Den Vest-Sjællandske Avis, 1832-12-29
Den sidste Hypothese er os nu kun saaledes levnet, for at opløse Verdens Gaade, og at forklare Aarsagen til det Onde i Verden: at Verdens uendelige Aarsag er tillige Aarsagen til det physiske Onde i den endelige Verden; uden at den derfor ophører at være det algode Væsen; men at der ligger en hemmelig, eller i det mindste en dybere Grund for at det Onde skal være til, som man ved nøiere at betragte det Ondes Natur, maaskee kunde bringes paa Veien til at indsee. Dybere Undersøgelser over det Onde. 1. Men inden man forfølger denne Speculation videre, er det aldeles nødvendigt, at man i denne Henseende til det Onde her i Verden ikke lader sig blende af det udvortes Skin, men at man trænger med sine Betragtninger dybere ind dets Væsen. Man kan med saamegen større Sindsroe forske over Grunden til det Onde; thi om der endog slet ikke kunde lykkes for os at forklare det saa naar vi erkiende Guddommen for det uendelige Væsen, saa maatte vi dog sige til os selv, af fordi vi endelige Væsner ikke formaae at forklar det, saa kunde det dog være aldeles forklarligt og ophøiet over enhver Daddel, for det uendelig Væsens Kundskab, eller selv efter endelige Væners Jndsigt, naar bisse stode paa et høiere Tri af Fuldkommenhed end Menneskesiælen. 2. Da en Naturindretning kan holdes for at Onde med Hensyn til den levende Natur, og den ne forekommer paa Jordkloden i tre forskiellig Former, nemlig i Dyreverdenen, i Mennesker, Barndom og i Menneskets voxne Alder, saa bliver det at betragte fra disse tre forskiellige Syns punkter. Vi ville først opholde os ved den sidste som indbyder os til de fleste Betragtninger. 5. Betragte vi det Ubehagelige eller det Ond som kan møde Mennesket i den voxne Alder, eller i den Alder hvori Mennesket kan giøre Brug af si Fornuft, noget nøiere, saa opdage vi den Egenskab ved det, at i det mindste en meget stor Deel af det, staaer tydelig i Forbindelse med et Gode, som vi maatte undvære naar dette Onde ikke var, saa at vi derfor ikke kunne holde det for et absolut eller udelukkende Onde. 4. At meget Ondt fører til et Gode er unægteligt, og at vi i det mindste vilde savne dette Gode naar hiint Onde ikke existerede. Saaledes va Hvile ingen Glæde uden Træthed; Spise og Drikke uden Sult og Tørst; Nydelsen ikke uden Savn eller rettere, ved det Ubehagelige forhøies alle Livet, Glæder; saaledes Sundhedens Gode ved Sygdomme. det smukke Veirligs ved det onde, og Overflødig hedens ved Mangelen, enhver overstaaede Besværlighed opvækker en behagelig Følelse. Unægtelig et saaledes det Ubehagelige et Pirrelsesmiddel til at forhøie Livets Glæder; vi kunne derfor ikke altid vær utilfredse med det. Man kunde derved endog ledes paa den Tanke, at dersom der gives et bedre Liv efter dette, saa maatte saaledes Jordlivets Lidelser bidrage til at forhøie dets Glæder. Lyset, kunde man sige, behager ikke længe og meget, naar det ikke blandes med Skygge; Menneskelivet er derfor en Tilstand, hvori Lidelserne forholde sig til Glæderne, som Skyggen til Lyset; og selv hele Jordlivet, kunde betragtes som en Skygge mod det tikommende Liv, hvis Lyksalighed vil blive forherliget ved Betragtningen af det jordiske Livs Ufuldkommenhed. 