Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-09-30
Paa eet af de Svenskes berømteste Skibe Jytte haderen, eller Makeløs, der førte 200 støbte Canoner og 800 Mand, satte han Jld, og uagtet han gjerne vilde bemægtige sig det, tændtes Krudt kamret, og Skibet sprang med sin Besætning i Luften. Mærkværdige vare hans Ord til den berømte Theolog Niels Hemmingsøn. Da denne stod paa Tømmerpladsen og saae paa det Skib, Trolle siden lod løbe af Stabelen, sagde han til ham: Herre, J lave flux til Skibe, J har nu udi to Aar yderlig vovet Eders Liv, baade til Lands og Vands. Gud spare Eder, sandeligen, yderlig give Eder i Livsfare." Men Trolle, der, som en sand Helt og Fædrelandsven, følte sin høie Bestemmelse, svarede: "Mister jeg mit Liv, jeg faaer vel Liv igjen. Vide J, hvorfor vi hede Herremænd, hvi vi bære Guldklæder og have Jordegods, og ville være yppermere og høiere end Andre? Derfore have vi denne Ære for Andre, at naar vor Konning og Herre, Land og Rige have det behov, da skulle vi Rigens Fiender afværge, beskykte og beskjærme med Magt og al Formue vort Fædrene Rige, at vore Undersaattere, maa boe og være udi Fred og Rolighed. Ja, ville vi have det Søde, saa maa vi og have det Sure med."J Aaret 1565 den 1 Juli leverede han de Svenske et Slag ved Pommern. Det varede fra Kl. 1 om Eftermiddagen til Kl. 8 om Aftenen. Efterat han havde bragt Fiendens Skibe i Uorden, og faaet et svensk Skib til at hænge fast i sit blev han saaret af en Canonkugle i den venstre Fod og Arm. Glemmende sig selv og kun huskende paa Fædrenelandet, vilde han ikke lade sig forbinde, men vedblev at føre Commanden, indtil han udmattet saae sig nødsaget til at overgive Anførelsen til Admiral Børge Rud. Men saa mat, som han var, viste han sig endnu som Helt. Da han kom til Kjøbenhavn gik han tilfods igjennem Gaderne med sin Kaarde paa Skuldren. Tre Uger derefter døde han af sit Saar, og hele Nationen begrædte hans tidlige Død. To Maaneder i Forveien havde han tilligemed sin Hustrue un skrevet Fundatsen for den af ham stiftede Skole. Som Kriger maatte han hver Dag være bered paa Døden, og som barnløs var det nødvendigt for ham, ved Testament at beskikke sit Huus. Det er aabenbart, at de nærmeste Arvinger efter hans og hans Hustrues Hedengang, ønskede at kuldkaste et Testament, der skilte dem ved en saa betydelig Arv. Man paastod, at Originalen til Fundatsen, var borte. Rectoren og Stedets Præst bleve stevnede til Kjøbenhavn, for at fremvise den, da de paastode at de ingen kunde finde. Sandsynligviis var denne Benægtelse skeet til Fordeel for Arvingerne. Men Præsten, der uden Tvivl frygtede for Følgerne, da han mærkede man brugte Alvor, indfandt sig dermed, foregivende, at han Natten førend han skulde til Kjøbenhavn havde seet i sit Kammer Birgitte Giøes Gjenfærd, der gik hen til Bordet og gav nogle Slag paa dets Fødder; han undersøgte det om Morgenen tidligen, og fandt Originaldocumentet deri paa et forborgent Sted." Resen fortæller i sin haandskrevne Efterretning om Herlufsholm, at han selv har seet hiint Bord, og Værelse. Men, da han ikke siger, at han og saa har seet Birgitte Giøes Gjenfærd, saa kan hans Vidnesbyrd neppe fritage Præsten for den rimelige Mistanke, at han, for at have et Paaskud for sin første Benægtelse, tog sin