Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1775-09-22
Da disse ulykkelige Folk saae sig herved berøvede alt Haab til nogen Tid at blive frelste fra dette elendige Opholdsted, vendte de tilbage igien til Hytten fulde af Bekymring og Sorg. Det første, som de vare betænkte paa, hvilket man let kan forestille sig, var at pønse paa Midler til at faae deres Underholdning, og at forbedre deres Hytte. De tolv Skud Krudt, som de havde forskaffede dem ligesaa mange Rendsdyr, som ere i temmelig Mængde paa denne Øe. I Hytten fandtes mange Sprekker imellem Bræderne, hvorigjennem Luften kunde trænge ind; men denne Feil afhialp de snart med deres Øxe; thi da Træet endnu var got, (som overhoved holder sig længer i de kolde Egne, og lider ikke saa meget af Ormene,) kunde de let drive Bræderne sammen, og de øvrige Aabninger tilstoppede de med Mosse, hvormed heele Øen var bedækket. Dette Arbeide var mindre fremmed og tungt for disse gode Folk, da de vare Russer; thi alle russiske Bønder forstaaer sig paa Tømmermands Haandværk, og bygger selv deres Huuse. Der er intet Træe, ja ingen Buske paa hele Øen, eller paa alle andre af Øer af Spidsbergen. Dette var en slem Omstændighed for disse ulykkelige Folk; thi uden Jld kunde de ikke holde det ud i den strænge og kolde Luft, og uden Brænde kunde de ingen Jld have. Men da de gik omkring ved Strandkanten, fandt de saa meget Træ, som var tilstrækkeligt til deres Behov; undertiden Vragstykker af Skibe, mangen Gang hele Træer med Rødder, som af Bølgerne temmelig hyppig bliver kastet i Land i alle nordlige Egne. Jntet var nyttigere for disse Folk, end nogle Bræder, hvorudi der fandtes en stor Jernhage, og nogle store Søm af 5 til 6 Tommers Længde, og forholdsmæssig Tykkelse, samt nogle andre Stykker Jern; formodentlig en Levning af et i disse Egne forgaaet Skib. Disse Stykker fandt de ved Srandbredden paa en Tid, da Mangel paa Krudt lod dem befrygte, at de skulde blive et Rov for Hungeren, efterdi de Rensdyr, som de de havde skudt, næsten vare fortærede. Dette lykkelige Tilfælde var endnu ledsaget med et andet: de fandt ved Strandbredden en Rod af et Fyrretræe, hvis Skikkelse var næsten som en Bue. Nødvendigheden, som er Opfindelsens Moder, lærte dem med deres Kniv at danne denne Rod til en Bue, som lykkedes godt for dem. Men nu fattedes de Snoer og Pile, og hertil viste de ikke at finde paa noget Raad. De besluttede altsaa for det første ikkun at giøre et Par Lantser, hvorved de kunde forsvare sig imod de hvide Biørne, som ere de allergrusomste i deres Art. De fandt, at de ikke uden ved Hielp af en Hammer kunde giøre Spidser hverken paa Lantserne eller Pilene, og forsøgte derfor at giøre sig en af den forbemeldte store Hage. De gjorde den gloende, udvidede det Hul, som af en Hændelse fandtes midt derudi, ved Hielp af det første formeldte Søm, hvorudi de siden satte et Skaft. En stor Kampesteen tiente dem i Stedet for Ambolt, og et Par Rensdyr horn brugte de i Stedet for en Tang. Ved Hielp af dette Verktør frembragte de et Par Spidser til Spyde, skærpede dom paa Stene, og bandt dem saa fast som mueligt med Remmer af Rensdyrhuder til Stokke, omtrent af en Mands Arms Tykkelse, som vare tagne af de paa Stranden over ste Træers Grene. Med disse Vaaben besluttede de at angribe en hvid Biørn, hvilken de ogsaa nedlagde, efter en haardnakket og meget farlig Modstand, og derved formerede deres Levnetsmidler. De befandt Kiødet deraf meget got, og i Smagen næsten som Oxekiød. Senerne lode sig uden Møie flekke saa fine som man vilde, og dette var uden Tvivl den lykkeligste Opdagelse, som de havde kundet giøre; thi foruden den Nytte, hvorom siden skal meldes, tiente samme dem ogsaa til Snore til Buen. Dette Foretagendes lykkelige Fremgang, opmuntrede dem til at forsøge flere. De