Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-10-07
Nyeste jøbenhavn. verie af K. SkilFæsteskab Sjette Aargang. No. 104. Udgivet og forlagt af J. Werfel, trykt i Kiøbenhavn, hos P. H. Höeckes Enke Løverdagen den 7 October, 1809. Lyksaligheden, hverken at kunne læse eller skrive. Begreberne om den menneskelige Lyksalighed have fra de vidste Tider af været meget forskjellige. Jnter viser denne Forskjellighed tydeligere, end de forskjellige Nationers Forestillinger om den himmelske Lyksalighed, som altid ere udledte fra deres Begrebet om den sendiske. De gamle Standinavier troede at de i Valhall komme til at æde, svire og drikke med Fader Odin, og tømme Skaaler af deres dræbte Fienders Hierneskaller; Grønlænderne, at Sjelen endnu samme Aften, den forlader Legemet, gjør en Reise til den øverste Himmel, tager Qvarteer hos Maanen, en oprindelig Grønlænder, spiller Bold og danser og fanger Fisk med de øvrige Sjele i Telte omkring en uhyre stor Sø Mahomedanerne mene saa sandt som to og to er fire, at de i deres otte Himle komme til at nyde alle de Glæder, Propheten har forbudet dem paa Jorden, og at deres Paradis er fuldt af Viinkjeldere og Serailler. Vare Kiøbenhavnerne, hvad jeg nok vogter mig for at paastaae, Hedninger, saa vilde de sikkert tænke sig Paradiset som et Sted, hvor man ikke bestiller andet, end spiller Bo sion og Lhombre, og holder Aftenselskaber og Pikenker og giver Concerter og Polsegilder og Fyrværkerier og Fugleskydninger, og spiser evige Skildpadder, Dyrerygger og Snepperter. Men saa forskjellige Begreberne om Lyksaligheden end maatte være blandt Menneskene, saa vist det er, at den ene ofte anseer for den største Lyksalighed hvad i den andens Øine er det største Onde, som lader sig bevise med Britternes Exempel, blandt hvilke der gives Folk, der endog ansee det for en stor Vellyst at blive hængt og derpaa taget ned igjen, ligesaa vist er det ogsaa, at der gives visse Goder i Livet, som hos alle Nationer paa Jorden, yde den største Grad af Lyksalighed, og ere iøvrigt aldeles uafhængige af deres kloge eller ukloge Religionsbegreber. Blandt disse UnversalGoder hører især, som den berømte Jean Paul tydeligt og klart har bevist, Lyksaligheden, kun at kunne høre paa det ene Øre. Men næst dette gives der neppe noget større Gode for Mennesket. især i det Aarhundrede, hvori vi leve, end den Lyksalighed, hverken at kunne løse eller skrive. De skal have det, som hverken kan læse eller skrive er er gammel Ordsprog, Har Herder Fiet, naar han paastaaer, at Ordsprog foreene, som et Udtog af den menneskelige Visdom, Navn af Almeenregler for den hele Kiøde, saa maa man ogsaa forudsætte, at allerede vore Fædre af Aarhundreders Erfaring havde lært, at den, som hverken kan læse eller skrive, i Almindelighed nyder Livets største Lyksaligheder. Vore Tiders Erfaring siger os ogsaa tilfulde, at denne vore Fædres store Lære endnu staaer fast som for Aartusinder. Endnu gives der ingen lyksaligere Mand paa Jorden end den, der hverken kan læse eller skrive. De Fordele, han i det menneskelige Selskab nyder, ere betydelige. Men for at bevise en ligesaa dristig som parader ladende Sætning, er det nødvendigt at gaae forsigtig og Frasacim frem. Forfatteren Fjor ter ikke om at deele Skjebne med en Collega, som af de leierligste Folk nyligen bebreidedes for Leierlighed. For at godtgjøre det Lyksalige i ikke at kunne læse efter skrive, er det nødvendigt, først at bevise det Ulyksalige i at kunne læse og