Norske Intelligenssedler, 1797-11-29
Nærværende Sag er af Cancellie-Raad og Raadmand samt vice Borgemester Heiberg ved Stevning til Frederichshalds Byeting af 21 Februarii 1794, anlagt til Stadfæstelse af et af han Dagen forhen hos Citanten, Cancellie-Raad Wiel effecturet Forbud mod Bruget af 1/4 Part af de Frederichshalds Magistrat pro officio beneficerede 2de Nordre Porsnes Sangbruge, saavelsom til Fravigelse og Overleverelse til Reqvirentens Disposition af bemelte 1/4 Part, da Citanten under Forbuds-Forretningen ikke har vildet godvilligen overlevere uden de 3/4 Parter af disse Saugbrug, men derimod, paa Grund af een formeentlig under 1te Martii 1793 med Heiberg oprettet Contract, har troet sig berettiget til fremdeles at vedblive samme i Henseende til den Cancellie-Raad Heiberg, som Raadmand, tilkommende 1/4 Part. Ved sine udtagne Hoved Stevninger saavel til Laugtinget som til denne Ret, paaanker Citanten især Sagens Behandling ved Byetinget, fornemmelig Byefogdens under 17de Martii og 12te Mai 1794 afgivne Eragtninger, hvorved saavelsom ved den afsagde Dom Citanten formener sig at være tilføjet Rettens Nægtelse og voldsomme Tvang, og derfor paastaaer Sagen hiemviist paa Byefogdens Bekostning m.v., hvilket altsaa bliver den 11te Qvæstion, som i denne Sag falder under Paakiendelse. Ved den første af ovenmelte Eragtninger klager Citanten over, at ham blev nægtet den til Contrabegiegnelse begierte 3 Ugers Anstand i Sagen, og i dens Sted ikkun forundt først 8 Dages Udsættelse, hvilket dog med Vederpartens Samtykke strax blev forandret til 14 Dage. Betragter man da at alle de Personer som Citanten kunde have at indkalde, alle vare indenbyes Folk, og følgelig ikkun behøvede 8 Dages Varsel, saa skiønnes ikke, at Citanten har grundet Anledning til at klage over nogen Rettens Overilelse i dette fald, da den forundte 14 Dages Anstand til ContraStevnings Udtagelse maatte være fuldkommen tilstrækkelig. Ved Eragtningen af 12te Maj næstefter, klager Citanten fremdeles over at være fornærmet derved, at nærværende Sag ikke, efter hans Fuldmægtiges Paastand, blev udsadt indtil en anden af ham, ved Stevning af 3die Maj næst forhen, mod den samtlige Frederichshalds Mbgistrat anlagt Sag, var bleven paadømt, men Citanten derimod var bleven paalagt, til Udsættelsens-Tiden af 26de Maj, at befordre nærværende Sag, som Citanten formeener at maatte dependere af hiin om Fornyelses-Contracten anlagde Sag, hvorhos tillige blev eragtet, at nærværende Sag særskildt blev at behandle. Betragter man derimod, at nærværende Sag af Concellie-Raad Heiberg var anlagt til Forbudets Stadfæstelse ei allerne qvaad formalig, men ogsaa qvaad realia, nemlig Saugbrugenes Røddiggiørelse og Overleverelse for Heibergs 1/3 Part: at det var, paa Grund af hiin formeentlige Fornyelses-Contract af 11te Martii 1793, at Citanken, under Forbuds-Forretningen, havde nægtet at udlevere Heibergs 1/4 Part, at Citantens Fuldmægtig den 28de April, under hiin anden da blot som Tingsvidne staaende Sag, der siden, ved Continuations-Stevning, blev forvandlet til en Doms Sag, declarerede, at han ikke vilde oplyse Contracten hvad Heibergs Forpligtelse betreffer, at Citanten derefter under hiin Sag virkelig har ført Heiberg som Vidne, og følgelig under samme Sag ikke kunde stevne ham som Part; Saa følger af alt dette, at nærværende Sag for Heiberg 1/4 Part maatte blive en fra hiin mod den øvrige Magistrat anlagte aldeles særskildt Sag; og at det ikke kunde staae i Cancellie-Raad Wiels Magt at tilintetgiøre Cancellie-Raad Heibergs Anlæg efter sin udtagne Hoved Stevning, eller at forvikle dette med hiin samme aldeles uvedkommende Sag, hvori ingen Dom for Heibergs vedkommende kunde