JohanHeinsen/ENO huggingface dataset:
Jyllandsposten, 1839-05-20
Paa Handel med Gjørtlerarbeide have de vel intet Privilegium; men hvorledes kan dette forbydes dem, saalænge de have Tilladelse til at reise fra By til By fra Dør til Dør, Naar nu en i en Kjøbstad boende Kobbersmed eller Gjortler vil reise til et Marked for at afsætte sit Arbeide, hedder det i de dem af Øvrigheden meddeelte Markedspasse: "De have at følge Landeveien, og ingen af deres Varer at afsætte paa Landet; naar nu Kobberhandlerne, med de samme Varer, maae sælge fra Dør til Dør og desuden paa Markederne, og ved deres nøie Bekjendtskab til Beboerne og disses Formues Tilstand med Vished vide, hvem de kunne give Credit, og hvem ikke – hvorom Førstnævnte næsten ingen Kundskab kunne have – saa er det naturligt, at Handelen for Størstedelen gaaer i de privilegerede Brabranters Hænder, og - Landets egne Børn staae i en tilsidesat og undertrykt Stilling.
Jyllandsposten, 1839-05-20
Jndsenderen, der i en Række af over 30 Aar, har følt det Trykkende ved dette Privilegium, er overbeviist om, at alle Kobbersmede og Gjørtlere i hele Landet uforbeholdent ville tiltræde hans Mening og Anskuelser, denne vigtige Sag betræffende, som et National-Anliggende, der fortjener særdeles Opmærksomhed; og haabe maa man derfor, at Regjeringen, som nu ved de sluttede Stænderforsamlinger maa være blevet overtydet om de Millioner, Fædrelandet er blevet berøvet ved den fordærvelige Vedbliven af dette dansk brabantske Privilegium, som paa det meest nærgaaende undergraver Landets egne Børn, snarest muligt vil standse dette Onde, som endnu fortsat udøves over hele Provindsen, og som med Tiden vil bringe den danske Kobbersmed og Gjørtler til at gribe Bettelstaven for at sammentigge Brødet til sig og Sine.
Jyllandsposten, 1839-05-20
Da Stændernes Andragender i denne Anledning endnu aldeles ikke have virket, var det at ønske, at Regjeringen, hvis dette Privilegium ikke strax aldeles kan ophæves, dog i det Mindste indtil videre ved stræng Lovbestemmelse paalagde de brabantske Kobberførere at indskrænke deres Reiser til Markederne alene, ligesom brugeligt er for andre Handlende – thi altfor haardt vilde det dog være for den danske Kobbersmed eller Gjørtler, om denne for at leve i Danmark først skulde begive sig i brabantsk Lære, for at aflure hine det Kunstgreb hvorledes Brødet i Danmark med Lethed lader sig erhverve. Aabne Breve til velærværdige Hr. Pastor Steen St. Blicher.
Jyllandsposten, 1839-05-20
No. 1.
