Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1842-09-03
Stænderforsamlingen i Roeskilde. (Slutning af den foreløbige Behandling af Sagen om stænderske Comiteer.) Lehmann frygtede, at det foregaaende Foredrag (Biskop Mynsters) kunde foranledige en Misforstaaelse med Hensyn til hans Yttringer og Tydsklands Eenhed og Danmarks Forhold til Holsteen. Jeg har, sagde han, ingenlunde fordristet mig til at spaae, at der vilde opstaae et forenet tydsk Rige. Jeg veed meget vel, at, medens Centralisationen i Frankrig seirede over Provindsialismen, have de enkelte Landskaber i Tydskland ved en Udvikling, der gaaer igjennem flere Aarhundreder, men som isærdeleshed i det foregaaende Aarhundrede afsluttede sig, navnlig ved Preussens Bestræbelser, hævet sig til selvstændige Stater. Her har altsaa Foederalismen, som ogsaa jeg antager, definitivt seiret, og de Drømmerier og et eneste tydsk Rige, som viste sig strax efter Frihedskrigen, og som atter dykkede op efter Julirevolutionen, have ikkun beviist deres egen Afmagt. Derimod har jeg yttret – og jeg troer med Rette, – at der baade i Forbundsdagens og i de tydske Regjeringers Politik udtaler sig en umiskjendelig Stræben efter en større og eendrægtigere Kraftudvikling, og skal som Beviser herpaa kun nævne, at Forbundet, med Hensyn til Organisationen af Tydsklands Forsvarsvæsen, har antaget en mere positioCharacteer, som vel constituere Begrebet om eet eneste Tydskland i en anden Grad end selv under det tydske Keiserdømme, og at mange tydske Regjeringers Forening i et egett Toldforbund har skabt en commerciel og industriel Enhed af stedse voxende Betydning. Men det gjælder endnu i høiere Grad, naar man seer hen til den hele tydske Nation selv, at Sammenslutningen af de nationale Elementer, og Udsondringen af de fremmede træder frem, og denne Stræben har allerede sat sig Vidnesbyrd, som vise, at den ikke falder sammen med hiint Deutschthumelei, der i sin Tid var en saa retfærdig Gjenstand, for Spot men for Tydskland indeholder Forsættelsen af en rig og lykkelig Fremtid. Forsaavidt Biskop Mynster har henviist til andre Stater, af hvilke nogle Deele ere indlemmede i det tydske Forbund, andre ikke, skal jeg, hvad Preussen angaaer, tillade mig at bemærke, at der dog er et meget overveiende tydsk Element i de Provindser, som ere udenfor Forbundet, og at de andre Elementer, som staae ved Siden af hiint, ikke ere udviklede paa en Maade, der kan forskaffe dem nogen indgribende Betydning. Hvad Østerrig angaaer, da er den Forbindelse, hvori dettes tydske Provindser staae med Keiserdømmets andre Dele, aldeles løs og intetsigende. Forsaavidt derimod er henviist til Rhin landene, da er den Forbindelse, som bestaaer imellem disse og Vesten, netop en saadan, som efter min Formening altid vil bestaae imellem Danmark og Holsteen, som en aandig og materiel Transitering, som en naboelig og venskabelig Mediation af det germaniske og skandinaviske Moment i Europa. Derimod troer jeg ikke, at man kan spaae nogen politisk Sammensmeltning imellem Danmark og Holsten nogen Evighed, skjønt jeg har erkjendt og klarligen udtalt, at jeg ikke vil tage det paa min Samvittighed, at modsætte mig Forsøget til at consolidere Forbindelsen paa en Maade, som i ethvert Tilfælde kan medføre temporaire Fordele, og ikke vil tabe sin Betydning, selv om den maatte lede til et Magelæg imellem begge, istedetfor til en engere Forening. Naar den samme Taler har formeent, at der i den constitutionelle Sag har fundet en Tilbagegang