Berlingske Tidende, 1799-04-12
Da Hr. Rector Arent har tilladt sig i disse Tidender No. et for indeværende Aar, at giøre et, især for en Videnskabsmand, hos hvilken man venter at finde videnskabelig Kultur saare nanstændigt Udfald mod mig, som Forfatter af DigenBergen og omliggende an, skylder jeg Sandheden og mig selv følgende Giensvar, om endskiønt jeg har hverken Tid eller Lyst at indlade mig i unyttige Avis=Kiævlerier. - De upassende Grovheder, hvormed Hr. Rect søger at nedværdige min moralske Caracteer og berøve mig mine Medborgeres Agtelse. kan jeg med roelig Sølvbevisthed oversen, da ingen skal kund overbevise mig om, at jeg har handler umoralskt, hverken denne eller andre Henseender; jeg har fremført beviislig Ankeposter mod Uordenerne ved Seminariet, ingenlunde for at slaae mig til Ridder, hverten paa Rector Arens eller nogen anden, som staaer i Forbindelse med Seminariet, ikke heller af andre egennyttige Hensigter eller skadefrøe Ondskab, men fordi det nourvagelig Sandhed, at Seminariet forrer, hvad det i Følge sin Hensigt burde være og jeg er overbeviist om at ingen skal kunne overbevise mig om nogen Ulandhed i denne Henseende, saalænge Seminariets Fundats endnu har Lov Kraft og ikke er en naieldende Nullitet, uagtet Hr. Rectoren søger at blænde Publikums Øine, ved sit ulidelige Pralerie om sin overbevisende alendrivelse. Jeg er dranden ikke der første, som offentlig har paaanket denne Sag, Norges ud delige Lærde, Prol Stram har tilforn, et trykt Blad, der norske Universtiets Sag vedkommende som fulgte med Christiania Jntilligents=Sedler, og var underskrevet Eger den 23de Julii 1793, berørt denne Sag, da han i Densyn til den liden Nytte, Seminariet nu stifter formedelst Lærernes Ligegyldighed og Jalousie foreslog, at samme maatte vorde et norsk Universitet, og hvi tog Hr. Rectoren ikke den Gang til Gien malet Men han kunde formodentlig itte modstaae den Vile dom og Aand, hvoraf denne virkelig store Mand talede nu troer han derimod, med Stolartens hierarchiske Myndighed. at kunne nedtræde en begyndende Videnskabsdyrter i Staver, men ubeviislige Beskyldninger og truende Magtforpaalskiæt, ter mig ikke fra at vorde Sandheden troe, ligesaalidet som jeg nogensinde skulde skielde for at møde ham ved Landet Domstole, dersom ikke et fordomsfrit Publikums Dom var den eneste afgiørende i Sager af Natur som denne thi jeg tan neppe overtale mig til at troe, at Hr. Recteren skulle have anbragt denne Trudsel paa Grund af mine ham bekiendte trængende Omstændigheder, da han dog vel veed at der gives er Ting i vor Jurisprudende, som beder Benestrum protterinGratuiti, hvilket den danske Regiering vist ikke nægter nogen trængende Undersaat, som nødes at søge den. - Den af H. Rectoren fremførte Undskyldning, at de Uordener jeg paaanter lite kunne blive ubekiendte for Stædets Øvrighed. er elendigt Nonsens. Jeg har saat, at Formuende nyde Seminariets Stipendlum, og dette kan meget vel blive udmærket af Øvrigheden, som umuelig kan kiende enhver Seming. ristes Octonomisk Forfatning, hvorom Hr. Rectoren bør var nøie underrettet, førend han tildeeler dem StivendsumenPaastand som ligefrem følger af Sagens Natur. At de Videnskaber og Sprog, som vare bestemte for Seminarieette læses der i den senere Tid, naar Astronomien allene undtaaes vil dog vel Hr. Rectorenitte nægte, da det er en almindelig bekiendt Saa; men hvorfor vedkommende Darianedittehar fundet sig