Jyllandsposten, 1840-10-20
Af Drewsens aabne og uforbeholdne Tale i Forfatningssagen, finde vi os opfordrede til her at fremsætte enkelte Uddrag, som vistnok finde Gienklang hos Mængden: "Forsamlingens høiærværdige Medlem, Stifttets Biskop, har bragt Talleyrands gamle Ord i Erindring, at Talen er givet Menneskene til at skjule deres Tanker. Disse Ord kunde nu ret vel passe paa vor Tids første Politiker, men her er det jo Pligt, ærligt at udtale sig. Hvis jeg ikke har misforstaaet den ærede Taler, da meente han, at Petitionairerne under Skattebevillingsret have skjult det Mere, de egentlig ønskede, men jeg mener, at de Liberale reent og ærligt have udtalt deres Mening. En Deputeret har meent, at vi vilde en Revolution, en Anden har tilbudt sit Sværd og sin svage Arne, og udenfor Forsamlingen har man skildret de Liberale som Mænd, der kun vilde tilrane sig Magten for at undertrykke de Næringsdrivende i Kjøbstæderne og Bønderne paa Landet. En saadan Skildring bør ikke gaae upaatalt hen. De Liberale yttre uden Forbeholdenhed Alt, hvad de ønske, og i Hovedsagen ere vi Alle enige. Beskyldningen om Revolution maa jeg bestemt tilbagevise, og jeg maa gjentage, at Revolution kun finder Sted, naar det mægtigere Parti træder det andet i Støvet; Reform derimod, naar Konge og Folk i Forening forandre Noget i Statens Indretning, det være nu meget eller lidet. Revolutionen er vistnok ikke fjernere fra Nogen, end fra de Liberale, og det er ikke andet end et Skrækkebillede, hvormed man vil sætte stakkels Almuesfolk Blaar i Øinene." At opfylde de Liberales Ønsker er tvertimod Veien til at undgaae Revolution, og det er vel værd itide at høre disse Ønsker; thi de Liberale ere i alle Lande de kraftige Bevægelsesmenne. sker, og deres Hengivenhed er ikke at forsmaae. Derfor kan den hæderlige Deputerede af Bondestanden ret vel neddysse sit Mod og lade Sværdet ruste i Skeden, hvis han ei skal drage det imod Andre, end imod de Liberale. Vort Ønske er en Forfatning, under hvilken saavel de materielle som de aandelige Jnteresser frit og sikkert kunne udvikle sig; dette troe vi ikke at være Tilfældet under vor nuværende Forfatning, og vi kunne ikke finde fuld Sikkerhed under en Forfatning, hvor den ubundne Magt er nedlagt i Enkeltmands Haand Jeg maa her henpege paa Historiens Lærdom; den viser os, som alt Præsidenten har udhævet, hvem der kan komme til at sidde paa Thronen, og hvem der kan komme i Besiddelse af Enevoldmagten. Man siger vel, at en saadan Ulykke ei vil vare længe, men hiin Undersaats Eneherredømme varede længe nok til at styrte Danmark i Ulykke, dersom han havde været uduelig. Men vi behøve ikke at hente Exempler fra vort Fædreland. Historien beretter os, hvorledes Fredsfyrsten i Spanien, Potemkin, Maitresserne under Ludvig den Fjortende udøvede deres Herredømme, og den røde Bog vidner nok om, hvilke Summer der da forødedes. Derfor ønske de Liberale Garantier imod Magtens Misbrug, og de ansee disses Jndførelse netop nu for at være betimelig, ikke blot fordi Statskibet nu er i rolig Havn, men og fordi vi nu have en Konge, som forstaaer hvorom Talen er, som har Hjerte for sit Folk, og som ikke vil lade os gaae med den Ængstelse for Fremtiden, det være en fjernere eller nærmere, at en mindre duelig eller en reent uduelig Konge kom i Besiddelse af Enevoldmagten. Det er vel sandt, at Tilstanden for Øieblikket ikke er saa ulykkelig, at de øieblikkelige Forhold skulde fremskynde vort Ønske om en Forfatnings Forandring. Men hvo borger os for, at ikke ulykkelige Tider snart kunne indtræde? Den kongelige Commissarius har bebreidet de Liberale, at de ikke vidste hvad de vilde. Men forsaavidt jeg kjender disse Mænd, har jeg stedse hørt samme Ønske, samme Mening udtales af dem; Andeel i den lovgivende Myndighed og Skattebevillingsret for Folkets Repræsentanter, en Valglov, som hverken