Berlingske Tidende, 1833-02-05
Tyrkiet. Constantinopel, den 29de December. - Her hersker de sørgeligste Stemning; Sultanen og hele Nationen synes at vær hensjunkne i en Kraftløshed, som nærmer sig til en fuldkom men Oplysning. Den Første troer sig uden Redning forloren, og vover ikke at ophidse Gemytterne ved konstige Midler, at Frygt for ikke igien at kunne beroelige dem og holde dem Tømme. Det ulykkelige Udfald af Slaget ved Koniah, som berøvede Storvezieren Friheden, har ladet Hovedstaden uden Forsvarsmidler. Endnu findes vel 30,000 Mand af Sultanens Militser adspredte i Lilleasien, og henved 10,000 Mand regulaie Reserver; men den Aand, som besjæler dem, staaer ikke i Forhold til den nære Fare, og intetsteds findes en duelig Anfører. som har Tillid nok til sig selv og hvem man tillige holder for dygtig til atter at fængsle Lykken til Storherrens Faner. Stor vezieren Reschid Pascha var den eneste Mand; som syntes at være dette Foretagende voxen. Hans fordums Lykke har forladt ham, og er nu hans yngre, sindigere Modstander desto gunstigere Han kæmpede heeltemodigt, og da hans Nederlag var afgjorudsatte han sig selv for Døden, som dog ikke naaede ham Sin Modstander overlegen i Troppetal, havde han desværne ikke anvendt den Forsigtighed, som den duelige Feldtherre aldrig bør undlade. Den 21de vilde han levere Fjenden et Slag, som paa eengang skulde gjøre Ende paa Feldttoget. Han var derfor fulgt efter Jbrahim Pascha ind i Defilerne ved Karaman, som der at angribe ham. Hans Disposition var omtrent følgende Hovedstyrken af Sultanens Tropper, bestaaende af 42,000 Mand, meest Albanesere, og 300 Mand af Storvezierens Huustroppe, skulde under hans Anførsel udfore Hovedangrebet paa Ægn, ternes Centrum, som var flyttet til en Bjergryg, medens det Tyrkiske Rytterie i to Afdelinger hver paa 6000 Mand skube beskjeftige og om mueligt angribe den Ægyptiske Armees Fløi Jbrahim Pascha synes at have gjettet denne Manoeuvre, og havde imidlertid, beskyttet af Bjergkløfterne, med betydelige Colonner deboucheret mod Storvezierens Flanker, og kun efterladt saa mange Tropper i Centrum, som fordredes til at dække hans Bevægelser og vinde Tid til at udføre dem. Neppe var han kommen i Høide med Storvezierens yderste Fløie, før han med Heftighed angreb og adsplittede det Tyrkiske Rytterie, og dereftangreb Storvezieren selv fra begge Sider. Jkke forberet paa dette uventede Angreb og i Haandmænge med det fiendtlige Centrum, som det allerede var lykket ham at gjennem bryde, samlede Storveziren i Jil nogle af sine bedste Troppe for at byde Ægypterne Spidsen. Men det var spildt Umag da den største Deel af Artilleriparken ikke kunde deployere og det fiendtlige Skyts allerede anrettede betydelige Ødelæggelse Der var altsaa intet andet tilovers, end at lade Fjenden saa den som mueligt betale Seieren, hvilket ogsaa skeete. Ægyptemtilfægtede sig Seieren efter sex Timers blodig Kamp. Sejerhunrens Tab af Mandskab var næsten ligesaa stort som den Opvundnes. Da Albaneserne vare adspredte, stod Storviziren, omgiven af den lille Flok af sine troe Huustropper, styttet mod in dyb Grav, i den heftigste Kartæskild, og værgede sig saa læn mod de idelige Bajonetangreb, indtil han selv blev haardt saa- og derpaa toges til Fange. Ægypterne behøvede den yderste strængelse for at tilfægte sig Seieren, hvilken de skylde deFeldtherres vel udtænkte Plan og deres Skytses fortræffelige Enrelse; men de ere nu saa svækkede og udmattede, at de i kunde tvinges til det farligste Tilbagetog, dersom de Tyriske Tropper hurtigen samledes i Lilleasien og førtes mod den Dog, - det behøve de ikke at frygte. J Sultan Raad er der hverken Genie eller Daadkraft. Havde den nogensinde været Tilfældet, saa vilde den Russiske Arme efter den mindeværdige Overgang over Balkan, angret den dristige Foretagende, da Grev Diebitsch kun med 26000 Mand var ankommen under Adrianopels Mure. Formodentlig vil Jbrahim indtil videre gjøre Holdt, for at forberede sig til Operationens Fortsættelse. Det er mærkværdigt, at Storveieren Dagen før Slaget overleverede Rigsklenodierne til sin Kiaja Bey, og udnævnte ham til Armeens Overanfører, dersom han selv faldt, et Beviis paa, at han havde besluttet at seire eller døe. - Man haaber paa Russisk Jntervention; General Muraviemer reist herfra til Alexandria. Han skal true Mehemed Ali med den Russiske Keisers Vrede, der vil betragte ham som Rebel mod hans Herre, Sultanen, dersom han ikke gjeblikkeligen vender til bage til Lydighed. Keiser Nicolaus's høimodige og loyale Charakteer viser sig atter ved denne Leilighed; thi uden nogen Bihensigt optræder det Russiske Cabinet her, ligesom mod sin egen Jnteresse, til Sultanens Beskyttelse.