Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1765-08-19
Oversættelse af Formey. Naturens Velgierninger. Hvor lyksalig er den, hvis Aand opløfter sig over det Sandselige, der, under Fornuftens Anførsel, svinger sig op, for at opsøge de virkelige Grunde til Tingene, der trænger igiennem det mørke Taage, som skiuler Naturens Hemmelig heder for de Dødelige. Kongernes foranderlige Gunst, det forfængelige Gode, den ubestandige Lykke uddeeler, de usalige Forlystelser, Vellysten føder sig udi, alt dette kand intet Jntryk giøre paa et Hierte der er oplændt af Kierlighed til Sandhed. Hvor Følesløse er dog Menneskene: De blive staaende med deres Opmerksomhed ved Løbet af er Aar, udstrakte i Græsset under Skyggen af Løvrigt Træe see de dens klare forbiraslende Vand: Lifligheden i dens Løb, de emailerede Blomster, der krone deres Seng, Abredens grønne Klædning alting henrykker deres Øyne. Men ikkun faa blandt dem vide at smageen endnu yndigere Fornøyelse, den Fornøyelse, at trine frem til Kilden, av dette Vand, at undersøge dens Udspring, og at trænge ind til de uopløselige Vand-Kilder, hvorfra det springer frem. Saaledes er vore Øyne nesten alle tider fæstede paa det yderste af den legemlige Verden. Synet giør os fornøyede, uden at opmuntre vor Nysgierrighed. Vi lade og nøye med at beundre dens Gestalt og dens udvortes Pragt, og betragte ikkun flygtig Tingenes Overstode. Lad os trænge dybere ind, lad os vove at bane os en Vei ind i Naturens Helligdom O! hvor deyligt er det dog, at tænke over Tin genes Grunde, og betragte deres Væsen Her er Maalet for de Viises ædle Flugt; det andet er Pøbelens barnagtige Tidsfordriv. Menneskene bedrager sig i Henseende til de Ting, de ønske at besidde, de bedrage sig ikke minChuringgatti. Endeligt. Spurtigationen følger. Spurtigationen følger. dre, end i de Ting, de betragte. Der ere toe Arteeraf Rigdom, og om begge giøre de sig sædvanlig meget falske Begreber. Den ene ansee de med kaaldt Blod og med ligegyldige Øyne, og værdige den ikke deres Betragtning. Naturens Gode, dens umaalelige Skatte, thi derom vil jeg tale, kand ikke lokke een eneste ikke engang det flygtig ste Øyekast af dem. Fulde af Trodsighed og vind formedelst den liden Deel, de deraf besidde som en Eiendom, troe de i den liden Vinkel af Jorden, hvor de ere, ikke at have meere, end hvad de have forhvervet sig, og tænke, at den øvrige Deel af Verden er forloren for dem, siden de ingen anden Andeel have derudi, end i den menneskelige Slægts Selskab. O! sælsomme Blindhed, der kunde lægges ved et Øyebliks Overlæg og Eftertanke om vore virkelige Fornødenheder, luk det allerrigeste Menneske ind til hans Guld- og Sølv-Sække, luk den mægtigste Prinz ind i Hans prægtige Pallads; hvor stor vil, alt detee uagtet, deres Elendighed være, dersom Naturen, denne gavmilde Moder, ikke udstrækker sine Arme efter dem, ikke aabner sin Barm for dem, og ikke meddeeler den Sælskabets sande og nyttige Rigdom, Ney, ney, ikke et Stykke Jord; heele Jorden udgiør vor Eiendom. Vor arvelige Grund forsyner os ikkun med lidet af de Ting, vi behøve; Jorden, den heele Verden, giver os dem. Saa snart ingen Regn og Dug meere falder fra Himmelen, saasnart den ulydige Ager intet Korn meere lader voxe og moednes, saasnart Flodene blive staaende i deres Løb, saasnart de forskiællige Egne ingen forskiællige Frugter og Varer give fra sig, saa snart Aarsens Tider brækkes af i deres Orden, saa forsvinder al Overflødighed, saa ere alle Guld-Miner i Peru mindre værde, end den mindste Ager fuld af Korn Man skulde foretage sig noget umueligt, om man vilde opregne alle de Velgierninger, Gud ved Naturen udviser os. Strax i Begyndelsen af et saadant foretagende mærker, man, at man holdes tilbage ved denne Davids Betragtning i hans fyrretyvende Psalme: Kom min Gud, store ere dine Undere og dine Tanker over og intet ligner dig. Jeg vil forkynde og fortælle dem, skiønt de ere utællige. sionen følger. Nr. i Heral udkommer hver Mandag et Blad fra det Bergenske Addresse-Contoir hos Ole Be¬