Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-05-11
Ved en tidligere Omgang med Europæere af alle Slags Nationer lærte den unge A-Seng snart at give Slip paa hint frastødende og tilbage holdne Væsen, som ellers characteriserer Chineserne. J sin Farbroders Huus, hvor de engelske Skibscapitainer maatte erlægge deres Afgivter, erhvervede han sig en maadelig Kundskab om det engelske Sprog, og fik nu Lyst til at prøve sin Lykke langt borte. En Transport af hans Landsmænd havde allerede meldt sig som Matroser, og Seng, et opvakt Hoved, der i Jndsigter overgik de andre, blev valgt til Tolk. Saaledes kom han først med et engelsk Skib til St. Helena, hvor han tilligemed endnu to andre Chinesere forestod Napoleons Kjøkken. Efter Napoleons Død begav A-Seng sig til Engelland, og traf der i det ostindiske Huus sammen med sin nuværende Fælle A-Ho. Denne, en Søn af en Silkehandler i Skongfu, de europæiske Skibes Ankerplads ved Canton, havde ligeledes paa et engelsk Skib, men langt sildigere end A=Seng, og som simpel Matros, forladt sit Fædreland. Begge gjorde i det ostindiske Huus Bekjendtskab med Hollænderen Lasthausen, der, under store Løvter, sluttede en Contract med den, i Følge hvilken de hemmeligen skulde forlade det ostindiske Huus, seile med ham til Tydskland, og i de bekiendteste Stæder en Tid lang lade sig see for Penge. A-Sengs videnskabelige Dannelse maa ikke vurderes saa høit, som det maaskee kunde forekomme den første, med det chinesiske Sprog ukyndige Tilhører. Han er intet meer og intet mindre end hvad Jesuiterne kaldte en Baccalaureus, (Bachelier). Uden det fjerneste Begreb om Gramatik har han mekanisk indpræget sig en Skataf adskillige Tusinde Characterer, – og han har vel ogsaa læst de meest gjængse i Kun Wa eller Mandarinstiil skrevne Bøger; men det er ogsaa hans hele Lærdom. Han tilstaaer selv, at han er ukyndig i Kun-Wa eller den høiere Stiil, hvori de ældste hellige Bøger ere forfattede, og at han ogsaa i almindelige Bøger maa overspringe mange vanskelige, meget complicerede Tegn. Kun med Møie kunde man give ham Begreb om Nøgler og en derefter indrettet Ordbog, og uaglet han nu heldigen veed at angive Nøglerne til laare mange Tegn, saa har han dog kun sin gode dømmekraft og ingenlunde en planmæssig Underviisning at takke derfor. Endnu meget ube lydeligere ere A-Ho's Kundskaber, hvorvel denne ogsaa kjender temmelig mange Characterer efter Figuren. Men af de færreste veed han at angive Betydningen. Begge tale en Dialect af det Chinesiske, der er temmelig forskjellig fra Mandarinsproget, som tales ved Hoffet og blandt de Lærde. Jøvrigt er at bemærke, at Grundcharacteren, af al chinesisk Provindsial-Dialect, i Henseende til den grammatiske Bygning af de syntactiske Flexioner, Ordenes Eenstavelses=Skikkelse, de forskjellige Betoningsmaader og desl. er fuldkomment den samme. Saaledes er det bekjendt, at Chineserne ofte adskille ganske ligelydende Ord blot ved Tonen. Nu har Mandarinsproget f. Ex. Ordet eul med den Tone, som Europæerne kun meget vanskeligen kunne efterligne og som Chineserne kalde kin (ligesom den sig talende. Men med samme aul betegne de ogsaa Begrebet Ore, men saa faaer Ordet den klare Accent (chung, Ophøielse). Netop saaledes bære vore Chinesere fra Canton sig ad med den deres Dialect eiendommelige Stavelsengi, som, efter Lyden, er hiin enl saa uanalog, og dog som den ovennævnte med første Accent faaer Betydningen: To, med sidste Betydningen, Øre. For at forfølge denne bemærkning videre, forelagde man A-Seng endnu mange andre Tegn, som Mandarinerne udtrykke med eul, og til min Forundring anvender han paa alle ovenanførte Lydni og altid nøiagtigen den samme Betonning, som Ordbogen angiver den. Det er vist nok troligt, at Mandarinsproget eller Kun-Wa (thi saavel