Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-08-06
Endnu et Par Ord om det mislige Forhold imellem Godseiere og deres hoveriegjørende Fæstebønder. Friheden (den Frihed, som Fornuft og Christendom billiger) er høist fornøden til statsborgerlig Lyksalighed, og os Alle skienket af Gud. I. Hoveriet og nærværende Fæsteindretning gjør Forholdet imellem Godsejere og deres Fæstebønder misligt. §. I. I den senere Tid er der skrevet meget om Misligheden af Forholdet imellem Godsejere og Fæstebønder, og de mangfoldige offentliggjorte Afhandlinger desangaaende røbe noksom Forfalternes Varme for Fædrenelandets Held. Da de fleste blandt dem have betragtet Sagen fra forskjellige Synspuncter, ikke saameget i Henseende til det Mislige i hiint Forhold, som fornemmelig med Hensyn til de projecterede Forandringer deri; saa fremstod i rum Tid mangfoldige Debatter derover, hvilke stundom antog en ret alvorlig Characteer, saa at endog den med Tingen aldeles ubekiendte, nødes til at ansee hiint Forhold paa nærværende Tid for saare upasseligt. De Puncter, hvorom hine Tvistigheder dreiede sig, ere fornemmeligen Hoveriet og Fæsteindretningen, siden Bestemmelserne for Tiendecommissionernes Forhandlinger have erholdt mere Fasthed, og, ledet ved Erfaringen, findes mere overeenstemmende med Ret og Billighed, forstumme ogsaa Klagerne over samme, og Tingen jevner sig nu i Stilhed og endes dermed, at Tiendeyderne, til stort Gavn for Agerdyrkningens Flor, omsider oplyste om deres sande Tarv, ile med, for bestandigt at undgaae Tiendernes Ydelse in Natura, mod en retfærdig og billig Godtgjørelse. Her gielder det da nu først og fornemmeligen at vise, hvorledes Hoveriet og Fæsteindretningen forvolde Misligheden i Forholdet mellem Godseiere og Fæstebønder. §. 2. For et Par Decennier siden blev jeg af det Kongelige Landhuusholdningsselskab hædret med en Belønning for en Afhandling over dette Æmne, og formedelst den skjønne Leilighed jeg stedse siden har havt til at samle Erfaringer og gjøre bemærkninger desangaaende, har jeg ogsaa siden med stadig Opmærksomhed grandsket derover. Jkke af barnagtig Forfængelighed anføres dette her, men for at vise, at jeg i dette Tidsrum altid fandt hiint Forhold misligt, fandt det fra Aar til andet mere og mere misligt, og finder nu, at det er paa den høie Tid, der heri bør foregaae en Forandring; desaarsag jeg anseer det for min Pligt, ogsaa offentligen at meddele min Anskuelse deraf. Endskjøndt størstedelen af nærværende mine Erfaringer og Bemærkninger flere Gange tilforn have været fremsatte, vil jeg dog, for Tydelighedens og Fuldstændighedens Skyld, her atter fremstille dem, saa at Enhver der interesserer sig for Sagen, kan see, hvorpaa jeg bygger mine Resultater. §. 3. Hoveriet gjør Forholdet imellem Godseiere og Fæstebønder misligt, fordi derved i landoeconomisk saavelsom i statsoeconomisk Henseende ødsles saa umaneerligt med Tid og Kræfter, hvorover Drivtscapitalen, saavelsom Inventariicapitalen opvoxer for Fæstebønderne til en saadan Høide, at den, al Kraftanstrængelse uagtet, især nuomstunder, langtfra formaaer at svare Regning. Naar man tager Midtelængden af Hovveien til flere Herregaarde, og dernæst drager en Parallel deraf i de bedre og de ringere Egne, har jeg udfundet den at være 3/4 Miil, naar man dernæst tager Hoverie foreningen for sig, og sammenlægger de mangfoldige Dage, enhver hoveriepligtig Bonde skal forrette Arbeide i ved Hovedgaarden, under Navn af Gangdage, Spænddage, Pløjedage &c. fra Aarets Begyndelse til dets Ende, da vil man let indsee, at der udkommer et reent Tab af en saare betydelig Deel Kræfter og Tid, blot ved at passere Hovveien frem og tilbage, og som aldrig komme til mindste Nytte, eller nogensinde kunne undgaaes ved Hoveriet. Ogsaa ved Hoveriearbeidet selv gaaer det, som bekjendt nok, umaneerligt ødselt til med Tid og Kræfter, især hvor Forholdet mellem Godsejer og Bønder er noget spændt, som det nuomstunder sædvanligt findes. Der tilsiges f. Ex. Vogne, at kjøre Korn til Kjøbstaden, medens andre samtidig tilsiges at hente Materialier fra samme Kjøbstad, ja endog fra samme Kjøbmand. Der tilsiges om Høsten, endog i den travleste Tid, at røgte i Kornet, det vil sige: 80 til 100 Mennesker eller 1 af hver halve Gaard og 2 af Heelgaarde, skulle reise de faldne Nege paa Agrene; men forat faae dette Arbeide fuldført, skal først Ladefogden skrive 6 a 7 eller flere Tilsigelsesbilletter, og ligesaa mange Menneskeer paa Heste omkring i Byerne dermed, dernæst skulle Budfogderne i Byerne rundtomkring til de Hoveriepligtige baade i Byerne og til Udflytterne; de Folk, der skulle forrette Arbeidet, kaldes hjem fra Dags gierningen; Madmødrene sættes i Activitet med at lave Madposerne tilrette, naar saa endelig disse mange Folk ere blevne samlede ved Herregaarden, og dem tildeelt Ordre, forføjer Enhver sig til Arbeidet, naar saa endelig den sidste ved Arbeidet er færdig, skal der holdes Mandtal over dem alle, hvorefter Hver endelig omsider forføjer, sig hjem og - Dagen er tilende. Naar man nu blot lægger Mærke til, at det hele Arbeide mageligt kunde blevet fuldført af 3 a 4 Mennesker i mindre end 1/2 Dag; da troer jeg, det maa være indlysende for Enhver, at dette Hoveriearbeide qvalificerer sig til at kaldes Ødselhed med Kræfter og Tid. Dette Exempel er statueret ikke een men mange Gange, og lignende Exempler finde ofte Sted ved flere Leiligheder. Saaledes jages i en travl Bygsæd det samme Antal Folk med Heste, Vogne og Harver, for paa Hovmarken at harve Bygland op, hvortil ofte medgaaer neppe 1 Time. En anden Ødselhed bør jeg ogsaa gjøre opmærksom paa: En Bonde f. Ex. paa en saakaldet Halvgaard kunde de allerfleste Steder, hvis han var fri for Hoveriet, nære sig med een Karl eller Pige mindre, saavelsom ogsaa et Par Heste mindre, uden i mindste Maade at føle Savnet af dem ved egen Gaardsdrivt, men hvilket Tab dog for hver saadan Bonde. - ja hvilket uhyre Tab i statsoeconomisk Henseende! §. 4. Hoveriet gjør hiint Forhold misligt ogsaa derved, at det giver idelig Anledning til Fortredeligheder, Ærgrelser, Chikaner, Klammerier og mange, saare mange forargerlige Optrin saavel for Godsejere eller Forpagtere og det administrerende Personale paa den ene Side, som de hoveriepligtige Bønder og deres Folk paa den anden Side, og vorder i saa Henseende jo længere jo mere missligt. Der, hvor Godsejeren eller Forpagteren betragter Bønderne med samme Øine, som han betragter sit Mejerie (og saaledes er det desværre alt for almindeligt), der findes ogsaa gjerne det administrerende Personale, ifølge det gamle Ordsprog, som Herren er, saa følge ham Svende, at handle i samme Aand. Men, hvilken Legio af forargelige Optrin passerer da ogsaa, som maa oprøre hver Oplysningens Ven! f. Ex. en hæderlig Bondemand (hæderlig baade fra Forstanden og Hjertets Side, saavelsom paa Due lighedens, Flidens og Sædelighedens Vegne) vorder haanligt, foragteligt og haardt begegnet af en opløben Bengel, der har kun dette forud