5. Desuden maa man ogsaa bemærke: at meget i den physiske Verdens Jndretning, som er Ubehageligt for Menneskene, staaer dog i nøiere Forbindelse med andre Virkninger som ere velgiørende for dem: den Regn, som plager een Reisende, giør Landet frugtbart for tusinde Mennesker; den Storm, som ængster Søemanden, renser Luften, hvilken udbreder sig over hele Lande; den Jordild, som opbrændte hele Skovstrækninger, tilberedede Steenkul for en tilkommende Menneskeslægt. Den samme Egenskab ved et Naturlegeme, som i een Henseende giør det giftigt og ødelæggende, giør det i en anden Henseende til et nyttigt Lægemiddel. Aarsagen til Vinterkulden paa den ene Jordens Halvkugle, er tillige Aarsag til Sommervarmen paa den anden. Meget Ubehageligt i den physiske Verden, saavel som i Menneskelivet, er saaledes forbundet med et Gode, og kan altsaa ikke betragtes som et absolut eller udelukkende Onde, og det saakaldte Onde i Verdens Indretning faaer derfor Udseendet af at være noget hensigtsmæssigt, og som med Flid er indlagt i den. 6. Men foruden disse Jagttagelser kan man ikke undgaae at gjøre en anden, som er endnu vigtigere, og denne er: at det Ubehagelige eller, som vi kalde det, det Onde i Verden, har en fleersidig høist gavnlig Jndflydelse paa vort aandelige Væsen; om hvilken vi undertiden maae tilstaae, at denne er saa vigtig og velgiørende, at vi maae bekiende, at vi ikke kunne ønske at undvære dette Onde. 7. Vort aandelige Væsen eller vort egentlige Jeeg, aabenbarer sig ved tre Hovedegenskaber, ved sin Evne til at tænke, at føle og at ville. Disse Evners Forædling og de Glæder, som udspringe deraf og som vi kalde de aandelige Glæder, fremkomme for den største Deel af de Ubehageligheder, som ere indblandede i Menneskelivet, og som vi give Navnet af det Onde. 8. Livets Modgang eller det Ubehagelige i Verden viser sig overalt, som det virksomste Middel til at bringe Mennesket til at bruge sin Eftertanke: Nød og Mangel er en Spore for Opfindsomhed; de Uordener, som vi bemærke i den phbsiske Verden, og de Lidelser, som den tilbereder os, bevæge Mennesket bestandig til at pønse paa Midler til at hæve dem. Den Kamp, hvori Men sket er sat med Dyrene og med sin Lige, nøder det til at være aarvaagent over sine Handlinger, og til at studere paa hvorledes det skal modstaae eller undgaae dem. J Roe og Lykke sløves Menneskets Aand, imedens dens Kraft opvækkes i Modgang; hvor findrigt kan ikke Fornuften vise sig for at overvinde det Onde i Livet? Af det sandselige Onde fremgaaer saaledes unægtelig en aandelig Fuldkommenhed foruden den Glæde som et rigtigt Brug af Fornuften forskaffer Mennesket. Det Onde kan forsaavidt antages at være en Nødvendighed, da det er umueligt at det kan gaae os godt, saalænge vil ikke have lært at blive fornuftige. - Ved Modgang dannes desuden Menneskets Characteer, i dens Skolelærer det at blive forsigtigt, standhaftigt og taalmodigt. 9. Vor Erfaring lærer os endvidere, at Hiertets skiønneste Følelser udspringe af de jordiske Lidelser: Den inderlige Medlidenhed, som opvækkes ved Synet af vore Medskabningers legemlige Lidilser, eller af deres Sorger eller af en Forurettelse de maae prøve; den oprigtige og uegennyttige Deeltagelse i deres Vel og Opoffrelse for samme; den Glæde, som Barmhiertigheden i alle sine forskiellige Skikkelser skiænker de Dødelige Hierter; Gienforeningens Glæder, som forhøies ved Savnet; alle venskabelige Forbindelser, som fælles Bistand i Livets Vanskeligheder og Nød fremkalder; endelig de høie Følelser for det Overjordiske og Guddommelige, som Jordlives Lidelser opvække og nære. – Saameget indsee vi, at var Jorden uden Trængsler, saa vilde mangfoldige af Menneskenaturens skiønneste og ædelste Følelser ikke kunne være tænkelige. 