Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-08-19
Stadens Magistrat, som ved denne uforventede Jldebrand, maaske nærede Mistanke om en alt for grov og just derfor strafværdig Skjødesløshed, af Huuseieren eller Huustyendet i Gaarden, ansaae det for nødvendig, at drage alle efter hinanden til Ansvar. Ogsaa Hölscher var blandt disse, og fremstillede sig, da Raden kom til ham og nægtede kjækt og uden at forandre en Mine, at han var Skyld i Branden; og da de Alle, paa Øvrighedens særdeles Forlangende maatte bekræfte deres Udsagn med Eed, svor han ogsaa gandske munter og ugeneret, og maaskee faldt den Gang Jngen, selv den fjerneste Tanke ind, at her var begaaet en Meeneed, da man ikke saa let kunne tænke det mueligt, at saa ungt et Menneske paa nitten Aar allerede var moden og i Stand til en saa frygtelig Handling. Jkke længe efter denne første Brand, forlod han hans forhenværende Herres Huus, og traade som Aviskarl i Tjeneste hos den fornævnte Enke Bassen. Her synes det at gefalde ham bedre; han var tilfreds med hans Herskab og dette med ham. Saaledes varede det gode Forhold næsten tre fulde Aar, under hvilke den truente Stad nød nogen Rolighed, da til al Ulykke hiin sørgelige Periode indtraf, hvori han med fuldt Alvor havde sat sig den Grille i Hovedet med et Giftermaae med Enken, paa engang at blive fra en fattig Tjenestekarl til en riig Mand og anseet Borger i Elze. Da han nu fandt sig bedragen i denne Troe, opvaagnede i hans Barm, hans længe slumrende Hevngierrighed med fornyet Raserie og Styrke. Han synes han kunne ikke hvile, førend han havde gjort det uskyldige Fruentimmer, af hvem han indbildte sig at være saa utaknemmelig bedragen, saa fattigt og ulykkeligt som muligt. Dog gik han dennegang med mere Forsigtighed tilværk, og satte den 8de Octbr. 1742, ikke Jld, som første. gang ved høi lys Dag, men om Midnat, og det ikke paa Enkens Gaard selv, men paa Naboens Huus, Hr. Kammerraad Arend Bruus, i den visse Formening, at ogsaa Enken Basens Huus i ville afbrænde med. Nu gik rigtig nok hiint Huus, hvori Jlden var anlagt tilligemed deriværende Korn-Forraad op i Jld og Rog; men til Lykke for Staden og til Holschers store Ærgelse forblev det med denne ene Bygning, og Enkens Eiendomme bleve ganske forskaanede. Dette feilslagne Forsøg afholdt imidlertid ikke dette Menneske fra, endnu dristigere at vove et andet af samme Slags. En Jrettesættelse, som han i dette Mellemrum havde faaet af sit Herskab: at han gav sine Heste formeget Korn, bidrog vel ogsaa til at paaskynde Udførelsen af det andet; og neppe var nogle Aar forløbne, saa opstod paa nye den 13de November samme Aar ved Middagstider en Jld som fortærede fornævnte Lade med alt deri indhøstet Korn, og Hölschers Hevngierrighed var dog nu nogenlunde tilfredsstillet. Opmuntret herved, kunne den forvovne Forbryder, af hvem, selv af nu ubekjendte Grunde, den daværende Øvrighed ingen Notice synes at ville tage, nu saa meget dristigere og ubehindret begaae den ene sorte Handling paa den anden. Han forlod imidlertid nogle Dage efter den sidstnævnte Brand, og det en 8te Dage tidligere, end den egentlige Tjenestetid var ude, men i alFred, hans hidtilværende Tjeneste, og lod sig af Kjedsommelighed hværve under de brunsvigske Tropper, men vendte snart igjen tilbage, som som han ikke havde kundet undgaae sin Skjæbne, først med Permision og siden forsynet med Afsked, til Elze, hvor han, som sagt, arbeidede for Dagløn, tog sig en Kone og nedsatte sig. Dog neppe var han ankommen dertil, saa gik Ulykken for sig paa nye, thi tilfældigviis geraadede han i hæftig Strid med en daværende Borger ved Navn Curt Klencker, om hans Pakhuus, der ikke var meget værdt; han troede han burde forskaffe sig fyldestgjørelse og allerede den 11te Januar 1773 om Morgenen tidlig stod en anden Borger Erent Lückes Kornlade, hvori hiin Klencker havde sit Korn liggende, tilligemed en nær ved staaende