for ham, at Snittet paa Kjolen er anderledes, og af hvis Opførsel fremskinner Stupiditet, Immoralitet, Frækhed, Grovhed forenet med et imponerende Udvortes, der skal dække alle Lumpenheder, eller rettere, afskrække fra at lægge Mærke dertil, eller lade sig forstaae med at man bemærker dem. At Bondemanden tier til Sligt, kommer deraf, at han har erfaret og prøvet meget siden han sled sine Børneskoe, eller af Frygt for at blive udsat for Had hos Herskabet; men at han dog alligevel ærgrer sig derover, og undgaaer, saavidt mueligt, oftere at vorde udsat derfor, Hvo vil vel undre sig derover, – og hvis hans Folk siden, opbragt over deslige Fornærmelser, udstøde Forbandelser med tilføiede Trudsler, at hvis det ei vorder anderledes, flytte de til næste Fardag: Hvo beklager da ei en saadan Bonde, og af Hjertet ønsker ham en bedre Stilling? Hist kommer nok en Ladefoged, eller, mere moderne kaldt, en Avlsforvalter frem, ridende med en Hundepidske i Haanden. En Karl, der har tjent Kongen, træder frem og spørger med Høviskhed og Anstand, pegende paa Hundepidsken: "Hvem skal denne bruges til, hvorpaa svares: "Maaskee til Dig, om Du har Lyst", hvilket Svar udbreder, lig en Løbeild, almindelig og grum Forbittrelse. Alle omringe ham med Hundepidsken, Hesten bliver sky, Rytteren falder af Hesten og bliver hængende ved det ene Been i Stigbøilen, og hvis ikke nogle Sindigere blandt Hoben havde frelst ham, var han sandsynligviis bleven sønderslidt, og Mange havde først derved faaet Harmen afkølet. - Paa et andet Sted kjøres Gjødske ud; Forpagteren selv gaaer omkring, tilligemed Rodemændene eller Tilsyns mændene, for at eftersee i Marken og passe paa at Gjødsken vorder sat tilbørligt; imidlertid treffer det sig, at han kommer hvor tvende unge Karle, begge to Gaardmænds Sønner, stikke Gjødske af i Nærheden af hinanden, og hvilke han har noget Nag til; disse aflæsse Gjødsken ligesom alle de øvrige Karle og Mænd, nemlig de tage Gjødsken med en Greb af Vognen, og lægge den i saa høie og tippede Roger eller Hukker som mueligt, for at de i nogen Frastand, kunne skjolde; thi man veed efter en ældgammel Erfaring, at Frikiendelsen for at kjøre videre paa Agren af Gjødskning, i Almindelighed retter sig derefter, og at den, der ikke forstaaer dette Kneb, kan føre næsten det dobbelte Qvantum paa, førend han frifindes. Forpagteren giver sig i Færd med at sparke Hukkerne ud og gjøre den lave, og fortfarer dermed, indtil han kommer til den, som den ene Karl endnu ei er færdig med, hvorover Karlen, enten forsætlig eller af Vanvare, kommer til at støde noget til Forpagteren med Albuen, hvisaarsag den sidste griber ham i Brystet og skielder ham; men Karlen forstaaer Uret, tager Forpagteren flux om den ene Haand med begge sine Hænder, svinger ham i en Kreds og mager det saa, at han ved hver Rundar enten maa træde paa en frisk Huk eller og springe over den, og da der saaledes er avanceret opad til den anden Karl, som ogsaa havde faaet endeel Hukker nedsparket, griber denne ham fat og fortsætter den begyndte Manoeuvre indtil Forpagteren pustende og stønnende nærved havde dalet sin mæskede Krop paa den sidste Huk. Forpagteren lader Karlene indkalde for Forligelsescommissionen, som tilkjender dem hver en Mulct, men de fandt sig skadesløse ved det Latterlige i hiint Optrin, som i rum Tid gav Stof til vittige Jndfald og Skoler over Hopsakken, som Forpagteren tidt maatte døie, men som ogsaa æggede ham til Hevn, hvortil han jo altid kunde sinde Anledning nok. Nu nok derom, §. 