JohanHeinsen/ENO huggingface dataset:
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-07-06
Efterat det var blevet befalet, at Disciplerne i vore lærde Skoler skulle lære Dansk, var det i Forslag, at vor første Skribents (savel i Prosa som i Vers) Skrivemade skulde tages til Norm for dansk Retskrivning. Men mon vore Rectorer og Sproggrandskere ville derved lade sig hindre i at sige, hvad de ansaae for den rigtigste Skrivemade; og mon vel enten vore nærværende eller tilkommende Skribentere ville bekymre sig om Normer for de lærde Skoler? Af det Anførte mener jeg, det er klart, at hverken enkelt Mands Skrivemade eller selv Pluralitetens (af vore bedste Skribentere) Skrivebrug bør eller kan ansees for Retskrivning. Heller ikke fortjener vore første eller tidligste Forfædres Skrivemade at kaldes Retskrivning, eftersom deres Børn og sildige Efterkommere saa meget have forandret den. Og da nu Retskrivning saledes er foranderlig, anderledes idag end den var igar og atter anderledes imorgen end den var idag, samener jeg, det er et sare forgjeves Arbeide at tænke at ville bestemme den ene rigtige Skrivemade. Men deraf følger ikke, at Vi skulle være ligegyldige ved vor Skrivebrug. Vi bør tvertimod opsøge de Regler, hvorefter Vi kunne rette og forbedre Skrivebrugen, der saafte er feilende. Og hvilke ere da disse Regler. Og hvilken Regl skal i Tilfælde af Collision fornemmelig følges, Skulde jeg sige, hvilken Skrivemade der er den rigtige, sa vilde jeg sige Retskrivning er den Skrivemade, som meest nærmer sig til eller ligner Udtalen. Da Skrift nemlig er Ordlydenes Repræsentant, saa bør den uden Tvivl ligne disse sameget som muligt. See Vi og til de Forandringer, som ere foregade med vor Skrift fra de ældste Tider af: savil Vi befinde, at de stædse ere foretagne med Hensyn til Udtalen for at komme denne nærmere. Da nu et Sprogs Udtale, efterhanden, som Menneskene blive mere cultiverte, stædse bliver blødere og bøieligere, sa forandrer man og retter Tid efter anden Skrivemaden efter den forandrede Udtale. J gamle Dage udtalte man f. C. alting og bliver hardere og skrev derfor og aldring og blifver. Efterat Udtalen var bleven mildere, forandrede man og Skriften og skrev alting og bliver. Etymologie og Derivation kan derfor ikkun komme i Betragtning, nar Lyden af Ordene er vaklende og utydelig. Nar Vi f. E. ei kan høre Forskjel i Lyden af Mænds og mens, saaskrive Videt første Ord med æ og de fordi det kommer af Mand, og det sidste mede fordi det er det samme som medens. Hvad jeg her har sagt om vort Sprogs Udtale som den, hvorefter vi fornemmelig bør rette vor Skrivemade, bestyrkes, ligeledes ved andre Sprogs Retskrivningshistorie.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-07-06
J de ældste Tider skreve Romerne det latinske Sprog meget anderledes end i Ciceros Tid. J Guldalderen vare og de berømteste Skribentere. intet mindre end enige hvad Retskrivning angik. De fleste fulgte den forandrede Udtale, men nogle fulgte den gamle Skrivemade og Etymologie. Mange skreve f. E. visse Ord med c som endnu flere skreve med til. Dersom man vilde for*) Jeg troer endog at Cicero selv skriver bade conditio og condicio. Det er mærkeligt, at Frandsmænd og Engellændere skrive saa mange Ord medt, men udtale dem dog, andre Skrivemaden efter Etymologien tvertimod den forandrede Udtale, kunde man være vis paa ei at fae Efterfølgere i deslige Nyheder. Agent