Jyske Efterretninger, 1770-03-16
(Følgende er indse. idt.) Min Ven! Beg har eftertænkt Jndholdet af vor sidste Samtale, og er Dem derfor mangfoldig forbunden. Sandhed, en oplyst og vel dyrket Tænkekraft er en af de kostbareste Velsignelser, som den godgiørende Skaber har villet skienke os. Dens Fordeele ere utallige, og hvor høyt ere vi ikke forbundne til at tilbede den Almægtige for enhver nye Oplysnings Straale, han værdiger os, for enhver Evne til at kunne dømme rigtig omdet, vi fornemme, og giette værdig om det, der vel er skiult for os, men dog tilladt os at tænke paa Ja, hvor høyt ere vi ikke forbundne til at udvide vor Jndsigt, forbedre vore vore Begreber, og opløfte os saa høyt, som vi formaae, til at kiende det Væsen, der er Kilden til alle vore Lyksaligheder, J hans Frygt ville vi og giøre det; og dertil være vore Samlinger stedse helligede. Bestaaer de fuldkommede Retfærdigheds Aanders Sallighed i at beskue Herrens Herlighed med en uhindret og tilvoxende Kundskab, hvor vist er det da ikke ogsaa Dødeliges Lyksalighed at kunne giøre det samme, skiønt i en ufuldkommere Grad, Vor Beundring, vor Ærbødighed og Kiærlighed til det høieste og beste Væsen voxe ved vor Jndsigt i dets Fuldkommenheder; Disse frembyde sig for vor Betragtning ved hver Skridt, vil giøre i Verden, og vor Siel har beqvemme Evner til dette salige Maal. Hældige ere de, der viide at anvende den dertil En oplyst Tænkemaade og en rigtig Dom om hvad, der møder os i Verden, befordre uendelig vor Lyksalighed; de aabne os det Herlige i Forsynets Veye, som er skiult for Daarers Øine; De lære os at vælge ret, og hvad er vor heele Liv, uden et bestandigt Valg, De virke Medlidenhed, i vore Hierter der, som Vankundighed føder Had og Misundelse; De bevæbne os mod en nedtrykkende Kummers giftige Braad, og sætte os i Stand til at gaae det, som nedrige Siele skielve for, med en munter Frimodighed imode. At agte, eye og forbedre disse herlige Fordeele med al muelig Omhyggelighed, det er den rigtige Vey til Lyksalighed. Men, med hvilken en inderlig Medlidenhed bør man ikke ansee dem, der mangle, og oftest selvvillig mangle denne store Velsignelse; De feile i Maalet, feile i Midlerne, og deres heele Liv er en Kiæde af Daarligheder; De ledes af en blind Drift, og ligne fuldkommen Havets Bølger, der veltes hid og did af et hvert Veyr; De formaae ikke at samle deres Tanker til en alvorlig Betragtning, og beskue derfor dem selv og alt med en elendig Ligegyldighed. Nyelig, ved en vis sørgelig Begivenhed viiste den raae Mængde saa utidig en Munterhed, at den giennemtrængte mit Hierte med en levende Bedrøvelse. Jeg søgte efter Kilden til denne uanstændige Forhold: Haardhed er det ikke, tænkte jeg, thi det menneskelige Hierte er af Naturen ikke haardt; der er en Medlidenheds Sæd udsaaet hos alle, og det koster Møye at undertrykke den bestandig; jeg er des 20 Ros uden vis paa, at mange iblandt disse ofte have kundet græde ved de mindst betydelige Ting; men det er Tankeløshed, Mangel paa Overlæg, og paa en alvorlig Betragtning, denne bittre Frugt af Vankundighed, det er den, der giør, at Mennesker, som kunne bevæges ved smaae Ting, ofte blive urørte ved de allervigtigste, det er den, der føder den beklagelige Letsindighed, med hvilken mange anhøre de store Ting, som Guld har gjort til Synderes Lyksalighed. Denne Tid er helliget til Betragtninger over Guddommens allervigtigste og allerforunderligste Gierning: den forestiller os en ævig Fader, der, i Følge et, før Verden blev skabt, besluttet Raad, overgiver sin ævige Søn til de forskrækkeligste og haanligste Piinseler, den fremstiller os den allerhelligste Stridende og Døende for Syndere, den viser os den Guddommelige Kierligheds ubegribeligste Virkning: den skildrer os alt det, der er os nærgaaende, med levende Træk, den Æviges grændseløse Retfærdighed, Syndens grumme Magt, vore Overtrædelsers fulde Betaling, og et dyre forhvervet Haabom de herligste Lyksaligheder; den viser vore Siele hen til Golgatha for at kiende deres Værd og deres Forbindtlighed, til at stræbe efter, at det Guddommelige Blod ikke skal være forgieves udøst for dem; men ach, hvor er Mængdens Forhold ved disse uendelig vigtige Tings Forestillelse jammerlig, hvor vanskelig røres de ikke, og hvor kort vedvarer ikke det Jndtryk, som Forsonerens Smerter har kundet giøre paa deres Hierter, et uoplyst Sind hindrer dem i at tænke alvorlig og ordentlig, at dømme rigtig om Tingens Vigtighed, og at tøile deres udsvævende Tanker ved saa værdigt et Maal; deraf flyder den forskrækkelige Letsindighed, hvis udvortes Tildækkelse endog mange ikke besidde Styrke nok til; deraf kommer den Uskiønsomhed, med hvilken man ofte anhører Kierligheds Beviser fra den Almægtige, hvorved Hiertet burde smelte af Gienkierlighed og Taknemmelighed, deraf reiser sig det raae og utæmmede Levnet hos saamange Vankundige paa en Tid, da Synd, om ellers aldrig, maatte være forbandet for enhver følelig Siel. Ol flyer I Vanhellige fra det Allerhelligstes Beskuelse, indtil en oplyst Forstand og et føleligt Hierte blive eders kiæreste Fordeele. Min Ven, et Suk for saadanne elændige bør fødes og af disse Betragtninger i vort Hierte, og en inderlig Tak til Gud for et oplyst Sinds dyre Velsignelse; ingen af vor Forsoneres Smerter gaae ubetragtet og ufølt fra vore Tanker, vore Siele nedsenke sig med al deres Tænkekraft i dette grundløse Kierligheds Dyb, Jeg forbliver &c. Følgende er indsendt fra 822. Mon secus ac urbi, viventi rure coruscantVICHMANNI dotes insita dona Dei: Scribens & meditans consumpst tam bene vitam, Qvam bomby tela, non sibi, plus aliis, Se Medicum expertum, dum viveret, atte probavit, Vivida testis erit salva marita mea. Heul dolet Aalburgi, dolet optimus incola qvisqve Ruris, qvod tantus mortuusest Medicus, Mortuus, at nunqvam pereunt celeberrima gesta, Immortale dabunt Nomen ubiqve Vio. In sempiternam memoriam Vix1 pie defuncti.