Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1841-11-11
Spanien. Fra Madrid meldes under 25 Octbr., at Brigaderen Quiroga y Frias var dømt til Dødsstraf. Nationalgardens Officerer, Medlemmerne af Stadsraadet, Generalcaptainen med Stab, kort sagt alle Authoriteter havde den 25de October begivet sig til Slottet for at lykønske Dronningen i Anledning af det Held Armeen havde tilfægtet sig mod hendes Moders Partiegjengere, det er originalt nok at lykønske H. Majestæt til at det har mislykkedes, som hun meest maatte ønske, Hvo erindrer ikke her det franske Ordsprog, il fant faire bonne mine aurmauvais jeur. Den brave General Diego Leons Død betragtes endnu bestandig som den meest beklagelsesværdige Tildragelse ved hele Opstanden. Den permanente Krigsret dømte ham med 4 Stemmer mod 3 til Døden, og om Midnat blev den bekræftet af Regenten, da dette blev forkyndt General Leon, geraadede han i en saa hæftig Bevægelse, at to Nationalgardister med opspændte Gevæhrer maatte stilles ved Siden af ham. En heel Bataillon Nationalmilits var stillet uden for det fordums Kloster Santa Thomas, der tjente ham til Fængsel, imidlertid kunde ingen, selv det meest blodtørstige Menneske falde paa at troe, at General Espartero virkelig ville lade Dommen fuldbyrde; flere Mænd af Anseelse, selv Oldingen Beltrand de Lys indsendte skrivtlige Bønskrifter og hans Benaadigelse, flere Officerer bade med Taarer om hans Befrielse, og selv Dronningen ville have anholdt om hans Benaadigelse, men hendes Formynder Hr. Arguelles ville ikke give sit Samtykke. Efter at have overvundet den første Smerte, viste Leon sig som Mand, kun Afskeden med hans gamle Fader aflokkede ham Taarer. Hans Bøn om at maatte ride paa sin Favorithest til Retterstedet blev ham afslaaet. Den 15de October Kl. 1 skulle han skydes uden for Toledoporten; i de tilstødende Gader havde Nationalmilitsen dannet et Spalier, men Madrid var som uddødt og bedækket med et Liigklæde. Mod Kl. 1 traadte General Leon i en glimrende Husar=Uniform prydet med Storkorset af San Fernando, og med Æreslegionskorset med faste Trin ud af sit Fængsel, besteeg en Vogn; ved Siden af ham satte sig hans Defensor, en Geistlig og den vagthavende Officeer. En Vogn med en Liigkiste fulgte og en Eskadron Nationalmelits omgav begge. Mange Mennesker saa ved denne Leilighed for første Gang denne Mand, et Mønster paa mandlig Skjønhed, der med sit Løveblik kastede den sidste Hilsen omkring til sine Bekjendtere. Foran Toledoporten havde Nationalmilitsen dannet en aaben Qvadrat, i hvis Midte de 12 Soldater stode, der skulle fuldbyrde Dommen. Den 31-aarige Leon steeg nu ud af Vognen, og overleverede hans Ven Roncali et Mariebillede. Dette billede, sagde han, gav min Kone mig, da jeg for 8 Aar siden drog i Krigen i Navarra, det har beskyttet mig mod alle Kugler, men mod disse vil det ingen Kraft have, giv min Kone det tilbage!" Derpaa drog han en Solitair af sin Finger, og sagde: "Bring denne Ring til Espartero, som det Minde om hans forrige Vaabenbroder. Derpaa omarmede han General Roncali (hans Defensor) længe og varmt; herpaa traadte han med faste Skridt frem foran Soldaterne og sagde: "Jeg var aldrig Forrædder, jeg døer uskyldig. Mit eneste Ønske er, paa Ny at tjene mit Fædreland, som simpel Husar i mit Regiment, derpaa rettede han egenhændig Soldaternes Gevæhrer mod sit Bryst og sit Hoved, og raabte med aabne Øine: "Leve Jsabella den Anden, Fyr!" General Roncaliblev i samme Øieblik angrebet af et Slags Delirium og er endnu ikke uden Fare. Han har indsendt til Regenten sin Dimission og alle sine Ærestegn.