Aalborg Stiftstidende, 1846-07-22
Den kgl. Commissarii Tale i Roeskilde. (Sluttet). J vore Landboforhold er en mærkelig Bevægelse fremtraadt i de senere Aar, og det er blevet Regjeringens Pligt at modvirke denne Bevægelse, forsaavidt den stiller sig som Opgave at fremme enkelte Classers Fordeel ved Tilsidesættelse af Andres velerhvervede Rettigheder, men derimod at agte paa de Ønsker, som ligge til Grund for denne Bevægelse, forsaavidt de have deres Rod i den Sandhed, at der ikke staaer Lidet tilbage, som bør søges tilveiebragt, for at fremme en heldig Udvikling af disse Forhold, paa hvilke det Heles Velvære saa væsentligen berøer. Denne ærede Forsamling har allerede heri understøttet Hs. Maj. Kongens Regjering. Jdet den har tilbageviist uretmæssige Andragender, har den selv bragt et vigtigt Ønske for Thronen, om Udjævning af den Ulighed imellem Hartkornet, som i de communale Forhold er lidet naturlig, og som fører til Modsætning imellem Samfundsclasser, der ei alene burde bestaae samdrægtigen ved Siden af hinanden, men ogsaa samlede virke for deres i Sandhed fælleds Jnteresser; og hertil har Forsamlingen knyttet andre Forslag sigtende til Selveiendoms Fremme, Vel har nu Kongen troet, ei at burde tage nogen endelig Bestemmelse om den første i de bestaaende Retsforhold saadybt indgribende Foranstaltning, forinden det har viist sig, hvad der i denne Henseende muligen maatte blive andraget af Nørrejyllands Provindsialstænder; men det paa denne Forsamlings Petition meddeelte Svar viser dog, at Regjeringen ei er utilbøielig til at gaae ind paa dens Ønske, og de herom foregaaede Forhandlinger imellem de vedkommende Regjeringscollegier, som efter Hs. Majestæts Villie skulle bringes til almindelig Kundskab og med det Første ville blive meddeelte i Collegialtidenden, ville yderligere bekræfte dette. Det øvrige Jndhold af Forsamlingens Petition er bifaldet. Det er udtalt som almindelig Regel, at det fideicommissariske Baand paa Stamhuse og Lehn ei blot for de fremtidigen oprettede, men ogsaa for de nærværende Familie-Fideicommissers Vedkommende, ikke skal være til Hinder for det til samme hørende Bøndergodses Overgang til Arvefæste og Selveiendom under de af Forsamlingen anbefalede naturlige og retlige Vilkaar med Hensyn til vedkommende Familiers Tarv. Bortarvefæstningen af Bøndergaardene paa de kongelige Domainer er foreskreven som ufravigelig Regel under saadanne billige og humane Vilkaar, som Kongens Omhu for Fæsternes Familier maatte fordre. Der vil endeligen blive Forsamlingen forelagt et Lovudkast, sigtende til, saavidt det ved Lovforskrifter er gjørligt, at sikkre og forbedre Arbeidsclassens Kaar paa Landet. Kongen har troet, at der herfor kunde gjøres noget Meer end der under denne Forsamlings Forhandlinger og samme Gjenstand i 1842 blev antaget, og imødeseer, hvorvidt hans troe Provindsialstænder ville finde, at de i saa Henseende kunde tiltræde Regjeringens Anskuelser. Ved samtlige disse Beslutninger har Hs. Majestæt givet det bedste Svar paa den Sigtelse, at hans Regjering havde taget en tilbageskridende Retning i Henseende til Kongerigets Landboforhold. Men fremfor Alt har i de sidste Aar Folkets Tanke, dets Haab og dets Frygt, i Kongeriget, som i Hertugdømmerne, været henvendt paa Forholdet imellem det samlede Monarchies forskjellige Dele, og der aabenbarede sig i 1844 en sørgelig Modsætning imellem de Anskuelser, som bragtes for Hs. Majestæts Throne. Den vigtige Foranstaltning, Kongen i disse Dage har truffet i det Øiemeed at befæste det samlede Monarchie, som Gud har undergivet hans Scepter, er Dem Alle bekjendt. Han har aabent og tillidsfuldt henvendt sig umiddelbart til sit Folk, og forelagt det, paa hvilket Standpunct (!) det for Samme saa saare vigtige Anliggende befinder sig. Men det har derhos været en uafviselig Nødvendighed, for Fremtiden med Hensyn til disse Forhold at haandhæve