Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-09-07
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. as Ro=Oo Ros Nittende Aargang. No. 72. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 7 September 1822. Prindsessen med Roserne, og Katten med de grønne Blade og Tornene. (Fortsættelse: see forr. No.)De forblindede oprørske Drenge bade om Naade, og Sultanen var ædelmodig nok til at glemme deres Forbrydelse, da den var begaaet i Blindhed. Alt blev roligt igien; kun Raisonables Forældre vare sorgfulde, thi de saae, at deres elskede Datter tabte al sin Skjønhed, al sin Munterhed, saasnart hun var skilt fra sin Phantasus. Hun var kold som et Liig, og hendes Stemme, blev hæs og ubehagelig, ja de Roser, som nyeligen havde den yndigste Rødme, falmede. Hun var ikke tækkelig, end ikke for sig selv. Hun indsluttede sig i sit Værelse, og tilbragte Tiden med mørk Grublen. Hun længtes efter sin unge Galning, og dog skammede hun sig ved at tilstaae, for sig selv, hvor høit hun elskede ham. Det hele Hof blev mørkt og melancholsk. Zaide svømmede i Taarer, og Sultanen havde søvnløse Nætter. Trende sørgelige Aar henglede saaledes, da man en Dag meldte Sultanen, at nogle Jægere fra de længst bortliggende Provindser i Riget, udbade sig den Naade at forevise et Rovdyr, som de havde bemægtiget sig, og som de, uagtet dets Grumhed, havde søgt at bringe levende til Hovedstaden, formedelst dets store Sieldenhed. Sultanen var just hos Prindsessen, da dette Budskab blev bragt ham, og Prindsessen, som ellers aldrig vilde forlade sin Eensomhed, yttrede Lyst til at see dette Dyr Buret blev altsaa indbragt paa Slotsgaarden, hvor det hele Hof begav sig ned. Skrækkeligt brummede Tigeren da saa mange Mennesker nærmede sig den; men Prindsessen gav et høit Skrig, da hun saae det grumme Dyr bære de hende saa bekiendte fornede Stilke, med deres grønne Blade. Hun gjenkiendte sin kjere Phantasus. De udsprungne Roser i hendes Kinder fik den skjønneste Farve. Hun glemte al Fare og ilede til Buret. Den hungrige Tiger reiser sig for at slaae Kloe i det sig nærmende Bytte, men synker strax ned igjen, som om den vilde knæle, og ligger ærbødigen ved hendes Fødder. Hendes Haand aabner Buret; hun vover at gaae ind til Tigeren, og den ligger stedse stille. Firlefamber bliver strax synlig, og tiltaler den tæmmede Tiger saaledes: "Du underkaster Dig altsaa Raisonable? – Paa denne Betingelse fortjener Du at blive Menneske igjenOrsis har sammenkjædet hendes og Din Skjæbne; men hun staaer stedse et Trin høiere. Hun maae beherske Dig. Søger Du at herske over hende, saa er du Forbryder, og maae straffes, ved at sættes ned blandt de Umælende igjen Erfaring har beviist Dig, at jeg taler Sandhed. Lad Din Vildskab ikke atter henrive Dig; thi Straffen følger umiddelbart." Han rørre ved Dyret med sin Tryllestav, og en syttenaars Yngling laae, i Tigerens Sted, for Prindsessens Fødder. Han var saa mild, saa føielig, foresang sin Raisonable sine overstandne Gjenvordigheder i smeltende Elegier, ophøiede hendes Ynder i Sapphiske Vers, lovsang Guddommen, som havde sendt ham til sin Prindsesse igien, i de høitidsfuldeste Oder, priiste Heltens Daad i Herametere og Jamber, spøgte i Alexandriner; skrev Lystspil, hvorved hans alvorlige Dame maatte lee, og Sørgespil, som aftvang hende de mildeste Taarer; lod sin Harpe lyde til de Sange, hvormed hendes Hjerte hævede sig til Orsis, satte alle Jnstrumenters Lyd i sød Harmonie, for at hæve hendes Aand til salig Fryd dandsede som den muntre, unge Apol omkring hende, var stedse geskjæftig og stedse elskværdig. Satte Prindsessen sig selv til Skriverpultet, og viede sin Pen til Religionens hellige Betragtninger, saa stillede han sig ved hendes Side, og hun malede Orsis Fuldkommenheder, saa store, de Pligter, han fordrede af sine Skabninger, saa lyk saliggjørende; Salighedens Fryd saa hellig, saa evig, saa man skulde troe, at den Engel, der stod nærmest Guddommens Throne, havde skrevet for hende. Afmalede hun Dyden, saa laante han hende sine Farver, og - Ryggesløsheden selv ønskede at vorde dydig. Philosophien