Aalborg Stiftstidende, 1836-08-27
Bladet Dagen har igjennem flere Nummere en Artikel Kjøbenhavnspostens Grundcaracteer og bemærkninger ved dens bemærkninger, foranledigede ved det af Generalkrigscommissair J. B. v. Abrahamson publicerede Regnskab, af hvilke vi udhæve den sidste Deel, da den angaaer en Gienstand, vi tidligere i dette Blad have berørt. Vi have i det Foregaaende sagt, at et slet skjult personligt Had ofte har udtalt sig i Kjøbenhavnsposten, nu ville vi gaae over til at omtale et specielt Tilfælde, hvori dette har yttret sig saa iøinefaldende, at det, selv hos dem, deikke ere den Paagjældendes Venner, har vakt Misnøie, og i saadanne Udtryk, som maatte fritage os for enhver Bebreidelse om at have brugt for haarde Udtryk i vor Udvikling af Hr. Liunges Caracteer som Journalist, hvis har end ikke selv tidligere i denne Henseende havde sørget for at forsvare os, ved at gjøre sine Læsere opmærksomme paa at til at bortskjære en Byld hører en Kniv og ikke en Vifte af Paafuglefjær. Dette specielle Tilfælde er Kjøbenhavnspostens Færd mod Hr. Generalkrigscommissair v. Abrahamson. Naar man med Strænghed vil bedømme enhver enkel Handling af en Mand, der med utrættelig Jver og Varme søger at virke for det Offentlige, naar man altid kun deri, vil søge en aldeles egennyttig Bestræbelse, naar man ikke vil betragte hans Arbeide for en almeennyttig og vanskelig Indretning, hvilken han først ved sin Virksomhed kalder tillive, som en Fremskriden fra Forsøget til det mere og mere Hensigtsmæssige, men lægge den Maalestav, hvorefter alene det, ved mange Aars Erfaring, uddannede Vær bør vurderes, til Grund for Bedømmelsen af de første Yttringer af Bestræbelsen efter at fremme noget i sig selv, Godt, naar man efter flere Aars Forløb, uden noksom at tage Hensyn til de fortidige Omstændigheder, til den naturlige Uerfarenhed, til nu forsvundne, men dengang store Hindringer, med Strænghed og Avind vil drøfte, hvorledes Sagen er sat igang, naar man, uden at ville indrømme, hat den, der grundlægger en almeengavnlig Indretning, maa savne mange af de Jagttagelser, hvorved andre siden kunne give den Fuldendelse, og at han let, netop af den Varme, som egentlig fremmer Sagen, kan føres paa Afveie eller gjøre Anstrængelser, som, efter senere Forbedringer, kunde have været svarede - da er man særdeles uretfærdig imod ham, og afskrækker Andre fra at arbeide for det Offentliges Vel. Og har dette ikke i høieste Grad været Tilfældet med Kjøbenhavnspostens heftige Iver mod Abrahamsons Virksomhed ved Grundlæggelsen af to meget vigtige Indretninger i Fædrelandet: den indbyrdes Underviisnings Jndførelse og den kgl. militaire Høiskoles Oprettelse, i Særdeleshed, som ogsaa imod denne Mands Virksomhed i det Hele? Skulde Udviklingen af enhver nyttig Jndretning bedømmes ikke blot med samme Strænghed, men med den Uvillie og Misnøie, som Udviklingen af disse to Indretninger har modt hos Kjøbenhavnsposten, hvormange vilde da føle sig opmuntrede til at anvende deres Kræfter og Tid til at gavne det Offentlige, hvormange vilde vel da, af en reen Jver for en god Sag, som de ikke strax tilfulde kunde opfatte i dens Fuldkommenhed, kaste sig ind i den Mængde Ubehageligheder og Krænkelser, som deres Forsøg maatte paadrage dem? Kjøbenhavnsposten har forsikkret, at Abrahamson ikke ved den indbyrdes Underviisning har gjort stort Andet, lend hvad man senere deels har ophævet, deels arbeidet paa at faae ophævet. Allerede denne ligesaa dristige som usande Paastand viser, at Kjøbenhavnsposten angriber denne Mand med et paafaldende personligt Fjendskab. Abrahamson har, man dømme nu om den indbyrdes Underviisning i den Form, den bestaaer og har bestaaet i hos os, som man vil, med Iver arbeidet for dens almene Udbredelse til Oplysningens Fremme. Og om han nu, efter bedste Jndsigt, skjøndt i en Stand, der ikke staaer i nogen nøie Forbindelse med Almueunderviisningsvæsenet, har gjort hvad len anden Stand, hvis Pligt det er med Opmærksomhed at følge Udlandets Bestræbelser i denne Henseende og gjøre dem frugtbringende for Fædrelandet, det være nu af Ligegyldighed eller andre Aarsager, hidtil havde forsømt, og derved begaaet Feil, paa hvem hviler da virkelig den stør 1ste Brøde paa ham eller paa de mange Geistlige, der burde kunne indsee disse Feil, og hvis Pligt det havde været at paaanke dem, men som istedet derfor, ved deres lovtalende, rosende og ydmyge Indberetninger søgte at komme hverandre i Forkjøbet med at bevidne ham deres Høiagtelse for Methodens Værd, deres Jver for dens Udbredelse og deres Forsikkringer om dens over al Forventning gunstige Indflydelse. Hvor er det, der, hvis Methoden virkelig ud oves efter en slet Form, bør slaae sine Øine ned med Skamfuldhed, disse Smigrere, hvis Kald det var at henvende deres hele Omhu paa at iagttage og bedømme dens Hensigtsmæssighed og hvis Ære det er at tale Sandhedens Sprog, eller ham, som havde Tillid til hvad de, som Kyndige, ilede med at berette ham, Hvad der hos ham var den Feil, begaaet af en urigtig anvendt Iver for en god Sag, var Brøde hos dem - og over ham udsser man alle Bebreidelserne, og lader dem gaae aldeles frie; man opsøger de Feil, der vare uundgaaelige ved det første Forsøg, især for en Mand, der mere ledes af Jver end Fagkundskab, men man opsøger ikke Navnene paa dem, der i deres Jndberetning fandt Alt saa saare godt.