Gyldendal udgav den ældre Snedorfs patriotiske Tilskuer tilligemed hans øvrige efterladte Arbeider under Titel af Snedorphs samtlige Skrivter, men da han derved foranledigede en bondeagtig, bred Udtale af Ordet Skrift: safandt han intet bifald, skjønt det vel var etymologisk rigtigere (sc. af infin, skrive og supin. skrevet) og Skrifter vel er mere tydsk. Efter saledes at have sagt mine uforgribelige Tanker og Retskriven i Almindelighed, viljeg blot tilføje lidt angaaende Prof. Rasks Forslag. Manglen af et Bogstav i vort Alfabet til at betegne Alyden er i mine Øine safølelig at Vi med Taknemmelighed bør modtage og betjene os af Bogstavet eller Hieroglyfen *) a. hvad enten det sa først er brugt i Sverrig eller Danmark. Jeg for min Deel sa aldrig sa snart en dansk Mand betjene sig deraf, før jeg besluttede ligeledes at gjøre det; og jeg tvivler ikke pa, det jo i næste Generation vil blive almindelig brugt. Ti just det, at de Svenske i forveien have dette Bogstav, er en stor Anbefaling for det. Begge Nazioner kunne saadesto lettere læse og skrive hinandens Sprog **). To Aer som om det var c. de vare skrevne med, da derimod Spanierne skrive de samme Ord med c og Jtalienerne med 3. Jeg mener det er Beviis for min Pastand at Skrive maden bør forandres efter Udtalen.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-07-06
Jeg begriber ikke, hvorfor Prof. Molbeckalder dette Bogstav Hieroglyf. Ere da ikke de øvrige Bogstaver ligesavel Hieroglyfer, **) Uagtet jeg tilstaer, det er langt vigtigere for os Danske at lære Tydsk end Svensk, sa synes det mig dog utilgiveligt, at vor Ungdom ikke og lærer Svensk, just fordi det er sa overmade let at lære og den svenske Litteratur saledes uden synderlig Møie kan blive os bekjendt og nyttig. repræsentere Alyden meget slet, til de tilkjendegive ikkun et langt a, ligesom enhver anden Vocals Fordobbling tjener til at forestille den som lang, eftersom man nødvendigviis ma holde pa den ved at see og ligesom læse den to Gange efter hinanden. Men er to Aer en unaturlig Betegnelse af Alyden, saer ogsa hverken amed en Stræg over eller et omvendt wpasseligt til at betegne hin Lyd, da de begge blot minde om to Aer eller det tydske lange a *).
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-07-06
Hvad Prof. Rasks Forslag at bruge to forskjellige Figurer til at betegne den forskjellige Ølyd, anger, da troer jeg vel, det kunde have sin Nytte til rigtigere bade Skriven og Læsen; men jeg troer tillige, at det vilde have altfor megen Vanskelighed at fae den indført; ti ligesom Vi i mange Tilfælde ikke ved den blotte Hørelse kan bestemme, nar man bør skrive e og nar æ, sa vilde det uden Tvivl og blive med det forskjellige Er Ølyden end fare forskjellig i visse Ord sasom Dør (Janua), Smør a. pa den ene Side, og hør, dør a. paa den anden Side, sa frygter jeg dog, man i adskillige Ord ikke sa strax hører, hvad Bogstav man skulde bruge. Hvad Jlyden eller Bogstavet jod angaer, da er jeg fuldkommen enig med Prof. Rask, aar han vil have det bortkastet (udstødt) af fa mange Ord, især foran og æ, f. C. af kjøbe, kjøre, gjære, gjække a., fordi Vi nemlig virkelig ingen Jlyd høre i disse Ord, og Skriften ved Bogstavets Bortkastelse derfor simplificeres. Hvad det derimod angaer, at indføre jod i visse Ord, hvor Vi ingen Jlyd høre, da anseer jeg det for unyttigt, eftersom det istæden for at forkorte og simplificere Læsningen snarere gjør den vanskeligere. *) Jhvormeget jeg end for mange, mange Ar siden har følet Mangelen af en Figur til at betegne Alyden, sa havde jeg dog ikke vovet at være den første i Danmark til at betjene mig af det i Sverrig brugelige Bogstav, for ikke at padrage mig de bittersøde Recensenters umilde Angreb.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-07-06
