Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-03-11
Vor naadigste Monark tager overalt Natten til Hielp ved sine Arbeider, og det er ogsaa nødvendigt for en Monark, som vil see Alt med egne Øine. To Gange om Ugen, hver Onsdag fra Klokken Ti til Elleve, og hver Søndag, førend han gaaer i Kirken, er han til sine ringeste Undersaatters Tjeneste. Paa den Tid kan enhver nærme sig Majestæten og lægge sin Ansøgning i et Skrin, der staaer paa hans Bord, og hvortil ingen, uden han selv, har Nøglen. Naar Timen er forløben, bliver Skrinet baaret ind i Kongens Cabinet, og om Aftenen eller om Natten læser han Ansøgningerne igjennem, hvorpaa de sendes vedkommende Øvrighed til Besørgelse, naar det findes fornødent. - Taarerne stode Tordenskjold i Øinene, da han hørte Hvidtfeld, med sin sædvanlige Veltalenhed, ukonstlet skilde Kong Frederiks høie Egenskaber som selvtænkende Regent. -Ja, Gud lad os beholde ham meget længe, vor eiegode Konge," udbrød Tordenskjold med en dansk Sømands varme Følelse. Saalænge vor Herre holder sin Haand over ham, vil gamle Danmark staae fast og urokket som Klippen i Havet." - Under saadan Samtale kom man til Østrup. Det var mere et Lysthuus end et Slot, thi de Tilbygninger, det siden fik, vare endnu ikke til. Selskabet steg af hos den forrige Ladegaards Forpagter, Ole Rasmussen, der havde sin Bolig tæt ved Slottet. Denne, klædt som en velhavende Bondemand, med Sølvknapper i den pene brune Kofte og fiirkantede store Sølvspænder i Skoene, vidste ved sin jevne Tale saa godt at underholde sine fornemme Gjæster, at de tilbragte henved en halv Time i hans Storstue, der prunkede med Boskab, som vidnede om landlig Velstand, Den opredte Seng havde Omhæng af rødt Sto og paa Tæppet var med broget Uld udsyet Adam og Eva med Slangen i Paradis. Ved Siden af Sengen stode to grøntmalede Kister med Messingbeslag og over den store Kakkelovn, med Kong Christian den Fierdes Navnechiffre, hans ste Rækker med speilblanke Tinkar. Paa Væg til saaes et Stueuhr, tre Portraiter, Kongens, Dronningens og Tordenskjold. Den gamle Rasmussen fortalte, at han i de sidste Aar jevnligen havde havt den Ære af Hans Majestæts Besøg, og at Kongen aldrig har fundet sig meere fornøiet, end i Østrup, indtil det omsider behagede Allerhøistsamme, at lade paabegynde en egen Sommerbolig, som, formedelst Krigen, i adskillige Aar ikke kunde blive færdig, men i Aar, ved Guds Bistand, endeligen er fuldført. - Selskadet og nu det ny Slot i Øiesyn. Beliggenheden fandt man fortræffelig, men Bygningen selv næsten for liden. Den hele Fiirkant var kunfyrgelyve Alen lang ud til Forsiden. Overalt fandtes Arbeidsfolk i Bevægelse. Man var nyligen bleven færdig med en Overskrift over Slotsporten, saaledes lydende: Da Krig og Orlogs-Tid ved Gud en Ende fik, Blev Fredensborg opbygt af Fierde Frederich, Og at det Freds Paulun skal Krigens Minde være, Saa til det Navn af Fred og Frederich at bære. Derpaa gik Herrerne ind i den store Sahl, som faaer sin Lysning ovenfra. Her arbeidede Henrik Krock med sine Lærlinger. De fleste af Selskabet fandt hans Arbeider blændende skjønne og yderst kraftige. Nu traadte Geheimeraad og Generalbygmester v. Platen ud af det venstre Sidecabinet; han havde nogle Tegninger i Haanden. Med den fineste Anstand hilsede han de Nysankomne og bød dem et hjerteligt Velkommen. Han viste dem overalt selv omkring, og gjorde dem opmærksomme paa Dørene og Ca minerne af italiensk Marmor og konstigt Arbeide. "Det er en Foræring, sagde Geheimeraaden, fra Hans Durchlauchtighed Hertugen af Toskana, som Hans Majestæt stiftede Venskab med paa sin Udenlandsreise, og som ikke troede at kunne give sin Kongelige Ven en bedre Erindring. For bestandig at have Mindet fra en kjer Haand for Øjne, har Kongen ladet Dørene og Caminerne anbringe her i sin Yndlingsbolig. - Da Selskabet kom udenfor begyndte Kammerherre Gabel at rose Krocks Arbeide som ganske udmærket skjønt. - Det er ikke Alt Guld, som glimrer, sagde den smagfulde Geheimeraad v. Platen. Krock mangler ikke Naturgaver, og han har ogsaa studeret i Rom, men han har hverken benyttet sine Naturgaver eller sit Sludium efter Antikerne tilbørligen. Hans Majestæt har intet sparet paa ham; han har ladet ham tre Gange reise til Jtalien og Frankrig. Men Frugterne af denne store Opmuntring har ikke svaret til de Forventninger, som General=AdmiralGyldenløves varme Anbefalinger vakte hos