Norske Intelligenssedler, 1777-04-23
Nordske Jntelligen, Noter. No. 17. Onsdagen den 23. April 1777. En Visirs Datters Hændelser. En Oversættelse af Melang, de Litterat, ovent. T. 2 Pag. 36. Kongeriget Kachemire regieredes fordum af en Fyrste, ved Navn Aladin. Han var Fader til en Datter, som uden Modsigelse havde været den fuldkomneste Skiønhed i Østen, dersom ikke hans Visers Datter havde gjort hende dette Fortrin stridigt, J heele Østen talede man om intet andet end om den guddommelige Deilighed, hvormed disse tvende Prinsesser vare begavede. Mange Konger, i Troe til Rygtet, vare satte i Elskovs Lue til dem, og tænkede at begiere dem til Ægte. Det skulde have været vanskeligt at skiønne, hvilken af disse 2de Skiønheder var den fuldkomneste Men enten det var Jndbildning, eller at Vistrens Datter, mindre stolt og meere omgiengelig end hendes Rivale, havde vundet Mængdens Hierter, vare alles Stemmer for hende. Kongens Datter faldt i en saa hæftig Sorg over at see Ghulnag (saa hedte Viserens Dotter) foretrækkes sig, at hun faldt i en dødelig Afmægtighed. Hendes Fader, herover bekymred, kaldede Lægerne, som forsikrede ham, at Prinsessens Svaghed kom af een eller anden hemmelig Fortræd. Kongen satte an paa sin Datter at aabne ham sit Hierte. For at faae hende dertil, forbandt han sig ved en højtidelig Eed til at bevilge hende alt hvad hun bad om, det koste ham endog Hælvten af hans Rige, Aladins Datter, langt fra at aabenbare den nedrige Skinsyge, hvoraf hun plagedes, vilde gierne have skiulet den for sig selv. Men, rørt af de af Faderen paa hans Ømhed givne Beviis, og hans bevidnede dybe Sorg, kunde hun ikke længer modstaae, og bekiendte for ham, at Ghulnaz var Aarsagen til hendes Svaghed, som ikke vilde ophøre førend denne forhadte Rivale kom af Veien. Aladin gjorde sig Umage for at trøste sin Dotter, og forsikrede hende, at inden kort Tid skulde ikke meere høres tale om denne, som forvoldede hendes Kummer Han kaldede og virkeligen sin premier Ministre for sig. "Visir, siger han til ham, det er ugierne at jeg befaler Dig at sælge din Datter; jeg føler hvor nær dette gaar Dig til Hierte; men det gielder om min Datters Liv. Det er Dig nok sagt; og jeg Visiren blev venter det Offer af den Nidkierhed, Du altid har viset for mig. bestyrtet og var nogen Tid i Ligevegt imellem faderlig Kierlighed og Æregierrighed. Denne sidste Lidenskab fik endeligen Overvegt og dempede Naturens Røst. En Levning af Skam forbød ham dog at lade sin Datter offentligen falbyde. For at undfly denne Skiendsel, fandt han paa at lægge hende i en Kiste, og lod derpaa hente en Udraaber, Du skal, siger han til ham, sælge denne Kiste for fyrgetyve tusinde Asper, men jeg sætter et Vilkaar derhos, den, som faaer den, skal tage den uden at see hvad der er i. Udraaberen gjorde sig forgieves Umage for at fuldbyrde Visirens befaling; Det Vilkaar han havde sat ved Kiøbet, skrækkede alle Kiøberne. En ung Vand-Bærer, dristigere end de andre, faldt paa, at derunder maatte være en Hemmelighed, og bød sig til at vove det: Han laante hos en Handelsmand blant sine Venner den fastsatte Summe, og efterat han havde tællet til Udraaberen den, bar han Kisten hiem. Jntet kunde ligne hans Forbauselse uden hans Glæde, da han i det han begiær ligen aabnede Kisten, saae deri en ung Pige af en henrykkende Skiønhed. "Dejlige Houri, siger han til hende, thi De er uden Tvivl een af disse himmelske Nymfer, bestemte til de Udvalgtes Forlystelser i den anden Verden; ved hvilken sælsom Hendelse er De indelukt i denne Kiste, Visirens Datter, som ikke vilde lade sig kiende, svarer ham: "J seer en Ulykkelig, som Ulykken forfølger; Skiæbnen har gjort mig til eders Slavinde, jeg kuurrer ikke derover, og J skal hos mig finde al den Underdanighed og al den Troskab, som jeg er Eder skyldig. Den elskværdige Ghulnat havde alt for mange Yndigheder til at hendes Herre, ikke skulde føle deres Magt. Hun var hans Slavinde, og han kunde giøre med hende hvad han vilde; men han havde i sin Elskov en om Følelse, meget over sin Stand. Han besluttede da at give Ghulnaz sin Frihed igien, og derefter at gifte sig med hende. Men førend at fuldbyrde dette sit Anslag, vilde han forsøge, om hun var værd den Skjebne, han bestemmede hende. Han førte hende til sin Moder, som boede i en liden Bye, en Dags Reise fra Kachemire: "Min Moder! sagde han til hende i Eenrum, jeg har Øie paa denne unge Slavinde, som jeg betroer til Eders Omhu; giv Agt paa hendes Opførsel, og undersøg, om hendes Forstand ligner hendes Skiønhed. Derefter tog han Afskeed fra sin Moder og fra Ghulnaz, forsikrende dem ej at skulle blive længe borte. (Fortsettelsen følger.)