Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-10-02
Vi see af Jeronimus's Ord, at en honnet Ambition var i gamle Dage et Udtryk, hvormed man betegnede Attraaen efter at udmærke sig paa en rosværdig Maade, og at det kun var Misbrugen deraf, Holberg vilde revse med Satirens Svøbe. Men dette Udtryk er, ligesom overalt honnet og Honettete, gaaet i den store Purismefeber ganske af Brug. Sieldent skriver eller siger nu Nogen honnet Mand, honnet Handling, honnet Opførsel. J det Høieste siges en honnet Streg. Tydskerne have villet indføre istedet for honnet bieder, og istedet for honnet Menneske Biedermann, men uden at erstatte det udskudte franske Ord. Vi, som ere saa tilbøielige til at efterligne Alt hvad der er Tydsk, skjøndt de fleste dog endnu erindre, hvad en Digter, ihvorvel overdrevent, engang kaldte al vor Fortræd, have ogsaa forjaget Ordene honnet, Honnettere- og honnet Menneske fra Sproget, og i deres Sted villet indføre dannis, Dannished og Dannemand. Men den, som f. Ex. afvæbner med Grunde dumme, opblæste Storpralere, som enten af Egennytte eller Broutelyst forvirre Begreberne - hen er en honnet Mand, uden just at være en Dannemand. Den, som i Skuespilhuse, naar den Bænk han sidder paa, er besat, reiser sig, og overlader sin Plads til en indtrædende Dame, medens hans tolperagtige Sidemand bliver siddende som en aand- og livløs Klods, han er en honnet Mand, men derfor just ingen Dannemand. Der gives tusinde Tilfælde i Livet, hvor Honettete og Malhonettet vise sig og kunne vise sig. Dog har man baade paa Dansk og Tydsk et mere passende Ord for Malhonnettete end Honnettete, nemlig Lumpenhed. Ordet kommer aabenbar af det tydske, men er beslægtet med det danske Slump (d. c. Revel og Krat), hvorved man nok vilde udtrykke, at de, som egentligen handle lumpent, maa søges blandt Udskudet af Folket. Derfor siger man ogsaa Skarn, skarnagtig o. s. v. Men da man trænger ikke mere til Ordet Malhonettet for at betegne Lumpenheden hos en fiint klædt Person, som i gamle Dage ved sin Dragt pleiede at skilles fra Pøbelen, kan man nu ogsaa, uden Hensyn til Klædernes Fiinhed, betjene sig af hiint Ord, uden Frygt for at blive misforstaaet. - Vi komme nu tilbage til Ambition. Paa Fransk har det altid, naar det bruges uden Epithet, Betydning af en Svaghed. Da Dronning Maria Antoinette af Frankrig 1792 spurgte Fru Lescure om hun og hendes Gemal agtede at udvandre, svarede denne Dame "at Hr. Lescure nok agtede at udvandre; men han var alligevel beredt til at forblive i Paris, naar han derved kunde være Kongens Sag til nogen Nytte". Dronningen grundede nogle Øieblikke, og sagde derpaa i en alvorlig Tone, cert un bon suiet; il na paa d'ambition; quil reste. (Han er en tro Undersaat; han har ingen Ambition; det er vel, om han bliver her.) Hver Anden end en Fransk vilde følet sig meget fornærmet, naar hans Dronning sagde, at han havde ingen Ambition. Men her var det Dronningens Mening, at Lescure ikke higer efter Ære, thi han er vis paa den, og derfor behøver han ikke ængsteligen at tænke paa sig selv, men kan, hvor det gjelder, bringe ethvert anstændigt Offer. Denne fine bemærkning tilhører F. Baron de la Motte Fouque. Pøbelen, den lasede og den velklædte, har egentligen aldrig nogen honnet Ambition, som altid forudsætter Honnettete, thi Jeronimus er, med al sin Rangsyge og Mangel paa egentlig honnet Ambition, dog en honnet Mand. Kaadhed og Ondskab er Pøbelens Hovedcaracteer. Shikespear har fortræffeligen tegnet os den, især i Julius Cæsar. Da Poeten Cinna examineres af den paa Gaden forsamlede misfornøiede Hob, og forvexles med den conspirerende Cinna, raaber een af Hoben, efterat den arme Diævel har forsikkret, at han er Poeten Cinna: "sønderslider ham for hans slette Vers Skyld, sønderslider ham Det er ganske i Pøbelens Aand. Misceller.