Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-10-30
Under Overskrift: "Promemoria til Skræderlauget o. s. v." læses i Politievennen No. 199 Noget fra en gammel, men erfaringskundskabsfuldMedinteressent. Denne tilstaaer strax i sin Promemoria, at han har forfattet den efterstaaende Concept af puur Nidkjærhed for Lauget, skjøndt han i mange Aar hverken har brugt Sax eller Syenaal (formodentlig drevet en bedre Negotie) og følgelig i samme Tid levet aldeles ubekymret for Alt, hvad der enten har kunnet gavne den Stat, eller det Laug, hvorom han taler. At Forfatteren nok har kunnet sukke over Fuskeriet eller Jndgreb i Laugets Rettigheder, er ligesaa troeligt, som at enhver tænkende Haandværksmand, til den Tid, da han endnu arbeidede ved sin Profession, kunde indsee, hvad følgerne af de nyere Jndretninger ved Laugene i Almindelighed vilde blive. Forfatteren feiler, naar han troer, som Ex Skræder, at kunne udpege de Mangler, som have fremvirket den tiltagende Armod blandt Skræderlaugets Jnteressentere, ved offentligen at skrige høit med en Concept til en Klage. Denne Klage, mener Forf., kunde Ord til andet, saaledes som han paa Laugets Vegne giver dettes Foresatte samme i Hænde, tjene til en Ansøgning til den høie og velvise Magistrat. Derefter haaber Forfatteren, at Skræderlaugets Foresatte ville, ved Hielp af hans Concept, have gjort Alt, hvad der staaer i deres Magt, for at afværge Armod og stifte varigt Gavn for Lauget; dog kun i det Tilfælde, at Alt det i samme Anførte, maatte finde hele Laugets Bifald. Det synes iøvrigt som Forfatteren ret vil gaae løs paa BorgervæbningsReglementets 29de §. Han lader til at være temmelig sikker i sin Sag, og troer at burde give eene denne Skyld for, at have fremvirket al Armod blandt Skræderlaugets Jnteressentere; men tager Forfatteren ikke mærkelig Feil, *) Er ikke Lauget selv Skyld i sin Armod, og hvorfor søger det da at vælte Skylden paa benævnte §., Herom tillade Man mig, i Korthed, at tilkjendegive mine Tanker. Selv nøie kjendt med Professionen, indstiller jeg det Følgende til Tænkendes nærmere Bedømmelse. Forfatteren begynder sin Klage med Forestillingen om Laugsinteressenternes tiltagende Armod, hvilken han paastaaer er fremvirket ved Fuskerie *) Bør Ormen, som gnaver i Æblets Hjerte, ikke søges dybere end ved Skallen, eller Jndgreb i sammes Rettigheder af unge Mennesker i Borgercorpserne, som en Følge af benævnte 29de §. Jngenlunde indrømmer Forfatteren, at ogsaa Efterladenhed af Laugets Oldermænd og øvrige Bestyrere ved samme kan have bidraget noget dertil, tvertimod skrider han til at rose de gode Jndretninger samt de faa Pligter, der ved disse ere blevne opfyldte. Jblandt de Pligter, som fornemmelig skulde opfyldes af et Laugs Foresatte, er nok denne den første, at vaage over sammes Rettigheder, det er, bruge de Vaaben, der ere det givet af Øvrigheden. Just ved Tanken herom er det, jeg frimodig spørger Forfatteren. Hvor ofte er der i de sidste tolv Aar bleven jaget hos de unge Artillerister eller Jnfanterister, som drive Skræderprofessionen hjemme i deres Logis, for derved at undersøge, om de arbeide for deres Mester eller for Hosekræmmere og Andre, som handle med Klæder? Hvor ofte har vel Laugets Foresatte inqvireret hos de Handlende, for at undersøge, om Klæderne vare forfærdigede af Mestere i Lauget, og af hvem Hvor mange Kiendelser har Skræderlaugets Foresatte vel erhvervet sig over nogen af hine Parter, som dog netop ere dem, hvorover Forfatteren klager? Hvorledes gik det og hvad blev følgen af den sidste Jnqvirering hos de benævnte Handlende efter at Sagen foretoges ved Politieretten, fik de sidste ikke alle deres borttagne fine Klæde tilbage, fortsatte de endelig ikke Handelen med fornyet Mod og Kraft, *) Følgelig, naar Skræ*) Det gik med Skræderne og Hosekræmmerne, præcis saaledes, som det gik i Aaret 1791 med Parykmagerlauget og en Bønhas, som baade friserede og gjorde Parykker paa egen Haand. Han blev jaget, Parykkerne frataget ham, og derefter opstevnet for Politieretten; men istedet for, at Oldermanden skulde begiere Svenden mulcteret for Jndgreb i Laugets Rettigheder, erklærede denne, paa Spørgsmaalet: Hvad der skulde gjøres ved ham, at det beroede paa Politiemesterens Godtbefindende. Derpaa svarede denne "Svend, tag dine Parykker og gaf hjem!" Oldermanden blev staaende som forstenet, og gik derpaa ligeledes hjem. deren faaer Roe til at sye Klæderne, som følges hos de Handlende, og disse igjen Roe til at forhandle samme, hvad er da vel Aarsag i den omtalte Armod andet end Efterladenhed hos Laugets Oldermænd eller andre Vedkommende?