JohanHeinsen/ENO huggingface dataset:
Almuevennen, 1842-09-14
Flere andre Grunde foranledigede mig til at fraraade Jndgivelsen af en Petition i den omhandlede Sag, og af disse skal jeg navnlig tillade mig at udhæve: 1. At Vildtstanden paa Vallø-Stift er saare betydelig formindsket, deels ved Nedskydning, deels ved at Vinterveirliget og Sygdomme har ødelagt en stor Mængde Dyr i de senere Aar, saaledes at der ikke kan siges nu at være stor Vildtstand paa Stiftet, især naar man vil see hen til, at Stiftet eier et Areal af circa 5000 Tdr. Land Skov. 2. At man ikke, forinden man nu vilde henvende sig til Stænderne, havde henvendt sig til Stiftets forordnede Curator med Begjering om Vildtets yderligere Ødelæggelse. 3. At man i Petitionen havde tilladt sig at anføre, at to Gaardmænd, formedelst tilføiet Skade af Vildtet, havde maattet forlade deres Gaarde – en Historie, som jeg aldrig, for den af Sognepræsten forfattede Petition blev oplæst, havde hørt, og som en ligesaa ubeviislig, som den er ubeviist. Grundene hvorfor de to Gaardmænd, som man sigter til ere gaaede fra deres Gaarde, ere langt andre, hvilke det vilde blive for vidtløftigt her at anføre. Jkkun skal jeg tillade mig at bemærke: at alle de Gaardbeboere, som grændse til den Skov, hvortil de omhandlede to fratraadte Gaardmænds Jorder støde, i oekonomisk Henseende ere i en saadan Forfatning, at der ikke er nogen Fare for, at de nok blive ved deres Gaarde, og Frygten for at overtage de tvende Gaarde, som man vil skulle være blevne fæsteledige formedelst tilføiet Skade af Vildtet, var dog ikke større, end at den ene Fæsters Søn ønskede og erholdt Gaarden, og til den anden Gaard var det ogsaa en saare let Sag at erholde en Fæster, uagtet begge Gaarde vare blevne meget ilde behandlede i Fortiden, og formedelst Forsømmelse vare i en meget maadelig Tilstand.
Almuevennen, 1842-09-14
Det skulde gjøre mig meget ondt, om retsindige Medborgere antoge, at min Jnteresse for Agerbruget, og for Opfyldelsen af mine Pligter var saa liden, at jeg enten skulde have modsat mig eller søgt at forebygge Foranstaltninger, som jeg ansaae gavnlige for Stiftet og dets Jordbrugere. Ved mange Leiligheder har jeg forhen yttret mig angaaende den Skade, Vildtet foraarsagede. Mine Anskuelser i denne Henseende ere ingenlunde forandrede, og jeg skulde sandelig ikke være den sidste, der tog Ordet, hvis jeg ansaae Saadant gavnligt; men jeg kan ligesaalidet nedværdige mig til at klage, hvor Anledning dertil mangler, som jeg kan samtykke i, at bruge Communalindretningerne til private Øiemeds Opnaaelse." Flere andre Grunde, skriver han, foranledigede ham til at fraraade Jndgivelsen af en Petition i den omhandlede Sag; men hvorfor, maa man spørge, fremkom han ikke med disse Grunde i Forstanderskabet Ansaae Forvalteren maaskee ikke de valgte Sogneforstanderet for saa oplyste Mænd at de vilde have været istand til at forstaae hans Foredrag; eller ansaae han det under sin Værdighed at indlade sig saameget med Bønder; eller frygtede han maaskee for at disse hans Grunde ikke skulle have holdt sig der, hvor de Tilstedeværende vare nøie bekjendte med de factiske Omstændigheder, i andet Fald er det ikke let at forstaae hvorfor han ikke fremkom med dem, da han jo mueligen derved kunde have bevæget Forstanderskabet til at lade Sagen fare. De smukke Slutningsord i Brevet maa vi især anbefale til gjentagen Gjennemlæsning, thi vi haabe at de ere komne fra Hjertet, og saaledes ere meere end tomme Udgydelser, paa Papiret; ligesom vi ønske deres Rigtighed maa bekræftes af "retsindige Medborgere, der staae ham nær nok til at kunne iagttage hans hele Væren og Virken.
