Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1812-03-31
Nyeste Skilderie af K. Løbenhavn. Niende Aargang. No. 27. Udgivet og forlagt af Boghandler S. Soldin. Tirsdagen den 31 Martii 1812. Urania. Prolog, til Foersoms fjerde Declamatorium, den 25de Januarii, 1812. Led hellig Ærefrygt frembærer jeg for sidste Gang Theones Offergave. O lindrer, ædle Danske Mænd og Qvinder! formilder Afskedstimens bange Smerte, ved hiin den venlig vise Skaansels=Aand, der blidt forvandler Frygt til Mod og Kraft, og ofte blev den yngre Kunstners Skytsaand! Og du, Theones førstefødte Søster, Urania, du Poesiens Moder, nedsvæv i gyldne Stiernekrands til Os! Fra Bragis Helte Old til denne Time har Dannerfolket under mange Navne tilbedet dig! O kom, for ei allene at skiænke dine Skialde Himlens Lys og Himlens rene Lue. - Nei, begeistre med lige hellig Jld Theones Tolk! Du selv, Gudinde, bod, at Skialdens Qvad ei blot skal hugges i den døde Klippe med Kiæmperuner! - nei, fra fromme Læber, fra Harpens Strænge skal det tone - høit som Livet selv, som Sangen, Hiertets Tolk! Forund og da til dine Skialdes Fest, i dit og din Theones fælleds Tempel, din Yndest, Dannerfolkets Smiil og Yndest! Ja, Danmark Hædermænd, Urania har yndet Noras Fielde, Danas Sletter, saa langt end Jslands Saga seer tilbage; fra hine Kiæmpers Old, der, liig Stærkodder, med samme Styrke grebe Sværd og Harpe, til Saxos, Hvidtfeldts, Suhms og Mallings Dage: og - vakt ved vore Fædres Daad og Qvad en Slægt af unge Skialde tolker end de gamle Bautastenes Runeskrift; forynger spundne Tiders Glands og Værd; og rækker end begeistret vor Niels Juul, som hver en Fortids, Nutids Hædermand. Jdunnas Guldskaal, Evighedens Æbler. Et fremmed Navn forkynder, at Gudinden, fra fremmed Egn, fra fierne Himmel kom: og hendes høie Kald det blev at knytte den faldne Klodes lave Dal igien til Edens Uskyld, Himlens Sallighed. J meer end een guddommelig Gestalt fortryller, luttrer og ophøier hun *) Øhlenschlagers Thorsing, et Stykke af hans Langellands Reise. hver Dødelig, hvis aabne Sands for Skiønhed, i denne Verdens underfulde Bygning med hellig Andagt aner Himlens Gud! Fra Tid til Tid, fra Folk til Folk hun flyver: og Jordens Skialde knæle ned, og lytte, og stamme, hvad Gudinden sang. - Hun slaaer høitideligt den gyldne Lyres Strænge, og henrykt lader Guldberg *) Davids Hymner i Danmarks Templer festlig høit gientone; i Løvets Falden ahner Sangen her, hiin Evighedens Vaar, som aldrig falmer; **)de lyse Stierners evige Flugt, og Skjebnens os gaadefulde Gang besynger Lund; ***mens Baggesen paa Fieldets høie Top, 277. ved Livets og Naturens Grændseskiel, begeistret hører Herrens Torden Vogn hen over Dalens lave Slægter hundre. Naar vrede Konger reise sig til Kamp, som Stormens Bølger mod en Klippekyst; da toner over Skyer, Hav og LandUranias den rædselfulde Tuba Homer forhavses, lytter, luer, synger; utalte Sekler høre Bardens Qvad; - og Jordens Guder lære dybt i Støvet, at Folket straffes, naar dets Konge synder. Blandt alle Tiders Dødelige vandt Gudindens Heltetuba Faa, kun faa udvalgte Sønner. - Men Heroers Glands omstraaler Ariosto, Tasso, Camens, som Spenser, Milton, Klopstock, Wieland, Pram, og deres Sidemænd i Ærens Tempel. Melpomene hun gjerne kalder sig, naar hun i Skrækkens Bolig griber Dolken, for hvert et Hierte, hvert et Sind at bøie *) Aften Øieblikket, af Guldberg. 27) Løvfaldet, af Haste. 277) J en stierneklar Nat, af Lund. *) Tordenen paa Grimselbierget, Baggesen. til Frygt og Medynk. - Støvets Slægt hun rører; og ædle Taarer vidne da, vi føle, et Jdeals forskyldte Tab og Savn. Kun den, hvis Siel i Lysets Glands fremstiller et værdigt Mønsterbilled for vor Slægt; - kun den, hvis Hierte banker stærkt og varmt for Slægtens Rang, Fornuftens høie Værd; kun han, Urania=Melpomenes udkaarne Søn, os skildrer Lidenskabens heel frygtelige Kamp med Stovets Kald; kun han formaaer med Held at mægle Fred imellem Dyr og Engel i vort Bryst. Dig, Seraph Evald, blide Samsøe, dig end hædrer Folkets længselfulde Taare! Hvi savne vi da her ved Eders Arne de fromme Huuspenaters ..... Eders Støtte: Ei blev det Mandens Lod, med stadigt Blik at taale Cherubimers, Solens Syn Ei blot et Jdeal, nei Jordelivet, der giennem Daarlighedens Labyrint, i tusind Skikkelser fremsnegler sig, hun maler os i sit Thalias Speil. Som viis Opdragerinde, vexler hun med Spøg og Alvor, Drom og Sandheds Skin. Urania, du, Poesiens Moder, i din Thalia=Dragt du var os stedse saa hiertelig velkommen, dine Sønner, fra Danmark store Holberg ned til hans Discipler, Heiberg, Olufsen og Falsen, belønnes her med Dannerfolkets Bifald. Tor een af dine Fordums Yndlingsdøttre, i Aften ikke love sig det Smiil, naar hun med Todes muntre Humor os de gamle Tiders jevne Skikke skildrer, *) nu Alpelivets fromme Sæder maler, ** nu nylig afdød, ædel Mand, begræder. – ****) Oldtidens Roes, af Tode. *) Alpe-Hyrdinden, af N. T. Bruun. 1) Peschiers Minde, af N. T. Bruun. Med himmelsk Ømhed har Urania bestandig elsket alle sine Børn; og hvert et Offer, rene Hierter bringe, fra Epigrammets Salt til Epopeens de rige Hekatomber, dufter Vellugt, Ei noget Slags, det Maadelige blot forkaster hun. - Og J tilbeder hende. Bifalder da, at Spøg med Alvor vexler, at vi forlade Vahls og Wiedewelts *) os dyrebare Hædersminder, formed Citharspilleren **) at giennemvandre den vidtudstrakte Klodes mange Riger! bifalder det – og dvæler atter gierne, hvor Norges Digter, Fædrelandets Søn med Phantasiens Kraft en Udsigt aabner; **) hvor vi med Borgersind Minervas Tempel paa Evighedens Klippe see at kneise. Uranias Herver offver jeg min egen Tak, og Folkets Laurbærkrands. Og tør jeg nu, og ædle danske Folk for sidste Gang gientage Hiertets Bon; saa lindrer Afskedstimens bange Smerte, ved al den venligvise Skaansels Aand, der meer end eengang her, paa helligt Sted, blev min, som mine Brødres, Søstres Skytsaand, Sander.