Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1845-01-17
Endnu Noget om Embedsbrevenes Befordring, af Skolelærerne, nærmest foranlediget af Hs. Høiærværdighed Hr. Provst Stochholms Annonce i Randers Avis denne Gienstand betræffende, (See ogsaa denne Av. No. 1 for 1815).Man maatte vistnok ansee det for en Mangel paa skyldig Opmærksomhed, dersom Skolelærerstanden vilde undlade at udtale sin Tak til Hs. Høiærværdighed for den Maade hvorpaa han har omtalt og oplyst denne Sag; men jeg skal her ikke videre berøre denne Streng. Efterat have anført hvad Anordn. af 29 Juli 1814 Bilag A § 31 med Hensyn til Embedsbreves Befordring byder - kommer H. H. til det Resultat: at Lovgivningen ikke paalægger Skolelærerens Person nogen Forpligtelse til at befordre Embedsbreve, men at den endog udtrykkelig befaler at denne Befordring skal skee ved en Anden - og denne Anden er et Kirkebud. Dette er og har alt længe været ogsaa min individuelle Mening, og det har ret glædet mig at erfare, at H. H. er af samme Mening, især da der sagtens er Nok der hylder en ganske anden Optnion. Men Man er jo saa langt fra hermed at være færdig med Sagen; thi skjøndt Lovgivningen ikke direkte paalægger Skolelæreren i egen Person at befordre Embedsbrevene, saa hviler jo dog - ifølge den stedfindende Praxis - Forpligtelsen til Befordringen endnu ikke alene paa de levende gamle Degne, men samme er jo ogsaa efter de døde gamle Degne gaaet – som Man mener i lovlig Arv til disses Efterfølgere, Kirkesangerne; og for disse, saavelsom for hine, blive jo altsaa for Tiden kun det Alternativ tilbage, enten selv personlig at befordre Brevene (Posttaskerne, Pakkerne) eller - naturligviis paa egen Bekostning - lade dem befordre ved et dertil leiet Bud; og at Skolelærerne til visse Tider see sig nødsagede til at vælge det Første, har vistnok i Almindelighed sin Grund i Omstændigheder, hvilke jeg her skal undlade at omtale. Men fremfor Alt, lader os ikke glemme, at bemeldte § 31 taler jo ogsaa om: at der til Lettelse og Hjælp for Kirkesangeren skal antages et Kirkebud. Hvis nu dette Kirkebud, i Virkelighed skal være til Lettelse og Hjælp for Kirkesangeren og Skolelæreren, da synes det mig at være saa klart som Dagen, at Kirkebudets Løn ikke bør udredes af Skolelæreren, selv; thi hvis dette virkelig skulde være Anordningens Mening, da øiner jeg aldeles ingen Lettelse og Hjælp for Skolelæreren i saa Henseende, men snarere, at der paatvinges ham en Byrde meere, der kun vilde tjene til at supplere Antallet af de flere allerede existerende. Jeg negter ikke, at jeg i saadanne og lignende Tilfælde stedse har ondt ved at fornægte min Natur, og det haabes derfor undskyldt, naar jeg ved denne Leilighed ikke kan lade være usagt, at jeg rigtignok meget ofte har tænkt mig det Forunderlige (Man kunde vel næsten sige det Ubillige) i, at paalægge en Mand en Forpligtelse, som han selv personlig uden at komme i Kollision med andre Pligtbud i de fleste Tilfælde ikke seer sig istand til at opfylde. Og kan det vel i Virkelighed kaldes Klogt, at befale en Mand øieblikkelig at udføre en Forretning og dernæst i samme Moment igjen forbyde ham at efterkomme befalingen, og desuagtet endda vedblive sin Prætention, at Funktionen skal udføres ved ham, Med andre Ord: Skolelæreren skal befordre Embedsbrevene, men han maa egentlig ikke; kort - Han skal og han skal ikke han maa ikke og han kan ikke.