Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-05-19
Sverrigs indvortes Regjering var og blev Carl altid fremmed. Han skal dertil i sin første Ungdom ikke være anført. Det stille arbeidsomme Liv, som dertil udfordres, var heller aldrig i hans Smag; og til sit naturlige Hang overlod han sig alt for meget. Tidlig kom han bort fra Sverrig. Under Felttogene mod August og Peter var ikke megen Leilighed til at tænke paa Sverrigs indvortes Velfærd. - Carl femaarige Ophold i Tyrkiet, og de under samme anstillede Cabaler ved det tyrkiske Hof levnede heller ikke hertil megen Tid. Efter Tilbagekomsten til Sverrig, da Carl dog for Felttogenes Skyld allene opholdt sig i de vestlige Provindser, og aldrig kom til Regjeringens Sæde, havde han heller ikke synderlig Leilighed til at henvende sin Opmærksomhed paa Rigets indvortes Tilstand, som desuden ved den lange Fraværelse var blevet ham fremmed og sandsynligviis aldrig har været ham rigtig bekjendt. Af enkelte af hans Yttringer, imedens han opholdt sig i Skaane, er det imidlertid klart, at han dertil ingenlunde manglede Dygtighed, og at han som alle hans Forfædre agtede Videnskaberne. Kuns den Virkning, som sideliter edidiscisse skal frembringe, kan man ikke tillægge ham. Carl er et af de allersørgeligste Exempler paa, hvad Ungdom, Mangel paa Erfaring, andres ufortjente Efterstræbelser, forenede med en alt for tidlig betroet stor Magt, kan udrette hos et Menneske, hvorledes de af hans forskjellige medfødte gode Egenskaber, som under andre Omstændigheder kan blive et heelt Samfunds Gavn, kan danne en frygtelig Totalitet, som udbreder Ødelæggelse og Fordærvelse om sig, saavidt den kan naae. Fremdeles fremgaae af Carls Skildring, hans egne, og andres ved ham bevirkede sørgelige Skjebner, de lærerige Erindringer: at man aldrig maae tirre den sovende Løve, at det enkelte Menneskes og hele Statens Velfærd beroer paa Retfærdighed, at man aldrig kan vide, til hvilke Følger Ringeagt for andres Forstand og Evner kan lede. De Fyrster, som fra Begyndelsen af allierede sig mod Carl tænkte rigtig nok ikke paa, at følgen deraf vilde være en 21 Aars Krig, utallige Menneskers sørgelige Undergang, Forandring af hele Nordens Tilstand, uden at nogen af de krigførende Magter opnaaede sine Hensigter, med Undtagelse af den ene Peter, om hvem man dog maae troe, at han hellere havde opgivet sine Projecter, naar han havde kunnet forudsee Kampens Langvarighed, og at den tvende Gange bragte ham paa Randen af Undergang. Han opnaaede desuden ikke disse Hensigter, uden med alle sine Allieredes Misundelse; thi saa forandret var den offentlige Stemning bleven, at da Freden kom i Stand, havde alle hellere seet, at Sverrig var blevet, hvad det var, end at Peter fik de østersøiske Provindser. Endelig, Carl havde vist aldrig brudt Freden, naar man havde ladet ham være i Roe. Han kjendte ikke sig selv. Hans vakte Hævngjerrighed, forleddede ham til de selsomste, skadeligste og haardeste Foretagender, og Krig blev ham omsider til Lidenskab. Fuldkommen mandlig Dyd synes derfor ikke med Føje at kunne tillægges ham. Hellere synes dette herlige Prædicat at tilkomme den fortreffelige Gustav Adolph, med hvis Portrait i Lommen Carl døde. Bedre om han var død med denne Fyrstes ægte Religieusitet og Fromhed i Hiertet. Tilsidst som en Efterslet til Carls Skildring ville Læseren tillade os at føje et Par Ord om den Mand, som i Carls sidste Aar virkede saa mægtig paa ham og det svenske Rige, Ministeren, Gortz. Efter at Gørt i Høsten 1718 var vendt tilbage til Aland, optog han med sin vante Færdighed de afbrudte Underhandlingers Traad igjen. Han ledte dem til et ønskeligt Udfald, og afsluttede med Peter et of- og defensivt Forbund. Tractaterne vare fra russisk Side undertegnede, og ratificerede. Af Gørt vare de undertegnede efter Fuldmagt af Carl 12 sub Sperato. Fra Diplomatikens Side feilede altsaa Intet uden Carls personlige Underskrift. For at indhente denne, vendte Gørtz, glad over det lykkelige Udfald, tilbage til Sverrig. J Stokholm opholdt han sig kuns een Dag. Lod sig imidlertid melde hos Prindsesse Urike, men bekom ingen Audients. Man troer imidlertid, at denne ene Dag har bestemt Gørtz's Skjebne; thi det er sandsynligt, at Ulrike og Ministeriet just den Nat, da Gørt kom, bleve underrettede om Carls Død, som imidlertid blev holdt hemmelig, og fra Hoffets og Ministeriets Side de fornødne Indretninger trufne, for at arrestere Gørz paa hans Reise til Carl. – J hvorledes nu den egentlige Sammenhæng er, vist er det, at Gørtz 4 Dage efter Carls Død paa de norske Grændser blev arresteret af en Commando Officerer, som foreviste Befalinger fra Prindsen af Hessen og Generalitetet. Gørt blev ført til Stokholm i Fængsel. Han vidste ikke, og man tilkiendegav ham ikke, hvorfor han blev arresteret. Jmidlertid har Følgen viist, at denne Anholdelse maae have været en Følge af de Planer, som man havde fortil at udelukke Carls Søstersøn, den unge Hertug, af Holsteen, fra Regjeringen, og befordre Prindsen, af Hessen til samme.