Viborger Samler, 1847-04-17
Kongeriget Preussen. Berlin, den 11te April. Jdag, ved Middagstid, aabnedes den forenede Landdag under de i Programmet foreskrevne Høitideligheder i den hvide Sal paa Slottet. Kongen, der paa sin Vei, som han tilbagelagde tilfods fra Domkirken til Slottet, ledsagedes af det forsamlede Folks Jubelraab, modtoges ved sin Jndtrædelse i Salen af Stænderne med et tredobbelt "Lebehoch, – Siddende paa Thronen, holdt Kongen nu sin Tale, der udmærker sig ved sin Længde og ved flere slaaende Passus. Af disse udhæves følgende: "O, at dog Exemplet af det ene lykkelige Land, hvis Forfatning Aarhundreder og en nedarvet Viisdom uden Lige, men intet Stykke Papir have dannet, ikke maa gaae tabt for os og finde den Agtelse, som samme fortjener. Finde andre Lande af anden Vei, end hiint Folk og vi, nemlig ad selvgjorte og givne Constitutioners Vei, deres Lykke, da maae, og ville vi oprigtig og broderlig prise med dem deres Lykke. Vi ville med den meest retfærdige Beundring, betragte det ophøiede Exempel, naar det lykkes en stærk Villie med ubøielig Conseqvents og høi Viisdom at standse, tilbagetrænge og qvæle det Betænkelige i hine Tilstande, fremfor Alt da, naar det geraader til Held for Tydskland, og til Opretholdelsen af den europæiske Verdensfred. Men Preussen, mine Herrer, kan ikke taale disse Tilstande (diese Justande nicht extragen). Spørge de mig: Hvorfor, saa svarer jeg, Kaster et Blik paa Europas Kort, paa vort Lands Beliggenhed, paa vor Sammensætning, følger vore Grændselinier, tager vore Naboers Magt i Betragtning, kaster fremfor Alt et aandigt Blik paa vor Historie. Det har været Guds Velbehag ved Krigens Sværd at gjøre Preussen stort med Hensyn til Udlandet og ved Aandens Sværd med Hensyn til Landets indre Forfatning; men isandhed ikke ved Tidens fornegtende Aand, men ved den Aand, der støtter sig paa Orden og Disciplin (Jucht). Jeg udtaler det, m. H. - Saaledes som der i Feltleiren kun tør herske og byde een Villie, naar man ikke vil udsætte sig for den øiensynligste Fare og for den største Daarskab, saaledes kan dette Lands Skjebne, naar det ikke øieblikkelig skal falde fra sin Høide, kun ledes af een Villie, og naar Kongen af Preussen vilde begaae en Forbrydelse, naar han af sine Undersaatter vil fordre Slavens Lydighed, saa vilde han isandhed gjøre sig skyldig i en endnu større Udaad, naar han ikke vilde fordre af dem hvad der er den frie Mands Krone - Lydighed for Guds og Samvittighedens Skyld - . . . Ædle Herrer og troe Stænder, Jeg føler Trang til den høitidelige Erklæring: at det ingensinde skal lykkes nogen Magt paa Jorden at bevæge mig til at forandre (wandeln) det ved sin indre Sandhed saa mægtige Forhold imellem Fyrste og Folk til et conventionelt og constitutionelt, og at jeg hverken nu eller nogensinde vil give mit Samtykke til, at der imellem Vor HerreGud i Himmelen og dette Land indtrænger sig ligesom et andet Forsyn - et beskrevet Blad, for at regjere os med sine Paragrapher og forved disse at erstatte og træde i Stedet for dengamle hellige Troskab. Jmellem os være Sandhed. For een Svaghed veed jeg mig ganske fri. Jeg stræber ikke efter tom. (eitel) Folkegunst. (Og Hvo kunde vel det, der har ladet sig belære af Historien?) - Jeg stræber ene og alene efter at opfylde Min Pligt efter bedste Vidende og efter Min Samvittighed og at fortjene mit Folks Tak, om den end ingensinde skulde blive mig til Deel. (Kongen udviklede derefter Landets blomstrende Forfatning; Pressen, sagde Kongen, var saa fri som Forbundslovene tillode det, og Landets retfærdige Stolthed og stærke Skjold – "Min Liniebær og Mit Landeværn" – maatte kaldes