Almuevennen, 1842-09-14
Hofjægermester Carlsen fremkom, efter Oplæsningen af Forvalterens Brev, med følgende Yttringer Forsaavidt mit Navn er bleven nævnet ved denne Leilighed, skal jeg bemærke, at Sogneforstander Christen Nielsen af Aashøi for mig, uden at der fra min Side fandt den mindste Opfordring Sted, har erklæret, at han ikke havde villet underskrive, paa Grund af at Klagen var ugrundet. Jeg maa derhos tilføie, at Forstanderskabets Formand har for mig erklæret, at han, omendskjøndt det var hans Formening, at der i de paagjældende Skove fandtes en for høi Vildtstand, dog tillige af den Grund havde befattet sig med Sagen, at det havde været ham om at gjøre, at overbevise sine Sognefolk om, at han gjerne vilde fremme deres Tarv, hvor han kunde. Præsten turde maaskee ogsaa have havt saameget større Opfordring hertil, som Nogle af hans Menighed havde forenet sig om, ikke at ville give ham Offer, fordi han imod dem havde forsvaret Skolelærernes Jnteresse. Videre blev ikke den Dag foretaget i Stænderne angaaende denne Sag, men aldeles uventet see vi Hof jægermesteren i den "Berlingske Tidende, under 19de August at fremkomme med en høist mærkelig Tilbagekaldelse af sine ovennævnte Ord, hvilken Tilbagekaldelse han vistnok havde været forpligtet til at give i Stændersalen, der var det Sted hvor han havde ladet Munden løbe over. Han skrev: Herr Redacteur.
Almuevennen, 1842-09-14
Af Roeskilde Stændertidende No. 124 have vi erfaret, at Hofjægermester Carlsen til Gammelkjøgegaard, i den foreløbige Behandling af Vildtskade-Sagen, har anført, at Sogneforstander Christen Nielsen, af Aashøie for ham skulde have erklæret: at Aarsagen hvorfor han ikke havde villet underskrive den indgivne Petition (som han dog ikke desto mindre har underskrevet) var den, at Klagen var ugrundet. Forsaavidt nu at Hofjægermester Carlsen har anført det Fornævnte for at være Christen Nielsens Ord til ham, da maae vi undertegnede Sogneforstandere, paa egne og Christen Nielsens Vegne erklære, at samme er aldeles urigtigt, og at bemeldte C. N. ingensinde saaledes, eller i den Henseende har udladt sig. Denne Omstændighed troer vi ikke at burde undlade at gjøre den høitærede Stænderforsamling opmærksom paa, forinden Sagen vorder endelig afgjort. Ligeledes troe vi at skylde Sagen og Sandheden, med Hensyn til Cancelliraad og Stiftsforvalter Nohrs urigtige bemærkninger i hans Brev til Etatsraad Neergaard, naar han siger: "at man i Petitionen havde tilladt sig at anføre, at to Gaardmænd, formedelst tilføiet Skade af Vildtet, havde maattet forlade deres Gaarde – en Historie, som jeg aldrig, før den af Sognepræsten forfattede Petiton blev oplæst, havde hørt, og som er ligesaa ubeviselig som den er ubeviist, at burde henvise til den af os indsendte Petition, hvori det blandt andet hedder: "Den Skade, Dyrene forvolde ved saaledes stadigen at hjemsøge Agrene, er altid betydelig og ofte uberegnelig; og det bør endnu herved bemærkes, at tvende af de Beboere, hvis Marker grændse til Skovstrækninger i Herfølge Pastorat, have i de sidste Aar formedelst Armod maattet forlade deres Gaarde, og Andre sukke under Armods Byrder."
