Kiøbenhavns Postrytter, 1794-12-12
Paris, den 22 November. Conventets Commissioner ere nu meget virksomme. De beskieftige sig fornemmeligen med Fredsunderhandlinger med visse Magter og med Armeernes Proviantering, saaog med at forsyne saavel Departementerne som denne Hovedstad med de vigtigste Provisioner, der falde meget kostbare. Desuden skaffe Jacobinerne dem ogsaa nok at tage vare, ved at gribe enhver, endog den ubetydeligste, Leilighed til at forvolde Opløb. J Hensigt til Freden, lader det, som vor Regiering er ikke lidet forlegen for at finde en Middelvey, paa hvilken Maalet hurtigst og lettest, men ogsaa meest ærefuld og fordeelagtig, kunde naaes. Spænde vi Strængen for stærkt, saa vil Freden hverken blive saa hastig eller saa godt sluttet, og give vi for meget efter, saa ere Jacobinerne strax ved Haanden, for at stifte Oprør. Bedst var det, om Conventet kunde blive eenigt om at bestemme de Grundsætninger efter hvilke Frankerige vilde giøre Fred med de andre Nationer. Factionerne, som under det lange Anarchie ligesom spillede Bold med Conventet, rettede sig altid efter Omstændighederne og Krigslykkens Afvexlinger. Da Hertugen af Brunsvig stod for vore Porte, var den almindelige Grundsætning denne: Frankerige maa ingen Erobringer giøre. Da vore Seiere siden forandrede vor Forfatning, hedde det: Den franske Republik maa ikke taale andet end Republiker omkring sig, for at danne en Universalrepublik. Da siden Seierne begyndte at mindske, bragte man Conventet til at decretere: At Frankerige ey paa nogen Maade vilde blande sig i de udenlandske Regieringer. Endeligen da det igien gik bedre, hedde det: Frankrige vil ikke nedlægge Vaabnene førend alle Troner ere styrtede. Alle disse Forandringer havde ikke deres Grund hos Conventet, men hos de Factioner, af hvilke Conventet beherskedes. Hele Europas Sikkerhed, fordrer altsaa, at Grundsætningerne for Fredsslutningen paa nye og for Alvor overveyes, og deraf uddrages de uforanderlige Følger, paa hvilke enhver Magts Jnteresse og Ære beroer. Blot Fusentaster kunne paastaae, at Frankrige har nok i sig selv, naar det blot har Brød og Vaaben. Det ringeste Overlæg og daglig Erfarenhed kaster dette for Handel og Selskabelighed lige ødelæggende System overende. Det er derfor den høie Tid, at man viser de fremmede Nationer de Fordeele, baade de og vi kunne drage af giensidig Handel. Hvad Næringsmidlerne angaaer, da ere de overmaade dyre, og de fleste staae ikke i ringeste Forhold til Brødet. At Kiød, Læder, Uld 2, maa være kostbart i et Land hvor der er lidet eller intet Qvæg, er begribeligt. Ligesaa at Daglønnen maa stige til en usædvanlig Høyde i det Land, som i en Tid af 3 Aar har skilt Agerdyrkning og Vindskibelighed ved omtrent 1500000 Mennesker. Man har allerede længe maattet give en Daglønner 15 Livres dagligen. Men deraf følger naturligviis ogsaa de overdrevne Priser paa det Lidet, Landmanden og Manufacturisten kan frembringe. I Hensigt til Jacobinerne er det høystnødvendigt, at man stedse er paa sin Post. Commissionerne giøre sig derfor al Umage for at opsnappe deres Correspondencer; og de have allerede været saa lykkelige, at faae Fingre paa nogle, der kunde blevet meget farlige for Statens Roelighed. De til Departementerne udsendte Repræsentante lade alle Jacobinere af nogen Betydenhed indspærre, og beflitte sig paa at faae alle Folkeselskaber vel luttrede fra denne Pest.