Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-02-14
J sidste Hefte af Athene læses en interessant Afhandling om Sigbritte, Dyvekes Moder, som tog saa megen Deel i Rigets Bestyrelse under Christian den Anden, af Overlærer H. Behrmann. Forf. undersøger heri først, hvorledes en Krokone - en Æblekjerling, som de Gamle enstemmigen paastaae Sig britte har været, kunde beklæde en Præmierministers Plads, til Fornøielse for indsigtsfulde Mænd. Han mener, at dette rimer sig saa slet sammen, at det med Føie maa opvække Tvivl og Rigtigheden i de Gamles Paastande. Derpaa søger han at godtgjøre, at den ene af Sigbrittes Brødre havde været Lehnsmand og den anden Apotheker, altsaa ikke ganske udannede Mennesker, som neppe kunde have en Æblekierling til Søster. Han finder det end ikke usandsynligt, at den ene Broder har været Skultus, d. c. første Borgermester, i Amsterdam. En Prinds som Christian, der stod under Rigsraadet, turde neppe understaae sig, at indbyde en Krokone og hendes Datter til et Bal hvor ikke allene en rig Handelstads Embedsmænd og første Borgere, men de fleste af Sorges Riges raad selv vare tilstede. J Regjeringen tog Sig britte en vigtig Deel, og Øresundstolden stod ganske under hendes Bestyrelse, endog Finantsvæsenet synes at have været hende ganske betroet. At de Gamle foragteligen kaldte hende en forslagen, snild Qvinde, ja hædrede hende med Navner Troldqvinde, vidner noksom om, at hun var et Fruentimmer af ualmindelige Jndsigter; man skyldte hende ogsaa de vigtige og priselige Forandringer, Handelen og Tolden undergik. Udskriften paa et hollandsk Brev kalder hende: "Erbar værdige vise prout Sybrecht &c., en anden Udskrift kalder hende v. Lefden (Ew. Liebden) og gjør hende saaledes til en fyrstelig Person. Kongen og Dronningen turde betroe hende deres ældste Prinds til Opdragelse, og, at dette var skeet med Dronningens Minde, sees deraf, at Sigbritte, efter Dyvekes Død, næsten bestandigen opholdt sig paa Slottet, naar Hoffet var i Kjøbenhavn, uagtet hun eiede en Gaard paa Amagertorv. Hun var, som Hvidtfeldt forsikkrer, tilstede, naar Dronningen gjorde Barsel, og da denne engang blev forløst med to Prindser, sagde hun i sin Vrede, at her var ikke Land til saa mange Herrchen. Forf. søger at godtgjøre, at Anledningen til den Ære, man viste hende, at kalde hende Høkerske, uden Tvivl var den, at i en i Midten af det 14de Aarhundrede opstanden Borgerkrig i Provindserne Holland og Zeland, de to stridende Partier kaldte sig Kabbeliau og Hork, hvilket sidste Parties Anførere deels maatte bøde med Livet, deels søge deres Frelse i Flugten til forskjellige Lande. Forf. mener, at man til disse Hoekere kan regne Sigbritte, der rimeligviis var fra Nordholland, som stod i Handelsforbindelse med Bergen. Der valgte hun Krohold til sin Næringsvei, som vist nok den Gang allerede i en rig Handelsstad maatte kunne føde sin Mand. J de Tider var det let, at der af et Partienavn kunde gjøres en Høkerske. Jøvrigt finder Forf. det problematisk, om Sigbritte virkelig har holdt Krohuus i Bergen, og Grunden dertil søger han i den allerede anførte Omstændighed, at Prinds Christian førte hendes Datter paa et Bal. Men han mener, at hun mueligen har eier en Gjestgivergaard, og en Gjestgiver maatte, i en By, hvor Handelen, er i Fremmedes Hænder, allerede kunne regnes blandt de fornemste Borgere. Man kan ikke nægte, at den hele Afhandling, er skreven meget sindrigen, og forener historisk Skarpsind med Jndsigt og Belæsthed. Uden at ville kuldkaste de af Forf. fremsatte Meninger, anseer Anmelderen det dog ikke for upassende, her at fremsætte nogle Jndvendinger. At Sigbritte sikkerlig har været et Fruentimmer af stor Forstand, det beviser allerede den Omstændighed, at hun var Raadgiverinde hos en Konge, som vilde have været stor, dersom Sandheden kunde give hans Hjerte det samme Skudsmaal som hans Forstand, især naar man seer hen til den Tid, han levede i. Men, naar man taler om Jndsigter, saa maa man for alting ikke tabe Tidsalderen