Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-10-22
Den Giæstfrihed som en Religionslærer, fremfor enhver anden, bør udøve, og som jeg i Krigens Tid, uden at rose mig selv, tør sige at have udøvet med rund Haand og et villigt Hierte, hørte vel ogsaa med til saadanne Extra udgivter, som min Embedstilling udfordrede, hvis der endnu gjordes Krav paa den; men efter Krigen er det jo sielden at nogen Fremmed, nogen Reisende eller Ulykkelig, som jeg maatte føle trængte til, eller dog vilde glæde sig ved min giæstmilde Modtagelse, forvilder sig i vor Egn (thi for en saadan Giæst staaer mit Huus, med alt hvad det formaaer, baade Dag og Nat stedse aabent) og det er dog egentlig kun mod saadanne Personer den Dyd Giæstfrihed kan siges at udøves; thi at bede Folk, som slet ikke trænge dertil, blot sammen for at spise og drikke, det regner jeg ei for Giæstfrihed, uagtet jeg forhen ofte havde Selskab og maa tilstaae, at jeg holder det for yderst behageligt at see Folk tilgode, naar man har Raad dertil; men i modsat Tilfælde kalder jeg det Prakker stolthed eller dog Letsindighed, og sligt kan desuden ikke bringes i Anslag som Extraudgivt, da Embedsmænd i Kiøbstæder, som let kunne have mere Omgang end jeg, jo ogsaa bede Fremmede. Naar mine Venner blandt Naboerne, hvilke alle have nær til deres Hjem og ikke ligge ude omNatten, ofte giøre mig den Glæde at besøge os paa nogle Timer, saa anseer jeg dem ikke for Fremmede; de tage gierne tiltakke med en Pibe Tobak og et godt Glas Øl, eller med et Smørrebrød, og mindre kunde jeg vel ikke heller byde mine Bekiendtere i Kiøbenhavn?") 27) Den sande Dannelse bestaaer jo desuden Der staaer mig nu intet andet tilbage, Høistærede, end at giøre Dem ret opmærksom paa, at uagtet jeg nødes til at tilstaae, at min Tjeneste i og for sig selv er ligesaa stor som mangen ikke uvigtig verdslig Embedmands i Kiøbenhavn, saa er det dog kun ved vor Sparsomhed og ved hele Familiens forenede Flid, at jeg kan have en Smule tilovers, og de af mine Embedsbrødre, som sidde i mindre Kald, have en mindre og ikke saa særdeles god Avling som jeg, og maaskee dog flere Børn, kunde fandelig ikke komme langt, og maae under alle Omstændigheder bruge endeel af deres Tiende, hvilken jeg har beregnet som reent Overskud, til deres Avlings Fornødenheder. Endvidere er det min Pligt at bede Dem erindre, at heller ikke de Landsbypræster, hvis Kald efter Hartkornet er ligesaa stort som mit, kunne, selv naar de ere nok saa drivtige, altid antages at have ligesaastor Indtægt som jeg. Nogle, det forstaaer sig, have maaskee langt mere, naar de, beliggende i meget frugtbare Egne, f. Ex. kunne beregne Tienden af en Tde. Hartkorn til 1 Tde. Byg men andre derimod, i slette Egne, hvor man undertiden kun kan antage 1/2 Tdr. Byg pr. Tde. Hartkorn, have naturligviis, især naar de tillige ere langt fra saadanne Kiøbstæder, hvor Sæden betales taaleligt, og maaskee maa kiøbe deres Brændsel a., ikke saameget som jeg, imidlertid formoder jeg dog, at alle Siællands Kald af samme Størrelse som mit, i det mindste i Giennemsnit, kunne regnes for at være paa 900 Rbd. Sedler, hvorefter De da let, alt som Hartkornet er mindre godt eller bedre, ved at lægge Værdien af en halv til en heel Tde. Byg pr. Tde. Hartk. til, eller drage ligesaa meget fra, kan, skiøndt vistnok ei ganske sikkert, saa dog med Sandsynlighed, slutte Dem til alle andre større eller mindre Kalds temporære