Københavns Adresseavis, 1760-03-24
J den store Guds Domme pleyer de at være forenede i en afsagt Dom. Og ingen uden han, den Almægtige, Dommeren selv, kand formilde denne Dom, og lade Barmhiertighed gaae for Retten. Denne Betragtning skal opmuntre os til at komme bodfærdige frem for ham. Jeg fik for nogle Dage siden et Brev fra en god Ven. Han giver mig følgende Efterretninger, som jeg allesammen her vil anføre: Her hos os (siger han) seer det meget bedrøveligt ud, og det er saa ruineret og ødelagt, at jeg ikke kand beskrive det. Jo længer vi kommer frem i "Vinteren, jo elendigere bliver det. Vore fleste "Landsbyer ere udtærede. Brødet er oppe, og Kornet samt Foret er borte. Vort Qvæg ligeledes. Thi Hestene bleve deels udmattede formedelst de forfærdelig lange og mangfoldige Krigsmarscher, og de, som endda udstode det, udsøgte Fienden sig, og tog dem bort. Med det øvrige Qvæg gik det ikke et Haar bedre. bedre, vi maatte slagte det. J Førstningen hed, det, at det skulde blive betalt. Man holdt ogsaa Ord imod os, og betalte for et Faar to Mark, foren Koe en Daler, for en Staldstud omtrent tre Daler. Det heed betalt. Den fattige Rest slagtede vi til vor Nødtørft og hvo som endda havde noget tilnovers, drev det saa længe ud paa Marken, som den ikkun var mueligt at conservere det for Hunger. Men da Vinteren faldt paa, saa havde vi intet til overs, uden de mavre Rader selv, som vi kunde bruge til vor egen Fornødenhed. Thi vore Fiender har endogsaa uden Medynk og Barmhiertighed berøvet hos det sidste Foer til Qvæget. J de Landsbyer hvor der tilforn rigelig levede tredive Familier, seer man nu omtrent tyve Personer i den største Nød. Der fandtes Folk, som tilforn aarlig kunde bringe fyrretyve Tønder af alle Slags Korn til Torv hvilke nu med deres Børn maae gaae omkring Stæderne, og tigge sig et Stykke Brød. Og den skulde vel endnu findes Medlidenhed og Barmhiertighed i Stæderne, dersom de ikke selv leed Nød, og Hænderne vare bundne paa dem at giøre Got. Mender er næsten Armoden lige saa stor, som paa Landet. Nu staaer Laderne tomme og ere forfaldne, og Staldene øde. Jndvaanerne, som ingen Heste mere eyer, og hvor Skoven paa sine Stæder er meget langt borte, tager af deres Trapper, Lofter og Stalde, en Sparre og Spiltov efter det andet, for at faae nogen Varme udi de Stuer, hvorudi de sidder, og med Frygt og Banghed seer paa hinanden. Og nu begynder mange Sygdomme iblant disse Ulyksalig ge, og griber sterk om sig. Thi det er mestendeels Flekfeber og Blodgang som grasserer. De Fattige, som kand ikkun have liden Opvartning, omkommen jammerlig. Og jeg veed ikke, om det mueligt ikkun forekommer mig saaledes, at der lugter saa raadden, og af Liig i Hytterne og Husene. Det er ikkun meget faa, som har Senge; thi de bleve borttagne "Ja i mange Huse og paa mange Steder har vore barbariske Fiender opsprettet de Sengeklæder, som de ikke kunde faae med sig, og rystet Fiedrene ud paa Gaderne. Det hialp ikke, at man græd og bad om Barmhiertighed. Du forbandede Kietter, sagde man, du beholder jo endnu Livet, ja meer end alt for meget? Man skulde kløve Hovedet paa dig. Og paa saadan en Fod finder jeg at mange Fol i min Landsbye, der ellers sov paa meget bløde Puder, smaae nu ligge paa en Sek Halm i deres Sengested. "Mine Naboer forsikrer mig, at det er ligesaadant beskaffent hos dem. "J de Stæder, hvor de sterke Giennemmarscher, og Jndqvarteeringer har været, og endnu ere tager nu ogsaa Sygdomme Overhaand. Vore Fiender døer i Mængde og deres forgiftige Sygdomme befænger de arme Jndbyggere med. Thi det er ikke mueligt, at herbergere dem alle i Lazareterne og Hospitalerne, og Jndvaaneren har dem altsaa hos sig, maae opvarte dem