Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1840-10-09
J det fem og halvtredsindstydende Møde tog den kongelige Commissarius Ordet for atter at udtale sig mod Petitio nerne, og for at vise, at Tilstanden her var i mange Henseender ligesaa god, og endog bedre end i de constitutionelle Stater, og var Landets Finants-Forfatning end slettere end de fleste andre Staters, saa hidrørte dette fra vore ydre Forhold. Forøvrigt yttrede Commissarius, at dersom Kongen kunde indføre en velordnet Constitution, som kunde medføre varig Tilfredshed, saa vilde dette i høi Grad befæste Kongens Lykke. Han antog ogsaa, at førend man forlangte en Constitution, maatte man være enige, ikke om Detaillen, men og Grundlaget, og derom herskede der endnu megen Forskjel i Meningerne. Slutningen af Commissarii Foredrag gik ud paa at fremhæve, hvad de souveraine Konger have udrettet i de sidste 120 Aar. Amtmand Neergaard antog, at Petitionsretten i sin Udstrækning tilkommer Stænderforsamlingen og er dens egentlige Forret for enhver Petitionair udenfor Forsamlingen, men han udtalte sig forøvrigt med Bestemthed mod Comiteebetænkningen, i hvilken han savnede Tydelighed og Bestemthed. Enten ønskede man nemlig en Forandring i Stænderinstitutionen uden Forandring i Statsforfatningen, og i saa Fald henholdt han sig til Commissarii, og Biskop Mynsters bemærkninger om det ufornødne heri, eller og ønskede man tillige en Forandring af Statsforfatningen, i hvilket Tilfælde det forekom Taleren besynderligt og unyttigt paa samme Tid som man ønsker Grundloven forandret, da at andrage paa Forandringer i de specielle Love. Taleren viste dernæst, hvilken Mængde Betragtninger der frembød sig, naar man vilde andrage paa en Forandring i Statsforfatningen, og erklærede det tillige som sin Mening, at det vilde være saare ubesindigt, om man vilde love noget Land, at vinde Guld og grønne Skove af nogensomhelst stor og pludselig Forandring i Regjeringsformen, den være i sig selv nok saa god og gjennemtænkt, og i Danmark saae Taleren ingen øieblikkelig Trang dertil, hvilket han nærmere paaviste ved at fremhæve de Goder, vor Statsforfatning yder. Taleren androg sluttelig paa Kugle=Afstemning i denne vigtige Sag. Professor Bang holdt nu et omstændeligt Foredrag, hvori han først forsvarede Stændernes Competence, men billigede dog, at Comiteen ikke havde indladt sig herpaa, da Competence-Spørgsmaalets Afgjørelse kunde besvære Manges Samvittighed, uden at dog en kommende Forsamling var bunden ved det Resultat, som man nu kom til. Forøvrigt udtalte Taleren det som sin Overbeviisning, at Folkets Repræsentanter ikke uden i Nødstilfælde – thi disse maatte naturligviis undtages – bør ansøge om en Forandring i Regjeringsformen, men derimod ganske bør overlade Kongen Jnitiativet. Efterat Taleren derpaa havde viist, at Comiteebetænkningen ikke manglede Tydelighed eller Bestemthed, gik han over til at anstille nærmere Betragtninger ved Biskop Mynsters bemærkninger og statsretlige Garantier, og tog derpaa atter Comiteebetænkningen i Forsvar mod Amtmand Neergaard, ligesom han og med megen Bestemthed talede for at indsende Petitionerne til Kongen. – Grev Reventlow udtalte sig mod Stændernes Competence, erklærede Petitionerne kun af lidet Værd, og stemte derfor mod at de bleve indsendte. J Slutningen af sin Tale yttrede Grev Reventlow blandt andet følgende: "Der er i Forsamlingen nævnet Navne, der have en dobbelt høi og hellig Betydning for mig, som Søn og Fædrelandets Søn, de henhøre til en Tidsalder, som mit Blik endnu med Glæde og Beemod dvæler ved, og det maa da være mig, der som Yngling har kjendt de Forklarede, hørt deres Tale og kunnet skue ind i deres ædle, rene Hjerter, tilladt, at udtale det høit, at det har krænket og bedrøvet mig mere, end jeg formaaer at udsige det med Ord, at høre deres Navne fremkaldte under Discusioner, hvorfra jeg veed, at de med Uvillie vilde have bortvendt sig. Proprietair Hansen. Uagtet Comiteebetænkningen ikke fyldestgjorde hans Attraae, stemte han dog for den i dens Heelhed, dog med Undtagelse af dens Jndstilling og Geistlighedens Valgret og Valgbarhed. Kammerherre Scavenius fandt, at Stænderinstitutionen i sin nuværende Form var tilfredsstillende, erklærede de indsendte Petitioner af intet Værd og stemte derfor mod deres Sendelse til Kongen; ligesom han med Bang var enig i, at man bør overlade Kongen Jnitiativet med Hensyn til en Forandring af Statsforfatningen, Kammerherre Rosenørn-Lehn erklærede sig for en Udvidelse af Stænderinstitutionens Virksomhed, men derimod udtalte han sig mod Stændernes Forening, ligesom han og stemte mod, at Petitionerne indsendes til Kongen eller at Forsamlingen tog noget Hensyn til dem; thi efter Talerens Formening, var der ingen Trang eller paatrængende Nødvendighed til at ønske en Forandring i Statsforfatningen. Justitsraad Salicath stemte for Comiteens Jndstilling, som den findes i Slutningen af Betænkningen, og tillige stemte han for Petitionernes Jndsendelse, hvilken Mening han nærmere begrundede, idet han dog vedblev sit forhen yttrede og Stændernes Jncompetence. Kammerraad