Aalborg Stiftstidende, 1837-11-09
Af det tidligere omtalte Brev fra en Artilleri=Officeer ved Expeditionen meddele vi endnu følgende Brudstykker: Breschen fuldendtes med overordentlig Anstrængelse i 24 Timer. Men hvilken Møie kostede det ikke at bringe Kanonerne i den behørige Position. Hvilken Nød havde ikke vore Soldater, reducerede til deres sidste Ration, og vore Heste, udmattede ved Morads, Regn, Taage og Kulde, da de maatte skaffe Kanonerne og Munitionen op paa Bjergene. Disse arme Dyr rystede den hele Dag. Artillerihestene lede noget mindre, fordi de formedelst deres større Arbeide maatte forres bedre end de Andre, og dog erholdt og saa de kun to Trediedeele Nationer Havre for Dagen og ikke en Smule Ho eller Halm. I dette fordømte Land uden Brænde, uden Ly, vare vi stivnede af Kulde og saae jammerligt ud. - Den 12te om Morgenen kom GeneralDamremont til Haubitsbatteriet, som laae over Bresche, batteriet. Arabernes Jld var ved vor bragt til Taushed; lang Række, bagved Batteriet, men ganske frit, stod GenDamremonts og Prindsens meget talrige Generalstab General Valløe, der alt længe havde været paa Pladsen, traadte hen til den, for at hilse paa sin Chef, da en Kanonkugle fra Staden i samme Øieblik traf Gen. Damre, mont lige paa Maven . . . . . Jeg var paa Batteriet og saae netop efter Generalstaben . . . Jeg saae vor ulykkelige Gouverneur falde . . . . . Han faldt som Ørnen fra Stangen, naar Mesterskuddet har truffet den. Hertugen er Nemours stod to Skridt derfra. Det forsamlede Krigsraad overgav strax Commanden til Gen. Valløe. Den øvrige Deel af Dagen hengik uden noget nyt Ulykkestilfælde; omtrent 10 Døde og 13 Saarede. Natten tilbragt, vi paa den blotte Jord imellem Gravhøie og Kugler; thi hel dette Kudiat=Aty er een stor Kirkegaard og Fjenden fyrede hele Natten. Da Staden var taget, forandrede Scenen sig. Faner, nedlagdes for Gen. Vallees og Prindsens Fødder; Fanger og tagne Heste førtes frem for dem. Hvilke skjønne Ord, hvilken ædel Tænkemaade udtalede ikke de Uqvæstede; hvilken Hengivelse, hvilket Mod hos de Saarede. "Staden er tagen, Kongen leve!" var et eenstemmigt Raab. - Kl. 10, var jeg i Staden, i Beyens Palais. Den ulykkelige Stad var opfyldt med Lig og aandede Luften af en beleiret Fæstning; overalt Elendighed, Kugler i Murene, Ødelæggelse ved Bomber. Jmidlertid fandt vi et pragtfuldt orientalsk Palais, meget tigt forziret, udstyret med skjønne Tæpper og Tapeter, med Heste og Slavinder i Mængde. Deyens Nege aabnede Dørene. Vi udsøge Qvarteer for Generalen og Prindsen og forberede Alt til deres Modtagelse. Jeg lader mine 20 Kanonerer, som jeg havde hos mig, faae et Middagsmaaltid, som netop var beredt for 80 Negerinder og 2 til 3 Odalisker, just ikke meget forføreriske. Endeligen bring vi et fortræffeligt Qvarteer istand for Feltherren. Vi lade Alt passere Revu; Tobak, Sukker, Kaffe, Chocolade lægges til Side for Hospitalerne . . . . Jøvrigt ere vi her ganske ubekymrede for Expeditionens Følger. Man siger os vel, at vor Coureer af 13de ikke er kommen igjennem, og saaledes har De maaskee ikke faaet mine forrige Breve. Men Stammerne frygte os; jeg troer, at Veien er fri og vi ville ikke komme til at gjøre et Skud paa Tilbageveien. Iøvrigt Eventyr, Episoder, Romaner, saameget De vil, det er en ægte Krig, som vi have gjort, Krigen med alle dens Lidelser og Savn, og den meest morderiske Storm, som Gen. Vall de har seet. J ville snart blive færdige med den usle Redel, sagde man os; men jeg vædder, at, naar den hed Luxemborg eller Lille vilde man reise 100 Mile for at besee den; og jeg kan endnu ikke begribe, hvorledes 4000 Kanonskud vare tilstrækkelige til at tage den.