Berlingske Tidende, 1754-09-01
Polen. Den Skrivelse, som Kronens Store Feldtherre, Græv Branicki, har udstædt til alle Lands=Dage i dette Riige, er værd at oversætte, og lyder som følger: Midt udi Sødheden af den Fred, som Guds Forsyn har vildet forunde os under vor Allernaadigste Konges og Herres lyksalige Regiering, har den fornemmeste Hensigt af de offentlige Beraadslagninger, og alle deres Længsel, som oprigtigen elske Fædernelandet, hidindtil stændigen været denne, at see Republiqven forsynet med saadan Krigs-Magt, der kunde være god for at sætte dets Røelighed paa en fast Foed, at holde Religionens Ære, September Maaneds Ære ved lige, at holde vore Grændser i Sikkerhed, og at forsvare vore Love og vore Frieheder. En Hensigt, som er tvertimod, yttrer i den hemmelige og ulovlige Maade, paa hvilken Godserne af Ordinationen af Ostrog lemlæstes og adsplides, en Lemlæstelse, hvorved man søger at skille Republiqven ved et anseeligt Stykke Land, fuldt af modige Folk, der ere skikkede til de største Foretagender. Man vil skille den ved Jndkomsterne af et Land, som kand siges at flyde med Melk og Honning, hvorvel det er Republiqven allerne, som har een u imodsigelig Ret, i Mangel af lovlige Arvinger, at disponere derover. Man vil afskaffe og til intet giøre en Succurs af 500 Soldater, som bemeldte Ordination tilstaaer Republiqven, og som maa bruges af den hvor de behøves, en Succurs, som har staaet ved Magt i nesten halvandet hundrede Aar, som er bleven confirmeret ved mangfoldige høytidelige Constitutioner og Rigsdages Beslutninger, og som siden den Tid har altid staaet udi Ukrame, for at holde stændigen et vaaget Øyet over Rigets Grændser. Man vil berøve Ridder=Standen, vore Brødre, der have deres Sæde-Gaarde udi denne Ordination, i Følge af de ved den første Stiftere forundte og ved alle hans Efterkommere vedligeholdte Privilegier, som en Belønning for deres Krigs=Tienester, man vil, siger jeg, berøve dem de eeneste Midler til deres Underholdning, hvilke Midler ere forhvervede ved deres Forfædres Blod, som udi Republiqvens Krige er udøst. Ja man vil ved disse overordentlige Ubilligheder skille Fædernelandet ved det eneste Gode, som det paa nærværende Tid nyder, nemlig den fordeelagtige Fred, der er saa kiær, og som i de uhældige Tider, hvori vi leve, bør allerne Himmelen og Hans Kongelige Majestets faderlige Omhu tilskrives. J saa vanskelig en Situation, som er saa ulykkelig for Fædernelandet, har jeg en gandske roelig Samvittighed, og som bebreyder mig ikke det allerringeste. Det Regnskab, som jeg bør giøre Gud for den Maade, paa hvilken jeg opfylder mit Embedes Pligt, indjager mig ikke den mindste Frygt. Jeg har gjort i rette Tid og med all muelig Lemfældighed hvad som jeg burde giøre. Ne Cato Ultra libertatem, nec Libertas ultra Catonem præsumat. Jeg har forholdt mig efter den Troeskab, som jeg har Stats-Tidender for Aar 1754. har svoret Kongen og Fædernelandet, i det jeg har sat mig imod det Jndpas, der skeede udi Republiqvens Love, da jeg har gjort mit yderste for at vedligeholde den indbyrdes Fred, som jeg saae at være paa nippet hvert Øyeblik at foruroliges. Tiden til Rigsdagens Holdelse, den forønskte Tid, tilstunder; Samme er den eneste Lægedom for vore Saar, Kandskee at Guds Godhed, som ofte herliggjør sin Almagt udi saadanne Vanskeligheder, som synes meest u overvindelige for Mennesker, styrer denne Forsamlings Be raadslagninger til en lykkelig Ende, kandskee at den af Naade vil dæmpe dette Uvæyr, som sætter Republiqven i saadan stærk Bevægelse. Det er just i denne vanskelige Tid, at Fædernelandet, som er svagt, afmægtigt, og uden Rygstød til sine Loves Vedligeholdelse, forventer sig Hielp af dem af sine Børn, som oprigtigen elske det. Og sandeligen har det Aarsag til at haabe saadant af alle Mon ikke vores Velfærd dependerer af dets Skiæbne, Dersom vi lade det falde, mon ikke dets Fald drager os alle i Følge med sig. Dette er just det som vi bør forekomme, og disse ere de Omstændigheder, som vore Frieheders Rettigheder forpligte enhver Patriot at legge Merke til, om man vil ikke forsomme sin egen Velfærd. Med all den Høyagtelse, som jeg skylder dem, mine Herrer, giver jeg dem tilkiende, ja beder dem ydmyggeligen, at de vil efterfølge deres Forfædres Dyder, og at de med den Nidkierhed, som ikke agter nogen Persons Anseelse, vil gjøre Ende paa den Sag angaaende Ordinationen af Ostrog, paa en Maade, som stemmer overeens med Lovene og med det almindelige Beste. Viis dem i dette Stykke som Forsvarere af vore Constitutioner, hvilke man vil kuldkaste, som Restauratores af den indbyrdes Rolighed, hvilken man saa haardelig har angrebet.