Ribe Stifts Adresseaviser, 1844-07-19
Stænderforsamlingen i Viborg har eenstemmig besluttet, til Affattelse af en Adresse til Kongen, at nedsætte en Komittee, bestaaende af Overretsprokurator Jespersen, Godseier Nyholm og Justitsraad With. Efter Olie møller Schyttes Foredrag, hvoraf vi allerede i No. 82 meddeelte et Uddrag, tog Kommissarius Ordet og yttrede blandt Andet: at det var ham ganske uventet, her at see fremkomme en Masse af de meest indgribende Bebreidelser imod Kongens Raad eller, hvad der vel er det samme, imod Kongen selv, da de Handlinger, hvorom der er Spørgsmaal, ere udgaaede fra Kongen, der vistnok ikke blindt følger de Raad, som gives, men selv formaaer at fatte en Mening. Disse Bebreidelser vare fremførte i den meest afgjørende Tone, men tillige i en saa stor Almindelighed, at det vilde være vanskeligt at gaae dem imøde; imidlertid skulde han dog, saavidt det i Øieblikket stod i hans Magt, og med saa megen Rolighed, som han formaaede, yttre sig over nogle af dem. Vistnok var det uheldigt for Staten at der under visse Eventualiteter kunde opstaae Spørgsmaal og Successionen i visse Deele af den danske Stat; men det var ikke Regjeringen, der havde skabt dem; de ere grundede i historiske Forhold, hvorover den ikke har været Herre. Den ærede Deputerede havde vel yttret, at disse Spørgsmaal vare utvivlsomme og fundet det uforsvarligt af Kongens Raad, at det havde efterladt at bringe det til almindelig Kundskab, at Successionen er den samme i alle Statens forskjellige Deele, men dersom han var istand til at godtgjøre dette, vilde han derved gjøre Fædrelandet en stor Tjeneste. Han vilde imidlertid, ved at gaae til de Blade, paa hvilke han sandsynligviis satte megen Priis, finde, at disse, og navnlig Fædrelandet tværtimod antog, at Holsteen, i Tilfælde at den kgl. Mandsstamme skulde uddøe, vilde være tabt. Dette erkjendte han (Kommissarius) paa ingen Maade for rigtigt; der var tværtimod Meget, som talte for, at hele Staten burde blive sammen. Dette var naturligviis ogsaa Kongens Ønske, hvorfor Hs. Majestæt vist vilde gjøre Alt hvad der stod i hans Magt; men der handledes her ikke om et indvortes Spørgsmaal, men om en Sag, der ogsaa vedkom de Fyrstehuse, som maatte troe at have Protectioner paa Holsteen eller ialtfald paa en Deel deraf, ja selv paa Slesvig, i Tilfælde af at den kgl. Mandsstamme uddøde. Jmidlertid var det vel muligt, at Spørgsmaalene, ved en videre Undersøgelse, kunne klare sig paa en fordeelagtig Maade for Danmark, men de Forhandlinger, som desangaaende kunne have fundet Sted, egnede sig naturligviis ikke til Offentliggjørelse. Regjeringens Forslag om Jndførelsen af stænderske Komitteer var bleven særdeles ved modtaget af den roeskildske Forsamling; de bleve derimod aldeles ikke erkjendte i Hertugdømmernes Stænder, og selv den jydske Stænderforsamling, fraraadede vel ikke deres Jndførelse, men gik dog kun ind paa Forslaget med saa megen Kulde, og med saa mange Jndskrænkninger, at der saa godt som aldeles Jntet blev tilbage af den Virksomhed, der efter den kgl. Meddelelse skulde anvises disse Komitteer, og Forsamlingens Betænkning viste, at man kun attraaede den ny Jnstitution, som en Overgang til Jndførelsen af en fri Forfatning. Herpaa har Kongen ikke kunnet indlade sig; thi uden Hensyn til, at vor Statsforfatning nu engang er den absolut monarkiske, saa er det dog heelt vist, om det kunde bestaae med Landets Velfærd at indføre en konstitutionel Forfatning. Man maatte da ialtfald først være enig om den Basis, hvorpaa denne skal bygges; men dette er saa langt fra Tilfældet, at medens Nogle ansee den norske Konstitution for Landets høieste Lykke, betragte Andre sammes Jndførelse som den største Ulykke. Men især er det