Almuevennen, 1843-11-01
Det vil være "Almuevennens" Læsere bekjendt, at der i de senere Aar ofte er ført Klager over den Tilstand, hvori vor Trykkefrihed befinder sig. Det er især Redacteurerne af vore saakaldte liberale, 2 folkeligsindede Blade, der have ført disse Klager, og de have i Sandhed havt Aarsag dertil, thi det de have maattet døie, fordi de vovede at sige deres Mening reent ud, om hvad de som Fædrelandsvenner ansaae sig forpligtede til at paatale, – det er saa meget, at man neppe kan tænke sig hvorledes de have kunne udholde det. Naar der skeer Noget, som her i Landet vækker almindelig Opmærksomhed, da maa som oftest vore Redacteurer lide derunder. Saaledes er nylig en af vore Prindser bleven forlovet med en russisk Keiserdatter, og da denne Begivenhed har vakt almindelig Opmærksomhed, saa var det jo naturligt, at den blev omtalt i Folkebladet og Fædrelandet. Men hvad der blev skrevet i disse Blade om Forlovelsen, det veed Jngen uden Redacteurerne selv og Herrerne i det danske Cancelli, thi da disse Herrer fik det at læse, bleve de formodentlig betagne af Frygt for at det skulde skurre altfor slemt i mægtigere Folks Øren; og derfor toge de den Beslutning, at de Nr. af Bladene, hvori det Skrevne indeholdtes, ikke maatte udkomme. Vi, der hverken ere Cancelliherrer eller Redacteurer af Folkebladet eller Fædrelandet, kunne altsaa ikke vide andet og Jndholdet af de omtalte Nr., end at det enten maa have været ulovligt eller ikke ulovligt. Var det nu ulovligt, da havde vel Redacteurerne fortjent Straf, og da synes mig at Cancelliet burde have sørget for, at de ogsaa kunde blive straffede. Men var det ikke ulovligt, da burde Redacteurerne have havt Ret til at lade Bladene udkomme, og denne Ret burde Cancelliherrerne mindst have betaget dem. Det burde imidlertid, mener jeg, være Domstolene, der havde at afgjøre, om det Skrevne var ulovligt eller ikke, og det bestemmer ogsaa vor Trykkefrihedsforordning af 1799, Cancelliet burde altsaa have sagsøgt Redacteurerne. Men det gjorde Collegiet ikke; – dets Bud lød saaledes: Bladene maa ikke udkomme, og Redacteurerne skulle ikke sagsøges. See, mine Læsere, saaledes er det fat med vor Trykkefrihed. Nu er det altsaa ikke Domstolene alene der have at afgjøre, om det, der skrives, er ulovligt eller ikke; nu er det ikke nok at vore Redacteurer vogte sig for at overtræde Kongens Love og Anordninger; men hvis de ville at deres Blade skulle komme ud iblandt Folket, da maa de desuden tage nøie Hensyn til, om det, de skrive, ikke vil blive undertrykt af de høie Cancelliherrer. Under saadanne Omstændigheder maa det sandelig være førgeligt at være Redacteur af et liberalt Blad. Læserne fordre af dem, at de frit skulle udtale deres Mening om alt hvad der angaaer Landets Vel; – men naar de gjøre dette, da maae de være udsatte for at det, de skrive, aldrig kommer længer end op i Cancelliet. Og naar nu Cancelliherrerne hvert Øieblik lade et Nr. af de Blade, hvorfor Læserne betale deres Penge, beslaglægge, hvem vil da holde Bladenes – Eller hvis Redacteurerne, forikke at støde de høie Herrer, tilsidst skulde lade være at skrive om andet, end om engelske Væddeløbere, tydske Skuespillere, italienske Sangere, russiske Dampbaade og saadanne Sager, hvor mange Læsere mon de da vilde beholde tilbage? Jeg mener altsaa at vi have Aarsag til at sige, at vor Trykkefrihedstilstand ei er den bedste. Om dette nu kan være Almuen ligegyldigt, derom skal jeg i næste Nr. tillade mig at fremsætte min Mening for dette Blads Læsere. September 1843.