Viborger Samler, 1774-07-04
DEN VIBORGER. SAMLER. Mandagen den 4 Julii. (Fortsættelsen af Nr. 26.) Hor ham er Mørket Lys, for Tanken fødes i Vor Sieles Inderste, han den heel nøie kiender, De inderligste Suk, en ængstet Siel udsender, Hans aabne Øre ei gaaer nogen Tid forbi Lad hele Verden snart paa nye et Chas blive, Han tusind Midler seer den Skik igien at give, Saaledes, store Gud! Dit Ord beskriver Dig, Fornuften og, hvor svag den er, kan samme lære. Saasnart den lærer at een Guddom til maae være, Den ham Alvidende maae forestille sig. Anden Aargang. Dd Den, Den, som har Verden skabt, den styrer, den skal dømme, Maae selv Fornuftens Dom Alvidenhed indrømme. Mon Verdens Bygning af en Hændelse blev til Mon vel dens Støvgran først sig satte selv i Lave? Mon den nødvendigen den Form, den har, maae have, Er vel dens Skikkelse Naturens eget Spil, Fornuften siger, den maae ald Fornuft fornægte, Som saadant Raserie halstarrig vil forfægte. Vi andre Verdener, vel tusind, tænke kan. Hvorfor blev den da til, som vi nu see at være? Fornuften selv kan med fuldkommen Vished lære, Det Virkning er af en uendelig Forstand. Af alle muelige hans Viisdom bød den være, Som af dem alle meest forkyndede hans Ære. Saavidt Fornuften kan, den Verden giennem seer, Den snart lærvillig need i Jordens Afgrund stiger, Snart ind i Sole, som vi knap kan vine, kiger, Adskilte gradviis seer, som Støvgran, Væsener, Den seer den Orden, som den hele Skabning pryder. O! vise Skabere, den ved hvert Syn udbryder. See vi i det, vi see, (hvor lidt, om det blev talt, Saa stor en Viisdom, tænk, hvor større maatte ikke Fremskinne, om vi saae engang til Punkt og Prikke Den hele Kiede af den store Verdens Alt? Den Den Bygning hvori vi saa megen Viisdom prise, Mon den ei Skaberens Alvidenhed kan vise, Den Verden, som først fra saa viis en Skaber kom, Mon den nu styrres af den blinde Skjebnes Love? Mon Skaberen, som hist en Baal, skulde sove Og ørkesløs ansee, hvor Verden tumles om Mon hvad som skeer kun blot af Hendelse saa falder; Nei, sligt Fornuften selv de Syges Dromme kalder. Gud styrer alle Ting i Himmel og paa Jord Han giver Lykke, han og al Ulykke skaber, Han af sit Øie ei det allermindste taber, Han bærer alle Ting ved sit det Kraftes Ord, Han giver Betleren sin Stav og Fyrster Kroner, Han bryder Riger ned og han opbygger Throner. Jld, Hagel, Snee og Damp for ham er Sendebud, Han lukker op og i for Himlens rige Sluser. Hans Vink gjør Havblik, ved det samme Havet bruser, Af Jordens hule Skiod han kalder Jlden ud, Han sender Regn, han gjør at Himlen Kaaber bliver, Han Jorden giør til Jern, han Frugtbarhed den giver. Ved ham uddrages Sværd og stikkes ind igien, Et Ord af ham en Hær, som Avn for Veir, bortdriver Han vil, strax Tigren selv saa spag, som Lammet bliver. Kort sagt. Han sidder høit, seer alt fra Himmelen. Dd. SomSom Soel, bestraalet Top seer han Afgrundens Huller, Og Miden sig saa lidt, som Elephanten skiuler. Kan mindre vel forslaae, end just Alvidenhed, Til at bestyre vel saa mange Millioner; Den viseste af dem, der bære Jordens Kroner, Kan paa en liden Plet kun komme lidt afsted. Den da, hvis Tilsyn maae for alt det Skabte være, Hver sund Forstand jo som Alvidende maae ære. End meer nu tale vi allene om vor Jord Det Øieblik, som her os Mennesker er givet, Er det det eneste bestemt for os til Livet? Nei undet lærer os Fornuften og Guds Ord. Her er kuns Prøvens Tid, en Siel maae evig blive, En anden Verden til dens Forhold Løn maae give. Kun aabenbare Synd i Verden straffes kan. Tænk hvor utallige de skiulte Synder ere, Mon de aldeles da ustraffede skal være? Nei, lad den Listige med ildebrugt Forstand, Den største Ondskab paa det kunstigste tildække, En anden Verden maae alt Skiul tilside trække. Den, som da til enhver skal dele Skjebner ud Saa hver en Skabning hans Retfærdighed maae ære, Hvo kiender ei, at han Alvidende maae være : Og det er Du, i alt uendelige