Adresseavis for Børn, 1779-09-15
Frue Vimsenb. Af Børn, J kiender endnu ikke Verden. Friderich. Da agte vi os det for en Lykke, at vi ikke lærer at kiende den, hvorved vi undgaaer den Fare at blive forblindet af Rigdom og forglemme Himmelen. Frue Vimsenb. Jeg maae dog see, hvor Frue Elvin bliver af. (Gaaer. Ottende Optrin. Hr. Elvin, Christian, Frederich, Poul, Ludwig og Henrich. Hr. Elvin. Der er Jeres Skole-Cammerater, mine Børn, som J forlangte at tale med. Poul Af mine kiere smaa Venner, ere J da saa syge. Friderich. Ak al Og vi vilde gierne tage Afskeed med Eder. Poul, (grædende) Af disse Ord giennemtrænger mit ganske Hierte, jeg kan ikke stille mig tilfreds, da jeg nylig endnu saa meget har fortørnet Dig i Skolen. Friderich. Just derfor har jeg ladet Dig kalde til mig, for at sige Dig, at det er altsammen tilgivet, vi skilles i Fred fra hverandre, men beed Gud min Ven, at han vil forandre Dit stridsindede Hierte, paa det Du engang maae følge mig efter i hiin salige Verden, hvor ingen Kiv og Strid har Sted. for Børn. Poul. Af kiereste Frederich, jeg skal følge Dit Raad. Hav tusind Tak for Din Godhed, mit Hierte er færdig at smelte af Veemodighed over, at Døden skal berøve mig en saa kiær Ven. Friderich, Kiæreste lille Ludwig! Vi takke Dig for Dit Skole-Venskab, Tag det sidste Kys af disse døende Læber, og da Din stærke Natur lover Dig et langt Liv, saa bliv og til Din høyeste Alderdom Gud og Dyden troe. Hvor ofte har Du glædet og opmuntret os ved Din Lydighed, Din Fliid og Dit artige Væsen, Ak tænk min beste Ven, tænk paa den herlige Dag, da vi i hiin Verden igien skal omarme hverandre, denne Tanke holde Dig fremdeles paa den gode Vey, paa hvilken Du hidindtil har vandret. Ludwig. (kan for Taare neppe tale) Af min ædle Ven, Tusind Tak for Dit fromme Venskab, at hvor bitter et Afsavn, at kunde jeg døe med Eder Christian, Kiereste Henrich, jeg er saa urolig paa min Død Seng over min Uartighed, Du veed, hvor mange de have været. Hvorledes mener Du at blive til Mode paa Dit Døds Leie, ifald Du ikke i Tide vender om fra den onde Vey, paa hvilken Du hidtil har vandret. Henrich. Min beste Christian, Din Dødsseng, kommer mig til at skielve. Af hvor vil det gaae mig, nu maae jeg tilstaae Dig, at jeg for fjorten Dage siden tog nogle Rixdalere fra min Fader, han vil gandske vist komme efter det, jeg frygter for Følgen. Af min Ven, jeg beder Dig, udvirk Tilgivelse for mig hos min Fader, han kommer gandske vist herhid, umuelig vil han kunde afslaae et døende Barns Bøn. Christian, Hvor forskrækkes jeg af Henrich hvor maae Dit Hierte ryste, hvilken Synd har du begaaet jeg skal imidlertid opfylde Din Bøn, men vil Du ogsaa forbedre Dig? Henrich. Ja med Guds Hielp, der har du min Haand derpaa. Christian, Betænk, at Du giør dette Løfte i Haand med en døende Ven, som med den inderligste Attraae og Glæde gaaer ud af Verden, for imellem Avis imellem de Salige engang igien at omarme Dig. Henrich. Dit Minde, min døende Ven, vil bestandig tilbagekalde mig fra Syndens Veye. Stedse skal jeg stræbe at blive dens Fiende. Gud, Du hører det . . . . . Poul. Maae vi i Morgen besøge Eder, kiæreste Venner, Frederich. Ja, om vi lever. Ludvig. Det ønske vi af Hiertet. (De gaae alle tre hulkende bort.)Hr. Elviin. til de fremmede Børn.) Farvel mine Børn, bliver bestandig til Glæde for Eders Forældre. Denne Glæde berøves mig bekymrede Fader ved de beste Sønners Død.