Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-07-19
toget i Rusland. Neppe havde jeg aabnet Feldttoget, saa faldt ogsaa Masken af Fjendens sande Sindelag maatte vise sig. Efter tre til fire Dage sendte Alexander, overrasket ved vore første Forsøg, En til mig, for at sige mig, at dersom jeg vilde rømme det inddragne Gebet og vende tilbage til Niemen, saa vilde han underhandle. Men nu ansaae jeg dette atter for en List opblæst af Lykken havde jeg grebet den russiske Armee i Gierningen; Alting blev kastet og bragt i Uorden. Jeg havde afskaaret Bragation og maatte haabe at tilintetgjøre ham. Jeg troede altsaa, at man kun vilde vinde Tid, for at redde og samle sig. Der er ingen Tvivl om, at hvis jeg havde været overbevist om Alexanders Oprigtighed, saa havde jeg samtykket i hans Begjering. Jeg var vendt tilbage til Niemen; han var ikke gaaet over Dwina; Wilna var blevet erklæret for neutralt; vi havde begivet os derhen, enhver med to eller tre Batailloner af vor Garde, vi havde underhandlet personligen. Hvilke Combinationer havde jeg ikke bibragt der. Vi vilde gaaet fra hinanden som gode Venner." - Og trods de Begivenheder, som nu paafulgte, og lode ham triumphere, er det bevist, at dette Udfald havde været mindre fordeelagtigt for ham, end det, der siden indtraf. Han er rigtig nok kommet til Paris, men med hele Europa. Han har faaet Polen, men hvilke Følger vil ikke frembringes ved de Rystelser, der meddeelte sig hele Europa, de Bevægelser, der bibragtes Folkeslagene, Forøgelsen af europæisk Indflydelse paa det øvrige Rusland, formedelst Opdyngelsen af de nye Erhvervelser, ved de russiske Soldaters lange Tog, ved de fra alle Sider hidflygtede Menneskers og heterogene Jndsigters Indflydelse: Ville de russiske Herskere bestræbe sig for at befæste, hvad de have faaet? Men naar de betages af Ærgjerrighed, hvilke Daarskaber kunne de da ikke overlade sig til Og dog have de mistet Moscau, dets Rigdomme, denne Stads, saavelsom en stor Mængde andre Stæders Hielpemidler. Disse ere ligesaa mange Saar, som længer end et halvt Aarhundrede ville bløde. Og hvad havde vi imidlertid ikke kundet fastsætte i Wilna til Alles, til Folkeslagenes og Kongernes Vel! En anden Gang sagde Keiseren, jeg havde kunne deelt det tyrkiske Rige med Rusland; Talen har mere end een Gang været herom Constantinopel har reddet det. Denne Hovedstad var altid den store Forlegenhed, den sande Anstødsteen. Nusland vilde have det; jeg turde ikke indrømme det. Det er en alt for kostbar Nøgle, den allene opveier et Rige. Den, som kommer til at eie den, kan regiere Verden." Keiseren, igjen kommende tilbage paa det Forrige, sagde: "Hvad har da Alexander vundet, som han ikke i Wilna havde faaet for meget ringere Priis. Een af os undslap den Bemærkning: "At have seiret og beholdt Triumphen. "Det kunde være den gemeene Hobs Tanke, ikke en Konges. En Konge, naar han regjerer selv, eller ved sine Raad, hvis han er udygtig dertil, maa ved et saadant Foretagende aldrig have Seiren, men dens Frugter, til Formaal. Og endog da, naar man bliver staaende ved denne gemeene Betragtning, paastaaer jeg, at Øjemedet dog vilde være forfeilet; thi her maa bifaldspalmen blive den Beseirede til Deel. Hvo kunde sammenligne min Lykke i Tydskland med de Allieredes i Frankrig, Oplyste, eftertænkende Mennesker ville ikke gjøre det. De Allierede kom, slæbende hele Europa efter sig, næsten mod Intet. De opstillede 6000,000 Mand i Linie, og havde en ligesaa stærk Reserve. Hvis de bleve slagne, vare de aldeles ikke udsatte for nogen Fare. Jeg derimod i Tydskland, i en Afstand af 250 Mile, jeg havde neppe lige Styrke. Jeg blev omgivet af Magter og Folkeslag, der blot holdtes tilbage af Frygt; de kunde i det første Øjeblik, ved det første Uheld, erklære sig. Jeg triumpherede midt i Farer, der behøvedes uophørligen ligesaa megen Duelighed som Kraft. Hvilken besynderlig Characteer, hvilket besynderligt Blik trængte jeg til - Hvilke Handlinger kunne de Allierede modsætte saadan Daad? Naar jeg ikke havde seiret ved Austerlitz, saa havde jeg havt hele Preussen paa Halsen. Havde jeg ikke seiret ved Jena, saa vilde Østerrige og Spanien erklæret sig i Ryggen af mig. Havde jeg ikke slaaet ved Wagram, der ikke var nogen saa afgjørende Seir, saa havde jeg maattet befrygte, Rusland, vilde forlade mig, Preussen gjøre Opstand, og Engellænderne vare allerede for Antwerpen. - Hvilke vare da alle mine Betingelser efter Seiren, J Austerlitz lod jeg - beholde sin Frihed, da jeg kunde taget ham til Fange. Efter Jena Slaget har jeg ladet det preussiske Huus beholde Tronen, som jeg havde styrtet det fra. Efter Wagram Slaget forsømte jeg at sønderstykke det østerrigske Monarkie. - Vil man tilskrive alt