Corsaren, 1844-08-30
Det maroccanske Spørgsmaal. Hvordan vil det nu gaae til, naar vi have erobret Marocco? J mene maaskee, at det har lange Udsigter, inden dette Spørgsmaal kan komme under Ventilation, at det først skal under Behandling i Finanscollegiet, hvormeget det Krudt kan koste, som skal forbruges, at det derpaa skal indføres i Budgettet, og Budgettet have Tid til at udkomme et halvt Aar forsilde? Jntet af Alt dette; Erobringen er os nærmere, end J troe, ja den er maaskee allerede iværksat. Franskmændene bane os Veien. Seer J, vi Danske have nu engang den Vane at besætte Stæderne, naar Andre have bombarderet dem; det saae J tydeligst 1807. Efterat Kjøbenhavn var bombarderet og Engelskmanden havde taget vor Flaade, kom vore Krigere og vore Prindser tilbage fra Holsteen og besatte Voldene, og vee den, som da havde vovet at ville tage vor Flaade - fra Engelskmanden. Jntet kunde dengang ligne vort Mod og vor Begeistring; Oldinge og Børn, Kvinder og Officierer gjorde Udfald fra Byen, de afbrændte Broer og omhuggede Alleer kunde ikke standse deres Fjed, de stormede ligeud til Søndermarken og - saae paa Skotterne. Den samme Vane, det samme Mod og den samme Begeistring lever hos os endnu. Den er det, som skal hjælpe til Erobringen af Marocco. Franstmændene bombardere Søstæderne; men de bære sig af som opirrede Løver, de sønderrive kun deres Modstandere uden bagefter at fortære dem. Vi derimod bære os af som Hyæner, der tage tiltakke med hvad vi kunne finde, det er nu engang et Characteertræk hos os, vi tage aldrig Noget selv. Man skulde forresten ikke troe, at vi vare saa gridske; men det viser sig dog virkelig at være Tilfælde, og kommer formodenlig deraf, at vi saa sjælden faae noget for Tanden. Efterhaanden som nu Franskmændene bombardere Tanger, Mogador, Fetz, Mequinetz o. a. Steder og bringe deres Kanoner til Taushed, saa forlade de dem strax; men vi benytte os af Leiligheden og besætte dem med danske Tropper. Naar saa Franskmændene ere færdige med at bombardere, saa ere vi færdige med at erobre. Men saa er det, at der bliver Spørgsmaal om, hvordan vi skulle bære os ad. Det er ikke nok, at "Berlingske" strax oversætter Kongeloven paa Maroccansk og bestemmer Smørpriserne; der maa gribes til alvorlige Forholdsregler. Det Første, man maa tænke paa, er naturligviis, at sikkre sig Erobringen. Dette maa stee paa toMaader, deels ved at holde Maurerne i Tømme, og deels ved at berøve Andre Lysten til at tage Crobringen fra os. Det Første betragte Engellænderne som noget særdeles Vanskeligt og trøste sig med, at de Franske aldrig ville kunne underkue fjorten Millioner gjenstridige Maurer. Det er meget muligt, at det kan være svært for Franskmændene; men for os Danske er det en reen Bagatel: Vi sende bare Leerbeck derover. Har han nu i saamange Aar holdt to Millioner Danske i Orden, saa maa han da sagtens kunde tage Maurerne paa sin Samvittighed. Hvad det angaaer at berøve Andre Lysten til at komme der, da er det endnu lettere for os. Vi indfore blot øieblikkelig den nye Trykkelov. Men ved dette Arangement,, hvor vel udtænkt det end iøvrigt synes at være, opstaaer dog strax en Ulempe, nemlig den, at Leerbeck skal herfra. Hvordan vil det gaae det ulykkelige Danmark, naar det ikke mere har sin Leerbeck? Hvo skal anføre den blodrøde Trop, som spreder Slag og Fordærvelse iblandt den oprørske Mængde? Er det ikke at knuse hans ædle Hjerte, naar man paa engang vil rive ham bort fra alle hans Kjære, fra Reiersen og Underofficiererne ved Garden, som lade sig leie? Er det ikke at knuse hans Hjerte, naar han aldrig meere skal see Nummer i eller staae Øie til Øie med Gudenrath? Maa han ikke ved Afskeden fra Betjentene dybt føle Betydningen af Digteren Holsts skjønne Ord: "Hvo skal lede din Flugt, Naar mit Øie er lukt, Og hvordan skal jeg trygt kunne sove?" Og dog maa han derover, hier hilft kein Maulspitzen, det er den eneste Maade, hvorpaa man kan bevare en stedsevarende indre Fred i Marocco. Man maa altsaa, om man end nok saa nødig vil, see at finde Midler til at undvære ham her. Ganske naturligt paatrænger sig da det Spørgsmaal: Hvem det er, der fordærver Gemytterne saaledes, at intet mildere Middel end en Portion Leerbeck kan hjælpe, og Svaret er strax tilrede: Det er Liberaliteten. For altsaa at kunne sende Leerbeck bort, maatte man ogsaa bortsende alle de Liberale. Hvorhen? Naturligviis til Marocco. De kunne jo forsyne Gi, braltar med Oxekjød, istedetfor at Maroccanerne nu gjøre det. Det er den eneste Udvei, følgelig maae vibestemme os dertil. Leerbeck og de Liberale sendes til Marocco, saa miste vi alt det Onde paa engang. At udfinde de Liberale er let; man fremlægger blot et Finansbudget, og Enhver, som ikke fortrøster sig til at aflæggel Ed paa dets Sandruhed, sendes bort. For at de ikke skulle blive aldeles moralsk fordærvede ved at komme bort fra Danmark, kan man give dem Aftenbladet med som Skibspræst; man maa dog ogsaa gjøre lidt for de Tilbageblevnes Skyld. Hvis de Bortsendte raabe paa, at det er Tortur imod dem, saa kan man jo betragte det som et Beviis, mere for deres Liberalitet. Naar de saa ere borte, gjor hele det øvrige Danmark et voldsomt Balparee, hvor der ikke skal spares paa nogen Ting, da Jngen bagefter vil fortælle, hvormeget det har kostet; og, uden at en eneste Politistok behøves, tage Alle Hattene af og raabe gratis tre Gange Hurra for Erobringen af Marocco.