Den Vest-Sjællandske Avis, 1837-01-19
Seieren den 8de Januar gjenlød i den hele Union, ske blot fordi det var en skjøn Krigsdaad, men ogsaa hrdi den befriede New-Orleans, der, naar den een lang var erobret af Engellænderne, sikkert vilde have blevet i deres Eie i lang Tid. For en Søemagt New-Orleans med dens Omgivninger af Sumpe Søer næsten lige saa let at forsvare som Gibraler, men af langt større Vigtighed. Beliggende næred Missisippis Munding behersker den hele det vest ge Nordamericas Handel. At redde New-Orleans ed altsaa at redde Unionens skjønneste Deel fra et handelsslaverie. Fra dette Øieblik af blev derfor Geral Jackson paa eengang fra en Eventyrer i Vesten en Person af Betydning. Han havde ogsaa under ette korte og hæderværdige Feldttog afgivet saadanne eviser paa Virksomhed, Mod, Bestemthed og et arpt Blik, som Americanerne rigtignok meget hyppigen hode viist ved industrielle Foretagender, men meget elden i Krig, og allermindst i en Landkrig. Jøvrigt hagede han den store Mængde, fordi han fremstillede imellem den i en ganske ny Form. Hidtil havde le Generaler efter Washingtons og hans Underfeldtherrers Exempel stedse bestræbt sig for at vise sig den svile Magt underdanig, og at bevidne Lovene og svrigheden dyb Agtelse. General Jackson havde der mod foresat sig fremfor Alt at forjage Engellænderne, et maatte koste, hvad det vilde, og han tilkjendegav faste Forsæt at ville paa det Hurtigste bortrydde le de Hindringer, der kunde komme iveien for Udtelsen af hans Planer. Han fulgte derfor sine egne synsmaader, uden synderligt at bekymre sig om de falinger, som kom til ham fra Kongressen, og han havde allerede i hans Feldttog imod Jndianerne viist sig aldeles ulydig imod Krigsministeren for at sikkre hans Vaabenbrødre Midler til at vende tilbage til deres Hiem. Under hans Commando i New-Orleans havde han ligeledes tvertimod Lovene deels med det Gode, deels med Magt udtaget Alle de, der vare istand til at bære Vaaben, og da Øvrigheden paa Stedet kun syntes lidet tilbøielig til at ville rette sig efter hans Villie, havde han proclammeret Krigsloven, med al dens Strænghed og havde lukket Repræsentanternes Forsamlingssal. Forresten bød han Jndvaanerne at holde sig rolige, thi skulde han ved deres Skyld komme til at rømme Staden, da vilde han først stikke den i Brand. Siden, da Fjenden havde rømmet Byen, og man vel vidste, at Freden var undertegnet, vilde han dog for at være ganske sikker beholde Tropperne i nogen Tid samlede, og paabød derfor ved en Generalbefaling, at alle Journaler ikke maatte bekjendtgjøre det Ringeste om Armeen. Da Et af disse dristede sig til at være hans Ordre overhørig, lod han baade Redactionen og Forfatteren til den indrykkede Artikel arrestere og føre til Hovedqvarteret. – Dette var altsammen noget Nyt, hvorover hans Landsmænd studsede. Jkke mindre ny var Tonen i hans Proclamationer imod Engellænderne, med hvilke Napoleons i Sammenligning vare overmaade milde og artige. Hans Opførsel imod den spanske Gouverneur i Florida tilkjendegav især strax efter, hvormeget Mod, hvormegen Foragt for Udlandet og hvormegen national Ærgjærrighed der stak i ham. Han følede Floridas Vigtighed, der virkelig var nødvendig for de forenede Stater, naar de vilde have en naturlig Grændse imod de spanske Besiddelser, og han var lysten efter Pensacola, som den eneste gode Havn ved den hele mexicanske Bugt. Han klagede derfor over den Bistand, som de Spanske havde ydet Jndianerne i den sidste Krig, og han fandt en endnu alvorligere Grund til Besvær deri, at Engellænderne landede der, og til Gjengield for de Tienester, som de havde beviist Ferdinand Vil paa den pyrenæiske Halve, huserede efter Behag i hele Florida. Han skrev paa egen Haand til den spanske Gouverneur, at han maatte opgive enhver Forbindelse med Engellænderne, og udlevere ham de Krikhs-Høvdinger, der vare flygtede til Florida. Men