Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-03-15
NB. For 1822 kunne ingen bestemt Beregning, til Sammenligning, opgjøres, førend Capitelstaxten er sat. 6. Hvorvidt kunne Panthavere i Tiender, som have Renter tilgode, modsætte sig Forandring i Tiendepræstationen, naar Parterne forenes om Nedsættelse i Betalingen strax, medens Panthaveren maaskee søger at faae Udlæg i Tienden, og 7. Kunne private Tiendeeiere i Særdeleshed eller Selveiere i Almindelighed, til Præjudice for Pandthavere, indgaae Foreninger om Tiender, naar der paa Tienderne eller Eiendommen hæfter tinglæst Gield? 8. Hvorvidt kunne det ved Tiendecommissionsforretninger være Pligt for Eftertiden, at bestemme Betalingen af Tiendevederlaget efter 10 Aars Capitelstaxters Middelpriser, om Tiende yderne saadant vælge? Disse Spørgsmaale af en Landmand indstilles ærbødigst til høiere Eftertanke. J Januari 1823. Prøve af et utrykt Sørgespil: Carl den Tolvtes Død. (Norsk Bondestue.) Carl den Tolvte ligger paa en Løibænk i fuld Paaklædning, med en Kappe over sig. Han vælter sig uroligen paa sit Leie, fare adskillige Gange op, men lægger sig igjen reiser sig omsider, ligesom vaagnende af en rædsom Drøm, og siger derpaa halvvaag nende, halvdrømmende: Hvad vil du mig, og blege Aand! Hvi truer du med blodig Haand? Misund mig ei den Ro, jeg har: Jeg længe Attraa til den bar. Hvad har for Samqvem du med mig, Som hist saa rædsomt vaander dig? Hvi seer paa mig saa harmfuldt Du Som bitter Anger martrer nu, O, var det ei din egen Brøde, At hist du Naade ei kan møde? (Efter en Pause, gysende.) hal Patkul, er det dig, Hvis knuste Lemmer, Nu Mulden gjemmer, Der frækt forstyrrer mig? Tør Du fra skumle Bo Mig røve ønske Ro Fly mig, Forræder! Som bleg fremtræder; Om end du pintes haardt, Var dog din Smerte kort. (Lægger sig atter til Hvile, men springer, efter et Par Minutter, vildt op igjen.) Ha, Patkul, vig - vig fra mit Syn! Dit Øie dræber med sit Lyn! Har Marter=Skaalen end du tømt, Med Lov i Haand du blev dog dømt. Gak Skygge hen, anklag din Dommer, Jeg var det ei – see, hist han kommer, (Han vaagner, gnider sine Øine, og seer sig vildt omkring). Ha, fælle Drømme, som mig plage svart, Naar Ro jeg søger, træt af Dagens Jd! At bære Kronen er saa byrdefuldt, Og dog misundes os den tunge Vægt, Som Hobens Jsse sønderknuse maa? End ikke her paa dette usle Straa Jeg disse trætte Lemmer hvile kan, Og i et faldefærdigt Bondehuus. Jeg nyder ei den vellystfulde Ro Som Armods Søn her aldrig savnet har Hvad koster Drotten ei den tomme Glands, At agtes som den Første blandt sit Folk, At lede med sin Haand, i Storm og Brag, En nerkjendtlig og uskjønsom Hob Men Skjebnens Bud ei Støvet bøie kan - Du eengang vandt det store Kongelod, Viid Carl, at du det ei forgjeves vandt; Søg hos din Samtid ei din stolte Løn; Men husk, at Krøniken har levnet dig Et uforgjængeligt, et herligt Blad; Der man med Flammestaver læse bør Hvad du har virket i dit Kongekald; Ufødte Slægter skal forundred see Hvad Fasthed og urokket Mod formaae; Man neppe Dig den Elskte kalde vil, Men læsende Din Daad man sige skall: Hans Villie stod urokket som et Fjeld; Og segned han - han segned som en Mand, En Steeneeg lig, der faldt i barsken Storm. (Ringer.) Kongen. En Adjutant. Kongen. Hvor høit paa Dagen mon det være kan? Adjutanten. Nys Seierværket i det gamle Taarn Slog femte Slag. Kongen. Hvordan, saa silde Alt? Er intet Nyt indløbet her i Nat? Adjutanten.