indlysende, at der aldeles ikke er at tænke paa Jndførelsen af en konstitutionel Forfatning, saalænge Forholdene imellem de forskjellige Stats dele ikke ere bragte i det Klare. Der klages over den ulovlige Medfart, der er udviist mod Pressen. Denne Klage er ingenlunde ny; men vist er det, at Pressen har yttret sig med en Skarphed, hvortil man i faa Stater har seet Mage, og naar man sammenligner vor Trykkefrihed hertillands med den, der finder Sted i andre Lande, og den, som man nu har, med den, som man havde, maa det erkjendes, at man her nyder en meget høi Grad af Trykkefrihed. Det, hvorover der fornemmelig klages, er at de politiske Artikler i de ikke privilegerede Blade ere blevne undertrykte, uden at den er bleven beordret Action imod de Paagjældende; det er imidlertid Noget, hvortil Kancelliet har Hjemmel i Anordningerne, og som det ikke har kunne efterlade, uden at krænke sin Pligt. Om kort Tid vil et Udkast til en nye Trykkefriheds-Lovgivning blive Forsamlingen forelagt; den vil da erfare, om det, der kunde være at bemangle i den nærværende Tilstand, er afhjulpet eller ikke, og den vil da have det i sin Magt at gjøre sine bemærkninger. Hvad den ærede Deputerede har anført om, at der i Kongens Raad sidder en Mand, der er saa ubøielig Absolutist, at alle mulige Reformer maae strande paa hans Modstand, grunder sig paa Ubekjendtskab til de virkelige Forhold. Enhver, som kjender disse Forhold, veed, at der ikke existerer Noget, som svarer til en saadan Skildring. Den ærede Deputerede har fremdeles berørt Patentet af 29. Marts d. A., hvorved Kongen provisorisk har afgjort, hvorledes der skal forholdes med Brugen af det danske Sprog, i den slesvigske Stænderforsamling. Kommissarius vidste vel, at Kongens Beslutning har været underkastet megen Mistydning; men han troede, at man, ved rolig at overveie Patentet og læse det saaledes, som det virkeligt lyder, vil finde, at Kongen har viist, hvor vigtigt det var ham at haandhæve det danske Sprog. Man har sagt, at de saakaldte Slesvig=Holstenere derved have opnaaet deres Hensigt; men dette var saa langt fra at være Tilfældet, at en Pluralitet af 36 Stemmer imod 6 i den slesvigske Stænderforsamling paa det Jndstændigste erklærede sig imod enhver ved Lov indrømmet Berettigelse for Nogen til at betjene sig af det danske Sprog. De med stor Pluralitet gjorte Jndstillinger, hvorefter det danske Sprog ingen Berettigelse vilde have i den slesvigske Stænderforsamling, har Kongen afslaaet og derimod holdt fast ved den Grund sætning, at det er en naturlig Ret for de dansktalende Medlemmer, at kunne betjene sig af deres Modersmaal. Heller ikke har han fundet, at det burde beroe paa Stænderforsamlingens Bedømmelse om en Deputeret er i det Tilfælde, at han bør kunne betjene sig af det danske Sprog; dette er i Patentet ganske overladt til den vedkommende Deputeredes egen Bedømmelse. Naar man ikke ligefrem vilde erklære, at Enhver efter eget Behag skulde være berettiget til at benyttsig af det danske Sprog, saa vidste Kommissarius ikke, hvilken anden Bestemmelse der kunde træffes. Heller ikke kunde han troe, at Nogen, der virkelig har Trang til at bruge det danske Sprog, for ved Hjælp deraf at udtrykke sine Tanker med fuld Klarhed og fuldt Eftertryk, vil føle sig generet ved Patentet. Derimod havde Kongen ikke troet, at det skulde tilstædes i andre Øiemed eller af andre Grunde, saasom af en maaskee ganske retfærdig Harme over hvad der foregaaer i Forsamlingen, at betjene sig af det danske Sprog. Hovedsagen er hvad der bedst stemmer med den stænderske Virksomhed, og da det nu er hæmmende for denne, at der tales et Sprog, som en stor Mængde af Forsamlingens Medlemmer ikke forstaaer, saa har Kongen fundet det