Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-02-27
Hvad det Stødende angaaer, som adskillige troe, at finde i mange Holbergske Ord og Udtrykke, da synes Tidsalderens overdrevne Finhed, virkeligen at gaae lidt for vidt heri. Den comiske Digter og den sande Satiriker kan umueligen altid holde sig indenfor Finhedens snævre Grændser, naar hans Udtryk skulle have Kraft og Liv. Her kommer det kun an paa om det, han siger, er passende til den Gjenstand eller Caracteer, han udmaler. Er det træffende, saa tilgiver man ham det ligesaa godt, som hiin romerske Billedhugger, der afbildede Cicero med sin store Vorte paa Kinden, eller den Landskabsmaler, der anbringer en stor Mogdynge foran en Bondegaard. Væmmeligt bliver det Udtryk, der, uden at passe til Gjenstanden, kun efterlader et ækkelt Jndtryk, uden at fremlokke Latter. Men hvo leer f.Ex. ikke ved den Compliment, Jesper Oldfux gjør Jacob v. Thybo: "Herrens Rumpe er Amagertorv, Faldet i Ryggen Vimmelskaftet", og hvo havde vel ønsket, at han skulde have sagt det finere? Det Stødende og Usine ligger sjeldnere i Ordene, end i Maaden, hvorpaa de bruges. Der skal rigtig nok Holbersk Lune og Vittighed til, forat kunne betjene sig af deslige Ord og Udtryk, uden at opvække Væmmelse, eller støde den dannede Læser, men det gaaer her med Digteren, som med Maleren, det kommer an paa, hvorledes han forstaaer at sammensætte og sammensmelte end- og de smudsige Farver. Saaledes betjente Rembrand sig, som bekiendt, af de smudsigste Farver i sine Portraiter, men ved at anbringe dem med genialsk Dristighed paa sit rette Sted, bleve de hos ham sande Skjønheder. Han tog ikke i Betænkning, at sætte ganske sorte Tinter i Skygge partierne af sine Portraiter, og frembragte netop derved de herligste Virkninger. Ligesom der kun gives faa Farver, der ikke, rigtigen anbragte, kunne bruges, saaledes gives der ogsaa kun faa Udtrykke, naar man undtager dem, der henhøre til den laveste Pøbels Sprog, som jo, under en vis Jndklædning, og især i Lidenskabernes Sprog, maa kunne bruges af den comisk satiriske Lystspildigter. Satiren vilde kun beholde en alt for, indskrænket Tumleplads, dersom hvert Ord, hvert Udtryk, hvert billede, skulde være saa beregnet efter den allerstrængeste Velanstændighed. Desuden formilder altid det Vittige den tilsyneladende Jndecenz, og selv det uhøviske Jndfald, man maa lee over, virker sjeldent skadeligen. "Det er priseligt, siger A. W. Schlegel, naar ved alt Offentligt, altsaa og paa Skuepladsen, sørges for Anstændighed; men man kan ogsaa gaae for vidt heri. Et ængstelig Haarkløverie, der i hver dristig Skjærds, lugter en Synd, er et tvetydigt Kiendetegn paa Sædernes Reenhed; for det meste skjuler sig langt snarere Bevidstheden om en besmittet Jndbildningskraft bag dette Hyklerie. Den Forsigtighed, intet at omtale, der har Hensyn til begge Kjøns sandselige Forhold, kan stige til en Grad, at den bliver høist byrdefuld for den dramatiske Digter, og gjør hans Afbildningers Dristighed største Afbræk. - Men hvor meget der end kan siges til Undskyldning for de fleste af de Holbergske Udtryk, som man finder stridende modDecenzen, saa vilde det dog være at ønske, at man, hvor de er alt for stødende for høviske Øren, ved Opførelsen ikke vilde lægge alt for stærk Vægt paa dem, hvilket ofte synes at være Tilfældet, og at man i det mindste vilde udtale dem lidt hurtigen eller utydeligen.