Berlingske Tidende, 1830-08-19
Hans Majestæt Ludvig Philippl. de Franskes Konge saa sig nu paa Thronen og hilstes med det tusindfold gjentagne Udraab: Leve Kongen. Taushed herskede atter og H. M. Kongen holdt nu følgende Talle Mine Herrer Pairs og Deputerede, Jeg har i dette Øjebligjort et vigtigt Skridt. Dybt føler Jeg hele Omfanget af de Pligter, denne paalægger mig, og jeg er mig bevidst, at jeg skal opfylde dem. Med fuldkommen Tillid har jeg antaget det Forslag der gjordes mig. Det var mit inderlige Ønske, aldrig at bestige den Throne, hvortil Nationens Ønske nu har kaldet mig; men Frankrige, angrebet i sine Friheder, saae den offentlige Orden i Fare; Chartets Krænkelse har rystet Alt; Lovenes Virkekraft maatte gjenoprettes, og det var Kamrenes Pligt, at sørge derfor. De have gjort det, mine Herrer, de vise Forandringer, som vi have foretaget i Chartet, betrygge Sikkerheden for Fremtiden; Frankrige skal, saa haaber jeg, vorde lykkeligt inden dets Grændser, agtet uden for dem, og Freden i Europa mere og meere befæstes. Den provisoriske Commissair for Justitsvæsener indbød derpaa Dhrr. Pairs og Deputerede, til at begive sig til deres respective Kamre, hvor enhver Enkelt af dem skulde aflægge Troskabseden mod Kongen, det constitutionelle Charte og Lovene. Mødet ophævedes. Saaledes skeet, og optegnet i nærværende Protocol i Paris den 9de August 1830. Den sidste Ordonance, som Carl X havde underskrevet, va den polytechniske Skoles Ophævelse. Dens Elever udmærkede sig fortrinligen ved den store patriotiske Følelse, der besjælede dem. Disse Ynglingers Adfærd i hine Farens og Hæderens Dage er ophøjet over al Roes. Under en Kamp med den Kongelige Garde havde den sidste, der blev dreven tilhage af Borgerne, ladet en Kanon i Stikken, som blev staaende paa en tom Plads; men formedelst Geværilden var det farligt, at komme den nær. En af den polytechniske Skoles Elever, der stod i Spidsen for de bevæbnede Borgere, løb hen til Kanonen og omslyngede den med sine Arme, den er vor, udraabte han, jeg skal bevogte den og hellere døe, end overgive den." Man raabte til ham, de Tappre ere os dyrebare. De vorder dræbt; kom tilbage. Det unge Menneske agtede ikke herpaa, men holdt Kanonen saa meget desto fastere, uagtet Kuglerne haglede ham om Ørene. Endelig nødte Borgernes Jld den Kongelige Garde til at trække sig enhnu mere tilbage, Borgerne rykkede frem paa Terrainet, crobrede Kanonen og frelste den tappre Yngling, som først havde bemægtiget sig den. Ved Slottets Jndtagelse stillede en anden Eleve, som ligeledes stod i Spidsen for bevæbnede Borgere, sig ligefor Jerngitteret. Strax kom en Stabsofficeer. "Luk op, raabte hiin unge Anfører, dersom De ikke vil hugges ned; thi Friheden og Kraften er Folkets Officeren afslog Begjæringen og trykkede sin Pistol af; den klikkede. Den unge Mand, der havde beholdt hele sin Koldblodighed, griber i samme Øjeblik, Officeren i Brystet, og siger til ham i det han sætter ham Kaarden paa Brystet: "Deres Liv er i min Haand, jeg kunde dræbe Dem, men jeg vil ikke udgyde Blod." Officeren rev sin Orden af Brystet og bød sin ædle Fjende den, med de Ord: "Tappre unge Mand! Jngen er værdigere end De, til at bære dette Hæderstegn, modtag det af min Haand; Deres Navn?" Elev af den polytechniske Skole, var Svaret, og hermed vendte det unge Menneske tilbage til sine Medborgere. Folkets Taknemlighed mod Eleverne gaaer næsten til Forgudelse. Paa en af hine Hædersdage sov en af disse tappre Ynglinge, der ikke havde hvilet i 3 Nætter, ind af Træthed paa en Madrasse, der var bestemt for Saarede. Da det var bleven Aften, løftede man ham op, og bar ham, medens han endnu sov, op paa Raadhuset. Synet af hans Uniform opvakte levende Udraab paa Gaderne. Hans Værere sagte blot: Ærer hans Hvile!" man tog Hatten af og han bares videre. En Elev dræbtes i et af Tuilleriernes Gemakker. Liget henlagdes med Ærbødighed af dem, han havde ført til Seier, paa den kongelige Throne og bedækkedes med Flor, indtil hans Broder og nogle andre Personer af hans Familie reclammerede hans Liig.