Viborger Samler, 1780-04-24
Man har just ei saa megen Nød Af hvad, som for er sagt, at giette; Og kuns desværre alt for sandt, Han Kiønnet kiendte, og udfandt Af alle Midler just det rette. Hvad skeer, med helgensvangre Sind Den kiere Søster Martha ind J Talestuen fredig træder; J Øiet Roligheden hviil, Og med Uskyldighedens Smiil Forkynder Hiertets reene Glæder. Vanhelligt Syn! og Sløret faldt, Hvad var det dog ei grumme galt Man hende havde ei advaret! Hun da saa ganske ubereed. Var vist nok ikke kommet ned, Og havde sig en Rodme sparet. Nu var hun der, heel sømmelig; Man neier, bukker, sætter sig, Paa Bane et og andet fører, Om Klosterlevnedet i sær Men dog saa uformerkt enhver Din egen Karakteer berører. Den Den unge Enke Livets Lyst Med funkled Øie, fyrigt Bryst J Selv Erfarings Udtryk maler J Conte falde laer et Ord, Han meest paa Helgeninder troer, Om Himlen kuns vor Nonne taler. En Time løb, og mangt et Blik Fra Siden til Hr. Conte gik Der aldrig kom umodt tilbage. Saa stakkels Eva fordum paa Bedragelige Æble saae, Om hun det ikke torde smage. Man gaaer, men hvad det værste var, Lidt jordisk Søster Martha taer Fra Sprinklet med sig til sin Celle. Saa sandt er det: Beret du mig Hvem du omgaaes, og jeg dig Skal sikkert, hvad du er, fortælle. Som Dyret, der i Siden bær Den Piil, hvoraf det saaret er, Sin Qval bestandig med sig slæber, Saa Tanken om Farnese gaaer End med, naar hun ved Altret staaer Hvorvel hun den at dempe stræber. Naar eenlig allerbest hun sad, Og Rosenkrandsen giennembad, Strax er den slemme Gast tilreede, Et Vink kuns om den lille Ven, Strax falder man i Staver hen, Og glemmer uformerkt at bede. Alt Alt løben var saa lang en Tiid, Udstanden var saa mangen Strid. Snart kan man næsten ikke meere. Et Anfald, ja det gaaer saa hen, Men ideligen her igienJndbildningskraften kom med fleere. Selv talt paa Dydens kydske Bag, Den vist nok er en herlig Sag, Men altid dydig dog at være; Som Tantalus i Vand at staae, Men dog ei mindste Draabe faae, Er tungt dog ogsaa paa min Ære. Lidt sært er og Naturens Bud. Driv den end selv med Forken ud, Som lærde Romers Tale lyder. Den lister sig saalænge til, At den paa ny har vunden Spil Og gamle Herredomme nyder. Saa en Joli ei længe rør Det Sukker, den paa Næsen kloer, Hvorved i Vand dens Tænder løber; Tilsidst ei Staklen meer formaaer, Naturen over Tugten gaaer, Og medfodt Lyst at naske røber. Kom, søde Glutter, sig os Som har Forstand og Kundskab, (thi De andre smukt kan blive hiemme) Hvor læt den arme Dyd lit Bræk, Ved et og andet lønligt Knæk, Kan faae, og komme slemt i Klemme. Fra Fra tugtigt Øre Spotter gak: Langt bort med slig vanhellig Snak; Saa raaber hist den pæne Pryde. Hun veed Exempler uden Tal; Men eet er nok; thi stedse skal Høist hiin Susannas Lovsang lyde. Zist nok Beviset fyndigt er, Og al Respekt jeg derfor bær, Dog menneskeligviis man slutter; Det var endnu af større Kraft, Jfald hun for sig havde haft. To unge flinke, friske Gutter. Dog langt fra man indbilde sig At under Stoel jeg svigelig, Med eget Kiøn det mindste stikker; Ak nei, hiin Kirkens Martyrmand. Jo først udi Kaponestand. Sig fandt mod Kiødets Lyster sikker. Men til Materien igien; Jeg ei Digressioners VenEr; dog var denne blant de lange. Nok, for at giøre Sagen kort, Og ikke spilde Tiden bort, Det gik, som gaaer saa mange gange: Den Fæstning, som sin Fiende har, Blot uden Muren, ofte var Trods Magt og List omsonst berendet; Men ulmer og i eget Skiød, Uenigheds og Tvedragts Glød, Da snart er heele Legen enddet. Op Optændt af Ungdoms Jld og Aand, Farnese alle hindrings=Baand, Jmidlertid med Lempe bryder, Og efter mangen kiedsom Dag, Udi sin Piges Favnetag, Paa Jorden Himlens Forsmag nyder. (meere følger.) Nyeheder.