Politivennen, 1805-01-01
Opfordring til vore Jurister og Læger. At lade fuldkommen vanvittige eller til visse Tider al Dømmekraft berøvede Personer raade sig selv, er farligt for Samfundets indvortes Sikkerhed Saadanne Personer bør være Statens Forsorg paaliggende, der bør drage Omsorg for dem med Ømhed og Visdom, som dens ulykkelige Børn, uden Hensyn til deres Formues Omstændigheder. At berøve en Mand sin Ejendeel, sine Borgerrettigheder, endnu mere sin Friheds Brug, fordi han ved enkelte Handlinger eller ved Lader og Adfærd synes at afvige fra andre Mennesker, uden at det dog kan skjælnes, at han for bestandig eller i Mellemrum er vanvittig, uden at hans Underlighed bringer Samfundets indvortes Sikkerhed i Fare - er unødvendigt fra Statens Side. Disse to Sætninger ville vel uden Jndvending tilstaaes af enhver. Desuagtet sees i stere Lande Mænd, selv Mænd af borgerlig Agtelse, ved et Udsagn, ikke af en Ret, men af en eller anden Aatoritet, berøvede disse Fordele, uden tillige at indspærres. Jeg troer, at slige Landes Lovgivninger, ja selv vor egen (thi dette har Kristian den syvende givet mig Lov til at yttre med anstændig Frimodighed) i dette Stykke ikke gaaer fuldeligen saa varsomt frem som tilbørligt, og opfordrer derfor vore Jurister og Læger til at oplyse denne Deel af Statens Pligter mod dens enkelte Lemmer. Jeg troer, at herved følgende Spørgsmaal kunde fortjene at tages i Betragtning. 1) Er en usædvanlig Adfærd nok til at dømme en Mand udygtig til at bestyre sin Formue, til at nyde sine Borgerrettigheder og sin Frihed? 2) Er Ødselhed et Crimen, der bør hemmes ved Straffe Love? 3) Hvorledes skal den Ødselheds Maalestok være beskaffen, hvorved den Grad kan afmærkes, der bør medføre Ejendoms Forlis? (med andre Ord Umyndiggjørelse?) 4) Bør enhver Borger ikke have Lov til at bruge sin Formue efter Tykke, naar dermed ingen Skade gjøres, eller bør derved anden Jndskrænkning være mulig eller lovlig, end den, hvorved det forebygges, at Øderen selv eller hans Familie ikke falde Fattigvæsenet til Byrde? 5) Hvad Kjendemærke kan Lægekunsten opgive for at dømme, at en Mand er saa uklog, at han vel ikke bør indspærres, men blot skilles ved sin Formue? 6) Dersom Forfatterens Mening, (at Staten ikke har anden Ret mod den meest fortvivlede Øder, end den, at betage ham en saa stor Deel af sin Formue, der kan tilstrække for Levetid at give ham og Familie Almisse) er urigtig, og dersom han bør tabe sin Formue, bør da denne ikke aldeles overtages af Staten, som saaledes strax tiltræder hans forhen havte Pligter, at ernære sig og Familie. Eller bør det ikke aldeles gjøres hans Kone, Børn eller Arvinger umuligt, at have Fordeel af Umyndiggjørelsen, for at disse ikke skulle paa nogen Maade kunne mistænkes for den største af alle Nederdrægtigheder, den at have bevirket Umyndiggjørelsen for at faae Fingre i Sodden. 7) Da det er en forskrækkelig Ting at berøves sin Formue, bør da ikke fra Statens Side bruges den største Varsomhed, at dette ikke kan skee med Uret? Bør Umyndiggjørelse ikke skee ved en Domstol? Bør der ikke fra denne kunne appelleres? 8) Hvad Straf bør af denne Ret den Skurk af Søn eller Arving demmes i, der under Sagen befindes falskelig at have beskyldt nogen, for at faae ham umyndiggjort? Var Arverets Fortabelse nok, eller burde et Slags Brændemærke tillige anvendes? 9) Dersom Ødselhed er en Last, der af Staten ber straffes hos de Formuende, burde Staten da ikke ogsaa straffe den hos den Fattige, hvor den endnu snarere kaster Fattiglemmer af sig. Jeg troer at Tingen er saa vigtig, at det Haab neppe vil skuffes, at vore lærde Jurister og Læger herom ville offentlig tilkjendegive deres Tanker.