Berlingske Tidende, 1789-03-06
Fortsættelse af Hs. Svenske Majestæts Tale i Rigssah, len den 17de Februarii. Jeg veed vel, at der findes dem iblant Eder, som et have get Deel i disse Uordener, men som overstemmede et en ling har kunne faae tale, thi saa meget larmende have Raadsigningerne været, (og Jeg beder Eder, Gode Herrer, Rid ere og Svenne ikke at troe, at Jeg i den Klage, som Jeg herstemfører, indbesatter Eders hele Stand og alle dens Med simmer 3) men da Jeg er tvunget til at tale Sandhed, bo Alene de Skyldige tage Mine Ord til sig, de andres SamvitBahed frikiender dem for Bebreidelser. Jeg er saa meget mere føiet til at sige dette, som de Riddermænds Navne, der give bevidnet Landmarskallens Note, vidne om deres og mange andre af deres Medbrødres Tænkemaade. for til Bermerika, der er fortil nykket, en derpaa forfare, ningen : Dette er Jndholden af hvad der har tildraget sig i RidderHuset, ulovligt i sin Grund, nordentligt i Udførelsen, og hanstændigt i Henseende til Maaden, hvorpaa det er udført, Da saadant skeer paa en Tild, da alt fordrede en anden TænErmaade, da alle Provindser kappes om at ile Riget til Hielp, staae Mig under Armens til dets Forsvar og gaae Fienderne i Møde. Men hvor igientiender ikke her den gamle Egenraa dighedsaand, der saalænge har lagt forborgen, der saa ombyggelig har sagt, at skille Mit Folks Hierter fra Mig? den har forestillet Mine Handlinger, ja de uskyldigste, som forlige, som under Frihedens Navn, (Friheden, hvilken Jen Selv igien har oprettet, som, siger Jeg, under Frihedens Navn har allene villet befordre sin private Ærgierrighed, oprette igien der aristoeratiske Vælde, som Jeg ved Begyndelsen, af Min Regering lykkelig undertvang, og under Navn af at stærke Regieringen, har villet undergrave den ved Udindninger og endelig behandle Regieringsformen af 1772 paa samme Mande, som den af 1720, af hvilken ikke mine Hvar i Behold, da Regierings=Indretningen blev formere. Hvor igienkiender ikke her de samme, som, da de havde faaes Magten i Hænderne, styrede Riget med et Jern=Bepter, nu ei kunne taale at have seet det i 16 Aar bestyret af Mig med Mildhed; og omsider tvinge Mig til at tale et Sprog, der er saa meget forskjelligt fra Min naturlige Tilbøielighed, samt, efterat have ophidset Gemytterne, ville kaste paa Mi Skylden for den Hidsighed, som det lang Tid med utrættelige Bestræbelser have søgt at nære og vedligeholde, og som nu en deligen, da de et kunne haabe at mislede Eders Gemytter, Gode og Redelige Mænd af de 3 Stænder, fra den Henge renhed til Mig, der udgiør Min og Eders Styrke, søge at forskrække Eder med Frygten for Souveraniteten, dette forhadte Ord, hvilket Jeg saa frivillig har frasvoret Mig; og herfor beskyldes den, som i 3 Dage var den meest soveraine Konge i Europa, men utvungen afstod derfra, gar en sand Frihed tilbage, og aldrig tænkte paa igjen at oplive Overmods og Anarchiets Regiering. Jeg erklærer derfore anden Gang her fra Min Throne, (og Jeg er forundret over at see Mig nødsaget til denne Erklæring.) at Jeg aldrig vi have Souverainiteten, og at Jeg aldrig beholder den, om endog Tingenes Løb atter gav den i Min Haand; et Jeg giør Mig en Ære af at være den sande Friheds Beskytter, men at Jeg som Hoved for Riget anseer det for den første af Mine Pligter, at undertrykke og revse Overmod, og et at taale, at de, som med forvovne Hænder have grebet ind i Min Faders Regiering, skulde brydes med Mig om det Zepter Jeg fører, og at Jeg i Særdeleshed hverken kan eller bør tillade, at en anden Deel af dem befordre Fiendens Jnteresse ved at udhale Tiden; thi dersom Jeg en snart bliver hiulpet i at faae Flaaden i Søen, Armeen udrustet og befaldet, erklærer Jeg her offentlig, at om Vore Kyster ødelægges, Finne land brændes og denne Hovedstad trues, er Skylden er Min, men Deres, som hellere med Fornøielse faae Russerne her i Stockholm og et Russiskt Sendebud at foreskrive Mig Love, end de ville afstaae fra deres Ære og Hevngiærrighed samt private Hensigter, og som ved al den Tidssylde troe at kunne tvinge Mig til en vanærende Fred, en Fred, som J gode Mænd og alle Eders Børn skulle engang forekaste Mig som skammelig, og fornærmelig for Riget og for de store Kongers Navn, som Jeg har den Ære at bære. Nei, for skal denne Haand visne, førend den skal underskrive noget, som var skammeligt for Riget ; og denne Krone, denne GustanAdolphs Krone, som Jeg har imodtaget, om ei saa skinnende som han efterlod den, saa dog ubeflekket, skal for afrive fra Mit Hoved og sønderbrydes. Jeg siger Eder det, gode Herrer af Rideerskabet og Adelen, J komme til at være Mi og Eders Medstænder ansvarlige herfor, dersom J ved Eders Tvistigheder, Eders Jndgreb, forlører en Tiid, der er saa dyr, dersom J ved den Frygtsomhed, som J søge at udbrede, misleder Eders Medundersattere; thi alt opsøges, alt udtydes til det værste; Riget siges undergravet af Gield, den er af Mig sanket, omendskiønt alle, som vare paa Rigsdagen for 18 Aar siden, vide og kiende, at Jeg imodtog Riget med Carl den Tølvtes Gield og den større Gield, som 40 og 52 Aars Krig havde samlet; at der hverken fandtes Skibe i Flaaden, som kunde bruges eller Fæstningerne paa nogen Maade fuldbyrdede, at Jeg oprettede den store Flaade, bygte paa nye den Finske Flaade, aldrig af Eder enten askede eller sit større Bevilling, end den sædvanlige, og endelig, at jeg betalte Banqven hvad Kronen var samme skyldig, og da saadanne Udgivter fordrede Tilskud, skal jeg bevise, at de ikke overskred hvad Sagernes naturlige Løb udkrævede. (Slutningen følger).