Aarhuus Stifts-Tidende, 1844-07-16
Stænderforsamlingen i Viborg. (See Avisen Nr 126.) Godseier Nyholm: "Under nærværende, ualmindelige Forhold, anseer jeg det for høist nødvendigt at forsamlingen i en aaben, frimodig og djærv Adresse til Hs. M. skildrer den almindelige Misstemning som hersker overalt i Provindsen. Denne Misstemning er ikke fremkaldt alene ved det ulykkelige Sprogpatent, men ogsaa ved Hensygningen af Stænderinstitutionen, for hvilken Folkets Jnteresse, af en beklagelig, men tillige nødvendig, Grund, dagligen taber sig mere og mere. Vel er det sandt, at hvis de Jndstillinger, som udgaae herfra, ere saa lykkelige at staae i velbehagelig Samklang med det almægtige Bureaukraties Anskuelser, saa finde de Indgang hos Regjeringen; men naar de ikke staae i en saadan Samklang, mon de da, spørger jeg, gaae igjennem: Jeg benægter det. Er dette skeet med Forsamlingens vigtigste og kjæreste Petitioner, Jkke skal jeg her gjennemgaae alle disse, men jeg vil kun fremhæve nogle enkelte og deriblandt navnlig den om Finantsvæsenet. Jeg spørger: ere de lovede Besparelser i Statshuusholdningen indtraadte: Jeg kjender ingen; og dog har den nuværende Regjering ved tvende Dødsfald havt den gunstigste Leilighed til at inddrage disse Hofholdningers Appanager. Folket seer gjerne, at dets Konge og hans nærmeste Successor have en Hofholdning, som anstaaer Landet; men det antager og føler sig overbeviist om, at den øvrige Masse, ja overordentlig store Masse af Hofholdninger bør indskrænkes i et passende Forhold til Landets naturlige Kræfter. Vel har den kgl. Commissarius bemærket, at Andre af den kgl. Familie trængte til de ledigblevne Appanager, men jeg tør aabent udtale, at det ikke er Nationens Mening. Folket trænger til saamange Lettelser, der er saamange nødvendige Jndretninger i Landet, som høiligen behøve Forbedring, og hine Personer ere saaledes aflagte, at det er ikke paa den Maade, at Nationen ønsker sine suurt erhvervede Penge anvendte." Oberst Brock: "Ogsaa jeg maa stemme for at der indgives en Adresse og det i den Mand, som tvende Deputerede allerede have udtalt. Den første Taler har allerede udbredt sig om den sørgelige og uhyggelige Stemning, som er fremstaaet ved at enkelte Personer i Hertugdømmerne have andraget paa en Adskillelse fra Kongeriget, hvormed samme ved fuldgyldige Tractater ere foreenede. Regjeringen har Jntet gjort for at hindre Bestræbelserne i denne Retning, den har ladet dem have frit Spil, og den har endog meget mere givet dem en farlig Næring ved at overgive den høieste civile og militaire Magt i Hertugdømmerne netop i den Mands Haand alene, der af det paagjældende Partii nævnes som arveberettiget, der ogsaa har handlet i dette Parties Aand, der har kaldt, hvad der er Dansk, Fremmedt, der har taalt at Emissairer fra Partiet droge om for at bevæge Folk til at skyde Penge sammen i et Øiemed, som ved Forbindelsen med Danmark har kunnet opnaaes uden saadan Opoffrelse. Saavidt er hiint Parti gaaet, at man endog har hørt sige, at Danmark skulde have bedraget Hertugdømmerne; og den samme Mand, som har brugt denne Ytring, bliver, medens han endnu staaer under retslig Forfølgning for Statsforræderi, viist privat Gunst af hiin Statholder. Det er saa farligt at man har overdraget den øverste Magt i Hertugdømmerne til denne Mand, at jeg mener, at der er al Anledning til, ja at det endogsaa er en Pligt for Forsamlingen, allerunderdanigst indstændigen at andrage paa, at han det snareste muligt fjernes fra den Post, han saaledes beklæder. Der behøves ikke at gaae langt tilbage i Tiden for at finde et Exempel, som passende kan oplyse, med hvormegen Grund det er, at jeg har udhævet den Fare, der er forbunden med at have nedlagt hos ham en saa betydelig Magt; det er kun 35 Aar siden, at en lignende Magt i Riget blev betroet til en sand Hædersmand; – men en Krone vinkede, han svigtede sin Pligt, og forsømte det lykkeligste Moment til at skaffe Danmark Opreisning for lidte Tab. Jeg mener, at det havde været Pligt for Kongens høieste Raad at modsætte sig Prindsen af Augustenborgs Ansættelse i den omhandlede Post, og jeg anseer denne Ansættelse saa farlig, at jeg troer, at hans Majestæts Raadgivere burde have givet den Erklæring, at de, saafremt en saadan Ansættelse skeete, maatte tage deres Afsked, Til Ministrene er det, at man skal holde sig, ikke til Kongen, og jeg er derfor enig i, at der kunde være Anledning for Hans Majestæt til at fjerne fra sit Raad de Mænd, som have samtykket i Foranstaltninger, der saameget have oprørt Nationen. - Jeg mener derfor, at der bør indgives en Adresse, og at i denne bl. A. bør indstændigen andrages paa, at den Mand, der nu er beklædt med den øverste Magt i Hertugdommerne, fjernes fra sin Post, og at alle de bestaaende Tractater, der kunne tjene til Opklaring af de forviklede Forhold med Hertugdømmerne, bringes til offentlig Kundskab. Naar det skeer, og naar der