Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-01-11
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Syttende Aargang. No. 4. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 11 Januari 1820. Nordboen og Sydboen. Teve og Levebrød ere Ord, som man hvert Øieblik hører gjenlyde fra de fleste Læber. Hvad gjør man ikke for at leve, er et almindeligt Mundheld, og med dette undskyldes tusinde Ting, som for den Kantianske Philosophies Domstol ikke saa let vilde finde Undskyldning. "Der hører meget til at leve, siger Faderen, naar et ungt Menneske frier til hans Datter. Vi ville alle leve, siger Brødtyven, naar han stieler den sidste Bid ud af Næstens Mund, og Optrækkeren naar han skiller den redelige Mand ved sin suurt erhvervet Daler. Naar jeg skal kunne leve, siger Aagerkarlen, kan jeg ikke udlaane mine Penge under 50 PC. - Efter Levebrød løbe Alle. Skolepogen, eller, som Shakespear siger, the whining school boy, with his satchelAnd Thining morning face, creeping like snailUnwillingly to school. stimer, uden selv at vide det, til det store Maal: Levebrød. Julius Cæsar, Virgil, Horats, Homer, og hvad alle de store Herver hedde, har han sammensnoet i sin Rem, for ved deres mægtige Beskyttelse at ledes til et Levebrød. Hvorfor lader den ømme Moder, der ellers er saa bange for at et Fluestik Den flæbende Pebling, som med sin Bogsæk, Med glindsende Morgenaasyn, træven, Lig Sneglen hen til Skolen kryber. skal saare hendes stakkels Jensemand, pine sit spæde Hoved med Latin, Græsk, Hebraisk, ikke paa min Ære for Andet end for et Levebrød, men et fornemt og let Levebrød. Hvorfor gjør man ofte Credencer og Reverencer? Hvorfor krummer man Ryggen, som en Aal for de Rige; hvorfor danser man som en Bjørn efter enhver formaaende Bjørnetrækkers Sækkepibe? Jkke for andet end for et Levebrød. Hvorfor sukker saa mangen skjøn Jomfru i Maaneskin, hvorfor klager hun over hysteriske Tilfælde, hvorfor lader hun sig maanetisere, hvorfor strander hele Lægens Konst paa hendes uudgrandskelige Sygdom, Skaffer hendes Hjerte Elskede et Levebrød, saa er hun helbredet for stedse. Hvorfor gjøre Folk saa mange Spilop, hvad vil Gale Jonas og Gale Hunt i Engelland, Maaskee en Radical-Reformation? Jngenlunde. Giv dem et Levebrød, og Alting er i sin Orden. Alt hvad Enhver ønsker for Sig og Sine er at leve. At Andre leve det er ham ligegyldigt og det er kun Galanterie naar Nogen siger, man maa lade Andre leve med. Kan det skee, uden Afbræk for ham selv, saa har han intet derimod, men skal det koste ham en eneste Daler, saa siger han, vi skulle jo alle engang døe, og med dette Raisonnement kommer Sagen snart til mindelig Afgjørelse for hans Samvittigheds Forligelsescommission. Men - hvad hører der ikke ogsaa til at leve under skandinavisk Himmel, Hvilken uhyre Masse af Fornødenheder indbefatter ikke her det Ord Levebrød? Hvad maa en Mand ikke Alt have førend han kan sige, jeg har mit Brød, Var dette ikke Tilfældet, saa gaves der ikke heller saa mange forældede Jomfruer og gamle Ungkarle. Det gaaer med det daglige Brød som med det moderne Smørrebrød. J fordums Dage var Smørrebrød, Smørrebrød. Naar der laae Kjød eller Ost paa, saa var det hvad det skulde være. Men nu gives der ligesaa mange Sorter Smørrebrød som Dage i Aaret. Og byder man sin Ven i disse saa tidt beklagede Tider paa Smørrebrød, saa betyder det hverken meer eller mindre end at man vil tractere med ti Sorter Steg, Anchioser, røget Tunge a. under den beskeedne Titel