Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1808-05-28
Det her gjennemgaaede udgjør omtrent 3 af Hr. Molbechs Svar paa mine Betænkninger. Forresten maa man ligesom af Occanet smaaligen op fiske nogle enkelte Tanker om Sagen, som dog flyde omkring uden Fasthed og Beviis. Det lønner ikke Umagen at gjennemgaae det udførlig, kun følgende er det dog løjerligt nok at mærke. Hvor trygt man end mener at Sproget er i vore store Digteres Baggesens og Øhlenschlagers Hænder, maae vi dog visselig beklage, at disse, ved at opholde sig uden for Fædrenelandets Egne, ligesom indgande alt det fremmede, der omgiver dem Jeg veed at der er en Norne ved Navn Praur og hendes Brønd eller Kilde Urdar brun, O. 1 Genitiv Urdes Brønd, men at en Kilde skulde hede Uldur eller Urda, det maa være en splinter en Opdagelse i Nythologien. paa alle Sider. At dette maa have, og har en betydelig Jndflydelse paa deres Sprog og Foredrag, derom har man jo Tiden i Hænderne; og at den almindelige Læsning af saa store og saa yndede Digtere ogsaa har megen Jndflydelse paa det prosaiske Sprog, kan vel heller ikke modsiges. Man forsikrer, at jeg slet ikke har bragt noget nyt Lys i Sagen, men endog ligesom lagt an paa at forvirre den endnu mere; det er vel fordi jeg ikke har lagt et ottende Aner til Dyngen, at jeg maa høre saa ilde. At jeg først skulde have undersøgt Sagen, har jeg aldrig tænkt eller sagt, som sees aabenbar deraf, at jeg har anført mine Forgjængere; ligesaalidet har jeg opkaagt dem, som sees af, at jeg er gaaet min egen Vei. At ur har forskjellige og lige modsatte bemærkelser, behøver dog vel ikke flere Beviis, end den eneste Sammensætning med Ordet Sprache, hvilken betyder det oprindelige Sprog, maalløs og Veltalenhed, Eller ere disse Begreber i et eneste Ord maaskee ikke forvirrede nok endnu, Ogsaa siger Hr. Molbech, at han vil forbigaae alt dette overflødige jeg skal have fremført om Partiklen, da han blot har at holde sig til Urkraft. Sandelig, det er vel han siger os dette, ellers skulde ingen lettelig falde paa det; thi man har i saa Fald ondt ved at begribe, hvad Vittighederne eller maaskee rettere Uvittighederne om Raskenbjerg Ting, og salig Jomfrue Biehl, samt hvad det hele første i No. 63, kort hvad de 2/3 af Stykket skulde sige. Det var at ønske man istedenfor alt dette havde fundet noget mere om Auer, Er o. s. v., som i det ringeste havde viist hvor skammelig jeg har forvirret dem. Dog Hr. Molbech har jo let ved at svare, det er Sagen uvedkommende. At ville svinge Kritikens Svøbe over det danske Sprog har jeg aldrig tænkt, og allermindst i saa lille en Afhandling; det var blot et eneste Ord, med hvad dertil i vort Sprog henhørte, jeg saa kortelig tænkte at undersøge. Jeg var ligesaalangt fra den Selvtillid, at vilde fortrøste mig til, at bringe Hr. Molbech til Taushed, som fra den Plumphed at tillægge Gram Bommerter. At han kunde feile saade jeg, og det kan jo bevises: Gram var et Menneske, Mennesker kan felle, ergo - At der hos ham findes Ufuldkommenheder, er dog neppe for meget sagt, al den Stund man ikke kan gjendrive Grundene i mine Betænkninger. Men at ville see den saa udmærket store Mand over Hovedet for enkelte Ufuldkommenheder, var vist nok ligesaa taabeligt, som det vilde være, at forekomme sig mindre end før, naar man havde været heldig nok til at opdage noget, som en sjælden stor Mand ikke havde seet. Snarere maatte det vel opvække Glæde end Blusel. Den uhyre Hyperbol at Gram skulde besidde dyb Jndsigt i al menneskelig Videnskab, vilde hin store Lærde, om han kunde see op af sin Grav, vist neppe takke Hr. Molbech for, thi stod hans Berømmelse ikke alt for fast, maatte man jo ansee det for ren Jroni, eller og tro det blev sagt af en som kjendte saare lidet til alle de menneskelige Videnskabers Udstrækning, og Umueligheden for et Menneske i at omfatte dem alle. Jeg har egentlig kun talt om det islandske Sprog, vilde man nu regne et Sprog for en menneskelig Videnskab; da