Jyllandsposten, 1839-05-20
Bremenfeldt. Det er ikke saa let at være Borgemester, som jeg tænkte, Henrik! Det er mig en sand Fornøielse, at begynde mit første Brev til Dem med en hjertelig Taksigelse for den Nydelse, som De i en Række af Aar har skjænket mig og Familie ved Deres forskjellige digteriske Arbeider. Men De veed nok af Erfaring, at man ved at skrive ikke alene skaffer sig Venner, men ogsaa Uvenner, og i mig har De fortiden begge Deele paa eengang. De vil fatte Aarsagen dertil, naar jeg siger Dem, at jeg er – Branddirecteur, thi da mindes De udentvivl, at De, for ikke længe siden, i dette Blad har gjort Branddirecteurerne til Sovekammerraader og Klokkernes Fættere. Vel forstaaer jeg Spøg, men dette er i Forening med de bemærkninger, hvormed det er ledsaget, dog noget for grovt, især da Deres Tendents dermed synes ingen ringere end den, at nedsætte en heel Klasse af Embedsstanden, som Stænderne først nyligen have maattet frifinde. Et Skiemt, et Andet Alvor, Satire, især mod Embedsmænd, synes i vore Tider saare velkommen og at antages med Fornøielse for den pure Sandhed. Man finder næppe en lignende Tilbøielighed til at troe mere i Jsral. Derfor tør jeg ikke forbigaae, alvorligen at protestere mod Deres Paastand, at et Branddirectoraer et mageligt Embede, saa meget mere, som det netop er et af de meest strabatieuse i Danmark, som tilvisse Jngen røgter i længere Tid, uden stor Skade for sit Helbred, mindst i de store jydske Districter, naar han ellers personligen, og med Flid og Alvor, udfører sine Kaldspligter. Dette vilde De ogsaa letteligen have erholdt Kundskab om, naar De havde uleiliget Dem med at gjennemlæse Anordningerne, Jnstruxen og mine i Trykken udgivne praktiske bemærkninger. Synes Deres Velærværdighed, at det er formeget forlangt af den Mand, der vil give sig af med at hovmesterere, at han først gjør sig i det Mindste nogenledes bekjendt med den Sag, han vil skrive Satiren over?
Jyllandsposten, 1839-05-20
J de 3 Aar, hvori jeg har været Branddirecteur, har jeg i det Mindste aarligen kjørt 500 Mile, og det paa maadelige Veie, over Grøfter og Lyngbakker, gjennem Vand og Moser, i Solskin og Taage, i Storm og den jydske Zephyr, i Frost og Sneefog, om Natten og om Dagen, alt eftersom det kunde falde, ofte med saare maadelig Befordring, slæbt frem med den størst tænkelige Langsomhed, – thi Hurtigheden er aldeles overladt til Bondens Forgodtbefindende og til Naturlovene, - hvilken Langsomhed ofte er saa stor, at den, uden Overdrivelse, vist vilde udtømme endog den høieste menneskelige Taalmodighed. At man især om Natten, eller dog i Mørke, paa maadelige Veie kjører med betydelig Fare for Liv og Lemmer, er bekjendt, og hvis jeg værter paa den næste Reise, saa har jeg den Trøst, at det ikke er første Gang, og heller ikke vil være den sidste, hvis jeg ellers slipper taaleligt derfra. J hine 3 Aar har jeg personligen forsikkret og om forsikkret Bygninger til henved 1/2 Millions Værdi, eller egentligen omsat en meget større Sum, da Amtets generelle Forsikkringssum er voxet saa meget i min Tid, og de gamle Assurancer jo fradrages denne ved Omtaxationer. At Antallet af bemeldte Bygninger ikke kan være ringe, vil være indlysende, naar betænkes, at mange kun taxeres til 20, 30, 40 Rbd., faae over 3 a 400. og at de ikke ere forsikkrede uden store Strabadser er klart deraf, at de ere fordeelte paa et Rum af 72 Qvadratmile. Derhos har jeg saa godt som alene udført alle de dermed og med Embedet ellers forbundne Skriverier. At det derhos ikke er saa ganske ligegyldigt, hvorledes Branddirecteur-Embederne forvaltes, og til hvem et saadant Embede betroes, bevise noksom den store Mængde mistænkelige Jldebrande, som i de senere Aar have fundet Sted i Riget, og de betydelige Tab, disse medføre for Brandkassen. Vel kan selv den omhyggeligste Embedsmand ikke ganske raade Bod paa hiint om sig gribende Onde, især saalænge de mange Meubel= og Løsøre-Assurancer drive deres vilde Væsen, men der kan dog paa mange Maader, og navnligen ved Taxationerne, virkes derimod. Paa Grund heraf haaber jeg, at Deres Velærværdighed vil tilbageholde Deres Beskyldning mod Brand directeurerne en anden Gang, og mindst henføre dem til Deres Sovekammerraaders Klasse. Forresten maa De dog ikke troe, at jeg har fattet et uvenligt Sindelag mod Dem for Satirens Skyld; lad være, at den burde være mindre forfeilet. Det vilde tvertimod meget glæde mig, at kunne hilse paa Dem samt at faae en Thombre med Dem, naar Devilde love mig, ikke at vinde saa smaae Spil som Soloen, De vandt efter Deres Fortælling "Jordbærret, thi jeg har aldeles ikke Raad til at tabe Penge. Dog skal de ikke slippe uden Pønitentse; De skal nemlig . . . . Dog derom en anden Gang. (Fortsættes.) C. C. Schwartz, Major og Branddirecteur. Marielund ved Nanders.
