Den Vest-Sjællandske Avis, 1834-07-19
(Fortsættelse.) Den omtalte Beretning i Canton-Register handler og Skibet Sylph farlige Stranding, paa Sandbanken ved Kaiseschu. Nogle Chinesiske Skippere havde fraraadet Englænderne fra at seile nordlig paa, da de let kunde støde paa Jis men derved lode de sig ikke forskrække, da de fra Ungdommen af var vante til at taale Kulde, De seilede videre, da de pludselig stødte paa en Sandbanke; de haabede nu at Floden skulde giøre dem løs fra den; men da den kom, saa drev den dem netop med en uimodstaaelig Magt ind paa Banken. De begyndte at kaste en Deel af Ladningen overbord for at giøre Skibet flot, om Aftenen blev Søen roelig og Natten blev tilbragt imellem Frygt og Haab, men om Natten reiste sig en kold Nordenvind, Skibet blev læk og det begyndte at blive omgivet af Driviis. - Laskarerne overgave sig til Fortvivlelse, de Enropæiske Matroser vare for faae til at udrette noget; at redde sig til Kysten med Baade var vanskeligt da Afstanden var stor, og Havet stormede dog besluttede man at giøre et Forsøg derpaa, for at bede Kystbeboerne om Hielp, og for at frelse de Jndiske Matroser. Den 29de November styrede de 8 Europæere, hvoriblandt Hr. Gutzlaff, med 13 syge Laskarer til Kaschu. Ther mometret stod i Kanten paa 23 under NuiVinden blæste skarp, og Havet overtrak Baaden, med Jis, og giennemvædede deres Klæder. La skarerne udstødte et Klageskrig, raabte at de maatte doe; de bleve saa godt indpakkede som det vilde lade sig giøre, og efter mange forgiæves Forsøg, naaede de i en elendig Tilstand udpaa Eftermiddagen til Kysten, en øde Strandbred, hvor man kun faae nogle Fiskerhytter, og nogle Baade bundne til Landet. Vi stege i Land, vedbliver Forfatteren, nogle af os bare vore Provisioner, andre slæbte Laskarerne med sig. Vi mødte snart nogle fiskere, som bleve forbausede over vor jammerlige Tistand, følte Midlidenhed med os og løb i en Hast ned til Baaden. (Saaledes aabenbarer sig det Gode i Menneskenaturen overalt paa Jorden.) Endskiønt vi ikke bade dem om Hielp, saa bare de af sig selv vort Tøi op paa Landet, og aabnede deres Hytter for at modtage os. Vi fandt her Hvilested og opvarmede Dækkenet; vi lagte Laskarerne derpaa, nogle af dem vare ganske forfrosne, Varmen var ikke tilstrækkelig for at optøe deres Lemmer, og de raabte bestandig paa Jld, og de medlidende Fiskere antændte stedse mere, endskiøndt det var maaskee det sidste de eiede. (Man seer her et Exempel paa Hedningens Dyder, ogsaa de ere velbehagelige for det guddommelige Væsen.) Vi begyndte nu at aflægge vore Klæder, som vare fulde af Jis, og at giøre os det beqvemt i Hytterne. Ved at tale med vore Værter erfarede vi snart, at det vare fattige Folk, som fandt en Glæde i at komme deres lidende Medbrødre til Hielp. Vi have, sagde de, ofte befundet os i lignende Omstændigheder, og vi vide hvormeget J ere at beklage, (saaledes ere Lidelser og Trængsler Dydens Skole.) Vi ville komme Eder til Hielp med vore Baade, og selv vove vort Liv for Eders Skyld, saasnart Tiden tillader det ville vi afseile med Eder, og naar J kun ville vise os det Sted, hvor Eders Skib er strandet; vi gik op paa en Høi og viste dem hvor Skibet laae. De giorde en Gebærde som udtrykte deres Medlidenhed, trak paa Skulderne og sagde: det er vistnok meget farligt; men det faaer ikke hielpe; vi maae giøre et Forsøg derpaa - Nu kom en Mand til, som syntes at være af en fornemmere Stand; vi talte med ham om vore Anliggender; han tilkiendegav os ogsaa sin Villighed til at hielpe os; men tilføiede: at de først maatte bede Mandarinerne og Tilladelse