Viborger Samler, 1778-01-05
Atter have vi oplevet et nyt Aars Begyndelse; En Forandring, der billigen burde op fodre os til de alvorligste Betragtninger, skiønt den, som andre jevnlig indtræffende Begivenheder, giør lidet Jndtryk paa Mængden. Et Aar, hvilken betydelig Deel af vor korte Levetid? Gaaer denne endog, skiønt meget sielden, til 80 Aar, hen hensmelte dog de første 10 Aar, og ofte fleere, førende vi begynde at dannes til at opfylde vor Bestemmelse og blive nyttige Mennesker. Opnaaes nogen høi Alder, foraarsage Sinds og Legems Kræfters Aftagelse ikke sielden en Uvirksomhed, der afskierer ligesaamange Aar fra vort nyttige Liv, og hvormeget bliver da tilovers, En Beholding af 40 til 50 Aar, hvoraf atter end ikke den halve Deel anbringes til Nytte. Beregne vi allene den Tiid, der medgaaer til Søvn, Spisen og sømmelige Forlystelser, vil endog den flittigste blive vaer, at næsten Halvdelen af hans Levetid forbruges dertil; Hvormeget meere gaaer da ikke bort for det store Antal Mennesker, der mindre sparsom omgaaes med Tiden, Blandt disse skulde det vel ikke være umueligt at finde gamle paa 80 til 100 Aar, der, efter denne Beregning, neppe kunde siges at levet 10 Aar. Hvor maatte vida studse ved at kaste et Øie tilbage til den forløbne Tiid, naar vi vilde betænke, hvorliden en Deel deraf vi have anvendt til at opfylde vor Bestemmelse som nyttige Borgere og retskafne Kristne. Betragte vi med Alvorlighed de mange Pligter, der paaligge saadanne Skabninger, der, foruden en udødelig Siel, have oppebaaret og dagligen oppebære saa mange andre store Fortrin, Velgierninger og Gaver af den goddædige Skabers Haand, maa naturligviis denne Tidspunkt, og det Skridt, vi giøre af et Aar i et andet, forekomme os meget vigtig. Hvad Hvad Regnskab er vi ikke Tidens og Evighedens Herre skyldige for den forløbne Tiid? Hvor bestyrtsede maa vi blive, naar vi forestille os, at vi ved at indtræde i et nyt Aar ligesom modtage en nye Kapital af den Almægtige, uagtet vi endnu skylde ham saa mange Renter af de forhen oppebaarne, at vi aldrig ere i Stand til at betale dem. Vi behøve kunat erindre os paa den ene Side nogle af de almindeligste Velgierninger, Forsynet i dette sidste Aar har tildeelet os, og paa den anden vore Forhold, saa skulle vi strax befinde os i en bundløs Gield. Endnu have vi i dette Aar, som i saamange forhen udlobne, nydt den største af alle timelige Velgierninger, den dyrebare Fred; Meget faa af de nu levende have seet en Fiende i Landet; Hvormeget er da vor Lyksalighed større en vore Forfædres, der foelte alle Krigens bedrøvelige Følger, Plyndring og utaalelige Paalæg af Fienden, dyr Tiid og høie Priser paa de nødvendigste Levnetsmidler, svære Skatter, uomgiængelig fornødne til at sætte Landet i Forsvarstand og underholde Armeen. Fra alt sligt ere vi, Herrens Navn skee Ære, frie, men Spørgsmaal: Hvorledes have vi skiønnet derpaa Da vi aldrig have prøvet Krigens Uleiligheder, indsee vi neppe, hvad Mængden angaaer, Fredens Fordeele; Efterat have længe uden Afvexling nydt denne Velgierning, falde viisnart til at ansee den som en Skyldighed; Vi ere nær ved at troe, saasnart det mindste Onde møder os, at vor Til Tilstand er værre, end vore Forfædres; J. Vi beklage og besvære os meere over smaa Paalæg, end disse over de største. Og gaaer det ikke saa med alle Forsynets Gaver, Vii ere altid meere tilbøielige til at beklage os over endog det mindste Gode, vi savne, end til at takke for det største, vi nyde. Jndtræffe der af det Slags Aar, som dette sidste, da Jordens Afgrøde just ikke er overflødig, men dog fuldkommen tilstrækkelig til Menneskers og Qvægs Underholdning, er deres Antal større, der klage over Misvext, end deres, der med Taknemmelighed skiønne paa den uforskyldte Velsignelse, vi nyde. Kan Landmanden ikke udbringe sine Øxne og Qvæg til høieste Priiser, strax høres af de fleeste kun Klager over slette Tider og stort Tab, men man glemmer derimod at tænke saa Aar tilbage til de