udelukker Jntelligents eller Erfaring, den meest udstrakte Trykkefrihed, ansvarhavende Ministre, et ubetinget eller betinget Veto for Kongen, det er de statsretlige Garantier, de Liberale ønske sig. Men Folket skal ikke være modent. Det er dog i Sandhed en Paastand, som er noget drøi at døie. Dersom man endda sagde, at vor Almue ikke var moden til en slig Forfatning, da kunde jeg vel gjerne inddrømme dette; men jeg maa vel spørge, hvor i al Verden har Almuen opnaaet en slig Modenhed, Mon i Norge, da dette Land gav sig sin Constitution, mon i Tydskland, da de Forfatninger indførtes i forskjellige tydske Stater, hvis velsignelsesrige Følger ligge klart for Dagen, Overalt ville vi finde, at Almuen ikke var moden; derimod skulle vi intetsteds finde, at Almuen, naar en Forfatning, hvorved dens materielle Jnteresser fremmes, er bleven indført, dermed har været misfornøiet. Har den norske Bonde mon gjort Opstand imod Landets friere Forfatning; troer man, at naar en dansk Armee landede i Norge, den norske Bonde vilde tage Riflen ned af Væggen, for at tilkæmpe sig en absolut Konge, Eller mener man virkelig, at den oplyste Deel af Nationen ikke i aandelig Udvikling skulde kunne sættes ved Siden af det norske Folk, især efter det Oplysningstrin, hvorpaa det stod 181422 – Efterat Forfatteren nu udvikler, hvorledes Partikampene i Norge have skaffet Landet gode Love, Skatternes Nedsættelse, Landskattens Ophævelse, Statsgieldens Afbetaling, medens vi have nok baade af Statsgield og Skatter, og viser, at Kongeloven med begge Contrahenteres (Kongens og Folkets) Samtykke maa kunne hæves, bemærker han: "Commissarius har yttret, at som Følge af Souverainiteten mange Borgerlige ere blevne ansatte i de høieste Embedstillinger; men han har selv inddrømmet, at den Borgerlige næsten aldrig har opnaaet de høieste Embedstillinger, og det er netop det, hvori vi Liberale ikke kunne finde os, thi vi kunne ikke erkjende, at der er større Jntelligents og Dygtighed hos Adelen, end hos de Borgerlige. Havde Frederik den 4de, den Gang han i Slutningen af sit Liv besluttede at ville stavnsbinde Bondestanden, og Christian den 6te, den Gang han virkelig lænkebandt den, og det vel at mærke, efterat den havde nydt Friheden og lært at begribe, hvad Mennesket var, havde, siger jeg, Danmarks Konge den Gang havt borgerlige Raadgivere nærmest ved Thronen, da havde man vel udfundet Midler til at skaffe Soldater, uden derfor at stavnsbinde Bondestanden, ligesaa godt som man siden udfandt slige Midler. Men at Bondestanden blev lænkebunden var velbehageligt for Aristokraterne, og Ministrene vare Aristokrater. Jeg mener saaledes, at man vil indsee, hvor farligt det er, at regjeres af en enevældig Konge, som, uagtet sin Enevælde, dog ei selv kan gjøre Alt, men ofte, ja som oftest, maa lade sig lede af Andre. En Deputeret har meent, at alle de Ønsker og Begjæringer, der ere fremførte af saa mange Tusinder, kun ere fremkaldte ved nogle enkelte Blade og nogle enkelte slette Skrifter. Men det er dog noget besynderligt, at vi strax saa let lade os forføre af de Liberale, at disse strax have Talent og Gen til at forlokke os, men at de conservative Skribenter slet ingen Magt have over os, og det uagtet jo den senere Tid endog en Professor har været virksom i denne Retning. Det er dog vel altsaa rimeligt, at der hos Folket maa ligge noget meere eller mindre Bevidst, som giør, at det er saa modtageligt for de liberale Anskuelser. Den samme Deputerede, hvis Yttringer jeg oftere har berørt, har nævnt, at Danmark dog er lykkeligere end mange andre constitutionelle Stater f. Ex. Spanien og Portugal. Og tilvisse, vimaae bede Gud bevare os fra hine Landes Lykke; men jeg maa overlade det til Forsamlingens Bedømmelse om ikke hine Landes Tilstand netop er bleven saa ulykkelig, som den er, fordi daarlige Konger have overgigivet Folket i Uvidenhedens Sold, i Munkenes Kløer."