Stald, i fuld Brand. Ogsaa denne Gang slumrede endnu ikke den gode Stads Skytsgenius, og det forblev lykkeligviis ved de to fornævnte Bygninger. Men endnu skrækkeligere var det Lod, som paa den derpaa følgende, og i Eltes Historie evig mærkværdige Dag den 6te Marts (1743 tilberedtes dette ulykkelige Sted ved dette gudsforgaaede Menneskes blinde og umættelige Hevngierrighed. Han havde, som han selv siden efter tilstod; ved en hvis Leilighed laant Kæmmererer Ludolph Sander, der paa Stedet, tre Ortsthaler Stucken 27 Mariengroschen) omtrent 66 s. dansk Courant og denne sandsynligviis forglemt, at betale dem tilbage til Holscher til bestemt Tid. Grund nok for dette Uhyre, som formodentlig maa have holdt denne ubetydelighed for tabt, til igjen at give sin Hævngierrighed frit Løb. Det varede ikke længe saa udbrød i samme Sanders Vaaningshuus en frygtelig Jldebrand, som ved den heftige Sydost Vind udbredte sig uophørlig og rivende alt videre og videre, gjorde næsten al Hielp ummelig, og inden faae Timer laae den største og skjønneste Deel af Staden i Aske. To umyndige smaae Drenge, 14 Stykker Hornqvæg, 78 Vaaninghuse, 34 Lader, 76 Stalde, og desforuden Stedets Prydelse, det stolte 226 Fod høie Kirketaarn, dets harmoniske Klokker, den gamle, ærværdige, næsten tusindaarige Kirke, engang bygget af Carl den Store, Bispegaarden, et adeligt Gods med samtlige Sidebygninger, Byens Bryggerhuus og den øverste Portbygning, bleve alle et Rov for den vilde fortærende Flamme, som desforuden haardt beskadigede 6 andre Vaaningshuse, og berøvede 59 Huusfamilier, næsten Alt hvad de eiede. Sandsynligviis med høiere, Renter, har endnu vel ingen ladet sig betale elændige syv og tyve Mariengroschen, end den ulykkelige Stad Elze gjorde det. Nu troede ogsaa Stadens Magistrat at maatte opbyde alt muligt, for dog engang at opdage og overbevise den ugudelige Gierningsmand. Man gik denne Gang med største Forsigtighed til Værks svarede ingen Møie, forskede hemmelig og offentlig, anstillede Forhør paa Forhør - men alt forgjeves, Ogsaa Hölscher blev fremstillet og afdørt, men hiin uhørte Dristighed og Frimodighed, som han allerede ved de forrige Forhører, havde viist i saa høi Grad, vidste ogsaa denne frække og forstokkede Synder at rædde sig ved denne Gang, og da man paa denne Tid endnu intet videre Vidnesbyrd havde mod ham, saa kom han atter paa frie Fod, dog begyndte man, som det lader, fra nu af at have ham skarpere i Øiesyn. Uagtet al denne Forsigtighed, lykkedes det dog Forbryderen, som i denne skrækkelige Brand, synes nogenlunde at have slukket sin Tørst efter Hævn, og dog derved ikke havde erholdt sine omtalte treOrtsthalere, endnu samme Aar, den 1ste Julii tidlig om Morgenen Klokken 2, for anden Gang at sætte Jld paa den samme Huusværts Lade, der kort forhen havde yttret sin Misfornøielse om Kornkastningen, hvilket atter fortærede 5 Vaaningshuse, 2 Lader, 5 Stalde, en Koe og en Hest. Afubekjendte Grunde blev han ogsaa denne Gang frie. Jmidlertid synes han ogsaa selv nu at indsee, at han fra nu af maatte opføre sig noget forsigtigere, for ikke ved sin egen Skyld, at styrte sig hovedkulds i Ulykke og Fordærvelse. Maaskee var ogsaa Tilfældet, at der var ingen Anledning for Haanden til at tilfredsstille hans usalige. Hang dertil, kort, Staden blev virkelig 19 Maaneder og derover forskaanet for Jldebrand. Men længere kunne Uhyret ikke bringe det over sit Hjerte at gjøre Vold paa sin sataniske Lyst, at see den ulykkelige Stad staae i Flammer. Det synes ordentlig at pine ham at have maattet undvære, dette græsselige Skuespil saalænge, og - var det, at fordi den forrige Strid angaaende Pakhuset endnu ikke var fuldkommen forglemt, eller at en anden Aarsag drev den Forvorne dertil, Akterne tie derom - men allerede den 18de Februar 1746 tidlig om Morgenen Klokken 4, stod den samme Borger Ernst Lückens nye Lade, (den gamle havde han allerede for to