Pa det stummere kan jeg i mangfoldige Ord derimod ikke give Slip, eftersom det nøder Læseren til at holde pa den foregaaende Vocal og gjør Stavelsen lang. Jeg skriver saledes ikke allene see, lee &c., men ogsaa faaer, slaer &c., befrie, Ortografie, Filosofie &c., ogsaa toe (lavare, boe &c., skjønt jeg ikke nægter, det jo vel kunde undværes, hvor det ikke behøves til at bestemme Tonen. Hvad jeg her har sagt om de, gielder og om det stumme h. Eftert kaster jeg det gjerne bort men bruger det derimod efter en Vocal, for at tilkjendegive, der skal holdes pa Stavelsen f. E. bahl Sah.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-07-06
Hvad endelig fremmede og især franske Ords Retskrivning angaer, da troer jeg, vi som Danske, nar Vi skrive for danske i det franske Sprog ukyndige Læsere og Tilhørere, bør skrive dem ikke saledes som vedkommende Nation skriver dem, men saledes, som vore Landsmænd efter den blotte Hørelse vilde skrive dem. Saledes skriver jeg Burdo eller Bordoh og ikke Bordeaux, nar jeg vil fortælle Noget fra hin franske By. Jeg skriver Marsellie og ikke Marseille, og haber, enhver dansk Læser vil rigtig forsta, hvad jeg mener; thi gaer Skrift end først til Øinene: saaer dens egentlige Vandring dog til Ørener). Jeg har ikkun et Ord at tilføje i Anledning af noget, man i de nyere Tider hos os har begyndt at regne til Ortografie, endskønt det i mine Tanker ikke burde regnes dertil. Man vil nemlig, at man ikke allene skal skrive Nomina Propria, Embedsnavne og Ord man vil udmærke, med store Begyndelses Bogstaver, saledes som de gamle Romere gjorde og som Spanier og Jtaliener, Frandsmænd og Engellændere endnu gjøre; men man fordrer, at man skal skrive alle Substantiver, visse Pronominer og selve Adjectiver, der stae i Substantivers Sted, ligeledes med store Begyndelsesbogstaver. *) Jeg mener, at selve Frandsmænd ville rigtig læse Marsellie og Bordoh, om de end sagde, det ei var rigtigt skrevet (d. er ikke som de Franske skrive det). Jeg maa oprigtig tilstae, jeg til denne Mode (ti andet er det dog ikke ingen rimelig Grund kan indsee. Skal det maskee være, for at studerte Mandfolk derved kan vise deres Fortrin for ustuderte, og Fruentimmer, der have lært Grammatiken tilbunds, ligeledes vise sig anderledes, end de der blot have lært at skrive naturligt og fornuftigt?? Deres Andr. Gamborg. Den Døde, som anklager sine Mordere. En sand Historie. Le vrai peut quelquesois n'etre paa praisemblable Boilean. I Nærheden af Aberdeen i Skotland tildrog sig for nogen Tid siden følgende mærkværdige Begivenhed, som synes næsten vidunderlig.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-07-06
