Aarhuus Stifts-Tidende, 1814-02-15
Under denne Tingenes Forfatning blev Norges Forsyning med Levnetsmidler stedse besværligere og for Danmark kostbarere. Reppe blev det mueligt, at tilbringe dette Rige den Hielp, hvorpaa det havde saa billigt Krav. Jkkun uttolige Opoffrelser kunde paa nogen Maade overvinde denne Vanskelighed. Det var os imidlertid stedse om at giøre, at tilveiebringe et forandret Forhold i Statens udvortes Stilling. Tidspunkten hertil syntes at nærme sig, da flere Europas store Stater yttrede Tilbøielighed til Fredsunderhandlinger. Vi grebe denne Leilighed forat tilbyde Storbrittanien, den eneste Magt, med hvilken Danmark var indviklet i Krig, at underhandle om Fred, og Vi formodede, at Tilbudet, ogsaa hos de med Storbrittanien allierede Magter, skulde finde billig Bedømmelse og Bistand. Men Vore gientagne Skridt for at gjenoprette Fred med Storbrittanien bleve uden Virkning, da Gienoprettelsen stedse blev underkastet den Betingelse: at Kongeriget Norges Aftrædelse til Sverrig maatte lægges til Grund for Fredsunderhandlingerne; og Sverrig, forladende sig paa sine mægtige Medforbundne, som ikke undlod at understøtte dette Riges Fordring og Storbrittanniens Erklæring, lagde dagligen mindre Skiul paa sit Sindelag, indtil det viste sig i virkelige Fiendtligheder. J saadan Stilling, truet af halve Europa, omgiven til Lands og til Vands af overlegne Magter, for, nyede Vi med Frankrigs Keiser de for en Tid afbrudte Forholde, og oprertede med Keiseren et nøiere ForsvarsForbund, hvori giensidig Understøttelse mod fælleds Fiender blev fastsat, og hvoraf fulgte Krigserklæringer mod de Magter, som allerede i Gierningen havde erklæret Krig imod os. Troligen opfyldte Vi fra Vor Side dette fornyede Forbund, som sigtede til Opretholdelsen af Statens Selvstændighed. Et betydeligt Troppekorps forenede Vi med det franske, for at forsvare Holsteen og Hamborg; men saaledes forandrede Krigslykken sig, at Vi ikke kunde erholde den forventede og tilsagte Bistand. Da de fiendtlige Hære i stort Antal, med Kraft tiængte frem, maatte de franske Tropper, hvis Antal under Begivenhedernes Omvexling var mindre end Tak taten havde stipuleret, trække sig tilbage til Hamborg i og overlade Grændsens Forsvar til Vore Tropper allene, hvis Styrke ingenlunde var tilstrækkelig til at modstaae Fiendens angribende Overmagt. Jmidlertid havde det Keiserlige østerrigste Hof tilbudet sin Mægling imellem Danmark og de mod samme allierede Magter. Den truende Fare for Staten, som daglig blev frygteligere, og Byrderne, som allerede trykkede Folket, og som vilde forøges ved fiendtlige Overfald og muelig Oversvømmelse, svævede Os for Øine. Den eneste Allierede Vi havde, saae sig ikke i Stand til, nu at kunne komme til Hielp, hvor det for Os uopsætteligen behøvedes. Vi betænkte Os da ikke paa at antage den østerrigske Keisers forekommende i velvillige Tilbud, og Vi smigrede Os med, at saa mægtig en Fyrstes Mellemkomst skulde i det mindste tildeels afvende det Tab, som Sverrig, understøttet af Rusland, Engelland og Preusen, var sat i Stand i til at foraarsage Vort Monarkie. Men ogsaa dette Haab blev skuffet, da det fra Østerrig gjorte Skridt, ikkun for en kort Tid standsede Fiendens Fremgang i Hertugdømmene. Gientagne Fredsforslag bleve nu gjorte fra og til Sverrigs Kronprinds, som i Spidsen af en overlegen, af flere mægtige Staters Tropper sammensat Hær, vedblev at fordre Norges Aftrædelse, hvilken Sverrigs Medforbundne havde tilsagt. Fiendtlighederne begyndte paa nye. Fæstningerne Frederiksort og Glückstadt vare faldne. Om ikke Alt skulle sættes i Vove, maatte Forsvarsanstalterne for det første og for det meste indskrænkes til Fyen, hvorhen Vi beordrede alle de Tropper, som fra