Københavns Adresseavis, 1801-12-18
Den 16de December begrov man den gode Danneqvinde. Mig var hun meer: Hvad den giumme Ild røvede, Huus, Hiem, Næringsmidler, gav hun venskabeligen. Endog paa hiin Side Graven, skal dette erindres taknemmeligen. E. Moller. Tanker helliget Viinhandler Hans Sørensens Grav. Ogsaa Du Gode og Retskafne, maatte midt i Din Manddoms blomstrende Alder adlyde Almagtens Vink, dybt nedbøiet. af Sorg, skuer jeg den Gravhøi som gjemmer Dit afsielede Legeme, indtil Du paa hiin store Dag igien skal fremstaae for at nyde Løn for det Gode Du virkede her i Livet, mit Tab var stort, jeg mistede i Dig en Ven, ja meer end Ven, en Velgiører, en oprigtig Raadgiver. Dog, skulde jeg derføre misunde Dig den Roe, Forsynet bestemte Digt Nei - Hvil Du Retskafne, K. C. F....... d. Fred være med Dit Støv. Ved Mad. B. M. KOCHS Grav den 14 December. Her Giemmes Støvet at En huld og deeltagende Ægtefælle, En om og kierlig Moder, En troefast og oprigtig Veninde. Hendes Vandel var ædel og retskaffen. Hendes Godhed rund mod enhver Hun kiendte. Befriet fra Smerter, som gjorde Hendes sidste Loveaar tunge og bittre, Nyder hun nu Lönnen for sin Daad. Men savnes Af Mand, Börn, Börnebörn og Venner, Hvis Fryd hun var. Hvis Trøst er, Engang at samles med hende igien, Tanker. ved Ellen Cathrine Syverkrops Gravhøi som kom til Verden Aaret 1797 den 30te Sept. i Norge og døde i Kiøbenhavn den 9de Dec. 1801. J Norge Du modtog Dit Liv Var Moders Haab og Faders Glæde. Som traurig sorgfuld nu om Dig En elsket Datters Grav bevæde. Stands Graaden Venner sørg ei meer Den tabte de i Himlen seer af C. P. H. Tanker ved en værdig elsket Vens Grav, den 6 Decbr. 1801. O, hvor uventet iler du bort fra os, du sande goddædige Menneskeven, midt i den skiønne Manddoms Alder udrives de af dine Venners Favn, som føler dit Tab saa meget meere trykkende og uerstatteligt, da dit Venskabs Værdie var af de sieldneste; thi hver som kiendte din Karakteers Ægthed, maae billige opfordres til at give dit affiellede Støvet uforglemmeligt Minde i deres Hierter. Ol her staae vi ved dit Gravsted, med vemodsfulde Hierter føler vi dybt Tabet af en om Fader, en goddædig Menneskeven, hvis Lyst det var her i Livet at lindre sine Medmenneskers ublide Kaar af det Gode, som et viist Forsyn havde tildeelt ham, og som tænkende Christen efter den algode Giveres Villie ei at bruge disse laante Gaver for sig allene, men til at lindre undertrykkede Medbrødres tunge Kaar, ja du sande Menneskeven, du var ret i dit Element, naar en lidende Ven vilde aabne sin Kummer for dig, ham rakte du kierligen din hielpende Haand, og med Raad og Daad viste, at de var den Undertryktes ømme og fande Ven. O! hvo er som misbilliger vor sande Kummer. Ol ingen som kiendte dig, du vor sammende Ven. O hvo standser vor Graad, hvo lindrer vor Kummer; ingen uden du, du allene, du store Livets og Dødens Herre. Din Trøst er vor Lindring og Beroligelse i vor Kummer; thi det glade Haab du skienker os, at vi engang paa hiin Side Graven skal samles med vor Ven, hvor al vor Kummer ophører. J saa tag vort hummerfulde Hiertes varme Tak ind med dig i Evigheden af os dine Efterladte, som ere her forsamlede ved dit Gravsted, fra den unge Uerfarne, som dog skiønnede dit Værd, indtil vi Ældre, som erfarne om dit Venskabs Værdie. O dit Venskab bliver et varigt Minde i vor Barm. Vi standser i det vi hører en Gienlyd fra din Grav, som bebreider os vor Kummer med disse Ord: O! hold dog op at klage, lad Guds Veie eder dog behage; See jeg er død, men Gud vil være med eder. M. D.