Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-01-05
Paa den fjerde Station forenede endnu en femte Passageer sig med dem, en liden tyk Mand paa henimod halvtredsindstyve Aar, med et brunt Ansigt, af hvilket en stor, ildfarvet Næse skuede frem; under de buskede, sorte Øjenbryn fore et Par smaa graae Øine omkring til Høire og Venstre, en fortrukken Mund gav enhver af Ansigtets Halvparter en anden Maske, og det, som Naturen havde tildeelt ham af en kort Pande, blev næsten aldeles skjult af en rund, sort Paryk. Han udgav sig for en Landsbyeskolemester, som vilde besøge sine Slægtninge, og hans forslidte sorte Klædning, hans hele Opførsel modsagde idetmindste ikke dette Opgivende. Alles Øine rettede sig forundrede paa ham, da han traadte ind; Ingen i dette Posthuus havde nogensinde seet en saa paafaldende Skabning. Død og Pine, udbrød Fændriken, da den Gamle var traadt ind i et Sideværelse, for at erlægge sine Postpenge, dersom det ikke er et Galgephysionomie, saa vil jeg bortbytte min Kaarde imod en Pennefjær. Det var den høieste Eed i den unge Krigsguds Øine. Den Karl er en afgjort Kjæltring, svarede Candidaten, jeg seer ham allerede dingle paa det trebenede Træe. - Men, svarede Jøden, hvad kan han da gjøre for sit Ansigt, som den kjære Gud har givet ham. - Similis simili gaudet, mumlede Theologen, idet han spottende saae paa Hebræerens Hoved, Tyverganet staaer jo næve tykt frem under Parykken. Skolemesteren traadte nu atter ind, og begyndte paa sin Aftensmad. Da Postvognen maatte ompakkes her, saa vare Passagererne nødte til at dvæle i nogle Timer. Vare vi kun først igjennem den fordømte Skov. udbrød en af Postillonerne, det er slet ikke rigtigt derinde. – Et Spøgelse, min Ven, svarede Candidaten, en Skygge maaskee, som Charon ikke har villet optage. – Aa, hvad kommer Deres Narrestreger mig ved, Herre, svarede Postillonen; et Dusin haandfaste Karle er det, som kunde binde an med Satan selv. - Den sorte Mand i Krogen tabte ikke et Ord af denne Samtale, imedens han syntes ivrig at gave paa sin Kalvekølle. Amalie spurgte ængstelig, om man da ikke vilde oppebie Morgengryet her. De andre Reisende vare af samme Mening; kun Skolemesteren satte sig aldeles imod enhver Opsættelse, især da Postmesteren forsikrede, at den hele Skov var bleven gjennemsøgt Dagen iforveien. - Vær ubekymret, lagde Fændriken til sin Ledsagerinde, saa længe denne Klinge endnu er tre Tommer lang, skal Jngen ustraffet torde nærme sig Dem. - Amalie havde just aftaget sin Straahat, for at sætte en Kappe under samme, da den unge Mars snappede den bort og erklærede den for godt Bytte. Den stakkels Pige kom ud af sig selv; i Hatte foeret havde hun omhyggelig indsyet nogle Dusin Banksedler, sin hele Rigdom, og nu vilde hun fortvivle, da Fændrikken lod til, slet ikke at ville udlevere sit Sejerstegn. For Skolemesteren, som havde et skarpt Øie til Alt, som foregik omkring ham, var denne Ængstelighed paafaldende; hans modne Erfaring lod ham saa halvt om halvt gjætte Opløsningen af Gaaden. Hun faaer vel beqvemme sig til en liden Udvexling, mit kjære Barn, sagde han til Amalie, de Herrer Militaire ere nu engang vante til at gjøre Bytte. Den skjælvende Pige skulde, i sit Hjertes Angest, gjerne have givet Officieren til Kys for eet, dersom han havde paastaaet det. Jmidlertid kjørte Vognen frem, vore Passagerer stege ind, og rask