blev en smuk Yngling, og Moralen saae ud som den yndigste Skjønhed, naar han skar den Pen, hvormed hun beskrev dem. Nævnede hun Astronomie, saa gav hans Munterhed Pennen Ætherlethed, og enhver ønskede at svinge sig til Stiernerne med den; ja, selv de døde Tal fik Ynde, naar han aandede hen over hendes Tavle. Prindsessen blev skjønnere ved hvert Arbeide, hun foretog, fordi hendes muntre Elsker gik ved hendes Side. Hendes Forældre glædede sig, og yndede Ungersvenden, som havde borttryllet deres Datters Melancholie. Det hele Hof tilbad ham. Han blev saa forvirret af al den Virak, man ofrede ham, at han ansaae sig selv for en langt høiere Person, end Raisonable. Han vilde ikke længere forskjønne hendes Arbeider, han vilde arbeide selv; han vilde ikke ledes af hende, hun skulde valtse med ham. Hun havde af Erfaring lært, at hun maatte beholde Herredømmet, og vilde ikke lade sig forlede af den vilde Yngling. Hun paastod, at han blot var til for at give hende Glands, og han forsikrede, at han var den, som fremvirkede Alt, og som meget godt kunde undvære hende. Ja, han blev hende endog utroe, og beilede til en anden Dame, der langtfra ikke var saa elskværdig, som Raisonable, men som var lumsk og eenfoldig nok til at beundre den unge Galling og valtse med ham, saa meget han lystede. Denne vilde Pige foresagde ham ideligen, medens hun dandsede ham er, at Raisonable var for styg og gammel for ham, og satte et Par Briller paa hans Næse, hvorigjennem Raisonable virkelig saae ilde ud. Den unge Gjæk troede bedre de fortryllede Briller, end sine egne Øine, og forlod aldeles sin Prindsesse. Med Gøglebrillerne paa den unge Næse skrev han nu ret meget, for at vise Raisonable, hvor intetbetydende hun var. Skjøndt der var ikke mindste Sands i det, han smurte sammen, saa klingede Ordene dog ret vakre, og det henrev Mængden. Nu hørtes slet ikke Raisonables Advarsler mere. Han stial Naboenationens Sprog og Sprogvendinger, og flikkede dem ind i Modersmaalet. Han behandlede de grundigste Videnskaber, som Spøg, og Spøg igjen som alvorlig Kundskab; kort sagt - han vendte op og ned paa Alt, baade i Smagens og Videnskabernes Rige, og naar Raisonable gjorde Mod forestillinger, saa loe han hende lige i Ansigtet. Prindsessen var utrøstelig over denne Haan af den, hun elskede. Hendes Skjønhed svandt, og de røde Roser i hendes Kinder bleve gule; men som de røde Blade falmede i Raisonables Kinder, saaledes visnede de grønne Blade ved Phantasus's Øren, saa der intet blev tilbage uden den hæslige tornefulde Stilk. Han blev afskyelig. Den ængstede Prindsesse kunde ikke længere udholde sin Elskers Kulde og Dumdristighed, hans stygge Udseende, og sin egen Skjønheds Tab. Hun besluttede at flygte, og udførte sit Forsæt, til bitter Kummer for hendes Forældre. Det hele Land søgte efter den tabte Prindsesse, kun Phantasus var ubekymret; thi han havde faaet den gale Grille, at den savnede Raisonable var skjult i een af Folderne paa hans Kappe. Denne Mening kunde ingen betage ham. "Saa giv mig da min Datter igien!" raabte Faderen, eller viis mig den Fold, hvori hun er skjult!" – Phantasus smilte, og man mærkede første Gang, at Smilet, var ligesaa ubehageligt som dumt. – "Ak, Duer Skyld i, at vort Barn har forladt os!" jamrede Zaide, og nu sætter Du endog en Plet paa hendes Rygte, ved at indbilde Verden, at hun er skjult hos Dig." - Phantasus udbrød i en Skoggerlatter, men den var saa ubehagelig, at den fuldkomment lignede et Æsels Skryden. "Elendige!" raabte Merline fra sin Lillievogn, "Din Daarskab er kommet meget vidt, siden Du vover at troe, at Raisonable skulde være flygtet til Dig, som hun maae foragte. - Nei, hos mig er denne høie Orsis Frænde; hun bliver i min Boelig, indtil du fortjener at see hende igien. - Duhar selv beredt Din Skjæbne. Raisonable kunde ikke forbedre Dig. - Gaae da nu og modtag, som fiirbenet Æsel, den eneste Tugtelse, der kan virke paa saa ufornuftig en Skabning, som Du er." Hun slog ham med sin Tryllestav, og - Æslet med de lange stive Tornestilke ved Ørene travede ud af Slotsporten. (Fortsættes.) Misceller.