Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1842-02-10
Fra min tidlige Barndom har det stedse været min Tanke, engang at blive Advocat. Dette Forsæt er opvoxet med mig, og alt som jeg blev ældre, tiltog det i Klarhed og Styrke. Siden hine første Dage har jeg seet mange Jllusioner synke i en tidlig Grav, men dette Ønske har dog overlevet dem alle, og Generalfiscalen har for faa Øieblikke siden berettet Deres Majestæt, med hvor trofast Udholdenhed, men tillige med hvor ringe Held jeg igjennem en Række af Aar har forfulgt mit Maal. Endelig har jeg naaet den Havn, hvortil min Higen stundede: Her staaer jeg ved Foden af Deres Majestæts Throne, Her staaer jeg i Skranken for Danmarks Høiesteret. Men, allernaadigste Konge, hvor ganske anderledes ere de Forhold, hvorunder jeg idag - for første og rimeligviis for sidste Gang i mit Liv har Ordet i denne ærværdige Forsamling, hvor forskjellige fra dem, hvorpaa min Hu var rettet! Det er ikke i Advocatens præstelige Toga: det er som Anklaget, jeg staaer for Deres Majestæt. Man har kaldt mig en Forbryder og Mis gierningsmand; man har udstødt mig af den Forsamling, hvori Medborgeres Tillid havde beredet mig en Hædersplads, man har i dets Sted hæn ket mig for Jnqvisitionens Skranke, og Statsanklageren har imod mig reist den haardeste af alle sine Beskyldninger. – Beskyldningen for Høiforræderi. Det er under Vægten af en saadan Anklage, at jeg her fremstaaer for Deres Majestæt; dei er for at forsvare mig, min Fremtid, mit Livs Velfærd, mod en saadan Sigtelse, at jeg har taget Ordet. Det er derfor sandelig ikke med let Hjerte og ikke med glade Følelser, at jeg gaaer til dette Værk; men dog har det aldrig noget Øieblik været mig tvivlsomt, at det saaledes var min Pligt. Jeg vilde have undgaaet dette, dersom min Sag var bleven behandlet skriftlig; den vilde Jntet have tabt derved, og mig havde det svaret denne Times Ansvar og Byrde. Men dog var det mig klart, at intet personligt Hensyn turde komme tilorde, hvor det gialdt et stort og vigtigt Princip, og ligesom det derfor var med oprigtigt Sind, at jeg ansøgte om mundtlig og offentlig Forhandling af min Sag, saaledes føler jeg mig ogsaa nu dreven til her at udtale min Tak og min Glæde over den Beslutning, der har givet dette Princip en ny betydningsfuld Stadfæstelse. Heller ikke vilde det have været mig vanskeligt blandt denne Rets udmærkede Advocater at finde en Forsvarer, der i Dygtighed langt vilde have overgaaet mig; jeg vilde da i Ro og Mag have kunnet oppebie Sagens Udfald, og med større Fortrøstning. Men dog var det mig indlysende, at det var min Pligt, selv her at give Møde, for selv at forsvare mine egne Handlinger, for selv at forfægte Lovligheden af de Anskuelser, til hvilke jeg bekjender mig, og hvis Bekjendelse netop har paaført mig denne Sag. Og ikke blot dennes særegne Beskaffenhed, men ogsaa mit Livs Conseqvents fordrede dette; thi den, der paa en Maade har tilbudt sig til Andres Forsvar, vilde aabenbart ikke uden Selvmodsigelse have kunnet søge Ly og Beskyttelse bag nogen Anden, nu det gjaldt at forsvare sig selv. Dette, allernaadigste Konge, ere de Grunde, der have ført mig herhen. Jeg kan i alt dette maaskee have feilet; men nærmere komme vi vel neppe det Rette, end naar vi gjøre, hvad der efter vor bedste Overbeviisning er vor Pligt, og større Garanti kan Jngen have for, at det ikke er egoistiske Lyster, der daare hans Erkjendelse ved at paakalde Pligtens Navn, end naar han ikke kan opfylde denne, uden at beseire sine Tilbøieligheders Tilskyndelse. Saameget vil i alt Fald af det Sagte være Deres Majestæt indlysende, at naar De seer mig her, saa er det ingenlunde, fordi jeg har stor Tillid til mine egne Kræfter eller fordi jeg lover mig synderlig Ære og Glæde af dette mit Forsvar. Sangvinske Forhaabninger og forfængelige Lyster ere i det Hele blevne mig temmelig fremmede, og jeg maatte vistnok være behersket af dem i en høist usalig Grad, dersom de ikke forstummede her – for Deres Majestæts ophøiede Throne - i denne Ærefrygt indgydende Forsamling - paa et Sted, hvortil der knytter sig Mindet og saamegen fremragende Dygtighed ligeoverfor en i flere Henseender saa overlegen Modstander - endelig i en Sag, hvori et heelt Livs Velfærd staaer paa Spil. Derfor har jeg heller aldrig meere levende, end i dette Øieblik, følt Trangen til skaansom Overbærelse; men jeg skulde ogsaa feile storligen, om ikke min hele Stilling, baade som Uøvet og som Anklaget, gav mig god Adkomst til at finde den. Paa en for mig meget ubehagelig Maade er denne Adkomst bleven forøget ved et lille personligt Uheld, som jeg imidlertid haaber, ikke vil gjøre det umuligt for mig at fuldende mit Forsvar, til hvilket jeg nu skal gaae over – ikke i Tillid til mine egne Kræfter, men vel med Tillid, stor Tillid til min Sag. Det er denne, jeg skal søge at retfærdiggjøre.