gik det fremad i fuldt Trav. Snart var man ved Indgangen til Skoven. Samtalen som hidtil endnu havde været temmelig levende, blev nu stedse mere afbrudt, og standsede omsider aldeles. Raa og kold laae den mørke Nat udspændt over dem, i de høie Grantoppe rasede Stormen, og kastede afbrukne Grene paa Heste og Vogn; Maanen, som kun for Øjeblikket traadte frem af de forbidragende Skyer, kastede sit magiske Lys paa den gyselige Scene, og skuffede Frygtsomheden med de eventyrligste Skikkelser. En Dødstilhed herskede; kun stundom hørtes Skriget af en opskræmmet Ravn igjennem Stormen. Saaledes kunde vel en halv Time være forløben, da de Reisende pludselig, baade tilHøire og Venstre, hørte en gjennemtrængende Piben, og i et Nu var Vognen omringet af sex Røvere, som strakte de lynende Sabler imod dem. En af dem holdt Kudsken fast, To besatte Vogn trinene, de to Andre opbrøde Kofferterne, og den Sjette, som syntes at være Anføreren, aabnede Vogndøren. Giv os godvillig deres Penge og Kostbarheder, sagde han i en barsk Tone, saa skal der ikke vederfares dem noget Ondt. Fændrikken var den Første, som hengav sin Kaarde, endskjøndt den endnu ikke havde mistet en eneste Tomme af sin Længde; Candidaten fremtrak i sin Hjerteangest alle sine Sonnetter og Trioletter, med hvilke han vilde reise Udødeligheden imøde; den stakkels Jøde sammensøgte skjælvende sit Bidrag af alle Lommer. Røveren veiede nu samtlige Bidrag i sin Haand. Det vilde jo neppe være nok til en Frokost, sagde han med en truende Bevægelse af sin Pistol, kunne Herrerne ikke sammenbringe nogen bedre Collect, saa komme de til at betale med deres Personer. Skolemesteren, som hidtil havde trykket sig ind i et Hjørne af Vognen, bøiede sig nu fremover og talede til Anføreren nogle Ord i et Sprog, som ingen af Selskabet kunde forstaae, Hvad gjælder det, begyndte Røveren pludselig, Jomfruen kommer dennegang til at udløse samtlige Herrer. Om Natten skinner ingen Soel, ræk mig engang Deres Straahat. - Amalie sad ubevægelig, som rørt af et Slag. Jeg udbeder mig Deres Hat, Jomfru, sagde Anføreren med en Tone og en Gebærde, som paa engang vakte hende af hendes Bedøvelse, skjælvende rakte hun ham Hatten. Røveren lod en Lygte bringes frem, aabnede Underforret og fandt Bankosedlerne. Godt, see her, Jomfru, tak for mig. Med disse Ord kastede han Hatten i Amalies Skjød og forsvandt med sin Bande i det tykke af Skoven. Postillonen bankede paa Hestene og jagede afsted over Stok og Steen; da de Reisende vaagnede af deres Bedøvelse, savnede de Skolemesteren. Sagde jeg det ikke nok, at den Karl var en Kjæltring, udbrød først Candidaten, Hjulet stod jo tydelig tegnet paa hans Pande. Faaer jeg nogensinde fat paa de Skurker, raabte Fændrikken, saa skal her besindede han sig, at han havde bortgivet sin Kaarde, og nedslugte Resten af sin Trudsel. Amalia laae imidlertid i en fuldkommen Afmagt, med sit Hoved nedsænkt paa Jsralitens Bryst; den redelige Mand var ængstelig bekymret for hende, han havde glemt sit eget Tab over den stakkels Piges Ulykke. Rørt sluttede han hende i sine Arme, han klappede hendes kolde, blege Kinder, viste hende alle mulige Kjærtegn, og blev ikke rolig igjen for en velgjørende Taarestrøm gav hendes beklemte Bryst Luft. Under denne grove Kjole slog et fiintfølende Hjerte, uden denne ædle Mands Trøst, uden hans Forsorg vilde den Ulykkelige have