Ribe Stifts Adresseaviser, 1795-05-29
J Barcellona levede en riig Kiøbmand, som hed Feraldo. Han var af meget ringe Herkomst, og besad hos sin Lykke den vilde Stolthed, der gemeenlig pleier at følge dem, som opkomme af deres Ringhed, og blive til neget. Da han kunde erindre sig en Tid, paa hvilken han havde været meget fattig, og da man den Gang havde foragtet og spottet ham derfor, saa vilde han nu hevne sig for begge Teeles Skyld. Just derfor viste han et uforsonlige Had imod alle Fattige, og han forsømte ved ingen Lejlighed, at begegne dem med største Haardhed. Han elskede visse Dyder, dog saaledes, at de aldeles maatte lade Rigdom have Fortrinet. Han undrog sig, saa vidt mueligt, fra alle Menneskers Selskab, og da der i hans Aasyn og Øjekast intet andet viste sig, end Stolthed og Foragt, saa syntes det, at han hadede alle Mennesker. Om Ædelmodighed havde han et meget højt Begreb, men han troede, at man aldrig maatte udøve den, efterdi ingen, efter hans Tanker, var en ædelmodig Begægnelse værdig. Han tiltroede Menneskene ingen virkelige Dyder. De besidde intet uden Laster, raabte han, som skiules under Dydens Skin og en falsk Sminke, og alle deres Dyder skal intet andet være, end Midler, til at bedrage os destolettere. En Mand af denne Carakteen kunde umueligen have Venner. Han forlangtenheller ingen, ja han paastod meget meere, at der ikke fandtes en ærlig Ven i heele Verden. Alle Menneskeer hade hverandre indbyrdes, og søger at skade hverandre. Ven skab er intet andet, end Modvilliens Stilstand, som de ved første Leilighed, og under den ringeste Forevending bryder igien. Det er bedre at man holder dem allesammen for sine Fiender, end at man gjør en forvoven Undtagelse, og vil stille sig blot for deres Vegelsindighed og deres fornyede Had. Med saadanne vidrige Begreber levede Foraldo indsluttet i sit Huus, ligesom en Biørn i sin Huule. Jntet sysselsatretham, undtagen hans Handel, ved hvilken han lagttog de strængeste billigheds=Love, Hans forkeerre Forestillinger, hans gruesomme Stolt, hed, og den Haardhed med hvilken han begege nede de Kjøbmænd som faldt i hans Hænder, gjorde ham allene skadelig for alle andre Mennesker. Denne viderlige Ferald havde en eneste Datter, Leonore, som var gandske langt borte fra hendes ubarmhiertige Fades Feil. Hendes Skjønhed, hendes Dyder, gjorde hende lige elskværdig, og hendes heele Opførsel, var saaledes indrettet, at hun maaskee blev det eneste iblandt alle Fruentimmer, som hendes Fader tiltroede nogen Dyd. Lige over for dem boede en anden Kjøbmand, Antonio, hvis Søn Gonzales hemmelig elskede denne Smukke. Hans Fader var langt fra ikke saa riig som Ferald, og derfor kunde han heller ikke love sig nogen stor Lykke for hans ømme Kierlighed. Feralde forlangte meere til at bortgifte sin Datter, end Kierlighed, Dyd og Gemytternes Overeensstemmelse. Gonzales havde imidlertid. fundet Leilighed til at aabenbare sin Kierlighed, og Tilbøyelighed for den smukke Leondre. Kierlighed gjorde snart disse dydefulde Personer ernige, og Gonzales androg sin Hensigt for sin Fader med den største Beskedenhed. Antoni elskede sin Søn paa det inderligste. Han lovede ham sin Biestand, og erindrede ham kun at være vaersom ved sit Forehavende. Hen vidste vel hvorlidet Feraldo lød sig bevæge ved noget andet, end ved Rigdom, og han gjorde sig fra den Tid af Umage, at udmærke sig ved nogle vigtige Foretagender. Et heelt Aar igiennem, lykkedes alting for ham, som han havde foresat sig. Hans Skibe komme hiem med rige Fordeele, og Antonio blev iblant alle Kjøbmænd