Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-06-12
L. P. beretter, at Sognefogden indfandt sig den 4de Mai og fordrede Drengen udleveret, men den ikke saa nøieregnende P. glemmer at tilføie, at Sognefogden handlede efter Politimester, Byfoged Ravnkildes Ordre. Jeg maa foreløbigen her bemærke, at da jeg skrivtligen anholdt om Politiets Medvirkning for at faae Drengen tilbage i sin retmæssige Tjeneste, jeg da udtrykkeligen yttrede omtrent saaledes: "forsaavidt Drengen crien saadan Tilstand at dette kan skee, men hvilket i modsat Fald vel bliver af Drengen at godtgjøre med Lægeattest. For mig har dog ingen Lægeattest været foreviist, og selv om Drengen end havde Koldfeber hver Dag, kunde han vel nok taale at flyttes tilbage til sin rette Tjeneste; 2 Miil ck den hele Veilængde. Men ialfald maatte Drengen slet ikke være der, og burde ikke være der hvor han var, som nu skal blive paaviist. L. P. har ikke berettet, hvor Drengen opholdt sig, da Sognefogden fordrede ham udleveret, og dog er det netop denne Omstændighed, der vilde have givet Læserne tilstrækteligt Lys i Sagen. Det forholder sig hermed saaledes: i November Maaned f. A. fæstede jeg Drengen igjen til Maidag, lovlig, i Vidners Overværelse. Saavidt jeg erindrer, den 6te Februar d. A., spurgte Forvalter Hartmann paa Engestofte mig om, hvorledes Drengen var. Jeg undrede mig over at blive spurgt herom, og efterat have svaret omtrent som saa, at jeg hverken vilde rose eller laste ham, spurgte jeg Forvalteren, af hvad Grund han havde gjort mig hiint Spørgsmaal, da det strax anede mig, at det gik her, som destoværre saa ofte er Tilfældet paa denne Egn, at et Tjenestetyende fæster sig en 2 a 3 Steder tildeen og samme Skiftetid. Forvalteren sagde mig da, at Drengen havde været paa Engestofte og tilbuden Kammerjunker v. Wichfeld sin Tjeneste til 1ste Mai, men at han dog ei endnu (dengang) var fæstet. Jeg sagde naturligviis nu til Forvalteren, at jeg havde fæstet Drengen, og at det altsaa ikke nyttede, om Kammerjunkeren fæstede ham. Saaledes støde Sagerne, da Drengen blev borte fra 25de April til 4de Mai. Jeg tog nu til Engestofte, for hos Moderen at erkyndige mig om, hvad det blev til med Drengen, men Moderen var ikke tilstede. Derimod fortalte en Mand, der beboer samme Huus som hun, mig, i Vidners Paahør, at Drengen siden 1ste Mai var paa Hovedgaarden Engestofte i Kammerjunkerens Tjeneste, hvilket ogsaa Avlsforvalteren paa Engestofte, der tilfældigviis kom forbi, bekræftede, rigtignok ikke i den allerhøfligste Tone, idet han tillige spurgte mig, om jeg havde Lyst til at see Drengen, jeg kunde da følge med ham (Avlsforvalteren), Drengen laae syg af Feber oppe paa Gaarden. Dette vedkom naturligviis ikke mig for Øieblikket; det var mig nok at vide, at Drengen var i Kammerjunkerens Tjeneste, for at tage min Beslutning. Jeg henvendte mig strax til Stedets Politimester, Hr. Byfoged Ravnkilde i Saxkjøbing, og anholdt i Henhold til Forordningen af 25de Marts 1791 om, at Rettens Middel maatte være mig behjælpelig, for at bringe Drengen tilbage i sin retmæssige Tjeneste. Dette skeete paa lovlig Maade, og saadant har L. P." vel dog ikke Noget at indvende imod, Da Drengen kom tilbage hertil, noget efter Middag, altsaa ikke om Aftenen, som L. P." fortæller, havde han ingen Feber, hvilket kan bevises med den Huusmand, der bragte ham hertil fra Hillested. Næste Dags Formiddag kom Drengen meget rigtig med i Marken, men da Feberen begyndte Kl. 9 a 10 gik han hjem igien og tilsengs. L. P., synes at anke over, at det unge Menneske har maattet gaae til Plougen" naar Feberen var forbi, maaskee vilde L. P., at det unge Menneske skulde gaaet til Plougen, medens Feberen endnu vedvarede Forøvrigt kan det tjene til "L. P.s Beroligelse, at, saavidt jeg erindrer, har Drengen ikke havt fat paa en Ploug i dette Foraar, men ikkun kjørt en Harve, hvortil det unge Menneske just ikke behøvede mange Kræfter. Desforuden lod jeg ogsaa strax igien Feberen standse ved Medicin, saa, dersom jeg husker ret, det unge Menneske, ikke havde Feber meere end 2 Gange den sidste Tid han var her. At fortælle omstændeligt, hvorfor Drengen af mig er bleven straffet, anseer jeg for overflødigt, saavist som L. P.s lovlærde Redacteur dog ikke kan gjøre nogen Huusbond Rettten stridig til at straffe et dovent, vrangvilligt, trevent, lognagtigt eller utro Tjenestetyende, og saavist som jeg med god Samvittighed veed mig fri for at have overskredet den mig som Huusbond lovligen tilkommende Revselsesret; men at Straffen var velfortjent og ikke haardere, end fortjent, ja at den endog oftere tidligere var fortjent, men ikke tildeelt, haaber jeg at enhver upartisk vil være overbeviist om. Havde saadant ikke været Tilfældet, vilde jeg vist for længe siden været draget til Ansvar herfor. Kun det skal jeg dog ikke undlade at bemærke, at jeg selv personlig havde givet