Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1846-02-26
Min Faders trange Kaar hidrøre forresten ikke fra noget uordentligt Levnet, nei, de hidrøre for Størstedelen fra, at han i sin kraftigste Alder stolede for meget paa gyldne Løfter, samt gik ind paa Fæstegods, hvilket han senere har fortrydt, men forsilde. Hr. Müller siger fremdeles, at den forlængst afdøde Godseier tog mig til sig, gav mig Føde og Klæder, lod mig lære at regne og skrive, samt sørgede for mine Evners Udvikling o. s. v; men i denne Post er Hr. Müller aldeles feil underrettet: jeg skylder ikke den salig Herre og endnu mindre Hr. Müller nogen Tak hverken for mine Evners Udvikling eller for den sorgfrie Stilling, jeg, saalænge Gud vil, er saa lykkelig at befinde mig i. Jeg blev fæstet til Skjørringegaard, da jeg var 17 Aar gammel, ligesom en anden Tjener for Kost og Løn, min Løn var saa sparsomt afpasset, at jeg ikke behøvede at være en Ødeland, for at faae forbrugt den; jeg gik dertil med de allerfornødneste Klæder, og jeg gik derfra med de temmelig fornødne, og det var Alt, Mine vigtigste Forretninger i de 6 Aar, jeg var i denne Tjeneste, bestode i, at jeg daglig skulde oplukke og atter ilukke Lemmene paa Gaardens Kornlofter, at tilsige Godsets Huusmænd og Jndsiddere til deres Hovarbeide og derefter og Aftenen at afskrive disse, hver Aften at eftersee om alle Dørre paa Gaardens udvendige Bygninger vare vel laasede til Betryggelse mod Tyvehaand, samt paasee, at Nøglerne til alle disse Laase vare hver paa sit Sted i mit Værelse, og endelig kom jeg stundom til at protocollere et Circulaire eller et Fæstebrev, dog ikke paa Skriverstuen, men paa mit eget Værelse. Det var ved disse Forretninger at Hr. Müller troer jeg har udviklet mine Forstandsevner. Nei, Hr. Müller, min Fader forudsaae, at han ikke kunde give mig nogen Pengearv, han holdt mig derfor flittig i Skole; den hæderværdige Olding, afgangne Skolelærer P. N. Lassen i Torkildstrup, gjorde Alt, hvad der stod i hans Magt for mig; disse skylder jeg Tak for mine Forstandsevners Udvikling. Jeg troede i mit 17de Aar, at ved at betræde denne nye Løbebanpaa Herregaarden vilde jeg vinde Guld og grønne Skove; men med Aarene kommer Forstanden: det forekom mig senere, som om jeg i denne Skole skulde dannes til at plage mine Medmennesker, hvilket dog sagtens kun var Drømmerier eller Taagebilleder i min Phantasie, nok er det, jeg valgte min Frihed paa lovlig Maade, imod min Herres og Huusbondes Villie, og jeg har aldrig fortrydt dette Skridt. Dog – alt Foranførte er kun Personligheder, som aldeles ikke vedkomme selve Sagen. Men jeg glæder mig ved at kunne bevise, at Hr. Müller er enig med mig i Hovedsagen: Da Hr. Müller overtog sin nu iboende Gaard, valgte han Arvefæste fremfor Livsfæste; kunde den Deel af Kjøbesummen, som ikke havde medgaaet til Jndfæstning, i en Række af Aar ikke have indbragt en betydelig Deel II. Renter, naar han ikke havde havt for Øie, at de Udbedringer, han var nødt til at gjøre paa Gaarden, for at faae den indrettet til en Beboelsesleilighed, passende efter hans Stand og Stilling, vare aldeles tabte for hans Arvinger og kun skjænkede Godseieren, Derimod harmer det mig, at en Mand som Hr. Müller, der har saamegen Jndflydelse hos Bondestanden i sin Omkreds, kan modarbeide et Foretagende, som han ved sin egen Handlemaade har viist, at han indseer er til Bondestandens sande Gavn; jeg veed ikke af hvad Grund, – maaskee for derved at fortjene sig en Smule Herregunst. Der er vist ingen rettænkende Mand, som vil ønske eller fordre, at Godseierne skulle afstaae Gaardene til Bønderne under Gaardenes egentlige Værdi. Sillestrup, den 22de Februar 1846. O. Rode.