Den Vest-Sjællandske Avis, 1836-10-18
J det lüttichske Land, som i hele Belgien, ligger Religionen i Overtroens dybeste Skygge. Gud og Christus forsvinde for hvert Steds Helgene og staae aldeles i Baggrunden; det er ikke Christus, hvorfra et forklarende Lys falder paa hans Moder, men det er Moderen, fra hvis synlige Krone en Straale falder paa Sønnen. Arbeiderne i Steenkulsgruberne arbeide uden at giøre sig nogen Betænkelighed om Søndagen; men aldrig paa St. Leonhards Dag, og denne Helgen er egentlig deres Gud. Til denne Festdag glæde de sig hele Aaret igiennem og drikke da deres sammensparede Penge op i en slet Fransk viin, Festene for den hellige Jomfrue ere de egentlige almindelige Festdage for det lüttichske Land og for Staden Lüttich selv, lange Processioner af Fruentimmer, som bære Kirkepaniere og Helgenbilleder paa Armene, trække igiennem hele Staden, synge Litanier og kaste, sig ned paa Gadehiørnerne foran Billederne af den hellige Jomfrue, denne Fest vare i 9 Dage. To Mile fra Lüttich paa Veien til Spa, noget fra den smukke Landsbye Chansontaine, ligger det hellige Bierg af Chevremont, saaledes kaldet af de Valfarter, som Landbeboerne foretage dertil Søndag og Mandag. Paa Toppen af Bierget staaer Jomfrue Marias Kapel, skiult og beskygget af høie Træer. Paa samme Tid som at Fruentimmerne i Lüttich gaae i Procession igiennem Gaderne, klavre Bønderfruentimmerne op af de steil og steenfulde Sider af det hellige Bierg, nogle med bare Been, andre med Ærter i Skoene og de ivrigste paa Knæene. Man maatte heraf troe, at Folket viser megen Underdanighed og Ærefrygt for Præsterne, men det er dog ingenlunde Tilfældet. Hvad enten nu Aarsagen dertil er Mindet om det geistlige Herredømmes Misbrug, eller en Levning af den franske Jndskydelse, saa betiener man sig ved af Præsterne; men man giør ikke meget af dem hvilket vel endnu finder Sted i Flandern. Jeg traf paa en Bonde paa Veien fra Lüttich til Verviers Talen kom paa det hellige Bierg. Han sagde, man risikerer intet ved at troe derpaa; men hvad udsætter man sig ikke for ved ikke at troe derpaa, Man har sagt om Lüttich, at det er et Helvede for Qvinderne, en Skiærsild for Mændene og et Paradis for Præsterne. Denne sidste Sætning er bleven en Usandhed siden Aares 1793; men de to første ere endnu bestandigt fande, i det mindste hvad de to første, angaaer med deres Smaahandel og Forretninger. Saaledes møder man paa Gader og Landeveie Fruentimmer, som ere spændte foran Karrer, beladte med Steenkul, som de vare Heste to bruges saaledes at de bringe Karren afsted det ene trækker foran og det andet skyder bag efter. Jeg har med mine egne Øine seet Fruen. timmer med Toug om Halsen trække smaae Fartøier op af Maasfloden, hvori Mandfolkene fad ganske mageligt og røgede paa deres Piber, eller hvorpaa de stode med Armene overkors. De groveste Haandarbeider besørges af Fruentimmerne af Almueklassen. - J Smaahandelen, besørge de hele Forretningen, meget ofte føres de under deres Navn Man seer Skildter som følgende: Madam N. N. Fabrikantinde o. s. v. Men derimod føre de ogsaa det huuslige Regiment i den strengeste Forstand; de befale, de sige hvad der skal foretages og man maa adlyde dem, især ere de Herrer over Kassen og raade ganske over den. Heraf kommer uden Tvivl, der Talemaade at Lüttich er Mændenes Skiærsild. Lüttich seer ud som aller Manufaktnestæder; Men neskenes Ansigter og Klæder og hele Staden har et melancholsk Udseende. Over Mennesker, Dyr og Bygninger udbrede Steenkullene deres fede Sod. 2 de mangfoldige Fabriker i alle Egne af Staden, opstige Skyer af Røg og Qvalm i Luften, samle sig og leire sig over Staden og bedække den som med et graat Slør, hvilket Solen vel kan forgylde men aldrig ganske hæve og adsprede. Gaderne i de gamle Stad ere trange, mørke og ureenlige; men de nye Qvarteer har et mere behageligt Udseende, smukke Huse, byggede paa engelsk Viis, brede Gader, stor Pladser med Trægrupper og smukke Anlæg, bebudet en modern Stad af anden Klasse. Det som aldre hviler, aldrig ophører i Lütticherlandet er Arbeidet naar Søvnen betynger alt det som lever ovenpaa Jordens Overflade, saa giennemarbeide dristige Biergfolk med deres Borer Jordbunden, i alle Retninger og underminere efterhaanden hele Lüttich. Om Morgenen udbrede sig saavel de som have sovet, som de der have vaaget; de som ere stegne mageligt op af deres Senge, som de der ere komne frem af Gruberne, sig igiennem Gaderne, skuppe sig frem imellem hinanden; Fabrikherrer og Arbeidsfolk, puffende hinanden, og Hverdagsstøvet tilhyller dem paa samme Maade; den samme Livets Strøm, Handelens