Berlingske Tidende, 1836-03-17
Hvad nu først det Spørgsmaal angaaer, om der kunde blive at anvende Straf for et Skrifts Jndhold, naar dette var skikket til at vække Misnøie, uagtet Forfatteren ei fandtes at have villet vække saadan Misnøie, men blot havde gjort sig skyldig i Mangel af pligtskyldig Agtpaagivenhed, da kan Forsamlingen, som ovenfor bemærket, ei antage, at det har været Deres Majestæts Mening, at belægge et saadant Forhold med Straf, forsaavidt Skriftet allene var rettet mod enkelte Love og Regjeringens Foranstaltninger og var affattet i tilbørlige og sømmelige Udtryk. Forordningen af 27 September 1799 § 7 siger nemlig med udtrykkelige Ord: "at det er Enhver tilladt at yttre sig om Alt, hvad han troer, at der kan være at forbedre eller rette i Landets Love, Anordninger og offentlige Jndretninger" men det er ligefrem umuligt at udvikle de formeentlige Mangler ved en enkelt Lov eller Regjeringsforanstaltning, uden at Jndholdet af et saadant Skrift maa kunne siges at være skikket til at vække Misnøie eller Utilfredshed, med denne enkelte Lov eller Foranstaltning. Det er kun, som ovenfor anført, naar man laster Regjeringen i dens enkelte Handlinger, det er, naar man, ved at omtale Regjeringens enkelte Handlinger, tillægger Regjeringen selv saadanne Egenskaber, som ei kan bestaae med dens Hensigt, at Fdn. af 27de September 1799 § 2 med Føie sætter haard Straf for saadant virkeligt Misbrug, af Trykkefriheden. Der bliver saaledes, hvad Jndholdet angaaer, allene tilbage at afgjøre, om der maatte være Grund til at foreskrive nogen ny Straffebestemmelse, naar Jndholdet var af saadan Beskaffenhed, at Forfatteren, skjøndt der ei tillægges ham ond Villie, burde have indseet, at det var skikket til at opvække Misnøie med Rigets Forfatning og monarkisk Regjeringsform i Almindelighed eller med Regjeringen i det Hele. Hvad det Sidste angaaer, da maa Forsamlingen antage, at den enmeldte Frihed til at yttre sig om Landets enkelte Love og Foranstaltninger vilde lide et skadeligt Skaar, naar en Forfatter skulde kunne idømmes Straf, skjøndt det indrømmedes, at han ei var overbeviist om, at hans Yttringer indeholdt den strafværdige Mening, hvorved Regjeringen vilde være lastet, blot fordi Domstolene fandt, at han ei havde viist tilstrækkelig Opmærksomhed. Domstolene vilde nemlig finde sig i stor Forlegenhed ved Anvendelsen af en saa vaklende Bestemmelse, og Forfatterne vilde endmindre forud vide, hvad de turde skrive. Der er, saavidt skjønnes, ei heller forekommet nogen saadan Misbrug af Pressen, som skulde gjøre en for den hele Trykkefrihed saa skadelig, Bestemmelse fornøden. Hvad dernæst det Tilfælde angaaer, hvor Jndholdet af en Forfatters Skrift maatte synes skikket til at opvække Misnøie med Rigets Forfatning, hvad enten Yttringerne nu angaae Rigets egen Constitution eller monarkisk Regjeringsform i Almindelighed, da maa det bemærkes, at naar Forfatterens Udtryk ei tilstede en anden Forklaring, end at han har tillagt Rigets Constitution eller den monarkiske Regjeringsform saadanne Egenskaber, som ei kunne bestaae med sammes Øiemed, da har han allerede lastet disse Gjenstande efter Lovens Sprogbrug, og han er da ligefrem strafskyldig efter Fdn. 27de September 1799 § 2 eller § 3. Der bliver altsaa kun de Tilfælde tilbage, hvor Forfatteren har skrevet tvetydigen, det vil sige, at hans Yttringer have en betydning, hvori Læserne rimeligviis kunne opfatte samme, og som da indeholder den strafbare nedværdigende Dom over