JohanHeinsen/ENO huggingface dataset:
Adresseavis for Børn, 1782-02-06
J hvilket af Stadens Qvarteer boer hun Store-Caillon. Og hvor har hun nu i Sinde at fare hen Til Barriere du Roule. Der har hun en lang Vey hen, Jeg farer dog derhen togange om Ugen." Hvad har hun da der at bestille, Jeg kjøber Brød der Brød, Er der da intet Brød at faae tilkjøbs i Store-Caillon, Jo, jeg beder om Forladelse, Maaskee Brødet da kan haves bedre eller lettere i Roule! Ney, det er ikke derfor, min Herre for Børn. Hvad kan hun da have for en Aarsag til at gjøre saa lang en Reyse et Pargange om Ugen, Førend min Mand kom i den Fortjeneste, han nu har, saa vare vi meget fattige og levede i stor Nød og Elendighed. Den Bager, som nu er boende i Roule, boede dengang i StoreCaillon, og han var saa god imod os, at han lod os faae Brød paa Borg, naar vi ingen Penge havde. Siden den Tid er han flyttet bort fra os, og vi ere komne i bedre Omstændigheder. Nu, hvad videre. Min kjere Herre! Man er altid erkjendtlig, naar man kan være det. Jeg kjøber nu bestandig mit Brød hos vor gamle Naboe, for at vise mig taknemmelig imod ham for det, at han i saa lang Tid lod mig faae Brød paa Borg. Zeno og hans forsultene Discipel.
Adresseavis for Børn, 1782-02-06
Jblandt Zenos Disciple udmerkede sig en ved en stor Graadighed i Mad og Drikke. Farsulten rev han ved ethvert Maaltid alting bort fra Munden af sine Meddisciple. Zeno søgde at vænne ham af med denne Feyl, og lod i denne Hensigt til det næste Maaltid tillave en eneste men meget stor Fisk, uden at skjere den i Stykker, saa at den kom heel ind paa Fadet. Saasnart den kom ind paa Bordet, trakde Jeno Fadet med Fisken paa til sig, og syndes at være i Begreb med, at ville fortære den gandske allene, uden at give de Medspisende noget deraf. Da gjorde den forsultene Discipel et Par store Øyne, saae stivt paa sin Lærer, og syndes stiltiende at bebreyde ham hans umaadelige Graadighed. Hvad, sagde end derpaa til ham, falder du i Forundring over, at jeg ogsaa eengang er graadig, da du selv venter, at dine Meddisciple skulle hver Dag taale din Graadighed,
Adresseavis for Børn, 1782-02-13
Numer Aar. Fjerde. er Aargang. for Onsdagen. Børn. den 13. Februarii. Medlidende Damer, som Godt kunne gjøre, Og gjøre det gjerne, de Hjerterne røre.
Adresseavis for Børn, 1782-02-13
Her lod jeg nu alle de fattige Koner fra Bonbebyen komme sammen til mig og uddelede Hørren til Spind imellem dem. Ach, ja det var en Glæde uden Lige! Men hvad tænker De vel, alle disse gode Koner ville bringe mig spundet Garn for Hørren, for Børn. uden at forlange nogen Spindeløn, for jeg gjorde dem den Tjeneste, ved Hørrens Levering tillige at forsyne dem med Korn. Er det ikke ogsaa noget Sødt, og kan denne smigrende Taknemmelighed ikke altid tages med, lad være den ikke kommer fra Mandspersoner, For Lysten til at behage, bortsniger sig ingen Ting. Jeg elsker endog min Fugl dobbelt, fordi den flyver til mig og til ingen anden. Jeg har allerede gjort mig mange besynderlige Forlystelser paa Landet. Da jeg for fire Aar siden ægtede min Mand, udvalgde jeg paa min Bryllupsdag sex fattige Drenge og sex fattige Piger, hvilke jeg lod klæde paa en gandske særdeles Maade, og lod gjøre Begyndelsen til deres Underviisning dermed, at de maatte lære smukt at dandse Engelskandse. Min Hensigt var dengang, at ville give vore Landsbyefolks Klædedragt og Hoveder en gandske ny Vending, og bilde de forbemældte tolv fattige Børn til saadant et Mønster, som de Riges Børn i Bondebyen vilde gandske vist efterfølge Men jeg holdt det fornødent, at gjøre Begyndelsen dermed, for først at gjøre dem ret flinke.