Almuevennen, 1842-09-14
Det er heraf saare indlysende, at den Fortolkning som Hr. Nohr har behaget at tillægge det Anførte, er høist urigtig – thi Meningen er kun: at Skaden, som Dyrene saaledes forvolder Vedkommende, vistnok formaaer at bidrage sit til Armods Nærmelse. Paa denne Urigtighed tillader vi os ligeledes at henlede den høitærede Forsamlings Opmærksomhed, og haabe at slige upaalidelige Relationer ikke ville have nogen skadelig Jndflydelse paa Udfaldet af Sagens endelige Behandling. Ved vor Nærværelse i Kjøge den 22 August 1842. Underdanigst Jacob Sørensen. Hans Olsen. Christian Nielsen, Til den høitærede roeskildske Stænderforsamling, Af dette Blad udgaaer et Nummer og Ugen, som betales med 24 s. hvert Qvartal. Ligeledes udgaaer i Forbindelse hermed: "Kjøbenhavns Amts Landcommunal-Tidende", der leveres Amtets Landbeboere uden nogen forhøiet Betaling hvorimod de af Bladets øvrige Abonnentere, som ogsaa ønske at erholde denne Tidende, betaler samme med 1 qvartaliter Man tegner sig for Bladet, hos samtlige Boghandlere i Provindserne, og i Kjøbenhavn hos Redacteuren, Klædeboderne Nr. 101, 2den Sal over Gaarden, hvor Bidrag til Bladet ogsaa indsendes.
Almuevennen, 1842-09-21
Nr. 38. Almuevennen. eller Belysning at Fortid og Nutid for den danse Almue, udgivet af N. Sørensen og J. A. Hansen. Onsdagen den 21de September. Ansvarhavende Redacteur. J. A. Hansen, forhen Borger i Fredericia. Trykt hos J. C. F. Græbe. Andragende til Amtsraadet for gl. Roeskilde Amt, fra Sogneforstanderskabet i Jyllinge og Gundsømagle.
Almuevennen, 1842-09-21
Ved at undersøge Fattigvæsenets Tilstand i Jyllinge og Gundsømagle Sogne kom man til almindelig Kundskab og Mening om, at den største Deel af den hele store Huusmandsklasses Stilling er saa daarlig, at der neppe er nogen Ting, som i høiere Grad ha Krav paa den alvorligste Overveielse af Alle, hvem Landets fredelige Udvikling og Bondestandens Fremgang i Oplysning, Dyd og Velvære ligger paa Hjertet, og jo større Betænkelighed Regjeringen og Stænderne sees at have ved at gaae ind paa dette omfattende og indviklede Forhold, desto større Opfordring, er der for de locale Authoriteter, navnlig Sogneforstanderskaberne og Amtsraadene, til at anvende deres yderste Flid paa at afværge og saavidt muligt at rett alle forstore Misforhold og Ulemper, der maatte vise sig i den deres Forsorg betroede Kreds, at afgjøre Alt paa bedste Maade, hvad der ligger indenfor deres lovlige Virkekreds, og hvor denne maatte være tvivlsom, der at samle de fornødne paalidelige Oplysninger og fremlægge disse for høiere Vedkommende med den alvorligste Opfordring til at virke ved deres saameget formaaende Kraft og Anbefaling til Forbedring af Huusmandsklassens Kaar og til Lettelse for Communen. Ruineres Huusmændene, da overbebyrdes Communen med Fattigskat og alvorlige Farer ville deraf blive Følgerne.
