Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-11-25
De classenske Fideicommisgodser paa Falster. VII. Udi komme nu til Directionens sidste Frifindelsespaastand, med Hensyn til Christensens principale Fordring om Arvefæste for Bønderne ifølge Testamentet. Det er denne Paastand, som Overretten har fundet afgjørende, og som altsaa sandsynligviis vil blive det Hovedpunct, hvorom Striden for Høiesteret vil dreie sig, skjøndt dette Spørgsmaal under Sagførelsen for Overretten neppe kan siges fra nogen af Siderne at være tillagt en saadan Betydning. Dahl siger: "Havde Fæsterne overhovedet paa Grund af bemeldte Bestemmelser havt nogen Fordring paa af Directionen at erholde Arvefæste, maatte samme desuden være fortabt derved, at de i Aaret 1804 bleve af Godsadministrationen ifølge Ordre fra Directionen, som da endnu tildeels bestod af de samme Personer, der i Testamentet ere indsatte til Executores, indkaldte til at møde paa Corselitze, hvor da Arvefæstebrevene endog gjentagende bleve dem tilbudne og deres Modtagelse af dem afslaaet. Til Oplysning herom fremlægger han Afskrifter af Administrationsprotocollen fra 1804, og skjøndt han i Begyndelsen, vægrer sig derved, fremkommer han dog omsider med et Exemplar af de saakaldte Arvefæstebreve, som vi have anført i den historiske Oversigt i nærværende Anmeldelses 3die Artikel Fremdeles paastaaer han, at denne Directionens Opfordring, til Fæsterne at tage Arvefæste ikke har været grundet paa nogen Forpligtelse fra sammes Side, eller nogen Erkjendelse af, at Saadant kunde fordres af Bønderne, men blot paa Velvillie imod dem, og han mener, at Bønderne nu saa meget mindre kunne fordre Arvefæste ved at hold sig til nogle Ord i et nu over 50 Aar gammelt Document, som Fideicommissets Direction i Tillid just til Urokkeligheden af den nu bestaaende Retstilstand, hvorefter Bønderne ere simple Fæstere, har - som han paastaaer paa Grund af Fæsteforholdet, gjort en Mængde Opoffrelser for Fæsterne, som ved Arvefæstet vilde være undgaaede Endelig gjør han Jndsigelse imod, at Arvefæstet i alt Fald skulde være af anden Natur end det, som i 1804 blev tilbudt, paastaaer, at Testamentet Jntet indeholder om, at det skulde hjemle Arvefæsteren Ret til at sælge og pantsætte Eiendommen, og at Bønderne selv maae bære alle de med Overdragelsen forbundne Udgifter. Christensen benægter, at der nogensinde er gjort samtlige Godsernes Bønder Tilbud af Arvefæste eller Valg fæste paa en saadan Maade, at der var Leilighed og Anledning for dem til at afgive nogen bestemt Erklæring herover, og saaledes at der kunde tillægges dette Tilbud eller deres foregivne Vægring af at modtage det, nogensomhelst Betydning. De fremlagte Udskrifter af Administrationens Protocoller kunne deels i og for sig intet bevise for Directionen, deels indeholde de selv Beviset for, at ikke alle Bønderne vare tilstede, Nogle sees slet ikke at have givet Møde, Andre at have ladet møde ved Fuldmægtige. Han betvivler, at Tilbudets Betydning virkelig er gjort Bønderne indlysende, eller at den daværende Administration har været villig til at understøtte Overgangen til Arvefæste, hvilken Tvivl han finder bestyrket i selve dens Jndberetninger og i den mærkelige Omstændighed, at der ikke blev udstedt Arvefæstebreve til de 6 eller 7, som erklærede sig villige til at modtage dem, saalidt som til Besidderne af de mange dengang fæsteledige Gaarde. Ligeledes gjor han opmærksom paa, at det udtrykkelig blev tilkjendegivet Bønderne, at Tilbudet skulde gjentages for dem til Tinge, hvor der da vilde have været Leilighed fordem til endelig at modtage eller forkaste det, men at dette aldrig skete. Dog hvad han især lægger Vægt paa, er, at de Vilkaar, man tilbød dem, ingenlunde var det i Testamentet lovede Arvefæste. Executorerne bruge i deres sidste Jndberetning til Kongen, før de i Aaret 1804 nedlagde deres Function, en mærkelig Ubestemthed i Udtrykkene, omtale Arvefæstet, som om det allerede var indført, og opstille de Betingelser, hvorpaa dette skulde være skeet, hvilke væsentlig ikke indeholde Andet end de Regler, som næsten enhver Godseier, især i den Tid, fulgte ved Bestyrelsen af sit Fæstegods, og dog ere Bestemmelserne i det Arvefæste, som den følgende Direction tilbød Bønderne, endnu langt ugunstigere for disse, saa at de maatte have været Daarer, om de havde villet modtage det, og de vare altsaa fuldkommen berettigede til at afslaae det, uden derved at tabe deres Ret til at erholde virkeligt Arvefæste, da det er en fuldkommen meningslos Paastand, at de kun skulde have havt Valget imellem enten at modtage, hvad der tilbødes, eller reent gaae Glip af det af Testator dem tilsagte Gode. Maa det erkjendes – siger Christensen – at det, der tilbødes Bønderne, ikke var Skygge af Arvefæste, saa er det vel klart, at de ikke kunde tabe deres Ret til at at erholde Arvefæste ved ikke at ville modtage Noget, der ikke var Arvefæste. Saasandt som en Afdøds Testament, forsynet med kongelig Confirmation, er en Lov, som Jngen skal vove at rykke, saasandt ville vistnok Domstolene lære dHrr. Executorer, hvis Nogen af dem havde været i Live, og dHrr. Directeurer, at de ikke skulle gjøre en saadan Lovs Bestemmelser til Spot ved at forvanske disses Jndhold, ved reentud at nægte deres Fuldbyrdelse.