Den Vest-Sjællandske Avis, 1834-11-11
Spanien er et Land, som har havt den mærkværdigste Skjebne, og været underkastet de største Forandringer. J Oldtiden var det mægtigt og blomstrende; man regner at det under Romerne havde 20 Millioner Jndvaanere. Under Philip den 4de i Begyndelsen af det attende Aarhundrede, efterat den ødelæggende Spanske SuccessionsKrig var udkiæmpet, var Folkemængden nedsunken til 6 Mill., nu skal den være stegen til det dobbelte. Landet har været erobret to Gange fra den Afrikanske Side, af Chartaginenserne og af Araberne, og to Gange fra den Europæiske, af Romerne og af Vestgotherne. Det har giennemgaaet de haardeste Trængslet; det har været nedsunket i den største Vanmagt ved slette Regieringer, og ved et al Oplysning og Tænkefriehed undertrykkende Hierarkie. Af denne Vanmagt søger nu Folketat arbeide sig ud, og at hæve sig til et høiere Trin af Kultur og Velstand. Det har i den nyere Tid giort mange forgiæves Forsøg derpaa; det har lidt derved overmaade meget; det har endnu at giennemgaae den sværeste Kamp i sit eget Skiød; men det har Udseende af, at Kampen vil dennegang lykkes det; thi det synes som at forsynet har saaledesføiet Omstændighederne, at Kampen vil faae et heldigt Udfald, og at dette Land skal gaae en Regenerations-Periode imode. Det er natterligt, at man ved at erfare, at et Land har havt en saa mærkværdig Skjebne, og ved at see det i vore Dage i en saa convulsivisk Tilstand, opkaster det Spørgsmaal, hvad er Spaniens Beboer vel for et Folk, og hvad kan man vente af det Den Skjebne Spanien har prøvet, kan indbefattes i følgende Hovedtræk: J Oldtiden blev det beboet af to ældgamle Nationer Jberer og Col ter; saa kom Phornicier fra Kysten af Asien paa Davids og Salomons Tider, anlagte Colonier i Landet og byggede Cadix. Længere hen blev Landet en Volplads for Chartaginensernes og Romernes Kampe. Da Romerne fik tilsidst Overhaand, saa fremblomstrede Landet i hele Glandsen af den Romerske Kultur, indtil det Romerske Monarkie gik under. Nu væltede Alaner, Svever, Vandaler, og tilsidst Vestgother sig frem som en Strom over Landet; tappre men raae Germaniske Nationer, som sammenblandte sig med de gamle Jndvaanere fra Romernes Tider. Kristendommen indgiød efterhaanden sine høie moralske Lærdomme i Folkets Fordærvelse og sine kjærlige Følelser i Erobrernes Raaehed. Men nu opstod en Fiende mod Kristendommen; de sværmende Saracener trængte fra Afrika ind i Landet og erobrede det indtil Asturiens Biergegne. Her holder Korset sig ovret, og efter 700 Aars blodig Kamp seirer det endelig over Halvmaanen, og Jslamismen fortrænges af Landet. Men Arabiske Viisdom og Konst, Jslamitiske Sæder og Skikke og den Orientalske Karakteer, fik Jndpas i Landet. Korset har seiret, men ikke den ældgamle kierlighedsfulde, sagtmodige, overbærende, høie moralske rene Kristendom, men en afskyelig, udartet, vandannet til Afguderiet grændsende Lære tilegnede sig dette Navn. Landet blev opfyldt af en riig og hovmodig Geistlighed, af fantiske og overtroiske Munke, og blev Overtroens og Jnqvisitionens Hiem. Under den langvarige Kamp med de Vantroe, udviklede Folket en Ridderaand, et Mod, og en levende religiøs Følelse, som udgiør et Grundanlæg i dets Karakteer, og hvorfra ogsaa den Stolthed, som udgiør et Hovedtræk i dets Tænkemaade, udforinger. Kort efter Saracenernes eller Morernes Fordrivelse, aabnede sig en nye Bane for dets Heltraand ved Amerikas Opdagelse og Erobring, men det lagde tillige et Barbarie, en Grusomhed, og en moralsk Fordærvelse derved for Dagen, som bar det største Vidnesbyrd om, at den sande ægte kristlige religiøse Følelse ikke besiælede det længere. Denne Fordærvelse, og den nye Verdens Rigdomme fuldendte dets Udartelse og Vanmagt. Philip den 2den er det sørgelige Jdeal af det Spanske Folks Udartelse og hans langvarige og slette Regiering lagde Grundvolden til det store ved hans Regierings Begyndelse, alle andre Stater i Glands og Vælde overstraalende Spanske Monarkies Forfald. Under hans Efterfølgere sank Rigets Flor og Anseelse stedse dybere, indtil det ved Carl den 2dens Død i Aaret 1700 var nedsiunken i en Vanmagt hvortil Historien vanskeligt kan opstille Magen. Han døde uden Børn, Konge Ludvig den 14de af Frankerige drev det igiennem, at Prins Philip af Huset Bourbon kom til at bestige Chronen; men Erkehertug Carl af Østerrige giorde Paastand paa den, og i 12 Aar førte disse to Magter den blodigste og meest ødelæggende Krig, paa Spaniens Jordbund, indtil Østerrige opgav sine Prætensioner. J de paafølgende bundrede Aar