Forfatningen, og en anden, i sig ei urimelig, Betydning, som Forfatteren paaberaaber sig at have meent, uden at der er tilstrækkelig Grund til at antage dette for urigtigt. En saadan tvetydig Skrivemaade om Rigets Forfatning er vel, som Forsamlingen ovenfor har bemærket, misbilligelsesværdig; men man kan dog ikke antage Straffebestemmelser for samme nødvendige eller hensigtsmæssige. Foruden at en slig tvetydig Skrivemaade, som ovenfor bemærket, vil møde almindelig Misbilligelse, saa giver denne Tvetydighed altid grundet Anledning til, at Justitssag anlægges imod en saadan Forfatter, Den da indtrædende Uvished, om Domstolene ville antage den Forklaring, som skulde undskylde Forfatteren, for gyldig, og frikiende ham for den vanærende Straf, som han i modsat Fald bliver undergiven, vil vistnok bevæge de Fleste til at vogte sig for at skrive tvetydigen om Forfatningen; og endeligen vil Forfatteren, selv om han frifindes, have at bære Actionens Omkostninger og den øvrige Ulempe, som er forbunden med den af ham forskyldte Action. Erfaringen har ogsaa allerede tildeels, som Forsamlingen tør troe, bekræftet Rigtigheden af disse Bemærkninger. Forsamlingen skal derpaa tillade sig at gaae over til at omtale det Tilfælde, som Lovudkastet, saavel efter de Forsamlingen meddeelte Motiver, som efter den Beskaffenhed ved en Deel af den senere Journalliteraturs Frembringelser, der har fremkaldt hiint Udkast, maa ansees for de nye Straffebestemmelsers egentlige Gjenstand, nemlig den utilbørlige og usommelige Form. Den væsentlige Grund, hvorfor man i saa Henseende har antaget en ny Bestemmelse nødvendig, er søgt deri, at den i Fdn. af 27de September 1799 § 7 foreskrevne Straf forat indklæde sine bemærkninger om Stats- og Regjerings-Forholdene i utilbørlige og usømmelige Udtryk skulde være betinget af, at Forfatteren dermed havde havt en umiskjendelig ond Hensigt. Men denne Fortolkning af Forordningens 7de Paragraph har, saavidt Forsamlingen skjønner, ikke Hjemmel i Paragraphens eget Jndhold, og det kan, efter hvad Forsamlingen antager, heller ikke ansees godtgjort, at den antages af vore Domstole. Den er neppe antaget af Hof og Stadsretten og Høiesteret i den titomtalte Dom, der, hvor den i sine Præmisser, specielt omhandler Anvendelsen af denne mod den Tiltalte paaberaabte Paragraph, ligefrem statuerer, at han ei havde indklædt sine Yttringer i usømmelige og utilbørlige Udtryk, om de end ellers kunde ansees som strafbare. Forfatterens Hensigt med sit Skrift maa altsaa have været god eller slet, han bliver dog ligefuldt at ansee med den lovbefalede Straf, fordi han har betjent sig af Udtryk, der i og for sig ere utilbørlige eller usømmelige. Under denne Forudsætning kan Forsamlingen ei antage, at de Udtryk, hvormed Lovudkastet maa antages at betegne den omhandlede Forseelse: "at Forfatteren af Mangel paa pligtskyldig Opmærksomhed har tilladt sig en Fremstilling, som ei svarer til det den gode Borger værdige Formaal med Trykkefriheden, men kun er skikket til at opirre Gemytterne og fremkalde Ringeagt mod Rigets Forfatning, dets Love og Regjeringens Handlinger, ere at foretrække for den ældre Lovgivnings Udtryksmaade. Ligesom nemlig en saadan Form af Fremstillingen efter Forsamlingens Skjøn altid maatte kaldes utilbørlig, og altsaa allerede er strafhar efter den gjeldende Lovgivning, saaledes vilde denne nye Betegnelse paa den ene Side muligen kunne indskrænke Domstolene ved Bedømmelsen af, hvad der virkeligen er utilbørligt og