Viborger Samler, 1779-11-22
Mandagen den 22 November. (Fortsættelse af No. 46.)er begyndte ogsaa ikke Fuglenes spæde Lovsang. 2) at hæve sig mod Dagens Stierne, førend Jbar virkelig førte sin Lærling hen til Levningerne af en gammel Grav, hvor man, saasnart han, ved Hielp af en Dunkraft, havde løftet en temmelig breed Steen i Veiret, blev en krum Trappe vaer, der bragte dem ned i en Hvælving, hvis svage Lys kom fra nogle Revner anbragte i Klippen, som den laae Au laae under. Nogle Kufferter, opfyldte med Guld og Ædelsteene af en uskatteerlig Værdi, blev her overgivne til Jbuhussein, der raabte i at see de Rigdomme, som de indeholdte: O! sørgelige Grundvæsen til denne Jordklodes Ulykker i rasende Tyran over den svage Menneskelighed. Grusomme Armod! Saalangt jeg kan naae hen, skal jeg tæmme dit Raserie, og du skal ikke meere udlokke mine arme Brødres Taarer. Fornøiet med det unge Menneskes ædle Henrykkelse, ønskede Jbar sig til Lykke med de gode Virkninger af en Opdragelse, som nu snart løb til Ende. Han bragte Jbuhussein igien til Tauris, hvor han forlod ham efter de kierligste Omfavnelser, særdeles rort af de utallige Bestræbelser, hans Myndling havde anvendt, for at gjøre ham deelagtig i sine Liggendefæer, og at bringe ham til, ikke at forlade sig. Nu havde Jbuhussein alt skaffet sig en beqvem Bopæl i sin Fødebye; Alt havde han dækket sit Bord for lykkelige Folk, elskværdige Dagdrivere, og Landets artige Smaadigtere. Allerede omringede de nødlidende hans Huus, og han nød hver Dag den Lyksalighed, at afhielpe nogens Bekymring. En efter Anseende endnu meere lykkelig Omstændighed, for hans Hierte, forøgede hans Fornøielser. Han mødte en Dag af en Hendelse, eftersom han troede, en ung Venetianerinde i Taarer, der sagde sig forladt der i Landet af sin Fader, og som vidste nok af det frankiske Sprog, for at gjøre sig forstaaelig. Hendes Skabning, forskiønnet i Jbuhusseins Øine ved hendes Vanheld, indtog ham; han sørgede, som en ædelmodig Mand, for alle hendes Nødvendigheder, men han frygtede for, at tale til hende om, hvor Hos hvor kier hun var ham, af Frygt for, at blive anseet for et Menneske, der ville giøre sig betalt for sine Velgierninger. Snart talede Spinetta til ham om sin Brøders, Klaudios, Ulykker, da han var Slave hos den allergrusomste af alle Herrer, og ligesaa snart er Klau dio fri, og Huushofmester hos Jbuhussein. Jnd logeret i hans eget Huus, forekom Spinetta ham endnu smukkere end nogen Tiid tilforn, og nu triumserer endeligen Fornøielsen i at see hende daglig over hans Betænkelighed over, at blande Velgiørenhed med mindre dydige Lyster. Han taler, han tør sukke, og Spinetta lover at anhøre ham; men nogle Dage derefter forsvinder Spinetta med den foregivne Broder. En Karavanes Bortgang havde lettet dem deres Flugt, og den skrækkeligste Utaknemmelighed, thi de havde berøvet deres Velgiører alt, hvad der var kommet dem for Hænder. Bestyrtet over denne deres Opførsel, erfarede han af et Menneske fra deres Land, at de var forenede ved langt andre Baand, end Blodets; at Spinetta havde været i Slavestand, ligesaavel som Klaudio, men at hun havde hiulpet sig fri ved visse Villigheder, hun havde beviist den Kiøbmand, der havde bragt dem til Tauris. Ydmyget, forvirret, giennemtrængt af Smerte, og Harme, trængte Jbuhussein, for at berolige sin oprørte Siel, til en hastig Leilighed til at gjøre go Man underrettede ham om, at en Kiøbmand, een af hans Naboer, befandt sig i den yderligste Betryk, og at man stod færdig at sælge hans Vahre, med stort Forliis. Strax gaaer han hen at faae ham fat, og ved de væsentligste Tilbud sætter ham i Stand til, endnu samme Dag, at tilfredsstille de