Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1840-12-10
Jeg har i mit forrige Brev anført, at Aarsagen dertil – som bekjendt – er den, at Corse lige Gaard ved en Contract, der er afsluttet, ikke fornyligt, som man urigtigt har berettet, men i Aaret 1834, er bortforpagtet; at man har fundet de Vilkaar, til hvilke Forpagteren har knyttet sit Samtykke til Hoveriets Ophævelse, uantagelige, og at de herom førte - paa Grund af locale Forhold ualmindeligt vanskelige - Underhandlinger ikke have fort til det forønskede Resultat, saa at Bestyrelsen, af Fidel-Commisset aldeles har maattet opgive Tanken om Hoveriets Ophævelse førend Forpagtningens Udløb i 1849. Den har imidlertid heri intet at bebreide sig eller at fortryde; thi Bøndernes sidste Bud paa Hoveriet – givet i 1837 – var kuns 5 Rbd. pr. Td. Hartkorn, nu ere vistnok adskillige villige til at give noget mere; men det er og bliver ligefuldt en Kjendsgierning, at Bønderne selv langtfra alle – i Hoveriets Afløsning see en saa stor Velgierning, som de, der kun kjende Sagen af Aviserne, bilde sig ind, naar de stedse og altid kun give Godseierne Skylden for, at Hoveriet endnu existerer. Hos mange Bønder veed jeg, at det Rasonnement endnu er overveiende: Hoveriet er besværligt, er os forhadt, men det vide vi af Erfaring, at vi saavel i slette som i gode Aar kunne udrede; det samme vide vi ikke om Hoveri-Afgiften, selv om denne bestemmes til hvad der nu ansees for billigt. Dette Raisonnement er vel ikke afgjørende rigtigt, men det er gjængse, og jeg maa i saa Henseende gjentage, at Carlsfelts Godses Bønder ikke engang have yttret noget Ønske om Hoverifrihed, *) Vel er det modsatte nyligt offentligt debiteret, men - Gud skee Lov med lige saa lidt Grund som saa meget andet. Jeg tvivler for Exempel paa, at nogen Gods bestyrelse paa Falster har mindre at bestille ved Politiretten og Forligelsescommissionen, end Fideicommisset. Brevskriveren. **) Saare glædeligt vilde det vistnok være, om det forholdt sig saaledes; men saalænge Hoveriet endnu paa saa mange Godser er i fuld Gang, og uden at der spores Tegn til dets Afløsning, maa man desværre antage, at langtfra alle oplyste og sagkyndige Folk ere enige i denne Henseende. Red. Anm. og tilføie, at efterat jeg havde erhvervet Forpagterens Samtykke til at give 2de Bønder fri for Hoveri til førstkommende Maidag, have flere Mænd, som jeg tilbød dette, ganske nyligt afslaaet Tilbudet. Og hvorfor? – fordi den af mig forlangte Godtgjørelse udgjorde efter deres egen Beregning forden ene 10 Mk. for den anden 7 Mk. aarligt – ikke pr. Td. Hartkorn, men ialt – mere end hvad de havde bestemt at give. Der vil formodentlig dertil blive svaret, at Fideicommisset ikke burde see saa nøie paa 10 eller 20 Mk., og ikke skye et Of for hverken til Bønderne eller til Forpagteren, forat naae et saa vigtigt Øiemed. Jeg skulde heri være enig, dersom Spørgsmaalet var om, at hæve Hoveriet nu eller aldrig. Men for at faae det hævet nogle Aar tidligere have de Offere, dette vilde udkræve, været større, end at bestyrelsen har kunnet paatage sig Ansvaret for samme. Saaledes, Høistærede, er denne Sags rette sande Sammenhæng. Jeg begriber let, at den har været ubekjendt for Dem, hvis Stilling ikke giver Dem Leilighed til at erholde detailleret Kundskab om slige Sager; men da alt Ovenstaaende er saavel vore Bønder som mange Landmænd her paa Øen fuldelig bekjendt, saa er det mig rigtignok næsten ufatteligt, hvorledes Forfatterne af de omhandlede Jnserater have kunnet være saa særdeles slet underrettede om den Sag, hvorom de have paataget sig at skrive offentligt. Ganske nyligt har jeg erholdt et nyt Beviis paa, hvor besynderlig uheldige de have været i deres Efterforskninger, idet jeg har erfaret, at der hos vore Bønder beroer tvende Gjenparter af det Testamente, som vi beskyldes forat hemmeligholde.