Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1816-04-05
Rusland. Slutning af Hans Majestæt Keiser, Alexanders Manifest. (See forrige No.)Men ogsaa her viser Gud sin undervirkende Naade. Den Jldesindede, som staaer i den Jndbildning at kunne oprette sin forrige Storhed og Magt paa de allierede Magters Uenighed, finder dem, imod Forventning, i den fuldkomneste Eendrægtighed. De anvende ufortøvet alle deres Kræfter, for at slukke den af Asken saa pludselig frembrudte Flamme. Flygtningens paa nye sammenskrabede, af ham selv i egen Person anførte Horder, blive ganske slagne paa Flugten i et af de blodigste men ogsaa sidste Slage; og Krigens og Overmodets Aand styrter anden Gang ned, stytter og forstummer; de sidste Funker slukkes, de offentlige Gjæringer lægge sig, Kong Ludvig den 18de vender igjen tilbage til Paris, Napoleon Buonaparte føres bort for at indsperres paa St. Helenas af Havets uoverskuelige Flade omgivne Øe, og Fred, almindelig Fred, til alle Folkeslags Fryd og Velsignelse, blomstrer atter paa Jorden. Hvad skulle vi sige. - Russer, kjære, troe Undersaatter. – Hvad Følelser maae, efter saa mange underfulde Tildragelser, opfylde os, lader os falde ned for den Allerhøieste, lægge vore Hjerter, vore Gierninger, vore Tanker for hans Fødder. Smertelige Saar bleve os bibragte, ogsaa vore Steder og Landsbyer lede meget, lig andre Lande. Men derfor har Gud udkaaret os til at udføre et stort Værk, har forvandlet sin retfærdige Vrede til undsigelig Naade. Vi reddede Fædrenelandet, befrie, de Europa, flyttede Uhyret, tilveiebragte atter Fred og Enighed paa Jorden, gav den retmæssige Kong den Throne tilbage, der var ham frarevet og forskoffede igjen den moralske og physiske Verden sin forrige Tilværelse, sin forrige Lyksalighed. Men disse Be drivters Vigtighed og Storhed beviste, at ikke vi fuldbragte alt dette. Gud gav til deres Fuldbyrdelse vore Arme, gav vor Svaghed sin Kraft, vor Enfoldighed sin Viisdom, vor Blindhed sit alseende ØieHvad bør vi altsaa vælge, Stolthed eller Ydmyghed? Vor Stolthed vilde være uretfærdig, utaknemmelig, vilde være strafværdig for ham, der lod os vederfares saa uendelig Mildhed; den vilde giøre os dem lige, som vi styrtede til Jorden. Men Ydmyghed forædler vore Sæder, udsletter vor Skyld hos Gud, bringer og Ære, bringer os Hæder, og viser Verden, at vi ikke ere frygtelige for Nogen, men heller ingen frygte. Eders Gudsfrygt, Eders Tro og Eders Tillid, russiske, christelskende Krigere og Folk have forhvervet Eder Guds Naade. Han, Hjerternes retfærdige Dommer, vender sig, efter en kort Tugtelse for vore Synder, igjen til os med sin Barmhiertighed, og bedækker os med en evig straalende Hædersglands. J hans Mildhed viser sig tillige en for os heldbringende Lære, Maatte evig vor overstandne Reyselse og den gruelige, Naturen selv med Rædsel opfyldende frygtelige Straf, som traf vor Fiende, blive i vort Minde og for vore Dine, lydeligere end den himmelske Basun tilraaber den os: "Seer, disse ere Frugterne af Ugudelighed og Vantroe!" Maatte denne skrækkelige Tanke, der trænger sig ind til Siælens Jnderste, maatte den forvandles til en trøstende og glædelig Erindring om Guds undsigelige Barmhiertighed imod os, og maatte den Hæder, hvormed han kronede vore Hoveder, udgyde sit Lys, klarere end Solens Lys, i vore rene Hjerter, for at opflamme Taknemmelighed mod Gud og Kjærlighed til Dyd!