Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-11-27
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Enogtyvende Aargang. No. 95. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 27 November 1824. Hunden, guns obuom gud 32823. Friest behandlet efter Stykket Les chiens i Bogen Arretin, a Rome 1763. og tilegnet alle Hunde, der sikkert ville yde Forfatteren Tak i det mindste. Jeg har seet mangebenede og faabenede Dyr; jeg har seet Fruer og Frøkener, Paafugle og Papagøier, Jacob von Thyboer, Kalkuner, Recensenter, Gedebukke, Junkere, Oldenborrer; jeg har seet mange Lande, mange Beboere i de mange Lande, men faa Skabninger har jeg fun Dette burde, som en bagvendt Yttring, i og for sig selv, ogsaa trykkes bagvendt. Maaskee Nogle ville finde, at hele Stykket, burde saa at trykkes. Midlertid, da det endnu ikke er blevet Tilfældet med saa overmaade meget andet virkeligen Bagvendt, troede Forfatteren at borde følge Strømmen. Ogsaa staaer det jo alle Læsere, der maatte forarge, frit for, at lægge det bag vendt for sig. det saa agtværdige som Hunden. Dens Characteer – være nu endog samme en Hunde characteer kun – er saa udmærket ædel, at mangen en god Gang er den langt bedre, end vor egen. De ere, disse Hunde, Erkiendlighedens skjønneste Mynstere. Aldrig sønderslide de, som de have vendt os Ryggen, den Mands ærlige Navn og Rygte, de logrede for nys, mens han deelte med dem sit Huses Gode. Allerede dette er meget, er mere, end man tør vente selv af sine Slægtninger. Forglemmelse af Uret, Tilgivelse af Fornærmelser øves af dem til endog den yderste Grad. Jkke bide de den Herre, der mishandler dem. Selv midt i den føleligste Smertes Øieblikke enten glemme de Haanden, der straffer dem, og have kun Tanke for Straffen, eller mindes og slikke denne strenge Haand med Inderlighed. Saare faa Mennesker have drevet Koldblodighed videre, end til at spørge hvorfor slaaer Du mig?" Og endda maa dette Spørgsmaal siges i den meest snerrende Tone muligt. Jngen, uden de Døde, have drevet den saa vidt, at holde det venstre Øre stille til, efterat der er vanket en Dask paa det høire. Hunden har det, Hunden ene Menneske, vær ærlig mod den viis Dig Ven af dens Unger, hjælp den godmodigt at opklække dem, og den glemmer Dig det aldrig; og der er Jntet, den jo gjerne, den jo uopfordret gjør for Dig, heller for Dig, end for nogen Anden. Tobenede Forældre, kunne J tilhobe, naar J see Eders elskede Børns forrige Lærere for Eder, kunne J, uden at rødme, tilhobe sige det Samme, Synes det Eder ikke, og det kun alfor tidt, som en Tjeneste, der dog et kan betales nogensinde, var dem betalt? Har Hunden begaaet en Forseelse, strax begynder den med en ydmyg, en oprigtig Bekjendelse. Krybendes, Halen imellem Benene, kommer den med frygtsom Mine for sit Herskabs Fødder og siger det er min Forseelse, min store Forseelse!" Tilgiver nu, rørt over alvorlig Anger, Herskabet den Forseelsen, anseer den og samme for ærligt glemt, springer høit af Glæde, fryder sig i Menneskets Paasyn og mener, at man fryder sig selv ved dens gode Tiltro, begaaer ikke saa let en Forseelse igjen af den Natur, men drømmer og ei om en uophørlig Revselse, indbilder sig et heller, at Halen fremdeles angerfuld mellem Benene vilde være dens Herre et behageligt Syn. Den har alfor gode, alfor høie Tanker om sit Herskab dertil. Uagtet Hundene have gjerne altid Lyst til at spise, ligesom Menneskerne have altid Lyst til mange Penge, lide de dog heller