Den Vest-Sjællandske Avis, 1830-08-07
Enhver som har seet sig noget om i det Fag, som man kalder Geologie, eller i Beskrivelserne over vor Jordklodes Construktion, saa vidt som Menneskenes Jagttagelser kunne trænge ind i dens Bygning, kan ikke undgaae at giøre sig mangehaande Forestillinger og Betragtninger og vor Planets indvortes Beskaffenhed. Det er ikke gaaet Forfatteren af dette Blad anderledes, ogsaa hos ham ere mangehaande Beskuelser og Formodninger opstande; at udvikle alle disse her vilde blive for vidtløftigt, ikke heller anseer han sig for at være indsigtsfuld nok til at træde frem som Lærer i denne Henseende. Han vil blot sige med faae Ord Resultatet deraf, uden i mindste Maade at ville lægge nogen Vægt derpaa og forgribe derved andre Kyndigeres Synsmaader. Dette bestaaer i, at dan holder det for det sandsynligste, at Jordkloden er ligesaavel som de Væsner, som beboe den, et organiseret Væsen, eller at en organisk Kraft i Jordens Jndre, som staaer i Forbindelse med et forganiseret Stof, virker med dette i en stor Masse af physisk Stof og physiske Kræfter, at denne organiske Kraft i Jorden, og som behersker den, foretager sig forskiellige Forandringer og Udviklinger, ligesom ethvert andet organisk Væsen; men efter visse Regler, som Guddommen har bestemt, og som staae i et Forhold til de Forandringer, som foregaae i dets Beboeres aandelige Væsen, og deraf følgende Foretagender. Disse Udviklinger kalde vi Mennesker Revolutioner og de forekomme vor indskrænkede Forstand, som vilde og uregelmæssige Naturomvæltninger. Ved enhver saadan Naturrevolution, hvilken kan bevirkes ved visse Forandringer i Jordens Axel, eller ved Udviklinger af den indvortes Varme, eller paa andre Maader, træde dens Beboere frem i fuldkomnere andselige Forrer. Jstedet for denne Hypothese, som man ikke behøver at skiænke nogen Opmærksomhed, er det bedre at meddele de Resultater som de Jndsigtsfulde have tilveiebragt; og hvorved jeg ikke veed at anføre noget bedre end det forhen omtalte Værk Discours sur les Revolutions de la Surfacende Globe par Mr. le Baron Cuvier cinqvieme Edition, Paris 1828; thi ingen Naturkyndig besidder et større Renommee end denne Forfatter; ingen har giort sig meere fortient end han, af at undersøge Dokumenterne i Jordens Skiød, som vidne om Fortidens Revolutioner, og ingen er vel ogsaa det Hele bleven mindre modsagt. Han opstiller nu følgende Sætninger: først at de Revolutioner, som ere foregaaede paa Jorden, have været talrige, og at der have været Revolutioner paa Jorden førend de levende Væsner bleve til, at de første levende Væsner have været Søedyr; at de som findes i de ældste Bierglag ere forskiellige fra de, som nu existere; men at ligesom Lagene bleve nyere, saaledes erholde ogsaa de forstenede Søedyr en større Liighed med de levende, saa at det virkelig giver sig tilkiende at en Række af Forandringer i Dyrenes Natur har fundet Sted paa vor Klode, indtil de have erholdet deres nærværende Beskaffenhed, (Side 12 14). Disse Revolutioner ere desuden skeete pludseligen. Angaaende den sidste af de Revolutioner, hvorved Jorden har erholdet sin nærværende Beskaffenhed, siger Forfatteren. Jeg mener med Deelue og Dolomien, at dersom noget er afgjort i Geologien, saa er det det dette, at Overfladen af vor Klode har undergaaet en stor og pludselig Revolution, som ikke kan være meget ældre end 5 til 6000 Aar; at denne Revolution har tilintetgjort det Land, som Menneskene have tilforn beboet, og de Dyrearter, som nu findes paa Kloden (det er i det mindste den eneste Maade at komme ud af Sagen paa; thi man finder ingen Beenrader i gamle Bierglag af Mennesker, eller af de Dyrearter, som nu leve, men vel af mange Slags Dyr, som nu ikke ere mere til. At det som var Hav i Forverdenens Periode er nu bleven tørt Land (hvori der findes Beenrader af Dyr af en endnu ældre Periode, da de ere forskiellige fra