Norske Intelligenssedler, 1766-01-15
Nordcontelligen No. 3. Onsdagen den 15 Januarii 1766. order. Skindsyg af Livet mæt, Og for sin Elsker ret at krænke Hun heftig bad: Cloris Forvandling. Sig Cloris kasted ned, paa hendes Canopee, Som nogle ømme Blik, til Phylli havde kast, O Venus, skiænk mig dog en let og hastig Død! Sandt, maaskee denne Bøn, var ej saa ivrig meent; Forliebt og Ung at sukke efter Døden, Det er sig selv modsigende. Ej sandt; J Stadens Skiønne: Dog midt udi den største Smerte, Kom Damon hendes Ven indtrædende Og Hendes Bøn, Hun straxens endede, Nu ønsker Hun ej meer at døe. En Mængde søde Ord han Hende foresagde, Han sukker, bad, han svor og kysset. O Cloris Lade angre dig, at du endnu er til Din Damon svær, at Han er troe; Hvad, kunde Du vel ham bedrøve med din Død, De fleeste Skiønnes Harm den ligner Gemeenlig Deres Kiærlighed; de begge varer kort: Saa gik det her. Nyt Venskab stifted blev Og Cloris nu omfavner, den som nys hadet var. Sy Men see, Hvor stivner Hun, O Venus, skal hun døe? Hun falder hen i stille Avmagt; Et lidet Neb faaer Hun, i stæden for sin Mund; Til Vinger bliver Hænderne: Til Kran forvandles Brysterne. Og Klæderne til buntet Fiær omvexles. Forskrekkeligt, Ak Cloris til en Due blev. Hvor zittrer Hendes Kiæreste Her seer Han at Hans Skiønne flyver. Hun tre Gang om hans Hoved fløy Ret som hun vilde sig nok med et Kys fornøye. Thi hvortil før, hun havde Lyst Det alt, hun syntes nok som Due og at elske. At pynte sig, var forhen hendes Tidsfordriv Og see hvor hun endnu det samme giør, Hun rusler, piller Fierene, for ret at blive skiøn; Hun flyer hen til et Fad med Vand, Giør, hvad Hun giorde før; Hun vasker Hals og Bryst. Hør kun hvor delig Duen leer, Spørg ei, hvad hende hertil driver, Som Cloris har hun jo, alt ofte over intet leedt. Til Spejlet nu hun nærmer sig For den, hvor hun saa mange Timer, i Miner ovet sig Der Hun beseer den hvide Hals, beundrer Viingerne, Og i sig selv forliebt med Jomfrue-Stolthed Hun Sig kostbar viser. O Guder! Damon skreg, Forvandle Duen dog til Cloris om igien Forgiæves er din Bøn, saa han tilraabte Venus, Til Due skikker hun sig best. Hun sukket, elsket har, og stedse leet, Og altid pyntet sig, men aldrig engang tænkt; Som Due, derfor kan Hun ret fornøyet leve. O at Gudinden dog det Forsæt fatter ei, At omforvandle alle Skiønne, som Cloris lignede, Man siger at hun det besluttet har. O hvilken Mængde Duer da - - - Onej, Gudinde, giør det ei. Det lykkelige Fruentimmer. Hvor lykkelig er ikke hun, som kan giøre den Dag i Morgen saa behagelig som den nærværende Lykkelige Skiønne, som elsker en Dejlig Syster, og uden Krænkelse kand høre de Sukke som ofres til Datteren; som ikke svarer for hendes Mands Vrede er avkiølet, eller saafremt hun regierer ham ikke lade sit Herskab tilsyne, som lader Penge og Narre løbe hvorhen de lyster; som foragter Tabet af en Galade eller Codille, som ikke er bange for Arrene av Børne-Kopperne; og som endelig er Mester ver sig selv, naar noget av hendes Porcelain bliver i sønderslaget; Lykkelige Skiønne, siger jeg, - - - dog til hvem taler jeg - - - Maaskee kun til det billede som min Jndbildning malede. Fabler. No. 21. Strudsen. Det hurtig løbende Reensdyr faae Strudsen, og sagde: Strudsens Løben er just ikke saa overordentlig; men uden Tvivl flyver han desto bedre. En anden Gang faae Ornen Strudsen, og sagde: flyve kand ikke Strudsen, men jeg troer han løber desto bedre. Nr. 22. Uglen og Skatgraveren. Hiin Skatgraver var en sær giærrig Mand. Han vovede sig i Ruderne af et gammelt Slot, der blev han vaer, at en Ugle sad og fortærede en maver Muus. Skikker dette sig, sagde han, for Minerve philosophiske Liv-Fugl, Hvorfor ikke, svarede Uglen. Omskiønt jeg elsker stille Betragtninger, kand jeg derfore leve af Luften, Jeg veed sagte, at J Mennesker forlanger det av Eders Lærde.