Politivennen, 1805-01-01
Om Stevningers Affattelse. Saa meget Jndsenderen end er en Elsker af det Gamle, og derfor nok ønsker at Forfædrenes Talemaader i højtidelige Tilfælde beholdes; saa lidet troer han det dog billigt, at bevare og følge slige Formularer, som deels ved Tidernes medførende Forandringer i Tingene, deels ved den opvaagnede højere Følelse af Menneskeværd og Menneskeret kunne findes anstødende. Da selv vor Kirke har forandret Formularer, der stødte Tidens Oplysning, og formodentlg længer hen vil forandre end flere, saa kan vor Rettergang ikke finde den Anmodning upassende, at ogsaa nogle af dens Formularer modtogen Omændring. Jeg vil her blot tale om Stævninger. Ved disse finder jeg det for min Følelse stødende, at Retten lægger Sagsøgerens Ord i sin Mund, tiltaler og og omtalee den Jndstævnende, som den der har den afgjorteste Uret paa sin Side, og endelig indbyder ham til at dømmes i Straf, efter Sagsøgerens Paastand. Jeg søger Grunden til denne Affatningsform deri, at i de ældre Tider, da Retssager kun vare saa og simple, Lovene og saa og tydelige, indlod neppe nogen en Sag for Retten, uden han ogsaa virkelig havde Ret. J saa Tilfælde kunde det ikke vare saa paafaldende at Retten talte i Stævningen den fornærmede Sagsøgers bebrejdende og truende Sprog. Nu omstunder ere Tingene anderledes. De mangfoldige Forhold Menneskene og Ejendommene ere satte i nu frem for da, den saa overmaade store Mængde af Love, der ganske eller for en Del staae i Gyldighed alt dette maae frembringe Sager ofte saa forviklede, at de redeligste Dommere, endog efter samtlige Dokumenters Gjennemgranskning, have Møje med at skjælne paa hvilken Side Retten er. Saa langt fra at de nu som fordum kunne troe sig beføjede at ansee den Sagsøgte som den Urethavende Part. Jndsenderens Følelse har ofte været saaret, paa de Mænds Vegne, i hvis Navn en Stævning udstædedes, naar den Stævnendes tidt endog ved første Øjekast, urigtige Sag dert stod omtalt som den allerretfærdigste. End mindre troer han Højesteretsstævningers Form værdig nok, da de Udstædes i Kongens eget Navn, og dog ere i samme partiskladende Tone. Lægger man hertil, at der nu jævnlig udtages Kontrastævninger (hvilket neppe havdes Anelse om i de Tider, fra hvilke vi have Formularen), at deri føres samme Sprog i Kongens Navn for den anden Part, og imod Hovedeitanten, saa synes Jndsenderen, at heri vises en paafaldende Synd mod den Sømmelighed, hvormed Statens ypperste Navn bør bruges, ja endog imod den, der bør følge enhver Dommers (et vigtigt Ord) Embedsnavn og Handlinger. Dersom Jndsenderens Anke skulde møde højere Opmærksomhed, saa at herefter ikke mere siges om Jndstævnte, at han har gjort det og det, men at han efter Sagsøgerens Formening og Paastand har gjort det og det, - ikke heller, at han skal møde for at lide Straf, men for at erfare Rettens Kjendelse; - da vil endnu maaskee mere af Formen findes skikket til at modtage Omændring. Endelig kan Jndsenderen ikke ende Denne Anke, uden at ønske, at det maatte paalægges dem, der skrive Kopierne af Højesterets Stævninger, at de ikke, som imellem er Tilfældet, ende dem saaledes: Enhver modtage etc., Hvorved de skjønne Ord: da udi Sagen skal vorde kjendt hvad Ret er, der egentlig ere Kjernen af det Hele, gaae forlorne, men at de Udføre den hele EnDeperiode. For den, der urigtigen er paaført Sag, og maaskee i en bekymret eller menneskekjendsk Stemning gjennemlæser den hele lange Stævning, er det herlig Sag paa Bunden at sinde denne Baglast, der lover ham at holde Rettens Skib i den saa ønskelige Ligevægt.