Corsaren, 1842-01-14
Endnu engang om: "Marseillaisen". Vi have i et foregaaende Nr. fortalt Marseillaisens Historie og troe derfor, at her ogsaa er Stedet for en omtrentlig Gjengivelse af de Ord, hvormed Mr. Felix Pyat har ledsaget den Pragtudgave af Sangen, hvoraf i disse Dage ventes en ny Sendelse her til Byen. Rigtignok vil det falde Størstedelen af et dansk Publicum vanskeligt at forstaae, at der i en Frihedssang kan være en saadan Magt og Betydning, som her tillægges den; men desto mere Opfordring troe vi da, at der er for dem til at gjøre Erperimentet selv. "Der gives tonende Mennesker, sande Memnons-Statuer, hvem Tidens Tanke og Aand naaer, opvarmer og begeistrer, saa at de klinge ligesom hine Harper, hvilke Vinden bringer til at synge, idet den gaaer igjennem dem. En saadan Mand var Rouget de I Jøle, fød den 10de Marts 1760 i Lons le Saulnier i Departementet Jura, Officier i Genicorpset ved Begyndelsen af den franske Revolution, hvilken han tjente med sin Frihedsfølelse, sin Kaarde og sin Lyre, en god Borger saavelsom en stor Digter, en Mand, der aldrig har ansøgt en Hersker om nogen Gunst, som faldt i Unaade i Keisertiden, blev forglemt af Bourbonnerne, kun lønnet med en middelmaadig Vension af Julirevolutionen, og døde den 30te Juni 1836. Nouget de I'Jsle har digtet og componeret flere Værker, især patriotiske Sange, for hvilke man her kunde nævne ham med Ros, dersom han ikke i havde skrevet Marseillaisen. Naar Solen lyser, hvo bryder sig da om Stjernerne? Rouget de IJsle har skrevet Marseillaisen, det et nok for os og for ham. Amphion fang, og Murene reiste sig; Orpheus sang, og Løverne bleve tamme; Tyrlæus fang, og Sparta var frelst: alle disse tre Virkninger forener Marseillaisen. Hver af dens Sange er to Armeer; efter dens syv Vers reiste sig fjorten Armeer for at forsvare Republiken, og Republiken var frelst. Lyden af dens Stropher er som nye Josva-Trompeter: Tronerne styrte sammen som gamle Mure, Lænkerne briste, Jorden skjælver i sin Grund for at omstyrte den gamle Trældom og det gamle Tyranni. Og disse Mirakler har een Mand gjort, en Digter, Rouget de I'Jsle, thi han har skrevet Marseillaisen. Men nei! Det er dog ikke ham, som har skrevet den: Han var den Første, som sang den, det er Alt; thi den sande Forfatter, Marseillaisens sande Digter, det er Folket, det franske Folk, med sin Afsky for Slaveriet, med sin Tro paa Friheden og Fædrelandet, med sin Frygt og sit Haab, med sin uendelige Enthousiasme og sin evige Poesi. Den enkelte Mand var her ikke Andet end et Huulspeil. Han samlede i sit Hjerte og sit Hoved de Straaler af hellig Jld, som udgik fra Alles Hoveder og Alles Hjerter. Han var kun en Æolus-Harpe, som vibrerede ved den Aande, der udgik fra Alle, som samlede i een guddommelig Klang, i høie Ord og Ryytmer, Folkets Had og Kjærlighed, dets Lidenskaber og Følelser, dets Sjæl og Liv. Derfor synes det, som om Alle erindre den, naar de høre den første Gang, som om de have hørt den for og kun ikke erindre hvor. Derfor er det, at, saasnart den lyder, triumphere vore Legioner og de fremmede Horder flye. Der er i dette Digt, som er ligesom sværtet af Krudt, jeg veed ikke hvilken Larm af Vaaben, hvilken Duft af Salpeter, som beruser Nogle og skræmmer Andre. J disse Stropher er Munition, Vaaben, Forskandsninger, Soldater, Generaler, Alper, Rhin, Seir, Frankrig - Marseillaisen, det er Frankrig. See, det kunne hine Kritikere ikke begribe, hvis Skarpsindighed og Klogt bestaaer i at kløve et Digts enkelte Ord, i at udmaale og tilsile Tonefaldet, men som ere uden Hjerte og Følelse; de kunne Jntet see i denne Sang, i denne et befriet Folks Epopee. Selv en høi Aand kan ikke let fatte den dybe Følelse, den Høihed i Udtrykket, som gaaer igjennem denne National-Hymne, naar han læser den i Ensomhed eller synger den ene. Marseillaisen er hverken et Kunstværk eller en Solo; den er Massernes Sang, Armeernes Romance. For ret at forstaae den, maa man høre den synges af 100,000 Sangere, midt i Europa, med Kanoner til Orchester, med Batailloner til Chor, med Buonaparte til Anfører. Da bliver man greben af Rædsel, hvis man er Hersker, af Tillid, hvis man er Folk. Da udvikler sig denne Sangs hele Almagt og Magi. Man forstaaer da den republikanske General, som skrev til Directoriet. "Jeg har vundet et Slag; Marseillaisen var min Medcommanderende;" man forstaaer hiin Anden, som fordrede gen Forstærkning af 1000 Mand eller en Udgave af Marseillaisen, og endelig ham, som sagde: "Uden Marseillaisen slaaes jeg En mod To; med Marseillaisen slaaes jeg En mod Fire". Thi Marseillaisen er Befrielsens Høisang, Kongernes De profundis, Frihedens Vivat, med den skal Friheden drage Jorden rundt, beskygget af det trefarvede Flag, ledsaget af Trommer og Basuner, escorteret af Seire. Den skal synges paa Volsk, paa Jtaliensk, paa Tydsk, paa Tyrkisk hvad siger jeg: paa alle Sprog, af alle de Folkeslag, som ville være frie. Man skal forgjæves omskrive, afkorte og forandre den, den skal beholde sit nuværende Udseende, her og overalt, altid ny, altid levende som Friheden. Thi den er det høieste Udtryk for den bevæbnede Revolution, det høieste Raab fra det første Folk, som reiste sig imod sin Tyran, fra det franske Folk, fra det Guddoms-Folk, som ogsaa har sin Treenighed: Frihed, Lighed, Broderskab. Derfor kunne J ogsaa aabne de nyere Tiders Historie, og J ville finde, at, saa ofte den blev sungen, frelstes Frankrig. J Aaret 1793 var Republiken uovervindelig. Da man ikke sang den mere, i Aaret 1814, blev Keiserriget overvundet. O! Ved Waterloo skulde man have kjendt Marseillaisen! J Aaret 1830 gjenfinde vi den; da skabte den et nyt Dynasti. Borgere! Lader os ikke glemme hiint mandige Omkvæd: "Aux armes citoyens!" især nu, da vi trues af Fremmede saavelsom her hjemme, i vore Friheder saavelsom i vore Rettigheder. Lader paany denne mægtige Sang synges, lader os gjentage den i Chor, indtil vi have bestyrket hos os og hos de Andre de tre store Principer, som have fremkaldt den, den franske Revolutions tre mægtige Principer: Frihed, Lighed, Broderskab!" Frihed! Lighed! Broderskab!