Ribe Stifts Adresseaviser, 1846-12-24
Indenlandske Efterretninger. Det kgl. Reskript til den kgl. Kommissarius om de slesvigske Stænders Opløsning, lyder saaledes: Af Din allerunderdanigste Jndberetning angaaende Forhandlingerne i dette Aars Forsamling af Provindsialstænderne for Vort Hertugdømme Slesvig, have Vi ugjerne seet, at bemeldte Forsamling, istedetfor først og fremmest at beskjeftige sig med Behandlingen af de dem forelagte vigtige, deels af mange af vore kjære og troe Undersaatter i allerunderdanigste Ansøgninger til Os gjentagne Gange og indstændigen forlangte, deels af tidligere Forsamlinger af Provindsialstænderne petitionerede Lovudkast, fortrinsviis har gjort saadanne private Forslag til Gjenstand for sine Forhandlinger og Beslutninger, ved hvilke den Provindsialstænderne i § 5 af Fr. 28. Mai 1831 indrømmede Ret til at fremkomme med Forslag og Andragender og de til deres Virkekreds hørende Gjenstande, og om Begjeringer og Besværinger, som angaae Hertugdømmets eller en Deel af sammes specielle Vel, overskredes og en fuldkommen Omdannelse af de statsretlige Forhold i vort Hertugdømme Slesvig, og Svækkelsen af den bestaaende uadskillelige Forbindelse mellem samme og vort Kongerige Danmark tilsigtes. Skjøndt Du gjentagne Gange har gjort Forsamlingen opmærksom paa dens Jnkompetence til at behandle saadanne Forslag, have dog alle dine Paamindelser, hvorved Forsamlingen havde maattet komme til Erkjendelse af, at saadanne Forhandlinger ikke kunde føre til et Landets sande Vel befordrende Resultat, været aldeles frugtesløse. Efterat Du derpaa, under Paaberaabelse af § 50 i Fr. 15. Mai 1834 og efter at have omtalt den i denne Anledning modtagne Ordre, havde fremhævet Utilladeligheden af at indgive Petitioner, som ere begrundede paa private Forslag, førend Behandlingen af de landsherrelige Forslag ere endte, har Forsamlingens Præsident, istedetfor efter bemeldte Lovs Forskrift at efterkomme Dine i den Anledning til ham rettede Opfordringer, opstillet den Paastand, at ved at følge den af 850 givne Fortolkning vilde den Stænderne lovlig tilkommende Petitionsret være tabt. Det er saalidet vor landsfaderlige Hensigt paa nogensomhelst Maade at indskrænke denne Ret, og at besværliggjøre Udøvelsen deraf, der er betinget ved Jagttagelsen af den foreskrevne Forretningsgang, at, naar Forsamlingen efter foregaaende Jagttagelse af den af Dig efter Vor allerhøieste Ordre til Præstdenten rettede Opfordring, havde besluttet at indgive et allerunderdanigst Andragende om en Forandring i den foreskrevne Forretningsgang, har det været at vente, at der var blevet taget Hensyn til et saadant Andragende. Præsidenten vedbliver imidlertid sin valgte Forretningsgang, og Du maatte derfor atter tilbagesende Præsidenten de af Forsamlingen paa lovstridig Maade behandlede Petitioner. Derpaa forlod Majoriteten af de Deputerede under intetsigende Paaskud Forsamlingen. Da paa Grund af denne pligtstridige Adfærd de til Beslutningers Tagelse nødvendige Antal Medlemmer ikke er tilstede, men det ifølge Omstændighederne ikke er gjørligt at faae det fuldtalligt, saa give Vi Dig herved allerhøieste Ordre til først og fremmest at udtale, at Præsidentens lovstridige Adfærd, især, fordi han i Modstrid med Forskriften i § 45 af Frd. 15. Mai 1834 har forhandlet med andre Personer end Dig og Gjenstande angaaende Forsamlingens Virksomhed og i Modstrid med Slutningsbestemmelsen i samme Forordnings § 50 ikke har efterkommet Dine gjentagne Opfordringer om at følge den foreskrevne Forretningsgang, har vakt Vort alvorlige Misbag, og dernæst at ophæve dette Aars Forsamling af Provindsialstænderne for Hertugdømmet Slesvig. Ligesaa meget som det smerter Os, at Vi ere bragte til denne Nødvendighed, vil det nu som før ligge Os paa Hjerte at give samtlige Vore kjære og troe Undersaatter i Vort Hertugdømme Slesvig Beviser paa Vor bestandige landsfaderlige Omsorg, beskytte dette Hertugdoms Selvstændighed, den bestaaende Forbindelse med de øvrige Deele af Vort Monarki, de begrundede Rettigheder, og dets Beboeres baade tydske og danske Nationalitet, og ved hensigtsmæssige Foranstaltninger fremme enhver Enkelts sande Vel. (B. T.)J Anledning af Værnepligtssagen bemærker Kjøbenhavnsposten: "Med al Agtelse for, og Anerkjendelse af Bondestandens, som af enhver anden Borgerklasses retfærdige Fordring paa de andre Klassers Deelagtighed i alle Statsbyrder, saa finde vi det, paa den anden Side, aldeles naturligt, at de Klasser, paa hvilke man vil overføre en Deel af den Byrde, for hvilken de hidtil have været befriede, kun indvilge heri, saasnart Statens Vel fordrer et saadant Offer fra deres Side. Men denne betingelse finder ikke Sted i nærværende Tilfælde, efterdi Statens Vel ikke i nogen Henseende befordres ved Garnisonstjenestens Udførelse, men derimod snarere ved dens Ophør. Antage vi nu, at Bondestanden er kommen til denne Erkjendelse – noget, hvortil dens Venner, just ikke have bidraget – da vil dens Forlangende om de andre Borgerklassers Deeltagelse i Fredstjenestebyrden ingenlunde kunne billiges. Den er meget langt fra at være vor Mening, at Bondestanden ikke fremdeles ad lovlig Vei skulde stræbe efter at befries fra en Byrde, om hvis Unytte og Ubillighed den var overtydet; derfor havde den fuldkommen Ret i, og meer end tilstrækkelig Anledning til, at forlange sig befriet fra en saa byrdefuld Forpligtelse, som Fredstjenesteen; men ved i det Sted at bede om, at de andre Klasser ligeledes maae komme til at lide under samme Byrde, begaaer den upaatvivleligen selv en Uretfærdighed mod disse. Dersom Bondestanden siger: Jeg lider under Udførelsen af en unyttig og ubillig Forpligtelse, og jeg anholder om, at blive befriet derfra, da er den i sin Ret og Jngen skal kunne sige, at den forlanger Andet, eller Mere, end hvortil den er tilfulde beføjet og foranlediget; siger den derimod jeg beder om, at de andre Stænder maae komme til at deeltage i den unyttige og ubillige Byrde, hvorunder jeg selv lider, da vælger den visseligen et urigtigt og tillige utilstrækkeligt Middel til at befrie sig fra Byrden. Men under den Forudsætning endeligen, at Bønderne Fredstjenesten endnu see et nødvendigt Onde, ere se uden Tvivl ligesaa berettigede til deres Fordring, m. Delin en, som de andre Stænder maae finde sig "pfordrede til at exipere derimod.