bedrøvelige Tider, da heele Stalde fulde af Øxne pludselig nedstyrtede. Hvad behøves da meere til at overbevise os om vor Uskiønsomhed mod vor Høieste Velgiører, Og ere vi overbeviiste derom, hvad billigere da, end for Fremtiden stræbe at opfylde de Pligter, vi hidindtil have forsømt? ville derfor ved Aarets Omvexling og kaste et Øye til den tilkommende Tiid, ingenlunde saa, at vi skulle vanære et godgiørende Forsyn med Mistvils fulde Gisninger om Fremtiden og vor Skjebne i den, men bede ville vi, at den Høieste, der har givet os saa mange Beviser paa sin Godhed i det afvigte Aar, vil fremdeles bevise os Naade, og selv lære os herefter be bedre at skiønne paa hans Velgierninger. Ham, den Almægtige, ville vi anbefale Kongen og det Kongelige Huus til Varetægt og Beskiermelse. Han velsigne Landet, og hver Jndbygger i det. Han byde Jorden at give sin Grøde. Han unde os at nyde den i Fred, Sundhed og Fornøielse. Han give enhver hvad hans Forsyns Øye finder tienligt, og lære os at være fornøiede med hvad Han giver os, saa skulde vi daglig finde nye Anledning til at prise hans Godhed. Nytten. Hvad nytter Livet til Naar man ei veed at bruge Det saa, at, naar eengang vor Lives sidste Uge Forløben er, man dog sig trøste kan derved, At i sit korte Liv man alting har gjort medHvad nytter Ungdom til de muntre blide Dage, Hvortil vi dannedes, for Glæden ret at smage, Hvis man i Dosighed den lader slumre hen, Og glemmer Livets Vaar, som aldrig kom igien. Hvad nytter Mandoms Aar, og fulde modne Stykke? Den Tiid vi ere ret beqvemme til at dyrke Vort Embed, Pligter, Lyst, vor Kongens, Landets Gavn, Hvis i Uvirksomhed man slumre ler sit Navn. Hvad nytter Mandfolk til til Pigers Gunst at vinde, Og i Besiddelsen af den sin Lykke finde, Afhielpe deres Trang, dem vel forsynet see, Og nyde alt igien til Jgiengieldelse. Hvad nytter Piger til, til Hierter at indtage, Ved himmelsk Yndighed og Artighed behage; Henrykke vores Sands, fortrylle vores Siel, Os giøre lykkelig, og nyde samme Skiel Hvad nytter Rigdom til, til angenemt at giøre Sit Liv, og fattige Betrængte Hielp tilføre; Sin Velstands Overflod uddeele mildelig, Og ved Velgierninger sig giøre Guder lig. Hvad Hvad nytter Dyden til, hos Mandfolk, til at være En Regel, reedelig at handle efter Lærre Hos Fruentimmerne er Artighed en Dyd, Og Sagen i sig selv er ofte kuns en Lyd Hvad nytter Skiønhed til, den vare Himlens Gave, At giøre Tusinde ved første Syn til Slave, Og stolte Helte selv for sin Triumfvogn see, At trygle om en Smiil, i Lænker sukkende. Hvad nytter Kierlighed, det allerstørste Gode, Som Guder nogentid en Dødelig tilstode: Ved dig oplives jo Naturens heele Alt, Og Sielen føler en saa angenem Gevalt. Hvad nytter Hiertet til, kuns til det bort at skienke, Men midt i Heden dog paa Friheds Gode tænke, Og førend Knuden skal tilsnøres alt for fast, Da heller passe paa, at Baandet straxen brast. Hvad nytter Frihed til, til kummerløs at smage, Fornøielsers og Fryds og Glædens glade Dage, For i Ubundenhed, med frit og roligt Sind, At suge strømmeviis al Jordisk Vellyst ind Hvad nytter Ægteskab til, naar at man kan giøre Sin Lykke derved, og til Brudesengen føre En gammel Putte, der som aar, saa Grunker har; Saa gifter man sig dog ei ganske just som Nar. Hvad nytter vel et Kys, som man saa ofte søger Med saadan Fyrrighed, Eenfoldige, du spøger, Som, hvad et rigtig Kys for Følger ofte har, Ei skiønner; nei du det viist aldrig værdig var Hvad nytter Vittighed til nok sig selv at være, Og Dommere med Konst og Snildhed at regiere; Sig han derved Vei til Hæder, Ære, Stand, Og være nyttig for sin Konge og sit Land Hvad nytter Alderdom, de kolde, mørke Dage? Til i den varme Krog at sidde og beklage, At Livets Foraar er saa overmaade kort, At Glædens Timer fløi med Ørnevinger bort. Hvad nytter Døden til, naar vi ei meere duer, Og vor affældig Krop den kolde Alder knuer, Man da i Verden ei til Byrde være skal, Men, som en Invalid, kan gaae blant Dødes Tal.