Jyllandsposten, 1839-05-20
(Jndsendt.) Landers har meget faae offentlige Spadserepladse og Anlæg, langt færre end de fleste andre jydske Kjøbstæder, og staaer især i saa Henseende langt tilbage for Aarhuus, der ret exellerer i smukke Anlæg og Promenader. Den eneste offentlige Spadsereplads, Randers har, er den i sin Tid af Justitsraad Holberg anlagte saakaldte Tøihuushauge eller Marielund. Tidligere blev denne Hauge meget godt vedligeholdt, som den ogsaa burde og let kunde være; men i de senere Aar har dette imidlertid ikke været Tilfældet, og Haugen lader, til at forfalde, da hverken Gangene eller Anlæggene holdes vedlige, hvilket er saa meget mere at beklage, som Randrusianerne ikke have noget andet Sted at tye hen til, naar de i fri Luft ville bevæge og adsprede sig. Ønskeligt var det derfor, at den omtalte Hauge blev sat i Stand igjen, da Randers Jndvaanere kun kunne have lidet Gavn af den, naar man lader den forfalde, ligesom den fortjenstfulde Justitsraad Holbergs Minde kun daarligt hædres derved. (Meddeelt.) Den modige Cadet. - J Aaret 1807, da Kjøbenhavn blev beleiret af Engelskmændene, samlede General Castenskjold en Hær i Sjælland, bestaaende meest af uøvede Bønder og andre Frivillige. Hæren var 4000 Mand stærk, og Artilleriet havde 4 Kanoner, hvilket sidste blev commanderet af en ung Cadet paa 14 a 15 Aar. Med denne Armee drog han for at undsætte Kjøbenhavn, men mødte General Wellington ved Kjøge, hvor Slaget stod. Artilleriet vedblev ufortrødent at fyre, endog efter at Fodfolket havde trukket sig tilbage; men da den unge, modige Commandeur saae, det var umuligt at holde sig længer, begyndte han at trække sig lidt tilbage. J det samme knuste en Kanonkugle Lavetten paa hans ene Kanon, hvorfor Commandeuren sprang af Hesten og fornaglede Kanonen, uagtet det engelske Rytterie var saa nær, at et Øienvidne har forsikkret, at Sablerne svævede over Hovedet paa ham, da han steeg til Hest. Han commanderede: "Marsch, Marsch!" og kom velbeholden med sine 3 Kanoner til Nykjøbing paa Falster. Denne Ynglings Navn er desværre gaaet mig af Minde, men hans danske Mod i dette iøvrigt uheldige Slag bør stedse nævnes med Glæde af enhver dansk Yngling, der har Lyst og Mod til at kæmpe for sin Konge og sit Fødeland, Anonymus.
Jyllandsposten, 1839-05-20
Nyheds Post. Det var ret at ønske, at den projecterede Damp¬Badeanstalt i Randers maatte erholde Fremgang, hvilket man ei vel burde betvivle, eftersom alene henved 40 Actier af 25 Rbd. ansees tilstrækkelige til at tilveiebringe den fornødne Capital til saadant Establissement, hvilket netop i en Bye af Størrelse som Randers vilde være til megen Nytte og saameget gavnligere, som man her er berøvet Brugen af Saltvandsbad. Gavnligheden af hine combinarede Bade er noksom erkjendt, og man maa derfor haabe, at de agtbare Huusfædre, som nogenlunde see sig istand tilat bidrage til Establissementets Gjennemførelse, ville sætte en Ære i at lade sig antegne som Actiehavere, paa det at en for saa mange Familier gavnrig Jndretning ei længere skulde savnes paa dette Sted.