Stedets protestantiske Præst besteg den første Søndag i Marts Maaned Prækestolen ganske roligen. Han aabnede Bibelen, for at oplæse de sædvanlige Bønner, og blev, paa det Sted, hvor disse fandtes, en sammenlagt billet vaer, som han antog for een af de almindelige Bekjendtgjørelser, Sacristanen pleiede at henlægge der for ham. Han aabnede den altsaa uden Betænkning, og ene sysselsat med den Præken, han skulde til at holde, læste han Begyndelsen med lydelig Stemme, indtil han med eet standsede, skiftede Farve, og med næsten qvalt Røst, efter en lang Pause, opfordrede Menigheden til at bede. Dette Optrin var ikke undgaaet nogen af de Tilstedeværendes Opmærksomhed; man stak Hovederne sammen, og vilde hist og her gjette den muelige Aarsag hertil. Adskillige af de Nysgjerrigste eller meest Deeltagende talte efter Gudstjenesten endog til Præsten og spurgte ham om Aarsagen til hans Skræk, men han takkede dem undvigende og trak sig ganske forvirret tilbage i sin Bolig.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-07-06
Indenlandske Efterretninger. Hals, den 27de Juni 1825. Som Man erfarer skal der nu i Frederikshavn med Kongelig Understøttelse oprettes et Fiskesalterie, som Man maae ønske, maae nyde alt mueligt Held, da Pladsen dertil er særdeles skikket. Virkelig kunde Man ønske ogsaa her et lignende Establissement oprettet. Vor Kjøbmand Svendsen, har viist, at ogsaa ypperlige Vare her ved Flid kan fremvirkes; ved Regjeringens Hielp kunde Man med sikkert Held vente det fortsat, saa meget mere, da Beliggenheden passer særdeles til et saadant Anlæg. - For et Par Dage siden er hertil ankommen Skipper J. H. Duus med sine Folk. Fartøiet er med Ladning og alt sjunket i Nordsøen. Gud skee Lov at Folkene dog bleve reddede. Virkelig synes Skjebnen at bruge sine haardeste Stød mod denne Mand, som saa ganske har opoffret sig til Søen; flere Haverier og nu tilsidst ovennævnte Stød, skulde synes tilstrækkelig at fraskrække endog den meest Forvovne, efter saamange Uheld. Efter Rygtet skal han nu være bleven ansat som fører af et Dampskib til og fra Kjøbenhavn. Gid det nu og ikke blev til blot Damp. (Borchs Av.)
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-07-06
Blandede Efterretninger. Condoren (vultur gryphus), som Humboldt kalder Kjæmpen blandt Glenterne, beboer Sydamerica og er større end Ørnen. Dens udspændte Vinger udgjøre 18 Fod; dens Krop, Snabel og Kløer ere forholdsmæssig store og stærke. Dens Mod staaer i Forhold til dens Styrke. Dens Opholds Region indbefatter, efter Humboldt, Luftlag, der befinde sig 1600 til 3000 Toiser, over Havets Speilflade. De største Condorener træffes i Quitos Andeskjede, de holde med udspændte Vinger 14, og de mindre 8 Fod. Den er sandsynligviis blandt alle levende Skabninger den, som vilkaarligen fjerner sig meest fra vor Jords Overflade; thi Humboldt faae den i en Høide af 3,639 Toiser over Sydhavets Flade. Men rimeligviis flyver den endnu høiere; thi paa Cotopari saae han den flyvende Fugl i en Høide, hvor den viste sig som en sort Punkt. Hjorte, Daadyr, Faar og Kalve udgjøre dens Næring; den skal ogsaa gribe Drengebørn paa sex Aar og derover med sine Kløer og føre dem bort. Stundom fanger man Condoren paa en besynderlig Maade. Et Menneske indsvøber sig i et nyligen slagtet Dyrs Skind, gaaer frem og tilbage, og tager en saadan Stilling, at ofte Fuglen, som lader sig skuffe af denne Forklædning, kommer flyvende, for at angribe samme, nu komme andre Personer, der holde sig skjulte, ham til Hjelp; de overfalde paa eengang Fuglen og dræbe den. - To Americanere fra Staden Quito have nu med ubeskrivelig Møie, Taalmodighed og Færdighed gjort to Condorener, som de have fundet ganske smaa og fjerløse, aldeles tamme, og afrettet dem saaledes, at de i største Tryghed, kunne gjøre meer eller mindre