de som nu existere) og at fra denne Tidspunkt af har den nærværende Tilstand begyndt paa Jorden og Menneskene udbredet sig over den (2823), og kan man slutte fra de forskiellige Slags Dyr, hvoraf forstenede Levninger findes, saa maae Kloden to eller tre Gange have været oversvømmet af Havet. Det har saaledes ganske Udseendet af at Jorden har undergaaet forskiellige Revolutioner eller Udviklings=Perioder, først inden de levende Væsner bleve frembragte, saa andre hvorved forskiellige Slags levende Væsner fremkom, og tilsidst Forverdenens ubekiendte og tildeels collossalske Dyr, hvoraf saamange Levninger findes i Jordens Skiød, og endelig den nærværende Tilstand hvori Menneskene og de nu existerende Dyrearter leve paa Jorden. Men om ogsaa forskiellige saadanne Udviklings=Perioder kunne have frembragt de laveste Plante= og Dyrearter, saa have vi dog slet ingen analogisk Grund for at antage, at de fuldkomnere Plante= og Dyrearter og især at Menneskene ere frembragte paa en middelbar Maade ved Jordens egen udviklende Kraft, især naar vi betænke den sammensatte og konstige Maade hvorpaa disse Skabninger gaae frem til Livet. Vi kunne derfor ikke andet end holde os til Bibelens Udsagn, at de ere blevne frembragte ved Skaberens almægtige Kraft, som har virket samtidig med den udviklende Evne, som han har nedlagt i Jordens Legeme, og befolket Kloden med nye Væsner, hvori den aandelige Natur kunde under fuldkomnere sandselige Former (eller i Forbindelse med fuldkommere Organisationer) opnaae en større Uddannelse. Forholder det sig anderledes, saa er det i det mindste for os en Naturhemmelighed. 17. Naar vi betænke alt dette, saa erholder maaske den allerede forhen yttrede Formening en større Sandsynlighed, at Verden er sammensat af tre forskiellige Substantser, hvori tre forskiellige Kræfter virke, og hvoraf saavel den ene Substants som den ene Kraft er fuldkomnere end den anden nemlig en physisk, en organisk og en intellectuel; at disse tre Systemer eller Verdener ere paa det nøieste forbundne med hinanden; at de organiske Kræfters Bestemmelse er at afsondre det organiske Stof fra det physiske og derved at frembringe de forskiellige Organisationer, og for at bevirke dette ere alle Organismens konstige Bygninger frembragte. Endelig at de aandelige Kræfter skulle ved Hielp af et endnulædlere og subtilere Stof (Siæleorganet) som tilhører dem, indgaae Forbindelse hver med sin Organisation, efterhaanden forbinde sig med en mere fuldkommen, og selv udvikle sig derved til en høiere Fuldkommenhed, og at i denne Jndretning ligger den inderste Grund til den Kamp, som gaaer igiennem den hele physiske Verden. Da den organiske Krafts Bestræbelse gaaer ud paa uafladelig at drage det organiske Stof til sig og omdanne det efter sin Grundvold, saa indeholder ethvert organisk Legeme derved Spiren til sin Undergang i sig selv; et dyrisk Legeme drager det saalænge til sig til at det forhærdes og stivnes i alle sine Dele, en Frugt tager saalænge Næringsstoffet til sig, til at den naaer den høieste Graad af Udspilling, falder af Træet og forraadner. Men de aandelige Væsner, som ved deres Forbindelser med de organiske Legemer, ikkun drage et aandeligt Stof til sig, som bestaaer af Forestillinger, Følelser og Beslutninger, kunne evig udvikle sig til en høiere Fuldkommenhed, uden at tabe deres aandelige Birk somhed, som den organiske Kraft taber sin, og ved at skille sig fra den ufuldkomnere Organisation og forbinde sig med en fuldkomnere, bestandig rykke videre frem mod deres ubegrændsede Bestemmelse. 18. Denne Speculation kan man forkaste; men for den Formodning, at de aandelige Bæsner ved at forbinde sig med stedse fuldkomnere sandselige Former, skulle udvikle sig til en altid høiere Grad af Fuldkommenhed og Lyksalighed, taler den mærkværdige Jagttagelse, som man saa ofte har Leilighed til at anstille ved Naturens Betragtning, at ligesom de aandelige Væsner forædles, saaledes forædle sig ogsaa de sandselige Former som bedække dem, og at den physiske og aandelige Verden gaae i det Hele en jevnformig Gang med hinanden, hvilken vi ville kalde Naturens Parallellisme. 