Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-02-20
De to Steder, der især have fornøjet Jndsenderen, lader han i deres hele Udstrækning aftrykke her, hvad der deri forekommer med udmærket Tryk, er saaledes udmærket af Forfatteren selv. Jndsenderen føjer sine bemærkninger alt imellem til i Parentheser. Heller ikke, hedder det Pag. 98, er det saa almindeligt, som Oehlenschlager paastaaer, at alle udmærkede Digtere kraftigen have deeltaget i deres Tidsalders Virksomhed." Poesien er, som enhver Konst, Livets Prydelse, og en af de skjønneste Blomster, det rækker os; men hele Livet er ikke Poesie, og Skjønhed, som Konsten paa forskjellige Veie stræber at fastholde og give en varig Tilværelse paa Jorden, kan vel smykke Menneskelivet, men ikke ene opholde det. (Hele Livet er ikke Poesie, siger Forfatteren, altsaa hører dog vel Poeste med til Livet, kan altsaa maaskee ogsaa for sin Deel gribe kraftigen ind i Livet, og hvem veed, om ei bidrage med til en Tidsalders Virksomhed; dette var det, vi skulde have oplyst. Skjønhed, sagde Forf. videre, kan ikke ene opholde Livet. Maaskee altsaa dog den og dens Fremstilling ved Konsten kan bidrage med til at opholde Livet. Det synes dog Forf. at mene, og vi mene det i Sandhed med ham, saafremt der ved Livet ei skal forstaaes det dyriske allene. Men mon da nu Konsten, ved dette sit Bidrag til det ægte Menneskelivs Opholdelse, griber kraftigen ind i dette Menneskeliv eller ikke, See dette vilde vi gjerne vide.) "Digteren, bliver Forf. ved, naar han ikke tillige, som især i nyere Tider sielden var Tilfældet, udmærkede sig i det borgerlige Liv, behøver derfor at have naaet en betydelig Høide i Videnskab, Erfarenhed og Verdensklogskab, i Forhold til sin Tidsalders Cultur, for kraftigen at deeltage i dens Virksomhed." (Hvorledes det hænger sammen med Forfatterens derfor, det vide vi nu nok. Forresten kunne vi ei undlade at sige hos os selv, stakkels udmærkede Digter thi om den udmærkede var der jo Tale – som ei har kunnet bringe det til nogen betydelig Høide i Videnskab, Erfarenhed og Verdensklogskab, og vi undre os kun over, hvorledes vi hidtil have kunne mene, at just i Henseende til Erhvervelsen af disse tre Ting, udmærkede Digteres Studium var af saa megen Jndflydelse. Dog, vi ynkedes og forundredes for tidlig. Vor gode Forf. nægter ingenlunde Digteren, som Digter, hvad vi just troede, han nægtede ham. Vende vi kun Bladet, saa faae vi at see, at Tingen faaer et andet Udseende.) "Han", hedder det videre, Pag. 99, behøver det allerede som Digter, og trænger endog mere dertil, end enhver anden Konstner, fordi Phantasien hos ham behøver Tankens og Ordets Hielp, for at afpræge dens (sine) Billeder, og fordi kun en moden og dannet Aand giver Tanken Kraft og Fylde, og tilegner sig Ordets Fynd og Rigdom. (Sandelig, ret smukt, ret vakkert sagt; men hvorledes kommer dog dette paa dette Sted, Vil Forf. dermed igjen tilintetgjøre, hvad han et Øjeblik før sagde, Saa meget see og erfare vi, at Digteren allerede som Digter behøver – at altsaa vel ogsaa den udmærkede Digter har - hvad der, som vi hørte, udfordres for at deeltage kraftigen i en Tidsalders Virksomhed. Nu siden han har dette, deeltager han da kraftigen i sin Tidsalders Virksomhed, eller ei. Det vente vi nu først ret at faae Oplysning om, men desværre brister Forfatterens Tanketraad itu for ham, og vi blive siddende midt i Raisonnementet. Dog maaskee finde vi nogen Trøst i det Paafølgende, hvori Forf. gaaer over til i Exempler, hentede fra Erfaring, at søge Bestyrkelse af