siden Aar anstukken) paa nye i lys Lue, og med den blev endnu 5 Vaaningshuse, tre Lader og to Staldbygninger, tilligemed en Koe, lagt i Støv og Aske. Og hermed synes ogsaa Maalet for hans Synder og gruelige Gierninger at være fuldt. Øvrigheden fik nu Øinene fuldkommen op, og man søgte nu kun om en passende Leilighed til paa den letteste Maade, at bemægtige sig Mordbrænderens Person. Denne, som vel viste at Mistanken mod ham, tiltog Dag for Dag, og hvem de andre Jndvaanere nu frit og uden Tilbageholdenhed gave tilkjende ved enhver Leilighed, at man holdt ingen anden end ham for dette ryggesløse Menneske, beviste sig gandske kold og ligegyldig ved slige Yttringer, synes ogsaa i hans folesløse Dumdristighed, at agte lidet eller Jntet paa den sig altid nærmende Fare, og gjorde endnu et mærkværdigt og carakteristik Forsøg, for om muligt at bevise hans fuldkomne skyldighed for Dagen, i den hele ulykkelige Jldebrand. To Dage efter den sidste Brand, gaaer han nemlig hen til den derværende Stadsprædikant Diakonus Lohmann, og melder sig hos denne hans Skriftefader til Skrifte og Alterens Sakramente Medens han er hos samme, bliver Samtalen ledet : hen paa de senere Ildsvaader. Ogsaa Hölscher giver i de stærkeste Udtrykke hans Uvillie og Forundring tilkjende derover, og det er utroligt, men bogstaveligt Sandt) beder Præsten, endog utrykke, lig, at han dog i sin Froprædiken i Morgen, ville gjøre en andægtig Bøn til Gud fra Prædikestolen om, at den alvidende Skaber dog endelig engang ville aabenbare den skrækkelige Gjerningsmand. Præsten Lohmann lover ham dette, og holder ogsaa virkelig den følgende Morgen med hjertelig Andægtighed denne Bøn til Gud, hvorved han af og til fatter den tilstædeværende Hölscher stærkt i Øiet, som imidlertid, ikke forandrede en Mine, men saagar paa det Andægtigste søger at fremsige Bønnen efter ham. Da nu, efter Gudstjenestens Tilendebringelse, Uddelingen af den hellige Nadvere begynder, og den Sidste ogsaa vil træde hen til Alteret, bliver det : paa engang mørkt forhans Øine, og han begynder i Alles Nærværelse at rave - Et slemt Tegn, som han selv i Forhøret siden efter, har villet tilskrive den tilfældige Omstændighed, at han havde Søm under sine Skoesoller. Strax den følgende Dag efter dette besynderlig ge Tilfælde er indtruffet, lod Magistraten, foranlediget af den fornævnte Enke Bassens Klage, at nogle Sager vare komne bort fra hendes Syeskrin og at stærk Mistanke hvilede paa hendes forrige Karl Joachim Hölscher, foranstalte en Huusundersøgelse i dennes Bopæl, og da man virkelig er saa beldig her at forefinde nogle ubetydelige Smaating (betydelige Sager havde Holscher aldrig bemægtiget sig, hvilke fornævnte Enke kjendte at være hendes Eiendom, saa blev hiin hæftet og sat i Vagten ved Porten. Hermed havde man da endelig forsikkret sig dette forlige Menneskes Person, men endnu feilede det Vigtigste, nemlig Vidner og hans egen Tilstaaelse. Ogsaa denne Gang spilte Skurken, som aldrig var bleven greden i Gjerningen selv, ved de første Forhør hans Rolle saa fiint, at man ikke kunne overbevise ham, selv om den den ringeste Skyld i de paasatte Jldebrande. hvad der ikke paa denne Maade vilde lykkes den verdslige Øvrighed, det vidste slutteligen en Geistlig at lokke ud af ham, som maaskee ikke har funden det saa upassende, som mange andre fandt det med en Præstes Kald og Værdighed, at forbinde en Jnqvisitor Rolle, og som synes at handle efter den nædle Grundsætning, at man mod saadanne Forbrydere i Nødstilfælde vel ogsaa maae tillade sig et lidet Bedragerie, og efter Acternes Udvisende i Sagen lod han sig ogsaa ofte lede for vidt. Holschers Skriftefader nemlig, den allerede nævnte Diaconus Lohmann, besøgte den Arresterede ret flittig i hans Fængsel, opførste sig venlig mod ham, vandt ved denne blide Behandling snart hans fuldkomne Tiltroe, og gjorde ham ved det, at han altid hentydede paa en mild