Jyllandsposten, 1839-05-20
Det kan vist ei andet end billiges, at Oberstlieutenant v. Warneck offentlige underretter Publicum om, at en ham privat anmeldt Myndigheds Misbrug af en navngiven Officeer ifølge Sagens Undersøgelse er befunden ei at være begaaet, idet den Paagieldende her endog havde været berettiget til at anvende Afstraffelsens dobbelte Grad; ligesom den offentlige Opfordring til den anonyme Forfatter i saa Henseende er anbragt paa rette Tid og Sted, eftersom det nu aldeles staaer til denne, efter Navngivelsen, at vorde overbeviist om Afstraffelsens lovlige Grund eller formeentlige Ugrund. Ligesaa vanskeligt, som det imidlertid er for den Undviede, som er fremmed for Forseelsens Natur, at bedømme denne, imedens man med flygtigt Blik beskuer en slig Revseelse, ligesaa beklageligt er det paa den anden Side, at offentligt uddeelte Slag ifølge vore militaire Love skulle finde Hjemmel; thi i sine Kammeraters Række at modtage Hug (som mulig her var Tilfældet, bør vistnok af en Soldat ansees for en Vanære, som dybt maa nedsætte ham i hans Krigsfællers Omdomme og krænke ham i en Grad, der almindeligviis et staaer i Forhold tilden begaaede Forseelse. Paa en Tid, da der tales og virkes saa meget for Almeenaandens Udbredelse, vilde det derfor være saare hensigtsmæssigt, at de militaire Straffelove, forandres derhen, at al Slaaen i Etaten paa offentligt Sted eller under Exercitien ophørte, og at der indførtes Straffemidler, der istedetfor at qvæle sand Æresfølelse vilde vække den; hvortil mulig kunde henføres, naar en Soldat i Tjenesten forsaae sig, som brugeligt er andetsteds, at lade ham "Knebelsbarterne afrage, "Sabelen fratage, eller deslige Straffemidler, da enhversomhelst Ydmygelse af denne Art allermeest bestæmmer Gemytterne og herover den strafbare Soldat al Leilighed til bagefter at gjøre sig til af et at have følt de erholdte Skrup, hvorved, som veriendt, Afstraffelsen istedetfor at fremkalde Fortrydelse, tvertimod nærer Stivsind, idet han med paatagen Aaskhed gjør sig ufolsom for Prygl, medens hine Krænkelser mere ere beregnede paa at oplive den Æresfølelse, som det netop gielder om at fremkalde hos den danske Bondealmue, hvor den unægtelig som oftest ligger dybt skjult, men ved den saa meget forbedrede Skoleindretning og tiltagende Oplysning dog nødvendig stedse maa tiltage. Hermed er ingenlunde meent, at al corporlig Afstraffelse paa dertil indrettet Straffested skulde bortfalde, thi denne maa vel til enhver Tid ansees, for nødvendig. En besynderlig Modsigelse vilde nærværende Straffemaade være i vore Tider, hvis Bonden, der kan hædres som Medlem af Landets Stænderforsamling, udsættes for ved een eller anden Leilighed i Regimentets Tjeneste at lide offentlig Afstraffelse ved Hug, f. Ex. paa offentlig Torv, hvor Forseelsens Ubetydelighed saa let lod sig tænke i forkeert Forhold til en saadan offentlig Vanære.
