Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-11-29
Allerede Christi Himmelfartsdag saae man Tyge første Gang spadsere i Haugen, støttende sig paa sin Axel og sin Christine. Han var saa udmattet af Feberen, at hans Fødder neppe kunde bære ham, og hvert Øjeblik maatte han standse, for at drage Aande. Sveden trillede ned ad hans Ansigt, og Christine aftørrede den med et Tørklæde. Det kostede ham megen Møje førend han kunde naae op paa den Bakke, hvorfra han var vant til at betragte den stiernefulde Himmel. Her satte han sig ned i det Lysthuus, som han selv havde omplantet med Hyldetræer og Boxdom, og saae, efter fire Ugers Sygdom, igjen op til den Sol, som han aldrig havde ventet at skue mere. Med sammenfoldede Hænder og andægtig Mine takkede han det guddommelige Forsyn, der havde sat ham istand til, atter at nyde dette store og styrkende Syn. Jngen var gladere end Christine. Hun opsøgte Violer, i Græsset, bandt dem til en Urtekost, og bragte ham dem. Han indaandede deres Duft, som en Livsbalsom, og i det han med Ømhed, saae paa den, der rakte ham denne Gave, udraabte han: ", Gud, hvor er Du stor – i det mindste Blomster, som i det største Verdens legeme! Efterat han havde siddet en Stund i Lysthuset paa Bakken, lod han sig lede ned igjen og hen til Springvandet i den østlige Kant af Haugen, hvor to Marmordelphiner sprudede tre crystalklare Straaler, der, med en behagelig Rids len, faldt i et stort, med to Løvehoveder prydet, Bækken. Den Kjølighed, Vandet frembragte, hvede ham, og han satte sig atter hen paa en med vilde Castanietræer omgiven Græsbænk, lige ved Vandspringet. Nedsjunken i Betragtninger stirrede han længe paa dette. Naadige Herre, sidder saa tankefuld, sagde Christine med et speidende Smil. Naar jeg seer paa dette Springvand, svarede Tyge, saa komme mig alle Slags Tanker i Hovedet. Vandet stiger og falder, og hvor det kommer fra gaaer det til. Ligesaa er det med Livet." - Ei, Junkeren maa sandelig ikke være saa alvorlig," raabte Christine i en munter Tone. Alting rundt omkring os er jo glad og fornøjet - om det kun er den lille brogede Bogfinke hist paa den gamle Hyldestub, saa veed den ikke, hvilken Fod den skal staae paa af bare Glæde, og det er dog kun en Fugl." - Men den har en Mage, Christine, der kommer den qviddrende i Møde, den har en Rede, som den kan kalde sin - men jeg - jeg har ingen af Delene, udbrød Tyge med et Suk. - J hvad er det for noget, naadige Herre siger der tog Christine til Gjenmæle. Er det nogen Sag for Junker Tyge, at kunne faae sig en Mage, Gives der ikke i Skaane adelige Frøkener nok, der vilde regne det for en stor Lykke, at kunne faae saadan en stout Herre til Mand, og er Knudstrup, som han skal arve, ikke den herligste Rede, nogen Herre kan ønske sig?"Adelige Frøkener gives der nok af her tillands, min gode Christine, svarede Tyge stønnende, men den, som kan gjøre mig lykkelig, findes hartad ei blandt dem. Min Hu staaer til den stille, huslige Lykke. Den kan jeg ikke finde i mine Jevnliges Svir og Sværm. Ak, Christine, dersom Du kjendte min lønlige Attraa - mine indre Følelser!" - Dette sagde han med et Slags Henrykkelse og i det han, ligesom ubevidst, trykte hendes bløde, hvide Haand til sit Bryst. Ligefor Springvandet laae Hovedgaarden, en svær Bygning, med Taarne, Vandgrøvter og hvælvede Kieldere. Der i et Vindue, i mellemste Stokværk, stod Fru Beate Brahe, Tyges Moder, og var, ikke uden Harme, Øjen- og Øren vidne til det fortrolige Samqvem mellem hendes Søn og den ufrie Pige. Hendes Vrede blev saa meget større, som der allerede længe havde været ymtet om, at Tyge havde et godt Øie til Christine Barbara, og, at ogsaa han ikke var hende ligegyldig. Jhvorvel det aldrig faldt Fru Beate ind, at en Ærling af de gamle Braher, og Bilder skulde kunne fornedre sig til at vælge en Ufri til sin Hustrue, saa syntes hende selv en Fortrolighed, som den, han her viste Christine, dog alt for stor, endog mod en Frillepige, som hun i dette Øjeblik antog hende for. Det fortrød den høibyrdige Frue saa meget mere, som hun fra Ungdommen af havde viist denne Pige en ualmindelig Godhed og Omsorg. Christine var den næstyngste Datter af en hæderlig Bondemand paa Knudstrup Gods, ved Navn, Jørgen Knudson, og allerede som Barn paa sex Aar kom hun i den Braheske Slægt ved en særdeles Hændelse. En Dag, da Fru Jnger Øre, Hr. Jørgen Brahes Hustru, kjørte forbi Forgen Knudsons Gaard, blev hun en Flok Born vaer, der legede udenfor paa en Grønning. Hun lod Vognen holde, og morede sig ved dette Syn Jsær fandt hun stort Behag i en lille vever Piges tækkelige Bevægelser, og da hun lod spørge hvo dette Barn var erfarede hun, at det var ham Knudsons næstyngste Datter, som alle holdt saa meget af. Hun steg ud af Vognen, gik ind til Jørgen, der just var i Færd med at spise Davre. Dette uventede