Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-03-18
Dersom man vilde spørge enhver af Kjøbenhavns Jndbyggere, hvor Evalds Grav er, saa vilde ikke ti af hundrede vide det. J en skummel Krog paa Rundekirkegaard ligger Dannemarks største Skjald begraven. En stor fiirkantet Steen skjuler hans Støv, og hans Grav tjener meget ofte de Fruentimmer til Sæde, som tørre Vask paa Kirkegaarden. Man gaaer den forbi, uden at see til den, og aldrig fælder nogen en Taare ved den Plet Jord, som skjuler Levningerne af det største Genie, Fædrenelandet nogensinde har frembragt. Assistencekirkegaarden prunker med saa mange stolte Hæders støtter, opreiste for mangt et Menneske, hvis eneste Fortjeneste var den, at han eiede meget af det Metal, som han maaskee i levende Live havde kjøbt med mange Ulykkeliges, mange Enker og Forældreløses Taarer. Man vandrer ud til denne Kirkegaard, og beundrer mangen, en Mands udvortes Pragt i Døden, hvis Hovmod og Haardhjertethed man havde Grund til at foragte i Livet. Men Dannemark Evald ligger indelukket i en afsides Krog, uændset af sine Efterlevende som af sine Samtidige! Det falder intet Menneske ind at spørge, "hvor er den Evalds Grav, hvis udødelige Værker endog andre Nationer beundre?" - Med de veemodigste Følelser erindrer man her de Engelskes Westminsterhall og de Franskes Pantheon, hvor man endog indrømmer store Digtere og Skribenter Plads blandt kronede Hoveder, og hvor den fattige Roussenu findes ved Siden af den rige Voltaire. Hos os derimod er det for det meste kun de Rige, som, samlede paa eet Sted, kunne prunke med stolte Gravmæler. De Mænd, hvis hellige Levninger kunde anspore deres Efterkommere til at træde i deres Fodspor, ligge adspredte paa ubekjendte Steder, næsten uændsede ligesom i Livet. Hvor ligger Tycho Brahe, Griffenfeld, Ole Rømer begravne? Jngen veed det; ingen skjøtter om at vide det. Havdende levet i Engelland og gjort for dette Lands Hæder, hvad de have gjort for vort Fødelands, saa vilde man sikkert endnu den Dag i Dag have fundet deres jordiske Levninger i Westminsterkirke. Vor store Absalons Hovedskal slænges omkring paa Konstkamret i Kjøbenhavn, og Saxo's Gravsteen trædes med Fødderne i Roeskilde Domkirke. 107292 a 8 R. bage . . øbere have uden Tvivl faaet deres Tilværelse i hine Dage, da man endnu ikke havde ridende og agende Poster. Man betiente sig derfor af Mennesker, som kunde løbe godt, og for at have en dobbelt Nytte af dem, lode store Herrer dem løbe foran deres Vogn som Mynder. Man pyntede dem ud saa prægtig som mueligt. Ligesom man prydede sine Heste med Topper, saaledes prydede man sin Løber med Fjerbuske og Blomster. J vore Dage falder den første Nytte ganske bort af sig selv, og Løbere ere nu et Slags Tjenere, som dagligen blive sjeldnere. De faa, der imidlertid ere tilbage, kan man ikke betragte uden med et Smill. Hvad kan vel tænkes besynderligere, end at see et Menneske i kort Trøie med hvide Strømper og Danseskopaa, bevæbnet med en Knippel, hvis Knap er saa stor som en Theemachine, uden at dens Nytte i mindste Maade kan indsees, løbe i det største Søll foran en Vogn, og naar han har endt sit Løb, ikke gjøre andet, end i det høieste ringe paa en Port og melde Hans eller Hendes Naades Ankomst? – Der gives mange Væsener, hvis Nytte i Skabningens Række man ikke tilfulde kan indsee, men Løbere høre afgjort til det Slags, hvis Nytte man ikke vil kunne forklare sig lige til Verdens, Ende. Skuepladsen.