naturligt, at kunde, der af Hensyn, som vedkomme deres stænderske Virksomhed, have Trang til at kunne betjene sig af det danske Sprog, dertil skulle være berettigede, og dette ere de ved Patentet blevne i fuldeste Omfang. – Godseier Nyholm vilde under almindelige Forhold ikke have tilraadet nogen Adresse; men under de nærværende ualmindelige Forhold ansaae han det for høist nødvendigt, at Forsamlingen skildrede den almindelige Misstemning, som herskede overalt i Provindsen. Uagtet alle de Lovtaler, han havde hørt af den kgl. Kommissarius over det ulykkelige Sprogpatent, kunde han dog ikke troe Andet, end at enhver Dansk, der føler for sit Fædreland og sit Modersmaal, maa oprøres og finde sin Nationalitet og Nationalære krænket ved at see det danske Sprog i en Provinds, som tilhører Danmark, og hvis halve Deel taler dette Sprog, tilsidesat for det tydske og altsaa fornedret. At det ikke skulde være Forsamlingen tilladt at tale om Sprogsagen, som Noget, der ligger udenfor dens Sphære, kunde han ingenlunde indrømme; thi Modersmaalet kan dog ikke henføres under de andre Provinds-Jndretninger, som den kgl. Bekjendtgjørelse tyder hen paa; det er og bliver et Anliggende, der vedkommer hele Landet, og altsaa enhver dansk Mand, der er besjælet af Kjærlighed til sit Fædreland og føler, at han har et saadant. - Den gamle blinde Oberst Brock med det klare indre Blik, stemmede for en Adresse i den Mand, som Wulff og Schytte havde udtalt, og for at der indstændigen andrages paa, at Prindsen af Augustenborg fjernes fra sin Post som Statholder i Hertugdømmerne, hvorhos han meente, at det havde været Pligt for Kongens høieste Raad at modsætte sig Prindsens Ansættelse, og erklære, at hvis den skeete, maatte de tage deres Afsked, og han var enig i, at der kunde være Anledning for Hs. Majestæt at fjerne fra sit Raad de Mænd, som have samtykket i Foranstaltninger, der saameget have oprørt Nationen. - Biskop Tage Müller: "Jeg har kun faa Ord at sige, og bør saameget mindre opholde Forsamlingen længe, som det egentlig kun er en Erklæring for min egen Person, jeg agter at afgive. Ved sidste Sessions Begyndelse udtalte jeg mig imod en Adresse, fordi jeg ansaae Affattelsen af en saadan for særdeles vanskelig, naar den skulde have den ægte Betydning, og ei slaae ind paa Petitionernes Vei, som jeg mener at den ikke bør betræde. J Almindelighed taget har jeg endnu ikke forandret denne min Anskuelse; men hvad man anseer for rigtigt ialmindelighed, maa ofte vige for Omstændighedernes Magt, og saaledes er det da ogsaa min Overbeviisning, at en Adresse nu bør indgives. At Forsamlingen ogsaa i i denne Adresse kan og bør udtale, hvad der især ligger den, som Provindsens Repræsentant, paa Hjerte, er min fulde Mening; kun vil jeg inderlig ønske, at det maa skee uden Bitterhed, som jeg befrygter snarere vil skade, end gavne den gode Sag. J den Egn, hvor jeg har mit Opholdsted, har jeg havt megen Leilighed til at erfare, at en uhyggelig Stemning har gjort sig gjældende, og jeg har ikke truffet Nogen, som jo med Smerte har omtalt Sprogpatentet, idet man antager - og jeg kan ikke nægte, at jeg deeler denne Anskuelse at, hvis det var blevet tilladt Enhver, som vilde benytte det danske Sprog, at gjøre det, vilde saagodt som Alle have havt saa megen Erkjendelse af det Mislige i at bruge 2 Sprog i een Stænderforsamling, at de af sig selv og af god Villie vilde have benyttet det tydske, naar de der tiltroede sig den behørige Færdighed. Jdet jeg altsaa denne Gang stemmer for en Adresse, er det mit hjerteligste Ønske og min Bøn, at Gud vil give Forsamlingen Kraft og Naade til at være Sandheden tro i Kjærlighed, et apostolisk Ord, som vel tør lade sig høre ved denne Leilighed her i Forsamlingen."