Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1814-01-18
Nyeste. benhavn. af ophøyere Ellevte Aargang. No. 6. Udgivet og forlagt af Boghandler S. Soldin Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 18 Januarii 1814. Griffenfeldts Betragtninger i sit Fængsel Hvor mildt udspreder Du, 9, Nattens Dronning Dit blege Sølv i dette Fangebuur, Her hvor mit Danmark Ven, min store Konning, Jndsluttet mig bag tykke, hvalte Muur. Kun Du, o, evig hulde, blide Maane Er end den Ven, som skienker mig et Smil, Der ei forsager mig naar Himle graane Og alle flye mig som den snare Pil Du i min mørke Bog udbreder Lise Og yder Kummers Søn et venligt Blik, Mens selv den kjerlige og ømme Vise, Urørt og kold bort fra hans Fængsel gik Mens tusind sledske, svigefulde Venner Bortkaste skrømtet Venskabs falske Ham, Og Munkholms klippefaste Fængsel gjenner Den Mand, de priste for med største Bram Og J. o, lange, mørke Aftenskygger, Som muntert hoppe, lege trindt om mig, Du Høg, som trofast ved mit Gitter bygger, Du Faarekylling, som her fryder Dig, Mit Samqvem min Vaandes, tanse Bolig J, min sidste Trøst, hvor alt mit Haab er qvalt, Fene eder holdt til Griffen trolig Da blodig den fra Fieldets Tinde faldt. Hvor er den Glædes Sværm, der frodum spøged, Lig Lygtemænd, om mine svage Fjed? Der uafbrudt med Kongevirak røged, Hver Gang mit Øie mildt forbi den gled Og hvor er nu hiin store Hyklerskare, Der gridsk opfanged hvert af mine Ord, Der ræd og frygtfuld som den feige Hare Sad taus og ydmyg ved mit brede Bord Som tidt mig kaldte gamle Danmark Ære, Den store, mageløse Griffenfeldt, Der, ved sin Pen, var meer end Danmarks Hære, Og ved sin Aand og Kløgt dets første Helt? O. Fødeland, kan du saa hurtig glemme Den Mand, som stod dig bi med Raad og Daad, Hvis Jd det var din store Tarv at fremme, Der altid saae din Hæders Grav med Graad, Er Munkholms Fængsel og dets Gitter-Stænger, Den Løn, du yder en saa prøvet VenDen Mand, hvis Siel end trofast ved dig hænger Nu, da hvert Glimt af Haab er svundet hen? Nu, da hans Jsses Snee ham hver Dag minder Om Støvets Længsel til en bedre Vaar Nr. da hans blege og indfaldne Kinder Dybt fures af en grusom Skjebnes Saar? Skal han, lig Tycho Brahe, dig anklage, Som den, der voldsomt udstødt af dis Skjød, Forhander høit de gyldne Barndomsdage, Da først han saae din Himmel purpurrød? Nei, end du er den ømme, blide Moder, Der rakte tidlig mig det hulde Bryst, Der end mit gamle Hjerte stolt indpoder Den søde Drivt, at tjene dig med LystJndspærret her i dette skumle Fængsel, Og revet bort fra Venner og fra Slægt, Den sølvgraa, Gubbe føler end din Trængsel; J al sin Kraft. og med sin hele Vægt, Ø Fredrik du end for mit Aasyn, svæver J al din Storhed og din Kongepryd, Fra Gravens kolde Skjød du stolt dig hæver Opløftende dit høie, røde Spyd; Du taler ei, men mig dit Øiersiger, Hvor dybt du ynker din udkaarne Ven, Der engang styred dine Tvillingriger Med Mandemod, med Siekhed ved sin Her Hvis, stille Hønsen virked Underværker, Mens Millioners, blodbunkte Svær Tidt dragen, blev at rasende Verserker, J medløs og afsindig Orlogsfærd. Du seer din Ven i mørke Fængsel sukke, Og rækker, ham den, blege Dødninghaand Men, neppe han sig hen til dig vil bukke, Saa svinder Kongen, og han seer enangHvidrogst du mig ud fra mit stille Mørke, Hvori jeg nød min Lykke umisundt, Hvor jeg fandt Fryd, hvor og fandt Krøft og Styrke J Fordoms Skjød om hele Jorden rundt, Da hos min Fystefader og Velynder, Denødle, Bild, denfeldne, Hædensmand, Du mig som Yngling vennehuld forkynder, At jeg engang vil hædre høit, min Stand, Spilod du mig dog et for evig blive Den Ranke, som sig selv var meer end nok, Hvigvilde du saa grusomt den bortrive Fra sin saa trygge, faste Støttestok, Hvirvilde du uvarlig den omplante J en heel fremmed