Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-01-10
J Engelland, hvor man saa ofte finder Særhed hos Mennesker, levede for en rum Tid siden en underlig Patron ved Navn Lucas, der havde ligesaa mange Griller som Penge. Han drev Handel og sammenskrabede en saa anseelig Formue, at han, som man pleier at sige paa hiin Øe, var i det mindste halvtredsindstyve Tusinde Pund Sterling værd. Man ansaae ham derfor for en meget vigtig Mand. Døden havde imidlertid ingen Respect for ham og hans Penge; men gjæstede ham endnu i hans bedste Aar, og leveerte ham derhen, hvor Betleren gielder ligesaa meget som Eieren af en Million. Men ogsaa i dette Lighedens Land vilde Hr. Lucas have noget forud for andre Mennesker. Han indrettede sig nogle Aar før sin saa lige Hedenfart et prægtigt Kammer, hvori han adskilt fra andre, som vare mindre værd end han, kunde hvile til den yderste Dag. Dette var i en dyb Hvælving i Kirken, hvor han havde belagt Gulvet med Cedertræ og smykket Væggene med Silketapeter. Her skulde hans forgyldte Liigkiste staae, paa hvilken han lod rundt omkring ligesom paa en Stadskaret anbringe Vinduer af Krystalglas, skjøndt ingen kunde begribe, hvad denne sælsomme Mand endnu i Graven haabede at see, naar Døden havde tillukket hans Øie. Han vilde maaskee belure Klokkeren, hvem han i sit Testamente havde gjort det til Pligt, imod en vis aarlig Løn, dagligen at holde hans prægtige Grav værelse peent og pudset. Denne Anmodning var i Grunden ikke at dadle, thi disse Slags Betjenter pleie i Engelland at være magelige Herrer; i det mindste maa den, som har Opsyn over Pladsen i Vestminster-Abbedie, hvor Shakspears, Miltons og andre udødelige Digteres Mindemærker, staae, være en doven Svend, thi disse skal efter troværdige Øjevidners Forsikkring, være bedækkede med Støv og Snavs. At Hr. Lucas havde havt en lille Rift i Hjernen, beviste hans hele Testamente, men især følgende Klausul"Jeg anordner, at der aarligen paa min Dødsdag skal gjøres et stort Gjæstebud mig til Ære, hvorved min Skaal skal drikkes; dog skal, førend man gaaer til Bord, det hele indbudne Selskab begive sig i et høitideligt Tog til Kirken, og en af dem raabe med lydelig Stemme ned i min Begravelse: Hr. Lucas, hvorledes befinder Jer Man opfyldte punktligen Særlingens Villie. Formynderen for hans eneste Datter og Arving gav aarligen et prægtigt Gjæstebud, hvorved man drak saa dygtigt paa den salig Stifters Sundhed og Velgaaende, at mangen ærlig Gjæst tilsatte sin egen Sundhed derved. Processionen til Graven blev ogsaa rigtigen holdt. Samtlige Herrer og Damer droge parviis til Kirken og havde i det mindste den Fordeel af Spadseretouren, at deres Appetit blev forøget; men Hr. Lucas lod Spørgsmaalet om hans befindende, skjønt den kraftigste Basstemme i Selskabet udførte det, – stedse ubesvaret. Da man fem eller sex Gange havde drevet dette anordnede Spøg, var Fanny, hans efterladte Datter, imidlertid bleven sexten Aar gammel. Naturen synes undertiden at ville ydmyge Lykkens Skjødebørn ved Hæslighed; men her var det ikke Tilfældet. Fanny havde tvertimod faaet det rigeligste Udstyr af Yndigheder, og trak med de to Magneter, Skjønhed og Rigdom, en Skare af Tilbedere til sig. Blandt disse var hendes Faders forrige Bogholder, Hr. Box, som længe havde næret det fromme Ønske, at blive en Mand, der var ligesaa meget værd, som hans salig Principal. Han troede at tage Tingen fra den letteste Side, naar han lod sig vie til Principalens Efterladenskab; men dette gik ikke saa let fra Haanden som han havde indbildt sig. Fannys Utilbøielighed tilhans Person var saa stor, at hans ømme Suk og Bønner stedse bleve ubønhørte. Den lille kugel runde Hr. Box havde heller ikke nogen Egenskab, der kunde gjøre ham til en behagelig Elsker. Livets Vinter havde allerede bedækket hans Hoved med sin Snee; hans flade, flaue Ansigt gjorde alt, hvad han frembragte, endnu mere utaaleligt; en Dag udbrød den ulykkelige Elsker, for at røre Fanny, i følgende Veeklage: At hvor kan de, skjøn Jomfrue, være saa koldsindig, jeg kunde næsten sige saa utaknemmelig imod mig, hvor ofte har jeg dandset med dem som Barn paa mit Knæe og baaret dem paa mine Arme!" Fanny afbrød hans Bebreidelser med en høi Latter. "Jeg kan give dem denne Utaknemlighed tilbage, Hr. Box; thi af samme Grund, som de anfører mod mig, burde de for længe siden have ægtet deres gamle Barnepige. Slige drøie Piller maatte den Stakkels Bogholder svælge i sig, saa ofte han aabnede Munden for at tale om sit Hjertes Anliggender. Saa god en Regnemester han iøvrigt var, havde han gandske forregnet sig med sin Ægteskabsplan. Kjerlighed, meente han, skulde aabne ham Lykkens Porte, men just den trak Skudden til for ham; da den derimod gav en ung rask Søgnt Leilighed til at kaste Anker i Fannys Hjerte. Sølieutenant Richard og Hr. Box lignede hinanden som en Apol og en gjedebukfodet Skovgud. Jngen Under altsaa, at Fanny, som havde et Par klare Øine, foretrak denne vakkre blomstrende Yngling for den gamle graae Mandsling. Hendes Formynder, en speculerende Handelsherre, saae i Begyndelsen lidt skjævt til denne Kjerligheds forstaaelse, da han holdt Officeren for en Lykkes ridder, der blot gjorde Jagt paa hans Myndlings Formue; men da Richard klart beviste for ham, at han havde en anseelig Arv efter en firesindstyveaarig Onkel i Vente, saa var intet videre i Veien for de Elskendes Forening og Forlovelses-Høitideligheden blev fastsat.