Adresseavis for Børn, 1782-02-13
J Førstningen holdt man mig for en Ærkenarrerske. Men da man efterhaanden saae, hvor godt jeg lod disse fattige Børn undervise i alle Slags Bondearbeyde, og hvor flinke mine Piger vare i de korte Skjørter baade i Marken og 1 Stalden, saa begyndte enhver at studse derved; og nu, da jeg ogsaa sladdrer med de ringe og gemene Folk, klager og klynker med dem, og giver dem Korn og Hør, saa er jeg deres Engel. Jeg seer ingen andre end rørte Folk, som ere færdige at tilbede mig, og hvad er alle Markers Smykke, og alle Nattergales Sang imod den Fornøyelse, at gjøre Folk fornøyede.
Adresseavis for Børn, 1782-02-13
Overbringerinden af dette Brev er en af disse mine Børn. Saaledes kalder jeg dem endnu stedse. Vil De engang lade hende malke Deres Køer, eller kjerne Smør for Dem og lave det til rette. De skal i Deres Livstid ikke have seet en flinkere, reenligere og nettere Maade at arbeyde paa, end den hun bruger.
Adresseavis for Børn, 1782-02-13
Noget Koketterie spiller vel allerede frem af hendes Fod; men det gjøre de hvide Strømper, som disse Piger knytte sig selv, og som jeg absoAvis. lut vil, at de skulle gaae med, fordi jeg har den Troe, at en smuk hvid Strømpe har altid den største Indflydelse paa Menneskets sædelige Bil delse. Er det ikke Philosophie, min Søde, Men, min Skat, naar vil De komme til os, Jeg haaber dog ikke, at De er bange for at reyse saa langt, eller at de skyer Landet, for ikke at høre de Nødlidendes Klager, Disse Aarsager faldt mig nu saa ind. Naar De kommer, som jeg snart venter, saa bring kun nogle hundrede Daler med, som De ellers skulde anvende paa Moderne, og fyld Deres grønne Pung, om De har Lyst, at tage Deel i mine rørende Lystspil, og jeg lover Dem, at De skal derfor faae tusindegange flere Smigrerier at høre, end i Staden, og det visselig af Folk, som føle og fornemme gandske anderledes end alle de, der ellers har den Lykke, at nærme sig til Deres Fodskammel, og der paa Knæerne i tilbørlig Afstand aflægge sine Hyldings-Eder til Dem. Den Graahærdede med Skjegget, med de tykke nedtrillende Taarer, og med Taknemmelighedens skjelvende Sprog, hvad er det ikke for en Elsker og Liebhaber imod alle Deres høye Frisurer med vedhængte Menneskelegemer! Addio Carissima.
Adresseavis for Børn, 1782-02-13
Efterskrivt. Jeg veed ikke, om De allerede har seet den ny Kikkekasse, hvori man igjennem det ene Glas seer alting saaledes, som det er, og igjennem det andet Glas sees det saaledes, som det skulde være. Jeg har ellers gandske nylig faaet mig en fra Engelland. Jgjennem det første Glas seer man iblandt andet et prægtigt Slot i den bedste Gothiske Smag, som er ziret med Grave, Taarne og Obelisker, mange bidende glubske Hunde og forsultene Tiggere for Porten, rundt omkring en Mængde forfaldne Straahytter, og en Kirke med nedhængende Sparrer; Landet slet dyrket, Naboerne misfornøyede, og med et misfornøyet Øyekast lure paa enhver Leylighed, at tilføye dette for alle Fattige og Nødlidende utilgængelige Palladses stolte Besidder en hemmelig Skade. for Børn.
