Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-08-26
Da just nu en lykkelig Stierne førte Møller, konen dertil, saa var Bjergmanden allerede gaaet sin Vei, og hun der saae hendes Barn ligge ble og uden Liv i Erichs Arme, kunde for Skræk neppe spørge om Aarsagen dertil. Med faa Ord fortalte han hende hvad der var foregaaet, lagde den kjære Byrde til Moderens Barm, og besvor denne at paage over at der intet Ondt vederfores hende. Hun er min Eiendom. - sagde han - jeg fordrer hende af Dig Moder; thi kommer jeg denne Gang lykkelig fra min Broders Gjeste bud, saa bliver hun min Kone, skulle jeg end frasige mig alle min Stands Forrettigheder og ernære mig ved at dyrke Jorden og passe Møllen! Her ilede han bort, førend Gisla endnu var kommen til sig selv igjen, fordi hun ikke paa nye skulle bestorme ham med Bønner; og da han besteeg det Bjerg hvorpaa Borgen laae, og endnu engang kastede et Blik tilbage, da saae han hvorledes hun rettede sig op, og langsom ved hendes Moders Side vandrede til Møllen; han havde endnu ikke tabt dem af Syne, da han blev Hugo og Mølleren vaer paa en Bjergspidse de synes at tale ivrig om en Sag af Vigtig hed. En bitter Følelse bemægtigede sig ham; han, der var ligesaagodt Bertholds Søn som hiin, maatte see sig spottet, forraadt og bedraget af dem Naturen bød ham at elske, og dog undertrykke enhver Tanke om Hevn og Giengieldelse, thi de vare jo hans Brødre. Da nu den følgende Morgen brød frem, var et hæftigt Tordenveir trukket op paa Himlen, saaledes: at de fleste Gjester, der vare indbudne til den underjordiske Fest, bleve forhindrede fra at komme; dog Bertholds syv Sønner, blandt hvilke nogle allerede havde Kone og Børn, vare allerede nok til at besætte et stort Taffel; og saa droge de, da Middagsstunden nærmede sig, alle festlig smykkede ned af Bjerget fra Borgen og nedfore under høie Jubelskrig i Skakten. Erich som Raden traf sidst, besvor Brødrene i det mindste at lade Børnene bleve tilbage; men ogsaa nu ville de ikke høre ham. De smaae skulle see den klare Fakkelglands, hvorved denne Gang Gruberne som den klare lyse Dag vare oplyste betragte de funklende Stene og Gjestebudet blive Dem en Erindring om, hvorledes deres Fædre havde forstaaet at nyde og forskjønne Livet. Endelig foer ogsaa Erich med tungt Hjerte og med den hvide Blomst, som han bar skjult under, Klæderne, fast trykket til sit Hjerte, ned i den frygtelige Dybde, og af den Glimmer og den Pragt som her var dynget paa hinanden var hans nær ved at blive blind. Taflet ville have bøiet sig under Byrden af Sølv og Guldkarrerne, naar det ikke havde hvilet paa et ligesaa rigt, som sikkert Fodstykke. Muntre satte man sig nu ned og medens Fade og Pokallergik flittig omkring, maatte Bjergfolkene spille paa Zithar og Cimpal, og synge lystige Sange dertil. Allerede vare de fleste Retter, hvoraf Erich var den Eneste, der intet nød, for største Deelen serverede, da paa engang al Sang og Musik forstummede og alles Blikke hæftede sig paa eet Sted, hvor den hvide Hest, med det stolte Hoved, kneisende i Veiret, stod pludselig for dem. Paa samme Tid hørtes en Tummel, liig de fjerne Vindes Brusen og en fæel hylende Tone lød gjennem de slangebugtende Hvælvinger. Alle, selv Otto og Hugo kunde ikke afholde sig fra en hemmelig Gysen; og da Hesten nærmede i sig, saa var det som paa engang alle Tunger forstummede. Derpaa begyndte han langsom at gallopere i en Rundeel omkring Taffet, og ligesom han fordoblede sine