Jyllandsposten, 1839-05-20
Man har i offentlige Blade seet, at der paa Torvedagen i Randers endnu stedse afkræves saavel Landboerne som Byens Jndvaanere Stadepenge for Varers Afhændelse paa Axeltorvet, i hvorvel det skal være bestemt ved Cancellie Resolution af 1814, at Jngen uden de Markedsøgende skulle svare Stadepenge paa Randers Torv, naar Vacancen, af Borgmester indtraf. Det er derfor mulig en Feiltagelse, at denne Opkrævning af Stadepenge vedblev efter sidste Borgermesters allernaadigste Entledigelse, hvorom man saaledes har Grund til at udbede sig Oplysning meddeelt for at undgaae, at Vedkommende skulde lade sig indfalde at nægte denne Torveskat. Af dette Blad udgaaer et Nr. ugentlig, som betales med 1 Rbdr. Qvartalet. Subskription derpaa modtages i alle Provindsens Boglader.
Jyllandsposten, 1839-05-20
Trykt i Aarhuus Stiftsbogtrykkerie.
Jyllandsposten, 1839-05-27
(Fortsat.) No. 11. Geort Bundtmager. Havde vi en Flaade i Østerrige, eller Prag, da lod nok Tyrken, eller Franskmanden fare at beleire Wien, og vi kunde gaae lige til Constantinopel. Men Ingen tænker paa Saadant. Jal De skal gjøre Poenitentse! De skal atter til at skrive. - Noveller, mener De, O ja, meget gjerne, men alene dermed kan jeg ikke lade Den slippe. De skal forfatte et udførligt, og vist udødeligt, Værk om det saa moderne almindelige Væbningssystem, en Materie, som De vist har gjennemgransket tilbunds, da man fra Deres ærede Haand har gjentagne Opfordringer til dets Jndførelse i Danmark. Det var tilvisse meget rart, naar vi kunde bringe det derhen, at vi, ialfald med lidt Hjælp fra England og Sverrige til Exempel, kunde trodse Eneherskeren over hele Rusland, samt hans hele Krigsmagt og Allierede, og det glæder mig derfor meget, at en saa dygtig Poet, som Deres Velærværdighed, har taget Haand i Hanke med i denne Sag. De vil maaskee sige, at jeg nu selv agerer Satiricus i den første Halvdeel af forrige Passus. Ja Herregud, om nu saa var Jeg gjør dog ikke Andet, end saa mange ærede Samtidige, – jeg skræver lidt stærkt ud fra Middelveien, men jeg vil, efter Evne, springe tilbage derhen, idet jeg siger, at det vilde være godt, naar vi kunde afslaae en Expedition som den Anno 1807, naar man ikke beviste os den Ære, at gaae alt for lumsk tilværks dermed, eller at vi kunde staae os mod vore mindre Naboer; eller, at vi kunde være af nogen anseelig Vægt i en Alliance, - hvilket Sidste jeg dog tillægger mindre Betydning, fordi de mindre Allierede, ifølge Verdens Løb, gjerne maae betale Gildet til Slutningen.
Jyllandsposten, 1839-05-27
De anmodes nu at udvikle paa en klar og tydelig, og endog for en afskediget Soldat fattelig Maade, hvorledes dette og, om muligt, mere kunde opnaaes. En saadan Udvikling af Sagen vil læses af Mange, naar den bliver prentet, især naar den kommer fra en Mands Haand, som besidder den Evne at tale om Alt, som Deres Velærværdighed. Men da den dog især skal være for min egen Mund, saa tager jeg mig den Frihed, at bede Dem om, i Deres Afhandling at tage noget Hensyn til følgende ærbødige Spørgsmaale, da deres grundige Besvarelse overstiger min Horizont. 1) Hvad forstaaes ved almindelig Væbning? – Skal vi To med? – 2) Hvor mange Krigere vil den give af sig? Hvormange af disse vil man kunne bruge i en activ Armee, eller behøves der ingen saadan, eller skulle Alle kunne bruges deri, Er en almindelig Væbning nødvendig for de antydede Øiemed, og forslaae vore nogle og 50,000 Mand - Borgervæbningen uberegnet - ikke dertil, naar vi tillige ere i Besiddelse af saadan Sømagt, og saadanne Forskandsninger til dens Dækning, at Jngen kan forhindre os i at trække Armeen sammen i Riget, hvor vi finde for godt.
