Berlingske Tidende, 1836-03-31
Med Hensyn hertil tillade vi os at bemærke, at Gjenstanden for Sogsmaalet ingenlunde er den existerende Skyld men derimod Fæstets Forbrydelse. Det fremgaaer ligefrem af §s Ord, der siger: "Naar en Fæster tiltales til Fæstets Forbrydelse formedelst Udeblivelse af o. s. v. Udeblivelsen med Skylden er saaledes Anledningen til Sagens Anlæg, men ikke Gjenstanden for samme. Dersom altsaa Lovens 15—11 og 7 skulde finde nogen Anvendelse, da maatte Fæsteren, afstaae sin Gaard, og i dette Tilfælde vil vistnok ingen Eier videre forfølge en saadan Sag. Det forholder sig hermed aldeles som med Debitor af en Kapital. Dersom det i Gjeldsbrevet er bestemt, at Kapitalen er forfalden, dersom Debitor ei erlægger Renterne til rette Forfaldstid, da vil det, dersom han i saadan Anledning sagsøges til Kapitalens Tilbagebetaling, ikke kunne frie ham fra at dømmes, at han erlægger de Renter, der vare forfaldne paa den Tid, Sagen anlagdes, ligesaalidet som naar han under Sagens Procedure tillige erlægger de senere forfaldne, men det vil under Lovens Tvang blive paalagt ham at tilbagebetale Kapitalen ligesom ogsaa Renterne indtil Betaling skeer. Vitroe derfor, at Lovndkastets 1ste § indeholder en betydelig Begunstigelse for Fæsteren og istedetfor at være en Anvendelse af Lovens 157, tvertimod er en Undtagelse derfra til Fordeel for Fæsteren. At denne Begunstigelse skulle drives saavidt, at Fæsteren skulde kunne frie sig fra at fradømmes Fæstet ved at erlægge den Skyld, der existerede paa den Tid han indkaldes, uden Hensyn til hvor stor Skyld han havde paadraget sig under Sagen, vilde ei alene være en Ubillighed, men tillige være en Opfordring til at uddrage. Sagen saalænge som muligt, ligesom af en saadan Bestemmelse maatte følge, at naar Fæsteren havde erlagt den ældre Skyld, Sag paa ny maatte anlægges for den senere opstaaede. Ei heller kunne vi indsee, at Sager af saa simpel og klar Beskaffenhed, som Sogsmaalet til Fæstets Forbrydelse i Anledning af ei erlagt Skyld, skulde i Reglen uddrages til 16, Uger, og maae vi desaarsag ogsaa antage de givne 16 Uger, som en Begunstigelse mod Fæsteren. § 3. Committeens Pluralitet finder det betænkeligt, at udvide den i denne § omhandmelse sen den preiamerede Masse, inden 12 Uger efter dette Proclam sidste B. Fiendtaiavelse udi Thystnin Ka lede Udpantningsret til alle Bondens Præstationer til Eieren, og antager, at Bonden derved vil udsættes for stor Vilkaarlighed. Vi kunne imidlertid ingenlunde deele denne Anskuelse. Efter vor nuværende Lovgivning er det tilstrækkeligt at erhverve Amtmandens Approbation for at kunne foretage Udpantning for resterende Skatter og Tiendeafgift. For Restancer for Hoveripenge og Landgilde gielder vel ei denne Regel, men de samme Grunde, der have bevæget Lovgiveren til at give Tiendeafgiften en saadan Ret, synes i deres hele Omfang at være anvendelige paa Hoveriafgiften, og vilde saaledes ikkun Landgilden blive tilbage; men denne er den mindste Deel af Afgiften, og Bondens Forpligtelse til at betale denne i Fæstebrevene nøie angivne Afgift, synes saa reen og klar, at der ei er tilstrækkelig Anledning til, at Fordringens Rigtighed undersøges af Domstolene, og da Amtmandens Approbation ikkun meddeles paa Reqvirentens An- og Tilsvar, saa vil denne vistnok ei vove at pante, medmindre Fordringens Rigtighed er udenfor al Tvivl, og skulde han virkeligen have gjort det, da vil han komme til at bøde meget alvorligen derfor. Endvidere bor det bemærkes, at da denne Udpantningsret bestaaer og maa vel vedblive at bestaae med Hensyn til Skatter, for hvilke Godseieren maa indestaae, saa er den dog ikkun af liden Virksomhed, dersom den ei udvides til alle de andre Fordringer, Eieren som saadan har hos Fæsteren, thi lidet kan det kun hielpe ham, at han har en særdeles Ret med Hensyn til en Deel af sine Fordringer, og kommer han i den sørgelige Nødvendighed, at maatte udøve den med Hensyn til de privilegerede Fordringer, da kan han være forvisset om, at hans øvrige Fordringer. ei komme godvilligen ind. Men ogsaa med Hensyn til Bonden troe vi, at denne Udpantningsret er i hans Jnteresse, thi disse Fordringer, om hvilke her er Spørgsmaal, ere vel af saa klar Natur, at han aldrig vil undgaae ved Dom at blive tilpligtet at betale, ligesom han vistnok et heller vil kunne undgaae at betale de med Sags Førelse forbundne Omkostninger. J Almindelighed indgaaes vel i Praxis Forlig om Landgilderestancen, naar Godseieren vil give Henstand til næste Aars Høst. Vil han ei indlade sig herpaa, lader Bonden Sagen gaae til Rettergang, for at vinde Tid, men neppe kan det antages, at han derved vinder synderlig meere Tid, end dersom Eieren havde Udpantningsret.