Københavns Adresseavis, 1762-11-08
Det er brugeligt udi Holland, at nogen kort Tid førend Maleficantere henrettes, bliver for dem bekosted et Maaltid, hvilket mange Menneskeer pleye at bivaane som Tilskuere. Sligt et Giestebud forefaldt i Amsterdam paa en Tid da Prindsen af Oranien faae Dage forhen var kommen der til Staden. Ved samme Maaltid var en stor Søe=Røvere ogsaa en tvungen Giest, fordi hans forøvede Caperie havde tilveyebragt ham Døds Dom. Denne viste sig at være meest bedrøved iblandt alle Giester. Han hang med Hovedet som et forvisned Blomster, vreed sine Hænder som den der toer sig i Hvedekli, og havde tabt af Appetit, som naar een har forædt sig. Mange af de andre til Døden ogsaa dømte, anstillede sig som det ikke kom dem ved. Een bragte den anden en Pocal med de Ord: Længe leve Bøddelen efter at han haver hengt os op. Een anden ihukom Rebslager=Laugets Velgaaende, og ønskede at de endnu i mange Aar maatte giøre Halsbaand til hans Efterkommere. Den tredie præparerede sig at udtømme en Pocal med dette Mundheld: Dukke dig, kiere Siel nu kommer en Plads=Regn. Den ommeldte Søe=Røvere, derimod sad og grublede som om han skulle udfinde Verdens Middelpunet eller see dens Klodde tvers igiennem. Den ene nikkede af ham, den anden talede til ham, den tredie stødte paa ham, men han agtede det ikke meere end en Drømmende. Endelig brast han ud med Ord, som naar man snakker over sig i Søvne, og da mumlede han uden halv afbrudt Mening af en selvgjort Jammer=Sang. Saa meget som de omkring siddende deraf kunde forstaae gav een af dem Anledning at sige: Hvad gielder han blev bedre af Humeur dersom en anden vilde gaae til Galgen i hans Sted, Det Ord løsnede hans Tunge, at han svarede: Ja det er vist, at alt det som jeg er attraperet med at have caperet, har Rettens Vold mig frataget; men jeg skulle dog alligevel endnu vide Raad at bringe hundrede tusinde Gylden tilveye for den som vilde lade sig henge for mig. Just, som disse Ord faldt ham af Munden, var kommen til at staae bag hans Stoel en gammel aftakked Soldat, som tog Anledning af den Talle at hviske ham noget i Øret, hvilket syntes at opvekke hans Sandser til Agtsomhed; og, ihvorvel ingen af de Omstaaende kunde høre hvad de indbyrdes handlede om, saa fornam man dog af deres Adfærd, at det var noget alvorligt; dog slog man det hen i Veyret, som noget der ikke var værd at paaagte. Den Aften gik saa hen og Executions=Dagen kom. Da udstod hver sin Ret; Men da Radden komn til Søe=Røveren, declarerede han med forstilled Alvorlighed at han var gandske uskyldig. Dette hans Udsigende blev ey anseet for noget gieldende, indtil den ommeldte gamle Soldat traadde frem, og raabte med høy Røst: At Søe=Røverens Ord vare sande, og at han (nemlig Soldaten) var den rette Mand der burde henge, da begyndte Øvrigheden at tænke den Sag efter, siden det tilforn der havde tildraget sig at en uskyldig Mand var bleven aflivet. Den Omstændighed overtalte Magistraten at spørge Soldaten: Hvad der bevegede ham til den Declaration, Jntet uden min Samvittighed, svarede han, som nu vogner, og fraraader mig at tillade uskyldig Blods Udgydelse, forestillende den Sag saa plausible, at Raadet, gandske blev confunderet. Saa meget udrettede dette, at Executionen blev opsat, og baade Soldaten og Søe=Røveren begge førte udi Arrest til nærmere examination. Denne tagende Resolution foraarsagede stor Tummel iblant