af Sigte, og huske paa, hvor lidet der i de Dage udkrævedes til at have Navn for Jndsigtsfuldhed. Sielden kjendte Nogen, naar man undtager den høie Geistlighed og Adelen, som Forf. selv (S. 33) anfører, noget til Videnskaberne, og den almindelige Mand kunde neppe læse, mindre skrive. Christian den Andens Undervisning var betroet til en Canonicus, Jørgen Hyntze, og hans Fader havde betinget Kost og Kammer for ham hos en Bogbinder i Høibrostrædet, hvor hiin Canonicus gik og informerede ham. Denne Lærer, tog Prindsen med i Kirken til Ottesang (Aftensang), og lod ham der staa, og synge blandt andre Peblinge (See Holb. Danm. Hist. T. 2. S. 4.) Af saadan en Opdragelse kunde man just ikke vente sig alt for glimrende Frugter. Vel talte og skrev Christian Latin, men dette var, som bekjendt, ligesaa almindeligt blandt Kongelige Personer i hine Tider, som det er nu at tale og skrive det franske Sprog. At den ene af Sigbrittes Brødre har været Lehnsmand og den anden Apotheker, som Forf. anfører, beviser i det Høieste kun hvad de have været, men ikke hvad hun har været. Desuden var det den Gang vel ligesaa lidt som nu saa vanskeligt, ved nogen Snildhed og Lykke, at blive fra et meget simpelt Menneske Lehnsmand eller Apotheker. At Sigbritte havde vigtig Deel i Regjeringen, beviser kun, at hun forstod at forskaffe sig Jndflydelse hos Kongen, men ikke ved hvilke Midler, hun forskaffede sig den. At man kan bestyre Finantsvæsenet, uden selv at kjende noget dertil, blot ved Hielp af Andre, det er noget, som man vel ikke savner Beviser for i Historien, Der gives ingen vanskeligere og heller ingen lettere Ting at bestyre end netop Finantserne. At Didrik Slaghæk, efter de Gamle en Barbeer, og efter Forf. en Doctor, to den Gang maaskee temmelig synonyme Benævnelser, var, efter Forf. egen Forsikkring (S. 36) een af hendes Medhielpere i Finantssager, opvækker just ikke nogen fordeelagtig Fordom for Finantsvæsenets daværende Tilstand i Danmark. "Kunde vel, – vedbliver Forf., kan man nu spørge, en Person, der forestod saa vigtige Forretninger, have været en udannet og uvidende Qvinde af den laveste Classe? Hvorledes, kunde hun bestyre saa vigtige og saa indviklede Regnskaber, uden selv at kunne regne og skrive. Og har hun ikke kunnet det, altsaa været ganske uduelig til de Fag, som hun var forefat, skulde da Mænd, som Norbye og Hans Giøe, som i saa høi Grad besad og fortjente Kongens Tillid, ikke have gjort ham opmærksom paa den Skade, som nødvendig deraf maatte flyde for hans Finantser Paa disse Forf. Spørgsmaal kunde igjen spor ges: hvorfor ikke - Har man ikke, endog 250 Aar efter Sigbrittes Tid, seet en Mand, vel af Dannelse og Opdragelse, men oplært i et ganske andet Fag, end det han siden i Ordets egentlige Forstand opoffrede sig for, blive i nogle faa Aar fra en Læge en Stats- og Finantsminister, og end- og skrive Love for et Folk, hvis Sprog han ikke engang kjendte? Hvorvidt Sigbritte for de med Handelen og Tolden foretagne Forandringer fortjente en Skam= eller Hæderstøtte, hvilket Forf. naar han kommer til disse Gjenstande, vil undersøge, er nok vanskeligt at bestemme. Man har ondt ved at bedømme Gavnligheden eller Skadeligheden af nyere med Handelen og Tolden foretagne Forandringer, hvor meget mere om saadanne Forandringer, der fandt Sted i de første Decennier af det 16de Aarhundrede. – Saalænge vi ikke have bestemte Beviser for det Rigtige og Fornuftige i Finantsernes Forvaltning under Christian 11, kunne vi heller ikke ubetinget indrømme Sigbritte nogen Roes for hendes Jndsigter i Finantsfaget. At Mænd, som Norby og Giøe tiede, beviser intet, med mindre man vilde antage, at Daaren har Ret, fordi den Vise tier. Hvor mangen en nyere Tids Norby og Giøe har ikke ved lignende Tilfælde tiet, og tiet med Grund, fordi det er klogt at tie, naar det ansees for en Brøde at tale, Sielden ere en Waldemar og en Henrik den 4de paa Tronen, endnu sjeldnere en Absalon og Suly ved deres Side. - Er det altsaa ubevist, at Sig britte har