Jyllandsposten, 1841-04-20
Da den svenske "Sommerreise, kun er Gjenstand, for den ubetydelige Udgift af 2 Rigsbankmark, altsaa i Priis med en Comoediebillet i vor Provinds, og vore Theatre for Øieblikket staae ubenyttede, saa ingen Billetter lade sig erholde, kunne vi forsikkre Publicum om, at den Dag, hvorpaa billettens Beløb anvendes, er den fortræffeligste Handel gjort, da Flere i Husene kunne gaae ind paa Brugen af disse 2 Mark og saaledes have langt mere Lide af Pengene, end om de blot for nogle faa Timer vare bortgivne. Tilmed kunde et saadant almindeligt Opkjøb af denne lille Piece have til følge, at vor Blicher, imod Forventning, maatte see sig nødsaget til at lade nyt Oplag gaae i Trykken, hvilket unægteligt vilde danne en mærkelig Contrast til mange af hans øvrige Arbeider, som man i Bogladerne seer opstablede, uden at de kunne komme i Hænderne paa hans Landsmænd, for hvis Sag han dog ivrer og kæmper ved hver Leilighed med en Varme og Jnderlighed, som om Ynglingens raske Blod endnu randt i Fædrelandsvennens Aarer. Uden her at ville giøre Folk videre opmærksom paa, hvad bemeldte "Sommerreise, indeholder, da saadant allerbedst erfares ved selve Anskaffelse af Bogen, ville vi dog blot anføre nogle enkelte Brudstykker deraf, "Jeg troer ikke, at der paa Naturens store Skueplads gives et mere sødtoverraskende Changement, end Skovdecorationen i Kullens Midie. Fra Søsiden sees ikkun de nogne graae Fielde. Ei heller fra Landsiden, kan man engang tænke paa Grønt, for denne Farve, efter lang og steil Opgang, med eet smiller Øiet imøde. Er jeg virkelig paa Kullen, sagde jeg til mig selv, som jeg vandrede gjennem Lunden - hen over Bækken, Naturens artesiske Kildespring, da jeg hørte dens venlige Sladdren, Faarets Brægen og Koens Brølen -at det var Angestens Brøl - saa nær grændse Naturens Rædsler til dens Glæder – eet af disse Jsis's, Yndlingsdyr havde vovet sig forvidt ud paa Klippe skrænten, og gled med Angesthyl ned i Havets graadige Dyb. - Midt inde i Bjergskoven ligger det venlige Huus, hvor de Reisende tage ind, forfriske sig, og skrive deres Navne, vel og deres Følelser, i en Stambog, den største og morsomste, jeg nogensinde har seet. Den er et litterairt Babylonstaarn, her ere alle Sprog, men uden Forvirring, endog en Tyrk taler her - men paa Fransk, - Værtinden, Fru Elversteen - eller hvad det var, hun hedde – anmodede os to Dannemænd om at pryde Bogen med vore Navne. Jeg skrev mit. Men Herrens Stand, mindede hun mig. Da jeg i tre Aar havde støbt Nordlys, som dengang endnu ikke vare udbrændte, kaldte jeg mig Lysestøber. Hvad skal jeg kalde mig, sagde Skuespilleren (som gjorde Reisen med) "Lysepudser, svarte jeg, og saaledes kaldte han sig. Og saaledes staae Vi begge vel der endnu som Oplysningens Venner og Befordrere." For hver, der, som jeg, ikke har seet mange andre - eller anden Slags Kjøbstæder end Mariager, og Kjøbenhavn, har Gøtheborg noget pirrende Nyt, noget dobbelt Overraskende. Denne Stad er nemlig halv hollandsk, halv norsk: en Deel mellem Canaler – en anden paa Klipper; den første jevn, den anden op og ned; hiin af Grundmuur, denne af Træ, som de fleste svenske Kjøbstædhuse. Derfor raser og Jldebrand i disse med uimodstaaelig Ødelæggelse. Den Deel af Götheborg, som nu er muret, var, før sidste Jldebrand, Træværk. Jeg spurgte Een og Anden; Hvorfor de byggede af dette ildfængende Stof, da de allevegne havde det ildfaste?" Stenene ere for kolde om Vinteren, var altid Svaret. – "Og disse her lidt for varme, lagde jeg til; men det stikker vel deri, at J have Tømmeret for saa godt Kjøb og Arbeidslønnen ligesaa. "Mäsande!"(Sommerreisen i Sverrig kan erholdes hos Boghandler Klein i Kjøbenhavn, saavelsom paa de andre Boglader i og udenfor Hovedstaden.) Den norske Constitution. Widt under Talen svoer han Eden at ville regjere overeensstemmende med Constitutionen og Lovene, efterat have erklæret, at han antog Norges Krone som en Gave af et trofast og oprigtigt Folk. Han erindrede sin store Forgjænger Christian den 4de, ønskede, at hans Aand maatte følge ham og lovede, at hans Mønster tidligen skulde indprentes i hans Søns Hjerte. Han opfordrede derpaa tillige Forsamlingen til at besværge Constitutionen, og først efterat dette var skeet, sluttede han sin skjønne, herlige Tale. Den 20de Mai samledes man for sidste Gang, for at underskrive Protocollen og sige hverandre Farvel. Efter Opfordring af Commandeur Fabricius sluttede disse Mænd en Venskabs kjede, idet Enhver gav sin venstre Sidemand høire og høire Sidemand venstre Haand og i denne Stilling, udraabte de: "Enige og troe indtil Dovre falder, hvorpaa de skiltes med Veemod, Mange med Taarer. Den 19de Mai udstedte Kong Christian Frederik en Kundgjørelse til det norske Folk. Man sammenligne denne skjønne Act, saa rig paa Kjærlighed og Tak mod Folket med Kong Christian den 8des Patent ved hans Thronbestigelse i Danmark, det er interessant at see Forskjellen imellem den valgte Konges Henvendelse til det frie Folk, og det Sprog, som føres af en absolut Monark til arvede Undersaatter. Elskede norske Folk – saaledes begynder Kundgjørelsen – modtag Din Konges første og huldeste Hilsen. – Vi have med Glæde ved Rigsforsamlingen seet et frit og uafhængigt Folks største Rettighed, at bestemme sin Regjerings Forfatning, udøvet, saavidt Mennesker formaae at skjønne, med det Overlæg, med det Fædrelandssind, som nu, formedelst Constitutionen, sikkrer Borgerfrihed og Statens Tarv og Hæder. – Saaledes begynder dette mærkelige Actstykke.