Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-04-04
Skilderie af Kjøbenhavn. Syttende Aargang. No. 28. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 4 April 1820. Er det gavnligt at en Underviisnings Methode for Almueskolerne befales. (Slutning; see forr. No.) Hvis den Lancasterske Methode blev befalet hos os, skulde da den siden 1800 begyndte Jnd deling i Districter igjen forandres, eller skal man vedblive at fuldende samme i hele Danmark, i begge Tilfælde vil bortgaae flere Aar, inden Methoden i alle Skoler kommer til Anvendelse, og i det første Tilfælde var megen Umage spildt, og Udsigterne sandeligen sene. Dog, antage vi at denne Vanskelighed var overvunden; hvorledes see da Skolehusene ud, kunne de rumme flere Børn, end der nu ere i Skolerne, sandeligen ikke! De fleste Skoler i Landet ere for smaae, for den Ungdom, som nu søger dem, og at bygge nye Skoler var vel ønskeligt, men vil neppe være mueligt, hvorfor ogsaa gjentagne Vink fra de høie Collegier viseligen have indskrænket alle de hist og her alt for store Byrder, som Skolevæsenet i senere Aar har foraarsaget. Skal den indbyrdes Underviisnings Methode bie efter nye Skolers Opbyggelse, da vil sandeligen den nærværende Generation ikke høste Frugterne deraf. Men kan den ikke anvendes i de nærværende Skolebygninger? O, hvis de gode Herrer, som attraae saameget Skolevæsenets Forbedring, vilde komme i Landsbyeskolerne, vilde see, hvor knap Pladsen er, hvor mørke Vinduerne, hvor lave og fugtige Væggene ere, de vilde snart tilstaae, at det var umueligt. Tabellerne kunne slet ikke finde Plads paa Væggene, og ville snart være fortærede af Fugtigheden; Bænkene levne ingen Plads for Børnene, til at staae ved Væggene omkring Tabellerne. Anskaffelsen af det øvrige Apparat vil falde meget vanskeligt, thi den befalede Skole kasses Jndtægter ville ei være tilstrækkelige dertil, og enhver nye Byrde vil falde Almuen tungt at udrede, og opvække Fordom imod den nye Methode. Og endelig Lærerne, ere disse overalt istand til at begribe, og at anvende den indbyrdes Underviisnings=Methode, Den, som troer dette, har ei seet ret mange af de gamle Skolelærere. Flere af dem kunne ikke selv læse ordentlig i en Bog, og det er aldeles umueligt at bibringe dem andre Begreber eller Jdeer, end de, som fra deres Ungdom af ere pregede i deres Hukommelse. Nogle have været et Par Maaneder paa et Jnterims=Seminarium; men Mange fandtes aldeles uduelige dertil, og de, som vare der, have for det meste bekræftet den Sætning, at det er umueligt at bibringe disse gamle Personer Begreeb om en anden Underviisnings Methode, end den, hvortil de fra Ungdommen af ere vante. Men de seminaristisk dannede Skolelærere kunde dog lære denne Methode, og mange Skoler ere dog bedre byggede og bedre organiserede, der kunde dog den indbyrdes Underviisnings=Methode befales, vil man sige. Det kan ei nægtes, at vi have mange duelige Skolelærere i Landet, og det var sikkert ønskeligt, at disse bleve bekiendte med den indbyrdes Underviisnings Methode, men derfor ere de ei alle sat i een Stilling, hvor det er dem mueligt at anvende denne Methode, Mange af dem have smaa, meget indskrænkede Skolestuer, andre savne de nødvendigste Underviisnings Apparater; hvad gavner da en befaling? Dog sæt, at Danmark var i en blomstrende Periode, Skoledistricterne velhavende, enhver befaling blev med Kraft udført, alle Lærere duelige, Bygningerne hensigtsmæssige, og Underviisnings=Apparaterne vare anskaffede, skulde da en Underviisningsmethode befales. Jeg troer det ikke. Vilde man ansee det for gavnligt, at befale Professorerne ved Universitetet, hvorledes de skulle undervise Studenterne, eller Lærerne ved de lærde Skoler, hvorledes de skulle undervise Disciplene? Vilde ikke en