Viborger Samler, 1777-08-04
Man læser i de Morgenlandske Fyrsters Dag da bøger, at Abdalla, en Søn af Othman, som var Stor=Vizir under en Sultans Regiering, af den Sassaniske Stamme, lod allerede i sin til ligste Ungdom alle de Dyder fremskinne hos sig, der kunne gjøre ham tækkelig for den beste Fader, og alle sine Venner elskværdig. Hans værdige Fader havde derfor ogsaa baaret en besynderlig Om Hh. sorg sorg for, paa bedste Maade at lade danne sin Søns spæde Siel, og Armet, den ærværdige Eremit, og Abdallas vise Fører, havde fornemmelig stræbt, at indprændte ham Religion, og at opmuntre hans spæde Jndbildnings Kraft til Bestræbelse efter den skiønne og sande Berømmelse. Den Viise vidste vel, at denne Tilbøielighed var et stærk Hielpemiddel, ved Dydens Naturlige Skiønhed, at opvarme hans medfødte gode Hierte, og bestyrke Øvelserne i Dyden. Snart trak ogsaa Abdalla alle Menneskers Øine paa sig; hans Opførsel, var en bestandig Kilde af Veldædighed, og i hans Barm glødede den heeltemæssige Heede, der snart udmærkede ham i Feldten frem for alle andre i de berømmeligste Farligheder. Jnden kort Tiid naade han det høieste Triin af den almindelige Kierlighed, og Sultanen overøste ham med saa mange Gunstbeviisninger, at man kunde have kaldet det en ødsel Gavmildhed, dersom ikke hans store Fortienester daglig havde gjort ham dem værdige. Han blev med uindskrænket Magt afsendt, som Hærens Anfører, og bragte snart alle Ting, endog i de længst fraliggende Lande, under sin Lydighed. Vel var han endnu ung, men enhver bar dog den storste Ærbødighed for ham; Han elskede sin Fyrste, der saameget havde ophøiet ham, og formildede ved sin venlige og beskedne Opførsel den Misundelse, der ellers let kunde have fordunklet hans Berømmelig heds Glands. JmidJmidlertid Abdalla immer hostede nye Seiers Laurbær, og ved daglige Æres Tillæg fyldestgjorde sin store Tilbøielighed til Berømmelse, maatte hans Fader prøve den bedrøveligste Forandring i sin Lykke. Othmann bassad alle de Egenskaber, der med en saa stærk Glands fremskinnede hos hans Søn, og bildede sig daarligen ind, at han ved et udartet og fordærvet Hoff, kunde uforhindret blive stor og god. Men Misundelses, Stoltheds og Hads hæftige Uveir trak sig sammen over hans Hoved. Hans Palladses prægtige Værelser, tilforn saa opfyldte med Hoffolk, stod nu øde og forladte, han blev sadt fra alle sine Værdigheder, hans Tieneske blev ham frataget, og han saae sig, efterat han havde tilbragt saa mange Aar i sin Fyrstes Tieneste, berøvet alle sine Midler, hans eneste Fædrene=Gods undtagen. Othman begav sig herpaa hen i sin Elendighed, for der i at søge Beskyttelse mod Verdens Utaknemmelighed. Men hans Sundhed tog ved en bestandig Rad af nagende Sorger saa meget af, at han endelig med Glæde saae sine Dages Ende nærme sig. Midt i denne bedrøvelige Forfatning befalede han, man skulle underrette hans Søn om hans Tilstand. Strax lægger Abdalla sin Kommands ned, og iler i sin døende Faders svage Arme, som han omfavner i en Strom af Taare. Neppe blev Othman ham Hha. vaer vaer, for han hævede sit synkende Hoved, og betragtede ham med matte Øine. Min Søn, brod han ud, mærk endnu paa mine Ord, du har seet din Fader i sin Lykkes Glands, og nu skuer du ham i den yderligste Elendighed. Jeg er bleven fanget ved mine misundelige Medmenneskers listige Efterstræbelser, og nu svæver Dødens Engel over mig. Mærk derfor flittig paa min sidste Lærdom - Skyede offentlige Værdigheder - flye for Hofferne, som Ørkeners Uhyrer - lad dig ikke forlede ved en daarlig Kierlighed til Berømmelse, og ved Folkets Gunst - Dyden er sin egen Belønning - Sæt derfor din Lyksalighed i din egen Siel, at den ikke skal hænge af udvortes Gienstande - Foragt Menneskenes Omdømme, der alle Tiider ere vaklende og usikre, som Havet, naar det bevæges af Stormene - Foragt i dit Livs øvrige Dage Berømmelsen, der vil, for en utaknemmelig Verdens Skyld, indlede dig i mange Møisommeligheder - Snig dig uformærkt igjennem Livet, som Pilens