Aalborg Stiftstidende, 1841-01-06
Naar man - hedder det i Committeens udmærket udarbeidede Betænkning - sammenholder dem med de Andragender af samme Tendents, der indkom til Østifternes Forsamling, bære de, efter Committeens Formening, Vidnesbyrd om en over det hele Land udbredt Trang til at see vore Samfundsforhold ordnede saaledes, at Nationen under Tidens Omvexlinger kunde være betrygget imod de Uheld, som en mindre begavet Fyrste og et mindre heldigt Valg, af de Mænd, hvormed han omgiver sig, maatte kunne paaføre Landet. - Bør Forsamlingen befatte sig med disse Andragender, eller bør den afvise dem, og vilde det være i Kongens og Landets Jnteresse, hvis den besluttede sig til det Sidste, Det er disse Spørgsmaal, som vi nu skulle søge at besvare. - Næsten to Aarhundreder ere henrundne siden Danmark erholdt den Statsforfatning, der nedlagde den høieste Magt i Kongens Haand alene. Sammenligne vi det Trin af Civilisation, hvorpaa Folket den Tid befandt sig, med det, hvorpaa det nu staaer, saa maae vi erkjende, at den Jndflydelse, som Civilisationen har udøvet paa det øvrige Forhold i Livet, er af saadan Betydenhed, at det vilde være unaturligt, om den ikke ogsaa skulde have gjort sig gjældende ved Bedømmelsen af det Forhold, der finder Sted imellem Fyrste og Folk. Det kan ikke antages, at et Folk kan udvikle sig i materiel og aandelig Henseende, uden tillige at udvikle sig i politisk Henseende, da dette modsiges af Fornuften; thi med de klarere Begreber om Stats livets Formaal, som Folket ved Oplysning og Dannelse tilegner sig, maa der tillige opstaae en Trang hos det til, ved selvstændig Virksomhed at bidrage til den fuldkomneste Opnaaelse af dette Formaal. - Naar vi henvende vort Blik paa den civiliserede Verden udenfor vort Fædreland, finde vi derfor, at Overgangen til Folkets umiddelbare Deeltagelse i Statens Styrelse enten er indtraadt, eller at den i større eller mindre Grad aabenbarer sig en Tendents dertil, som, naar Omstændighederne, paa hvilke dens factiske Fremtrædelse beroer, ere tilstede, nodvendigen maa gjøre sig gjældende. - At en saadan Trang ogsaa var vaagnet hos det danske Folk, derom synes Stænderinstitutionens Jndstiftelse af den for sit Folks Vel stedse virksomme Frederik den Sjette, som i en lang Række af Regjeringsaar havde lært det at kjende, tilstrækkeligt at vidne, og den Enthusiasme, hvormed Jnstitutionen blev modtagen, taler ikke mindre derfor. Ønsket om en storre Udvikling af den politiske Frihed, som under den fremkaldte Oplivelse af Almeenaanden, meer og mere blev til Bevidsthed hos Folket, gjemte derimod enhver dansk Borger i sin Barm, da det ikke turde ventes eller haabes, at den alderstegne Konge saaledes havde kunnet opfatte Tidens Krav, at han, i Erkiendelse deraf, vilde føre Folket videre frem til en fuldkomnere Uddannelse af dets politiske Rettigheder, og Kjærligheden til den Fyrste, hvis daadrige Liv var hensvundet under skjæbnefulde Omvexlinger, undertvang enhver Yttring af Ønsket medens han levede. Men til Christian den Ottende fæstede sig Haabet om, at han vilde fuldende det Værk, hvortil hans ophøiede Forgjænger havde lagt Grundstenen. Derfor skaffede Trangen sig Luft og Ønsket frigjorde sig, da Thronskiftet havde fundet Sted. Fra denne Tid er det med hverDag, i Skrift og Tale, traadt meere frem, ikke som en skjult Attraa, der søger paa Mørkets Veie at naae sit Maal, men frit og aabent, som det sømmer sig for danske Borgere, og for en høihjertet Konge, som besidder sit Folks Tillid og Kjærlighed, og veed at vurdere det ægte Borgersind. Og naar vi nu i Forbindelse med disse historiske Facta betragte de Andragender fra vore Medborgere, som ligge for os, saa befæster sig derved hos os den Overbeviisning, at disse Andragender have en Betydning, der maa opfordre Forsamlingen til at bringe de deri udtalte Ønsker frem for Thronen. Vi kunne vel ikke antage, at alle Petitionairerne have kunnet danne sig et klart Begreb om, eller gjøre sig fuldkommen Rede for, hvorledes de Forandringer, som de attraae i det Bestaaende, skulde iværksættes, saaledes som den meer oplyste Deel af Folket, men hvad vi maa antage er, at de ere sig fuldkomment bevidste, hvorfor de ønske saadanne Forandringer, og vi troe tillige heraf at turde slutte, at denne Attraa ikke vil ophøre, men bestandigt søge at forskaffe sig en større Vægt, indtil den fyldestgjøres. Petitionairerne have henvendt sig til Stænderne, med Begjæring om at frembære deres Ønsker for Thronen, i den Mening, at de herved valgte den lovlige Vei, hvilken de end- og have troet i Hs. Majestæts egne Yttringer at have fundet dem anviist. - Videre skal Committeen ikke indlade sig herpaa, og den tør formene, at Forsamlingen ei heller har nogen Anledning dertil. At frembringe sin Bøn om hvad han attraaer, for Regenten, synes at være en Frihed, som Borgeren under alle Statsforfatninger maa nyde, selv omhans Bøn gaaer ud paa Forandring af Regjeringsformen; og Danmark ophøiede Monark, hvis Øie ikke blændes af Kronens Glands og Magtens Storhed, en Fyrste, som ikke har tilbragt sit Liv alene i Hoffets Sale under Etikettens Tvang, men under videnskabelige Sysler tillige har indsamlet sine Erfaringer af det praktiske Liv, og som har givet Verden Beviis paa, at Borgerheld var det Formaal, han som Statsstyrer havde sat sig; en saadan Fyrste kan umuligen miskjende sin Tids Fordringer og sit Folks Ønsker. - Dersom Forsamlingen viste de indkomne Andragender tilbage, vilde den kun foranledige, at disse banede sig en anden Vei til Thronen; thi Trangen bevæger sig nu engang i Folket og lader sig ikke undertrykke. Det maa derfor fra enhver Side betragtet ansees ønskeligere, at den finder sin Udgang igjennem Stænderne, end at den skulde gjøre sig gjældende paa anden Maade; og den Misfornøielse med Stænderne, som vilde være en uudeblivelig Følge af Petitionernes Afviisning, vilde snart føre et Skridt videre, og blive til Misfornøielse med Regjeringen. Derved vilde Forsamlingen altsaa forhindre den aabne Adfærd fra begge Sider, som alene kan opretholde og styrke Tilliden imellem Regjeringen og Folket, og svækkes Tilliden voxer Misfornøielsen; Regjeringen taber sin moralske Kraft og Folket sin Tilfredshed. - Vi troe derfor, at Forsamlingen kun opfylder en Pligt imod Kongen og Fædrelandet, naar den aabent og ligefrem udtaler for Hs. Majestæt, at den har godtgjort sig en Trang hos Folket til en friere Udvilling af vore Samfundsforhold, og allerunderdanigst henstiller til Hs. Majestæt at tage denne i Overveielse, og i sin Viisdom at træffe de for det fælleds Vel fornødne Foranstaltninger.