Viborger Samler, 1838-08-30
Viborg. Den Kongelige Commissarii Tale ved Forsamlingens Slutningsmøde den 25de August var af følgende Jndhold: Mæderværdige Medborgere, De have nu tilendebragt det betydningsfulde Ærinde, hvori De her vare forsamlede. Det har viist sig, at Kongen ikke tog Feil enten af Deres Kræfter eller af Deres gode Villie, da han regnede paa, at de i Løbet af den begrændsede Tid, der blev anviist Deres Virksomhed, vilde blive i Stand til vedbørlig at overveie de mange og omfattende Lovarbeider, som han lod Dem forelægge til Prøvelse. De have gjennemarbeidet alle disse Sager, og det ikke flygtig og løselig, men med Jndsigt og Flid, og derved frembragt et gavnligt Stof til de forelagte Loves større Fuldkommenhed. Ved Siden deraf have De fundet Leilighed til at underkaste en talrig Mængde tildeels særdeles vigtige Andragender, der gik ud fra Enkelte i Forsamlingen eller fra det øvrige Borgersamfund, Deres omhyggelige Granskning. Mange af disse have fremkaldt Bønskrifter, som ere eller snart ville blive frembaarne for Landets Herre og Fader. Han vil ufeilbarlig skjænke saavel disse hans troe Provindsialstænders Bønner som Deres bemærkninger ved de Dem til Bedømmelse forelagte Lovudkast villig Opmærksomhed og nøiagtig Prøvelse, og De ville være overbeviste om, at han vil gjøre sig en sand Glæde af at opfylde ethvert af Deres Ønsker, naar ikke vigtige Hensyn til det Heles Vel maatte træde i Veien. Men ikke faa af de Forhandlinger, som ere indledte angaaende hine Andragender, have endt med den Beslutning, at de ikke give noget Stof til at bringe nogen Bøn frem for Thronen. Det er imidlertid langt fra, at derfor den Tid, som de have anvendt paa disse Sager, er spildt og frugtesløs. De have for en stor Deel angaaet Forandringer i Lo pene og de offentlige Indretninger, som længe have sysselsat Deres Medborgeres Tanker og Ønsker. Det maa være lærerigt og tilfredsstillende, at see slige Gjenstande underkastede en omhyggelig Prøvelse af de Mænd, der efter Folkets Valg ere sammentraadte af alle Stænder, fra alle Egne, og naar det herved er fundet, at en saadan Forandring ikke er at tilraade, saa er der stor Formodning for, at den ikke vilde udtrykke den sande offentlige Villie, det, der vilde have været Resultatet, dersom hele Folket kunde have samlet sig, og, fuldstændigt oplyst om alle Forhold, overveiet sine Anliggender. Det er netop den store og velgjørende Bestemmelse med den Jnstitution, som Kongen høimodigen og viseligen har skjænket sit Folk, at det herigjennem skulde komme til ret kla Bevidsthed om, hvad der tjener til dets Tarv, hvad det i Sandhed vil og ønsker, og at saaledes Kongen og Folket vil finde et sundt kraftigt Organ for en forstandig offentlig Mening. Hvad der ellers ofte træder frem med Fordring paa at være Folkets Ønske, er det ingenlunde altid, og det vilde være et saare bedrageligt Kiendetegn, hvis man vilde lade det være nok, at der har givet sig mere Samstemning end Modstand tilkiende. Det slaaer maaskee an paa Strænge, der ere i Bevægelse hos Mange; men, om der end var noget Middel til at udfinde, om disse Mange udgjøre en Fleerhed, saa kunne dog de løse Domme, der fældes, de ubestemte Ønsker, som næres om det, man ikke nøie har gjennemtænkt, ikke overskuet i alle sine Forhold, ikke endnu danne noget sand offentlig Mening; først ved nøiagtig Prøvelse. af Sagen fra dens mange forskjellige Sider opklares det, hvad der er det Rette og Gavnlige; og hvad der under et ubestemt og uklart billede forekom Mange som godt og ønskeligt, vil, seet i sin rette og fulde Skikkelse, ikke længere tiltrække dem. Til denne alsidige Prøvelse er just denne raadgivende Forsamling af Folkets udvalgte Mænd indrettet, og ingen anden Prøvelse kan have den Magt til at virke paa Folkets Mening, som netop denne. Jmidlertid er Forsamlingen langt fra at gjøre Paastand paa altid at være heldig nok til at finde det Rette og Sande; i en høist vigtig Sag, hvorom og Meningerne