Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-03-01
Herved maa jeg tillade mig at gjøre Dem opmærksom paa, at dette Stykke er af en ganske anden Natur end det første; thi i det første handles de om en Mangfoldighed, betragtet som et Heelt, medens der i det andet sees alene hen til en vis enkelt Persons Fremgangsmaade. Af Personligheder er jeg, som ovenfor ytredes, slet ingen Ven; men der kunne gives Tilfælde, hvor de ere ikke blot tilladelige, men ogsaa pligtmæssige, og De selv vil vist ved nærmere Overveielse finde, at her var i saadant Tilfælde indtraadt. Naar jeg nemlig i dette Stykke efter Ævne stræber at rettesætte En, som ved falske Beskyldninger om urene Hensigter og Ukyndighed i Sazin, ved vitterlig Fordreielse af et enkelt, men i sin Sammenhæng vigtigt Udtryks tydelige Mening, og ved forkeert og trivielt Ræsonnement vil sætte Publikum, maaskee ogsaa sig selv, Blaar i Øinene; da vil hverken De, eller andre Fornuftige desaarsag skjælde mig ud for en Dragon) eller for en Renomist og Johan von Chrenpreis **), men de ville sige: det er vel gjort. - Denne Digression tilgive Delis Medfølelse mig! For nu igjen at komme til Deres Efterskrift, da kalder De mig deri; en selvbuden Læge. Med det Ord selvbuden J See Ny Freia, No. 5. Baade for dette og de følgende Skjældsord vil jeg her, efter et bekjendt Exempel, skyldigst qvittere. *) See dette Blads No. 14. forbindes i Almindelighed Tanken om noget forhadt. Men ikke alt, hvad der hades, er virkelig hadeligt, og dersom De vil fjærne dette sidste Begreb fra Udtrykket selvbuden, da vil jeg gjerne tilstaae Dem, at jeg er en selvbuden Læge. Desuden, i det De kalder mig en Læge, indrømmer De selv, at der er noget godt ved mig og ved mit Foretagende, og skulde det oven i Kjøbet virkelig ikke fortjene at paaskjønnes, naar nogen, han være for Resten, hvo han være vil, i det Tilfælde, at han troer at iagttage een eller anden væsentlig Mangel og Brøst hos hvilket somhelst Objekt, søger, saavidt som han kan, at afhjælpe og raade Bod paa samme, og det endog uden derom at blive anmodet, især naar han seer, at ingen anden paatager sig en i hans Øine høist nødvendig Kur, De kalder mig endvidere ubeskeden og ubillig og min Adfærd usømmelig. Det er dog virkelig temmelig haarde Beskyldninger - men jeg har nu eengang og ikke uden Grund fattet Agtelse for Dem, og vil derfor, saa ufortrødent som muligt, vise Dem, at De gjør mig Uret. Ubeskeden er den, som i Ord eller Gierning gjør Fordring, paa at ansees for fuldkomnere, end han virkelig er. Derimod kan man ikke kalde den saaledes, der muligen kunde ytre det Ønske, at hans virkelige Fortrin maatte vorde erkjendte og paaskjønnede; thi sligt kan heel vel bestaae med sand Beskedenhed, og er ofte en nødvendig Følge af tilbørlig Selvagtelse. Dersom De nu, højtagtede Mand, er enig med mig i denne Bestemmelse af Begrebet om Ubeskedenhed, da vil De næppe kunne paavise en eneste ubeskeden Ytring af mig. "Men, kunde De sige, hele Tonen i begge Deres Stykker er høist ubeskeden, i det De anmasser Dem et Skin af Kompetentse til at dømme om Sager, som De i Grunden slet ikke forstaaer." Ja tilvisse, var denne Paastand, grundet, da maatte jeg være overmaade ubeskeden; men jeg haaber, at De selv ved dybere Betragtning af Tingen vil finde, at baade begge hine Stykker, og hele denne Besvarelse af Deres Gjenmæle, og det, jeg ovenfor bemærkede om Deres Ubekjendtskab med mine Ævner og Kundskaber, indeholder gyldige Beviser for, at hverken De eller nogen med Ret kan paasige mig, at jeg arrogerer mig en Kyndighed og Jndsigt, som ikke tilkommer mig, og altsaa heller ikke at jeg er ubeskeden. - Billig er den, som er redebon til, med