Adresseavis for Børn, 1782-02-13
Jgiennem det andet Glas seer man en menneskekierlig og venlig Herremandsfrue uden for en aaben Dør, hvorledes hun giver den ene gode Raad, og rækker den anden Hjelp. Hendes Huuser, ligesom hun selv, ædelt og anstændigt, og omgivet af en Mængde smukke Huse, som maae tilhøre velhavende Beboere. Overalt seer man Glæde, velsignende Øyne, som vinke med taknemmelige Øyekast hen til den gode Kone. Hisset seer man hundrede Fattige at bære Korn bort fra Huset, og her komme jubilerende Ungkarle og føre tusinde Læs Korn ind igjen i Huset. Troer De mig nu, min Skat, at jeg har seet ret? Det var visselig en Kone, omendskjønt min Mand havde skudt et andet billede for, et ret hæsligt Ansigt, hvoraf man til Nød kunde gjøre en Mandsperson. – Addio
Adresseavis for Børn, 1782-02-20
Aar. Numer De Fjerde. Aargang. for Onsdagen. Børn. den 20. Februarii. Sand Ydmyghed giver den værdigste Ære; Men stinkende Stolthed foragtet bør være. Nyeheder. Junker Hochberz. saa megen Agtelse enhver af vore unge Læsere fattede for den gode Fleury, hvorom blev meddeelt Efterretning i No. 42 for 1780 af disse Blade, saa megen Foragt ville De vist fatte for den stolte Junker Hochherz, hvis Historie vi her ville fortælle. J hans adelige Forældres Huus var det Mode, at begegne enhver med den største Foragt, som ikke var Adel. Det var Hovedaarsagen til den stinkende Stolthed og til den Vankundighed, som ledsagede denne ulykkelige Junker fra Ungdommens første Aar af. J hans niende Aar kunde han endnu ikke læse, omende skjønt han allerede havde havt otte Hovmestere, hvilke alle efter nogle Maaneders Forløb havde givet Plads for hinanden, baade for den ringe Løn de fik, saavelsom for den foragtelige Begegnelse, der blev viist imod dem. Da der nu slet ingen meere vilde paatage sig, at være Hovmester hos den unge Junker Hochber, saa besluttede Faderen at sætte ham i en offentlig Skole. Paa det nu vore unge Læsere kunne gjøre sig et Begreb om denne unge studerende Junkers Duelighed, saa vil man her anføre en liden Samtale, som Læreren holdt med ham ved Ankomsten, forat prøve hans Fremgang. Læreren. Efter hvilken Catechismus er De bleven underviist i Religionens Grundsætninger: Junkeren. Min Papa vil ikke have, at jeg skal lære nogen Catechismus; han siger, at den lære ikkun Borger= og Bønderbørn. Lær. Deri har De nok ikke forstaaet Deres Papaa ret Junk. Jo vist har jeg, Hr. Skolemester, Papa vil jo ikke lade mig opdrage som en Bondedreng. Lær. Men han vil dog vist ønske, at De engang ved Religion og Dyd skal blive ret lykkelig. Junk. Maae jeg spørge Dem om noget? Mener De, at der kommer Borger- og Bønderdrenge i Himmelen, Lær, Ulyksalige Barn, – Maae jeg og spørge Dem om noget: Kan De sige mig, hvad Himmelen er Junk. Jeg er ikke noget Barn, Hr. Skolemester, jeg er Hr. von Hochherz. Lær. Nu da, Hr. von Hochhers, slig mig da, hvad er Himmelen, Junk.
Adresseavis for Børn, 1782-02-27
Her skulle vore unge Læsere faae et nyt Exempel derpaa, hvor fornødent det er, allerede i Ungdommen at hærde sit Legeme og sin Aand imod tilkommende undeblivelige Livets Gjenvordigheder.