- Saadanne Taler, fremførte af vore frisindede Deputerede, kunne ei andet end stedse mere og meere overtyde Regjeringen om Vigtigheden af det Ønskes Udførelse, som besjeler Mængden, udtales derfor de samme Anskuelser ved vor nu begyndende jydske Stænderforsamling - og derom kan man ingen Tvivl nære - da vil vor oplyste Konge neppe være seen med at indføre en saadan Statsform, som vil yde svavel den nærværende som kommende Slægt saadanne Garantier, hvorved Statsborgernes Rettigheder til enhver Tid ville vorde sikkrede, men især ville blive det under de Omskiftelser, hvor Kongemagtens Udelelighed i Successionstilfælde er overladt den uvisse Skjæbne. Folkefesten paa Nørreriis. Denne fandt Sted den 11te October 1840. Altsaa paa en Dag, da den Eeg - ved hvilken Niels Ebbesen for 500 Aar siden pleiede at binde sin Hest endnu med sit grønne Løvhæng i sin stolte Krone prydede den Borgplet, som havde indesluttet Danmarks Befrier. Dagen var til denne Fest saa skjøn, som den kunde ønskes. Det var fast, som om vor Herre vilde ved Himmeltegn bekræfte Heltedaadens Storhed. Den regnfulde Vandhimmel var paa denne Dag adsplittet. Solen viste sig strax efter første Morgenskiær i sin fulde Pragt, ikke en Sky saaes den hele Dag paa Himlen. En jevn Luftning gik hele Dagen over alle Egne og Skove, som lod Helteegen uafbrudt med sine Blade samtale til Heltens Priis og Ære. Da Solen mod Aften dalede og kastede de rødmende Straaler over Borg pletten og den hele Natur, hævede Fuldmaanen sig ildrød paa Firmamentet, som for at forherlige denne Høitidsdag. Selve Borgvoldene og Borggravene, saavelsom den indre Borgplet, hvor Borgtaarnet skal have staaet, som ere forskjønnede med Gange og ung Plantning, frembød de skjønneste Spadseretoure for de Mødende, i Forbindelse med den tilstødende Skov og ynderige Dalegn, som ved Løvtræernes mangfoldige Nuancer i denne skjønne Efteraarsdags Solbelysning fremstillede det Landskab i al sin Ynde, hvor Niels Ebbesen havde tumlet og touret og i sin varme patriotiske Barm opfattet den stolte Tanke, at befrie sit underkuede Fædreland fra den Fjendehaand, som mulig ellers for stedse havde opløst gamle Danmarks Tilværelse. Henimod Middagstid indfandt sig en stor Deel Landfolk, dog meest af Bondestanden, hvoriblandt taltes mange gamle Bønder, for hvem denne Dag ret syntes at være en Fest, ligesom nogle Enkelte fra de nærmeste Kjøbstæder ogsaa havde indfundet sig, saa der ialt saaes en Samling af fra 2300 Mennesker. Af Musikcorpset i Aarhuus musiceredes med blæsende Jnstrumenter fra Kl. 14, hvilket gav Anledning til, at den mødende Ungdom paa den planerede indre Borgplet muntredes ved endeel Dandse. Derpaa indtog Musiken Pladsen tæt op til den tusindaarige Eeg, under hvis Krone Forsamlingen nu sluttede sig, idet nedenstaaende frisindede og hjertelige Sang, forfattet af Digteren Sneedorff Birch, af Alle, som med een Mund, med fuld Begeistring blev afsjungen: Danmarks Himmel var forbunklet Dagens Lys mon flye, Tyranniets Lynglimt funkled fra den mørke Sky; brat forstummed Fuglesangen. trindt omkring paa Dannevangen, Haabets Stierneskjær var svundet, Folket lænkebundet. Seirende vor Frihedsmaane. frem bag Skyen steg, Himlen atter huldt mon blaane, Nattens Mørke ven; splittet var hver fjendtlig Taage, stolt nu vifted Dannebroge, og ei meer for Danmarks Have Ledet var af Lave. Nu med Heltens Blod besegler Danmarks Frihed var; atter sig i Bølgen speiled Maanen sølverklar: mindes evig skal med Hæder. du, som sprængte Folkets Kjæder, du, som kjæk i Striden mødte og for Danmark blødte. Her, hvor Egen Kronen hæver stolt mod Himlens Telt, her din Skygge os omsvæver, giæve danske Helt! Danmarks frie Sønner glade her i Ly af Træets Blade, samled tæt i Broderklynge, nu dit Drapa synge. Friske Blade skyd, o Stamme. Eg