Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-01-21
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Tyvende Aargang. No. 6. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 21 Januari 1823. F. B. v. Ramdohr. (Slutning; see forr. No.)Men man synes aabenbart at være gaaet for vidt i sine Begreber og Jndfødsrettens Grændser. Vel hedder det i Loven om denne Ret, Landets Børn skal nyde Landets Frugter, og Fordelene i Staten falde i dens Borgeres Lod; at alle Tiders Erfaring har lært, at i et Land, hvor Ungdommens Opdragelse besørges, aldrig mangle duelige Folk, naar Regenten søger dem, at Fædrenelandets Historie kan af alle Stænder fremvise Mænd, som have tjent, æret og reddet Landet b. s. v., men denne Lovs øvrige Jndhold viser dag, at dens Hensigt billigen kun var at udelukke ufortiente, men aldrig fortjente og indsigtsfulde, Udlændinger fra Statens Tjeneste. Den vilde blot afholde fra vore Grændser hine Cosmopoliter, der, lig Trækfugle, kun opholde sig her, saalænge Lykkens Solbyder dem sin Varme, og Alting grønnes og blomstrer for dem i vort Norden, men som aldrig saasnart have faaet Madsækken fyldt, førend de drage bort herfra, og fortære i deres Hjem hvad de have høstet i Danmark. Jmidlertid gives der intet Land, som i Konst- og Videnskabsfaget kan øse Alt af sig selv, ligesaalidet som der gives noget Land, der ganske kan undvære andre Himmelegnes Frembringelser. Have udenlandske Videnskabsmænd og Konstnere gjort Lykke i Danmark, saa have indenlandske ogsaa gjort den udenlands. Jeg behøver kun af ældre at nævnWinslow, Steno &c., og af nyere Steffens, Thorvaldsen o. fl. Jmidlertid tænkte man i den Periode, Ramdohr fremtraadte, langtfra ikke saa retfærdigt. Aldrig saasnart var Ramdohrs Bog udkommen, førend et temmelig almindeligt Mishag reiste sig imod den. Det første offentlige Organ for dette Mishag var daværende Secretair Sander, som i Maanedsskriftet Minerva for August 1792, lod indrykke paa Dansk et for Eggers tydske Magazin bestemt Stykke, med Overskrift: "Over Hr. von Ramdohrs Reise til Danmark. (Til en udenlandsk Ven.) J en Recension over Maanedsskriftet Minerva No. 44, for Juli og August 1792, hedder det: "Om Hr. v. Ramdohrs Reise til Danmark, til en udenlandsk Ven viser noget af det meget, der ikke duer i denne Adelsmands Bog, som næsten paa hver Side er idet Tydskhed c: Overflads Kundskab, foredraget med megen Ophævelse, Selsignugsamket (vi Danske have ikke dette Ord, da vi kun have Tingen som Import.), Flauhed og øiensynlig Bestræbelse at nedsætte Alt hvad Dansk er, under Masken af Complimenter og Upartiskhed. Forfatteren af nærværende Stykke, Hr. Secretær Sander, har ikke engang paaanket denne saa umiskjendelige Danophobie, der, ligesom hos alle tydsktalende Mænd og Qvinder, saa ogsaa her hos Ramdohr, yttrer sig ved at fortie det meget Gode, der findes hos os, og naar det endeligen maa omtales, da at berøre det saa løseligt, at Læseren let glider hen over det, eller, hvilket især hos Hr. v. Ramdohr jevnlig er Tilfældet, at lægge noget til, der kan forringe det fordeelagtige Begreb, Læseren mueligt kunde fatte om Danske og danske Ting. Denne tydske Uartighed eller rettere Vanart burde aldrig gaae upaaanket. Dersom man ikke vidste, hvad Partieaand og Fordom formaae; hvormeget man, i det Øjeblik de rase, lader sig forblinde deraf, saa vilde det næsten være ubegribeligt, hvorledes en Mand af Sanders Smag kunde skrevet Sligt, og hvorledes et Publicum, som det danske, kunde modtage det med Bifald. Men det var i de Tider allerede nok at være Tydsk og føre et Von foran sit Navn, for, endog i den retfærdigste Sag, at beholde Uret. Dertil kom, at Ramdohr i enkelte Ting dømte uforsigtigen, i hvorvel han dog i saadanne Tilfælde selv tilstaaer sin Mangel paa Competence. Jmidlertid er det dog vist, at der hverken da eller siden har været skrevet noget Bedre i Danmark om den egentlige Konst og skjønne Natur, hans Domme over de skjønne Videnskaber undtagne. Det er endnu i dette Øieblik ikke uinteressant, at læse hans Jagttagelser og de Modsigelser, han mødte. - Hans bemærkninger overde Malerier, som han paa forskjellige Steder, saae, kalder Hr. S. en tør Fortegnelse, som kun fylder 4 Ark, men glemmer, at disse 4 Ark ere indholdsrigere end mangen Bog paa 40, og bedre hen siger han, "at man i denne døde Fortegnelse kun finder korte afgjørende Domme, indklædte i en Pomp af Konstord, og sjelden en omstændelig Beskrivelse &c.", men jeg gad nok vidst, hvorledes man i en Reise skulde kunne levere en omstændelig Beskrivelse over alle de Maleriesamlinger, Hovedstaden eier. Dog, en Rec., som Hr. S., der tør paastaae, at Haubers Beskrivelse over Kjøbenhavn, og selv Büschings større Udgave, i det Væsentlige og for det meste, indeholde alt det, som Ramdohrs, og det endog langt rigtigere, røber, at han enten ikke har læst Ramdohr heelt, eller læst ham paa en ganske egen Maade. Det snorrigste er, at Hr. S. bebreider Randohr hans skjødesløse Jagttagelsesmaade, fordi denne siger, "at Frederik den Femtes Ridderstatue staaer med Ansigtet vendt mod Havet", og han mener, at en Mand, der gjør de skjønne Konsters Studium til sit Livs Motto, burde betragte et Konstværk opmærksommere; men Hr. S. glemmer, at Bebreidelsen falder saa meget stærkere tilbage paa ham selv, som han, der efter egen Tilstaaelse den Gang havde levet otte Aar i Kjøbenhavn, dog burde vidst, at Frederik d. 6tes Statue virkeligen staaer med Hovedet vendt mod Havet, hvorom Enhver, som vil, endnu dagligen kan overbevise sig. - Hvad Ramdohr anfører om Musiken i Kjøbenhavn, gielder for en stor Deel endnu, uagtet S. ret troer at have fældet ham i den Henseende. Ramdohr siger nemlig (S. 385) "De Danske have meget Anlæg til Musik, og finde megen Smag deri. Det hører temmelig almindeligt til en Dames gode Opdragelse, at hun lærer at synge og spille paa Claveer. Endeel iblandt dem udmærke sig virkeligen deri. Operaen (Syngespillet) besøges lidenskabeligen, og i enhver ny Composition tages den stærkeste Deel. Men Kjøbenhavnernes Smag er herved mere for det Lette og Behagelige, end for det Alvorlige. SmaaSange, hvoraf de have adskillige ret nydelige, fulde af Lune, yndes især, og synges hyppigen i Selskabskredse. – Er der noget Urigtigt i denne Dom, og er det ikke først i de allernyeste Tider, at man har begyndt at finde Smag i store Compositioner, Var det ikke først efter tredive Aars Forløb, at man begyndte at bringe Mozarts Arbeider, som Bortførelsen fra Seraillet og Figaro, paa Skuepladsen,