Kongen. Han arbeider med alt for stor Flygtighed og stræber kun at blænde ved glimrende Farver. Men Sjelen i Malerie: Composition og Tegning ere svage i alle hans Stykker. Man maae ikke betragte dem for nøje og for nær. Der kunde have blevet noget Udmærket af ham, naar han vidste lidt mere at skjælne mellem multa og multum. Men bedre lidt og godt end meget og maadeligt. Den gode Mand paatager sig Alt og jeg maatte tage meget Feil, om han ikke holder mere af Lucrum end sand Honneur." – Tordenskjold begyndte allerede at kjede sig ved denne for ham ikke korte Tale om Konst, og syntes ikke utydeligen at give sin Utaalmodighed tilkiende, ved afsides at sige til General-Major Hvidtfeld: "det forstaaer jeg mig ligesaa meget paa, som Bønder paa Safran. Men Geheimeraad v. Platen, som ellers ikke var rundtalende, og i de fleste Tilfælde udtrykte sig kort og fyndigen, blev altid meget snaksom, ja endog munter, naar han kunde tale om Konst. Man behøvede kun at spørge ham om denne eller hiin Konstner, Bygning eller billedstøtte, for strax at sætte hans Tunge i Gang, ja endog bringe ham fra det mørkeste i det meest oprømte Lune. Han blev endnu en god Stund ved, at tale om Konstnere, saasom om Magnus Berg, hvis Sygelighed han beklagede ligesaa meget som han roste hans Arbeide i Elfenbeen, om Hans Wiedewelt, hvis Udførelse af Pellis Tegning, i Opførelsen, af det ny Operahuus, som han forsikkrede er een af de smagfuldeste Bygninger i Kjøbenhavn og nu indrettes til et Land- og Søcadetacademie. Da Tordenskjold hørte det Ord Søcadet benyttede han sig af Leiligheden til at lede Talen hen paa andre Gjenstande, hvor han ogsaa kunde tale et Ord med. Men tillad mig et Spørgsmaal, Deres Excellence, sagde Tordenskjold, hvor kunde man komme paa det løierlige Jndfald, at bygge et Operahuus i den yderste Ende - ret i et Kattegat af Byen, Miigkunde det endeligen være det samme; jeg kunde i al Fald seile derud i en Baad næsten lige fra mit Logement paa Christianshavn og gaae i Land ved Nyhavns Hoved, hvorvel derfra til Amalienborg ogsaa er en ret kjøn Spadseretour; men for Folk, som ikke kunne seille eller kjøre, er det jo en Helvedesvei," – Geheimeraaden fandt denne Anmærkning meget rigtig, og sagde, at han selv fra Begyndelsen af ikke var for det Project, men at visse Folk, som beregnede Alting efter deres egen Nytte og Fordel, fik det drevet igjennem. Jmidlertid var det dog godt, at Bygningen er saaledes indrettet, at den ogsaa med Nytte kunde anvendes til andet Brug. Og det til et herligt Brug - raabte Tordenskjold, til unge Orlogsmænds Opfostring. Det betyder To mig noget ganske andet end Operaer, Comedier og andre Gøglerier. Selskabet spadserede nu i Haugen. Man var ogsaa her ivrig sysselsat med at gjøre Anlæg, men det Hele lignede dog endnu en Lystskov. "Med Tiden kan der blive noget af denne Hauge, sagde v. Platen; thi her er Leilighed til ypperlige Anlæg." Han førte Herrerne op paa en Bakke. "Hvilken Udsigt over den delige Esrumsøl udraabte han. Hvor smuk tager sig det lille nydelige Nøddebo, med sine beskedne lave Hytter, ikke ud fra denne Bakke? Hvilken Egn, Jkke i Jtalien finder man den yndigere." Da Selskabet kom med af Bakken blev det et Espalier af Viintræer vaer, der stode i de herligste Blomster. Disse Viintræer, sagde v. Platen, have vi Hans Majestæt at takke for. Da han for en Snees Aar siden var i Jtalien, kom han paa den Tanke, at sende fra Florenz unge Viinpoder til Danmark. Han yttrede sin Mening for General Reventlow. Men denne troede, at det var umuligt, at Viintræet, der kun egner sig for de sydlige Lande, kunde trives i vore kolde nordlige Egne. Generalen blev endog saa ivrig, at de tilstedeværende Senatorer forundredes over, at en Undersaat turde vove saa heftigen at modsige sin Souverain. Men Kongen hørte uden Fortrydelse Generalens Jndvendinger, og lod sig alligevel ikke rokke i sit Forsæt. De unge Viintræer, ankom siden til Danmark og her staae de nu som talende Vidner mod Generalens Vantro. - Det er sær nok, sagde Generalmajor Hvidtfeld, at General Reventlow havde saameget mod fremmede Træers Forplantelse til Danmark, da man dog ikke tager i Betænkning at trække saa mange fremmede Mennesker herind, som alle krives ret godt i vore kolde Egne. Efterat Selskabet havde beseet Haugen takkede det Geheimeraad v. Platen for hans Godhed, sagde Farvel til ham og tog tilbage til Frederiksborg. (Fortsættes.)