Ribe Stifts Adresseaviser, 1843-12-29
Jfølge den i de offentlige Blade udstedte Jndbydelse indfandt der sig d. 22. Decbr. en stor Mængde Mennesker af alle Stænder fra Egnene sønden og norden for Kongeaaen paa Raadstuen i Kolding, for at beraadslaae om den indenrigske Toldgrændses Ophævelse og Konsumtionens Afskaffelse i Kongeriget. Mødet aabnedes her om Eftermiddagen Kl. 2 ved en Tale af Kammerraad og Stænderdeputeret Wulff af Nebel Mølle. Han skildrede i levende Farver det aldrig ophørende Smugleri, og paaviste ved bestemte Kiendsgierninger den store Nødvendighed af Grændsetoldens Ophævelse. Ligeledes fremsatte han Mislighederne ved Konsumtionen, og viste klart og tydeligt, hvor skadeligt, tidspildende og ubehageligt denne Jndretning var, og hvor store Bekostninger, der vare forbundne med Kontrolleringen af denne Stat, samt hvor mangfoldige Leiligheder den frembød til Defrandationer, der havde en demoraliserende Jndflydelse paa Befolkningen. Han fremstillede endelig Nødvendigheden af at petitionere direkte til Kongen, da der ofte nok havde været begyndt paa dette Anliggende i den viborgske Stænderforsamling, uden at man var kommen til noget Resultat, idet stedse Hindringer vare traadte i Veien for Sagens Forhandling. – Derpaa tog Justitsraad og Stænderdeputeret With Ordet, og udviklede nærmere Muligheden af at realisere dette Anliggende. Han fremsatte trende Spørgsmaale, 1) om man skulde petitionere direkte til Kongen, 2) om dette skulde skee i Forening med Slesvigerne, og 3) om man skulde vælge den sædvanlige Vei gjennem Stænderne. Han anbefalede det Første, fordi det lettest og snarest førte til Maalet, – det Andet, fordi det efter hans Anskuelse vilde fremme Sagen, det Tredie derimod forhale den. Han viste, hvorledes Ophævelsen af Toldgrændsen, denne unaturlige Skranke midt i Riget, vilde bestyrke Statseenheden. Hvad er en Grændse? – spurgte Taleren – det er den yderste Linie, udenfor hvilken den Fremmede boer – vedblev han, Men Hertugdømmerne ere intet fremmed Land; de ere Deele af Monarkiet ligesaa fuldt som Jylland eller Fyen, og Mellemgrændsen er følgelig en skadelig Uting, saa meget mere som den letter de for Tiden rastløse Nordalbingier i deres landsfarlige Hensigt, at faae Hertugdømmerne indlemmet i det tydske Toldforbund, som ligefrem vilde medføre Slesvigs Ødelæggelse, da den Smule Jndustri, der er i Begreb med at fremblomstre, strax vilde kvæles, Kjøbstædernes, især Flensborg, store Handel med Kongeriget gaae tilgrunde, og Hertugdømmerne blive oversvømmede af alt muligt tydsk Haandværks= og Fabrik=Kram, uden i mindste Maade til Erstatning at kunne drage nogen Fordeel af at være i den tydske Toldforening. Ved Toldgrændsens Ophævelse vilde derimod især Flensborgs Handel med Kongeriget blive fri og langt livligere end hidindtil osv. - Nu tog Fuldmægtig Bergenhammer fra Ribe Ordet og opponerede især mod den paatænkte Fremgangsmaade. Han meente, at samme vilde svække Stændernes Betydning, og at man dog vel maatte vogte sig herfor, da de sandelig havde lidt nok at betyde, og man hellere burde gjøre Alt for at fremhjælpe deres Jndflydelse. Han indsaae fuldtvel det Fordærvelige i Grændsetolden og Konsumtionen, men man maatte heller ikke glemme at tænke paa det Vanskelige i at dække det derved opstaaende Deficit i Stastkassen. Han erindrede Forsamlingen om, at der var andraget paa energiske Besparelser, og bad denne vel at overveie, at vi endnu ventede paa disse, og om det ikke var klogere at lade det omhandlede Anliggende hvile indtil Besparelser kunde dække Deficiten. Derpaa tog Laurids Skau fra Sommersted Ordet og yttrede blandt Andet Følgende: Han kunde næppe troe, at nogen redelig og ædeltænkende