Københavns Adresseavis, 1764-03-28
Besynderlig Anecdote til Nytte for Dommere. Under Dronning Elisabeths Regiering blev en vis Engel U lænder for Lord Dyer, den da værende øverste Dommer (Cheaf Justice of the Court ol Common Pleas) anklaget for at have myrdet sin Naboe. Beviislighederne vare ey aldeles reene; men Formodningen desto stærkere. Det første Vidne forklarede, at han havde, da han for 2 Dage siden gik over Marken, ikke langt fra Fodstien, i Dagbrækningen, seet en Mand liggende udstrakt paa Jorden, om hvilken han ey kunde dømme, enten han var død eller beskienket; Men da han kom nærmere til ham, havde han befunden, at det var et dødt Legeme; Brystet at være paa 2de Stæder igiennemstukket; Klæderne og Skiorten, blodig; og ved nøyere at betragte Saarene, at det var gjordt med en Greeb eller Høe=Fork; Ligeledes at han derefter ikke langt fra det døde Legeme havde funden saadan en Fork med den Anklagedes Navns Begyndelses Bogstaver tegnet, hvilken Vidnet fremviste i Forhøret, og den Anklagede maatte tilstaae at det var hans. Det andet Vidnes Udsigende var endnu vigtigere. Han sagde, at han just den samme Dag, da hans Naboe var død, var meget tilig opstaaen, eftersom han havde i Sinde at gaae til en Bye der i Nærværelsen, og da saae et Glimt af den anklagede Person, som havde en Klædes=Kiole paa; hvornæst han mødte det første Vidne, som fortalte at han havde funden sin Naboe myrdet og den Anklagedes Møygreeb ikke langt derfra, hvorover de begge vare gaaede hen forat gribe den Anklagede, som de ikke meere kunde see paa Veyen og dernæst at føre ham for Retten. Dette Vidne, føyede til, at han mærkede, at den Anklagede ikke ved Forhøret havde de Klæder paa, som den Morgen, da Mordet, var skeet, hvilket forekom ham særdeles betænkeligt, og efter at han havde mærket den Anklagedes Forvirrelse, og forundret sig over hans Benægtelse, er han selv efter Dommerens befaling gaaet ind i hans Huus, og efter lang forgieves Søgning tilsidst funden i Sænge Halmen den samme Kiole, gandske blodig, som den Anklagede havde paa kort førend Mordet var gaaen for sig. Det 3die Vidne, forsikrede, selv at have hørt, at Arrestanten, nogle Dage før Mordet skeede, havde udladt sig med haarde Tallemaader imod den Aflivede. Alle disse Vidnesbyrd lydede ikkuns slet for den Anklagede, og hans Benægtelse var ikke nær tilstrækkelig nok til at svække samme. Han stod meget koldsindig, som en anden forstokket Misdæder, og sagde:Det var sandt, at imellem ham og den nu dræbte Mand havde været en hæftig Trætte; de havde begge i let og det samme Sogn deres Marker saa nær tilsammen, at den ene af den nødvændig maatte tage Veyen over den andens Ager til sin egen. Paa den Dag han er dræbt, sagde den Anklagede, gik jeg meget tidlig ud paa Marken og bar hos mig min Møygreeb. Nogle Skridt fra Fod Stien saae jeg en Mand liggende udstrakt og ubevægelig, enten som død eller beskienket. Jeg holdte mig pligtig til at gaae hen til ham, for at bevise ham den muelige Hielp. Da jeg kom nær til ham skielvede jeg over at see, at det var min Naboe, som skulde i de Dødes Sælskab og svømmede i sit eget Blod, som strømmeviis flød ud af de 2de store Saar han havde faaet i Brystet. Jeg reyste ham op og brugte alle mine Kræfter for at hielpe ham; Jeg beviste ham den ømmeste Medlidenhed, hvoraf jeg var betagen; Jeg bad ham at nævne mig de Personer, som saa morderlig havde medhandlet ham. Han lod vel ligesom han vilde svare mig, men kunde ikke udføre et Ord. Endelig, da han nogle Minutter havde stridet med Døden, udstyrtede han en gandske Blod Strøm, som overbesudlede mig, og derpaa opgav han sin Aand. Virkelig har jeg