Sted i Europa i den senere Tid, da kan jeg ikke erkjende dette; om den end ikke for Øieblikket gjør meget store Erobringer, forekommer det mig dog umiskjendeligt, at den, navnlig i sidste Decennium, har gjort det, og jeg troer, at de constitutionelle Jdeer baade i Europas Statstheori og Statspraris for Tiden staae ganske anderledes uantastelige, end nogensinde tidligere. Det er i Tillid hertil, at jeg er gaaet ind paa det her omhandlede Forslag, der efter min Formening dog kun vil føre til en Jnstitution af transitorisk Natur, og berede Overgangen til det hele Forholds fyldestgiørende og endelige Løsning. - Referenten, Etatsraad Bang, sluttede Forhandlingerne med et Foredrag, hvori han i Korthed fremhævede de vigtigste Jndvendinger, som vare fremsatte mod Betænkningen, og forsvarede denne. Han protesterede imod, at man tillagde Comiteen i dens Heelhed den Hensigt, at anbefale Forandringer i Statsforfatningen, den havde fra de omtalte Statens Livspørgsmaal intet udelukket, men kun betegnet et almindeligt Anliggende som den nærmeste Gjenstand for Comiteernes Virksomhed. Det havde ikke været Comiteens Mening at udelukke enhver forudgaaende Virksomhed, forsaavidt denne gik ud paa at erfare den almindelige Stemning. Angaaende Commissarii Bemærkninger mod Hensigtsmæssigheden af, at Detaillen i Lovudkastene ikke burde approberes af Regjeringen, for Stænderne havde afgivet deres Betænkning, da troede han, at Ulemperne herved ikke vare større end ved den nu brugelige Forretningsorden. Det havde været Comiteens Mening, at de kongelige Deputerede skulde have Valgret og Valgbarhed ved de af Forsamlingens Totalitet foreslagne Valg. Angaaende Valgmaaden, da burde dette Spørgsmaal betragtes fra den politiske Side, og han maatte da gjøre opmærksom paa, at de i de forskjellige Afdelinger indeholdte Elementer, det bevægende, og det conservative, vilde faae deres rette Betydning i de fælleds Valg, ved blotte Classevalg vilde Forsamlingen faae Udseende af 3 forskjellige, kun udvortes forenede, Forsamlinger, Kjøbstæderne vilde ikke vorde tilsidesatte ved den foreslaaede Valgmaade, da ogsaa de jydske og Hertugdømmernes Kjøbstæder vilde sende det samme Antal af Delegerede. Naar der var yttret, at Kjøbenhavnerne intet Hartkorn besad, da viste denne Yttring Tilraadeligheden af det frie Valg. At man skulde kunne tilbagekalde sine Delegerede, havde Comiteen ikke meent, men kun at enhver Mand af Ære selv vilde træde tilbage, naar hans Anskuelser kom i Strid med hans Committenters. Med Hensyn til Valgenes Varighed henholdt han sig til Comiteebetænkningen; Valgkamp vilde finde Sted baade fra deres Side, som vilde vælges, og fra deres, som vilde sætte et bestemt Valg igjennem Comiteen havde ikke uden efter nøieste Overveielse undladt at gaae ind paa de stænderske Comiteers indre Organisation, navnlig paa Sprogforskjelligheden, herom maatte man afvente de andre Forsamlingers Yttringer og Kongens Bestemmelse. Af denne Hindring ikke var uovervindelig, viste f. Ex. Schweitz; ogsaa vilde den forsvinde Aar for Aar og inden et Decennium være hævet. Denne Sag var saa vanskelig, at Regjeringen neppe kunde tilendebringe den tidligere end de øvrige Sager, og forelægge den for en extraordinair Forsamling næste Aar, men han meente, det vilde være i Alles Jnteresse, om Kongen vilde sauctionere Lovudkastet omde stænderske Comiteer saa betid, at næste Stænderforsamling, inden den adskiltes, kunde vælge sine Delegerede. Hermed sluttedes Sagens foreløbige Behandling.