afsiges. Da nu Citanten ved denne Eragtning desuden blev levnet Tid nok endog til Contra-Stevnings Udtagelse, kan han, ved denne sidste Eragtning, ligesaa lidet skiønnes at være fornærmet, som ved den første. Da nu saaledes, ved de paaankede Eragtninger, ingen Fornærmelse ansees at være Citanten tilføjet, falder det af sig selv, at den paastevnte og paastaaede Hiemviisning maae bortfalde. Hvar dernæst den af Citanten, mod den oftmelte Fornyelses-Contracts Paakiendelse, under nærværende Sag fremsadte exceptio litis pendentis angaaer, da, foruden hvad allerede ovenfor er anført, at denne Contract nemlig var den eneste Grund for Citanten til at nægte Saugernes Overleverelse for Heibergs 1/4 Part, og altsaa blev Materien og Anledningen til Forbudets Nedlæggelse, samt at Citanten, under 28de April 1794, selv erklærede, at denne Contract ikke under hiin Sag skulde oplyses i Henseende Heibergs 1/4 Part, følgelig heller ikke for saavidt under den Sag kunde paakiendes, hvilken desunden Heiberg var ført som Vidne; Saa hverken er eller har denne Exception inlimine processus kundet være fremsadt. Da det først, længe efter at nærværende Sag var afhænniggjort, var, at Citanten, ved Tingsvidne Stevning af 23de Martii, og siden ved Continuations Stevning til Doms, anlagde den anden Sag mod den øvrige Magistrat. Ved nærværende Sag, Begyndelse kunde Citanten altsaa ingenlunde fremsælte exceptionem litis pendentis, da den Gag, under hvilken han ville henskyde Fornyelses-Contractens Paakiendelse, endda ikke existerede. Kunde Exceptionen paa den Tid ikke fremsættes, vilde det være et Absurdum at statuere, at han, for at faae Anledning til at fremsætte den, og for at kunde unddrage Qvæstionen om Fornyelses-Contracter fra Paakiendelse under nærværende Sag, skulde kunde skabe en nye Sag, hvorunder Heibergs Forpligtelse paa ingen Maade kunde paakiendes. Denne Citantens Exception maae derfor saa meget mere bortfalde, som det paastevnte Forbud, i Henseende til Materialig, ikke, efter Heibergs Hoved Stevning, kunde paakiendes, uden under nærværende Sag tillige at prøve den paaberaabte Contracts Gyldighed eller Ugyldighed, af hvilken Citanten desuden, under nærværende Sag, selv har fremlagt en verificeret Gienpart, tilligemed Cancellie-Raad Heibergs Skrivelse af 6te September 1793. Disse Documenter, som Citantens eneste Hiemmel til at paaholde Cancellie-Raad Heibergs 1/4 Part af Saugbrugene Qvæstionis, naar de bleve anseede som lovlig Adkomst, maatte derfor og blive den eneste Grund til Forbudets Underkiendelse in Materia, ligesom, i det modsadte Tilfælde, naar Contracten blev anseet uforbindende for Heiberg, Forbudet nødvendigen maatte stadfæstes. Af alt dette følger da nødvendigen, at Fornyelses-Contracten for Heibergs vedkommende, som den Hovedpunkt, hvorpaa Sagens væsentlige Qvæstion om Forbudets Stadfæstelse eller Underkiendelse fornemmelig beroer, under nærværende Sag nødvendigen maae paakiendes. Ligesom dernu, i Heibergs Skrivelse til Citanten, ligger Tilstaaelse for, at den omhandlede Fornyelses-Contract, af 1te Martii 1793 af ham eengang har været underskrevet; saa viser og dette Brevs Jndhold tillige, at denne Underskrift er skeet under Forudsætning af et Vilkaar, som ikke er bleven opfyldt, hvorefter han og, forinden han leverede Cantracten fra sig har afskaaret sit Navn, hvilket maatte være det samme, som at cassere og tilintetgiøre Contracten. Citanten kan derfor nu ikke benytte sig af Heibergs troeskyldige Tilstaaelse, om dette Factum til at tvinge ham til at vedblive en Contract, der aldrig som antaget og samtykt bar været i hans Værge, og som det endog er Heiberg umuelig at opfylde, saa længe hans Colleger i Magistraturen, som i