Sult, stundom heller Døden, end røre det Kjød, der gaves under deres Opsyn. Vi betroe dem desaarsag ganske trygge vore slagtede Høns, vore Bede kjøller. Staternes Pengecasser, Stervboers Midler ere derimod tidt ikke nær den Tryghed underkastede – saasom de ei betroes Hunde. Vel hedder det "Hunden rører ikke Kjødet, efterdi den frygter Stokken. Kan og gjerne være; men mon da Den, der staaer færdig, til at gjøre et Greb i Statens Casse, i et Stervbo, har Jntet at frygte? Er Frygten for at handle uret en Fuldkommenhed hos Mennesket, den er da end meer beundringsværdig hos Dyret; thi ikke er dette oplært i Skoler, ikke heller studerer det sig i Bøger til Opdagelse af den vanskelige Sandhed, at fremmede Høns og fremmede Bedekjøller maa man ikke uden Tilladelse røre. Kjærligheden til vor Næste trængte til et Lovbud, for ei at vorde forlagt i Pulterkammeret. Himlen maatte alt i sin høieste Majestæt meget tidligen i Verden nedlade sig over Singi, for at tvinge os til at elske vore Lige. Jkke destomindre myrde, i hvert Tiaar eengang i det mindste, vi hinanden som Ulve og Tigre, enten for at erobre nogle Strimler Land, eller for at forsvare nogle Sætninger, der dog næstendeels vilde vinde langt meer i Vægt, om philosophiske og historiske Grunde, end om Canon kugler opveiede dem. Slaaes og Hundene undertiden, ægges de enten dertil af Menneskebørn, eller og Slagsmaalet meget venteligen er atter en Følge af den Forædling, vi stolteligen paastaae at de vinde ved at omgaaes os. Duellen imellem dem er og snart tilende, blot vi tale til dem, og fremfor Alt naar vi ei længer opflamme i dem den krigske Følelse, vi beundre hos vore Helte. Hundene ere Taknemmelighedens, Hengivenhedens, Troskabens skjønneste billed. Hvilken Varme i Barm for det Herskab, som nærer dem med de Krummer, der falde fra dets Bord! Naturligviis taler ei jeg her om de forkjælede Hunde, vore Damers Skjødeunger. De udgjøre Hundenes privilegerede Stand, Slægtens Junkere og Frøkener. De ere Favoriter, fordærvede som alle Favoriter. Den Omhu, en Hund af anden, af hundeborgerlig Æt viser sin Herre, overstiger alt vort Begreb, og dens Hengivenhed kjender ingen Grændser. Er Herren død, da begræder hans Hund ham, sukker og udstøder de meest vaandefulde Skrig, selv, - man tænke sig det. – selv i Eenrum. Den arver Jntet, men er tyve Gange slettere tilmode end Arvingen. Synet af hans Grav fordobler kun dens Smerte, den vil grave sig ned til ham, ned til Kisten, hvori han jordedes. Man, Mennesket, har og stundom seet sig ligesom nødtvungen, til desaarsag at skyde Hunden paa Graven. Der kunde og tænkes saare gyldige Grunde, hvi man, Arvingerne, ikke ret længe gad undt den slemme Verden et saa forargeligt Optrin. Er Herren i Fare, og løbe Tjenestefolk samt Venner fra ham, Hunden er det da, Hunden ene, der ubefalet deler denne Fare. Angribes han, selv af Overmagt, flux er den hans Forsvar. Har han tabt Noget, var end Hunden nok saa træt, den søger dog efter det med Omhyggelighed og holder ei op, før det er fundet. Man har seet Sager for Retten, i hvilke det godtgjordes, at en Hund havde angivet Menneske forbrydelsen, forfulgt Menneskeforbryderen, sønderrevet Menneskemisdæderen. Skulle vi bevidne Noget, langt flere Omstændigheder hører der da til. Vi maae formanes til Sandhed, vi maae confronteres sammen, vi maae gjøre Cod - og endda veed Dommeren tidt ei, Hvad han skal troe, eller ikke. Har Herren en Reise fore, Husets redeligste