og heel urant Bund, Hvor den bestandig maatte hive, skrante, Den svæde Qvist, der før var karsk og sund Du drog mig bort fra lave Borgerhytte, Hvor jeg fandt Venskab i sin Morgenglands, Og bød mig den letsindigen ombytte Med Hoffets glimmerfulde Tornekrand! Ukjendt med Storheds forefulde Bane Jeg fulgte trygt mit engang valgte Kald; Mit skyldfri Hjerte aldrig kunde ane, At jordisk Høihed gik saa nær for Fald Jeg sanke Blomster i den feire Have, Hvor Viisdom selv sit høie Tempel har, Og offred dem, som en erkjendtlig Gave At virke Held og Gavn min Stolthed var, At see min Jd med Folkets Tak belønnet, J Borgerlivets umisundte Fred, At see min Stræben og min Flid paaskjønner, Det var mit Haab, mit Hjertes første Med Blandt Latiens og Hellas gamle Helte Jeg den Gang fra min hele Verden fandt, Og hvor om Mandemod og Kraftedet gjeldte, De kjekt mig til mit eget Væsen bandt. Men, og du kom, henfarne Dannekonning! Og viste huld mig Høiheds gyldne Kalk, Jeg til dens Glimmer og dens vilde Honning Fløi brat, som til sit Rov den blinde Falk, Da følte jeg for seent den store Qvide At drages ind i Hoffers Hvirvelstrøm, Hvor man ei mægter meer sig løs at slide: Fra golds Glæders tomme Feberdrøm Jeg steg og steg paa Rangens Himmelstige, Halvsvimmel i den søde Neetarrus, Heg blev den første Mand i Land og Rige, Den første Yndling i dit Kongehuus. Men midt i Velmagts foraarsgrønne Lunde, Blandt Rosenbuske lured giftig Snog, Og der, hvor Sølverbække lislig runde, Lage Klapperslangen i sin skumle Krog. Her vanked jeg som Faaret iblandt Ulve, Vildfarende fra bratte Høi til Høi, Og paa de glatte hvide Marmorgive Jeg tumled mig i Hoffets vilde Støi. O, Christian, hvor følesløst Du vraged Din store Faders vise Faderbud! Skjønt tidt ham selv den mørke Tanke naged, At han rev Giften af sin Rede udFor at vansmægte i de gyldne Bure, Hvor Dyden agtes som et Gjøglespil, Hvor Venner Venner trædsk og lumsk belure, Og Lasten kjørt sit Hoved reise vil. O, uforglemmelige Danneqvinde, Du Ømme, Hulde, som mig Livet gav, Hvis hede Taarer jeg saae vældig rinde, Naar, rørt af Lykkens Demants Tryllestav, Jeg støi fra Trin til Trin paa Høiheds Stige, Jndtil jeg midt i høien Sky og Damp Mig trømte stor og mægtig uden Lige, Og nær ved Maalet af en møisom Kamp. Skjønt jeg en Rigensdrot og du en Qvinde, Saa saae dit Qvindeøje dog ret grant Det Svælg, der trued den kloge Blinde, Som solgte Sielero for gylden Tant. Han anden Gang et usselt Liv dig skylder, Du bad for ham, og ak, du blev bønhørt, Med Gysen man hans bange Siel opfylder, Da til sit Fængsel han blev atter ført; Da han saae Bøddelsværdet frugtløst blinke, Og Døden flygte fra sin varme Ven Da han saae Naadebudet grusomt vine Og Bøddelarmen længe Sværdet hen. Alt knæleveret paa den hvide Banke, befalende min sønderknuste Mand Min Gud i Vold, som ki noer hver min Tailke, J den Algodes naadefulde Haand. Der laae den vidtberømte Rigets Herre, J Støv nedbøiet for en Bøddelknegt, Og hørte Sukket fra de ædle Færre, Med dobbelt Smerte og forøget Vægt. Det var et Syn, den store Cato værdigt, Der kjendte Livet og det hele Værd, Her, hvor et blodigt Øde alt stod færdigt At svinge høit det blanke, brede Sværd. Det Hevneglavind, som kun hidtil trued Den feige Morder og hans Følgefvend, Ne i sin Rædselsflamme harmfuldt lued Mod Kongens Mand, mod Dannerfolkets Ven. Et drømte jeg mig tæt ved Herrens Trone, Alt saae jeg Myriader Stjerners Hær, Alt vented jeg min Uskylds grønne Krone J tusind Himmel=Soles lyse Skjær, Alt var jeg rede, ydmyg at modtage Tilgivelse for hver en jordisk ført, Da Naade!" jeg lig Torden hører bragt, Og Døden taber brat sin Sølverseg, i Sandsendt.) Manuel de sconomie rurale Lusage des provinces danvises, par S. T. Amsberg. Coenhague 1818, chez Bonnier, libraire. 8de. 218 Sider.