Corsaren, 1841-09-10
Charivari. Falstaff som Konge. (Plan til en Tragedie.) Kjære Ven! Du ønster, at vi i Breve skulle fortsætte de Jnteresser, som sysselsatte og sammenbandt os, medens vi personligt nøde hinandens Omgang i denne Stad. Du spørger om mine seneste poetiske Productioner og Ideer; hold Dig til de sidste, kjære Ven! en Poet uden Otium kommer sjeldent videre end til disse. Tiden forstaaer sig, min Tid - gaaer svanger med en Tragedie, og enkelte Scener staae allerede paa Papiret; men det Hele er mig endnu saa dunkelt, saa dunfelt - som en Mængde Gader forleden Nat, da Byen var illumineret. Hvad synes Dig om følgende Jdee: Vor tykte, evigt nydende, feige, vellevnetssyge Falstaff. agter jeg at fremstille som Konge, i en Stilling, hvor hans Lyster og Lidenskaber, uden Hindring af udvortes Magt, i en evig Mættelse voxe ham selv over Hovedet. Min Tragedie - thi tragisk maa naturligviis Catastrophen blive, baade for Landet, som han vil opspise, og for ham selv, som spiser det - frembyder imidlertid adskillige Vanskeligheder for mig med Hensyn til Planen. Skjøndt Helten ikke er en i almindelig Betydning historisk Person d. e, ikke staaer fremhævet i Historiens Aarbøger, har vor Shakspeare dog gjort ham dertil ved at knytte Personen til et vist Land og en vis Tid. Dette er et Baand for mig; jeg nødes til, hvad der altid er faldet mig saa vanskeligt, at sætte mig tilbage i Fortiden; hvad gav jeg ikke til, om Styktet lod sig rykke ind i vore Dage men det gaaer nu af mangfoldige Grunde ikke an, og jeg maa til at studere Historien. Med shalspearst Frihed lader jeg Stykket spille paa et Øland, hvorpaa vor Englænder under Omstændigheder, som nærmere fortælles, paa en Søreise er strandet. Dets Navn er ligegyldigt, jeg har selv endnu ikke tænkt derpaa, det er mig en "Phantasiens Ø" og kommer maaskee, ligesom Bournonvilles, til at ligge i Chinas Vande. Falstaff vinder Beboernes Hjerter ved at anrette et stort Tractement i Anledning af hans egen Ankomst. Dog, jeg vil ikke lade Dig strax kige ind i alle Enkeltheder. Nok! han bliver Konge paa en meget hurtig, slet og ret motiveret Maade. Hans Regimente bestaaer af uafbrudte Festiviicter og Gildepareer, som "Corfaren" vilde sige; han gifter sig med en Enke, der har en voxen Søn, for paa mageligste Maade at skaffe Landet en Thronarving, Sønnen hyldes til Kronprinds, Sønnen gifter sig, Sønnekonen faaer en Søn &. &c.; der anordnes flere Helligdage (for vor Falstaff det Samme som en Forøgelse af Forlystelsesdage), kort sagt, han er undtømmelig i at tilveiebringe Festligheder for Kongehuset. Han bliver en reen Sardanapel, kun ikke i een Ting: han er bange for sit Skind, som man siger. Sardanapel endte sit Liv ved et modigt Spring i Luerne, da han ikke meere kunde nyde; men da Falstaff overmættes af Nydelser, vil han dog ikke døe; han kan Jntet mere og trues med at døe af den skrækkeligste Død: Kjedsommeligheden. Alt dette hører til det Jndledende. Ved Dramaets Begyndelse er han uctop kommen til det Punkt, hvor det Tragiske slaaer ind i hans Liv. Dog, jeg vil heller meddele Dig en Scene af 1ste Act, der viser os, hvorledes det endnu engang lykkes ham at forjage et Anfald af Melancholi; men, naturligviis, den Opmuntring bliver kun at forbigaaende Jndflydelse og maa staae som en Typus for hundrede lignende Forsøg. (Kongens Soveværelse. Nat.) Falftaff vvaagner paa sin Sophag. Har jeg sover? Gud skee Lov! jeg har ikke kjedet mig; altsaa har jeg sovet. - Jeg har jo ladet min Skriftefader hente. Hvor bliver han af? Jeg skulde dog ikke troe, den hellige Mand er død? er gaaet Kjødets Gang? at, jal Kjødets Gang. Ved min Regjerings Tiltrædelse har jeg udnævnet ham, det er rigtignok fra forrige Søndag af 14 Aar siden; altsaa i 14 Aar har jeg ikke seet noget til ham, og har jeg feet ham, har jeg ikke hørt ham, og har jeg hørt ham, har jeg ikke lagt Mærke til ham. - 11 Aar for 8 Dage siden! 