behøver man jo ikke at gaae uden for den Danske Stat, for at finde Grønlandsk og Lappisk, som jeg i det mindste ikke veed at Gram har forstaaet. Dog hvor vil jeg hen med dette Hr. Molbech kan jo let opløse denne Knude ved at svare: efter min Erfaring forstod han Grølandsk og Lappisk saavel som Chirurgi og Jngenieurkunsten og alt andet; sic volo, sic jubeo, stet pro ratione Voluntas! Fremdeles naar jeg siger, at Jslandsk er den første Hovedkilde til dansk og al nordisk Etymologi, anvender Hr. Molbech over en Side for at vise den ikke er den eneste, naar sagde jeg det? Naar lod jeg mindste Ord falde, som kunde røbe den latterlige Jndbildning, at Angels. Gothisk, Celtisk o. s. v. skulde nedstamme fra Jslandskene. Det vilde jeg undsee mig ligesaa meget ved, som jeg maatte skamme mig over min Uvidenhed, om jeg erklærede noget af de nordiske Sprog for at nedstamme fra de saxiske eller tydske, fra hvilke de alle tre i Bygning og Jndretning saavidt og saa væsentligen adskille sig. Hvorledes vil man vel f. Ex. forklare Passivendelsens Oprindelse i de nordiske Sprog af Angelsaxisk, Gothisk, Celtisk ja hvorfor ikke Skythisk og Persisk Det forstaaer sig at men finder Ligheder imellem alle beslægtede Sprog, men naar det gielder om Hovedkilden til et vist Tungemaals Etymologi, maa det vel dog unægtelig blive Modersproget; og at de nordiske Rigers Modersprog er Jslandsk, tilstaaer jo Hr. Molbech selv. Men at udvikle dette videre og vise de beslægtede Sprogs forholdsrigtige Anvendelse, maa jeg gjemme til en egen lille Afhandling om Etymologiens Væsen og Værd, som jeg maaskee med det første skal udgive; dog med Udelukkelse af alt Hensyn paa denne Ursteid, for om den maaskee kunde finde bifald hos flere end dem, der more sig ved videnskabelige Kjævlerier. At vort Sprog i høi Grad er forædlet og beriget, saa at det ikke giver det tydske stort efter, tilstaaer jeg gjerne, og mener just derfor, at det enten maa være Skjødesløshed, eller Ringeagt eller en Uvidenhed, naar man i samme ikke kan udtrykke sine Tanker ved dets egen Rigdom, uden at paatrænge det flere fremmede Ord, og det selv i de Tilfælde, naar vi ikke have danske som udtrykke just det selv samme, som ethvert bekvemt Ded i et andet Sprog; Tyskerne mangle et Ord til flytte, de Franske et til sidde, men see om de derfor strax laane af fremmede Sprog, og ikke hielpe sig ret godt med deres egne. Skulde vi have et Ord til ethvert i andre Tungemaal, da fik vi mange at laane; da blev Sproget i sandeste Forstand et Pakhus proppet fuldt af Old. Det herimod af P. Syv anførte, synes man at læse ligesom en vis Mand læser Bibelen; thi Syv taler saavel i samme Kapitel, som hele Bogen igjennem med Jver om Sprogets Reenhed sigende at det ikke behøver nogen fremmed sminke de fremmede vord skulde derfor gives paa god Danske, eller og beskrifves med flere vorde o. s. v. Men at det danske Sprog ikke har faaet sin Dannelse af Mænd, der gjorde Jslandsk til Hovedsag, har jo intet at gjøre her, jeg har jo aldrig sagt, at det danske af ingen Kilde bedre lod sig berige og berige til Fuldkommenhed; men kun, hvad jeg frit for sige endnu, at Jyl. er Hovedkilden til vort Sprogs Etymolog. Jeg paastaaer ikke heller, at det er urigtigt at skrive Selskab mede, men jeg mener det røber elendige Begreber om Etymologiens Værd, naar man vil anvende den til at gjøre visse Maader at skrive Ordene paa latterlig, og at dette er dobbelt elendig, naar det man saaledes vil faa ud strider netop imod Etymologien. Forbindelsen imellem Hr. Molbechs Sproganmærkning om Urkraft og hans Kritik over Badens Griffenfeld synes heller ikke endda saa lønlig, at man torde mage sig med at finde vinchelogiske Oplysninger. J den ene vil man gjøre det svenske Sprogs Efterlignelse latterlig, i den anden anbefale os sammei den ene værner man med Jver, ja endog med Satire, om Sprogets Fuldkommenhed og Reenhed, i den anden vil man ei allene forsvare unødvendige fremmede Ord, men endog