Corsaren, 1841-06-04
Landet Vrøvlevad. En Episode. Der var engang en heel Nation, som ikke kunde lade være at vrovle, og naar den ikke havde Noget at vrovle om, taug den stille, og saa kunde man ikke mærke, at den var til; thi naar den ikke talte om en Ting - bestille Noget tilgavns gjorde den ikke; men hele Folket var født med Hænderne i Skjødet og lagde derfor heller ikke Mærke til, at en af dets Konger, som godt kunde lide dette Naturel, engang udstedte den Lov, at Hænderne skulde bindes fast sammesteds paa dem Allesammen og paa deres Efterkommere i tusinde Led. Dette Folks Historie er overmaade interessant og mærkværdig. Man skulde troe, at et Folk, som Jngenting bestiller, ikke heller kan have en Historie: men dette er ikke Tilfældet; thi Tungen er vel et lidet Lem, men kan ofte stikke Alting i Brand, især naar den ikke selv veed, hvorfor og hvorledes den bruges. Saaledes frembyder da ogsaa dette Folks Historie en Række af Begivenheder, saa eventyrlige, at man næsten ikke skulde troe, der var Sandhed i dem; og af disse ville vi for dennegang meddele Fortællingen om, hvorlunde dette Folk engang var nær ved at faae Noget at bestille, men ved Kongens Viisdom reddedes fra at falde ud af Characteren. Alle Huse forfalde med Tiden, og, naar de ikke længere due til at repareres, saa maae de rives ned. Det er en simpel Sandhed; men Spørgsmaalet er: hvorlænge kan man nøies med en Reparation? Længere end nogen Bygmester skulde troe; dette lærer Vrøvlevad-Statens Historie. Hele Nationen boede nemlig bogstavelig talt i eet Huus: en uhyre Mølle, der baade gik med Vind og med Vand og med Damp, og saadan havde den gaaet i lang Tid og var bleven lappet og repareret og kalfatret saalænge, at Maskineriet tilsidst med al dets Brøstfældighed var blevet saa indviklet, at ikke Pokker selv kunde bitte Rede i det. For at forberede Folket paa Sagens Tilstand, stevnede man det sammen til en almindelig Vrøvleforsamling; men jo længere man vrøvlede, desto klarere viste det sig, at det Hele maatte ende med en Nedrivning af den gamle Bygning og Opreisning af en ny - Dito. Dog nei, her standsede man, skulde det være en Dito eller ikke? Der vare Somme, der paastode, at hele Mølleindretningen var at forkaste; at Enhver burde være Herre i sit eget Huus, at den store Bygning skulde vige for de selvstændige smaae a., &c., efter en Jndretning, som her vilde være for vidtløftig at specialisere. O vok, ogvee, hvilken Udsigt til Arbeide! Under denne Krisis kom Claus, med Tilnavn hiin Digre, til Regjeringen. "Kjære Venner!" vare hans første Ord, "behager at underkaste det store Bygningsspørgsmaal Eders Vrøvlation, jeg skal høre paa det Altsammen med Glæde". Jntet var Folket kjærere, naar det blot endnu blev ved Snakken, og Intet var ham selv kjærere, thi nu var Udsigten til selve Arbeidet, til selve Hændernes Opløftelse fra Skjødet, skudt tilbage, og dette ønskede han af to Grunde, ikke blot for at conservere Folkets Skjøde-Lyst, men for selv at vedblive sin Møllemester-Fuuction, det er: at handle med Grynene og mele sin Kage; thi det indsaae han strax, blev Møllen revet ned, blev aldrig en Dito bygget op igjen. Medens Talen var om den nye Bygnings Construction, lod han Adskilligt af det aldeles overflødige og forraadnede Værk med høit Plump kaste i Vandet, og uagtet Mange bleve ilde tilredte ved denne Leilighed, tørte de dog Vandet af sig med Glæde og Taalmodighed og priste Reductionen. Paa Stemmerne, der mindede om Total-Nedrivningen, gav han adskillige viselige Svar; saasom: "Kjære Venner, her mangler en Skuffe i dette Hjul, her kan en Skuffe bespares." - Blev man altfor paatrængende, svarede han: "Kjære Venner, skal Møllen ned, faae J det ikke halvt saa mageligt som nu." Dette slog Folkets Samvittighed; thi, som sagt, af Arbeide var det en afgjort Fjende. "Nei!" tænkte en heel Deel, "vil han spare os Arbeide, saa er hans Tale den viseste. Han har min Sandten en god Tendents! Hurra for Mester." - Ad denne Vei kom man til at indsee, at Talen om en ny Bygning i Grunden var en Misforstaaelse, og at det Hele gik ud paa en Reparation, og den forstod sig Ingen bedre paa end Møllens Overbestyrer. Til ydermere Beviis for, hvor heldig denne var i at lede Vrøvlerne vild ved Hielp af deres eget Vrøvl, tjener det Factum, at han efter kort Tids Forløb, da Adstillige ved Værket ansatte Arbeidere i hellig Eenfoldighed misforstode Talen om det forestaaende Arbeide, saae sig istand til, ved blot at dyppe dem ned i Mølledammen og trække dem slukprede op igjen - at bringe Alt til Ro. Men Herregud, ville Nogle sige, styrtede saa Møllen ned over Hovedet paa dem Allesammen? Eller, hvorfor vilde Kongen saa nødigt miste sin Autoriiet som Mølleværkseier? - Det vedkommer ikke denne Episode af Vrøvlevads Historie; Hensigten var kun at vise, hvor nær man ved Tidsomstændighedernes Bydende var bleven bragt i den Situation, at skulle bestille Noget og høre op med at provle, men hvor viselig Kongen ved simple Midler vidste at nære og pleie Skjøde-Driften, det er: at hævde Folkets Nationalitet.