Aarhuus Stifts-Tidende, 1807-09-05
Fra Danmarks Hytter fiernet rullede mod vogtet Grændse Krigens Tordendrøn. Og Hære styrtedes af Lynet ned. Saa styrter Leen Ar. Og Stæder faldt. Saa falder visnet Løv for Vinterstorm. Og i den flammende forladte Stad, lød Enkers Graad, lød Faderløses Hviin. Og under faldne Stæders Flammegruus, en Moder søgte knuste Diende, en Brudsom fandt sin Brud i sidste Suk, en Olding bandede den Dag, han fødtes. Vi hørte Nødens Gienlyd og begræde hver Moder, hvert et Barn, hver Mand, hver Brud. Men end vort Land var frelst, det elskte Land, hvor vi saae Livets første Glimt af Dag, den første Stiernes Tindreblik ved Nat, den første Roses Læbesmill i Vaar, det første Æbles røde Kind i Høst, det elskte Land, hvor vore Fædres Grav, af os beplantes med Forglemmiger, hvor vore Qvinder føde Dannermænd, der vide for et Fædreland at døe! det Land, hvor den Landflygtige, der hist af Krigens Luer brændtes fra sit Hiem, fandt Huusly, Brød, Erindring, Haab og Fred, det elskte Land, vi har i Fredriks Haand, at leve lovet og at de for svoret! End var det frelst, det ene frelste Land! Fremægget af Kamptørstige til Strid, og Mandsdaad, Han, vort Olds den Vældige, gik Danmarks Grændser, hædret selv, forbi og hædrede vort Lands den Signede, vor Frederik og fandt, selv Mand, en Mand. Da skiaar paa kumsken Øe, bag Fløder tryg, den fule Røverbande Tænder, tang, svor Fredrik, svor os, svor Danmark Fald; at Redelighed var Øeboers Roes. Og Stimændsdolkene den hvæssede ved skumlen Nat, i Løndom, ene seet af det Kuld Diævle, der fra Jorden gik for Bødlens Øxeslag, Giftblanderen, Mordbrænderen, og Niddingen, der svor sin Ven, i det han stak ham, Troskabs Eed. Og først, da vore Kysters Smiil den saae, først da den hvislede med Slangens Brod. Nævn Bandens Navn, Ja hør det, Himmel, Jord og Helvede, de frie Britter, fri til Alt at trodse, hvad der helligt er for Mennesker og Guder, Dem det var Udraab det, Himmel, Jord og Helvede, Gientag det, Himmel, Jord og Helvede! gientag det høit, til Brittens Jericho, hans Trævolds Mure, splittes af i Bølgen! Men, danske Mænd til Kamp, til Ledingstog med danske Sværd i Bælte, Blod i HuDen store, Fædrelandets Time, staaer, Frem, danske Mænd, Ei længer Tid til Ro Han bort, der i sin Alts og Jntets Siel, den store Verdens lille Borger, løst fra Pligt og Ofre, uden Tempel, Huusgud, og arvet Sværd, er Jøde, Christen, Tyrk, som Vinden vister til mod Nord og Syd, og, Æslet lig, for Foderet paa Stald snart Vens, snart Fiendes Sadel bærer; bort Han træde frem, der har een Gud, han svor, eet Land, han ofter sig een Arne, der i skal med dens Huusgud gaae til Børnebørn! een Konge, Fader, Styrer, Værger, Ven! Han træde frem, der, frifødt, aldrig haer end Aag og heller døer, end bærer Aag! Han træde frem, Til Kamp, Du danske Mand; Søg, sind Din Fiende, Øinene mod ham, Dig følger Gud, Dig hædrer Frederik, Dig signer Gubben hist paa Norges Field med Øxen i sin Haand og Hugget vis. Hvor født at døe i aaben Dannerkamp, med Bryst mod Fiendebryst, med Sværd mod Sværd, for Arne, Konge, Moder, Viv og Barn, for gamle Danmarks Navn, og Sprog, og Fred! Og, flammede selv end Din Kongestad i Lue, svøbt mod Himlens Hvælving op, saa lad den det, naar kun dens Borgere, i Hytten, bygt af Jord, døe frie Mænd; Dit Øie til Guds Himmel, See didhen! End vandre Stierner som for Seklers Aar! End er en Gud, der hævner Stimænds Nid og kroner Den med Liv i Død, der troer paa ham og støder Sværd i Voldsmands Barm Og nu, see hid! Hvor Kampen drøner haard, en Mindelund og føie Dage staaer. Den spirer der, hvor J gaae heltefro hen over Stimænds Liig til Heltes No. Der Mindets Fugle bygge Reder, Der Evighedens Sang høitoner over Eder! Frederik Høegh Guldberg.