Berlingske Tidende, 1833-11-09
udenlandske Efterretninger. Spanien. Til at kunne bedømme Jnfantens, Don Carlos's Suces soneret til den Spanske Throne, fra en rigtigere Synspunkt ind Franske og Engelske Blade fremstille den, vil følgende anhentiske historiske Anekdote tjene det upartiske Publikum. Da Napoleon i Aaret 1808 forsamlede den Kongelige Spanske Familie i Bayonne, tvang Ferdinand til at tilbagegive sin Faden Carl IV. Kronen, og denne til atter at resignere til Fordeel for Keiseren, blev et Statsraad holdet, hvilket Erkongen Ferdinand, Jnfanten Don Carlos, Don Pedro Cevallos, Hertugen deel Jnfantado, Excoquiz og nogle flere Spanske Statsmænd bivaanede. Gienstanden for Raadslagningerne var fra Fransk Side det Tilbud, Napoleon havde gjort Ferdinand, som nu atter var bleven Kronprinds og den nærmeste Agnat, Jnfanten Don Car les, at opgive deres Ret til den Spanske Throne, imod at faae det daværende Kongerige Etrurien til Bytte. For dette Statsraad holdtes, havde man søgt, at gjøre Ferdinand det begribeligt, at han intet Valg havde, og at hiint Tilbuds Forkastelse vilde have hans Død til følge; man lod enkelte betydeningsfulde Ord falde om Aqua Tofang og deslige Midler, som førende til Maalet; den frygtsomme Ferdinand gav sit Samtykke til Alt. Den meget unge Jnfant, Don Carlos, troede man litte at behøve at ændse. Statsraaderne havde man forestillet, hvor unyttig en Opposition vilde være, og desuden bearbeidet med andre Grunde. Statsraadet blev holdet, og hiint Anliggende foredraget. Ferdinand erklærede, at han antog Forslager uden Betingelse. Men Don Carlos gjorde alvorlige Jndvendinger ; han erklærede, at det Spanske Folks Villie, Velfærd og Ære, forbød ham an antage det. Han raadte sin Broder til samme Erklæring. Ferdinand svarede, at hans Liv beroede paa dette Forslags Antagelse; - da afbrød Don Carlos ham med Værdighed og det energiske Udtryk: "Bedre er det, at døe, end at leve uden Ære. Jeg samtykker aldrig!" En Prinds, der fangen, paa Fransk Grund, i Napoleons Vold, ikke ubekjendt med Begivenhederne i Anledning af Justitsmordet paa Prindsen af Enghien, kunde føle og handle saaledes i et afgjørende Øjeblik, - han har visselig større Garantier at byde en høimodig og lupper Nation, end en treaarig Infantinde, et Regentskab, samt nensat af de heterogeneste Bestanddele og præsideret af et svagt Fruentimmer, formaaer at yde den; for ikke engang at nævne Jnfantens lovlige soleklare Ret. Allerede siden den Tid, da de gelige Dronninger, der døde efter hinanden, og Kongens Ugemsvaghed meer og meer formindskede Udsigterne til at en Søn af ham skulde vorde Thronarving, hvortil endnu kom ofsenlige Calamiteter, i hvilke den nu afdøde Konges Personlighed, havde en Andeel, som ingenlunde var undgaaet Nationens Opsmærksomhed, allerede siden denne Periode havde den Spanske Nation sat al sit Haab om en bedre Fremtid til Jnfanten Dou Carlos, utaalmodige, misfornøiede Spaniere havde endog adskillige Gange, medens Kongen levede, smedet forbryderske Planer, for at tvinge Ferdinand til at nedlægge Regjeringen, og afstaae denne til Don Carlos. Den Spanske Nation var vant til, i Jnfanten Don Carlos's Person at erkjende, ønske og elske sin tilkommende Konge; den betragter sine dyrebareste Jnteressers Krænkelse som følge af en Hofintrigue, hvori maaskee ogsaa udenlandsk Jndflydelse har blandet sig. Den Spanske Nation har en bestemt Charakteer; den er urokkelig i sin Kjerlighed som i sit Pad; Romerne, Maurerne og i den nyeste Tid Franskmændene have lært dens diærve Fasthed at kjende; aldrig har Joseph Napoleon kunnet glæde sig ved en Yttring af nogen Spanier, der vidnede om, at Nationen yndede ham, eller blot vilde taale hans Regiering, og han stræbte dog med overordentlig Jver, at gjøre sig yndet. Men fra hans Regjerings Begyndelse til dens Ende var og blev han i Spaniernes Øine stedse tun el Rey intruso, den Nationen paanødte Konge. Fremmed Jndblanding taaler i Almindelighed ingen Nation, der mægter at gjøre Modstand, men af Alle mindst den Spanske; derfor vil, uden Hensyn til al den Ret, som Don Carlos lovligen har, Opstillingen af et Fransk Armeecorps ved den Pyrenæiske Grændse, allerede i og for sig selv, virke som et electrisk Slag til Jnfantens Fordeel. Det er langt fra, at Spanierne have mindste Frygt for Franskmændene; tvertimod troe de fuldt og fast, at have overvundet dem, - og denne Troe gjør stærk. Spanien er intet Portugal eller Belgien, ei heller ere Spanierne Portugisere eller Belgiere. Selv som Venner og Allierede have Fremmede havt en vanskelig Stilling i Spanien; Hertugen af Wellington blev af Regentskabet i Cadix udnævnt til Generalissimus over de Spanske Armeer, men udmærkede Spanske Generaler, og deres Divisioner vægrede sig ved at adlyde hans befalinger, endog imod Franskmændene, thi en fremmed Generalissimus fornærmede Nationalfølelsen. Englænderne ville neppe med synderlig Fornøielse mindes om, hvorledes de som Allierede ere blevne modtagne i Cadix, Corunna, Cindad Rodrigo og andetsteds. Og nu, da Englands og Frankriges fuldkomne politiske Erkjendelse af de transtantiske spanske Provindser, der ikke uden deres Hielp have revet sig løs fra Moderlandet, og deres stadige Communication med disse, som aldeles har uden lukket den Spanske Handel, udvide endnu nye, smertelige, ulægelige Saar i hver Spaniers Bryst, hvorledes maae Spanierne betragte den tre Aar gamle Dronning, som Frankriges og Englands forenede Gunst har paanødt dem.