indenfor dens Kreds vare meget deelte, er det nylig under Forhandlingerne erkjendt, at der kunne være Hensyn, som den ikke seer sig i Stand til fuldelig at bedømme, men som for Kongen kunne være afgiørende. Den vil i denne som i enhver anden Sag tillidsfuld stole paa, at den Beslutning, som Kongen tager, er Frugt af moden Overveieielse af alle Forhold, ledet ved ubegrændset Kjærlighed til hans Folk. Det har viist sig her som forrige Gang, da vi vare samlede, at de særegne Jnteresser, som knytte sig til en vis Stilling, til en vis Egn, ikke have været uden Jndflydelse paa de Enkeltes Meninger. Men hvorledes kan det vel være anderledes, Hvad er naturligere end at Forestillingen om de Følger, som den Lov eller Jndretning, der er, medfører, eller som den forandrede Lov eller Jndretning, hvorom der spørges, vil faae for den Kreds, der ligger En nærmest, bliver En klarere og meere levende ved Forestillingen om, hvad der virker eller vil virke i en Kreds og paa Forhold, som ere ham meere fremmede? Og hvad er vel ønskeligere, hvad er vel meere overeensstemmende med denne hele Jnstitutions Formaal, end at en saadan Retning træder skarpt og bestemt frem, at den udtales med al den Styrke, som kan tjene til at gjøre den gjældende, medens det ikke vil feile, at deels andre Jnteresser, deels det mere omfattende Overblik vil vide at holde den inden sine rette Grændser, Jntet vilde være ubilligere end om den Ene vilde være rede til at hidlede det enten at snævert Begreb eller fra en Villie, der ei var istand til at omfatte det Heles Vel, naar han saae den Anden saaledes gjennemtrængt af det, der stemte med de ham nærmest liggende Jnteresser, at han ei ret kunde sætte sig ind i det, som hiin fandt, at det Heles Vel krævede. Vistnok bor Enhver efter bedste Evne søge at udvide sit Blik ud over hine nærmere Forhold og at sætte de snævrere Jnteresser tilside, naar han har fundet, at de ei kunne bestaa med de mere almindelige; men ogsaa slige snævrere Jnteresser udgjøre dog Bestanddele af det Heles Vel, og have Ret til ved Siden af de mere almindelige Synspunkter at tages under Overveielse. At finde det rette Ligevægtspunkt ved Afveiningen af det Heles og den enkelte Deels billige Krav, er vanskeligt, og medens vistnok den for vidt drevne Fordring, som maatte komme frem fra hine snævrere Jnteressers Standpunkt, bør tilbagevises og gjendrives. vil dog den billigtænkende aldrig glemme det Naturlige i, at de, hvis Forhold og Stillinger give dem nærmest Leilighed til at blive fortrolige med saadanne Jnteresser, finde en særdeles Opfordring til at tage sig af disse, at de stundom tiltroe dem større Betydenhed end den, Andre fra deres Standpunkt kunne indrømme dem. Det bør derfor ikke give Anledning til gjensidig Miskjendelse, om det ikke lykkes at bringe det til en fælleds Overbeviisning. Det har iøvrigt ingenlunde viist sig, at slige særlige Jnteresser have faaet en ubillig Overvægt i de Beslutninger, som denne Forsamling har taget; ei heller have de, som ere traadte frem som Talsmænd for disse Jnteresser, i Almindelighed været uvillige til at erkjende de Modgrunde, som bleve udviklede for dem. Jeg har derhos med Glæde erfaret, at, om end den Ene stundom er gaaet noget vidt i sine Fordringer til Bedste for den Kreds, hvori han levede, eller den Anden i Stridens Hede maatte have udtrykt sig noget skarpt mod slige Bestra belser, saa har dog den øieblikkelige Misstemning snart givet Plads for den billige gjensidige Erkjendelse, der danner Grundtonen for det indbyrdes. Forhold i dette Samfund. Skulde der, hvad jeg dog ikke troer, endnu være blevet noget tilbage, som kunde have noget tilfælleds med en bitter Følelse, saa vil dog vist Jngen paa denne Afskedens Dag, der opfordrer Enhver til at gjøre sig selv Regnskab for, hvad der under Forsamlingens Virksomhed har bevæget sig og for hvad der endnu bevæger sig i hans Jndre, lade Solen gaae ned over en saadan Følelse. Jdet jeg skal skilles fra