10. Men der aabner sig endnu en høiere Udsigt. Mennesket føler i sit aandelige Væsen en Egenskab, som hæver det over den hele physiske Verden: denne er underkastet visse bestemte Love. Mennesket kan betragte dem; men er ikke nødt til at følge Naturens Love. Det kan være sin egen Lovgiver; det kan giøre Forskiel paa det Behagelige og paa det Dydige og vælge imellem begge Dele; det føler sig stor og tilfreds naar det foretrækker Pligten for Lysten; det har den modsatte Følelse, naar det foretrækker Lysten for Pligten; det maae holde dette sidste Valg for et Onde; det væsentligste af alt Ondt, men dette Onde tilbereder det sig selv. (Dette Onde kaldes det moralske Onde, dets Grund behøver ikke at forklares, og kan ikke forklares som en Virkning af noget andet Væsen.) 11. Er Mennesket engang kommet paa denne Beskuelse, og bragt det saavidt, at det har fattet Dydens Skiønhed, at det indseer, at den menneskelige Aands høieste Fuldkommenhed ligger i at erklære sig for og holde fast ved det Gode, (det Fornuftige og det Ædle) trods alle Sandselighedens og Lysternes Fristelser, alle Tillokkelser eller Trudsler, saa begriber det tilligesaameget, at Dyden kunde ikke existere, naar det Onde ikke var mueligt; thi ingen Seier er tænkelig uden Kamp, ingen Høihed, hvori intet Fald kunde finde Sted. Vardet Onde ikke til, saa kunde Mennesket vel tænkes at være en blid og godlidende Skabning; men Dydens høie Skiønhed kunde ikke pryde dets Aand At handle fornuftigt var ikke fortienstfuldt, naar det ikke var saa ofte tillokkende at handle ufornuftigt; det er netop stort at seire over Tilbøiehederne, fordi disse ere saa forførende og saa mægtige; Menneskekiærligheden viser sig først i sin Glands, naar Egenkiærligheden er overvunden. At rive sig løs fra de Love, som vore medfødte Lyster ville paalægge os, for at handle efter de høiere Love, som vi danne os selv, med Hensyn til vort Forhold i Almindelighed, og til vort Forhold til vore Medmennesker i Særdeleshed, ved at betragte de Love hvortil Skaberen har bundet vort eget og det Heles Vel, sætter Kronen paa den menneskelige Naturs Adel. Ny og forandret Beskuelse af det Onde. 1. Naar man bringer det saa vidt, at man betragter Menneskelivet fra denne Synspunkt, saa erholder Beskuelsen af det Onde i Verden et andet Udseende. Man føler, at et aandeligt Gode af en uberegnelig Storhed fremgaaer af den physiske Verdens Onde, at det staaer i Menneskets Magt. hos sig selv at hæve det moralske Onde, at naar alle vilde giøre det, saa var det udtaget af Verden. At det ligeledes staaer i Menneskets Magt i en Grad, som det ikke formaaer at beregne, at hæve det physiske Onde, ved at gjøre en rigtig Brug af sin Fornuft og sin Friehed, og det kan i det mindste tænke sig, at meget af det physiske Onde er lagt ind i Verden for at anspore Menneske til at gjøre en saadan rigtig Brug af denne sin Fornuft og sin Friehed. Det Onde, Mennesket selv kunde hæve; eller det som er et Middel til at formaae Mennesket til at ville det Gode, kan i det mindste ikke betragtes som et absolut eller væsenligt Onde. (Man kan hertil føie den Jagttagelse. at ligesom Kræfterne begynde at udvikle sig i denne os erkiendte Verden, viser sig strax deres Virksomhed deri, at de bestræbe sig for at bemægtige sig de dem omgivende