Gud! O! hvor vil dette sees, naar Timen eengang kommer, Da alle Slægter Dig skal see som deres Dommer. Men siger : Daaren. Er vor Gud alvidende, Saae han af Evighed en Adam at forføres, Saae han en Caine Sind til Brodermord oprøres, Ja Jordens ganske Kreds opfyldt med Syndere, Berøver det da ei Guds Hellighed sin Ære, At skabe det, han saae forud saa ondt at være? Nei. Daarlige paa Din forvovne Mund leg Haand! Gud maae beholde Ret, naar Du ham frekkest dømmer; Han intet giør, som ei hans Egenskaber sømmer. Tør en kortsynet og med Stov betynget Aand Vel med sin Skabere, om hvad han gjorde, trette? Selv sund Fornuft Dig kan langt bedre underrette. Jeg ei vil tale om, hvor ussel liden Plet, Vor Klode er udi den store Verdens Rige, Og at dens Onde snart som intet har at sige, Jmod det øvrige, der er fuldkommen ret. Nei, det er ikke nok, det redder ei Guds Ære; Ved ham en Skabning ei maae ulyksalig være. Den mindste Skabning Gud ei have vil fortabt. For dem, han skabte, sand Lyksalighed at give, Og hvad er det, Det er Gud lignende at blive, Han, nok lyksalig i sig selv, har Verden skabt. De MenMen kan Guds Liighed Sted hos nogen Skabning have, Som ikke med Fornuft besidder Frieheds Gave, Hvad er Lyksalighed, hvor ingen Frihed er: En tvungen Lydighed Belønning aldrig gives. Kun dem, som Frihed har, kan Love foreskrives, Frievillig Lydighed Lovgiveren begier. Den Gud, som Mennesket lyksaligt vilde have, Nødvendig maatte da med Frihed det begave. Den gav han dem med Kraft at vandre paa den Vei, Som til Lyksalighed han dennem forelagde: Men de frivilligen ham Lydighed opsagde. Hvo styrtede dem da Mongud"Nei, Daarel Nei Guds Reenhed, Hellighed beholde maae sin Ære, I Din Fordervelse Du Aarsag selv maae være. Men, siger Du, hvis Gud dog alt det forud faaes Hvi lod han Mennesket ei heller uskabt være Er da dets Skabning ei imod hans Godheds Ære, Naar det, skiønt skyldigt selv, ved Synd forderves maae. Nei, see, just herudi Guds Godheds Høide prises, At den paa nye igien mod Syndere udvises. Gud forud Faldet saae og hans Retfærdighed, Tiltænkt Lyksalighed ei Syndere kan give. Hvad Middel, tænker Du, kan nu opfundet blive, Naar Gud vil skabe, dog at naae sit Øiemeed, Stand. Stands her ald skabt Fornuft, Alvidenhed alene Veed Middel Strenghed her med Godhed at foreene. Gud bliver Menneske, han bærer Verdens Synd, Opfylder Loven, den fortiente Straf afvender, Guds Aand, som Lærere og Ledere, udsendes At drage Mennesket af Ondskabs Hængedynd, Ald Syndens, Satans Magt aldeles sønderbrydes, Ved Troe paa Frelseren nye Sallighed tilbydes. Bundløse Godheds Dyb, hvo kan begribe Dig? Maae selv Forvovenhed ei tabe Mund og Mæle, Og fuld af Skamfuldhed for Skaberen nedknæle, Om den fortabes, selv da skyldig kiende sig? Den der endnu ei vil, o Gud, din Godhed ære, Paa din Retfærdighed Beviis bør billig være. Naar den sin Fylde faaer, tør vi er dømme om, Bag Evighedens, lor vort Syn vi ei kan strække. Hist naar Din Almagt skal igien vort Støv opvække, Hver vantroe grue maae for Din den strenge Dom. Hvad evigt er, forstaae vi ei. Dit Ord kan lære, Du alt i alle Ting i Evighed skal være. End siger Daaren: Er vor Gud alvidende Og styrer alt, hvor kan saa tit da Ondskab lykkes, Hvor kan Uskyldighed saa ofte undertrykkes, Som vi i Verdens Løb saa ideligen see. Jo falske Vittighed, Du let skal fatte dette, Naar sund Fornuft igien Dig her maae underrette. (Resten følger.) UlykUlykkelige Hendelser. en 18 Junii slog Lynild ned i Bierge-Herred, og dræbte en Koe. Ligeledes i Møllen ved Hastrup, som afbrændte, hvor det og tillige slog en Degn ihiel. Ved Thyrsbek slog det ned imellem begge Møllerne, dog uden at giøre nogen Skade. Den 26 Junii blev paa Wester=Grønning Mark i Salling en Hyrdedreng og 2 Qvier af Lynild ihielslagne. Den 27 havde vi og her i Byen om Eftermiddagen et meget haardt Veir med Torden og Lynild, som slog ned ikke langt fra Byen, men gjorde, Gud skee Lov, ingen Skade.