Jndkomster. Det forstaaer sig, at naar Kaldet er betynget med Pensioner, maa disses Beløb fraregnes; ikke i udvortes Nydelser; man kan jo læse den herligste Bog ved Skinnet af et Spedelys og politisere ligesaa fyndigt ved et Glas Melk, som ved en Kop dampende Kaffe. Jndsend. Anm. ligesom ved de beklippede Kald kun det Hartkorn, Embedet har beholdt, kan komme i Betragtning, og for det Øvrige i det Høieste anslaaes et rimeligt Tillæg pr. Tde. for Offer og Aksidentser m.m. Endvidere er det en Selvfølge, at Normalanslaget af 900 Rbd. for et Embede paa 360 Tdr. Hartkorn maa forandres, naar Kornpriserne enten stige, eller falde betydeligt. Det skal glæde mig, dersom mit Brev har forskaffet Dem de attraaede Oplysninger! Jeg er o. s. v. N. N. Hvor, som med Opmærksomhed har læst ovenstaaende Skrivelse, hvad enten den antages for at være fingeret eller ægte, vil nok nu indrømme Rigtigheden af min Paastand, at vore Landsbypræsters Kaar, uagtet deres høie Afgivter, dog i det Hele aldeles ikke ere slettere end i Forhold alle Statens verdslige fastgaaerede Embedsmænd, og altsaa ingenlunde kræve saa forunderlige eller voldsomme Hielpemidler, som dem man har foreslaaet; ja, jeg tør gaae et Skridt videre og paastaae, at de i Almindelighed kunne være langt bedre end disses, hvor Præsterne, som drivtige og retskafne Huus- og Familiefædre, med Flid og Jndsigt benytte sig af alle de lovlige Midler til Erhverv, hvilke deres Stilling paa Landet som Agerbrugere og Have dyrkere ofte rundeligen forsyner, dem med. Dersom Brevets Forfatter kun havde et Par Børn, saa vilde han være istand til aarligen at oplægge ikke faa Penge til deres Opdragelse eller Udstyr, skiøndt han unægteligen, hvis det ganske modsatte var Tilfældet, at han nemlig havde 10 Børn istedenfor 5, trods sin Drivtighed, blev nødt til at leve endnu langt simplere, eller til at sende flere Børn ud i Verden og lade dem selv tiene deres Brød, men var ei en civil eller militær Embedsmand under lignende Omstændigheder tildeels end værre faren, Beklage maatte vi dem begge, og af Hiertet ønske, at Staten kunde hielpe dem paa en Maade, som ikke blev byrdefuld for den selv, f. Ex. ved snart at befordre dem til bedre Poster; men tilstaae maatte vi tillige, at i det mindste vort Land ikke besidder Midler til at forebygge, at jo ethvert Embede maa føde sin Besidder slettere, naar han har en talrig Børneflok. Ved Udtrykket i Brevet: "svære Embeds Skatter kan Jndsenderen ikke afholde sig fra at giøre nogle bemærkninger, for at møde en Anskuelse, som han har Grund til at troe, ikke er saa ganske ualmindelig blandt vore Landsbypræster; den nemlig, at de ansee sig lidt forurettede af Staten ved de Skatter, som deres Tiende og Avling, der i gamle Dage var saa godt som fri, nu maa udrede, glemmende, deels at vor protestantiske Klerus ikke er af stændisk Natur, endnu mindre, som dens Forgiænger, danner en Stat i Staten, men en blot Embedsklasse; deels at det egentlig ikke er blot som Embedsmænd men ogsaa som Landmænd de beskattes; at deres oprindelige Lønning (hvorlænge varede det ikke t. Ex. før Tienden indførtes heri Riget) er Offer og Afsidentser, som Kiøbstæd præstens, og at det øvrige kun forundtes dem (i det mindste fra 1536 af) fordi man indsaae, at de ellers havde for lidet, og paa Landet trængte til nogle Naturalpræstationer, hvilket alt dog maa ansees som afhængigt af Statens, og tildeels af deres egen, Stilling og Trang.