Jyllandsposten, 1839-01-21
En Vise nu ville vi sjunge, Hører til baade Gamle og Unge! I Hildurs Leeg, Hvor Staal og Bly gjør Kinden bleeg, Jeg vover de danske Drenge. Og det var Kong Knud hin Rige, Han monne paa Engelland krige Med Hildurs Leeg, Hvor Staal gjorde Kinden kold og bleeg, Han voved de danske Drenge. Det meste havde han vunden, Og sad som Konge i Lunden, Fra Hildurs Leeg. Da sankede Britternes Konge Af Mænd baade Gamle og Unge Til Hildurs Leeg. Han vilde nu prøve det Sidste, For han vilde Riget miste I Hildurs Leeg. Da blev det muntert til Hove; Kong Knud han vilde ej sove Fra Hildurs Leeg, Hvor Blodet blier koldt og Kinden bleeg. Herud, mine Kæmper alle! J Marken monne de kalde Til Hildurs Leeg. Hvor Staalet gjør Kinden kold og bleeg, "Jeg vover min danske Drenge." Saa førte de Konger tvende Enhver sine trofaste Svende, Til Hildurs Leeg. Først brugte de sig med Pile, Og det foruden al Hvile. I Hildurs Leeg. Derefter med Spyd og Sværde. Da først blev Liv der paafærde I Hildurs Leeg, Hvor mangen en Kind blev kold og bleeg Men Britterne vare saa mange, De gjorde os Vejene trange I Hildurs Leeg. Det hældede langt hen af Dagen, Da Dannemark Banner blev tagen I Hildurs Leeg. Saa Mangen blev der baade kold og bleeg. Os tyktes Lykken at svige: De Danske begyndte at vige. I Hildurs Leeg. Saa hæftig Britten han trænger, Siger Tym: "Nu vil vi ej længer. Fra Hildurs Leeg, Mod Træ saa sætter han Ryggen: Her er en urimelig Trykken. I Hildurs Leeg. Han hugger en Green ud af Bøgen: Nu først blier der Alvor af Spøgen. J Hildurs Leeg. Saa stikker han den op paa Landsen. Herfrem nu igjen nu til Dandsen! Til Hildurs Leeg! "Saa gjører nu Britten om Kinden bleg! Herfrem nu J danske Drenge!" Saa har de fortalt os om Tyrken: Med Tydsken han provede Styrken. I Hildurs Leeg. Og da han nu tabte sin Fane Paa Krigens den blodige Bane, I Hildurs Leeg. Af Hesten han huggede Svandsen, Og fæstede den op paa Landsen, Til Hildurs Leeg. Og brugte han Halen som Fane; Og blev den da Fiendernes Bane. I Hildurs Leeg, Hvor Staal gjorde Tydsken og Tyrken bleeg. Saa gjorde og Tym da med Kvisten. For Fienderne stakket blev Fristen I Hildurs Leeg. For danske Sværde de sunke: De Døde de laae udi Bunke, Fra Hildurs Leeg. Og alt som nu Sejren var vunden, Knud Konning oplod han saa Munden, Om Hildurs Leeg: Du som skjær Banner af Bøge, Dit Navn det vil jeg nu øge For Hildurs Leeg. Tym Banner vil jeg Dig kalde; "Det Navn Dig vel monne tilfalde. Af Hildurs Leeg, Hvor mangen en Kind blev kold og bleeg, Hil sæl, mine danske Drenge! Jeg troer, at i disse Dage Det Navn er endnu her tilbage. Fra Hildurs Leeg. Og er her end Noget af Blodet, Jeg venter, det haver af Modet Til Hildurs Leeg. Jeg venter af flere det samme, Giv Gud, vi en vorde tilskamme I Hildurs Leeg. Hvor Staal og Bly gjør Kinden bleg. Jeg vover de danske Drenge. Spartanerne bleve i en Krig med deres Naboer Messenierne saa haardt betrængte, at de søgte Bistand hos deres gamle Fiender Athenienserne. Disse sendte dem, til formeentlig Spot, den halte Poet Tyrtæus, Men denne digtede saadanne Stridsviser - vi have dem endnu - at Spartanerne under Sangen af disse opflammedes til en Tapperhed, for hvilken Messenierne maatte bukke under. Jeg er vel ogsaa en fattig og ringe Mand, og haver ingen andre Vaaben end min Pen og mit Plecter; men jeg vil føre dem saa godt og saa langt, og saa længe jeg mægter. - Jeg ha endnu ikke opgivet det søde Haab om Danmarks Gjenfødelse, og jeg vil nære dette Haab med det eneste, jeg eier af nogen Værd, med Syngegaven. Jeg vil istemme mit Biarkemaal, om jeg ogsaa skulde ende det ved min Rolfs Føddder. Jeg vil udsjunge mit: "Nu galer Hanen", om ogsaa denne Slægt vil sove sig ind Ragnarokr. Vel veed jeg min Røst raaber i den danske Lyng ørken; men den kan dog vel ogsaa høres i