Den Vest-Sjællandske Avis, 1829-10-27
J en anden Skrivelse i samme Blad hedder det: at det ikke var undgaaet en Cannings skarpe Blik at naar man vil dirigere Begivenhederne og benytte dem til sin egen Fordeel, saa maae man tage Deel i dem. Dette bevægede ham til at afslutte Traktaten af 6te Juli 1827, som havde Slaget ved Navarino og Moreas Besættelse af de Franske til Følge. Havde Canning levet længere og ført Statsroret i England, saa vilde for nærværende Tid den største Deel af Stækenland, Dardanellerne, Bosphotus og sandsynligviis Constanstantinopel selv, været faldet i Britternes og de Franskes Hænder, og de vilde da være blevne istand til ved det Ottomanniske Riges Omdannelse at have gjort dets Jndflydelse gieldende, og at have holdt Russerne Ligevægten. Canning afsluttede ikke Traktaten af 6te Julii for at styrte Russernes allerede afmægtige Modstander; men fordi han indsaae, at Sultanens Regiering maatte sammen styrte af sig selv (den vil formodentlig opløse sig i enkelte Paschaliker); thi den Overbeviisning maae man nødvendig erholde, naar man kaster et Blik paa Tyrkiets indvortes Forhold, ligesom paa alle Mahomedanske Staters Historie, som alle gik tilgrunde eller ogsaa tabte deres Kraft og Storhed, saasnart Oplysningen begyndte at udbrede sig over dem; thi Koranen, som er Mahomedanernes religiøse og tillige deres borgerlige Lovbog, er beregnet for et raat og phantasiefuldt nomadisk Folk og skikket til at antænde dets Fanatisme; men den alt for store Absurditet ved de Maximer og Sagn, som indeholdes deri, maae blive indlysende for ethvert Folk, saasnart det begynder at bruge sin Fornuft, hvortil det dog eengang kommer med alle Nationer og derfor ogsaa med den Tyrkiske, (alle Reisende sige ogsaa at der udbreder sig meget Fritænkerie imellem Mahomedanerne). Koranen besidder heller ikke som vore hellige Bøger, en uforgiængelig Støtte i sine moralske Lærdomme, som vidne om den høieste Viisdom og som sikkrer Christendommen en evig Tilværelse, i hvor forandret end saa dens Skikkelse bliver (en stor Sandhed). Derfor seer man ogsaa, at saasnart Oplysningen begynder, saa taber Koranen sin virksomme Kraft, paa Folket og som i dets raae Tilstand havde forvandlet dem til en Skare af Helte. Den Rest af Hellighed, som tillægges den af Almuen og af en hykkelsk Præstestand, har kun den Virkning, at man beholder den borgerlige Lovgivning, som indeholdes i Coranen og som ikke passer længer eftersom Tidsomstændighederne forandre sig, og Mahomedanerne komme derved i et Misforhold til den stigende Cultur, som omgiver dem. J denne Tilstand befinder allerede Tyrkiet sig. (Dette er ganske rigtigt; thi paa den ene Side taber Tyrkernes Fanatisme sig og paa den anden Side hænge de endnu for meget ved deres gamle Jdeer til at de kunne modtage Culturen, og derfor er Landet kommet i en indvortes Forvirringstilstand, som tager bestandig til og som er bleven overmaade megeforøget ved de Russiske Armeers Jntrængelse i Landet, da Tyrkerne derved have faaet nye og høiere Begreber og den Europæiske Cultur og dens For deelagtighed, og det gamle Partie er paa den anden Side derved bleven understøttet imod det nye J denne jammerfulde Tilstand ville Russerne forlade det, og Forfatteren til dette Stykke har fuldkommen Ret i naar han siger, at det ikke er sandsynligt, at dette forraadnede Statslegeme kan ikkun nogen Tid vedligeholde sin Tilværelse.) Om ogsaa Keiser Nikolaus er besiælet af det uegennyttigste og ædleste Sindelag, saa vil det dog ikke staae i hans Magt, at forhindre Kuldkastelsen af Sultanens Regiering, som er aldeles sunken i den offentlige Mening. Overalt viser sig et mægtigt Partie i det indre af Landet imod denne blodtørstige Fyrste, og hans Undersaatter ville forlade ham i Nødens Øieblik. Flere Paschaer have tilbudt Russerne deres Tieneste, og i Asien har en viis Politik bevæget dem til at aabne Tilflugtsteder for de fordrevne Janitscharer. Hvo kan derfor omtvivle, at Sikkringen af de personlige og af Eiendomsrertighederne, som den Russiske Regiering forskaffer, maae i denne Tidspunkt, hvori Mahomedanernes religiøse Troe vakler, giøre den Russiske Regierings Fiender til dens Venner og derimod afvende fra den Tyrkiske dens Undersaatters Hierter. Naar man nu ikke kan omtvivle, at Sultanens despotiske Rige vil af sig selv gaae tilgrunde, udkrævede da ikke en viis Politik fra de Europæiske Staters Side at alle forenede sig om at give de Tyrkiske Lande en selvstændig Regiering, som kunde være passende til Tidens Forhold og derved give den Midler til at erholde paa nye Kraft og Selvstændighed. Kun et Jnsular-Folks Kræmmer politik kunde holde den Tyrkiske Regierings forraadnede Bygning og som er nær ved at indstyrte, endnu opret og kunde give 6 Millioner Christne til Priis for deres Bødlers Raserie, dersom de skulde faae Magten i Hænderne, og som paa den frygteligste Maade kunde hævne sig paa disse uskyldige Offere for den Skam der er gaaet over dem, (For det sidste har den Russiske Keiser allerede sørget, for det første vil Tiden giøre det; men øiensynligt er det at Begivenhedernes Gang, den Politik, som man har fulgt, og den afsluttede Freds Beskaffenhed med alle dertil hørende Omstændigheder ville hæve Rusland til den høieste Grad af politisk Jndflydelse og Vælde. Alle disse følgerige Forhold kunne ikke nok tages i Overveielse og be grundes). - J Berlin fældes den Dom; at Freden vil give Diplomatiken nok at bestille, da den har til Følge en Mængde af de vigtigste og meget indviklede Dispositioner til hvis Afgiørelse de Europæiske Nationer ere indbudte at tage Deel. Man maae i høi Grad beundre den høimodige kraftfulde og klare Fremgangsmaade, som den Russiske Keiser har fulgt, og den Kraft som ligger i den hele Fremgangsmaade. Det eneste afficerende ved Fredstractaten, er den Tribut som Fyrstendom merne skulle betale; men hvo veed, hedder det deri, hvilke Forandringer der kunne bevirkes i denne Post ved Underhandlinger, og ved Begivenhedernes Gang. - Hvor jammerlig Tyrkiets Forfatning maae være kan sees deraf, at man holder de 4, Mill. Pd. St. som det skal betale til Rusland for at være een for det aldeles uoverkommelig Sum.