Adresseavis for Børn, 1782-02-27
Da de Herrer Bank og Solander paa deres Reyse omkring Verden vare komne til Egnen af Jldlandet, hvilket, som bekjendt er, ligger under Amerika, saa fik de en stor Lyst til at gaae i Land, for at undersøge dette Lands Beskaffenhed. Skibskapitainen Hr. Cook lod altsaa sætte en Baad ud og føre dem i Land, i Selskab med Skibschirurgen, Astronomen, og nogle Betjentere og Matroser. Da de kom til Strandbrædden, stege de i Land, og gik op i Landet i den Tanke, henimod Aften at komme tilbage igjen, og gaae om Bord. Veyrliget var ret ønskeligt til at gjøre denne Undersøgelses Gang, og det var just den Tid lige midt om Sommeren, da den længste Dag i denne Himmelegn indfalder den 21. December. Efterat de havde gaaet en Tidlang, kom de til en sumpig Egn, som var skjult med lave Birkebuske. Derigjennem maatte de gaae, og lade Avis sig den Ubeqvemmelighed befalde, næsten ved hvert Skridt at synke ned i Moradsen over Anklene Denne Undersøgnings=Reyses Møysommeligheder bleve endnu forøgede, da Himmelen pludselig blev overtrakt med Skyer og Veyrliget nu paa eengang blev koldt og Luften tyk. Der begyndte og at blæse en ret skierende og bidende Vind. Tilsidst kom der Snee, og nu var Sommeren med eet forvandlet til den haardeste Vinter. Vore Reysende opmuntrede hinanden vexelviis, og vandrede utrættelig stedse videre frem Men de havde neppe lagt to tredie Deel af den sumpige Vey tilbage, førend allerede en af dem Hr. Hans Tegner, sant gandske afmægtig ned Man antændte da en Jld, og lod ham tilligemed nogle andre Udmattede blive tilbage ved den. De Øvrige kom endelig til en Høy, hvor begge Naturforskerne bleve holdte nogenledes skadesløse for de udstaaete Besværligheder ved mang foldige Urters Opdagelse.
Adresseavis for Børn, 1782-02-27
Sneen havde imidlertid formeret sig, Kulden var bleven hæftigere, og det var nu allerede saa sildigt paa Dagen, at man fandt det næsten gandske umuligt, at kunne vende tilbage igjen til Skibet førend næste Morgen. Men at opholde sig paa saadan en høy Bakke, i en saa haard Himmelegn, og der tilbringe en heel Nat, var noget fælt at tænke paa for dem, og dog alligevel var der nu intet andet Raad forhaanden. Man skikkede derfor nogle hen til dem, som man havde ladet blive tilbage ved den antændte Jld, for, om muligt, ogsaa at bringe dem op paa Bakken, hvorfra de da allesammen vilde begive sig ind i Skoven, og der bygge sig en Hytte, for at opholde sig der Natten over.
Adresseavis for Børn, 1782-02-27
Man afsendte nogle, for at see til de Ulykkelige, som man havde ladet blive tilbage i Krattet. Men disse kom strax igjen med den bedrøvelige Tidende, at de vare døde Da Hungeren nu ogsaa begyndte at falde Selskabet besværlig, saa trakde de Skindet af den skudte Høg, skar den i Stykker i tillige Deele, og enhver af dem tillavede da sin Andeel selv paa den Maade, som ham bedst behagede. Efterat enhver af dem paa denne Maade havde gjort sit knappe Maaltid, vovede de, at tiltræde deres Tilbagereyse. Det lykkedes dem, at arbeyde sig igjennem. Saasnart de kom om Bord, lykønskede de hverandre til deres Rædning med saadan en Glæde, som ikke kan beskrives, Skrubtudsen og Vandmusen. En Fabel. En Skrubtuds og en Vandmuus op Fra Stranden paa en Bakke krøb; Men før de kom til sammes Top, De begge rullede tilbage. De faldt i Vandet begge To, Og kunde Faren ey undløbe. Dog gav sig Musen strax til Roe; Men hiin, der endte sine Dage. Den arme Skrubtuds maatte døe, Fordi den ey var vant til Vandet. Men Musen kunde i en Søe Saa godt sig nære, som paa Landet. Af Fabelen man denne Lærdom faaer, At det er godt, man meer end eet forstaaer.
