Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1779-04-02
Have vi nu forestillet Apostlernes, eller meget meere vort eget billede, Vi have ikkun svage Tilbøieligheder til det Gode, Vi ønske at være dydige, og ere det ogsaa, saa længe vilæse skiønne Skrifter, høre gudelige Taler, omgaaes med dydige Folk. Men fordi vi ikkun kiende Overfladen af skiønne og gode Handlinger, fordi vi aldrig have ladet os ved Grunde overtyde om deres indvortes Beskaffenhed og Fortreffelighed; saa bliver det os vanskeligt, ja fast umueligt, at imodstaae vore Tilbøieligheder eller udvortes Tillokkelser. Vi miskiende Dyden, som vi Øieblikket forudelskede, og vi synde med de beste Forsæt. Vi ere for sandselige. Men kan man i Besynderlighed vel virkeligen elske Gud, og dog see Peder, den retskafne Mand, at falde, uden af Medynk at græde over ham, og tillige over sig selv, De, som udlade sig dermed, at han var meget fremfusende og hidsig, paadigte ham gemeene og slette Feil, da han dog bør forekomme os stor. Man maa oversee en Mands Handlinger i deres heele Sammenhæng. De Leiligher, ved hvilke denne Apostel lod sin Fyrighed bryde frem, vare altid saa beskafne, at det derved kom an paa, hvor stærk Hengivenheden og Kiærligheden til Jesum Christum var Peder, i intet saa omsindet, som i hvad der betraf den saa oprigtigen af ham høitskatterte Person, forholdt sig altid saaledes, som han tænkte og følte; ubekymret i Henseende til Ord, Velanstændighed og andre Omstændigheder, som høre til en Handlings Smukhed og Godhed, talte og handlede han altid efter sine Følelsers og Tilbøieligheders Drift. De Feil og Overilelser, som befandt sig derved, vare Virkninger af hans choleriske og ikke endnu nok helligede Temperamment. Frelseren viste Peder disse imellemstunder, men han saae dog mere paa det Skiønne i Grunden og i Hensigten af Peders Taler og Handlinger, end paa det Udvortes deraf, og værdigede ham derfor, hans Feil og Svagheder uagtet, bestandigen en fortrinlig Agtelse og Kiærlighed. Men just derfor maa hans Fald være skrækkeligt. En dydig Mand, som af Kiærlighed til Sandhed, og af Høiagtelse for Jesu Hellighed, havde lykkeligen overvundet stærke Tilbøieligheder; en behiertet Siæl, der kort forud sætter sit Liv i Fare for Frelseren, omringet af en Skare af bevæbnede Fiender uforfærdet drager sit Sværd, og saarer en af den Ypperstepræstes Betientere, bliver ved det første Spørsmaal, ikke af en gammel rommersk Soldat, ikke af en ØvrighedsPerson, nei, ved en Piges flygtige Spørsmaal, nedstyrtet fra sin gandske Høide, og uden at befinde sig, uden at udbede sig Guds Naades bistand, falder han en Time derefter, endnu dybere. Han nægter, sværger og forbander sig, at han ikke havde Høiagtelse for Jesu, ikke elskede, ja ikke engang kiendte ham, den forhen saa inderligen elskede Lærer, Velgiører og Ven. Troløsere, utaknemmeligere, meeneedigere kunde den arme Peder ikke handle imod sin Herre. Dog, man misbruge ikke Talernes Konstgreb til at giøre en Helgens Synd ret sort, som gandske haver fordunklet een eneste ond Handling med en paa følgende Rad af lutter store Bemøielser for Gud og Jesu Christo. Heller overveie man ved Peders Fornægtelse saadanne Omstændigheder, som kan give os en fordeelagtig Kundskab om os selv. Peder var af et choleriske Temperamment; hans stærkeste Tilbøyelighed, hvilken end ikke Guds Søns saa beundringsværdige Ydmyghed endda havde kundet overvinde, var Ærgierrighed, og urolig Attraae efter altid at overgaae de andre Apostler i rosværdige Handlinger. Johannes elskede Jesum ømmere, og med en meere indvortes og stille Beundring; Peder derimod med en større udvortes Fyrighed. Ubeskriveligen bekymrede for deres Høiagtelses og Kiærligheds eneste Formaal, vove disse tvende Jesu Yndlinger det, og begive sig ind i den Ypperstepræstes Pallads, begge af Utaalmodighed efter at erfare deres Mesters Skiebne, begge af Begierlighed, endnu at have den sørgelige Trøst, at see og beundre ham, og hans hellige Forhold. Johannes holder sig i en vis Afstand, overlader sig til sin Kummer, lider uendelig meget for den guddommelige Ven, og væmodige Sukke opstige af hans ømme Hierte til Himmelen. Sin Skrøbelighed sig bevidst, ligesaa kyndig om sin naturlige Kiærlighed til Livet, som om den nærværende Fare, skiuler han sig væmodigen i Mørke, vover intet udvortes for Jesum, men han bevarer ham dog hemmeligen dette følsomme, dette saa oprigtigen skiænkte Hierte. Peder vover mere. Han er utaalmodig over Sagens Udfald, og vil af Tienerne erfare, hvad der gik for sig imellem deres Herrer. Uden Tvivl haver Johannes advaret ham, broderligen advaret ham. Frelseren havde selv advaret ham, og havde bedet ham ikke at begive sig i nogen Fare, fordi han vilde fornægte ham. Men Peder ansaa disse Kiærligheds Prøver som Fornærmelser imod sin Dyd. Han kiender sig selv bedre; men ak, han kiendte sig slet ikke. Og dette var Aarsagen til hans Ulykke, ikke Mangel paa en oprigtig Kiærlighed til Jesum, ikke nogen Tilbøyelighed til Utroskab; nei, den alt for store Jndbildning om sig selv, Tillid til sin egen uovervindelige Styrke, Begierlighed efter at overgaae de andre, styrtede ham. Johannes agtede sig kun at være i Stand til en almindelig, en sædvanlig Dyd; den øvede han. Peder vilde udholde Kiærlighedens allersværeste Prøver, og begik den allerstørste Synd. Store Gud, hvad have vi ikke at frygte for, naar Peder falder, Han gaar paa et farligt Sted, af Kiærlighed til Jesu, og i den beste Hensigt; vi vove os paa et Sted, fuldt af Tillokkelser af en gandske anden Kiærlighed. J hans Hierte var endnu eet reent, eet endnu blødt Sted, som den kiærlige Forløsers medlidende Øiekast, en Naadens Straale, som brød midt igiennem den mørke Skye, smeltede; maaskee os vil ikke et Tordenskrald kunne ryste. Den arme Discipel flød hen i Taarer, og gik ud; vi fordølge vor Fortrydelse, vi have ondt ved at sønderrive de Baand, som hæfte os til visse Personer og Ting. - Saa vist er det, at dette er det første Skridt paa en bestandig Dydsbane, at man veed, man kan igien blive lastefuld, eller meget meere, man kan i en Verden saa fuld af Tillokkelser og Farligheder, ikke blive et Øieblik dydig, naar man forlader Naadens Haand, som vil lede os som Børn. (Meere heraf en anden Gang.) Nyeheder.