forvaltet Finantserne under den Konge, hun tjente, paa en fornuftig, hensigtssvarende og gavnlig Maade, saa er og bliver enhver Gisning om hendes lave Herkomst ogsaa ubevist. Svaningius, der skrev Christian den Andens Historie, blev Historiograph 1853, og maa altsaa omtrent paa den Tid have skrevet sin Bog. At han, for at smigre det herskende Partie, søgte at male det styrtede med overdreven mørk Farve, er rimeligt, men at han nogle og 30 Aar efter at Sigbritte havde blomstret, skulde kunne fortælle om hendes Stand, en Usandhed, som Samtidige maatte kunnet gribe ham i, er ikke sandsynligt. Forf. har heller intet andet Beviis for, at nu ei kan have været Krokone i Bergen end hendes store Forstand, som selv hendes Modstandere ti have nægtet hende, og hendes Jndbydelse til Ballet paa Raadhuset, som hun upaatvivlelig maatte takke sin Datters Skjønhed, for. At Prindsen lod indlyde en for sin Skjønhed berømt Pige til Ballet, var vel noget, som den høie Adel, og selv Rigsraadet med al sin Adelstolthed, neppe tog den unge Prinds saa ilde op. Mod smukke Piger er den meest Adelstolte sjelden stor. Envidos Pile gjennembore de ældste Skjolde og Skjoldmærker. At man indbød Moderen tillige med Datteren, var ikke allene blot Høflighed, men endog Klogskab, da man, for at bane sig Veien til Datteren, naturligviis først maatte henvende sig til Moderen. Vil man ikke reent ud nægte, hvad de Gamle sige (See Holbergs Historie T. 2 S. 8) at det paa det andet Bal, nemlig paa Slottet, hvortil Prindsen atter indbød begge, blev aftalt, at Dyveke skulde gaae til Sings med Prindsen, saa kan man ikke antage, at det just gik alt for tugtigen til paa disse Baller. Desuden bleve begge Baller foranstaltede af Prindsen selv, og der har vel neppe nogen været saa uhøflig, at ville foreskrive Værten, der tilmed var Kronprinds, hvilke Personer, han skulde indbyde til Ballet. Desuden ansaaes sligt i de Tider for en Galanterie, som end ikke den ærbareste Rigensraad fandt anstødelig. - Havde Sig britte virkelig eiet nogen anseelig Gjestgivergaardi Bergen, og paa Grund deraf var bleven regnet blandt Byens fornemste Jndbyggere, behøvede hun da vel, at drage til Opsloe med sin Datter og flyt le ind i det Steenhuus, Prindsen der havde ladet bygge for dem – At opgive en god Næringsvei, og reise hen til et andet Sted, blot for at anbringe sin Datter som Frille hos en ung Prinds, røber en fordærvet Tænkemaade, og en saadan Characteer trænger virkelig til at skildves med en Samsøes Pensel, dersom den ikke skal opvække Skræk og Afsky. Tidsregningen synes heller ikke at understøtte Forfatterens Gisning, at Sigbritte, som een af Hockernes Partie i Holland, var flygtet til Bergen. J den Krig Hockerne førte, tage omsider, deres Anførere, efter Forf. egen Opgivelse, Flugten, 1493. Ballet paa Raadhuset i Bergen stod 1513 altsaa tyve Aar derefter. Vilde det ikke være besynderligt, om Sigbritte, hvis hun virkelig havde været et Fruentimmer af nogenlunde Stand, c. den hele lange Tid skulde kunne vende tilbage tilsit Fædreneland, Over tyve Aar pleier en Emigration dog sjelden at vare. Historien viser, at Christian trængte til Penge, deels til at føre den Krig mod Sverrig, han havde besluttet, deels til at betale sin Faders Gield. Disse Penge kunde ikke tilveiebringes, uden ved at udskrive nye Skatter og længe Told paa ind- og udgaaende Varer. Det skete uden Raadets Samtykke. Finantsoperationen var meget virksom; thi da mange vægrede sig ved at betale, lod Christian bruge stærke Tvangsmidler. Paa denne Maade blev det ikke vanskeligt for Mad. Sigbritte, at være en god Finantsminister. - Vi see af Hr. Behrmanns Afhandling, at de Summer, der gik igjennem hendes Hænder, under den svenske Krig, vare uhyre. D. 21 Decbr. 1522, qvitterede hun for 50,000 Mark, i et Regnskab, Statholderen i Norge, Henrik Giøe aflagde hende samme Aar, beløb en Post sig til 90,000 Mk., og Søren Norbyes Generalqvittering for de Summer, hun havde modtaget, fra Paaske til September, lød paa 78,000 Mk.