Adresseavis for Børn, 1782-03-06
Aar. Numer Fjerde. Aargang. for Onsdagen. Børn. den 6. Martii.
Adresseavis for Børn, 1782-03-06
Den Flittige Fremgang i Videnskab gjør Og ung med de Gamle han ligne sig tør. Nyeheder. Flittighed og Lærvillighed er de Unges Ære.
Adresseavis for Børn, 1782-03-06
Hvad har Bayern for Produkter, Dette Spørgsmaal kunde den muntre Jørgen Ludvig i lang Tid ikke besvare, omendskjønt hans Lærer nylig tilforn havde sagt ham det. Hvor meget maae en Lærer dog ikke finde paa, naar han vil have at hans Disciple skulle være opmerksomme, og smukt beholde i deres Hukommelse, hvad han har sagt dem, Hvad der var blevet eller blev forestillet den gode Jørgen, Ludvig ved noget billede eller ved nogen anden vittig Anmerkning, det beholdt han langt lettere i sin Hukommelse, end alt andet. Godt, sagde da hans Lærer, naar det ikke vil blive i Deres Hukommelse, hvad for Produkter Bayern har, og hvoraf Jndvaanerne der ernære sig, saa vil jeg fortælle Dem noget andet. – Jeg vil fortælle Dem noget om et Billede, og naar De vil give en Smule Agt derpaa, saa veed jeg vist, at De strax skal merke, hvad jeg vil sige dermed. J en churfyrstelig Hauge i München (Hovedstaden i Bayern) er en meget stor Klippe. Ovenpaa denne Klippe staaer et Fruentimmer - Levende, Ney, af Metal. Dette Fruentimmer har en Krands af Eegeløv paa sit Hoved. Fra hendes høyre Arm nedhænger en Hjortehud med et Hjortehoved ved. Med den venstre Haand holder hun en Kornneeg, og ved hendes Fødder ligger en Saltskive, o. s. v. Dette befinder sig virkelig saaledes i en af de churfyrstelige Hauger i München. Hvad mener De nu vel, min lille Ven, Jørgen Ludvig, at denne Figur skal forestille, Han torde nu ikke ved, at befinde sig længe paa det, hans Lærer forhen havde sagt ham; det faldt ham strax i Tankerne, og han svarede: Det tilkjendegiver de bayerske Landes Jndvaaneres Næringsveie og Landets Produkter; og jeg kan nu strax sige, hvad ethvert Tegn ved dette billede betyder. Han gjettede det rigtigt, og nu behøver hans Lærer aldrig meere forgjeves at spørge ham om, hvad for Produkter Bayern har for Børn.
Adresseavis for Børn, 1782-03-13
Aar. Numer II. Fjerde. Avi Aargang. for Onsdagen. Børn. den 13. Martii. Velgjørende og ædelmodig at være Mod andre, er altid en virkelig Ære. Nyeheder. Den velgjørende Dame af Stand.
Adresseavis for Børn, 1782-03-13
Frankerig ligger en Bye, som heder Sauvigni, Der grasserede for nogen Tid siden en smitsom Syge, som bortrykkede mange Mennesker.
