Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1813-08-31
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. En angaa om Tiende Aargang. No. 770. hans Hans Udgivet og forlagt af Boghandler S. Soldin. Al Tirsdagen den 31 Augusti 1813 er den Officiel Kundgjørelse med læseværdige Noter. at Aar. Vi, det ældgamle, stolte Folk paa Jorden. Som Nog, Moses respecteret har, Vi Folk, som være skal og er og var, Saalænge Alting findes i sin Orden; Vi, som har fægtet under Seirens Faner Har Bøger gjort og været Bøgers Tolk, Og kjende Lilleputter=Kongens Aner, Jal vi, det hæderlige Narrefolk, *) Vi hilse velbekjendt Enhver og Alle; Vi leve i det Hele meget vel; 2) For al den Artighed, i Skrift og Tale Os daglig vises, takker rørt vor Siel Thi vil vi, for vor Tak ret at frembære, Vort Bedste bringe frem til Landets Flor, Arbeide, skrive, svede, speculere; For Jntet et vor Roes skal være stor. Mennak, vi her kundgjøre maa vor Smerte, At lige til vor Hjerterod det gaaer, Vort af Ambition opfyldte Hjerte, Udholde maa forsmædelige Skaar, Naar En – men gid det til hans Tort maa vendes Der føler ei Anskuelsens Potents, Der ei af hellig Qvalme kan bespendes, Og bruger kold Fornuft, den Pestilents, Jstedetfor vor Gierning høit at prise Og bukke dybt, tør høit derpaa slaae Vrag O Nation, o Fædrestat, o Vise! Nei, neil umulig taales kan den Sag. Vi, som saa gjerne vilde gavne Landet, Vi brydes af midt i vort høie Kald Af En - han kjender ei en Helteskal Ja af en Jgnorant og intet andet. Ja, naar, imens paa Panden trille ned Patriotismens store Svededraaber, J disse slemme Tider, som Gud veed, Vi dog af Jorden lidt at nappe haaber " Og sammensamle til Nødtørftighed, Hvad vore Fædre, 2) ak, hvis Storhed viVil aldrig naae, med Been tre Alen lange Og Næver af to Laars Peripheri Har kastet, at vi Puslinger kan fange, Det Hele til uendelig Profit For Statshistorie og for Financer, Naar kun den sande Nytte ret man sandser, At vi kan, langt fra Jnsurgenter-SindOg fra ugudelig Fritænker=Skare, J smuk Uskyldighed, saa sødt og blidt, Paa vore Leyedukker tage vare, Dog faae til Huusbehov at snakke og Og er tilsidst den Sladdrekiste tom, Vi da frembære kan vort gyldne Skind, Og hielpe kan stormodigen paa Landet; See, mens vi saa af Gavnelyst, ei andet, Kan give lidt og selv faae ogsaa lidt, Tør giftig Avind sig mod os formaste, Paa vor Fortjeneste misundelig; Vort Hædersværk, som just vil reise sig, Den blot af Nid vil om til Jorden kaste Det derfor var en heel naturlig Sag, Om vi, af slig en Skamløshed bevæget Og saadant plat uskjønsomt Sindelag, Reent havde al den Herlighed bortstreget, Som vi har villet undt vort Fædreland, Og vore Digtertuers Hippokrene, Vort Nordens Perle, ja vort Helikon Vi til en mageløs Confusion For lille og for stort poetisk Lys Og havde dermed ganske bragt af Lave; Da uden grundigt Vid om gamle Stene, Som vi har under Veiret bragt ret nys, Om, hvordan gamle Øxer har seet ud, Og om det Dingeldangel, hvormed man, For Æg blev til vor Mester lagt, stod Brud – Rig Kilde til poetisk Digtergave. Man ingen Adam, Ølenslager kan, Langt mindre nogen Shakspeare, Schiller Og Norden da fik selv at hielpe sig. Men den Beslutning, som alt virkelig Vi havde fattet, vistnok gyselig, Har meget og ophøiet Hensyn til Af Jordens Vel og til Litteraturen, Til Digtekunst og Saga og Culturen, Til alle Mennesker og til os selv, Og fremfor alle Ting til Efterslægten, Forandret, og til Modkant bøiet Vægten, Og gjort et Naadens Smiil af gruligt Skjælv, Det derfor til Husvalelse og Trøst, For Damer og for høie Cavallerer, Som elske Dan og gamle Øxer ærer, Og ængstedes (unødigt) at vor Lyst, Høi, patriotisk, nu os skulde svigte, Kundgjøres, det er Jntet at befrygte. Og for end meer at rassurere dem og Ubluheds Product at overklakke, En vittig Fyr vi af vor Kreds drog frem, At man kan see, at vi kan ogsaa snakke. 