Viborger Samler, 1835-07-14
Man vil da vistnok tilstaae mig, at Creaturhold af Almisselemmer ikke er saa ubetydelig en Ting, som det lader. – Naar Fattigcommissionen siger, at den ikkun svarer af Agtelse for Publicum, saa er dette ganske som jeg ønskede; thi for min egen Person har jeg hverken skrevet, eller ventet Svar, thi saavidt rækker den Egotisme og Forfængelighed, som Commissionen tillægger mig, ikke. Men at jeg, da jeg nu engang hører til dette Publicum, tager min Andeel af de givne Oplysninger, det formeener den respective Commission mig ikke, ligesom den heller ikke forsmaaer den Tak jeg her frembærer, for den Leilighed den har givet mig, til at bevirke et Slags offentlig Fattigregnskab. Det er vel lidet, og ikkun omtrent 3 af det Heele, men de Foretagender som begyndes med Sindighed og i det Mindre, love alletider et bedre Udfald og større Varighed, end de, som strax fremtræde i Deres fulde Størrelse. - Dersom omskrevne Almisselem ei havde havt tidtnævnte Faar, havde han ikke kostet Byen mere, er min Paastand; thi Fattigcommissionen vil vistnok ikke troe, at de Folk som have græsset, vinterforet og passet hans Faar, have gjort dette for Ærens Skyld, eller for at forskaffe Thisted, Jndvaanere nogen Lettelse i hans Underholdning; altsaa har han betalt for dem, og hvormed, Enten med hans ham af Commissionen tilstaaede Bidrag, og derved viist, at i det Øieblik han ikke havde Faarene, enten behøvede han ikke Almisse eller i det mindste ikke saa stor en Portion; eller han har betlet forat faae de fornødne Penge, og derved handlet imod Lovene. Men ingen af Delene synes Commissionen det er værd at lægge nogen Vægt paa, og gaaer det ogsaa ganske lettelig fordi i sit, skjøndt af Agtelse for Publicum givne, dog aftvungne, Svar. - Fattig reglementet af 1803, formeener ikke Almisselemmer ne at bidrage til deres egen Underholdning, men det er vist ikke Reglementets Mening, at dette Bidrag skal skee paa Skatteydernes yderligere Bekostning. Skulle denne Forklaring blive gjældende, da Gud hjælpe os arme Skatteydere, som hvor smaae vi end kan synes i mangen en Fattigcommissions Øine, dog maa parere Ordre naar Skatten, for hvis Anvendelse Commissionen jo ikke troer at skylde Communen noget Regnskab, skal opkræves. Vi har, for ikke mange Aar tilbage, seet Commissionen, for vores Fattigskat at kjøbe Heste og Vogn, for at gjøre Vognmand af et Fattiglem, og da den havde forglemt at lade medfølge Foder til Hestene, sluttede Modtageren, at de som gave Hestene ogsaa burde føde dem, og vores Græs og Korn spadserede da i Krallikerne. At jeg søger at danne mig selv Grunde, hvorfor Arbeidsanstalten, hvis Etablering jeg troede i flere Henseender) ville gavne, og til hvilken jeg havde udkastet og fremlagt en Plan, ei kom i Stand, er jo saare naturligt; thi som Commissionen selv siger, dens gode Grunde beholdt den for sig selv, og jeg og andre Uvedkommende kunne da danne os Grunde selv. En af den respective Fattigcommissions Kongelige Embedsmænd modtog ellers mit Forslag med en Enthusiasme og Varme, som nær havde bragt mig paa den Jdee, at Jndretningen strax skulle paabegyndes men – som jeg ovenfor har anmærket, hvad som begyndes med Sindighed og modent Overlæg, lover et heldigere Udfald end det Modsatte – Heden dam) Hvad Virkning troer vel Fattigcommissionen en saadan ville have havt paa Almisselemmernes Børns Moralitet, Troer den at være uden Ansvar for Følgerne af den rædsomme Opdragelse de nu nyde, pede bort om Natten, og ved næste Samling havde min stakkels Plan ingen værre Antagonist, end bemeldte Commissair. – Det Vink den respective Commission giver, at man ikke maae henvende sig til den, uden igjennem dens lovlige Foresatte, skal jeg benytte, naar jeg, som snart kan skee, ønsker de tilhyllede Grunde afslørede. Kan jeg formaae noget, hos vedkommende lovlige Foresatte, skal jeg sørge forat Opfordringen fra dem, til Commissionen, skeer paa en passende Maade. – Naar jeg siger at Fattigskatten er dupleret eller tripleret, saa dømmer jeg fra mig selv til de øvrige Skatteydere. Det vil vistnok findes rigtigt, at man siger den Størrelse dupleret, og paa gode Veie til at tripleres, som er steget fra 11 til 27. – Det er en dristig Urigtighed naar Fattigcommissionen siger, at den underrettede Skatteyderne om Grundene til Skattens saa betydelige Forhøielse (og hvorfra skulle ogsaa saadant Galanterie komme?) Mig er ikke andet skrivtligt blevet foreviist i den Anledning, end den vel bekjendte Opkrævningsliste, og mod den ere Jndsigelser unyttige. Den Slutning klinger noget løierlig, at man var