Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1780-02-11
Moralsk. En Faders Umenneskelighed. En Handelmand, ved Navn Kebal, havde giftet sig med et ungt, rigt og elskværdigt Fruentimmer. Endskiønt den mahometanske Lov tillader Ægteskab med flere end een Kone, saa vilde dog Kebals Kone hverken dele sin Mands Hierte eller Seng med nogen. Skrøbelig og underkued, frygtede han for den, han havde at takke for sin Lykke. Han havde endog for hindes Skyld frasagt sig den Frihed, Loven gav ham, og tilsvoren hende en ubrydelig Troskab. Men han reyser og glemmer snart de Eeder, han havde gjort hende. Da hans Handels=Fyrretninger havde forbunden ham til at giøre en Reyse, saa blev han underves forelsked i en ung Slavinde, som han kjøbte for Hundrede Sekiner. Efter Ni Maaneders Forløb bragte Slavinden til Verden. et Barn hvis Fødsel, saalangt fra behagede dets Fader, at det tvertimod foraarsagede ham den hæftigste Skræk og Bekymring. Kebal som gjerne vilde have Huusfred, tog ikke i Betænkning at kjøbe den ved en Misgierning. Hans Kone, som han havde forglemt i et Drukkenheds Øyeblik, fremstiller sig da for hans Jndbildning, og Frygt for hendes Skinsyge, kommer ham til at aflægge al Følelse af Menneskelighed. Han gjorde Begyndelsen med at opofre sin Elskovs ulyksalige Gienstand. Efter at han havde ladet Moderen dræbe, vil han nu opofre Sønnen. Men Naturens Røst yttrede sig, og i hvor grum han end var, holdt hans Arm ham dog tilbage. For ikke nu at udøse sit eget Blod, besluttede han at bringe Barnet i en Ørk, overbeviist om, at dette uskyldige Slagtoffer der snart skulde omkomme. Men Forsynet, som vaagede over dets Dage, førte en Hyrde, til det Sted, hvor det var henlagt. Dets Deylighed, dets Skrig, dets Elendighed, rørte den fattige Hyrde, som bragte det til sin Hytte. Hans Kone, ligesaa medlidende som han, antog sig gjerne dette Barn og gav det en Ged til sin Opfostring. Det var allerede bleven fire Aar gammelt, da Kebal paa sin Reyse foer igiennem den Landsbye, hvori Hyrden boede, og blev hans Giest. Han saae sin Søn, som han slet ikke kiendte igien. Enten han blev slagen af dette Barns Deylighed, enten Naturen talede til ham for det, saa fandt han sig bevæged ved at see det, og spurgte Hyrden, om han var dets Fader, Men hvor forundret blev Kebal, da Hyrden fortalte ham, at han have de funden dette Barn, og kiender sin Søn igien, Paa denne Sympathie, som havde rørt ham, fulgte Følelser af et hæftigt Had. Han forstillede sig imidlertid, og lod som dette Barn Yndighed indtog ham. Han overtalte Hyrden at sælge ham det, og gav ham derfor halvtredsindstyve Sekiner. Hyrdens Armod, hans Kierlighed til Barnet, den Overbeviisning, at det skulde være lykkeligere i en rig Mands Hænder end i hans, kom ham til at samtykke i Forslaget, Det var langt fra, at han havde nogen Mistanke om den Skiæbne, som forestod hans Fosterbarn. Kebal havde ikke snarere faaet Barnet i sit Værge førende han førte det bort og bragte det til Havbredden. Dette unge Barns Deylighed, dets Uskyldighed, dets kiælne Smigren, dets Skrig, dets Graad, intet kunde bøye Kebals umenneskelige Siæll. Han tager sin Søn, syer ham ind i en Lædersæk, kaster ham i Havet, smigrende sig med det Haab, at han denne Gang ikke skulle undgaae Døden. Men Himmelen havde beskikket det anderledes. Sækken kom i en Fiskers Garn, som af en Hændelse optrak det i samme Øyeblik. Fiskeren forundret, aabner Sækken, og da han deri saae et Barn, som endnu trak Aanden, hang han det op efter Fødderne, og da han havde faaet det til Live igien, bragte han det i sin Hytte. Det var Kebals Søns Skiæbne altid at finde følsomme Siæle, undtagen hos sin barbariske Fader. Fiskeren oplærte ham i sin Haandtering, og det unge Barn udmærkede sig deri ved sin Hurtighed og Behiertighed. Det var allerede bleven femten Aar, da Kebal, som ideligen reyste formedelst sin Handel, foer igiennem den Bye, hvor dette unge Menneske var. Han traf ham med Fiskeren, som havde frelst hans Liv. De bare Fisk, som de faldbøde paa Gaderne. Dette unge Menneskes gode Udseende satte Kebal i Bevægelse, for at have Anledning til at vide, hvo han var, kjøbte han nogle Fiske af Fiskeren. Derpaa spurgte han ham, om den, som fulgte med ham, var hans Søn, Fiskeren svarede ham, at han ikke var hans Fader, og fortalte ham hvorledes han havde fundet ham i sine Garn, indsyed i en Sæk. Kebal som kiendte sin Søn igien, kunde ikke begribe hvorledes han havde undgaaet en Død, som han havde troet uundgaaelig. Fortvivlet over at see det slette Udfald af saa mange Misgierninger, besluttede han bedre at anlægge fine Sager. Han bød Fiskeren fem Hundrede Sekiner, for dette unge Menneske, og Kiøbet blev strax sluttet. Kebal, uden at lade sig kiende af sin Søn, holdt ham hos sig som Slave. Hans behagelige Væsen, hans Troskab, intet kunde røre denne grumme Fader, som altid mere og mere var i den Beslutning at lade ham omkomme.