dertil. - Disse Ord traf os som et Tordenslag; thi vi vidste meget vel at en Mandarins Hierte er tillukket for enhver menneskelig Følelse, og vi holdt nu for at alle vore Bønner vilde blive forgiæves, ogsaa kunde Skibet være bleven slaget itu inden vi kunde faae sendt Bud til Staden, Kal-schu som laae 10 Miile derfra; men vi kunde nu ikke formaae Fiskerne til at hielpe os uden at indhendte denne Tilladelse. Jmidlertid var en af Laskarerne kreveret, nogle laae den uden al Bevægelse, og de som vare komne til sig selv, saa rundt omkring Halm Jlden. Røgen i Hytterne var bleven os utaalelig, vi søgte efter et andet Qvarteer, og tyede først hen til at Tempel som stod paa en Høi. Her traf vi paa en Præst, som tilligemed sin Kok vilde forhindre os at komme ind. Vi erindrede ham om at det hedder i Chinesernes hellige Bøger, at alle de Mennesker, som boe imellem de fire have ere Brødre, og at det maatte volde ham Glæde at see en Ven komme til sig fra et langt bortliggende Land. De klassiske Steder af Konfucius, formildede ham snart. Hr. Gutzlaff anførte endvidere nogle klassiske Steder af denne Philosophs Skrifter; herpaa tillod han os at komme ind og giorde Undskyldninger for at han paa en saa uhøflig Maade havde modtaget Folk, som vare saa vel bekiendte med Konfucii ophøiede Skrifter, hvorpaa han bød os til Bords. Vi forefandt i Bygningen et Selskab af velklæde Personer fra Schang ung, som alle udviste megen Deeltagelse ved vort Vanheld, og søgte at trøste os. Vi foreviste dem et Uhr og en Daase med et musikalsk Værk i; begge Dele opvakte i høi Grad deres Beundring og Nysgierrighed, for vor konstrige Nation bare de megen Agtelse. Vi vare her meget vel tilfreds, og uagtet der syntes at være mange Giæster fik vi dog et godt Sovekammer, og følte om Natten ikke meget til Kulden. Den følgende Dag var Veiret klarere; men Frosten endnu temmelig streng, Fiskerne hialp os til at trække vor store Baad ind i Bugten. Tre af os gik derpaa til Kaischu for at bede om Mandarinernes Biestand. Veien gik igiennem frugtbare Egne, smukke Avlsgaarde og en Folkemængde af et blomstrende Udseende, mindede os om vort saa langtbortliggende Fædreneland. Af en Proclamation i det Chinesiske og i MandschuSproget kunde man tydeligt erkiende Regieringens Omsorg for sit Stammeland; thi den Keiserlige Regiering nedstammer fra Mandschurerne, Chinas nordlige Naboer; den paabød at opdyrke ødeliggende Jorder, tilstod Folket en Lettelse i visse trykkende Paalæg, og opmuntrede det til at drive Agerdyrkningen. Landet var fuldt af Høie, hyppig giennemskaaret af Alleer, og vandet af nogle Canaler. Det var en delig Dag, og det havde været os en Fryd at betragte de skiønne Naturscener, naar ikke vor Forfatning havde været saa beklagelig. De Folk vi mødte, forbausedes over at see os, giorde os nogle Spøgsmaal og begave sig bort. Efter at vi vare kommen igiennem nogle Landsbyer faae vi endelio de høie Mure af Staden Kaischu. Vi fik nu flere Mennesker og smukkere Huse at see. Udenfor Staden havde vi ikke seet nogen Tartar; men lutter chinesiske Kolonister fra Schangetung. Men da vi kom inden for Stadens Porte saa forandrede Skikkelserne sig og vi bemærkede strax, at vi vare ikke længere i det egentlige China. Kaschu er en meget stor Stad, omgiven af en nye og meget høi Muur, og er en HovedStapelplads i Tartariet. Alle Husene ere lave; vi saae ikke en eneste anseelig Bygning; men Mængden af Kiøbmændene i Gaderne, og de rige vel fyldte Boder overbeviste os om at Byen er en Stapelplads, hvorfra ogsaa aarlig over 2000 Oschonker afseise. - Vore Veivisere vare