Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1837-11-24
(Jndsendt.)¬ Man hører ret ofte andre Stænder at rose Landmandens Stilling, og at sætte ham saa høit paa Lykkens Spidse, som om han ei alene er istand til at ernære sig og Familie; men endog mange Andre sig uvedkommende. Naar Landmanden sidder fri for Næringssorg, kan ei heller nægtes, at Landvæsnet er en af de behageligste Sysler, men kjendes tilfulde de mange trykkende Byrder, som Skatter, 3de meget høie Tiender m. m., der hviler paa Hartkornet, og som ei endnu staae et rigtigt Forhold til den nuværende Jordkultur, da vil maaskee Piben faae en anden Lyd. Med den bedste Villie, kan hverken den practiske, eller theoretisk tænkende Landmand drive sine Ting til et høiere Punkt, naar Hovedtingen, DriftsCapitalen mangler. Sørgeligt er det derfor, naar Manden med en mindre Landeiendom hører, at flere 100,000 staae til Tjeneste for de større, medens han af Mangel paa Laan eller Understøttelse, er uden Redning forloren. Hvad skeer derfor ei alene med Enkelte, men, jeg tør vel sige i hundredeviis man maa hutte sig igjennem, og søge ved alle mulige Midler at dække de nødvendigste Udgifter, som Skatter &c. Har Stormen et Aar pidsket hans Hvede og Byg dygtigt ud, eller Misvært indtræffer, eller Kornpriserne ere saa elendige som i Aar, da kan han er paa den sædvanlige Maad dække Udgifterne; han maa derfor see sig om efter andre Udveie, og disse ere ei let at finde. For lang Tid tilbage kunde den Trængende blot gaae ind til sin Naboe, eller en anden velhavende Ven og sige: jeg er i Knibe min Broer, for 100 Rbd., og uden videre Omsvøb, var han hjulpen; men denne trohiertige Hjelpsomhed, kiendes nu kun ved Navn. Den almindelige Karakteerfordærvelse og Sparekasserne har sørget for denne Hjælpsomheds Tilintetgjørelse. Har Landmanden ved sit Gaardkjøb været nødt til at forrente det meste, eller hele Capitalen, da maa han pantsætte sin Eiendom tilligemed Gaarden, tør altsaa ikke angribe noget af Boet. Jngen kjøber heller i Hast saadanne døde Ting for rede Contanter, han griber da, i sin Nød, til at bytte en god Hest bort for en ringere, og faaer derved Noget tilbytte. En god Koe af Hollænderiet feier han ogsaa ud, vi slaae os vel igjennem med En mindre i Tallet tænker han, og han er for den Gang hjulpen. Næste Aar kommer atter med endnu større Besværligheder, større Paalæg og Mangler. Ja, Herre Gud, man bjerger paa Livet saalænge muligt, siger han, Bytter nok en af sine gode Heste bort, skiller sig ved nok en Koe, c bereder saaledes sin egen Undergang. Jorden kan nu ei drives tilbørlig med de slettere Heste. Mælken savnes i Huusholdningen og Gjødningen for Jorden. Græs og Ukrud bliver hans Mester; Sæden mislykkes, enhver kalder ham nu en Kludrer i sin Drift, og endelig sluttes Tragoedien med, at han selv bliver kjed af Commercen, taber sin Virksomhed og lukker til Slutning Boutiken. Kommer nu en Stymper efter ham, fortsættes Jordens Forqvakling i flere Leed, og hvilket General=Tab en saadan Forhutling udgjør over hele Riget vil jeg overlade til Mathematikeren at udregne. Ved disse Præludier vil jeg kun vise, at her er et Hul eller en førgelig Mangel for den stigende Jordkultur. Havde jeg en offentlig Stemme, ville jeg derfor, herved opfordre formuende og formaaende Landmænd at træde sammen og oprette et Understøttelses-Jnstitut for synkende Landmænd. Vistingen Jordbruger, han være stor eller lille, vil nægte Jndskud og Bidrag hertil efter Evne, naar han igjen var forvisset om selv engang at kunne ræddes, naar Røden var størst. Bondestanden er vist Statens trofasteste Pille, lapper derfor itide paa Grundvolden, at ei den hele skjønne Bygning skal snart styrte sammen. Øster=Kippinge den 23de Novbr. 1837. Sønderup, Landmand.