Danmarks delige Vænge, og lyde igjen fra dets stolte Bøge, saalænge til denne Røst - ikke længer min Røst, men Folkets - faaer Overhaand. S. S. B. Kellermann. For Enhver, som føler for Hjem og Fædreland, maa det være kjært at erfare Noget om hver Fædrelandets Søn, som i eller udenfor Hjemmet, har udmærket sig ved Talent og Duelighed. Jblandt de Flere, som især i de senere Aar her i Byen have fremtraadt og giver offentlig Prøve paa deres musikalske Talent, fortjener især at nævnes Kellermann, som den, der er født Danmark, af danske Forældre. Violoncellen er det Jnstrument, han behandler med udmærket Færdighed i det han tillige veed paa dette simple Jnstrument at frembringe de blødeste og dybeste Toner, der aande baad Følelse og Harmoni. Meest henrivende var uden Tvivhans Overgang fra Forte til Piano og Pianissimo hvilken forekom Jndsenderen ligesom en Gjenklang af en stor Aand, der i Dødens Øieblik udtaler sig med Følelse og Begeistring, men tilsidst udaander med svagere og svagere Stemme, uden at Ordene, saalænge de ere hørlige, ophøre at være skjønne og opløftende. Hensigten af disse Linier er iøvrigt ikke at give nogen Bedømmelse over Hr. Kellermanns Musik, hvortil Jndsenderen ikke anseer sig competent, men at skildre i saa Træk, hvad der af en kort Samtale med Hr. Kellermann erfaredes om hans Liv og Virksomhed. - Kellermann er født i Randers 1815. Hans Fader var Kjøbmand, ikke 3 Aar gammel kom han med sine Forældre til Haderslev, omtrent 7 Aar gammel forlod han tilligemed sine Forældre sit Fødeland og kom til Wien, hvor hans Forældre endnu boe. Her uddannedes nu hans musikalske Talent under Veiledning af (om Jnds, ikke husker feil) en Capelmester Merg. Han blev senere ansat som Musicus sammesteds, men i Følelsen af, at den gyldne Frihed er et stort Gode – som han selv udtrykte sig - traadte han ud af sin faste Stilling, for som fri Mand at kunne drage om i Verden, see Stæder og Lande, lære Mennesker, deres Sprog og Sæder at kjende og tillige uddanne sit Talent. Han har besøgt Paris, reist vidt om i Tydskland, har ogsaa været flere Steder i Preussen og i den senere Tid i Sverrig, hvorfra han tog her til Danmark. J Anledning af Deres Kongelige Høiheders, Prinds Christians og Gemalindes høie og hædrende Nærværelse her i Byen, fremtraadte Kellermann andengang her paa Stedet. Han følte sig saare smigret ved Høi sammes naadige bifald og reiste herfra til Odense, for derfra efter Forlydende at tage til Kjøbenhavn. Hans Bestemmelse skal være at tage fra Kjøbenhavn gjennem Tydskland til Ungarn, til Bukarest, Wallakiet og endelig til Athenen i Grækenland. Med sit Musiktalent forener han udbredt Sprogkundskab; men ikke har han forglemt sit Fædreneland, skjøndt fjernet fra Fædrehjem met i en saa tidlig Alder og i saa mange Aar. En stor Mærkelighed er det, at der endnu tales Dansk i hans Forældres Huus, skjøndt de boe i et Land, hvor dansk Sprog og Cultur vistnok lidet kjendes og endnu mindre agtes. Som en Curiositet bemærkes det med Hensyn til Kellermanns Physiognomi, at den nederste Deel af Panden er meget udviklet, det Sted, hvor efter Phrenologien, Organet for Tonesandsen skal ligge. Man kan derom, om man behager, eftersee Dr. Ottos Phrenologie, P. 314. Naar man betænker, at Kellermann endnu kun er 23 Aar gammel, saa maa man vist af ham i Tiden kunne vente noget Stort, og kan med Føie glæde sig til, at han er og end meere vil vorde en Pryd for sit Fødeland. Saavidt man af en Samtale tør dømme, forener han, med Følelsen af eget Værd, en anbefalende Beskedenhed. Han har saaledes tillige med Agtelse og Kjærlighed for sit Modersmaal bevaret et væsentligt Særkjende for den danske Nationalcharacteer; den preussiske Professor Nøsselsiger blandt Andet om de Danske: "Der Dane ist be scheiden, aber voll Gefühl seiner Würde." Gjensvar.