Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1840-10-09
Roeskildske Stænderforsamling. (Fortsættelse.) Fire og halvtredsindstyvende Møde. Præsidenten tog nu Ordet, og idet han billigede, at Comiteen ikke var gaaet ind paa Competence-Spørgsmaalet, erklærede han, at Sagen nu efter Kongens Svar paa de indgivne Adresser forekom ham noget tvivlsom, ligesom han og meente, at der kunde gives Nødstilfælde, i hvilke det strænge Begreb om Competencen, maatte kunne tilsidesættes. Derpaa gik Taleren over til Sagens Realitet, og erklærede nu, at han hører til dem, som troe, at det vilde være en stor Lykke for Danmarks Nutid og en endnu større for dets Fremtid, om det maatte behage Kongen at give sit Folk en Forfatning, der gav det Deel i den lovgivende Magt, og denne Anskuelse begrundede han ved at vise, at hos de Nationer, der have havt en friere Forfatning, have alle gode Kræfter mere og hurtigere udviklet sig. Dernæst erindrede Taleren om, at ifølge Kongeloven er Kongen myndig naar han er 13 Aar gammel, at der ingen Bestemmelse er for det Tilfælde at Kongen er sindsvag, og idet han tilbagekaldte i Forsamlingens Erindring, hvorledes det under saadanne Omstændigheder var gaaet til hos os i en ikke meget fjern Tid, mindede han tillige om, at der ikke altid er en Reventlow, en Colbiørnsen, en Bernstorff en Ørsted ved Haanden. Saadanne Mænd fødes ikke hver Dag, og om de endog vare der, saa er det dog ikke vidst, at de komtil at virke. At det var forbunden med Vanskeligheder at indføre en Constitution, indrømmede Taleren vel, men han troede dog ikke, at de vare uovervindelige. Trangen til en friere Forfatning var nu engang opstaaet hos Folket, og den vilde vore i Tiden og kunde letteligen ved en eller anden Begivenhed erholde en pludselig Tilfredsstillelse, men en saadan pludselig Overgang frygtede Taleren for, da meget først bor udjevnes. "Samler jeg nu alle disse Betragtninger - saaledes vedblev Taleren – og seer jeg især hen til den sidstanførte, da kan jeg ikke nægte, at det er saa langt fra, at jeg anseer Ønsket om en Forandring i vor Statsforfatning for nu at være ubetimelig, at jeg meget mere netop maa antage det for meget betimeligt. Det er de rolige Dage, i hvilke vi skulle sørge for de urolige; det er imedens Skibet er i Havn, at vi skulle bevare det imod Skjær og Storme. Frit- og uforbeholdent vil jeg derfor udtale, at jeg inderlig vilde ønske, at Tanken om en Forandring i Statsforfatningen maatte staae ret klar og levende for vor Konge, og at han, der er den eneste Bygherre, snart med Kraft vilde gribe fat paa Værket." Godseier Tutein aabnede sit Foredrag med at udvikle, hvorledes Erfaring noksom bekræfter den Sandhed, at ingen Statsforfatning uforandret kan bestaae i Tidernes Række, og idet han dernæst viste, at medens Kongemagten maatte have store og betydningsfulde Forrettigheder, maatte og den folkelige Jndflydelse tillige kunne gjøre sig gjældende, for at tilveiebringe den rette Harmonie; gik han over til at omtale hvorledes denne folkelige Medvirkning skal gjøres gjældende, nemlig om det enten er tilstrækkeligt, at Folkets Anskuelser kunne fremtræde som blot raadgivende, eller som det overveiende store Antal af det civiliserede Europa fordrer, Folkets Medvirkning i de fælleds Anliggenders Styrelse skal sikkres ved statsretlige Garantier. Det er disse store Spørgsmaal, det er Ordningen af Forholdet mellem Kongemagten og Folkemagten, der fremfor nogen anden beskjæftiger vor Tidsalder. Det er disse Spørgsmaal, skjøndt i et mindre Omfang, der nu beskjæftigede Forsamlingen. Efterat Taleren derpaa havde viist hvorledes disse Forhold havde udviklet sig her i Landet i Tidsrummet fra 1660 til 1830, mindede han om, at der alt ved Emanationen af Stænderanordningen var forskjellige Meninger og de tvende Hovedpunkter, nemlig Valgloven og Stændernes Adskillelse. Denne Strid var endnu ikke endt, og da man nu beskjæftigede sig med at raadslaae om Modificationer i Stænderinstitutionen, burde man enes om disse ene bør foretages med stadigt Hensyn til Stændernes raadgivende Characteer, eller om man nu bør ønske dem ordnede saaledes, at ingen videre Modification af Valgloven er fornøden, naar Stænderne gaae over til at blive lovgivende, og for den sidste Anskuelse stemte Taleren, da han ansaae det som givet, at Danmark i Tiden vil indtage sin Plads i de constitutionelle Staters Række. At mange Vanskeligheder vare forbundne med en saadan Modification, indrømmede Taleren vel, men naar man heraf vilde argumentere for at udsætte Omdannelsen af Stænderinstitutionen indtil Danmark Statsforfatning undergik en Forandring, da maatte han bestemt modsætte sig dette, da Folket alt nu udtaler levende Ønsker og Forandringer, hvorom