Berlingske Tidende, 1836-03-30
Det var vistnok ønskeligt, om man bestemt kunde angive alle de Handlinger, der, efter deres Beskaffenhed, i Overeensstemmelse med Lovgivningens Aand og Grundsætninger, bør kunne medføre Fæstets Forbrydelse, saa at derom i intet Tilfælde kunde opstaae nogen Tvivl, og saaledes at man hverken traadte Godseieren eller Fæsteren for nær, ved enten paa den ene Side at udsætte hiin for at see Gaarden og dens Tilhørende ødelagt, uden at kunne faae Fæsteren udsagt af Gaarden, eller paa den anden Side udsætte denne for at miste sit Fæste paa Grund af Handlinger, der i og for sig ikke bør medføre denne Virkning. Det er ogsaa vist nok, at Bestemmelsen i Lovens 3131: at Bonden skal holde Gaarden ved Hævd og Bygning og den forbedre, og lovligen sin Jord i Marken gjøde, kan ønskes nøiagtigere udtrykt, saa at det tydeligere tilkjendegives, af hvilken Art Misbrugen skal være, og i hvilken Grad den skal have fundet Sted, for at kunne virke Fæstets Forbrydelse. Men derimod kan Committeen ikke ansee det ønskeligt eller hensigtsmæssigt, at der gives en saadan Bestemmelse herom, som Udkastets §. 5 indeholder. Det forekommer Committeen, at man, for at erholde en fast Regel, har dannet en Regel, som i sig ikke er billig, og at man, for bestemtere end dette efter Sagens Natur er muligt, at udtrykke det Rette, har forfeilet dette Rette. Man er derved, om Committeen ikke feiler, kommen til at opstille en Regel, hvormed Jngen af Parterne, hverken Godseier eller Fæstebonde, kan være tjent, og hvorved i Særdeleshed den Sidste udsættes, for at forbryde sit Fæste for Handlinger, der, efter det hidtil Bestaaende, ikke vilde have medført denne Virkning. Den tilsigtede Bestemthed, er neppe heller derved opnaaet, som Committeen nedenfor skal tillade sig at oplyse, og en saadan lader sig, som oven bemærket, efter Forholdets egen Beskaffenhed, ikke give, uden Ubillighed imod En af Parterne. Det følger af Tingens Natur, at ethvert Forhold, der indgaaes for Livstid imellem tvende Personer, ikke uden meget vigtige Aarsager og paa Grund af meget betydelige Overtrædelser, fra En af Siderne bør kunne hæves. At et saadant Forhold skulde være uopløseligt, i hvor grove Brud der ogsaa maatte skee paa samme fra En af Medkontrahenternes Side, g skjøndt de Betingelser, der nødvendigviis maae forudsættes at ligge til Grund for dets Stiftelse, ved den Enes Skyld ophøre at existere, vilde vistnok være høist ubilligt imod den anden Part. Men at et saadant livsvarigt Forhold hellerikke bor kunne hæves paa Grund af mindre vigtige Misligholdelser og Overtrædelser, følger ligeledes af sig selv. At trække en almindelig Grændse imellem de betydelige og mindre betydelige Brud paa et sligt Retsforhold, som i ethvert givet Tilfælde skulde stemme med den sande billighed, er neppe muligt, og jo meere man stræber at angive en saadan Regel i en Opregnelse af de enkelte Tilfælde, der skulle medføre denne forskjellige Virkning, desto meere er det at befrygte, at man vil forfeile Maalet, da det, som Enhver let indseer, ikke saameget er Arten af Forseelsen, hvorpaa det her kommer an, som Graden, hvori den er begaaet. Anvendes nu disse Sætninger, om hvis Rigtighed der neppe kan være nogen Tvivl, paa det Forhold, hvorom her er Tale, nemlig Fæsteforholdet, der indgaaes paa Bondens og hans Hustrues Livstid, saa vil man udentvivl finde, at det ikke er muligt at angive de enkelte Handlinger, der, uden Hensyn til deres Omfang og Beskaffenhed, bør bevirke Opløsningen af dette Forhold. Man kan angive den almindelige Regel om Fæstets Forbrydelse nøiagtigere, end Christian den Femtes Lov har angivet den, men denne Regels Anvendelse paa ethvert enkelt Tilfælde maa man dog overlade til Domstolene, uden i den Henseende altfor meget at binde disse. Naar man siger, at det derved dog bliver ubestemt, hvilke Handlinger der skulle medføre Fæsteforbrydelse, saa siger man