Almuevennen, 1843-06-14
Efter Festmaaltidet droge Alle hen til den saakaldte Haabets Steen, hvor Hr. Lassen fra Sinds hvile holdt en livlig og høist opmuntrende Tale; derefter holdt Hr. Kammerraad Drewsen efter Opfordring et smukt og hjerteligt Foredrag, hvori han skildrede Bondestandens forrige fortrykte Stilling og dens nuværende raske Opkomst. Dernæst lystvandredes i Skoven, Kl. 11 afbrændtes et smukt Fyrværkerie, og Dands og Munterhed herskede i Festsalonen til næste Dags Morgen Kl. 5. Denne Fest bar det sande Præg af en folkelig Fest, thi overalt herskede Frihed og Lighed, og intet Øieblik blev den forstyrret ved nogensomhelst Uorden. Den af Hr. Lassen paa Haabets Steen holdte Tale lod som følger: "Medborgere og Medborgerinder, Atter iaar er det faldet i min Lod at træde frem for Dem ved denne vor Fest, skjøndt jeg vel kunde have ønsket at overdrage dette Hverv til en Anden, der var samme meere voxen end jeg. Jeg trøstede mig imidlertid med, at den Overbærenhed, og den Velvillie, hvormed man de tvende Gange vi tidligere have været samlede her, har optaget mit Ord, heller ikke denne Gang skulde briste. Denne Tanke gav mig Mod, skjøndt jeg alligevel ikke var uden Betænkelighed i den Henseende; thi Tiderne forandre sig, og det er en bekjendt Sag, at vi meere eller mindre forandre os med dem. Nu derimod, da jeg seer, at De ikke alene atter med lige Jnteresse for den Sag, som hvis Talsmand jeg her staaer for Dem, har samlet Dem om denne Steen, men jeg endogsaa seer, at Mange ere komne til, som jeg ikke har seet her de foregaaende Gange, saa skal jeg ikke negte, at jeg gjennemtrænges af Glæde, at mit Hjerte og mit Mod hæver sig til samme Høide som min Følelse for denne Fests Betydning, som Haabet jeg nærer, at den Tid skal komme, at vi om Danmark ville kunne sige: "Her er bedst at være!" Saavidt jeg forstaaer mig paa at bedømme den Stemning, som er den herskende trindt omkring i Landet, og altsaa ogsaa blandt Dem, saa er det dette samme Haab, og den med Haabet nødvendigviis forbundne livsfriske, freidige Tillid der har kaldt Dem hid. Og det er ret og rigtigt at nære og vedligeholde denne Stemning; thi Haabet maa ikke de. – Det er en gammel og passende Lignelse, naar man sammenligner Statsorganismen med den menneskelige Organisme, begge have sit styrende og bevægende Princip, sin Sjæl; begge have sine ædlere og mindre ædle Organer; begge have sine Nerver og Aarer. Ligesom ikke alle Menneskeer fødes under samme Vilkaar, saaledes er ikke alle Stater begrundede og opstaaede under samme Forhold. Det gaaer derfor med Staten som med Mennesket: begge kunne have deres Brøst og Mangler, om jeg saa maa sige deres legemlige og aandelige Sygdomme. Altsaa Staterne kunne have Brøst og Mangler, Ja tilvisse, og det vilde være Daarskab, om vi vilde indbilde os selv eller andre, at den Stat, hvoraf vi ere Medlemmer, ikke ogsaa havde sine. Selve den Statsindretning, hvis Jndstiftelse vi ved denne vor Fest feire, jeg mener Stænderinstitutionen, vidner noksom tydeligt herom. Thi hvorfor udgav vel høisalig Kong Frederik Frdn. af 28de Mai 1831, Mon ikke fordi han følte, at der i Staten var Et og Andet saaledes som det ikke burde være, mon ikke fordi han følte, at Staten havde sine Mangler, som herved skulde afhielpes, mon ikke fordihan ved den troede at kunne finde Lægedom for Statens Sygnen, Det var til Stænderinstitutionen han knyttede sit Haab, det var til denne vi satte vort, med tillidsfuld Forventning skuede vi hen til den, glade ved selv at skulle deeltage i dens Forhandlinger, glade i Haabet om de Frugter, den engang skulde bringe os og vort Danmark. Det er dette Haab, vi ikke skulle kaste bort. En det end saa, at mange af vore Forventninger ikke ere gaaede i Opfyldelse, at mange af vore inderligste Ønsker, som