Adresseavis for Børn, 1782-03-13
J denne Bye havde Markien af M. et Slot, og det traf sig saaledes, at han just paa den samme Tid, da den smitsomme Syge grasserede, kom derhen med sin Familie, for at afgjøre nogle Sager. Hans Forsæt var, kun at blive der et Par Dage; thi Karnevalstiden) var just for Døren, da alle de Fornemme og bemidlede droge ind fra Landet til Paris, for at tage Deel i de Forlystelser, som der pleye paa den Tid at blive foranstaltede.
Adresseavis for Børn, 1782-03-13
) Barnevalstiden kalder man en vis bestemt Tid om Vinteren, paa hvilken der i de store Stæder i Frankerig bliver anstillet alle Slags offentlige Forlystelser, saasom Operaer, Komoedier Maskerader, Baller, o. s. v. Hans Gemalinde, Markisinden, havde allerede gjort Anstalt til prægtige Giestebudde og Baller, som skulde anstilles hos dem ved deres Tilbagekomst, og mange anseelige Folk vare allerede blevne indbudne dertil. Deres egen Førventelse var heller ikke liden til den Fornøyelse, som de ved den Leylighed skulde faae. Men neppe saae denne velgjørende og ædelmodige Damme den Elendighed, hvorunder de fattige stakkels Jndvaanere i denne Bye sukkede, førend hun paa eengang besluttede, at nægte sig selv al den Fornøyelse, hun kunde vente i Paris, for her i Byen at forskaffe sig den langt ædlere Glæde, at komme de Nødlidende til Hjelp. Fra dette Øyeblik af opofrede hendes gode Hjerte sig gandske og aldeles til disse Ulykkeliges Tjeneste. Alle de Penge, som vare bestemte til Gjestebuddene og Ballerne, anvendte hun nu til de endnu levende Bønders Helbredelse og Rædning. Hun lod en Doktor komme fra Staden, som maatte gjøre Anstalt, at alle de Syge kunde faae Pleye, Lægemidler og Forfriskninger paa hendes Bekostning. Hun selv tilligemed hendes Gemal besøgde Sygestuerne, hialp, hvorhen hun kom, og opvartede selv de farligste Syge, lod besørge Reenlighed i deres Huse, og befalede alle hendes Domestikker, at hielpe til, og opvarte dem. Slot Avis. Slottets Kjøkken blev bestemt til, at derudi ikkun skulde tilberedes Lægemidler og tillaves Forfriskninger for dem. Hun forlod ikke denne Bye, førend Sygdommen havde gandske ophørt, og et anseligt Antal vare blevne ræddede fra Døden ved hendes Omhu. Først efter to Maaneders Forløb, da Karnevalslystighederne havde allerede længe været forbi, vendte hun med sin Familie tilbage igjen til Paris. Fortjener denne velgjørende Dames gode Gierning ikke nok vore unge Læseres Opmerksomhed, og føle de ikke en ædel Lyst til at kunne ligne hende i Menneskekierlighed, naar saadan Leylighed maatte gives dem, At uddeele Penge, som man har tilovers, og hvis Forhværvelse ikke har kostet os megen Umag – det kan nu just ikke kaldes velgjørende og veldædigt. Men at opofre sin egen Fornøyelse, sin egen Rolighed, og sin egen Magelighed, for at komme den Nødlidende til Hjelp, ja endog selv at lægge Haand derpaa, og hverken skaane sig for Umag eller Besværlig hed, for at kunne hielpe de Trængende og Lidende: det er det, som betegner og udmerker Menneskevennen. De to Arbeydere.