usømmeligt, og paa den anden Side dog, fordi disse Udtryk ere mindre stringente, forsaavidt de henvise til det den gode Borger værdige Formaal med Trykkefriheden, og til Mangel paa en pligtskyldig Agtpaagivenhed, ængste Forfatteren, naar han har at opfylde den Pligt, som den nærværende Lovgivning utvivlsomt paalægger ham, at bedømme, hvilken Udtryksmaade der kan ansees som tilbørlig og sømmelig. Forsamlingen maa i første Henseende endnu bemærke, at dersom der i Forordningens 7de Paragraph kun var sat Straf for at skumle med Bitterhed, over Regieringen, saa maatte det indrømmes, at der, med Hensyn til det Stærke i disse Udtryk, kunde være Anledning til at give Paragraphen et Tillæg, hvorved Begrebet om Forseelsen mildnedes. Men Paragraphen indskrænker sig ikke hertil, mensætter Straf for Enhver, der i sine ellers lovlige Yttringer om Landets Love, Anordninger og Regjeringens Foranstaltninger, betjener sig af utilbørlige og usommelige Udtryk. Meningen heraf kan saameget mindre være tvivlsom, som det er Modsætningen til det umiddelbart Foregaaende i Paragraphen, at Forfatteren bør udtrykke sig med Beskedenhed og ei tilsidesætte den Ærbødighed, han skylder Regjeringen, og Lovgiveren, og at han, naar han forseer sig herimod, ved at skumle med Bitterhed, eller bruge utilbørlige og usømmelige Udtryk, skal ansees med Straf. Forsamlingen kan saaledes ikke finde det nødvendigt eller tilraadeligt, at betegne hiin Forskrift paa anden Maade, end i 6. 7 af Frd. 27de Septbr. 1799 er skeet, ligesom ogsaa Motiverne til det nærværende Lovudkast selv vise, at der i dette er lagt væsentligt de samme Motiver til Grund, som i de hidtil gjeldende Love, kun at Ansvaret er udvidet til den, hos hvem der ikke findes bestemt umiskjendelig ond Villie, hvilket imidlertid, som nys bemærket, efter Forsamlingens Skjøn ikke finder nogen Anvendelse paa tilmeldte §. 7. Derimod kunde §7 i Fdn. af 27de September 1799 vel modtage en anden Forandring, som vilde gjøre dette Lovbud mere virksomt end hidtil, og dersom det skulde ansees tilraadeligt, at give den bestaaende Trykkefrihedsanordning. noget nærmere Tillæg turde denne Forandring vel være den hensigtsmæssigste. Hvad der nemlig i det Hele maa gjøre Domstolene utilbøielige til, hvor den Paagieldendes Strafskyld ikke er aldeles aabenbar, at anvende de i Fdn. af 1799 bestemte Straffe, er vistnok Haardheden i disse Straffe. Dette gielder navnligen om § 7 i Forordningen. Straffen for at have brugt utilbørlige og usømmelige Udtryk om en eller anden Regjeringsforanstaltning, er, efter denne 9, Fængsel paa Vand og Brød fra 4 til 14 Dage. Der kan nu vistnok gives saa usømmelige Ytringer og Regjeringens Foranstaltninger, at Straffen for samme ikke bør være ringere; men der kan ogsaa tænkes Ytringer, som vel maae kaldes utilbørlige, og som derfor ogsaa bør ansees med Straf, men for hvilke en Straf, som den nævnte, dog vilde være altfor haard. Det maa nemlig vel erindres, at her i Almindelighed ikke er Spørgsmaal om de ringere Personer i Samfundet, men oftest om Mænd, for hvem en Straf af Fængsel paa Vand og Brød maa ansees saa vanærende, at deres borgerlige Stilling derved vil lide altfor meget, i hvilken Henseende navnligen kan mærkes, deels at en slig Straf anvendes for infamerende For Bedrageri, 6. brydelser, saasom Tyveri og deels at den tilsigtede nye Anordning om Bø ders Afsoning gaaer ud fra den Forudsætning, at Vand- og Brød-Straffen er til væsentlig Skade for Personer af en bedre Stilling i Samfundet. At