Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-08-03
Uagtet disse vor Epoches characteristiske Tegn, roses dog høiligen vor Moralitet. Vore Sæder, siger man, ere blevne mildere, heftige og voldsomme Handlinger mere sjældne, ja vel, fordi Politiets Forvaltning er bleven fuldkomnere; men tillige ogsaa, siden vore Tidender ere blevne saa meget udbredte, hvorved vi ere satte under et endnu kraftigere Opsyn, end Politiets, nemlig under den offentlige Menings Opsyn. Denne udspeider os med sine Argusøine; men det indre Øie, Samvittigheden, synes at slumre. Den ophøiede Selvfornegtelse, denne Kilde til al Dyd, i det mindste i dette Ords sande Betydning, er bleven saa sjælden, at de fleste Moralister i deres abstracte Betragtninger, nu blot ansee samme for en Chimære. Efter deres Paastand skal Dyden, som alt andet, blot være en Calcul, den er et jordisk, men intet himmelsk Væsen, og de dydige Mennesker ere ikke andet, end behændige, oplyste Egoister. Kraften er det Magten, under dens forskjellige Former, hvorefter vi stræbe. Der gives stedse en eller anden skjult Jnteresse i vore tilsyneladende Offere. Synes vi at hengive os for noget, saa skeer det, fordi den store Hobs Tilraab støtter os, og naar det ikke meer lyder i vore Øren, blive vi pludseligen staaende. Den Art af Moralitet, vi besidde, finder sin Belønning i det, vi kalde Ære, og næst efter Penge agte vi intet saa højt som Popularitet. At døe for sin Samvittighed, vilde synes Afsindighed; men man maa døe for sit Rygte, idet man duellerer, eller i et fortvivlet Tilfælde røver sig Livet ved Selvmord. Bestandigen talende om Omstændighedernes Magt, enervere vi vor individnelle Kraft. For at tilfredsstille den offentlige Menings Almagt, maae vi blive i den Bane, som den antyder os, realisere den Sum af Penge eller Indflydelse, som den venter af os, ellers tilstaaer den os aldeles ingen Agtelse. Og man troe ingenlunde, at man i sine Venners Hjerter finder en Erstatning for hiins Ringeagt. Nei, endog disse bringe obseure Velgierninger, Dyder, som intet andet Øiemed havde, end det tilstaaede og directe, ej i Anslag, og de ville afmaale deres Kjærlighed til os efter den Vigtighed, vi maatte opnaae i de Let troendes Øine. Medens altsaa den borgerlige Frihed stedse bedre garanteres, gaaer den moralske Frihed meer og meer til Grunde. Vi ligge med Hænder og Fødder bundne i den offentlige Mening, og denne Tyran paalægger os sværere Lænker, end fordum Lehnsvæsenet. J Cabinettet, i Selskabssalen, i Kirken, paa Gaden, bevogter og lænker den alle vore Bevægelser, og nedsænker vore ædleste Kræfter i Dorskhed. For at bevare disse ukrænkede og en iføre sig de fremrakte Lænker, trække de stolte, høimodige Sjæle sig tilbage fra Skuepladsen, og give den til Priis for de Svage. Disse Træk characterisere os vist nok ikke udelukkende; de tilhøre mere eller mindre enhver Tidsalder. Troen paa Mechaniken og paa de matterielle Ting var til alle Tider en Tilflugt for de svage og indskrænkede Sjæle, som mene, at Menneskets Lykke befinder sig udenfor, og ikke, det selv. Naar i øvrigt i Skildringen af vort Aarhundrede uhyggelige og mørke Træk ere de fremstikkende, saa viser det dog ogsaa rene og glimrende. Man dadle os dog ikke, fordi vi især dvælede ved de første; thi det er nyttigere at afsløre vore Feil, end at rose os af Fordeele. Uagtet alle vor Tids Misforhold, fortvivle vidog ikke angaaende vor Fremtid; ja Fortvivlelse, og endog blot Modløshed vilde