Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-12-15
Man mærkede snart hos den reisende Maler den fineste Verdenskundskab, et herligt Talent for Kunsten, et fortreffeligt Hjerte, og den retskafneste Vandel. Forgiæves havde han allerede et Par Gange villet tage Afskeed. Hans elskværdige Egenskaber bandt den ædle Families Hjerter saa fast til ham, at han maatte love dem at blive endnu nogle Maaneder hos dem. Hans Kunsttalent gjorde dette meget forønsket for den unge Grevinde Thee la, som selv havde allerede bragt det meget vidt. Ludvig tog det noget i Betænkning inden han vilde give Familien det ønskede Løfte. Endskjøndt uafhængig, Herre over sin Tid og Formue, drev en uforklarlig Ængstelse ham til at forlade Slottet. Paa den anden Side vare den himmelske Egn, hans Lærlings elskværdige aabne Charakter, og de grevelige Forældres høist forekommende og fine Forhold, magnetiske Kræfter til at binde ham til dette Opholdsted. Da ingen fornuftig Grund drev ham derfra, saa beloe han hin Anelse, og glædede Familien ved at give dem det forlangte Løfte. Man gjengieldte ham dette med den om meste Hengivenhed, og det tillidsfuldeste Venskab. Greven, der blev anseet som stolt, behandlede sin formentlige borgerlige Ven gandske som en Mand af Aand og Hjerte, der ikke kjendte anden Forskjel imellem Stænder end den vore Handlinger angive. En Aften, da Ludvig havde arbeidet langt ud paa Natten, blev han ubehageligen forstyrret ved et ængstelig Skrig af en qvindelig Stemme. Tonen var umiskjendeligen et Udbrud af den dybeste Smerte. Han ilede til Vinduet. Herfra bemærkede han i den yderste Fløi af Slottet et Lys, som blev bevæget frem og tilbage. Medlidenhed og Nysgierrighed drev ham til den bag hans Værelse løbende Gang, som syntes at bringe ham hen til det Sted, hvorfra Skriget kom. Med sit Lysi Haanden ilede han gjennem en høi øde Sal, ved hvilken begge Fløie forbandtes med Hovedbygningen. Men hvilken Dør var nu den rette Han aabnede den paa venstre Haand, og saae, efterat han var kommen igjennem flere Gemakker, endeligen en mørk Buedør i Baggrunden, hvilken efter Lyden maatte føre til den Lidende. Did gik han, men næppe havde han naaet den, førend han, som truffen af et Lyn, foer tilbage. Hvad han havde holdt for en Bueport var et stort Malerie; og Gjenstanden hin qvindelige Figur med Lænker, som han havde seet i St. Blaise. Efter et skarpt prøvende Blik kunde han ikke meere være i Tvivl om, at det jo var den samme Skabning, de samme Træk, og sikkert ogsaa fra Andreas del Sartos Mesterhaand. Skriget lød nu nærmere end tilforn. Billedet syntes at bevæge sig, en Dør knirrede, Væggen aabnede sig nu. Ludvig, overvældet af en uforklarlig Ængstlighed fløi tilbage ad den Vei hvorfra han var kommen. Han vilde hente Vaaben; dette var han sig bevidst, da han traadte ind i sit Værelse, men i selvsamme Øieblik følede han det Hensigtsløse i sit Forsæt. Han havde ondt ved at fatte sig, at ordne sine Tanker, Blot dette var ham klart, at han maatte være i hin gaadefulde Grevindes Familie. Men hvorledes var dette Malerie kommet herhid, hvis var den klagende Stemme bag ved Maleriet, Vandrede maaskee hins Aand endnu heromkring, og fordrede med Klageskrig Forløsning af de Levende, Eller var det hele blot et Blændværk af hans Jndbildningskraft, En Slummer efter denne Udmattelse afbrød disse hans Tvivl og Spørgsmaale. Med Utaalmodighed ventede han den næste Morgens Komme, da han hos Greven vilde søge Oplysning. Han saae ham først ved Middagsbordet, mørk, taus. Grevinden havde grædt, og hun kunde ikke gandske skjule sine Taarer. Ludvig bemærkede for første Gang idag, at Grevinden gav en Portion af Maden til en gammel Tjener, og hviskede ham noget i Øret, da han gik bort dermed. Da man var gaaet fra Bordet, og saasnart Omstændighederne tillode det, nærmede Ludvig sig ærbødigen til Greven med følgende Ord: "Det Venskab, Hr. Greve, hvormed de har beæret mig, saavelsom min inderlige Hengivenhed til deres Huus, nøder mig til nogle Spørgsmaal, som maaskee kunne synes dem ubeskedne, men jeg sværger dem ved min Ære, det er ej nogen utidig Nysgierrighed, derimod en Begivenhed i mit Liv, som allerede har forvoldt mig mange mørke Timer, der tvinger mig til saadanne Spørgsmaale.""Jeg troer, kjere Ven, svarede Greven, deres Forsikring. Spørg de, jeg lover dem den strengeste Sandhed. Hvis var det frygtelige Klageraab, som i Nat drev mig fra mit Værelse? Hvis Billede er det Malerie, som beklæder hin Tapetdør, Staae Stemme og Billede i nogen Forbindelse med hinanden J meget nøje Forbindelse, svarede Greven med et dybt Suk. Jeg lovede dem Sandhed; jeg bør holde Ord, endskjøndt jeg ikke begriber hvilken Sammenhæng Deres muntre Kunstliv kan have med den mørke Hemmelighed, ved hvis Port De staaer. Hør altsaa(Sluttes i næste Nummer.)