det, han ei kom til i Almindelighed at vise.) Vi finde", skriver han, endog store og udmærkede Digtere, om hvem der slet ikke kan siges, at de med kraftig Haand have bidraget til at omdreie Tidens store Hjul." Exempler ere et vanskelige at finde. En Camoens, Cervantes Tasso, Shakspeare, Milton, Evald og flere, vare store Digtere, der hverken ved borgerlig Virksomhed, som upaatvivlelig er en anden, end Konstnerens, udmærkede sig i en ligesaa minent Grad (hvad mon Forfatteren vil med disse sidste Or og hvad mon der vilde blive af hans hele formeent lige Beviis, om vi vilde lægge Vægt paa dem, som den, de ved deres poetiske Genie opsvingede sig til; ei heller i levende Live af deres Nation og Samtid vare saa almindelig agtede og erkjendte, at de kunde siges ved deres Værker at have havt den Jndflydelse paa deres Tidsalder, som de ved Handlinger ikke opnaaede." (Dersom vi herved tør yttre vor Mening - vi bleve ganske forsagte ved at høre de sex store Navne nævnes, og endnu runge de i vore Øren - saa ville vi bekjende, at vi, hvad f. Ex. Shakspeares Samtid, angaaer, have den Soupcon, at den Virkning, Shakespeare formodentligen har haabet at gjøre paa Gemytterne, vel ei er udeblevet hos mangen af hans Samtidige, samt at han vel ved denne Virkning paa Gemytterne har grebet ganske artig ind i Menneskelivet. Kun have vel hans Samtidige ei fundet det fornødent at tale vidt og bred om, hvad de alt følte, eller at efterlade sig skrevne og trykte Vidnesbyrd om, at de vare i Stand til at skue, hvad der med saadan Kraft fremstilledes, og at føle, hvad der derved var at føl Dog derom kunde der, blot hvad den ene Shakespeare angaaer, være meget at erindre og sige Jndsenderen yttrer sin Mening kun som en Formodning, han indstiller under Forfatterens Dom. Forfatteren, der ved denne Leilighed havde hele se, store Navne at nævne i eet Aandedræt, maae ganske anderledes kiende til de Ting, end Jndsenderen. Skade, at han ikke strax paa Stedet har expliceret sin Sætning lidt, blot een af disse store Navne angaaende. Det var ved saadan Leilighed at ønske, at en Mand, som Forfatteren, vilde tage en anden uforgribelig Mening af Jndsenderen lidt i Overveielse, denne, at man i forrige Tider, mere end nu, i et Drama søgte og i et hakespearisk skuede et Malerie af Livet, værdt at tages til Hjerte, noget, vi stundom for lutter Æsthetik ikke komme til, hvorimod vi igjen formodentlig ganske anderledes blive Æsthetiken vaer i slige Konstproductioner, end hine bleve det. Dog derom maae Forfatteren dømme. - Men Tanke sammenhængen i hans anførte Ord angaaende have vi en bemærkning at gjøre. Hvad var det, hvorom der taledes, Digterens Deeltagelse i sin Tidsalders Virksomhed. Og hvad taler Forfatteren nu om Digterens Jndflydelse paa sin Tidsalder. Ere disse Tvende da eet? Hvad om nogen raisonnerede saaledes: Beviset for en Mands Deeltagelse i sin Tidsalders Virksomhed søges bedst der, hvor Beviset for hele Tidsalderens mere eller mindre kraftige Virksomhed bedst søges. Men denne viser sig dog klarest i de Virkninger, den efterlader sig og som meest blive øiensynlige for Efterslægten. Hvad om det nu med den enkelte Mands Bidrag til Tidsalderens Virksomhed forholdt sig paa samme Maade, Skulde ikke herdet samme kunde indtræffe angaaende Bidraget, hvad der træffer den hele Ting, hvortil det er et Bidrag, Kan en Mand da ikke ved sin Virksomhed bidrage meget til "at omdreje Tidens store Hjul, uden at denne Virkning af hans Værker just indfinder sig strax i hans levende Live",)(Fortsættes.) Den 28 Januari 1821.