Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-03-15
Det er vistnok behageligt for en Embedsmand, enten efter en lang Embedsførelse eller ved Forflytning til at andet Sted, fra den Kreds, hvori han hidtil har bevæget sig, at erholde et Beviis paa sine Medborgeres Agtelse og Velvillie for den Dygtighed og Duelighed, han i lang Tid mulig har udovet i sit Kald. Men ligesaa smigrende og behageligt, det i og for sig selv kan være, at erholde et saadant Beviis paa sine Medborgeres Agtelse, (hvilket i Almindelighed jo bestaaer i en eller anden smuk Presen, overrakt Vedkommende paa en behagelig og overraskende Maade), naar Embedsmanden hos sig selv føler, at han har fortjent en saadan Hyldest, ligesaa ubehageligt maa det være, naar han samvittighedsfuld maa sige til sig selv: "Jeg har ikke fortjent den, eller naar Andre, Sandheden troe, kunne afsløre hele Herligheden, saa man kan see, paa hvad Maade en saadan Hyldest er fød og baaren, og hvorledes kun nogle Enkelte have skabt den, og dog udgivet den for et Beviis paa mange Medborgeres Agtelse. Vi behøve ikke at gaae længer tilbage, for af skue det Uhyggelige i en saadan ufortjent Hæders Liv og Død, end omtrent et Aar, og kaste et Blik i Lollands Falsters Stiftstidende Nr. 51 for 1846; thi i nævnte Blad critiserer en Hr. V. og A. paa en meget ubli- og skaansellos Maade de Mænd, der ved "Prællerier, (Tiggeri) skaffede Penge tilveie til en Sølvpokal og et Sølvtheepotte til Cancelliraad Petersen paa Feid, at forære ham ved hans 25 Aars Embeds-Jubilæum den 21de Marts 1846. Naar man endnu vil kalde hiinJnserat tilbage i sin Erindring, saa maa man indrømme, at Hr. Cancelliraad Petersen paa Feis vistnok ligesaalidt kan føle sig smigret ved Gaven, som glæde sig over den Maade, hvorpaa den er bleven til. Tak kan han ligesaalidet være Entrepreneurerne for denne tilsyneladende Hæder skyldig; thi de kjendte jo Forholdene paa Feid og burde ikke have udsat Embedsmanden for en slig Prostitution, som at modtage en formeentlig ufortjent Gave, der vi tilveiebragt ved "Prælleri. Jmidlertid har dette afskrækkende Exempel dog frugtet saalidet, at man i denne Tid i en Kjøbstad er ifærd med at begaae et lignende Misgreb, idet nogle Personer der i Byen ogsaa have gaaet omkring med en Liste for at skaffe Presenter tilve til en Embedsmand, som nu snart skal forlade Byen, foruden at nogle Bønder i Omegnen have baaret sig ligedan ad. Dette kunde være godt nok, naar man med Sandhed kunde sige, at den paagjældende Embedsmand virkelig havde fortjent denne særdeles Hædersbeviisning, og Summen dertil ikke var bleven anskaffet saaledes som vi nævnte. Men man kan ikke sige, at Embedsmanden har fortjent den, naar Sandhed og Oprigtighed skal have Fortrinet for Usandhed og Servilitet. Han kan i og for sig selv være en meget skikkelig Mand, og er det ogsaa mange Retninger; men – lad os see Tingen an med Sandhedens klare Øie, da kunne vi med god Samvittighed sige: en saadan Hæder, som den paatænkte, der vil blive ligesaa væmmelig en Smiger for Hr. ", som Sølvpokalen og Theepotten og Skryderiet i Berlings Tidende f. A. var for Hr. Petersen paa Feis, kunne vi efter vor Over2 til beviisning ingenlunde indrømme, kan blive Hr. Deel, som Lonnen for sande Fortjenester; – og vil man absolut have en nøiere Forklaring herover, da byder Pligten os at give den; thi at sande Fortjenester, hvor de findes, bør hædres, det er i sin Orden, men der maa biller ikke skaltes og valtes efter nogle Enkeltes Behag med en saa vigtig Gjenstand. Jstedetfor at hædre en Mand med en saadan Gave, kan man da komme til at tænke ham paa det