Adresseavis for Børn, 1782-06-05
Numer Aar. I Om Fjerde. Aargang. for Onsdagen. den 5. Junii. Børn. Man bør ey være andres Aber; Slet Efterligning kun vanskaber. Nyeheder. Om den falske og uægte Efterligning. Han vil her, til Nytte for vore unge Læsere, fortælle et Menneskes Tilstand, hvorudi samme engang har befundet sig. - Der var engang et Menneske af en gandske besynderlig Art, der var ikke som andre voxne Mennesker ere eller skulle være, sat og adstadig, mandig og af god Dømmekraft, saa at han nemlig havde ret vidst, hvad der var smukt eller ikke smukt, godt eller ikke godt. Han var meget tosset og uskikket, og gemeenlig fandt han Behag i det, som han ikkun sjelden havde seet, og som han fandt noget Besynderligt ved. Hans Jndbildingskraft, hvorved han i Tankerne forestillede sig Tingene, var altid meest beskæftiget. Han byggede Huse i Tankerne - fægtede med Soldater – reed paa en stolt Hest – havde prægtige Klæder paa var snart en Præst, snart en Soldat – snart en Herremand – snart en Bonde, alt i Tankerne. Alt, hvad der paa en besynderlig Maade faldt ham i Sandserne, eller han fik at see, gjorde saa dybt et Jndtryk i Sandserne paa ham, at han siden kunde meget længe tænke derpaa, eller tale derom med sig selv. Og alt, hvad der gjorde saadant dybt Jndtryk paa ham, som han hørde eller saae, det befaldt ham ogsaa, saafremt det ikke var meget hæsligt eller fælt. Men allermeest rørde det ham, som han saae med sine egne Øyne, og han vilde strax gjøre alt sligt efter. Dog befaldt ham intet saa meget som det, der var besynderligt og forestillede noget dristigt, og naar han havde seet en Mand at forrette noget deslige, saa var han ogsaa strax saadan en Mand i Tankerne, som den, han havde seet. Dette Menneske, som dette fortælles om, heder Titius, og han lever endnu. Spørge vore Læsere, hvad han er, saa kan man ikke egentlig sige det, thi han er alting, men kun i Tankerne. Han vil altid være den, som han seer. En Kudsk, som kjører fire raske Heste under een Tømme, gjør ligesaa stærkt et Jndtryk paa ham, som en kommanderende Officier. Naar han om Morgenen tidlig har været en geistlig Mand, saa er han om Aftenen en Soldat, snart Gemeen, snart Tambour, snart Piber, snart Paukker, snart Korporal, og snart General. Dette Menneske er aldrig blevet hvad han var, men hvert Øyeblik noget andet. For nogen Tid siden besøgde jeg ham tregange efter hinanden i en Uge, Avis. og ved hver Besøgelse befandt jeg, at han havde en anden Stemme, naar han talede med mig, Den førstegang talede han i den ham egne og sædvanlige Tone. Den andengang talede han i en Bastone, ligesom jeg, og den trediegang fandt jeg en Fremmed hos ham, som læspede, og da læspede Titius med. En andengang kom jeg at besøge ham, da han var allene i sin Stue, men kunde ikke høre at jeg bankede, fordi han læsde høyt i en Bog Endelig efter lang Banken, raadde han, Herind, og da talede han saa høyt til mig, som jeg havde været døv, og skrallede og peeb, saa det gjorde Ondt i mine Øren. Lysten forgik mig, at besøge ham oftere, dog kunde jeg ikke bare mig, Tid efter anden at erkyndige mig om hans Forhold. En af hans Bekjendtere fortælde mig følgende om ham, at han nemlig var en Erkeefterligner af alle Menneskeer uden Forskjel, saasnart de ikkun havde noget ved sig, som faldt ham i Øynene. J en heel Uge spyttede han ikke anderledes, end som hans Mund havde været en liden Vandsprøyte, og det havde han lært af en vis Mand, som vilde forestille noget Stort. J nogle Dage gjorde han en stirkantet Mund og rynkede Panden, ligesom den gamle Skomager Peter, dog veed jeg ikke, om han havde lært det af ham – Det er Skade at dette Menneske, som dog har et blødt og godt Hjerte, ikke søger at efterligne gode Mønstere. Titius var ikke nær fuldvoxen, da han allerede begyndte at blive andres Abbe, og hans Fortred var, at man ikke opklarede hans Forstand, saaledes, at han havde kunnet indsee, man ikke bør efterligne alt, hvad der falder en i Øynene. Lægger Merke til dette, J unge Mennesker, som hvert Øyeblik vænne eder til andre Vaner, hvilke J snart see hos en og snart hos en anden Man kan tilgive eder det, saa længe J endnu ikke har Forstand til ret at skjelne og dømme; men man vil altid faae mindre at dadle hos eder naar J tage der i Agt for, strax at efterligne andres Uartigheder. J maae ikke troe, at alle voxne og store Folks Sæder og Levemaade fortjener Efterligning. Ney, eders Forældre og Lærere, som daglig bevise eder godt, de mene eder det allerbedst, dem bør J adlyde og troe, at alt det er smukt og lovligt eller anstændigt, hvilket de anprise eder for for Børn. at være det; og søger ikkun at efterligne det, som de anvise eder til Efterligning. Hvad eders Kamerater gjøre, eller gemeene Folk, eller andre, som ingen Opdragelse har havt, det maae J ikke strax ansee som smukt, og gjøre dem det efter, især naar J see, at det er noget Nyt, som J ikke har seet eders Forældre eller Lærere at gjøre. Spørger eder altid for hos dem, om det og det, som den og den giør, er smukt og anstændigt, saa skulle J unge Efterlignere i Fremtiden befinde eder vel derved, og skulle da ikke hvert Øyeblik fortjene en nye Dadel for eders Opførsel, og J skulle da endog i eders Ungdom faae den Ære, at man vil udmerke eder som særdeles artige Børn, og sige om enhver af eder: See dog, hvilket et smukt og sædeligt artigt ungt Menneskeer det Barn, Og hvilken Glæde og Fornøyelse ville ikke eders Forældre og Lærere have deraf, Hvor meget skulde ikke mange Forældre give til, at de havde saadanne artige og sædelige Børn, Den ædelmodige Bonde.