Dem, mine ædle Medborgere, er min Sjæl fuld af de samme Følelser, hvormed jeg for to Aar siden traadte tilbage fra denne Hædersplads. Forsamlingen havde fra det Øieblik, vi mødte hinanden, og indtil vi igjen forlode hinanden, viist mig saadan udeelt Velvillie, saadan hjertelig Godhed, at jeg ikke kunde have noget høiere Ønske, end at vedligeholde disse Følelser hos den Forsamling, som iaar traadte sammen. Dersom jeg ikke bedrager mig, saa er dette Ønske opfyldt. Han, som gjennemskuer Hjerternes Løndomme, vil see, hvorledes mit Jndre i dette Øieblik er oplost i en undsigelig Følelse af Tak til den Kraft, der har styrket mig i det betydningsfulde Ærinde, der var nedlagt i mine svage Hænder. Men Dem, mine kjære Medborgere, skylder jeg at forkynde den dybe, inderlige Følelse, hvormed jeg stedse skal erindre mig, hvad De have bidraget til at jeg med Glæde har kunne udføre min Gierning, og med Glæde igien gaaer fra den. Vel fattes det mig ogsaa paa Ord til ret at udtale denne Følelse. Men jeg stoler paa i Deres eget Jndre at finde en Tolk, der vil vide at opfatte det i sin fulde Styrke, hvad min Læbe kun svagt formaaer at udsige. J Særdeleshed vender min Tak sig til den Mand, som atter denne Gang har styret vore Forhandlinger. Ethvert Ord, som jeg kunde frembære til Erkjendelse af den store Dygtighed og den ædle Aand, hvormed han har udført sit vanskelige og vigtige Kald, vilde være mat ved Siden af det Vidnesbyrd, som de gientagne og eenstemmige Valg selv bringe til Samtid og Eftertid. Jeg maa derfor indskrænke mig til at udsige, hvad vistnok Enhver i denne hæderlige Forsamling vil samtykke i sit Jnderste, at Præsidenten under den Stændersamling, som idag opløses, stedse har svaret til det, Forsamlingen med fast og velbegrundet Tillid ventede sig af ham, da den udkaarede ham til sin Formand og Styrer. Jkke mindre kan jeg vidne, at vort personlige Forhold uforanderlig er blevet det samme som det var under de lignende Berørelser, hvori vi forhen have staaet. "Vi kunne jeg gjentager hvad jeg udtalte, da jeg sidst fra dette Sted, tog Afskeed fra ham, fordi netop det, som i de sidste Dage her er foregaaet, har bragt mig det i levende Erindring vi kunne ofte om denne eller hiin Gjenstand have havt forskjellig Mening; men jeg troer at kunne sige med Sandhed, og jeg siger det med Glæde og Stolthed, at vi dog have eet Sind, at vi ere forenede i fælleds levende Jver for, at den nye Jnstitution maa udvikle sig med Kraft og Dygtighed, men ogsaa med Rolighed og Sindighed, med Ærbødighed for Konge og Forfatning, med tilbørligt Hensyn til Alles lovlige Rettigheder, og under streng Jagttagelse af de Regler, hvortil Loven har bundet dens Virksomhed." – Ogsaa den høitagtede Vicepræsident har Krav paa min oprigtige Tak. Vel har Præsidenten – hvad vistnok ikke har glædet Nogen mere end netop ham – kun to Gange seet sig i den Nødvendighed at overlade ham sin Plads. Men han har ved sin sjeldne Sagkundskab og sin stedse af den reneste Villie styrede Virksomhed, saavel i de flere Committeer, hvortil Forsamlingens Tillid har kaldet ham, som under de mundtlige Forhandlinger, denne Gang ikke mindre end ved Stændernes forrige Sammenkomst gjort sig høist fortjent af Forsamlingen og derved ogsaa af mig, som han desuden stedse er vedblevet at hædre med sit Venskab. - Ligeledes bør jeg med taknemmelig Paaskjønnelse erindre de værdige Mænd, der have været bebyrdede med det betydelige Arbeide at sørge for en hensigtsmæssig offentlig Meddelelse af det, der er foregaaet indenfor denne Sal. Naar Man seer hen til dette Arbeides Omfang og den store Betydenhed, som dets heldige Udførelse har for denne Jnstitutions Virksomhed, saa maa Man erkjende den ikke ringe Fortjeneste, som hine Mænd have indlagt sig ved den Omhyggelighed, hvormed Arbeidet er udført, og Man maa saa meget mere sætte Priis derpaa som de ved Siden deraf have havt en meget virksom Deel i flere tildeels høist omfattende Committee-Arbeider, som