om Dagen, og om Natten bliver fordreven ud af sin egen Stue ind i et gammelt koldt Kammer, hvor han ligger med sine Børn og Huusfolk, og hvor den ene atter befænger den anden. Thi i mange Huse ligger henved som og tyve Mand, og jeg veed, at der i vore Naboestæder ere allerede mange Huse, hvor Borgerne ere allerede gandske uddøde. Jeg skulde næsten troe, at Pesten var ikke langt borte fra os, dersom den almægtige Gud endnu hiemsøger os med Krigen. Gud forbarme sig dog over os, og det hele Tydske Fæderneland. Ak Gud, hvad er dog Krigen for en Bedrøvelse og Hierte Angest! jeg føler den ogsaa meget sterk. Eders Velærværdighed veed i hvilke gode Omstændigheder jeg var, og nu kand jeg forsikre Dem, at mit skiønne Gods er gandske ruineret. Alle mine rede Penge, Guld og Sølv, som jeg arvede efter mine salige "Forældre, og som jeg ved et lykkeligt Giftermaal, endda havde formeret, ere borte, jeg vidste nu ikke at tilveiebringe meer, end halvtredsindstyve Rixdater. Hvad jeg ellers havde udestaaende hos gode Venner, kand jeg ikke bekomme, de har intet selv, og det giør mig ondt, naar jeg skal mane nogen Det er ogsaa meget vanskeligt at faae noget til Laans Hvo som har endnu noget at laane ud, gjemmer "paa det, af Frygt for, at han selv maatte have det nødig. Og desuden saa maae ogsaa de Rige ved de uafladelige og forskrekkelig store Brandskatte, dog tilsidst stedse frem med hvad de har; thi man hand er ikke bedre her i Landet, end man har gjort i Halberstadt. Og der som jeg fornemmer, ere dog Jndbyggerne blevne befriede fra den Qvale. Men her har vi den endnu rundt omkring os. Omendskiønt de her værende Landsbyer faaer ingen Visiter, mere; thi her er slet intet mere til overs, som de kunde tage. O hvor lykkelige min Ven ere De endnu Egnen der, hvorom De skriver mig til at De ved har været meget nær ved, ogsaa at føle Ulykken, men at det var endnu gaaet over, da Hans Majestæt Kongen sendte Prinz Moriz Mittelmark til Hielp. og kom ogsaa selv efter med endeel af Armeen. O. De kand aldrig noksom takke Guds Barmhiertighed for denne Velgierning. Nu veed jeg først, hvad der ligger i den Bøn: Forleen os med Fred naadelig &c. Jeg vil, saa længe jeg er til, synge og bede samme i mit Huus ved hver Morgen= og AftenBøn. Vi erkiender i Almindelighed ikke de Guddommelige Velgierninger efter deres Værdie, førend vi har mistet dem. Saa ofte jeg nu beder denne Bøn, saa føler jeg saadan sterk Vemodighed i mig, at jeg ikke uden Taare kand bede den. Og mine Børn selv, af hvilke De veed, at den Ældste er først ti Aar gammel, beder denne Bøn med saadanne sønlige Taare, som endda rører mig langt stær, kere. Mueligt Gud forbarmer sig over dem, som han før forbarmede sig over Ninive. Skulde jeg ikke ynkes over hundrede og tyve tusinde Mennesker, som ikke veed at giøre Forskiel imellem høyre og venstre Side. Jeg forstaaer mestendeels denne Expression om Børn. O, da tænker og sukker jeg ofte: Opret dig dog, o Gud, en Magt at de unge Børns og Diendes Mund. Jeg tænker og saa, at deres Bøn skal snarere blive bønhørt end vo res; thi de har ikke saa mange modtvillige Synder paa sig, som vi. Og jeg tvivler ikke paa, at den Bevægelse, som de føler i deres unge Aar, jo skulde med Tiden giøre megen salig Jndtryk udi deres Hierter til den sande Gudfrygtighed; de skal ikke blive saa letsindige imod Guds Ord, som vi har været, da vi ved Guds Truseler meget ofte tænkte: Det har ingen Nød, saaledes vil det ikke gaae os. Naar man ret betænker det, saa kunde det ikke vel være andet, end at Gud ved saadanne bedrøvelige Trængseler maatte standse den store Letsindighed, og styre Ondskaben. Hans Ret exequeres. Og hvor hellig er denne Ret. (Fortsettelsen følger.)