Den Vest-Sjællandske Avis, 1829-01-17
Vi komme nu til at betragte de Giæringer paa det Europæiske Fastland, som ligeledes have deres oprindelige Grund i Religionspartierne, nemlig i Frankerige og paa den Europæiske Halvøe. Der saaes vel ingen Kamp imellem de forskiellige Religions Meninger; men vel imellem en herskesyg Clerus og Modpartiet, som betragter frie Statsformer, som det eneste Middel til at modsætte sig dens Jndgribelser. Siden Restaurationen har den katholske Geistlighed i Frankerige anvendt alle sine sædvanlige Midler for at tilbagevinde sin gamle Magt og Jndflydelse; at holde Folket i en bedøvende Overtroe, at udsprede Fortællinger og opdigtede Underværker, at søge at faae Munkeordenerne igien oprettede, som Skriftefædre at beherske Gemytterne, skaffe sig Jndpas i Familierne og at virke paa de Døendes Siæle for at formaae dem til at legere deres Formue til geistlige Stiftelser, og endelig at lade sværmende Missionaire trække om i Landet og fanatisere Beboerne. Det Villeliske Ministerium havde understøttet Cleresiets eller det saakaldte Apostoliske Parties Bestræbelser og Ministeren for de geistlige Anliggender, Fraysinous, Biskop af Hermopolis, viste sig som en aabenbar beskytter af Jesuiterne. Det syntes at være en ubegribelig Forblindrise, at man just faldt paa at protegere og betiene sig af en Orden, som havde tildraget sig fordum alle Katholske Monarkers Misbilligelse i den Grad, at de havde bortsendt dem af sine Stater, og formaaet Pave Clemens den 14de til at ophæve Ordenen i Aaret 1773, især da denne Orden vedblev at vise sig at være saa langt fra at ville forlade sin gamle Tilbøielighed til at udbrede sin Jndflydelse, at selv den Russiske Regiering, uagtet sin Tolerance, og uagtet den havde tilladt Jesuiterne at opholde sig i Rusland, da de vare fortrængte fra alle andre Lande, saae sig tilsidst nødt til at forvise dem formedelst deres uophørlige Machinationer. Man maatte derfor troe at Ordenens Gienoprettelse af Pave Pius den 7de ved en Bulle af 7de August 1814, maatte være de katholske Monarker høist ubehagelig; og at ville betiene sig af den især i et Land, som Frankerige til at virke paa Folket var at forlange af dette, at det skulle aldeles have tabt Erindringen om Fortiden. Ministeriets Fremgangsmaade forfeilede derfor ogsaa aldeles sin Hensigt og bevirkede netop det Modsatte. J Enden af Aaret 1827 gav den offentlige Mening i Frankerige sig paa en paa faldende Maade tilkiende, da de nye Valg, som skulde foretages til de Deputeredes Kammer, uagtet alle Ministeriets Bestræbelser for at beherske dem, faldt paa en saa afgiørende Maade paa Tilhængerne af det liberale Partie, at Ministeriets Opløsning blev nødvendig, da det kunde giøre bestemt Regning paa ikke at blive understøttet af det nye Kammer, og at dette ikke vilde blive saa underdanigt mod det som det gamle havde været; denne Begivenhed var et stort Skridt til at give de constitutionelle Former Fasthed i Frankerige. Den almægtige Villeles Undergang var nu uundgaaelig, ved en Kongelig Ordonnance af 4de Januar 1828 gik hele Ministeriet af og maatte rømme Pladsen for Ministre af liberalere Grundsætninger; allene den geistlige Minister Hr. Fraisnous holdt sig i sin Post endnu i nogen Tid, men maatte ogsaa forlade den d. 4de Marts. – Den 5te Februar aabnede Hs. Majestæt Kammerne med en Tale, som yttrede constitutionelle Grundsætninger. Det nye Deputeredes Kammer handlede aldeles overeenstemmende i sine Valgmænds Aand, saasnart det var sammentraadt; prøvede Fremgansmaaden ved Valgene, hvorved Præfecterne havde tilladt sig saamange uconstitutionsmæssige Jndgreb, med den største Strenghed, androg paa disses Afstraffelse, ogsaa bleve mange af dem afskedigede, antog det Lovforslag, at enhver Deputeret, som fik et Embede i Staten, skulde strax udtræde af Kammeret og overleverede Kongen en Addresse i Anledning af hans Tale, fuld af constitutionelle Grundsætninger og med skarpe og dadlende Henblik til det afgaaede Ministerium. Det nye havde imidlertid en vanskelig Stilling; det stod imellem Kammerets og det liberale Parties Fordringer paa den ene Side og det mægtige Apostoliske Parties Jndflydelse paa den anden. Endelig drev det igiennem den Kongelige Ordonnance af 16de Juni, som Rygtet gik under Trudsel af at det vilde tage sin Afsked; hvorved det blev forbudt at optage Elever i de geistlige Skoler, som ikke ere bestemte til den geistlige Stand, og hvorved det tillige blev befalet, at de geistlige Sekundarskoler eller smaae Seminarier, som stode under Bestyrelsen af en religiøs Congregation, som ikke var autboriseret i Staten, skulde fratages den og henlægges under Universitetets Bestyrelse, tillige blev det forbudt, at nogen Person som hørte til en religiøs Congregation, som ikke var authoriseret af Staten, maatte give sig af med den religiøse Underviisning. Dette var mon tet paa Jesuiterne, som nu paa eengang saae sig deres Jndflydelse berøvet. De fleste af dem forlode Frankerige og begave sig til Schweitz; men den høie Franske Clerus og iblandt den de anseeligste Erkebiskopper modsatte sig saa alvorligt Regieringens Foranstaltninger, at denne fandt det nødvendigt at afsende Hr. v. Chatraubriand som overordentlig Ambassadeur til Regieringen i Rom for at udvirke Pavens Erklæring mod Hierarchiets Anmasselser; man siger ogsaa at han skal være heldig i sine Bestræbelser og at den hellige Fader skal vise sig misfornøiet med den Franske Geistligheds Forhold. Men Kampen imellem Liberalismen og Hierarchiet vedvarede det hele Aar igiennem. Det liberale Partie bestræbte sig forresten for ved den Maade hvorpaa Kongen blev modtaget af dets Tilhængere paa hans Reise til Stratsborg, at overtyde ham om, at deres Bestræbelser ikke vare rettede mod Kongeværdigheden; men imod en herskesyg Geistlighed, som er Kongemagtens farligste Fiende.