betydelige Luft reiser. De have til dette Brug opfundet en Luftballon, under hvilken der findes en Jolle, som meget ligner en Sømusling. Condorerne spændes paa begge de ydre Sider; man paalægger dem Tømme og Bidsel, for beqvemt at kunne styre dem. De to Reisende sætte sig paa to Roerbræder, der findes ved Siden af hinanden; man giver et Tegn, Ballonen stiger langsomt, og naar den har naaet en Høide af omtrent 100 Favne, blive Fuglene, som hidtil have befundet sig i Jollen, løsspændte, og nu gaaer det med Lynets Fart. Nyligen have de Reisende gjort i Neapel deres første Luftreise. Kl. 4 om Eftermiddagen havde de forladt denne Stads Marsmark, og 10 Minuter derefter ankom de paa Toppen af Vesuv, hvorfra de toge Veien over Havbugten til Forbjerget Misene. Disse 4 Mile i lige Retning have de tilbagelagt. i 19 Minuter.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-07-06
En Officier i den brittiske Landmagt i Ostindien bereiste Sydindien (1800 engelske Mile), deels for at see de Valpladse, der i Jndien grundede den brittiske Krigshæder, deels for at undersøge Christendommens Tilstand og dens Forbedring ved Missioner. Han udgav sin Reise under Titel af: Diary of a tour through southern India, Egypt and Palestina, by a field Officen of Cavalry. Han fortæller deri, at han 1820 gjorde Bekjendtskab med en protestantisk Catechet, Johan Dewasagayam, en Eleve af Missionen i Tranquebar, som havde Opsigt over 31 Skoler med 1630 Børn, medens han tillige flittigen prækede i Nærheden af denne Colonie. Han var, siger vor Reisende, en Indfødt, og den første indianske Christen, som jeg har lært at kiende. Han forsikkrede, at han kunde vel ikke indestaae for de Jndfødtes fande Bekiendelse, men haabede dog med Glæde, at have gjort meget for Christendommen. Hans Fortællinger havde intet Overdrevent. Jeg erfarede af ham og en Ny omvendt, der følte sig lykkelig, dagligen at kunne læse i sin Tamuliske Bibel, hvorledes i Yppighedens Land Omvendelsen til Christendommen udmærker en Hjord sædelige Mennesker blandt et stort Antal fordærvede Samtidige. Dette klinger ganske anderledes end de protestantiske Missioners Fiende, Abbed Dubbis i Frankrig meget læste Efterretning om de slette, catholske Hedningeomvendelser i Ostindien. Familien B., hos hvilken den Nyomvendte tjente, gav ham det fordeelagtigste Vidnesbyrd, men forsikkrede, at de hedenske Paarørende gjorde sig megen Umage for, at afholde deres Slægtninger fra Christendommen. J Tranquebar traf jeg den danske Overmissionair Dr. Cammerer, og saae i Fortet i Tranquebar den ældste christelige Missionskirke i Jndien, ligesom og Huset af den gudfrygtige Ziegenbalg, som her var den første Missionair.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-07-06
Det herværende Fort betyder, som Fæstning, ikke meget, og har kun Skyts af smaat Caliber. Jeg besøgte her fremdeles en Tamulisk Skole, og en anden, der var indrettet efter Bell's Maneer. Saare velunderviist fandt jeg Skoleungdommen i det Seminarium, som staaer under Dewasagayams Opsigt og hvori christelige Skolelærere og Præster dannes. Ynglingerne læste, skrev og regnede meget godt. Med otte af disse unge Mennesker holdt jeg en christelig Samtale, og var med Underviisningen og Foredraget fuldkommen fornøiet. Man viste mig et Brev fra Jaffna paa Ceylon. Der havde tolv Ceylonesere forenet sig til et Bibelselskab, hvori ikke en eneste Europæer havde taget Plads."