Adresseavis for Børn, 1782-03-13
En Arbeydsmand skulde bære en Hob Stene hen til et Huus, som blev opbygget. J samme Hob fandtes en overordentlig stor Steen, men som dog alligevel skulde bringes hen til Bygningen med. Hvergang nu Arbeydsmanden kom til denne Steen, saa lod han den stedse ligge urørt, og bar først de smaa Stene bort. Men under hele Arbeydet foruroligede ham nu stedse den Tanke, at han dog tilsidst skulde ogsaa endnu bære den store tunge Steen bort Dette vilde han nu ogsaa endelig gjøre. Men da de smaa Byrder, som han havde baaret med Ulyst, havde allerede udmattet ham, saa havde han nu ingen Kræfter mere tilovers, at kunne bære den store Steen bort Han maatte altsaa lade den ligge. Men da dens Bortværelse var betinget med i den Dagløn, for Børn. han skulde have, saa blev en Deel af samme ham derfor afdraget, og dette Afdrag kunde han ey have noget at indvende imod, fordi han ikke havde forrettet alt det Arbeyde, hvortil man havde bestilt ham.
Adresseavis for Børn, 1782-03-13
En anden Arbeydsmand havde ogsaa en Hob Stene liggende for sig, som han skulde bære bort Denne Mand udsøgde først de allerstørste; og siden han engang vidste, at der var ikke andet for, end at han skulde bære dem bort allesammen, saa har han alle de største først bort med et fornøyet Sind, omendskiønt det faldt ham noget tungt og besværligt; thi han glædede sig allerede i Haabet, at hans Arbeyde siden blev ham lettere, naar han kom til at bære de smaa Stene bort. Det gik nu altsammen ret godt for ham, og han var glad ved sit Arbeyde, fordi han havde det tungeste overstaaet. Hvilken af disse Arbeydere ville J vel ligne, J kjere unge Mennesker, Enten den, som biede med det tungeste Arbeyde tilsidst, eller den, som begyndte med det tungeste først, Overgangen fra det Gode til det Onde. Hastig og let er Overgangen fra det Gode til det Onde, men langsom og tung er gemeenlig Tilbagegangen. Paa Reysen igjennem dette Liv gaaer Dydens Vey ofte over ujevne og steyle Bakker, ved Siden af eder seer J en blomsterrig Dal, som opvækker eders Lyst, at afvige fra Dydens besværlige Vey. Dersom J nu lade eder forføre deraf, saa glide J hastigt ned af Skraabrinken fra Bakken i Dalen; men tungt, meget tungt vil det blive for eder, at klavre op af Brinken igjen. Tigange ville J da vel glide, førend J en enestegang kunne faae ret Fodefæste igjen. Det er derover meget vigtigt og fornødent, at vogte sig, for at gjøre det første Skridt til det Onde, thi ellers vil det gaae, ligesom naar man løber ned fra en steyl Bakke, med hvert Skridt man giør, fordobles Hastigheden, og vort eget Legems Vægt trækker os tilsidst med saadan Avis saadan Magt ned af Bakken, at det er os umuligt at kunne standse eller blive staaende, i hvor gjerne vi end ville. Saaledes gik det den lille Albert. Hans Forældre boede paa en Høy, hvor neden for var en dyb Sump. De toge ham med megen Omhu i Agt, og advarede ham bestandig, at han dog for alting ikke skulde løbe ned af Høyen, efterdi han ellers vist vilde komme til Skade. Men tilsidst traf det sig engang, at han var allene, saa at ingen saae ham; da faldt ham den Tanke ind, at blive ulydig imod hans Forældres Formaninger, og at gjøre sig den Fornøyelse, at løbe kun bare et Par Skridt ned af Høyen. Denne Tanke havde han nu strax skullet imodstaae; men det gjorde han ikke, og løb virkelig ned. Da han var kommen omtrent midt ned paa Skraabrinken, saa vilde han blive staaende; men det var ham ikke muligt at kunne standse, og han maatte da imod sin Villie løbe gandske ned, saa at han med den største Magt styrtede ned i Sumpen, og druknede. Hvilken bedrøvelig Nyehed. Men, J kjere Unge, den er anført her til eders Lærdom. Tænker paa den ulykkelige Albert, saa ofte J faae Lyst til, at gjøre det første Skridt til det Onde, og trækker da hastigt eders Fod tilbage, ligesom fra Gløder, førend det endnu er for sildig!