skrive. Hvor mange ubehagelige Følelser er ikke den udsat for, som i vore Dage kan læse, Hove meget og afte maa han ikke harmes over den elendige Smiger, han hvert Øieblik støder paa; de altid beregnede Raisonnements over Menneskehedens vigtigste Anliggender, den ønskelige, krydende, uværdige Tilbageholdenhed, hvormed der tales om alt, som kræver Frimodighed og Aabenhed; den slaviske Frygt for at yttre et eneste Ord, der kan saare dem, som ved deres Jndflydelse kunne bidrage til vor Lykke; den latterlige og egennyttige Pralesyge, der med hver Dag griber mere og mere om sig: det bestandige Hensyn til egen Fordeel og den forsætlige Fordreielse af aabenlyse Sandheder, Hvor mange flere ubehagelige Følelser er ikke den udsat for, som kan skrive? Hvor faa ere ikke de Lande, der endnu have saa mange Levninger af Tænke- og Trykkefrihed tilbage, at den skrivende Mand kan sove roligen i sin Seng, Vil han ikke indskrænke sig til at skrive en Mathematik, en Koger, Sylte Trancheer, eller Slagterbog, maa han tusinde Gange drøvtage hver Sætning, hvert Ord, og lægge sine Tanker saalænge i Blod, til de tilsidst opløses i Vand, for ikke at støde nogen, som siden kan støde ham igien med Cøllnsk Vægt. Lyksalig er den Mand, der hverken kan læse eller skrivel Arver han end ikke altid det himmelske, saa arver han dog stedse det jordiske Rige. Den, som ikke kan læse, han svarer at ærgre sig over alle de Dumheder, Hyklerier og Sandhed fordreielser, som Presserne søge fra sig. Han kjender inter til hine uhørte Misbruge i det meest despotiske og umoralske af alle Riger Skriftriget. Han kan nyde det selskabelige Livs Glæder i deres hele Fylde. Han kan ikke læse Aviserne og altsaa heller ikke komme i politisk Trætterie; han læser hverken gamle eller ny Bøger og kan altsaa aldrig komme i Uenighed om heel eller halv lærde Gjenstande, man veed at han ikke kan læse, og dredes derfor heller ikke paa ham, naar han ikke roser hvad man har skrevet, kort sagt, han passerer for et godt, honnet Menneske, og det kan han ene takke sine Forældre for, som ikke have ladet ham lære at læse. Lyksalig, skjønt ikke fuldt saa lyksalig som hiin, er den, som vel kan læse, men ikke skrive Han kan gaae rolig i Seng, og, for at bruge her en triviel Talemaade, lægge Hovedet om Aftenen, hvor han kan tage det igjen om Morgenen. Han kan have hele Verden til sine Venner, thi man veed, at han ikke har lært den farlige Konst, at saare med en Pennesvids stærkere end med en Kaarde od, eller rage op i Folks Leddiker, der ligesom Pandoras Æske først blive farlige, naar en ny sigen Epimerhens vil tage Laager af, og see hvad der ligger deri. Han kan aldrig komme i den Forlegenhed, at straffes for Pennens Misbrug, fordi enhver let indseer, at man nødvendig maa kunne bruge en Ting førend man kan misbruge den. - J Rettergangssager har altid den, der hverken kan læse eller skrive, store Fortrinfor den, der kan læse og skrive. Det er en Egenskab, hvormed man, for at bruge Forvalter Ebeltofts Adrryk, kan mand jage Retfærdigheden ind i et MasehulJeg har kjendt Folk, der hverken have kunnet læse eller skrive, og som ikke havde lære denne Konst, om man ogsaa havde givet dem hundrede Or Rigsdaler, thi de sagde, som sandt var, at denne Forsømmelse i deres Undervisning, har indbragt dem tusinde Gange saa meget. Vore Fadet saade derfor med Grund, 18 skal have det, som hverken kan læse eller skrive Et Par Ord om vore Oldtids Minder. De Gravhøie skulde dog Fanden flytte, De staa