7) Ak, læser det han skrubber ham min Tro Uf hvad han ikke maa i Lommen stikke! Først læres han, han er ei Kundskabsmand. At ei Uegennyttighed handærer, 2) Hvad værre er, ei Patriot er han, *) Det værste, store Mænd ei respreterer. Vor Ven en dygtig Fægter er, jo jo Men det var og en Skam, ja, var det ikke, At slig en Bønhas af vort Chorus loe? Dampe, Doctor. Til Anmærkninger. Et Brev om Antiqvarer af en Hr. N. N. der findes i Skilderiet No. 49 og 50, og er stile mod min Drøm om Antiqvarer, har tilligemed Drømmen, selv foranlediget nærværende Kundgjørelse. *) Her maa jeg vel eengang for alle see alvorligen at retfærdiggjøre min Uærbødighed for den Daarlighed, der er i Mode (det findes over at efter Tidernes Leilighed i Hr. N. N. Stiil, Oldgrandskningen, der er i Age; der kalder man at vælge sine Ord og bene parlare de DominoFriore. - Og ikke vil jeg beraabe mig paa Andres Autoritet; at nævne Historikeren Rittels, der mener, at Oldgrandskning kun lidet bidrager til Oplysnings Fremme, det vilde være et voveligt Arbeide, hvilket kun vilde paadrage mig, at jeg formedelst min onde Omgjængelse, denne Sjelens Pestilentse, som Biskop Bagger kalder det, strax maatte blive fordømt, og Publicum gjort opmærksom paa, hvad jeg er for en Karl. Men den eneste sunde Tanke, jeg finder i Hr. N. N. Product, nemlig om Antiqvitetsstudiets Nytte for Historien, derom vil jeg her aflægge min Bekjendelse: At Oldsager kunne have Nytte for Historien, det vilde være absurd af mig at nægte; jeg priser Regjeringens Foranstaltning, fordi det er bedre, at de Ting, som kunne anvendes til noget Slags Nytte, anvendes til dette, end til slet Jntet; og jeg kan ikke finde noget urimeligt i, at Enkelte lægge Vind paa disse Tøy, men – for at anføre et Tilfælde af samme Beskaffenhed, som dette - Undersøgelser om Grækernes Sko og Tøfler, som Fader Holberg spotter over, ere udentvivl ogsaa Grene af Videnskabernes store Stamme, og bør ikke savne deres Dyrkere, og dog havde han vistnok Ret i sin Spotten; thi vel er det klart, at af den store Kundskabsmasse, hvis Deele ere alle saa nøie forbundne indbyrdes, bør ingen, om nok saa ubetydelig, Green, saalænge den holder sig i den tilbørlige Soumission, udelukkes eller foragtes: men man tænke sig dog, at eet eneste Menneske formaaede paa eengang at omfatte og studere alle Kundskabsmassens Dele, naar nu en Saadan anvendte sin meste Tid, eller en uforholdsmæssig stor Deel deraf paa det mindre Betydelige, naar han ved Siden af en Undersøgelse over Sjelens Udødelighed satte en Undersøgelse over Arabernes Huer. maatte han da ikke dadles, eller var dette sand Lærdoms og sand Oplysnings Vei; Ligeledes, naar i Videnskabsdyrkernes store Rige, hvor de enkelte Kræfter ere fordeelte paa de forskjellige Fag, en uforholdsmæssig Kraft anvendes paa det mindre Betydelige, mon da dette ikke skulde kunne kaldes videnskabelig Smaahedsaand, Slig Overdrivelse og dens Ophavsmænd dadlede Holberg; ligesaa hos os, siger jeg med Ulysses. Er det sandt, at Dyden og det Rigtige altid ligger i Midten, saa maa vel Overdrivelser for det meste blive det, Satirikeren har at befatte sig med. Det er beklageligt, at Hr. N. N. ikke altid har lagttaget, hvad dog de fleste Kiendere have antaget for at være en ufravigelig Grundsætning, naar man dadler, nemlig den, først at see rigtig til paa det, man dadler. Saaledes revser han det Urigtige, at jeg har kaldt Oldgrandskerne de eneste Repræsentanter for det lærde Væsen her i det nittende Aarhundrede, og dette var nu altsammen meget herligt, dersom jeg kun ogsaa havde sagt, at de vare de eneste. Men det gjør mig ondt, at jeg her maa gjøre Hr. N. N. opmærksom paa et eneste lille bitte Ord, hvorved hele hans Daddel bliver til Intet. Jeg har nemlig ikke sagt, at det nittende Aarhundredes Repræsentanter fremstillede sig, men at de begyndte at fremstille sig. Jeg saae altsaa kun en Deel af det Hele, hvilken jeg beskriver, og