Skridt, forstærkede ogsaa den brusende Hylen sig, og da Hesten nu begyndte at gjøre luftige Spring omkring Taflet, begyndte Bjerget at zittre og det brusede lig Havets Bølger. Fædrene sukkede, Børnene græd, alle vare som naglede til deres Sæder og ingen formaaede i at tænke paa Redning. Beder. - raabte nu Erich til dem, i det han hævede sig op fra sit Sæde - maaske kan endnu den barmhiertige Gud forbarme sig over Eders Misgierninger. Da han havde sagt dette, nærmede han sig Hesten og Otto fattende et Glimt af Haab, sagde mismodig til ham. Ræd os min Broder, og Halvedelen af Alt hvad villeie, er Dit Tag ogsaa Gisla, raabte Hugo, dog Ynglingen havde allerede befalet sig Gud, og tænkte nu kun paa hvorledes han kunde rædde deres Sjæle. Og allerede vaklede Bjerget og dets uhyre Kløfter aabnede sig, Flammer sprudede ud deraf og Svovldunste brøde frem, da Erich greb den vældige Hest ved den lange hvide Mahn; og under Alles Angestskrig, saae han da med Gysen, hvorledes Vandet i Strømme brød ind. Endelig lykkedes det ham, at svinge sig op paa Hestens glindsende Ryg, og den svømmede med ham paa Vandet, som hvert Øieblik steeg høiere. Sine Sandser ikke meere mægtig, fornam han kun endnu en Brusen, som fra det Fjerne og derimellem de Døendes Vaandeskrig, og en uhyre Knagen og Bragen, som han alt blot bunke kunde erindre sig, og snart forlod hans Bevisthed ham gandske. Da han igjen slog Øinene op, saae han atter den blaae Himmel over sig, og ved Siden af ham stod Pater Ambrosius, som dybt bedrøvet rakte ham Haanden for at reise sig, og da han nu med Møie ville staae op, da saae han, og en anden Afmagt havde nær paa Nye styrtet ham til Jorden, at det hele Bjerg, hvorfra han nu befandt sig et godt Stykke bortfjernet, var nedstyrtet, og Skakten var bleven hans letsindige Brødres Grav. Bedende sank han ned paa sine Knæe, og ydmygede sig for Herren, derpaa lod han sig af Pa teren som et Barn lede hen til Borgen og neppe havde han naaet sit Leie førend alle hans Kræfter, gjen forlode ham; derpaa henfaldt han igjen til en stille Sandsesløshed, som kun var forskjellig fra Døden deri, at han stivt stirrede hen for sig og mekanisk tog, hvad man bød ham til hans Helbredelse. Saaledes tilbragte han, uden selv at kjende sin Tilstand, paa en jammerfuld Maade sine Dage for enhver der saae ham. Tale gjorde han slet ikke, og det synes, som hiin frygtelige Tildragelse. havde gandske berøvet ham Hukommelse og Følelse. Hans Pleiemoder og Ambrosius veeg ikke fra hans Leie; men fra det Øieblik, da Ambrosius havde funden ham efter den dybe Afmagt, og han havde havt nogen Samling, kjendte han ingen mere. Saaledes henløb en lang Tid bedrøvet og langsom, det var som om det Skrækkelige, hvortil Erich havde været Vidne, endnu virkede stærkt paa ham. Endelig efterat Vinteren kold og uvis var hensvunden, besluttede Ambrosius at føre. den Syge ud i den frie Natur, at den velgjørende Foraarsvarme, ligesom den trænger ind i den stivnede Jord, og fremlokker Græs, Blomster og Blade, ogsaa maatte styrke ham paa Nye, og fremkalde hos ham Lyst til Livet og opvække Erindringen i hans Siæll. Længe havde allerede Erich siddet paa den skjønne med Maigrønt bedækkede Bjergspidse, da han uvilkaarlig vendte det syge Hoved mod den Side hvorunder i Dalen, hans Barndoms Skueplads, Diævelsmøllen laae, og længer henne de rædsomme Ruiner af det sammenstyrtede Bjerg, hvor hans Fader havde funden sin Lykke og hans Brødre deres Grav. Han foer hæftig sammen, og et