Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-01-17
Jblandt Øerne i Archipelagus høre til de mærkeligste: Eghine, Aegina, Aina, i Bugten af samme Navn; den har en rummelig Havn. Den ikke frugtbareste Jordbund er flittigt dyrket, og dens Produkter ere Silke og herlige Frugter. Den græske Regjering har foreløbigen sit Sæde her, siden Præsidenten Grev Capodistrias overtog st. Bestyrelsen af de offentlige Anliggender. Poros, Sphoria, Kalauria paa den østlige Kyst af Argos, ikke langt fra Cap Skyllo, er Nøglen til en af de skjønneste Rheder i Grækenland, hvor Skibe igjennem to Veie under alle Vinde kunne ind- og udløbe. Øen, uagtet kun bestaaende af steile og nogne Klipper, har skjønne Frugter. Beboerne have rige Viinbjerge paa Fastlandet af Argos. De drive en betydelig Kyst Seilads, og ere allerede fra de ældste Tider berygtede som frygtelige Pirater. Her døde Demosthenes. Tschamlidia, Aristera, Hydra, paa Sydspidsen af Argos, ved en smal Tunge adskilt fra Fastlandet. Øen er saa nøgen, at man ofte, især i Nærheden af Staden, mangler Jord til de Dødes Begravelse. Ved Eisterner maae man bøde paa Mangel af Kildevand. Nogle Haver undtagne, som man med stor Bekostning har ved tilført Jord anlagt, er Øen gandske ufrugtbar for Kultur. Brændsel maa tilføres. Øens Befolk det er at befrygte, at de kommende ikke ville frembyde Mere, men snarere Mindre end de foregaaende, enkelte udmærkede geistlige Mænd kunne ligesaalidet siges, at udgjøre Præstestanden, som Undtagelser kunne ansees som nogen Regel; det synes at ligge i Tingens Natur, at selv fortrinlige Candidater maae synke ned til et lavt videnskabeligt Standpunkt, naar de have maattet tilbringe endeel af deres bedste Aar i en øde og isoleret Egn paa Landet, under trange Kaar; de Ringere ville efterhaanden i alt Væsenligt, ligne Bønder, og, især naar de besidde en vis Godmodighed, – forsaavidt tilfredsstille disse, som Lige gierne søge Lige. Af oplyste og cultiverede Mænd, der holde Skridt med Tiderne, ogsaa i dannede Kredse kunne virke til Held for Christendommen, og være skikkede til, – som Paulus siger, – "at overbevise dem, der sige imod, kan der ikke ventes Mange blandt Geistligheden under saa ugunstige Omstændigheder, som de nærværende. Anm. ønsker, at tage feil i den Mening, at Døren langt lettere aabnes for alskens Papisterie, end Mængden troer, Uvidenhed føder Fordomme og religiøse Fordomme, Pavedom, især i en Tidsalder, der hælder til religiøst Sværmerie. Vel veed Anm., at Mange forstaae at trøste sig, hvad Præsternes videnskabelige Dannelse angaaer, thi den Mening er ikke sielden, at En gjerne kan være en udmærket god Landsbypræst, om end hans Indsigter, Foredrag og Duelighed ere meget ringe, naar han kun forstaaer, meest at smaasysle i en Menighed, og henbringe en god Deel af sin Tid med unyttig Snak, eller hvad der paa sine Steder i Bondens Sprog hedder: at bramme;" – vist er det, at han paa denne Maade allerlettest opnaaer, hvad Mængden kalder, at være elsket af sin Menighed; hvorom Anm. aabenhiertig maa tilstaae, at han ofte har fundet, at det kan være en høist tvetydig Roes; hvilken, efter hans Erfaring især paa Landet kan opnaaes ved den utidigste og skadeligste Eftergivenhed, ved Ligegyldighed og Lunkenhed i Embedsforhold, og ved Mangel paa Kraft til at standse Misbrug. Den dueligste, nidkjæreste og fortjenstfuldeste Præst kan, ved sin Omhu og Aarvaagenhed, paadrage sig en Menigheds Uvillie, og Almuens Lovtaler betyde i mange Tilfælde meget lidet. At en Præst er agtet af sin Menighed paa Grund af hans Læregaver, hans almeennyttige og nidkjære Embedsførelse, hans humane Omgang, og exemplariske Vandel, er Hovedsagen; ligesom det er vigtigere, om han kan vække Kjærlighed til det, som han indbyder til, end til sin Person. At være almindelig agtet, betyder som oftest meget mere, end at være almindelig elsket; da det er let at indsee, at der udfordres langt mere til, at erholde Agtelse, end til at vække en Velvillie, der ofte hidrører fra Svaghed paa begge Sider. Den der viser, at han hylder den her angivne Hovedsag, maatte man uden Hensyn til Anciennetet, ønske Befordring i Ordets egentlige Betydning; altsaa Ansættelse i et Embede, hvori han kunde virke med Tilfredshed, og til Held for en Menighed og for Staten, den mindre Duelige og mindre Nidkjære, – men i sin Menighed maaskee meget Afholdte, – burde helst blive hvor han eengang er, for at ikke Baand skulde løses, som ikke muligen paa ethvert Sted lod sig knytte. For øvrigt vilde det vist have meget skadelige Følger, om det ikke var enhver geistlig Mand, – uden Undtagelse, – uformeent, at søge Forflyttelse, naar han vilde, og vel er det, at Regjeringen er baade for retfærdig og for human tilat ville lægge de 3/4 Dele af Ansøgningerne om geistlig Forflyttelse tilside, – et Forslag, som Anm. ingenlunde kan billige; – thi hvo kan altid sætte sig ind i en Andens private Forhold, de fleste Ansøgninger om Forflyttelse indeholde sikkert kun beskedne Ønsker, at forbyde Geistligheden disse, vilde være, at indføre – et geistlige Stavnsbaand, selv den behageligste Stilling kunde gjøres modbydelig ved slig en Jndskrænkning af den borgerlige Frihed. Næsehorn Jagten.