Viborger Samler, 1830-05-13
Blandet. J sit Svar paa Moniteurens Manifest (Se Samleren Nr. 56, søger Grev Alexander de La borde at fremstille Krigen mod Algier som fuldkommen umotiveret og uretfærdig. Angaaende Franskmændenes af Aloniteuren paastaaede Souverammetet over nogle Kyststrog i Africa, bemærker han, at Sultanen intet Videre har bevilget end Opførselsen, af nogle Hytter til Beskyttelse for Fiskerne. Forhøielsen i Forpagtningen af Coralfiskeriet anseer han for en retmæssig Fordring af Deien, som er opstaaet ved hans Klager over, at man ikke opfyldte Tractaterne af 1819. Frankrigs diplomatiske Forhandlinger fortes den Gang høist udueligt og uretfærdigt. I Henseende til den Bestemmelse ved den aachenske Kongres, at Søerøverierne skulde afskaffes i Europa, siger Hr. de Laborde: "dette var et fortræffeligt Forsæt som man imidlertid ikke har udført. Skal Frankrig nu alene og paa et eneste Punct træde op som Europas Forsvarer, Og det endog i et Øieblik, hvor Spanien og Sardinien vægre sig ved at understøtte os, og England endog modsætter sig ethvert nyttigt Resultat af Foretagendet? "Længere hen paastaaer Hr. de L., at Deien ingenlunde har Uret i Pengeanliggendet med Jøderne Bacri og Busnach, men tvertimod staaer som den Bedragne, han ønsker derfor, at man havde bragt disse Forhold saaledes til offentlig Kundskab, at det var muligt, at domme derom. "Hvorfor - siger han fremdeles - bekjendtgjor man ikke det Brev fra Deien, der var skrevet saa hovmodigt, at Hr. de Damas ikke selv kunde besvare det, Fornærmelsen mod vor Consul (hvis Opførsel i Øvrigt ogsaa staaer i det allerufordeelagtigste Lys, var vistnok stor, men var den en Krig værd? England, der i 1822 ikke blev mindre insulteret i Macdonalds Person, ja selv Frankrig i 1810, dømte anderledes. En større Uret tilføiedes rigtigt nok vort Flag ved Angrebet paa Hr. de la Bretonnieres Parlamentairskib; men ogsaa dette maa nærmere undersøges. Lord Exmouth kunde kun ved den List, at han udgav sig for en Parlamentair, trænge sig ind paa Algiers Rhed. Siden den Tid have alle Forternes Commandanter befaling til at skyde paa ethvert indløbende Skib, og et americansk, som Vinden jagede ind i Havnen, var udsat for den samme Skjebne. Derfor skjød man ogsaa paa Hr. de la Bretonniere. (Det bør imidlertid bemærkes at det var ved Udseilingen af Havnen at denne blev beskudt.) Der blev strax gjort Undskyldninger derfor, og Soeministeren og Fortets Commandant bleve afsatte. Det forrige Ministerium følte ogsaa levende, at Underhandlingerne ikke derfor burde afbrydes men aabnede derimod nye der ogsaa havde god Fremgang. Efter den franske Gesandts Begjæring i Constantinopel sendte Storherren i Slutningen af October Hadschi=Halil-Effendi til Algier; han afgik derhen paa den engelske Brig Pelorus. Deien modtog ham med sonlig Ærbødighed, gav ham fuldkommen Fuldmagt til at underhandle, og viste det meest eftergivende Sindelag, hvorpaa Halil-Effendi begav sig til Mahon til Hr. de la Bretonniere. Her opholdt man ham i to Maaneder, uden al Tvivl fordi man i Paris ikke ønskede Freden, og da Gesandten endeligen blev kjed heraf, erklærede Hr. de la Bretonniere, at han kun kunde handle efter sine gamle Jnstructioner. Jmidlertid havde man troet saa vist paa Freden, og Journalerne i Toulon og Marseille omtatle Haabet derom saa afgjort, at man endog ansaae Blokaden saa godt som for ophævet. Dette beviser at det forrige Ministerium vilde have sluttet Freden, hvilket dette ikke vil. Honiteurens Manifest forbigaaer med fuldkommer Taushed disse vigtige Underhandlinger. Det er aabenbart, at man søger Krigen, og at man har prorogeret Kamrene, for at undgaae enhver Erklæring derover. Saaledes ere altsaa de anførte Aarsager til Krigen fuldkomment ugrundede. Jmidlertid vilde upaatvivleligen Tilintetgjørelsen af Sorøverierne være et roesværdigt Formaal og fortjene vore Opoffrelser, naar vi beholdt Algier; hvis ikke, saa ere Anstrængelserne kun en Byrde for Frankrig uden Erstatning. Ja jeg vil endog indrømme, at Bibringelsen af dannede Staters Civilisation i dette Land vilde, selv om vi ingen Erobringer gjøre i Africa, være Anstrængelsen værd, skjøndt det vilde være vanskeligt at forklare sig, hvorfor Frankrig alene skulde paatage sig dette i hele Europas Navn. Jmidlertid synes heller ikke dette at være Meningen. Den feiler denne Krig to Ting, en Aarsag og et Formaal, og en tredie endnu vigtigere, nemlig et Votum; den vil sige: Landets bifald til de store Udgivter og Offere. Forgiæves vil man søge at skjule dette Jndgreb i vor Forfatning med Glandsen af den Hæder, der af dette Foretagende skulde udspringe for Frankrig. Det kjender allerede en anden Hæder, der trøster for mange Savn. Vi have gjort Erobringer, feiret Triumpher i den halve Verden og overalt hostet Hæder; Uforsigtighed og Ulykke lode os igjen tabe Alt. Men vi erstatte dette Tab ved fædrelandske Jnstitutioner, ved Lovlighedens Regiment, ved Kuldkastelsen af Jntrigue og Despotisme. Den Ære, at have betvunget en Røverstat, er for ringe for Frankrigs Historie, den er for ussel til at opveidet mindste Offer af vore saa dyrt kjøbte Jnstitutioner. Naar vi maatte sige til den kommende Generation. Vi have ikke kunnet forsvare det frie, af Lovene beskyttede Frankrig mod Vold og Jntriguer og overlevere Eder derfor det gamle - saa maatte vore Børn, istedetfor Svar, sønderrive vor Histories Aarbøger forde sidste 40 Aar, og sige: "Saa maae vi altsaa begynde forfra igjen."