Gouverneuren forlangte istedet for at svare, Udleveringen af de mericanske Jnsurgenter, der havde begivet sig tilde forenede Stater, og ligeledes Tilintetgjørelsen af Corsarerne i Missisippis Munding. Slutningen af Jacksons Svar paa denne Anmodning var meget heftig. "For Fremtiden – skrev han – beder jeg Dem, at holde inde med fornærmende Beskyldninger imod min Regjering, og at spare Dem til Andre, der ere mere tilbøielige, end jeg, til at taale Fornærmelser og Bagtalelser. Forresten maae De ikke troe, at jeg har noget andet diplomatisk Ærinde til Dem, end med Kanoner at afgjøre Sagen." Enden paa denne Strid blev, at Americanerne nogle Uger senere befandt sig i Besiddelse af Pensancola, uden at nogen Krigserklæring havde funden Sted imellem Republiken og Spanien, eller at Generalen havde erholdt nogen Befaling fra Præsidenten om at foretage sig nogen Demonstration imod Spanierne. Jackson handlede stedse efter eget Tykke og paa egen Haand, og just denne Handlemaade satte ham i Respect og gjorde hans Navn meget bekjendt, og bidrog ikke Lidet til at man tilgav ham hans opfarende Væsen. Kort efter Freden begyndte han i 1818 paany sin Kamp imod Seminolerne, som han næsten tilintetgjorde, imod de engelske Emissærer eller de derfor antagne Handelsmænd, af hvilke han lod Armbrister og Arbuthuot henrette, og endelig imod Spanierne i Florida. Da han befandt sig i Nærheden af samme i Spidsen for en 1 det Mindste forholdsmæssig betydelig Armee, saa rykkede han frem, uden at spørge Nogen om Forlov, og uden at Spanierne dertil havde givet ham det mindste Paaskud, og plantede, trods Congressens udtrykkelige Ordre til at afholde sig fra Fjendtligheder, sin Fahne paa alle spanske faste Pladser, hvorefter Spanierne ganske aftraadte Landet til de forenede Stater. Her endte Jackson sin militæriske Løbebane og hans politiske begyndte. Hans Mod, hans store Uegennyttighed, hans urokkelige Fasthed og hans brændende hede Patriotisme havde skaffet ham mange Tilhængere i den store Hob af Folket, men Statsmændene bare endnu kun liden Agtelse for ham, og i den politiske Verden gjaldt han or en farlig Galing. Præsident Monroe og hans Raadgiver som ikke ligefrem vovede at støde ha for Hovedet, havde isinde at fjerne ham bort for udenlandsk Gesandt, og man talede om, at sende har som Minister til Frankerige. Men da man spurgt Jefferson om hans Mening desangaaende, skal han har svaret: "at dersom man inden tre Maaneder ønsked at være i Krig med Frankerige, saa behøvede man blot at skikke Jackson til Paris. Senere overdrog man ham Gesandtskabet til Mexitil Augustin Jturbide, der havde ladet sig udnævne ti Keiser; men Jackson lod svare, at han ikke vilde have at bestille med en saadan Usurpateur, og forblev altsaa hjemme. Jmidlertid kom man i Kongressen paa Tale om de Voldsomheder, som han havde øvet i Krigen, og flere Medlemmer erklærede dem for Afsky ligheder. Angrebet paa Florida, Armbristers og Arbuthnots Henrettelse tvertimod alle Love og trods en Krigrets Dom, der i det Mindste havde benaadet den Ene af dem, og til Slutning de barbariske Grusom heder imod Jndianerne, hvem han med koldt Blod lod hænge i Træerne eller skyde, beskjæftigede Kongresser flere Gange i Sessionen fra 1818 til 1819. Men disse Angreb nedslog ikke Jackson, han tillod sig tverte imod de heftigste Udtryk imod alle de af Kongressen Medlemmer, som havde talet imod ham; og ma paastaaer endog, at han havde truet med at gaa midt ind i Forsamlingssalen, og der afskjære Ørene paa en vis Taler, som havde været heftigere end de Andre, og at kun den tappre Commandeur Decaturkraftige Forestillinger vare istand til at afholde han fra en saa afskyelig Skandal. Jmidlertid bleve do alle de dadlende Bestemmelser, som man havde foresat sig at drive igjennem imod ham, forkastede, ford Monroe og hans Venner ikke skyede nogen Umage for at skaane Generalen for Beskjæmmelse.