Ting og underkaste sig deres Herredømme; denne Egenskab yttrer sig stærkest i Menneskenaturen under Navnet af Egormedenne Egenskab fremkommer den Kamp, som finder Sted i Naturen og Jordlivets Lidelser. Men denne Kamp og derved ogsaa alt det Onde, ligesom det opnaaer sin høieste Grad i Menneskenaturen, saa finder den ogsaa der formodentligen sin Ende; thi ligesom Menneskene ved Brugen af deres Friehed overvinde deres Eqvisme, og underkaste sig den moralske Orden, saa fremkommer idet Harmonie, og al Kamp og alle Lidelser ville ophøre.)a. Hvad vil Mennesket, hvad forlanger det - En Tilstand, svarer man, som er riig paa alle sandselige Glæder, uden Møie, Savn, Modgang og Smerter, oplivet af uforstyrret Venskab og Kiærlighed. Altsaa vil Mennesket være lykkeligt uden at have gjort noget for at fortiene at blive det; det vil have Løn uden at have opfyldet sine Pligter. Af den Glæde, som en reen Samvittighed, en tilfægtet Seier over sig selv og Verden, en Bevidsthed om gode og frie Handlinger kunde skiænke der vil det savne, det vil give Slip paa den høieste af alle Glæder, den at have opoffret sine Lyster for sine Pligter. 3. Hvorfor tvivler Mennesket om Guddommens Viisdom og Naade, fordi den sandselige Verden er ikke ganske efter dets Ønske, er ikke skikket til aldeles at tilfredsstille dets Drift til Lyksalighed. Men maae ikke Betragtningen af det sandselige Gode selv, af dets Uformaaenhed til at glæde os længe naar vi endog erholde det; af den nære Forbindelse hvori det staaer med Ækelhed og Smerter, overbevise os om at den sandselige Verden ikke er Menneskets egentlige eller endelige Bestemmelse; at den indeholder kun en Forberedelse til en høiere og renere Lyksalighed, som udspringer af det Aandeliges egen Natur, og hvori det Aandeliges Væsen, kun i Tiden naar Maalet opnaaes, vil finde sin Tilfredsstillelse. Saameget Lys gaaer der i det mindste opfor Forstanden, at der maae være en høiere Tingenes Orden til, som denne Verdens sandselige Orden er underkastet; en moralsk Orden, som er høiere end den sandselige, som vel ikke i den fuldkomneste Klarhed kan udvikle sig for de Dødeliges Forstand, saalænge de vandre i Sandselighedens Land, hvilken vi derfor her først abne og øine i en Frastand; men som dog opvækker de sødeste Ahnelser og faligste Forhaabninger. Underkast dig o. Menneske, denne moralske Orden, saameget som Du kan, og Du vil befrie Dig fra en stor Deel af denne Verdens Onde! (Det vilde i høi Grad blive Tilfældet naar alle vilde giøre det.) 5. En nye og stor Forestilling træder nu mægtig frem for Siælen; som er af alle de Tanker, Siælen kan fatte den høieste og den største: Siælen er ved at betragte den physiske Verden og Menneskenaturen bleven ledet paa at tænke sig Guddommen, som den Almægtige, Alvise og den Algode; men Beskuelsen af det Onde i Verden istedet for at svække disse Forestillinger, frembringer endnu en langt større, den leder Mennesket paa Tanken om Gud, som det Væsen der har udkastet en moralsk Plan for Verden, og har hævet en moralsk Orden over den physiske. 