Sielland kunde undværes, og hvorhen Vi begave Os Selv, for at være Kamppladsen og Underhandlingerne desto nærmere. En fornyet Underhandling standsede atter Angrebet som var naaet til Jyllands Grændse. Denne Provinds var ikke at beskytte mod Overmagtens fiendtlige Oversvømmelse, om endog en rolig Besiddelse deraf kunde have været gjort stridig. Men ved at blive, ligesom begge Hertugdommene allerede vare det. Krigens Skueplads, var ethvert Middel Os berøvet, til at see Korn sendt derfra til Norge. Nu fremkom altsaa det vigtige Øieblik, da, uden videre Henstand, maatte afgiøres om Fred eller fortsat Krig. Vanskeligere Stilling end Danmark, som, afskaaten fra Norge, stod ene imod saa mange, og i Forening saa mægtige Stater, har neppe nogen Stat hidtil havt, og vanskeligere Pligt end her at vælge, har ingen Fyrste været paalagt. Havde Sagen angaaet Os Selv allene, eller det blot var kommet an paa, at gaae en truende Fare møde naar et ønsket Udfald i kunde, endog igiennem den skrækkeligste Kamp, øines da vilde Vor Beslutning snart have været tagen; thi Vi kjendte Vort Folks, som Vore Troppers mod ge Sindelag, og vidste hvad Folket endnu, uagtet langvarig Krig havde svækket dets Kræfter, vilde op ofte og lide for Fædrenelandet og for Os, naar Vi dertil opfordrede. Men under Omstændigheder, saadanne som de der vare forhaanden, kunne Vi ikke udsætte det hele Manarchie for at opløses, endog i dets enkelte Dele, ikke forlange, at et trofast Folk i en alt for ulige Kamp skulde udgyde sit Blod, for muligen og sandsynligen at fremme det modsatte af Kampens Øiemed. Dog var det end ikke om Vaabenkamp allene, Vor Beslutning var at tage. Norge var udsat for den frygteligste Hungersnød, naar Jylland blev Krigens Skueplads, og al Korntilførsel andensteds fra var Nordmændene betagen. Efter Forestillinger, som Vi alt forhen havde modtaget fra indsigtsfulde og betroede Mænd, havde allene en fjerdedeel af det Kornforraad, som udfordredes til Norges Forsyning indtil næste Høst, med største Fare og Tab kunnet opsendes. Selv Nidlerne til Korntransporten didhen vare nu ikke tilstrækkelige. Jkke en fjerdedeel af de Skibe, som ellers kunde dertil være brugte, vare mere i de danske Havne. De øvrige vare allerede med deres Ladninger blevne til Bytte. De Anstrængelser som Danmark i den Henseende længe havde gjort mulige, vare ikke at udholde; de have allerede kostet Landets Finantser mange Millioner. En tredie Deel af Norges kultiverede Land var i forrige Aar, af Mangel paa Sædekorn, ikke bleven besaaet. Saaetiden i Aar nærmede sig, og fordrede en Opsendelse af flere Hundrede Tusinder Tønder Korn. Tilførsel fra fremmede Havne i Sønden og Norden gjordes, ved Landets Blokade, umuligt. At udsætte Norge i dette Aar atter for Mangel af Sædekorn, vilde have været Middel til Ødelæggelse hvis Følger vare uberegnelige; thi naar Norges Produktion af Korn i saa høi Grad blev ved, aarligen at svækkes eller hemmes, og Udførselen af dette Riges Produkter var spærret, tilstrækkede ikke Rigets hele cirkulerende Formue til at kjøbe alt dets nødvendige Brødkorn, om det endog var mueligt at see samme tilbragt. For Gud og for Mennesker have Vi ikke troet at kunne forsvare at stille et ædelt Folk blot for en Ulykke, som overgaaer alle andre, og som selv ikke Sværdet havde kunnet afværge, naar Vi endog, omgiven af Vore brave Tropper, efter deres og samtlige Vore Undersaatters Ønske, havde kastet Os i Kampen ikke med een, men med flere, i Forening overlegne Fiender. Kræfterne som vare frembragte og kunde fremdeles frembringes imod Os, vare ikke at beregne. Selv en Seier kunde ikke redde det Hele, og Tab maatte have fremskyndet endnu større Ulykke, og have gjort alle videre Underhandlinger umulige.