forud sect, sagde den Anklagede videre, at Mistanken vilde falde paa mig; da jeg vidste meget vel, at den Strid, der havde været imellem os, var bekiendt over den gandtiske Egn. Fuld af disse Forestillinger forføyede jeg mig bort lige saa hastig, som om jeg havde været Morderen, og i den Forvirrelse denne sørgelige Begivenhed havde sadt mig, tog jeg den Aflivedes Greeb med mig, og lod min egen ligge ved det døde Legeme. Omendskiøndt jeg bur lide have arbeydet den hele samme Dag paa mine Agre, saa gik jeg dog i Hast hiem for at iføre mig andre Klæder, at jeg ikke formedelst Blodet paa de jeg havde paa, skulde giøre mig skyldig; Jeg forvarede min blodige Kiole i min Sænge=Halm; og derfor nægtede jeg for Retten, at have havt en anden Kiole paa den Dag, end den hvorudi jeg ner bleven arresteret. Jmidlertid er denne Løgn ikke andet end en Virkning af samme Frygt, som drev mig til at aflægge mine blodige Klæder. Denne er, saaledes sluttede den Anklagede sit Forsvar, den rene Sandhed, med alle dens Omstændigheder. Jeg taler ikke Løgn, omendskiøndt jeg ikke kand bevise hvad jeg siger. Efter Anseelse - Jeg har ingen. ter jeg skyldig, men virkelig uskyldig. andre Vidner, end Gud og min Samvittighed." Men disse 2 ærværdige Vidner vare ikke tilstrækkelige nok til at contrabevise saa stærke overtydende Vidner, som de andre, virkelig vare i denne Sag. Hvilken Morder mangler paa Jndfald, at bestykke sin Sag, og hvad for et Skarn raaber ikke Gud og sin Samvittighed til Vidne, for at undgaae Straffen? Hos Over=Dommeren gjorde denne Undskyldning ikkun slet Jndtryk, men meget mere stadfæstede, at den Anklagede var den Sandskyldige. Han sagde til de Edsvorne: jeg seer intet andet, end at denne Misdæders afskyelig Gierning jo er lagt saa klart for Dagen, at han paa det skarpeste maa dømmes: De Edsvorne i Engelland maae i Criminel Sager afsige Dommen; og de maa være 12 om den Anklagede skal kunde dømmes, videre maa de alle være af een Meening; og om en eneste er imod de andre, kand ingen Dom fældes: Lord Over=Dommeren begav sig bort og lod de Edsvorne i Frihed at afsige Dommen. Disse henbragte dermed den gandske Dag indtil om Aftenen Klokken 9. Over=Dommeren forundrede sig over den usædvanlige Langsomhed i en Sag, som forekom ham saa klar. Han lod de Edsvorne spørge om de ikke endnu vare færdige, og af hvad Aarsag des saa lang en Tid ikke var bleven enige. De lod ham svare at de allerede siden i Formiddags vare eenstemmige, undtagen een som ikke var at bringe fra sin Meening der var tvertimod de andres. Jmedens dette Svar blev bragt Over=Dommeren gik de elleve enige Edsvorne løs paa den tolvte, for at nøde ham til, at befalde deres Meening i at dømme den Anklagede fra Livet. Men han lod sig ikke ved nogen Forestilling afvende fra sin Meening, omendskiønt at hele Natten dermed blev henbragt. Over=Dommeren blev over saadant fortrydelig, foreholdt ham hans Edsvorne Pligt, lod dem paa nye alle indsperre og lovede at de ikke skulde see Jld eller Lys førend de med hinanden bleve enige. De Edsvorne anvendte alle optænkelige Grunde for at bevæge deres egenfindige Collega. Men alle gode saavelsom onde Ord vare hos ham uformaaende; da han erklærede sig, ikke at afstaae fra sin Meening, om det end skulde koste ham sit Liv. Alt saa gik og den Nat bort med lutter Disputering; kort, de elleve enige Edsvorne saae sig nødsaget, at declarere den Anklagede for uskyldig, siden den ene af dem vegrede sig for at kiende ham for skyldig. Men da Over=Dommeren derom blev underrettet, blev han ligesom uden forsig selv af Vrede og gjorde dem de skarpeste Bebreydelser; Men da dog Lovene forbandt ham at underskrive deres afsagde Dom, saa sagde han, at han toede sine Hænder og lod det store Ansvar for den Myrdtes Blod komme an paa dem. (Resten følger.) Sognepræsterne til vor Frue Kirke i havn, siden Reformationen. (See No. 33.) 