høit Skrig, som udspressedes af hans Bryst, var siden hiin Ulykkesdag den første Lyd, som kom over hans Mund, og som lod den gode Ambrosius haabe, at denne ikke vilde være gandske forstummet. Virkelig synes det ogsaa i dette Øieblik, som det dunkle Slør var sønderreven, der hidindtil havde, berøvet ham den Evne at tænke, og som om, Tid efter anden flere Forestillinger samlede sig i hans Giel, der lode ham alt mere og meere skimte der, forbigangne Tid gjennem den skumle Nat, der omgav ham. Ambrosius tog med Deeltagelse hans Haand, og et sagte Tryk som han erholdt tilbage fra Erich, overbeviste ham om, at Følelsen vendte tilbage i hans forstummede Bryst, ja at han endog synes at kjende ham. Sagte ledsagede han ham nu igjen til hans Leie, for at derved, som hos de Blinde, det gjenskjænkede Syn ikke maae gives til Priis. for Solen, men at Helbredelsen langsomt men desto sikkere maae følge paa. Saaledes gik det ogsaa vel lignede han endnu længe Barnet, som de forekommende Gienstande, vel er bekjendt, men som det endnu ikke veed at benævne, dog opgik ved hver Dag et nyt Lys meere i hans Siel, og som hans Sjelekræfter tiltoge, saaledes styrkedes ogsaa hans svage Legeme. Da nu Ambrosius igjen en Dag førte ham i det Frie, raabte han, efter saa lang Tids Forløb for første Gang Navnet Gisla, og med Følelsen af hans Kjerlighed opvaagnede ogsaa Bevidstheden om hans hele Liv og Lidelser, og han forlangte man skulle føre Gisla til ham eller ham til hende. Ambrosius blev forskrækket og tøvede med at svare ham, og da han saae den gamle, bedagede Mand ind i Øinene, og disse fyldte sig med Taarer, saa spurgte han ikke videre efter hende, men en navnløs Smerte angreb ham, der først da forvandledes til Hengivenhed i Guds Villie, da ogsaa velgjørende Taarer vædede hans Kinder, og nu udraabte han: Hun hvile i Guds Haand. Virkelig sov Gisla allerede siden flere Maaneders Forløb i Skjødet af Moder Jord, befriet; fra den Jammer, der forgiftede hendes Livsblomster, og da nu Erich igjen kunde stige ned ad Bjerget, var hans første Gang til hendes Gravhøi, hvor han ønskede sig ned til hende i den kjolige Seng, i hvilken hun havde funden Roe. Da han nu var fuldkommen helbredet, førte Ambrosius ham til den Skat, som hans Fader havde givet ham i Forvaring til ham, og kun hans Hjerte, ikke hans Læber gjorde hiin den Bebreidelse, at han med et saadant Udstyr, og saa kunde have forskaffet sin Gisla et skjønt Lod paa Jorden, nu var hun ham berøvet, og en høiere Lykke, end han nogensinde i denne fuldkomne Verden kunne have skjænket hende, var bleven hende til Deel, derfor tog han nu Guldet og oprettede over hendes Grav en skjønhøihvælvet Domkirke, hvori han bad for hendes Siels Roe, saavelsom ogsaa for hans slagne Brødre. Hans hele Formue skienkede han til et Kloster, som han lod opbygge, og satte den ærværdige Ambrosius, som opnaaede en meget høi Alder, til første Abbed i samme, i det han selv, uden at beklæde en høiere Værdighed end en Lajenbroder, besluttede at ende sine Levedage deri, og da hvile ved Gislas Side. Borgen med alle dens Herligheder stod fra den Tid af forladt og blev et Rov for Tiden, som efter Aarhundrede ogsaa gjør sin Jern Ret gieldende, over Erichs Stiftelse. Den rige Skakt er aldrig mere bleven aabnet, og paa det indsunkne Bjerg have fredelige Beboere nedsat sig, der ikke, engang ahne, at der under deres Hytter, er uddøvet, en saa frygtelig Straffedom over Stolthed, Overmod og Ødselhed. Vilhelmine Willmar