Aarhuus Stifts-Tidende, 1840-09-30
Aarhuus. Beretning om og Uddrag af Østifternes Stænderforsamlings Forhandlinger. i Sessionen 1840. Saavel den Viborgske som Roeskildske Stænderforsamling havde i den sidste Session gjort Motion om en Forandring i Straffen, for at have forsætligen sat Jld paa sit Huus i den Hensigt at besvige Assurancen, som er bestemt ved Placat af 7de April 1819, og sidstnævnte Forsamling indstillede om der maatte blive udarbeidet en ny Anordning, hvorved Straffen for Brandstiftelse i Almindelighed maatte blive nærmere bestemt og formildet, i Særdeleshed med Hensyn til den ovennævnte Art af denne Forbrydelse. J den Anledning havde Cancelliet udarbeidet et Udkast til en Anordning om denne Gjenstand. Forsaavidt Stænderne i Særdeleshed have havt Hensyn til Brandstiftelse for at besvigAssurancen, kunde Cancelliet ikke skjønne at Forbrydelsen, paa Grund af dette Motiv, skulde staae paa et lavere Trin af Strafbarhed, hvorimod den endog, naar den skeer ved Nattetid eller der er øiensynlig Fare for Jldens videre Udbredelse, kan henføres til den groveste Art af Mordbrand. Den, der af Egennytte udsætter Medmenneskers Liv og Velfærd for øiensynlig Fare, er neppe mindre Forbryder, end den, der gjør det af Hævn eller andet lignende Motiv. Men selv hvor der ikke ere slige qvalificerende Omstændigheder kan den i det Hele sættes ved Siden af en lignende Brandstiftelse paa anden Mands Huus; de særegne Omstændigheder maae i begge Tilfælde afgjøre, hvorvidt Forbrydelsen er mere eller mindre farlig. De Betragtninger, at den Eier, der sætter Jld paa sit Huus, mere har det i sin Magt at udøve Forbrydelsen paa en saadan Maade og under saadanne Omstændigheder, at ingen større Skade skeer end den han vilde, - og at Skaden gaaer ud over en moralsk Person (Assurancen) hvilket ikke saameget støder de sympathetiske Følelser, kunne formeentlig heller ikke bringe til et andet Resultat end det antagne, thi de samme Omstændigheder kunne findes ved en simpel Brandstiftelse, saaledes kan det afbrændte Sted tilhøre Staten, en Commune, Corporation osv., og omvendt kan en Jldebrand, Nogen sætter paa sit eget Huus, for at besvige Assurancen, paaføre flere Jndivider betydelig Skade Den Forestillingsmaade, der ikke lægger saamegen Vægt paa det Brud, en vis Handling giør paa betingelserne for en retlig Tingenes Orden, som paa den Skade, den kan medføre for den Enkelte, og som derfor giør sig liden Samvittighed af Forurettelser imod det Offentlige, kan ikke heller gives Medhold af Lovgivningen. Der er saaledes ingen afgjørende Grund til at ansee den omhandlede Slags Brandstiftelse som en egen og mindre strafbar Grad af Forbrydelsen, hvorimod der vel ellers maa gives Leilighed til at tage den større eller mindre subjective og objective Strafbarhed i Betragtning. Jmidlertid har man dog fundet, at vor Lovgivning om Brandstiftelse trænger til Forandring og at navnlig den i L. 6 191 fastsatte Livsstraf i de fleste under den hørende Tilfælde er uforholdsmæssig stræng, og naar man dog ikke hidtil har foretaget Forandring, er det, fordi man i de specielle Tilfælde kunde tage sin Tilflugt til Benaadning, hvorved naturligviis kunde tages særlig og nøiagtigt Hensyn til alle formildende Omstændigheder. Men ved de hyppige Benaadninger kan Straffetrudselen maaskee endog befrygtes at have tabt en Deel af sin tiltrækkende Kraft, saa at denne et mindre end om mildere Straffe var udtrykkelig bestemte for de mindre strafværdige Tilfælde, og Benaadning i disse i Almindelighed sjelden; og hiin Benaadningsmaxime passede ogsaa bedre, da vore Love indeholdt saamange Straffebestemmelser, som i de fleste Tilfælde maatte rectificeres ved Benaadning, end nu da den største Deel af disse Straffebestemmelser ere bortfaldne. Overeensstemmende med disse Anskuelser er det forelagte Udkast udarbeidet, best. af 15 99. hvis Hovedindhold er følgende: 1) Den som sætter Jld paa et Huus, enten det