saadan befaling svække Lærernes Lyst, og idet den vidnede om en uværdig Mistillid til deres Evne, at vælge en passende Methode, opvække deres Misfornøielse, Kan man vente, at de vilde anvende den samme Omhue ved Underviisningen efter den befalede Methode, som ved den, som enhver, efter hans Evner og Jndsigter har valgt, som den meest passende? Sandeligen, den som formoder dette, kjender ei Mennesket. En vis Selvfølelse af Duelighed til den Plads han beklæder, er for enhver Embedsmand ligesaa nødvendig, som Bevidstheden af vores frie Villie er en væsentlig betingelse til vores Dyd. Hvi kunde da Lærerne, som skulle veilede vores Ungdom, miste denne Følelse, som er den kraftigste Opmuntring til trofast Virksomhed i hans Kald, Nei, den, som er Lærer, maa selv have den faste Overbeviisning, at han meddeler sin Underviisning paa den bedste Maade, og den ringeste Tvivl herom, den mindste Følelse af Tvang i hans Bestræbelser for Ungdommens Vel, som han ei tør fremme paa den Maade, som han agter for den gavnligste og meest velgjørende, maae formindske hans Kraft og svække hans Mod og Forhaabninger. Kun da, naar man kan bibringe en Lærer den fuldkomne Overbeviisning om, at en vis Methode er den bedste, kun da, kan man haabe, at han vil anvende den, med den Enthusiasmus, som stedse er nødvendig, hvis en Lærer skal have en gavnlig Jndflydelse paa sine Tilhørere; og Tvang forjager al Enthusiasmus. "Men", vil man maaskee sige: "denne Sætning er rigtig, naar der tales om Lærde og studerede Mænd, Seminaristen derimod, som ei have faaet en saadan Dannelse, burde ikke have saa megen Selvfølelse. Det tilstaaes gjerne, at den lærde og især den ældre Mand har mere Ret til en større Selvfølelse, end den unge Seminarist, som kun ved 3 Aars Dannelse har aabnet sig Veien til Kundskaber; men, kan en Seminarist være Lærer uden Følelse af sin Duelighed til at være det, Fremdeles, kan han være det, uden at have antaget een Methode, som enten stemmer bedst med hans Evner og Jndividualitet, eller, efter hans Overbeviisning, er den gavnligste for Skolebørnene? En af Delene maa være Tilfældet; og er det da ei begribeligt, at han nødig vil forlade denne Methode, er det ei en naturlig følge af Omstændighederne, at han vil være mindre skikket til enhver anden befalet Methode, Har han uden Eftertanke antaget der Methode, som han anvender, da vil det falde dette tankeløse Hoved vanskeligt, at studere sig ind i en befalet Methode, men er han, hvad han bør være, har han paa Seminariet erholdt en fuldstændig Oversigt over alle opfundne Methoder, kjender han deres Fortrin og Ufuldkommenheder, og vælger han med Sagkundskab og Eftertanke ved enhver Underviisnings Gienstand, den Methode, som han enten med Hensyn til hans Anlæg og Evne, eller med Hensyn til de for sig havende Børn og Omstændighederne, under hvilke han underviser, anseer for den bedste, da vil enhver befaling til at bruge en anden Methode falde ham meget haard, og berøve ham den kjereste Opmuntring, den søde Glæde under hans tunge Embedspligters Opfyldelse. Med Jver og Varme vil han stræbe at gjøre sig de kjendt med enhver nye Opdagelse, med Kierlighed anvende enhver Forbedring, hvorom han kan overbevise sig, saalænge en kierlig Veiledning viser Skjønsomhed for hans Bestræbelser, og Agtelse for den Overbeviisning, hvorefter han gaaer frem ved sin Undervisning; – men med Suk vil han see sig bunden til en Methode, som gjør hans egen Eftertanke overflødig, og afskjærer Haabet om ethvert videre Fremskridt. Ol at dog de Ædle, som ønske at fremme et forbedret Skolevæsen, ikke vilde miskjende denne Selvfølelse hos de seminaristiske Skolelærere, ikke erklære den for Egensindighed; den har sandelig en ædel Kilde, og man burde ønske, at enhver Skolelærer