vi havde knyttet til Stænderinstitutionen, dens Virksomhed og Jndflydelse, ere blevne skuffede, ja maatte vi end bekjende, at det vigtigste endnu staaer tilbage: da huskeer paa, at Stænderinstitutionen som enhver menneskelig Jndretning har sine Ufuldkommenheder; men bortkaster ikke Haabet, thi Haabet maae ikke do; hvor der er intet Haab der staaer Forvirringen og Opløsningen for Døren. - Haabet skal ikke de, saasandt der endnu gives Mænd i Danmark, der eie Mod og Mandsbjerte. Eller skulle vi feige og kleinmodige, med den Tanke: "hvad kan det hielpe lægge Hænderne i Skjødet, overlade Alt til Tilfældet og i ligegyldig Uvirksomhed oppebie hvad dette vil bringe, ubekymrede om, hvad enten det bliver ondt eller godt, Hvis noget saadant kunde falde mig ind, jeg troer, at jeg, naar jeg kom til Besindelse, vilde forgaae af Skamfuldhed - dog jeg haaber, det dermed ikke skal have nogen Nød, saalænge der om de grønne Borde i Stændersalene i Roeskilde, Viborg og Slesvig sidde Mænd, der ikke af smaalige Hensyn lade sig friste til at tilbageholde deres Stemme fra høit, frit og uforbeholdent at tolke hvad der rører sig i Folket, hvad der har gjennemtrængt dette som dets eget Liv og Blod. Det er saadanne Mænd – jeg seer et Par i denne vor Forsamling – det er saadanne Mænd, der ved at vise, at de vide at vurdere Sjette FrederiksGave, bestandig, naar de reise sig for at tale i Forsamlingen, ligesom tilraabe os Alle: Opgiver ikke Modet! Haabet om Danmarks Fremtidsheld skal ikke do. De ligesom tilraabe os en saadan Opmuntring: forstaaer mig vel! Jeg mener gjennem den Maade, hvorpaa vi ved dem have knyttet os til Stænderinstitutionen. Thi ligesom vi af vor Midte have udkaaret disse Mænd for ved dem at benytte den os ved Stænderinstitutionen tilstaaede Rettighed til Medvirkning i Styrelsen af Statens Anliggender, saaledes virker den ved Stænderinstitutionen vakte Almeenaand og Almeenoplysning atter gjennem dem tilbage paa os, idet den meere og meere udbreder sig og trænger igjennem hos os, og vækker et friskere Liv og et fornyet Haab. - Haabet vil ikke do. Hvis Nogen sagde til mig: Nu har jeg opgivet Haabet om at see nogen gavnlig Frugt af Stænderinstitutionen - da vilde jeg svare ham: det er nok muligt, at Du har opgivet Haabet, men Gudskeelov, til Dit Held har Haabet ikke opgivet Dig. Eller mener Du maaskee, at Du kan bære Dig ad med Haabet som med en gammel Kjole eller Vest, at Du kan aflægge det eller skille Dig derved, naar det bliver forslidt eller Moden forandrer sig og Du ikke længere har Brug derfor, Nei, min Ven, det gaaer ikke an! Det gaaer med Himlens Gave, Haabet, som det gaaer med Helved straffens Qval, den onde Samvittighed. Du kan længe nok stræbe at jage den fra Dig; men troe mig – Din Stræben bliver forgiæves, Haabet vil søge Dig, indtil det finder Dig; det vil banke paa hos Dig, indtil Du lukker op for det. Nei, Haabet om Danmarks Fremtids Held skal ingen høibjertet dansk Mand kunne kaste fra sig saalænge der endnu gives Dage i Aaret, som hedde 17de Mai og 28de Mai. Det vil paa disse vende tilbage til os; det vil tilraabe os, Taber ikke Modet! Af Stænderinstitutionen skal engang oprinde en ny Morgen over Danmark. Af Stænderinstitutionen skal vorde en Forfatning svarende til Tidens Fordringer, eller see J ikke, at mit Compasses Naal peger med sin Ende mod Eidsvold (den norske Constitutions Fødested), medens den anden hviler ved Kong Christians Hjerte, Sætter Eders Lid til ham, han kan og han - vil. Læseselskabet og Læseforeningen i Lundby. Aar 1841 i April Maaned enedes 18 Gaardmænd i Lundby Sogn om, efter Hs. Høiærværdighed, Provst Lautrups Opmuntring og Veiledning, at et Læseselskab skulle oprettes for Lundby Sogn, og erklærede sig foreløbigen villige til, hver at erlægge aarlig hertil 2 Mk.