Norske Intelligenssedler, 1764-10-31
Nordske Jntelligen No. 44. Onsdagen den 31. October 1764. SeVe Be Fortsættelse: Om Forældres Kiærlighed imod Børnene. Nu ville vi forandre Scenen, og kaste Øynene lidt ind i en Faders Hierte, eller vi vil meget meere dømme det efter den udvortes Adsær, uden at undersøge det. Trimallion er Minister ved et stort Hof. Hans langsomme og stive Gang, hans strænge og stolte Miner, hans ubevægelige Alvorlighed, og allermest hans Paryks usædvanlige Størrelse, og Betienternes Mængde, forkynder tydelig nok Personens høye Stand. Man skulde snart troe, at Bestalingen til et høyt Embede besad, den overnaturlige Kraft, at meddeele den, som er forsynet dermed, en Heroisk Opførsel og Anseelse. Hverken Molieres heele Skarpsindighed, eller al ScaronsSkiemt formaaer at drive Rynkerne af hans Pande. Dog kommer det Øyeblik at han avlægger nogenledes denne mørke Øvrigheds Maske. Man bringer ham hans Søn tilbage fra Ammen. Naadige Herre, raaber en Opvarteerske allerede langt fra, her bringer man dem deres Junker igien. Han staaer op, giør nogle Trin, og dette er den første Gang, at han har gaaet noget Menneske i møde. Han tager ham paa Armeene; han troer at kiende sine egne Liniamenter igien i hans Ansigt, og han fornedrer sig saa dybt at han omfavner ham. Barnet giver ham sine Kysse og Caresser, dobbelt igien, og kalder ham stammende: Papa; et Navn, som smigrer Trimalions Ørne. Saa uvis denne Titel end er, saa gierne hører man at den gives os. Barnet, som faaer de beste Caresser giver dem spillende igien. Det bliver dristigt, og vover sig videre; den Majestætiske Paryk, som en Time tilforn sadte den heele Dommer-Sahl i Ærbødighed, bliver uden Naade revet, trøkket og gjort gandske forstørret af Junkeren. Trimallion elsker sin Søn; det seer man vel, siger J, av den Naade med hvilken han har imodtaget ham. Dømme J av slige elendige Tegn, J vil meget bedre erfare Sandheden, av den Omsorg han vil drage for at forbedre hans Gemyt, at pryde hans Forstand, og at giøre ham dydig. Men han har udtømt al sin Kiærlighed, ved sin Søns Ankomst; troer kun ikke, at han gaaer videre. Vil J begiære at en Minister skulde bryde sit Hoved, for et Barn skyld, Nei, vær ikke bange, Hovmesteren er alt antagen. Denne er ingen Seneca og ingen Buerhus; han er heller ikke dannet efter de store Lærremæsters Mønster, som ved Enden af sidste Seculo, anførte de Franske Prindser; Men han er et Menneske som lader sig alle Ting gefalde, som lader sig nøye med en liden Løn, og som vil især drage Omsorg for, at hans Undergivne ikke for stærkt skal gribe sig an, og for at bevare hans naturlige Munterhed giver han hans egensindige Daarlighed Tøylen. Alt med Sagtmodighed, alt med Læmfældighed, siger Trimalion til ham, i det han overgiver ham sin Søn. Jeg vil ikke at min Søn skal studere sig ihiel. Lidet Latin maae han lære, det tillader jeg; men intet Grædsk; det Grædske dræber, allerede ved første Øyekast. Min Hensigt er ikke at giøre en Doctor af ham. Men han er bestemt til et fornemt Embede. Efter denne Forskrivt fortfarer da Hr. Hovmæsteren; og hvilken Lykke for ham, at han tiener under saa enfoldig Herres Opsigt, og intet andet har at giøre end at giøre Sønnen Faderen lig, Saa let som denne Forretning end er, saa er det dog virkelig alt hvad han formaaer. Trimalion har mange Tilhængere, og jeg hører dem allerede at knurre imod mig. En Mand som sidder i en Betiening, siger de, vilde faae meget at bestille, dersom han skulde opdrage sine Børn. Men er det en Aarsag til at undslaae sig derfor, En riig Aagerkarl vilde visselig have meget at betale, dersom han skulde erstatte enhver, hvad han paa en uretfærdig Maade besidder af hans. Men har han derfor Ret til at beholde det? Jeg begiærer, at en Fader selv skal være sin Søns Lærmester. At han i denne vigtige Forretning lader sig hielpe av duelige Folk, det tillader jeg, og hans Arbeide vil derved lykkes desbedre. Men han maae altid blive den første Lærere og selv have Opsigten; de betalte Hovmæstere maa staae under