Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-11-14
Det er mueligt, at der kan gives enkelte unge Daarer, der af virkelig Modetaabelighed eller af Lyst til desto dristigere at kunne beskue Damernes Skjønhed paa offentlige Spadsereveie, i Skuespilhuset og paa Concerter. Men disse faa Enkelte, hvis deres virkelige Tilværelse endog kunde fuldkomment godtgjøres, bevise i alt Fald intet mod den store Fleerhed, der betjener sig af Briller, af samme Aarsag, som den Halte af sine Krykker. Ligesaa grusomt, som det vilde være, at bespotte denne, saa ubarmhiertigt vilde det være, at bele hine. - Troer man da, at det er noget saa behageligt, at bruge Briller, Ei at tale om den ufornuftige Latter, unge Mennesker, som bruge Briller, derved udsætte sig for, især paa Landet og naar de møde Folk af den laveste Classe, saa er Brugen deraf ogsaa forbunden med adskillige andre Uleiligheder. Man paadrager sig en Opmærksomhed, som de fleste ikke skjøtte om, man kan lettere udsættes for at betragtes som ubehøvlet, naar man, betjenende sig af Briller, møder Damer af sit Bekjendtskab eller endog Nogen af sine Foresatte, og gaaer dem forbi, uden at hilse dem; thi det forudsættes altid, at den, som bærer Briller, tydeligere maa kunne see, end den, der gaaer med ubevæbnede Øine. Der kan heller ikke være nogen synderlig Ære i at besidde en Legemsfeil, som Kortsynethed og Svagsynethed altid ere, og det maatte være en stor Taabe, der, uden Nødvendighed, vilde være et offentligt Skildt paa, at han mangler den Sands, de fleste af hans Medmennesker prise sig lykkelige ved at besidde. Og hvilken Sands opløfter vel Mennesket høiere blandt Væseners Række end Synet? Hvorfor skulde man mere gjøre sig en større Fornøielse af at blotte en Feil som denne, end hver anden Legemsskrøbelighed, som man anvender, naar det kun nogenlunde er mueligt, at Umage for at dølge: Søger ikke enhver, der er forvoxen, mangler Tænder eller Haaret, endog ved konstige Midler, at dække saadan Mangel? Hvorfor skulde just det Modsatte finde Sted ved et vagt og ufuldkomment Syn? Hvorfor skulde man just i dette Tilfælde ville paadigte sig Feil, medens det i alle Henseender ligger i den menneskelige Natur, heller at dølge samme, og, hvor det kun lader sig gjøre, at give sig Udseende af at besidde en Fuldkommenhed, man mangler, Skulde det være for at lade, som om man havde læst og skrevet overordentlig meget? Saa taabelig kan Jngen være; thi de Mænd, der have læst og skrevet meget i deres Liv, bære sjeldent Briller udenfor Huset, med mindre at deres Øine ere meget svage. Har nogen Dødelig læst og skrevet meget, saa var det Holberg. Hans hele Liv var, skjøndt han dog naaede en Alder af henved 70 Aar, næsten intet uden en uophørlig Læsning og Skrivning, hvortil hans svagelige Helbred og enlige Stand, forenet med en naturlig Drivt til stor Virksomhed, saa meget mere tilskyndte ham; men desuagtet siger han dog i sin Selvbiographie: "Hvad Kræfterne angaaer, da svækkes de desmere udi Alderdommen, efterdi de ere brugte i de unge Aar. Jeg kan dog ikke klage over mine Øine, thi jeg læser endnu den mindste Stil uden Briller." - Overalt bliver det endnu et Spørgsmaal, om megen Læsning og Skrivning kan ansees som den første Aarsag til et svagt Syn; thi da enhver Sands skærpes ved Opolsen, saa maa Tilfældet ogsaa være det samme med Synet. Men det er naturligt, at naar Safterne fordærves i det menneskelige Legeme, saa søger Sygdomsstoffet altid hen til de svagere Dele, følgeligen ogsaa til Øinene, naar disse, ved overdreven Anstrængelse, ere blevne svækkede. Anstrængelsen bliver her altsaa ikke den første, men næste Aarsag. Jøvrigt kan det ikke nægtes, at mange Lærde, f. Ex. Lichtenberg, Busch a. have havt et meget svagt Syn, og af egen Erfaring have skrevet Afhandlinger om denne Svaghed. Men man finder jo Svagsynede, ja endog Blinde, blandt Folk, som ikke have læst eller skrevet synderligen. Hvad der maaskee meest bidrager til de nu saa hyppige Øiensvagheder blandt unge Mennesker, er den Ubetænksomhed, hvormed de strax, naar de spore, at de ikke kunne see saa klart, som sædvanligt, tage deres Tilflugt til Forstørrelsesglasse og Briller, istedetfor at have Taalmodighed, indtil Naturen hielper sig selv. Derved blive Øinene vante til, ei at kunne see, uden ved Hielp af disse Øien=Krykker, som efterhaanden for bestandigen svække Synet. Man være altsaa forsigtigere og skaansom mere i sin Dom over unge Mennesker, der bære Briller, og troe ikke strax, at de betjene sig deraf, uden Nødvendighed. Man forsøge engang, selv at tage et saadant Menneskes Briller paa, og prøve om man kan see dermed. Har man selv gode og skarpe Øine, eller ere de kun svage af Alderdom eller langsynede, saa vil man sikkert see alle Gjenstanden igjennem Brillerne, ligesom disse ere skarpere eller svagere til, meer eller mindre formindskede. Er dette Tilfældet, saa kan man være overbeviist om, at det unge Menneske er nødsaget til at brug, Briller; thi ellers vilde det ligesaa lidet kunne bruge dem, som hver Anden med sunde Øine. Befindes Brillerne derimod saaledes, at de for sunde og almindelige Øine ikke i ringeste Henseende formindske Gjenstanden, men denne sees derigjennem aldeles i samme Størrelse, saa kan man med Rette antage den unge bebrillede Mand for en Nar, der af taabelige Grunde bevæbner sig med saadanne Glarøine. Disse blot glat slebne Glas ville mere svække end styrke Øinene. Men neppe vil man finde Nogen, der betjener sig af saadanne Briller udenfor Huset. Thorvaldsen og Portneren Jørgen.