forsøge at paatrænge Sproget flere – dog man har Ret her mangler vist nok Forbindelse og Overensstemmelse, hvad enten den nu skal søges i Psychologien eller forklares af et Jndfald, man har faaet i et ledigt Øjeblik. R. K. Rask. Med Føie er den offentlige Opmærksomhed i denne Tid henvendt paa Spanien. En Konge, som strider med sin egen Tronarving om Kronen en Krone, som i kortere Tid end en Maaned har været frataget og paasat eet og det samme Hoved – et Folk, som gjør Opstand, uden at nogen kan erfare hvorfor – en Opstand, som i 24 Timer koster 20,000 *) Menneskers Liv, uden at Europa veed eller kan indsee dens Hensigt, er virkelig blandt alle de Særsyn, vor Tidsalder er saa rig paa, eet af de største. Det er ikke uinteressant at lære noget nøiere at kjende den Nations Caracteer, hos hvilken saadanne Optrin kunne finde Sted. Maaskee man tildeels deri kan finde Nøglen til noget af det Gaadefulde i de senere Begivenheder. Spanierne, siger Fischer (i sin bekjendte Reise til Spanien), bære et erklæret Had til alt Fremmed og Nyt Dette Had har vel i Almindelighed formindsket sig i de øverste Classer; men man træffer dog, selv i disse, Folk nok, som ere af samme Tænkemaade. Naar alt Fremmed anbefaler sig ved sig selv hos det ene Partie, og fremmed Fortjeneste bestandig foretrækkes den Jndenlandske, saa foragter det andet ulige stærkere alle Fremskridt i fremmed Uddannelse, alle fremmede Opfindelser, og seer i enhver Udlænding en Fiende af Fædrenelandet. Men dette Hadtræffer ingen Nation saa almindelig som den Franske Vel kjæmper det Engelske og Franske Partie uophørlig ved Tronens Fod, og synes det sidste i Begyndelsen af Aaret 1799 at være blevet det seirende. Men disse Factioners Spil grunder sig *) Dette Tal angives i de seneste Privatbreve fra Spanien. mere paa gjensidigt Had hos visse Store, end paa hine Nationers Fordeele. Det ene Partie er Engelsk sindet fordi dets Fiender erklære sig for Franskmændene; det andet imod Engellænderne, fordi dets Fiender ikke kunne lide Franskmændene. J Almindelighed har den ny Franske Historie opvakt megen Afsky og Forfærdelse i Spanien; Geistligheden og Kirkesystemets velberegnede Fanatisme har endnu mægtig Jndflydelse paa den politiske Tænkemaade, og den Spanske Statsforfatning har i det mindste tilsyneladende Støtter i Nationalhadet til de Franske, i Provindsialmeningernes Forskjellighed, i Kirkesystemmet og Nationens Trofasthed. Jeg siger tilsyneladende Støtter, fordi man, trods alle politiske og kirkelige Jnqvisitioner, virkelig mærker visse Tegn, og Regjeringen ikke ved en saa almindelig Fordærvelse kan love sig nogen vedvarende Styrke. - Den sande Catholicismus, den rene almindelige Religion er endnu bestandig temmelig ufuldstændig i Spanien. Vel har Jnqvisitionen med Sædernes Forædling efter Udseende blot forvandlet sig til en hemmelig Ret over Sæderne; men den gamle Aand er endnu bestandig den samme; vel blive de, som opdrages uden for Kirke systemet, ikke mere brændte; men de hemmelige Forholdsregler ere dog i visse Tilfælde ikke meget bedre end før, vel tvinger man ingen mere til Kirkesystemet; men de offentlige Tidender forkynde dog endnu bestandig i Triumph visse Omvendelser. – Almuen inddeler det hele menneskelige Kjøn i Messehørere og Messeforagtere, Christne og Jøder eller Hedninger. Videre strække dens Religionsbegreber sig ikke. Stolthed og Gravitet udmærke Spaniernes Caracteer, men de ere ikke af det lavere og uædle Slags. - Spanierinderne besidde et sværmerisk Hang til deres Religion, en Stolthed, som stræber efter et almindeligt Herredømme; en Egensindighed, som kun kan give efter for sig selv, en Hevngjerrighed, som opoffrer Alt og en brændende Tilbøielighed til Vellyst. Men alle disse urosværdige Egenskaber ere forenede med Troskab og Hengivenhed, Sjelestyrke og Heltesind. Alle deres Følelser, ere heftige, men alle bære Præg af Kraft og Høihed, som henrive uvilkaarlig. Kjøbenhavn, trykt hos P. H. Höeckes Enke.