Den Vest-Sjællandske Avis, 1833-12-24
Folkets Stemning i Paris er over al Beskrivelse nedslagende, misfornøiet og kold. Man seer Boutiqver i Mængde fulde af Kobberstykker, deriblandt ere der usædelige i største Overflødig hed, ligeledes bibelske, religiøse og royalistiske, som ingen tager ilde op (uagtet man under Revolutionen havde erklæret sig mod den politive Religion); men næsten aldrig et Portrait af en i Revolutionen berømt Mand, eller et Stykke som angaaer en republikansk Gienstand; dette har været ganske anderledes i Revolutionens Begyndelse. Overalt treffer man Boglader, men man finder i dem kun faae nye Skrifter, eller som angaae Revolutionen og Republiken. Paa Theatret opføres idelig Friehedssange, ofte med meget Pomp jeg har mere end engang været naar Krigssange bleve opførte, hele Commandoer med deres Officere komme frem og giøre de herligste Manuvrermen næsten ingen klapper det er nu ogsaa sandt; de opføres for tit, Folket bliver skied deraf, jeg troer ikke at Direktoriet handler vel i at forordne det.) Kolporteurerne skrige sig bæse paa at forkynde disse glimrende, halv mirakuløse Seiervindinger, og man hører herpaa med største Kulde (der troer jeg ogsaa at Regieringen ikke heller handler rigtig, at de ikke forkynde Seiervindingerne med mere Høitidelighed f. Ex. ved Trommeslag og Skud; men overlader det til de heslige Avissælgere). Gaaer man paa Kaffehuse og offentlige Steder, saa tales der aldrig om andet end om Papiirmønt og Agiotering. Aarsagen til denne Stemning er, at der altid har været mange Aristokrater, Penge= og Fødsels-Aristokrater, mange Royalister af Grundsætning eller Egennytte, som nu for friere yttre sig. At Pariserne vare imod at to tredie Dele af Conventet blev i den nye Legislatur, og at de blev overvundne i den forrige Vendemiaire, føle de endnu. Den store tankeløse Hob var tilforn varm for Frieheden og Republiken af Sværmerie, drømte om Guld og grønne Skove, og da dette er nu saameget dreiet og til det Modsatte, saa er den nu kold desuden kiender den ikke Constitutionen og kan ikke bedømme den; om Regieringen bandler rigtig forstaaer den sig ikke paa, den kan ikke see ind i Fremtiden og glæde sig ved Haabet; men den føler det nærværende Onde, og dette er virkeligt stort. Her er megen og stor Armod, Auctionerne ere meget hyppige; mangfoldige seer man tigge, Agioteringen ruinerer Jndvaanerne bestandig mere, især lide Embedsmænd, Pensionister og Capitalister; den almindelige Misfornøielse er derfor begribelig. Jeg, som ikke har været i Paris før, bemærker, at Folk ere ikke muntre, og at man ikke seer den Overgivenhed og Lyst til at le, som man paastaaer er et Hovedtræk i de Franskes og især i Parisernes Karakteer; men for Professor Fabritius, (den Naturkyndige fra Kiel, som jeg reiste med) er denne Forandring paafaldende. Jeg giorde denne bemærkning forgangen Dag i en Boutik, man svarede mig, naar man uden Aarsag havde dræbt deres Familie og Venner, saa kunde vel deres Munterhed forgaae dem. Der har ogsaa i den Tid, jeg har været her, passeret flere Uroeligheder. Ved Pont de Change har Folket om Aftenen flere Gange forsamlet sig; men Regieringen er overmaade aarvaagen. Her ere Vagter og Patroltiller i Mængde, paa Sletten ved Grenelle uden for Paris ligger en lille Armee. Soldaterne maar ikke komme til Paris, at de ikke skulle blive fordærrede; man har derfor ganske in sluttet Leieren med Jnvalider (som man siger, jeg har ikke seet det). Slettænkende Avisskrivere biedrage ogsaa til at sætte Armeen i Bevægelse. Et andet stort Onde her er Sædernes Fordærvelse; de vare slette i Monarkiets