uforlignelig.) – "Man skulde formene", hedder det fremdeles i Kongens Tale, "at Pressen maatte til alle Sider udbrede Taknemmelighed og Tilfredshed; thi Jeg tør vel sige det, at netop Pressen skylder Mig i særdeles stort Maal sin Tak. Ædle Herrer og troe Stænder, Jeg opfordrer Deres tydske Hjerter til at skatte denne Tak! – Men med al Anerkjendelse af den hæderlige Stræben efter at hæve Pressen ved en ædel Mand, er det dog utvivlsomt, at der i en vis Deel af samme hersker Fordærvelsens mørke Aand. – en Aand der tilskynder og ægger til Omstyrtning, til den frækkeste Løgn, beskæmmende for den tydske Troskab og den preussiske Ære. (Som de onde Frugter af det onde Træ nævnes i Talen Forstemthed, Mistillid, aabenbar Ulydighed, hemmelig Sammensværgelse, erklæret Affald fra hvad der er Menneskeet meest dyrebart, forsøgt Kongemord.) "Ja disse Frugter bane sig endog Veien ind i vore Kirker; men det Kirkelige hører ikke under Stændernes Forum. - En Bekjendelse formaaer jeg idag ikke at undertrykke, i det jeg kommer ihu den frygtelige begyndende Stræben efter at bedrages for sit helligste Klenodie, nemlig Troen paa Gud, Vor Herre og Konge: Men denne Bekjendelse lyder. – (Kongen reiste sig og udtalte sin Bekjendelse staaende og med den høire Haand opløftet) - "Jeg og Mit Huus, Vi ville tjene Herren!" Kongen skildrede nu med Varme Preusserfolkets Troskab og tilføiede: "Fra alle de Uværdigheder, for hvilke Jeg og Mit Regimente har været udsat i 7 Aar, appellerer jeg til mit Folk Fra alle de hadefulde, haanende Erfaringer, som maaskee endnu ere mig forbeholdne, appellerer jeg forud til Mit Folk – Mit Folk kjender Mit Hjerte, Min Troskab og Kjærlighed til Det; det hænger ved Mig i Kjærlighed og Troskab: Mit Folk vil ikke, at Repræsentanter skulle regjere med; det vil ikke, at Høiheden skal svækkes, at Souveraine teten skal svækkes, at dets Kongers Magt skal brydes, Konger, der have begrundet dets Historie, Frihed og Velstand. Men vide maae De, mine Herrer: Jeg læser ikke Folkets Sindelag i de grønne Porte og i Festens Jubelraab, end mindre i Pressens Roes og Dadel eller i visse Adressers betænkelige, stundum forbryderske Fordringer; Jeg har lært at kjende mit Folks Sindelag i den rørende Tak for neppe lovede, for neppe begyndte Velgierninger, – her, hvor store Landstrøg stode under Vaaben, – der, hvor Mennesker neppe unddroges fra Hungersdøden; jeg har læst mit Folks Sindelag for 3 Aar siden ved Dronningens og Min vibunderlige Livs=Frelse Kongen opfordrede nu de ædle Fyrster, Grever og Herrer og derefter Herrerne af Ridderskabet og de Deputerede for Stæderne og Landcommunerne til at staae ham bi i hans Bestræbelser, og skildrede Stændernes Rettigheder saaledes: "De, m. H. ere tydske Stænder efter Ordets gamle Mening, d. c. Repræsentanter for, og Beskyttere af egne Rettigheder; De have fremdeles at udøve de Rettigheder, som Kronen har tilkjendt Dem; De have endvidere samvittighedsfuldt at tildeele Kronen de Raad, som denne fordrer af Dem. Endelig staaer det Dem frit for at bringe til Thronen, efter modent Overlæg, Bønner og Besværinger, tagne fra Deres Virkekreds, Deres Synskreds. Saadanne ere Deres Rettigheder; dette er Deres herlige Kald. Men det er ikke Deres Kald at repræsentere Meninger, at gjøre Tids= og Skole meninger gjældende. Dette er fuldkomment utydsk og desuden upractisk for det Heles Vel; thi det fører nødvendigviis til uopløselige Forviklinger med Kronen, derskal herske ifølge Guds og Landets Lov og efter egen fri Bestemmelse, men der hverken kan eller tør regjere efter Majoriteternes Villie, saafremt Preussen ikke skal synke ned til en tom Ordklang i Europa.