Slesviger vilde have det Mindste imod, at Toldgrændsen blev ophævet, da det dog var soleklart, at den Fordeel, som enkelte Slesvigere mulig kunde have vedDifferenstolden, tildeels skulde vindes af ulovlige og uhæderlige Veie, næmlig ved Smugleri, og hvor moralsk fordærvende dette var, havde den gamle agtværdige Kammerraad Wulf alt klarligen viist. Han ansaae desuden Toldgrændsen for en unaturligt Spærringsmiddel, der kun kunde virke hemmende, men aldrig fremmende for nyttig Handel og Samfærdsel, at denne Toldlinie tvers igjennem Staten var stridende mod al sund Forstand og fandt vel næppe sin Lige nogetsteds i Verden. Som Følge heraf troede han, at det var enhver god Statsborgers Pligt, at arbeide paa Ophævelsen af denne Grændse, Hovedspørgsmaalet, meente han, var, hvorledes den Deficit i Statskassen, som ved Ophævelsen af Differens tolden og Konsumtionen vilde foraarsages, skulde dækkes, hvis man nu i Kongeriget ønskede at dække samme ved en Brændeviinsskat, saa maatte denne naturligviis ogsaa indføres i Slesvig, men herimod maatte han paa det bestemteste erklære sig, da Slesvigerne havde en afgjort Modbydelighed mod Brændeviinsskat, og overhoved mod alle indirekte Skatter, der udfordre Kontrol fra Øvrighedens Side, man ansaae slig Kontrol for en Jndskrænkning i Friheden og et Baand paa Eiendomsretten, og saa stor var Slesvigernes Kjærlighed til Frihed, og saa stor deres Afsky for et saadant Opsyn som Brændeviinsskatten vilde medføre, at de hellere bare de sværeste direkte Byrder end underkastede sig Sligt. J Henhold hertil troede han, at den eneste og sikkreste Maade til Maalets Opnaaelse vilde være, at Kongerigets Beboere erklærede sig villige til at dække den ved Ophævelsen af Konsumtionen, Grændsetolden m. m. foraarsagede Deficit ved en direkte Skat, der burde lignes paa Hartkornet. Derved opnaaedes tillige større Lighed i Beskatningen, hvilket var af stor Betydning for Statseenhedens Opretholdelse. Naar man paa denne Maade gik frem, kunde han ikke andet end troe, at en stor Deel Beboere i Slesvig vilde forene deres Bønner med deres Brødre i Kongeriget angaaende Grændsetoldens Ophævelse m.m. Hvad den Klausul og Kopskatten i den forelæste Petition angik, da meente Taleren, at Slesvigerne med Glæde vilde gribe nærværende Leilighed for at bede omen saa forhadt Skats Ophævelse, og derved understøtte Stænderforsamlingernes desangaaende lydeligt udtalte Ønsker. J Henseende til, hvad den forrige Taler havde yttret imod Formen, da kunde han ikke deele hans Mening; thi ved at petitionere direkte til Kongen, istedetfor gjennem Stænderne, kunde der vindes 2 Aar, og Stændernes Betydning blev ikke svækket derved, da det dog maatte antages, at et Lovudkast vilde blive Stænderne forelagt til Prøvelse, og naar Sagen forelagdes disse af Regeringen, var den ikke udsat for at vorde henlagt af Mangel paa Tid, som i de foregaaende viborgske Stænderforsamlinger havde været dens Lod. Efterat endnu flere Talere havde yttret sig angaaende det omhandlede Anliggende, og Forsamlingen havde besluttet, at en Petition skulde sættes i Cirkulation, hvori det udtrykkeligen maatte hedde, at Kongeriget alene maatte dække den i Statskassen, ved Grændsetoldens og Konsumtionens Ophævelse opstaaede Deficit, saa at Slesvigerne, der ved direkte Afgivter alligevel vare ligesaa høit beskattede som Kongerigets Beboere, bleve holdte fuldkommen skadesløse, hævedes Mødet, ved et "Længe leve Kongen", der ledsagedes med stormende Hurraraab. - Om Aftenen havde Borgerne i Kolding foranstaltet et Festmaaltid i Klubbens Lokale for de fremmede Gjæster. Her herskede den muntreste Stemning, og endeel Skaaler bleve ved denne Leilighed udbragte. (Duvk.)