19. At der existerer en saadan Parallellisme imellem den aandelige og den physiske Verden, imellem Mennesket og den Natur som omgiver det, giver sig tilkiende paa forskiellige Maader. Naturen og Menneskelivet gaae parallelle med hinanden; thi de have begge deres Fødsel og Død; en Begyndelse, Stigen, Aftagelse og Undergang; (de have ogsaa det tilfælles med hinanden, at de begge vise sig i et blendende Skin, og have en anden Beskaffenhed, end de synes at have for den flygtige Beskuelse, og som kun med Møie og ved Eftertanke kan fordeeles). Saaledes har Naturens Udvikling sine Aldere og Menneskelivet har sine; Foraaret og Barndommen; Sommeren og Ungdommen; Høsten og den modne Alder; Vinteren og Alderdommen ere Jndretninger i Tingenes Orden, hvis Overeensstemmelse endog falder den mindre Tænkende i Øinene. Menneskets Liv undflyer tilsidst vor Betragtning i Alderdommen; men Vinterens Overgang til et nyt Foraar minder og Menneskets Liv ikke er udgaaet i denne; men at en nye Barndom venter paa det, blot, som det tilkommer den aandelige Natur i en høiere Tingenes Orden og under fuldkomnere Former. – Saaledes som Menneskets Legeme er omgivet af Naturen, saaledes er ogsaa Menneskets Siæl omgivet af sit Legeme. - Mennesket trænger baade i Henseende til sin Siæl og sit Legeme til et nærende Stof, naar begge skulle udvikle sig og opnaae nogen Grad af Fuldkommenhed: Siælen maae samle sig Forestillinger, erhverve sig en Skat af gode Følelser, Legemet trænger til Føden; men saavel for Menneskets aandelige som legemlige Natur er det samme Anlæg giort, at Mennesket skal erhverve sig begge Deele ved en egen Anstrængelse, og at kun Midlerne til denne Erhvervelse ere det skiænkede; Mennesket erholder kun Føden ved sit Arbeide, og Kundskaber allene ved Opmærksomhed og Anstrængelse; Anlægget for begge Naturer er her aldeles jevnformigt. Menneskesiælen, som Træet, udvikler og restaurerer sig selv, naar den svækkes; Træet skyder ud paa nye ved en nye Foraarsvarme; Siælen ophielper sig igien ved at høre og søge Betragtninger. – Planterne og Dyrene ere sandselige Væsner, Menneskene ere fornuftige; disse saavel som hine have den Bestemmelse at udbrede sig over Jordens Overflade, og ved denne Udbredelse er Anlægget for begge det samme; man seer at visse nyttige Plante= og Dyrearter (de bekonomiske Planter og Huusdyrene) ere bestemte til at udbrede sig over hele Jorden, og for en stor Deel at fortrænge de mindre nyttige, saaledes seer man ogsaa visse ædlere Menneskeracer at have den samme Bestemmelse. – Den hele physiske Verden er indrettet til et Opholdsted for levende Væsner, Menneskets Legeme til en Boelig for dets Siæl, begge have det tilfælles med hinanden, at Livets store Spil vedligeholdes ved en Circulation om et Middelpunkt. – En enkelt dannende organisk Kraft virker i ethvert organiseret Legeme, (en Sætning som kan demonstreres); Siælen er det virkende Princip i det hele menneskelige Liv, i begge Naturer virker det Enkelte i det Mangfoldige. De organiserede Legemer gaae tilsidst under ved iboende organiske Krafts Virksomhed; alle Menneskelivets Jndretninger og Foretagender tabe sig tilsidst og forfalde ved en altfor længe fortsat aandelig Virksomhed; alt hvad der drives for vidt maae gaae tilbage; alt stiger og daler i Menneskelivet som i Naturen, og Solens daglige Bevægelse er et Naturens Symbol paa Tingenes Jndretning. Naturen ligger et uroeligt Princip og den geraader ofte i Oprør; Menneskets aandelige Natur har den samme Beskaffenhed; Jndbildningskraften og Tilbøielighederne ere de giærende Principer, hvorved Sindets Roe uafladelig forstyrres. Menneskets Legeme er altid disponeret til Sygdom, dets Siæl til Lidenskaber, saaledes begge til at geraade i Uorden. - J Menneskelivet som i Naturen skal Ved lutter Nydelser bliver Mennesket ikke lyk først giennemgaaes en Kamp inden det bliver godt. keligt, det maae kæmpe med noget, overvinde det, udrette noget godt, og da bliver det før lykkeligt. 