5. Hvad der end ydermere gjør hiint Forhold misligt ved Hoveriet, og hvorfor det forlængst burde været ophævet er, at Hoveriet er en fuldkommen Planteskole for Usædelighed, Ryggesløshed og Laster blandt Ungdommen, og en mægtig Hindring for Menneskeforædling, Tilfredshed og Lyksalighed blandt Pluraliteten af vor Landalmue. Ved Hoveriearbeidet komme unge Mennesker sammen af begge Kjøn i stort Antal, 150 til 200 Personer, og derover, hvoriblandt desværre findes mange fuldkommen bekiendte med Lasterne, aldeles hengivne til Udsvævelser, og i høi Grad ryggesløse og letsindige. Da man nu veed, at et skabet Faar kan fordærve en heel Hjord, saa skjønner man vel let, hvorledes det vel kan see ud med de uskyldige, uerfarne unge Mennesker, med det fromme gudhengivne barnlige Sind, med de redeligste Forsætter til Dyd og Retskaffenhed, af en sædelig, blyfærdig, beskeden og elskværdig Opførsel, saasnart de fremtræde i hiin Sværm, og maa erfare, at der her drives den frækkeste Spot med alle disse skjønne, elskværdige Egenskaber, der hidtil vare deres høieste Ære og Lykke. Hertil kommer endnu dette, at den hele store Sværm er aldeles uden Opsyn, eller hvad endnu værre er, sat under Opsynsmænd, der ofte henhøre til de meest udsvævende, ryggesløse, lastefulde, paa Siel og Legeme høist fordærvede Mennesker, og hvis de endog henhøre til den bedre Deel blandt Mennesker, føle de dog hverken Lyst eller Kald til at overtage andet end Arbeidets rigtige Tilendebringelse. Bønderne, som sende de unge Folk til Hoveriearbeide, føle, formedelst dybt indgroede Forbittrelser og tildeels fra Barnsbeen af indgroet ond Vane, slet ingen Lyst til at formane dem til Lydighed, Flid og Troskab ved Arbeidet, og at formane til Dyd og Sædelighed holde de for et forgjeves Arbeide; ikkun nu og da hører, man denne Formaning gives: "J maa ikke lade Eder træde ned, og skulle J komme i Klammerie med de store Hanser, da pas kun for alting paa, J ikke skal forløbe Eder, og jeg siden skal have den Skam af Eder, at see Eder mulcteret; forresten skal J ikke give dem Ære for 2 Skilling! En fra hine Mørkhedens, Barbariets og Trældommens Dage nedarvet, med Moders Melk indsuget, i Ungdomsdage tilvænnet lumpen og nederdrægtig Tænkemaade, som især ved Hoveriet forplantes, og med samme er næsten uadskillelig forbunden, findes hos Hoveriebønder næsten overalt og i meget høi Grad, og forvolder, at de i Almindelighed af Godseiere og Forpagtere, samt det administrerende Personalved Gaard- og Godsbestyrelse saavelsom mange Andre, ansees som noget ret lumpent Pak, og som saadanne tillige begegnes. Ja, i Sandhed, hvis man ikke kjendte Hoveriebønder og deres Folk uden for Hoveriearbeidet, da kunde man saare let fristes til at ansee dem for noget uforbederligt lumpent Pak. Man seer Hoveriebønder og deres Folk med Tænksomhed, Flid og Nøiagtighed at drive deres Haandtering hjemme, medens de ret ligesom med Flid søge at gjøre ethvert Hoveriearbeide saa slet som mueligt; hjemme vise de Forsigtighed og Sparsommelighed og en priisværdig Orden, medens de ved Hoveriearbeidet gjøre sig en Fornøielse af at vise Skjødesløshed og Ødselhed og Uorden, der især er saa saare kjendeligt om Høsten, da de paa Hovmarken ret gjøre sig Umag for, at der skal blive saa lidet som mueligt i Skjeppen ved Tærskningen. Skjøndt Bønderne nuomstunder sjeldent selv forrette Hoveriet, men skikke deres Folk, saa er det dog ret charakteristiskt, at see een og anden Bonde med under