14) Mag. Jens Dinesøn Jersin, blev 1626, in Januar. Sogne=Præst og Provst til vor Frue Kirke. Er fød den 28 September 1588, i Jerste Præstegaard ved Kiøge af Fader Hr. Dines Jenson, Søgnepræst sammesteds. Han gik i Herlufsholms Skole, og blev til Academiet derfra dimitteret af Skolens Rector Magister Willichio Westhovio som strax derefter kaldede ham til at være Collega i samme Skole, og forblev i samme Bestilling indtil Slutningen af Mai Maaned 1607. da han reyste Udenlands, og var der i 3de Aar. Da han kom hiem 1610. tog han strax Magister Graden under Decano Philosophie Mag. Joh. Jani Alano. Blev derpaa beskikket at være Rector udi den Kongelig Skole til Sorøe, hvilket Embede han forestod fra den 20 Martii 1611. til den 29 Martii 1615. Reyste saa atter til Tydskland som Hofmester med den unge Adelsmand Mogens Krabbe, og imidlertid han var Udenlands blev han 1616. paa Consistorio udvalgt til at være Pædagogus Professor ved Kiøbenhavns Academie, for hvilket Tilbud han Professorerne skyldigst betakkede, men begierede endnu paa nogen Tid at blive ved sin Reyse med bemeldte unge Herre. Da han omsider kom hiem, blev han den allerførste Professor Methaphysica her ved dette Kongelige Universitæt Aar 1619, hvilken Profession aldrig noksom prisede Kong Christian den Fierde, som da nyligen havde oprettet og lagt Løn til den. Han blev og samme Tid sadt til at være tilligemed Hofmester for de Kongelige Børn, og at dirigere deres Studeringer paa Sorøe. Aar 1625, in October blev han udvalgt paa Consistorio til at være Sogne=Præst og Provst til vor Frue Menighed, her i Kiøbenhavn, hvilket Embede han først tiltraadde i Januarii 1626, som før er meldt; Da han er den fiortende Sogne=Præst ved Kirken siden Reformationen, og ey den attende, som er fortrykt i No. 103 afvigte Aar i disse Efterretninger. J Aaret 1629. blev han Biskop i Ribe, og Aaret derefter 1630, creered S. S. Theologi Doctor af Biskop Doct. Hans Poulsøn Resen, han døde den 25 Octobr. 1634, i Fyhn i sit Alders 47 Aar, da han havde tænkt at gjøre en Reyse til Kiøbenhavn. Han var en lærd og god Mand, har forfærdiget adskillige Danske og Latinske Skrifter, som tilsidst skal meldes. Han havde ellers som vitterligt er, sine store aandelige Prøver og indvortes Fristelser. Det berettes om ham, som gandske sandfærdigt, at han engang paa sin Vogn underves paa Visitatz faldt i særdeles dybe Tanker, og fandt hos sig saa ubeskrivelig en Melancholie og Angest i Sielen, at han ikke var god for, at finde paa et eneste Sprog eller Ord af Bibelen, der kunde trøste ham. Kudsken vilde da holde Biskoppen ved god Humeur, ved at snakke et og andet for ham; Men, som biskoppen sagde ham reent ud, at det var det, der nu saa inderligen bekymrede ham, at han af alt det, han i Bibelen og Guds Ord havde læst i sine Dage, var nu ikke mægtig til at føre sig til Erindring, og Nytte et eneste Trøste=Sprog, svarede Kudsken ham, hvad ham da syntes om det dyrebare Sprog Joh. 3, v. 16. Saa elskte Gud Verden, at han gav sin eenbaarne Søn, Jesum Christum, paa det at hver den, som troer paa hannem, ikke skal fortabes, men have det evige Liv. Hera fandt han en usigelig Lindring og Trøst imod sku Bekymring, og siden lod dette Sprog efter sin Død sette paa sit Epitaphio i Ribe Kirke, hvilket Sprog, han og havde paa Tunge i hans Døds sidste Minut. Han døde i Fyhn, som før er meldt, og derfra ført til Ribe og ligger begraven i Dom=Kirken.