Aarhuus Stifts-Tidende, 1816-01-02
Skuepladsen forestiller en Lund, i hvis Baggrund et Alter er opreist. Omkring det sees en talrig Forsamling af Mænd og Qvinder iførte en festlig Dragt Jblandt de Forreste staaer en ærværdig Olding med sneehvide Haar. CharHæder og Himlens Velsignelse følge: Fyrsten som virker til Fødelands Gavn! Høit over Tids og Forglemmelses Bølge: Evigheds Glands skal omstraale hans Navn, riar ønne Laurbær paa blødige Sletter, Overmods Slave og Brødres Tyran! Folket sin Fader af Egeløv fletter, Krandsen som grønnes for Evigheds Land. Arie. Tidlig Barnet skal med Lyst Elsket Fyrstes Navn udstamme, Og dets Lys hver Ynglings Bryst Skal til herlig Daad opflamme. Mødre skal velsigne froe Ham som trindt om Land men frede, Sneehviid Olding nær sin Ro For sin Drot til Gud skal bede. Oldingen. Ja frømt jeg folde vil de matte Hænder, Til Gud sig hæve skal min svage Rost J Bøn for Ham som styrer Danmarks Rige, Paa Fædres Viis ved milde Faderbud. Vel er jeg gammel, Alderdommens Vægt Nesbøiet har mit Hoved længst mod Jorden, Kun sparsomt sprede sig de hvide Lokker, Omkring min Tinding; ei formaaer min Arm At føre Værget meer for Land og Konge; Men end er ei udstukt i dette Bryst Den Flamme som i Vaaren tillig lændtes For gamle Danmark, for den elskte Drot Hvis Fædres Navne Sagas Krands omslynger Med Evighedens Løv, hvis Kongedyder, Velsignes af et troe taknemligt Folk. Gud lønne ham for al hans Daad og Strid! Ei mere Taaren i Hans Faderøie, Fremtrænge heed ved Danmarks tunge Kaar, Velsignelse og Frugtbarhed og Fred Nedstige did hver Han sit Spir udstrækket, Bestraalet af en venlig Aftensor Han sidde hædret paa sin Kongestol, Naar længst mit Hoved Gravens Mørke dækker, En Bualing. der paa Haand. Tak Faber, Du har talt med Ynglingskraft Hvad skrevet staaer i alle Danskes Hjerter Med Flammetræk. Din Sol i Vesten staaer, Dog vidne end dens klare Aftenstraalet, At herlig var dens favre Middagsglands, Ei sølvgraae Gubbe, er den yngre Slægt Udartet plat fra sine Fædres Dyder. See, ogsaa jeg har nordisk Mod i Bryst, See, ogsaa mig er Fødeland som Konge Kjært over Alt paa Jordens vide Kreds, See her paa Landets Faders første Dag Min Arm min Kraft jeg Fødelandet vier Og Ham hvis Navn paa alle Danskes Læber Med Fødelandets kjærlig sammensmelter. Byd Konge, flux er hver Din Søn bereed Dit Banner og sit Land i Kamp at hædre, Byd Sværdet hvile og til Dand i Fre Du skal os finde troe som vore Fædre. Dannemarks Skytsaand kræber ind iført en skinnende hvid Dragt besaaet med Stierner. Om Hielmen sees en Krands af Ax, i den høire Haand holdet han et Spyd og paa den venstre Arm bærer han et Skjold hvorpaa sees Dannebrogets Kors. stiller sig midt paa Skuepladsen og Alle betragte ham nogle Øieblikke med stum Forbanseelse. Oldingen. Hal slig hvo er Du, i hvis Øies GlandsEn meer end jordisk Jld mig synes tindte: Hvi smykkes med en Krands af gyldne Ax Den blanke Hjelm, som om Dit Haar sig slutter Hvi straaler herlig fra Dit røde Skjold, Det hvide Kors, den høie Dannebroge? Skytsaanden. dig Danmarks Skytsaand er, mit høie Kald Det blev usynlig om dets grønne Sletter, At svæve, skjermende den elskte Jord. Sank hen dets Søn i Blødheds kjælne Arm, Og høied kraftløs Nakke under Aaget, Da stod jeg forrigfuld ved Slægtens Fald, Huult lød mit Suk i dybe Nat paa Strand Og ned i Bølgen randt min hede Taare. Men ofte saae jeg glad dets Heltebaad, Jeg fulgte Knud paa Nordhavs