Berlingske Tidende, 1836-03-12
Committeens Medlem, Viinhandler Hansen, bemærkede, at, naar han, som Medlem af den i nærværende Sag nedsatte Committee, havde afgivet et dissentierende Votum, saa var dette ikke skeet, fordi han jo med Committeens øvrige Medlemmer var enig i, at Forsamlingen burde udtale sig for Offentlighedsprincipets Gavnlighed, men fordi han tillige antog, at man uden Betænkelighed baade burde og turde udtale sig om det Ønskelige i dette Princips Anvendelse; thi det var altid forekommet ham, at med jo større og renere Glæde den Jnstitution, som har sammenkaldt Forsamlingen, var bleven modtagen, med desto større men ogsaa – hvad der maatte forstaae sig af sig selv – samme lig Frimodighed turde man da vel som taknemmelige Børn for Kongens Throne frembære Ønsket og Provindsialstændernes fuldkomne Offentlighed, som vilde bidrage til at føre Jnstitutionen endnu nærmere til det Maal, som den kongelige Giver selv havde sat den: Almeenaandens Oplivelse." Hvorvidt politiske Forhold for Tiden kunde være hinderlige i dette Ønskes Opnaaelse, turde Taleren ikke bedømme, men det forekom ham, ja det var hans fulde Overbeviisning, at i vort elskede hvor Kjærlighed og Troskab til Fødeland. Kongen og hans Huus besjæller det hele Folk, og hvor Sindighed og Rolighed er et Hovedtræk i Folkets Characteer, der vilde ingen saadanne Forholdsregler behøves, som maaskee i mange andre Stater kunne være nødvendige. Han kunde ei heller deele deres Anskuelse, som frygtede for, at Dørenes Aabnen vilde afholde Mange af Forsamlingens Medlemmer fra at tale; thi vel var det saa, at dersom Veltalenhed skulde udfordres for at indtage en Plads i denne Forsamling, da maatte flere have betænkt sig paa at modtage det Kald, som udgik til dem; men han kunde ikke andet end formene, at ogsaa den, som ikke besidder Gave til at tale i Forsamlingen, dog ikke vil savne Leilighed til paa mange andre Maader at vise sig værdig til sine Medborgeres Tillid, og at Enhver, som medbringer Overbeviisning. om sin gode og redelige Villie, kan være ubekymret ved, at Dørene til Forhandlingerne maatte blive aabnede. Et Medlem yttrede, at de Grunde, som i Henseende til Spørgsmaalet og Offentlighed kom i Betragtning, formeentligen lode sig henføre under tre Kathegorier: 1) Principets Almeengyldighed; 2) de deraf haabede Fordele, og 3) Grundlovens Aand. Hvad det første Punkt angik, da forekom det Taleren, at der i denne Henseende fandt en Ordforvexling Sted, idet man forbandt samme Begreb med aabne Døre, som med "Offentlighed, i dette Ord mere udstrakte Betydning (Publicitet. Men hvilken fornuftig og retsindig Mand, skulde i vore Dage ei hylde den sidste Ved Offentlighed i Communevæsenet havde jo heller Jngen nogensinde forstaaet Adgang for Borgerne til Magistratens og Borgerrepræsentanternes Deliberationer, men Regnskabernes Offentliggjørelse ved Trykken, hvilket jo var noget derfra forskjelligt. Af Tilhørere, som dog kun en sjelden Gang kunde indfinde sig, lod sig formedelst Vertugerse i Haandværre-Foreningerne. neppe heller vente større Paalidelighed end af Stændertidenden. J Heenseende til Almeenaanden, da gaves der sikkerligen Jngen, som jo erkjendte alt det Store, Gode og Herlige, der ved den kunde udrettes; men var det ikke ogsaa ofte især i vor Tid et Trylleord, hvormed den mindre Oplyste kunde besnæres, Varden ikke ofte et Skrækkebillede i Egoismens og den saarede Egenkjærligheds Haand, da Enhver, som troede sig endog privat forurettet, strax slog om sig med Almeenaanden, J vor Tid var nok ikke nogen Klage over Mangel paa Almeenaand, forsaavidt man derved forstod Tale og Domme over offentlige Jndretninger, grundet. Hvor, der havde levet i længere Tid, vidste, at Tidens Udvikling i vort lille Danmark havde overgaaet selv de dristigste Forventninger. Betænkte man Almeenaandens store Fremskridt i de sidste Decennier, da vilde man vide, at man for 30 Aar siden kunde kommet i Uleilighed for Yttringer, som nu knap ændsedes. J en høist bevæget eller maaskee snarere slappet Tidsalder, da Meget i andre Lande var gaaet Krebsgang, gav os vor almeenelskede Konge en saare liberal Jnstitution. Naar man beraabte sig paa det almindelige Ønske om Offentlighed, da tarde dette vel ogsaa, nøiere beseet, være Nysgierrighed, og Dadlesyge. Hvor fandt man overalt Offentlighedens værste Fiender, Jkke sjeldent i dens foregivne Talsmænd, som ene ville føre Ordet og saa barmhiertigen mishandle den, der ikke deler deres Synsmaade, at mangen redelig Sandhedsven bortskræmmes og forstummer. Taleren kunde heller ikke antage, at Offentligheden vilde medføre nogen Fordeel. det han nærmere begrundede denne sin Formeening, yttrede han blandt Andet, at de Deputeredes Æresfølelse