Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-07-05
Blandinger. W. Scorresbyes Opdagelsesreise. (Fortsættelse; see forr. No.) Hvad en Fart langs hen under Polen angaaer, da viser Forf. med overveiende Grunde, at de forskjellige, navnligen af Barrington sammenstillede Efterretninger om Skibe, som skulle være kommen ud, endog over den 89 Grad, ere aldeles usikkre, og at uden Tvivl Phipps i 80 41, har naaet den yderste Punkt. Jmidlertid kom dog Forfatteren selv paa et Skib under hans Faders Commando, 1806 efter nøiere Jagttagelse, indtil 81. 5, og fandt imellem O. N. O. og S. O. Søen endnu 60 til 100 Mile aaben, uden at det fandtes overeenstemmende med Reisens Formaal, at trænge videre frem. Den ofte gjentagne Paastand, at Jsen blot dannes ved Landet, finder Forf., i Følge gjorte Iagttagelser paa Havet, i Egnen af Spitsbergen, falsk, og antager derfor, at Polen, ved en Middeltemperatur af 122 er stedse og aldeles bedækket med Jis. Havde dette ikke været Tilfældet, saa vilde sikkert et eller andet Skib have gjort Fordring paa den lovede Belønning af 1000 Lstl. for Opnaaelsen af den 83 Sr., af 2000 for den 85de, af 3000 for den 87de, af 4000 for den 88de, og endelig af 5000 for Opnaaelsen af den 89 Sr. N. B. Men netop formedelst den uden Tvivl sammenhængende Is flade synes det ikke at være dem meget vanskeligt, end sige ugjørligt, at naae Polen selv, og det i Slæder, dragne af Hunde. Hvor interessant imidlertid Udførelsen af et saadant Foretagende kunde være, vilde den dog være vanskelig nok, formedelst den dertil fornødne Reise af i det ringeste 240 geogr. Mile frem og tilbage; det vilde heller neppe være mueligt, at finde Tid, Instrumenter og Sagkyndige til at anstille der alle høist vigtige Iagttagelser. Næsten utroligt er iøvrigt Kortheden af den Tid hvori de længste Strækninger tilbagelægges af Kamschadalske Hunde, da de, efter Maj. BelmsForsikkring i Peter=Pauls Havn, ere istand tilat tilbagelægge en Vei af 270 engelske Mile i kortere Tid end tre Dage. Spitsbergen beskriver Forf. med fand Begeistring. Herligen skildrer han sammes maleriske Udsigter og pyramideformige, høje Fjeld spidser. Efter Martens Beskrivelse skulle adskillige af disse Bjerge bestaae af en eneste Steen, saa at man ikke kan klavre op af dem uden Fare, hvilket nogle Gange endog blev forsøgt med Livets Forlis. Der, hvor Bjergene ikke løbe skraat i Havet, men hvor Kysten først bliver flad, og en Dal adskiller to Bjerge, danne Jsbjergene sig. Meest bekjendte ere de sammen liggende syv Jsbjerge, men det største, som Forf saae, ligger norden for Hornsund, optagende 11 engelske Mile paa Kysten, ved en stak Høi paa 402 F. paa Søsiden, men meget høiere hen ad Landet. Den stedse bevægede Sø underminerer store Masser af samme, der med frygtelig Bragen nedstyrte, men da ogsaa knuses af Havets Brændinger, hvorfor man i de derværende Egne finder saa faa Jsbjerge i Vandet. Det friske Brud viser i dette Tilfælde en smuk, grønlig blaa Farve, som gaaer over i Smaragdgrønt; Luftens Indflydelse giør, at den seer grønlig graa ud, og langt fra ligne de stundom hvide Marmorbrud. Aarligen tabe Jsbjergene af deres Overflade og sætte sig paa ny an, men deres Hovedmasse er ældgammel, og i det Hele blive de stedse forøgede. Mærkværdigt er det optiske Phænomen, der forledte endog de med samme bekiendte Søfarende til at ansee Frastanden af de Jsmasser, som de saae, for fem til tyve Gange mindre end den virkeligen er, saaledes, at engang Mogens Heinson under Kong Frederik 11. af Danmark igien vendte om, og troede at holdes fast af ubekiendte magnetiske Kræfter, fordi den længe seete Kyst ikke vilde komme nærmere.