Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-03-09
For ikke længe siden fandt jeg i dette Blad er Stykke med Overskrift: Berberistræet. Jorddyrkning og Landoeconomie agter jeg mere af Overbeviisning om deres Værd og Vigtighed for Staterne i Almindelighed og vort Land i Særdeleshed, end af eget Kiendskab til disse Grene af menneskelig Virksomhed; jeg vilde da nøies med Overskriften, og den Fornøielse, jeg følte ved at see dette nyttige, indenlandske Træ paaskiønnet; men ved at kaste mit Øie paa Bladet, faldt det paa Ordene Jordbunden og Sproget. Jeg læste nu, hvad jeg ellers ikke havde læst, og jeg kan ikke andet end yde den Mand, som skrev dette Stykke, min Tak for at have fremstillet endog paa et Sted, hvor vel ikke Enhver vilde vente dem, Grundsætninger som disse, at Jordbund og Sprog minde os først og sidst om, at vi have et Fædreland, og at ethvert Folk, saalænge det vedbliver at dyrke og forædle disse, har en Selvstændighed, der trodser Tiden. Ham vil det maaskee heller ei være ukiært, at have givet mig Anledning til atter her at berøre en af mine Yndlingsgienstande. Det er en Sandhed, som maa overleve alle Systemmer i Statslæren, at af de Baand, der sammenholde det store, organiske Legeme, vi kalde et Folk, er Sproget et af de stærkeste. Det er Middelet for Aandens Yttring, som hos det enkelte Menneske, saa og hos en heel Nation. At vi bedømme er Folk efter dets Sprog, er ligesaa rigtigt og naturligt, som det er vist, at det ikke blot er i Sæder, men og i Tungemaal, Nationalcharakteren aftrykker sit Præg. Vi behøve kun med opmærksomt Øie at betragte nogle af de vigtigste Nationer, som i den gamle eller nyere Tid med et eiendommeligt Liv have fremtraadt og virket i Historien eller Tidernes Løb, for i deres Sprog at giensinde det samme Liv, der prægede sig i deres Charakteer. Lad os stille Grækeres og Romeres Tungemaal ved Siden af hinanden, lad os sammenligne det gamle nordiske Sprog med andre nuværende – vi ville da snart opdage disse Nationers Aand i deres Sprog, og Contrasten i deres Charakteer vil i dette træde ligesaa levende frem, som i Historien. Ei allene har derfor ethvert Folk sit Sprog, med saadanne Egenheder, som udmærke det fra alle andre, ligesom vi hos ethvert enkelt Menneste med Charakteer finde en egen Aand og Form i det skriftlige og mundtlige Udtryk, men Sprogenes Slægtskab kan ogsaa i Historien være et vigtigt Middel til at vise os Nationernes Udspring og Frændskab, ja det kunde maaskee ei være umuligt for dybere Grandskning, at giensinde Nationalcharakterens Omskiftninger hos et Folk i dets Sprogs Forandringer. Er da Sproget det stedse levende Organ hvorigiennem en Nation udtrykker sin Aand og sit Liv – er det Middelet, hvorved den tilkiendegiver sin Tilværelse og udtaler sin Charakteer – er det, af alle Baand, der sammenbinde dens Borgere, det første i Tiden, det kiæreste, det virksomste, og det som af alle holder længst (thi Sprog og Historie kunne følge et Folk selv i Udlændighed, eller paa Udvandringer fra dets fædrene Jord) – kunne vida noget Øieblik tvivle om, at Kiærlighed til dette Baand, er Kiærlighed til Samfundet, som det binder; at al Borgeraand, at Fædrelandskiærlighed er en forfængelig Skygge, naar vi ikke elske det, uden hvilket vi intet Fædreland havde, uden hvilket Stat var et tomt Navn, – Lad det være sagt tusinde Gange, og bedre end jeg kunde sige det jeg gientager det, og skal aldrig blive træt deraf: Modersmaalet er en af vore dyrebareste Skatte Saalænge vi elske det, have vi ikke tabt Nationalaand; men ingen Jndfødt, som ikke erkiender, at uden dette Sprog ere vi Jntet, som ikke sætter det over alle Jordens Tungemaal (ikke som Sprog, men som Modersmaal), som ikke er mere stolt af at tale dette Sprog, end af at kunne tale en Snees Andre, som ikke hylder det, med den levende Kiærlighed, der ene er i Stand til at opdage alt det Gode og Skiønne ved sin Gienstand, ingen saadan Mand er Borger, ingen saadan Mand kan elske sit Land og sin Konge. Han kan være en stor Aand, en dybsindig Grandsker han kan eie Lærdom og Konst