i Kongens Raad sidder Mænd, der have varm Følelse for Nationaliteten, da haaber jeg, at Alt vil komme til Fred og Ro, men det er ogsaa den eneste Maade, hvorpaa dette Maal kan naaes." Landsoverretsprocurator Jespersen: "Jeg ønsker, at Forsamlingen vil indgive en Adresse, der indeholder et tro Billede af den almindelige Stemning, der hersker saavel over hele Landet, som navnlig her i Provindsen, – en Stemning, der er saa sørgelig, saa ned staaende, som maaskee aldrig før, og hvilken Forsamlingen bør udtale, baade paa Grund af dens Almindelighed og Vigtigheden af det, hvorpaa den er begrundet. Den nærmeste Kilde til denne Misstemning er Patentet af 29de Marts d. A., hvorved i Slesvig det danske Sprog, den danske Nationalitet og det Parti, som der ene værner om Nationaliteten og Statseenheden, er bleven, om jeg saa maa sige, sønderknust, og hver dansk Fædrelandsven, som interesserer sig for Sproget, for Nationaliteten og for at Landet, der i Aarhundredernes Løb ved forskjellige Skjebnens Tilskikkelser er blevet mindre og mindre, ikke atter ved given Leilighed skal deles i 2 Dele, maa vist dybt føle den almindelige Sorg og dybe Bekymring over Patentet, hvis Følger allerede for en Deel ere indtraadte, idet Danskhedens Talsmænd, af Grunde, der ikke kunne misbilliges, ere udtraadte af den slesvigske Forsamling. Om Kongens reneste Villie og Fædrelandssind tvivler Jngen, men man tvivler om, at de danske Raadgivere i Hans Majestæts Raad har den fornødne og ønskelige Kraft ligeoverfor de talentfulde, tydske Raadgivere; og jeg mener derfor netop, at man skal skjelne imellem Kongen og hans Raad. Jeg for min Person vilde ansee det formasteligt, at udtale Misbilligelse mod Kongen, men jeg anseer det for Pligt og Ret at udtale sig mod de Anskuelser, som have gjort sig gjældende i hans Raad. Det nytter sandelig ikke at bortraisonnere Betydningen af Sprogsagen i den Slesvigske Stænderforsamling; thi Enhver, der har betragtet den nyeste Tids Historie, seer nok at samme blot er et mere fremtrædende Led i den hele Række af Anskuelser hos det slesvig holsteenske Parti, hvis Hovedsum er Slesvig og Holsteens statsretlige Uadskillelighed og et reent Unionsforhold til Danmark, der ved given Leilighed ønskes snarest muligt hævet. – Hvad der staaer i Forbindelse med Nationens Sorg i Anledning af Sprogpatentet og dets nærmeste Følger er ogsaa Sorg over den Maade, hvorpaa Pressen i dette nationale Anliggende er bleven behandlet. Paa samme Tid de censurerede Blade i Hertugdømmerne, der angribe alt Dansk og Forbindelsen med Danmark, have nydt den Beskyttelse af vedkommende Censorer, at deres fantiske Artikler ere blevne taalte, paa samme Tid ere de tre eneste Blade, som i Hertugdømmerne værne og Danskheden og Stats eenheden, blevne ilde behandlede, og have ikke kunnet faae forskjellige undertrykte Artikler frem, uagtet Paaklage; og den danske Presse, hvis Stilling i den heromhandlede Henseende kan kaldes reent conservativ, da den værner om Statseenheden, har sandelig heller ikke nydt en saadan Medkart, som kunde stemme med det almindelige Folke=Ønske. Jeg skal her kun specielt udhæve, at hans Majestæts Raadgivere have fundet det rigtigt og forsvarligt, at det i Rescriptet om en ny Presselov udtaltes, "at Pressen er brugt til at udstrøe Tvedragtens Sæd mellem Rigets forskjellige Deele; det er en saa haard Beskyldning at jeg ikke kan Andet end dybt beklage den. Og nu det sidste Skridt af det Danske Cancelli, at det har troet sig forpligtet til at saggive de censurerede Provindsblades Udgivere, som havde meddeelt en tro Beretning om, hvad der var passeret i den nordslesvigske Forening, en Forening, hvis Formaal er Opretholdelsen af Statseenheden og den danske Nationalitet, og som derfor fra dansk Side maa ønskes al Held og Lykke." With. "J den kgl. Bekjendtg er yttret, at der ei behøves nogen Mellemkomst for at være forsikkret om, at der fra Kongens Side vil blive iagttaget Alt hvad der findes fornødent og tjenligt til at hævde Statens Eenhed og Undersaatternes Ret. Sandelig, jeg tvivler ikke paa at Kongen besidder villie hertil, men ikke desto mindre udkom Sprogpatentet neppe 2 Aar efter Rescriptet, og jeg troer, at Fors, ikke viser nogen Mistillid til Kongen ved her at gribe ind og tolke Folkets Stemning, saaledes som Alle kjende den, og vidne for ham om, at den samme Følelse, som hersker i Slesvig, ogsaa hersker i Jylland. Jeg kan ikke indsee, at der skulde være nogen Grund til at tilbageholde vore Yttringer, fordi Kongen har den bedste villie; thi alene formaaer den Enkelte intet at udrette i Farens Stund, men det er nødvendigt, at Alle tage Haand i med; og i dette Tilfælde saameget mere, som Folkets naturlige Organ ikke kan antages at ville opfylde sin Pligt. Skulde det være ufornødent at tage Deel i Slukningsarbeidet, naar en Fjerdedeel af Byen stod i lys Lue, om man end havde nok saa stor Tillid til Brandmajoren og hans Corps."