blandt blandt hans Kreditorer, der var meest hidsige paa hans Ødelæggelse. Jbuhussein, der, under JbarsØine og ved hans Anviisning, var blevet een af de beste Landmænd i Persien, ville nu udvide sin Have, for end meere at unddrage sig Spinettas Erindring. Et næsten udyrket Stykke Jord grænsede op til dens Muur, og dette ønskede han at lægge til den. Saasnart han erfarede, at det hørte den Kiøbmand til, som han havde hiulpet paa Fode, gik han strax med en Slags Tillid hen at begiere det; men skiønt han endog vod sig til at betale det dobbelt, saa forevendte man dog en uendelig Mængde slette Undskyldninger, og ville han have Jorden, saa maatte han overlade Kiøbmanden heele Summen, han havde laant ham, uder Renter, og det beløb sig meer end hundrede gange Grundens Værd. Paa selv samme Tiid saae man en heel Mængde bidende Viser imod Jbuhussein, løbe og i Byen, og alle forsikrede, de var forfattede af een af hans vittige Gæster. Men det føleligste Stod for ham var, at den Misundelse, hans Midler og hans Udgifter opvakte, bragte Folk paa de Tanker, at han vedligeholdt sine Midler ved ulovlig Handel. Dette ubillige Rygte tog snart saaledes til, at han en Dag saae sig hentrukket til Politimesteren, hvor næsten alle hans Naboer og hans Gæster havde vidnet Ting imod ham, der beviiste denne beskyldning. J stedet for alt Forsvar, bad han kuns Politimesteren, ydmyg, at sende hen i hans Huus, og der lade anstille de nøiagtigste Undersøgelser, medens han selv forblev indsluttet paa Raadstuen. Undersøgelsen skeede med den allerstørste Omhyggelighed, og tilintetgjorde aldeles hans nedrige Anklageres Angivelse. Den Denne Ydmyggelse, at see sig henslæbt for J. Dommeren, som en Forbryder, igjennem en Række, just bestaaende af alle de Nødlidende, han havde hiulpet, hindrede ham fra at nyde got af den Fornøielse, at have gjort Bagvaskelsen til Logn. Jbuhussein mistede sin Munterhed, og næsten ligesaasnart ophørte Udøvelsen af hans Dyder. Det MenneskeHad, der bemægtigede sig ham, gjorde, at han lukte sin Dør for heele Verden; kort sagt, han blev ulykkelig, og Opholdet i Tauris ham uraalelig. Endelig i et Anfald af hans dybe Bedrøvelse, reiser han hen at oplede Jbar. Ubesindige, sagde han tilham, kiender du vel ogsaa de Mennesker, du har faaet mig til at elske, Veed du, at de er utaknemmelige, Forrædere, vanartige, hvorfor indgav du mig Følelser for dem, som de saa lidet er værdige? For din egen Lyksalighed - For min Lyksalighed? Ak, jeg er jo blevet den uheldigste af alle Mennesker. Saa lad mig da høre, min Søn, hvad der er hendet dig, sagde Jbar. Jbuhussen fortalte herpaa Historien om Kiøbmanden, de smaa Riimmagere, om Klaudio og Spinetta, samt den store Fornærmelse, han havde taa let hos Dommeren. Unge Menneske, sagde Jbartil ham, har jeg vel nogensinde sat en Taxt paa Dyden, Naar har jeg sagt dig, at du maatte vente en nøiagtig Erstattelse for dine gode Handlinge, Hor for har du foresat dig at drive Handel med Erkiendtlighed og Godgiørenhed, Gaae, vend tilbage til Tauris, og vedbliv at gjøre utaknemmelige got. Dydens eneste Priis er Dyden selv; det tilkommer ikke det jordiske at belønne den. Bliv imidlertid ved, at udforske Menneskene, for din egen Fornøielses Skyld, men men lov dig for alting ikke noget, enten af Smigrer nes og Digternes Løfter, af et Fruentimmers Taarer, eller af meenige Mands Omdømme. Nu kom Jbuhussein tilbage til Tauris, udsøgte en smule bedre sine Folk, vedblev at gjøre got, uden enten at søge eller finde deri nogen Egennytte, og overgik endelig fra den lykkeligste Forfatning, hvori han lang Tid havde levet, ind til Forening med det Væsen, hvis Godgiørenhed han havde efterlignet.