Jyllandsposten, 1839-05-27
De besvarer begribeligen det første Spørgsmaal med Ja, det andet med Nei, men da De dog nok næppe gjør Paastand paa at være denne Sags sidste Jnstants, saae jeg gjerne nogle Præmisser til dette Ja og Nei. Deres Nedladenhed i saa Henseende vilde muligen bevæge flere af vore stærke Aander til, at fremkomme med Grunde for deres, rigtignok ufeilbare, Paastande. 4) Men kunde det ialfald ikke være nok, istedetfor at kuldkaste vort nuværende Væbningssystem, at udvide det noget, om end just ikke Alle fik Musqveten paa Nakken?
Jyllandsposten, 1839-05-27
De vil muligen svare, at Værnepligten nu især paaligger Bondestanden, hvilket ikke bør være. Tillad, mig, Høistærede, i denne Anledning atter at spørge: 5) Findes der da virkelig noget Urimeligt eller sært Trykkende i den Bondestanden nu paahvilende Værnepligt? Der gives nemlig tænkende Væsener, som benægte det, ja som gaae endnu videre, idet de formene, at hiin Pligt er til særdeles Gavn for denne Stand, fornemmelig med Hensyn til dens Uddannelse og Oplysning, især under nuværende humane Behandlingsmaade, saa at man ikke noksom kan takke dens Begrunder derfor, ligesom for saa meget andet Godt, han har bevirket til Danmarks sande Held. Jngen Bondesøn vil med Føie kunne nægte, at han behandles humant som Soldat. J det mindste var, da jeg havde den Ære at staae i Kongens Regiment, Humaniteten deri mod Landets Sønner overordentlig stor, – man kan gjerne sige, at Behandlingen var faderlig, – og den er vistnok senere ikke bleven mindre under Regimentets saa dannede Officeercorps. Saavidt mig bekjendt, gielder det samme om de befalendes Forhold mod menige Mand i hele Armeen. Man mener endvidere, at Bondestanden i faa Aar vilde opnaae en Dannelse og Oplysning, som vore Almueskoler og Folkeblade, – især naar de sidste fremdeles fyldes med Trætte om Bestyrelsesmaaden og saadanne eensidige Fortællinger, der selv tabe Jnteresse for den Oplyste end sige for Bonden, hos hvem jeg, der dog kommer i mange Bønderstuer, endnu aldrig har seet dem, – maaskee aldrig, eller dog kun seent ville forskaffe denne Stand, især naar Statens financielle Kræfter tillade at lønne hele Militairstanden, saaledes, at Officieren og Soldaten, ikke trængende til Bierhverv, uafbrudt kunde være i activ Tjeneste, medens denne er indkaldt til samme, og at selve Bondestanden, ikke mindre end enhver Ynder af dens Oplysning, sikkert meget vilde savne denne Vei, endog som den nu er, til dens Uddannelse, naar man fik den forpurret. – Dog jeg begynder at raisonnere, istedetfor at spørge, hvilket Sidste bedre passer sig for mine svage Evner. Det er derfor nok bedst, at jeg slutter dette Brev, for at samle mine Tanker og atter bringe dem indenfor de rette Skranker. C. C. Schwartz. (Fortsættes.)