gaaede fra os, og vi matte selv hitte Veien; vi mødte endelig en Politiebetient, som førte os til et offentligt Comptoir, gav os nogle Stykker Papiir og anmodede os om skriftlig at opsætte hvori vort Forlangende bestod. Da vi havde tilfredsstillet Politiets Nysgierighed, saa bade vi om at maatte faae Audience hos den første Mandarin, men som man ikke vilde tilstaae os. Mangfoldige Mennesker strømmede imidlertid sammen for at see os, i det hele taget ret vel klædte Folk, nogle med tykke Vamser af Klæde; de interesserede sig meget for os, giorde os uophørlige Spørgsmaal, og vare ret paatrængende for at komme til at lige os ind i Ansigtet. - Vi anvendte forgiæves en lang Tid paa at stemme Mandarinerne til vor Fordeel; endelig bleve vi kaldte ind i et Værelse, hvor de begyndte at examinere os; Samtalen blev ført med dem paa Papiir strimler; de bleve opbrangte over at vi ikke kunde angive Skibsfolkenes For= og Tilnavne. Vi erholdt her talrige Besøg, nogle fornemme Personer syntes at være vel oplyste. Man tilbød os nu et tarveligt Middagsmaaltid, som vi med Ulyst toge imod. Vi overbeviste os om at Mandarinerne ikke bekymrede sig noget om vort Skib, vi havde næsten besluttet at ville begive os bort; dog resolverede vi endelig at giøre endnu et sidste Forsøg. Vi lode et Kar fuldt af Vand bringe ind i Værelset, satte en Skaal i det og lod den svømme for deres Øin, herpaa lod vi den stærk stode mod Karret, og saaledes forklarede vi dem paa en synlig Maade om, hvorledes vort Skib maatte førderknuses. Efter at vi saaledes have forklaret os for dem som de kunde have været smaae Børn, saa overleverede de os skriftlig de Ord: Vi fatte Eders Fare, og ere villige til at hielpe Eder. Herpaa sendte de en militair Mandschu Manda rin, der blev fulgt af to civile Mandariner til os, han spurgte os, om ikke vor Nation afsendte til bestemte Tider en Tributbringer til Peking, vi svarede ham at vi havde sendt en Gesandt; men ikke nogen Tributbringer dertil. – Godt sagde han, det kommer paa eet ud. Vi ville strax lade Eder bringe bort. Man satte os nu paa Karrer og vi bleve ledsagede af en militair Escorte til Havnen ved Kaleschu. Efter en qvalfuld Kiørsel paa disse stødende Karrer kom vi endelig hen til det bestemte Sted, hvor vi traf paa en Deel Fremmede fra Provinsen Fuh-kien (Forien, som forsamlede sig om Hr. Gutzlaff og hilsede paa ham som en gammel Bekiendt, og som en Landsmand; de lovede at ville hielpe os saasnart Tilladese dertil kunde erholdes. Den øverste Magistrat gav to af deres Skibs Capitainer strax Ordre til at seile ud og komme os til Hielp; men Mandarinerne besindede sig paa engang, sagde at de ikke kunde hielpe os førend de havde indgivet Rapport og Sagen til deres Foresatte, lode os bestige Karrerne paa nye og afsendte os til Templet. Hr. Gutzlaff skrev paa nye en Forestilling til den øverste Mandarinfor at formaae ham til at give sit Samtykke til Skibets Frelse. Mandarinerne giorde Præsten bittre Bebreidelser fordi han havde modtaget os i Templet, og hiulpet os; men han svarede dem rask: Naar enhver menneskelig Følelse er bortvegen af Eders Bryst, saa kunne J dræbe de ulykkelige Udlændinger med en grusom Haardhed; men hvad mig angaaer, saa kan jeg aldrig forsage Giæstfrihedens Pligter mod dem. Dette raske Svar bragte dem til at tie og de begave sig bort. – Jmidlertid reiste sig en gunstig Søndenvind, som bragte en svær Søegang med sig og giorde Skibet flot; vi vare nu frelsede paa en Gang. Vi begave os ombord til de øvrige Søefolk, som vare blevne tilbage paa Skibet, og af(Forts.) seilede den 3die December.