Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1770-08-10
Kort Forsvar for Egen Nytte. Byelig blev mig spurgt, om en Patriot var et Menneske, Jeg svarede vel, jo men kunde derhos mærke, at dette Ord var heel ubekiendt og at disse Slags Mennesker ey maatte findes mange her i Landet. Sandhed at sige: saa tvivler jeg og, om de trives her; thi disse Patrioter er et synderligt Folk. De har deres egne Principia, og er ey sindet som andre Mennesker. De vil nemlig have, at Landets Velfærd skal forfremmes, og er see hen til deres egen Jnteresse. De taler om at befordre det almindelige Beste, og forsømmer sig selv. - Nok sagt: De har en Skrup løs. Ney, her veed vi, Gud skee Lob bedre at tage vores egen Jnteresse i Agt, end saa. Hvad skiller os det almindelige Beste, maatte jeg spørge. Hvad skiller os Landet og dets Velfærd, Vi har at sørge for os selv. Denne Drift har Naturen indplantet os. Alt hvad som gaaer uden for, er Daarskab og Phantasie. Jnteresse, Selv-Jnteresse er det store Øyemeed, som er Grunden til alle vores Gierninger. Dette siger Helvetius almindelig. Dette siger jeg besynderlig. Hvem har at sige imod, Lad være, at den ikke bør at være det. Det vilintet sige. Nok er, at den er det, og at vi, saa at sige, har faaet Hævd der derpaa Kan man nu kalde den Hævde lovlig, som har varet i tyve Vinter Rætter; saa seer jeg ikke, hvem der vil disputere os vores, som nok har vedvaret mange 20 Vinter=Rætter. Vi har da altsaa Loven paa vores Side; men hvis det ey forslaaer troer jeg endog, vi skal faae Fornuften til at staae os bie, paa det vi kunde faae dette patriotiske Tøy, ifald der skulde end være en liden Levning tilovers, reent ud af Landet. Fornuften, siger jeg, maae staae os bie, og saa er vi ovenpaa. Tillader Fornuften os ikke, spørger jeg, at være egen nyttig? Hvis den ey tillader os det, hvi er vi det da, da vi dog alle pretenderer at besidde Fornuft? Men besidder vi nu virkelig Fornuft, altsaa maae vi jo og slutte, at Fornuften er allene tillader, men endog byder os, at være saa egen nyttig, som vi kan, siden vi i Gierningen er det: og er vida alle, eller dog de allerfleeste, saa meget hengiven til vores Egen Nytte; saa seer jeg ingen Fornødenhed, at en anden vil være det for os: ey at mælde om, at han, i saa Maade, setter sig selv tilside, og fornærmer sig, for at forfremme en andens Vel, hvilket strider imod al Egen-Kierlighed. Og som disse Patrioter nu handler saa modstridigt; tager jeg mig den Frihed herved, (for at frelse vores Ære) at declarere, dem alle for Umennesker, efterdi de ey vil følge Fornuften, Egen Kierlighed og vores Maximer, og om man ikke vil tage en Fornuft Slutning til Beviis herpaa; saa lad de fleeste Stemmer giælde. Jeg er vis, jeg skal ey have een af Hundrede imod mig; thi ingen vil vel contradicere med Ord, hvad han i Gierningen udøver. Ney dertil besidde vi for megen Fornuft, og lykkelig er vi, at vi endda veed at anvende den til saa god en Brug, Philanthropus. En Fabel. Ulven havde anfaldt et Faar; men Faaret undgik denne Gang. Faaret søgte at hævne sig ved Retten. Sag blev derfor anlagt. Der blev procederet og endelig faldt Dommen. Faaret stolede paa sin retfærdige Sag, men maatte dog bøde Skindet for Trættekierhed. Ulden fik vunden Sag, fordi han pleyede hemmelig at meddeele Dommeren endeel af sit Bytte; Men Faaret, som fik oplyste Øyne, forlovede, aldrig herefter, at gaae i Rette med en Ulv, som havde en Dommer til Advocat tillige. Taknemmelighed. Sex Arbeydere, som paa engang tærskede paa en Loe, skikkede en af deres Lab hen til næste Kilde for at hente Vand, hvormed de kunde slukke deres Tørst. Da denne kom til Kilden, saae han en Slange og en Orn at slaaes med hinanden, og Ornen at være nær ved sin Undergang, siden Slangen havde svøbt sig rundt omkring ham. Derober dræbte han Slangen og befriede Ornen, som fløy efter ham, da han hiembar Vandet til sine Kammerater. Hver af dem dra begierlig deraf; men da den sidste fatte Drikke=Skaalen for Munden, fløy Ornen til, og med sine Binger stødte den af hans Haand. Han blev ved vred. vred derover; men da han saae de andre at styrte døde til Jorden, en efter anden, sluttede han, at Slangen maatte have forgivtet Vandet. Man bør om Tienester ey ene høilig snakke, Men ved Gientienester belønne dem til Takke; Ja, de Umælende til meere skiønsom er, som Fornuftige, der største. Gunst opbær.