20. Alle disse Jagttagelser og mange andre, overbevise os om at Anlæggene for den physiske og aandelige Verden ere jevnformige og svare til hinanden; de overbevise os paa en indlysende Maade om, at hele den Tingenes Orden, som vi tilhøre, er et Værk af den samme Skaber. Men endnu en langt vigtigere Jagttagelse tilbyder sig for vor Betragtning; den som ved den nærværende Undersøgelse fører os til vort egentlige Formaal, den Jagttagelse, at de udvortes Former forædles, som de blive bestemte til at beboes af fuldkomnere Væsner. Dyrenes Siæle ere mindre udviklede til Fornuft end Menneskenes; derfor skulle Dyrene mangle den konstfærdige Haand, den oprette Gang: derfor er deres Strube blot bygget til at frembringe en Stemme, men ingen Tale. Dyrene overgaae Menneskene i prægtige og glimrende Farver; men deres Legemer mangle den ædle og skiønne Legemsbygning; den Ansigtets Skiønhed og Udtryksfuldhed, hvorved Aandens Fuldkommenhed, kan afspeile sig i det sandselige Legeme, som den guddommelige Aands i Verden. 21. Er et saa ufuldkomment Væsen som Menneskets Siæl i dette jordiske Liv omgivet med et Organ af en saa stor Skiønhed og Fuldkommenhed, og som saa langt overgaaer alle de dyriske - Legemer; i hvor langt herligere Former kunne ikke vore Siæle blive iførte naar de træde ind i en fuldkomnere Orden af Væsner Er denne Naturens Parallellisme saa lærerig for os naar vi betragte Overeensstemmelsen imellem Jndretningerne i enkelte Partier i Naturen, hvorved den ene opklarer os om den anden; hvor langt meere lærerigt er det ikke at betragte den i de store Anlæg i Naturen, Man seer overalt at det legemlige føier sig efter det aandelige; ligesom Hierneskallen, som er blød hos Barnet, efterhaanden først hærdes og retter sig efter Hiernemassens successive Tilvært. Denne Alnaturens, denne vort Legemes jevne Udvikling, er den store Støtte for vort Haab om en Tilværelse udenfor Jordlivet; thi den viser os Mueligheden af, og afgiver Sandsynligheden for at et fuldkomnere Legeme kan efter Døden udvikle sig for vor Siæl af dette grovere. Hvo som have studeret det menneskelige Legems Bygning vil have lagttaget at det indeholder saalænge det er indsluttet i Moderens Legeme, Organer, som ikke strax kunne bruges, (hvilket finder Sted saavel hos Barnet som hos Fosteret; hvormange Spirer til en fuldkomnere Organisation kan ikke vort Legeme indeholde her i Jordlivet, som først efter Døden skulle blive udviklede? Det er Jagttagelsen over denne Naturens Parallellisme, denne Harmonie imellem den legemlige og aandelige Verden, som opvækker det store Haab om hiins Forskiønnelse og Forædling, ligesom dens aandelige Beboere udvikle sig til en høiere Grad af Forædling og indvortes Fuldkommenhed; som Aanderne forædles, saaledes vil den physiske Verden forskiønnes). 22. Jeg kan endnu ikke slutte disse Betragtninger uden at anføre et paralel Sted af Naturen, som tiener til et Exempel paa hvorledes to Skabninger kunne tilsyneladende ganske befinde sig i den samme Tilstand og dog den ene have en langt høiere Bestemmelse end den anden, et Bløddyr, ved Navn Søeblæren (Arcidra) er saaledes skabt, at dets hele Tilværelse har megen Lighed med det menneskelige Fosters. Det er indsluttet i en Sæk som Fosteret i sine Hinder, denne er opfyldt med Vand, som Amnion hos dette. Det har ingen videre Forbindelser med den omgivende Verden uden to Aabninger, een til at modtage Føden og een til at afsøndre det overflødige. Det synes at mangle al Sandseevne undtagen blot den almindelige dyriske Sands eller den dyriske Følelse; og det forholder sig til den