Almuevennen, 1842-09-21
Det som Forstanderskabet anseer saa fordærvelig i sine Følger, og som man ærbødigst tillader sig at henlede det høie Amtsraads Opmærksomhed paa, er Følgende: J Aaret 1797 afstod Gaardmand og Arvefæste Jørgen Hansen sin Gaards Jordlod paa 7 Tdr. Hartkorn til 14 Huusmænd i Jyllinge, saaledes at Fratræderen forbeholdt sig 1 Td. Hartkorn, hvorved det hedder, som medfølgende Udskrift af Fæstet viser, at Selsøe Herskab har stædet og bortfæstet denne Jordlod til nærværende og efterkommende rette Besiddere paa Vilkaar, at de aarlig svare 80 Rbd. for alle Kongelige Skatter og Paabude, som nu ere og i Eftertiden maatte blive, samt for Landgilde og Hoveri, saaog for Arbeide paa Hovedlandeveien og Kongereiser, og efter Tilsigelse forrette i Hoveri 28 Gang *) See det med nærværende Nr. udgaaende Følgeblad. dage med Karl, hvor det bliver dem anvist. Jmidlertid er man i den seneste Tid falden paa, efterhaanden som de blive fæsteledige, at bortleie disse Jordlodder med aarlig Opsigelse, uden nogen betingelse samt at forbyde den Fratrædende at betinge sig Afstaaelse eller noget til Livets første Fornødenheder. Til Beviis medfølger en Contract i Afskrift, Hvorvidt nu en saadan Fremgangsmaade er lovlig, betvivles; men at denne Overdragelsesmaade høieste Grad er fordærvelig, betvivles ikke. Skulde det blive Praxis, at Herremændene paa denne Maade kunne bemægtige sig Bondejord og befolke den med Leiere, hvis Arbeidskraft de ved Udgifter og Hoveri arbeide udsuge og som man bortkaster Skallen efter at have udsuget Saften, kaste dem ud saasnart de vare opslidte, hvorved sjelden vil blive andet Udkomme, for disse end Henlæggelse paa Fattigvæsenet tilligemed en stor Deel af den Yngel, de under et kummer fuldt Liv havde skjænket en trøstesløs Tilværelse, da vilde der opstaae en Slægt, der var ulykkeligere end Negerslaven og Communen uden Grændse overlæsses med Fattigbyrde. J denne Erkjendelse, og da Administratoren for Selsøe Gods, til hvem man desangaaende har henvendt sig, har, som vedlagde Brev udviser, vægret sig ved at indlade sig paa denne Sag, blev det besluttet at forelægge Sagen for det høie Amtsraad med den ærbødige og indstændige Bøn, at samme ville tage den under den omhyggeligste Drøftelse og gjøre de fornødne Skridt paa vedkommende Sted, for, hvis den brugte Fremgangsmaade befindes ulovlig, at faae den rettet, og, hvis den bestaaende Lovgivning ikke indeholder Værn mod en saa fordærvelig Praxis, da at foranledige de nødvendige Foranstaltninger for at sikkre Bondestanden og Communerne mod de deraf udspringende fordærvelige Følger.
Almuevennen, 1842-09-21
J Betragtning af det Anførte, finder Forstanderskabet at billige Grunde taler for, at dersom Herskabet endog kan opsige Leierne til at fratræde Husene, maae det dog ikke kunne fratage dem de Jordlodder som Huusmændene selv have erhvervet, og saaledes ere deres rette Besiddere.
Almuevennen, 1842-09-21
Det bemærkes: at forsaavidt det er yttret, at denne Sag i de senere Aar skulle tilstrækkelig være drøftet og undersøgt, da kan hiin Undersøgelse ikke antages at være gjeldende for de her omtalte Huusmænd, da det var Huusmænd paa Selsøe Gods Hornsherred, der har søgt at gjøre deres formeentlige Ret gjeldende
Almuevennen, 1842-09-21
Da det her omhandlede Skjøde ikke har været at erholde, medfølger et Skjøde i Afskrift som er overeensstemmende med Jørgen Hansens. Nederste Værbroe Mølle d. 5te August 1812. Paa Forstanderskabets Vegne Jørgen Nielsen. Formand.
Almuevennen, 1842-09-21
Af det med dette Nr. udkomne Følgeblad vil det sees, at Sogneforstanderskabet først har henvendt sig til det vedkommende Godsherskab, men uden Nytte, og vi skulle nu see hvad Amtsraadet vil beslutte derom, at det ikke vil undlade at tale et kraftigt og høist fornødent Ord i Sagen tør man haabe, thi blandt sine Medlemmer har det Stænderdeputeret Petersen i Carlslunde, Sognefoged P. Hansen og Fabrikant Madsen, i Vinter Mølle, Mænd der ere besjælede af sandt, og kraftigt Frihedssind, og Kjerlighed til denne Landets saa høist fortrykte Stand.
