Viborger Samler, 1793-04-02
(Jndsendt.) Den døende Cyrus (Cyrus ligger i Sengen og taler til sine Sønner) Fa borte er den Kraft, som, for ubøiet, Mit Liv holdt evig ung, som Solens Jld: Da jeg i Kampens Tummel gik fornøiet, *) J Henseende til Chri Endeligt ere Historie-Skriverne selv ueen. Herodet, og efter ham Jnstin, berette, at han er omkommen i et Slag mod Scytherne, da derimod Renophon angiver ham at være død Straaedød Senekka har, blant andre, med ikke svage Grunde, forfægtet denne Meening; og paa Grund af dens større Rimelighed, har Forfatteren til dette Digt ikke taget i Betænkning at følge Tenophons Beretning. Og drog med Seier hiem, mod Fiender mild, Den borte er – mit Støv til Graver tiler Og fro jeg venter Skjebnens sidste Bud; Maaskee endnu i Dag til Afsked smiller Den sidste Straale ned fra Jldens Gud. Min Alder mæt fra Skuepladsen træder; Dog for min Aand forlader denne Jord elskte Sønner, **) hører, hvad jeg beder, Og helliger en Faders sidste Ord! Mig Orosmades **) gav en Krones Ære Og Zepters Rang og Vælden i min Haand, Ei for Tyran, men Folkets Skris at være, At lønne Dyd og smedde Laster Baand. Saa brugte jeg den og, og Himlen kronteMed Hæld og evig Hæder al min Daad: Jeg aldrig paa Uskylds Ruiner tronte, Og aldrig fulgte jeg en Smiggrers Raad. (Til Cambyses) Dig giver jeg, Cambyses, denne Byrde, Men bær den stedse kjæk og Pligten troe, Bliv ei dit Folkes Bøddel, bliv dets Hyrde, Og grund paa Kierlighed din sande Roe, (Til Tangorares Dig nægted Skjebnen Ret til Kronens Hæder, Min Styrkes sidste Pandt, men talrigt Folk d) Solen blev hos Perserne dyrket som en Guddom. Cyrus efterlod sig to Sønner: Cambyses og Tangopares. d) Orosmades, Persernes høieste Gud, ansaaes for Kilden til alt Godt, ligesom Ariman var Kilden til alt Ondt, Skal lyde dig.*) Vær god og skiænk dem Glæder, Da blit hver kierlig Mine Hiertets Tolk, (Til dem begge, Ja - elskte Sønner. – Skuer, føler, lærer, Naturens første Lov er Kierlighed. Kun den en Thrones faste Grundvold bærer, Kun den opklarer Hyttens Dunkelhed. O! dyrker den indbyrdes! Lad dens Lue Ved hver en Daad opflamme eders Bryst: Blid skal J da den fjærne Fremtid skue, Og fremme selv i Gravens Skiød min Lyst Thi – troer ei, at den Aand, som mig besiæler, Afmægtig skal ved Livets Grændse staae, Troer ei, at Dyden os vor Frihed stiæler! Blev Liv og Evner skabt til at forgaae? Dog røver Døden mig end al min Styrke: Har Egenkiærlighed end blændt mit Syn: Da frygt dog Guderne, som evig virke, Hvis vrede Arm nedslynger Hevnens Lyn! Frit satt de Eder frem for Verdens Øie, Hvis strænge Blik ledsager Eders Fied: Elsk Dyden, om dens Vei end røber Møie; Og Himlen smille Eder bifald ned! (Efter en Pause) Dog endnu eet. - Snart brister disse Lænker, *) Faderen efterlod sin ynste Søn vigtige Stadtholderskaber. 3) Her ere Cyri egne Ord: "Hvad mig angaaer, mine Børn, da har jeg aldrig kunnet troe, at Sielen lever kun saalænge den er i et dødeligt Legeme, og at den døer, naar den har adskilt sig fra det. - Renophon Cyropæd. Lib. Vill. 7. Som fængslede min Siel til Jordens Nød; Og naar de løsned ere o! da fænker Mit Legem venlig ned i Jordens Skiød, Lad ei den tomme Pragt, som Daaren blænder, Mit Støv ledsage ned i Gravens Hiem, Ei Guld, ei Sølv, ei Værn mod Ormens Tænder Kan kalde det igien til Livet frem Dets Moder Jorden var. Naturens Stemme Bød hende sørge mildt for vores Gavn. Jeg skulde dig, Velgiørerinde, glemme? Nei tag det, Jord, i moderlige Favn, (Med svag, og immer aftagende Stemme) Det er forbi – alt suse Dødens Vinger Omkring mit Leie - ja - den nærmer sig - O! kom – jeg frygter ei - din Seier bringer Mig dog til bedre Egne - lykkelig. Held Eder, - Sønner - elske stedse følge! Lad evig Kierlighed blant Eder boe! Ustadig Lykken er som havets Bølge: Kun - Kierlighed betrygger Eders Roe. - Det er forbi - dog - endnu Eders Moder En Hilsen fra min blege Læbe føer - Endnu engang - Cambyses - elsk din Broder! Farvel - lev - evig - lykkelig - jeg - døer, (Han tilhyller sit Ansigt, og døer) (Jndsende.) Hamleren bekiendtgjorte forleden et smukt Chronodistichon af en Degn over den sidste Franske Konges volsomme Død. Men man behøver ikke at pine sig med de evige Reglers og Undtagelsers Jagttagelse, som den Latinske Digtekunst kræver, for at udmærke dette sieldne Optrins Aarstal; thi det kan ligefrem findes i denne jevne Fortælling. ho anno rex gal LICVs LVDoVICUS De ColLats eft serl. Det var ellers, for et hundrede Aars Tid siden, brugeligt, at indklæde mærkværdige Aarstal i Danske Talvers, eller Tiders (eller hvorledes man rettest skal oversætte det Græske Grundord) og hvorfor kan man ikke ligesaavel fornye denne Mode, som saa mange andre? – En Prøve er følgende: Ve Øen Lev Frankerigs LVVIg henrettet Har Læseren herved i Aarstal Let glettet? N. . . . . V. Forsøg til Svar paa Spørgsmaalene i Samleren No. 11.1. Hvor Lærdom er, er der tillige Oplysning? Hvor Lærdom findes appliceret Skridt for Skridt, paa en Forstand, som dristig, men vaersom, og tillige upartisk, søger Sandhed, og dertilmed paa et Hierte, de staaer aabent for praktiske Dyd: - der forholder Lærdom og Oplysning sig til hinanden, som Aarsag til Virkning.