Dage, og den hele revolutionaire Regiering har vist ikke kunnet forbedre den; Vane til at see Grusomheder og Plyndrelyst er kommen til; derfor kan man ikke nok vogte sig for at blive snydt og for Spitsbuber; den store Armod kan ellers undskylde meget. Markskrigere, især medicinske, ere her i Overflødighed, overalt seer man Plakater af dem opslagne paa Murene, eller ogsaa dem selv, end- og til Hest, samle Folket og sig ved at blæse i Trompeter, og deele deres Recepter ud; det er forunderligt at Politiet ikke forbyder det. Jeg har endog seet dem staae med en magisk Talisman i Haanden, og samle Almuen omkring sig, for at narre dem deres Penge fra, og den har hørt paa alt det dumme Tøi de sagde, med den største Alvorlighed. Det kalder jeg Oplysning. De offentlige Spadseregange ere fulde af sminkende Coqvetter og af Skiøger. Den Mængde af vellystige Kobbere, som hænger overalt tilfals, og af Bøger, forsynede med Kobbere af samme Natur; de yderst vellystige Theatre, især Balletterne, biedrage vist heller ikke Lidet til at befor den almindelige Usædelighed. Derfor ere ogsaa de veneriske Sygdomme antagne som de meest udbredte, og som man kan formode at enhver har, overalt paa Gaderne staae der Mennesker, som dele Recepter ud blot for denne Sygdom, og ingen skammer sig for at tage derimod. Saa varm en Forfægter jeg er af en fuldkommen Lighed iblandt Mennesker i Henseende til Rettigheder, saa lidet er jeg det i Henseende til Formue, den er deels umuelig; deels om den var muelig, saa troer jeg den vilde giøre Verden, kiedsommelig. Men det troer jeg, at store Riigdomme paa den ene Side og stor Armod paa den anden, er skadelig, at Regieringen bør søge ved allehaande Jndretninger at nærme Formuerne til hinanden (Uligheden vil altid blive stor nok) og at ingen honet Mand bør eller kan finde sig i at leve i Overflødighed (nok i Velstand) saalænge nogle af hans Medmennesker uforskyldt mangle det Gode i Livet, som ethvert Menneske kunde og burde have (derved forstaaer jeg at boe sundt og kommod, have fund og god Fode, være ordentlig og reenlig klædt, have lidt Raad til at fornøie sig, og taaleligt Arbeide, saa at der kunde være nogen Tid tilovers til Forstandens Dannelse og til Rekrering). Dette er en Sandhed, som alle Alderdommens dydige (jeg siger ikke store) Mænd have indseet og fulgt. Man skulde troe at denne velgiørende Tarvelighed, skulde findes her og være Virkningen af de Ligheds=Begreber. som i Revolutionens Tid ere almindelig udbrede de, især da her er saa stor Fattigdom, men man seer destoværre det Modsatte. De Rige gaae prægtigt klædte, leve flodt, holde Tienere (men uden Liberier). Overdaadigheden hersker nu som forhen. Man hører aldrig tale om en patriotisk Handling; al Dyd, al Patriotisme findes hos Soldaterne, de ere Frankeriges Skytsaander. Man maae ikke troe om mig, at jeg er en Momus, der opleder alt hvad han kan faae at dadle; jeg vil ogsaa anføre noget Godt. For det første maae jeg bemærke, at man kan ikke aldeles slutte fra Paris til hele Frankerig. Denne Bye er vist den usædeligste og meest urepublikanske Deel af hele Landet. Et Par bemærkninger af vor Pastor Guerike maae jeg ikke heller glemme. Samtalerne i Selskaber (siger han) er langt bedre end forhen, nu taler man om Ting som angaae Statens og Menneskets Vel, før gik næsten alle Samtaler ud paa Hunde, Heste og Skiøger. Opdragelsen er ogsaa bedre, man stoler ikke mere paa Fødsel og Formue, som forhen. Det er to velgiørende Følger af den republikanske Forfatning, og som opveie meget Slemt; man læse hvad den store Montesquien for saa lang Tid siden (Forts.) skrev derom.