Norske Intelligenssedler, 1765-06-26
Sedler. NorJntelligen. No. 26. Onsdagen den 26. Junii 1765. Sor Sedler. NorJntelligen. No. 26. dag. - - Junii 176. Sor Sit procul omne nefas, ut ameris amabilis esto Ovid. 22. de arte am. Forrige Sedler og Dyd og Rigdoms Tvistighed, ere allerede i Forglemmelsens Tempel, det kand ikke fejle; det er mig og kiært, eftersom de var et Offer til Søvnens Engel. Jeg vil igien bringe for Lyset et Brev, som jeg haver nyelig faaet fra en af mig høytæred Mand. Han er min Ven, det er ikke at undre; thi han kalder sig. Menniskevennen. Han er en af de Personer, som er gaaen af Moden; Lever i Eenlighed, og er kiendt af meget faa. Han er den rette Kiendere af Mennesket, af timelig Lyksalighed, af den sande Ære, har en stor Væmmelse for de urimelige Fordomme, som vanære vores Alder og forblinde vores Jndsigt. Han haver ingen, men elsker alle, uden dem som elske sig selv allerne, og hade andre. De, som ere saa Lastefulde, at de ikke kand elskes, for dem har han dog Høyagtelse i Henseende til det de ere Mennesker, og Medynk i Henseende til deres Fejler. Ved en Hændelse har jeg lært at kiende ham, og saa snart som jeg kiendte ham, kunde jeg ei holde mig fra at elske ham, hvis ikke, maatte jeg være meget vanartig, eftersom han oprigtig elsker mig. Han daterer sit Brev, Fra et ubekiendt Sted, sildig om Aftenen, i disse kolde Tider, hvilket lyder saaledes: Min Kiære! Du est et Menneske; det er mig nok, derfor bør jeg bevise dig al mulig Godhed; du est et ungt Menneske, derfor bør jeg, som en gammel Bekiendt af Verden, meddeele dig mine Tanker, som jeg ved lang Betragtning haver samlet i min Vandrings Tiid. Jeg veed du est nylig indkommen paa en stor Skueplads, hvor du, tilligemed alle dine Brødre, skal spille en særdeles Rulle. (Jeg kalder dem dine Brødre, for saa vidt de ere Mennesker) men mange af dem kand ikke lide at kalde andre Brødre. Jeg siger: her har enhver sin egen Rulle, de fleeste " spille under Masker, somme uden Maske, hvilket dog er rart, thi paa denne, saavelsom paa andre Skue-Pladser, er lidet virkeligt, men meget forestilt. Her er det Kunst at spille saaledes, at man ikke falder, og bliver andre Aarsag til Latter; at man ikke spiller saa galt, at man bliver udpibet; med et Ord: her maa nøye i Agt tages en Ligevægt og Overeensstemmelse med andre, her maa man giøre sig værdig for ikke at foragtes; her maa man elske for at blive elsket. Min Ven! det skulde være mig umueligt at give dig et tydeligt Kiendetegn paa alle de Arter af Folk som skal forekomme dig paa denne Skueplads, som man ellers kalder Verden. 2 Endskiønt vi kunde holde ud at blive der saa længe som vores menneskelige Svaghed, allerlængst kand tillade, saa blev du dog neppe halv klog. Jeg haver dog lovet, at meddeele dig mine Betænkninger, og mit Løvte maa jeg fuldbyrde. Jeg vil for det Første forestille dig alle Nationer i Almindelighed, ingen undtagen, eftersom de alle ere Beboere af vores bekiendte Verden. De er alle Mennesker, og følgelig alle fortiene din Høyagtelse, Kiærlighed og Venskab. Ved Mennesker forstaaer jeg alle dem, som have vores Skabning, og besidde, om ikke oplyst, dog naturlig Forstand. Disse ere alle vores Brødre, vores Landsmænd, vores Medborgere her i Livet. De ere, hver for sig, i den Afdeeling af Verden, som Naturen og Forsynet haver givet dem til Eiendom, det selvsamme som vi ere i den Deel som det samme, Forsyn haver givet os, nemlig: Huusholdere over den umaalelige Rigdom af GudsGaver. En Mor, en Finne, en Grønlænder, en Malabar, og deslige FolkeSlag, kand efter den samme Lov som er skreven, saavel i deres som i vores Hierter, udfordre af os alle de Pligter af Menneske-Kiærlighed, som en høyt oplyst og sleben. " Europeer. Jeg haver med Forundring lagt mærke til, hvordan en vanskabt Tænkemaade haver anseet enten som uværdige Lemmer af vores Slægt, eller som ganske fremmede Skabninger for vores Øyne alle dem, som ikke har kundet fødes paa den samme Jord-Strimmel, som vi paa en besynderlig Maade kalde Fædreneland; endskiønt vores beboede Jordklode er vores fælles Hiemstavn, og deres Jndbyggere, 7 vores Landsmænd, ja vores Medarvinger og Blodsforvandte: Jeg meener, for saa vidt vi med Godhed, Kiærlighed og Venskab bør ansee dem som Mennesker; thi, i Henseende til den særdeles Huusholdning er det naturligt at ethvert Landskab, sørger for sin egen Velfærd, og elsker dem mest, som iblant dets Beboere har begyndt Livet, og hos den søge at ende det; ellers kunde man sige, at det skulle gaae til i Verden som i en stor Bye, hvor alle Familier vilde holde aabet Taffel. Min Meening er allerne, at det er umenneskeligt, at bære Afskye, Had og Modvillighed, til fornuftige Skabninger af vores egen Art, alleneste derfor, at deres Fødested, " er langt borte fra os, deres Sprog, Klædedragt, Levemaader og Sæder u overenstemmende med vores, undertiden langt værre end deres. Fortsættelsen følger næste Uge.