Københavns Adresseavis, 1759-12-21
Det første Spørsmaal, som betreffer denne AvlsEfterladelse, maae den herværende, men afskrekkede Landmand skielne og dømme udi, i steden for mig Jeg kiender mange, som forhen har drevet denne Avl men siden ophørt, at fare fort dermed. Jeg har spurat og Aarsagerne til saadant Ophold. De har oprigtig aabenbaret samme for mig. Disse Aarsager bestaaer derudi, 1.) Er Hør=Avlen udi sig selv meget uvis og mislingende. Landmanden opnaaer sielden sit Ønske ved samme; thi der falder langt oftere Misvext paa Hørren, end at den vil lykkes vel. 2) Harman store Omkostninger at bestride i henseende til Hør frøet og Jordbundens Renselse, og det er meget fortrædeligt, at giøre samme forud, siden Følgen deraf er saa tvivlagtig, og man ikke kand være vis paa, om man nogen Tid skal faae sin Møye og Omkostning betalt. 3) Skeer det ofte, at Hørren efter megen anvendt Umage faaer Skade i Vandet, eller og at sterk Storm og Uveir kand saaledes tilrede den, medens den endnu staaer paa Marken, at baade Frøet og Stenglerne kand blive ubrugelige. Vil man endelig 4) ikke anføre de Bekostninger som endnu udfordres ved Brydningen, og andet meere: saa er dog den Fare, der er ved at tørre Hørren fuldkommen i BagerOvnen, alt for stor, og afskrekker billig Liebhaberne, J i at underkaste sig samme; thi man har saa mange Exempler paa, at deraf ved Uforsigtighed hist og her har reyst sig ulykkelige Tilfælde og Jlds=Vaade. Naar man nu nøye overveyer alt dette, og beregner den Prosit og Skade, som man i nogle Aar oplever, saa et det langt fordeelagtigere at kjøbe Hørren, end selv at avle samme. Dette er, saa vidt jeg kand erindre, de Grunde, som de betiener sig af, der ere Fiender af Hør=Avlingen, naar de vil retfærdiggiøre deres Modbydelighed, og Afskye for denne Avl. Siig mig nu engang: om disse anførte Grunde er af den Beskaffenhed, at man nødvendig maae give dem bifald, De vil uden Tvivl svare: At De har spurgt mig derom, just for at indhente mit Svar om samme. Jeg vil tiene Dem med hvad jeg veed; videre maae De ikke forlange af mig. De Aarsager, som vi har anført her foran, ere ikke aldeles at forkaste; de synes at være grundede. Hvor der betragter dem løseligen, og ikke er i Stand til fra Grunden af at hæve de gjorte Jndvendinger, den kand lettelig blive indviklet i falske Slutningen. Disse Grunde har endogsaa staaet mig selv an tilforn, da jeg ikke indsaae bedre Grunde, eller havde Midler Hænder til at bestride samme. Hvad tykkes De vel Kan vi giøre os noget Haab om, at Lysten og Tilbøyeligheden til Hør=Avlen skulde blive større, saa længe denne Mening er herskende, Maae man ikke frygte for, at den kand gribe videre om sig, og be fænge andre med lige saadanne Fordomme: Giøre vi derfor ikke vel, naar vi i Tide anvende al Flid paa at dette Onde ikke skal blive verre, Vi maae i Forveien søge at oplyse Forstanden, saa er Haabet saameget sandsynligere, at Villien ogsaa skal settes i en mere bøyelig Orden. Jeg vil altsaa kortelig under te Dem om, hvorledes jeg er kommen til en bedre Jndsigt: Jeg har forhen havt den Vane, og den hænger endnu ved mig, at, saa til jeg finder øiensynlige Kiendetegn paa Frugtbarhed eller Ufrugtbarhed i Haver og paa Marken, saa spørger og efterforsker jeg altid, hvoraf det kand komme sig? Jeg undersøger Jorden, og betragter i Særdeleshed Sædens Rødder. Sammes Mangeler eller Fuldkommenheder giver mig Leylighed til at opsøge nærmere Aarsager. Finder jeg nu, at Roden i alle sine Dele er frisk, og vel forsynet med smaa Trevler paa Siderne: Saa slutter jeg deraf, at Jorden maae være i en god Forfatning, og at Rødderne ingensteds finder nogen Hindring, i henseende til at udbrede sig, og trekke den til Vexten fornødne Næringssaft til sig. Da derimod naar Roden neden til begynder at raadne, og har ikkun faa Trevler paa Siderne: Saa giør jeg deraf den Slutning, at Aarsagen dertil maae stikke i Jordbunden; og at Veyrliget og andre Aarsager ere atter Skyld i at Jorden er saa slet. Disse Grund=Aarsager udforsker jeg, saa vidt mueligt er. Naar jeg undersøger det forbigangne Veyrligets Løb, og dømmer om sammes Virkning: Saa giver det sig almindelig tilkiende, at det ikke er uden Skyld. Dette er Landmandens almindelige Udflugt, hvormed han gjerne vil besmykke sine begangne Feyl. Men jeg kand ikke frikiende ham i alle Stykker. Jeg vil engang give Dem en Beskrivelse over Hør=Roden, hvorledes Jordbunden seer ud inden i samt hvad Farve Giødningen har, saaledes, som jeg meget ofte har observeret det i Junio, og deraf maae De selv dømme, om de Slutninger, som jeg har trakt deraf, ere rette eller urigtige. J Junii Maaned merker man ofte, at Hørren standser i Vexten, og at Stilken efterhaanden begynder at blive guulagtig. Landmanden er strax færdig at paadigte den kjere Soel Skylden. Han siger: Solen har forbrændt den. Men