Jyllandsposten, 1839-01-21
Nyheds Post. Om Slutningsmødet i Roeskilde udtaler Kjøbenhavnsposten sig blandt Andet saaledes: "Som man vil have bemærket, indeholder den kongl. Commissarii Afskedsord for største Delen ikkun en Udtalelse af de personlige Følelser, med hvilke han forlader denne Session, og for saavidt kunne de altsaa ingen almindeligere Jnteresse have Det Vidnesbyrd, Commissarius giver Stænderne for Dygtighed og Nidkjærhed, vil stedse have Vægt som en høitbegavet, i Statslivet modnet og med Forholdene nøie bekjendt Mands Dom; men det maa ikke tabes af Sigte, at det, som Præsidenten mindede Forsamlingen om, er deres "Medborgere i Nutid og Fremtid, som ere de rette Dommere over deres Færd, og den kongl. Commissarii Erkjendelse vil derfor især have Betydning som en, om end kun ringe Garanti for, at Regjeringen vil indrømme Stændernes Betænkninger og Petitioner den Indflydelse, som tilkommer dem og uden hvilken hele Jnstitutionen snart vilde synke tilbage til en tom og kostbar Formalitet, fra hvilken ikke blot de Dygtigere i Folket lidt efter lidt vilde trække sig tilbage, men som og snart vilde være begravet i den Ligegyldighed, der vilde være den nødvendige Følge af dens Uvirksomhed. Vi vide ikke, om det med Hensyn til det her omhandlede Punkt er med beraad Hu, eller om det er en blot Tilfældighed, at Ørsted paa en ikke lidet forskjellig Maade har omtalt den Skjebne, der ventede Stændernes Betænkninger og den Modtagelse, der forestod deres Petitioner. Om de første siger han nemlig, at de ville blive villig og omhyggelig benyttede; om de sidste derimod kun, at de ville finde Opmærksomhed." Om nu denne Forskjel i Udtrykket end, som vi gjerne ville troe, ikke har til bestemt Hensigt at betegne en væsentlig Forskjel, saa ere vidog bange for, at Ørsted selv mod sin Villie er kommen til at udtale en ikke meget tilfredsstillende Sandhed, og vi ville vistnok tilstrækkeligen kunne retfærdiggjøre denne Formening blot ved at henvise til den kongelige Kundgjørelse, der indeholdt Svaret paa den første Sessions Petitioner; men vi behøve ikke engang at gaae saa vidt; thi selve Ørsteds Afskedstale indeholder Bebudelsen af en allerhøieste Villie, indeholder Forkyndelsen af en allerhøieste befaling, der i denne, som i mange andre Henseender, er af allerhøieste Vigtighed, nemlig at de Bønner, der gaae ud paa en Forandring i selve Provindsialstændernes Jndretning, ikke kunne bevilges." – Commissarius har selv følt sig tilskyndet til at anstille Betragtninger over denne allerhøieste Tilkjendegivelse, idet han af Stænderne og Folket fordrer den Erkjendelse, at Hs. Maj. Kongen maa have sine vigtige Grunde, hvorfor han ikke seer sig istand til at opfylde Ønsket og saadan Forandring." At Kongen ikke uden Grund har fattet en saa vigtig Beslutning, derom vil neppe Nogen tvivle, men Gjenstanden for Tvivl maatte da i alt Fald være det Spørgsmaal, hvorvidt disse Grunde kunne ansees for tilstrækkelige, og navnligen for overveiende alle de andre Grunde, der lade sig anføre for Nødvendigheden af flere høist væsentlige Forandringer i Stænderindretningen, saafremt denne skal opnaae sin Hensigt. Om dette Spørgsmaal har Ørsted ikke yttret sig, og det vilde vistnok ogsaa for ham have været vanskeligt at udtale sig derom ved en Leilighed, hvor han ganske taler i sit eget Navn og giver sine personlige Følelser frit Raaderum. Men uden at miskjende Betydningen af Argumentet af Stænderinstitutionens Stabilitet, der selv i Stændersalen er blevet gjort gjeldende ved Spørgsmaalet om Jødernes Valgbarhed, og uden at oversee den Vægt, disse Betragtninger i Regjeringens Øine kunne erholde ved de constitutionelle Bestræbelser, der kraftigen have begyndt at røre sig i Holsteen, ville der dog vist ikke være Mange i Danmark der uden dyb Bedrøvelse ville have erfaret, at disse Grunde hos Hs. Maj. Kongen have erholdt Overvægt. Alle – ja vi tør vel sige alle uden Undtagelse, der paa en eller anden Maade have yttret sig om Stænderne, have stedse kun betragtet dem som en Overgang til noget Fuldkomnere, som en Forberedelse til noget Bedre, som en Jndretning, hvorved Kongen vilde føre sit Folk Tidens Oplysning imøde, – Alle have ved enhver Leilighed talt omJnstitutionens Udvikling, om dens fremskridende Uddannelse, som endog i selve Stænderanordningen er bleven forudsaikke blot som mulig men