er hans eget eller Andres, skal straffes paa Livet, naar det er gjort med det Forsæt, at Nogen derved skulde indebrænde, hvilket efter Omstændighederne kan blive at ansee som Mord. § 2) Ligeledes Livsstraf, naar Brandstiftelsen har været af en saadan Beskaffenhed, at den maa antages at have havt en udstratt Ødelæggelse eller almindelig Forvirring til Hensigt, fornemlig naar det er skeet, efter Overeenskomst, af flere. - 3) De to foregaaende 89 gielde og om Skib. § 4) Den, som udenfor de i § 1 og 2 nævnte Tilfælde sætter Jld paa anden Mands Huus eller Skib, straffes efter Omstændighederne med Strafarbeide paa Livstid eller idetmindste 8 Aar. § 5) Denne Straf, som § 4 sætter for den, der sætter Jld paa eget Huus eller Skib, uden at det kan henføres under § 1, 2 og 3, naar Giernings mandens Huus og Bohave eller Beboernes Gods, er assureret. Er det kun skeet for at vække Medlidenhed, kan Straf sen nedsættes til 3 Aars offentlig Arbeide. § 6) For Jldspaasættelse paa anden Mands Stov, Tørvemose, Ager &c., er Straffen fra 5 til 10 Aar. - Committeen, bestaaende af Etatsr. Treschow, Prof. Bang og Kmh. Scavenius, fandt, at Udkastet svarede til det Maal, man ved dets Udarbeidelse havde sat sig, og da Comm. har fundet sig overbeviist om, at der ingen afgjørende Grund er til i Almindelighed at behandle Brandstiftelse for at besvige Assurancen som en egen og mindre strafbar Grad, vilde den ikke andrage paa mindre Straf derfor. Der fremsattes derpaa nogle Redactionsbemærkninger ved de enkelte §, hvorefter Udkastet med disse Smaa=Forandringer vedtoges af Forsamlingen. Modificationer i Stænderinstitutionen og Skattebevillingsret. Ved 6 Aars Erfaring i Forbindelse med Sagens egen Natur var Prof. Bang kommen til den Overbeviisning, at hvis Stænderinstitutionen gandske skal forblive i sin nærv. Skikkelse, med Sønderlemmelsen i 2de Forsamlinger, Jndskrænkning i det frie Valg af Repræsentanterne og den ubetydelige Jndvirkning paa de vigtigste Administrationsgjenstande, som hidtil har fundet Sted, saa vil den et kunne fyldestgiøre Folkets Trang til en hensigtsmæssig Udvikling af det offentlige Liv. Efterat den første Friskhed er forbi, vil ellers Jnstitutionen hensygne, beskjæftigende sig med provindsielle underordnede Jnteresser, og det er at befrygte, at Savnet af den naturlige Udvikling og den Uhyggelighed og Tomhed, som vil følge deraf, vilde bane Veien for liden skabelige uheldbringende Bevægelser. En Trang til yderligere Udvikling af Jnstitutionen, troer han ogsaa, er levende hos den sunde Kjerne af Folket, der er ligesaa langt fra Enteltes Vedhængen ved Regjeringssystemer, der skye Benyttelsen af de gode Kræfter i Folket, som fra Enkeltes Higen efter uforberedede Reformer og efter at forplante fremmede Jnstitutioner i vort Fædrelands Jordbund, inden deres Betydning er bleven klar i Folkets Bevidsthed end sige Gjenstand for det hele Folks Ønsker. Prof. Bang foreslog derfor Fors, at petitionere om en Revision af Stænderinstitutionen og tilraadede følgende Modificationer: a) at de 2 danske Stænderforsamlinger forenes til een (som er den første og sidste Betingelse for en naturlig Udvikling af Jnstitutionen); b) at Valgbarheden ikke knyttes til andre Betingelser end de alm. personlige Qvalificationer (væsentlige at der bliver en anden Betingelse for Valgbarheden end Grund besiddelse); dette Forslag gaaer ogsaa ud paa at mosaiske Troesbekiendere og alm. Consuler ikke udelukkes fra Valgbarhed. c) at det tilstedes samtlige Geistlige at vælge 4 og Universitetet 1 Deputeret; d) at kgl. Embedsmænd ikke behøve speciel Tilladelse til at modtage det paa dem faldne Valg; e) at der bestemmes en vis ordinair Varighed for Fors. og en vis Tid af Aaret, paa hvilken Fors, hvertandet Aar skal sammenkaldes; f) at Forhandlingerne føres offentlig; og g) et Forslag ang. Finantsadministrationen, indeh. at Stænderne skulle afgive Betænkning om et alm. Budget og controllere