Hensyn paa andres Tarv, at nedstemme retmæssige Fordringer *). Vil nu nogen paastaae, at jeg har viist Ubillighed, enten ved det Forlangende, at Geistligheden dog ikke skulde have givet Slip paa, men, da dette er skeet, atter benytte et gavnligt Middel til at fremme sin egen Videnskabelighed, eller, ved at fordre af min Kontrapart, Hr. Philoklerus Ukatopsin, at han skulde have afholdt sig fra falske Beskyldninger a. a., da bør den, som vil paastaae sligt, kunne godtgjøre, ejalene, at jeg har fremsat uretmæssige Fordringer (og denne Vei har De, Høistærede, meget rigtigen betraadt, men i mit næste Svar vil jeg prøve paa at vise, at det ikke er lykkedes Dem at komme ret langt frem paa samme; men ogsaa, at jeg, for min Person, ikke er redebon til at eftergive det bitteste af de Fordringer, jeg i første Tilfælde i den almindelige Velfærds Navn, og i det andet i mit eget Navn, har paatalt. Den, der ikke kan bevise nogen af Delene, burde, mildest talt, lade være at bebreide mig Ubillighed. - Usømmelig er en Adfærd, som strider mod Velanstændighed **). De vil besidde Upartiskhed, nok, til roligen med mig at undersøge (i al Korthed, det forstaaer sig), om min Maneer kan kaldes usømmelig. Dersom jeg ved Skjældsord eller andre Uanstændigheder havde tilsidesat nogen skyldig Agtelse, da kunde min Fremgangsmaade fortjene et saa vanærende Prædikat; men slig mig engang, veltænkende og sandhedskjærlige Mand, paaviis mig engang, hvor jeg har gjort noget sligt. J mit første Stykke bebreider jeg i en skarp og bidende Tone, See P. C. Müller, Christeligt Moralsystem, 2den Udg., S. 416. Cfr. Cic. de Off. Lib. I. Cap. 27. Hujus (decori) vis ea est, at ab honesto non qucat separari. (Aarsagen er ovenfor paaviist) den danske Geistlighed i Almindelighed Mangel paa Videnskabelighed; men deraf følger ingenlunde, at jeg taabeligen skulde troer at finde den paaankede Mangel hos alle Danmark Geistlige. Jeg har jo selv gjort hæderlige Undtagelser, og er villig til at gjøre mange flere, men videnskabelig Henseende kan jeg ikke være forbunden til at agte nogen Præst, der forsømmer ved grundige Studier at gjøre sig stedse meere skikket til sit vigtige Kald som Menighedens Lærer. Min Paastand var vel bitter, men i det hele desværre altfor sand, og er den Maade, hvorpaa jeg fremsatte den, usømmelig, da er det (for at blive ved det eengang valgte Billede) ogsaa usømmeligt, at en Læge giver sine Patienter ilde smagende Medicin. J mit andet Stykke behandler jeg skraft og uden Skaansel en Person, som formedelst sin Usandfærdighed og sine flade Anskuelser ingen Skaansel fortjener; men er dette usømmeligt, da er det ligesaa usømmeligt, at en Skolemester revser en vanariet Pog. Naar De derpaa ytrer, at jeg, naar jeg bliver det, jeg efter Deres Mening endnu ikke er, nemlig: beskeden, stille, flittig, videnskabelig dannet, ærende Videnskab for højt til at fremtræde med noget Arbeide af middelmaadigt Værd, at jeg da vil betænke mig nærmere paa Udgivelsen af de videnskabelige Afhandlinger, som jeg lod mig forlyde med at kunne forventes fra min Haand, saa haaber jeg af Deres Humanitet, at De allerede efter Læsningen af nærværende Svar, vil tilbagekalde hos Dem selv den første Deel af denne Deres Ytring, og med Hensyn til den anden tiltroe mig i det mindste saa meget, at jeg overveier og veed, hvad jeg tør vove at byde et lærdt Publikum. Det er mig en stor Glæde, endelig at være bleven færdig med denne kjedsommelige men aftvungne Selvapologi, i mit følgende Svar, der skal blive Dem tilstillet saa snart som muligt, skal jeg holde mig strængt til Sagen selv, og hermed byder jeg Dem for denne Gang et venskabeligt Farvel. Philoklerus Alethinus.