smedede smaa Stykker Jern til rette til Pile=Spidser, og efterat de vare gjorte skarpe, bandt de samme med Sener af Biørne til smaa Stykker FyrreTræe, hvorpaa de ligeledes med finere Biørne=Sener fæstede Fiedre af Søefugle. Paa denne Maade vare de nu forsynede med fuldstændig Bue og Pile, med hvilke de vare lykkeligere end de ventede; thi de har i den heele Tid, som de opholdt sig paa denne Øe, skudt ikke mindre, end 250 Rensdyr og et stort Antal blaa og hvide Ræve, hvis Kiød ligeledes tiente dem til Næring, og Skindene til Klæder og andet Brug imod Kulden i et Land, som ligger Polen saa nær Af hvide Biørne har de i den hele Tid ikkun dræbt 10 Stykker, og det med den yderste Fare, thi de har en meget stor Styrke, og forsvarer sig med forfærdelig Hæftighed og Grumhed. Den første angrebe de med Forsæt, men de øvrige ni nedlagde de ved at værge sig imod dem. Thi Biørnene gik undertiden løs paa dem, og nogle vovede sig endog ind i det første Kammer i Hytten. Dog viiste ikke alle lige Dristighed og Mod, maaskee naar de vare mindre plagede af Hunger, Undertiden toge de Flugten; men dog alligevel vare disse arme Søefolk i bestandig Frygt og Angest, at de engang skulde blive et Bytte for disse grusomme Dyr. De vare i en lang Tid nødte til at æde Kiødet næsten raadt, thi deres Ovn var ikke skikket til at kaale noget deri. Med Brænde vare de heller ikke tilstrekkelig forsynet, for at kunde underholde en dobbelt Ild, en til Varmen og en til Kogning. Paa den ubehagelige Nødvendighed, at de maatte æde deres Kiød halv raadt, raadede i den følgende Tid nogenledes Bød derved, at de i Sommer Maanederne tørrede en Forraad deraf i den frie Luft, som de siden hængte ov i Hytten, da det blev fuldkommen udtørret og røget. Det paa denne Maade tillavede Kiød betiente de sig af i Stedet for Brød, og det friske Kiød blev dem derved desto behageligere igien. Deres eneste Drik var om Sommeren det Vand, som i en liden Mængde flød ned af Klipperne, men om Vinteren hvad de optvede og smeltede af Snee og Jis; det eneste Kar, hvoraf de hertil kunde betiene sig, var den lille Kiedel. Man veed, hvor meget de Søefarende maa udstaae af Skørbug, og at dette Onde faaer desto meere Styrke, jo mere man nærmer sig til Polerne. Disse ulykkelige Matroser saae vel, at det vilde mangle dem paa de fornødne Midler, til at blive helbrede fra denne Sygdom, naar de engang vare angrebne deraf, de vare derfor betænkte paa, ved deres Levemaade at afværge den. En af dem gav sine Kamerater det Raad, at nedsluge raadt haardt frøsset Kiød i smaa Stykker, og derpaa drikke varmt Rensdyr Blod, giøre sig saa megen Bevægelse som mueligt, og æde Cochleare, som voxte paa Øen men er i stor Mængde. Det er vel ikke afgjort, og frøsset raadt Kiød og varmt Rendsdyr Blod kan virke noget imod denne Sygdom; men Cochleare og Bevægelse ere af bekiendte Virksomhed. De tre af Selskabet, som efterlevede ommeldte Regler, bleve fuldkommen frie, den fierde derimod, som af Naturen var dorsk og lad, og kom aldrig uden for Hytten, naar han kunde undgaae det, blev strax efter deres Ankomst angreben af Skørbug, han tilbragte sex Aar i en høist elendig Tilstand, og i den sidste Tid blev han saa svag, at han ikke kunde sidde, og ikke engang føre Haanden til Munden, saa at hans Kammerater maatte give ham Mad, pleie og behandle ham, ligesom et spædt Barn, indtil hans Død. Jblant de Ting som disse Folk bragte med sig paa Landet, var en Pung med Meel; heraf forbrugte de omtrent Halvparten til deres Mad; det øvrige blev endnu nyttigere brugt af dem paa anden Maade. De fandt, at det var meget nødvendigt, at vedligeholde en bestandig Jld. Thi om de lode den gaae ud, saa manglede dem Redskab, at faae den igien, efterdi de fattedes Tynder, Lunte og Svovl, omendskiønt de havde Staal og Steen.