Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1810-01-30
Tirsdagen den 30 Januarii, 1810 Obligationen eller de to Speculantere. (Fortsat.) Dudæus. Jeg beder Dem hundrede Tusinde Gange om Forladelse, min søde Jomfru Blink, at jeg kommer saa hastig tilbage. Der skeer efter Deres kjere Faders udtrykkelige Begjering. Han ønskede saa gjerne, at Hymens skjønneste og yndig ste Rosenbaand kunde blive knyttet imellem os endnu i Eftermiddag. Jeg iler Dem paa Kjerlighedens Sommerfuglvinger i Møde, for ærbødigst at udbede mig Deres søde Liliehaand. Lovise. Det gjør mig ondt, Hr. Budæus, at De forgjeves skal gjøre Dem saa megen Uleilighed for min Skyld. Jeg iler Dem paa Kierlighedens Sommerfuglvinger i Møde, for ærbødigst at frabede mig Deres føde Liliehaand. – Budæus. Men er det virkelig Deres ramme Alvor, Gratie blandt Gratier, Nei, der er Spøg, lutter Spøg. - Lovise. Det er besynderligt, Hr. Budæus. Hvad der er Alvor, antager De for Spøg, og hvad der er Spog, antager De for Alvor. Jeg kunde aldrig give Dem min Haand, uden for Spøg, og De mener, det skulde skee for Alvor. Jeg kunde aldrig give Dem Kurven uden for Alvor, og De siger bestandig, det er Spøg. – Budæus (stødt). Ja, jeg veed nok, De er forgabet i den Laps, den Nar, den Prakker af en Vestindianer, som logerer her i Huset. – Lovise. Hr. Budæus, tael med Agtelse om Hr. Romberg - det beder jeg Dem. - Bu dens (spodsk). Tale med Agtelse om en saadan Grønskolling? Saadan en Junker Habniks, En Karl, som jeg, reent ud at sige, ikke vilde betroe 4 s., Nei, min søde Jomfru, i hvor høit jeg end elsker Dem, faaer de mig dog aldrig til at tale med Agtelse om en saadan Fusentast. - Lovise. Hr. Budæus, De burde rødme over at tale saaledes om et retskaffent ungt Menneske. - Budæus. Retskaffent ungt Menneske, Nei, nu maa jeg lee, (alvorlig) De er ung, Hjerte Jomfru; De kjender endnu ikke Verden. De bedømmer alting efter det Udvortes, men "ausen blank, binnen krank, det er et sandt Ordsprog. De veed ikke hvad disse Vestindianere ere for Karle Seer De, Vestindien, det er et reent Hundeland. Der doer Folk som Fluer, og de Syndere, som man ikke giver spendere Strikken paa i Europa, sender man, reent ud at sige, til Vestindien. Det er en reen Galgenfrist. - Lovise. Det var meget. – Budæus. Sæt nu De blev den unge naragtige Vestindlaners Kone, hvad blev saa Følgen, De maatte forlade Deres kjere Papa og Mama, og alt hvad Dem kjert er. De maatte flankere sex Maaneder omkring paa Søen, blive føsyg, lide Skibbrud, og udstaae tusinde Fataliteter. Og naar de saa endelig kommer til denne herlige, fortryllede Øe, saa sætter De aldrig saasnart Deres Fod i Land, førend De bliver beheftet med en Feber, som kaldes den Vestindiske, og er, reent ud at sige, værre end Pesten. Naar vor Herre nu sparer Deres Liv, som vilde være et reent Mirakel, hvad har De saa Saa lever De blandt lutter sorte Diæveler og Menneskrædere. De er ikke Deres Liv sikker et eneste Øieblik. Negere og Kakkelakker lure allevegne paa Dem. Om Dagen kan De ikke gaae ud for Hede, om Natten ikke for Stiemænd og Muskoviter. Naar De saaledes har tilbragt nogle Aar, reiser De tilbage til Kjøbenhavn. Men i hvilken Tilstand, Deres rosenrøde Kinder see ud som Safran; Deres trinde, fyldige Barm er falden sammen som en Snee bunke i Tøver; Deres hele Rigdom bestaaer i nogle Cocusnødder, et Par levende Skildpadder og en Slump Bambustor. - Lovise (smilende. De skulde udgive en Beskrivelse over Vestindien, Hr. Budæus. Det lader, som De kjender Landet meget nøie. - Budæus. Men naar De derimod ægter mig, hvilke søde, lyksalige Dage kan De da ikke vente Dem, De bliver hos Deres kjere Papa og Mama. Jeg bærer Dem paa Hænderne, klapper Dem, kysser