Københavns Adresseavis, 1773-12-21
Til Forfatteren af Recensionen i den Kritiske Journal. No. 25. 1773. Jndrykkes efter Begjæring.) Deres saa kaldede Recension af Hr. Teilmans Betænkninger over Hr. Lütkens og Hr. Clausens Afhandlinger og Bøndergaarders tienligste Størrelse har her i Egnen opvakt heftige Tvistigheder, dem ingen bedre end De selv, min Herre, er i Stand til at decidere. Det ene Partie, thi der er kommen 2de Partier, vil i Enfoldighed (at jeg ikke skal sige saa dumt hen) have Dem forstaaet lige efter Bogstaven; Og da disse finde, at min Herre allene skielder og beskylder den brave Forfatter, De recensere skulde, uden at anføre et eneste Ord til Beviis for Deres mange haarde beskyldninger, kan De selv lettelig tilregne sig, hvorledes de characterisere Dem og dette Stykke i Journalen. Af Mangel paa Beviser, sige de, har han mangfoldiggjort sine beskyldinger, i Tanke, at de, som blottede fra Sandhed, skulde finde Rygstød, den ene i den anden. For at skiule, sige de videre, sin yderlige Mangel af Beviser, og sin derved paadragne Forlegenhed, diffunderer han sig med megen Vidtløftighed at bevise et Landvæsens Collegii Nytte og Fornødenhed; En Satz, som af ingen er paatvivlet eller anfægtet; At samme ey ene bør bestaae af Proprietairer, en Satz, som ingen har paastaaet; med meere, som altsammen er de imellem Hr. Teilmann og Hr. Clausen omtvistede Meeninger og Sætninger aldeles uvedkommende. (Ellers nægtes og paatvivles vel ikke af nogen Fornuftig At Landmænd være sig Proprietairer eller ikke, naar de kuns ere kyndige og erfarne i Landvæsenet, behøves ligesaa høylig i et Landvæsens Collegio, som Søemænd i et Admiralitets Collegio.) Endelig sigede, at min Herre ikke engang redelig og rigtig har citeret Hr. Clausens Sætning; Thi han siger ikke, den tienligste Størrelse for en Bondegaard at være, naar den af Bonden selv og hans Familie uden Tienestefolk kan bestrides; Da han vil, at, saasnart Bondens Sønner, og Døttre blive voxne, skal enten Gaarden deeles, eller de søge deres Ophold ved Fabriker, Fiskerie eller anden Maade. vid Clausaa, paa. 60. 63. Den lemfældigste Dom, som dette Partie da meene at kunne fælde over min Herre, er denne: At han enten bør bevise sine beskyldninger, eller, naar det bliver ham umueligt (hvilket han nok selv maae have befundet da han ey har tordet vove mindste Forsøg) offentlig at revocere og afbede sine beskyldninger, som falske, usandfærdige og formastelige. Det andet Partie derimod tager min Herre i Forsvar. De raisonere saaledes : At, ligesom man kan laste under Anseelse af at rose, saa kan man og rose under Anseelse af at laste. Manden er jo ikke aal, sige de, at han skulde meene noget med sine haarde beskyldninger, uden at fremføre et eneste Ord til Beviis. Ney, sige de, en Recensent kan aldrig kraftigere og i høyere Toner roese Hr. Teilmanns Skrift, end ved det, Han efter mange haarde og grove beskyldninger, hvorpaa Beviser, i Fald de havdes, uomgiængelig maatte fremsættes, ved sin Tavshed tilstaaer og erklærer: At han veed aldrig et Ord at udsætte paa Hr. Teilmanns Betænkninger; Og aldrig et Ord for Hr. Clausens giendrevne Sætninger. Dette er den høyeste Lovtale, Recensenten kan giøre Forfatteren. Fremdeles paastaaer dette Partie, at det er met gandske lundt, godt og fornuftigt Overlæg, at Recensenten ey har vedrørt de imellem Hr. Teilmann og Hr. Clausen, omtvistede Sætninger; da det med god Grund kan befrygtes, at det kunde have sine skadelige og farlige Følger, om Hr. Clausens Sætninger bleve bekiendte for den enfoldige Bondestand, da hans Politik og Statskonst vilde falde dem alt for mystisk. Man begriber jo lettelig, hvorledes Bonden vilde anhøre det, om nogen sagde ham: At Landets Vel udfordrede, at Bonden ingen Tienestefolk maatte holde, ey maatte have meere Grund, end han med Kone og et Par Børn i Oxvært kunde bestride; At alle Bønder skulde giøres til CajytMænd, og alle Bøndergaarder til Boelstæder; At Pløyningen med Bester skulde for største Deelen afskaffes, og ey over blive uden een atto Prougmænd i hver Bye, men Jorden for største Deelen af Bonden selv, uden Bæsters Hielp forarbeydes; At da var Bonden vel, og Staten lykkelig, naar Bøndergaardene vare deelte saa længe, og i saa smaa Lodder, at Fienden ved Indfald, snart ingen Proviant hos nogen Bonde kunde forefinde; I det Sted, at Fienden nu, under nærværende Indretning og Tilstand, snart kan ansee hver Bondegaard, som et lidet Magazin. At giøre Bonden dette begribeligt: at Hans og Landets Velfærd udfordrede, at han maatte bringes til den omtalte Usselhed, Armod og Trældom og at de, der talede i saadanne Toner, vare de ægte Patrivter, Bondestandens Talmænd, Forsægtere og Velslands Befordrere, vilde nok holde meget haardt. Forelæsningen af faa høy en Politik vilde han vist anhøre, som afsindig Snak, om ikke som onde og D...... Jndskydelser. Dette Partie, og jeg iblant dem, er derfor fast i den Tanke, at ligesaal det, som Recensenten har meent med det Foregivende: at intet Sandbuden til Forsvar maae skrives modSætninger, som af de Store, af Prælater ere antagne, thi hvad blev der da af Luther, Calvin og alle Protestanter, saalidet har han meent med de Hr. Teilmann tillagte beskyldninger, og med den Hr. Clausen tillagde Berømmelse; Atingen Relutation, ingen Eritiqve behøves imod Hr. Clausen, da han selv saa tydelig har tilkiendegiver den Usselhed, den Armod, det Slaverie og Trældom, som hans Plan vilde oversætte vor Bondestand ud. Og, at Aarsagen, hvorfor han ey har vedrørt Hr. Clausens igiendrevne Sætninger, er, at han ønskede dem, som høystdaarlige og Land fordervelige, begravne i en ævigvarende Tal hed. Min Herre behager da, siden anseelige Veddemaale paa begge Sider ere udsatte, at erklære, hvilket Partie, der har Retten paa sin Side. Hvorved Han iblant andre til forbinde. Hans Tiener, Anders Jyde.