Almuevennen, 1842-11-02
Cand. Lehmann bemærkede, at det vistnok vilde overstige hans Kræfter at imødegaae alle de Jndvendinger der vare fremsatte imod Comiteebetænkningen, og havde det staaet til ham selv at vælge den Sag hvori han første Gang skulde optræde, da var det ikke blevet en Jagtsag; der var imidlertid blevet drevet et høist forargeligt Misbrug af Eiendomsrettens Navn; den Jagtberettigedes Ret er ved Lovgivningen hjemlet ham inden en vis Grændse, men det er Lovgiveren, forbeholdt i det Offentliges Jnteresse at foreskrive andre Grændser, og da bliver Retten udenfor disse lovlige Grændser uberettiget fra det Øieblik af, da den lovlige Statsautoritet under lovlige Former har forandret Loven. Selv hvor Jagtherren har Eiendomsret over Grunden, har dog Fæsteren Eiendomsret over Afgrøden, og han havde aldrig hørt at Vildtet æder Grunden, men derimod havde han ofte hørt, at det æder Afgrøden, og ligesaalidt som man maae gaae med en Andens Kjole, ligesaalidt maae man fodre sine Dyr med en Andens Sæd. Naar Vildtet saaledes bider Axene af Fæsterens Korn, da "bides" Sandhed "Hovedet af Eiendomsretten, og dette er, som Grev Schulin siger, dette er en "Synd." Flere Talere have antydet at Fæsteforholdet var et Jndgreb i Godseiernes Eiendomsret, at vor hele nyere Landbolovgivning var tyrannisk og retløs; det var nu ikke hans Kald at forsvare den danske Regjering og den danske Lovgivning i dens øverste Grundsætninger, men naar Kammerherre Sehestedt-Juel gik saa vidt at raabe Vee over den der ordnende vil gribe ind i disse Forhold, saa haabede han at den ikke deraf vilde lade sig afholde fra, i det Offentliges Jnteresse og til Beskyttelse af en talrig Classe af Medborgere, at træffe saadanne Foranstaltninger som maatte ansees for hensigtsmæssige. Ved at besvare Etatsraad Neergaards Jndvendinger, sagde han blandt andet: Man har spurgt, hvilket Forsvarmiddel det er som Lovgivningen for Jagt eierens Skyld har berøvet de ikke Jagtberettigede, og jeg svarer – Bøssen, det bedste og naturligste Forsvarsmiddel mod al Skade fra alle Slags vilde Dyr. Enhver har Ret til at bruge Nødværge, ikke blot forat forsvare sig og sit Liv, men ogsaa sit Gods, men naar der nu er paabudet den Jndskrænkning i Fæsterens naturlige Ret, at han ikke maae bortskyde de Dyr der anfalde hans Eiendom, er dette en i Faveur af Godseieren ham paalagt Jndskrænkning, og Staten, er altsaa fuldkommen berettiget og forpligtet til at treffe de fornødne Foranstaltninger, for at sikkre ham mod Overlast af Godseierens Vildt. – Han sluttede sit Foredrag saaledes: "Naar Etatsraad Bang har meent, at Spørgsmaalet og Vildtskades Erstatning af Mange betragtes som en Kjæledæge, da troer jeg han har brugt et Ord der indeholder Nøglen til Alt, hvad vi her have hørt. Det er Jagtretten der er det forkjælede Barn, og denne Dag har været rig paa høittalende Vidnesbyrd paa hvor gandske Kammerherre, Sehestedt-Juel har Ret, naar han har kaldet den "et kildent Punkt." Jeg haaber imidlertid at dette ikke vil afholde enten Regjeringen eller Forsamlingen fra, at tage det under Overveielse, hvorledes den offentlige Jnteresse, og en talrig Klasses Ret skal beskyttes mod en Fare der kun nægtes af Faa." Kammerherre Tillisch spurgte hvorfor man hævede sin Stemme saa høit i denne Sag, hvorfor man vilde give det Udseende af at være et Livspørgsmaal for Danmarks Agerbrug. Det var ene og alene fordi Sagen var imellem Godseierne og Fæsterne, imellem Herremænd og Bønderne; thi havde det været imellem Bonde og Bonde vilde neppe Nogen have reist sig i en saa lidt betydende Sag. Han meente at man ved at forfægte Bondens Ret i denne Sag, skadede ham i en utrolig Grad, thi skulde det lykkes ham at fravriste Jagteierne denne Ret, saa ville de med desto større Uvillie bortvise ethvert Forsøg paa at udjævne andre, for Bonden langt vigtigere, Forhold. Godseierne vedbleve naturligviis ligetil det Sidste at gjentage og atter gjentage alle deres Betænkeligheder, hvorved fremkom mange Urimeligheder og Latterligheder, saaledes vilde Kammerherre Neergaard, at de Haver der skulle være undtagne fra Jagts Udøvelse, skulde være indhegnede med Plankeværk eller Stakitværk af 3 Alens Høide. Da Etatsraad Neergaard havde foreslaaet en Mægling af Amtmanden, paa de Steder hvor der klagedes over for stor Vildtstand, bemærkede Lehmann, at naar der saaes hen til hvad de to Amtmænd der vare i Forsamlingen, havde yttret, saa formodede han at Amtmændenes Mægling, neppe vilde føre til noget Resultat, hvormed de kunne være tilfredse, hvem Beskyttelsen af Landbrugets og Landboernes Jnteresse ligger meere paa Hjertet, end Jagtliebhaveriet. Det vedtoges derpaa med 39 Stemmer mod 21 at der skulde andrages paa Jndskrænkning i Jagtrettens Udøvelse. Det vedtoges med 47 Stemmer mod 13, at der ikke maae skydes i Haver, men at Vildtet vel maae udjages med Hunde eller paa andre Maader. At dette dog kun skulde gjelde de Haver der vare indfredede med lovligt Hegn, bestemtes med 42 Stemmer mod 18, og at de derhos skulde ligge i Nærheden af Gaardens Bygninger, afgjortes med 35 mod 25 Stemmer. At Forholdsregler mod Vildtskade skal bringes i Forslag, afgjortes med 39 Stemmer mod 21. Dersom det i Fremtiden, ligesom hidtil, forbliver Jagteierne tilstedet, efter eget Tykke, og uden Ansvar for sig, at frede og forøge Vildtet i deres Jagtdistrict, skal det forbydes dem at have eller taale Krondyr eller Daa vildt udenfor forsvarligen indhegnede Dyrehaver, antaget med 35 Stemmer mod 25. Naar Kron= og Daavildt findes udenfor indhegnede Dyrehaver, skal det, efterat en passende Frist er indrømmet Jagteieren, nedskydes efter Foranstaltning af det Offentlige, saaledes at Omkostningerne, saavidt tilstrække kan, afholdes af det nedlagde Vildts Værdi, antaget med 37. Stemmer mad 23. – At der ikke skal andrages om Bestemmelser og Vildtskades Erstatning, afgjortes med 36 Stemmer mod 24.