her og gøre slet ingen Nytte. Harlekin hos Oehlenschlager. at Da den vantrevne Forstand udog alle Guder af deres Templer, indsatte den Nytten til deres Arving, og denne usle, krogede Uting bryster sig nu i Høisædet. Kun hvad der er nyttigt, det er: hvad der lader sig forvandle til Penge og Føde, har noget Værd i Tidsalderens Øine, thi kun det er hvad den kalder Reelt. Det maa da slet ikke undre os, at Fædrenes ærværdige Gravhøie, der stode ukrænkede gennem Aarhundreder, nu dagligen opofres for de Kloges smaavurne Vindesyge (1). Dog, Man kalde mig længe nok Sværmer, ja give mig hvilke saadanne Navne Man lyster, aldrig skal jeg derfor dølge, at Sorg nedbøier og Harme opfylder mig, naar jeg ser de Henfarnes Bautastene splittede bortslæbes, og de Dødes hellige Aske ryge bag Ploven, aldrig dølge, at jeg gruer for den Slægt, der ei alene ser det ligegyldig, men endog vover at juble, og prise den Tidsalder, i hvilken Vindskibelighed ganger saaledes søsterlig i Haand med Oplysning. Naar menig Mand taler og handler, som de Kloge ville, da beklager jeg dem kun, thi, de Arme, de vide ikke, hvad de sige eller gøre. Egennytten, vor aandige Naturs Skræppe og Nelde, opgiver uplantet, og ei er det da Under at den vokser frodig og kvæler de spæde Blomster, naar selv Urtegaardssmændene gode og røgte den. Dobbelt harmeligt er det derimod, naar Man hører Mænd, hvis Siele dog ei ellers synes begravne i Jord og Møding, smittede af Tidens Landfarsot, at istemme denne Gravstormersang. (1) Man indvende et, at selv hedninge stundom brøde Høie; thi Ryggesløshed er et gammelt Træ, der ingensinde aldeles manglede Frugt, og det var nødvendigt, at der i det 9de Aarhundrede maatte være Hedninge, som svarede til de Kristne i det 19de der hos os plyndrede Grave. Saaledes fremtraadte for nogle Aar siden en Mand, hvis Aand tyktes mig høit stemt for det Overjordiske, og dog var han i denne Henseende saa jordgridsk, at, maatte han raade, skulde der ei lades Sten paa Sten uden i Gærder og ei sees Høi over Muld, som et furedes af Ploven (. Nyligere fremstod en anden Mand, hvis Varme for Oldtidens Levninger maa agtes bevist ved det fleraarige Studium, han helligede dem, og dog sagde han, at det vel kan være ligegyldigt hvad der bliver af Høie og Stensætninger, naar de kun først ere udgravede og nøiagtig aftegnede (3). Enten maa det være en underlig Frygt for at mishage Tidsalderen, der driver ham til denne Erklæring, men da burde han have betænkt, hvilken Skade en saadan Yttring kan stifte, da især de af vore Præster, som ellers vilde skamme sig ved at storme Høie, nu tro sig bemyndigede dertil; eller og den maa reise sig af en saare ensidig Beskuelse, i det han beregner Høienes Værd, ene efter det Udbytte, de kunne yde Historie og Oldgrandske ning. Er det Sidste Tilfældet, da vorder Spørgsmaalet: er denne Synspunkt den rette, og besvares det med et Ja, da mener jeg, Man kunde gerne spare baade Udgravning og Aftegning; thi hvad denne angaaer, da er det heel synderligt at Skyggen skal agtes mere end Legemet ( og Udbyttet ved hin bør vel ikke anslaaes høit. Jeg turde imidlertid mene, at denne Synspunkt, især som udelukkende, er aabenbar urigtig, og at hinMindemærkers eiendommelige Værd for os, bestaar deri, at de som halsamerede Kæmper skænke os et Blik tilbage i de svundne Tider og tale kraftelig om vore gamle Fædres Liv og vældige Jdrætter, men er det saa, da vorder det og klart, at det maa være og om dem, ei om deres Skygger, at gøre.