Den Vest-Sjællandske Avis, 1830-12-28
Den Polske Revolution vil blive en de mærkværdigste og følgerigste Begivenheder, som den nyere Historie har at opvise; den afgiver en vigtig Paamindelse om hvormeget saavel Stater som enkelte Mennesker bør vogte sig for at begaae nogen umoralsk Handling; thi eengang tidlig eller sildig kan man forvente at den vil frembringe bittre Frugter, og disse kunne komme for Lyset i en Tidspunkt, hvor de just kunne foraarsage de allerskade, ligste Virkninger. Forsynet kan tillade en umoralsk Handling, fordi den uendelige Viisdom forudseer, at de kunne tiene til at befordre et vigtigt og velgiørende Formaal, saaledes blev der ingen Hindring lagt i Veien for Napoleon for paa den retmæssigste Maade at tage den hele Spanske Kongefamille til Fange, fordi hans egen Undergang og hele Amerikas Uafhængighed skulde blive dens Følge. At Polens Deeling var en aabenbar umoralsk Handling, har Historien længe erkiendet og beklaget, men ingen kunde forudsee, at den i Fremtiden skulde tiene til at forhindre en intenderet Standsning af en indvortes Udvikling af Men neskeslægtens Forfatning; en Forandring som man hverken kan ganske billige, eller ganske forkaste; man fatter den neppe rigtigt endnu og det synes som at en Plan med det menneskelige Kiøn udvikler sig til at frembringe en nye Tingenes Orden paa vor Klode, hvilken Tiden først skal lære os at begribe. Men at den Polske Revolution standser denne intenderede Jntervention af de østlige Magter mod Giæringerne i Vesten, er uimodsigelige; thi enten arbeider den sig igiennem, og da etableres et ny System af Jdeer i Østen af Europa, eller den ligger under; men saa skal dog Jnterventionen først bane sig Vien over en uhyre Masse af Liig og Ruiner, inden den naaer til det vestlige Europa, og man veed at Stormen taber sin Kraft, naar dens Bane er lang og fuld af Forhindringer. Hertil kommer at den Polske Jnsurrektion vil upaatvivleligt tiene til at knytte den politiske Forhindelse imellem Storbrittannien og Frankerige endnu nøiere; thi disse to Magter have bestandig beklaget, at deres indbyrdes Uenighed havde fra Aaret 1772 af forhindret dem fra at modsætte sig denne Deeling, hvorved Ligevægten i Europa blev saa væsentlig forstyrret. Det er mærkværdigt at et saa stort diplomatisk Talent som Fyrsten af Talleyrand skal just i nærværende spændte og exalterede Tidspunkt være Fransk Ambassadeur i London; han vil vist bedre fatte Menneskeslægtens og Fareras Tilstand end Fiin forroste Enkopæiske Minister, som idelig arbeidede imod Tidsalderens Aand og Menneskelivets Udvikling, og nu maae erkiende, at alle hans Bestræbelser have været spugtesløse. Jngen kan giøre Ruslands nuværende Keiser den ringeste Bebreidelse for Uretmæssigheden af Polens Deeling; men det er Menneskelidets Lod at Efterkommerne maae lide for Forfædrenes Forseelser; man erindre sig allene Ludvig den XVI Exempel. Unægteligt er det, at man ikke kan læse om hvorledes det gik til ved Polens Undergang uden med en oprørt Følelse. J 1772 fandt man det beqvemt at afskiære 3400 Qvadratmile af Kongeriget Polen og deele disse saa kiønt imellem sig; denne Deling indtraf i en Tidspunkt da Ludvig XV havde tabt sin hele politiske Agtelse, og England laae i Strid med sine Nordamerikanske Kolonier, derpaa gav Keiserinde Catharina Polen en Statsforfatning, der var, som en berømt Forfatter skriver, fortræffeligt beregnet paa at Polen aldrig kunde komme til Kræfter. Endelig gav Polen sig den 3die Mai 1791 en nye Statsforfatning som blev antaget af Folket med stor Enthusiasme, men 1793 kastede Catharine den 2den, efterat hun havde faaet Fred med Sverrig og Tyrkiet, denne Constitution overende, og indførte den afskaffede, og man deelte Polen paa nye i en Grad, at knap en tredie Deel af Kongeriget blev tilbage. Nu giorde Polakkerne i 1794 en farlig Opstand under Madalinski og Kosciusko; men Russerne og Preusserne rykkede imod dem; og Polen blev derpaa aldeles deelt imellem de tre Magter. Den Revolutions-Tilstand, hvori Frankerige befandt sig forhidrede de øvrige Magter fra at antage sig Polakkernes Sag. Hvorledes Rusland dengang behandlede Polen bliver ret klart ved Mindet om en berømt Vittighed. Den Østerrigske Baron Thugut blev sendt som Gesandt til Varschau, da han skulde have Audience hos Kongen af Polen, saa opførte den Russiske Ambassadeur, som var tilstæde derved, sig med saadan Stolthed og bydende Mine, at Baronen tog Feil og holdt ham for at være Kongen. Om Aftenen kom han til at spille Kaart med Ambassadeuren, i Spillet kastede han urigtigen en Knegt til for en Konge; man giorde ham opmærksom paa denne Feiltagelse; Baronen svarede: dre er sandt; men det er ikke den første Gang i Dag jeg har feilet og taget en Knegt for en Konge. Beskyldningen var træffende; den Russiske, Ambassadeur var Konge i Polen, og de Russiske, Generaler dets Tyranner.