Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1826-06-24
da alle jordiske Ting ere ufuldkomne, maa man ikke undres over, at noget af saadan Svaghed indsniger sig selv naar guddommelige Ting behandles af Mennesker). Jmidlertid bør Alt overlades Gud. Den engang erkjendte Sandhed kan ikke mere undertrykkes, men vil snarere dagligen modtage Tilvært, og maaskee skal, ikke mange Aarhundreder efter os, hine lykkelige Tider komme, da man ganske vil ophæve alt Had og alle Forfølgelser mod Anderledestænkende, hvorvel der endog da vil blive Frihed saavel til at vurdere og fremsætte enkelte Poster i Lærdommen, som og i Kirkens Bestyrelse; dog derom ville Alle enes, at de dyrke Gud og hans Christus i Aand og Sandhed, og saaledes vil der blive ei blot i Navn, men og i Virkning een Hjord og een Hyrde. Lader os endelig ogsaa, kjæreste Brødre, i det vi mindes Reformationens Velgierninger, især være betænkte paa baade at bevare Gudsdyrkelsen reen og uskadt for os selv, og overlevere den saaledes til Efterkommerne. Da Sandheden ikke er afhængig af menneskelig Anseelse, ligemeget af hvad Slags denne end maatte være, men ene bør oses af Aabenbaringens Kilder, som ere de allerreneste, ved dertil at bruge alle de hermenentiske Hjelpemidler, som theologisk Lærdom leverer, saa er det vist, at en evangelisk Theolog aldrig bør staae stille, men at han, hvilket Sagens Vigtighed udkræver, bør være utrættelig i at efterforske Sandheden, og stadfæste, samt i det daglige Liv anvende den. Thi da Alt beroer paa Fornuftens lovlige Brug, og den hellige Skriftes lovlige Fortolkning, for hvilket ingen anden Lov er givet, end den, som Fornuften selv paabyder, er det en Selvfølge, at intet Maal kan sættes for egen Studeren og egen Flid, og at der ei heller kan fastsættes Grændser, som det vilde være enten uretmæssigt eller unyttigt at overskride. Saavidt som Omfanget af al Forstand og menneskelig Videnskab strækker sig, saavidt udstrække sig ogsaa de Marker, hvori Geniets Skarpsind og Theologernes Lærdom skulle øve sig; kun at man iagttager hiin gyldne Regel, at handle oprigtigt i Kjerlighed. Ved denne Handlemaade betræde vi Reformatorernes Spor, som ved selv at efterligne den gamle Kirkes berømte Læreres Exempler medbragte i deres nye Stilling den fordums brændende Lyst til theologiske Videnskaber, og den fordums Flid i at anvende, af den almindelige Videnskabelighed, alt det, hvormed Religions lærdommen paa nogen Maade kunde være tjent. Thi selve Modstanderne have ikke uden Blussel tilstaaet, at der blandt Reformatorerne har været fortrinligt lærde Mænd, blandt hvilke imodsigeligen udmærke sig hiint særdeles smagfulde Genie - Melanchton, Calvin, Matthias Flacius, Jllyricus, tilligemed Martin Chemnitz og Theodor Beza, hvilke to sidste næsten kunne staae ved Siden af de andre Foranførte, ikke at tale om Kirkeforbedringens Formand Luther selv, der dog var overvældet med saa mange byrdefulde Forretninger, at han ikke kunde opoffre sig ene til Studeringer. Ligesom disse Mænds Genie og Lærdom stedse fortjener Beundring, saa bør ogsaa deres Værker opbevares til Efterkommernes Erindring. Thi ikke blot for een Tidsalder skreve de, ei heller blot Ting, som ene skulde tjene til at oplyse hine Tiders Historie, net, herlige Lærdomsskatte ere ydermere gjemte i deres Bøger, høistværdige til, at de, som det saare vigtige Hverv er overdraget, at bevare den evangeliske Sandhed i sin Reenhed og overlevere den til Efterkommerne, skulle have Adgang til dem, og øse deraf. Derfor ville vi have Eder, kjæreste Brødre, med broderlig Omhue paamindede om, at ingen af Eder skal lade sig henrive af hiint Tidsalderens Letsind, der kun finder Behag i det Nye og kjedes ved alt Gammelt, som vare alle vore Forfædre Vildfarelser underkastede, og langt tilbage efter os i Sandheds Erkjendelse J skulle erholde Lærdomsmaterialier i de nyere Skribentere, hvor J ville finde saa mange nye Lys tændte, saamangen skarpsindig bemærkning saamange herlige Læreregler for at udvide og stadfæste Enighed mellem Fornuft og Troe, at adskille den christelige Theologie fra Religionen selv, efter den gamle Kirkes Exempel, som nøj skjelnede mellem systematisk Kundskab og Troe, og offentligt at fremsætte Lærdommen med Simpelhed. Erkjender deres Fortjenester af Christendommen, og udbreder med Glæde deres Berømmelse, men forsømmer derover ingenlunde det Andet, og sværger ikke blindt hen paa hin nyere Theologers Ord, hvilke visseligen ikke ha været selv oplærte, men Disciple af de Ældres Skole, fordi de ere disses Eftermænd, ei heller skulde de have udrettet noget til at fremme Kirkens Gavn, hvis ikke Chemnitz, Calvin, Qvenstedt, Gerhard, Brochmann og Calix (begge de