omgivende Natur, som Fosteret i sit Moders Legeme; man kunde kalde det et Natur foster i Modsætning til det menneskelige. Men dette Naturfoster ligger frit og selvvirksomt i Naturens Legeme, og fuldender i denne Tilstand sin hele Bestemmelse; det menneskelige Foster derimod er i en fængslet Tilstand, men saa er det derfor igien bestemt til at træde frit og selvvirksomt frem i en fuldkomnere Livets Tilstand. – Du Menneskesiæl, som ved dit finere Siæleorgan (din indvortes Sands) er bundet til dette grovere Legeme, hvad er Du andet end et Foster for Evigheden, 23. Vi have saaledes bestræbt os for at giøre det Hovedanlæg i den physiske Verden klart, for vor Forstand, at det er Bestemmelsen, at alt skal fremgaae efterhaanden fra en mindre og til en større Fuldkommenhed; den organiske Deel af Naturen til en vis Grad i ethvert enkelt Væsen; den aandelige derimod til en ubestemmelig Grad af Fuldkommenhed ved at forbinde sig med stedse fuldkomnere organiske Former; eller vi have taget Udviklingens kosmiske Lov i Overveielse, denne beundringsværdige Foranstaltning, hvorved den Uendeliges Værker hæve sig saa høit over de endelige Væsners, hvilke formaae kun at frembringe deres Værker ved en Sammensætning. Men Skaberen har givet sine Frembringelser den Evne at de efterhaanden udvikle sig til det Fuldkomnere indtil de tilsidst opnaae den Grad af Fuldkommenhed at de kunne forædle sig selv. Mangfoldige Jagtagelser tale for, at disse Udviklinger, som uafladeligen foregaae i den physiske Verden, og som dog ikke ere blot mechaniske, ere en Følge af en uendelig Viisdoms Jndvirkninger. 24. Vi kunne ikke slutte denne saa vigtige Betragtning, som opløfter os over Jordlivets Standpunkt, uden at kaste et Blik tilbage paa de Undersøgelser vi have anstillet, for at Forestillingen, om disse Naturens Underværker kunne staae klare for vor Forstand At Udviklingen er det store Naturprincip, eller det egentlige Hovedanlæg for Indretningen af den Tingenes Orden, hvori vi befinde os, sees saaledes af følgende: a) At det har efter al Sandsynlighed, Udseendet af at Jordens Legeme har successive udviklet sig igiennem flere Revolutioner til sin nærværende Tilstand. Havde et tænkende Væsen været tilstæde ved een af disse og seet alle levende Bæsner at undergaae, hvormeget vilde det ikke have seilet, dersom det havde troet at Livet dermed var forbie. Hvormeget feiller derfor ikke det Menneske, hvorlidet er den ikke fortrolig med Naturens Indretninger, som staaer ved sine Elskedes Grav og overlader sig til den sørgelige Forestilling at deres Tilværelse er tilintetgjort ved Dødens b) At Naturen for en stor Deel aarlig hensynker i Dødens Slummer og aarlig opvaagner, til et nyt Liv, og derved udvikler sig til en nye Fuldkommenheds Tilstand. At alle organiske Væsner (alle Planter og Dyr udvikle sig indvendig fra ved en iboende Kraft fra smaae Spirer til en fuldkommen Modenheds Tilstand, hvortil Opholdet i et Fluidum som Luften, der er af en expansiv eller udvidende Natur, synes især at være forhielpelig. At de legenlige Evner hos de dyriske Væsner kunne udvikles ved Øvelse, og de gan delige, fortriinligen hos Menneskene, ved Hielp af dets fuldkommere Organisation. At Menneskeslægten er i en bestandig udviklende Tilstand, i sit Antal, i sin Udbredelse over Forden, i en bedre Afbenyttelse af dens Frembringelser, og i Tilværten og Anvendelsen af sine Kundskaber. At der efter al Sandsynlighed ligger et furdobbelt Princip til Grund for Udviklingen af alt det Skabte: først at ethvert enkelt Jndividium skal i en vis Tilværelsens Tilstand udvikle sig til en vis Grad af Fuldkommenhed; for det andet at Væsnerne i Naturen rykke saaledes fremad, at en Ar overgaaer den anden i Fuldkommenhed; for det tredie, at enkelte fuldkomnere Arter af Væsner skulle udvikle sig fremfor de øvrige og tiltage sig en Overmagt over dem, og for det fierde, at det har al