og Forretningernes henrivende Bølge, bemægtiger sig alle og fører dem igiennem den nye Dag. Kun faa Ansigter ere i Lüttich komne mig for Øie, som man kunde sige at være smukke, men det frie, godt betalte, indbringende Arbeide, det Karakteerstrøg af Forstand, som er eiendommeligt for Menneskene, den uophørlige Virksomhed, den Overflødighed paa alt det, som et fornødent for det physiske Liv, give alle Mennesker et Udseende af Tilfredshed, Selvfølelese og en levende Deeltagelse i det Heles Vel, som ikke findes mange Steder. (En nyttig Virksomhed er Kilden til Livets Lykke.) Det er vistnok et Udtryk og en Følelse af Lykke; thi hvor findes Lykke, eller i det mindste den for Menneskene taaleligste Stilling uden den Overbeviisning, at der gives Brød i Overflødighed for den som vil arbeide; at den Maadeholdne kan giøre Regning paa et behageligt og beqvemt Udkomme. Det møder saare sieldent, at et Menneske, som endnu kan arbeide, seer sig for en kort Tid tvunget til Lediggang, og imod den Ulykke og den Elendighed, som ikke lader sig forandre, aabner Religionen den sidste Tilflugt ja, thi for den som Alt glipper, bliver dog Gud og den hellige Leonhard tilbage (Gud for Fornuften, Leonhard for Phantasien. Naar det betragtes som Formaalet og Fuldendelsen af det menneskelige Selskab, at det kun skal udgiøre eet Samfund af Brødre, hvor Enhver paa samme Maade skal tage Deel i det fælles Gode, (et Billede paa den himmelske Tilstand, som ikke lader sig realisere i de Dødeliges Land) saa er vistnok Lüttich meget fjern fra en saadan Tilstand. Men naar Ulighed er Nationernes Grundlov, som den er Naturens det er en fornuftig Mand, som det er værd at høre tale; Livets Kaar ere og maa være meget forskiellige; men Lykken selv, Følelsen af Tilfredshed og Glæde, langtfra ikke saameget) saa kan Lüttich med fuldkommen Ret rose sig af sin Tilstand; thi der gives faa Stæder paa Jorden, hvori Uligheden er saa lidet trykkende, og hvor Menneskenes Haab bliver saa vedholdende oplivet, om at de ved nye Anstrængelser og ved heldige Omstændigheder kunne faae det ligesaa godt som andre. Med alt dette har dog ikke Lüttich kunnet opnaae det som alle Manufakturstæder stræbe efter og som er Formaalet for Nutidens Statsekonsmer, nemlig Ligevægten imellem Produktion og Komsumtion. Ogsaa Lüttich lider af det som hele Belgien lider af, at det er indspærret imellem Frankerigs, Preussens og Hollands Toldlinier. Det er denne Standsning Produktionen, som næsten sætter Lütticherne i Fortvivlelse, at der ikke kan udføres saa meget som der kan produceres, og at den indskrænkede Jndustrie ikke tillader at giøre det frie og udstrakte Brug af de Kapitaler, som anvendes paa den. En Steenkulsgrube til hvis Udgravning der kunde bruges over 500 Arbeidsfolk, beskjeftiger neppe 100; Eierne driste sig ikke til at benytte de Skatte, som Jorden tilbyder ham; thi han kan ikke blive dem qvit; han arbeider med Frygt, og hans egen Rigdom ængster ham. (Men Afsætningen af Manufakturvare over Havet er dog frie og vil tiltage som Amerika bliver opdyrket.) Fandt denne Ligevægt imellem Produktion og Konsumtion Sted, saa vare Millioner Mennesker hiulpne (det seer man nu i England; men Belgien har ingen Kolonier og Adgangen til de hollandske er nu spærret). Vilde Frankerige hæve sin Told linie, saa vilde mangfoldige Arbeidsfolk begive sig til Lüttich, arbeide i Steenkulsgruberne og forskaffe sig deres Brændsel for godt Kiøb, og selv Paris vilde for langt billigere Priis kunde forskaffe sig det saa dyre Brændsel, ogsaa Frankerigs Jndustrie vilde blive i høi Grad oplivet derved. Jeg mindes ikke uden Veemod den Kontrast imellem den sidste franske Landsbye og den første belgiske, som var mig saa paafaldende den første Gang, da jeg reiste ind i Belgien. Det var just en Søndag og en kold Septemberaften. J Marchipont, den sidste franske Grændsebye, sadde Folkene udenfor Husene med Armene overkors og med Hænderne puttede ind under Armehullerne for at varme sig; man kunde see at Tænderne klapprede i Munden paa dem af Kulde, nogle sadde i Stuerne og ved Vinduerne; men ingensteds saae jeg Jld i Ovnen. Derimod i Qviebrain, den første belgiske Bye, stod Jngen foran Huusdøren, igiennem Vinduerne lyste den venlige Glands af den liden Kulild paa Arnestedet, og hist og her saa man veltilfredse Ansigter, oplyste af den behagelige Lue; og hvad er Aarsagen til denne Kontrast, det er en Ting, som kaldes Douane og som paa fransk som paa belgisk Side forestilles ved en Bod, og hvori Personer i grønne Uniformer og hos hvilke kun Knapperne ere forskiellige, giennemrode de Reisendes Bagage.