren, at Brigaderen har gjort sig skyldig i en betydelig Grad af moralsk Svaghed.) Men ingen Anstrengelser formaaede at standse Fiendernes Jld; Dschuzails angrebe fra alle Sider den sammenpressede Colonne, Veien bestroedes med blodige Liig. Omtrent Kl. 3 om Eftermiddagen naaede Avantgarden Dschugdulluck og placerede sig bag en halv ødelagt Muur. Her opstillede Officiererne sig i Linien, og opmuntrede ved Ord og Daad deres under Shelton, fegtende Kammerater, der endnu dannede Arrieregarden og gjorde den forfølgende Fiende hver Fodsbred stridig lige indtil de naaede deres Brødre. Men ikke heller her fandt de Hvile; thi Afghanerne besatte strax to tilgrændsende Høie og vedligeholdt en bestandig Jld imod Muren der kun tildeels ydede Sikkerhed." Samme Dags Eftermiddag overgave sig, ifølge Athbar Chans Forlangende, de gifte Officierer med deres Koner til Fienden, og da Forfatteren, Lieutenant Tyre, befandt sig iblandt disse, saa deelte han ikke den oplyste Hærs videre Skjebne. Fangenskabet reddede Konerne fra den paa dem lurende Død; thi de vare næsten allesammen kun tyndklædte og havde ikke taget nogen synderlig Næring til sig fra det Øieblik, da de forlode Cabul. Mange havde Børn ved Brystet, og Skrækken bevirkede flere for tidlige Nedkomster.