Politivennen, 1809-01-01
Ønske om og Forslag til en skærpet Lovgivning til Husbonde Standens Handthævelse. Enhver, der rigtig har vejet det Forhold, der til en Stats indvortes Velgaaende bør være imellem Husbonde og Tyende, og med agtsomt Øje betragter, hvorledes disse to Klasser af Statens Medlemmer hos os forholde sig til hinanden, vil med Forfatteren sande, at den Tugt eller Godorden, som ene fremmer saavel Herrestandens som Tyendestandens Tarv, er saaledes aftaget i det forløbne halve Aarhundrede, at kun saa Spor ere lævnede. En fuldkommen Opløsning af den saa fornødne Lydighed hos den tjenende Stand, synes at true, og høj Tid er det, at der raades Bod, førend en fuldkommen Tøjleløshed indbryder. Jeg har sagt, at den kyndige og granskende Tænker er overbevist herom. Men for dem, der ej ere saadanne, behøves det dog nok kun at udpæge det Urigtige. Jeg vil da begynde med Landboen, som den største Klasse. Og her møder overalt den bitterste Klage, snart over en overhaandtagende Utroskab, der gaaer saavidt, at ingen Tjenestekarl eller Pige, uden meget faa, blues ved at være utroe, ja at denne store Last omtales med den største Letsindighed, ikke sjelden endog som en berømmelig Snildhed; - snart over Opsætsighed og Trodsighed; - og allermest over Dovenskab. Vidt maae det virkelig være komnet, naar Jordbrugeren neppe tør betroe sin Karl til at saae, af Frygt for, at han ej sk. i stjæle af Sædekornet; naar han, hvergang han lader ham køre Vare til Torvs, aner eller overbevises om Svig; naar Tyendet tor foreskrive, hvad Mad de skulle have, hvis de skulle blive i Tjenesten, eller hvad Tid de skulle gaae til Arbejd, naar endelig Arbejdslysten og med den Duligheden er saaledes aftagen, at enhver Husbonde, der ønsker sin Gjerning gjort, seer sig om efter Fremmede, og naar det er blevet en almindelig erkjendt Ting, at den fremmede Arbejder, der kommer fra et Land hvor Tyendetugten ej er saa forfaldent, som hos os, arbejder langt mere og bedre og lydigere end den Danske; naar endelig mange tusinde Svenske kunne findes mellem Tyendet i Sjælland og paa Amager. Det er yderst nedslagende, endog for den blotte Tilskuer, at see denne almindelige Vished hos Husbønderne, at deres Tyende ville bedrage dem, saa ofte de kunne komme til at gjøre det, - men endnu langt mere at være Vindne til, at dette ogsaa saa idelig skeer. De skjønne Tider ere ikke mere, da man torde betroe sig og sit til Tyende, som til Børn, da Husbonden var en æret og frygtet Fader, da Troskab ansaaes for en Dyd, og ilde erhvervet Gods troedes at bære sin Forbandelse i sig selv. Ru Stadbeboeren! hans Kaar er sikkert ikke bedre. Man mærke kun hvor fjældent det er blevet, at Tyende tjene længere end et Fjerdingaar højt et Halvaar paa noget Sted; hvor ideligt det er blevet hvad næsten aldrig burde finde Sted, at TjenesteTiden afbrydes i urette Tid, og at den øvrige Tid henligges, som man kalder de, paa sin egen Haand, levende af Spil, Kneb eller af Skjøgeprofit. Lykkelig er den, der ej skal holde Tjenestefolk. Dette er et Udraab, der overalt kommer En imøde. Man skulde troe, at hvor Tingene staae saalede, der maatte utro, dovent, ulydigt og trodsigt Tyende idelig drages for Dom, meren, af den i sin Myndighed, eller i sin Ejendom, eller i begge, fornærmede Husbonde! Men nej. Neppe gives noget Land, hvor saa saa Exempler gives paa Fyendes indklagelse for Retterne. Og hvad gjøre da disse Husbonder, der havde saamegen Føje til slig Jndklagelse. Straffe de maaskee selv Tyendets Forseelse? Følge de den dem af Loven givne Tilladelse: "Husbond maa straffe sit Tyende med Kjæp eller Vaand? Vel var det om de gjorde det. Men Nationens Præg er Blidhed, og da en Dyd har, som Digteren siger, paa hver Side en Last, saa staaer Blidheden og midt imellem Grunog blødagtig Eftergivenhed. J Danmark taaler man ikke at En, er ej hører til Huset, bryder ind og siger, men er det et Tyende, der begaaer Tyveriet, - da nenner man ikke til at føre det i Børnehuset, eller man vil ikke have, at det skal siges om En, at man førte sin Karl eller Pige i Ulykke, eller, som det endnu mere tosset høres, var Skyld i deres Ulykke, - eller man frygter for ikke at kunne faae Tyende, hvis man gaaer frem med den billige Strænghed. 3) Danmark taaler man ligesaalidet som andetsteds fornærmelige Ord af sin Ligemand, men er det Tyende, der tilsidesætter al Ærbødighed og Anstændighed, da lader man det gaae hen og taaler! Hvad her er sagt om Mangel paa Tugt og fornøden Strænghed imod Tyende paa Landet og i Stæderne, maae ansees i alle Maader ligesaa fuldt, om ikke fuldere, passende paa Tugt og Orden for Svende og Læredrænge i Haandverkerne. Jntetsteds er saa liden Subordination i denne saa vigtige Klasse. hvad er nu Følgen af alt dette: - Usædelighed, fordærvet Tænkemaade, Laster, paa den ene Side, - Krænkelse, Harme, og Tab paa den anden. (Fortsættes).