ikke andet, end hvad der følger af Tingens Natur. Man kan ikke give nogen fast Bestemmelse derom, uden at give en for Parterne ubillig Regel. Det Samme vil indtræffe ved Forpagtnings kontrakter, Leiekontrakter, indgaaede paa en Række af Aar, Jnteressentskabskontrakter, og en Mængde andre Kontrakter, som stiftes forflere Aar og angaae Forhold af nogen Betydenhed og af indviklet Beskaffenhed. Hvor nøiagtigt endogsaa Kontrakten, som her træder i Lovens Sted, maatte bestemme de Tilfælde, paa Grund af hvilke den skal ansees ophævet, vil det dog ikke kunne forebygges, at Rets trætter i Mængde kunne opstaae desangaaende, og det bliver altid Domstolene, som maae afgjøre, om Overtrædelsen er af den Beskaffenhed og det Omfang, at den kan antages at indeholde en tilstrækkelig Grund til at paastaae, Retsforholdet ophævet. Det Samme gjælder om Fæsteforholdet, og det gjælder dobbelt med Hensyn til dette, paa Grund af dets eiendommelige Beskaffenhed og de særlige Lovbestemmelser, ved hvilke Lovgiveren har villet beskjærme, Fæstebonden og betrygge ham imod Forurettelse fra Godseierens Side. Naar man derfor klager over den Uvished, der finder Sted angaaende hvilke Handlinger der kunne medføre Fæstets Forbrydelse, og hvilke ikke, saa har man vel forsaavidt Ret, at den almindelige Regel kan udtrykkes langt nøiagtigere og fuldkommere, end i Lovens 3131 er skeet, hvilket, som oven bemærket, vistnok var meget ønskeligt, men man har derimod Uret, forsaavidt man vil have Regelen udtrykt paa den Maade, som i Lovudkastet er skeet, at enkelte Handlinger, uden Hensyn til deres Grad og Omfang, skulde have denne Virkning. Man har udentvivl ikke mindre Uret, naar man saa almindeligt fører Klageover, at det er Domstolene, som nu afgjøre, hvilke Handlinger der skulle bevirke Fæstets Forbrydelse; at Praxis i saa Henseende er forskjellig; at man derved er udsat for Vilkaarlighed, o. s. v. Hvad Domstolene, og navnligen Over domstolene – til hvis Praris, som den eneste, der i Almindelighed kommer til offentlig Kund kjøbing, hans til Skifterettens Behandling opgivne Boe, til skab, herved især sigtes – decidere i en Sag, det kan ikke kaldes vilkaarligt; det maa og skal ansees som Ret og som Lovens sande Mening. Vel kunne der falde Domme i Fæstesager, hvorved det samme Retsporgsmaal. kan synes at være besvaret paa en forskjellig Maade, men i Almindelighed vil dette kun være, fordi det conerete Tilfælde i begge Sager har været af en forskjellig Beskaffenhed. En Sag til Fæstets Forbrydelse maa betragtes i dens Heelhed, og kan ikke opløses i dens Enkeltheder, og derefter ville Tilfældene da somoftest vise J at være høist forskjellige. Der gives for Exempel to Høiesterets=Domme, af hvilke den ene frakjender en Fæster sit Fæste paa Grund af, at han har solgt Tørv af sin Tørvemose, den anden derimod frikiender ham for Fæstets Forbrydelse, skjøndt han har gjort sig skyldig i samme Forseelse og mulkterer ham kun derfor. Hvilken Vilkaarlighed, vil man udraabe. Hvilken Ubestemthed i Lovgivningen, Hvilken Uvished om Godseierens Rettigheder. Hvilken Modsigelse i Domstolenes Afgjørelser, Paa ingen Maade. Tilfældene vare i sig selv aldeles forskjellige. Den Ene havde nemlig i Bund og Grund ødelagt sin Tørvemose, ved igjennem flere Aar at forskjære den og saaledes væsentligen ruineret Eiendommen; den Anden havde derimod kun en eneste Gang solgt et enkelt Læs Tørv, og iøvrigt ikke forskaaret sin Mose. Det er saaledes kun, ved at føre begge Handlinger ind under det fælles Begreb af ulovligt Tørveskiær, at man giver Sagen det Udseende, at hine Domme ere i Modsigelse med hinanden, naar man undersøger Handlingerne i deres sande Væsen, vil man derimod finde, at de angaae to ganske forskjellige Tilfælde, den ene det, at Gaarden er mishandlet, og den anden det, at der har fundet en ringe Misbrug af den leiede Gjenstand Sted, men hvorved Eiendommen i sig selv intet har lidt.