Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-08-17
Nyeste af Kjøbenhavn. ere ad Ros RaadeanOttende Aargang. No. 66. Udgivet og forlagt af Boghandler S. Soldin. Løverdagen den 17 Augusti 1811. Et Par Ord i Anledning af den gamle Præsts Skrivelse til Fyens og Ribes kaarede Bispe i Skilderiet No. 54095) Saa(Sluttet.) Den krække Formaling den, neskaffe Præstern Agtelse ved at tage dem tilforde og s. v. er saare ufornøden, som Alt hvad om denne Sag er snakket og skrevet og skreget saaret og saalænge. Er Præsten Bonde, Verdensmand eller Flinkfyr, da bør han agtes som den der ikke er, hvad han skal være, og det bliver han og, er han derimod kristelig Præst, da vil han af alle Kristne blive agter som den, der bør overmaade æres og elskes for sin Gernings Skyld. Det er sandt, de vantro Verdens Børn vil foragte og hele ham; men jeg mener at Tieneren er ikke bedre end Herren, og at ingen Jesu Kristi Tiener kan ønske at høiagtes af dem som ringeagte Jesus. Derfor vil jeg ogsaa bede Gud og Kongen at forskaane Præsterne for Rang. Deres Embede er deres Rang og trænge de til nogen anden, da er det forbi de enten ingen fortiene, eller fordi de ere blevne overflødige. Hvis nogen Lem er daarlig nok til at ønske Rang, da mindes han, hvad Jesus sagde til hine jødiske Lærere, som havde Lyst til at hilses paa Torvene og sidde øverst tilbords! Endelig gives en Formaning om, ei at tabe Præsternes Fremgang i Kundskab af Sigte. Grundig Jndsigt i de hellige Skrifter er vist nok en billig Fordring til alle Ordets Tienere, men Man maa aldrig glemme, at der behøves langt mere sammenslæbt Kundskab til at fordreie end til at forstaa Skrifterne. Præsten bør have grundig Kundskab i de gamle Sprog og i Historien, især efter Kristi Fødsel, thi uden den kan han i vore Tider neppe blive fast i den sande Lærdom, men aldrig mægtig til at gendrive dem, som sige imodDenne Kundskab, og fremforalt et fortroligt Bekendtskab med Bibelen, er der imidlertid ikke Man almindelig mener, naar Man taler om Præstens Stigen i Kundskab og Fremgang med Tiden; men derimod Bekendtskab med de nyeste Bibelfjenders Bortforklaringer af Kristendommens Grundsandheder, med Dognbladene, Børnebøger og Muldskrifter. Det er nu engang Tidsalderens Kendemærke at foragte alt Gammelt, undtagen Synden, og at vurdere Kundskab ene efter Glimmeren, den kan berede, eller efter Nytten for Hverdagsliver med dets jordiske Sysler. Jntet Under altsaa at det ebraiske Sprog, som ene kan bruges til at forstaa den foragtede Bibel, paa det skammeligste aflaskes og forsømmes paa de fleste Høiskoler. Jntet Under, at selv Græsk og Latin, som fordre saameget Hovedbrud og ikke indrente en Skilling, læres daglig slettere, og at der nu slet ikke ved den græske Underviisning tages Hensyn paa Testamentet, hvis Forstand dog altid hos Kristne maa være Hovedøiemedet. Jntet Under endelig, at mangen Skoledørs passeligste Overskrift er: aliqvid in omnibus et nihil in toto. Sandt og vist er det, at denne Adfærd giver Videnskaben sit Banesaar og at den, udjaget af Præstegaardene, ei længe mægter at friste sit kummerlige Liv i Høiskolens Fængsel; men hvad nytter det at udraabe Sligt i Ørken, Faa ville høre det, denne Verdens Kloge le i deres Jnderste over enhver Advarsel og skyde Skylden paa Sværmeriet og det tykke Blod; men om end selv Jordens Konger vilde lægge det paa Hjerte, hvod da kan de tilbagegive den mistede Tro paa Sjælens Høihed formedelst sit Slægtskab med Guddommen; eller er Videnskabelighed mulig uden den, Nei sandelig, ligesaalidet som Prolemæerne, som Trajan og Antoninerne, efterat Religionen var falden, mægtede at oplive Videnskaberne, ligesaalidt vil Konge eller Bisp kunne gøre det nu. Kan det guddommelige Ord igen gribe Sjælene og opvarme Hjerterne, da maa Videnskaberne blomstre, thi da kappes selv meenig Mand om, at hædre og understøtte dem som holde sig til Bogen, og naar Bibelen elskes over Alt paa Jord, kan der aldrig fattes Ungersvende og Mænd, som med Glæde opoffre Livet til dens Forstand og Forsvar. Skeer det derimod ikke, og maa den solomstraalede Dronning, Religionen, flygte for Dragen ind i Ørken og fødes der sin beskikkede Tid, da ve dig, Europaa, ei længe skal du da bryste dig i Høisædet, men falde som Babel, og vorde Mørkets og hver uren Lands Bolig. N. F. S. Grundtvig.