dettes Overholdelse. – Den kgl. Commissarius maatte bemærke, at Slutningen af Fron 15de Mai 1834, der omtaler mulige Forandringer i Stænderlovene, angaaer kun selve Jndholdet af denne Forordn., men ikke den af 28de Mai 1831, hvis Præmisser erklære den for det faste Grundlag for Jnstitutionen. Han maatte gientage sin Jndsigelse mod Stændernes Competence til at petitionere om Stænderforses Forening, hvilket Kongen allerede havde af slaaet, som uforeneligt med deres Existents som Provindsial, stænder, og om end deres Egenskab som raadgivende en af en væsentligere Natur end den som Provindsialstænder, fordi hine ikke kunde ophæves uden en Forandring i Rigets Grundforfatning, maa det dog erkjendes at denne ogsaa hører til deres Characteer. Han skulde ikke gjentage de før fremsatte Grunde for og imod Foreningen, men kun bemærke, at naar man vil indlade sig paa at petitionere herom, maa det være nødvendigt at tilveiebringe Enighed om, efter hvilket System det skulde skee. En Hovedbetragtning imod Stændernes Forening er, at det ansees stridende imod Forholdene at give Hertugdømmerne fælles Stænder og at det, med Hensyn til de statsretlige Forhold og den Paastand, der gjøres paa en historisk grundet Ret for Hertugdømmernes forenede Stænder, maatte opvække en ufordeelagtig Stemning i disse, dersom denne fik forenede Stænder og de ikke. Det er ogsaa af et af de Blade, som give sig ud for et Organ for den offentlige Mening, sagt, at det var særdeles heldig, at Frederik den Sjette, naar han fandt at han ikke kunde forene de danske og Slesvigs Stænder, afsondrede ogsaa Jyllands og Østifternes, thi ellers vilde der fremkomme en Modsætning imellem Danmark og Slesvig, medens nu en Tvedeling i selve Danmark finder Sted. Er dette virkelig den alm. Mening, vilde den vistnok saares ved en Forening af de danske Stænder med Udelukkelse af Slesvig, men at denne Mening har slaaet Rødder i Danmark, maa sluttes af de indk. Petitioner om Skattebevillingsret for Danmarks og Slesvigs Stænder med Udelukkelse af Holsteen. Hvis denne Synsmaade gjør sig gieldende, maatte der ogsaa haves nogen Sikkerhed for, at den stemte overeens med Folkemeningen i Slesvig, men 1838 indgav dettes Stænder tvert imod en Petition om Forening med de holsteenske, uden at der rørte sig noget Ønske for en Forening med de danske Ligesom alle Staters Exempel, tale ogsaa indvortes Grunde imod Proponentens Forslag Litra b. Naar man maa erkjende, at der ikke i selve Valget ligger nogen sikker Garanti for at den Valgte har de fornødne Egenskaber, er det naturligt, at man søger at formindske Usikkerheden ved af binde Valget til visse Beringelser, og det synes heraf at følge, at de, der skulle vælges til Medlemmer af et Folkeraad, i høiere Grad maa besidde de udvortes Qvalificationer, hvori man har søgt Garantii for Vælgernes Paalidelighed. Naar 2de Geistlige have Sæde i Fors., har Jdeen dermed ikke været, at de skulde repræsentere Geistligheden, men at der ved Siden af Grundeierne ogsaa vare Mænd af særdeles Jntelligents, der nærmest maatte kunne repræsentere de aandelige Jnteresser; at Landets Præster have en ligesaa sikker og betydeligere Grundbesiddelse end simple Fæstere, maa det erindres, at denne Omstændighed ingen Jndflydelse kan have paa Spørgsmaalet om at repræsentere Geistligheden som Geistlighed. At Embedsmænd skulle have Tilladelse til at deeltage i Fors. synes gandske at svare til det Forhold, hvori en Embedsmand staaer til Staten, og finder ogsaa Sted ved Bankens og offentlige Stiftelsers Embedsmænd - Med Hensyn til Spørgsmaalet om større Offentlighed i Forhandlingerne, maa det bemærkes, at den jydske Fors, har erklæret Trykt i Aarhuus Stiftsbogtrykkerie. sig imod Dørrenes Aabning, og de Fordele, som dette vilde medføre, ere i det Væsentlige tilveiebragte ved de flere Forandringer ved Stændertidenden. Statsr. Hvidt kunde ikke andet end understøtte Motionen, skjøndt den ikke indeholdt