dette den blotte Høimodighed, Kraftige og dybttænkende Mennesker ville have Ret til at dadle mig derfor. Uden at vise denne Følelse, som ikke er mig fremmed, fra mig, stræbte jeg virkeligen efter høiere Tanker. Jeg vilde forberede den store europæiske Jnteresses Sammensmeltning, ligesom jeg har bevirket Partiernes blandt os. Min Ærgjerrighed var, eengang at forlige Folkeslagenes og Kongernes store Sag. Jeg maatte derfor skabe mig Fordringer hos de sidste, gjøre mig folkelig i deres Kreds. Vel kunde dette ikke skee, uden at tabe hos de Andre; det følte jeg vel, men jeg var almægtig, og ikke meget frygtsom; jeg bekymrede mig kun lidt om Folkeslagenes forbigaaende Knurren; Resultatet maatte ufeilbart føre dem til mig igjen." Jmidlertid, vedblev Keiseren, begik jeg, efter Wagram, en stor Feil, ikke at have svækket mere Østerrige. Det blev for stærk for vor Sikkerhed; det har ødelagt os. Dagen efter Slaget burde jeg ved en Proclamation have forkyndt, at jeg ikke vilde underhandle med Østerrige førend efter en foregaaende Adskillelse af de tre Kroner, af Østerrige, Ungern og Bøhmen. Og skulde man troe det, en Prinds af det østerrigske Huus havde adskillige Gange givet mig Vink, at overlade ham een deraf, eller endog at sætte ham paa hans Huses Trone, anførende, at da denne Magt oprigtigen vilde slaae sig til os. Han tilbød sig, at give mig som et Slags Gidsel, og endnu desuden enhver muelig Borgen." - Keiseren sagde, at han endog selv havde tænkt derpaa; han havde nogen Tid førend sin Formæling med Maria Louise overveiet det; men siden, vedblev han, havde han ikke været istand dertil. Han havde, sagde han, i Henseende til Alliancens Artikel, næret alt for borgerlige Følelser. "Østerrige var blevet min Familie, og dog har dette Giftermaal ødelagt mig, sagde han. Naar jeg ikke havde troet mig tryg, ja endog støttet paa denne Punkt, saa vilde jeg udsat Polens Opstandelse endnu tre Aar; jeg havde ventet, indtil Spanien var betvunget og roliget. Jeg har sat Foden paa en med Blod skjult Afgrund &c." sige. Napoleons Bemærkninger over sin egen Familie. Han havde, sagde han, engang ført med Keiserinde Josephine et ganske borgerligt Liv, d. c. et meget ømt og samdrægtigt, og de havde Et længe havt et Værelse og een Seng. meget moralsk Forhold, vedblev han, som har en ganske egen Indflydelse paa en Kones Anseelse, sikkrer Mandens Afhængighed, og vedligeholder Inderlighed og gode Sæder. Man har hinanden i en vis Henseende stedse for Øine, naar man har sovet sammen om Natten, ellers vilde man snart blive fremmed for hinanden. Ogsaa undgik Josephine, saalænge denne Vane varede, ingen Tanke, ingen Handling. Hun havde Øiet henvendt paa Alt, opfattede Alt, hvilket stundom ikke var uden Tvang for mig og Forretningerne. Et fortrædeligt Øjeblik gjorde, da Leiren ved Bologna fandt Sted, Ende paa denne Stilling. Visse fra Wien indløbne politiske Omstændigheder, Efterretningen om Coalitionen 1815, havde sysselsat Keiseren hele Dagen og forlængede hans Arbeide til langt ud paa Natten. Da han kom meget sildigt, for at gaae til Sengs, foraarsagede denne Forsinkelse et heftigt Optrin. Skinsyge gav Anledning og Forrevending dertil. Nu blev ogsaa han vred, løb bort, og vilde ikke vide noget af, atter at underkaste sig. Keiserens hele Bekymring, sagde han, var, at Maria Louise vilde gjøre Paastand paa noget Lignende; thi dette havde dog vel maattet skee. Dette er en Kones virkelige Appanage, hendes sande Ret, meente han En Søn af Josephine havde været mig nødvendig, og gjort mig lykkelig, vedblev Keiseren, ikke blot som politisk Resultat, men ogsaa som huuslig Fornøielse. Som politisk Resultat havde det holdt mig paa Tronen, thi de Franske havde fattet hengivenhed for ham, som for Kongen af Rom, og jeg havde ikke sat Foden paa denne med Blomster bedækkede Afgrund. Nu tænke man engang efter over de menneskelige Beregningers Visdom. Nu vove man, førend man seer Enden, at dømme om hvad der er lykkeligt og ulykkeligt hernede. Som huuslig Fornøielse havde dette Pant bragt Josephine til Rolighed, og endt en Skinsyge, der ikke undte mig nogen Ro. Og denne Skinsyge stod mere i Forbindelse med Politiken end med Følelsen. Josephine forudsaae Fremtiden, og forskrækkedes over U frugtbarheden. Hun følte vel, at et Ægteskab kun med Børn var fuldstændigt; men nu havde hun giftet sig, da hun ikke kunde føde Børn mere. J samme Forhold, som hendes Lykke voxte, tiltog hendes Bekymring. Hun brugte alle Lægekonstens Midler, og anstillede sig stundom, som de havde gjort Virkning. Men da hun endeligen maatte opgive hint Haab, bragte hun hendes Mand ofte paa Tanken om et stort politisk Bedrag, og vovede endog omsider ligefrem at foreslaae ham det. (Fortsættes.)