Den Vest-Sjællandske Avis, 1841-01-15
Døde. Frue A. A. S. C. Wilse; Jfr. C. M. Petersen, 28 Aar; Frøken M. S. F. Flindt; forhenv. Revisor J. H. Porth; Kurvemagermester I. G. Nagel, 64 Aar; Jfr. E. Selking, 80 Aar; Hoboist og Sergeant I. F. Schulz, Dagsd., 42 Aar; Mad. L. S. M. Bretterup, 26 Aar; Mad. C. K. Andersen, 83 Aar, Hofgjortermester I. B. Rosborg, 81 Aar; Mad. C. T. Bech; Mad. E. Hansen, 63 Aar; Mad. D. Jensen, 31 Aar; Slagtersvend I. C. Ullerich, 43 Aar; Jfr. A. Jensen, 19 Aar; Kammerraad G. W. Salchow, forhenv. Contoirchef under Finantserne, 82 Aar; Enkemad. L. Svendstrup, 69 Aar, Frøken E. M. v. Banner; Jfr. C. H. Nielsen, 29 Aar; Mad. M. M. Buch; Skræddermester H. F. Eberding, 32 Aar; Jfr. A. C. Jensen, 40 Aar; alle i Kbhavn. - A. Jørgensen, Marqvetenter paa Kronborg, 47 Aar Kbd. N. Bentzen, i Roeskilde. - C. S. J. Brock i Vordingborg. - Baronesse alA. Wedell Wedelsborg paa Hegnetslund. - C. A. Købte, Sognepræst for Svanike og Jbs Menigheder paa Bornholm, 36 Aar. - A. Scheel, forhenv. Jnspecteur ved de grevelige Godser paa Langeland, 83 Aar, i Tranekjær. - Mad. A. K. Roe, 73 Aar, paa Vennersroe ved Bramstrup. - Mad. J. Malling, 27 Aar, i Aarhuus. – Forvalter P. N. Secher, 20 Aar, paa Steensmarch. - Mad. A. J. Thomsen, 26 Aar, Østervedsted. – Frue I. C. A. Hansteen i Christiania. Consul M. L. Madsen, 58 Aar, i Drammen. - Styrmand P. C. C. F. Grove, 22 Aar, paa en Reise til Ny-York. Det kommer alt nærmere og nærmere (Jndsendt.)Der var hidtil, med al deres Hidsighed og Overdrivelse, dog et vist Maadehold i Oppositionsbladenes Tone og Fremstillinger. Man undredes nok engang imellem over et og andet Træk, der næsten røbede at de endnu ikke saae os lige i Øinene, skjøndt det lod saaledes, og man tænkte ganske vilkaarligt ved temmelig mange Yttringer: ja, saaledes tale de nu, men hvad mene de i deres Hjerter, Man kunde oftere ikke blive staaende ved at misbillige deres Skildringer, og Vrede blev den eneste Følelse, som disses Gjennemlæsning efterlod sig. Men alligevel talte dog endnu stedse flere Misforhold og Misgreb til en Deel Undskyldning for den Mistænkelighed og den Misundelse, der forledte dem til at anvende Overdrivelser og Bitterheder, ja til at troe de plumpeste Usandheder, f. Ex. da Fædrelandet (1840 Nr. 220) søgte at berede Deres Majestæter en lunken Modtagelse paa deres Hyldingsreise ifjor ved at udsprede, at der (S. 1764) var anvendt en heel Million Rigsdaler i Christian den 8des første 8 Regjerings maaneder til extraordinaire Udgifter til Kongehuset. Redactionen antog vist denne Snak for reen Sandhed (thi den bestaaer af honnette Mænd, men alligevel har det nu viist sig, at den formodentlig er reen Løgn; Begravelsesomkostningerne, som vare efter Berl. Av. 76000 Rbd., efter Dagen endog kun 60000 Rbd., angaves nemlig af Fædrelandet til hele 300000 Rbd., hvoraf man tør slutte til Resten Rigtignok undslap der engang imellem disse Blade en Trudsel eller Spaadom og VoldsomhedersUdbrud, eller, for at sige det reent ud, om at Oprør kunde finde Sted her i Landet. Saaledes taler "Kjøbenhavnsposten" (1840 S. 716) om en stor Sandsynlighed for, at Statsmaskinen vil sprænge om kort eller lang Tid ved en farlig Explosion, hvis man ikke skaffer det demokratiske Element Luft, og Raaderum hos os paa den Maade, som Oppositionen i Danmark fordrer det. Saaledes lader