Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1827-06-09
Reisen til Berlin og Dresden i Aaret 1825. Erindring! Du vor Siels huldrige Datter, Ufattelig som hiin Din Guddomsaand. Som vækker mildt snart Veemod og snart Latter, Stan Du mig bi med ømme Moderhaand, En Helteslægt af mørke Grave op Fremkald det spæde Blomster, som indhyllet, Det brat udfolde sine Purpurblade, Fremled de Skikkelser i favre Rade, Som foresvæve mig i Drømmedands; O, giv mig Mod og Kraft til at fremmanne De Følelser, som før besjeled mig! og lad mig reen og kjerlig atter aabne Hvad i mit Jndre fordum rørte sig. Vift dunkle Taage bort fra Tryllespeilet, Og lad hvert billed stande klart i det; Belær min Aand, hvor skuffet den har feilet, Og drag hvert Lune op med gyldent Næt En Rose lig midt i sin Sommerglands; Saa roligt sover i sin grønne Knop! Du, hvis Troldomsstav heel tidt har tryllet Da skal i Ørk sig aabne Paradiser, Og Roser groe, hvor før kun voxte Tjørn; Vær Tankers Biesværm Du en trofast Viser, Og lad den følge den som Kongeørn, Jngen Nydelse egner sig bedre til at frembringe en dobbelt Virkning end Reiser. Ved at mane sine Hændelser og Jagttagelser frem paa Papiret, gjør den Reisende sin Vandring, saa at sige, anden Gang, og, ved at vise sine Læsere, dem i Phantasiens Tryllespeil, stundom maaskee endog i et tydeligere Lys end han selv ved første Øjekast saae dem, lader han disse, paa den ube kosteligste Maade af Verden, deeltage i hans Nydelser, uden at de føle det mindste til de Besværligheder, der ofte have strøet Torne paa hans Rosenbane. Hvo har vel gjort en Reise, var den end kun fra Callundborg til Aars, uden at møde nogle af de Ubehageligheder, der ere adskillelige fra enhver Reise? J Livet vil ingen, han være født i nok saa stor Glands og Lykke, kunne undgaae de naturlige Stød, der, som Hamlet siger, ere Kjødets Arvelod." Paa Reiser vil ingen, var end hans Pung nok saa vel forsynet, kjørte han end i nok saa beqvem en Vogn, seilede han end med nok saa fordeelagtig en Vind, kunne undgaae de naturlige Stød, der ere den Reisendes Arvelod. Læseren, skrækkes ikke ved denne halvtragisk klingende Jndledning. Jkke alle Dramer, der føre Ordet Tragodie paa Titelen, ere tragiske; thi ofte er deres Forfatter det eneste, der gjør et virkelig tragisk Jndtryk paa Læseren og Tilskueren. De Ubehageligheder, som en Reisende har havt, er gjerne overstaaede, naar han fortæller dem, og Skoen trykker desuden kun den, som har den paa. Selv en Walter Scotts meest levende Skildring af dens Tryk afpræsser den, der i sin magelige Sopha læser Beskrivelsen derover, kun Taarer, der tørres ligesaa hurtigen, som den af en Støvregn vædede Jord i en vestindisk Varme. Jeg troer saaledes at have bortryddet enhver Frygt for det Tragiske, nu staaer end tilbage, at møde nogle Spørgsmaale, som mange maaskee kunde finde sig foranledigede til at opkaste: "Hvortil atter en ny Reise, og det ovenikjøbet i Tydskland, som mangen Dansk bedre kjender end sit eget Danmark. - Hvad Nyt kan vel her fortælles - hvad Nyt, som jo allerede længe har været gammelt, hvad Godt, som jo allerede tilforn har været fortalt bedre; hvad Skjønt, som jo allerede har været skjønnere beskrevet i de "Ansichten, Reisen, Wandrungen &c., som hver Paask messe udklækker i lige saa stort Antal, som Paasken Paaskelillier?" – Mit Svar er kort. Enhver Fugl synger med sit Næb, altsaa kan den, der er vant til at høre Nattergalen, vel stundom ogsaa fornøje sig ved at høre Marklærken, og desuden gives der ligesaalidet to Reisebeskrivelser, som to Blade, der ere hinanden fuldkommen ligge. Verden og Mennesket ere et stort rafaelsk Malerie, hvori hver tænkende Beskuer finder noget Nyt - et Africa, hvori stedse er noget at opdage. Større Undskyldning fra Forfatterens Side vilde næsten ikke være at undskylde. Qui sexcuse, saccuse.