Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1806-11-12
Keiserens Hovedqvarteer er i Wittenberg. Skrivelse til Kongen af Preussen, overbragt ved Hr. v. Montesquion, Capitain og Ordonnanceofficier, som d. 13 Oct. om Morgenen Kl. 10 afgik fra Gera, og Kl. 4 om Eftermiddagen ankom i General Hohenlohes Leir, Min Herre og Broder, Jeg modtog først d. 7de d. M. Deres Majestæts Skrivelse, af 25 Sept. Det gjør mig meget Ondt, at man har ladet Der. Maj. undertegne samme. Jeg svarer derpaa blot for at overbevise Der. Maj. at jeg aldrig vilde tilskrive Der. Maj. de Ting, den indeholder; de stride fuldkommen mod Der. Majestæts Caracteer og mod vor fælles Ære. Jeg beklager, og foragter Forfatteren af et Skrivt af den Beskaffenhed. Umiddelbar derefter har jeg modtaget Deres Majestæts Note af 1 Oct. Den udæskede mig til den 18de, og som en tapper Ridder har jeg holdt Ord, jeg befinder mig midt i Sachsen. Jeg har, De kan troe mig, en saa stærk Armee, at alle Deres Majestæts Armeer ikke ville gjøre Seieren længe tvivlsom. Men hvortil udsse saa meget Blod? Hvad skal det nytte til Jeg vil mod Der. Majestæt føre samme Sprog som jeg to Dage før Slaget ved Austerlitz førte mod Keiser Alexander. Gud give, at bestukne og sværmeriske Mennesker, som meere ere Deres Majestæts Persons og Staters Fiender end mine og mit Folk, ikke maatte give Dem et lignende Raad, for at berede Dem et lignende Udfald, Sire! J sex Aar har jeg været Deres Ven. Jeg vil ikke udbrede mig over det Slags Vildfarelse, som besjeler Deres Conseil og forleder Dem til Feiltagelser. Dersom De i Deres Note havde begjert muelige Ting, havde jeg tilstaaet Dem samme; De har forlangt min Vanære, og maatte altsaa være forvisset om, hvad jeg vilde svare. Der er desuden udbrudt Krig imellem os, og vore Forbund ere for bestandig blevne hævede. Men, hvorfor føre vore Undersaatter til Slagterbænken? Jeg sætter ingen Priis paa en for et stort Antal af mine Børns Liv kjøbt Seir. Dersom jeg endnu befandt mig i Begyndelsen af min krigerske Løbebane, og endnu behøvede at frygte for Fægtningernes ustadige Lykke, vilde et saadant Sprog være ganske og aldeles upassende. Sire! De vil blive overvunden; De vil compromittere Deres Dages Rolighed, Deres Undersaatteres Vel, uden en eneste Skygge af Skingrunde. Endnu i Dag ere begge ukrænkede, og Deres Majestæt kan underhandle med mig paa en for Deres Rang, anstændig Maade. Men inden en Maaned er forløben vil De blive nødt til at underhandle med mig i en anden Forfatning. De har ladet Dem forlede til en Overilelse, som man har beregnet forud, og konstig forberedt. De har sagt, at De ofte har beviist mig Tjenester; velan, jeg vil give Dem det meest overtydende Beviis paa, at jeg ikke har glemt samme, endnu staaer det i Deres Magt, at skaane Deres Undersaatter for Krigens Ødelæggelser og Elendigheder; endnu neppe begyndt, kan Krigen blive endt ved Dem, og De vil udøve en Handling, som Europa vil takke Dem for. Men dersom De derimod laaner Øre til dem, som for 14 Aar siden vilde indtage Paris, og nu have trukket Dem ind i en Krig, og et Øieblik derefter i en Angrebsplan, det ene ligesaa ubegribeligt som det andet, saa vil De berede Deres Folk et Onde, som De Deres hele øvrige Liv igjennem ikke vil kunne bøde paa igjen. Sire. Jeg har intet at vinde mod Deres Majestæt, jeg har ikke begjert noget af Dem, og jeg begjerer intet; den nærværende Krig strider mod at Statskonst. Jeg føler, at jeg i denne Skrivelse maaskee opvækker visse Følelser, som enhver Souverain naturligviis har Sands for; men Omstændighederne taale ingen Skaansel; jeg fortæller Dem Tingene, saaledes som jeg tænker mig dem, og desuden tillade mig Deres Majestæt at sige, at det for Europa ikke er nogen ny Opdagelse, naar det hører, at Frankrige er tre Gange saa befolket, og ligesaa tappert og krigerskt som Deres Majestæts Stater. Jeg har ikke givet Dem nogen væsentlig Aarsag til Krig, Paalæg hiin Sværm af Jldesindede og Ubetænksomme, at lære at tie med tilbørlig Ærefrygt i Nærværelsen af Deres Trone og Dem selv, skjenk Deres Stater igjen Rolighed. Om De end i mig ikke finder nogen Bundsforvandt igjen, saa vil De dog altid finde i mig en Mand, der aldrig vil begynde nogen anden Krig, end den Statskonsten gjør uundgaaelig for mit Folk, og som aldrig vil udgyde Blodet af de Folkeslag, der ved Vindskibelighed, Handel eller Statsforhold ikke ere i nogen Strid med mit Folk. Jeg beder Deres Majestæt ikke at see i dette Brev andet end min Attraa efter at skaane Menneskeblod, og at bevare en Nation, hvis geographiske Beliggenhed forhindrer den i at være mit Folks Fiende, for den bittre Anger, at laane Følelser, der gaae hastig over, og som saa let kunne opstaae og formildes blandt Folkeslag, et alt for villigt Øre. Og hermed, min Broder, beder jeg Gud, at tage Dem under sin hellige og værdige Varetægt. Deres Majestæts gode Broder, Napoleon. (Undert.)¬