Ribe Stifts Adresseaviser, 1848-01-04
Prof. C. A. Scharling advarer i Kjøbenhavns Adresseavis imod arsenikholdige Lys. Der falbydes i denne Tid siger han smaa grønne Stearinlys til Juletræer a., som indeholde en betydelig Deel Arsenik. Man kan allerede opdage denne skadelige Bestanddeel ved Lugten. J denne Hensigt behøver man kun at udpuste Luen af et saadant, imedens det er i fuld Brand; man vil da ved Oesens Løglugt underrettes om Arsenikens Nærværelse. Denne Løglugt er især kjendelig, naar man kommer dertil lige fra den frie Luft. Ved at advare imod disse Lys, som ved Brugen afgive giftige Bestanddele til Armosphæren, gjør Hr. S. tillige dHrr. Fabrikanter opmærksomme paa, at de ved Chromgrønt eller kulsyret Kobberilte, paa en for Brugerne af Lysene uskadelig Maade, kunne farve Lysene grønne. Af Fædrel." optage vi Følgende: Der har oftere blandt Lægerne været Tale om det Hensigtsmæssige i (som næsten overalt andensteds skeer, at give Regninger paa det dem tilkommende Salær, i Stedet for som her er Regel – at lade vedkommende Debitorer selv bestemme saavel Salærets Størrelse som Tiden for dets Erlæggelse, og naar disse – hvad ei er sjeldent - slet ikke melde sig, da i resignerende Taushed at renoncere paa den ofte surt fortjente Løn for deres Gierning. Forskjellige Grunde have upaatvivleligt bidraget til at lade Alt blive ved det Gamle. Man har, skjøndt det for de Fornuftiges Vedkommende neppe kan antages at blive Tilfældet, frygtet for at forstyrre det venlige Forhold, der ofte udvikler sig mellem Patient og Læge; man har hellere villet modtage en som vel fortjent erkjendt Løn forsit Arbeide, end paadrage sig en endog ufortjent Bebreidelse for at fordre for meget; man har maaskee ogsaa undertiden følt sig tilbøielig til at lade adskilligt Tilgodehavende indfordret, for at give sig et sig sandelig kun lidet lønnende) Skin af ikke at behøve det, af at have nok foruden, hvilken Omstændigheds Virkelighed ogsaa har gjort sit til, at de Læger, der have været saa heldige at have rigelige Jndtægter, ikke have villet forene sig med deres mindre heldige Kolleger om den, i Begyndelsen altid ubehagelige, Bestemmelse, at fordre, hvad der ei villigen gives. Da imidlertid de senere Aar hos flere have viist en uheldig Tendens til snarere at formindske end forøge det sædvanlige Salær, saa turde det maaskee være hensigtsmæssigt, at gjøre Publikum opmærksomt paa, at de nuværende Forhold gjøre det umuligt for mangen Læge at leve uden en værdig Betaling for hans Arbeide, og at en Udebliven deraf vil nødsage ham til at fordre den. Man betænke, at det er i Patientens egen Jnteresse, at Lægen lever sorgfrit i Henseende til Udkomme, thi Jntet nedtrykker Aandens og Legemets Kraft, hvis Frodighed og Friskhed er en nødvendig betingelse for Lægens heldige Virksomhed, saa meget som - man tør vel kalde det Næringssorg. Man betænke, at Lægen har Ret til at forlange fuldt Vederlag for alle de Fordringer, man er saa villig til at gjøre paa hans hurtige og utrættelige Virken. Man betænke, hvorledes man vurderede Hjælpen i det Øjeblik, man modtog den, og man spørge sig da, om det er retfærdigt naar man - ofte saa længe efter, at den øieblikkelige Taknemmelighedsrus er bortdunstet – afmaaler Salæret efter det, man i Udredelsens Øjeblik synes at kunne undvære. Man betænke, om man hos nogen Anden vilde rekvirere Varer og Arbeide leveret, og da senere troe sig berettiget til at betale dem med hvad man havde tilovers fra andre Udgivter og ikke efter deres Værdi i det Øjeblik de leveredes. Man betænke, om man uden en forudgaaet bestemt Akkord tør sige, at have retmæssigen tilkjøbt sig Huuslægens Omsorg og altid - ved Dag og Nat redebonne Bistand ved en Sum, hvormed man neppe selv vilde være fornøjet i hans Sted, om man har nogen Ret til selv at nedsætte Beløbet af sin Gjæld, fordi man formoder, at Andre betale rigeligt. – Det er vel at forudsee, at En og Anden vil misbillige, hvad her er sagt; at man (som man har hørt for) vil finde det saarende for det videnskabelige Præge, der hviler over Lægekonstens Udøvelse, at stille den i Paralle! med Arbeide og Varer; at man vil finde det uværdigt at stille et i Humanitetens Tjeneste, udøvet Kald i et Lys, som om det kun udførtes for Penge. Man skal hertil kun tillade sig at spørge, om man troer at nogen Læge kan leve af Videnskabens Ære, Om den praktiske Læge ikke skal og maa leve af sin Praxis, Om man ikke troer, at Videnskaben vil vinde mest, naar dens Udøvere kunne vie sig dens Tjeneste med sorgfrit Sind, Og, hvad Humannitetshensynet angaaer, bemærkes, at netop Erkjendelsen af Lægearbeidets Værdi vil gjøre ethvert Offers Betydning klarere, at netop det, at Lægen sættes i Stand til at afsee noget, vil bringe ham til villigen og rigeligen at yde sit Offer paa Humanitetens Alter, vil bringe ham til at gjøre fuldkomment Afkald paa mangt et Vederlag, som hans Pligt mod sig selv og Familie nu forbyder ham at renoncere paa.