Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1816-02-29
Da Slaget ved Belle Alliance henimod Aften begyndte at tage en ulykkelig Vending for de Franske, vedblev Bonavarte at vove det Yderste, sendte bestandig friske Tropper i Jlden og gav gjentagne befalinger til at storme med Bajonetten. Fra flere Punkter meldte Man ham, at Sagerne stode slet, og Tropperne syntes at vakle. Fremadle sverede han, Fremad!" En General lod ham blandt andet sige, at han ikke kunde holde sig længer, da et Batterie ødelagde alt Mandskabet, og lod spørge: hvad han skulde gjøre, for at undgaae dette Batteries mordiske Jld Tage det svarede Bonaparte, og vendte i det samme Adjutanten Rygden. Det var derfor ikke saa urigtig en Bemærkning, Man hørte Folk gjøre, dengang Bonaparte paa Manmarken sagde til Folkets Repræsentantere: "De maatte forstaae at døe, et denne store Mand, der saa mesterlig forstod at lokke Andre til at døe, selv bedre end Nogen vidste at konservere Livet. Da Bonaparte kortefter Slaget havde kastet sig ind i Philippeville, og hele Sværme af de flygtende Tropper her søgde Tilflugt, hvorved Fjenden let kunde ledes til at opdage ham, betjente han sig af den Krigslist, at sende endeel Folk ud i Leiren, som i største Bestyrtelse maatte skrige: "Redder Eder! Kosakkerne komme!" Neturligviis gjorde dette sin Virkning, og i et Øieblik var Alt forsvundet. Til Minde, Amtsprovst Præben Saxtorph i Magleby paa Langeland. mennansk Præben Santerne i Maalehu paa Langeland. O venlige Grav, Dit Smiil os til Glæde indbyder - Naar tumled paa brusende Har Nidsk Livet os Glæderne gav . Du qvæggende trøster og fryder. Fra Dig det ulmittede Øie Seer roligt til Gud i det Høie. I Graven er Fred: Der hviler den Fromme fra Smerte -Der Kummer og Harm og Fortræde Ei holler i Mørke hans Fjed -Der qvæges det ængstede Hjerte. Og Engle huldt værnende smille Om Frommes velsignede Hvile. I Graven er Haab: Paa Lysets zerefiske Vinger. Ved Almagtens vældige Raab, O hellige, himmelske Haab, Vor Aand sig fra Støvet opsvinger, For evigt, hvor Godheden troner, At frydes ved himmelske Toner. J Graven er Trøst: Naar Taater for Elskede tinde, Naar Kummer det mattrede Bryst Tillukker for mildnende Lyst, De Elskende Elskte skal finde. Der - udiøst fra Kummer og Harme - Ømt Vennen skal Vennen omarme. I Graven er Løn, Paa Dagenes Arbeid og Møle. Seer Dydens og Kromhedens Søn O salige Lod, o hvor skjøn! Sig lønnet i Smiil af det Høje, Og, glad mens blandt Aander han svæver, Hans Gierning paa Jorden end lever. Henslumrede Ven! Paa Dagenes Kummer og Møje Til Hvile Du saligt gik hen, Velsignet dit Minde o Ven! Med Fryd Du seer op i det Høje. O himmelske Aander omsmille Dit fromme, dit elskede Hvile, O salige Ven! Til høje, til himmelske Glæder Saa roligt Du slumrede hen! Saa roligt - saa slumrer kun den, Hvis Fryd det var her, og hvis Hæder, At gavne, som Du, og at glæde, Og kjerligt med Sorgen at græde Ja! from var din Siel Og ædel din Vandel o Broder, For Kirken Du virkede Held: Og flammende lued din Siel For Venners - for Sam undets Goder - Og signende Taarerne rinde O Ven! ved dit elskede Minde, O venlige Grav, Naar træt jeg paa Dagenes Møie, Skal lægge - den støttende Stav, Og tryg for hvert brusende Hav, Jeg flumer til Lys i det Høie, O und mig i himmelske Amile, Den Frommes velsignede Hvile! Naar Kummer dit Bryst, Omspænder orede Veninde: Naar ensom, forladt, uden Trøst Ved Savnet af elskede Lyst De Taarer saa stridigen rinde - Ostands dem. Det grædende Øie Endnu har en Ven i det Høje. Ja! der er en VenEn om og en elskende Fader! Om Jorden end rullede hen, Og Tordner vildt bragede paa den, Den Fromme han aldrig forlader Veninde! Din himmelske Fader Ei Dig - og ei Dine forlader! Eveldrup Præstegaard den 8 Februar 1816. Dreier.