sidste vore Landsmænd, og mange Andre havde fremsat de christelige Dogmer med saa heldig Flid. Dersom J saaledes retteligen bedømme disse Mænds Fortjenester af Christendommen, og det ved foregaaende Gjennemlæsning af deres efterladte, ogsaa for vor Tidsalder nyttige Skrifter, hvilket nødvendigen udfordres til at fælde en retmæssig Dom over dem, da ville J saameget nøjagtigere kunne bedømme de nyere Theologers Fortjenester, som vi aldrig nægte, jo at være fortrinlige. Naar J da, hvilket vi glade haabe, have overveiet alt dette, ville J ogsaa vise skyldig Ærbødighed for den Augsburgske Troesbekjendelse, hvoraf en nye Udgave ifølge Kongelig Anordning foranlediget af Jubelfesten (paa hvis Høitideligholdelse vi belave os) bliver Eder sendt tilligemed dette Circulair, for bestandigt at opbevares i Eders Præstegaarde. Thi at Hovedpuncterne i den evangeliske Lærre indeholdes i denne liden gyldne Bog, behøve vi ikke at bringe Eder i Erindring, saasom J ret vel vide, at den retteligt fortolkede hellige Skrift er ved denne sikkret sine Rettigheder, og dens Anseelse stadfæstet mod alle menneskelige Lærdomme, som paa nogen Maade kunde forringe den. Allevegne yttrer den en i Sandhed ch istelig Aand, som ikke sjeldent har anbefalet sig selv hos de evangeliske Kirkers Modstandere. Thi at Melanchthon ikke har skrevet den af Lyst til Stridigheder, men for at tilveiebringe Enighed, giver dens hele Indhold noksom tilkiende, efter dens Hensigt skulde nemlig de Fornuftigere indsee, at Kirkeforbedrerne ikke i Noget havde pønset paa Nyt, men snarere bevaret den ældre Kirkes Dogmer, og sat dem paa den gamle Fod, samt alene hævet de Misbrug, som efterhaanden havde indsneget sig 1). Derfor var ogsaa denne Bog vist nok værdig til af alle evangeliske Kirker, ligefra deres første Oprindelse og igjennem alle paafølgende Tider, at ansees for den offentlige Læres Grundvold, og et fælleds indbyrdes Foreningsbaand. Erfaring lærer noksom, at saadant Baand behøvedes, paa det Gemytterne ikke skulde geraade paa Afveie, og i Tidens Længde al Enighed i den offentlige Lære ophæves. Men at den evangeliske Frihed paa ingen Maade formindskes ved den augsburgske Confession, vil dens nøiere Undersøgelse selv tydeligt lære. Thi i det den allevegne beraaber sig paa den hellige Skrift, og erkjender denne som eneste Lærenorm, bereder den tillige Veien, som christelige Lærere bør vandre, og forkaster enhver derfra forskjellig Auctoritet. Og at man ikke bør ængsteligt lægge Vægt paa enkelte Ord, men holde sig til Meningen og Aanden i den, lærer selv Reformatorernes Exempel og Kirkens Samtykke, fornemlig den danskes, hvis Religionslærere ved hellig Eed forpligtes til, troligen at indskjærpe Tilhørerne den himmelske Lære, som indeholdes i de prophetiske og apostoliske Skrifter, samt i vore Kirkers symbolske Bøger. At den himmelske Lære ikke bør søges i scholastiske Decreter og Spidsfindigheder, fremkomne af Theologernes Stridigheder, men i Religionens Kilder retteligen fortolket, det er i sig selv indlysende. Heraf vil enhver let kunne indsee, at intet utaaleligt Aag er ved denne vorPlanck Geschichte der Entstehung und Vild ung des protestantischen Lehibegriffs. III. P. 42 og f. Kirkes symbolske Bog paalagt dem, som erkjende og ære den hellige Skrift, som en for christelige Religionslærere skreven Lov, men at den snarere er et Enighedsbaand, en Støtte for evangelisk Frihed, og dennes kraftige Forsvar mod alle Tvistigheder om den hos os ikke bevarede Troens Eenhed. Derfor ville vi ogsaa have Eder, kjereste Brødre, høiligen formanede, at J anvende ufortrøden Flid paa retteligen at forstaae denne Bog, der uden Modsigelse er den fortrinligste af alle symbolske, som de evangeliske Kirker eie (thi foruden den ere mange andre antagne i forskjellige Lande) og tillige betjene Eder af de Hjelpemidler, som dens Fortolkere Carpzow, begge Walcherne, Baumgarten, Semler, begge Weberne og Andre have forskaffet, gjøre Eder fortrolige med den Aand, som allevegne deri hersker, og efter dens Forskrift fremsætte den evangeliske Lære forEders Tilhørere. Ved denne Handlemaade skulle J bevare Lærdommens Eenhed og Kirkernes Enighed, bevare deres sande og medfødte Frihed, som afkaster al menneskelig Anseelses Aag, og ene adlyder den guddommelige Aabenbaring, bevise Eder selv, som Evangeliets troe Tjenere, der ansee Sandhed for det Første og Ældste, og ved at træde bestandigt i Eders Forgængeres Fodspor, ville J sammenbringe i Eders Lærdoms Magazin alt, hvad der kan samles af Videnskabernes hele Omfang til at oplyse og forklare vor allerhelligste Religions Dogmer og Bud, og endelig bruge viseligt saavel i Skrift, som Tale, hvad der kan fremme det offentlige Vel.