Corsaren, 1844-12-06
Til Signora Tartempioni, første Contoirdame i Cafeen della piaz<a majore i Cremona. Min kjære Signora! De erindrer vistnok, at jeg for to Aar siden fortalte Dem om mine Triumpher, om de Chocoladekage-Vignetter med mit billede, de Krandse af Georginer med dito, hvormed man bestrøede min Vei i Danmarks Hovedstad. Jeg troede fuldt og fast derpaa, og jeg havde besluttet at leve og døe i et Land, hvis Beboere vare saa elskværdige. For nærværende Tid - o, mit skjønne Jtalien! jeg beder Dig om Tilgivelse for at have glemt Dig et Øieblik, og De, signorina mial vær atter den huld, der saa længe var Deres Veninde, og hvem Ærgjerrigheden har bragt i Ulykke. Ak, forgjæves gjenkalder jeg mig i Hukommelsen Rækken af de glimrende Dage! Vi ankom hertil, Gud veed ved hvilket Tilfælde. Vi gave os aldeles fordringsløst til at synge en Opera, saa godt vi kunde, i en Hytte, hvor Harlekins og Bajads's Kunster pleiede at afvexle med Hestes. Man var henrykt, man var fortryllet, da man istedetfor Hestetrampen hørte Sang, og dertil italiensk Sang. Disse gode Nordboere havde aldrig hørt Mage og antage os for store Sangere, og i Hidsigheden døbte man os: det italienske Operaselskab i Kjøbenhavn. Jeg fik i Daaben Navn af kongelig dansk Kammersangerinde, blev applauderet, fremkaldt, bekrandset - Alt gik til som i en Drøm, indtil jeg en Dag vaagnede - ved at høre Hyssen. Jeg troede først, at jeg drømte, jeg igjen var i Jtalien; men desværre vaagnede jeg snart til Bevidsthed. Ja, man hyssede ad mig, ad mig, der bliver yndet af Dronningen, fordi jeg, uden af rose mig selv, er en god og from Kone, ad mig for hvem samme Dronning selv klappede i de nydelige allernaadigste Hænder, og for hvem Hoffolkene raabte Bravo - ad mig vovede man at hosse. Min Gud! jeg synger jo ligesaa godt som før! Disse nordlige Barbarer - thi det er de dog i Grunden - have dog ikke tilsidesat al Respect imod mig; de have tvertimod en eiendommelig Maade at være høflige paa. Nu sige de om mig, at jeg kan ikke synge; men de holde store Lovtaler over mig, fordi jeg spiller godt. Dog, hvad denne Lovtale har at betyde, kan De slutte Dem til deraf, at de tiljuble og fremkalde Signora Derancourt, skjøndt de selv indrømme, at hun spiller afskyeligt og slet ikke er saa net som jeg. Hvortil er da det gode Spil, som man roser hos mig? Samme barbariske Høflighed vise de imod Torre. De sige intet Ondt om hans Bas, men rose Broderens, fordi den ikke er raa. Vor lille tykmavede Maledetto bekrandse de, men bagefter ærgre de ham ved at rose Signor Carcopino Perez, fordi han er saa smækker. Rossi have de reent glemt, hvilket jeg finder besynderligt. Mdm. Secei-Corst have de ogsaa glemt, hviket jeg dog ikke finder besynderligt. Ak, mig vilde de ogsaa glemme, hvis jeg reiste bort - maaskee gjøre de det, endog naar jeg bliver. Mit Brev er sørgmodigt, ak, kan det vel være anderledes! Dog, for Deres Skyld betvinger jeg Sorgen og slutter Brevet med noget Morsomt. Tænk Dem: Vor maëstro og direttore er en forhenværende Kok, en italiensk Posteibager; han er blind, den gode Mand, og han har Rethvad skulde vel Synet hjælpe en saadan Directeur? Han er i Compagni med Eieren af Hovedstadens første Kaffehuus, der er beliggende udenfor Porten. Middagsmaden er gaaet i Compagni med Kaffen. Denne Compagnon skal just heller ikke være skarpsynet. Torre, Napoleone Torre, ham, De nok husker fra Deres Cafe, ham med det lange Skjæg og Stemmen, der bragte Kopperne til at dandse paa Bordet, han sætter sit Navn paa Placaten. Adio.