Københavns Adresseavis, 1772-10-14
Hvo som haver omvendt en Synder fra sin Veys Vildfarelse, han skal frelse en Siæl fra Døden, og skiule Syndernes Mangfoldighed. See Jac. 5. v. 20. Frygter ikke, mine Læsere! fordi her begyndes med et Bibelsk Sprog, at Eders Taalmodighed skal trættes ved at læse en Prædiken i et Ugeblad, eller en lang theologisk Afhandling. Jeg har kuns lidet, dog noget vigtigt at sige, og hvad jeg vil fremføre er Hiertets Sprog uden Kunst eller tvungne Ophævelser. Forleden læste jeg i Aften Posten en Samtale imellem de tvende henrettede Grever Struense og Brandt, forestillet at være holdet i de Dødes Rige. Stige Samtaler, veed jeg nok, kan holdes efter Behag her paa Jorden uden nogen Samfund med Aanderne eller stor Bekiendtskab til Aandernes Verden; Jkke desto mindre, maae jeg tilstaae, at denne smukke Tale gjorde et mærkelig Jndtryk paa mit Sind, som nyelig forhen var bleven rørt ved at have læst disse Ulykkeliges Omvendelses Historier, udgione af de tvende velfortiente Lærere, Hr. Provst Her og Hr. Pastor Münter. Jeg maatte anses denne opbyggelige Samtale i Aften=Posten som en Virkninaf det der i Live er med saa stor Velsignelse arbeydet paa disse Siæles Frelse, hvilket mig synes, kunne vel give Anledning. til at formode, eller at forestille sig en saadan Samtale imellem dem i Aandernes Verden. Hvad Ære, hvad Fordeel, tænkte jeg, er det ikke for vor helligste Ril tion, ja hvad Glæde fordens retsindige Tienere at have ved Jesu Ord og Naades Kraf ligesom midt af Helvedes og Fordærversens aabnede Strube udrevet tvende mærkelige grove og store Syndere, derved indfaldte mig de deylige Lignelser i Enangelig om det fortadte Faar og den forlorne Søit (Lac. 15 Cap.) Don tænker jeg strax det, Vantroens Forfægtere vil sig herte. Dovens Angst kan have taget Modet fra disse Ondskabs=Helte, og maaskee deres Omve delse kan være unkker. Det er dog nok at et kan og et maaske maae her, som flere deres J dø dinger mod Religionen, blot tiene til et Paaskud i Mange af bedre Beviis. Jen tig mig derfor igien, og tænkte saaledes: Er ikke Dødens Angst det der engang forestaaer enhver Rigionens Fiende, jo maasker en smerteligere og langsommere Døds Qval endog paa Sytteseng, ville de da og tabe Modet, vilde de det forud at det da vil fortrydes hvad forhen er talt og giort, hvad er da deres store Ord og høye Mod, som saa let vil bortfalde i Nøden (hvor just Mod og Driftighed, Her behøves) og strax give tabt for den sidste Fiende. gieldte det, som mig synes, for Vantroens Helte at holde Stand imod de fæleste Optog af Døden og Dødens Piinsler, og derved bestyrke deres Ligesindede, samt beskræmme deres Modstandere; Saa gjorde Christendommens Betiendere i fordum Dage til Religionens store Fordeel og Fremvext; Ney, her bliver ingen anden sand Frimodighed imod Livets sidste og skræksomme Scene, end den allene, der maae erlanges for en Synder ved at vende tilbage til Religionens Lydighed: Sætter mig et Exempel (som kan formodes) imod denne Sætning, jeg vil altid kunne anføre 10 ja vel 100 til dens Forsvar, og det saadanne, hvor Formodningen nærmer sig til en fast upaatvivlelig Vished. Men at komme igien til de 2 ommældte Synderes Omvendelse; Naar jeg seer en forhen letsindig Brandt at aflegge sin flygtige Daarlighed, at begræde sin forrige Letsindighed, at optage med den meest anspændte Agtsomhed hver et Ord af sin Læreres Mund, at giøre selv af egne Ord mod sin Døds Nærmelse en saa kraftig rørende Bøg, som hans brave Lærer selv med Forundring anhører, og endelig at gaae til Døden med en Sinds=Rolighed, som maae sætte Vantrocas Tilhængere i Forlegenhed med prange Udtydninger; Naar jeg videre betragter en forhen i Grund fordærvet fræk og ublue Struense, at ansee sit kummerlige Fængsel som en Viisdoms og Dyds Skole, hvor han ved daglig Studering i Bibe en og grundige Skrifter fandt den Siæle Roe, som han før savnede i sige meerst glimrende Forlystelser, og at tale om disse med største Afskye og Fortrydelse, naar jeg seer ham, som selv bragt paa Sandhedens Vey, at være bekymret for at føre andre paa samme Spoer, og til den Ende at seende Gud til sin forrige Vra for at meddeele ham det Gode, han selv paa sin Stæl har erfaret, at holde opbyggelige Discourser med de om ham værende, at opgive for sin saa høyt agt de Lærer et vigtig Forslag til Religionens Fordeel imod hin vittige Spotter V., at opsette selv mod sin sidste Tid med egen Haand og af egne Tanker et mærkelig Skrift om sin Overbeviisning i Religionens Sandheder, og tilsidst, naar jeg hører ham ret under Blod=Øxens lydende Hug paa hans Vens Legeme, at opmuntre sig af Ømhed beklemte Læreres Sind med Erindring af den føde Trøst, som maae findes ved at have opfyldet en troe Siælesørgeres Plig a. Naar dette med meere sees og læses af de derom udgivne troeværdigste Efterretninger, da kan det vel tilstaaes, at Modet er bleven dæmpet paa disse Ondskabs Helte, men hvorord, unægteligen ved den mægtige Kraft, der baade kan nedslaae af Frækhed, og derimod bevæbne Sindet med en sand Friemodighed til at gaae Død og Evighed i Møde, og denne Kraf er det levende Guds Ord allene at tilskrive. - Til Lykk da J værdige Præster, med Eders af Gud velsignede Arbeide, Glæder Eder, og atter maae jeg sige, glæder Eder i Hørren; Eders gode Samvittighed; Roes er større end nogen timelte Belønning, eller menneskelig Løvtale kan lægge noget dertil, Dog har jeg troet at skylde Eder, skiønt ubekiendt, et Vidnesbyrd om den Opbyggelse Eders Flid og lærerige Skrifter har givet mig og ventelig mange fleere, der mueligt havde ønsket lige Fuldstændighed i begge Efterretninger, forsikrede om lige Frid og Fremgang paa begge Sider: J have (som jeg vist troer) virkelig omvendt og frelset tvende store og mærkelige Syndere, besynderlige for andre, og til et stort Exempel for andre; Gid Eders priiselige Exemvel maae efterfølges af Eders øvrige Medbrødre i Herrens Arbeide, og (om jeg tør haabe det) dog overbevise en ond Verden om, hvor meget Godt retsindige Præster kan udrette, men NB. de, som baade ret vide og oprigtig ville det, som deres vigtige Embede medfører.