Extraordinaire Relationer, 1738-10-01
For meer end 200 Aar siden havde de 3de Hertugdom me, Julich, Eleve og Berg de tvende Grevskaber Marck og Ravensberg, item Herskabet Ravensteen haft een Herre og eene Besiddere, hvilket varede indtil 1609, da sidste Hertug, Johannes Wilhelmus, bortdøde, uden at efterlade sig Livs-Arvinger. Der blev paa samme Tiid heftig disputeret, men ey afgjort, om disse Provincier vare absolute Mandlige Lehn, da det Saxiske Chur-Huus paastod, i Følge af en med omtvistede Provinciers Hertuger og Besiddere sluttede ÆrbeVerbruderungs Contract, hvilken allerede af Keyser Friderico III. Ao. 1483 var stadfæstet, ligeledes af efterfølgende Keisere confirmeret, ja skal end og ved den Westphaliske Freds Slutning være samtykt af de fleeste Rigets Stænder, at bemelte Chur burde allene succedere udi disse Lande; Skulle derimod disse Lande kunde ansees som Qvinde Lehn, havde bemeldte Hertug Johannes efterladt sig 4re Søstre, som vare giftede til Chur-Brandenborg, Pfaltz-Nenborg, Zweybrucken og Burgau, som alle paastode at arve. Der blev da i lang Tiid disputeret imellem Søstrene om Arve Rettigheden til bemelte Provincier, indtil Landene bleve truede, med at blive belagt med Keiserlig Seqvestration, hvilket gav Anledning til, at de Brandenborgske og Nenborgske Huuse, som de mægtigste af samtlige Competenter, syntes sig best forsikkrede med at spille Prævenire, og satte sig derfore selv udi Possession med væbned Haand, saaledes som enhver best kunde; dog ved Aar 1788. vedvarede Penne Krigen imellem sidst benevnte tvende Huuse indtil Aaret 1624, da et mindelig Fordrag blev paa begge Sider indgaaet, hvorved det Brandenborgske tilfaldt de Cle viske, Markiske og Ravensbergske Lande og Herskaber, men det Nenborgske Huus bekom Julich, Bergen og Ravenstein: Denne Deeling har da saaledes staaet ved Magt indtil disse Tider, da det Brandenborgske Hof, efter Chur-Førsten af Pfaltz, Haands dødelige Afgang, formeener sig allene berettiget til disse Landes Besiddelse, men det derimod af det Sultzbachiske Huus, som Arving til Chur-Pfaltz, paastaaes, at samme Provintzer, som i saa lang Tiid har været besiddet af den Nenborgske Linie, bør fremdeles følge Ham som nærmeste Agnat af bemelte Huus. Mand har allerede i nogle Aar hørt om denne Stridighed adskillige Handlinger imellem de Høye Jnteresserede, at være foretaget, og ere adskillige Forslag af de Keiserlige og Franske Hoffer, som have paataget sig en Megling udi denne Sag, bragte for Dagen, men ey noget Middel til dato udfunden, hvorved de Samtlige Vedkommende have været fornøyede: Det var for kort Tiid siden, at af forbenævnte meglende Hoffer var bleven giort Forslag, at Printzen af Sultzbach skulle forud forhielpes til omtvistede Landes Besiddelse, indtil at Sagen ved Rigets Cammer- og Hof-Rett var afgjort, og den, som da maatte befindes nærmest berettiget, siden at skulle træde udi Possession; Begge Søe-Puissancer bleve og inviterede og anmodede, at paatage sig Garantie af denne proponerede Anordning, men som Søe Magterne, Engelland og Holland toge sligt i Betenkende, saa fandt den ey heller biefald ved Hoffet til Berlin, men samme lod derimod paa kraftigste Maade protestere ved sin Minister til den Haag, hvor samme vigtige Sag stedse drives. De Keyserlige og Franske Ministrer insistere heftig, at de proponerede Samlinger af Vedkommendes October Maaned, Ministrer, for denne Stridighed at faae afhandlet, jo før jo heller maatte vorde begyndte og er derom af de Keyserlige og Franske Ministris for kort Tiid siden til General Staternes Forsamling indgiven en pro Memoria, ongefehr af denne Jndhold: Det er efter Ordre fra Vores Høye Hoffer, Vi skulle forestille De Herrer Stater, hvorledes det imod ald Forhaabning fornemmes, at Hands Majestæt af Preussen har besluttet at vegre sig for at antage de Propositioner og Forslag, som af samtlige meglende 4re Puissancer ere eragtede fornødne, først at maatte indgaaes af de Jnteresserende Partier, førend med nogen Frugt eller Haab, om god Fremgang kunde arbeides paa et fast Forlig angaaende denne Arve-Dispute, hvilken Refus i særdeeleshed strider imod, at Printzen af Sultzbach skulle admitteres til nogen Forud-Besiddelse af de Julichske Lande, uagtet de 4re meglende Puissancer, paa det at alting kunde conserveres instatuquo allerede til saadan Disposition havde udvirket Chur Førsten af Pfaltz Hans Minde dertil. Det synes, mand af slig Vegring forud kand see, at det er besluttet at skride til Haand-Gierning, og at vilde bruge Magten, saasnart Fornødenhed eller nogen Forandring med Hands Chur-Førstelige Durchlauchtighed det skulle udfordre. Deres Høymægtigheder har selv