Tjener, Hunden, agter nøie paa Beredelserne dertil Aftenen forud og er bedrøvet; men denne Bedrøvelse naaer først ret sin høieste Spidse, naar nu den ei skal følge med. Fruen har sagt Herren det ømmeste Farvel, og dermed er hendes Dont iagttaget. Allerkjæresten min!" har hun sagt, "Du reiser altsaa fra mig. Hvert Secund vil i Din Fraværelse blive mig eet Aar, hvert Minut et Seculum, hver Time en Evighed, og følgeligen kjedsommelig! Pak Dig nu godt til og forkjøl Dig ikke, at vi ei skulle have Dig liggende syg, naar Du kommer tilbage!" Fruen spøger noget saa nær, thi hendes første Omhu naar "Allerkjæresten min er vel afsyne, gaaer ud paa, at forsyne den omtalede Evighed med alle mulige Timeligheder, eller med andre Ord at more sig. Og, har hun ham tilbage, er hendes første Udraab "Jøses, er Du allerede der igjen?" Hunden, som og er Herren noget meer hengiven, end Fruen er det, den lader sig derimod ikke nøie med hine Divanfølelser, nogle Dage rører den ikke Mad, uafladeligen gjennemsøger den med mørk og murrende Mine alle Værelser. Men, nu er Herren paa Hjemveien; og som den vidste det, jubler den og springer. Fra Kjælder farer den til Loft, for omsider at bebude hans Komme. Aldrig hører dens Hale op at bevidne dens ærlige Siels Tilfredshed. Ja, Du velsignede Hundehale, hvor Du dog er agtværdig! Og Du, velsignede Hund, hvor Du dog Selv er elskværdig! Derfor have og de hellige Bøger gjort Dig i Tobiashunden udødelig. Hunden har en Levemaade og en Verdenskundskab, der langtfra ikke ere Frugter af Underviisning og Universitæter, Afveeg dens Levemaade end tidt fra vor egen, det havde og tidt kun sin Grund i dens større Ærlighed. Saaledes kan den ved dybeste Nat adskille, paa Trinnene hen til Herrens tillaasede Port, paa Taget i Klingen, Vennen fra Fjenden, og, aner den en Fiende, ikke fik da Herren den til at tie, slog han end baade den og sig fordærvet. Følgeligen har den Mod til at forstaae, Hvad dens Herskab ikke forstaaer, og det have ei engang de tobenede Kjørere. Uagtet den vel, med Jean Jacques Rousseau, føler sig født, som Menneskerne, til at gaae paa Fire, foragter den dog derfor ei Begreberne, der herske i det Selskab, den lever imellem; og, trods Lighedssystemet, skjelner den med lyst Blik imellem skikkelige Folk og Prakkere. Jndstiller sig ved Huusdøren en velklædt Mand, altsaa jo en behagelig Gjæst, mælder den ham og med et Velkommensbjæs, der kun er en klar Gjenlyd af den venlige Hilsen, han alt hører fra Herrens og Fruens smilende Læber. Kommer der tvertimod en Mand i simple Hverdagsklæder; han er ikke Herrens og Fruens Næste, ikke i det Huus af de Skikkelige; Hunden gjøer som rasende og synes at udtale Ordet "Kieltring". Hvert Land har vel sine Jndvaanere, men faa exemplariske Mennesker at føde. Man finder lettere en god ærlig Hund, end en god ærlig Karl. J de store Stæder vil man maaskee støde paa ti til tolv slemme Hunde i hver; man støder paa langt flere slemme Mennesker. Abraham havde muligviis blandt Sodomas Hunde fundet de ti skikkelige Væsener, for hvis Skyld han ønskede Staden skaanet; men han vilde en1 J Tobiæ Bog i det gamle Testament fortælles: at, da Sønnen reiste bort, fulgte Husets Hund ham, og, da han kom igien, var den atter med i hans Følge. deligen for Slægtskabets Skyld finde dem blandt Menneskerne - og Sodoma blev forstyrret. Derfor seer man og, at den ene Deel af Verden hakker, gaver og knurrer uafladeligen paa den anden. Kun sin Hund roser, ophøier og berømmer