Københavns Adresseavis, 1767-09-18
Endskiønt Indostan har overflødigt af Kiød og allehaande Creaturer, som ere for en gandske billig Priis at bekomme, saa æder dog Mahometanerne, som ere meget tarvelige, ikke meget deraf, og naar de det giør, skeer det sparsømt og tillige med anden Spise. Alderes Kiøbmad skier de udi saa tynde Stykker, og laver det saa til med Løg, Urter, Rødder, grønt Ingefær og andet Kryderie, tillige og med noget Smør, som er en velsmagende Ret. Undertiden hal ker de Kiøbet af Fugle og andet Slags Kiød gandske smaat, hvilket seer da ud og ligner noget en Spansk Ret som kaldes Oled, men er af en meget fortreffeligere Smag. Men deres sædvanlige Spise bestaaer af Riis, hvilken de kand kaage gandske mør, og Kornene bliver enddog hele, den kryder, de med Ingefær, Peber og Smør, og smager paa denne Maade tillavet meget skiøn. Undertiden laver de noget som de kalder Pillaw; de tager da nogle Stykker Kiød, Vildbrad, Faarekiød eller Fugle, og kaager det i deres Riis, og dette tillaver de meget skikkelig. De har adskillige Slags Korn hvoraf de bager Brød, men i Særdeleshed Hvede, som er større og hvidere end den Engelske er. Den gemeene, Mand betiener sig af et Slags Korn som er noget slettere men er dog meget skiønt og kraftigt Brød. De danner deres Brød brede og tynde som Havre=Meels=Kager, og hager det paa smaa runde Jernplader, som de altid fører med sig naar de reyser. Deres Smør er meget blødt, efterdi de slaae Fløden saa længe indtil den bliver som en Art af tyk Olie, men smager dog meget got. De har heller ikke nogen Mangel paa Oste, som de giøre baade af Koe=, Faa res, Gieder, og Bøstel=Mælk, hvilke sidste Slags er meget skiønne. Det sædvanlige Drikke, som Indbyggerne i Jndostan bruger, er Vand, som Solens Hede har gjort meget angenemmere og sødere end vores her er. Des Aarsage drikker alle Fremmede saa vel som Landets egne Jndbyggere det gjerne, og befinder at det er deres Legemer meget tienligere end al anden Slags Drik. Undertiden kaager de det af med et vis Slags Frøe, for at give det en skiøn guul Farve, og man har merket, at naar det saaledes er blevet afkaagt er det meget koldere end det var tilforn. Man har i Jndien foruden det skiønne Vand 2 Slags Vine, et som er naturligt og det andet som er tillavet ved Kunst. Det som vi kalder den naturlige Viin er Saften af et Slags Træe som de kalder Toddi. Den bekommes saaledes: man hører et Hul eller skier en Skure i de Grene som allene voxer op af mod Toppen af Træer, og derunder hænger man Potter af Græskar, hvor Saften drypper ned udii. Dette maae giøres omNatten, og om Morgenen tilig bliver Potten igien borttaget og Aabningen tillukt. Denne Saft, som løber ud af Træer, er meget klar, velsmagende og fund. Naar den bliver drukken strax om Formiddagen driver den Urinet, og er ikke skadelig, undtagen at den blæser en noget op, ligesom nye Viin Most. Men bier man saa længe indtil Dagens Hede er bleven meget sterk, saa er den usund, ildesmagende, og giør en meget snart drukken, og for denne Aarsags Skyld drikker de Europæiske Skibsfolk den gierne, og den er meget got Kiøb. Deres destillerie eller ved Kunst tillavede Viin, bliver gjort af Sukker og en Kryder=Bark af et Træ, som de kalder Jagra. Jndianerne kalder den Raad eller Arak. Vor Antor siger, at den er meget sund, naar man kun bruger den til Maade, og den bliver ikke heller i stor Mængde tillavet. Endskiønt de haver der, de fortret seligste Viindruer, saa presser de dog ingen Viin, efterdi Mahomet strengelig har forbuden det. De som lever meget nøye og strengelig efter deres Religion, drikker aldrig nogen Viin, men i den Sted betiener de sig af Casser. Ja de bruger og Betel eller Pamne, som er et Blad af et Slags Træ, der seer ud som Ephen Blade, men er noget finere. Tret tygger de, tillige med en haard Nød, som er lig en Muskate Nød, og bestryger Bladet med noget reen Kalk, naar de har tygget dette tilsammen, saa synker de allene Saften deraf ned. Denne Composition tilskriver de mange forunderlige Egenskaber, i Særdeleshed, skal den styrke Maven og Jhukommelsen, og bevare deres Tænder, ja befrie dem for en slem fiinkende Aande. Til Bekræftelse derpaa giør vor Antor denne bemærkelse, at naar den bliver tygget i et lidet snævert Kammer, da opfylder den Persons Aande, som benytter sig deraf, det samme, med en meget behagelig Lugt.