Almuevennen, 1842-09-21
Stænder=Forhandlinger. 6. Om Vildtskades Erstatning.
Almuevennen, 1842-09-21
Vi gaae nu over til Sagens Behandling i Forsamlingen: Hofjægermester, Varon Zeuthen troede ikke, at Forsamlingen burde indlade sig paa Forslaget, thi de flere Steder i Udlandet hvor der er givet Lovbestemmelser for Erstatning for Vildtskade, har han overbeviist sig om at disse Love medføre større Uleilighed og Chicane, end de bevirke Gavn. Kammerherre, Sehestedt Juel vilde af alle de uendelig mange Forhold der møde ved at fastsætte Erstatning for Vildt skade, kun spørge om hvem der skulde erstatte den Skade der skeete af stort Vildt, imellem to Skove der tilhøre forskjellige Eiere; der gives Love og saadan Erstatning i Kongeriget Sachsen, i de sachsiske Hertugdømmer og i Kongeriget Vürtemberg, men Resultatet af disse Love er overalt, at alle Parter ere utilfredse, og at uendelige Bestikkelser foranlediges. Ogsaa Kammerherre Neergaard troede, at de Eneste som vilde høste noget Gavn af en Lov og Erstatning forVildtskade, er Sagførerne, da Loven vilde fremkalde en Mængde Retstrætter; han stemte derfor imod en Comitee. Professor Ussing fandt, at da Hs. Majestæt, paa Grund af et af Stænderne forhen indgivet Andragende, havde paalagt Rentekammeret at udarbeide et Lovudkast angaaende denne Gjenstand, saa vilde det være af Jnteresse for Forsamlingen, om Commissarius saae sig istand til at oplyse den om, hvorvidt dette Paalæg havde ført til noget Resultat Commissarius beklagede, at han ikke var istand til at give denne Oplysning, men han formodede at det var Sagens Vanskelighed der har gjort, at den endnu ikke er kommet til noget endeligt Resultat, rimeligviis havde Rentekammeret indhentet Betænkning fra Jagtbetjente og andre Sagkyndige, og de derfra modtagne Oplysninger havde formodentlig gjort Vanskelighederne endnu mere fremtrædende sja vistnok!) uden at indeholde Midler til deres Opløsning. Candidat Lehmann, var enig med Hofjægermester Zeuthen om, at et saa lille Land som Danmark bør tage et væsentligt og tilbørligt Hensyn til den hele europæiske Udvikling, fra hvilken det forgiæves vilde søge at løsrive sig, – bør tage dette Hensyn dertil i det smaae som i det Store.
Almuevennen, 1842-09-28
Jeg formener med Deres Velærværdighed, at de, der besøge Underviisningsinstitutet, bør erlægge et om endog kun ringe aarligt Bidrag, og at det forbeholdes Forstanderskaberne efter Jndstilling fra Høiskolens Lærere at meddele de Uformuende Fripladser (Pag. 30); derimod skulde jeg henstille til nærmere Overveielse, om det indkomne Pengebeløb bør, dersom ikke flere Byrder end de ovenfor antydede komme til at paahvile de Herrer Skolelærere, anvendes til Forbedring af deres vistnok trange Kaar, om ikke snarere til Anskaffelsen af Bøger, Papir, Penne, Lys o. s. v. Forsaavidt Høiskolen, ikke vil bortsende sine dygtigste Elever uden at meddele dem et Anbefalingsbrev, uden at tildeele dem der med fortrinligt Held og Dygtighed have bestaaet en offentlig Prøve, større eller mindre Præmier, vilde jeg i Anskaffelsen af saadanne Præmier finde en passende Anvendelse af den Sum, der efter Fradrag af ovennævnte nødvendige Udgifter, maatte blive tilovers afdet af Høiskolens Disciple erlagte Honorar. – Jeg beder Deres Velærværdighed, modtage disse Linier, som en Stemme fra den yngre Slægt, fremsat til moden Overveielse for en Generation, der vil erkjende det som sin Opgave at bringe den opvoxende Ungdom Tidens Oplysning imøde. Valby, den 23 September 1812. L. C. Povelsen. Himmelbjerg-Festen.