Jyllandsposten, 1839-05-27
Nyheds Post. - Det er i høieste Grad paafaldende, at det ei beroer paa den kortere eller længere Overfart med Dampskibet. Dania fra Aarhuus til Kallundborg, til hvilken Tid Passagererne, som afbenytte Personposten herfra til Hovedstaden, skulle indtræffe paa sidste Sted. Det skal nemlig være Skik, naar disse i kortest Tid ankomme til Kalundborg, at lade dem bortnole det vundne Forspring ved at opholde dem over den dobbelte reglementerede Expeditionstid paa en af Mellemstationerne, eftersom Diligencen ei maa arrivere paa Postgaarden i Khvn, førend Kl. 5 3/4 eller 6. Grunden til denne forunderlige Forholdsregel var isandhed værd at see offentligen fremsat, thi de Reisende gjette naturligviis frem og tilbage og vide ei, hvad de skulle troe. Nogle tænke, at den stærke Rummel op af Hovedstadens Gader altfor tidlig om Morgenen paa en ubehagelig Maade kunde vække Kjøbenhavnerne af deres sødeste Morgensovn; Andre, at Jyderne, som tidligere vante til at lade deres Breve ligge over flere Dage i Kolding, ingen Skade have af selv at ligge en Timestid over i Holbek, for at vænne sig til Taalmod; atter Andre, at denne tidlige Jndfart ei lod det kongelige Told= eller Post personale behørig Tid til med Anstand at komme i Klæderne, og netop den sidste Grund troer man, naar Alt kommer til Alt, løser hele Gaaden, uden at man dog derved finder sig satisficeret. Saameget er imidlertid vist, at dette Nølerie er aabenbart stridende mod de gieldende Bestemmelser; thi den enhver Reisende meddeelte trykte Passageer-Billet til den kongelige Brev- og Personpost imellem Kjøbenhavn og Kallundborg befaler udtrykkeligt, at de Reisende, underveis have at rette sig efter de Bestemmelser, som ere givne Stationerne i Henseende til Postens Ophold og Fremførsel, idet det heri hedder, at Personposten fra Kallundborg til Kjøbenhavn formedelst Brevpostens Expedition ikkun skal opholdes 1/2 Time i Holbek og 3/4 Time i Roeskilde. Denne Bestemmelse overholdes derimod ikke, naar Personposten afgaaer forinden Kl. 5. Eftermiddag fra Kallundborg, thi da forlænges Bedetiden i Holbek til 1 1/2 Time, hvilket vistnok er saameget mere urigtigt, som ingen Reisende forud gjør Regning paa denne Forsinkelse, hvilken det undertiden kunde være af stor Vigtighed for disse at undgaae; ligesom Touren fra Kalundborg til Khvn, derved uddrages til henved 14 Timer, hvilket er for langt et Tidsrum paa en Station som denne, der er forsynet med saa god Chaussee.
Jyllandsposten, 1839-05-27
Det nylig udkomne Historisk geographiske Maanedsskrift Orion, udgivet af Cand. phill. Th. Becher, indeholder i sit første Hefte: Slægten Limbek, Beduinerne i Syrien og Ægypten, Sagnet om Søen Mensaleh og Giftdalen paa Java. Afhandlingen om Slægten Limbet fører til Motto følgende Stropher af en gammel Vise: Saa dandse de ædle Limbekke, Slottet det er nu vundet: og de vare Kongen altfor kjække. Dette læseværdige Stykke indbefatter tillige en kort Oversigt over Niels Ebbesens Færd, som tildrog sig i Limbekkernes Tid, og har derfor netop paa nærværende Tid saa meget mere Krav paa Opmærksomhed. Den ærede Forfatter antager ogsaa, at N. C. først skal have undsagt Grev Geert, hvilket, som han siger, den Tids Sæder gjøre meget rimeligt; han antager, at han faldt i Slaget ved Nonnebjerget ved Skanderborg den 2den Novbr. 1340. Og saa Maanedsskriftets øvrige Afhandlinger ere særdeles interessante, og vi anbefale derfor det ærede Publicum at gjøre sig bekjendt med Skriftet selv.
Jyllandsposten, 1839-05-27
- J Khvns Commissions=Tidende omtales en offentlig Duel, som efter Rygtet skal staae der i Staden imellem en vis Modehandler og en Hattemager - til Jndtægt forde Vandlidte. Formodentlig skal den i Duellen Faldnes Formue og Eiendomme tilfalde de Vandlidte. Dette er dog et Skridt videre, end at stiæle til Fordeel for de Vandlidte, og røber endog langt større Uegennyttighed og Selvopoffrelse end nogen hidtil bekjendt Methode til at hjælpe vore ulykkelige Landsmænd.