Viborger Samler, 1778-07-27
Martii Maaned 1743 havde en Hob sammen J rottet sig mod Nadir, og løsnede nogle BøsseSkud efter ham, hvorved han dog ikke fik anden Skade, end at miste sin venstre Tommelsinger. Han fik opdaget, at det var hans ældste Søn, der havde opbragt og bestukket nogle skarns Mennesker til at ombringe ham. Han lader ham komme, for sig, og da han havde overbeviist ham om dette Fader=Mord, lader han, i sit Paasyn, Øinene gra Ge ve ud paa ham. 3 Kahns, som vare ham beslægtede, og indviklede i Sammenrottelsen, maatte udstaae samme Straf, hvoraf de alle døde. Krigen med Tyrkerne kom i Langdrag, og der forefaldt ikkun nogle Skiermydsler imellem SchacNadirs og Storherrens Tropper. Den voldsomme Regiering, som den Persiske Monark havde ovet over sine Undersaatter, gjorde de fleste Provintser, oproriske, hvorfor han saae sig nødt til at afstaae fra sine store Anslag: at fortsætte sine Erobringer lige indtil Constantinopel. Efterhaanden bliver hans Undersaatters Misfornøielse almindelig - OprørsLuen tager allevegne Overhaand, og eftersom SchacNadir dæmper den et Sted, bryder den løs paa et andet. For at raade Bod paa saa store Forvirrelser, begierer han Fred af Tyrkerne. Fra den Tiid af begik han saa afskyelige Grumheder, at man maa gyse ved at tale derom. Han blev Dag fra Dag meere forhadt; men det, som meest befordrede hans Undergang, var hans Haardnakkenhed i at tvinge Nationen med Magt til at erkiende den Tyrkiske Troe for den eeneste gode. Endelig skeer der en Sammenrottelse imod ham, endog i hans Armee, hvor han bliver ombragt i August Maaned 1747, og det af een af sine egne Paarørende. Saaledes ophørte først den Menneske=Ødelæg gers Thamas=Kuli=Cans Penge-, Blod= og Ærgierrighed ved hans grumme Regierings og ulyksalige Lives Ende. Vol Voltaires Brev til Rousseau, i Anledning af hans Afhandling om Der Ungleichheit der Menschen. Min Herre! Jeg har faaet Deres nye Skrift mod det menneskelige Kiøn, og jeg takker Dem derfor. Det vil vel være Menneskene behageligt, at De har sagt dem Sandhed, men bedre blive de dog ikke. Aldrig kan man med stærkere Farver afskildre det menneskelige Selskabs Afskyelighed, og aldrig er der anvendt saa meget Viid, for at gjøre Fæe af os. Naar man læser Deres Skrift, faaer man Lyst til at kryde paa alle Fire; men til Ulykke mærker jeg, at det falder mig umuelig at optage igjen en Vane, som jeg har maattet lade for meer end 60 Aar siden. Jeg vil altsaa overlade denne naturlige Gang til dem, der er den mere værdig, end De og jeg. Endnu mindre kan jeg beslutte mig til at fare over Søen, for at oplede de Vilde af Canada. Thi først nøder den Svaghed, jeg plages af, mig til at blive ved de største Læger i Europa, da jeg ikke kan vente mig saa megen Hielp af Missouris, desuden raser nu og Krigen i disse Lande, og vore Nationers Exempel har gjort disse Vilde næsten ligesaa onde, som vi selv ere. Jeg har altsaa nær ved Deres Fædreneland, hvor De saa meget elskes, udsøgt mig et ensomt Sted, der vil jeg fornøie mig med at leve som en fredelig Vild. Jeg tilstaaer Dem, at de skiønne Konster og Videnskaber have undertiden bragt megen Uheld til Veie. Cassos Fiender gjorde hans Liv til en Væv af Ulykker. Galilæus maatte 17 Aar sukke over sine i et Gg 2 Fæng Fængsel, og det for ingen anden Aarsag, end fordi han havde indseet Jordens Bevægelse, og det som var det skammeligste, han blev nødt til at tilbagekalde sin Meening. De veed, hvad for Gienvordigheder Deres Venner have maattet udstaae, da De begyndte at udgive Encyclopedien, dette ligesaa nyttige, som uskatteerlige Verk, hvortil De selv har bidraget saa meget. - Var det tilladt at regne mig blandt dem, der for deres Bemøielser blot har faaet Forfølgelse til Løn, saa kunde jeg vise Dem en stor Hob Mennesker, der, fra den Tiid, jeg lod Sorgespillet, Oediptræde for Lyset, har luret paa min Fordærvelse; en heel Bogsal af Skandskrifter, som ere trykte imod mig, nogle Mennesker, som jeg har forbundet mig, og som dog har giengieldet alle mine Tienestbeviisninger ved 20 bidende Skrifter, en anden, der