Dem, tilbeder Dem, som en lille Afgud. - Lovise. Jeg har besluttet, aldrig at gifte mig, Hr. Budæus. Jeg søger omen Plads i Petersens Kloster. - Budæus (mild). Spøg, intet uden Spøg. Disse gjennemborende Øine, disse Purpurlæber, disse begjorte Øienbryne, disse rosenrøde Kinder skulde falme i Petersens Kloster, Nei, aldrig. De skal, reent ud at sige, være mit Hjertes Herskerinde. De skal, De maa hedde Madam Budaus. Jeg er ingen Prakker, maa De vide. Hos mig skal De leve som Blommen i et Æg. Jeg skal gaae i Jlden – jeg skal styrte mig i Vandet for Dem, jeg skal gjøre alt alt for Dem. Jeg skal efterkomme Deres mindste Vink. - Lovise. Nu, saa gjør det da strax, jeg beder Dem, Hr. Budæus, og forlad mig! Budæus. Forlade Dem, Kan jeg da forlade Dem, Staaer det i min Magt at forlade Dem, Kan Magneten sige, at den ikke vil trække Jernet til sig? Sødeste Jomfru Lovise, naar De ægter mig, saa skal jeg anskaffe mig lutter Mahognie træes Møbler, Alting, lige indtil Kjøkkenbordet, skal være af pure, ægte Mahognie; jeg skal lade gjøre en Seng med Tronhimmel, hvori ti Personer mageligen kunne ligge; jeg skal kjøbe Dem et ægte Shawl til 400 Rdlr.; jeg skal abonnere en Loge, for Dem paa Comoedien; jeg skal gaae ind i alle Byens Klubber; jeg skal kjøbe en Gig for Dem, hvori De kan kjøre til Dyrehaugen og Bellevne og Klampenborg; jeg skal leie prægtige Sommerværelser for Dem paa Landet. De skal faae en Vugge, som hænger i en Cylinder og kan gaae af sig selv, beklædt med Atlask og Guldgaloner og Brabandske Kniplinger. Vi skal leve sammen som to Selskabsfugle. (Paa Knæ.) Og foralt dette fordrer jeg intet andet end et lillebitte Ja af Deres allerkjereste Mund. Romberg maatte den hele Tid staae og indæde sin Harme bag Chatollet. Snese Gange stod han i Begreb med at træde frem, og hevne de Fornærmelser, Budæus tilføiede ham, men hver Gang den forige Helt, Lidenskaben, i fuld Rustning var beredt til Kamp, holdt den gamle sagtmodige Olding, Fornuften, ham tilbage. Romberg indsaae alt for vel, at det var klogest, at iagttage det strængeste Jncogmto, og blive i Ly indtil Uveiret var trukket forbi. For at forlænge hans indvortes Kamp og det pinligste af alle Fængsler, maatte nu Tilfældet ogsaa føre den poetiske Madam Blink ind i Stuen. At see Budæus ligge paa Knæ for Lovise, var just et af de Syner, som hun yndede meget. "Ret saa, raabte hun: "bravo Hr. Budæus. Det klæder dem skarmant!" Budæus, som begyndte at blive mat i sine gamle Knæer, reiste sig, og sagde ganske modløs: "Ak, hvad kan det nytte at blive ved, min kjere Madam Blink, Mine ømmeste Bønner, mine kjelneste Ord, mine brillanteste Løvter ere jo til ingen Nytte. Det er jo, reverenter talt, det samme som at slaae Vand paa en Gaas. Deres Datter, min kjere Madam, er saa kold som en Js." Mad. Blink. Men Lovise, sømmer det sig, Da jeg var paa Din Alder stod mit Hjerte i lys Lue, naar et Mandfolk talde til mig paa den Maneer. Budæus. Er det ikke sandt, Hjerte Madam, Burde det ikke tvertimod glæde hende, at en Mand af min Formue og min Levemaade tilbyder hende sin Haand og sit Hjerte, Men ne - hun vil partout ikke høre mig. Hun vil partout dræbe mig. - Lovise. Nei saa mæn vil jeg ikke, Hr. Budæus. Jeg ønsker tvertimod at De maatte leve og blive dobbelt saa gammel som De er. Budæus. Dobbelt saa gammel, og see Dem i en Andens Arme, Grusomme, hvad siger De? Lovise (smilende). Jh, saa kan De jo døe tidligere, om De behager. - Mad. Blink. Men Lovise, har Du da reent glemt Din Faders Beslutning, Veed Du da ikke, at han eengang har lovet Hr. Budæus, Din Haand? – Lovise. Men hvorledes kan De tale saaledes, min Moder, De, som kan alle vore Poeter, lige fra Evald (Fortsættes.) til Brestrup, uden ad?