Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1766-01-13
fterretninger. Fra Nord Contoiret. Fei Bergen i Norge. Mandagen, den 13de Januarii. En Oversættelse af Sucro. Det er bedre at have et Æmbede, som er under vore Kræfter, end at beklæde, et, som overstiger dem. Enhver taler foragtelig om Orgon. Han selv er ilde tilfreds og aldrig enig med sig selv. Hvad fattes ham da? Han har et anseeligt Æmbede, sin rigelige Udkomst. Jngen siger ham i Øinene, at han foragter ham. J Sælskaber henrives han til af en melancolisk Tanke, hvilken paa een Gang giør ham dybsindig og stum. Jntet er ham utaaleligere end Ensomhed. Den sind in banger Nacht der Schlaf vom flüchtgen Ruhme. Von Amt und Æmter hin. Der Martyrer der Titel Des kranken Wahnes Eigenthum, Schamt sich, vor lanter Ehr auch nicht entehrter Mittel. Lessing. Ti Hvoraf kommer det, Orgon har et Æmbede, hvilket han er er voxen. Letsindig og uproved higede han efter den Ære at have et vigtigt, et fordeelagtigt Æmbede. Neppe havde han faaet det, førend han følede sig for svag til en Byrde, tung endog paa stærkere Skuldre end hans. Hvor ærgrede han sig ikke nyligen, da den unge Arist i et stort Sælskab, hvilket han, endnu bedækked med Sved, et talende Vidne om hans Flid, besøgede for at forfriske sig, da, siger jeg, den unge Arisk her takkede Himmelen, som havde paalagt ham en Byrde, hvilken han har med Lyst, fordi han havde Kræfter til at bære den, og fordi han paa den Mark, hvilken han maatte begyde med sin Sved, saa opvoxe de behageligste Blomster. Det er, sagde han, den æreværdigste Belønning for vor Flid, naar der, uden at vi søge det, uden at vi tænke derpaa, iblandt dem, hvilke vi opofre vore Kræfter, opstaae Lov-Talere for os, hvilke give os det Vidnesbyrd, at vi have opfyldt vore Pligter, og hvilke, utvungne og utilkiøbte, ved deres Roos opbygge os Ære-Støtter, som trodse Tiden længer end de af Marmox. O hvor qvælende maa det være at beklæde en Værdighed, hvilke aabner os en Løbe-Bane, hvis Ende vi ikke kand øine, hvorved vi blive var Tusinde Besværligheder, som fylde vore Siæle med de forskrækkeligste Mindelser, O hvor faa tænke dog om sig saa beskeden, saa fornuftig, som Abdolonimushvilken Alexander gav Kronen, Gud give, sagde han, da Alexander spurgte ham, hvorledes han havde kundet skikke sig i sine usle Omstændigheder, Gud give, at jeg med samme Aands Styrke, med lige rolig og sat Gemyts Forfatning kunde bære den Krone, jeg nu annammer af dine Hænder, som den, hvormed jeg har udstaaet min Armod. Den mindste Deel betænker, at med Størrelsen af de Værdigheder, man lader os faae, dede og billigen vor Aands Størrelse bør voxe. Almindelighed forblindes vi kun ved den fortryklende Glands af anseelige Ære-Poster. Vi tælle de Personer, over hvilke vi skal faae at befalede Complimenter, man skal maatte giøre for os, de Titler, vi skal komme til at sætte for vore Navne. Men vi tælle ikke de Skyldigheder, ikke de Pligter, vi skal i Agt tage, ikke de Besværligheder, vi skal have at overstige, ikke de Farer, viskal have til at overvinde. Her tiede Arist. Uroe og Angest vare saa tydeligen afmalede i Orgons Ansigt, som han følede dem stærkt i sit Hierte. Nu stod han for sin Samvittigheds Dom-Stoel Han hørte de Bebreidelser, den gav ham, deels om Maaden, hvorpaa han havde faaet sit Æmbede, deels om Feilene, begangne i dets Forvaltning. Han hørte dem. Og hans Mine, var en Misdæders, som staaer for Retten for at faae sin Dom. Æregiærige, stolte Daarer, J fortiene den Qval, J fortiene den Foragt, som her vine Orgon indtil Fortvilelse. J ere de Dag rer, om hvilke Porten siger: Sie drangen sich durch List, und Gaben. An ihre Ruder Banke hin; Die weil sie Schlaven Seelen haben. Det Æmbede, Arist beklæder, er foragteligt i Eders Øine. Men vider, at den Berømmelse, med hvilken han forestaaer det, ophøier ham meget over Eder. Eder fradømmer man Forme til at forestaae Eders. Ham tiltroer man end og at være det vigtigste voxen. Om Eder spørger man, hvorfor man har ophøret Eder til saadan Værdighed? Om Arist forundrer man sig over, at ham ei bliver tilladt at betræde et høiere Æres Trin. Han har den Ære, som Scipio Africauus. Hver Mand forundrede sig over at man ikke oprettede denne store Mand Æres Støtter. Og denne Forundring var den bedste, man kunde have oprettet ham. Den var et Beviis paa, at han var denne Ære værd. Æren, Arist, er din Belønning. Den være din Trøst, naar du seer, at her Der Thor gedeicht, der Spötter steget, Dem Bosen fehlt kein Heil. Verdienst stet nach, undfuhlt gebenget.