Jyllandsposten, 1838-04-02
Om det fuldstændige juridiske Beviis. Det er bedre at ti Skyldige slippe fri endat een Uskyldig fordømmes. Mod denne humane Grundsætning, der kunde anbringes som Motto for den danske Criminal-Lovbog, kan Jntet indvendes; men dens praktiske Anvendelse forekomme os ikke sjeldent, at lede til Misgreb af den executive Magt; og det saadanne, under hvilke de Uskyldige lide, og de Skyldige triumphere. At Lovgivningen ikke fuldkommen klart bestemmer Begrebet af det fuldstændige juridiske Beviis", sees tydeligen deraf, at Dommerne ikke have klar Anskuelse af Samme. Hvad En kalder fuldstændig, kalder en Anden ufuldstændig; og det er ikke nok at Anskuelserne ofte ere forskjellige, men de ere undertiden aldeles modstridende. Det er ikke Nyt at en Anklaget ved een Jnstants dømmes fra Livet og ved en Anden frikiendes; man seer endog stundom Hiemtingsdom, Overretsdom og Høiesteretsdom at være saavidt forskjellige, at man skulde troe dem fældede i tre gandske forskjellige Sager. Her kan - idetmindste hvad de tvende sidste Jnstantser angaae - ikke være Tanke om vitterlig Uretfærdighed som Frugt af Gunst eller Gave, Had eller Avind." Feilen ligger ikke i Villien. Men lader os nøiere betragte den opstillede Maxime i sin Anvendelse og i sine Følger. At Lovens Sværd, rammer en Uskyldig er sørgeligt, smerteligt, oprørende; at dette skeer kun een Gang af ti, er ingen Trøst for den Uskyldig fordømte, og kun er saare svag for alle andre medlidende Hjerter. Men at ti Skyldige slippe fri, er ikke alene oprørende for Retfærdighedsfølelsen, men ogsaa hvad hiint ikke er - farligt for det hele Samfund, der uimodsigeligen vil lide langt mere af til løsslupne Røvere, end af een død uskyldig Mand. Dommerens Barmhiertighed med Forbryderen vorder i sine Følger Ubarmhiertighed mod de Uskyldige. Til at erhverve fuldstændigt juridisk Beviis hører - saavidt vi vide i egen frivillig Bekjendelse. Naar Forbryderen altsaa besidder Standhaftighed, naar hans Villie blot er fast som den er ond, da slipper han for den velfortjente Straf. Er han tillige snedig - som almindeligt maae være Tilfældet spotter han baade Loven og Dommeren. Den begyndende Forbryder er lettere at faae afstraffet end den øvede, og jo mere øvet, jo mere forhærdet, jo sikkrere er han. De smaae Tyve hænges; de store slippe frie. Hvorfor tør da den moralske Overbeviisning ikke komme det ikke gandske fuldstændige juridiske Beviis til Hielp? Naar alle Vedkommende ere fuldstændigt overbeviste og Virkeligheden af en Forbrydelse, tør endog aflægge Eed paa samme, hvorfor skal da her Aanden ihjelslaae, men Bogstaven frelse? Vi have for gandske nylig havt et harmevækkende Exempel, fremført i Viborg Samler. Fortælleren anfører Forbrydelsen som upaatvivlelig begaaet af Bonden Christian Thomsen i Riis, og efter de opstillede Facta og Momenter tør man vel antage, at Dommerne have havt moralsk Overbeviisning om at han har begaaet den tilsigtede Forbrydelse, og dog have de ikke troet sig beføiede til at dømme ham for samme. Uden at anke paa disse Mænds urigtige Jagttagelse af Lovens Form, og faste Henhold til dens Bogstav, kunne vi dog ikke andet end beklage, om en saa oprørende Misgierning skal gaae ustraffet af. Og længes maa man efter at see hvorledes Høiesteret vil dømme, eller om Sagen ikke skulde komme under ny Behandling.