Berlingske Tidende, 1810-05-11
Den 4de Maji. Efterat Kongen havde bestemt Dagen til Rigsdagens Slutning og Rigsherolden bekiendtgjort dette i Staden og Forstæderne, begave Rigstænderne sig den 2den dennes fra deres Samlingspladser til Stor=Kirken, hvorhen Processionen skeete i sædvanlig Orden fra Slottet. Kongens Helbred tillod ikke Hs. Majestæt af bivaane Gudstienesten. Da Gudstienesten var til Ende, begav man sig igien tilbage til Slottet. Land Marskalken, Ridderskabet og Adelen, som skulde ledsage Kongen, indtraade i hans Gemak, og de 3 øvrige Stænder i Rigssalen, hvorhen det strax derpaa behagede Hs. Majestæt at begive sig. Da Kongen havde sat sig paa Tronen og Kronprindsen samt alle de øvrige i Processionen indtaget deres Pladser, og Rigs=Marskalken givet Tegn, fremtraadte efter hverandre Landmarskalken og de 3 Talemænd og holdt underdanige Taler til Kongen, hvorefter Cantsleren oplæste Rigsdagens Beslutning. Derpaa behagede det Kongen at slutte Rigsdagen, samt naadigen at tage Afskeed fra Rigets Stænder, med følgende Tale, som hos alle Tilstædeværende opvakte de ømmeste og varmeste Følelser af Taknemmelighed og Høiagtelse : Velbaarne, Ædle og Velbyrdige, Ærværdige, Værdige, Vellærde, Ærbaarne, Forstandige, Velagtede, Haderværdige og Redelige, gode Herrer og svenske Mænd, Et i Sverrigs Aarboger evig mærkværdigt Rigsmøde er nu sluttet; og med den opfyldte Forhaabning hele Varme - med det taknemmelige Hiertes uforstilte Sprog hilser jeg Eder, i Afskedens Time, fra den Trone, hvortil Eders Fortrolighed kaldte mig. Det var ei allene ved dette talende Beviis paa Eders Sindelag imod mig, at I erhvervede Eder en urokkelig Ret til min Erkiendtlighed; større og dyrebarere Anledninger har jeg hentet af den Troeskab og Velvillighed J viste imod mig ved dette Rigsmøde; og omendskiøndt de Sorger, som altid omgive Konge=Tronen vare mangfoldiggjorte i de Tider Vi have overlevet, har Jeg alligevel været lykkelig nok at see et trofast Folk med de nid kiereste Bestræbelser søge at adsprede dem fra mit Sind. Jeg behøver allene at gienkalde det sidst hensvundne Tidsløb i Erindring, da Riget, vaklende i dets Grundvold, stillet blot for mægtige Fienders forenede Anfald, snart ventede allene i Mindets Favne at se sit Navn og sin Selvstændighed bibeholdte; for, ved Jernførelsen af de Farer der ere fiernede og de lysere Udsigter Fremtiden lover os, at ære Forsynets beskiærmende Naade og prise det svenske Folks saa enige Bistand. Det er ikke længe siden en almindelig Fortvivlelse indtog Haabets Plads, og den som allene havde kunne afdøde Farerne, syntes tvertimod, i en bedrøvelig Forvildelse, at fremkalde dem. Endnu een Dag, og Sverrig var falden med Seklers Ære og dets Jndbyggeres Frihed; men denne Dag indbrød med Frelsens Bud, og Sverrig forblev selvstændigt; dets Jndvaanere undreves det fremmede Aag. Til Fuldbyrdelse af Nationens Haab, gienfødt ved en lykkelig udført, Regieringsforandring, samledes i gode Herrer og svenske Mænd, og med retviis Følelse af Fædrelandets Fordringer formanede jeg Eder at befæste dets Fremtids Selvstændighed. Ord fattes mig til at udtrykke den værdige Maade, hvorpaa I have opfyldt Min og det svenske Folks Forventning. J Spørgsmaale af den største almene Jnteresse have J gaaet Mine inderligste Ønsker imøde. Eders eenstemmige Valg har til min Eftermand kaldet en Fyrste, som ved et helligere Navn er bleven endnu fastere knyttet til Mit Hierte, og hvis lykkelige Egenskaber retfærdiggiøre Eders Forhaabninger og gire Eder en blid Fortrøstning i Henseende til Fremtiden. Ved Eders Medvirkning er Rigets Bestyrelse bleven befæstet paa urokkelige Grunde, den medborgerlige Frihed hævdet ved Lovenes Magt, og de Baand løsnede, som fængslede Tankens Flugt og den sande Oplysnings velgiørende Jndflydelse paa Samfundet. (Fortsættes.)