Den Vest-Sjællandske Avis, 1830-12-28
Af Justitssagen imod den for Mordbrand dømte Frederik Hansen af Aversie, meddeler Kollegial tidenden i et dobbelt Nummer den omstændelige Beretning, der først næste Gang kan ventes sluttet. Som Man deraf seer, var Motivet til Misgierningen egentlig Haab om at komme ud af sin forgieldede Tilstand, da han havde assureret sine Effecter for mere end de virkelig vare værd, og ved at antænde Naboens Gaard ventede, at hans eget Fæst sted tillige skulde afbrænde, da Vinden har ligge paa det, hvilket dog ikke skeete. Et senere Forsøg paa at afbrænde sin egen Gaard mislykkedes ogsaa. Desforuden har han Nag til Naboen, hvilket reiste sig fra et Slagsmaal, som Tiltalte aldrig har kunnet glemme, ligesom han og hadede Stedets Sognepræst, fordi Denne havde mulkteret ham for Forsømmelse med hans Børns Skolegang. Da den Brandlidte nemlig havde forpagtet Præstetienden, tænkte han at Præsten ingen Betaling vilde faae, og altsaa komme til at lide Tab, naar Gaarden afbrændte. (En ny Bekræftelse paa, med hvor megen Føiede geistlige Embedsmænd kunde ønske sig fritagne for Alt, hvad der hører til Mulkteringsvæsenet, hvilke Pligters Opfyldelse i deres Stilling falder dobbelt tung, da den Harmonie og gienfindige Tillid, der bør finde Sted imellem den. og deres Menighed, derved saa let svækkes. Frederik Hansens Hustrue var selv den Første, som paa Grund af nogle Yttringer mistænkte ham for at være Gierningsmanden. Længe varede det imidlertid, inden han gik til Bekiendelse, og han greb til enhver mulig Udflugt, uagtet Selv dommeren, den aldrig sovende Samvittighed, allevegne forfulgte og martrede ham Efter Jldebranden var han derfor meget urolig, vred Hænderne, laae om Natten søvnløs og sukkede bestandig. Da Konen truede med at anklage ham blev han venlig og viste sig mod Sædvane, føielig og venskabelig imod hende. Selv under Benægtelsen i Forhørerne viste han en kiendelig Forlegenhed, hvormeget han bestræbte sig for at vise Raskhed og Uforsagthed; som Stemmen ofte var vak ende, skiftede han Farve og rystede over hele Legemet. En Person, som for Betlerie og Løsgiængerie hensad i samme Arrest, forklarede, at Frederik Hansen ei allene om Dagen gik hyppig op og ned af Gulvet, sukkede og sagde ved sig selv: " Gud, o Gud, men om Natten havde han især været urolig og ængstelig, ofte sprunget op paa Gulvet i Drømme, i hvilken Tilstand han ikke een, men mange Gange udraabte: "gesvindt gesvindt, der er Jld i Anders Bentzens Gaard, bær ud paa Tøiet, nu var jeg derhenne med en Lygte." Naar Deponenten da raabte til ham, lig dog stille!" svarede han halv vaagen og halv sovende: "Aal jeg kan ikke, jeg har saa meget paa min Samvittighed, det ligger mig saa tungt paa Hiertet." Engang da han forsikrede sin Medfange, at Man ikke skulde faae ham til at bekiende, forløb han sig, sigende, at der var ingen af Vidnerne, som saae da jeg tændte Jld paa Gaarden; men lagde efter nogen Taushed til, for Guds Skyld tael ikke om det!" Ogsaa havde han ofte spurgt Deponenten, hvorledes det var at gaae Stokhuusretten igiennem, hvortil Denne svarede, at han ikke havde prøvet det; men han kiendte dem, som havde været der, og der skulde en god Ryg til at holde Touren ud. Endnu da hans Defenfor i sit Jndlæg paastod ham frifunden, imod at udrede Aftionens Omkostninger, tilføiede Deliqventen, at han ogsaa haabede at blive frifunden for disse. Først efterat Sagen var optaget til Doms, begiærede han at tale med sin Siælesørger, Magister Koefoed, og tilstod nu at have gjort sig skyldig i den ham imputerede Forbrydelse, som han sagde, for at lette sin Samvittighed, af hvis Naa han idelig havde været plaget.