dette Tilfælde, maae ansees som Med ejere af en udeelelig Eiendom, ikke tillige har vildet samtykke og underskrive samme. Brister nu saaledes al den Ret til at vedblive Saugbrugene qvæstionis for Heibergs vedkommende 1/4 Part, som Citanten af denne ufuldstændige Contract vil udbrage, og han altsaa efter at den forrige Contract af 28de Januarii 1785, ved 1793 Aars Udgang var expireret, ingen Hiemmel eller Adkomst havde til at vedblive den 1/4 Part af disse Saugbruge; saa følger heraf ligefrem, at Heiberg har været beføjet til det under 20de Februarii 1794 nedlagde Forbud for sin Anpart, som Citanten ikke godvilligen tilligemed de øvrige 3/4 Parter har vildet aflevere, samt at Citanten retteligen, ved den paaankede Byetings-Dom, i Følge Heibergs Stevning og Paastand er tilpligtet at fravige og røddiggiøre samme. Hvad dernest Citantens Fuldmægtig Procurator Debes angaaer i Henseende til den ham, for sit Forhold under Proceduren ved Byetinget idømte Mulct, hvorfor denne paastaaer Friefindelse; Saa kan vel intet være mere uanstændigt og med al Rettergangs-Orden stridende, end Procurator Debeses Fremgangsmaade, i det han, forglemmende den Agtelse han skylder den Dommer, for hvis Ret han procederede, ikke har undseet sig for, i sit Tilsvars-Skrift af 30te Martii 1794, foruden andre fornærmelige Udtrykke, at tillægge Byefogden den for en Dommer saa graverende beskyldning af Partiegeist, m.v., blot fordi han den 17de Martii ikke erholdte den forlangte 3 Ugers Anstand; Thi at Dommeren forlængede den første givne Udsættelse fra 8 Dage til 14 Dage, var jo Procurator Debes til Faveur. Jngen uden Vederparten kunde altsaa derover føre Anke; men da Eragtningens Forandring grundede sig paa Vederpartens Samtykke, og qvilibet juri, prose introducto, renunciare potestiSaa skiønnes, intet uden Chicane og Animosite, at have kundet bringe Procurator Debes til, paa en saa dumdristig og uforskammet Maade at indvelte sig paa Dommeren, i stæden for, om han troede sig beføjet til Anke, at indstevne Behandlingen til høiere Ret. Den ham derfor af Underdommeren paalagde lemfældige Revselse kan derfor ikke skiønnes uden alt for vel fortient. Endelig bliver og, i Følge den Byefogden Justitz-Raad Kløcker, under 17de November 1796 meddeelte Kongelige Bevilling, og derefter til denne Ret udtagne Stevning af 10de Januarii d. A., at afgiøre, hvorledes baade Procurator Debes og Cancellie-Raad Wiel for de, saavel i Stevning til Laugtinget af 12te Julii 1794, som Jndlæg af 17de Junii 1795, mod Underdommeren brugte ærefornærmelige beskyldninger, bør ansees. Jmod denne Stevning er vel, i Følge Citanternes Continuations- og Contra-Stevning til denne Ret, fremsadt Exceptionen prime instantin og Paastand om sammes Afviisning, paa Grund af, at Citanterne ikke kan søges for nogen Æres Sag, uden for deres Værneting. Men, da alle fornærmelige beskyldninger, som for denne Ret ere paaankede, ere forefaldne under Hovedsagens Drift, saa vilde det ei allerne være stridende mod Lovens 1 - 5 7 Art., men og mod Forordningen af 19de Augusti 1735 §. 16, og i Særdeleshed mod Overhof-Rettens Jnstrux C. 25, der paalægger denne Ret, efter Fortieneste, med Mulcter at ansee de Procuratorer ved Underretterne, som noget ulovligt have begaaet under Proceduren for de forrige Retter, enten ved Stevne maal eller Jndlæg, at lade Citanternes paaklagede Forhold under Hovedsagen upaadømt. Følgelig har denne Exception ikke kundet hindre Justitz-Raad Kløckers Stevnings Antagelse. At nu Byefogden uforskyldt er angrebet, saavel i Stevningen som Jndlægget til Laugtinget, følger af det foregaaende, hvorun der er viist, at Citanterne i ingen Maade ved Byefogdens Behandling og Dom, ere fornærmede.