endnu paa en langt grovere Maade har oplagt mit eget Værk om Ludvig den Fiortendes Tider med Noter, hvori den groveste Vankundighed kommer anstigende med det skammeligste Bedragerie, nogle, der under mit Navn har solgt nogle Kapitler af en saa kaldet almindelig Historie til en Boghandler, der har været vindesyg nok til at oplægge en saa vanskabt Væv af Urigtigheder, falske Tidsregninger, forhutlede Navne og Historier, og endelig nogle andre, der har været ubillige nok til at ansee mig som Udgiver af denne elendige Rapsodie. Ja jeg kunde vise Dem en heel Trop ganske ubekiendte Mennesker, baade af disse og forrige Tider, som ikke ere oplagte til nogen Forretning, til noget Haandverk, ia ikke engang til en Lake ytieneste, men som til Ulykke kan læse og skrive; disse have opkastet sig til Videnskabernes Forpagtere, leve af vore Værker, stiele, vanskabe, og sælge Haand Haandskrifter. Jeg kunde beklage mig, at visse Fragmenter af et Skiemtedigt, som jeg for 30 Aar siden har forfærdiget over en vis Gienstand, og som Chapellain var taabelig nok til at skrive et alvorligt, Værk over, løber i disse Tider og i Verden, og at det ved disse Ulyksaliges Gierrighed og Troløshed, som har blandet det Spottende med deres Grovheder, og opfyldt Hullerne med noget dumt og ugudeligt Tøi, er endelig efter 30 Aars Forløb blevet falbudet, som mit Manuskript, da det egentlig tilhører dem, og er dem alleene værdigt. Jeg kunde endnu legge til, at man har stiaalet en Samling af Materialier, hvilke jeg, som Frankeriges Historieskriver, har samlet i de offentlige Archiver, for at give en authentik Beskrivelse over Krigsurolighederne i Aaret 1741, og at man har solgt disse Frugter af mit Arbeide til en Boghandler, at man om Kat bemægtiger sig mine Eiendomme, som om jeg var død, og holder sig berettigede til efter Behag at sætte dem til offentlig Auction. Ja, jeg kunde vise dem, hvorledes Utaknemmelighed, Bedragerie og Rovsyge har forfulgt mig lige til Alperne, ja lige til Gravens Bredde. Men Ca hvad skal jeg slutte af disse lidte Efterstræbelser. Jntet, uden at jeg ikke skal beklage mig, da Pope, Descartes, Bayle, le Camonen og hundrede andre have udstaaet ligesaa store, om ikke større Gienvordigheder, og da alle de, der have ladet sig indtage af Kierlighed til Videnskaberne, have just været underkastede denne Skjebne. Tilstaae kun, min Herre, at alt dette er kuns smaa privære Ulykker, der neppe kan bemærkes af Selskabet. Had rører det Menneskeslægten, om nogle Humler berøve Bierne deres Honning, De Lærde giøre en stor Al Ho Allarm af disse smaa Tvistigheder; de øvrige Mennesker veed enten intet heraf, eller og leer ad det. Disse Bitterheder ere dog de taaleligste af alle dem, som ere blevne udøste over det menneskelige Liv. De Torne, om udspringe af Lærdom, ere Blomster i Ligning med de Ulykker, som til alle Tider have oversvømmet Jorden. Tilstaae kun, at Cicero, Varro, Lucrets, Vir til og Horats ingen Andeel har havt i Fordømmelser. Marius var en Dosmer. Den barbariske Sylla, den Fraadsere Antonius, den svage Lepidus have aldrig læst Plato eller Sophokles. Og Octavius Cepias, denne feie Tyran, som man paa en nederdrægtig Maade har givet Navn af August, var intet andet, end en afskyelig Morder, førend han begyndte at omgaaes de Lærde. Tilstaae kun, at Uordenerne i Jtalien ere hverken opkomne ved Petrarch eller Boccarg, at Marottens Skiemt har ligesaa lidet Andeel i den blodige Nat, som Sørgespillet Cid i Frondes Oprør. Sielden ere de største Laster begaaede af andre, end de meest berygtede Dosmere. Menneskenes umættelige Begierligheder og tøileløse Stolthed fra en Thamas=Kuli=Can, der ikke kunde læse, til den mindste Toldskriver, der ikke forstaaer andet, end at regne, disse have været, og vil stedse blive det, der har forvandlet vor Verden, til en Jammerdal. Videnskaberne fode Sielen, forbedre og trofte den, og Dem, min Herre! tiene de just paa samme Tiid, da De skrive imod dem. De er en Achilles, som er opbragt imod Ære, og en Pater Malebronke, hvis glandsende Jndbildningskraft ivrer mod Jndbildninger.