Aarhuus Stifts-Tidende, 1845-11-01
Denne barbariske Skik, der allerede for Aarhundreder siden blev erklæret for Rigslov, for at forebygge alle Thronstridigheder, følger man endnu den Dag idag med ubønhørlig Strænghed, og den volder tidt ogsaa Mødrenes Død. For nogle Aar siden mistede Mihr-Sultana, Mahmud den Andens Datter, gift med Said Pascha, sit Liv derved. Hun befandt sig i den femte Maaned af sit Svangerskab, og da hun vidste, at Jntet var istand til, at redde hendes Barn, hvis det var af Mandkjønnet, saa besluttede hun, at forekomme Morderne og at ombringe det, før det saae Verdens Lys. Hun betroede sig i denne Anledning til en af hine elendige Qvinder, som drive en skjændig Handel med de Medicamenter, der bruges i dette Øiemed. Resultatet var et dobbelt Mord. Jnden 48 Timers Forløb døde Prindsessens endnu ufødte Barn, og samme Aften opgav ogsaa hun Aanden i frygtelige Convulsioner. Da Sultan Mahmud fik dette at vide, fældte han bittre Taarer, og svor, gjennemtrængt af Fadersmerte, at ophæve den afskyelige Lov, for hvilken allerede saamange Liv vare blevne opoffrede. Men faa Maaneder efter fulgte Reformatoren sin kjæreste Datter i Graven, og Loven blev uforandret. J Aaret 1842 befandt sig Sultaninde Ateya (den Rene), Abdul Medschid's Søster og Halil Paschas's Gemalinde, i velsignede Omstændigheder. Forventningen om, at det, efter Astrologernes Spaadom, vilde vorde en Søn, fyldte Forældrene ikke med Glæde, men med de sørgeligste Anelser. Deres Førstefødte var allerede bleven offret, og den rige og mægtige Halil overøste nu de meest formaaende Mul laer og Ulemaer med Gaver, for at sikkre sig deres Bistand til at kunne omgaae den blodige Skik, som Mahmud II havde svoret at afskaffe. Prindsesse Ateya, som stod i høi Gunst hos sin Broder Storherren og hos Sultanindemoderen, opbød paa sin Side Alt, for at bevæge disse til at afvende den Skjæbne, som truede hendes Barn. Hendes Nedkomst nærmede sig, og saavel Ateya som hendes Gemal holdt sig overbeviste om et lykkeligt Udfald af deres Bestræbelser. Hun fødte en sund Dreng til Verden. Glutten lagdes ved sin kongelige Moders Bryst, for af hende at modtage den første Pleie, hvilken de tyrkiske Damer aldrig, naar de kunne undgaae det, overlade til nogen Anden, og nogle Timer smigrede Ateya sig med, ei alene at have reddet sit eget Barn, men ogsaa for evigt at have afskaffet den gamle Blodlov. Prindsessens Selvbedrag var kun af kort Varighed. Moderen til de unge Prindser, Abdul Medschid's Sønner, grebes af et skinsygt Raseri, da hun hørte, at Ateyas Søn skulde leve, for maaskee at gjøre hendes egne Sønner Thronen stridig. Sultanens Raader fandt Nyheden betænkelig og henviste tilde Farer, som det givne Exempel kunde føre med sig. Hvad er et Barns Liv - raabte de – i Sammenligning med en Borgerkrigs Rædsler?" Kort, man overtalte Storherren til at forandre sin Beslutning og til at lade den over Barnet svævende Dødsdom fuldbyrde. Tredie Morgen efter vaagnede Prindsessen og befalede sine Qvinder, at bringe hende Patteglutten, som sov i en Vugge ved hendes Leie. Da brast Qvinderne i Taarer og viste hende – et Barneliig. "Barnet - sagde de – var død om Natten af Krampe, og de havde ikke vovet at vække deres Herskerinde." Da den ulykkelige Moder hørte dette, blev hun greben af en heftig Paroxysme og hensank i Vanvid, som kun gav Plads for en dødelig Svaghed, 75 Dage efter Barnets Død blev ogsaa hendes Liig bisat i Sultan Mahmud's Mausoleum.