siden kunde være kommet andre Ting foruden denne. Tanken er da ikke, at dette Studium er det eneste, men en, vistnok aldeles ikke uvigtig, Deel. Besynderligt nok, at et saa lidet Ord kan have den Magt, at det kan omstyrte en heel Anklage. Men derfor var det ogsaa sat for slige Snusere, som Hr. N. N., for at de enten skulde varskoes deraf, eller snuble slemt. *) Hr. N. N. priser paa flere Steder Kostbarheden af mange Antiqviteter (noget, der er ligegyldigt hos dem, som blotte Antiqviteter betragtede) og gjør det derved, hvormeget han end paa andre Steder deri modsiger sig selv, til Hensigt og Nytte af Antiqvitetsstudier, at kunne lægge sig paa den Maade noget til bedste. Det er udentvivl ogsaa i Overeensstemmelse hermed, at han finder det uanstandigt, at lade sig begrave med Tinknapper; thi, da Forfædrene have været saa raisonable mod den nuværende Slægt, synes han, det vilde være altfor lurvet af os, om vi ikke ogsaa vilde unde Efterkommerne lidt. *) Hr. N. N. mener, det var umuligt, at Nogen kunde falde paa at antage Levningerne af Nutidens Mennesker for Noget, der tilhørte Oldtidens Kjæmper, og jeg mener, at Erfaringen opviser Exempler nok paa slige Feiltagelser, saa at en saadan enkelt Feiltagelse af Smaadele, ei afdet Hele, ikke strider mod Sandsynligheden. Dog IIII ogsaa her har Hr. N. N. ikke værdiget at see rigtig efter paa det, han skrev imod. Han lader sin Forpagter befrygte, at Antiqvarerne om et Par hundrede Aar vilde holde ham for en Jette, da dog Drømmerens Ord ere, at de, som levede ham nær, kunde holde Smaadele af ham for noget, der tilhørte en Jette. For dem derimod, der levede længe efter, vilde hans hele Person, liden eller stor, gjerne kunde gielde for en Antiqvitet, uden at behøve at holdes for en Jette. *) See den ubetallige Latterlighed hos Hr. N. N., at de store Mænd, som Homer, Æschylus, Tacitus, Shakspere, Schiller, allesammen have grundig studeret Oldsagerne. Naar han ellers siger: at det er Antiqvarerne, vi have at takke for, at vi have faaet og kunne forstaae de gamle Grækeres og Romeres Skrifter, saa er det vistnok et ganske eget Begreb, han forbinder med det Ord: Antiqvarer, og himmelvidt forskjelligt fra Begrebet om vore Smaasamlere. *) Det lader virkelig, som Hr. N. N. har optaget visse Ting i mit Stykke, som om jeg do lerede over Antiqvarernes Uretfærdighed og Undelighed i at grave Ting op af Jorden, og altsaa har tillagt mig meget latterlige Beklagelser, uden at skjønne, at disse Ting blot hørte til Jndklædningen. Jfølge deraf viser han mig da, at Antiqvarerne ere ei de eneste, der have opgravet Ting af Jorden. Opecus commentatorum, 3) Efter at have fremstilt Exempler paa Andre, der have opgravet Jorden for at søge Guld og Sølv, roser Hr. N. N. vore Antiqvarers ha derlige og sjeldne Ugennyttighed (morsomt not He fordi de ikke ere rens Rapsere og Profitjægere uden alt Værd. Men enhver bedømmer Andre efter sine Grundsætninger. Hr. N. N. veed nok, hvad han vil gjøre, dersom han fik Fingre paa slige Herligheder. Derfor kan han ikke nok beundre Hine, der formaae at holde Hænderne hos dem selv. *) Af vor Tidsalders Dæmoner, Petisterie og en sygelig spendt Smagheds Patriotisme lader den sidste sig klarligen tilsyne etsteds i Hr. N. No. Produkt. Han siger, at dansk norske Digtere nok ikke ere mine Mænd, fordi jeg af dem kun nævner Tullin. Han kan derved ikke mene det Sted, hvorjeg nævner Shakspeare, Schiller og de Øvrige, thi den tilstedede Sammenhængen, kun, at nævne de Fremmede, og der har jeg heller ikke engang nævnet Tullin. Paa et andet Sted derimod anfører jeg Tullin i Anledning af hans Opstandelsesdigt. Det er altsaa Hr. N. N. Mening, at jeg endvidere skulde passende eller upassende, med eller uden Anledning søgt at bebræmme mit Stykke med saadanne Navne, som Evald, Tullin &c. &c., for at vise at jeg var en Patriot, herligt. kaden, og udenlandske Efterretninger.