Drengen den Ordre, han havde at følge, og at Karlen Kisler for mig har forsikkret, at han paa ingensomhelst tænkelig Maade har givet Drengen nogen Contraordre, hvilket jeg ogsaa har al Grund til at tro, fordi Drengen først efter flere løgnagtige Udflugter nævnte hiin Undskyldning for mig. Kan imidlertid den meget virksomme og indflydelsesrige Redacteur af P." forskaffe os en meere hensigtssvarende Tiendelov, end den gamle, vi nu have, eller dog idetmindste meere tidssvarende Straffebestemmelser med Hensyn til Tjenestetyender, da skal jeg være en af de Allerførste, der villigen skal bringe ham min hjerteligste Tak. At Drengen i længere Tid har ligget under Pleie i sin fattige Moders Huus, er jeg saa fri at troe at være en grovUsandhed, for ei at bruge en anden Benævnelse. Jdetmindste har en af Kammerjunker v. Wichfeldts egne Tjenere sagt mig i Vidners Paahør, at Drengen, der, som han udtrykkede sig, er en ussel Fyr, siden han løb sin Vei fra mig, har været i Kammerjunkerens Arbeide, hvilket desuden ogsaa Sognefogden i Engestofte erklærede i Mariebo igaar, ligeledes i Vidners Paahør. P.s noble Redacteur, en Mand, der vel altid, som nu, har staaet saa høit ophøiet over alt Smaalligt, en Mand, der sagtens i sin ophøiede Stilling aldrig er kommen i Berørelse med Smaafolk, det vil sige: ganske simple Folk, endnu mindre med saadanne, der ere istand til Hvadsomhelst, – denne Mands store, reene, ædle Siæl kan vel sagtens ikke fatte det Mulige i, at Drengen af sin egen Moder, eller maaskee af Andre, kan være instrueret saaledes, at det er med fuldt Overlæg at han har bragt mig i den ubehagelig Nødvendighed, at straffe ham, og han (Drengen) saaledes faae Leilighed og en Slags Grund til atter at forlade sin Tjeneste, – men mig er dette slet ikke utænkeligt. Jsær anseer jeg det ikke for ganske umuligt, at Moderen kunde være Drengens villige Belærer i sligt, helst naar jeg betænker, hvilke Usandheder, for atter ikke at sige Løgne, hun har løbet med. Det meest Besynderlige af det Hele, og som jeg haaber at Læserne alt have lagt Mærke til, er, efter min Formening, den Omstændighed, at Hr. Kammerjunker v. Wichfeldt vilde fæste en Dreng, som hans Forvalter vidste var fæstet i Tjeneste hos mig, og at han (Kammerjunkeren) vilde modtage denne Dreng i sin Tjeneste 1ste Mai, uagtet denne ikke var i Besiddelse af noget Skudsmaal eller andet Beviis for at være lovlig fraskilt sin tidligere Tjeneste, og endelig, og det fremfor Alt, at Kammerjunkeren nu, da Drengen een Gang er taget fra ham ved Rettens Middel, desuagtet vil benytte eller lade ham blive benyttet til sit Arbeide. Det vil ved Søgsmaal fra min Side være en meget simpel og let Sag, at faae Drengen straffet og tillige faae ham til atter at vende tilbage i sin Tjeneste hos mig, og naar dette ikke allerede af mig er skeet, saa er Grunden hertil alene den, at det Hele ikke er de Omstændigheder og Reiser værd, som saadant vil medføre for mig personlig, helst da jeg maa indstævne Drengen til Saxkjøbing, hvorhen jeg har omtrent 3 Miil, men jeg forbeholder mig naturligviis min lovlige Ret, om jeg alligevel skulde finde finde Anledning hertil. At Hr. Kammerjunkeren kan komme til at betale Mulct ford, han har taget anden Mands Tyende i sit Arbeide, formoder jeg, saavist som jeg antager, at Loven gjælder ligesaa godt for Adelsmanden, som for Bonden. Som en Curiositet, – thi jeg agter ikke at levere Bidrag til Procurator Larsens Characteristik, – skal jeg dog underrette Publicum om, at jeg igaar ved tvende paalidelige Mænd anmodede L. om, for Betaling at indrykke en Bekjendtgjørelse fra mig i L. P. om, at Svar paa L. P.s Udgydelser imod mig deels var, deels vilde blive at læse i Stiftstidenden; men troe Læserne at L. vilde indrykke min Bekjendtgjørelse, nei tvertimod, han ikke alene nægtede dette, men i den meest opfarende Tone yttrede, at han nok skulde vise baade mig og de, der bragte ham Bekjendtgjørelsen, at - (her gjorde L. en Bevægelse med Haanden og fik ikke sagt Mere). Om Lis Fingre kløede, eller hvad Aarsagen var, at han ikke fuldendte sin Tale, veed jeg naturligviis ikke; men det veed jeg, at vi Alle loe ret hjerteligen, da Mæn denne kom tilbage med dette snurrige Svar, hvorvel jeg ikke vil levere Bidrag til Nogens Characteristik, skal jeg dog tillade mig at offentliggjøre følgende Attester, der maaskee dog kunne tjene lidt til en rigtig Bedømmelse af min Færd: Efter Opfordring af Gaardfæster H. Olesen tillader jeg mig herved skriftlig at gjentage det Vidnesbyrd, som jeg ga ham om Drengen Niels Peder Hansen, da denne efter sin Confirmation traadte i H. Olesens Tjeneste, nemlig at jeg, efter den Kjendskab jeg havde til N. P. Hansen fra hans Skoletid og Forberedelse til Confirmation, ansaae ham for en sløv og ligegyldig Person, med hvis Forhold han neppe vilde blive tilfreds. Nebbelunde, den 10de Juni 1847. Schade, Sognepræst.