8 fra 365 giler 357! altsaa 397 Dage, inden min Kroningsdags aarlige Celebrering kommer igjen; det er ikke til at udholde! Velan, naar den Tid kommer, skal der holdes 15-Aars Kroningsjubilæum. Det er itte enhver Hanskvast, der regjerer i 15 Aar (han nedskriver langsomt sin Beslutning. Der har vi en Resolution: Kronnings-Jubilæum om 357 Dage! (Han ringer.) Jeg kunde spise mig selv af Glæde over den Jnvention. Jeg føler mig som nyfødt igjen: nye Planer, nyt Mod, nyt Mod, ny Appetit. (Han ringer igien) Er jeg Konge her eller ikke? (Hans Hofnar kommer ; han giver Narren et unaadigt Øresigen) Hvorlænge skal jeg ringe? Narren. Deres allernaadigste Majestæt! Da Deres Majestæt ikke har behaget at nævne for hvilken af Høistsammes Skriftefædre, De behager at skrifte Deres allernaadigste Synder, har jeg sendt Bud efter dem alle Ti; og det har taget Tid. Deres Majestæt behager at gjøre Udvalg. Falftaff. Ti? Har jeg saa mange? Narren. Deres allernaadigste Majestæt behage at tænke Deres allernaadigste Majestæt om. Hendes Najestæt har udbedet sig en Forøgelse af 9 Striftefædre. Falstaff. Nu huster jeg det. Karren. Befaler D. M. ikke en af de Stærteste - som kan holde længst ud at staae foran Majestæten. D. M. erindrer Secretairen, som creperede forleden; han døde af at skrive D. Ms. Kjøkken-Registre staaende, og eftersom Deres Majestæts Synde- Register - Falstaff. Vittig-Knægt, den Hofbirke-Nar - mit Synde-Register er længere end mine Kjøkkensedler, mener han. (Med Selvtilfredshed) Kommt drauf an; kommt drauf an! Karren. Det sagde J. Herre, og ikke jeg. Men, for at redde et Menneskeliv, har jeg, medens vi samlede de Ti, tænkt paa, om det itte var raadeligst at benytte dem alle Ti, saa at hver af dem fik en Tiendedeel af det allernaadigste Skriftemaal paa sin Samvittighed. Ti i 100 er en 10 Gang, ti i 1000 o. s. v. Deres Majestæt forstaaer mig nok. Falstaff. Lad dem gaae igjen; vi have faaet Forretninger, Regjeringssager! Kald Os Vor OberHof-Ceremonimester! Narren saster sin Hue i Loftets. Hvad hører jeg! Vivat, Deres Majestæt! Falstaff den Eneste lever op igjen! Melancholien er forsvunden! Kongen griber til Noret igjen med Biisdom og Kraft. Befaler D. M. ikke, at Voldene skulle løsne 3 Gange 27 i Anledning af D. Ms. Velgaaende? Falstaff. Stort Taffel, min Dreng, stort Taffel, det er bedre, og kald mig saa min Søn. Narren. Han sidder i en Trekort, Deres Majestæt. Falstaff. Saa lad ham sidde. Men, naar den er forbi, saa lad ham vide, at Altandørene imorgen Kl. 12 skulle aabnes, Folket skal forsamles paa Slotspladsen, jeg viser mig for det, og Kronprindsen træder ud til mig og lysser mig af Glæde over min Helbredelse. - Hvormeget koster et Hurra i denne Tid? Narren. Tre Mark. Falstaff. Bestil mig for 100 Rbd. Hurra'er. Narren. Strax. Falstaff. Og kald mig den Hofdigter, som blev forbigaaet ved sidste Anledning; Retfærdigheden skal pleies, han skal skrive mig et Digt over det Lys, jeg skal have. Narren. Strax. Falstaff. Stop! Hent mig Juvcelleverandeuren, lad ham bringe mig nogle Brystnaale, Ringe og saadant Kram. Narren sidet han gaaey. Strax! sagte, Jeg mærter, hvad Klokken er slagen: denne Gang faaer jeg bestemt en Orden, og hvor skal jeg gjøre af den? Jeg er saa behængt med det Dingeldangel, som nogen Nar kan være. Gud fri vort Land og Stat fra Kongens Naade; Thi Majestæten kjender ingen Maade. Falstaff. Stop! Lad Herolderne udbasune paa Hjørnerne: Efter at have tilbragt Dagen med Søvn, har Hs. Majestæt havt en saare behagelig Nat. Jeg haaber, kjære Ven! at Du i denne lille Scene vil see en ret god Begyndelse til en shakspearsk Tragedie. J alt Fald haaber jeg, at Du tilmelder mig Din Mening derom, før jeg gjør det Hele færdigt og indleverer det til Theaterdirectionen, hvilket er min bestemte Agt.