Berlingske Tidende, 1829-07-22
Tyrkiet. Følgende Træk til den nuregjerende tyrkiske Sultans Characteristik, efter en engelsk Journal uddragne af Chr. Macserleans Juni Maaned d. A. i London udkomne, høist interessante, ikkun hist og her noget vidtsvævende, Værk "Constantinopel i Aaret 18228, ville uden Tvivl ikke være vore Læsere uvelkomme. - Mahmud den Anden, der nu henvender Europas Opmærksom hed paa sig, er en Søn af Sultan Abdul Hamid, og har overlevet alle sine mange Sødskende. Da hans Fætter, Selim Uldiblev afsat den 31te Mai 1807, og Muftis, Ulemaernes, Janitskarernes forenede Røst kaldte Mahmuds ældre Broder, den imbecille Mustapha op paa Thronen, var Mahomed, hvad han, efter tyrkisk Viis, havde været lige fra sin Fødsel, en strængt bevogte Fange i Serallet, indskrænket til Selskab med Trælle, Qvinde og Halvmænd. Den ulykkelige Selim, Mustapha Ildies Søn undtagen, vare kun to Prindser af den osmanniske Stamme i Live Mustapha der blev Keiser og Mahmud. Havde Selim havt saamange af sine Formænds grusomme Charakter, saa kunde har lettelig have frelst Throne og Liv; thi da hans oprørske Undersaatter nødte ham til at flygte ind i Serallet, kunde han strax hav dræbt begge Prindserne, hans Medfanger. Tyrkerne, et saa blodtørstigt Folk, vilde ikke have regnet ham dette Drab til Brøde, men betragtet det som Nødværge; men en saadan Misgierning var Selim ikke i Stand til begaae. (Vi udelade her med be med Hu det Meget, som Marfolkan med vel megen Sentimenlitet fortæller om Selims bløde Hjerte). Selim, som, tildeels ved Omgang med Christne, havde erhvervet sig en blandt Tyrker sielden Grad af Cultur, fordrev sit Fangenskabs sene Timer med at undervise den unge Mahmud, der var hans lærvillige TilhørenSandsynligviis vare det ottomanniske Keiserdømmes Forfald, dette christlige Naboers stigende Vælde, den tyrkiske Hærs totale Desorganisation, Selims Reformationsplaner og politiske Anskuelser, Gjenstandene for disse Samtaler. Desuden var Selim vel bevandre i den orientalske Literatur og i de arabiske Digtere; ham skylde Mahumed Sands for Poesie og en sjelden Fortroelighed baad, med det tyrkiske og med det arabiske Sprog. Men Selinformaaede ikke at indgyde Muhamed sit eget blide Sind Mahmud vedblev at yttre en lidenskabelig og grusom Charakter, Den har maaskee frelst ham paa hans stormfulde Bane; hans Voldsomhed har sat ham i Stand til at skride sit Maal imod gjennem Strømme af Blod, uden mindste Betænkelighed; Samvittighedsnag var ham hidtil fremmed; Retfærdighed og menneskelig Følelse traadte han under Fødder. Jkkun den, der daar ligen holder Lykkens Gunst for Vidnesbyrd om Fortjeneste, kan holde Mahmud sin Agtelse værd. Mustapha blev, efterat have dræbt Selim, afsat den 28de Juli 1808. Mahmud blev omgjordet med det keiserlige Sværd i Eyoods Moskee den 11te August 1800 og lod sin Broder Mustapha ihjelslaae den 16de November 1808. - Paa den Dag, da Mahmud besteg Tronen, søgte han at forsone Selims hædrede Minde, ved at lade ei allene Deeltagerne dennes Mord, Mustaphas Parasiter, men desuden dem, der aabenbart havde medvirket til Selims Afsættelse eller yttret Glæde over hans Død, henrette. Disses Antal var ikke ringe. Fra dette rædsomme Øieblik (Janitskarernes Opør) leved Mahmud et Trylleliv. Han udførte Planer, som ingen af hans Formænd turde vove at fatte, og som vilde have styrtet han selv fra Thronen, dersom der havde været en Prinds af osmanniskt Blod, der kunde succederet ham. Hans Sønner udsatte ham ikke for mindste Fare, thi Tyrker ændse deres Prindser ikke i mindste Maade, før de have opnaaet den modnere Alder. Paa hans ældste Søn henvendte det Partie, der var Reformer ugunstigt, sin Opmærksomhed. Denne Prinds døde i sit 10de Aar. Man paastaaer, at hans skinsyge og unaturlig Fader har forgivet ham; andre mene, at han er død af Børnekopper. Man skulde troe, at en Mand, der har viist saa megen Aandsoverlegenhed og Charakterfasthed, som Sultan Mahmud, maatte have afkastet Overtroens Aag; men om hiin Overlegenhed kan blot være Tale, naar man sammenligner ham med han egen barbariske Race og hans fleste Formænd paa Thronen. The det vilde være Daarskab, dersom vi, i det vi agte hans gode Egenskaber, ville indrømme ham andre, om hvilke han, ifølge sin Opdragelse og Stilling, aldeles intet Begreb kan have, eller dersom vi ville - hvad saa mange have gjort - holde ham for et Vidunder af Talent og Forstandighed, for et nedværdiger Folks Forløser, for Skaber af Armeer, mod hvem Car Peter staaer som en Vildmand og Preussens Frederik II som den simpelste Officeer med den vulgæreste Garnisonsforstand. Skjøndt Alcoranen erklærer Astrologie for den værste Synd næst efter Afgudsdyrkelse, holder Mahmud, ligesom hans Forfædre, en Hof astrolog, og tager, naar overordentligen vigtige og mislige Omstændigheder indtræffe, sin Tilflugt til andre Spaamænd, som anbefales ham af hans Hofmænd og Officerer, der ere ligesaovertroiske som Pøbelen er. (Nu fortæller Forfatteren den No. 114 meddeelte Historie om de fire Haner. Om det de nævnte Skrift "Seierens Grundvoldt, som Sultanen foranstalted. udgivet af nogle Lærde, siges: at det er en blot Repetition af et Skrift, som Chelebi=Effendi, en viis Olding og een af R. gets høieste Embedsmænd, i Selim IIldies Regjeringstid, udgav, for at forberede nødvendige Reformer, men med et beskeden Hensyn til Alcoranens religiøse Anordninger.)