Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-02-25
Bidrag til Dagens Historie. (Fortsættelse; see No. 14.) Træfningen ved Saalfeld havde gjort Napoleon, til Mester af Sachsen. Hverken Dresden eller Berlin var dækket af Tropper, og den preussiske Armee, omringet paa venstre Fløi, befandt sig saaledes næsten i Fiendens Hænder. Napoleon, lod nu fra sit Hovedqvarteer i Ebersdorf udgaae et Opraab til Sachserne, hvori han løste dem fra deres Forbund med Preusserne, kaldte disse deres Undertrykkere, erklærede sig selv for deres Beskytter, og lovede at betrygge deres Folk og deres Fyrstes Uafhængighed. - Af Napoleons Fremfærd i Jtalien, have vi allerede seet hvad hans Forjettelser havde at betyde, noget bedre Udfald kunde enhver Grandseende ikke vente sig af de Løvter, han gav Sachsen. Men den Skinsyge, som fra de ældste Tider af har hersket imellem Sachsen, og Preussen, Lysten at opspinge sig, ligesom dette, fra et Churfyrstendomme til et Kongerige af første Rang, kan have virket mægtigen paa det sachsiske Cabinet eller Ministerium, Aldrig har maaskee Napoleons Militairgenie, viist sig i et gunstigere Lys end ved denne Leilighed og hans meest afsagde Fiender maa tilstaae, at han med sjelden Aandsnærværelse vidste at benytte sig af sine Fordeele. To Dage efter Fægtningen med Prinds Louis (d. 12 Oct.) var alle Napoleons Bevægelser udførte af de forskjellige Armeecorpser, og den preussiske Hær saaledes omgaaet, at den nødsagedes til at gjøre en Halvsvingning, nu stod den med Ryggen mod Rhinen, medens de franske Hærskarer næsten havde Elben i Ryggen og dannede to Linier. Paa høire Fiøi af den første Linie stod Davousts Corps, der allerede d. 13de havde indtaget Naumburg, hvor de herligste Magaziner fandtes; i Middelpuncten Lannes's Corps bag Jena; paa venstre Fløi manøvrerede Augereau. Den anden Linie strakte sig langs med Elster, og dens yderste høire Fløi dannedes af Murat, der var rykket ud over Zeitz, og sendte Streifecorps til henad Leipzig; i Zeitz stod Prinds Ponte Corvo med sine Hærskarer, i Middelpuncten dækkede Soults Corps og den Keis. Garde det Keis. Hovedqvarteer. Ney stod i Neustadt, og Prinds Jerome med de bayerske og andre allierede Tropper i Schleitz. - Under disse vel sammensatte og velberegnede Bevægelser kunde Napoleon saa meget sikkrere gjøre Regning paa Seiren, som hans Armee, i Besiddelse af de betydeligste Magaziner i Naumburg, Hof, &c., havde Overflødighed af Alt, og den preussiske derimod, leed den største Mangel. Dertil kom endnu, at han, i den Stilling han stod, kunde modtage og afslaae et Hovedslag, alt som han fandt det tjenligt til sin Hensigt. Men, for ogsaa her, som altid, at vise en stor Tilbøielighed til Fred, tilskrev han, to Dage førend Slaget ved Jena, fra sit Hovedqvarteer i Gera, Kongen af Preussen et Brev, der i det Væsentlige lignede det, han i sin Tid tilskrev Erkehertug Carl, Kongen af Engelland o. fl. *). (Fortsættes.)*) Dette mærkværdige Brev lyder saaledes: Min Herr Broder, Jeg fik først den 7de Deres Majestæts Brev af 25 Sept. Det giør mig ondt, at man har faaet Dem til at undertegne en saadan Pamphlet. Jeg svarer kun, for at bevidne, at jeg aldrig vil tillægge Dem Jndholdet deraf; dette strider aldeles imod baade Deres og min Caracteer og Ære. Jeg beklager og foragter Forfatterne af et sligt Arleide. Jeg fik strax derpaa Deres Gesandts Note af 1 Oct. De satte mig Stævne til den 8de, som god Riddersmand, har jeg holdt Ord, jeg er midt i Sachsen. Troe mig, jeg besidder saadan en Magt, at al Deres Magt ikke længe kan gjøre Seiren uvis. Men hvorfor udgyde saameget Blod, – i hvad Øiemed? Jeg vil føre det samme Sprog til Deres Majestæt, som jeg to Dage for Slaget ved Austerlig forte til Keiser Franz: Gud give, at ikke solgte eller sværmerske Mennesker, der ere værre Fiender af Dem og Deres Regjering end af mig og mit Huus, ville raade Dem paa samme Maade for at bringe Dem til samme Resultat. Deres Majestæt, Jeg har været Deres Ven i sex Aar. Jeg vil ingenlunde benytte mig af den Hovedsvimmel, som behersker Deres Raadslutninger og som har bragt Dem til at begaae politiske Feil, hvorover Europa, endnu er ganske