6. Ved disse Betragtninger ledes man videre til at erkiende en Sandhed af en alt overveiende Vigtighed, nemlig den at ligesom Betragtningen af det Ædle og Store i den menneskelige Natur, af dens aandelige Væsens Fortrin, af den Kraft, Viisdom og Godhed det kan besidde, leder Fornuften til at forklare det Fornuftige og det Gode i den physiske Verdens Jndretning, af en over samme ophøiet uendelig Aands Virksomhed, som i en uendelig Grad besidder disse Egenskaber, saaledes leder den nærmere Betragtning af den levende Natur og Menneskelivets Beskaffenhed, og Betragtningen af hvorledes det Ubehagelige er med Hensigt og Overlæg indblandet i dets Glæder til at opdage en nye og høiere Egenskab i Guddommen, nemlig dets Hellighed. Da det Onde er mueligt, saa maa ogsaa Guddommen kiende det; havde Guddommen ikke kunnet vælge det Onde, saa havde den vel været et fromt, men intet moralsk Væsen; men da den er dette saa valgte den ved Anlægget til Verdens Jndretning saa meget af det muelige Onde, som maatte være fornødent til at foranledige de aandelige Væsners Moralitet og frembringe den moralske Orden. Danner Mennesket derfor først Begrebet om Guddommen efter sig selv, saa maae det siden danne sig selv efter Begrebet om Guddommen, og frie villig opoffre sine Følelser og underkaste sin sandselige Lyst og sin Bestræbelse efter jordiske Glæder, under den høiere moralske Orden, som er fastsat for den physiske Verden og dens Beboere. Den Jndvending falder nu bort; hvorfor ikke Guddommen, naar den er det Ubetingede, og det hvori alt er grundet, da den er det uendelige Væsen, ikke strax har skabt Menneskene lykkelige; og hvorledes det skal forklares, at vi Mennesker, som ville at alle Skabninger skulle være lykkelige kunne synes at være følsommere og bedre end Gud; thi Svaret bliver nu det er ikke det høieste Væsens Formaal at giøre sine Skabninger sandseligt lykkelige; han har en langt høiere Hensigt med dem; han vil lede dem til at blive dydige. Først da skulle de blive lykkelige, naar de have fortient at blive det. (Naturen er saa smuk, og Menneskelivet saa ufuldkomment og vandannet, er den almindelige Klage. - Men Naturen bærer Guddommens Billede, Forestillingen om den evige Orden og Pantet paa vore Forhaabninger; Menneskelivet er derimod mere en Udviklings, end en Modenheds og Fuldkommenheds Tilstand. Fornuften er forsvag i Menneskenaturen; Følelserne og Sandserne for mægtige; dette er Klagen, deraf den almindelige Jammer; det Gode i Jordlivet fremkommer af Fornuftens rigtige Brug, det Onde af Forsømmelsen deraf. Hvor Følelser og Sandselighed ikke forhindrer den, som ved alle Flids- og Konstarbeider viser Fornuften sig i sin naturlige Styrke: men de største Hoveder feile, naar hine forhindre Fornuftens rigtige Brug. Hvorfor har Gud da ikke gjort Fornuften stærkere i Jordlivet, og derved forhindret saameget ondt, Fordi den gode Villie burde dannes, inden Fornuften udviklede sig i al sit Lys og Styrke, hvilket er forbeholdet en høiere Tilstand. Saaledes lod Skaberen her i Livet først Legemets Kraft udvikles, efterat Siælens havde udviklet sig. - Aberne have Menneskenes Anlæg til Feil; men ingen Fornuft til at modstaae dem; Menneskene derimod besidde den; denne Jagttagelse minder os at i de høiere Tilværelses=Sphærer fremkomme Midlerne mod det Onde og at dette taber sig efterhaanden. Opløsningen af denne Verdens Gaade. Hvilket Lys opgaaer ikke derved for Menneskets Fornuft? Hvor begribeligt bliver os ikke nu denne Verdens Gaade. Jordens Beboere søge deres Lyksalighed i den sandselige Verden; men denne er kun en Drivefieder til deres Udvikling, og er ikke bestemt til at giøre dem fuldkomment lykkelige; i det mindste ikke førend den i en anden Tilstand bringes i en fuldkomnere Harmonie med den moralske Verden.