Tilflugt til en Spøgelseshistorie, som blev troet af en svag og overtroisk Tidsalder, uden videre Drøftelse. Mueligen er det og, at Samvittigheden rørte ham, da han skulde til Kjøbenhavn, forat afgive en nøiere Forklaring, og at han i sin Angest virkeligen troede at see Birgitte Giøe, der havde forladt Gravens Mørke, for at minde ham om den Uret, han var i Begreb med at begaae. Birgitte Giøe var Datter af en mægtig Mand. Mogens Giøe, Rigens Drost og Raad under Christian den Anden, der 1614 sendte ham til Linz, for at slutte Ægteskabet imellem Kongen og Prindsesse Elisabeth. J endeel Aar derefter var han Christians Yndling, men 1523 forenede han sig i Jylland med det adelige Partie, som vilde løsnes for sin Troskabseed, slog sig derpaa til Frederik d. Første, som han gjorde store Tienester, og sibrog meget til den strax paafølgende Reformation, hvis første Befordrer han var. Den Omstændighed, at den sidste catholske Biskop i Sjælland, Jacob Rønnow, der ivrigen modsatte sig Hans Tausen, som Verdslig elskede Birgitte Giøe, ved hende lod sig formaae til at tillade Tausen at præke, havde ogsaa bidraget meget til den gode Sags Fremme. Hun overlevede sin Mand i 9 Aar, uagtet hun var fire Aar ældre end han Ofte besøgte hun i stille Andagt sin Elskedes Hvilested, og glemte der, som sørgende Enke, Jordens tomme Glimmer, kun henvendende sin Tanke paa Evigheden, og paa den Grav, som engang skulde optage hendes Støv. J to og tyve Aar havde hun levet i Ægteskab med Herluf Trolle, men uagtet Forsynet ikke skienkede dem nogen Frugt af deres ømme Elskov, opfostrede de sig dog i Herlufsholm Skole en værdig Datter, der nu i halvtredie Aarhundreder har været en Gjenstand for Efterslægtens varmeste Kierlighed, og som vil leve og velsignes saalænge som Oplysning og Videnskabelighed agtes i Danmark. Hun var 64 Aar gammel, da hendes Mand døde. Født i een af de første adelige Slægter i Danmark, eiede hun Rigdom til at kunne nyde Livets Glæder i fuldeste Maal, men hendes Hu stod til et langt høiere Maal. Hendes Mands Stiftelse skjænkede hun efter hans Død sin Herregaard Herlufsholm, med alle dens Jndkomster, dets Bibliothek og Huusgeraad, og tog selv i Huset hos en Møller i Maglemølle ved Lille=Næstved. Der tilbragte hun sin Tid i stille Gudsfrygt og fandt sin største Glæde i den hellige Skrifts Læsning og Veldædig heds Udøvelse, og skjænkede sine Smykker og Broderier til Herlufsholms Kirkes Prydelse. Hun døde 1558 i sit 63de Aar. Paa venstre Side af Alteret sees en ganske moderne Kiste, hvis forgyldte Paaskrift siger os, at deri gjemmes den gamle Arild Hvidtfelds jordiske Levninger, som længe have været en Gjenstand for kaabe Drengelege; thi da Hvidt felds Legeme var saa indtørret som en Mumie, slæbte Peblinger det omkring paa Ryggen og lagde det endog ofte i deres Seng. Troværdige Folk forsikkre, at man endnu kunde gjenkiende hans Ansigtstræk, naar man sammenlignede dem med hans Originalportræt. Først efter to hundrede Aars Forløb fandt han No i Graven, og skjøndt man ikke uden en besynderlig Følelse finder den gamle Arilds Støv gjemt i en Kiste, der vidner om en ganske anden Tid og ganske andre Sæder, saa glæder det dog Fædrelandsvennen, at den Mand, der i sin Krønike har reist saa mangen af Danmarks Gjæve et uforgjængeligt