Almuen. Nogle, som havde hørt Søe=Røverens Ord over Borde, og huskede, at denne Soldat havde hvisked ham noget udi Øret, gjettede derpaa, at Soldaten maatte have aftalt med Søe=Røveren at lade sig henge udi hans Sted. Det Røgte løb snart omkring Byen som Lyden af en Storm Klokke, og blev ved den Leylighed frembragt for Prindsen af Oranien, der befalede at den arresterede Soldat skulle føres for ham. Efter saadan Ordre blev Soldaten fremstilled, som fik det Spørsmaal af Prindsen: Omhan var den Mand der vilde lade sig henge for en anden; Soldaten bekiendte der Sagens rene Sammenheng, og hvad der havde bevæget ham til den Resolution; beskrivende derhos de mange Feldtog han havde bivaaned, de store Farligheder han var gaaet igiennem, de troe Tienester han havde gjort, tilleggende endnu omtrent disse Ord: Hvad har jeg nu for al dette, da man har aftakket mig paa min gammel Alder, Min Kone og mine Børn maae svælte af Hunger, jeg selv udholde et kummerligt Liv, og, omendskiønt mine graa Haar ere Spaamænd, at jeg snart kand vente Ende paa min Elendighed, saa ere mine Efterladte ikke derved hiulpene; men, dersom jeg lader mig henge for denne Mand, som vil betale mig hundrede tusinde Gylden i saa Fald, saa efterlader jeg min Hustrue og mine Børn større Midler til Arvepart, end jeg selv haver eyet min gandske Livestid. Naar denne Sandhed røgtes, saa kan ingen fornuftig Mand udlegge mig til Vanære at mit Legeme henger i Galgen. Den antagene Spot forVerden bliver mig bedre betalt, end alle de Tapperheds Vidner samme Legeme har baaret udi Arre efter KrigsBlessures. Endelig sluttede han sin Talle saaledes: Det kand være Søe=Røveren ligemeget, enten jeg døer i Galgen eller fortiener Pengene og dog beholder mit Liv, naar kuns han ikke mister Livet, altsaa kommer det an derpaa, om han maae pardoneres for Døden, imod at han betaler mig den udlovede Summa, og, naar det kunde bringes dertil, saa havde vi begge opnaaet vor Ønske. Den Proposition fandt bifald hos Prindsen af Oranien, som ved sin høye Myndighed gjorde det Udslag i Sagen, at Søe Røveren maatte udbetale Pengene til Soldaten, og derved kiøbe sig fri for Galgen. Mortens Aftens Oprindelse. Mortens Aften, som indfalder i denne Uge, der almindelig høytidelig holdes ved Gaase=Slagtning og Stegning, har ikke sin Oprindelse, som Almuen mener, fra Morten Luthers Jhukommelse, som skal være fød den 10 November, men har været i Brug mange hundrede Aar for Reformationen, og har derfor gandske intet med Morten Luther at bestille; thi Reformationen fører ingen Æde=Høytid ind, men kun forskyder de Papistiske Vildfarelser. Nogle ville hidlede Oprindelsen af en Omstændighed, som skal være forefalden ved den fromme MartiniUdvelgelse til biskop i Tours i Frankerige i det 4de Seculo, da der fortælles, at efterat han i Soldaterstanden, havde faaet Smag paa Evangelii Sandhed, ladet sig døbe, og gjort stor Fremgang og Tilvext i Studeringer og Christendom, vilde man udvælge ham til at beklæde forbemeldte Bispestoel, men Martinus vilde ikke tage derimod; og da man alligevel vilde nøde hannem dertil, skal han have skiult sig i en Gaaseftie, hvor Giessene ved deres Kiekken dog forraadde ham, saa han blev funden, og sat til at være biskop. Til Erindring om denne Kiekken skal Gilde stiftere og Ædemestere have indført denne Skik, at Giessene paa Mortens Aften skal slagtes og steges, at deres Kiek ken og da kand høres og hævnes.