Grændserne for den enhver af Stænderforsamlingerne anviste Virkekreds, at et nogen af dem skal gaae ud over denne, til Fornærmelse for de andre Forsamlinger og de ved dem repræsenterede Landsdele, derved indvirke forstyrrende paa Kongens Bestræbelser for at sikkre Monarchiets Jntegritet en fuldstændig Anerkjendelse, og fremkalde en bitter, ja tilsidst vel endog en fjendtlig, Stemning imellem de forskjellige Landsdele. Vi skulle mindes, at intet nok saa stærkt Ønske om et Gode, vi attraae, kan give os Beføielse til at sætte Retten tilside, og at det Rige, som bliver teens med sig selv, ei kan bestaae, Forinden Kongens Budskab om denne Gjenstand bragtes de beslægtede Folkestammer, som leve under hans Regjering, syntes imidlertid den for tvende Aar siden saa skarpt fremtrædende Misstemning ikke lidet at have tabt sig, og jeg vil ei hengive mig til den sørgelige Tanke, at netop de nu sammentrædende Stænderforsamlinger skulle ville oplive den fordærvelige Strid. Derimod haaber jeg, at megen Misnøie vil fjernes ved en i det Væsentlige i Overeensstemmelse med den ærede Forsamlings Andragende udarbeidet almindelig Anordning om den i Hertugdømmerne saa indstændigen ønskede Forandring af Myntinddeelingen, som nu vil blive alle Stænderforsamlingerne forelagt til Betænkning, og at Regjeringens udførlige, grundige, og saavidt jeg skjønner, uimodsigelige Fremstilling af Forholdet imellem de gjensidige Skattebyrder, der vil blive meddeelt Hertugdømmernes Stænderforsamlinger, vil overbevise alle Forstandige i disse om, at Kongeriget bærer sin fulde Deel, og at det derved vil blive Kongen mindre vanskeligt at fjerne de Hindringer, som staae i Veien for en for den hele Stat heldbringende fri og gjensidig Udvikling af de fælleds Kræfter, som Naturen har nedlagt i disse for størstedelen rigt begavede Landes Skjød, Med Hensyn til den sidste Sessions øvrige Forhandlinger tillader jeg mig at henvise til den allernaadigste Kundgjørelse. Kun skal jeg tilføie den ene bemærkning, at jeg har Grund til at antage, at den nye Anordning om Vands Afledning og Benyttelse, der foreligger Hs. Maj. Kongen til Afgjørelse og om ganske kort Tid vil udkomme, vil anvise de communale Autoriteter en ny vigtig og udstrakt Virkekreds, og dermed understøtte det i Kongeriget i det Hele paa en glædelig Maade fremadskridende (?) communale Liv. Ærede Medborgere, Hvad der endnu i denne Time bør bevæge alle her Tilstedeværendes Sind, det er det kjærlige, det taknemmelige Minde om den Mand, der hidtil har indtaget den Plads, hvorpaa jeg nu staaer. Her er ei Tid og Sted til at fremstille Geheimestatsminister Ørsteds Fortjenester, der forlængst have sikkret ham et uforgjængelig Navn iblandt Fædrelandets største Mænd. Men det er mig Hjertets Trang, som det er min Pligt, her at udtale, hvorledes han har elsket og meer end nogen Mand fremmet den Jnstitution, ved hvis Grundlæggelse det er bekjendt, at den forevigede Konge i høi Grad benyttede hans Understøttelse. Hans rige Kundskaber stode altid den hele Forsamling som ethvert af dens Medlemmer tilrede til Sagernes Oplysning, og hans ægte Humanitet og Liberalitet lod aldrig under Sagernes Behandling Nogen føle, hvor meget vi Alle heri stode under ham. Der lever ikke i Danmark, og det er sandsynligt, at der i mange Slægter ei vil findes den Mand, som i denne Henseende vil kunne erstatte ham. Derfor skal Anders Sand Ørsteds Navn bevares i taknemmelig Erindring af enhver fremtidig dansk Stænderforsamling, men fremfor Alle skulle vi, der her have levet de betydningsfuldeste Afsnit af vort offentlige Liv sammen med denne Mand, der have modtaget hans Bistand, og glædet os ved hans Færd, taknemmeligen erindre dette, og bede til Gud, at han vil fjerne den Bekymring, som hans for nogen Tid siden vaklende Helbred fremkaldte, at han vil styrke og bevare ham i hans fulde Kraft, til Glæde for Kongen og Folket.