Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1842-08-22
J denne Avis No. 129 læses nogle af mig nedskrevne Linier, der anmelde det i alle Henseender tilfredsstillende Udfald af den offentlige Examen i Hr. Cantor Mummes Justitut. Overbeviist om, at min Annonce var bygget paa uomstødelige Kjendsgierninger, maatte det i høi Grad vække min Forbauselse, da jeg saae de skumlende og haanende bemærkninger, hvormed mit Jnterat blev angrebet i Avisen No. 130. Da min Angriber imidlertid ikkun brugte personlige Hentydninger. men intet Beviis anførte for sin divergerende Mening, og da han desuden ikke ømmede sig ved at citere falskeligen, saa vovede jeg i min Replik en Tvivl om, at Angrebet, trods den ærede Redacteurs Forsikkring, virkelig kom fra en uagtet Haand. Af denne Tvivl tog den ærede Redacteur øieblikkeligen Anledning til et lige saa bittert som umotiveret Udfald, medens min Antagonist paa sin Viis fortsatte Angrebet, idet han ikke undsaae sig ved at pryde Begyndelsen af sit Jnserat No. 2 med offentligen at deponere den grove Usandhed, - at han ingen Anledning har givet til Striden." Han anfører iøvrigt ikke en eneste Grund for sine uklare Paastande. At overvælde sin Modstander med Jnvectiver, at agere vittig, Neer om det endog skeer paa hans egen Bekostning (naar han f. Ex. sammenligner sig selv med en Veirmølle), dette er Maalet for hans Stræben, Maalet for hans ubeføiede Skriven. Da Sagen nu staaer saaledes, saa kunde jeg vistnok tillidsfuldt overlade til den upartiske Læser, at dømme imellem min Modstander og mig, uden at noget Jndlæg videre behøvedes fra min Side. Men da det, ifølge flere Kjendemærker, kan befrygtes, at min Antagonist endnu ikke er træt af at citere falskeligen og offentligen at deponere Usandhed, saa maadet tillades mig, herved een Gang for Alle at erklære: at jeg kalder Hr. Cantor Mummes Døttreskole den Eneste i sit Slags her i Byen, deels fordi den her er den Eneste, der, saavidt jeg veed, regelmæssigen og aarligen ved en offentlig Examen godtgjør, at den tilfulde holder, hvad den lover; deels fordi den her er den Eneste, der har et saa fortrinligt Lærerpersonale til sin Disposition og deels fordi den her er den eneste Pigestole, der umiddelbart bestyres af en Mand, hvis ualmindelige Dygtighed i sit Fag ikke uden af den laveste Misundelse kan miskjendes. Havde nu Misundelse, personlige Hensyn &c. ikke ledet min Modstanders Pen, men havde han derimod virkeligen interesseret sig for en Undersøgelse af Pigeskolernes sande Tilstand, her i Byen, saa vilde han naturligviis have skrevet i en ganske anden Tone og derved muligen fremkaldt Discussioner, hvis Gjenstand ikke kunde andet end være vigtig for Mange. Men det er Læseren vitterligt, hvorlunde min Antagonist hidindtil er gaaet frem. Derfor føler han sig ogsaa stærkt truffen, naar jeg kalder hans Misundelse nen aandelig Skavank. skjøndt denne Metaphor ikke er af en saadan Beskaffenhed, at den behøver nogensomhelst Commentar, saa skal jeg dog, efter Fleres Ønske, ikke undlade at vise, at dette Udtryk meget vel udtømmer det Begreb, som jeg har villet lægge deri. Men da her ikke er Stedet til en videnskabelig Deduction af Forskjellen mellem naandelige og naandig, maa jeg indskrænke mig til at gjøre mit brugte Udtryks Rigtighed indlysende ved et Exempel. Ligesom man altsaa stundom med Grund kan sige, at en aandeligt (or gudeligt, moralsk) Skrift er forfattet af en Mand, der ikke udmærker sig ved Aand, ikke er aandig eller aandrig, saaledes seer man ogsaa undertiden, at aandige (med udmærkede Forstandsevner, med Aand og Jntelligents udrustede) Mænd have opvoneret mod det Aandelige (det Gudelige, det Moralske). Ved Haandelig vilde jeg betegne Sindelagets, ved naandig derimod Forstandskræfternes Tilstand. Naar dertor min Modstanders Misundelse stænker en Plet (macula, tabes animi) paa hans aandelige Væsen eller Sindelag, saa kalder jeg en saadan Plet en aandelig Ska vanke og jeg er overbevist om, at ethvert fornuftigt Menneske forstaaer fuldkomment min Mening. Min Modstander vilde vel hellere, at jeg skulde have bebreidet ham hans aandige Skavank, men da denne enten er en Naturfeil eller og en Følge en Virkning af saadanne Aarsager, som jeg ikke her føler Kal til at nævne, saa kan det sagtens undskyldes, at jeg ikke har brugt en saadan Bebreidelse. Min Modstanders Sindelag fremlyser forøvrigt klarligen af den Maade, hvorpaa han i sit seneste Juserat angriber og begegner en agtet, navngiven Medborger. J alle Penneteider, der ikke oprinde eller føres i Folkets Bærme, er der imellem de Stridende en laus Overeenskomst, ifølge hvilken den navngivne Mand altid kan gjøre Fordring paa at behandles med større Delicatesse og meere Agtelse fremfor Anonymen. Dette har Angriberen enten ikke vidst eller ogsaa aldeles ignoreret. Vel er det beklageligt, at et vidt udbredt Blad har optaget et Angreb af en saadan Nutur, men saasom min Modstander her har været ligesaa uheldig som hist, saa er det min ringe Mening, at Hr. Stoleforstander og Borgerrepræsentant Sørensen ikke bor beære stige Aandsproducter med et eneste Ordtil Gjensvar, om de endog, imod Forventning, skulde finde Plads i tusinde Aviser. Naar slutteligen min Modstander forsikkrer, at han ikke kjender mig, da maa han rødme dybt ved en saadan Erklæring, saafremt ellers hans aandelige Skavank har levnet ham det mindste Gran af Skamfølelse. Vel kan jeg formode, at ogsaa mine nærværende bemærkninger muligen skulle exponeres som Gienstand for fade Raillerier. Men saalænge mine Modstandere – det gjør mig ondt, at jeg her med Hensyn til den ærede Redacteur maa bruge Fleertallet - ikke ville eller kunne møde mine Paastande med Grunde, være disse Linier mit Ultimatum i denne Strid. Forfatteren af Anmeldelsen i dette Blads No. 129. XI. Hvad de Angreb angaaer, som i ovenstaaende Jnserat findes imod den ærede Redakteur, da ere de saa uforskyldte, at de med en vis Foragt oversees af Red., der forresten lykønsker Jndsenderen til at have havt Tid og Lyst og Evne til at forfatte en Artikkel i en saa ægte videnskabelig Aand, som ovenstaaende. Red.