Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1837-12-22
(Jndsendt.) Af det provisoriske Regulativ for Nykjøbing sees, at Magistraten og de 4eligerede Borgere ansee Raadmænd ikke fornødne. At Raadmænd ikke absolut ere fornødne, heri kan Vedkommende have Ret, men og Raadmænd ikke vilde være et stort, et uberegneligt Gode for en Commune, dette vil vel Forfatterne af Regulativet have Vanskelighed ved at overtyde os om. Af Stænderforhandlingerne og den Jndstilling, de fremsendte til Hans Majestæt, vil sees, at uagtet den Bestemmelse om Raadmænd ikke var optaget i Lovudkastet, uagtet den paa det Kraftigste blev angrebet af den kongelige Commissarius, blev den næsten eenstemmigen antaget af Forsamlingerne, og deres Motiver vare saa vel grundede, at Regjeringen bifaldt Jndstillingen om ulønnede Raadmænd, valgte af Borgerne. Naar en Forsamling af Nationens udvalgte Mænd, som i deres Midte talte flere af Danmark udmærkede Jurister, Mænd som Etatsraad Steenfeldt, der er saa nøie bekjendt med Kjøbstædernes Communevæsen, en Borger som Farver Svane i Roeskilde, der i mange Aar har været en af Roeskildes eligerede Borgere, naar disse Mænd og hele Forsamlingen sige til Hans Majestæt: "Ei heller skjønner Forsamlingen, at den Jndvending kan være af stor Betydenhed, at der ei skulde findes Borgere i Communerne, der kunde ventes at udfylde deres Post som Medlemmer af Magistraten, og at navnligen, naar et Par af de fortrinligste Borgere toges til Medlemmer af Magistraten, vilde de Mænd savnes, som skulde udgjøre Sjælen i Byens Repræsentantskab. Det maa vel indrømmes, at det muligen kan være Tilfældet i nogle af Landets mindste Kjøbstæder, og disse maae da undtages fra den almindelige Regel og savne en efter Forsamlingens Skjøn vigtig betingelse for Communernes saalænge ønskede Emancipation fra deres hidtilværende Umyndighedstilstand, &c. &c. (Stændert. Pag. 1116), naar, siger jeg, en saadan Dom fældes af disse Nationens udvalgte Mænd, der vel i Erfaring, Kundskaber og Fædrelandskjerlighed kunne maale sig med Magistraten og de eligerede Borger saavel i Nykjøbing som i Landets øvrige Kjøbstæder, da maa man vel være berettiget til at fordre bestemte Grunde offentlig bekjendtgjorte, hvorfor en Samling selvvalgte Mænd have forsøgt at afskjære deres Medborgere dette væsentlige, af Stænderne begjærte, og af Kongen bevilgede Gode. Men formaaede end ikke Forfatterne af vort mindre heldige provisoriske Regulatioat fatte den Aand, der bevægede Stænderne til at kjæmpe for Raadmænd, formaaede de, ældede i gamle Former, ikke at hæve sig op til de friere Anskuelser, der nu gjøre sig gjældende, da burde de dog ikke, stolende altfor meget paa egen Kløgt, aldeles have berøvet deres Medborgere dette vigtige Gode, men overladt det til Borgerne selv at afgjøre om de ønskede Raadmænd eller ei, en Forholdsregel, der langt mer havde stemmet med Aanden i den nye Anordning, der ikke vil, at Borgere skulle af Medborgere ansees som umyndige Børn, men som selvstændige Mænd. Forfatterne af Regulativet ville dog vel ikke have regnet denne Bye til de mindste Kjøbstæder i Danmark; thi de maatte dog vide, at Nykjøbing har 1610 Jndvaanere, og at følgelig vort Fædreneland, har langt flere mindre Byer end større. Ei heller vover man vel at erklære, at vor Commune, uagtet dens Størrelse, ikke skulde eien een eller to Mænd, der med Ære kunde virke i Magistraten.