Hoveriearbeidet, vel ikke selv saa kjendeligt deeltagende i slige Lumpenheder, dog med Rolighed, ja ikke sjeldent med Skadefryd, at være Vidne til slig Udaad, hvorover de hjemme hos dem selv vilde harmes noget forfærdeligt. Kort, Hoveriet sætter nuomstunder Godseiere og Fæstebønder i bestandig Opposition, fordi Oplysningen og den tiltagende Cultur gjøre Bønderne deres usikkre Stillinunder Vilkaarlighedens Jernaag saa meget forhadt. J hine Mørkhedens og rædsomme Trældomsdage vare Trælbønderne lumske og hevngjerrige i meget høi Grad, skjøndt de af Frygt for haard Medfart tede sig udvortes beredvillige og ydmyge i samme Grad. En meget gammel Bonde fortalte mig engang, at Bønderne i hans Ungdom for en 80 a 90 Aar siden kyssede Fogden meget ydmyg paa Haanden, naar han havde tildeelt dem en drøi Dragt Prygl, og takkede for naadig Straf, af Frygt for ellers at komme paa Træhesteen; men ønskede, at den Haand de kyssede paa, var afhuggen og slængt af Helvede §. 6. Endelig gjør Hoveriet hiint Forhold misligt, fordi det sætter en uoverstigelig Skranke for et bedre og fordeelagtigere. Jordbrug, saasom Vexeldrivt, Brakfrugtavl, Staldforing a.; thi det er en plat Umuelighed, endog for den dueligste og virksomste Hoverie bonde, at bestride de derved forefaldende Arbeider eller vedligeholde den saa høist nødvendige Orden, med mindre han, for Hoveriets Skyld, skal holde tvende overcomplette Tjenestefolk, ei at tale om en større Besætning. Hoveriet forstyrrer overhovedet al nødvendig Orden for enhver god og virksom Bonde, han følge saa hvilken Dyrkningsmaade han vil, og tilføjer ham ikke sjeldent ubodeligt Tab. Han vælger f. Ex. en Dag om Sommeren, naar det tegner til godt Veir, for at rive et Stykke gammelt Tække af Stuelængden, reparere de forfaldne Lægter, gjøre Tækkelad tilrette, samle og ordne Materialier og Redskaber, og bestille Folk til Hjelp ved Tækning næste Dag; men see, om Aftenen sildig kommer Hovbud, og næste Dag skal hans Karl og Pige, saavelsom flere af de Folk, han har faaet Løvte paa, til Hoveriearbeidet; han nødes da til at opsætte Tækningen til næste Dag derefter igjen, men ogsaa denne Dag vorder tilsagt til Hoveriearbeidet. Hvo indseer nu ikke, hvor fortrædeligt det maa være for denne Mand, og hvormange Ulykkestilfælde han derved udsættes for ved indtræffende Storm og Uveir, ved muelig Tyvehaand, Jldebrand eller deslige, da Huset staaer aabent i saa lang Tid? Hvilke Tab udsættes han ikke uafladeligt for, ved deslige Afbræk i Dagsordenen, især i Høstens Tid, Sæde tiden, ved Nedlægningen, Behandlingen og Ind avlingen af Brakfrugter &c., Naar man nu seer hen til den i Grunden saare usle Fordeel, Godsejerne erholde ved Hoveriet, i Sammenligning med den store Skade, det anretter for Bonden, da undres man med Billighed over, at Hoveriet ikke for længe siden er blevet afskaffet. Og i Sandhed, de gode Landmænd blandt vore Godsejere ønske, saavidt jeg kjender dem, intet hellere, end at undvære Hoveriet mod billigt Vederlag i Korn eller Penge, fordi det ogsaa hindrer dem i et forbedret Agerbrug. Men nærværende Tidspunct er intet mindre end skikket til slige Foretagender; det er desuden overhovedet ikke godt for en Godsejer selv eller ved sin Forvalter at afslutte slige Contracter, eller rettere, indlede saadanne Forhandlinger med Hoveriebønderne, som altid staae i den Formening, at hine, som de Klogere og Mægtigere, ville føre dem bag Lyset, og blot see paa egen Fordeel, der altid vil falde udtil deres Skade. (Fortsættes.)