imodtagen med en besynderlig Udmerketse. Han indlod sig med Nogle, som endnu strakte deres Handel videre, og med Feraldo selv indlod han sig i et besynderligt Foretagende. Feralde ansaa allerede Antonio med andre Øine. Hans Lykke og hans erholdte Rigdom giorde ham værdig til hans Omgang. Antonio, som han neppe forhen havde kiendt, var nu en klog og en stor Mand, fordi han besaa meere Gods og Midler end tilforn. Men det var dog ikke denne Overbeviisning, som bevægede Fe ralde til Bevaagenhed imod sine Naboer, han vilde tage Deel i denne Mands Lykke; han vilde ved hans Foretagender tillige berige sig selv; og denne Hensigt gav Antonia en gandske anden Gestalt. Gonzales havde ved disse Omstændigheder, ofte Leilighed til at tale med Ferald. Han saae sin elskelige Legnore hos hendes Fader, og Feralvo var alt for snu til, at han ikke snart skulde have merket begges Tilbøielighed. Hensigten befaldt ham, efterdi Gongales, efter al Anseelse, med Tiden endnu skulde blive rigere, og fordi han selv kunde være overbeviist derom. Han gav sin Datter sin Meening at forstaae, som antog denne Erklæring med en beskeden, Hengivenhed, og med et hemmeligt Velbehag. Hidindtil var alting gaaet Antonio efter Ønske, da han paa eengang saae alle hans Foretagender at lide Skibbrud. Søerøverne vare de første, som gjorde ham en Stræg i hans Regning. De borttoge tre Skibe med rige Ladninger fra ham, og paa samme Tid gik i Saragossa og Madrit to Huse til Grunde, som reve ham fort med sig. Kort sagt, Antonio, var forloren, og maatte overlade sig til sine Creditorer. Jngen kunde beskylde ham for, at han ved Ødselhed havde givet Anledning til denne Fordærvelse. Hans Opførsel havde altid været beskeden. Han havde aldrig fornærmet nogen i sine lykkelige Omstændigheder, og følgelig ingen Fiender gjort sig. Alle Mennesker elskede Antonio, og lade hans Dyder vederfares sin Ret. Den ulykkelige Kiøbmand bevarede sin Redelighed og sin Ære midt i sin Ulykke. Han fordrede sine Debitorer til sig aabnede sine Bøger fordem, og berettede sin Handels hele Tilstand. Disse følte Medlidenhed med en Mand, som de altid havde elsket. De forligte sig med ham, og lode ham beholde en anseelig Sum imellem Hænder, som skulde give ham Leilighed til at begynde sin Handel igien. Der fandtes endog Venner, som tilbøde ham endnu flere Penge, dertil, og Antonio skulde maaske snart have overvundet sin Ulykke igien, dersom han ikke endnu havde maattet affinde sig med FeraldoDet var ikke lidet, som denne haarde Mand havde at fordre af ham. Skylden skiulte Antonios Ulykke for ham. Han saae i ham intet meere end Ulykkelig, og følgelig en Skyldigen som han maatte lade føle al sin Strænghed. Det var forgieves, at Antonio med al Ydmyghed forføiede sig til ham, og viste sig saa ærbødig, som Ulykken nogensinde kan giøre nogen. Han forestillede ham sin Ulykke paa det bevægeligste. Det Forliis, sagde han, som jeg har lidt, er ikke foraarsaget ved min Uagtsomhed eller Ødselhed. Det er et Tilfælde, som alle menneskelige Kræfter ikke kan imodstaae, og som meget ofte møder Handelen. Hav Medlidenhed med mig, Feraldo, og opsæt deres Fordringer, til visse Tider, da jeg rigtig til hver Termin skal afdrage. Jeg har endnu Venner, som gribe mig under Armene, og som vil sette mig i Stand til, at begynde min Handel igien Min hele Lykke staaer i deres Hænder, beviis nu, at J er ikke mindre ædelmodig, end mine andre Creditorer. Hav Medlidenhed med mig og med min Søn, vi har nu intet, uden eders Godhed, som kan ophielpe os igien. Vi ville indgaae alt hvad J forlanger af os.