Adresseavis for Børn, 1779-11-17
En ung Kiøbmand i Frankrik, ved Navn Pellet, havde en Hund, som heed Mustii, hvilken han holdt overmaade meget af. Denne Hund havde mange gode Egenskaber; og elskede sin Herre særdeles meget. Eengang reiste Hr. Pellet ud paa Landet, for at afhendte en Summa Penge af fem hundrede Rixdaler. Han satte sig til Hest reed bort, og Mufti fulgte troelig efter. Kiøbmanden kom lykkelig til det bestemte Sted, hvorhan modtog den benævnte Summa, og Hunden er en hemmelig Tilskuer af den heele Handling. Den saae Hr. Pellet tælle Pengene, komme dem i en Pose, lagde samme paa Hesten, og reed fornøiet hiem igien. Mufti tog megen Deel i sin Herres Glæde, sprang omkring Hesten, bleffede, og yttrede sin Fornøielse, ligesom han vilde ønske sin Herre tilLykke. Da de var kommen den halve Vey, maatte Hr. Peller stige af Hesten, han bandt den ved et Træe og begav sig bag en Busk, dog forikke nogen skulde komme og stiæle ham Pengene af Hesten, løste han Posen af, og tog den med sig, og satte den ved Busken. Da han nu vilde stige til Hest igien, glemte han at tage Posen med, for Børn. satte sig op, og reed bort. Mufti, som havde givet nøye Agt paa sin Herres Opførsel, og fulgt ham ved ethvert Skrit, lagde og Mække til hans Glemsomhed, rendte tilbage til Penge=Posen, og forsøgte at slæbe den med sig, men da den var ham for svær, vendte han tilbage til sin Herre, snappede ham i Klæderne, bieffede, skreeg og beed Hesten i Halen; men Herren gav ikke Agt derpaa, og Hunden tilside, og fortsatte sin Reise. Hunden fuld af Forundring over, at hans Herre ikke vildt agte hans Erindringer, lagde sig ned foran Hesten, sprang og bieffede imod den, ligesom han vilde forhindre den at gaae videre, tilsidst blev den saa hees, at den ikke kunde giøe meere. Endelig blev Hunden ligesom halv rasende, anfaldt Hesten, og beed den paa fem sex Steder. Pellet frygtede at hans Hund var bleven gal. Denne Formodning steg snart til Vished. Nu hendte det sig, at de kom til et Vand, over hvilket Kiøbmanden skulle. Han reed, og Mufti fulgte efter, og uagtet han maatte svømme, bieffede han uophørlig, beed Hesten, og stillede sig ret rasende. Himmel, raabte Pellet, min Ulykke er vis; Hunden er gal. Om han angribet nogen underveis, – Jeg maae dræbe ham. Den arme Hund, som har været mig saa troe Og nøler jeg, saa kan han jo falde mig selv anDet er min Pligt at hindre en Ulykke. Herpaa tog han sin Pistol, sigtede, trykke til med et fravendt Ansigt, og skiød løs, Hunden faldt, skreg ynkelig, slæbede sig dog til sin Herre, for ligesom at bebreide ham sin Utaknemmelighed. Pellet skyndte sig fra Hunden med et beklemt Hierte, saae sig imellemstunder om, saae den tumle sig omkring paa Pladsen, hørte den skrige, og blev inderlig bedrøvet. Nu faldt det ham ind at stige af Hesten, for at see, om han ikke kunde komme Hunden til Hielp; men nu frygtede han for at han ikke kunde udstaae at ansee denne Ynk. Han fortsatte derfor sin Reise, og billedet af denne Handling stod ham stedse for Tankerne. Meer end hundrede Gange fortrød han sin Reise, og vidste ikke hvorledes han skulle giøre den Handling got igien. Gierne havde han givet hundrede Rixdaler til at den ikke var skeedt. Under disse Tanker faldt hans Pengepose ham ind. Hvor blev han bestyrtset, da han savnede den paa sin Avis Hest. Han erindrede det Sted, hvor han havde forladt den, og paa engang blev ham nu den heele Adfærd af Hunden klart. Ach, sagde han, dette er vist Aarsagen til den arme Muftis bieffende Jver og Nidkierhed. J fuld Galop reed han nu tilbage, for at hente sine Penge. Nogle blodige Spor, som han bemærkte paa Veien, bragte ham nu i den fuldkomneste Bedrøvelse. Han beklagede sin Overilelse, og kom omsider i denne Tilstand til Busken, hvor Pengene var forglemt. Ach, hvor rørt blev han, da han saae sin troe Hund, som havde slæbt sig til dette Sted, laae over Pengeposen, for til sin Død at bevogte sin Herres Eiendom. Den peb da han saae sin Herre, logrede med sin Hale, rakte ham sin eene Fod, og døde.