Københavns Adresseavis, 1777-03-19
Den 16 Nov. Kl. 8 om Aftenen, kom vi gandske nær til et Næs (Jomfrue Maries Cap) Paa den yderste Kans reed mange Folk op og ned, og vinkede ad os, at vi skulle komme i Land. En halv Time derefter kastede vi Anker. Jndvaanerne bleve Natten over paa Stedet, tændte Jld, og raabte afskillige Gange gandske høyt. Saa snart det blev Dag, saae vi mange af dem der vinkede, jeg tog altsaa alle vores Chalupper med bevæbnet Mandskab og roede af Landet til. Jeg havde givet befaling at Skibets lange Side skulde vendes derhen, hvor vi gik i Land, og at Kanonerne skulde lades. Kl. 6 kom vi til Landet, førende vi gik ud af Baadene, gav jeg Jndvaanerne et Tegn, at de skulde trække sig lidet tilbage. Dette gjorde de strax, jeg gik derpaa med nogle Officerer i Land, Søesoldaterne lod jeg opstille i Orden, og Baadene bleve gjorte fast nærved Kysten. Jeg vinkede herpaa Jndvaanerne at de skulde komme nærmere, og lod dem sætte sig i en halv Kreds, hvilket de meget ordentlig og gandske villig gjorde. Da de alle havde sadt sig, uddeelte jeg nogle Knive, Saxe, Glas og andre Knapper, Kamme og deslige, iblant dem, i sær Baand til Fruentimrene; De tage imod disse Foræringer, og beviiste paa en meget anstændig Maade deres Fornøyelse og Ærbødighed. Da jeg var færdig, gjorde jeg mig Umage for at give dem at forstaae, at jeg havde andre Ting endnu som jeg vilde give dem, for hvilke jeg igien ventede noget fra dem. Jeg lod dem f. E. see Øxer og Kroge, og viiste tillige paa et Par Guanicoes, som just lode sig see i Nærheden, og paa nylig døde Strudsfugle, som laae ved en Patagonier, jeg gav dem tillige ved Tegn at forstaae, at jeg vilde have dem til Spise, men enten kunde eller vilde de ey forstaae mig, og endskiønt de syntes at have stor Lyst til Øxerne og Krogene, saa lode de sig dog slet ikke mærke med, at de vilde overlade os Levnetsmidler, saa at vi ikke kom i Handel med hverandre. Enhver af dem, saavel Mandfolk som Fruentimmer havde sin Hest, der var forsynet med Sadel, Tøyle og Stigbøyler. Mæn denne havde Sporer af Træ, en eneste undtagen, der havde store Metal Spører, som man bruger dem i Spanien, ligesaadanne Stigbøyler og en spansk Kaarde uden Skede, men han syntes alligevel ikke fornemmere end de øvrige af hans Landsmænd. Fruentimrene havde ingen Spører. Hestene vare velskabte, og syntes at løbe godt. De havde mange Hunde hos sig, der, saavel som Hestene, lode at være af spansk Art. Siden jeg havde to Maalestokke hos mig, saa maalte vi de iblant disse Fork, der syntes at være de høyeste, en var 6 Fod 7 Tommer høy, nogle andre vare 6 Fod og 5 til 6 Tommer høye, men de fleste 5 Fod 11 Tommer til 6 Fod. De ere af en mørk Kaabberfarve, ligesom Nordamericanerne. Deres Haar er ikke kruset, og mestendeels saa stivt som Svinebørster, de binde det i Nakken med en Bomulds Snor, og ingen af begge Kiøn havde Hovedet bedekket. De ere velskabte, stærke og føre Folk, men deres Hænder og Fødder ere smaa. Deres Klædning bestaaer i Skind af Guanicoes, de sye dem sammen i store Stykker, omtrent 6 Fod lange og 5 Fod brede, disse svøbe de med den laadne Side ind af om Kroppen, og giøre dem fast med et Bette. Nogle havde ogsaa den Klædning paa, som Spanierne kalde Puncho, den er et fiirkantet Stykke Tøy, der er gjort af Guanicoes Haar, der er skaaren et Hul i den, til at stikke Hovedet igiennem, Resten hænger ned indtil Knæerne. (Guanicoe er et Dyr, der i Størrelse, Skabning, og Farve meget ligner et Raadyr.) De havde ogsaa en Art af Buxer paa, hvilke de trække meget stramt op, og Halvstøvler, der gaae fra midt paa Benet til under Saalen, og bag til indtil under Hælene, Resten af Foden var blottet. Nogle af Mændene havde en rød Kreds om det venstre Øye, og paa andre vare Armene og Ansigtet malede, men alle unge Fruentimmer havde farvet deres Øyenbryne sorte. De talte meget, og nogle af dem raabte Capitane, men naar vi talte til dem paa spansk, portugisisk, fransk og hollandsk, saa forstode de os ikke. Af deres Sprog kunde vi kun et Ord tydelig forstaae nemlig Chevow, dette holdt vi for en Hilsen, siden de hver Gang sagde det, naar de gave os Haanden, eller naar de vilde bede os om noget. Naar vi talte til dem paa engelsk, saa igientoge de vore Ord ligesaa tydelig som vi selv, og lærte snart de Ord uden af: Unglisinen commen hore, (Engelskmænd kommer i Land.) Enhver af dem havde et Gevæhr i Beltet, det bestod i to runde Stene, hver omtrent paa 1 Punds Vægt, der vare betrukne med Læder, og fæstede ved Enden af en Snor, som kunde være 8 Fod lang. De bruge dette Gevæhr, som en Slynge, de beholde nemlig den ene Steen i Haanden, og svinge den anden saalænge om Hovedet, til den har faaet Styrke nok, hvorpaa de kaste den paa det Sted, som de sigte tilDe ere saa færdige heri, at de i en Distance af 45 Fod kan treffe et Maal, der ey er større end en engelsk Skilling, med begge Stene. Paa Jagten kaste de ikke med Stenene selv paa Guanicoes og paa Strudsfuglene, men de flynge dem saaledes, at Snoren farer paa Dyrets Fødder, og ved Stenenes Kraft og Sving saaledes for vikler sig om dem, at det ey kan undløbe, og uden videre Møye kommer i Jægerens Hænder.