under Philips Efterfølgere, blev nogle Bestræbelser, endskiønt ikke omfattende og indgribende, anvendte paa at forbedre Landets ulykkelige Forfatning. Det slæbede saaledes af indtil Aaret, 1808, da en ulykkelig Strid udbrød imellem Konge Carl den 4de og hans Søn Prinsen af Asturien, Ferdinand, som gav den af sin Lykke forblindede ved sine Erobringer intet videre Maadehold, kiendende, Napoleon, Anledning til at blande sig ind i de Spanske Anliggender. Ved en af de voldsomste og uretfærdigste Handlinger, som Historien kiender, søgte han at tilvende sit Huus Spaniens Krone. Han fik Faderen til at nedlægge Regieringen, og han lokkede Sønnen til sig og førte ham bort i Fangenskab. Men denne overordentlige Begivenhed afgav et oplysende Exempel paa den albestyrende Viisdoms Forhold ved de med Fornuft og frie Villie begavede Menneskers Handlinger; den fremkalder ingen lastværdig og uretfærdig Handling; thi tusinde Vei staae den aaben for at opnaae sine Hensigter, men den forhindrer ikke en saadan urigtig menneskelig Handling, naar disse derved kan befordres, og den lader tillige Straffen blive den lastværdige Handlings retfærdige Følge. At Napoleons Broder Joseph besteeg Spaniens Throne bevirkede, at det overvættes store, slet benyttede, og Spanien selv ved sin Rigdom fordærvede Spanske Amerika erklærede sig for uafhængigt; hvorved en nye Periode i Menneslægtens Liv og dens Kultur blev tilveiebragt. Det Spanske Folk berøvet sin al Energie af sløvende Rigdoms Kilde, og overladt til sin krænkede Selvfølelse, og sin Forbittrelse over den begaaede Uret, udviklede paa nye sin gaml. Holte- og Friehedsaand; thi Nationerne ligesom det enkelte Menneske dannes og forædles i Modgangens Skole; det kom tillige derved i en nøiere og lærerig Forbindelse med Europas oplyste Nationer, end nogensinde tilforn. Den vildeste Kamp opstod; den mod Spanien begaaede Uretfærdighed lagde Grunden til at Frankerigs Overmagt blev styrtet, og til Napoleons Fald. Hans Klogskab og Talenter forlode ham ikke; Cæsar levede endnu, men Cæsars Lykke var forsvunden. Aldrig har den Eviges Retfærdighed givet sig klarere tilkiende i Menneskeslægtens Politiske Anliggender. Det Spanske Folk blev udvortes frit, det vilde ogsaa blive det indvortes; det fremkaldte sine fordums Stats Jndretninger fra Tiderne før Philip den 2dens despotiske Regiering, og før Ferdinands og Jsabelles Dage; men de passede ikke længere; ikke til Folkets Vand, ikke til Monarkiets Størrelse, ikke til Tidsalderens Beskaffenhed. Det var et frugtes øs Forsøg af Spaniens Genius paa at hæve dets saa dybt funkne Folk. J 1814 kom Prinen af Asturien, som Ferdinand den 7de, tilbage. stil sit Fødeland, uskaansomt stødte han Constitutionen af 1812 overende, og banede Veien til at styrte Spanien tilbage i sin gamle Vanmagt. Men den vulkanske Jld var dæmpet, ikke slukket; den slog af og til op i høie Flammer, endtil en Hoved-Eruption udbrød i 1820, som rystede hele Riget igiennem. Men den Deel af Folket, hos hvilken Friehedsfølelsen var opvakt, havde endnu ikke fattet, at denne Friehed ikke kunde tilveiebringes i de gamle og forældede Former; men at den maatte indklædes efter Tidsalderens opklarede Jdeer. Det politiske Tidspunkt var ogsaa ugunstigt for dette nye og store Forsøg, atter gik, især ved Frankerigs Jndblandelse, Haabet om Frieheden under for det Spanske Folk. Men nye Veie til dens Frembringelse laae skiulte i Tidsalderens Skiød; de vare forudseete af den albestyrende Viisdom. Tingenes Orden forandrede sig hos Spaniens mægtige Naboe; Frankerige giennemgik en nye politisk Fødsel. Det som Ferdinand havde manglet Sindelag og Kraft, til at vedligeholde, maatte hans Gemytsbeskaffenhed og hans Svaghed befordre paa en anden Maade. Hans Eftergivenhed for sin Gemalinde bevægede ham til at forandre den hundredaarige Successions-Lov til sin Datters Fordeel, (en Søn skulde ikke fødes ham.) Handlingen var uretfærdig, men Forsynet tillod den; thi den har Spaniens Friehed og Gienfødelse i sit Skiød, Hans Broder Don Carlos modsatte sig denne Krænkelse. Dronningen maatte kaste sig i Frankerigs og Storbrittanniens Arme, hvis Jnteresse udkræver det vestlige Europas constitutionelle Ombannelse, og tage sin Tilflugt til den Deel af sit eget Folk, hos hvilket Friehedsaanden var blevet opvakt, og under Lidenskaber, Kamp, og Trængsler føres Spanien, ligesom hvert enkelt Menneske hen til sin store Bestemmelse. Saaledes er Landets nærværende Tilstand, hvorledes er nu det Spanske Folks Karakteer beskaffen, hvad kan man vente sig at det? (Fortsættelsen følger.)