Berlingske Tidende, 1797-11-27
London, den 10de November. Grev Fitzwilliam har indlagt en Protestation mod den Takaddresse, som Overhuset den 2den har besluttet at sende til Kongen. Samme forkaster fornemmelig de Stæder i Addressen, i hvilke de med den franske Regiering førte Underbandlinger blive billigede. Medens denne Greve ikke eengang billigede Fredsunderhandlingerne, men hellere vilde fortsætte Krigen indtil det sidste, og i sin Hidsighed kaldte Kri eren formedelst den med Frankrig sluttede Tractat i sin Talle den 2den en Jacobiner, førte Marquis von Landsdown er ganske andet Sprog. Da denne berømte Statsmand, som i Maret 1783 sluttede Freden med Frankrig, har i 4re Aar ved hvert Parlements Aabnelse talet med saa megen Eftertryk ved Krigen, og har forudsagt, hvad siden er paafulgt, saa i Berling. So fortiene følgende Stæder af hans Tale, at blive offentlig bekiendtgjorte: "Han holdte det for Pligt, sagde han, at sige sin Mening reent ud i denne alvorlige Crisis, og beklagede, at de ædle Lorder (Hertugerne af Bedford, Grafton o. fl.) hvis personlige Jndflydelse langt overgik hans, havde begivet sig bort fra Parlementet, og holdte sig Hiemmei en stille Ligegyldighed. Han selv har ogsaa villet giøre det; men en Borteblivelse i dette skrækkefulde Dieblik, syntes ham, at være en strafbar Forsømmelse mod Fædrenelandet, ja endog en Feighed; thi naar alle løbe fra Standarten, var Nationen forloren. Desuden holdt han sig for at være Gud og Fædrenelandet Ansvar skyldig i Henseende til Udøvelsen af fine Talenter. Engeland havde ved Frankriges Bestræbelser, mistet alle sine forrige Venner, hvoriblandt Keiseren har været den nyttigste formedelst sine store Anstrængelser. Statssecretairen talede nu lydelig og stolt; men naar Ministrene og deres Venner vilde fortsætte denne fortvivlelsesfulde Krig, for at tilfredsstille deres Forbittrelse, saa maatte de og anvise Midlerne dertil. Skatkammeret var udtømmet, og ingen Allieret meer for Haanden; men sæt endog, at Finantserne vare endnu tilstrækkelige til at bestride nærværende Øieblits Fornødenheder, saa var det dog umueligt, at Engeland kunde fortsætte Krigen uden Allierte. Dette kunde man uden en overnaturlig Forstand bevise. Blot et Tilbageblik i Historien var tilstrækkeligt dertil. Som en Trøst anfører man, at Fiendens Søemagt var nu ødelagt, og spørger, hvad Fienden nu kunde giøre, Men dermed er Fiendens Mod endnu ikke tilintet gjort. Han spørger derimod, om der er ingen anden Slags Krig end til Søes, om Fienden ikke kunde ødelægge vor Handel, om der var en Søe imellem Spanien og Portugal og imellem Paris og Hamborg, om Engeland havde Stridsmidler mod en saadan Slags Krig, og om den kunde beskytte sin Handel mod saadanne Angreb - Freden var os nødvendig, og for at bekomme den maatte der skee en Forandring i Ministeriet. Da den ene Fredsunderhandling, efter den anden var slaget feil, saa maatte man forsøge andre Mænds Kræfter; de nærværende syntes snarere at forøge endat formindske Fiendskabet imellem begge Nationer. Vel kunde det franske Directorium handle ligedan mod de nye Ministre, som mod de nærværende; men man kunde dog i det mindste vente at en Forandring i Ministeriet vilde blive af gunstigere Følger. Saa ofte, vedblev han, at et eller flere Menneskers Opførsel bringer mig i Vildfarelse, søger jeg at tænke mig ind eller sætte mig i deres Forfatning, og derved at opdage Aarsagen til deres Handlinger. For at blotte Frankrige sidste Opførsel, tænker jeg mig at være en Medlem af hiint Directorium, hvis Armeer rystede Europa i dets Jnderste. udstrakte de franske Erobringer over en Richeliens Ærgiær, righeds Grændser, og overgik Romernes ærerigeste Seiervindinger. Jeg lader Directoriet tale uden Lidenskab paa følgende Maade: "Vi have dem nu under; lader os gaae videre fremad; lader os nu ydmyge den stolteste af vore Fiender; lader og bringe ham til Fortvivlelse; med hans Finantser skal det snart være ude; ladet og afseyes underhandlingen og han er ruineret." – Saaledes taler den koldblodige, lidenskabsløse Mand; og hvad svarer den overilede Daare: "See de Franskes Trødsighed; de ville ingen Forstag anhøre; See, hvorledes de behandle vore Underhandlere, vi maae fortsætte Krigen. Naar jeg holder en Forandring i Ministeriet, som nødvendig maae have en Forandring i Foranstaltningerne til Følge, for nødvendig, ønsker jeg ikke at blive en Medlem af det nye Ministerium, hvilken Plads paa nærværende Tid ikke er misundelseværdig; jeg vil ikke heller giøre Forslag til at afhielpe vor Nød, thi det tilkommer for Eabinetet, end Parlementet :men et ufortøvet Hielpemiddel mod de mange Ulykker, som Ministrene have bragt over Landet, er os nødvendigt. At fortsætte Krigen for at beholde Cap og Ceylon vilde ikke allene for Ministerne være høist politiskstridigt, men endog i visse Maader strafværdigt. Man spørger, hvad er der da at giøre, skulle vi synke under vor Ulykke, Nei, men lader og afstaae fra en offensiv Krig, og ifald det er nødvendigt, at fortsætte en defensiv, kun slutte defensive Alliancer, saa at vi vinde igien vor Anseelse i Europa, giøre en Ende paa alle indvortes Stridigheder, og forene os til Rolighedens Oprettelse. Jeg seer intet andet Middel til at forskaffe Folket Rolighed og Sikkerhed i Henseende til deres Eiendom, enden Tredsslutning, som da vil tillade os, at formindske vore Udgivter, at forbedre vor indvortes Tilstand, og trappe, vis indføre Reformer, - Marquisen sluttede med følgende Ord: "Jeg har nu sagt min Mening. Jeg skulde foreslaae nogle Forandringer i Takadressen; men en Haarig Erfaring i Parlementet siger mig, at det (i Henseende til Ministrenes Stemmefleerhed) er frugtesløst. Jeg kaster Øinene, til et andet Sted om Hielp. Vi have en Prinds af Erfaring, paa Tronen. Han har Venner, som ere i Stand til, at give ham de beste og alvorligste Raad. Maaskee er det kritsiske Øieblik forhaanden, da han ved at følge disse Raad befrier os endnu fra den Skjæbne, som svæver over vore Hoveder. Gud give, at vi maatte faae hans faderlige Omhyggelighed at tarre for Nationalsikkerheden.