Fædrelandet en bemærkning løbe ind med (1840 S. 3024) om, hvo der her i Landet har Herredømme, over den physiske Styrke, hvilket da er den saakaldte Masse, og hvor vigtigt det er at tilfredsstille dennes instinctmæssige Krav. J Aand, skjøndt ei i Ord, stemmer ganske hermed det Resultat, som Fædrelandet nylig (1840 S. 3121) udfandt, ved Hjælp af sit bekjendte Phantasiespil, af et Norsk Statsdocument fra 1814, at nemlig Folkevillien er det Høieste og Sidste, eller, med Bladets Ord at den sidste Bestemmelsesgrund for Ordningen af Samfundsforholdene kan være at søge i Folkevillien. Men saadanne Yttringer vare dog kun sjeldne, og de kom desuden frem med en vis naturlig Oprigtighed, saa at man ikke kunde føle nogen Opfordring til at modsige dem, saaledes som den brutale Roulunds Yttring i Viborg Stændersal om, at en Revolution kunde forestaae her i Landet (1810 S. 2216), paa det Bestemteste blev modsagt af de hæderlige Deputerede Holm, Brink=Seidelin, Aagaard, Rummelhoff, Skov, Kirk og Brock. Men nu er Dækket oprullet for en ny Akt i vort Drama, og der viser sig et Bagtæppe bemalt med skumle billeder. Aarsagen til dette Sceneskifte er udentvivl nærmest at søge i Bladenes Mangel paa Stof Den Norske Constitutions Anpriisning giver ikke længer nogen Lyd; at komme med Løgne og Finantserne kan heller neppe gaae an; Embedsmændenne begaae enten ingen synderlige Fadaiser, eller ogsaa have Bladene lært dem at skjule disse bedre end tilforn, eller maaskee mangle Redactionerne gode Snushane - kort sagt: dette Stof er næsten reent svundet ind. Der var en Tidlang lidt at sige om Stænderne, om Skattebevillingsret, lidt at brumme over Roeskildenserne, fordi de vovede at laste visse Blades uværdige Fremgangsmaade; - men Alt dette var snart udtømt. De Jydske Stænder vidste man ikke Andet at gjøre ved end kjæle for dem, og det lykkedes nok saa temmeligt at forkjæle Fere, som endnu troe, at Hjørnet af Springgaden er et Dodona og Monsieur Balthazar en Dansk Pythia; men ogsaa dette Kryderie forbrugtes. Hvor skulde man nu faae godt nyt Peber fra? Det var Qvæstionen henimod Aarets Ende. Da havde man et Jndfald: lad os være ondskabsfulde, sagde man, lad os sætte Splid imellem Folkets naturlige Stænder, saa ville de kunstige Stænder, eller de politiske, deslettere dandse efter vor Pibes Lyd, Hidtil nemlig var det antaget i vore Blade, at Regjering og Folk vare hinandens Modstandere; Folket var frisindet, billigt, fornuftigt, sparsommeligt o. s. v., men Regjeringen, endeel Embedsmænd og nogle saakaldte Conservative vare det ikke. Deraf kom den Uenighed, som Bladene forgjeves søgte at udjevne ved deres Skarpsindighed og træffende Raad. Men denne Synsmaade maatte opgives, og det laa for Dagen, hvad der skulde vælges istedetfor. Dette var nemlig Læren: divide et impera. Man havde med Efterligningen af gamle Catos bekjendte Sentents allerede fremkaldt halve Mirakler; – thi hvor vare vel Folk faldne paa at give disse Petitioner ind, naar ikke Bladene ved idelige Gjentagelser af den ordret samme Opfordring, samt ved saa slaaende Argumenter som hiin Skipperrelation om den bortødslede Extra-Million, havde sat Dristighed i deres Læsere? hvor meget kunde man da ikke haabe at fremme sin saakaldte gode Sag ved dette nye probate Kunstgreb, Hvad gjorde man altsaa, Man skar, den 26de December 1840, det Danske