Drewsen stemte for Comiteens Jndstilling i dens Heelhed og for Petitionernes Jndsendelse, hvorimod han ikke stemte for Præsternes Valgbarhed, og disse Bota forsvarede han i et meget varmt Foredrag, hvori han blandt andet fremhævede hvorledes man havde miskjendt det liberale Parties Bestræbelser, og tillagt det nædle Hensigter. Saaledes har en Deputeret erklæret at man vilde en Revolution, en anden *) 2) Denne anden Deputerede er Sognefoged P. West, og ifølge den skete Opfordring og vor Løfte i N 116 meddele vi her hvad der af denne Deputerede blev sagt ved den foreløbige Behandling af Sagen, der skal være et Beviis paa en særdeles Aandsnærværelse. Begyndelsen af P. West's Tale er givet i No 112, Slutningen og Brændeviinsbrænder Sidenius's bemærkninger lyde saaledes: Slutteligen maa jeg opfordre de øvrige ærede Deputerede af Bondestanden til at reise sig, og frit udtale deres Mening uden at frygte for at blive tilbagedrevne af mere Sagkyndige; thi her er Stedet, hvor enhver har Ret til at udtale sine Tanker efter bedste Overbeviisning; men jeg kan tænke mig, at det gaaer flere ligesom mig, at Frygt for at blive tilbagedrevne, ja endog for at blive gjort latterlige, mangen en Gang lammer Tungen. Men lader os kun være besjællede af den sande Fædrelandskjærlighed, thi Kjærlighed driver Frygten ud. Brændeviinsbrænder Sidenius. Den ærede Taler af Bondestanden, har unegtelig givet det største Beviis paa, at Bønderne ikke have vidst, hvad de underskreve, eftersom den ærede Deputerede selv har underskrevet Petitionen. Men ligesom han dengang ikke vidste, hvad han underskrev, antager jeg at han formodentlig heller ikke nu har vidst, hvad han sagde. Sognefoged West. Jeg skal bede den ærede Taler ikke ganske at fradømme mig Fornuftens Brug. Vel har jeg underskrevet Petitionen; men jeg, saavelsom flere, har taget den i den Betydning, at Stænderne, naar en har tilbudt sit Sværd og sin svage Arm, men den hæderlige Deputerede af Bondestanden kan ret vel neddysse sit Mod og lade Sværdet ruste i Skeden, hvis han ei skal drage det imod andre, end imod de Liberale. Sognef. P. West tog nu Ordet saaledes: "Det er kuns nogle faa bemærkninger, som jeg skal tillade mig at fremkomme med, og som jeg troer at skylde den ærede foregaaende Taler. Jeg har den største Agtelse for hans Talent, og er villig til at indrømme ham, at han er i Besiddelse af mange og store Fordele, som jeg mangler, og jeg er villig til at tilstaae, at jeg hverken har bereist England, Frankrige eller Preussen eller hvad alle de andre Steder hedde, som man idet mindste maa være belavet paa at kunne opregne, naar man vil give sig Skin af at være lærd; alt dette vil jeg atter indrømme ham, men har jeg just ikke været der, saa har jeg dog været paa de Steder, hvor jeg vilde ønske, at han havde staaet ved min Side; det kunde være muligt, at Hjertet hos ham maaskee ligge saasnart havde blevet forrykket af sit Standpunct, som hos mig. Endvidere vil jeg indrømme ham, at jeg ikke kan maale mig med ham i Rang, men kan jeg ikke maale mig med ham i Rang, saa skal jeg dog idetmindste bestræbe mig for, at jeg kan maale mig med ham i Redelighed. Endvidere skal jeg tage mig den Frihed at bemærke, at jeg aldeles ikke kan faae det i mit Hoved, at Nogle skulde kunne ønske at faae Regjeringen deelt, da enhver vel nok veed, hvor vanskeligt det er, naar flere skal enes om en og samme Gjenstand; jeg er af den faste Tro, at hvor Manden selv er Herre i sit Huus, naar han, vel at mærke, er hvad han bør være, der gaaer alting godt, men lader han sine Tjenere formeget raade eller regiere, der faaer det snart et Udfald, som han mindst ønsker – men jeg er af den glade Formening, at vor gode og elskede Konge vist vil styre Scepteret til Rigets og sit Folks Bedste. Men da han for saa kort Tid siden selv har grebet dette Statens Roer, saa kan jeg ikke troe, at den er ægte fædrelandssindet, som vil bestræbe sig for at vriste det af hans Haand, og dette korte Scepter er dog ikke saa langt at vi Alle kunne faae en Haand derpaa, og skulde det nogen finde skee, som den gode Gud forbyde, saa god Nat Danmark med al din Lykke og Tilfredshed. – For mit Vedkommende maa jeg da vedblive at fraraade den ærede Forsamling at indgaae med nogen Petition i denne Anledning, og jeg har ved den foreløbige Forhandling bemærket, at Underskrifter vare ikke at bygge paa; thi ogsaa her i Roeskilde er flere Borgere, som høilig have fortrudt, at de have underskrevet ja som de selv have udtrykt sig, at vi skulde være saa dumme at underskrive paa Noget som vi ikke forstode. Til Slutning skal jeg tage mig den Frihed at beraabe mig paa et gammelt Ordsprog, da jeg flere Gange har hørt det her i Forsamlingen, at der har været gjort Brug af saadanne, og især den sidste Taler, da han ofte har slaaet om sig med Lignelser og Ordsprog, saa vil jeg her følge hans Exempel – og sige med Bonden: Forstaaer jeg ikke at tale, saa tænker jeg desto mere." ny Skat eller et nyt directe Laan gjøres nødvendigt, maatte tages paa Raad, om hvad der maatte ansees for det Gavnligste, og det har jeg tænkt at Kongen vilde bevilge.