bukket under for sin Elendighed. Efter to gjennemsørgede Dage indtraf Postvognen i den Bye, hvor Amalie fremdeles vilde opholde sig. Jsraliteen, som først var sprungen af, trykte hende uformærkt et lidet Papir i Haanden. Mine Fædres Gud ledsage Dem, kjære Barn, sagde han sagte, og forsvandt om et Hjørne. Da Amalie besindede sig og aabnede Papiret, fandt hun en Ducat deri. Hun var viis paa, at det var den eneste Skat, som den fattige Jøde havde reddet fra den natlige Plyndring. Den ulykkelige Pige, traadte ind til sin Tante, og bragte Armoden i et Huus, hvor den største Trang tilforn havde hersket. Hvilken Fremtid viste sig nu for hendes Øine! Daglig at aftrodse sin flittige Naal den kummerlige Næring, skulde nu være hendes hele Livs Lod. Tidt, naar hun om Midnat ikke længer kunde holde de forgrædte Øine vaagne, og traadte til Vinduet, for at muntre sig igjen - og hvor stille og øde var da Alting omkring hende, Jntet Vindue var nu mere oplyst, kun hendes eget oplystes endnu af en sparsom Lampe; den hele Verden omkring hende laae i en dyb Søvn. Klagende sank hun paa Knæe og hævede de kummerfulde Øine til Stjernerne; her paa Jorden var hendes Livs skjønne, ungdommelige Drøm svunden for evig. Dog var det ikke hendes Ulykke alene, som aflokkede hende disse hede Taarer; hun saae sine elskede Slægtningers Mangel, uden hiin Ugudeliges Rov havde hun været istand til at deele alle Smaasorger med dem, nu maatte hun træde tilbage, i Rad med de andre hjælpeløse Børn. Der var kun en eneste Stav, som holdt hende opreist i denne Elendighed: Religionen, denne Trøsterinde for alle Ulykkelige, som holde sig til den. Nu satte Spiren, som de fromme Forældre havde plantet i Barnets Bryst, og den ædle Matrone saa omhyggelig havde pleyet, de skjønneste Frugter. Den Ulykkelige saae med ædel Stolthed – ja stundom og med fornøjet Sind – ned paa sin Armod. En Aften, da Familien sad ved sit tarvelige Maaltid, traadte en Fremmed ind i Værelset. Tilgiv, begyndte han, jeg veed ikke om jeg gaaer rigtig - dog jo, jeg seer at jeg har truffet det. Amalie fløi med et Forfærdelses Skrig op af sin Stol, Skolemesteren stod for hende. Bliv ikke bange, kjære Barn, sagde han, rigtignok maa De være vred, meget vred paa mig, men det vil nok finde sig. Nu maa jeg først og fremmest udbede mig en Stoel og et Glas Biin, thi jeg har idag løbet hele Byen igjennem efter det kjære Barn. Amalie havde trukket sig hen til Vinduet, og vilde netop smutte ud af Døren. Jkke af Stedet, Pige, raabte den Gamle, troer Du, at jeg altid sidder paa en Postvogn, Kom hid, Hjertebarn, blev han ved, da Amalie endnu stedse nølede, kun et Minut skal De høre mig, og vil De da endnu skjænde paa mig, saa tager jeg min Hat og skal gjerne bliver borte med det Samme. Han satte den modstridende Pige ved Siden af sig paa en Stol. Den fattige Skolemester, sagde han smilende, er nu bleven til en rig Juveleer. Dengang, da vi lærte at kjende hinanden, var jeg paa en høist vigtig Reise; da Rygtet om en Røverbande, som drev sit Væsen i hiin Skov, kom mig for Øre, lod jeg min Reisevogn staae og satte mig paa Postvognen for at jeg ubemærkt og umistænkt kunde komme videre. Ingen af mine Reiseledsagere gjættede, og Røverne kunde endnu mindre formode, at der i min gamle Paryk var skjult et Dusin Diamanter, hvormed en heel Skare af Kieltringer endog kunde have løskjøbt sig fra Sal