noksom givet tilkiende, at der nødvendig maatte tænkes paa tienlige Midler og Anslag, i Fald Hands Preussiske Majest. ey vilde samtykke de 4re meglende Magters Fredelige Hensigter, og Chur-Førstens vaklende Helbred, og Høye Alder fremstiller noksom gieldende Aarsag, at drive paa denne Sags Afhandling jo føre jo bedre. Det var langt fra, at Deres Keiserlige og Franske Majesteter vare sindede at krænke nogens Ræt, det være ihvo det var, eller vise nogen partialite for nogen Part. Men det Preussiske Hof ses ubevægelige Forsæt, tillod ey længere Forhaling at forekom Aar 1738. komme de overhængende Uroeligheder. De ere meglende Magter stode ligesom til Ansvar for heele Europa, for Deres til det Preussiske Hof gjorde Proposition, og Deres Reputation verserede og derunder at lade ald Verden see, at de ey foretog sig noget, som ikkuns var værd at slaae hen i Veyr og Vind. Udi dend Henseende holder Deres Keiserlige og Franske Majesteter det høy fornøden at aftale, af hvad Natuur de tagende Præcautioner skulle være, og hvorvidt de kunde extenderes, for at forekomme, at ey noget med Magt blev foretagen i denne Sag; Saa tilkom det og de 4re Høye Meglende at vise Prøve af deres Standhaftighed udi at understytte de Messures de havde udvalt, efter foregaaende nøyeste Overlæg, hvilket syntes at være det beste Middel, for at formaae Hans Preussiske Mayest. at overveye, hvad Følge det kunde drage efter sig, naar der teenktes fremdeles at vegre sig for at være tilfreds med de tagne Messures. Imedens de Herrer General-Stater vare begrebne i at overlegge med det Store Britanniske Hof, hvad Svar best var at give paa foranførte Forestilling, skal af den til Haag residerende Kongel. Preussiske Minister følgende Declaration være indleveret. Hands Mayest. af Preussen maatte ugierne fornemme, hvorledes de i denne Sag medierende Puissancer, i Stæden for at give saa antagelige Midler til Haande, som kunde formaae Hands Mayestet til saadan Føyelighed, der kunde svare til Deres sig paatagne Umage, tvert imod vedbleve og paastode samme Midler og Forslag, som udi en Deres allerede i Februario sidst afvigte udgivne Declaration vare anførte, nemlig at Hands Mayest. vilde give sit Kongelige Ord og Forsikkring, at intet Fiendtligt skulle af Ham vorde foretaget imod Julich og dertil hørende Provintzier, i Fald Chur-Førsten af Pfaltz ved Døden skulle afgaae, imens mand arbeidede paa, at faae disse Tvistigheder i Mindelighed bie October Maaned, Aar 1738. bielagde, da, som Hands Mayest. alletider er bereed at contribuere alt mueligt til at vedligeholde Rolighed og Fred, allene Hands Høye Ret i alle Maader uforkrænket, vilde bemeldte Hands Mayest., for at forekomme ald Aarsag, til at kunde forekastes Uføyelighed, og som den der ey vilde antage de af de meglende Printzer formeente tienlige Propositioner, vel indgaae og forsikkre, ey at foretage noget med Magt imod oftbemelte Provintzer, naar berørte Dødsfald maatte existere, hvorimod Printzen af Sultzbach maatte entholde sig fra, at tage nogen Possession forud, hvilket Hands Majest. aldrig kunde tilstaae, som noget der stridede tvert imod Hands Rett og Prætensioner. Men paa det de Høye Meglere ald Urde og Bekymring kunde betages, saa vilde Hands Mayest. tillade, omtvistede Hertugdomme, i fald Chur-Førstens Død skulle tildrage sig, imedens der handledes om denne Sag, at maatte seqvestreres, og til den Ende neutrale Trouper i Fæstningerne maatte indlegges, hvoraf Helften kunde være Catholske og Helften Protestantiske, og derimod de indqvarterede Chur-Førstelige Folk at skulle udtrekke. Hvad Lands Regieringen, angik, da var det billigt, at den imidlertid oler føre i begge paagieldendes Navn: Og som H. M. ved dette Tilbud lader see stor Oprigtighed og Føyelighed, kunde Haand ey andet end haabe, at jo samme skulle finde alle de meglende Magters Biefald, og af Dem vorde anseet som et Middel, der gandske svarer til deres upartiske Hensigter. Efter forberørte pro Memoria var indleveret og derover var delibereret, blev de Keyserlige og Franske Ambassadeurs paa forhen anførte Forestilling givet Svar, hvorudi Søe-Magterne undsloge sig for, at paatage sig Garantie af den foreslagne provisionelle Possession for det Sultzbachiske Huus, men lovede derimod at anvende ald Fliid og Credit hos de Jnterresserede Printzer, saa og med de Høye Mediateurs at concertere alt, hvad tienligt maatte eragtes, til at kunde til Veye bringe et mindelig Forliig. Videre er da denne vigtige Tvistighed ey afgjort, som, i Fald den ey i Chur-Førstens levende Live, men ved Kaarden og Canone Retten skal decideres, lettelig kand sette Tydskland saavelsom angrændsende Lande i Fyr og Flamme.