Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1814-03-26
Nyeste. derie Kjøbenhavn. med Kaders Ellevte Aargang. No. 25. Udgivet og forlagt af Boghandler S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel, allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 26 Martii 1814. Forse Føle Jeend Tindelse med Brevposterne. a Nyhaand Martii 1814 Om Nutidens Oeconomie, Høistærede Hr. Udgiver, Oeconomie er et Arcanum, der, ligesom Univerfalbalsom, er godt for Alting – et Middel for alle moralske, ja maaskee endog de fleste physiske Sygdomme, man ikke noksom kan anbefale og anprise. Seer jeg et Land hive af alle de Svagheder, som ere Følger af en fordærvet Mave, saa tilraaber jeg det brug Oeconomie, det er en bedre Medicin, end alle financielle Aareladninger, Kopsætninger, Vomitiver, spanske Fluer og China mixturer. - Seer jeg en Digter istedet for at stige tvertimod dale i sin olympiske Flugt, saa raader jeg ham, brug Oeconomie, denne poetiske Sultecur, befinder din Muse sig langt bedre ved, end om Du hver Dag, ligesom en fransk Kok, svedte for at opfinde nye Souser, og opvarte dine Læsere med bestandig opkogte Retter under nye udvortes Skikkelser. Hører jeg en Kjøbmand klage over Tidernes Besværlighed, over standset Handel, over bestandig Agtergang, saa tilraaber jeg ham; brug Oeconomie, min Ven, bliver Du ikke rig, saa bliver Du heller ikke fattig derved. - Seer jeg en Ægtemand have sin Nød med en ung, af Smiger beruset Ægtemage, der indbilder sig at være en anden Venus, saa siger jeg, brug Oeconomie, min Kiere! i dine Smigrerier, og paa paa om Din Tilbedte ikke, inden Du veed et Ord deraf, vil være hurtigere cureret, end om Du udtømte for hende alle Modeboutiker paa Østergaden. - Jeg har saa ofte holdt saadanne og lignende Forelæsninger for min egen dyrebare Ægtefælle, at hun nu har gjørt en heel oeconomisk Reform i mit Huus, som i en Tidsalder, da Undværelsen af saa mangfoldige fordums Fornødenheder, ja selv af sund Forstand og gammeldags Redelighed, er bleven til en Nødvendighed, formodentlig vil læses med Deeltagelse i Deres Blade. Det er ikke længer end ni Aar siden, jeg blev gift med min Lucinde. Hun havde indtil sit 12te Aar gaaet i et Pigeinstitut, hvor hun, efter vore Tiders Mode, foruden alle Fruentimmernetheder, havde lært at parlere Fransk og declamere Dansk, og saa meget af Verdenshistorien og Jordbeskrivelsen, at hun kunde give en Skilling med i Lauget, naar Talen var og en eller anden curiøs Materie. Et Par Aar efter at hun var kommen ud af Jnstitutet, gik hun til physiskæstbetisk philosophiske Forelæsninger, lagde sig efter Naturphilosophien og skrev selv naturphilosophiske Afhandlinger, og Forsøg i den høiere Poesie. Hun var fuldkommen uddannet, da jeg havde den Lykke, at gjøre hendes Bekjendtskab i et dramatisk Selskab, hvor hun spilte Maria Stuart, og Ophelig, og andre saadanne Bravurraller, og hvor hun passerede for et sandt Orakel. Jeg gjorde mig i Begyndelsen ligesaa lidet Regning paa denne sjeldne Sieldnes Haand, som paa at vinde det store Lod i det store, næsten havde jeg sagt alt for store, Classelotterie, men som en anden Aladdin var jeg nu eengang af Skjebnen udseet til at skulle blive Eier af den uskatteerligste Skjønhedslampe, Kjøbenhavn eiede, og som tusinde Noureddiner forgjeves havde stræbt og arbeidet for at udvriste af et ubevægeligt Fatums Jernbaand. Skumlere paastode vel, at det ikke var saa meget mit rene, som mit urene Jeg (mine Penge), der havde bragt mig i Besiddelse af en saa kostbar Skat, men alle retskafne Folk, der kjendte nøiere til Sagen, forsikkrede mig, at den delige Lucinde var alt for meget Aand til at hun skulde bryde sig synderlig om en saanaandelig Ting som Penge. Udfaldet viste ogsaa, at de sidste havde Ret. Min Allerkjereste brød sig saalidet om Penge, at hun ganske overlod sig til sine philosophisk poetiske Studeringer, og medens hun døde som Maria Stuart i det dramatiske Selskab, levede vore Tjenestepiger som sande Elisabether hjemme i Huset, og naar hun speculerede i Naturphilosophien, lagde vore Folk sig efter Levephilosophien, lode for min Regning komme Capuner og Pularer fra Madam Obel og Langkorg fra Bianchi, og førte hver Aften det lystigste Liv der kan tænkes. Dette Levnet fortsatte vi indtil for omtrent et Aar siden, da Alting løb saa fordømt i Veiret, at den meest poetiske Begeistring og det meest ulegemlige Legeme, ikke kunde følge det i sin Flugt, og maatte, fængslet af en grovere Natur, blive tilbage paa vor prosaiske Jord. Men nu begyndte min Kone ogsaa for Alvor at