Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-03-17
Naar De imidlertid antager, at der nu ikke hersker den Luxus i adelige Herskabers Levemaade som i hin gyldne Periode, skal jeg ikke nægte, at jeg ikke troer, at den i den senere Tid har været eller endnu stedse er i de høiere Stænder forholdsmæssig saa stor, som den for største Deelen er i Middel- og Almuestand. Men ikke engang dette, at der endnu stedse i de tvende sidste Stænder, hersker en, med Hensyn til Landets nærværende Forfatning, for stor Luxus, der kraftigen medvirker til sammes alt mere og mere aftagende Velstand, end ikke dette vil De vedgaae, men paastaaer tvertimod, at Luxus nu ei finder Sted i nogen skadelig Grad. Nu, vi ville da nøiere prøve denne Deres Paastand, og eftersee hvorledes det forhen stod og endnu stedse for en stor Deel staaer til blandt os med den omtvistede Luxus. Det engelske Overfald paa Kjøbenhavn er i frisk Minde. Krigen begyndte. Præsterne fik fra Regjering og Øvrighed igjentagne Paamindelser om, ved alle Leiligheder at opfordre til Tarvelighed. Og hvor lod sig vel forgjeves paaminde, Nei, af Opraab hertil i Kongens, i Fædrelands og Arnesteds, ja i Guds og Religionens hellige Navn gjenløde nu vore Templer. Men hvorledes stod det da til med Religion og Templer, Svar, Ringeagtelse for samme havde da især igjennem de sidste Decennier trængt sig frem til den frygtelige Høide, hvori den nok aldrig faaes blandt Kristne før. At passere for Folk af god Tone og Smag, for lyse og gode Hoveder, skaffede største Hædersry, og sin Adkomst til disse Hædersnavne, til dette Hædersrysøgde man som oftest at legitimere med Vittigheder og Spotterier over Religion og Bibel. Bibelen, siger jeg, den ansaaes af den da moderne Verden for, nær havde jeg sagt, en gammel Krønike, i hvis Læsning man ikke mindre vilde have rødmet, ved at lade sig gribe, end i Læsningen af Kjøge Huskors. Hvad Kirkerne angaaer, saa taledes der i dem ofte saa godt som blot for Steen og Træ. J Kjøbstæderne vare Privattheaterne traadte i Kirkernes Sted. Jmedens derfor Præsten holdt sit Foredrag i Kirken, figurerede man hjemme for Speilet, og studerede paa sit Foredrag til Theatret om Aftenen, hvor man da var vis paa den Mængde, hin havde savnet om Dagen, en Mængde, der her var lutter Øie og Øre. Ja da man nu vilde have Noget baade for Øie og Øre, saae kuns efter Skallen og ikke efter Kiernen, vilde, at det, som Propheten siger, skulde lyde som Kjerlighedssangen, der synges og spilles smukt, og er glemt med det samme, saa gik man heller paa Komedie. Ja, saavidt havde endog Ringeagtelsen for offenlig Gudsdyrkelse grebet om sig, at flere af vore Kjøbstædkirker stode flere Helligdage efter hinanden reent tillukte, fordi af Tu finde ikke En gik op til dem for at bede. Selv Confirmationen, den Religionshandling, som man endnu stedse syntes mest at ynde, selv denne blev ofte i vore Kjøbstædkirker vanhelliget i den Grad, at man skulde troe man stod der, ikke i et til den Høiestes Tilbedelse indviet Tempel, men stod paa en Børsdag midt paa Hovedstadens Børs, eller paa en St. Hansdag ved den kjære Kirsten Pihls Kilde *). Slet saa galt saae det vel ikke ud paa Landet, men Smitten udbredte sig imidlertid stærkt fra Kjøbstæden til dette. Ogsaa her blev da Agtelse for Religion og offentlig Gudsdyrkelse jo længere, jo sjeldnere. Nu da man skulde have befrygtet al Handels Standsning, greb først en fordærvelig Handelsaand om sig. Paa Landet blev selv hver anden Karl og Dreng Pranger og Kræmmer, og Søndagen den almindelige Pranger- og Kræmmerdag. Nok, ethvert af hine Opraab, enhver Fremstillelse af det lysende Tarveligheds Exempel, hentet fra Statens første Huus, enhver Forestilling om, at vort Tab ene kunde oprettes ved Efterligning af dette Exempel, og ved Opofrelse af de mangehaande fremmede, Landet opslugende, indbildte Fornødenheder – dette