Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-04-08
J øvrigt anmærkes følgende for de i den eddaiske Saankreds mindre Bevandrede: UtgardaLoke (forskjellig fra Asa-Loke) en jotnisk Guddom og Asernes Modstander, boede høit i Nord, hvorimod Surtur, deres anden Hovedfiende, Ei Axet der spirer, ej trives et Træ, Blandt isklædte luende Bjerge. Dog har en fribaaren formastelig Æt Fra fjærne og frugtbare Strande, Der vovet at bygge, og boet sig ej træt, Og trodset min truende Pande. Dens Sønner har Guderne givet en Aand Som Farer og Rædsler ej bøie, Utvungen af Nodens og Kummerens Baand Den løfter sig stolt mod det høie. Mens Grønlands og Laplands ulykkeligt Folk Jeg holdt i Bankundigheds Lænker, Som Brages og Sagas fortryllende Tolk Mig rysted den islandske Tænker. den ødelæggende Jlds Behersker, forestod Muspellsheim i det brændende Syd. Elli (Ældie eller Alderdom) Utgarde-Lokes Fostermoder, bragte selv Thor til at snuble da han brødes med hende. Hæsvelg, Stormens Frembringer, var en Jætte. Hel, Dødens Gudinde af samme Herkomst, tog til sig alle dem som ikke faldt for Vaaben, selv Baldur, den beste Asa=Guden Brage forestod blandt Aserne. Sang og Digtekunst. Hans Kone Jdunn eiede Guldæbler, hvis Virkninger vare Udødelighed og evig Ungdom. Saa menes at have lignet Saanets eller Historiens Muse. Gimle kaldtes de Godes salige Opholdsted efter Verdens Undergang. Kun ledet af Stjernernes svigtende Glands Han først saae den vestlige Klode, Der Pesten ham rammed og qvakte den Krands Som Samtid forbauset ham snode. Men hine, som spartes af Hel til min Qval, J Sønden lod Guldharpen klinge, Fra grødefuld Slette, fra granrige Dal, Den Fortidens Visdom lod bringe. Saa treves den Vane i tusende Aar, Ei Islandets Sønner den glemme, I Dumhed og Laster min Lykke bestaar, Mens hine dens Undergang fremme. Tit Hræsvelg og Surtur mig hjulpe i NødDe mangen en Ædling bortreve, Saa Eggert begroves i Bølgernes Skjød, Og John der ophorte at leve. Skjøndt Bødlen sin Øxe for Thormod optog, Ham Retfærd den vældig fravristed, Dog Melsted, da kjet ham i Kampen uddrog, Sit Liv, men ei Hæderen, misted. Vel Hannes og flere for Helsattens Od J Manddommens Styrke nedsegne, Men Skulle bin frode *) en frygter dens Braad J Danmarks lyksalige Egne. Af Surtur mod Borgen udsendtes i J. En Hær og den muspieliske Flamme, Da Slotteene tærte den tændende Pil, Og Tusende Døden mon ramme. Da trodsede Skule, uvæbnet, ej svag, Vor Harme, mens Luerne rinde; Den svare Mordkugle vel knuste hans Tag, Men qvaltes af Fortidens Minde 27).Ja: den vise eller meget vidende, et bekjendt gammelt Tilnavn. *) Hvorledes dette er bogstavelig sandt kan læses i Fortalen til 4de Deel af de norske Kongers Krønike (Khavn, 1813) S. VII. Saa standsede Branden og Striden blev endt, Det vilde den raadende Skjebne, Ei Skulle blev myrdet, hans Bolig ej brændt, Hvo tor nu mod hannem sig væbne! Ei Jlden ham skader, ei Sot eller Sværd, Og Bolgen ham ikke kan række. Du Ældel min Fostre, da ene er værd Den Fiende i Kampen at svække. Nu virker han rolig med Kraft og med Kunst For Kundskab og Dyd at udbrede, Lad Thor ham beskjerme og skylde sin Gunst - Du frygter ei Gudernes Vrede. Af alle som fødtes i yderste Nord, Er Skule min bitterste Fiende, Du sende ham snarlig i sorten Jord, For Løn i min Glæde at vinde." Nu hviler vor Skule i mørke Muld, Han segned for svækkende Ælde. Thi sukker Danmark saa forrigfuld, Og svares af Jslandets Fielde. Og Brage paa hellige Harve besan, Sin Frændes det elskede Minde.