baad, efter hans Formening, Folket er berettiget til at vente af Kongen og Stænderne, og skjøndt han maatte befrygte at det vil have en ugunstig Indflydelse paa en større Udvikling af vore Samfundsforhold. – Prof. Bang fandt sig foranlediget til den bemærkning, at dersom han for Øieblikke havde foreslaaet Andet eller Mere end det, hvorpaa hans Forslag gik ud, havde han handlet imod sin Overbeviisning og havde da ei været værdig til at have Sæde i denne Forsamling. - Kmhr. Castenschjold meente, at da den kgl. Bekjendtgjørelse havde besvaret de fleste her gjorte Andragender, vilde Fors. ved igjen at fremkomme med dem gerere sig som løse Petitionairer, der ville paatrænge Regjeringen deres Anskuelser, men fandt dog at han vilde votere for en Committee, skjøndt han maatte minde om, hvor farligt det er at røre ved Stænderinstitutionen, naar ei Alt skal vakle for vore Efterkommere. Jmidlertid kunde det have den Fordeel at fremkalde en bestemt Forsikkring fra Kongen om, at han vilde holde fast ved den af hans Forgjænger givne Constitution, uden at lade sig rokke i denne Beslutning ved Enkeltes Bestræbelser. Efterat det var bestemt, at en Committee skulde nedsættes i Anl. af det freml. Forslag, fremlagdes adskillige Petitioner om Skattebevillingsret (lgesom det ogsaa maa bemærkes, at der jevnlig, medens Forsamlingens Forhandlinger gik fremad, er blevet fremlagt Petitioner for og imod Skattebevillingsret fra forskjellige Egne af Landet). Den kgl. Commissarius: "Det har neppe været Petitionairerne bevidst, naar de andrage om at Skattebevillingsret skulde overdrages til Provindsialstænderne for Danmark og Slesvig, at deres Andragende gaaer ud paa en Omstødelse af Kongeloven. Danmark vilde da ophøre at være et uindskrænket Monarki. At andrage paa en saadan Forandring ligger imidlertid udenfor Stændernes Competence og det i en gandske anden Betydning end Petition om Stændernes Forening. J forrige Session blev det ogsaa af flere af Forsamlingens Medlemmer, hvis Frimodighed og Jnteresse for Jnstitutionen er almindelig bekjendt, udtrykkelig erklæret at Stænderne ikke lovligen kunde petitionere om Forandring i Rigets Forfatning. Comm. tvivler ogsaa om, at Fleertallet af dem, der have underskrevet Andragenderne, have havt Begreb om hvad Skattebevillingsret er, og i hvilket Forhold den staaer til Forfatningen, da de ikke have andraget paa en total Forandring i Stænderinstitutionen. Det vilde være en aabenbar Urimelighed, at Provindsialstænder havde denne Ret, thi naar den ene indvilligede Stat, kunde den anden nægte den. Allerede Afsondringen imellem Danmark og Hertugdømmernes Stænder gjør Skattebevillingsretten umulig. At forene alle 4 Stænderfors. vilde imidlertid udentvivl have uovervindelige Vanskeligheder og allerede Sprogforskjellen vilde være til Hinder derfor, Agent Bruun yttrede, at naar over 3000 agtbare Borgere, fremkom med et Andragende, kunde det vel fortjene en Committees Nedsættelse. - Kgl. Commiss.: "Naar det gik ud paa noget Ulovligt, kunde de agtede Mænds Autoritet, der skulle have underskrevet samme, ikke afgive noget Motiv for Fors. til at indlade sig derpaa. Prof. Bang kunde ikke antage, at Noget var til Hinder for at vælge en Committee, det kan nemlig vel tænkes, at mange Medlemmer, som holde sig overbeviste om at en saadan Petition for Tiden ei kan eller bør indgives, dog ønske, at Grunden for denne deres Anskuelse drøftes og udvikles igjennem denne Fors., hvilket vel ogsaa kunde have en god Virkning. Den hele Gjenstand, har sat saamange Gemytter i Bevægelse at det allerede fra den Side vilde være beklageligt, om de foreliggende Andragender bleve afviste ved en simpel umotiveret Afstemning, hvorimod det siden vel kunde være Tilfældet, at deres Tilsidesættelse som Resultat af en omfattende og grundig Drøftelse vilde tjene ligesaameget til Beroligelse som deres øieblikkelige Forkastelse kunde have den modsatte Virkning. (Fortsættes.)