Den Vest-Sjællandske Avis, 1829-09-08
(Fortsættelse.) Den 29de Mai, den hellige Theodoses Dag, begyndte saasnart Hanen galede andengang den store Kamp, dog uden at Tyrkerne dennegang gave, som de pleiede, Signalet dertil med deres store Kanon. For at udmatte Grækerne afsendte Mohamed i det første Tusmørke, Recruterne og Jnvaliderne fra sin Armee for at begynde Angrebet, og lod derimod Kiærnen af den blive tilbage for længere hen paa Dagen at foretage den egentlige Storm. Der blev kæmpet tappert fra begge Sider; men med større Tab paa den Tyrkiske. Da Morgenen brød frem, var hele Staden omsnoet af Tyrkerne ligesom af et Reeb, der truede at ville qvæle den. En uhyre Allarm af Horn, Trompeter og Paukere blandede sig i Slagets Raaben, og Tyrkerne og de Tyrkiske Batterier affyrede alle deres Kanoner, paa eengang, og Angrebet begyndte med eet fra alle Kanter, saavel fra Havnens som fra Landets Side. Stormen rasede i to Timer uden at Tyrkerne giorde nogen Fremgang; Tschauser stode bag ved de Stormende og dreve dem fremad med Pidske og med Remmer af Oxehder. Sultanen, brugde nu smigrende Ord, og nu truede han med Ord og med sin Jernkølle. Stene bleve kastede ned fra Taarnene og styrtede de Angribende ned af Murene; den Græske Jld nedstrømmede fra disse paa Siden af Havet og som vedblev at brænde deri. Stormstiger bleve brækkede itu; Kuglerne stødte imod hinanden og en sort Krudtrøg skiulede Staden og Solen. Theophilos den Pateologe og Demetrius Cantacuz nos nedstødte de Stormende. Keiseren sad til Hest og opmuntrede Folkene med Ord og Daad; men da blev Giustiniani saaret af en Kugle eller Piil. Han bad Keiseren at holde ud, imedens han begav sig paa et Skib for at lade sig forbinde. Keiseren formanede ham til ikke at bryde sig om Saaret, som kun var let; men Gustiniuni lod sig ikke holde tilbage. "Hvorhen gaaer Du, sagde Keiseren. Giustiniani svarede: "Der hvor Gud selv aabner Tyrkerne Veien." Han begav sig til Galata og forglemte sin hidtil erhvervede Berømmelse, og den Skam, som han for Fremtiden vilde paadrage sig. At han saaledes begav sig bort foraarsagede en Modløshed imellem hans Folk, og Saganos Pascha, som bemærkede en Forvirring imellem de Beleirede, opmuntrede sine Janitscharer til et nyt Angreb. En af dem, en kjæmpestærk Mand ved Navn Hassan fra Ulubad, holdt med sin venstre Haand Skjoldet over sit Hoved, tog Sabelen i den høire og og klattrede med 30 andre op af Murene. De Beleirede værgede sig tappert med Stene og Pile, 18 Janitscharer bleve strax styrtede ned og endeel andre, som Hassan opmuntrede til at følge sig, havde samme Skjebne. Hassan selv, som blev truffen af en Steen, sank til Jorden; dog reiste han sig igien halvt op og da han ikke havde Kræfter til fuldkommen at reise sig, saa holdt han knælende Skjoldet over sit Hoved indtil han tabte det ved en nye Steenregn og han blev paa Stedet giennemboret af Pile. Jmedens den hellige Romanus Port, hvorimod Hovedangrebet. blev foretaget, blev saa tappert forsvaret, saa vare Tyrkerne allerede paa et andet Punkt trængte ind i Staden, og det igiennem Porten Kylokerku, som var bleven tilmuret, fordi den Spaadom var i Omløb at Fienden skulde trænge ind igiennem den; men som Dagen tilforn var bleven aabnet paa Keiserens Befaling, for at giøre et uformodentlig Angreb paa Fienden. 50 Tyrker trængte ind igiennem den og angrebe Beleirerne i Ryggen. Da lød det Raab fra den hellige Romanus Port ved Havnen: at Staden var indtaget, og udbredte en nye Skræk iblandt de hensmeltede Skarer, som omgave Keiseren. Vel giorde Teophilos den Palæologe, Spanieren Don Francesco Toledo og Dalmateren Joannes Underværker af Tapperhed; men Keiseren indsaae, at al Modstand mod Fiendens Jndtrængelse vilde blive forgiæves. "Jeg vil hellere døe end leve!" raabte han, styrtede løs paa de Stormende, og da han saae sig forladt af sine Folk, sagde han de ynkelige Ord: "Er her da ingen Christen, som vil slaae Hovedet af mig Han raabte dette og faldt derpaa under to Tyrkers Sabelhug, hvoraf den Ene huggede ham i Ansigtet og den Anden i Ryggen; han laae imellem de andre Døde uden at være kiendt. Saaledes omkom den syvende Palæologe Constantin Dragoses, den sidste af de Græske Keisere, under Forsvaret af Murene for det Byzantinske Riges Hovedstad, som for 1000 Aar siden var bleven stiftet af en Constantin (Constantin den Store. Saaledes var det Græske Keiserrige i sin Vugge og ved sin Død bundet til Navnet Constantin, under hvilket Navn skal det opstaae af sin Grav, Tyrkerne erobrede dette Rige med aabenbar Vold uden mindste Skin af Ret. Riget var imidlertid dengang saa indvortes forfaldet, at det vel fortiente sin Undergang. Skjebnens Gang kan være retfærdig; men Redskaberne til Udførelsen af dens Dom kunne derfor være lastværdige; Begivenhederne i Menneskelivet kunne tillades uden altid at foranstaltes.)