en Forfatter, som maaskee allerede ved sine Skrifter har erhvervet sig et hæderligt Navn i Litteraturen, foren Ytring om en Regjeringsforanstaltning der, skjøndt i sit Jndhold maaskee rigtig, Formen maa erkjendes at være utilbørlig skal belægges med en Straf, der i den offentlige Mening er stemplet som vanærende, og derved see sin hele Fremtids Vel tilintetgjort og sig for bestandigt underkastet Censur, er, saavidt Forsamlingen skjønner, hverken i sig selv retfærdigt og hellerikke til Straføiemedets Opnaaelse gavnligt. Det maa derhos i Særdeleshed med Hensyn til Sager af den her omhandlede Beskaffenhed erindres, at det næsten altid vil beroe paa et vist Skjøn, om en Forfatter skal siges at have skrevet utilbørligt eller usømmeligt, og det kan og bør derfor ikke blive uden Jndflydelse paa Dommerens Bestemmelse af Begrebet om det Utilbørlige og Usømmelige i ethvert enkelt Tilfælde, at den Tiltalte, hvis Dommeren anseer Begrebets Criterier at være tilstede, skal idømmes et saa betydeligt Onde, som Fængsel paa Vand og Brød. Forseelsen lader sig nemlig ikke afstikke med nogen saadan absolut Begrændsning, at det jo maa overlades til Domstolene, i ethvert givet Tilfælde at bestemme, om Forseelsen kan siges at existere. Fremdeles er det en almindelig velbegrundet Sætning, at altfor haarde Straffe virke imod deres Hensigt. Dette er grundet i den menneskelige Natur og lader sig engang ikke forandre; og denne Virkning af altfor strenge Straffe vil vise sig overalt, hvor det maa overlades til Domstolenes Skjøn at afgjøre, om en vis Forbrydelse existerer eller ikke, og den vil ved ingen Art af Lovovertrædelser, vise sig saa virksom, som netop ved Trykkefrihedsforseelser, fordi det her, meere end ved alle andre Forseelser, beroer paa et vilkaarligt Skjøn, om Forseelsen skal siges at eri stere, eller ikke. Forsaavidt der kunde synes at være noget Anstødeligt i, at give en formildende Lov paa en Tid, da man troer at have Føie til at beklage sig over, at Misbrug af Pressen tiltager, maa det erindres, at det forelagte Lovudkast, saavidt Forsamlingen skjønner, gaaer ud fra den Forudsætning, at der til Anvendelsen af § 7 i Frogn. af 27de September 1799 kræver ond Hensigt; men da Forsamlingen er af den allerunderdanigste Formening, som den ovenfor har tilladt sig at udvikle, at dette ikke er Tilfældet, og den saaledes har udtalt den Mening, at en slig ond Hensigt ei skal udkræves som en nødvendig betingelse for Anvendelsen af den nye Bestemmelse, som Man nedenfor skal tillade sig allerunderdanigst at bringe i Forslag som et Tillæg til den nysnævnte Paragraph i Fdg. af 27de September 1799, da det maa være tilstrækkeligt, at Ytringen er fremført i utilbørlige og usømmelige Udtryk, uden at der kan blive videre Spørgsmaal om Forfatterens Hensigt, saa synes hiin Betænkelighed derved at maatte bortfalde. Det lader i neppe heller anføre, at det, efterat § 7 i Fdg. af 27de September 1799 i en lang Række af Aar har været gjeldende, og efterat sammes Anvendelse flere Gange har været under Spørgsmaal ved Domstolene, ikke kan antages, at en Lov, der blot hjemlede mildere Straffealternativer, kunde fremkalde Lovstedets Anvendelse i Tilfælde, hvor det hidtil ikke var anvendt. Denne bemærkning vilde vel have nogen Vægt, naar Domstolene allerede ved en Mængde Præjudicater havde givet hiint Lovsted visse bestemte og fravre Grændser, men dette er, saavidt Forsamlingen veed, aldeles ikke Tilfældet. Der existerer saa godt som ingen Domme, hvorved