ikke behøvede det Vækkelsesmiddel, som skulde ligge i Offentligheden. Reformsygen kunde som alt Andet overdrives, og den foregivne offentlige Stemme var et altid reen og ubestikkelig. Exemplerne fra andre Lande, hvor Gjæring herskede, talte her advarende for os. Hvilke Scener havde man ikke oplevet i de saa kaldte frie Kamre, Partierne søgte gjerne Næring, hvor Stof fandtes, og dette fandtes her som allevegne. Hvad Grundlovens Aand angik, da lode alle de Begaarne Mægling Tunoper, og formodente saadant overhovedet slet ikke skee. Sandsyn viser, som man herfra hentede for Offentlig formeentligen reduhedens Gavnlighed, sig cere til den velgjørende Publicitet, hvorom Taleren i Begyndelsen af sit Foredrag havde talt. Sømmelighed havde ogsaa sit Krav og overskredes let ved en vis Unøisomhed, naar man knap havde faaet et Gode, førend man forlangte et andet, og saaledes i det Uendelige vilde have sig Mere og Mere tilstaaet. Vistnok vilde Kongen høre Raad, derfor indførte han Stænderinstitutionen; men Anordningen havde for det Første ikke statueret mere end en betinget Offentlighed af Forhandlingerne, hvilken fandt Sted igjennem Pressen. Offentlighed i anden Forstand syntes dog ikke saa ganske at harmonere med blot raadslaaende Stænder, ligesom overalt ved en slig Forandring mange Collisioner med Jnstitutionens høist liberale Organisation Baandet imellem Fyrste og vilde opstaae. Folk, haabede Taleren, havde dybere Nødder, end at dertil Offentlighed skulde udfordres. Ei at tale om politiske Hensyn, hvilke den Kongelige Commissarius havde berørt, burde man da ikke med Ærefrygt respectere den kongelige Villie, der stedse har luet saa varmt for sit Folks Tarv og Bedste, og afvente sammes Beslutning, Taleren følte sig saa gjennemtrængt af Ærbødighed og Hengivenhed for Kongen, at han aldrig kunde eller vilde billige noget Skridt, der i fjerneste Maade, kunde saare hans Faderhjerte. Naar man meente, at Sagen ingen Opsættelse taalte, da saae Taleren heller ingen Grund, hvorfor Hastværk just her skulde være saa nødvendig og Opsættelse skade saa meget. Med Hensyn til de indkomne Petitioner maatte Taleren gjøre opmærksom paa, at Tallet af Underskrifterne aldeles Jntet jorde til Sagen. Enhver vidste, hvor almægtig Efterabelseslysten var, en let Sag vilde det være at skaffe Underskrifter i Tusindviis. Taleren havde selv ved deslige Leiligheder truffet dem, som ved nøiere Oplysning fandt, at de havde underskrevet, hvad der var lige imod deres egen Pligt og Jnteresse. Neppe havde von elskede Konge givet os en saare liberal Jnstitution, neppe havde den første Jubel lagt og de besindigste Stemmer ladet sig høre, før hver den, som kunde føre en Pen, satte sig i Bevægelse. Man mønstrede, man kappedes om at give gode Raad, man bankede paa Døren, forinden den endnu nogensinde var aabnet. Meget vel vidste Taleren, at det ikke var Veien til at vinde Celebrittet at yttre imod een af Dognets Yndlingspaastande, men Pligt, grundet paa Overbeviisning og Samvittighed, burde overveie hvert andet Hensyn. Et andet Medlem bemærkede, at enhver Deputeret vistnok maatte erkjende, at Jngen kunde ansee sig nærmere berettiget til at høre ham tale Nationens Sag, end netop Nationen selv, som havde udkaaret ham. Ligesom Taleren antog, at Enhver, som han udsendte i sit Ærinde, ingen Tilbageholdenhed maatte vise imod ham, naar han forlangte hans Meddelelse over hiint, det være sig enten offentligt eller privat, saaledes sluttede han fra det Enkelte og Private til det Hele og det Offentlige. Det forekom ham, at Jndgivelsen, af en Petition i Overeensstemmelse med Vicepræsidentens Jndstilling ingenlunde kunde ventes optagen med Mishag; thi det stod jo ganske til Hans Majestæt at fatte den Be som hans Viisdom maatte indgive slutning. ham. Hvad de indkomne Petitioner angik, da maatte han, i Anledning af det sidst talende Medlems Yttring i Henseende til dem, bemærke, at ikke nogen Forening opstaaer, uden at Jdeen til dens Dannelse eller Jndretning opfattes og udtales af en Enkelt, som meddeler sin Anskuelse til Flere; det samme maatte da nødvendigviis være Tilfældet med hine Petitioner, hvis Jndhold udtalte et hos Pluraliteten af Nationens selvstændige Deel længe næret Ønske, hvilken Omstændighed netop maatte have gjort, at Underskrifterne desto lettere erholdtes. Taleren kunde ikke antage, at nogen selvstændig eller oplyst Mand skulde have ladet sig overtale til at underskrive Petitionen, uden sit Vidende om dens Jndhold eller imod sin Villie. Det turde han i det Mindste paastaae, at ingen saadan Mand havde, hvor stor Jndflydelsen, end maatte have været, kunne lade sig overtale til at underskrive en Petition om Hemmelighedsholdelse af Stænderforhandlingerne.