Aarhuus Stifts-Tidende, 1847-10-29
Arrestantinden Ane Kirstine Hansdatter, der i Forening med sin Mand, Erik Hansen, forat have myrdet deres tre Børn, ved Corsøers Bything er dømt til at have sit Liv forbrudt, har i Arresten nedskrevet sit Levnetsløb lige fra sit femte Aar, og saavel af dette som af dHrr. Pastor Galschiotts og Provst Brasens, efter Opfordring for Retten, om hende og navnlig om hendes religiøse Tilstand afgivne Erklæringer, fremgaaer Følgende: Ane Kirstine Hansdatter er født i Tjæreby, og kom, da hun var bleven voxen, i Tjeneste paa en Herregaard, hvor hun blev forført og fødte et uægte Barn, til hvilket en Smed udlagdes som Barnefader. Fra den Tid havde hun, hverken Tanke eller Hu til Religionen, men hengav sig, for at bruge hendes eget Udtryk til Verdens udsvævende, syndige Sværmeri. Nogen Tid efter blev hun første Gang gift med en Mand, der ikke længe efter Brylluppet hængte sig. Hun mærkede vel ved denne Leilighed, at Noget rørte sig i hende, og blev tungsindig; men da hun vidste sig uskyldig i det begaaede Selvmord, fik hendes Tungsindighed snart Ende, og hun giftede sig kort derpaa med sin nuværende Mand, uden at føle nogen egentlig Kjærlighed eller Agtelse for ham, hvem hun betragtede som et Fæl, der dog ikke altid har været villig til at gjøre, som hun vil. Hun kom nu i de Helliges "Samfund, hvor hun fik 2 af de Troendes Boger, nemlig: Hjertespeilet, og en "Christens Himmelfart; men i ingen af disse kunde hun, der atten havde begyndt at fole en religiøs Trang, finde ret Sammenhæng eller Rigtighed, og de ledte hende snarere til Tvivl. Hun kom da til det Resultat, aldeles at opgive "Troen paa det evige Liv." Om at der var en Gud til, tvivlede hun vel ikke; men humblev fortørnet paa ham, da hun saae, at han lod hendes yngste Barn lide saa meget. Efter i længere Tid at have gjennemgaaet svære Lidelser med dette Barn, vendte indlertid hendes Tro tilbage, og med den tillige Forestillinger, hun som Barn havde havt samt oftere hørt udtale, og der ogsaa i tidliligere Tider, saaledes som Rescr. af 22de April 1768 bærer Vidne om, maae antages at have været almindelige blandt Almuen, nemlig at Børn ved Døden blive umiddelbart salige, og at en Morders Synd udsones, naar han bekjender den og lider derfor. Hun sluttede heraf, at naar hun dræbte baade det lidende Barn og dets Sødskende, derefter vedgik Forbrydelsen, blev anklaget for den og straffet, frelste hun paa een Gang Børnene og sig, selv. Dette var den Forestilling, der bevægede hende til Gjerningen, og det var tillige denne, og ikke Mangel paa Mod, der afholdt hende fra, som hun tidligere havde paatænkt, at begaae Selvmord. Adspurgt af Præsten, om hun, nogensinde havde bivaanet en Henrettelse, benægtede hun dette, men med Tilføiende, at den, der henrettes for sin Brøde, kommer i Guds Rige og bliver saligt, hvilket hun allerede har vidst og hørt omtale for noget over 20 Aar siden, da Sognefoged Christen Knudsens Mordere i Frolund bleve henrettede, og ved denne Leilighed den 220de Psalme i Psalmebogen (som hun kan udenad) blev afsungen. Jngem af de ovennævnte Præster har fundet, at Arrestantindemkan betragtes som sindsforvirret, og medens de Begge ere enige i, at hverken Had eller Heftighed eller noget lignende dadelværdigt Motiv har ledet hende til Forbrydelsen, mener dog Provst Brasen, at det ikke fornemmelig er forvirrede Religionsbegreber, men derimod huuslige Sorger og de personlige Byrder, som navnlig hendes mindste Barn foraarsagede hende, der have bevæget hende til Gjerningen; ligesom han, forsaavidt Pastor Galschiøtt har yttret, at hun har havt virkelig Kjærlighed til Børnene, heri er uenig med G., idet han gjor den vist ikke urigtige bemærkning, at Kjærlighed ikke maa forvexles med en vis naturlig Ømhed, hvilken Arrestantinden ungtelig har bevaret til det Sidste, idet hun endog svøbte sit Forklæde og Hovedet paa det ene Barn, førend hun druknede det for at Vandet ikke skulde blive for koldt for den lille Hanses Hoved." Skanderborg, den 22de October. Et lille Bidrag til Usikkerheden i Aarhuus Amt: En Dag denne Uge gjorde vor Politifuldmægtig en Tour til Aarhuus, hvor han var kjørt hen i Wienervogn. Ved sin Hjemkomst om Aftenen var til hans store Forhauselse hans Kuffert, der med en Strikke var fastbunden bagpaa, borte. Da han sendte et Par Mand tilbage for at efterspore den, fandtes den i Nærheden af Aarhuus par Chausseen, men – aldeles tom for dens ikke ubetydelige Jndhold. Endnu er Jntet des(Veile Av.) angaaende opdaget.