Allerbitterste, og vi kjende vistnok "saa nøie, at han vil være beskeden og sandheds særlig nok til, at indrømme Sandheden heraf og i Tide bede sig en saadan Gave, der er bleven til paa samme Maade, som den til Cancelliraad Petersen paa Feid. – Vi misunde ligesaalidet Hr. " den ham tiltænkte Gave, eller den Hæder, der kan være ved at modtage den, som vi troe, at han kan tænke sig, at Saadant var Bevæggrunden til disse Linier. Nei, ingenlunde; men for hans gen Skyld ønske vi, han ikke vilde modtage Gaven, eller detmindste skjænke ligesaa meget, som den er værd, til Brød til Byens Fattige, ifald han synes han saarer deres Folelse, der have gaaet omkring og samlet Penge til Presenten, ved ikke at modtage den; thi saa har han dog betalt hvad han har faaet, og tilkommer det saaledes med Ære. Vi troe, at vi med al mulig Delicatesse, ved at fortie Navn og Sted, have behandlet Sagen, hvad vi ogsaa syntes at skylde Hr. ", thi han kan ikke gjøre ved Andes Daarskab. Derfor troe vi ogsaa, at Redacteuren af Lollands-Falsters Stiftstidende vil optage vor Artikel, hvis Tendents fornemmelig gaaer ud paa: at vi for Frem uden ønske at blive forskaanede for slige Prælletier, hvortil man saa nødig siger nei, da de, som gaae omkring med en saadan Liste, almindeligviis ere Mænd af Jndflydelse. Man veed jo, hvorledes Mange ved denne "Jndflydelse paa en Maade tvinges til at opfylde Jndbydernes Begjæring, som man, ganske selvstændige, paa det Bestemteste vilde nægte, eller som vilde falde igjennem, naar sorte og hvide Kugler skulde gjøre Udslaget. Men finde Formændene for et saadant Forehavende (som i dette Tilfælde selv ere formuende Folk), det rigtigt, og føle de Trang og Grund til, ved en Gave at hædre en Embedsmand, saa kunne de jo gjøre det selv, eller indskrænke sig til at gjøre deres Hensigt aabenbar og da lade Hvo der vil slutte sig til dem frivillig, uden at paatvinge Andre en Mening og afprælle dem Penge, de hverken have Trang eller Grund til at følge eller udgive; ei at tale om, man i disse trange Tider er nødt til at indskrænke sine Udgifter, og hellere bor lukke sin Haand op til Meddelelsen af Brød til den Fattige, end give Penge ud til Overdaadigheds-Artikler til dem, som ikke trænge dertil. Desuden vide vi jo, at der ialmindelighed bliver sørget godt for Embedsmændene, men kun saare lidet for den fattige og trængende Borger, hvorfor vi ogsaa formene, at denne Sag for Principets Skyld, om ikke for Andet, bør gaae Offentlighedens Vei, den vi ogsaa haabe, at en retsindet Redaction ikke nægter os. - den 14de Marts 1847. C. P. R. D. En Jndsender har i Stiftstidenden Nr. 35 udhævet det Ønskelige og Nyttige af Søndagshandelens Ophævelse, og tillige viist, at Jngen af de Handlende vilde tabe derved, naar det var en eenstemmig Overeenskomst. Han har tillige sagt, hvad ogsaa er Jndsenderen bekjendt, at naar Nykjøbings Kjøbmænd ei kunne blive enige om at lukke og Søndagen, ville Saxkjøbings og Nysteds ei heller indgaae paa Forslaget, og mener, at som Følge heraf ville Kjøbmændene i Mariebo og Rødby blive nødte til at aabne igjen om Søndagen. Men jeg troer ei, at Nykjøbing kan have nogen Jndflydelse paa Saxkjøbings og Nysteds Søndagshandel, saa at Kjøbmændene i disse Byer, godt kunne lukke om Søndagen, uden at lide noget Tab ved at der handles i Nykjøbing. Maaskee ogsaa, naar nogle af de Mænd, som have sat sig i Spidsen for dette Foretagende, selv kom til Nykjøbing og indledte en Forhandling herom med Kjøbmændene der, det saa kunde gaae igjennem, da det dog var beklageligt, naar de ere saanær Maalet, at det saa ikke skulde blive naaet. 4.