Smørrebrød. Brødet bliver saaledes kun et Vehicel til under et tarveligt Navn at kunne fortære et ødselt Maaltid. Hvor ganske anderledes er det med Sydboen? Hvor saare lidet behøver han til sit daglige Brød og Levebrød? "Det er sandt, siger Goethe, man gaaer kunfaa Skridt (i Neapel, uden at møde et sletklædt, ja et laset Menneske, men dette er derfor endnu ingen Dovner, ingen Dagtyv. Ja, jeg turde endog fremsætte den Parador, at der i Neapel, forholdsviis maaskee endnu findes den meste Jndustrie i de ganske lavere Classer. Vist nok maa man ikke sammenligne den med en nordisk Jndustrie, der ikke allene har at sørge for Dag og Time, men og paa gode og muntre Dage for onde og mørke, om Sommeren for Vinteren. Derved at Nordlænderen tvinges af Naturen til Forsyning, og Jndretning, at Konen i Huset maa salte og røge for at forsyne Kjøkkenet for hele Aaret, at Manden ikke tør glemme Brændeved og Frugt forraad, Foder for Qvæget a., derved berøves os Nydelsens skjønneste Dage og Timer, og anvendes til Arbeide. J adskillige Maaneder (her i Danmark 6 til 7) holder man sig gjerne fra den fri Luft og bevarer sig i Husene mod Storm, Regn, Snee og Kulde, ustandsede følge Aarstiderne paa hverandre, og enhver, der ei vil gaae til Grunde maa være en Huusholder. Thi herer aldeles ikke Spørgsmaalet om han vil undvære; han tør ikke ville undvære; han kan ikke ville undvære, thi han kan ikke undvære. Naturen tvinger ham til at skaffe tilveie, arbeide forud. Sikkerligen have Naturvirkningerne, der i Aartusinder blive sig selv lige, bestemt de i saa mange Henseender agtværdige nordiske Nationers Characteer. Derimod bedømme vi de sydlige Folkeslag, som Himlen har behandlet saa mildt, fra en alt for stræng Synspunkt. Hvad Hr. v. Pan vover at sige i sine Recherches sur les Grees, ved at omtale de cyniske Philosopher, passer fuldkomment her. Man gjør sig, troer han, ikke noget rigtigt Begreb om saadanne Menneskers usle Tilstand, deres Grundsætning at undvære Alt begunstiges meget af et Clima, som yder Alt. Et fattigt og tilsyneladende usselt Menneske kan i de derværende Egne ikke allene tilfredsstille de nødvendigste og nærmeste Fornødenheder, men ogsaa nyde Livet paa det fortræffeligste, og saaledes vilde en saakaldt neapolitansk Tigger forsmaae en Vice konges Post i Norge *) og frabede sig Æren, naar Keiserinden af Rusland vilde overdrage ham Gouvernementet over Siberien." Visseligen vilde i vore Egne en cynisk Philosoph ikke holde det godt ud, da derimod i sydlige Lande Naturen ligesom indbyder dertil. Det lasede Menneske er der endnu ikke nøgent; den, som hverken har sit eget Huus eller boer til Leie, men, om Sommeren tilbringer Natten under Tagene og paa Dørtærskelene af Paladserne og Kirkerne, og i haardt Veir kryber i Skjul hos En eller Anden for en ubetydelig Natteleie, er endnu ikke et forstødt og usselt Menneske. Naar man kun betænker, hvilken Masse af Næringsmidler det fiskerige Hav, hvoraf disse Mennesker efter Loven maa ernære sig nogle Dage om Ugen; hvorledes alle Sorter Frugt og Haugevexter paa enhver Tid af Aaret i Overflødighed ere at faae; hvorledes den Egn, hvor Neapel ligger, har gjort sig saa fortjent til Navnet Terra di Lavora (ikke Arbeidets, men Agerdyrkningens Land) og hele Provindsen fører Hæderstitelen den lykkelige Egn (Campagne felice), saa skjønnes snart hvor let det er at leve der*) Det er atter en Prøve paa Franskmænds geographiske Kundskaber. De tænke sig ikke sjeldent Danmark og Norge som Nabolande af Grønland.