Den Vest-Sjællandske Avis, 1835-08-11
Den 1ste Juli naaede de Reisende det Sted hvor Fury var strandet; de opførte der en tarvelig Boelig, og gave sig til at reparere de Baade, som hørte til dette Skib. – Den 1ste August brød Jsen op; Baadene bleve forsynede med Proviant paa to Maaneder, Sengklæder og andre Fornødenheder; under afvexlende Held og Vanheld naaede de i Midten af September til det Sted hvor Prins-Regentens Jndløb (Sund) og Barrowstrædet støde sammen. Men her stødte de paa en sammenhængende Jismasse; de bragte deres Baade i Sikkerhed i Bat tys=Bugt og vendte tilbage til det Sted, hvor Furyhavde strandet, for at tilbringe en qvidefuld Vinter. Den hengik uden nogen Mærkværdighed. Den 10de Februar 1833 døde Skibstømmermanden; Mandskabets Helbred blev desuden misligt; thi det manglede tilstrækkelig Beskiæftigelse. Levnetsmidlerne bleve knappe, og Sindet blev trist. Hr. Thom blev syg, to Personer af Mandskabet lede af Skiørbug, og mine egne Saar, siger Kaptainen, brøde op og begyndte at smerte. J April bleve dog Forberedelser trufne til Afreise; den 12te Juli naaede de til deres Baade i Batty=Bugten; men Mandskabet var svageligt, nogle kunde ikke gaae, andre ikke hielpe til at trække Slæderne. Den 14de August saae de aabent Vand, og fik Baaden bragte ud i det og seilede afsted; de naaede endelig Havet og følte en stor Glæde ved at kunne beseile det. Den 26de August fik de Øie paa et Skib, de styrede imod det og var det bleven liggende roelig, saa havde de naaet det; men uheldigviis reiste sig i samme Øieblik en stærk Vind, det udspændte alle sine Seil og styrede mod Sydost - Klokken 10 øinede de et andet Skib mod Norden; det lod til som det ventede paa Baadene, og Mandskabet troede at man fra Skibene havde faaet Øie paa dem, men det forholdt sig ikke saaledes: Skibet satte alle sine Seil til og styrede fra dem. Vi befandt os, siger Kaptain Ros, i den ængsteligste Forfatning; vi saae, at vi vare i Nærheden af to Skibe, som paa engang kunde giøre en Ende paa alle vore Lidelser og Besværligheder, og dog lod det til, at vi ikke skulle see nogen Ende paa dem. Det var imidlertid nødvendigt at holde Modet vedlige hos Mandskabet; jeg forsikkrede det derfor fra Tid til anden, om at vi vist vilde naae til Skibene. Til Lykke indtraf et Havblik, og vi vare nu komne saa langt frem da Kl. var elleve, at vi kunde see det satte alle Seilene til for at komme til os, og at det derpaa sendte sin Baad ud for at seile os imøde. (Hvilket Billede paa det jordiske Liv, efter mange, efter gientagne Prøvelser vender dog tilsidst Gud Alt til det Gode.) Da Baaden var kommen os nær nok, saa raabte den anden Styrmand, som var ombord paa den, os an, og spurgte om vi vare forulykkede og havde mistet vort Skib. Vi svarede ja, og spurgte nu om hvad Skibet hedte, og yttrede det Ønske, at det vilde tage os ombord. Man svarede, at Skibet hedte Jsabella og var fra Hull, og at det var engang blevet kommanderet af Kaptain Rotz. Jeg forsikkrede ham om, at jeg var den selvsamme Mand, og at Folkene vare fra Skibet Victory. Manden var aldeles konsterneret, og sagde mig i Øinene, at Kaptain Ros var død for to Aar siden. Jmidlertid overbeviiste jeg ham om, at dette var ikke andet end en falsk Gisning, og lod ham forstaae, at han nok kunde forstaae af vort forvildede Udseende, vore indfaldne Kinder og vort lange Skiæg, at vi vare hverken Spasmagere eller Bedragere. Nu hilsede han hiertelig paa os i ægte Søemandsprog, fortalte at Skibet blev ført af Kaptain Humphreys, og seilede derpaa tilbage med sin Baad til Skibet for at bringe Efterretning ombord, efterat han endnu engang havde forsikkret os, at man for længe siden havde i hele England opgivet alt Haab om os. Vi seilede langsomt efter Baaden til Skibet; Styrmanden sprang op af den ombord paa Skibet, og i een Minut var hele Skibets Mandskab oppe i Takkelagen og modtog os med et Hurraraab. Mit gamle Skib tog mig atter ombord og Kaptain Humphreys hilsede venskabelig paa mig som en ægte Søemand. Vi saae usselt ud, vi vare i en umindelig Tid ikke blevne barberede, vi vare urenlige og indhyllede i Laser af Dyreskind; vi vare udtærede indtil Knoklerne, og stak sørgeligt af imod det velklædte og velnærede Skibsmandskab. Vi kunde ikke andet end le over os selv, og vi fik i høi Grad travlt med at faae os barberede og gjort reene, med at faae noget at spise og med at spørge om Nyt, og vi bleve behandlede paa den menneskekiærligste Maade; endelig kom den roelige Nat, og der var vel ingen iblandt os, som forsømte at takke Gud af sit Hiertes inderligste Følelser for den underfulde Frelse. Men hverken jeg, siger Kaptain Ros, eller nogen af mine Ledsagere kunde finde os i at ligge i den varme Køie, efterat vi havde tilbragt saamange Nætter paa den kolde Snee og haarde Klippe; jeg maatte staae op af Sengen, siger Kaptain Ros, og tilbringe Natten paa en Stol. Det varede nogen Tid inden vi kunde finde os i denne Forandring og udsone os med den civiliserede Verdens Sædvaner. (Skibene kom i October 1833 tilbage til England. Reisen har produceret mange vigtige videnskabelige Observationer, om den just ikke i geographisk Henseende er af en udmærket Vigtighed; heri beholder Parrys første Reise et udmærket Fortrin,