Forsamlingens Tillid havde overdraget dem. Ogsaa de meget ærede Sekretairer har jeg at takke saavel for den Duelighed og ufortrødne Flid, hvormed de have udført deres høist besværlige Forretninger, som for den Velvillie, som de have viist mig under de Berørelser, hvori jeg er kommen med dem. Men De have Alle, høitagtede Medborgere, Krav paa min Tak, fordi De ved Deres personlige Velvillie mod mig have vedligeholdt den Lyst og det Mod, som mit Arbeide krævede, og gjort mig de Dage, som jeg her har tilbragt, saa behagelige, at jeg stedse vil kalde dem tilbage med Glæde, hvori erkjendtlig Folelse vil blande sig. Vi skilles da med Hjerter fulde af Tak mod Gud og Kongen, med gjensidig broderlig Velvillie, med Tilfredshed over det, den Jnstitution, hvis Pleie har været os anbetroet, allerede er blevet og hvad den har udrettet, med tillidsfuldt Haab om, at den efterhaanden videre og videre vil udvikle sig til Velsignelse for Land og Konge, og med det alvorlige Forsæt, ei blot her i denne Forsamling, forsaavidt det maatte blive vor Lod her paany at tage Plads, men og udenfor samme, Enhver i sin Kreds, redelig og af al sin Kone at virke til, at det ædle Formaal, hvori Kongen har stiftet denne Indretning, mere og mere maa fremmes." Derpaa tog Præsidenten Ordet paa følgende Maade: "Da vi for tre Maaneder siden mødtes i denne Forsamling, folte vi fuldeligen at det Hverv, vi nu skulde udføre, var vanskeligere end det vi begyndte to Aar tidligere; thi dennegang vare Sagerne ikke forhen drøftede af vore Brødre paa Øerne; – det var derfor ikke uden blandede Følelser at vi skuede Udfaldet af vor Virksomhed imøde. Men ligesom Modet stiger i Farens Stund, saa vorer Kraften naar ydre Vilkaar kræve forøget Anstrængelse, og hvad de spredte Kræfter ikke mægte at udrette, det frembringes ved deres Forening. Enige kunne vi visseligen ikke være om de enkelte Anliggender, thi forskjelligt stille de sig for Forskjel liges Sind, – men i en større Eenhed kunne dog vore forskjellige Anskuelser samles, og denne Eenhed, der staaer levende for vort indre Blik, naar vi virke i denne Forsamling, det er vort elskede Fædreneland, det Land, hvori, frit for fremmede Herskeres Jndvirken, Sprog, Sæder og Love gik i Arv fra Slægt til Slægt og kun forandredes forsaavidt de i Tidens Løb modtoge en større Udvikling. Men efterat vi, med Fædrelandet stadigen stillet for det indre Øie, ved at forene Kræfterne troligen have virket, maae vi ikke glemme hvad der lettede os i Udførelsen af det vanskelige Kald. Vi virkede for et skjønsomt, et billigtdømmende Folk, der ikke til sine Udsendte gjør større Fordringer end de kunne haabe at opfylde, et sindigt, roligt Folk, der ikke higer efter Omvæltninger, men med Tilfredshed paaskjønner hver rolig Fremgang til det bedre; – vi virkede under en Konge, hvis ædle Sindelag, hvis store Kjærlighed til Folket og hvis utrættelige Virksomhed, gjøre det let for Folkets Mænd at nærme sig til ham. Ei heller glemme vi, naar vi kaste Blikket tilbage paa vor nu tilendebragte Virksomhed, hvad vi skylde den lykkelige Omstændighed, at vi atter i vor Midte, som Kongens Betroede, see den sjeldne Mand, hvis uudtømmelige Kundskabsfylde, hvis uskrømtede Velvillie, og hvis ædle Charakteer paa saa utallige Maader gavnede os under Røgtelsen af vort Kald. Jdet Forsamlingen adskilles, paaskjønner den derhos hvad der skyldes de Enkeltes Virken til det fælleds Maal, hvad enten de nu ved Grandskning forberedede Sagerne, eller med Kyndighed og Varme forte Ordet i Salen, med Flid og Omhu bidroge til at overantvorde Ordet til Folket, eller endeligen, ved med Overlæg og Upartiskhed at afgive deres Stemmer, fremkaldte et heldigt Udfald. Og tor jeg endeligen udtrykke de Følelser, der rore sig i mit Sind idet jeg skilles fra denne høithædrede Forsamling, da kan jeg kun med faa og svage Ord udtale min Tak, min hjerteskrevne Tak, for alden Tillid, Velvillie og Overbærelse, som her i saa rigeligt Maal blev mig til Deel."