Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1807-04-25
J Juridisk Archiv No. 10, findes en grundis Undersøgelse om en Forfatters Ansvarlighed for et, i Medhold af Forordningen af 27 Septbr. 799, af Politiemesteren approberet Skrivt, med bemærkninger angaaende den nyeste mod Udgiveren af Dagen anlagte Justitssag. Forfatteren, Hr. Assessor Ørsted, søger her at godt gjøre, at Hof= og Stadsretten ikke har gjort sig skyldig i nogen Jnconsequence, ved at frifinde Dagens Udgiver i Dommen af 19 Novbr. 1805. paa Grund af at det Blad, hvori den paaankede Artikel fandtes, var gjennemseet og til Trykken, approberet af Politiemesteren, og derimod at dømme samme Udgiver d. 13 Dec. f. A. til at betale en Mulct af 300 Rdlr., uagtet det Numer af Dagen, hvori Artikken mod Kongen af Preussen fandtes, ligeledes var gjennemseet og approberet af Politiemesteren. Forfatteren anfører først 6 Argumenter, som kunne synes at tale for, at Politiemesterens Tilladelse til at lade trykke en lovfældt Forfatters Skrivt, aldeles ikke fritager denne for at svare til Skriv rets Jndhold. Disse Argumenter ere: 1) at Forordningen af 27 Sept. 1799 ikke indeholder nogen udtrykkelig Forskrivt, som undtager en saadan lovfældt Forfatter fra at behandles efter de i Forordningen fremsatte Straffebud; 2) at Forordningens 20 s. ikke er skrevet i Faveur af saadanne Skribenter, men blot har Statens Betryggelse mod disse til Formaal; 3) at man, naar der skulde være Grund til en saadan Undtagelse, maatte forudsætte, at det var Mangel paa behørig Jndsigt og Skjønsomhed angaaende hvad der er tilladt at bekjendtgjøre ved Trykken, der frembragte den lovbestemte Grændses Overskridelse, men (?) at der, naar Aarsagen ligger i det Forsæt at overtræde Loven, ikke er mindste Grund til at frifinde den, der har ladet noget lovstridigt trykke, fordi han har Politiemesterens Tilladelse dertil; 4) at man kan forudsætte, at den Garantie, Politiemesterens Censur giver mod Presselovens Overtrædelse, ikke behøver at være sat i Stedet for den sædvanlige, der grunder sig paa Skribenternes Ansvarlighed efter Straffelovene, men kan antages at være sat ved Siden af samme, for ved en dobbelt Kraft, at betrygge det Offentlige mod dem, der ved deres Handlinger have lagt for Dagen, at den ene ei er tilstrækkelig til at holde dem inden Lovenes Skranker; 5) at det vilde være farligt om Handlinger, som Lovene udtrykkelig have erklæret for stridende imod Retfærdigheden og den offentlige Sikkerhed, ustraffet skulde kunne begaaes, fordi en Embedsmand, som det paalaae foreløbigen at undersøge denne Handling, havde overseet det Lovstridige deri; 6) at det vilde være en Urimelighed, om en Forfatter ved at overtræde Lovene kunde erhværve Fordeele. - Disse Argumenter besvarer Forfatteren Punct for Punct meget skarpsindigen blandt andet med følgende Modgrunde: 1) at det i Dommen af 19 November 1805, ikke allene er viist, at Sagens Natur i Almindelighed hjemler den Forfatter, der har erholdt den authoriserede Censors Tilladelse, Ansvarløshed, men at end- og Christian den Femtes Lov har erkjendt saadan Ansvarløshed for Skrivter, der have passeret den da for alle Skribenter anordnede Censur, og det ikke i Form af en indirecte Befaling, men ved en indirecte Forudsætning, altsaa som Noget, der følger af Sagens Natur, 2) at saavel vore egne som fremmede Forfattere have antaget som Axiom, at Censors Tilladelse til et Skrivts Trykning, fritager saavel Forfatter som Boghandler og Trykker; 3) at den lovfældte Forfattere paalagte Censur, skjønt i sig selv et Onde for dem, tillige maa medføre de Fordeele, Indretningens Natur ikke allene med fører, men fordrer; 4) at om end Forbryde sens Grovhed ophævede at Tvivl om at Forf havde været sig det Lovstridige i Skrivtet bevidst, kunde han dog ikke kaldes til Ansvar førend dette Øvrigheds Decret ved en Resolution. eller en dertil anordnet Rettergang var under kjendt; 5) at et dobbelt Betryggelsesmiddel nep de er tænkeligt her, da det baade af Sagens Natur og Forordningens Præmisser er klart, at Censur er et kraftigere Betryggelses=Middel mod Presseforbrydelser end Forfatterens Ansvarlighed; 6) at Lovgiveren ikke har tænkt sig, Øvrigheden skulde taale nogen lovstridig Yttring, i et Skrivt, den har givet sin Approbation til; at om end en Forfatter ved Censors Mangel paa Aarvaagenhed havde faaet noget Lovstridigt trykt, var Tilfældet dog ei værre end om Domstolene havde frifundet et strafværdigt Skrivt, at endog det sidste var lettere at formode end det første, da Domstolene, hvor de finde den Tiltaltes Skyld tvivlsom, bør frikiende ham, Censor derimod, hvor han har Tvivl om en Yttrings Lovmæssighed, kan udslette eller foreslaae Forf. en passende Forandring; 7) at den specielle Censur, hvorunder lovfældte Forfattere, staae, er endnu mere krænkende end den Censur alle Forfattere vare underkastede. - Derpaa vender Forf. sig til den sidst paaankede Artikel i Dagen, og viser, at hint Princip med de Jndskrænkninger, hvorunder det i Dommen af 19. Dec. 1805 var antaget, ikke kunde komme dette Blads Udgiver tilgode. Hans Argumenter er korteligen følgende: 1) at foranførte Dom allerede har undtaget de Tilfælde, hvor det Strafværdige egentligen bestaaer i Fremførelsen af et urigtigt Factum, da en Forfatter ved at udgive det for Sandhed, som ikke er det, har erhvervet sig Censors Approbation, maa antages at have tilsneget sig samme, og altsaa, efter alle Rets Regler, ei kan nyde godt deraf, 2) at Forfatteren her kan kjendes skyldig, uden at Handlingen af den Øvrighed, der tillod Skrivtets Bekjendtgjørelse, derved underkjendes, thi Tilladelsen grundede sig paa den Betingelse: at det Foredragne var overeensstemmende med Sandheden; 3) at i modsat Fald, Forfatteren intet fastisk kunde faae trykt, førend han for Censor juridisk havde bevist dets Rigtighed, og at derved Forfatteren ingen Tjeneste vistes; 4) at den paaankede fornærmelige Yttring om den Preussiske Regjering ikke var fremsat i Udgiverens eget Navn, men blot som yttret af en fremmed Monark og taget af private Breve; 5) at Politiemesteren altsaa maa antages at have forudsat, at Udgiveren var i Bestedelse af Breve, der stadfæstede Sangheden af denne Efterretning eller i det mindste indeholdt samme; 6) at Udgiveren, efter Opfordring ikke oplyste det, og Retten altsaa maatte antage Efterretningen for opdigtet 7) at Politiemesteren vel er berettiget, men ikke pligtig til at fordre Hjemmel for enhver Hjemmel behøvende Artikel, hvilket desuden ved et Blad som Dagen vilde blive et saare vidtløftigt og møisommeligt Arbeide.