Ribe Stifts Adresseaviser, 1843-01-02
Den Slesvigske Stænderforsamling. J det halvtredsindstyvende Møde (10. f. M.) udbad Hertugen af Augustenborg sig Ordet, førend man gik over til Dagens Orden, og holdt følgende Foredrag: Da jeg seer af den viborgske Stændertidende Nr. 101, at den Deputerede Justitsraad With har indgivet et Andragende med Hensyn til en af den slesvigske Stænderforsamling fattet Beslutning, fordi han i denne har seet en Krænkelse af de Danskalende i Slesvig og den danske Nationalitet. – Da jeg fremdeles seer af den vib. Stændertidende Nr. 117, at dette Andragende, trods kraftig Protest af den kal. Kommissarius, er modtaget af Præsidenten i den vid. Stænderforsamling, og berammet til Foretagelse, – og da jeg endelig af Stænder, Tid. Nr. 13911 erfarer, at det paagieldende Andragende er henviist til Komittee med 39 imod 10 Stemmer; saa føler jeg mig, som Medlem af den slesvigske Stænderforsamling. foranlediget til med Hensyn til denne Sag at nedlægge en dobbelt Protest. Jeg protesterer nemlig først imod de Motiver, paa hvilke hiint Andragende støtter sig, og dernæst imod Andragendet selv, fordi hverken den Viborgske eller nogen anden Forsamling kan være kompetent til at befatte sig med Gjenstande, der henhøre til den slesvigske Stænderforsamlings indre Anliggender. Naar man i offentlige Blade, eller paa offentlige Steder ellers fremsætter imod den slesvigske Stænderforsamling Paastande af den Art, som det er skeet i hiint Andragende, saa kan Forsamlingen lade Sligt staae ved sit Værd, men naar en Mand som Justitsraad With, der af sine Landsmænds Tillid er kaldet til en Deputerets Hæderspost, optræder i den viborgske Stænderforsamling, altsaa for hele Landet, med den Paastand, at den slesvigske Stænderforsamling har krænket den danske Nationalitet og Nordslesvigerne, saa er dette Noget, som jeg, som Medlem af den slesvigske Stænderforsamling, i det mindste for min Person, ikke kan tie til. Jeg maa derfor gjentage, hvad jeg i Stændernes tidligere Møder ofte har udtalt fra denne Plads, at jeg ikke alene nærer den høieste Agtelse for den danske Nation og dens Nationalitet, men tillige, at jeg elsker det danske Sprog og tilfulde forstaaer det, at jeg i min huuslige Kreds bruger det ligesaa ofte, om ikke oftere, end det tydske Sprog, at jeg har tilbragt en stor Deel af min Ungdom i Danmark, og er forenet med mange Danske ved Venskabets dyrebare Baand, saa at det følgelig aldrig har kunne falde mig ind at krænke den danske Nationalitet, det danske Sprog og mine nordslesvigske Landsmænd, og jeg maa atter paa det Bestemteste protestere for mit Vedkommende imod enhver Hensigt af den Natur, som man maatte paadigte mig. Men ogsaa alle de andre ærede Medlemmer af Forsamlingen ville, efter hvad jeg troer, ligeledes protestere imod, at man tillægger dem nogen slig Hensigt. Men om der nu ogsaa i Debatternes Hede er faldet Yttringer, der andensteds have fremkaldt ubehagelige Følelser, saa maa jeg vistnok beklage dette, og det var unægteligt bedre, at de ikke vare brugte. Men det ligger dog klart for Dagen, at slige Yttringer af enkelte Medlemmer ikke bør lægges hele Forsamlingen til Last, og ingen kan have Ret til at fornærme hele Forsamlingen paa Grund af de Udtryk, som Enkelte have brugt. Dernæst maa jeg ogsaa udtrykkeligt paa det Høitideligste protestere imod den viborgske Stænderforsamlings Kompetence til at blande sig i den slesvigske Stænderforsamlings Anliggender, og imod enhver Virkning af nogensomhelst ved slig Jndblandelse fremkaldt Beslutning. Hvad den vib. Stænderforsamlings Mangel paa Kompetence angaaer, troer jeg ligefrem at kunne beraabe mig paa den derimod nedlagte Protest og de af den kongl. Kommissarius udviklede Grunde for samme, ligesom jeg ogsaa nærer det Haab, at den vibStænderforsamling ikke vil billige det paagjeldende Andragende. Skulde jeg skuffe mig i denne Forventning, og skulde den viborgske Forsamling gaae ind paa hiint Andragende, saa udtaler jeg herved, i fast Tillid til Hs. Majestæt KongensRetfærdighedskjerlighed, den sikkre Forventning, at Allerhøistsamme ikke vil tage et sligt Andragende til Følge, men fuldstændig beskytte og opretholde den slesvigske Stænderforsamlings Rettigheder. Denne dobbelte Protestation tiltraadtes strax af Præsidenten og Forsamlingens samtlige Medlemmer, paa to nær, hvis Navne Stændertidenden ikke udpeger.