Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1837-03-10
Reisende, fra den 1ste til den 8de Marts 1837. Fra Gaabense til Vordingborg. Med Pakkeposten: Gartner=Eleverne Galthen og Dunckler. Med Personposten: Beltpostfører Dyrehauge; Qvarteermand Folkmann, Jomfru Kobke, Kjøbmand Wilcken; Pastor Gjessing, med Datter. Udenfor Posterne, Forvalter Gram med Familie. Fra Vordingborg til Gaabense. Med Personposten: Postfører Dyrehauge; Qvarteermester Andersen. Med Pakkeposten, Kjøbmand Jacobsen. Om Sparekasser. nu (Jndsendt.) Sparekasser ere oprindelig stiftede forat modtage smaa Summer fra den tienende Klasse, Børn, Dagleiere Haandværksvends og lignende Personer, Summer som vare saa smaae, at de ei kunne være Gienstand for Udlaan, og eiedes af Jndividner, som hverken kunde eller vidste at giøre deres sammensparede Skillinger frugtbringende. Saalænge Spare kasserne holdt sig indem disse Grændser, stiftede de meget godt, Regieringerne indsaae dette og giorde Opoffrelser for at fremme disse Justituter, og enhver Borger maatte takke de Mænd, som offrede deres Tid til Sparekassernes Bestyrelse. Men, da Directionerne for disse Jndretninger overskrede disse Grændser, modtoge enhver Summa, af Embedsmænd og Capitalister, da forvandlede de en gavnlig Jndretning til den meest fordærvelige for Borger og Stat. Da de inddroge alle disponible Capitaler, og standsede al Penge=Circulation, giorde det umuligt for den producerende Borger at faae Laan, uden hvilket ingen Production kan trives, og bebyrdede Staten med en Udgift som maa forøge Skatter og Afgifter for Undersaatterne, da kan man ei længere rose Directionernes Handling, men højligen maa man beklage, at Mænd fremstode, som stiftede slige Foreninger, som nu ere blevne en Kræft skade i Statslegemet. Naar i en Provinds fandtes meget lidet Saaekorn, og 4 Mænd undfangede den Jdee at sammenskrabe dette Lidet i et Magazin, og ovenikiøbet lode de til Kornet Trængende betale Pak huusleien, hvorledes vilde man omtale denne Handling? Mon nogen vilde sige de gavnede Staten, Men naar nu endogsaa disse Magazinbestyrere erkiendte, at de havde gjort et Feilgreeb og indsaae at det meget vilde gavne det Almeene om de mod Sikkerhed udlaante Kornet, men giorde det ikke fordi, Det giver os for megen Uleilighed, igien at maale det ud, og mueligen kunde ogsaa nogle faa Korn spildes, maa man da ikke endnu meere beklage, at Directionerne ei have mere Gavnelyst, naar nogen Møie derved foraarsages. Naar Sparekasser vil modtage enhver Summa, maae de, og bør de mod Sikkerhed giøre Udlaan af de modtagne Jndskud, eller det er i høieste Grad urigtigt, at Directionerne vil bebyrde Statens Kasse med Summer hvoraf den til ingen Nytte betaler høie Renter. Vil Sparekasserne ei giøre Udlaan, maae de aldrig lade nogen Jndlaaners Conto overstige 100 Rbd. Naar den opsparede Summa er 100 Rbd., udbetales den, eller forrentes ikke længere. Naar jeg har 100 Rbd., kan jeg laane den ud til 5 Aar. Private, eller kiøbogmig en kongelig Obligation. Staten maa er bebyrdes med Udgifter for at gjemme mine Penge. Een af de Grunde man har anført, hvorfor man af Sparekasser ei kan giøre store Udlaan er, at man maa stedse have Penge parat forat kunne strax tilbagebetale de indsatte Summer naar paafordres. Den Grund kan kuns anføres af Mænd, som ere aldeles ukiendte med Forretningerne ved lignende Jnstituter, som Banker, Deposito-Casser, Disconto-Banker &c. Har man nogensinde hørt at Jnteressenterne i saadanne Foreninger alle paa een Dag have forlangt deres Penge udbetalte, forudsat at man troede at Banken var sikker, Vistnok aldrig! Forlanger Een sine Penge i Dag udbetalt, sætter en Anden sine Penge ind igien til samme Tid. Antag endog, at Sparekassen, kunde i en kort Tid være blottet for Penge, vilde da ikke enhver privat Mands Kasse, enhver offentlig Kasse staae aaben for et Laaneinstitut, bestyret af redelige Mænd, Eiere af saamange Hypotheker! For at være Directeur ved saadanne Foreninger, er det sandelig ei nok, at man kan tælle Penge og ruge over Skrinet, og er begavet med en saa stor Ængstelighed at man ei tør udlaane 100 Rbd. paa en kongelig Obligation paa 1000 Spe., eller at han har fattet det Princip altid at sige Nei, thi herved risquerer man Mindst. Directeuren maa være en Mand, bestælet ei alene af den strængeste Redelighed, men ogsaa af Evne og Villie til at gavne Stat og Borger, og ikke søge at gavne Enkelte paa det Almenes Bekostning, og dette gjøre alle de Directioner for Sparekasserne, som ikke følge den Kiøbenhavnske Sparekasses Exempel ved at opsige til Udbetaling alle de Capitaler, som indestaae i Statens Kasse til 4 pCt. og derover. De maae betænke, mine Herrer Directeurer, at Mange maae bidrage til at betale disse Renter, som meget mindre kan taale det, end Rentetageren kan taale at miste den høie Rente. Slutteligen maa jeg endnu spørge Dhrr. Directeurer, om det ikke er deres første Pligt, at sørge for, at de dem leverede Penge blive placerede paa saa sikkre Steder, som muligt? Der er vel ingen Tvivl om, at dette besvares mig med JaJeg maa da igien spørge, hvor ere Capitaler sikkrest, enten i faste Eiendomme, eller Staternes Kasser? Hvorofte siger os ikke Historien, at Staterne ei have kunnet betale de dem betroede Penge? Hvorofte har Regieringerne ikke seet sig i den Nødvendighed at maatte nægte Udbetaling af dem betroede Summer til den Tid man tilbagefordrede dem En fast Eiendom derimod, maa altid blive af nogen Værdie, maa have en Værdie hvorunder den aldrig kan gaae. Man indvende mig ikke, at mange Capitaler er gaaede tabte udlaante i Eiendomme, thi disse Capitaler bleve udlaante under Conjuncturer, som aldrig mere ville eller kunne vende tilbage. Sparekasserne maae handle efter andre Grundsætninger end de nærværende, om de ei skulle blive en Landeplage istedetfor en Velgierning for Landet, og kan Directionerne ikke beqvemme sig til at aabne deres Spare=Kasser, da er det Stændernes Pligt at petitionere Kongen om en Revision af de for disse gieldende Love, thi Staten bør og maa en lide under enkelte Mænds Egensindighed!