Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-07-09
fra Forfatterens i dette Skrift, der hverken opslammer Indbildningskraften, eller vækker paa nogen behagelig Maade den indre Følelse, saa forekommer det mig dog, som om Poesien herved ikke blev skilt fra Alles Veltalenhed; ja (det være mig tilladt at sige det) det forekommer mig næsten, som om Poesien ved denne Bestemmelse netop blev confunderet med mange andre Ting, f. Ex. med stærk Drik og adskilligt Andet, hvorom det ikke er passende at tale, og som jeg derfor heller ikke vil nævne. Thi hvor meget gives der ikke udenfor Poesien, som opflammer Jndbildningskraften, og vækker paa en behagelig Maade den indre, ja selv den ydre Følelse? Et cetera quis nescit?)Men heri kan man ikke andet, end give Forf. et berømmeligt Vidnesbyrd, at han synes selv at have følt Utilstrækkeligheden af den foregaaende Bestemmelse, hvorfor han ogsaa længere hen i Afhandlingen forandrer den saaledes, at han nu ved Poesie forstaaer det som er paa Vers. Herimod kan nu intet være at indvende, undtagen at Principet dog undertiden er vanskeligt i Anvendelsen, eftersom der gives Vers, der have saa stor Lighed med Prosa, at det ogsaa her bliver vanskeligt at drage en sikker Grændse. Jmidlertid vil dog Jngen nægte, at Principet, som saadant, er rigtigt, og at Vers i det mindste ikke bør være Prosa, eller omvendt, hvorfor ogsaa Poesien bør være uden Veltalenhed, og Veltalenheden uden Poesie. Det forekommer mig derfor, som om Forf. arbeider imod sine egne Grundsætninger, idet han længer hen anstiller en for Resten meget skarpsindig Undersøgelse, om hvorvidt det er tilladt at anføre Vers i en Præken. For at være conseqvent maatte han nægte dette, men han tillader at anføre Vers i Bønnen og paa andre Steder, hvor den Talendes Bryster meget bevæget, hvorved dog savnes den nøiere Bestemmelse af, hvorofte og hvor længe Brystet i een og samme Præken maa være meget bevæget. Dog maa man atter rose Forf. for at han paany vender tilbage til sit Princip, idet han paa det alvorligste indskjærper alle Prædikanter at gjøre deres Prækener saa upoetiske som muligt. Udmærket fortræffelig er endelig den Distinction af Forf., hvorved Religion og Videnskab fremstille den nogne Sandhed, Poesien derimod den paa en behagelig Maade udsmykkede. Da imidlertid Forf. (hvad man maa beklage) ikke har udviklet Grunden, hvorpaa denne Distinction beroer, saa være det mig tilladt at supplere det Manglende. Distinctionen har sin Rigtighed, thi den beroer paa den uomstødelige Sandhed, at Religion og Videnskab meget vel kunne undvære Sproget, Poesien, derimod ikke. Kunde denne Sætning kuldkastes saa vilde ogsaa Forfatterens Distinction falde, da det er aabenbart, at enhver, være sig religiøs eller videnskabelig, Sandhed, naar den bliver fremsat i Ord, ophører at være nøgen, da den bliver indklædt i en sandselig Dragt, eftersom hele Sprogets Natur er symbolisk. Men lykkeligviis staaer den anførte Sætning fast, hvorfor det er saa meget meer at beklage, at Forf. har forsmaaet dette væsentlige Argument. Selv Gud siger Forf. - har troet, at burde indklæde Sandheden i Digt. Denne Sætning er mærkelig, thi den indeholder meer end man ved første Øjekast skulde mene. Den lærer os, at selv Gud troer, ja troer at burde noget; og da Tro i denne Forstand ikke kan betyde andet end den subjective Tro, saa kan Sætningen udtrykkes populært, paa følgende Maade: Gud var længe uenig med sig selv, om han skulde fremstille Sandheden nøgen eller i en smuk Dragt. Efter nogen Tids Tvivl og Overveielse af hvad der kunde siges pro et contra, valgte han endelig det sidste (maaskee for at undgaae Forargelsen, om mueligt. Men udførligen at udvikle denne indholdsrige Sætning, vilde føre mig for langt bort, baade fra Religion og Poesie.