i hans Kald blev opmuntret ved den Følelse, at handle efter Overveielse og egen Eftertanke. Den kan overdrives, den kan udarte denne Selvfølelse, men dens Kilde er ædel og agtværdig. O! at man endelig engang vilde indsee, at ei Tvang og Befalinger, men kun indvortes Kald og Overbeviisning er den Drivefjeder, der kan fremme Underviisningsvæsenet; at den bedste Gave i Verden, at selv Christendommens Jndførelse, ved Sværdet og Magten bliver forhadt og mindre gavnligt: at man ved enhver Forbedring vilde tage Menneskene som de ere, og ikke som de burde være; at man ved Viisdom vilde vinde de Mennesker for den gode Sag, ved hvis Hjelp man vil være virksom, og ikke ved en ubehagelig Tvang støde dem fra sig; at man ved en kjerlig Udbredelsesmaade vilde aflægge et Vidnesbyrd om den store Tillid, man har til Forbedringens indvortes Godhed, som, under Forsynets Bistand, vil vidne noksom for sig selv, og saaledes selv vil fremme sin Udbredelse; at man klogeligen vilde overveie alle Omstændigheder, og ei befale, inden man var sikker paa at kunne udføre, ikke nedrive, uden at kunne opbygge, ikke forbyde den gamle Methode, uden at være vis paa at den nye Methode, efter at være rigtig forstaaet, med Kjerlighed og Omhue vil vorde anvendt. Hvormeget en Regent kan udrette ved en saadan kierlig Jnteresse for den gode Sag, og viis Overveielse af Omstændigheder, derom har Kong Ludvig den Attende aflagt et mærkværdigt Beviis, da han i Forordningen af 29de Febr. 1816 om Elementarunderviisningens Organisation kun yttrede det Ønske: at den Bell-Lancasterske Methode maatte, saameget, som gjørligt, udbredes i Frankrig, hvilket, (som Herr Wille beretter Pag. 70 til 80) har havt den gavnligste Jndflydelse paa Methodens Hurtige Udbredelse, baade i Paris og i Provindserne; og selv har sat Selskabet, som dermed sysselsatte sig, istand til at være virksomt uden for Frankrigs Grændser, da det besvarer Spørgsmaale over denne Methode fra Tydskland, Schweitz, Jtalien og Spanien, og danner Subjekter til denne Methodes Udbredelse for Rusland og flere Lande. Hjerteopløftende er sandeligen billedet af et Folk, som saaledes erkjender en af Regjeringen tilbuden Velgierning, og kappes om, at erhverve sig Fortjenester af denne Velgiernings Udbredelse, hvor Overbeviisningen om dens Nytte opvækker Lysten til disse Skoler, og hvor en frivillig Velgiørenhed, tilveiebringer alle Fornødenheder dertil! Sandelig, blot denne Følelse, saaledes at bidrage tilMedborgernes Dannelse, maae forædle Nationen; og det var et stort Tab for den, om alle de nu existerende Skoler, vare oprettede af offentlige Midler, og ikke ved Medborgernes Kierlighed og Jnteresse for Sagen, Hvormeget vil der ei blive tænkt paa, og udføres for Methodens Forbedring og Uddannelse, med hvilken Omhue vil der blive vaaget over, at Skolerne opfylde deres Bestemmelse, og med hvilke skjønne Forhaabninger maae disse saaledes frembragte, og saa virksomme Skoler ei opfylde hver Fædrenelandsvens Bryst, hver Menneskevens Hjerte, Meddelelser af gavnligt Nyt udenlands fra. Tredie Levering. (For Jordeiere. - Fortsættelse; see forr. No.) Skræller man Kastanierne vel, saa at baade den grønne og brune Skal kommer aldeles af, skjærer dem derpaa i smaae Stykker, af Størrelse som en Kaffebønne, kommer dem i en Kaffe brænder og brænder dem saa længe, til at de blive et sort Pulver, da har man, naar dette vorder tørt revet meget fiint ud paa en sædvanlig Malersteen, en baade til Vand- og Olie=Maling saare god sort Farve. Baade de og deres grønne Kapseler ere vel ikke utjenlige i Garverierne; midlertid indeholde de sidste mindst garvende Stof. De første gaae, saavel modne som umodne, formedelst deres mange melede og sukkeragtige Deele alfor let over i en suur Gjæring, saa at