Flugt, der ikke lader noget Spor efter sig - Lad din Maadelighed beskygge dig for Misundelsen, og skue ned paa de tumlende og svimlende Dødelige. Meer kunde han ikke tale, hans Lod til Evigheden var faldet, og han sov hen. Abdalla græde bitterligen over den bedste Fader; han forvarede hans Lær Lærdomme i sit Hiertes Inderste, og begyndte derefter at indrette sit Levnet. Han nedlagde sine Tienester og Værdigheder, begivende sig, gandske afsondret fra Verden, hen i den bedrøveligste Ensomhed. Nu lydede hans Huus ikke meer af de behageligste Stemmers Lyd; De kosteligste Kar, der i hans Faders Tiid havde udbredet den angenemmeste Lugt, laae nu uden al Brug, opdyngede i en Hob; Ja Gavmildhedens Haand selv, som man tilforn havde udrakt for hans Dørre, var nu holdt tilbage og hendød. Hans Roes klingede ikke meer, og Bagtalelsen begyndte endog selv at formeere hans Skiændsel. Han horte det, og foragtede Rygtet; den vise Akmets fortreffelige Lærdomme blev forglemt; Dydens Sæd sov i hans Bryst, og hans Tilbøielighed til Berømmelse var aldeles forsvunden; Den blotte Tanke derom alene var ham besværlig, For at vise Verden, hvorlidet jeg bryder mig omden, sagde han ofte ved sig selv, saa maa jeg ikke lade den blive een eneste god Handling vaer hos mig. Denne Tænkemaade blev efterhaanden hos ham til en fuldkommen Folesløshed mod al hans Karakteers Værdighed, saa at Foragt for Berømmelse forbandt Foragt for Dyden selv med sig. O! Abdalla, du, der tilforn tordnede i Spidsen, af talrige Hære, hvis Stemme heele Folkeslag adlydede, hvorledes er du bleven saa forandret? Gan Hh. 4. ske svag og kraftesløs sukker du i Elendighed, modstaaer enhver ædlere Drift af din Siel, og er aldeles ufolsom mod Dydens Tillokkelser. Midlertid Abdalla tilbragte paa denne Maade sine Timer saa uberommelig, bredte Efterretningen om hans sørgelige Tilstand sig allevegne ud, og kom endelig ogsaa Amet i hans Eenlighed for Ørene. Med den største Forskrækkelse hørte denne ærværdige gamle Mand Beretningen herom, og det smertede ham, at saa ædelt et ungt Menneske skulle standse i Midten af sit berømmelige Lob, og afbryde sine fortreffelige Tilbøieligheder. Endelig stod han op, tog sin Stav i Haanden, gjennemvandrede Arabiens Ørkener, og kom inden kort Tiid til hans forrige Lærlings Boepæll. Neppe havde man aabnet ham Døren, og tilstædet ham Adgang, saa ilede han til det Værelse hvor Addalla gandske ufolsom, og med nedslagne Øine lænede sig paa en Sofa. Aldrig saasnart saae Abdalla denne graahærdede Vise staae for sig, førend han rødmede, og begge kunde i lang Tiid ikke udtrykke deres Hierters Fornemmelser, uden ved den meest rørende og veltalenste Taushed. Abdallad, sagde endelig Armeth med en svag Stemme, i det en Strøm af Taare qvalte de øvrige Ord hos ham. Gan Gandske beskiæmmet herover, søgte Abdalla at rive sig løs fra ham, men den ærværdige Gamle greb ham ved Haanden, og holdt ham tilbage. Du skal ikke støde mig fra dig, raabte han; jeg foruroliger dit Gemyt, men jeg søger at udrive dig af din Sovesyge, og at opflamme den glodende Aske af hiin prisværdige Jld, der forhen i de lykkelige Dage, da mine Lærdomme endnu vare dine Øine nye, opvarmede alle dine Leveaander. Men nu, hvorledes er du falden, Enhver Dydens skiønne Begyndelse er undertrykt i dig, ja selv imod Berømmelsens Stemme er du ganske døv, da den dog for et dødeligt Øre udgjør den allerangenemste Musik. Menpaa det du paa eengang kan blive udreven af dette Daarligheds, og den udartede Stoltheds Drømmeverk, hvori din Siel nu saa gandske er nedstunket, saa lær her den hemmelighedsfulde Sandhed, som en Skytsengel har indgivet mig i Henrykkelsens Time, da mine Tanker vare beskjæftigede med de høie Forestillinger om dens alvise Uddeelinger, hvis Vaaning er Himlene, og hvis underbare Haand har sat Verdenerne i en grændseløs Viide, og endnu immer fortfarer ved hemmelige og umiddelbare Aarsager at vedligeholde Overeensstemmelsen imellem den physiske og moralske Verden. (Resten følger.) NyeheNyeheder.