Sandsynlighed for sig at den Tingenes Orden hvori vi befinde os, er anlagt paa at de aandelige Væsner skulle udvikle sig efterhaanden til en stedse høiere Fuldkommenhed; deels ved deres egen Bestræbelse og deels ved at omgives af stedse fuldkommere Organisationer, saa at Naturens Forædling gaaer parallet med de aandelige Væsner, som opholde sig i den. 25. Saaledes blev der da aabnet os et Blik i en høiere Tingenes Orden. En nye Egenskab i den guddommelige Natur aabenbarede sig for os ved den physiske Verdens Betragtning, som vi med Skriften ville kalde det guddommelige Væsens Hellighed, og som bestaaer i at Guddommen lader den physiske Verden forskiønnes som de fornuftige Væsner, som beboe den, blive forædlede ved deres egne frievillige Bestræbelser; eller at ligesom de selv blive bedre Væsner, saaledes lader Guddommen alt blive bedre omkring dem, denne høiere moralske Orden lyser herved for os, hævende sig over den fandselige. Vi see en livløs Verden, men som er fuld af Bevægelse; af den skyder sig en organisk Verden frem, som udvikler sig ved en indvortes Kraft; med den forbinder sig en aandelig Verden, som udvikler og danner sig ved dens Hielp; endelig fremtræde Menneskene som aandelige Væsner der befinde sig i samme Stilling; men som ere begavede med en høiere Evne hvorved de kunne udvikle selv deres Evner, forædle deres Væsen og befordre deres og tillige andres Lyksalighed. J Forhold til som de giøre dette og i en mindre eller høiere Grad anvende deres Liv paa Jorden efter det Bestemmelse og Skaberens Love, kunne de forvente at blive efter Døden bragte paa et mere opløftet Trin af udvortes Frihed og behageligere Omgivelser, og ved en nye Udvikling indrømmede en høiere Plads, i de aandelige Væsners Række. - Saa at Planen for Tingenes Jndretning bliver denne, at alt i den physiske Verden skal udvikle sig, deels ved den guddommelige Forstand allene og deels tillige ved de fornuftige Væsners egen Forstand og frie Villie under den guddommelige Aands Veiledning. Apostelen Paulus har sagt: at Guds usynlige Egenskaber ere blevne synlige ved Verdens Skabelse. De Betragtninger, som hidintil ere anstillede, have havt til Formaal at giøre disse synlige for os. J Naturens Mangfoldighed erkiende vi det guddommelige Væsens Almagt; i det Mangfoldiges harmoniske Forbindelse dets Eenhed; i den nøie Beregning og Bestemmelse af alle Naturens Jndretninger og Forandringer dette Væsens Alvidenhed; i den Omsorg, som er baaret for Naturens Orden og Vedligeholdelse dets Viisdom, i den gradvise Orden hvori de skabte Væsner rykke frem til Livets høiere Nydelse og til en høiere Fuldkommenhed, dets alt omfattende Godhed. Endelig mid under den Kamp, som det uendelige Væsen underkaster dem, aabenbarer sig dets Barmhiertighed, og de Udviklinger det lader dem giennemgaae aabner Veien til at erkiende dette Væsens moralske Fuldkommenhed eller Hellighed, som giør en Prøvelse og en frievillig Bestræbelse for det Gode til en Betingelse for den høiere Lyksalighed, som underkaster alle den physiske Verdens kosmiske Love en høiere moralsk Lov, og som leder de aandelige Væsner hen til en fuldkomnere Tingenes Orden end den nærværende sandselige, og hvoraf denne Verdens Lidelser allene kunne forvente deres Forklaring, At forklare dette, at bevise det guddommelige Væsens Tilværelse, at bestemme dets Forhold til Verden og Menneskets til Evigheden, at demonstrere den omtalte Plan, for Tingenes Indretning i sin fulde Klarhed, er den philosophiske Religions Formaal; men som aldrig kan bringes til nogen Fuldkommenhed naar ikke saadanne Betragtninger over den physiske Verden, som her ere blevne med deelte, eller andre bedre giennemtænkte i deres Sted ere i Forveien blevne anstillede; thi Verden maa blive egentlig synlig for os (det vil sige forstaaelig for os) førend vi kunne skue den usynlige Gud i den. (Hermed sluttes det første Bind af Sophrosyne.)