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-07-06
En engelsk Cavallerieofficier, der nyligen har udgivet sin Reise paa Engelsk, gjorde i Aaret 1820 en Lystvandring med Rajahen af Mysore i en Kareet, som blev trukken af fire overordentlig store Elephanter. Jndvendig i Vognen fandtes en Sopha for sex Personer, og foran samme en aaben Verandah med forgyldte eller paa andre Maader smykkede Søiler, bedækker med mørkegrønt Fløiel og Guld, under en hvælvet Himmel. Karethvælvingen havde en Høide af 22 Fod, der var Rum i Kareten for 60 Personer. Den blev sat i Bevægelse ved en Undervogn med 4 Hjul. Baghjulene vare 8 Fod i Diameter og 12 Fod i Breden mellem Hjulene. Elephanternes Skridt var et langsomt Trav. De gik i en Time 7 engelske Mile. Vognen, som var forfærdiget af indenlandske Konstnere, under Rajahns umiddelbare Veiledning, bevægede sig meget let. - Samme Officier havde Audience hos Vicekongen Muhamed Aly i Stor Caro. Vi fandt ham, siger han, i hans Palads i Staden og i den ydre Gaard af samme. Mange Heste med kostbart Seletøi, som tilhørte de forskjellige Paschaer og Hofmænd, der deels opvartede, deels tjente Paschaen som Hofmænd. Vi traf Vicekongen i en lang tyrkisk Kjole med en Caschemirs Turban. Han sad paa sin Divan, og endskjøndt han ikke reiste sig, for at hilse os, bad han os dog forbindtligen at sætte os ned. Hans Tale og Ansigtstræk røbede Forstand. Han talte om mangehaande Ting med større Kundskab og Veltalenhed, end man ellers finder blandt Tyrkerne. - Den talrige Pøbel tillod sig aldrig den mindste Usømmelighed mod os Franker; thi nu er i hele Ægypten Europæ eren en uforkrænkelig Person. Ved Opdragelse, Vane og Omstændigheder viser Vicekongen, som man har at takke for denne Sikkerhed, sig stundom som en Barbar i et oplyst Folks Øine, men som Tyrk bliver han altid en stor og overordentlig Mand.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-07-06
Müllner fortæller i en Anmærkning til en Recension over Luise Brachmanns auserlesene Dichtungen, at han, medens Digterinden levede, havde gjort meer end eet forgjeves Forsøg paa at faae en Forlægger til hendes Digte. Men neppe var hun død (som bekiendt ved at styrte sig i Vandet), saa gjorde Adskillige Forespørgsel hos ham om hendes efterladte Skrifter.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-07-06
Den i sin Tid saa meget yndede Romanskriver Müller i Jtzehoe lever endnu i en meget høi, men rørig Alder. J Physiognomie har han en paafaldende Lighed med Voltaire.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-07-06
Ved Rajahen af Ondepores Hof i Jndien har følgende skrækkelige Begivenhed tildraget sig Han havde nemlig en Prindsesse, der i hele Egnen var bekjendt for sin Skjønhed og Deilighed. Rajahen af Jondepore begierte hendes Haand paa samme Tid, som Rajahen af Jeypore ogsaa beilede til hende. Da Faderen var raadvild, til hvem han skulde give hende, begyndte Frierne en Krig med den Trusel, at den Seirende skulde føre Bruden hjem. Da Rajaben af Ondepores Raad ikke forudsaae andet end Ulykke for Landet, saa formaaede de Faderen til at lade hende døe af - Gift.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-07-06
Kjøbenhavns Børs, den 5te Juli 1826. Hamburg 2 M.a vista 211 Species 212.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-07-06
Specier solgtes til 12 Rbmk. 11 a 11 1/2 s. Bank-Disconto 5 pCt. Norske Speciessedler. pr. 10 Specier. Svenske Sedler. pr. Rdlr. Rigsgjeld. 4 pC. Kgl. Oblig. (u. R.) Dito Dito. . . . . . . . Nationalbank Obligationer. (af Laanet 4 Febr. 1820) Dito Dito . . . . . . . .
