Adresseavis for Børn, 1780-04-05
en Bondebye boede fire ordentlige Mænd, ) eller saadanne, som i alle Ting vilde holde en god Orden og gjøre Ret og Skjel, og tolv uordentlige Bønder, det er saadanne, som ingen anden Rettesnor vilde vide af, end deres egen Villie, og havde slet ingen Lyst at bidrage noget til det almindelige Bedste. Jgiennem denne Byes Marker løb en liden Flod, som var afdæmt paa Siderne, men ved høyt Vand ofte gjennembrød Dæmningen, og ved Oversvømmelse beskadigede Agre og Enge. De fire ordentlige Mænd forbedrede da Dæmningerne igien, og gjorde alt hvad dem mueligt var, til at aflede Vandet; men det var alt for meget Arbeyde for dem allene. De tolv Uordentlige vilde slet ikke hielpe til, og vare saa egensindige, at de heller vilde lide Skade, end være de andre behielpelige. Der var saa moradsigt og dybt i deres Bye, at Qvæget var færdigt at blive siddende om Vinteren, og ingen af dem kunde uden Besværlighed og Skade faae Gjødningen udført fra sin Gaard. De fire Ordentlige sagde ofte: "Lader os dog allesammen hielpes til at faae Byen brolagt med Kampestene, Men de tolv Uordentlige vilde ikke; men foretoge sig alle Slags andre Ting, og Agerdyrkningen var deres mindste Bekymring. Der var megen slet Agerjord til Byen, og hverken Tørveskier eller Skov til Brændsel; thi der var af de forrige Eyere holdt slet Huus dermed. Lader os gjøre Indhægninger, sagde de Ordentlige, og saae Bog og "Agerne og andet Træefrøe derudi, vogte de opkomne Planter for Qvæg, at det ikke afæder dem, " indtil de blive store, og frede og opelske Skov, "saa kan dog i det mindste vore Børn have noget "Godt deraf. – "Jo, da havde vi noget at bestille, sagde de Uordentlige. Nu kunne vi jage vore Kreature ud paa Fælleden, og lade dem løbe hvor de ville; men da skulde vi vogte dem. Ney, der bliver intet af. Kort sagt, de vare dem imod i alle Ting. Endelig fik denne Bye en ordentlig Øvrighed. Da gik det anderledes til. De Retskafne bleve roste og beskyttete, de andre maatte beqvemme sig til at holde god Orden og gjøre Ret, og de Gjenstridige bleve straffete. Vider, J unge Mennesker, at Gud regierer Menneskene ved Øvrigheder, og enhver Øvrighed er forordnet af Gud, til at straffe de Onde, men hielpe de Fromme og gjøre dem Bistand. Enhver skal altsaa være Øvrigheden lydig og underdanig. KorreAvis Korrespondence. Allerkjereste Moder, Olæs, mine Følelser ved vor Skil misse. De staae her dog ikke alle. Jeg følede meget meer, end jeg kan udtrykke. Men da jeg var kommen over Vandet, sagde jeg, og skrev jeg Nu er jeg da kommen over Vandet, og min Moder er paa hiin Side. Tungt var det for mig. da vi toge Afsked med hinanden; men langt tungere er det dog nu for mig, da de, min Moder, er paa hiin Side Vandet; og allertungest vil det være for mig, naar jeg ikke kan øyne dig mere O du kjerre, gode Moder! Endnu - endnu - endnu - bliv dog staa ende – kun endnu et Øyeblik. – Ney, borte er hun fra mit Øyesyn, og jeg O min eyegode Moder, jeg er nu i den viide lange og brede Verden, først var jeg hos dig, og nu er jeg uden dig, i den viide vide Verden, Nu hører jeg dig ikke meere bede, nu seer jeg dig ikke meere græde. Nu raaber du ikke meere Lieschen, naar Bordet er dettet; Lieachen, naar du finder modne Bær; Lieschen, naar du den hede Middag finder en Kilde, som ikke var blevet funden af Solen. Om jeg stakkels Lies chen Dette Brev kommer fra mig, min føde Moder, og bringer en Taare med fra mig – Fra mig er Taaren, Læs det tidt; det er skrevet med Længsel efter dig; du elsker mig jo endnu, o, glem mig ikke; glem ikke, at dette Brev er fra mig, fra mig, din Lieschen. Her er jeg nu, jeg fattige Barn, allene. gandske allene, Min Moder er borte, alting er borte, ja alting: Den lille Stjerne hisset oppe – og see, hvorden blinker til mig, Velkommen du lille Stjerne! Dig har jeg og seet i vor Bye; du skal hede Moderstjernen. Kald du, min Moder, og en Stierne; kald denne Stjerne, som sidder et Spand langt fra Maanen, kald den Lieschen, kald den din lille Datter, Gjør det, du gode Moder paa hiin Side Floden! for Børn. Gud skee Lov, jeg finder nok en Bekjendt, Kukkeren; og en god Veninde, Nattergalen. O levvel, min Moder paa hiin Side Vandet, Dig har jeg ikke mere hos mig; ney, jeg har ingen Moder mere hos mig. Dog er jeg ikke heller gandske iblandt Fremmede. Jeg har en Stjerne hisset oppe, som jeg kjender, jeg har Naboen, Kukkeren; jeg har min gode Veninde, den allerkjereste Nattergal; og og - hvad beklager jeg mig da for – jeg har jo og ham, som skabde baade Stjernen, Kukkeren, Nattergalen, mig, din Lieschen, og dig, min Moder Ley vel, du gode Moder, vi see hverandre igjen, om ikke paa hiin Side Floden, saa dog paa hiin Side Stjernen, hos ham, som skabde mig, din Lieschen, og dig, min Moder. Nyeheder.