Berlingske Tidende, 1820-10-20
London, den 6te October. J Jndledningen til den Forsvarstale for Dronningen, som Brougham den 3die begyndte, beklagede han, at hans fuldkomne subjective Overbeviisning og Retfærdigheden af Hs. Majestæts Sag let kunde forlede ham til ikke ret at benytte sig af de store Midler, denne Sag tilbød til sit Forsvar. Ogsaa yttrede han sin Frygt for, at han før Slutningen af Forhandlingerne maaskee vilde blive nødt til at betræde en Vei, som maaskee for Mange kunde synes at stride mod en god Undersaats Pligter. "Jeg forsikrer Eders Herligheder - siger han siden - at Anklagen mod Dronningen, saaledes som den nu er understyttet, ei allene ikke udkræver en Undersøgelse at Hs. høie Gemals Opførsel, men endogsaa paalægger mig Tavshed desangaaende, jeg forsikrer i øvrigt, at jeg - om dette ikke var Tilfældet - ingenlunde vilde tie. Et Factum - siger han siden - anerkiender jeg, og Modpartens Sagfører maa benytte det; thi det er den eneste Fordeel, som Sagen har fra hans Side, jeg tilstaaer, at Hs. Majestæt har forladt dette Land, har opholdt sig i Jtalien, at Hendes Selskab der især har bestaaet af Udlændinger, største Delen af en lavere Rang, end de Personer, med hvem Hun havde omgaaedes i England; jeg tilstaaer, at Hun, medens Hun levede i Selskab - ikke med Hendes egen Familie; thi dette var Hende formeent - men med Eders Herligheders Familier, levede i en mere udmærket Kreds. Man anklager Hende, fordi Hun ikke er bleven her; men at Hun har levet i Udlandet, og at hun har valgt Jtalienere istedet for Engelske Pairs og deres Gemalinder til sin Omgang. Men hvo er det, som anklager Hende derfor, De Mylords skulde være de sidste til at bebreide Hende dette; De, som nu paatage sig at være Hendes Dommere, og tillige ere de Vidner, som Hun maa paaberaabe sig, for at angive Bevæggrundene til Hendes Reise. De vide alle, hvorledes Hs. Majestæt - i den Tid det gik Hende vel - aabnede dem sit Paladses Dørre, og behagede at søge Deres Selskab. De vide, at saalænge dette convenerede Andre, saa længe en Jnteresse, som ikke var Hendes, begunstigede Hende, har Dronningen ikke forgiæves søgt denne Omgang; men at Hendes Dørre uden Nytte støde aabne, da den indtraadte andre Hensigter, da de Begunstigelser hvorom man havde anholdt, vare tilstaaede, da Tørsten efter Magt og Embeder, hvis Offer Hun skulde blive, var tilfredsstillet; og at Eders Herligheders Selskab da forgiæves blev søgt. Da havde Hun allene tilbage at vælge imellem, enten at søge Deres Omgang som en Naade, skiønt Hun vidste, at Hun var forladt af dem, eller at forlade dette Land" &c. Derefter ankede han paa, at Dronningen, der allerede dengang ikke havde andet tilbage end Hendes eneste Datters Kierlighed, sletikke blev underrettet om Prindsesse Charlottes forestaaende Formæling, uagtet der dengang ikke kunde hæfte mindste Skin af Brøde paa Hende, da Hun havde afbeviist de beskyldninger, der for vare gjorte mod Hende. Hellerikke om denne Formælings Faldbyrdelse blev Hun directe underrettet, lige saa lidet som om det Haab, den afgav, med Hensyn til en Kronarving. - "Nu indtraen Begivenhed, som bragte England i den dybeste Sorg, hvori alle Nationer toge Deel. Alle Fyrster bleve ved særskildte Budskabe, underrettede derom, kuns ei den, som det aller nærmest angik, Hende underrettede man først derom ved Udnævnelsen af den Mailandske Commission. Han omtalede derefter, hvorledes Dronningen altid havde have det Uheld, at der blev gjort de værste Angreb paa Hende, hver Gang Hun havde mistet en af sine Forsvarere, af hvilke han nævner Pitt, Perceval og Whitbread. - Han gik derefter over til at bevise, at General=Advocatens Anklagepuncter vare ugrundede, og sammenlignede dem udførlig med Vidnernes Udsagn, hvormed han ikke kom til Ende den første Dag, men fortsatte det i Forgaars. Han bad derved Lorderne ogsaa at lægge Mærke til de mindste Omstændigheder. "De kiende - sagde han - den veltalende og digteriske Skildring af Sammensværgelsen mod den lydske Snsanne i den hellige Skrift. Hine Oldingers Udsagn vare klare, passende med Slutningen og ikke modsagte, og Susanne blev reddet allene ved Oldingernes egen Modsigelse angaaende Træets Art. Saaledes vil Majocchis Vidnesbyr, blive modsagt af Bankørens Betiente. - Til Slutningen besværger han Lorderne, at overveie, hvormeget Landets Rolighed afhænger af Udfaldet paa Dronningens Sag, og hvor stort Ansvar de i saa Henseende have. De hidtil for Hs. Majestæt afhørte Vidner have alle været enige i, at de aldrig paa de forskiellige Steder og Tider de have været i Selskab med Dronningen, have seet det aller mindste Upassende ved Hendes Opførsel mod Bergami, hvis Manere de heller ikke have fundet paatrengende eller i andre Henseender upassende, og som i det hele opførste sig som om han var født i den Stand, hvori han nu er. Mellem disse Vidner bemærker man Lord Guilford og hans Søster, Lady Lindsay, Lord Landaff, LordGlenbevie og Lady Glenbevie, Keppel Graven og Sir W. Gell, hvilke sidste havde været ansatte som Kammerherrer hos Hs. Majestæt i Jtalien.