trække Seilene ind. Hun steg ned fra sin Trone, hvorpaa hun eller pleiede at sidde med en Bog i Haanden den hele Dag, tog et fiin hvidt Kjøkken forklæde paa, gik ud i Kjøkkenet, overtog Commanden en chef, gav Kokkepigen et dygtigt Øre sigen, da hun vilde gjøre sig ud til Beens, og jagede hendes Medtjenerinde paa Døren, da hun begyndte at ræsonnere. - Men nu begyndte Reformen for Alvor. Kiere Mand, sagde hun, Du har altid talt saa meget om Oeconomie. Nu er Tiden kommen, da den kan behøves. Tænk, en Alen Levantin koster 80 Rdlr., et taaleligt Shavl 2000, et Tyls Slør 500. Vi maa indskrænke os, min Bedste. - vi maa!" Villien er Din, min Engel! sagde jeg, Du har at befale!" J det samme vi stode og talede saaledes kom Budet med Adresseavisen: Min Kone foer ganske hidsig løs paa det: Er hun nu igien her med Avisen raabte hun Har jeg ikke sagt hende eengang min Mand skal - vil ikke holde den, Pak Jer strax paa Døren. - "Men, min Engel! sagde jeg i det jeg trak hende til Siden, Adresseavisen kan jeg jo dog ikke undvære?" – "Du kan læse den i Klubben. Du kan laane den hos Kieldermanden, svarede hun i det hun stødte den stakkels Aviskjerling ned af Trappen, uagtet denne paa det høitideligste erklærede, at den først maatte afsiges. Men neppe var Kjerlingen tumlet som en Meelsæk ned af Trappen førend der kom et andet Bud med en Qvittering fra Søndagsskolen paa 10 Rdlr. Min Kone modtog dette Bud paa samme Maade som Aviskonen. "Denne Gang vil jeg betale den, sagde hun, men hils Cassereren, at min Mand ikke vil være meer i Søndagsselskabet. Hører Han, Næste Gang bringer Han ingen Qvittering." Jeg forestillede nu min Kone, at det dog ikke gik an at bære sig saaledes ad, og at hun, naar jeg skulde knibe Muskaten i den Grad, ligeledes maatte bruge Oeconomie i det Store, f. Ex. ikke tractere saa ofte om Ugen, ikke øde saa mange Penge paa Stads, ikke spille saa meget bort i Boston og Lombre, ikke være med i saa mange Klubber &c. &c. "Sødeste Ven, raabte hun i det hun faldt mig om Halsen, hvad der skal til det skal der - kan vi have sjeldnere Selskab hos os end to Gange om Ugen? kan jeg klæde mig simplere end jeg giør, naar jeg ikke skal confunderes med Slagtermadamen her næst ved kan jeg være bekjendt at sige: jeg spiller ikke, naar jeg indbydes til et Partie, kan jeg være i mindre end i tre Klubber?" - Alt dette sagde hun saa indtagende, at jeg, som ret havde foresat mig at gjennemhegle hende, stod her som Samson efterat Delila havde afklippet en Lokke af hans Haar Tusinde Philistere kunde, uden at jeg havde vovet at knye, nu binde mig og stikke mine Øine ud Jeg stod ligesom forheret, og maatte nedlægge Mandens Scepter for den seirende Qvindes Fødder. Min Kone fortsatte nu sin occonomiske Reform Mine to Canariefugle, som jeg selv havde opfødt, og som vare saa kjelne, at de, saasnart de saae mig træde ind i Stuen, sloge glade med begge Vinger og fløi mig i Møde med et venligt "pippibleve først satte paa Vartpenge, det vil sige, de fik ingen Canariefrø, men lutter Hamp- og Kornfrø, hvoraf de stakkels Dyr bleve halv syge og hørte op at synge. Dette havde den Følge, at de, som unyttige Lemmer af Huset, i Naade bleve entledigede fra deres Plads og solgte paa Auction for 16 Mk. Stykket. Min tro Puddel Tyrk, der rigtig nok havde en velsignet Appetit, blev, paa min kjere Ægtemages Foranstaltning, i min Fraværelse jaget ud af Huset, fordi man formeentlig paastod, at den baade var for graadig og kræsen. To herlige Katte, der i syv samfulde Aar havde besøgt vort Huus, og allerede talte en stor og udbredt Familie, der ikke havde liden Jndflydelse paa hele Museriget i vort Qvarteer, og som allerede havde Børnebørns Børnebørn, bleve lønligen sendte først i Exil, og siden mordisk dræbte i Fængslet, under det Paaskud, at de selv vare løbne indi en Rotteser, uagtet det kunde juridisk bevises, at ingen Katteklo, langt mindre et Kattehoved, kunde komme ind i samme Sax. Fire delige spanske Høns, som lagde hver et Æg hver anden Dag, og som jeg holdt saa usigelig af, fordi de vare spanske, og ved deres Raskhed røbede deres spanske Natur, bleve, efter min Kones befaling, ubarmhiertigen slagtede, fordi hun meget sindrig havde beregnet, at hvert spansk Æg kom hende 2 s. dyrere at staae end et dansk, og hun altsaa fandt bedre Regning ved at lade kjøbe end lægge Æg. Min lille Nikke blev taget ud af Skolen, fordi Bestyreren vilde have sin Betaling i Rigsbankpenge, og min Kone laante sig Pestalozzis Anviisning for Mødre, at lære deres Børn at læse, for ved Hielp af denne selv at undervise Barnet.