ogsaa som nødvendig; og selv Commissarius har gjentagne Gange talt om Forbedring i selve Stænderindretningen, hvortil denne som ethvert andet Menneskeværk kunne komme til at trænge, ja ved en underlig Skjæbnens Nemesis er Ørsted endog i den selvsamme Tale, i hvilken han har seet sig nødsaget til at proclamere Stænderindretningens Uforanderlighed, kommen til at skielne imellem hvad Stænderne nu ere og hvad de kunde blive til under den Udvikling, Indretningen mere og mere vil faae." Skjønt derfor vistnok Jngen kan tvivle om, at Hs. Majestæt Kongen har havt sine vigtige Grunde til den tagne Beslutning, saa kan det sikkert ligesaa lidet være tvivlsomt, at hos de fleste oplyste Mænd i Danmark de Grunde ville blive anseete for overveiende, der tale for, at Stænderindretningen trænger til væsentlige Reformer, saasom til Forsamlingernes Forening, til en gjennemgribende Revision af Valgloven osv. - In parenthesi maae vi bemærke, at naar vi ikke ved denne Leilighed nævne fuldstændig Offenlighed, da er det fordi denne ingenlunde er forbudt i Stænderanordningen, saa at altsaa dens Jndførelse ikke kan betragtes som en Forandring i denne. Offenlighedssagen er i saa Henseende forskjellig, f. Ex. fra Foreningssagen, hvorpaa ogsaa den aarvaagne og faste Vogter over Stændernes Prærogativ og deres Udviklings nidkjære Talsmand, de fire danske Stændermoders høithædrede Præsident, paa det Stærkeste har holdt. – Selv og Stænderindretningen var bebudet som uforanderlig, saa vist som nu det modsatte er Tilfældet, vilde man med god Samvittighed kunne have sluttet sig til den netop under Reservation af og i Haabom Forandringer i samme, hvor meget mere altsaa nu Man undre sig forøvrigt ikke over, at vi saa stærkt holde paa Jnstitutionens Foranderlighed, thi hvad der efter vor Overbeviisning bør være det Blivende, nemlig det derved vort Statsliv indførte repræsentative Element, det skal man nok lade blive staaende; – de Anskuelser, hvormed vi have at gjøre, ere ikke deres Meninger, (hvis der gives saadanne Personer hos os) der slet ingen Stænder ville have, men de stillestaaende Principer, der ingen Reformer ville tilstede i samme; der gives, som Ørsted bemærker, kun to Alternativer i Danmark, nemlig de nuværende Stænder eller en ny Indretning, hvortil vi da ikke behøve at le langt efter et herligt Forbillede. Desuden tale vi naligviis omen constitutionsmæssig Forandring, foretagen af Hs. Maj. Kongen efter Raadførsel med Stænderne. - Men det Spørgsmaal, som Ørsted har forelagt alle dem, der kun under saadan Reservation have sluttet sig til Stænderindretningen, det Sporgsmaal, som vistnok fortjener den omhyggeligste Overveielse, er dette, om de endnu efter Hs. Majestæt Kongens Erklæring, at en Forandring i denne Indretning ikke kan bevilges, ville holde fast ved samme, eller om de ville vende deres Hjerter bort fra den, og hen til en ny Indretning, som vel ikke factisk bestaaer, men dog lever i deres politiske Overbeviisning, i deres Fremtidens Forhaabninger. Hvorledes dette vigtige Spørgsmaal vil blive besvaret, kunne vi naturligviis ikke vide; men det maa dog være os tilladt at erindre, at Hs. Majestæts Tilkjendegivelse ingenlunde er saa almindelig, som den ved første Øiekast kunde synes, men kun kan betragtes som et Svar paa de nuværende Bønner, og altsaa kun indeholder et Afslag for Tiden; – fremdeles, at om det end skulde være Hs. Majestæts Mening, at slige Bønner heller ikke for Fremtiden kunne bevilges, saa er det derimod endnu ingenlunde afgjort, at Hs. Majestæt ikke skulde kunne forandre sin allerhøieste Beslutning, navnligen, hvis det skulde lykkes den følgende Stænderforsamling at anføre saa gode Grunde for Nødvendigheden af en eller anden Reform, at disse maatte overbevise Hs. Majestæt; – endelig maa det ikke oversees, at i alt Fald efter Kongeloven ingen Konge er bunden ved den af hans Forgænger paa Thronen tilkjende givne Villie. Da nu Ørsted derhos vist har fuldkommen Ret i, at Stænderne selv under deres nærværende Indretning, om end kun i en underordnet Sphære, kunne stifte en Deel Nytte, saa troe vi ikke, at det her omhandlede Factum, hvor vigtigt det end er, indeholder tilstrækkelig Grund til at forlade den hidtil fulgte Politik, eller at det vil bevirke nogen væsenlig Forandring i de forskjellige Meningers Stillinger og Forhold til Stænderindretningen.