Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1827-01-06
Nyeste Fireogtyvende Aargang. No. 2. Abgivet og redigeret af Fr. Thaarup, Etatsraad. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 6 Januari 1827. kilderie af Kjøbenhavn. Schack Staffeldt. var seinem Jdeal nicht reis. Er ledte ein Bürger derer, welche kommen werden. Næsten glemte Luth, kom til mit Hjærte, barnligt om Dig slynger jeg et Flor, tone skal Du end en Afskedssmerte, tone svagt til Himlens Velkomstcher. Harve, ja, hvis selv Du skulde lyde skulde dog Din sidste Tone byde Sangeren et signende Farvel. Har, Forklarede, har Du da savnet, habet, anet, sjunget Siælen fri alle Dine Længslers Harmoni, har Du, løst og frelst fra Støvet, favnet samler Du, lig Barnet Moderbarmen, om Dit Habs, Din Sangs Alkærlighed; sidste Gang som Tolk her for min Sjæl F. von Schiller. Das Jahrhundert. luner i Din Stjernebolig Varmen, som mod Jord Du vilde drage ned? skuer hist et kærligt Faderøie, Slumrer Du bag Dødens dunkle Høje roligt som i Vuggens Palmelund, glædet mod Din sidste - første Blund løses Gaderne af Mørkets Fængsel, flammer end Dit Forlivs Minde lyst? alle hine Billeder, som male hviler ved det fundne Med Din Længsel, lig en Elsker ved den Søgtes Bryst? Har Du fundet Alt, hvad Støvets Dale lod Din skønne Sjæl forvente, tro, sig i barnlig Tillids skønne Ro Fred da med Din Sjæl, nu Lysets Eie! Fred med Hvad i Høien sænktes ned! Fred da med Din Slummer, med Dit Leie Fred, ustyrret, hellig, signet Fred! - Sanger med den himmelvendte Tanke! hist kun hjemme, her da Kunstens Ven; ti nar Sjælen føler dybt sin Skranke, stunder gerne den mod Kunsten hen Derfor blid, veemodig Hjemve taled i Din rene, vellydfulde Sang, derfor dunkle Syner sig udmaled, nar Din Sjæls den dybe Andagt klang. Og mens, blind for Kunstens indre Skatte, ubevandret i dens Tempelhal, koldt en Sværm dens høje Væsen satte i en Tacts afmalte Drabefald, stod som Heros Du pa Bjergets Tinde, glødende for Templets sande Gud, toned underfuldt om Sagn og Minde, og udtaled kunstfuldt Kunstens Bud. Nar, i Idealers Kreds da hjemme, kun det Store fra Din Harve gled, nar et anet Old lød fra Din Stemme, eller Fortids Skygger fra den skred, nar til Leret fra Olympens Sale med Prometheus Gnisten Du aftvang, nar Therese i Castiliens Dale gennem Dig sin Himmelelskov fang, Nar, Canova lig, Du Sten besjælled, og om Camoens Martyrkrandsen vandt, nar ved Alnaturens Kraft Du dvælled, og en kærlig Evighed udfandt, nar i smeltende og kelne Toner, Lillas, Linas ømme Troubadour! Elskovs Verden sjungende Du kroner, Thereus's Fangne lig i Skovens Bur Ja, nar alle hine Malerier, fra Dit sande Digterliv udsprang, taled' gennem Formens Harmonier, And og Tanke i Din Lyres Klang; var det Under da, at Fa kun hørte, Færre følte Harpens Hymnelyd, mens en Hob det Helligste henførte kun til Øjeblikkets lette Fryd, Men mod Lyset ruller Tidens Zome, og et Old neddale vil mod. Jord, hvor Fortjenesten sin Laurbærkrone, høster i sit Storværks endte Spor. Da fremtræde atter hine Sjæle, som alt foregreb hiint Fremtidsbliv, da en Kreds af Sekler vil nedknæle. for Dit lysomstralte Digterliv. Lethe overskyller tidt det Høje, hvor dets Løn i Samtids Hand er lagt; fordomsfrit kun Fremtids bedre Øie vil affløre Guldets rene Pragt. Fred da med Dit Leie, med Din Slummer! Jorden køler over Gravens Favn, og men Tidens Var og Lysets Sommer luftne mildt om Sjælens vundne Havn. Favn da Himlens Løn, favn Himlens Nade, il fra Lys til Lys, Du, Lysets Ven! il, med Forudtilværs løste Gade, mod Din Vens, mod Platons Bolig hen Der Homeros Dig imøde svæver, der Dig Shakespear rækker Broderhand, der i Manestralers Glands omhæver Ossian Din frelste, modne And. Og med Hines Hymne, som omslynges Dig i al Din Længsels sjungne Lyst, bly, beskeden, som nar Gud han synger, blander Herthas svage Skiald sin Røst, drysser pa Din Gravhøj sma Kærminder, dvæler ofte i Dit Tempels Skod, signer, mens en takfuld Krands han binder, Skialden som i Livet, sa Død. Chr. Deichmann. Om Pali-Sproget og Buddhisterne.