Folk itu. "Folkerepræsentanter, lærte man, ere herefter i Danmark de af Hovedstaden, Landet og Kjøbstæderne valgte Stænderdeputerede; men de af Sædegaardseierne valgte Deputerede indtage ikke deres Plads i Forsamlingen ifølge Folkets Valg" (Kbhvnspost, 1840 S. 1425).Men heraf følger, at samtlige Sædegaardseiere i Danmark ikke henhøre til det Danske Folk. Det er, som Tallemaaden lyder, rene Ord for Pengene; men kan det være rene Hjerter, som saadanne Ord udgaae fraDen 27de Decbr. gik man endnu videre. Man klager over, at de Fornemme, Ansete, Formuende og Formaaende, i Forbindelse med Embedsmændene, hidtil have været vante til at føre Regimentet her i Landet. Det kan just ikke kaldes Jnsinuationer eller sine Bagtalelser; meget mere er det den plumpeste Opæggelse til Had. Ja, tre Spalter længere hen, samme Numer, har man den latterlige Dumdristighed at omtale den Mening her i Landet, at Jndførelsen, af en Constitution maa ansees som ubetimelig en Mening, der, som bekjendt, deles af Mangfoldige, som om den udelukkende var Hoffets. Hvad og hvem er desuden Hoffet i Danmark, naar der tales og Politik, Vi have i den Forstand aldeles intet Hof. Man misbruger her paa det Skjændigste der strenge Ret, som Historien giver til paa rette Tid og Sted at bruge Ordet Hof som Betegnelse for noget farligt eller Slet. Talen er om Stenfeldts Valg i Helsingør; det fraraades, og det fraraades, fordi han har talt imod Stænderforsamlingens Competence til at petitionere og politiske Garantier, ofve Dette er i sin Orden, og denne Fraraaden er vistnok en af Bladets Hovedpligter efter dets engang valgte Tendents. Men nu tilføies, at Steenfeldt heri har holdt sig til Hoffets nuværende Anskuelse." Dette kunde alene have Mening, ifald Noget hos os, som passende kunde kaldes Hoffet, især repræsenterede den Mening, at en Forandring i Statsforfatningen er ubetimelig; men det er, som bekjendt, aldeles ikke Tilfældet. Lumskelig nok paastaaer man nu heller ikke dette; men man forudsætter det. Saalidet som den foregaaende Paastand kunde kaldes Jnsinuation, saa meget maa denne ganske løst henkastede, men dog iøinefaldende bemærkning hedde en høist hadefuld og lav Jnsinuation, hvorved Regenten skal stilles blot, som den der ikke lyttede til Folkets, men kun til et Hospersonales Stemme, og Stenfeldt med ham. Forresten havde dette Jndfald saa ganske et Jnd falds Charakteer, at man allerede den 28de Decbr. regnede flere Deputerede for Sædegaardseierne, nemlig Nyegaard, Nyholm og Roulund, med til "Folkets Mænd." Disse Mænd ere det nu vistnok, men saa gjælder den to Dage iforveien gjorte Forskjel paa Folkedeputerede og Jkke-Folkedeputerede ikke engang til Wandsbeck, siden den ikke gjælder til Viborg. Men hvorom Alting er, saa maa man opfordre Alle, som ansee Pennen for et Tidens Vaaben, til at holde den beredt til en saa fordærvelig Fiendes ivrige Bekæmpelse, som det her paatalte Folkesønderlemmelses Princip vil kunne blive, saafremt nemlig Oppositionen oftere skulde lade sig forlyde med, at kun visse naturlige Stænder, men ingenlunde alle, f. Ex. ikke Sædegaardseierne, høre til eller udgjøre det Danske Folk. Faren nærmer sig, det er vist. Allerede har Hr. Siesby, Bladet Folkevennens Redacteur, kaldet visse Medborgere Folkets Fjender, og det i en saadant Sammenhæng, at han kun kan meene alle Herremænd dermed.