beføiet til at paatale og rette dette er et Spørgsmaal, min Paastand gandske uvedkommende, da jeg kun paastaaer og letteligen kan bevise, at forommeldte Uorden virkeligeristerer. Jøvrigt opfordrer jeg Hr. Rectoren til enten med beviisligge Facta at godtgiøre sit fornærmelige Udom bekiendt Ondskab, eller i manglende Fald at tildag. kalde samme offentlig, til hvilken Paastand jeg lever mig saa meget mere berettiget, da jeg aldrig har saa at kan Stad. paa Hr. Rector Arenz moralske Caracteer, eller at nedværde hans borgerlige Agtelse, da de af mig omtalte Uordenenteere af den Natur, at de kan skabe enten hans Caracteer eller Agtelse. Det eneste, man deraf kan slutte om denne De at Manden er en Smalet for kolde efterladen og vartiet: Ogsaa maae jeg udbede mig for Eftertiden, at hans hvad han ander fornødent at fremføre til sit Forsvar, vil behage at halvt ved den omtvistede Sag, uden at tillade sig Grønheder de sandelig ikke røde en Mand af Smag, Kuliut og Oplysning Hvas mig angaaer, skal den Beskedenhed. Velanstændigen en Sandhedstiærlighed som palse sig for litterale Stridlad. der, stedse være mig hellig. Den forbeholder min aller naar hiint partutiens Mone som undlangede sidstaden 22 Kob- og hvis Fødselimerter gienteder vidt og bredt, engang lot lignedkommer med sit Forsvar vidtløftigere at sigendrive den saa kaldte overbevisende Jaiendrivelse. - Tilsidst kan jeg ikke undlade at anmærke en af Hr. Rectoren anbragt Tirade, de lader saaledes : En Forblindelse har der visselig været over ham, af hvad Slags den end har væretille mun tenet samme Manden maae formodentlig troe, at det var en Virtning af Diævelens Jndskydelse, at jeg fremforte hiiPaaanke mod ham, omendskiønt den kultiveerte Verden et har megen Sidem til de latterlige Virkninger man har tillagt. de Excellene r Satan maae han dag hos Hr. Rectoren. endnu staaer vedbørlig Aarelse. Ellanca simplicttes. L. A. Rodtwitt, Stud. Theol. Et lige saa lille som virettigt Huumenige Da at tage en Landste Confirmantinde skiæntet at hendes Præst, med Meledie, I Dalens Skiød en Hytte laae Scenen var belige Panthona, en Ledet og - Gud - Kun stakket er min Ungdame Tild. Lig Blomster Blad Glæder, Men tidligt Værd qvalte Jld eller Ret til varian Hæder Thi dunster end min Vaar Pragt den Den Uskylde Myrten - greet igien. Naturens Stok er min Sang. Og stalt er Martens Lare Algodhed straaler for min Gang Kan jeg da Stoer er var J landlig Syssel aldrig teed. Af viis og grøn Erfarenhed. - Froe med de Glade fillig ler, Med Grædende jeg græder; Mit Øie aldrig avindsk seer. Fra ingens Nød jeg træder. Beskedlig hielper, hvor jeg kan Som Vilsen er, saa gaaer det an Tildeelte Lod jeg nøies med J. Ei Fremtids Sorger trykke: Jeg tænker: Dyd og Huuslighed. Smuk Skabe Pigers Lykke. Thi Manges Held blev druknet i Et Svælg af Snak og Flanerie. Og vinker Himlen af den Dag, Jeg skal fra Mødre Bolig, Henstøtte under eget Tag. - Uvaandet, og saa rolig : Jeg Arm om Armetor følge den, Som friest kaaret blev min Ven. og bærdet Pureret - Ene=Vard : Af Daad og el af Stygger. Jeg malet og en Kreds har Og har min Hatte bygger: Jeg hvidet lavrest Repudi Hvor kun en Løv giør Husets Stil. Og naar min Afsteds Skolegang Blandt Banens trætte Dage Malurte vil min muntte Sang. Med Vinter Toners Klage, Mit Sut er da for fierneste Aar - Just Mindet biler i min Nutids Vaar. Slig lettelse Kindi da denn du stildt, besvesten dattes munsken mirst. Gellert.