Almuevennen, 1842-09-28
Naar Almeenaanden vækkes hos et Folk, naar den Tid er kommen at hver Enkelt ikke længer betragter sig selv som sit Alt, men føler sig ogsaa som en Landets Borger, hvem den Pligt paa hviler at være Alt hvad han kan være for det hele Borgersamfund, da forandres ogsaa hans hele Maade at være og leve paa, da lever han ikke længer for sig selv og for Øieblikket, men da faaer hans hele Virksomhed en høiere og ædlere Retning, da tør han ikke længer lade den Tid der er ham levnet fra sit nærmeste personlige Kald, henglide ubenyttet i død Uvirksomhed, nei, tvertimod bliver det ham den kjæreste Tid som han kan anvende til Almeenhedens eller Samfundets Bedste, Selv hans Forlystelser vil antage en anden Characteer, de ville forvandles fra støiende og bedøvende og svækkende sandselige Nydelser, til styrkende, oplysende og forædlende Aands-Nydelser.
Almuevennen, 1842-09-28
Blandt alle de glædelige og utvetydige Kjendsgierninger vi have for, at det danske Folk er vækket af sin politiske Ligegyldighedssøvn, at dets enkelte Lemmer har begyndt at føle sig som selvstændige og virksamme Led af det hele Samfund, er da ogsaa den, at dets offentlige Sammenkomster have antaget en anden Retning; Taler, Sange og Samtaler angaaende almindelige vigtige Folke-Anliggender have begyndt at 1. fortrænge de Drikke- og Dandse-Selskaber der for faa Aar tilbage vare de eneste Maader hvorpaa man vidste at forlyste sig, og almindelige Forsamlinger af Statsborgere, bestaaende af Høie og Lave, Unge og Gamle, Velhavende og Uformuende, have begyndt at træde ved Siden af de snævre Venne- og Familiekredse der længere tilbage vare de eneste forlystende Sammenkomster man kjendte. Det er en af disse almindelige og folkelige Fester vi her ville gjøre vore Læsere bekjendte med.
Almuevennen, 1842-09-28
En gammel Præst i Jylland ved Navn Steen Steensen Blicher, der ikkun som Præst er lidet bekjendt, men desto meere som Digter, har den Berømmelse, at det er hans Jver og Udholdenhed der især har bidraget til, at den Folkefest vi ville omtale er kommet i Gang. Den holdes paa Himmelbjerget, i Nærheden af Aarhuus, hvilket Sted af et Øievidne er skildret saaledes: "Hvem der ikke for har været paa Himmelbjerget og seet det hele Dalstrøg, hvorigjennem Gudenaa snart som Flod og snart som Søn gjennem høie lyng- og skovbevorede Banker baner sig Vei til Havet, skulde ikke troe han var i Danmark. Saa ganske bærer hele Naturen der Præg af en Bjergegn, at der kun udfordres liden Phantaste til saaledes at forstørre Proportionerne, at man troer sig hensat paa Dovre eller Alperne. Navnlig er den Udsigt, der fra Pynten paa Himmelbjerget aabner sig udover Søen der ligger umiddelbart ved dens Fod, og ind i en Række af temmelig smalle Tragter, der fra alle Sider begrændses af høie og mørke Vanker, af en saa alvorlig og opløftende Art, at man faaer en Forsmag paa det Opsving en virkelig Bjergnatur maa give Sindet, og Stedet er derfor ypperlig valgt til folkelige Sammenkomster." Bjerget tilhørte forhen en Bonde, og da en Ansøgning fra ham om Eneret til at falholde Spise- og Drikkevare ikke blev bevilget, modsatte han sig dets Afbenyttelse til saadanne Folkefester, men da kjøbte Kongen Himmelbjerget, og paa Pastor Blichers Ansøgning tillodes det der at afholde festlige Forsamlinger. 1841 afholdtes Festen den 2den og 3die August af Folk fra Landets forskjellige Egne, hvis Antal man anslog til henved 3000, af hvilke omtrent Halvparten, vare Bønder. Hvorledes det der gik til er af Mænd, der vare nærværende derved, fortalt i "Fædrelandet, Nr. 604 og 607, og deraf skulle vi her give et Uddrag. Ved Foden af den høieste Bjergtop var Musikcorps fra Regimenterne i Horsens og Randers pladserede, og udførte derfra deres vidtklingende Melodier.
