Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-11-16
Breve over den Gallske Lære om Hjernen og Hierneskallen. III. Da Hjernen er dobbelt *), saa følger heraf, at de samme Organer, der findes paa den ene Side, ogsaa findes paa den anden, og at et af Organerne paa den ene Side kan være beskadiget, ja endog aldeles forstyrret, uden at de øvrige derved ophøre at virke. - At Hjernen indbefatter Tænkeorganerne, det beviser den Erfaring, at den aldeles ikke er nødvendig til det organiske Liv. Endog Fostere have levet i Modersliv og ere komne til Verden uden Hjerne, ja uden Rygmarv. Da Gall iblandt andet saae, at en Lamhed i Extremiteterne var en Følge af en Beskadigelse i een af Hjernens Hemisphærer eller Halv kugler, saa slyttede han heraf, at der maatte *) Lugtens, Synets &c. Nerver i Hjernen ere ligeledes alle dobbelte. være en uafbrudt Forbindelse imellem disse og Rygmarven. Men for at kunne opdage denne Hjernens Beskaffenhed og bevise den antomisk valgte han en hidtil ubetraadt Vei. Han undersøgte ikke, saaledes som Anatorerne pleie at gjøre, Hjernen ovenfra, men fra Rygmarven af op ad, og betjente sig ikke af Kniven, som forstyrrer Deelene, men af et sløvt Instrument, hvorved han saae sig istand til at adskille og udfolde disse Dele. Naturen var her hans trofaste Veileder; thi saavel Hjernen som alle dens Deele sætte sig gradeviis fast i denne Direction, ligesom den ogsaa i alle Dyreclasser fremkommer paa samme Maade. Hos de simpleste Dyr, f. Ex. hos Polypen, finder man blot almindelig adspredte Nerver, hos fuldkomnere Dyr, en Nervestamme, og hos endnu fuldkomnere endelig Nerver, som træde frem af samme. Hos høiere Dyreclasser danne nu de af begge Halvdelene af Rygmarven dobbelt fremtrædende Nerver, deels Hjernen, deels alle de Nerver, som, uden Undtagelse, udspringe fra Rygmarven, men dog saaledes, at nogle af samme synes at udspringe i Hjernen, skjønt de først i denne ere komne fra den øvrige Nerve masse. Det er her ikke Stedet at anføre de øvrige Opdagelser, som alt det har ledet Sall paa Resultatet deraf er, at enhver af de i Hjerneganglionen forekommende Nerver danner en egen Omvinding (Windung) og maa betragtes som et Organ for en bestemt Aandsforretning, d. e. som en Deel, hvorpaa Aanden ved en bestemt Virksomhed virker, og derfor er organiseret overeensstemmende med denne bestemte Virkning. Tilgiv, bedste Ven, at jeg her bebyrder Dem med adskillige anatomiske Vink, som neppe ville interessere Dem. Men det er nødvendigt, at jeg anfører dem her korteligen, for at give Dem et nogenlunde fatteligt Begreb om det Hele. Den Maade, hvorpaa Sall egentlig er kommen paa sin Theorie, er meget mærkværdig. Ogsaa han troede i Begyndelsen, at der gaves en almindelig Livskraft; men omsider blev han dog overbevist om, at den ikke var til, uden for saavidt ethvert enkelt Organ besidder den. Man kan derfor gjerne hugge Hovedet af et Menneske, og Kroppen bevæger sig dog, men dette skeer kun formedelst den Livskraft, som enkelte Organer endnu besidde. Man kan saaledes gjerne være død, uden at alle Livskræfterne have ophørt at virke. Sall havde allerede længe havt en Jdee om, at Menneskets forskjellige Organer findes udmærkede paa Hjerneskallen. Allerede i hans trettende Aar anstilte han Forsøg blandt smaa Drenge &c. Siden forskaffede han sig Gibsafstøbninger af udmærkede Menneskers, især af store Virtuosers Hjerneskaller. Var det levende Folk, saa søgte han at stryge Haarene saaledes tilside, at Formen kunde blive ganske nøiagtig; var det Døde, saa lod han Haarene rage bort. Han spared hverken Umage eller Bekostning, for at forskaffe sig saadanne Former. Han besøgte mørke Grav steder, afformede Hovedskaller af Mennesker, som allerede i ti Dage havde været jordede, gik omkring i Hospitaler, Daarekister a. for at berige sine Erfaringer. Til at udfinde en saadan Theorie udkrævedes der altsaa en Mand, som var Anatom, Læge, Phystolog og Plycho log, og som med alt det havde Kraft nok til ikke at agte noget Offer for stort. - Efterat han saaledes havde forskaffet sig 150 saadanne Hjerneskaller af Mennesker *), som han i levende Live alle havde kjendt, sammenlignede han dem, og fandt bestandig de bestemte Forhøininger at være Kjendemærker paa Organerne. Ved tyve Aars Erfaring har han bragt det saavidt at han kan sige om et Menneske: det har det og det Anlæg; men det følger af Tingens Natur, at han umuelig kan sige, om et saadan Anlæg virkelig er blevet udviklet; thi utallige udvortes Omstændigheder kunne jo have lagt *) Gall har endnu i dette Øieblik næsten ingen Hovedskaller i sin Samling uden af saadanne Mennesker, som han i levende Live har kjendt. Hindringer i Veien for dets Udvikling. Under sit Ophold i Kjøbenhavn besøgte Gall en vis Minister. Han fandt i hans Værelse mange Redskaber til Konstarbeider &c., og sluttede deraf, at han maatte sysselsætte sig med saadanne Arbeider. Ministeren tilstod ogsaa, at han i adskillige Aar havde givet sig af med at udskjære adskillige Ting i Træ, dreie &c. Gall undersøgte nu hans Hjerneskal og fandt, at han besad Konstorganet, uden at han selv vidste noget deraf. Hans Stilling gjorde altsaa at dette Organ ikke udviklede sig hos ham i saa høi en Grad, som det under andre Omstændigheder upaatvivlelig vilde have udviklet sig. Gall beder af denne Aarsag enhver, først at gjøre saadanne Erfaringer, om just ikke i 20 - saa dog i 5 Aar, og da at fremkomme med Indvendinger mod hans Lære. Men at forkaste hans Erfaringer førend man endnu har prøvet dem, anseer han for meget ubilligt. Fra Menneskene gik han nu over til Dyrene. At vi kalde Forstand, Hukommelse, dømmekraft og Indbildningskraft egne Organer, er falsk, thi der existerer intet saadant enkelt Organ. Hvert Organ besidder enhver af disse Egenskaber, som ved Øvelse kunne bringes til høiere Fuldkommenhed. De ere altsaa de samme hos Menneskene som hos Dyrene. Mennesket er saaledes et Aggregat *) af Dyreriget, det vil sige, naar man vil danne af en Dyrehjerne en Et Ord, som betegner, et Jndbegreb af mange ligeartede Ting, der ere forenede til et Heelt. Menneskehjerne, saa maa man bestandig føie mere Hjerne til, men naar man derimod vil danne af en Menneskehjerne en Dyrehjerne, maa man bestandig tage fra. Hos Frøen er f. Ex. Avlingsorganet meget lidet. Det stiger og stiger hos de forskjellige Dyreclasser, og kaldes hos Fuglene Ormen; hos Mennesket bliver det endeligen til den saakaldte lille Hjerne.