Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1815-11-10
Avertissements. Paa det den fra det Høikongelige danske Kancellie hidsendte Bekjendtgjørelse, betræffende hvoriedes Kiende tegnene til Galenskab iblandt Hundene, yttrer sig, med videre; hvilken Galenskab i adskillige Land Distrikter, ikke allene have yttret sig imellem Hundene, men endog imellem Svinene og andre Kreaturer, hastigst muelig kan komme til offentlig Kundskab, bliver bemeldte Bekjendtgjørelse i dette Stifts Aviser her indført til offentlig Kundgjørelse, lydende saaledes : Bid af sunde Hunde kunne kun betragtes som farlige, med Hensyn til Saaret allene, nemlig for saavidt det har truffet ædle eller vigtige Dele af Legemet. Saadanne Saar behandles derfor blot efter Kunstens almindelige Forskrivter. Ved Bidet af en syg Hund er derimod Frygten for sildigere Følger grundet paa, at dens Spyt (aaliva) har antaget en giftig Natur, og at derfor denne Vælske, bragt i Berørelse med Legemet, kan angribe hele Konstitutionen, frembringe Nervetilfælde, Vandskræk og Død. Under Behandlingen af deslige Saar bør Lægens Bestræbelser fortrinlig gaae ud paa om muligt at tilintet jørGiften paa det anbragte Sted, førend den her foraarsaget almindelige Sygdomstilfælde, eller gjort Jndtryk paa hele Legemet. En Hund, som forstyrres i Parringen, irriteres, eller anestes, kan, uden at der i nogen Mellemtid vise sig Sygdomstil ælde hos den, omfaldes af et eieblikkeligt Raserie, under hvilket dens Spyt vorder giftiet, saa at den, ved at bide, eller stikke, kan frembringe de samme forlige Følger, som Bidet af en syg eller gal Hund Enhver Hundesyge, saasom Saar, Betændelse eller des ige, kan, især naar den er ledsaget af heftig Smerte, eller Feber, gjøre Hundens Spyt giftigt, saa at denne Værske, anbragt paa Mennesker eller Dyr, kan, efter paalidelig Erfaring, ligeledes foraarsage Vandskræk, uagtet den syge Hund ikke selv er vandskye. Alle betydeligen saarede eller syge Hunde bør derfor, saalænge nogen hvilkensomhelst Hundesyge er gjængse, betragtes som betænkelige og forlige. Forsigtighed byder altsaa at lade dræbe eller bringe til Veterinairskolen eller nærmeste Dyrlæge enhver Hund, der ikke har sin sædvanlige Aarvaagenhed og Munterhed, sin Lyst til Mad og Drikke, hvis Aandedræruden foregaaende Bevægelse er hastigt, eller uordentligt, hvis Legems Varme, især paa Hovedet, Snuden og Poterne er forøget, hvis naturlige Udkastelser (Excrementer og Urin ere hyppigere eller sjeldnere, hvis Øine ere røde, rindende, eller have en fordreiet Stilling, hvis Snude vædsker hvis Mund fraader eller holdes aaben med udhængende Tunge, hvis Øren ere slappe, hvis Hale holdes nedtrukken imellem Laarene, hvis hele Legeme slappes og udtærres, hvis venlige Aasyn og godmodige Karakteer forvandles til Grumhed og Bidskhed, saa at den istedetfor at logere for sine Bekjendtere, sniger sig dorsk eller bevidstløs omkring, forlader banet Stie, og løber an imod mødende Gienstande, vorder hæs, eller taber al Lyd, og trus og lumskeligen anfalder uden Forskiel Fremmede eller sin Herre. Joflere af disse Sygdoms Mærker, der findes hos en Hund, jo mere maae Man befrygte, at den med sit rimeligen giftige Spyt ved Bid eller Blik kan befænge Mennesker eller Dyr med Vandskræk, som den frygteligste af alle Sygdomme. Har endeligen Vandskræk, som Hundesygens meest rædselfulde Symptom, viist sig hos en syg Hund, saa at den kjendeligen skyer baade Vand og Drikke, da bør den, som et heist farligt Dyr for det Offentlige, behandles som fredies, og, om end ingen andre betydelige Sygdomsten skulde vise sig hos den, ufortøvet dræbes; thi mod Vandskye naar den først er frembrudt hos Mennesket eller Dyret, eier Lægevidenskaben endnu intet paalideligt Middel.