Besøg overraskede Jørgen og hans Folk ikke lidt; Alle reiste sig fra Bordet, og stode ligesom forstenede. sal. skrækkes ikke, Børn, sagde Fru Inger, her en ingen Fare paa Færde, og henvendende sig til Jørgen, jeg vil bede Jer om noget, Jørgen Knudson, som J ikke maa nægte mig. I har Børn i Guds Velsignelse, vil J vel overlade mig ret af dem," Eders Naade har kun at befale, hvilken af Flokken det skal være, svarede Jørgen. - Den Lille, som leger udenfor med de andre Børn, sagde Fru Jnger, "Jh, Kirsten, svarede hiin, i det han strøg Ærmet op, ja det er rigtig nok Moders Øiesteen, og den bedste Høne i Kurven. Men hun kan jo ikke være i bedre Hænder end Fru Jngers. Hvad siger Du Moder til det?" spurgte Jørgen sin Hustru, der havde standset med at dele Grøden. "Jeg siger hvad Du siger, Fader, svarede Ellen; jeg gaf rigtig nok nødig være af med Kirsten, men naar Fru Jnger vil tage hende til sig, saa kan jeg mare ikke have noget imod det. Jørgen kaldte nu paa den lille Kirsten; hun vilde ugjerne forlade sine Legekammerater; men da hun hørte, at hun skulde have Kage, kom hun ligesom flyvende ind. Vil Dupikke nok være hos Fru Jnger?" spurgte Noderen. "Nei, jeg vil være hos Fader og Moder, svarede Christine hulkende. "Jh, skammer Du Dig ikke, Du store Pige?" raabte Ellen, er det noget for Dig at græde, og tørrede gende med sit hvide Forklæde i det samme Øinene, der stode i Vand. Fru Jnger begyndte at tale godt for Barnet, og lovede det Knas og Legetøi; men Alting vilde ikke hielpe. Den lille Pige gad ikke ombytte den straatakte Bondehytte med Hovedgaardens Pragt. Hun vilde paa intet Vilkaar følge med Fru Jnger, og hver Gang der blev talt et Ord derom, knugede hun sig op til Moderen, og græd bitterligen. Med Lempe faaer man et Æg i en Humlesæk," sagde Fru Jnger til Jørgen og hans Hustru, og gjorde nu Aftale med dem, at de hver Dag skulde sende Christine op paa Hovedgaarden, da hun nok efterhaanden vilde vænne sig til Forandringen. Efterat Ellen i en Tid af fire Uger hver Dag havde bragt den lille Pige op til Fru Jnger. som vidste at vinde hende ved venlig Omgang og alle Slags Foræringer, holdt hun tilsidst næsten lige saa meget af hende, som af sin egen Moder, og vilde endog tilsidst helst blive paa Slottet. Frue Jngers Ægteskab med Hr. Jørgen, Brahe, Tyges Farbroder, var ikke bleven velsignet med Børn; de havde derfor taget den lille Tyge som spædt Barn til sig, i den Hensigt at gjøre ham til deres Arving, og da de saae, at han havde et meget kløgtigt Hoved, satte de ham siden til Bogen, og lode ham endog lære Latin. Menda det syntes som om Drengebarnet, der besad megen Fyrrighed, kjedede sig ved at være allene, saa troede Fru Jnger, at det kunde være godt, om han i den lille Kirstine havde en Legesøster. Denne var kun tre Aar yngre end Tyge. Hun var ikke mindre omhyggelig for Pigebarnets end hendes Ægtemand for Drengens Opdragelse, og lod hende lære at læse, skrive, baldyre, kniple og strikke. Men med alt dette skulde Kirstine ikke forglemme sin Stand, og Herkomst, og uagtet hendes Dragt var af finere Tøi end hendes Søsteres og de fleste andre Børns paa Godset, saa maatte hun dog altid gaae bondeklædt. Ogsaa lod man hende, ved alle Leiligheder, føle hendes ufri Fødsel, og naar hun og Tyge havde været fælles om at forsee sig, maatte hun dog stedse bære Skylden. Saaledes voxte begge op, indtil Tyge var paa sit trettende Aar, da han drog til Kjøbenhavn, for at fortsætte sine Studeringer ved Høiskolen. J hans nittende Aar døde hans ømme Fosterfader, Jørgen Brahe til Tostrup paa en ynkelig Maade, efterat han under Amagerbro havde frelst sin Konges Liv, og tre Aar derefter hans Fader, Otto Brahe. Da saaledes baade hans Moder og hans Faster vare Enker, saa holdt begge nu meget mere sammen end tilforn, og Tostrup og Knudstrup kunde betragtes som deres fælles Boliger. Fru Jnger var ligesaa tidt paa det første Gods, som Fru Beate paa det sidste. Tyge var nu i sit syv og tyvende Aar, Christine i sit fire og tyvende. Hun var fulgt med Fru Jnger til Knudstrup, og havde pleiet Tyge, som vi allerede have seet, i hans Sygdom. De drømte ikke om nogen Fare; hans Faster tænkte, ligesaalidt som hans Moder, paa, at det kunde være hans Mening nogensinde at indladt sig i en Kierlighedsforstaaelse med denne Bondepige. Fru Jnger havde havt i Sinde at gifte hende med en rig Møllersøn paa Tostrup. Allerede længe kunde hun have sat sine Fødder under sit eget Bord, dersom hun vilde indladt sig i Ægteskab med nogen af sine Lige. Mangen rig Gaardmandssøn havde med Glæde rakt hende sin Haand. Men Enhver frygtede forat nærme sig hende, thi det hedte altid, naar Ungkarlene vare samlede til Gilde eller paa Kroen, der stikker alt for mange Frøkennykker i Kirstine Barbara - hun sætter Næsen for høit til at ville ægte en slet og ret Bondekarlo. s. v.