Al blev enten, som sagt, ikke hørt, eller hørt, og som oftest besvaret med ny Stad, nye Lækkerbidskener. Den fremvæltende Yppighedsstrøm indhvirvlede, fortumlede Alt. Omgiven af Yppighedens Apparater troede man sig ret i sin hele Glorie, og anede man end stundom hemmeligen hele Gloriens Opløsning i Armod, Skam og Vanære for sig selv, og i Afkræftelse for Fædrelandet, saa hærdede man sig, for, som det vel maatte hede, at gaae Skjebnen kjekt imøde, retsom overlod man sig ganske Jndskydelserne af det fortvivlede Ordsprog; Verden skal ødelægges, lyksalig Den, som hielper til. Og hvad saae man ikke nu, J de lavere Stænder, Tjeneren og Tjenestepigen, dem man Man erindre sig, for at overbevises om Sandheden af hvad jeg her har sagt, de offentlige Tidenders Beretninger fra den Forvildelsesperiode; eftersee f. Ex. Mariboe og Hempels fyenske Aviser i Juni og Nov. 1810, saavelsom i Mai 1811, Nykjøbing, Mariboe og Odense vedrørende. mistog for Herren og Fruen i Huset, lig hin navnkundige Solon, der ved Besøget hos sin Tids saa forfængelige og pragtsyge Konge Croesus, tog enhver Betjent, der mødte ham paa Slottet, for Kongen selv, saae Bønderdrenge som Junkere, Bønderkoner og Bønderpiger i Silke og Atlask, der lode haant om deres egne Hænders trofastere og til Himmelegnen saa passende Frembringelser; saae disse ved Thee- og Kaffeborde, deres Mænd og Fædre imellem Vinflasker og Punscheboller, der med dem lode haant om deres Fædrelands ældgamle, sundere og nærsommere Produkter. J de andre Stænder kappedes man ligeledes retsom om at borttraktere og bortgjæsterere, bortstadse og bortfjasse sit Eget med Andres, laanede, borgede, lovede, og skammede sig, naar Terminen kom, ofte ligesaa lidet, veed ikke at ville, som ved ikke at kunne betale. Man hialp sig, saa godt man kunde, paa Fode igjen, og et sjeldent ved en drabelig Fallit, begyndte saa atter, hvor man slap, har Hovedet endnu altid lige høit, tænkde endnu altid lige lidt paa Fremtiden, end sige paa Evigheden; og ofte, naar Alt glippede, og man kunde ikke længer, slukkede man sit Lys og løb herfra. Man nøiedes nu, som sagt, ingenlunde med at leve og føre sig op passende med sin Stand, nei, den ene Stand hævede sig op i, eller over den anden. Bonden tede sig som Herremand), og traadte man ind hos hans Herredsfoged, eller anden lige subordineret Embedsmand, skulde man have troet, man var gaaet feil, og kommen ind hos Stiftsbefalingsmanden. Og da der nu skulde leves ikke rangs; men overrangsmæssigt, saa skaanede man, naar selve de bedste Jndtægter ikke sloge til, ofte hverken Statens, Enkers, eller Faderløses Midler, uden at ændse Faren for, omsider at ende i Tugthuus eller Slaverie *). J den Mængde af finere Et eneste Exempel herpaa, hvor lidet Bonden generede sig. Ved en Auction for faa Aar siden paa det forrige grevelige Enkesæde Ulstrup her i Egnen, var jeg selv Vidne til, at en Bonde blandt andet kjøbte den afdøde Grevinde Scheels røde Damastes Stadstole, til sin Bedstestue, som den her hedder hos Almuen. 2 Flere hidhørende, vistnok ligesaa sande og og galantere Cirkler havde nu Jntet saadant Værd, Jntet fængslede saaledes Opmærksomheden, som lidt Vittighed og det Talent, at kunne sige skjønne Ting. Her hed Jntet engleligt, himmelske, ja guddommeligt, undtagen hvad der behagede Sandserne: Legems og Lemmers Skjønhed og Harmoni, Væsens Finhed og Tækkelighed, Stemmens Yndighed, Spise- og Drikkevarers Lækkerhed. Her var Benævnelsen klodset, gyseligste Skjældsord. Her vilde den ærligste Siel med den sundeste Menneskeforstand, i et Legeme uden Tækkelighed og Anstand, iført en hjemmegjort Kjole med Landsbysnit, have gjort en lidt bedre Figur, end een af Forfædrene som Gjenganger *). (Fortsættes.) træffende, som skarpe bemærkninger, dem Rummet ikke tilsteder her at gjøre Laan af, læses i S. T. Hr. Amtsprovst StochholmsBog mod Andreasen, S. 84.