naar dette mueligt engang falder Dem i Øynene, saa besee De de optrakte Rødder ret, jeg vædder, at de ikke ere saaledes, som de skal være. Neden til er Roden tør, og paa Siderne er den ligesom rustet. Hvo er nu Skyld derudi, Betragter De Jordbunden, og beseer den til gavns indvendig: Saa skal De finde, at den er haard og tør. Vil De nu gaae videre, vil De ikkun vende den for omtrent 6 Uger, siden brudne Græsskorpe omkring. Merker De ikke, at den hænger endnu gandske fast sammen i hinanden; seer De ikke, at Giødningen ligger næsten gandske frisk og skimled under Græsskorpen, dersom De siger, at det tørre Veyrligt har været skyld herudi, saa maae jeg svare Dem, at Landmanden har meere Skyld endVeyrliget. Han kand ikke forlange, at Veyrliget skal rette sig efter hans Villie og Ønske. Han er meget mere skyldig at føye sig efter Veyrliget, og legge sig efter at kiende samme i alle muelige Tilfælde, samt at see derhen, at han indretter sin Jndsigt og Jordbehandlinger saaledes, at de altid ere i Stand til at imodstaae, alle indfaldende Hændelser. Da han nu ikke gjør dette i alle Stykker, saa er den slette Følge meere ham endVeyrliget at tilskrive. Jeg vil bevise dette, og spørge ham: 1) Om han gaaer ordentlig til Verts i at udvælge Jord til at saae Hør udi, jeg maae forestille mig, at jeg her i denne Egn kand vente en tredobbelt Efterretning. En Part udvælger frisk græsbundet Jord naar de vil saae Hør, de giøder samme Jord om Efterhøsten eller og Vinteren, med den Giødning, som er dem mageligst at komme afsted med. Derpaa pløyer, pløyer de den engang, og harver den nogle Gange over Naar dette er skeet og Morgenen eller og Formiddagen, og man har saaet Hørfrøet, saa maae atter Harve og Rive paa det beste befordre Jordbundens Ziir. lighed. En Part andre ployer Jorden tre Gange, og forfarer saaledes med den, ligesom naar de vil saa Boghvede derudi. Det tredie Slags derimod udvælger saadan Jord, hvorudi der tilforn har voxet Boghvede. Skal jeg nu give min Betænkning over denne tredobbelte Forholds Maade, saa bestaaer samme i følgende: En Elsker af den friske nyebrudte Jord, er den største Fare underkastet. Den, der pløyer den græsbundne Jord tre Gange, har meere Umage, og Faren er ikke saa stor, men han kand dog allerede i Forveien vide, at han er ikke fuldkommen frie derfor Og den tredie kand forud see, at han løber allermindst Fare, naar han ikkun tager sig i Agt, at han eller ingen Feyl begaaer. Vil De kun fremdeles give Agt paa Følgerne, hvorudi Jordbunden i de to første Tilfælde fornemmelig er skyld. Jeg vil sige Dem den Tids=Punct, i hvilken De kand dømme om dette: Naar Hørren tager Skade i Junii Maaned, saa kand De forud sige, at Jorden er kun bleven pløyet engang Men naar det skeer i Slutningen af Junii Maaned, saa maae De sige, at Jorden er tre Gange bleven pløyet, Uhelden i begge Tilfælde reyser sig af Jordbunden, som efter den første Behandling formedelst en i Junii Maaned tilfældigt indfaldende Tørke er bleven alt for fast og compaet indvortes. Ligeledes gaaer det med det andet Slags. Sommerheden overiler baade Jorden og Sæden i Tiden, da den sildig saaede Sæd endnu ikke har naaet den Høyde, som udfordres til at give Skygge. Derover skeer det, at Jordbunden, bliver fast, og at Sæden følgelig maae blive mat. Det er Landmandens Vane, at naar en Slags Sæd paa Marken ikke vil gelinge sig efter Ønske, saa siger han strax, den kand ikke voxe paa det Sted eller i den Jord. Min Ager Jord, som jeg for nærværende Tid har i Besiddelse, havde tilforn lige saadan en Skjebne. De som besad samme, sagde eensstemmig: Den giver intet Byg af sig. Siden jeg har faaet den under mine Hænder, vises det som er ligetvært imod. Man kand altsaa aldeles ikke forlade sig paa Landmandens Jndsigt, Udsigende og Val i Henseende til Jorden, som han har bestemt til et eller andet Slags Sæd. De Begreber, som han har derom, ere ikke grundige. Han overseer Grund=Aarsagerne, og hænger fast ved Ting, der dog ikke ere anderledes at ansee, end Blaarsager og Følger. Jeg har ofte spurgt Landmanden. Om den engang pløyede Jord, som han her udvælger til at saae Hør udi, er fuldkommen god, og uden Mangeler, Han svarer: Ja, den er gammel Leye, og forsynet med god Giødning. Naar jeg bliver ved at spørge, og vil vide: Om han med nogen Slags Vished kand saae Rug, Byg, Havre og Boghvede i denne gode, gamle og fede Jord, naar han behandler den paa samme Maade, som til at saae Hør udi, saa standser han, og svarer: Ney, gaaer jeg videre og spørger: Hvorfor han da i saadan Jord vil saae Hør, som udisputeerlig er meget ædlere end forbemeldte Slags Sæd, naar han selv maae bekiende, at den er ubeqvem til at kunde bringe frem en Slags Frugt, som er af ringere Værdie, saa bliver han selv fortrædelig, og siger: Det er jo her saaledes Skik og Brug, og vore Forfædre har gjort det samme.