Almuevennen, 1842-09-28
Ogsaa iaar var Bjerget den 3die August omtrent ligesaa talrigt besøgt, dog var der neppe saa mange Bønder fra den nærmeste Omegn; Stemningen var ganske den samme, livlig og venlig, hvortil Egnens Naturskjønhed og den bølgende Strøm af Mennesker af alle forskjellige Classer og Livstillinger, Bønder, og Borgere, Herremænd, Embedsmænd og Officerer, bidrog ikke lidet. En simpel Talerstol var opreist af Bøgegrene foran en naturlig Løvhytte. Efter at en Sang var afsungen holdt Pastor Blicher en kort poetisk Tale, der præluderede smukt paa de danske, eller og maaskee rettere de nordiske Hjertestrenge i Folket; derpaa kom Sneedorff-Birch og holdt en i Modsætning til hiin aldeles prosaisk Tale, hvori han opmuntrede til livlig national Virksomhed, og fremstillede den vidtudbredte Løsagtighed som den væsentligste Hindring herfor. Efter en Sang og et Hurra for Kongen holdt Skolelærer Sørensen et Foredrag om Almeenoplysning og Almeenheld, ligesom han og om Eftermiddagen talte om Danmark Naturrigdom og Midlerne til at benytte denne, og sluttede med de store Spørgsmaal om almindelig Værnepligt og en constitutionel Statsforfatning, som han var vis paa af Overbeviisningens Vei dog endeligen vilde trænge igjennem. Senere holdt Cand. Schøler et mindre Foredrag om Hølger Danske, hvem han tænkte sig som en personlig Fremstilling af den danske Nationalkraft, der skulde vækkes til Liv og Virksomhed overalt i Folket. Mellem disse Taler løde flere Sange som ogsaa meget bidroge til at forhøie Glæden.
Almuevennen, 1842-09-28
At der her paa Øerne ogsaa findes Trang til saadanne nationale Sammenkomster, ere vi overbeviste om, og at denne Trang vil tiltage i den Grad, at den maa tilfredsstilles, tvivle vi heller ikke om, og kunne i saa Henseende pege hen paa Egebæksvang her i Nord=Sielland, hvor der den 28de Mai sidstleden holdtes et lignende Festmøde, hvorom vi i et følgende Nr. ogsaa skulle give en kort Beretning. Naar slige Folkemøder efterhaanden blive indførte paa flere Steder trindt om i Landet, da vilde det bidrage saare meget til at forstærke deres Jndtryk naar de afholdtes paa een og samme Dag, og da dette kun kunde skee ved at vælge en i Folkets nyere Historie særdeles vigtig og mindeværdig Dag, saa vilde dette ogsaa forhøie deres nationale Betydning. Den 28de Mai var da vistnok den Dag man vilde enes om at vælge, thi, om Regjeringen end ikke har tilfredsstillet de Forventninger Folket nærede til den, ved Jndførelsen af Stænderne, ja om end Stænderne selv foren Deel have svigtet Folkets Tillid, saa bliver det dog ligevist, at Folkets større Sands for dets offentlige Anliggender, Folkets Opvaagnen af sin statsborgerlige Ligegyldighed, og dets glædeligt tiltagende Almeenaand, Selvtænkning og Selvvirksomhed, skriver sig fra hiin Dag som sit Udgangspunkt, og derfor, om ikke just alene derfor saa dog først og fremmest derfor – bør vore Folkefester henlægges til den 28de Mai; efter denne veed jeg ingen, som her kan være Tale om, undtagen den 13de August, som Landcommune-Anordningens Aarsdag.