ham, og ikkun være hans Medhielpere. Bubalcus er Fader, siger J. Han er det udueligste Menneske i Verden, hvilket en levende Skabning, maaskee har kundet giøre noget til at avle sin Lige Men han er uduelig til at giøre noget meere. Han veed intet; han føler intet. Hvad for Deel kand et saadant Menneske tage i sin Søns Opdragelse? Er ikke det Beste han kand giøre, at han ikke befatter sig dermed? Dette tilstaar jeg. Er der en af mine Læsere, der kand fremsætte en lige saadan Aarsage, den skal tages fri derfor, og jeg vil ikke sætte mig derimod; men han er derfor ikke mindre skyldig til at see sig om efter bedre Lærremæstere som kand træde i hans Sted; han maa vinde dem ved en billig Belønning, og erkyndige sig omhyggelig hos dem om deres Undergivnes Adfærd. Driver han sin Følesløshed saa vidt, at han slet ingen Deel tager deri, saa er han en Art af Trold, som ikke kand undskyldes med hans Siæls Vederstyggelighed. Aristides fortiener meere at undskyldes; Han være fraværende i Staatens Anliggenheder, uden at have Sæde eller blivende Sted. En god Borgere maa opopfre alt det som er ham kiærest, hans Gods, hans Sundhed og hans Rolighed, for hans Fædernelands Beste. Dette giør Aristides. Men Fædrenelandet forlanger endda meere, og, paa det, det kand beholde ham for sig gandske og aldeles, berøver det ham den søde Fornøyelse at opdrage sine Børn med hans egne Hænder, og Aristides veed ogsaa herudi at overvinde sig. Jeg kand ikke dadle ham derfor, men jeg beklager ham. Jeg veed hvor vidt hans Ømhed gaaer. Han vilde uden Fortrydelse give sit Huus til Priis for en Tiener, sine Gods for en Forvalter, og sit Liv for Vaabnernes Fare; men det krænker ham, at han er Fader, uden at kunde opfylde Pligterne derav. Naar en Fader selv er skikket til at undervise sine Børn, saa er han den beste Læremæster de kand faae. Aristides er skikket dertil, og det Vall han har gjort atden, som betræder hans Sted i denne vigtige Forretning, viser noksom at han er en Kiendere. Hvorfore skal dog til det almindelige Bestes Skade, ved saa mange Lejligheder, Dueligheden findes paa en Side, og Formue til at bruge den være paa en anden? Fader og Moder ere deres Børn meere skyldig, end at de have givet dem Livet. Saa længe de behøve deres Hielp og Bistand ere de dem skyldige. De ere svage Avlæggere, som maa blive forbunden med Hoved=Stammen, indtil de selv har faaet Rødder nok. Men Naturen har gjort Forskiæl paa Faderens og Moderens Pligter. De har ikke begge en Slags Forretning. Det synes, at den har anbefalet Moderen Omsorg for Kroppen og det dyragtige Væsens Vedligeholdelse. Faderens Forbindelser ere ædlere, Omsorgen for deres tænkende Væsen, er hans Deel. Men meget ofte opfylder de begge meget slet deres Pligter. Moderen har baaret Barnet i sit Skiød; det stod ikke til hende at undslaae sig for denne Møye, ved Enden av den Niende Maaned bliver hun forløst derfra; dette er atter en anden Ubeqvemmelighed, som er forbunden med hendes Kiøn Den Pligt at give hendes Barn at die, er ligeledes uforbigiængelig fornøden; men hun fandt en Muelighed til at unddrage sig fra denne, og hun har gjort det. Faderen, paa sin Side, opfylder Naturens Villie ikke bedre. Han tager Moderens Forretning paa sig, og befatter sig ikkun med det som angaaer hans Børns Legeme, med deres Helbred, deres Roe, deres Underholdning og med deres Forlystelser. Derimod bliver Siælens Forbedring, dette saa vigtige Verk, som burde have Fortrinet for alle andre, forsømt af dem begge Efter denne Opdragelses Maade er Lycidas opdraget. Han dandser vel, og rider og fægter temmelig got; men i det øvrige er han uvillig og stolt, toe Egenskaber som næsten ere uadskillelige. Hans Hierte er nederdrægtigt og ligesom en Træls Hierte; men han taler med Trodsighed og Hofmod. Han er fuld af forudfattede Meeninger, ugudelig og overtroisk, uden Regel i alle sine Handlinger, baldstyre i sine Begiærligheder og uden al Sædelighed; hans Sæder regiæres af hans Smag, og hans Smag er næsten i alle Ting fordærvet. Fortsættelsen følger næste Uge.