ved Nørreriis, Jngen vrede Lyn dig ramme, vox til Heltens Priis! Gjennem Sekler i din Skygge Danmarks Børn sig samle trygge, og i Ly af Løvets Krone, Jubelsangen tone! Efter Sangens Afsyngning rungede et 3 dobbelt Hurraraab for Danmarks Befrier, hvilket efter Basunernes Ophør ved mangefoldigt Echo tabte sig i Borgens skovkrandsede Egn. Herpaa holdt Sangens aandfulde Forfatter følgende Tale: Ved en Folkefest hædre vi Niels Ebbesens Minde; thi har Nogen Krav paa Folkets taknemmelige Erindring, da er det vel den Mand, som rev det adsplittede Fædreland ud af fremmede Voldsmænds Hænder. Uden ham vilde Danmark mulig i dette Øieblik ikke være et selvstændigt Rige. Derfor ville vi, saalænge vi fryde os ved at være frie danske Mænd, med erkjendtlig Hu mindes den, som vovede sit Liv for Danmarks Frihed. Paa dette Sted – saa melder Sagnet - havde Helten, engang sin Borg. Vel veed jeg, at dette oftere have været omtvivlet, men til denne Plet har nu een Gang Sagnet knyttet hans Navn - derfor samles vi her under Egen, i hvilken een af Heltene fra 2den April med sit Sværd indhuggede Ordene: Tak Niels Ebbesen!"Men idet vi kaste Blikket tilbage paa Fortiden, ville vi tillige hæfte det paa Danmarks Fremtid og drage os til Minde, at en kraftfuld selvstændig Virksomhed, et ægteBrodersind, som knytter Landets Børn nærmere til hinanden, ere de Stotter, paa hvilke Folkets Lykke hviler. Maatte denne Overbeviisning stedse dybere og dybere slaae sin Rod i Danmarks Hjerte, Redelig Stræben af enhver Enkelt i den Kreds, hvor han har hjemme, og broderlig Samvirken være vort Løsen. Et Hurra for Helten, som med kraftig Haand værnede om Danmarks Frihed! Et Hurra for Danmarks Fremtids Held, et Hurra for ethvert dansk Hjerte, som mener det ærligt med Fædrelandet!" Hvorpaa et 3de Gange gientaget Hurraraab atter lød under Egens Krone. Nu blev der paany spadseret og dandset, hvorpaa dette Blads Redacteur, som i Forening med Digteren F. S. Birch var sammentraadt i Comiteen til Festens Arrangement, i en Tale tolkede: de heldbringende Følger af Niels Ebbesens Daad for Landet, hvoraf han tog Anledning til at udvikle de lidetbetydende Jndvendinger, som enkelte Historieskrivere spidsfindigen havde opkastet imod, at den tusindaarige Eeg beskyggede Niels Ebbesens Borg, hvorfra han med sine Svende var draget til Randers for at dræbe Grev Geert, og hvoraf Hovedindvendingen, som man vil finde i Kæmpevisens Ord: "at Niels Ebbesen igaar holdt i Hr. Bugges Gaard med hundrede Heste i Plade endog grændser til Latterlighed, da saadant skulde antyde, at da Bugges Gaard Hald kun laae 4 Mile fra Nørreriis ved Kleistrup Sø, men 6 Mile fra Nørreriis ved Folby, maatte det være hiint Nørreriis, da Pladehestene hurtigst fra Kleistrup Sø kunde staae i Hald, ret som om et Døgn ei skulde være tilstrækkeligt til et Ridt paa 6 Timer. En anden Jndvending, ikke mindre snild, er den, at Gudenaae den Tid ingen Bro skulde have havt til det søndre Opland. Men at denne i Haaret trukne Hypotheses, som Justitsraad Neckelmann forgiæves, har søgt at opstille, grændser noget vel stærk til det Utrolige, vil dog vist Enhver indrømme, naar det betænkes, at vore jydske Kjøbstæder netop i Waldemarernes Tider vare i allerstørst Flor og Vælde, saaledes, at der i Randers alene taltes fra 79 betydelige Klostere m. m., som umuligen lader tænke at et saa væsentligt Savn som en Bro til Byens frugtbareste Omegn skulde finde Sted, hvilket desuden gamle Acter derved indirecte gjendrive, at disse omtale denne Sønderbroes Tilværelse i Aaret 1351, uden at sammesteds Broens Opbyggelse nævnes, hvilket beviser, at den maa være bygt tidligere. Desuden er det notorisk, at den gamle Randers Sønderbro har ligget østlig for den nuværende, hvilket adskillige Pæle i Fjorden, (hvoraf nogle, som bekjendt, i Vandet forste nes) forendeel endnu udvise. En tredie