hiint Lovbud er bragt til Anvendelse, og Retterne have saaledes ikke, ved den af dem hidtil antagne Fortolkning af samme, afstukket sig selv visse indskrænkende Grændser for hiint Lovsteds Anvendelse, som de nu ikke saavel igien kunde overskride. Men hertil kommer, at Udtrykkene i 87 ere saa ample, og de Tilfælde, hvor der kan blive Spørgsmaal om dens Anvendelse, saa forskjelligartede, at det ikke let lader sig tænke, at tidligere afsagte Domme skulde i nogen væsentlig Grad binde Domstolene i den omspurgte Henseende. Jdet Forsamlingen nu, i Henhold til det Foranførte, skal tillade sig allerunderdanigst at foreslaae en ny Straffebestemmelse for utilbørlig og usømmelig Skrivemaade, skjønner man ikke rettere, end at denne ogsaa bør være anvendelig paa den Forfatter, der paa lige Maade udtrykker sig om Rigets Forfatning. J denne Henseende findes nemlig vistnok et Savn i Fdgn. af 27de September 1799, idet der, hvad Ytringer og Regjeringen angaaer, er sat Straf saavel for at laste samme, som for at ytre sig om den i utilbørlige og usommelige Udtryk, hvorimod der, hvad Rigets Forfatning og den monarkiske Regjeringsform i Almindelighed angaaer, kun er sat Straf for at laste samme. Jntet er heller i sig naturligere, end at en Forfatter, i at yttre sig om Regjeringsformen, bør udtrykke sig paa en tilbørlig og sømmelig Maade, og det er derfor vel endog ikke uantageligt, at Domstolene allerede nu vilde ansee sig beføiede til at anvende § 7. i Fregn, af 27 September 1799 paa den, der betjente sig af utilbørlige og usømmelige Udtryk og Regjeringsformen, uden at han kunde siges at have lastet samme eller søgt at vække Had og Misnøie imod den. Men Forsamlingen anseer det dog rigtigst, at dette udtrykkelig udtales i den Tillægsbestemmelse til 87 i Fregn, af 27de September 1799. som Man nu skal tillade sig at bringe i Forslag. Efter Alt, hvad Man saaledes har tilladt sig at fremsætte, er Forsamlingen af den allerunderdanigste Formening, at der, under den Forudsætning, at nye Straffebestemmelser for Trykkefrihedsforseelser skulde findes hensigtsmæssige, kunde være Anledning til at bestemme: "At dersom Nogen, ved at yttre sig om Rigets Forfatning, dets Love eller Regjeringens Handlinger, udtrykker si paa en utilbørlig eller usømmelig Maade, men samtlige Sagens Omstændigheder dog maatte medføre, at Domstolene i det samme forelagte Tilfælde ei finde den, for en saadan Forseelse i Fregn af 27de September 1799. 7 foreskrevne Straf af Fængsel paa Vand og Brød at staae i et rigtigt Forhold til den Tiltaltes Brøde, bør han ansees med simpelt Fængsel fra 1 til 3 Maaneder eller med Boder til vedkommende Fattigvæsen, efter Sagens Beskaffenhed fra 100 til 500 Rbd. Jmidlertid vover Forsamlingen ikke at tilraade selv denne Forandring i den nærværende Trykkefrihedslovgivning, uden med den nærmere Bestemmelse, at den domfældte Forfatter, forsaavidt han kun idømmes Bøder, ikke ubetinget skal være censurpligtig paa Grund af en ham saaledes overgaaet Dom, men at dette maa overlades til Domstolenes Afgjørelse paa den Maade, som Man ved Udkastets § 2 skal tillade sig at bringe i Forslag. Skulde Censurforpligtelsen nemlig ubetinget vedblive, maatte denne Virkning antages at opveie, hvad hiin Nedsættelse i Straffen skulde bevirke, og det System, hvormed denne Forringelse i Straffen staaer i Forbindelse, som skal give Anordningen en sikrere og retfærdigere Anvendelse, og som man ved 2 i Udkastet nærmere skal fremstille, vilde derved aldeles forstyrres.