Viborger Samler, 1792-03-26
Slutning af den Juridiske Qvæstion i Samleren Nr. 12.6. Va hvor usikre ville ikke Øvrigheden, Overformyndere, og andre, der skal staae til Ansvar for offentlige Midler, være, om underhaanden og i Skiul kunde virkes en Pant sætning af samme Kraft, som den Pantsætning, der ved lovlig Tinglysning bekiendtgiøres. Og hvortil nyttede den for disse de offentlige Midlers Jnspecteurer ved saamange Anordninger befalede Forsigtighed, at forsyne sig med Attester af vedkommende Panteprotokoller o. s. v., naar utinglyste, eller ikke i rette Tid tinglyste Panteobligationer skulle have ikke alene den i 577 tillagte Forret, men endog den mindste Forret for enhver anden Fordring. Ja hvor meget svækkedes ei Oprigtighed mellem Mand og Mand, naar den ene ikke torde hielpe den anden med noget Pengelaan, af Frygt for at denne muelig ved hemmelige Panteobligationer skiuler sine Omstændigheder. 7. Ja er det, som det vist er, en Hovedhensigt med den lovbefalede Tinglysning, at konservere den offentlige Kredit; hvormeget arbeide de da ikke imod samme priisværdige og vigtige Hensigt, der lade sig give skiulte Panteobligationer, dem de først komme frem med, naar det, som man siger, kniber. Og hvad kunde være mere modstridende, end at de for denne deres det offentlig Bedste saa fornærmende Opførsel, endda skulle have nogen Forret for den gode Borger, der hielper sin Medborger uden nogen anden Forsikring, end den, han troer, at have i sin Debitors Redelighed. Ja skal Belønning finde Sted forholdsmæssig med Tienesten, saa er der dog ingen Tvivl paa, at den, der laaner mig Penge uden anden Sikkerhed end min Redelighed, tiener mig mere end den, der tager Pant for sit Laante. Vel sandt, herimod kan indvendes, at paa den Grund ikke engang tinglyste Pantebreve burde foretrækkes betroet Gield. Men jeg svarer, at saa har den, der lovlig har ladet et til sig udstædt Pantebrev tinglyse, igien fra andre Sider betragtet, saameget tient Publikum, at han billig derfor bør have et Fortrin fremfor den, der skader det Offentlige. Desuden bliver jo ved Tinglysningen en saadan Mands Midler bekiendte, han maae altsaa til Staten svare de Skatter, Statens Forvaltere til sine Udgivters Bestridelse har anseet nødvendig at paalægge dens Jndvaaneres Formue. 8. Og jeg ledes herved til den sidste Grund for min Meening, en Grund, jeg anseer for en af de ikke ubetydeligste Grunde, der kan anføres til Forsvar for tinglyste Pantebreves Forret og mod utinglyste Pantebreves Forret. Thi ingen kan dog nægte mig, at den Borger, der paa en underfundig Maade unddrager sig fra, at erlægge til Staten de Afgifter, uden hvilken Statens Bestyrere ikke kan handthæve ham i sine Rettigheder, er strafskyldig. At saadan een derfor bør til Straf være skilt ved disse Forretter, som den derimod nyder, der oprigtig erlægger til Staten de befalede Afgifter. Læseren har maaskee alt giettet, at jeg især sigter til den ved Forordningerne af 14de Mai 1768 og 17de Junii 1773 paabudne Qvartprocentskat. Ja besviger ikke een saadan hemmelig Kreditor den i disse Anordninger befalede og følgelig nødvendige Afgift til Statens Udgifter. Vi vil sætte et Exempel. Tvende laane ud paa Underpant hver tusinde Rigsdaler. Disse Kapitaler blive hos deres Debitorer udestaaende i 10 Aar. Den ene lader sit Pantebrev lovlig tinglyse. Den anden derimod ikke, før han enten mærker, at hans Debitor er syg, og han frygter, Sterbboet skal blive fallit, eller og Debitor selv, maaskee, Dagen for han vil fallere, siger det til sin Pantekreditor, og for denne sin Ærlighed betinger sig Vilkaar, der fornærme de andre hans Kreditorer. Jmidlertid har den, der lovlig lod sit Pantebrev tinglyse, i 10 Aar til Staten i Følge foranførte Forordninger betalt 25 Rdlr. Den anden har derimod ofte slet intet betalt. Men hvad kan nu være ubilligere, end at denne dog af Staten skulle nyde samme Beneficium som hiin? Disse ere da de Grunde, af hvilke jeg formeener, det ene er den lovbefalede Tinglysning, der virker det visse Underpant, og den med det visse Underpant i Følge 577 kombinerede ForretUtinglyste Pantebreve kan altsaa ingen Forret have enten for reelle eller personelle Fordringer. Men ikke nok, at Pantebrevet læses, oglæses paa rette Sted, det skal og læses i Følge 5328 til rette Tid, nemlig til det første eller andet Ting, om Pantebrevet er dateret i den Provinds, hvor det pantsatte Gods ligger, eller, om i en anden Provinds, da til tredie eller 4de Ting. Denne lovgrundede Formalitet, følger af Tinglysningens Virkning, da vi i ovenanførte Grunde har seet, at det er Tinglysningen, der virker Panteretten. Til hvad Nytte for den offentlige Kredit kunde vel og Pantebreves Tinglysning være, naar jeg med samme Kraft kunde lade en mig for flere Aar siden given Panteobligation tinglæse, som en mig i Gaar given? Hvor megen Anledning vilde ikke herved gives til at eludere Lovene, og Lovgiverens priselige Hensigt med Tinglysningen, og Panteprotokollers Jndretning? Man betænke og, at 577 udtrykkeligen befaler den samme Omgang med Pantebreves, som med Skiøders Tinglysning i 5328. At denne er en Lov, der som enhver anden Lov skal nøie følges, og hvori tvertimod 112 ingen Aftagelse eller Forandring maae finde Sted. Ligesaalidet kan Tiden for et Pantebrevs Ting lysning, som Sted forandres. Thi begge ere de viselig fastsatte, for just at naae det med Jndretningen af det visse Underpant sigtende Øiemeed. Er der altsaa forbigaaet kun en Tingdag, paa hvilken Pantebrevet burde være læst, saa er og samme Pantebrev qva Pantebrev et Jntet, der ingen Forret har enten for reelle eller personelle Fordringer. Og at man siden lader den tinglyse, kan intet hielpe, men her maae gielde den bekiendte juridiske Regel, qvod ab mitio nullum est, ex post facto non potest convalescere, 5. Hvad engang i Lov og Ret er bleven et Jntet, kan siden ikke faae nogen lovmæssig Virkning. En Regel, der skiønt taget af den romerske Ret, dog ikke strider mod vore Loves Analogie, hvorpaa tiene til Beviis: 3. 163, 16 68. 5310 og mange flere Stæder. Tiden, lang eller kort, giør derfor intet til Sagen. Er en Panteobligation ulovlig, fordi den har lagt et Aar over utinglyst, saa er den det og, fordi den har lagt en Tingdag over. Her maae være i denne, som i al anden lovbefalet Præskription, en fastsat Termin, en terminusa qvo, og en termius ad qvem Man kunde ellers let med Poeten komme til at spørge: Scire velim pretium chartis qvotus arroget annus, Under 25de Febr. d. A. er Hr. Kammerherre Stiftbefalingsmand Niels Sehestedt fra det Kongel. Danske Cancellie tilskrevet saaledes: