Københavns Adresseavis, 1765-12-04
Jblant de merkværdigste og meest sieldne Ting, som sees i Naturen, henhører uden al Tvivl ogsaa den Skabning, som kaldes hvide Mohrer. Linnæus giør to HovedJnddeelinger af det menneskelige Kiøn i den nyeste Udgave bystema Naturæ. Menneskene i den første Classe kalder han homines diurnes, Dagmennesker; men de af den anden Classe homines nocturnos, Natmennesker, og disse sidste ere vore hvide Mohrer. Han anfører, at de og kaldes Orang Ontang eller Kakurlacko, og at de boer i Hulerne i Java, Amboina og Ternate. Han beskriver dem paa følgende Maade: Deres Legemer ere hvide, ranke, men halvparten mindre end vores. De har hvide Haar, hvis Krøller sover sig i hverandre. Deres Øyne ere runde, med en brandguul Jris og Pupille. Deres Øynelaage ligger forover opad, og ere forsynede med en egen Membrane. De kand ikkun see om Natten og til Siden. De bliver ikke over 25 Aar gamle. Om Dagen ere de blinde, og holder sig skiulte i deres Huler; men om Natten kand de see, og da gaaer de ud og stieler. De taler med en Slags Hvisten og Hvisken. Jfald man kan troe de Reysende, saa tænker og troer de, at Jorden er skabt for deres Skyld, ja at de engang med Tiden skal komme til at beherste den heele Jord igien. J en Anmerkning forsikkrer Hr. Linnæus udførlig, at det har været ham gandske umueligt, af disse hvide Mohrer at giøre et eget fra Menneskene adskilligt Slags, omendskiønt at han med al muelig Opmerksomhed havde undersøgt og prøvet alle Ting. Til Aberne kunde han ikke med nogen Føye henregne dem, men de udgjorde en gandske forskiellig menneskelig Art af de fornuftige Mennesker. Formodentlig er denne selsomme Art af de tobenede Dyr uden Fiedre ubekiendt for de fleste Læsere, saa at en omstændelig Efterretning af et øiensynligt Vidne ikke vil være dem ubehagelig. Dette øiensynlige Vidne er Hr. von Voltaire, som nøye har undersøgt saadan en hvid Mohr, hvilken man Ao. 1744 lod see i Paris for Penge. Han skriver følgende derom: Jeg har for ikke længe siden i Paris seet et lidet hvidt Dyr, der var saa hvidt som Melk, med lige saadan Mund, som Laplænderne har. Det havde, ligesom Negerne, en krøllet Uld paa Hovedet, men den var meget, og saa hvid, som noget kand være. Haarene i dets Øynelaage og Øynebrynen vare af samme Uld, men ikke krøllede. Dets Øynelaage vare saa lange, at naar det trakte dem op, saa saae man dog aldrig hele Øyestenen, som er fuldkommen rund. Øynene ere det besynderligste paa dette Dyr. Jris er rød, og Farven falder i det Rosenrøde. Stiernen, som hos os og alle øvrige Mennesker er sort, har hos dem en brandguul og meget skier Farve. Følgelig har de (i Stedet for at Jris hos de Hvide og Negerne har en Aabning, med hvilken den er igiennemboret), en giennemsigtig guul Membrane, igiennem hvilken det Lys, som de tager imod, maae først trænge sig. Heraf følger det gandske soleklart, at alt hvad de seer, har en gandske anden Farve for dem, end for os. Og dersom det nogensinde skulde findes en Newton iblant dem, saa vil han bygge sin Optikpaa Grundsetninger, som ere forskiellige fra vores. De seer, ligesaadant som Krabberne gaaer, nemlig stedse til Siden, og ere alle af Naturen skeelende. Derved har de den Fordeel, at de paa engang kand see baade til høyre og venstre Side, og faaer to Synspuncter, i Stedet for, at de skiønneste Øyne her i Landet ikkun har een. Men de kand ikke fordrage Solens Lys, og seer ikke got, undtagen i Tusmørket. Naturen bestemte dem formodentlig dertil, at de skulde beboe Huler. De har desuden længer og snævrere Øren end vi. Dette Dyr kaldes et Menneske, efterdi det har den Gave at tale, Hukommelse, noget af det, man kalder Forstand, og en Slags Eftertanke og Jntention. Denne Stamme af Mennesker boer midt i Africa Den bliver foragtet af Negerne, langt mere end Negerne foragtes af os. Man kand ikke tilgive dem det der i Landet, at de har røde Øyne, og en Hud, som ey er fedtet, og ey skiult eller overtrakt med en feed sort Membrane. Negerne synes, at de ere en nedrig Art af Mennesker, som ikkun ere skabte og lever, for at tiene dem. Dersom det tildrager sig, at en Neger skulde saa dybt fornedre sin Naturs Værdighed, og elske en Person af dette blege Kiøn, saa bliver han foragtet af alle de andre Negere. En Negerinde, som bliver overbeviist om en saa ulige og uanstændig Kierlighed, bliver ligeledes foragtet baade af Store og Smaa. Jeg har siden faaet at vide af en Reysende, som fortiener største Troeværdighed, og som i Ostindien, har beklædet de vigtigste Værdigheder, at man har bragt nogle af disse Dyr til Madagasear, paa Øen Bourbon, og til Pondicher. Man har intet Exempel sagde han mig, at en eneste af dem har levet længer end 25 Aar. Jeg veed ikke, om man i den Henseende skal skattere dem lykkelige, eller beklage dem.