Viborger Samler, 1781-07-23
Mandagen den 23 Julii. (Slutning af No. 29.) Saa ofte disse Araber have tilberedt et Maaltid, saa begiver en af dem sig op paa det høieste Sted, som han kan finde, og kalder med høi Røst alle sine Brødre til Bords. Dette skeer, naar end- ogsaa gsaa paa nogle Mille nær ikke er et Menneske tilstæde, og det allene til Tegn paa deres gode Villie. Araberne ere enten af en lang Sædvane, som særdeles i deres Lande gierne bliver til Lov, eller ogsaa af Friygt og Tvang, blevne forbundne til at give Spahi, og dem, som ere med dem, Monnah, som de kalde det, eller en tilstrækkelig Forraad af Levnetsmidler for dem og deres Creature. Et Beger og en Kurv med Figen, Rosiner, Dadler eller andre tørrede Frugter, blive stedse bragte dem ved deres Ankomst; siden henter Herren af det Telt, hvor de stige af, et Lam, Kid eller Faar fra sin Jord, hvoraf Halvdeelen strax tillaves, og det øvrige gemeenligen gjemmes til Frokost eller Middagsmad. Omendskiønt nu disse omvankende Fæehyrders Telte vel beskytte en mod Veiret, saa ere de dog forbundne med mange Ubeqvemmeligheder, der falde en blandt dem reisende Europæer meget besværlige. Kulden og Duggen, som disse Folk ere i Arabiens Ørkener hver Nat udsatte for, ere ikke nær saa meget til Uleilighed, som det idelig plagende Utøi. Foruden Lopper og Luus, hvoraf det vrimler, mang, ler man sielden i disse Egne paa Frygt for at blive bidt eller stukken af en Skorpion, Otter eller giftig Edderkop. Dette forstyrrer den for den trætte Vandrende ellers ellers saa søde og fornødne Hvile. Lige saa besværlige for Fremmede ere de unge Bukke, Kid og andet ungt Qvæg, hvilket hver Nat bliver bunden under Tagdrippet af Telten, for at de ikke skal patte Mødrene. Men disse Creature rive sig hvert Øieblik løse, da Strikkerne, hvormed de bindes, ere gjorte af slet spundet Garn. Naar man da efter saadan Modtagelse skienker Verten en Kniv, et Par Flintesteene og lidt Krudt, saa agter han det for en tilstrækkelig Giengieldelse; og med noget Traad, en Syenaal og en Sax, vil man erholde tusinde Taksigelser af Lallah, eller Vertinden, der troer sin Møie meget vel belønnet; thi saadanne Ting ere hos disse Folk lutter Sieldenheder og meget afholdte Foræringer. Man kan ikke med Sikkerhed, reise i de Lande, hvor Araberne streise omkring; med mindre det maae være i store Reiseselskaber, der kaldes Karavaner; thi Jndbyggerne ere meget tilbøielige til Røverie. Fra Sue til Bierget Sinai er lidet eller intet at befrygte i Henseende til Anfald og Plyndring, naar man kun holder sig til Karavanen; men hvo der ikke tager denne Regel i Agt, kan meget let udsætte sig for stor Fare. J det forrettede Land, og paa den smalle Jordtunge imellem Ægypten og det røde Hav, kan man ikke have Geleide nok, da ofte heele Hobe Hobe af 50 til 500 Ryttere gaae ud paa Bytte. Dog i Barbariet, hvor Araberne meere holdes i Tømme, bruger man ingen videre Bedækning, end 3 Spahi og en Betienter, alle vel forsynede med Geværer; paa Grændserne derimod af Naboekongerigerne, hvor Araberne leve i meere Frihed, eller hvor to ved hinanden sig befindende Hobe ere neenige, maae man antage et langt større Antal af Ledsagere. Disse Harammæs, som man almindelig kalder Fribytterne, ere ustridigen de, som Europæerne forstaae ved de vilde Araber, da ellers dette Navn ikke egentlig passer paa nogen af dette Folkeslag. De have alle den vanartige Egenskab, at stiele røve, plyndre og myrde, saavel imellem dem selv indbyrdes, som de fremmede, der ikke ere for mandstærke for deres smaae Hobe. Den beste Maade at undgaae dem paa, er at klæde sig efter Landets Skik, eller som en Spahi; thi Araberne ere meget mistænkelige, anseende alle Fremmede som Spioner, udskikkede for at bespeide deres Lande, da de stedse ere i den Frygt, at samme med Tiden skal igien falde de Christne i Hænderne. Grav.