Adresseavis for Børn, 1780-07-12
Reysende. (Slutningen af vor Reysendes Begivenheder paa Landet. See Nr. 26.) Hun var ikke saasnart sprungen ud i Parken, førend jeg, afklædt indtil Skjorten, sprang ligeledes ud, og svømmede hen til hende, greb fat paa hende, og vilde vende om med hende til Bredden igien. - Men neppe var jeg kommen saa nær til Bredden med hende, at vi havde Grund under Fødderne, førend hun kastede sine Øyne paa mig, og raabe: - Gaae bort fra mig, du Mand! slig mig, gaae bort fra mig. – Jeg vil ikke leve et Liv, som er saa fuldt af Skam og Skændsel for mig – jeg vil slet ingen Tjeneste have af dit Kjøn, som har forsvildt af min Lykke paa Jorden. Tilsidst skulde du vel til Belønning for du rædder mig, fordre den sidste Rest af min døende Ære. - Hun sleed sig løs af mine Arme, og var allerede dukket under Vandet paa nye, da jeg atter greb fat paa hende, holdt hende fast med større Magt, og har hende op paa Landbredden. Ulykkelige Kreatur Praadde jeg, efterat jeg havde faaet hende til at sandse igien, hvorfor vil hun legge Synd til Synd? Den første Forbrydelse kan finde Naade, men den anden vil blive haardere dømt og straffet. Hun vil undflye denne Verdens Skam, og befinder sig ikke, at hun iler hen til Skam og og Skændsel i den anden Verden, naar hun gaaer ud af denne Verden med det Buds Overtrædelse: Du skal ikke slaae ihiel, ikke dræbe. Betænk, at for Børn. hun havde blevet en dobbelt Morderske, om Forsynet ikke havde sendt mig her til; baade paa sig selv, og paa det hielpeløse Barn, der ligger henne, hvilket gandske rimeligt skulde have omkommet. Hun nænde ikke at dræbe det med eet, men langsomt og desto grusommere. Disse sidste Ord opvalde hende ligesom af en Søvn og dyb Slummer. Hun sprang op, OGud, raabde hun, forlad mig, tilgiv mig, Men det kan jeg dog ikke troe, at du til Evigtid skulde have bortstødt mig fra dit Ansigt, mig dit arme forvildet Barn, som er blevet bedraget af den skammeligste Forfører, som er overvældet med Elendighed og Skjendsel, naar jeg havde ilet hen til dig, og paakaldet dig om Bistand og Rædning; naar jeg havde ilet hen til dit faderlige Skjød, for at søge Beskjermelse for min Dyd, og Tryghed for min Fred. Men naar Barnet, sagde jeg, foragter Faderens Advarseler, og følger og adlyder Forføreren – og ikke Faderen – naar det vil undflye Følgerne af sit Feyltrin, som det endnu dog kunde rette og forbedre – naar det vil løbe bort fra den faderlige Revselse til dets Bedste – Synes hun da, at Faderen kan saaledes imodtage det, som han imodtager det lydige eller tagligt lidende Barn, der med Angergivenhed underkaster sig hans Revselse? Hun skulde jo og her have været sikker i hans Skjød, dersom hun ikke havde ladet forførreren vinke sig ud derfra. Hun tang med nedslaaete Øyne, men sprang i en Hast op igien og raabe: O Gud, hvad skal der blive af mig. - Hvad skal der blive af dette Barn. - Hvo vil forsørge og underholde det. Og hvorledes kan jeg nu mere see noget Menneske under Øynene? Giv hun sig tilfreds; hun skal blive bragt til min Syster. Der skal nok findes Udvey for hende, til at bringe hende hen paa et Sted, hvor man ikke kjender hende. Barnets Opfostrelse paatager jeg mig. - Ney, aldrig kan eller vil jeg forglemme, hvor rørt hun slængde sig hen, for at takke Gud og mig, og skyndte sig derpaa hen til Barnet igjen, og trykde det op til sin af Vand dryppende Barm, Nu først saae jeg, at jeg stod for hende i bare Skjorten, jeg skyndte mig derfor hen til mine Klæder, og lod ved en Bonde, som arbeydede tær ved Panken. Avis Parken, kalde min Tiener hid til mig, leverede ham Barnet, gjorde Anstalter til dets Pleye, og lod Moderen endnu samme Dag kjøre hen til min Syster. Om Eftermiddagen besøgde jeg min gamle Mand. Jeg fandt ham i et lidet reenligt Kammer, siddende at læse paa den 103 Davids Palme. Jeg erfarede af hans Fortælling, at Kilden til hans Ulykke var ligeledes Vellyst. Hans Datter, som var smuk og ung, havde opvakt onde Begjerligheder hos den Herre, hendes Mand tjende som Fuldmægtig, og da han ikke kunde bevæge hende til Utroeskab, saa blev der med saadan Underfundighed anlagt Raad imod hende og alle hendes Tilhørende, for at ruinere hendes Familie i Bund og Grund. En betydelig Kasse af tyve tusinde Daler, som den Gamles Svigersøn havde i Forvaring, blev bestiaalet om Natten, og den arme Mand, som havde den dydige Kone, blev tvungen til, at skulde erstatte samme. Begge de to unge Ægtefolk døde af Græmmelse, og intet Menneske, uden den gamle graahærdede Mand, var deres eneste Søns Støtte og Stav. Fra nu af var han min Søn, og nyder saadan Opdragelse, som den ærværdige Gamle vilde være forsikkret om, at han skulde faae. Med hvilken Glæde seer nu den fromme Gamle sin Død i Møde. - Paa Hjem veyen ved denne Dags Spadseregang om Eftermiddagen sukkede jeg over det vellystige Væsen, som har grebet saa vidt om sig i vore Dage, og foraarsager saa megen Elendighed iblandt Menneskene. Men en himmelsk Glæde gjennemstrømmede tillige mit Hjerte, fordi Forsynet havde værdiget mig tilat gjøre saa meget Godt paa en eneste Dag. Saadanne Glæder ere sande Menneskeglæder, Forsynet vil skjenke samme til alle dem, som ere lykkelige paa Jorden. O at de kun ikke selv vilde støde dem fra sig.