Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-07-04
J mine mange fra Pressen udkomne Skrifter, især i Caracteerskildringer om Dyder og Laster paa Landet, har jeg talt om Adels- og Militairstanden, om Bonden og Haandværksmanden, om Øvrighed og Præster, og viist det muelige Feilende, uden at nævne Personer eller Sted, og endnu har aldeles ingen doleret over disse mine Legender. J Skilderiet No. 87, forrige Aar, skrev jeg en Legende om Luxus, som baade kan være muelig, og maaskee har været det: jeg nævnede hverken Personer eller Sted; kun under et antaget Navn: Mogens, vilde jeg blot vise deri, at Mange af begge Kjøn unddrage sig fra den hæderlige Bondestand, naar Faderen har Ævne til at give dem en høiere Bestemmelse, og derved fik jeg Leilighed til at yttre den nu gjængse Maade at blive fri fra Soldaterstanden, ved at gaae ind paa et Seminarium. Havde man nu tiet stille, saa havde jeg aldrig mere ændset dette Æmne, da alle de andre Stænder have erkjendt mine Legender som Satirer, og ikke troede jeg, at Semingrister vare et Noli me tangere. Nu fremstod strax derefter en Anonym, og flere efter ham, med Vers og Prosa, og klagede over, at jeg torde røre ved denne vigtige Stand, og over deres trange Kaar o. s. v. Jeg beviste ved et i Hænde havende Document, at en Skolelærer angav selv sine Jndtægter den 1ste Januari 1819 til 699 Rbdlr. Jeg siger derfor nu, som før, at mange Præster i Jylland have mindre Jndkomst end de fleste Skolelærere i Sjælland, hvilke ikke have andre Udgivter end 1 Tønde Byg til Hielpecassen og 3 Mark til Landemodet aarlig. Saaledes skreve flere Seminarister imod mig, og endnu to, der navngave sig, og endelig En Præst; men saadan Opfordring kunde en Skolemester gjøre til de voxne Børn, og ei en fornuftig Præst, der blot vilde bruge en smule Menneskekundskab og Eftertanke. Den Opfordring, han gjorde til mig, seer ud som en Jndkaldelse til ForligelsesCommissionen, skjøndt denne langt fra har saa bydende stolt Tone. Domstolene have allene Ret til at fordre en Forfatter til Regnskab, naar han har forseet sig imod Forordningen af 27 September 1799 om Skrivefriheden. Jeg underkjender derfor denne Præsts Opfordring ganske, ikke fordi han er en ung Mand, efter sin egen Erklæring, men fordi han er en enfoldig Mand, som dog ved kunde begribe, at en navnkundig Forfatter ikke saaledes lader sig hovmesterere - og byde hvad han skal skrive - hvorledes - hvad han skal udelade - og i det Hele: hvorlunde hans Forsvar skal affattes; han siger, at han ei kan forstaae mine Skriverier, og dog har jeg gode Recensioner for de fleste af mine Skrifter, her og i Tydskland; saa disse Dommere dog maa kunne skjønne paa en god og forstaaelig Stiil, men Pontoppidan siger: "Hveden forstaaer jeg dette, som synes mig underligt, Mærk da disse to Ting &c. Jeg antager samme Sætning: Mærk da disse to Ting: 1.) Den saa kaldede En Præst er ganske incompetent til at opfordre mig, og 2) er jeg gjenstridig nok til, slet ikke at ville indlade mig med ham. Ridendum dicere verum qvid vetat, er en Sætning, der er antaget af græske og latinske, engelske og franske, tydske og danske Satiriker, som den Sprogkyndige meget vel veed. Mange af vore Danske have brugt Satiren, og have dygtig feiet fra sig, naar en Jncompetent har dristet sig til at molestere dem. Selv Holberg, der blev imodsagt af saa mange af den lavere Classe, der altid finde i Fingrene Kløe til at vise sig og at skrive, naar de ere komne saa vidt, at de kunne bruge en Pen; men deres plumpe Udtryk røber og det Lave i deres Opdragelse; han smilte, foragtede dem og svarede aldrig; men naar en Stormand anfaldt ham, og stræbte endog ved Regjeringen at supprimmere hans Skrifter, saa gav han ham det glatte Lag, og i sine senere Skrifter lod ham føle hans satiriske Svøbe, saa han skulle ønske, aldrig at have dyppet Pen imod Holberg. Jeg har aldrig talt et Ord om Seminarier, uden allene dette, at man der kan blive høilærd paa tre Aar, og saadanne Ters, som de, der stode i Skilderiet fra to Seminarister, vare jo høilærde, da man slet ikke kunde forstaae dem. Sandt nok, Klopstock, Kleist, Evald og andre flere skrepe og Vers, som vare vanskelige at forstaae, og derfor kaldte man dem høilærde og beundrede dem. Jeg veed, at der ere mange duelige og agtværdige Seminarister, og kun faa have havt Leilighed til at kjende Seminarierne, saa godt som jeg, i begge Hertugdommene og i hele Danmark, da jeg har kjendt nogle af Lærerne og mange Lærlinger med Agtelse; men at der ere nogle, som ere det Modsatte af hvad de burde være, skjøndt de have Udmærkelse ved Examen, kan ingen Sagkyndig nægte. Jeg kunde herpaa fremsætte over et Dusin Exempler, men jeg vil kun nævne et Par, til Beviis paa deres Stolthed, Næsviished og Ligegyldighed i deres Embede og Opførsel: