Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1826-04-11
Blandede Efterretninger. Baschkirisk Poeste. Baschkirerne, et Folk af tartarisk Oprindelse, have sine nuværende Boliger i de sydlige Egne ved Wolga og i Urals Dale. Dets Krigere ere ikke ubekiendte i Tydskland, hvor de streifede om, som Bestanddele af den russiske Hær, i den store Befrielseskrig fra 1813 til 1814. Deres Bevæbning, Udseende og Haardførhed mindes endnu hist og her i Tydskland, men ubekjendt, maaskee endog uformodet, er det, at dette raa og krigerske Hyrdefolk, som vandrer om i Mellemasiens udyrkede Dale, opelsker skjønne Blomster af Nationalpoeste, ja har endog frembragt et Digt af større Omfang som vilde pryde og ære ethvert Folks Ungdom Allerede i 1812 udkom i Kasan en russisk Oversættelse: af Kus-Kurpatsch, en baschirisk Fortælling. Dengang blev dette Særsyn overseet i det store Krigstogs Vaabenlarm, alligeve er dette Digt en høist interessant Frembringelse af ægte Folkepoesie, og et vigtigt Bidrag til nærmere Kundskab om Mellemasiens Folkeslag Den russiske Oversætter har kaldet Digtet er Fortælling. Jndholdet er rigtignok en Fortælling, ligesaa vel som Jliaden, dog benævntes det vel bedre ved en krigersk Jdyl eller et idyl artet Epos. Det indeholder Skildringen af simple Begivenheder hos et krigersk Hyrdefolk, hvortil Troen paa overmenneskelige Væsner har føiet nogle vidunderlige Hændelser. Jnteressant bliver denne Fortælling i sin jevne Ensoldighed ved den sandfærdige og ukunstlede Fremstilling af de raae og ligefremme Sæder hos kraftfulde Mænd, som rigtignok staae i et lave Trin i den selskabelige Cultur, men derimod ere tappre, oprigtige og gjæstfrie. Vi ville forsøg at meddele et Omrids af dette Digts Jndhold Jblandt Baschkirfolket boer en Mand, ved Navn Karabai, som er anseet fremfor Andre forme delst Tapperhed og Rigdom. Mange Familie fædre forene deres Hjorde med hans og betragte ham som deres Høvding. Jntet mangler i hans Lykke, undtagen at han er barnløs men ved et høiere Væsens Medvirkning føde hans sidste og kjæreste Kone, Altuscha, ham en Søn, som han kalder Kus-Kurpatsch. Paa en Jagt fælder han derefter en Løve, som havde overfaldet Kirgiser-Høvdingen Sarabai, og redder dennes Liv. Paa samme Tid faaer Sara bar den Efterretning, at hans Kone har født ham en Datter, som han kalder Bajana, og strax tilbyder sin Ven Karabai, der har frelse hans Liv, som tilkommende Svigerdatter. Begge Familiefædre komme nu overeens om, at deres Børn skulle ægte hinanden. De voxe til, KusKurpatsch bliver en dygtig, stridbar Helt, Bajang den skjønneste Møe i Kirgisernes Land De sees vel ikke, men kjende hinanden af Fædrenes Fortællinger, og af de Foræringer, som de sende hinanden. Saaledes bliver Forholdet befæstet; men Kirgiser-Folket foragter Baschkirerne, endskjøndt de ere stammebeslægtede, og Sarabat forandrer sin Beslutning, især da en rig Chan af Kirgiserne beiler til Bajana for sin Søn. Karabai omkommer paa Jagten, Sønnen ærer hans Minde ved høitidelige Kamplege, og aftaler derpaa med sin Moder at sende et høitideligt Budskab til Sarabai, for at gjentage Frieriet til Bajana, og fastsætte Dagen til Vielsen. Sendebudden ankomme til Sarabai, men modtages overmodigen af Kirgiser-Høvdingen, og afvises med Spot som foragtelige Baschkirer. Bedrøvede vende de tilbage, og forkynde hvad der er hændet dem. Den bestyrtede Kus-Kurpatsch søger at trøste sin Moder, og lover hende, at udsøge sig en yndigere og skjønnere Brud iblandt Baschkirerne selv, men fornærmet Elskov og ydmyget Stolthed lade ham ingensteds i Roe. Han foregiver at ville ride paa Jagt med en af sine fortroligste Venner, og efterat han har fjernet sig nogle Dagreiser bort fra sin Boepæl, tager han det Løvte fra sin Ven, ubetinget at ville opfylde hans Ønske. Da han herpaa har faaet et høitideligt Tilsagn, siger han til ham: at han har besluttet, at ride til Sarabai, at gjentage sit Frierie til Bajana, og i Tilfælde af en Vægring paany, at bortføre sin Brud med Magt, eller at opoffre sit Liv ham, den fortroligste Ven, bad han, at ride tilbage til Moderen, at kundgjøre hende sit Forehavende, og i sin Fraværelse, at indtage sin Plads. Forgiæves bekæmper Vennen denne Beslutning, forgiæves tilbyder han sig, at være Ledsager paa denne farlige Reise; Kus-Kurpatsch har hans Ord, og nøder ham at vende tilbage. til den ventende Moder. Selv begynder han det kjække Brudetog igjennem vide, ubekiendte Landstrækninger, thi Sarabai har forandret sit Opholdsted, og er vandret med sine Hjorde langt imod Øst. Reisens Beskrivelse fremstiller os den forvovne, hærdede, fuldkommen hærdede Vandrer i Mellemasien. En dygtig Ganger er hans eneste Ledsager igjennem menneskekomme Ørkener, prøvede Vaaben, en øvet Haand og et ikkert Øie hans Værn imod mangehaande Faer. Sover han om Natten, saa vaager hans Hest over ham, og han beskytter den igjen, som en Ven, med egen Fare. Jagten ernærer ham, Kjødet af det fældede Vildt nedgraver han i Jorden, tænder Jld derpaa, og koger det, som i et Slags Kjedel. Naar han standser om Aftenen, strækker han Spidsen af sin Pidsk ud imod den Egn, hvor han har seet Solen gaae ned, for at kunne finde den østlige Retning, hvortil han sigter, dersom skuffende Taage skulde omgive ham om Morgenen. Saaledes rider han modigen videre, og nærmer sig Sarabais Bolig, dog ikke uden en Seerindes Bistand, hvem han træffer underveis, samt alleslags Anlægtninger af fiendtlige Aander. Tre Dagreiser fra Stedet, og efterat han har mistet sin trofaste, brave Hest i Kampen mod disse fjendtlige Aander, og er bleven tvungen til at fortsætte sin Reise tilfods, frelser han en ung Kirgiser, som bliver overfalden af en Løve. Det viser sig, at den Reddede er Barlybai, Sarabais Søn, og Bajanas kjæreste Broder. Saa meget end Kus-Kurpatsch glæder sig over denne lykkelige Hændelse, saa skjuler han dog sit Navn og sit Forehavende, og udgiver sig for en vandrende, plyndret Baschkir, ved Navn Silkitschi. Barlybai, som skylder ham Livet, bliver hans varmeste Ven, tager ham med til Faderens Bolig, deeler sit Telt med ham, og skaffer ham Hest og Klæder. Kus Kurpatsch udmærker sig her ved Mod og Behændighed, bliver gjerne seet af Bajana, opdager hende hemmelig, at han er hendes forlovede Brudgom Kus-Kurpatsch, og da de begge tvivle om, at erholde Faderens Samtykke til deres Forbindelse, overtaler han hende til Flugt. Denne fastsættes til samme Dag, da Bajanas Giftermaal med den unge Chan skal høitideligholdes. Nu komme Sendebud, som melde Chanens og hans Søns Ankomst. Sarabai rider ham imøde med Barlybai, Silkitschi og et stort Følge. Ved Sammenkomsten og de høitidelige Gjæstelag anstilles Kamplege, i hvilke Kus-Kurpatsch vinder Prisen paa en saa udmærket Maade, at den gamle Chan, fuld af Beundring over Helten, tilbyder ham talrige Hjorder i sit Hjem, og sin Datters Haand, dersom han vil følge ham. Kus-Kurpatsch bliver rørt over dette Tilbud, men erklærer, at han ikke kan modtage det, eftersom han selv besidder talrige Hjorder, og Hyrder, som ere ham undergivne, thi han er Kus-Kurpatsch, en Søn af den berømte Karabai. Derpaa gjentager han sit Frierie til Bajana. Sarabai kommer i den frygteligste Vrede, og byder ham paa Stedet at begive sig bort, og aldrig mere at komme for hans Øine. Kus Kurparsch svinger sig paa sin Hest, og flyver afsted til den ensomme Plads, hvor han, efter Aftale, vil møde den flygtende Bajana. Jmidlertid blive Sarabais Telte og han selv overfaldet af store Røverskarer, som anføres af Bajanas af viste og krænkede Friere. Det kommer til en alvorlig Fægtning, hvori Bajanas bestemte Brudgom falder strax, og den gamle Chan og Sarabai ere nærved at faae samme Skjebne, da Bajang iler til sin Silkitschi paa den rappeste Løber, og opfordrer ham til Bistand. Som en Lynild, styrter han ind paa Fienden, intet formaaer at modstaae hans vældige Arm, han adsplitter Røverne og frelser den gamle Chan og Sarabai. Til Løn for denne Redning, og da den anden Brudgom er dræbt, bliver Bajana ham ikke længer nægtet, og paa en blodig Kamp følger et muntert Bryllup. Dette er Fortællingens Gang. Charactererne skildres uden Konst, Enhvers Eiendommeligheder træde tydeligen frem af hans Handlemaade, dog uden overflødig Tegning, hvilket ellers er Tilfældet i Folkepoesier, og en udmærkende Egenskab hos disse. Saaledes ere Karabais Fromhed og gjæstfrie Væsen, Sønnens barnlige Kjærlighed og Godmodighed, Sarabais Overmod, den gamle Chans Hjertelighed og Bajanas Jomfruelighed overalt lige kjendelige, og i sin Kunstløshed er Digtet ikke saa meget et trofast, vellykket Malerie af simple Sæder, men snarere et Billedes naturlige Gjentagelse i Speilet eller paa en stille Vandflade. Rørende er især Udtrykket af Altuschas Smerte, da hun erfarer sin Søns pludselige Opbrud til en farlig Reise, og den Sorg, som Kus-Kurpatsch føler over Tabet af sin Hest. Han graver den en Grav, lægger den omhyggelig, og nedsænker tillige Saddeltøiet og hans egne Vaaben, paa Sabelen nær, den stikker han i Skeden og siger under Taarer, Nier du min eneste Ven og Ledsager; hvil født min gode Hest, jeg skal aldrig glemme Dig (N. M. Bl.)