og Videnskab - han kan glimre ved prægtige Egenskaber og ved det pralende Navn af Verdensborger; men Borger er han ikke, og Menneske bliver han aldrig. Dette bliver ingen uden Kiærlighed; og hvad kunne vi i Sandhed elske, naar vi ikke elske Fædrelandet 2. Hvortil skal vor Kiærlighed hefte sig, naar den intet Hiem har paa Jorden, hvor den udsprang, og hvortil den altid, uden at forvildes, kan vende tilbage? – Til Naturen? – Hvor lære vi at elske den, uden der, hvor vi først lære at elske, og hvorledes elske vi Naturen, naar vi ikke have elsket den der, Til Konst og Videnskab; – Det kunne vi; vi kunne maaskee blive Konstnere og Videnskabsmænd uden Fædreland – men skulle vi saaledes fornægte det Menneskelige, Lad Konstens Jdealer fremtrylle en høiere Verden omkring os - det er skiønt at leve i denne; men det Skiønne uden det Gode er kun Lys uden Varme. Og Videnskabernes Jdeer, Mon de kun ere til, som er tomt Hiernespind, Eller mon deres Reglisering i Livet ikke er Maalet, hvorefter vi stedse skulle stræbe, Og hvorledes tænke vi os denne uden Folk og Stat, – Til de svundne Tider skulde vor Kiærlighed hefte sig? – Ja, det kan den, og den kan i det Herlige, som lever i Historien, forklares til en høi og ædel Reenhed. Aldrig kan vist nogen med Kiærlighed til dette, hylde det Lave, Usle og Forfængelige; thi Historiens kraftfulde Aand virker paa dens Dyrker, og den som er bleven fortrolig med Kæmpeskygger, vilikke med Lyst vandre blandt marvløse Dverge. Men dersom vi i Sandhed elske det Gode og Store i den svundne Tid, da elske vi det, som aldrig døer, saalænge Mennesker leve paa Jorden. Dersom vi kiende Historiens Aand, da tilbede vi Guddommen i dens evige Aabenbaring, som ikke er denne eller hiin enkelte Alder, men den hele Tid, vi tilbede Guds evige Kiærlighed, som endnu vaager over Jordens Slægter, som den vaagede over dem fra Verdens første Dag. Vi elske det Gode og Kraftfulde, som engang har levet; men vi troe ikke, at det nogensinde ganske kan uddøe. Vi hylde det hvor vi end finde det, og naar vi elske det Svundne, da bliver ei vor Kiærlighed blor en sørgmodig Længsel, men den suger Kraft, af det Store og Herlige, der viiste sig for os, og vi stræbe med denne Kraft at virke, hvad Gud gav os Evne til. Saaledes elske vi ei blot de Tider, som engang vare, de Mennesker, som engang have levet – men ogsaa den Tid, som er, eller Livet, som aldrig døer; det Gode, og Guds Billede i den menneskelige Natur, der aldrig reent forsvinder, om det endog kunde synes at være forbunklet. Vi elske Gud – thi uden Ham er ingen Kiærlighed; vi elske Menneskene men for at elske dem, maa Kiærlighed være opblomstret i vort Hierte, dens Rod maa være sammenvoksen med dette, og den skiønne Plante, hvis første Spire kun trives i Ly af den huuslige Arne, hvis Ungdoms Vækst kun fremmes af Venskabs og Frændskabs milde Varme - den maa inden Fædrelandets Hegn vinde Manddomskraft, for at den hellige Blomst, der aldrig visner, kan udspringe. Lad os ikke troe Nogen, der siger os: jeg elsker den hele Menneskehed og alle Mennesker ere mine Brødre; men jeg var kold i Venskab, fordi jeg saae kun paa det Hele, jeg elskede aldrig nogen Kvinde, fordi Elskov kun er Sandselighed; mit Fædreland er overalt paa den vide Jord, hvor jeg kan virke. - Vilde vi troe nogen, der sagde os, at han eiede en Blomst, som han havde opelsket uden Rod, uden Stilk og uden Blade, – Det vilde vi ikke; men er Livets Blomst os kiær, da være os ogsaa den Have evig kiær, hvor den spirede frem, som gav den Ly, hvor den modnedes eller dog udviklede sig - og hvor den ogsaa dufter bedst og kraftigst, hvor den trives frodigst og af hvis Jord den suger den reneste Næringssaft. - Thi aldrig kan det Liv, vi arvede fra vore Fædre, ganske udryddes af vore Væsen. De der end blive Borgere i et fremmedt Land – dersom de engang have eiet et Fædreland, dets Aand vil aldrig forlade dem. Ja om de end søge at udrydde den af deres Jnderste, vil den omsvæve dem, som en mindende eller hævnende Skygge; og en ny Heelhed ville de aldrig kunne erhverve dem. (Fortsættes.)