Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1807-07-14
(Jndsendt Opfordring til Medborgerne. i Anledning af forlaget til et Selskab for Humanitet og Oplysning). til og - og til vort Fædreland Til end Vort Liv - vor Jd - vor Fryd vi hellige! Eggere Olufsen. Tør uindviet vel den yngste Skiald Med Harpen hellig frem til Altret træde, Tør Hjertet sikkre ham det store Kald, At synge Landets Held med Borgerglæde, Da tifold Held; thi rigt udi hans Aand, Han føler det sin Siels den vilde Flamme, Med Lyst han fanger Harpen da i Haand, Kan han er synge - tør han barnlig stamme. Et Altar staaer i Herthas Blomsterlund, Om det to Grene sig saa herlig slynge, Hvis Blade viisne ei i Uveirsstund, Hvis favre Blomster stedse sig forynge, Træd did Medborger, knæl med Andagt ned, Det Altar er Skjoldungens faste Trone, Det vinker dig saa huldt, det smiler Fred, De Grene ere Tvillingrigets Krone. En straaler den af Guldets falske Glands, Ei hviler den paa blodbestænkte Stene, Men den er Fredriks Priis en Blomsterkrands, Som Landet sletted ham af Palmegrene. Ei Taarer Diademets Perler er, Et Tvedragts Priis, er Moderlandets Vinding, Skjoldungen smykke de saa fromt, naar her Medbrødre skue Krandsen om hans Tinding. Og see til Himlen Altarflammen naaer, Saa lys, saa reen, som Kydskheds Soel der luer, Om den ei svangre Rædselsdampe slaaer, Ei Vredens Engel vildt dens Vellugt truer, Thi frodig stiger den fra Alles Bryst, J hvert et Hjerte Skjønsomhed den tænder, Og Offerluen den er Fyrstens Lyst, For ham, for Danas Held den hellig brænder. Hvor Codand Bølger lyde henrulle sig. Med Søsterkysse langs med Blomsterlandet, Hvor Klippegranen, Kjæmpeniden lig, Staaer stolt med udstrakt Arm ud over Vandet. Hvor Borgen kneiser tryg ved Drottens Færd, Hvor skjønsom Barm er Oltids Hædersminde, Der stander Tronens Piller rigt af Værd, Dem Hjertets Blomster fast og skjønt forbinde. Den Glorie, som hvælver sig om dem, Som smiller huldt i Templets Skyggesale, Er Jesus Troe, som Fromhed kaldte frem, Med Naadens Fred til Hjerterne at tale, Den slukte Oldets Kjæmpflamme vild, Den planted Palmer over Fædrehøie. Selv blev i Hjertet den en luttret Jld, Som Kjerlighed i Vestas Datters Øie. Usmittet evig fast forbinde den, J Tronens Guld vort Borgersamfunds Palmer, Ei flygte Danmarks Engel skrækket hen J Tvedragts Nat, hvor Flidens Rose falmer, Nei, hurtig smiller den fra Tronen ned, Med saligt Blik til glade Jubelskare, Hvis Held er Danmarks Skjød og Nordens Fred, Men eier Mod til Freden at forsvare. O Brødre, Danmarks Sønner træder hid, Til Fædrelandets Altar, reen i Aanden, Her smiller eders Lod saa skjøn, saa blid, Her række J hinanden Broderhaanden, Og sværge fro en hellig Borgerpagt, At ufortjent J. Himlens Held ei nyde, Veldædig er i Alles Hjerter lagt Naturens Røst, at Brødres Held os fryde. Saa mangen Broder ublid Skjebne bød, Ei Stjernens Lys i Natten, halv at finde, Dog, Brødre, han til Aandens Lys blev fød, Lær ham den rette Borgerpriis at vinde, J ædelt Samfund gavmild Borger her, Til Landets Held Oplysnings Fakkel svinge, Thi Borgerdaad det bedste Minde er, Og Værket eder Himlens Løn skal bringe. Det forenede Begravelses, Enkeunder støttelses, og Brudegaveselskab for alle Stænder. (Sluttet.)