Aarhuus Stifts-Tidende, 1810-03-03
Paa Theatret stod et Fædrelands Altar, hvorpaa saaes følgende i Transparent, over Alteret FR Vi, paa Alteret : Han lever kunfor Landets Gavn. Paa Altertavlen og Alterets Sider: en saaret Kriger, der modtager Dannebrogskorset. - En dansk Mand i engelsk Fangenskab, der haanlig bortviser det Guld, der tilbydes ham for at gaae engelsk Tieneste, og et Fruentimmer, som pløier. Held over dig du elskte Land! som fødte os, som giemmer vore Fæde; Held over dig paa Vand og Bølge! J Ledings vilde Larm, i Fredens Roe. Men dette Held, o Fødeland, maae være et ædelt Værk af dine egne Sønner. Af trofast Borgerhaand den Eeg maae plantes, hvis mørke Top skal bryde Uveirs Storm; hvis lune Skyggekreds skal samle saa broderligen Landets ædle Sønner, til Fredens stille Borgerdaad. - Jeg mangen Yngling seer fra Fædreboe, fra gamle Faders: Gud med dig, min Søn fra Moderens det taarefulde Øie rask ile hen, hvor Fædres Fahne vaer, staae modig der, hvor Fiendens Kugler hvine; hans Øie lyner kun Forbittrelse, hans Værge Flugt og Død til Landets Fiender. - Jeg seer i Fængslets Vraae en eenlig Yngling i fredlig Færd, men ei i aaben Kamp han mistede sin Frihed og det Held, at stride for sin Konge og sit Land; hans Siel dog fængsles ei i skumle Vraae, snart svæver den med Fryd paa Ungdoms Veie, snart dvæler den i elskte Fædreboe, ved gamle Fader og ved Ungdoms Viv, og ved de kiære Smaae, som ofte spørge: Naar kommer Fader dog igien tilbage? i høire Haand er Guld, i venstre Hungersbrød, "Forlad tet arme Land - saa er hans Tale - kom med og tien paa Bretlands stolte Flaade. Behold dit Guld, - saa svarer gieve Nordboe - mit Blod er ei til Fal; jeg aldrig fører Værge, "mod Fødeland og mod min Konge. Jeg seer den Ungmøe skiøn med Ploven tumle den Jord som føder hendes gamle Fædre. Ei Løvte om Belønning lokker hende, men Kierlighed til Hjem og Venner, besieler hende snart i hendes Fied, saa haabefuld den Fure grønnes, og blaalig Af for Vestenvind sig bølge og tifold føderige Kierne er Løn for hendes ædle Flid. - Saa Danske, saa skal ægte nordisk Sind besiele os i Krig, som og i Fredens Dage, da værdige vi ere først det Land, som bragte frem saa mange Helte. Saa være Landets Gavn ei blot vor egen Baade, det ædle Maal for al vor Daad, da værdige vi ere først vor Konge, som sig for Land og Folk opoffrer hvis Fryd er ene Landets Gavn. Gud skienke ham og mange Aar til Lykke for hans Folk og Rige! (En Olding tager derpaa en Yngling ved Haanden, leder ham til Alteret og siger.) Oldingen. Min Alders Haab, din Fader faldt i blødig Kamp for Land og Konge. Du sværge skal mig her, min Sønnesøn - Ynglingen. At hævne ham, Oldingen. Nei, stride tro for Land og Konge, da fryder sig din faldne Foders Aand. Ynglingen. Ja, stride, seire eller døe, naar Kongen og naar Landet kalder. Oldingen. Ei altid seirer man, ei altid Sværdet dræber, men og i Lænker Patriot du være; dig Guldet blænde ei, du aldrig drage, dit Sværd mod Fædreland og Konge. Ynglingen. Rei, Himlens Hævn mig knuse om jeg drage, mit Sværd mod Konge og mod Venner, Oldingen. Men om din Haand ei Sværd skal føre, du og som Borger tro maae være Lad Guld ei blænde dig, slut aldrig, ulovlig Pagt med Landets Fiende! Ynglingen. Nei, Landets Fiender mine Fiender være Oldingen. Et altid bruser Stormen over Landet, Gud byder og igien den Storm at tie da virke du som trofast Borger. Din Konge og det Land dig fødte i Krig og udi Fred du altid tro skal være. Ynglingen. Min Konge og mit Fødeland, i Fred og udi blodig Krig, jeg altid tro vil være. Oldingen (til de øvrige). Hans Konge eders er, hans Eed og eders være. Alle. Hans Eed vi alle sværge, Chor. Velsign, o Gud, vor Konge og skienk ham mange Aar, og løn ham for de Sorger tunge han bær for Tvillingnord. Du freder om vor Uskylds Dage, Dig ofre vi en Krands. Vel falmer Glædens Roser faae, dog visner ei den Krands. Paa skumklædt Bølge Skibet gynger sig over Afgrunds Dyb, Snart Stormen det mod Skyen slynger snart ned i Afgrunds Dyb. Solo. Saa trued frygtelige Storme og gamle Danmark dig. Andre Stemmer. Men Friderich fra Skjæbnens Storme dig frelste lykkelig. Tuttt. Velsign, o Gud, vor gode Konge- og skienk ham mange Aar, og løn ham for de Sorger tunge han bær for Tvillingnord. Aria. Vor Konge signe du o Gud! Du signe Land og Rige! Saa de ved Friderichs vise Bud, i Held og Hæder stige. Chor. Gyd Borgersind i alles Siel, saa gaaer det Land og Konge vel Den Klippevei han vandre skal ei Modgangs Storm ombrule; for ham i Fredens stille Dal opblomstre Glædens Rose, Chør. J rolig Dal, paa Klippeve da Fader ham forlade ei. Ledsag ham Gud, naar Dannerslag til Landets Forsvar kalder; beskyt ham og paa Kampens Dag, naar Tusende de falde. Chor. Gyd Friderichs Mod i Folkets Siel, saa gaaer det Land og Konge vel!