Jndvending, har man meget kunstigen udfundet ved ikke at ville til lade, at "Feuerlund, som laae sønden for Gudenaae, hvor endnu befindes en Rest af Skovkrat og paa hvilket Sted Niels Ebbesens Svende skulle have anbundet Hestene ved Ankomsten til Randers, maatte være her beliggende, hvilket Modbeviis er hentet fra Olufsens Collectanen, men slaaer sig selv paa Halsen, da Beviset, som er taget af dansk Atlas, her paa et andet Sted paa det bestemteste modsiges, hvor det hedder J Sognet (Christnip Sogn) findes Rudera af 3 Herregaarde, een har ligget strax søndenfor Randers, kaldet Fruenlund." – Det sidste Modbeviis har man anført ved den Omstændighed, at Randelsborg Slot, hvor Grev Geert antages at have opholdt sig, har ligget paa den nordvestre Side af Byen, hvorfor N. C. skulde være kommen ind i Byen fra denne Kant, istedetfor ellers at maatte ride hele Byen igjennem, ligesom han efter Drabet tyede til Brathingsborg, som laae i Kleistrup Sø, men hvilket det almindelige Sagn aldeles benægter, idet en stor Kjøbmandsgaard tæt ved Sønderbro og en anden noget derfra efter Traditionen angives som Stederne, hvor Overfaldet skeete, hvilket saaledes er ligesaa rimeligt som hiin Paastand, ligesom det ogsaa kunde være et Krigspuds at tage en anden Vei ud af Byen, end ind, for at forvilde Fjenden, hvorfor man desuden bestræbte sig ved at sætte Jld paa Byen, røre Trommen m.m. Det blev yderligere forklaret, hvor urigtig denne Handling var bleven udtydet som et Snigmord, eftersom Grev Geert blev fældet om Natten, rimeligviis vaabenløs, da ikke alene Visen udviser, at N. Ebbesen havde undsagt ham med de Ord: "Hør J Grefve Gert, J see vel til og Mandelig vogte eder selv, men endog den holsteenske Krønike udtrykkelig omtaler Undsigelse, hvorfor ogsaa flere Skribenter, have antaget, at Handlingen skeere lovligen, efter Skik og Maade i Riddertiden. Handlingens mageløse Mod, som synes at bevise, at ei smaalig Hevn, men et høiere Øiemed, nemlig Fædrelandets Frelse, attraaedes, idet det fortrængte Fædreland reddedes fra Undertrykkelse og Voldsmænd, tolkedes omsider, ligesom de velgjørende Følger, for Landet. – Efter denne Udvikling blev atter bragt Niels Ebbesens Minde og Friheden 3 Gange gjentagen Jubel, hvorpaa Hr. Fuldmægtig Jørgensen fra Hammel takkede Festens Bestyrere for det trufne Møde og den stedfundne Ordning ved at udbringe Ønsker om, at Folresamling til taknemmelig Erindring om Landets Befrier her oftere maatte finde Sted. - Hvad der ved denne Forsamling var af saare meget Værd, var den Oplysning, som Hr. Pastor Saaby fra Skjoldelev meddeelte, at alle, saavel Sognets som Omegnens ældste Beboere, endnu den Dag idag kalde en meget betydelig Dal, som findes mellem Restrup og Grevskabet Frysenborg, Skov lige nedenfor Borgen, Niels Jepsøns Dal hvilket han paastod at være et uomtvisteligt Beviis for, at Landets Befrier havde boet netop her, deels da Benævnelsen fandtes opbevaret ei alene i Alles Minde, som i Documenter, men især af den Omstændighed, at man ei brugte Udtrykket Niels Ebbesens Dald, hvilket vilde have antydet senere Optagelse af Navnet, men netop det gamle Navn, hvormed han benævnes i de holsteenske og danske Krøniker, hvilken bemærkning saaledes var af stor Betydning. Efterat man nu atter en Tid havde samtalet, spadseret omkring og først og sidst beskuet den gamle mindeværdige Eeg, hvis Top forlængst er nedstyrtet, men hvis kraftige Sidegrene ret have dannet sig som en vældig Krone, forlystede man sig atter med Dands i den frie Natur. Henimod Aften skal Forsamlingen betydelig have tiltaget, og Landfolket skal have vedblevet denne nationale Samling til langt ud i den maaneklare Nat. Man stiltes nu glade og tilfredse fra Egens dyrebare Plet, uvisse om, naar man atter her skulde samles, men i temmelig sikker Bevidsthed om, at saadant ikke vilde skee i Aaret 1940.