Berlingske Tidende, 1791-10-07
Fortsættelse af Grevernes af Provence og Artois, deres Skrivelse til Kongen af Frankrig, deres Broder: De som veed, at man kan giøre Deres Beslutninger vaklende, naar man angriber Deres Ømhed, ville uden Tvivl forestille Dem fremmede Magters Hielp, som saadan en, der kunde være bedrøvelig for Deres Undersaatter; hvad som blot er en Hielp, skulle de forvandle til en Fiendtlighed, og afskildre for Dem Kongeriget oversvømme med Bled, sønderreven i alle sine Dele, og truet med at skulle deeles. Saaledes ville de, efterat de bestandig have gjort hiin Allarm, endnu, for at foraarsage virkelig Ulykke, berienesig af dette Middel til sammes Forlængelse. Saaledes haabe de, at giøre deres forhadte Tyrannies Plager taalelige, da de foregive, at alt, hvad som strider imod det, fører til den haardeste Slaverie. Men, Site! De Souretainer, det komme Dem til Hielp, deres Sindelang er saa ukonstet og saareent, som den Jver, hvormed vi anraabte den. Den er intet skrækkende i den, hverken for Staten, eller Deres Folk. Det kan ikke kaldes, at anfalde dem; men at viis dem den største Tieneste, naar man river dem ud fra Demagogernes Dispotisme og Anarchiets Ulykker. De (Kongen, skulle kunne forsikre Deres Undersaatter deres Friehed, naa Oprørere have berøver Dom Deres egen. Det, som vi foretage os, for at forskaffe Dem den igien med saa stor en Anseelse, som efter Lovene tilkommer Dem, kan ikke mittankes for at skee i en undertrykkende Hensigt: tvertimod er det at hevne Friheden, naar man holder Udsvævelser i Tømme; det er at befrie Nationen, naar man indfører igien den offentlige Magt, uden hvilken man ikke kan være frie. Disse Grundsætninger, Sire, ere Deres egne, just den Mildheds og Godgiørenheds Aand, der udmærker alle Deres Handlinger, skal bestandig være Regler for vore Handlinger. Den er Siæleraf alle vore Skridt ved de fremmede Hoffer, og vi kunne være Borgen for, at som de, der vilde troeligen holde deres Forsikkringer om deres ligesaa ædelmodige som billige Hensigter, have de intet andet Forlangende, end at sætte Dem i Besiddelse af Regieringen over Deres Stater, paa det at Deres Undersaatter kunde i Freden nyde de Velgierninger, som De have bestemt for dem. Dersom Rebellerne sætte imod dette Forlangende en halstarrig og blind Modstand, der tvinger de fremmede Armeer til at trænge ind i Kongeriget, saaer det Dem allene der have trukket dem ind; paa Dem allen skal det skyldige Blod, som maae udgydes, sprude tilbage; Krigen vil blive et Værk af Dem. De forbundne Magter, Ømeed er blot dette, at beskytte den sunde Deel af Nationen imod den vanvittige, og i Rigets Skiød at udslukke den Fanatismens Vulcan, hvis Udbrud udbreder sig, og truer alle Riger. Desuden, Sire, tør man ikke troe, at Franskmændene, hvormeget man end søger, ved overdreven Patriotismus og Friehed at ophøie deres naturlige Mandighed, og ophidse alle Hoveder, skulle langt opofre deres Rolighed, deres Formue og deres Blod, for at forsvare en udsvævende Forandring, som allene har gjort dem ulykkelige. Et Ruus varer en kort Tid. Lastens Seiervindinger have Grændser, og man vil snart blive træt af Udsvævelserne, naar man selv er et Offer for dem. Man vi snart komme til at spørge sig selv, hvorfor man slaaes, og man vil see at det skeer blot for at tiene en Hoben Oprøreret, Ærgierrighed, som man foragter, imod en Konge, der altid har viist sig retfærdig og mild; hvorfore man ødelegger sig og man vil see, at det skeer, for at tilfredsstille deres Gierrighed, der har bemægtiget sig alt Statens Rigdomme, gjøre den foragteligste Brug af Dem, og i Stedet for, at satte de offentlige Finantzer igien paa Fode, have styrtet dem en forskrækkelig Afgrund; hvorfore man overtræder de helligste Pligter, og man vil see, at det skeer, for at blive endnu armere, endnu meere nødlidende, endnu mere plaget og belæsset med Byrder, end man før var; hvorfore man Fuld kaster den gamle Regiering, og man vil see, at det skeer i det falske Haab, at indføre en nye, som, om den kunde udføres, maatte foraarsage tusinde Gange flere Misbruge, men som umueligen kan udfører; hvorfor man forfølger Guds Tiene te, og man vil see, at det skeer, for at begunstige en høimodig Seets Hensigter, som har besluttet at forstyrre den hele Religion, og følgelig lade alle Laster frie Løb. Alle disse Sandheder kan man allerede føle og tage paa; allerede brister Bedrageriets Slør paa alle Sider, og Folkets Murren imod Forsamlingen, der har reven al Magt til sig, og gjort alle Rettigheder til intet, udbreder sig fra den ene Ende i Riget til den anden. Slut kun ikke, Sire, fra de oprøriske Be røgelser til den største Deels Tankemaade; dom ikke Nationens Sindelang efter den uvirksomme Troskab og dens tisyneladende Ligegyldighed, da De blev holdt fast i Varennes, og en Hoben Bevogtere førte Dem tilbagetil Paris. Den Gang forvandlede Skrækken alle Genytterne til Jis, og lod en sørgelig Stilhed herske. Det, som man dølger for Dem, og som er det beste Beviis paa Genytternes Forandring, der daglig tiltager, det er de Tegn paa Misfornøielse, som i alle Provindser yttre sig, og som reg ikkuns efter en Understøttelse, for endnu mere at udbryde, det er det Skridt, som forskiellige Departements have gjort, at forsamlingen skal aflægge Regnskab for de uhyre Summer, den fra den Tid, den blev til, har forødet; det er den Frygt som Forsamlingens Chefer røbe, og deres ofte igientagne Forsøg paa at træde i Underhandling; det er Handelstandene Kiøger, og Fortvivlelsens nyelige Udbrud i vore Colonier; det er endelig den gandske Mangel paa reede Penge; Vegringen ved at betale Paalæggene, Frygten for en ilstundende Bankerot, Soldaternes Bortreisen, hvilke som Offer for alle Slags Fortørelser begynder at skamme sig ved samme, og de bestandig tiltagende Udvandringer. Det er umueligt at miskiende saadanne Kiendetegn, de ere saa almindelig bekiendte, at selv Folkets Forføreres Frekhed kan ikke stride imod deres Sandhed. Fest De derfore, Sire ingen Troe til Forstyrrelsen af den Fare, hvormed man søger at strakke Dem. Man veed, at de er lidet opmærksom paa de Farer, der truet blot Deres egen Person, men er det mere paa dem, der falder over Deres Undersaatter, eller som angaaer de Gienstande, der ere Deres Hierte kiærest, og man er saa barbarisk, blot for disses Skyld at lade Dem uophørlig zittre just paa den Tid, da man har den Uforskallammen, hed, at giøre stort Væsen af Deres Frihed. Men alt for længemisbruger man dette Kunstgreb, og det Øieblik er nu kommen, at kaste sig paa de Oprørere, som fornærme Den, med de Forskrækkelsesvaaben, som hidtil udgjorde allene deres Styrke.