de fremlagte Skattebevillingspetitioner bære Vidne, og naar tillige erindres hvad der bevæger sig i alle større og mindre selskabelige Kredse, og hvorom vel alle Forsamlingens Medlemmer maatte aflægge Vidnesbyrd, da forekom det Taleren umiskjendeligt, at Trangen til en Uddannelse af vore Samfundsforhold er for stor, for almindelig til ganske at kunne tilbagevises, og han følte sig derfor opfordret til at udtale, at ligesom disse Petitioner ville have Krav paa Kongens nøieste Overveielse, saa ville de i Forbindelse med alle øvrige Omstændigheder fore ham til Erkjendelsen af, at det er hans helligste Pligt, inden sit Livs Aften, det er, da Jngen veed naar Timen slaaer, uden Ophold at lægge Haand paa Værket, og om der endog maatte være uovervindelige Hindringer for alt nu at indlemme Danmark i de constitutionelle Staters Række, vil han erkjende det som sin helligste Pligt, kraftigen at forberede Alt. Etatsraad Hvidt knyttede sine bemærkninger til nogle Yttringer under Sagens foreløbige Behandling, og indlod sig derved paa en Sammenstilling af det absolut og det constitutionelle Monarkies Fordeele og Mangler. Foranlediget af at Professor Bang havde erklæret, at Jnitiativet til enhver Forandring i Statsforfatningen bør udgaae fra Monarken, bemærkede Taleren, at Folket dog og burde have Adgang til at udtrykke sin Stemning, hvorved jo ene Monarkens Jnitiativ kan være begrundet, og han henviste i denne Henseende til Tydsklands Historie i 1813. Ved en historisk Fremstilling godtgjorde endelig Taleren Rigtigheden af den i den kjøbenhavnske Petition indførte Sætning, at der i de første 120 Aar efter Souverinitetens Jndførelse saa godt som Jntet er bleven gjort for at fremme den Lighed mellem Stænderne, der var Borgernes Formaal ved at nedlægge Enevoldsmagten i Frederik den Tredies Hænder. Etatsraad Steenfeldt fandt, at Forsamlingen, dersom den vilde understøtte de indkomne Petitioner, handlede ulovligt, da det ligger udenfor Grændserne af Forsamlingens Competence, idet den ikke kan udvide sin Petitionsret udenfor den gjældende Forfatnings Sphære, dog fandt han at Forsamlingen, der var i et extraordinairt Tilfælde og udenfor det Sædvanlige, burde indsende Petitionerne til Kongen, da disse Petitioner, staaende i Forbindelse med de øvrige vitterlige Kjendsgierninger, vidne om Folkets Ønsker. En Forandring i Statsforfatningen fandt Taleren ubetimelig, men han meente dog, at man ved at benytte Bangs Propositioner i Forening med de indkomne Andragender og Skattebevillingsret til derefter at andrage paa Modificationer i Stænderinstitutionen, kan give Bevægelsen, den sande Retning og bidrage til den Beroligelse, som er nødvendig for at Kongens Bestræbelser til passende Reformer kunne møde Paaskjønnelse og Understøttelse. Kammerherre Castenschjold holdt nu et Foredrag, der gik ud paa at vise, at ligesom Forholdene paa bedste Maade vare ordnede ved Forandringen i 1660, saaledes vare de nu og tilfredsstillende ved den givne Stænderinstitution, og Taleren modsatte sig derfor enhver Modification i Valgsystemet, fordi, jo friere Candidatur, der findes, jo større Uro vil der stiftes, imod Stændernes Forening, fordi dette vilde lede til en Constitution, som man ikke i dette Øieblik, maaskee ikke i lang Tid kan ønske, og som ikke kan bestaae uden 2 Kamre. Petitionerne vilde Taleren, ikke have indsendt. Den kjøbenhavnske Petition ansaae Taleren for den væsentligste og vilde ikke nægte den sin Agtelse, men han formeente, at det kjøbenhavnske Borgerskab var for klogt og for gjennemtrængt af Fædrelandskjærlighed til at det skulde forlange noget Retsstridigt af Forsamlingen, og det - meente Taleren - vilde Jndsendelsen af Petitionerne være. Biskop Mynster bemærkede, at han alt tidligere havde udtalt sine Anskuelser, hvorfor han kun vilde nærmere oplyse og begrunde hvad han havde yttret. Derpaa gjentog Taleren sine tidligere bemærkninger om, at der ligesaalidt i de constitutionelle som i de absolut Monarkier findes nogen aldeles betryggende Garantie, og meente, at enhver Forfatning burde indrettes efter Forholdenes og Tidens Beskaffenhed, men og hvorledes man ønskede Forfatningen her, havde Ingen endnu udtalt sig. Forøvrigt stemte Taleren mod at Petitionerne bleve indsendte. Kammerherre Wegener bestred omstændelig Stændernes Competence til at indgive en Petition og statsretlige Garantier, og søgte tillige at godtgjøre dette af de tidligere Forhandlinger. Cancellieraad Hempel udtalte sig ligeledes mod Forsamlingens Competence, og meente, at Kongeloven var uforanderlig, og at de indgivne Petitioner kun havde ubetydeligt Værd. Af Kongens Svar paa Stænderforsamlingens Lykønskningsadresse søgte han ligeledes en Grund mod at indgive Petition.