Mindesmærke, har faaet af det Folk, hvis Bedrifter. han med saa megen Anstrængelse har beskrevet, i det mindste en Fyrrekiste. Den sande Fædrenelandsven standser med hellig Ærefrygt ved denne simple Kiste, medens han med kold Ligegyldighed gaaer forbi de Marmorgrav mæler, hvormed den fortienstløse Forfængelighed saa ofte prunker paa offentlige Kirkegaarde. Men med Veemod beklager han, at Danmark endnu savner, ei for de hedenfarne Dødes Skyld, thi de leve i deres Daad og deres Værker, men for Efterslægtens Skyld, et Pautheon for sine store og fortjente Mænd, thi Mindemærkerne paa Jægerspriis ligge alt for langt borte fra Hovedstaden, til at de kunne gjøre et saadant overflødigt. At Christian d. Fjerde endnu ikke har noget Mausoleum, Saxo og Hvidtfeldt end ikke nogen Ligsteen, det er en Kulde mod deres udødelige Fortjenester, som Fremmede maa forbauses over. Jngen Levning af den gothiske Bygningskonst i Danmark synes at være blevet os bevaret saa fuldstændig som denne Kirke; thi selv Roeskilde Domkirke har ved senere Tilbygninger dog tabt noget af sin oprindelige Stiil. Men Herlufsholms Kirke bærer endnu ganske det gothiske PrægsHovedsærkjende, Murenes Tykhed og Fasthed. Naar jeg her bruger det Udtryk gothisk, saa vil jeg hverken betegne mere eller mindre derved end en Bygningsmaade, som er det Modsatte af den gamle classiske, der, som endog de nyeste Erfaringer stadfæste, ikke altid er passende for vor nordlige Himmel. Tilforn har man troet, ikke at kunne stemple det Smagløse bedre end ved det Ord gothisk, der i Konsten næsten betydede det samme som barbarisk i Videnskaberne; men nyere Forfattere, og deriblandt den berømte Göthe, have viist, at de Konstnere, der opførte hine Bygninger, vare ligesaa kyndige i Tegning og Maalekonsten, som de græske Bygmestere, og at de i høi Grad kiendte Reglerne for Tyngden og Fastheden. Uden saadanne Jndsigter havde de ikke kunnet bygge saa faste Hvælvinger og Buer, saa høie Taarne, der synes at tabe sig i Himlen. Hvad Ossians Sange ere mod Homer og Virgil, det er den gothiske Bygningskonst, imod den Classiske. Forskjellige af Natur ophøre de ligefuldt ikke at være skjønne og beundringsværdige hver paa sin Viis. Om den gothiske Bygningsmaades Oprindelse har man hidtil været aldeles uenig, og Alt, hvad man i den Henseende veed, taber sig i Gisninger. Man har troet at burde regne den nygothiske Bygningsmaade fra Strasburger Münsters Opførelse (101), hvormed Frimureriet skal hænge sammen: Fra dette Aarhundrede af er det i det mindste, at man i Danmark har begyndt at opføre Kirker af Steen, istedet for at de forrige vare af Træ.. Men ligesom vi have faaet de første Bygningsmaterialier og Religionslærere fra Engelland, saaledes er det vel ogsaa rimeligst, at vi have faaet de første Bygmestere fra samme Land. Der er overalt, saa stor Lighed mellem Kirkebygningerne i Engelland og Kirkebygningerne i Danmark, at den flygtigste Sammenligning synes at stadfæste hiin Formodning. Saaledes ligner Kirken i Lincoln paa en paafaldende Maade Domkirken i Roeskilde. J Formen af de gamle Kirkebygninger bliver man overalt noget Papistisk vaer. Det forekommer mig som de spiraldannede Portes hele Form. ligner Bispehuer, og saaledes ere en symbolisk Fremskilling af den bispelige Magt *).