deres Anvendelse i det Store vilde være forbunden med Vanskeligheder. Al den Garven, hvortil de forsøgtes, gik langsommere frahaanden; skjøndt de ikke derfor befandtes ubrugelige. De levere megen Stivelse og Pudder, begge bedre end Kartoflernes, og indeholde en i Olie møller let udperselig god Olie. Til en fortrinlig Stivelse lade de sig let forvandle og betale den paa dem anvendte Umag, da de langtfra ikke eie nær saa mange slimede Dele, som Hveden. Man befrier dem i det Øiemed for deres Skal, stamper dem i et Trug, eller en Morter, kommer den stampede grove Masse i et Træfad, fylder samme med koldt Flod= eller Regn-Vand, lader det staae urørt i Ro, indtil den i Bevægelse bragte Masse er siunken tilbunds, og Suppen, der har en meget suur og sammensnerpende Smag, er bleven klar. Den hælder man efterhaanden af, ryster Bundfaldet ud i en grov Sæk, lader det presse med Fødder ud i et andet Fad, ud søder *) den vundne hvide Saft, som sædvanligt ved Stivelselavning, med reent Vand og lade den tøres. De i Sækken tilbageblevne grove Dele kunne nyttes til Svinefoder, og den sure Suppe til en ny Masse stampede Kastanier, i det den langt bedre end sædvanligt Vand fremmer Gjæringen. Melet – Kastanierne indeholde, og der vilde forsyne f. Ex. Bogbindere og Tapetmagere med et fortrinligt bindende Klister, som, naar det er tørt, antager megen Haardhed og Fasthed, men forskaanes af alle Orme formedelst sin særegne Beedskhed - kunde paa følgende Maade betages sin bittre Smag og vorde saare brugbart. Man skræller dem vel, saa at ei den mindste Smule bruun Skal bliver tilbage, og tører dem derpaa, enten i fri Luft, eller i en Stue, kun ei for langsomt, da ellers Uddragelsen af de farvende Bestanddele medtager overflødigt Slid siden. Naar de ere fuldt tøre, rives og pulveriseres de, allerbedst paa en dertil indrettet Rivemølle og under Vand. Det saaledes vundne Meel sigtes, først 2) At udsøde er: at bringe de falte og suve Dele ud ved født Vand. gjennem en videre, siden gjennem en altid snevrere Sigte, saa at alle grove og trævlede Deele, gaae fra, og kommes i et Fad, fyldt med Vand, hvori det stærkt omrøres. Derpaa lader man Vandet, henstaae roligt omtrent een Time, siden Melet, der er overordenligen let af sig, ellers ei vilde faae Tid til at synke tilbunds, men flyde af med Vandet. Har dette nu sat sig, hælder man det forsigtigt fra og stopper dermed, saasnart man mærker, at ogsaa Melet vilde komme. Paa denne Maade overgyder man det otte til ni Gange med en stor Mængde Vand, indtil dette slet ikke opviser mindste Farve meer, hverken en grønladen, hvilken de friske, eller en guullig, hvilken de gamle tøre Kastanier give, og, naar Udvadskningen er fuldendt, ryster man Melet ud i en Sæk af tykt Lærred, lægger den under en Presse og lader det derpaa tøre, enten i varm Luft og Skygge, eller i Nærheden af en meget levende Jld, dog, i sidste Tilfælde, saa at det ei ophedes paa eengang, og saa at det ideligen omrøres, for at uddunste een allevegne. J Mangel af Presse, vrider man det af i et Klæde. Da er Melet befriet for sin modbydelige Afsmag og - om end ei altid til Menneskeføde, siden det bevirker Afføring hos svage Naturer – nu fortrinligen anvendeligt til Creaturer og andet mangfoldigt Huus brug. Blot bemærkes endnu, at jo raskere den hele Tilberedelse gaaer frem, des bedre det bliver. Har man, som sagt, skrællet Kastanierne" vel og, f. Ex. paa et Rivejern, gjort dem tilPulverdeig, udbløder man denne en Nat over i Vand, der vorder hvidt og skummende deraf. Dette Vand hældes fra ophedes vel og bruges i Sæbevands Sted til Vadsk. Tøiet, som kun er maa være alfor slemt plettet, bekommer et hvidligblaat Udseende og har slet ingen Skade deraf. Den tilbageblevne Deig kan anvendes til Hønse føde.