Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1783-02-07
Erkiendtligheds Følelser. Anledning af Hr. Raadmand og Postmester Kurrelbaums Sal. Hustrue, Mad. Anna Catharina Brorsen, min sande Venynderinde Hendes Død. den 22de Januarii 1783. At leve, lide, døe, er manges Deel paa Jorden. Saa Gud selv vilde, at de udi denne Orden Jgiennem Livet her, til Graven em skal gaae, For de af Livet mæt i Graven Roe kan faae. a 82 Rdlr. Hvor mangen modig Fied maa strippes om i Livet, For Livet Lykkested og rolig Brød bliv givet, Og naar de naaet har i Livet rolig Sted.Da kommer Bitterhed paa dem midt udi Fred. Hvor mangen bitter Skaal behager Gud at skienke For sine Venner i, naar de best mønne tænke At smage Livets Vel og spise Lykkens Brød, Da giør Gud hastig Skaar udi den Roe de nød. Gud saarer ofte haardt, fordobler sine Plager; Slaaer til, slaaer til igien, og ingen Ende tager; Den Plage, som for dem hver Morgen bliver nye, Med hver Dags Soel, som op for dem igien mon grye. I Livet Glædens Svel for dennem slet neddaler, De ei af andet veed, end Pine, Plage, Qvaler. Hver Aar i Tiden og hver Dag i Aaret de I deres tunge Kaar maa raabe Ak og Vee. Her ingen Lise er og ingen Roe at vente, Ei Plaster til det Saar, og ingen Raad at hente. De hielpeløse staae, og ganske uden Haab; Hvis Gud ei kiendte dem og hørte deres Raab. Som Christne rolig de betragte Herrens VeieDe veed den vise Gud Almagten har i Eie, Han kan alt hvad han vil, skiønt vil ei hvad han kan, Hans Viisdom fandt det godt og rakte Hielpens Haand. Hans Viisdom styrer alt, og disse skiulte Veie Vi aldrig kan indsee, hvor stor Forstand vi eie. Nok, Gud han saarer, og derhos det mener vel, Han sørger for vort Liv, men meere for vor SielEn taalig Christen skal bag efter noksom kiende At al hans Jammer fik en god og salig Ende. Gud, som i Korset dem gav Styrke, Kraft og Raad Tilsidst dog glæder og aftørrer Øiets Graad. Nr. 83 Rdlr. Den Lidende det seer og lader sig her troste, Gud er en trofast Ven, selv Jesum dem forløste, Fra Synd og Syndens Løn, fra Sygdom, Nød og Død. Det Haab, den Tanke dem at lide taalig bød De vente længselfuld paa Herrens milde Domme, Naar han at hente dem herfra vil kierlig komme, Og spende dennem ud af Trængels haarde Baand, Og kalde til hiin Roe den matte Siel og Aand. De glædes ved den Dag og frydes overmaade Ved deres Døds Minut, som bliver dem til Baade, De levede for Gud, sov hen i Jesu Troe, De stridede, de vandt, og fandt i Døden Roe. Guds Viisdom jeg ei seer, Guds Veie, jeg ei kiender, Slig Tanke om og om udi mit Sind sig vender, Nu da jeg følsom staaer og tænker paa min Ven, Som levede og leed, og endelig sov hen. Mig synes, Værdigste, Ven og Velgiørerinde, (Hvis varig Yndest mig gaaer aldrig ud af Minde, Mig synes, at Du lev kun for at lide Nød, Og Livets Lidelser ei endtes før Din Død. At leve, lide, bøe, det var jo her Din Skiebne, Og mod alt dette Du dog vidste Dig at væbne Med den saa sieldne Dyd: Et Gud hengiven Sind, hvorpaa Du under al Din Møie lagde Vind. Du bar Din Byrde kiæk, Du viste Heltekræfter. Den Klynkesyge, som ved mange Syge hæfter, Man hørte ei hos Dig, undtagen Byrden var Saa tung, at den endog til Been og Marven skar. Men Heltemodige, hvor finder Du Din Lige, Hvor veed ei meget af Din sieldne Dyd at sige, re 84 Aar. Din Gud Du ærede, for ham nedbøiet var Og iblandt Mennesker Du aldrig hyklet har Du var ei Krybedyr, der hyklede for Øre, For Gunst at vinde, og ei frygtet for at røre Ved andres ømme Byld, i hvo det end og var. Persons Anseelse Du ei for nogen bar. Du ærlig findet var mod alle, som Dig kiendte, Du Hielp beviste dem, som sig hen til Dig vendte, Du hørte alles Raab, antog Dig hver Mands Nød, Og hialp Du ikke selv, Du andre hielpe bød. Din Bøn formaaede, hver Høi og Lav Dig yndte Du let ei Afslag fik, i det som Du begyndte Paa at udføre, thi Din Viisdom den gav Vægt; Du var en Ære for Dit ganske Kiøn og Slægt. Saa værdig som Dit Liv, saa var Din Død og rolig, Du merkede fuld vel, at Din faldfærdig Bolig Ei længer kunde staae, men skulde falde om, Og at det nu, ja nu var Dødsens Bud som kom Du tænkte paa Din Død, bereed til at modtage Den sidste bittre Skaal, var villig til at smage Dens galdeblandet Gift, forvisset og at faae I Døden Lise og hist Glædens Havn at naae Ak Sallige! Dig held, Gud Dig af Aaget spendte, Din Smerte Gud for Dig til megen Glæde vendte, Du æret var hos os, Du æret nu er der, Og frydes iblandt dem, som Gud har evig kier. Din Bortgang saarer os, Du savnes her i Livet, Vel unde Dig den Roe, som Dig vor Ven blev givet. Men Ak! en kierlig Mand beklager her Din Død, Jeg føler og mit Tab, jeg Hendes Yndest nød. Om Frugthauger. Haugekunsten og dens Dyrkning har i de sidste 20 Aar temmelig taget til i Danmark, dog er det langt fra ikke endnu kommet saa fremmeligt, som det i dette Tidsrum kunde have været. Mange begynde at blive Elskere deraf, men dem fattes endnu hist og her paa den fornødne Kundskab. Til denne almeen nyttige Videnskabs Befordring, lader sig imidlertid endnu meget vente af det Kongel. Landhuusholdningselskab i Kiøbenhavn. For kort siden er efter dette Selskabs Jndbydelse udkommen en Have=Catechismus, som for det første er bestemt for den danske Landmand, og som herefter nærmere skal blive bekiendtgjort. Kiøkkenhaver, Frugthaver, Drivehuse ere der temmelig mange i Sielland, deels gamle, deels nylig anlagde; men faa af disse ere Beviis paa Kyndighed og Erfarenhed i deres Indretning. Paa mange Steder hersker endnu Egensindighed, gammel Vane og Fordom alt for sterk, saa at en Mand af Jndsigter neppe kan trænge igiennem med sine Forslage. Man har undertiden anlagt Driverier, paa saadanne Steder, hvor det dertil behøvende Hestemøg, igjennem slemme Veie med stor Bekostning maatte hentes 2 Mile derfra, og saaledes gives der flere uordentlige ockonomiske Indretninger.