Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-01-14
Mit Kammer beholder jeg ganske for mig selv til egen Brug og Raadighed. Caffe maa jeg have to Gange om Dagen, eftersom jeg ikke er oplagt til at bestille noget, ja endog ordentlig bliver mat og syg, og De altsaa selv maa lide derunder, naar jeg en eneste Dag mangler denne Drik. 6) Om Sommeren maa jeg have Lov til at sove til Kl. 8, og om Vinteren til Kl. 9 om Morgenen, for det er jeg bleven vant til siden jeg kom til Kjøbenhavn. Naar De vil indgaae disse Vilkaar, saa lover jeg Dem at vise Troskab, Duelighed, Reenlighed, Ordentlighed, Føielighed og Agtpaagivenhed. Min moralske Caracteer er, som De selv seer, god, og af Uldent og Linned har jeg vel ikke endnu saa meget, som jeg kunde behøve, men Mad. Lafour har lovet mig, ogsaa i dette Stykke at sørge for mig som en Moder. Om Lønnen bryder jeg mig ikke, naar jeg kun nyder den tilbørlige Frihed og en god Omgang, saa er jeg fornøiet. Hvad min Person angaaer, da skal den, som De ønsker, naae den mueligste Grad af Reenlighed og Politur. Mad. Lafour har allerede givet mig noget, hvormed jeg kan polere mine Arme saa hvide og blanke som Alabast. Jeg har ogsaa kastet mine grove Bondeklæder, og smøget mine Ærmer op lige til Skuldrene, og krøllet og flettet mine Haar. Alle Folk sige, jeg seer saa Kjøbenhavnsk og feiendes ud som den bedste. Mad. Lafour har ladet gjøre en Kappe med brede Kniplinger for mig hos en Modehandler. Skudsmaal har jeg ikke ladet mig skrive, men dersom De ønsker min Velgjørerindes Attest paa, at jeg besidder alle de anførte Egenskaber, saa kan de faae den naar De vil. Deres ydmyge Tjenerinde. Mette. Til Grundtvig, da jeg i Sorøe andengang havde læst hans Eddalære. Tag fra Din fierne Ven en Hilsen, han sender saa gierne, Ønsker, hvad selv han ei har, aldrig maa savnes af Dig; Giennem Taager og Jis den trænge sig varm til Dit Hierte, Vidne, at Livsblomsten end reent ei er visnet hos mig. Tag min Tak for de Timer, som nys saa herligt henrunde, Da jeg med kvægende Lyst skuede giennem Dit Blik Hvad sig i dybeste Oldtid for Nordboer har aabenbaret: Gudernes høiere Kraft, Menneskets renere, Liv. Gamle Frasagn, i Skumringens hellige Mørke indhylled, Giemte af navnløse Skald, første Gang tolked af Dig. Trøstig, med kraftfulde Skridt Du vandre frem paa den Bane, Som, mod vort Fædreland, huld, Nornen betegnede Dig. Og naar i gamle Nord mellem Fielde og Kæmper Du stander. Fro ved det straalende Liv, ingen end skued som Du Naar mellem Hedenolds Skygger Du grandsker hvad Saga os gjemte; Naar Dr. med mandige Sind tolker de herlige Kvad; Naar Du ved tryllende Runer et livfuldt Billed, fremkalder, Hvor i de kraftfulde Træk fremspringer Heltenes Olde. Bøi da, min herlige Ven, og stundom fra iisdække Klipper Ned i Dalen med Lyst Øiet mod unge Natur. Her, hvor det mildere Liv ved Vaarens Aande fremblomstrer, Her skal Du finde Din Ven, tro, som Du stedse ham fandt. Glad vil han skue Dig hist i Din mandige Kraft, at fremtræde, Skiøndt ei med lige Skridt, stræbe at følge Din Gang. Seer Du ham da, som ofte, paa Banen haabløs at standse, Seer Du hans svindende Liv, røvet sit eneste Værd, Svinder end selv hans Drømmes den sidste, den kiæreste Skygge: Ræk ham da broderlig Haand, som Du ham rakte den hist, Da vi indenfor Axelstads strenge, snorlige Volde, Begge med Nordboers Sind, knytted den evige Pagt. Den 8 Jan. 1809. Christian Molbech. Epilog, fremsiunget af