Mandarinernes Bogstiil, som Pronunciation hedder Kun-Wa), foruden Forskjelligheden af Ordene ogsaa paa andre Finheder og skjønne Vendinger ere mere eiendommelig end andre Dialecter. Men dette har intet at gjøre med Sprogets indere Bygning. Det ene er ligesaa fattigt, simpel og barnligt, som det andet. Vore Chinesere kjende saare lidet til Kun-Was Udtale. De læse hver Bog i deres Dialect og beklage sig ofte i bittre Udtryk over de fornemme Chineseres kolde, ukierlige, afvisende Adfærd mod Folket, og hvilke, ikke nøiede med at lade det sukke under det tungeste Tryk, ogsaa havde opfundet en egen Udtale for Charactererne, for at betjene sig deraf i Conversationstonen, og saaledes stedse at gjøre Skillerummet tættere, der skiller dem fra menig Mand. Mandarinernes dumme Selvnøisomhed og deres indgrote Had til alt det Udenlandske, der kunde blive skadeligt for deres Dynastie, har ogsaa aabenbart givet den hele Nation hiint tilbageholdne Væsen, der saa udelukkende tilkommer den. Alligevel synes det, at et stort Antal hemmelige Factioner, der, efter A-Sengs Forsikkring, allerede have udbredt sig over hele Riget, om kort eller lang Tid ville bevirke en velgiørende Revolution og ryste det saa tyranniske Dynastie i sine Grundstøtter. A Seng siger at kjende en saadan, der allerede i Gouvernementet Canton tæller over 28,000 Medlemmer, hvilke tilkjendegive sig for hverandre ved alle Slags aftalte Tegn, f. Ex. ved Haandtryk, ved at tage Klæderne paa eller af. De betjene sig endog af en egen Bønformular, som hver Enkelt bærer paa et lidet Stykke Silketøi i Lommen, og hvis Characterer ere skrevne mellem hverandre, saa at det er hver Anden næsten umueligt at udgrandske deres Mening. Af Religion ere begge Polytheister og have for hvert Element, hver Veirforandring, hvert Luftsyn, ja selv for hver Stand og Næringsvei, en egen Skytsgud. Saaledes gives der Jld Vand, Soldater Guder o. s. v. Jmidlertid ere disse dog kun blot Rigsembedsmænd hos en høieste og mægtigst Gud: Seng-Vong Mau, der har sit Sæde i den høieste Himmelregion og derfra skuer i ørkesløs Ro ned paa Menneskenes Færd. Chinesernes indbildte Himmeldynastie er altsaa et tro Billed af det jordiske. Hver Chineser har sin Skytsgud af Træ eller Steen, og holder for dette billed tre Gange om Dagen sin Andagt. Det var mig paafaldende, ikke at see dem forrette den ubetydeligste religiøse Ceremonie og fik til Svar, da jeg spurgte om Aarsagen deres Guder vare i China, ikke i Tydskland. De indrømmede vel, at den Tydske ogsaa kunde have sine Skytsguder og Seng-Wong Mau, uagtet disse i Magt og Herlighed stode dybt under Chinas Himmelfyrster. De troede ogsaa, at Verden var opfyldt med onde Genier, der uophørligen drillede og plagede Mennesket. Deres Begreber om Udødeligheden ere overordentlig ufuldkomne. Der venter den hedengangne Siel kun et mørkt og glædeløs Opholdsted, og kun Mænd, som allerede i dette Liv have udmærket sig ved en høiere Aandskraft, er det tilladt at fare til Himmelen. Der, troe de, at nu Confusius og hans lærdeste Disciple boe, og alle chinesiske Keisere ogsaa komme hen. At der ved saadanne Begreber ikke kan være Tale om egentlig Giengieldelse efter Døden, falder af sig selv, hvorfor Chineserne ogsaa ansee en tidlig og pludselig Død for den Lastefuldes største Straf. Den f. Ex., der dræbes af Lynilden, gielder i deres Øine uden Undtagelse for en Ryggesløs, paa hvilken Himlens Hevn frygteligen og exemplarisk har aabenbaret sig. A Ho yttrede sin Forundring over, at i Tydskland saa faa Mennesker dræbes af Lynild, hvilket meget ofte finder Sted i China. Vi svarede ham skjemtende, at der i Tydskland vel maa gives gudfrygtigere og bedre Mennesker. Med stor Jver afbrød han os: "Du tager meget Feil. Dine Guder ere kun dorskere end vore!"(Fortsættes.)