forekomme os strafværdig. Vi ere fulde af Tillid til Menneskets uforgængelige Værd og høje Bestemmelse. Uagtet al Ulykke og alle Misgreb i Menneskehistoriens lange Drama er det omtvisteligt, at Menneskehedens Storhed og Velfærd, i Masse betragtet, bestandigen har gjort Fremskridt. Vort Aarhundrede fortsætter disse lidt efter lidt, den urolige Virksomhed, Misfornøielsen med sig selv og sin Stilling ere Spirer til dets fremtidige Prosperitet. Opdragelsen aabner endog de almindeligste Øjne, og forøger Antallet af de tænkende Væsner i ubegrændset Progression. At leve er ikke at udhvile sig og vende Hindringerne Ryggen, men at skride modigt frem, for at kæmpe med dem. Vore Sygdomme ere dog kun Meningssygdomme; vi ligge i de Baand, som vi selv have smedet os, og i vor Magt staaer det at bryde dem. Denne Afhængighed af de materielle Ting kommer ikke af Naturen, men af Maaden, hvorpaa vi betragte dem. Viere tilvisse langt fra at paastaae, at Mennesket har mistet nogen af sin Siæls, sit Hjertes, sit LegemsKræfter. Alle disse primitive Kræfter besidder det endnu, men forstærkede ved Videnskaben. Vi have en himmelsk Verden for os, fra hvilken vi kun ere skilte ved en Glasklokke, saasnart vi kun kraftigen slaae derpaa, vil den gaae i Stykker. Naar de højtidelige Templer, hvori fordum Naturens mægtige Stemme gjenlød, ligge i Ruiner, saa behøve vi blot at udbedre dem, eller opbygge dem fra ny. Og ikke er det chimæriske Forhaabninger, vi her udtrykke; thi mange Mærker, blandt os og blandt de andre Nationer, antyde, at en Dag vil komme, da Mechaniken ikke meer skal beherske os, og ikke være andet, end en ivrig og bøielig Slave. At store Forandringer ere i Anmarsch, derom kan ingen tvivle. Vort Aarhundrede er for Tiden ifærdmed at vende, det lider alle en svær Fødsels Veer; men, som en Viismand siger, den mørkeste Time er den, som gaaer nærmest foran Morgenrøden. Overalt, hvor den offentlige Stemme lader sig høre, i Frankrigs og Tydsklands Bøger, i Jtalien, Spaniens, Grækenlands politiske Tummel, udtrykker sig stedse den samme Følelse. Alle Nationers tænksomme Aander fordre Forandringer, hele det borgerlige Selskabs Tømmerverk bearbeides af en dump eller heftig Kamp, en Collision mellem det Gamle og det Nye. Den franske Revolution var ikke, hvilket nu er let at indsee, Principet til denne store Bevægelse, den var blot Resultatet af samme. De tvende fjendtlige Indflydelser havde i flere paa hverandre følgende Generationer samlet deres Kræfter, og Frankrig var blot Stedet fordet første Udbrud. Men denne Kamp begyndte derpaa igjen paa andre Skuepladse, og lidt efter lidt hos alle Nationer, for at fornye deres Skikkelse. Den politiske Frihed var hidtil den umiddelbare Gjenstand for deres Anstrængelse; men derved maae de ikke blive staaende. Mennesket stræber, uden at være sig det bevidst, efter en Frihed af langt høiere Art, af hvilken dets nye Institutioner, de kosteligste Gaver, som det i de sidste Tider tilkæmpede sig, blot ere Legemet, eller det meer eller mindre fjærne Sindbillede. Astronomien lærer os, at Jorden meer og meer nærmer sig til Constellationen Herkules, den physiske Krafts Constellation. Af den Art er ogsaa vor Aands nærværende Retning, og dette er en Sammenstilling, som Middelalderens Astrologie ikke vilde have undladt at gjøre; men hvilken Retning vor Globus end tager, under den ophøiede Haand, der styrer dens Løb, som den styrer vor Skæbne, sænker den sig dog stedse i Himmelens Dybder.