Enhver. Maaskee og, naar Koner sukke over deres Mænd, Piger, over deres Elskere, men begge lovprise deres Skjødehund, maaskee da og virkeligen denne er meer taus til Alt end Mændene og langt lydigere end Elskerne. Menneskerne, især de dummere af dem, klynke Alle over, at de ingen Hukommelse have Denne Hukommelse, hvis almindelige Mangel stempler Tiden, vi leve i, meer end noget andet Særkjende, findes beundringsværdig hos Hundene. En liden Tildragelse kan tjene til seirende Beviis derpaa, og der indestaaes for dens Sandhed. Capteinernes Gaardhund i Troies havde tvende Gange været i Chalons med Closterforstanderen, hvor Sanct Frandses Fest just høitideligholdtes, og fundet sig velbeværtet. Erkiendlig mod de fremmede Capucineres Artighed havde den hvert Aar, Aftenen for Festen, trault med at gaae fra Troies til Chalons. J hele ti Aar endog undlod Broder Besace", det var dens Navn, ikke at foretage sig samme Vandring. De ærværdige Fædre i Chalons, end meer ærværdige, siden de dog havde Følelse derfor, udstedede, smigrede ved Befaces urokkelige Venskab, et formeligt Reglement for, hvorledes Hundebroderen herefter blev at modtage. Den bevidste Helligaften maatte da Closterportneren være betids paa sin Post, for at passe paa; og, saa saare den lod sig see, maatte han kime med Klokken. Dette betydningsfulde Tegn var forresten tilstaaet, som et Agtelsesbeviis, kun visse fornemme fremmede Capucinere ved deres Kommetil Closteret. Næppe lød nu denne Kimen vel, før hele Broderskabet stimlede sammen, vadskede Hundens fire Been, og Forstanderen overleverede Broder Besace, til Kjøkkenet i Broder Koks Varetægt og Forsorg. Hundenes Høflighed endeligen, den Opmærksomhed, de vise, for at underrette sig om hinandens Tilstand, gaaer i det hartad Uforstaaelige. Aldrig saa snart seer den ene Hund den anden, før den og, i det den belugter sin Frende, gjør denne vort fædvanlige Spørsmaal. nu, hvorledes befinder Du Dig Og monne den ikke tænker ligesaa meget ved det, som vi Ja, J Hunde, Naturens Skabninger og saa, hvor ere J dog agtværdige. Uden Eder vilde Mennesket jo alfor tidt smaaligt nok søge Erkjendlighed, Troskab, Ærlighed, Hengivenhed og Venskab, men vissest kun finde samme i Am mers gamle Æventyr og svundne Dage. J broute ei af, at for skulle Templer synke og Bjerge styrte ind over Eders Jsse, end J svige; men J svige virkeligen ikke. J love Jntet; men J holde Alt! F. H. G. Mærkelige gamle Yttringer og Tidsskildringer. (See forr. No.) Siger et godt Hoved kloge og smukke Ting imellem hinanden, seer jeg altid Orpheus formig, spillende paa sin Lyre mellem en Flok Qvæg En qvindagtig Mand maa snarere indgyde Qvinder, end Mænd, Misundelse. Modsætningen. Hærtug Carl af Lothringen fandt sig en Dag i Selskab med femten tydske Prindser, der vare indbyrdes uenige, og Talen var just om, at levere den store Turenne et Slag. "Numine Herrer!" sagde Hærtugen, saa ere vidasexten Prindser af Guds Naade, der gaae hen for at faae Prygl aff den ene Prinds af Kongen af Frankriges Naade. Mandige Ord. Egensindige Lykke! Du leger med Menneskene og tilbedes dog af dem. Hvad er vel al Din Herlighed mod den Jevnhed, hvori jeg nu lever, Slæb efter Dig i Dit Følge cen Million Fanger, betyngede med Lænker, beskjæmde Stormænd, Du ophøier og fornedrer, belee de Smaamænd, Du hæver op af Støvet og atter støder tilbage i et Jntet. Men den Mand, der dækker sig med Forsynets Skjold, ham skal Du ligefuldt frygte, ham skal Du agte!