Aarhuus Stifts-Tidende, 1844-12-28
Om et nyt Rothschildsk Laan fortæller man i Paris følgende comiske Anekdote, for hvis Sandhed man vil indestaae. En smuk Middag træder Hr. von Rothschild udaf sit Hotel og begiver sig paa Veien til Børsen. Med Hovedet fuldt af vigtige Finantsoperationer slentrer han tankefuld gjennem Gaderne, uden at blive vaer, at den nys saa klare Himmel overtrækkes af sorte Skyer, der bebude et Uveir. Et Par svære Draaber rive ham omsider ud af hans Phlegma. Den store Banquier tager store Skridt, men for han naaer sit Bestemmelsested, bryder Uveiret løs, en mægtig Pladskregn styrter ned; inden faa Minuter ere Gaderne oversvømmede, Rendesteensbrætterne bortskyllede, og alle Porte fulde af Folk, som have søgt Ly her. Vaad som en Triton hopper Hr. von Rothschild over Rendestenene, balancerer, som en Liniedandser, paa ophøiede Stene, vover Saltomortaler over een Vandpos efter en anden, og udfører Pas, som vilde have gjort en Elsler Ære Alt i den frugtesløse Bestræbelse, at undgaae vaade Fødder, thi der er Jntet, han frygter saameget, som Snue og Katharr. Saaledes balancerer han fra Dør til Dør, allevegne er Forstuen propfuld af Mennesker, og den stakkels rige Mand, for hvem Dørene til selve Kongens Sale altid staae aabne, søger forgiæves et Smuthul i smudsige Portgange og Boutiker. Langt om længe faaer den saaledes martrede Banquier fat paa en Omnibus. Dryppende som en vaad Hund stiger han ind, og Vognen ruller bort. Da den kommer til Hjørnet af rue Richelien, giver Hr. von Rothschild Conducteuren et Tegn at holde. Han stiger ud, og skrider ganske bredbenet hen mod Børsen, hiint Tempel, hvis Ypperstepræst han er. Pludseligt trækker En ham i Kjoleskjødet. Det er Conducteuren. "Mine 6 Sous, Jeg maa sige Dem, min Herre, jeg finder det høist besynderligt, at De saaledes sans sacon vil gaae bort, uden at betale!" siger han. Deres 6 Sous," svarer Hr. von Rothschild: "Ab, saaledes jeg har glemt. Langsomt stikker han Haanden i Buxelommen, farer derfra med Fingrene i Vestelommen, i Kjolelommen . . . Haanden er og bliver tom. "Parbleul vender han sig til Conducteuren: "Jeg har ingen Penge hos mig."- Udflugter!" skriger den forbittrede og utaalmodige Conducteur: "Sligt kjender man, Pengene hid, ellers . . . – "Jnsolente Menneske!" raaber den insolvente Passageer: "Jeg er Rothschild." – "Rothschild hist, Rothschild her!" svarer Vognføreren: "Jeg kjender ingen Rothschild! Gud maa vide, hvad det er for en Karl Jeg forlanger mine 6 Sous." – Ordvexlingen bliver hedere og hedere. Hr. von Rothschild er ganske fortvivlet, Conducteuren rasende. En Kreds af Nysgjerrige flokkes om dem, og den store Banquier, Børsens Konge, kaldes en Pialt, en Schwindler, en Hanswurst. Omsider taber Hr. von Rothschild Taalmodigheden. Han river en Portesenille op af Sidelommen, fremtager rasende en Couponpaa 50,000 Fres. Rente, og siger, idet han rækker Conducteuren Papiret: "Der giv mig nu igien! Forbloffet staaer Denne der; de 50,000 øve en magisk Virkning. Trodsig holder Hr. von Rothschild Papiret i Veiret. Da seer han lykkeligviis en ham bekjendt Fondsmægler gaae forbi. Hei, min Ven tilraaber han ham: "De kommer som en Hjælper i den høieste Nød. Gjør mig den Tjeneste, at laane mig 6 Sous. Jeg har, i disse Herskabets Paahør, maattet erklære mig insolvent, og hvis det ikke lykkes mig at opdrive denne Capital, svæver min Person i den største Fare. Hjælp mig, red mig!" – Smilende tager Mægleren sin Pung, giver Conducteuren et Femfrankslykke, rækker Hr. von Rothschild sin Arm og hjælper ham ud af Trængslen. Deres Fjernelse gaaer imidlertid ikke af uden eclat, thi Gadedrengene som nys havde beæret Banquieren med de smigrende Titler: "Pjalt, Usselryg, Hanswurst o. s. v., fulgte Parret, svingende Hatte og Huer, med et tordnende Vive Mr. de Rothschild!" lige til Børstrappen, og de tang ikke, for han var forsvunden i Helligdommen. Professor van Deelen reiste nys fra Brüssel til Tirlemont, hvor han er bleven ansat ved en Opdragelsesanstalt; sin Kone – 32 Aar gammel – og sit Barn atten Maaneder gammelt – lod han blive tilbage, for siden at afhente dem. Fru var Deelen, hvis religiøse Jdeer i den sildigere Tid have været saa overspændte, at hun endogsaa havde Visioner, troede, Natten efter Professorens Afreise, at see Engle svæve ned fra Himlen, som befalede hende, at dræbe Barnet, for at det kunde vorde en Engel, som de. Ogsaa sin Mand troede hun at see, smykket med en Krands af hvide Roser; han var saaret, holdt endnu Mordinstrumentet i Haanden, og forkyndte hende, at han havde aflivet sig selv, for at komme i Paradiset, samt opfordrede hende til, ligeledes at dræbe sig selv og sit Barn, for at de alle Tre kunde samles i de Saliges Pauluner. Den ulykkelige Kone skred strax til Fuldbyrdelsen af det, hendes syge Phantasi havde foregjøglet hende. Efter at hun forgiæves, havde søgt at qvæle Barnet ved at stoppe dets Mund fuld af Brødkrummer, strangulerede hun det med egen Haand. Derpaa søgte hun at ombringe sig selv.