forbauset (etonnee) og militaire Feil, hvis uhyre Storhed, (enormite) snart vil gjenlyde i Europa. Havde De i Deres Note forlangt Mueligheder, skulde jeg have tilstaaet dem; De forlangte min Vanærelse og maatte være vis paa mit Svar. Krigen er da erklæret imellem os; Forbindelsen er brudt for bestandig. Men hvorfor lade vi vore Undersaatter myrde? Jeg sætter slet ingen Priis paa en Seir, som kjøbes med endeel af mine Børns Liv. Traadte jeg nu først ind paa den krigerske Bane, og kunde jeg befrygte Kampens uvisse Spil, vilde dette Sprog være anbragt paa aldeles urette Sted. Sire, Deres Majestæt vil blive overvunden; De vil have vovet Deres Dages Rolighed, Deres Undersaatters Tilværelse, uden Skygge af Forevending, De er endnu urort og kan underhandle med mig paa en til Deres Rang svarende Maade; inden en Maaned er omme, vil De i en forskjellig Stilling underhandle med mig. De har ladet Dem henrive til Opæggelser, hvilke man med Kunst har beregnet og beredet; De har sagt mig, at De ofte har gjort mig Tjenester. Nu vel, jeg vil give Dem det største Beviis paa, at jeg erindrer mig disse. Den staaer i Deres Magt at skaane Deres Undersaatter for den neppe begyndte Krigs Ødelæggelser og Ulykker. De kan ende den, og De gjør da Noget, hvorfor Europa vil yde Dem Tak. Laaner De Øre til de Rasende, som for fjorten Aar siden vilde tage Paris og som nu have indviklet (embargne) Dem i en Krig, og strax efter i lige ubegribelige Angrebsplaner, saa paafører De Deres Nation en Ulykke, som Deres hele øvrige Liv ikke vil kunne oprette. Sire. Jeg har Jntet at vinde imod Deres Majestæt; jeg fordrer Jntet og har Jntet fordret af Dem, den nærværende Krig er en upolitisk Krig. Jeg føler, at jeg maaskee i dette Brev pirrer en vis hos hver Spuverain naturlig Omfindtlighed; men Omstændighederne kræve ingen Skaansel; jeg taler, som jeg tænker. Og iøvrigt Deres Majestæt tillade mig at sige det –er det ingen stor Opdagelse for Europa at erfare, at Frankrig er tre Gange saa folkerigt, og ligesaa kjækt og stridvant, som Deres Majestæts Stater. Jeg har ikke givet Dem nogen virkelig Grund til Krig. Paabyd derfor hiin Sværm af Jldesindede og Ubesindige Taushed i skyldig Agtelse ved Synet af Deres Trone. Giv Dem Selv og Deres Stater Rolighed tilbage, Vil Deres Majestæt aldrig mere finde en Bundsforvandt i mig, vil De dog finde en Mand, der ikke ønsker at føre andre end de for mit Folks Politik uundgaaelige Krige og ingenlunde at udgyde Blodet i en Kamp med Souverainer, hvis Næringsflid, Handel og Politik ikke stride mod mine. Jeg beder Deres Majestæt, i dette Brev kun at see min Attraa efter at spare Menneskeblod og for en Nation, der geographisk ikke skulde kunne være min Nations Fiende, at forebygge en bitter Fortrydelse over alt for meget at have hørt paa Dognfølelser, som saa let reise sig og lægge sig iblandt Folkene. Jøvrigt beder jeg Gud o. s. v. Sprogbemærkninger. (Fortsatte.) Ligesom det er gaaet Ordet Beenrad, gaaer det ogsaa Gjenfærd. Videnskabers Selsk. Ordbog skriver en Gjenfærd, men uden at anføre Ordets Derivation. Efter Talebrugen hedder det et, og saaledes skriver ogsaa Molbech i sin Haandordbog. Abrahamson derimod, har engang i en Recension over eet af Oehlenschlægers Sørgespil paastaaet, at man bør skrive en Gjenfærd, fordi det er sammensat af Gjen og Færd. Men hvorfor skreve da de Gamle et og hvorfor finde de Medhold i Talebrugen? Hvad er overalt en GjenFærd, Skal det betyde saa meget som En, der færdes (reiser igjen), saa burde det jo hedde en Gjen=Færder, og Færder findes jo ikke i Sproget. Hvorfor skriver man da et Folkefærd, og derimod en Jordefærd, Ganske tilfældig kan denne Forskjellighed dog vel ikke være *). - Ordet Gjenfærd har nok samme Oprindelse, som Folkefærd, hvori"Færd efter Vid. Selsk. Ordbog, er beslægtet med det longobardiske Ord Fara (Slægt, og uden Tvivl ogsaa Slægtning), hvoraf formodentlig det danske Fader og det tydske og engelske Vater og Father kommer. Ordets sande Betydning og Kjøn maa altsaa kunne udledes af Folkefærd, som fra Arilds Tid har været neutr. ligesom Gjenfærd. Uden Tvivl skal det nok betegne en Slægtning eller Paarørende, som gaaer igjen.