hvide Bølger, Jeg hørte Kæmpers Fald paa fjerne Strand, Saae Bretland bøie sig for Danmark Stepter. Med Fierde Christian stod jeg høit paa Stavn Jeg saae det ædle Kongeblod at flyde, Jeg saae hver Draabe rød som randt i Søe Blev til en Perle klar i Danmarks Krone. Jeg svæved fordum over Kjøgebugt, Og med hvert en som gjennem Skyen brød, Jeg saae mit Danmarks Hæder gjennembryde, Den lange Tids og Glemsels mørke Nat. Og ofte tindred Glæden i mit Øie Ved Danmarks Sønners ædle Daad i Fred, Jeg Folket faae at elske troe sin Fyrste, Jeg faae det kappes om for ham at tolke Sin Ærefrygt, sin varme Kiærlighed; Thi hvæler og i Dag mit glade Blik Paa disse Sletter, hvor fra Borg til Hytte, Gienlyder Bøn for Dannerkongens Held. Oldingen. Tilgive høie Aand en Oldings Bøn Vist seer Dit Die klart i Fremtids Mørke - Slig: skal vort Danmark staae i Tidens Storm Urekkeligt, af sine Sønner værget: Skal sviggrøn den gamle Kongeeeg, Hvis Red sig dybt i Nordens Grund har fæstet, Udbrede over os de stærke Grene, Og trodse Tidens Storm og Ondskabs Vold: Maae vore Børn i fjerne Secler trygge, som Vi sig fryde i dens milde Skygge, Skytsaanden. Nysgierrig higer Aanden mod det Fierne, Ven ti blev Støvet givet at oprulle Det Stør som dækker de ufødte Tider. Dog hør mit Ord: hvis altid Danmark Søn J Aand og Daad er sine Fædre værdig, Hvis aldrig Kongens Fødelandets Navn, Kun vorder ham en Lyd som døer paa Læben, Men Toner som hans Hjerte giennemtrænge, Og vække Kraftens Funke i hans Barm, At den maa blusse op i lyse Flammer - Hvis svundne Oldtids Ærbarhed og Dyd, Er altid Dannerqvindens første Smykke, Hvis aldrig hun i Sværmens Tummel glemmer Sit ædle Kald, sin Fromheds Krands at slynge Om Mandens Staal, og i sin mindre Kreds Ved Møderdyd den fjerne Slægt at gavne; Hvis Enighed omslynger Landets Børn, Hvis de med Fædres Kraft og Mod bekæmpe Den dorske Lunkenhed i Troe og Daad Og Glimresygen med den frække Pande, Da Egennytten alt det Ædles Fjende, Som suger Blod og Saft af Landets Aarer; Da skal saalænge Havets Bølge skummer Om Danmarks Strand, saalænge fulde ApGuldfarvet Dække over Sletten breder, Ei List og Ondskabs Vælde giennembryde, Det Hegn som slutter sig om Danmarks Have. Da skal Skioldungers Æt i Kamp og Fred Med Hæder bære Danmark gyldne Krone, Og mandigt Mod og barnlig Kierlighed. Beskjerme skal de Danske Kongers Trone. (Han træder tilbage og stiller sig paa Alterets Trin støttende sig paa sit Spyd.) Oldingen. Ja Du har Ret og høie Aand, mit Blik Seer klart at kun i eget Bryst udspringer For Jordens Børn Lyksalighedens Kilde: Til Danmarks Held er Spiren lagt i Grunden, Men den maa pleies, den maa skjermes ømt Hvis den skal som et frodigt Træe sig hæve Og bære Frugter for ufødte Slægter; Ledsager mig da Børn til Altrets Fod, Og sværger høit, mens Festens Flamme blinker At J betræde vil med Kraft og ModDen lyse Vei hvor evig Hæder vinker, Da naar jeg synker under Tidens Vægt Stal Sønners Daad den Gamles Minde hædre, Og Danmarks Skytsaand skue skal en Slægt Sin Konge værdig, værdig sine Fædre. Chor Sværger da Brødre ved Alterets Flamme, Sværger i Festens den hellige Stund, Aldrig skal Hedenolds Ædle sig skamme Naar de nedskue til Daniens Lund, Aldrig skal Blodhed og Vellyst i Freden Svække den Arm som i Kampen skal slaae, Men som Cheruber om Dannemarks Eden Troskab og Mod skal beskjermende staae. Du som med Mildhed og Retfærd tillige Faderlig styrer Dit Rige i Nord!