Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1846-11-30
Vi berettede i den første Artikel om disse Forhandlinger, at Forsamlingen havde besluttet som Bilag til sin Betænkning med Anbefaling til Kongen at lade medfølge et forslag af Comiteens Medlemmer Abrahamson, Ahlefeldt og Lehmann. Om Organisationen af Forstærkningen til Rigsværn og om den nødvendige Underviisning af alle Tjenstdygtige. Af dette Forslag skulle vi her meddele det væsentligste Jndhold i Uddrag, saavidt mulig med Forfatternes egne Ord Jdet vi i almindelig Værnepligt see baade en Retfærdighedshandling mod den Stand, der hidtil ene har Byrden af Forsvarspligtens personlige Opfyldelse, og et Hoved middel til at opnaae et tilstrækkeligt Rigsværn, ansee vi det for Pligt at udvikle vore Anskuelser i sidste Henseende. Jnddragelsen under Landets Væbningsvæsen af den Deel af Befolkningen, som hidtil var befriet for Værne pligt, er en Tilvæxt til den disponible Styrke, ikke i blonumerisk, men fremfor alt i moralsk, Henseende, som navnligen derfor er uundværlig for vort Forsvarsvæsen, fordi det fornemmeligen er deraf, vi kunne vente det Antal af over- og underordnede befalingsmænd, uden hvilk den store Masse af Værnepligtige, selv om de er vaabenøvede og bevæbnede, er en død og ubrugbar Skat Jo tungere den Byrde er, der saaledes maa paalægges de fra Udskrivningen hidtil undtagne Stænder, des større Fordring have disse vistnok paa, at den ikke mere forstyrrende griber ind i alle offentlige og privatForhold, end Øiemedet uomgjængeligen fordrer; men af dette Øiemed virkeligen opnaas, det er en Fordring, som maa gjøres af Alle, som ere samme undergivne. Den skyldes Bondestanden, som nu har et særligt Retskrav paa at befries fra den Rest af det gamle Livegenskab som indeholdes i, at Hærtjenesten som et Statshoverene paahviler den; det skyldes de Stænder, til hvilke Værnepligten nu er betænkt at udstrækkes, og som der have en særlig Adkomst til at fordre, at det Offer, der kræves af dem, til Vederlag gjengjældes med den Forviisning, at Danmark opnaaer et dets Selvstændighed og Ære virkelig betryggende Rigsværn. Dette er og bliver i hele dette Anliggende altid Hovedsagen; men en saadan Fortrøstning er da ogsaa en saa hellig Trang for hvert statsborgerligt Sind, at selv de, der ikke uden største Uvillie ville bringe væsentlige Jnteresser til Offer for en meere abstraet Ligheds- og Retfærdigheds-Jdee, redebønne ville underkaste sig betingelserne for et saa stort Gode – naturligviis inden saadanne Grændser som Landets Kræfter og Samfundets øvrige Øiemed tilstede. At disse tillade os, at ville have et saadant Rigs værn, at vi kunne forsvare os, ikke mod en europæisk Jnvasion, men mod et saadant Angreb, for hvilket vi efter rimelige politiske Combinationer kunne være udsatte, er noget, vi ikke tør drage i Tvivl, hvis vi ikke ville give Afkald paa at være en selvstændig, spuverain Stat. Vitroe paa Muligheden af et saadant Forsvar, og om vi end maae være os bevidste, at en lille Stat har vanskeligere ved, under alle Tilskikkelser at hævde sin Uafhængighed end en større, og om dette end bør for og være en mægtig Opfordring til, ved politiske Combinationer og stærke Alliancer med vore naturlige Bundsforvandt at søge en ydre Støtte, saa er det dog vist, at det er i sine egne Kræfter, en Stat maa søge den eneste sande Borgen for sin selvstændige Existents, og at den nødvendigviis maa blive en villieløs Spilleholdt og tilsidst et ynkeligt Rov for Andre, naar den ikke er fattet paa selv at forsvare sin Ære og Frihed. Var dette ikke det danske Folks alvorlige Villie, saa vilde de aarlige Summer, der udgives til Rigets Forsvar, ikke være at retfærdiggjøre; thi det maa erkjendes, at dette Forsvar, som der nu er, ikke er istand til at modstaae selv rimelige Angreb. Denne Folelse har noget for Nationalaanden saa nedtrykkende, at Længselen efter at befries derfor, maa være stærk, hvor denne Erkjendelse har fundet Jndgang. Et saadant betryggende Forsvar have de fleste Stater kun kunnet opnaae paa den Maade, at man ved Siden af Linien eller den staaende Hær har organiseret andre Hærafdelinger, saaledes som ogsaa hos os Planen af 28de April 1842 bestemmer, at det skal skee for Krigs reserven og Forstærknings-Mandskabet. Det vilde altsaakun være en Gjennemførelse og videre Udvikling af den af Regjeringen selv vedtagne Plan, naar disse Hærafdelinger nu ogsaa virkeligen træde saaledes i Kraft, at de i sig kunne optage de unge Tjenstdygtige, der ikke kunne faae Plads i Linien, naar de fremdeles organiseres med især ulønnede Officerer og Underofficerer, faae bestemte Districter og Allarmpladse for hver Bataillon og hvert Compagni og de nødvendige Munderings- og Vaaben-Depots, for at Alt kan være rede til Brug. Vi tænke os ikke i Fredstid mere end 8-12 Dages Øvelse aarlig, maaskee endog kun med 2/5 af hver Afdeling, saa at Manden, efterat have givet Møde 2 Aar, det 3die blev aldeles hjemme.