Norske Intelligenssedler, 1770-03-21
Hviliger. ordske. Nor NoNo. 12. Onsdagen den 21. Marti 1770. No Slutningen af: Land-Levnets Berømmelse. Hun ey af Hummer, Krebs og Skiæl og Østers veed, Vanskabninger, som ey er skabt for Folkes Mave, Ertskoker ey endnu er groed i Hendes Beed, Citroner mindre er en Vext af Hendes Have. Hun skiønner bedre paa det saftig Oxe-Kiød, Og Fleske-Skinker, som giør Appetit at drikke, Hun fattes ikke Melk og Ægg og Smør og Miød, Og Salt til Kryderie, og bedre veed Hun ikke.Det nydelige Lam, som Ulven lod i Roe, Den feede Kalv og Kid til Høytid giør Parade, Hun sætter og paa Spid en Hane eller toe, Naar de er gamle og de muntre Høns for lade. Hun i Citroners Sted har lækre Æbler spart, Hun Ærter, Bonner, Kaal, og Løg, og Rødder freder; Salat med Olie er Hende meere rart, End Saffran og Caneel fra udenlandske Stæder, Her lever dette Par ved Sundhed uden Konst, Her spises ey for Lyst, men naar Naturen minder, Hvad andre kiøbe dyrt, har denne Mand omsonst, Da Han sit Magazin i Mark og Gaarden finder. Nu staar Han i sin Dør i Aften Svalens Lyst Og seer, hvor Hiorden fræm som i Geleeder trækker, Her prøvede en Buk med Væderen en Dyst, Hist den forædte Koe i Græsset sig udstrækker. Her drive Hestene med en omstyrtet Plov, Som Kaade dandse, naar de burde søge Liise, Nu gaar Arbeyderne af Marken med Forlov, Som trælled før i Kap, for nu i Kap at spise. De holde Maaltid med saa trofast Appetit, At Sveeden og derved kand sees i deres Pande, Og naar de bleven er den Mave Knurren qvit, Besluttes med en Kulk udaf den store Kande. Her endtes Dagen og enhver til Hvile gaar, Til Hanen anden Dag, som Bondens Uhr, dem vækker, Saasnart Autora hun slaaer ud sit Purpur-Haar, Og Stierners Klarhed med et klarer Skin bedækker. Vær hvo du er, saa høyt i Lykke som du vil, Jeg høyest regner den, hvis Vilkaar her er skreven, Hvor ingen Hovmod er og intet Skin dertil, Lyksalig Siæl, som er sin egen Herre bleven. Som plages ey af Had, Misundelse og Spot, Som kiender lidet til de store Stæders Laster, Hvis reene Levnet er for alles Domme blot, Paa hvis Uskyldighed selv Himlen Øye kaster. Som overlader Gud sit Væsen, Liv og alt, Og ufortryllede kand tænke paa sin Ende Og Scenen uden for; Den lever ene galt, Som kiender alt og ey har lært sig selv at kiende. Skipperen og et feiler ikke den, som er J Nød, han gierne for enhver Sin Modgang frem vil sætte: En Mand, som dette hørte paa, Jeg, sagde han, med noget maa Din store Sorrig lette: Et Skib engang var stædt i Nød, Saa Folket saae den visse Død Hvert med paaforae. midlertid blev Dagen klar Og Srivet, som i Fare var, Fik Bør, ej frygted Bølge. Skipperen og Skibs-Folket. Strax Folket baade loe og sprang, det fejler ikke den, som er Tilforne græd, nu Visen sang; red, vangerne for onner Men Skipperen dem raadde: i Mopaand frem vil sætte: Mand, som dette nørte paa Thi han var klog, at de nu sig J Glæde skikked viselig, sagde han, med noget maa J Sorgen holde Maade. i tore Sorria lotte; Skib engang var stædt i Nød, Vort Liv, som Skibet her og dera Norret laae den Tilte Jor J Modaands Dør og Modgangs For mange Vinde driver; et Øjevlii paafølge. Med Sorgen Glæden vexles om, tidlertid blev Dagen an Han ene bør berømmes, som Skibet, som i Fare var, Bestandig altid bliver. er, et frygter Hölge. Skibs-Folket. Strax Folket baade loe og sprang, Tilforne græd, nu Visen sang; Men Skipperen dem raadde: anvan var saa at de nu sig J Glæde skikked viselig, J Sorgen holde Maade. vort Liv, som Sredet der og der J Modgands Bør og Modgangs Veir for mange ene ortapMed Sorgen Glæden vertes om, Han ene bør berømmes, som Bestandig altid bliver. Apelles Lykken maled af At sidde, spurgtes hvi han gav Den lette Fugl et Sæde, Hun ej, blev svared, havde Fod, Naturen den og ej tillod Paa noget Fast at træde. Et Hierte, som er vel bered, Ej frygter Ubestandighed; Men Dyd maa Styrmand være.