Jyllandsposten, 1841-05-11
Regjeringen er i denne Sag kommen Landboerne imøde med megen Naade; thi at Jndretningen ei er som i Kjøbstæderne, og Landcommunernes Virksomhed mere snæver, er jo vist en nødvendig Følge deels af de locale Forhold, og deels af, at der paa Landet ei kunde forudsættes en saadan Dygtighed som i Byerne. Det er en Sag, der vil vinde Jnteresse ved det Gavnlige, den vist vil befordre, og navnlig derved: at Almeenandens kraftige Oplivelse deraf vil blive en Følge. Landmanden vil komme til at indsee, hvor vigtigt det er for ham at rette sit Blik hen paa det offentlige Liv han faaer noget at bruge den Kundskab til, han har erhvervet og kan erhverve; det er altsaa en Spore for ham til at see sig om i Skrift og Tale, for at kunne gjøre Sammenligninger imellem denne og hiin Foranstaltning ude og hjemme. Naar han da ved mangen Leilighed maa finde, hvad der er Sandhed, at han bør meget mere end hidtil bestræbe sig for en større Dygtighed i sin Stilling, saa maa han - det haabe vi - indsee Vigtigheden af bedre Underviisning, hvilket igjen upaatvivlelig vil virke tilbage paa Skolen, der er det Punct, paa hvilket Alles Øine maae fæste sig - den Plante, Communen venlig vil slutte i sin Favn og pleie og elske, fordi man veed, hvor vigtig dens Virken er. Men for Jngen er der i denne Sag Stof til alvorligere Betragtninger end for Skolelæreren; det er vel trøstende for ham, at et saadant Haab sees i det dunkle Fjerne, der bærer til ham Anelse og Sandsynlighed om, hvordan hans Gierning, og med den han selv v vorde anerkjendt; men paa den anden Side erdet vist - hvis Skolelæreren har mindste Gave til at tyde de Tegn, der med hver Dag læses i stedse klarere Træk af det danske Folkeliv – at der er Spørgsmaal, han maa forelægge sig, hvis Jndhold i fuldeste Maade opfordrer ham til Anstrængelse og Betragtninger over hans Tilstand. Det er Tid at vende Blikket tilbage og fremad, for ved sig selv at overveie, hvad der er skeet, og hvad de kommende Dage ville bringe. Han, der bragte Skolevæsenet under nærværende Form - vor elskede Fader, Frederik - hviler alt eet Aar hos sine Fædre, og sammenligne vi Nationens Tilstand nu med den Tid, da han besteg Thronen, saa er det særdeles glædeligt at see, hvad der til Oplysning er virket, ligesom og at høre dette anerkjendt endog i vort Folkeraad. Dog skulle vi herved aldrig glemme, at der er Meget forsømt, at der gives mangen Leilighed, hvor den opmærksomme Vandrer har Aarsag til Misnøie, naar han hist og her dvæler med nedslaaet Blik over den mindre vel anvendte Tid; men man tør og altid vente af den fornuftige Jagttager, at han særdeles vil lægge Vægt paa de Betingelser, under hvilke der er arbeidet. Nu staaer Fremtiden for os med alle dens Længsler og Forventninger; den opfordrer Alle til forøget Virken, og giver Alle Ansvar i Forhold dertil; dersom Skolelæreren bør spørge sig selv, hvad har du hidtil gjort, hvor meget vigtigere bliver det ikke for ham at tænke sig, hvad han vil og kan gjøre. Villie og Evne ere to Ting, der forenede kunne gjøre Undre, men derimod adskilte betyde ikke stort, det er sandt, at Skolelæreren behøver al den Fasthed og Færdighed, der er mulig, og det er ikke mindre sandt, at man med passende Midler til Styrke for ham kan komme den gode Sag saare meget til Hjælp. Ovennævnte Lov kalder Borgeren til Selvvirksomhed, og anviser ham en viid Mark for Tænken og Tragten, hvilket vidner om den Tillid, man ønsker atkunne sætte og virkelig sætter til hans Retsind saavelsom hans sunde dømmekraft, denne Lov vil ei, som Stænderloven, udelukke hele Sogne eller endog større Kredse fra Deeltagelse; den vil sætte de Allerfleste i en Commune istand til at have Jndflydelse; - saa, om man end kunde tænke sig en anden Orden, dette dog maa ansees for et betydeligt Gode. Men hvad mon Skolelæreren her maa tænke, – Præsten er kaldet til Deeltagelse endog uden Valg, Gaardmanden er valgbar og valgberettiget, Huusmanden vel og Skolelæreren ikke. Han lever og virker i Communen, og hans Gierning er ustridig afindgribende Natur paa Subjecternes Tilstand; han kan, liig enhver anden, paalignes Bidrag f. Ex. til Fattigvæsenet &c., og bliver saaledes contribuerende Medlem; men han staaer forresten udenfor al Jndflydelse. Endog i den Sag, der ligger ham nærmest, Skolevæsenet, har han intet Sæde og ingen Stemme, og fortsætter altsaa endnu fremtidig den Passivitet, der, foruden hans ikke misundelsesværdige oekonomiske Forfatning, seer ud til at ville forfølge ham gjennem kommende Tider. Saaledes seer han sig nu - maaskee den jordløse Huusmand og Jnderste ene undtagne - paa Landet i Regelen udelukket fra Medvirkning i offentlige Anliggender, vi kunne naturligviis, som Part i Sagen, ikke have nogen gyldig Mening om den Nytte eller Skade, han i Sogneforstanderskabet vilde stifte; derimod kunne vi bestemt sige, at hans Optagelse vilde være bleven agtet som en ikke ringe Anerkjendelse af hans Værd. Vi ansee det ved denne Leilighed for vor Skyldighed, at nævne de ærede Deputerede, der have yttret sig herover i Roeskilde og Viborg. Ligesom Procurator Rye har i Roeskilde talt denne Sag, saaledes have nogle af vore jydske Velyndere i Viborg taget Ordet desangaaende, blandt hvilke vi især maae nævne Statsraad Brinck-Seidelin, Ole Kirk og Justitsraad Rummelhoff. Naar Kirk siger: "jeg troer, de ville betragte deres Udelukkelse som en Tilsidesættelse &c. (St. T. p. 2500), da yttrer Rummelhoff. "det skulde gjøre mig ondt, om denne agtværdige Stand, skulde lide den Krænkelse, at see sig næsten alene udelukket fra Valgret og Valgbarhed." (St. T. En Tilsidesættelse, en Krænkelse have altsaa disse Mænd troet at være Udtryk, der rigtigst kunne betegne nærværende Factum. Vi skulle imidlertid aldeles ikke yttre os derover, da man vel vilde, som saaofte skeer, hidlede saadant fra uædle Bevæggrunde, saameget mindre skulde vi det, som det staaer i et saagodtsom officielt Blad, og Vedkommende vel helst selv ville forsvare, hvad de have sagt; men vi føle os forpligtede til at sige alle de ovennævnte Mænd vor Tak for deres udtalte Mening om vor Stand!