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-07-06
Hamborger Laan af 1819. Bmk. 3000 Dito Dito Bmk. 4000 6 pC. norsk Laan, ved Hambro & Søn. 4 pC. Dito nye . . . . . Asiatiske Actier. . .... 3 pC. nye danske Oblig. i Banco 103 3/4 103 3/4 Rbd. r. S. 109 1/2 110 i Sedler. 99 1/2 100 Banco. ere udstædte, 71 L. Sterling. beregnet til 14 Bmk. Rbd. Sedl. - Rbs. Tegn. 95 1/2 Rbd. Sedl. 99 1/2 100 Banco. 106 106 1/2 i Banco 98 3/4 99 i Banco. i Sedler 3 M. efter at samme 1 L. Sterling.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-07-09
kilderie af Kjøbenhavn. en Nyeste Toogtyvende Aargang. No. 55. J Etatsraad F. Thaarups Fraværelse redigeret af Chr. Thaarup. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 9 Juli 1826.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-07-09
(Jndsendt.) Tillæg til Skilderiets Uddrag af Prof. Koesters Program.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-07-09
To Nummere af Skilderiet have nylig leveret Uddrag af en Afhandling af Prof. Koester i Kiel, om den rette Grændse mellem Religion og Poesie. Skjøndt den hele Afhandling vel fortiente at oversættes, da den paa en vis Maade er maaskee det meest Udmærkede, som nogensinde er skrevet over denne Gjenstand, saa maa man dog allerede være Oversætteren af de meddeelte Uddrag taknemmelig, fordi han har givet os nogle af de meest frappante Steder, som ere særdeles skikkede til at give dem, der ikke allerede kjendte Afhandlingen, Lyst til at gjøre sig bekiendte med den i dens hele Omfang. Mange have skrevet tilforn over denne Gjenstand, men ingen har saa udelukkende betragtet den, som Prof. Koester. Hvad man især kan dadle hos hans Forgængere, er at de ei ere blevne staaende ved Grændsen af Religion og Poesie, men have tvertimod søgt at hæve denne, som en Jndskrænkning, og finde den speculative Eenhed, som fremgaaer af begges Modsætning, Nu er det imidlertid aabenbart, at hvo som skriver om en Grændse, ei bør afhandle det Ubegrændsede, da han jo derved selv tilintetgjør sin Gienstand, bedrager sine Læsere, som faae det Modsatte af hvad de kunde vente, og i egentlig Forstand raser i sit eget Kjød og Blod. Meget er derfor Hr. Prof. Koester at rose, fordi han har strængt holdt sig til den Gjenstand, som Titelen af hans Afhandling udlover. Han er bestandig bleven staaende paa Grændsen, hvori han har gjort meget vel, thi det er gal Mands Gierning at gaae over Grændsen, naar man ikke er forsynet med Speculationens Pas, og man ovenikjøbet kan vente at miste alle sine Reflectionstoldbare Varer. Hvormange ere ved denne Uforsigtighed blevne anholdte som Vagabonds, og hvor ubehageligt maae dette ikke være for en fredelig Mand, som intet Ondt har isinde, og som blot for at befordre sin aandelige Fordøielse gjør en lille Eftermiddagstour i Philosophiens Lysthave Og hvormeget har Forf. ikke opnaaet ved at indskrænke sig til Grændsen? Det er derved lykkedes ham, at betegne denne langt skarpere, end nogen foregaaende philosophisk Landmaaler har gjort det. Han betragter nemlig Poesiens Gjenstand som noget udenfra givet, og Poesien selv som den, der ifører hiin fremmede Gjenstand en smuk og behagelig Dragt.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-07-09
Skjøndt denne Anskuelse af Poesien vel ikke er den høieste, saa maa man dog tilstaae, at den har noget særdeles bekvemt i Anvendelsen, eftersom Poesien derved – hvad jo ogsaa er Hensigten dermed - stærkt begrændses. Ja den adskilles derved ei blot fra Religionen, men end- ogsaa, som Forf. viser, fra Veltalenheden, thi denne - siger Forf. - taler til Forstanden og Villien, Poesien derimod opflammer Jndbildningskraften og vækker paa en behagelig Maade den indre Følelse. Saa fortræffeligt som dette Kiendemærke er til at adskille Poesien fra Manges Veltalenhed, f. Ex.