Norske Intelligenssedler, 1769-02-22
Nordske Jntelligen No. 8. Onsdagen den 22 Februari 1769. Man beskylder et vist Folk for, at have en besynderlig Lyst til det Selsomme og Overordentlige. Det er ikke rart, siger man, at see Folk af alle Stænder langt meere henrykte ved Synet af et Vedunder eller en Vanskabning, end ved de største af Naturens eller Konstens Mesterstykker. Lyst til det Besynderlige, giør dem ikke allerne nysgierrige, men og lettroende. Enhver, som giver sig ud for at giøre noget Selsomt, kand, om det end var nok saa urimeligt, altid vente at blive troet af nogle Lad være, at denne Lyst til det Selsomme, ligge saa vel som alle andre Tilbøjeligheder, er noget stærkere hos et Folk, i hvis Caracter alle Egenskaber af den menneskelige Natur ere saa meget kiendeligere, som de have meere Frihed til at yttre dem: Den bliver derfor denne Nation ikke meere egen, end alle de Dyder og Fejl, i hvilken den synes at overgaae andre. Aarsagerne dertil ere alt for almindelige til at de skulde virke paa en Nation allerne. Det Selsomme og Overordentlige er lettere at fatte, end det Fuldkomne, og det giør stærkere Jndtryk, end det Naturlige. Hvor megen Jndsigt udkræves der ikke for at dømme ret om Naturens eller Konstens Arbeider, og naar man og besidder denne Jndsigt, ere Trækkene i disse Mesterstykker alt for fiine til at giøre saa stærk Jndtryk paa os, som det, der viger fra Reglerne, og støder baade Fornuften og Sandsen. J de sande Konster beundre vi Naturen, af hvilken de ere Efterlignelser; J det Overordentlige derimod, som er et Værk af Phantasien, beundrer Mennesket sig selv, og sin skabende Geist. Konsten er, saa vel som Naturen, sig altid selv lig; Den virker efter faae og uforanderlige Regler, som ere grundede i Fuldkommenheds Lov. Phantasien derimod er meere ubunden, fordi den søger ikke det Beste, men kuns det Rare og Vanskelige; den lader sig ikke indskrænke af Fuldkommenheds Lov, og erkiender ingen Grændser uden det Umulige. Jo meere den nærmer sig til denne Grændse, jo meere den trodser Naturen, og jo frækkere den er i sin Flugt, des meere kildrer den ofte det forfængelige Menneske, som i dets Ufuldkommenheder selv finder Materie til at nære dets Stolthed. See, saa mange Aarsager forene sig i Mennesket, for at frembringe den besynderligste af alle Tilbøieligheder, en Drift til at agte Taskenspilleren høiere end Konstneren, og Narren meere end den Viise. En Tilbøielighed, som er saa almindelig som denne, bør ikke tilegnes noget vist Folk. Thi lad enhver Nation kuns fortælle hvad den veed om sine vandrende Riddere, Øjendoctere, Qvaksalvere, Liniedandsere, Taskenspillere, Spaamænd, Hexemestere, Udyr og Vanskabninger, hvilke Vedundere de have gjort, hvor vare Ting man har seet, og hvor lidt alt andet var imod det store, som blev lovet, det større, som man ventede, og de utrolige Ting, som man hørte af andre. Lad den tillige opregne alt hvad den veed om sine Lovgivere, sine Anførere, sine Lærere, sine Konstnere, og vi skulle af den Færdighed, med hvilken den erindrer sig alle disse Mærkværdigheder, af den Passion, med hvilken den forteller dem, af Tonen og Stemmen allerne kunde dømme, hvor meget hiine altid ere blevne beundrede frem for disse. Man har fortalt mig om en Mand, som levede meget vel af at giøre saadanne Vedundere og sælge dem til Folk for Penge. Hans første Forsøg i det Slags var at lade sig see under en Figur af Vox, bag ved en Glas-Dør i et Marionet-Spil Da han saaledes viiste sig i en vis Afstand fra Tilskuerne, og havde en Kaabber Krone paa Hovedet, forekom han dem meget naturlig, og ligesom han var levende. Han fortsatte dette Spektakel med Fremgang, indtil han ved at nyse engang imod sin Villie blev levende igien i alle Folkes Paasyn, og følgelig for den Gang aldeles unyttig til at spille sin Role. Da han ikke meere vilde være Stytte, tog han sig for at paalægge Skatter under Figur af en Jndiansk Konge: Han malede sit Ansigt, tudede, som en Vildmand, og skrækkede baade Fruentimmer og Børn med en utroelig Behændighed, Paa denne Maade kunde han have næret sig meget vel, dersom han ikke var bleven anholdt for en Gield, som han havde gjort paa den Tid, da han endnu var et Vox Billede. Ved denne Hændelse blev hans Ansigt imod hans Villie saaledes afvasket, at han fik baade sin forrige Farde og sin forrige Armod igien. Da han nogen Tid derefter kom ud af dette Fængsel, blev han meere viis, og i Steden for at give sig selv ud for et Vedunder, besluttede han kuns at giøre Veduundere; han lærte den Konst at tilberede Momier, og han var altid meget lykkelig i at efterligne Naturens Spil. Man forsikkrer endog, at han har solgt til en berømt Naturkyndig syv Krebs, som vare blevne til Steen i hans egne Hænder. Men den lærde Cracovius Putridus har foretaget sig at igiendrive det i en meget smuk Afhandling. Af denne besynderlige Lyst til det Forunderlige, skulde man slutte, at denne Nation fandt meere Behag i at see Tingene saaledes som de ikke bør være, end i at betragte dem, saaledes som de ere af Naturen. Man agter ikke en Kat, som har alle sine fire Been, om den var nok saa nyttig; men dersom den har kuns to Been, og ikke meere er skikket til at fange Muus, er den uskatterlig. En Mand af Smag gar gierne for den alt, hvad man forlangte. Den skiønneste Karl, om han end var saa velskabt som en Silphe, kand døe af Hunger. Men naar han er saa fuld af Vorter og Skrammer, som et Pindsviin, er hans Lykke strax gjort, og det for hans heele Leve-Tiid. Fortsættelsen følger.