Straf, endelig liig Slangen, saa trohjertig, at han virkelig Tid efter anden tilstod hans Forbrydelser for ham. Neppe havde han lokket den første Tilstaaelse fra hans Læber, saa lod han uformærket nogle af Raadets Medlemmer komme ind i Fængslet, som først udenfor Døren. hørte den Fængsledes aabenhjertige Samtale med hans Skriftefader, derpaa pludselig traade ind i Stuen, raabte Vidner til, og førte alting paa Stedet til Protokols. Efter dette Forfald, nægtede Hölscher intet mere, men bekjendte nu ogsaa i de offentlige Forhører alting frit og utvungen for hans Øvrighed. Da man nu foreholdt ham alle hans skrækkelige Forbrydelser efter hinanden, og forestilte ham ret levende, hvorledes han, som neppe var fire og tyve Aar gammel, allerede var bleven en saa afskyelig Forbryder, hvorledes han havde stiaalet flere Sager, foret en Meeneed, sex Gange sat forsættelig Jld paa Byen, hvorved to umyndige Børn havde sat Livet til, 16 Stkr. Hornqvæg og en Hest var fortæret af Flammerne, og i Alt 234 Bygninger tilligemed meget Huusgeraad og saa betydelige Kornforraad vare blevne forvandlede til Støv og Aske; at han derved havde styrtet saamange brave Mennesker i uforskyldt Mangel og Elændighed, og nedsunken den beklagelseværdige Stad i en saa dyb Gjeld, at et heelt Aarhundrede ikke var tilstrækkeligt til at afbetale den - saa græd han bittre Taarer og synes smertelig at angre det, og spurgte man ham hvorfor han da havde gjort alt dette, gav han til Svar, at han ikke vidste det selv - det havde forekommet ham, som om han skulle gjøre det, og som om en ond Aand havde trukken ham ved Haarene - men nu gjord det ham Alt ondt af Hjertet; Gud og Verden, maatte tilgive ham det, han vidste vel at han derfor maatte døe, og det vilde han gjerne." At dette Sidste imidlertid ikke har været hans sande Alvor, sees deraf at han snart derpaa, i sit Fængsel søgte at nedsluge et forrustet Knivsblad. Men dette mislykkedes ham; thi Bladet blev siddende tværs i Strubben paa ham, og blev igjen lykkelig udtrukken af en Saarlægge, uden at han derved fik det mindste Saar af Betydenhed. Jmidlertid tog Raadet heraf Anledning til at lade ham nøiere bevogte; ogsaa bidrog dette megen til Sagens hurtige Undersøgelse, som blev overdragen til det juridiske Fakultet ved Universe tetet Rinten. Dette tilkjendte ham den Straf at blive levende brændt. Jkke langt fra Staden, og tæt ved den hanoverske Landevei, paa en Høi, kaldet Papendal, blev oprettet et Baal, og den 28de Mai 17735 fastsat til hans Henrettelse. Med fuldkommen Hengivenhed i Guds Villie, men dog med en Strøm af hede Taarer, hørte Holscher, denne hans Dødsdom, viiste den alvorligste Anger og synes at være dybt rørt, da han samme Dag med behørig Høitidelighed blev ført op i Kriminal-Retten og Staven brudt over ham. Efterat disse Ceremonier var tilendebragte og Dommen ham forelæst, overgav man Deliqventen til Skarpretteren af Bavenstedt, for at fuldbyrde Dommen paa ham, Herpaa blev han under Ledsagelse af begge Stadens Præster og en utallig Mængde Tilskuere, ført ud af Staden til Henrettelsestedet, hvor Bødelknægtene uden Ophold bandt ham til Pælen og antændte Baalet. Ogsaa her drev hiin oftenævnte Skriftefader, den arme Synders Omvendelse saa uhyre ivrig, at han saagar besteeg Baalet med ham, og over hans ivrige Samtale med Deliqventen, ikke lagde Mærke til, hvorledes Brændet under ham allerede havde fattet Jld, og kun med Møie blev han ræddet fra Flammerne; man siger endog de allerede havde angreben Fligen af hans Præstekjole. Thi Træstadelen nod hurtig ifuld Brand og det varede ikke længe, saa havde Røg og Flamme allerede døvet den Elændiges sidste Skrig og gjort Ende paa hans Liv. En lille modsbegroet Gravsteen, paa hvilken Forbryderens Navn, Gjerninger og Henrettelsesdag ere indgravne, viser endnu den forbigaaende Vandrer det sørgelige Sted, hvor engang den Ulykkeliges Aske blev en Leeg for Vinden. Busse.