Viborger Samler, 1842-01-11
Tyrkiet. Fra Constantinopel meldes under 15de Decbr., at den nye Storvezir Jzzet Mehemed Pascha allerede har ladet sin Fiende Jussuf Pascha føle sin Magt. Sidstnævnte og hans Søn ere afsatte fra deres Embeder. Deres Uenighed skriver sig fra Varna, hvor Forræderen Jussuf stræbte at afvælte fra sig den største Deel af sin Brøde og vælte samme paa Jtzet; hvilket ogsaa tildeels lykkedes ham. Ogsaa Gen. Jochmus, den eneste af alle de til Syrien sendte Officierer, der har kunne holde sig paa sin Post, maa tage sig iagt; thi den stolte og hevngjerrige Storvezir vil ikke saasnart forglemme Syrien og sin Afsættelse fra Commandoen over denne Provinds. Jmidlertid maa man indrømme, at Jtzet udvikler en sjelden Virksomhed. Fra den tidligste Morgenstund indtil langt ud paa Natten vrimler det i hans Palads af høie Statsembedsmænd, med hvilke han afvexlende arbeider, for at forskaffe sig en nøiagtig Oversigt af Sagernes Tilstand. Han staaer i stor Andest hos Storsultanen, og hans Reformer synes at vinde ubetinget Bifald. – Det ved Statsroret staaende herskende Parti har besluttet at forblive ægte Osmanlis og Muhamedanere, og hellere at offre Liv og Blod end at antage europæiske Statsmarimer. Uden af indlade os paa Besvarelsen af det Spørgsmaal om denne Tilbagevenden til hine gamle Principer, der i sin Tid gjorde Osmannerne til en Skræk for Europa, er at foretrække for det af Reschid Pascha hyldede System, og om det endnu er muligt at redde Tyrkiet fra at styrte i den Afgrund, der allerede længe har været aaben, indskrænke vi os til at anføre de i Øine springende Resultater af de sidste Omvætninger. Det synes virkelig, at Rolighed og Tilfredshed begynder at vende tilbage overalt i hele Riget, dog med Undtagelse af Syrien. Nationen er ikke længere imod, men for sin Hersker; den er opvaagnet af den Tilstand af Apathie og Slaphed, hvori den var nedsunken. Et nyt Liv begynder at gjennemstrømme Nationen; den kommer atter ihu sine Forfædres Kraft og Hæder, og føler Nødvendigheden af, ved fælles Sammenvirken at modarbeide. den vel langsomt, men stedse nærmere fremrykkende Fordærvelse. Der vise sig Spor af den gamle Begeistring for at gribe til Vaaben til Forsvar for Troen og det erobrede Fædreland. Hvorledes vilde det ellers have været muligt for Porten, trods den ubetydelige muhamedanske Befolkning at opstille i saa kort Tid en ny Hær, Medens under Sultan Mahmuds Regjering hele Regimenter maatte sendes til Asien for at samle og opfange de gjenstridige Recruter en Syssel, hvorved der stedse vankede blodige Pander, førte for nylig nogle og tyve Hververofficerer den største Deel af den anatoliske Befolkning ligesom taalmodige Faar til Stambul, hvor man satte dem Krigshuen paa Hovedet og rakte den Geværet. Den Aand, der besjæler Tropperne, er god; Desertion er langt sjeldnere end forhen. Er den asiatiske Bonde endog ikke synderlig tilfreds med den strænge Disciplin, saa finder han sig dog med Taalmodighed og uden Knurren i sin Skjebne. Portens forandrede Forhold til Mehemed Alt skaffer ligeledes Riget nye Ressourcer, ogsaa denne Fordeel maa sættes paa det gamle Systems Regning. Endskjøndt Chosren og Jzzet høre til Mehemed Alis største Modstandere, saa er det under de nærværende Forhold ei at vente, at de paa en fjendtlig Maade ville indskride imod ham. - Det store Handelsconseil, et Slags blandet Handelstribunal, bestaaende af tyrkiske, armeniske, græske og størstedeels enropæiske Handelsmænd, er opløst ved en Ordre fra Storherren. Man vil ikke længere taale fremmed Jndblanden i de tyrkiske Anliggender. Gouverneurerne i Provindserne, fra nu af kun Paschas, ville ikke længere erholde fast Gage, men – saaledes som tidligere - flere pr. af de Skatter, de opkræve. Kun Opkrævningen af Skatterne skal gaae for sig efter det nyeste Finantssystem. Bestandig indtræffe endnu til Constantinopel Tropper fra Lilleasien, hvilke strax afgaae til Rumelien.