Jyllandsposten, 1839-12-17
yllands sten. Udgivet af et Selskab. Redigeret af C. G. Clausen. Tirsdag den 17de Decbr. Nr. 50. Maa trykkes. Fleischer. Kong Christian den Ottendes Thronbestigelse. Efterretningen herom udbredte sig tilligemed det jublende Raab: "Kongen leve fra Amalienborg Palais, liig en Løbeild over hele Landet, og maatte, ifølge Naturens Lov, sidst komme til Cimberhalvøen, af hvis Skove og Bakker det nu med fordoblet Kraft giengives i et Echo, hvis harmoniske Lyd saa ganske stemmer med hine Grundtoner, som lige overraskende og forhaabningsfulde udgik fra Kongeborgen. Det ligger Menneskenaturen saa nær, ved enhver Thronbestigelse at see en ny Aera begyndt, en ny Tingenes Gang indledet, og et nyt Haab oprundet, at man selv med al det Veemod, hvorved det taknemmelige Folk maa dvæle ved den Forevigedes dyrebare Minde, ei formaaer at hæmme den Tankeflugt, hvormed den stedse fremadilende Tid uvilkaarligen fører os den Fremtid imøde, hvis Taageslør det rastløse Haab med saameget større Grund længselsfuld ønskede gjennemskuet, som alt Folket maa ansees at være enigt om, at Vishedens Tid nu vil afløse Forhaabningernes Prøvetid." En Thronbestigelse, som nærværende, er imidlertid en af Danmarks meest mærkelige. Kaste vi Blikket tilbage i Historiens Aarbøger, er det afgjort, at vort Fødeland, forinden den oldenborgske Stamme besteg Thronen, til ingen Tid var ulykkeligere faren end under hiin Regent, ved hvem Riget var sin Opløsning saa nær, at kun en Efterfølger som Waldemar den Tredie formaaede at redde Landet fra Undergang. Sandheden tro, maa det ligeledes indrømmes, at ingen Konge siden den oldenborgske Stammes Thronbestigelse under vanskeligere Omstændigheder, end nærværende, besteg Thronen, hvor under den forudgaaende Regjering Tvillingriget Norge ved den ulykkelige Krig mistedes, og Rigets uhyre Statsgield opløb til en Høide, hvortil ingen Thronfølger i Danmark hidindtil overtog den. Den vanskelige Opgave, at løse et Land ud af den financielle Nød og Fare, faldt derfor i Christian den Ottendes Lod, paa hvis heldige Udførelse den hele Statsmaskines fremtidige Vel nu er beroende, idet indgribende Foretagender, sigtende tildette Øiemeds Opnaaelse, stedse vil lønnes med Folkets rige Velsignelse. Erfaringen har viist, at det os fraskilte, paa Resourcer saa blottede, Naboland i stakket Tid afbetalte sin hele Statsgield. J vort frugtbare, herlige Fødeland gielder det fornemmelig om at bortrydde de Hindringer, som lægge hemmende Baand paa Landets Agerdyrkning, Handel og Skibsfart, for ud af Landets egne rige Kilder at aabne de Guldminer, som de fleste andre europæiske Stater mangle. At Folket derfor nu med stor Forventning hæver Blikket til den nye Landsfader, er begribeligt; han kjender Landets Nød og Brøst og vil med sit indsigtsfulde og erfarne Blik vide at afhielpe dets Mangler; han var Skaber af det Lands Lykke, vi mistede, hvor meget mere vil han da ei blive det Lands Velsignelse, han nu regierer, Allerede de første Skridt af hans Regjering tydede herpaa. Med Aabenhiertighed og Huldrighed modtog han de forskjellige Corporationer, som frimodigen nærmede sig Thronen for at lykønske Landets Drot, og fra hans Læber udgik den store Fortrøstning: "at han er en varm Ven af Trykkefriheden, og at den stedse skal finde en Beskytter i ham. Saadanne Kongeord maae glæde hver Fædrelands. ven og bestyrke det Haab, hvormed en oplyst, besindig og trofast Nation fortjener at belønnes. Længe leve Christian den Ottende, og gid Landet maa blomstre under hans Scepter! Hjertets Requiem. Requiem acternam dona eis, Domine! Et lux perpetua luceat eis! Mozartis Requiem. They mourn, but smile at length; and, smiling mourn: the tree will wither long before it sall, the hull drives on, though mast and sail be torn; the root three sinks, but mouldets on the hall in massy hoariness, the ruined wall stands when its wind worn battlements are gone; the bars survive the captive they entral; the day drags through though storm keep out the sun and thus the heart will break, et brokenly live on: Even as a broken mirror which the glass in every fragment multiplies, and makes a thousand images of one that was, the same, and still the more, the more it breaks; and thus the heart will do which not forsakes, living in shatter'd guise, and still, and cold, and bloodless, with its sleepless sorrow aches, vet withers on till all without is old, shewing no visible sig, for auch things are untold. There is a very lise in our despair, vitality of poison – a quick root which feeds these deadly branches, for it where as nothing did we die, but Lite will suit itself to Sorrow's most detested fruit, like to the apples on the Dead-Scas shore. all ashes to the taste, G. G. N. Baron. (Childe Harold, Canto 111, St. 3234.) Arme Hjerte, stands din Klage, See, der er dog Haab tilbage. i det trange, skumle Gjemme. skal du hver en Kval forglemme, naar du favnes af din Moder hist, hvor Ormen er din Broder. Hvor er Lindring, hvor er Trøst for et sønderrevet Bryst? Bange Tvivl mig kold omspænder. troer du, Døden Glemsel sender, Skal den hede Længsels Glod. slukkes hist i Gravens Skjød, Lued den ei klart herneden. med en Glands for Evigheden, Skal da hvert et helligt Minde, Alt, hvad sødt og saligt her trylled mig med Himmelskjær, som et Gjøglelys forsvinde? Hæv dit Blik mod Nattens Bue, Haan, som tændte Stjernens Lue, Ormens og Serafens Fader, han paa Alt, hvad end dig møder selv om Taaren Øiet bader, og du langsomt dig forbløder, vil et Gjenskinseende ned af sin Straales Herlighed. Fr. Sneedorff Birch. Anm. Musikken til dette Digt (Partitur, Sopran, Alt, Tenor og Bas med Akkompagnement af Basuner) vil fra Midten af Januar næste Aar kunne erholdes mod Erstatning af Omkostningerne ved Afskrivningen. Med dette Arbeide slutter Forfatteren sin poetiske og musikalske Løbebane, idet han sønderriver Strængene paa sin Harpe, hvis Sangbund forlængst er knuust, saa at Alt, hvad der siden fra hans Haand udgaaer i Trykken, kun er Levninger eller Ruiner fra en tidligere Livsperiode. Et Forslag til, paa en anden Maade end hidtil at besætte Arrestforvarer og Politibetjent Posterne.