tilfreds med Skattens Forhøielse, fordi man ikke gjorde unyttige Jndsigelser (Soldaten N. N. var meget vel tilfreds med sine erholdte 25; thi han modtog dem uden at sige et Ord.) Commissionens Haab om snarlig Nedsættelse er meget smillende, men vistnok ikke saa let mærksætteligt; thi ligesom den giver dette Haab, bemærker den, at Almisselemmernes Antal er formindsket, og Skatten dog forhøiet, Dog, den har jo intet lovet, altsaa ikke noget at holde. Hvor lang er ikke lang Tid, – Jeg troer ikke at have skrevet i Taaget, da jeg brugte Udtrykket "mere samvittighedsfuld Varsomhed, thi naar jeg nævner den Jensbyske Familie vil Sagkyndige vist give mig Ret i, at jeg har valgt det hensigtsmæssigste. Denne Familie blev for nogle Aar siden (jeg erindrer ikke Tiden saa nøie) tinget ind et Sted paa Landet imod at Fattigcommissionen forbandt sig til i Fæste eller Leie af det Sted den fik, at betale aarlig 40 Rbd. Naar det fastsatte Tidsrum (jeg troer 8 Aar) ere omme, vil Fattigcommissionen for det Sogn den opholder sig i, vistnok sørge enten for en nye Accord, eller at vi faae Familien igien. Hvilke af Deelene der skeer, vil denne Familie koste Communen langt meere, end det ville have været Tilfældet, om dens Underholdning var blevet arrangeret saaledes, at den tillige kunne have gavnet noget enten ved Arbeide eller paa anden Maade. Nu opoffrer Fattigkassen allene paa en Familie, først 320 Rbd. dernæst Establissements Bekostningerne, Overreisen og vistnok Hjemreisen, og sikkert nok af og til i det Tidsrum den har været borte, enkelte temporaire smaae Bidrag, og hvad er saa vundet ved disse betydelige Opoffrelser, Kan det kaldes tilbørlig (Commissionen kan jo ikke lide samvittighedsfuld) Vaersomhed, Viser det Kyndighed til at sikkre sig, eller om de have havt den, viser det da fast Villie til at modarbeide saadanne fordærvelige Foretagender, - Dersom den respective Fattigcommission finder jeg taler i Uvidenhed, hvem monne da Bebreidelsen ramme, Mig, eller Commissionen, som lader Publicum i Uvidenhed om, hvad det er berettiget til at vide? – Da jeg læste Commissionens Bebreidelse, at jeg havde udpyntet mit indrykkede, med ugrundede Jnvectiver, falske Vittigheder, Sarcasmer og fornærmelige Udtryk, studsede jeg, og var nær ved at troe, at jeg virkelig havde gjort mig fortjent til denne Bebreidelse, men fandt ved ufortrøden Leden til min store Glæde, Intet. Derimod fandt jeg lidt af hver Slags i den respective Commissions Svarskrivelse; thi man vil dog ikke kalde Udtryk, som: Egoisme, Forfængelighed, Uvidenhed, ubeviislige og ihumane Angreb, for HoflighedsudtrykDog den exalterede Stemning Forfatteren har befunden sig i da han nedskrev omtalte Svar, kan tjene til Undskyldning for hans Udfald. – Hvad den respective Fattigcommissions Opraab til Selskabet for Trykkefrihedens rette Brug, egentlig vil sige, veed jeg ikke; thi at antage, at dette Selskabs Formaal skulle være, at indblande sig i hver en Tvistighed som maatte opstaae, enten ved Meningstlighed eller fordi Nogen maatte føle sig indigneret ved Misbrugs Afsloring, var at tilstaae, man ikke havde gjort sig bekjendt med det Maal dette Selskab havde sat sig, eller den Aand, i hvikken det agtede at handle. – Naar den ærede Commission siger, at Almeenaanden ikke alene ikke vækkes, men endogsaa kues, naar Nogen vover at berøre hvad der kunne (i det mindste formeentes at kunne) være at forbedre i Communalbestyrelsen, saa vover jeg, at være af anden Mening; i det jeg troer, at netop der er Almeenaanden vakt, hvor man kjender Mangerne i de forskjellige Bestyrelsessag, og stadig arbeider paa at faae dem afhjulpne. At saadant skal skee paa een den dannede Mand værdig Maade, uden hadefuld Udfald enten mod Hoved eller Hjerte (Sligt tyder, efter min Mening, paa umandig Svaghed, og Selverkjendelse deraf) er jeg fuldkommen enig med Commissionen i; ikkun der ere vi atter uenige, i det Commissionen nemlig ikke vil have at denne Almeenaand maa yttre sig; jeg derimod, at den just skal yttre sig for at faae fornødne Kræfter og Anseelse. – Jeg indrømmer (dog kun betingelsesviis den respective Commissions Erklæring, at den ei vil misunde mig den Ære at have opkastet mig til mine Medcontribuenteres Talmand; thi er den synlige Løn man faaer for saadant, mindre end Jntet, og ikkun de Paagjældendes Vrede, stundom Had og Forfølgelse; saa er den usynlige, saa meget større, idet, den Overbeviisning, kun at have villet det Gode, og saavidt mine Kræfter formaaede det, at have virket dertil, giver mig fornøden Kraft og Mod, til at møde det Kommende. Den 3die Juli 1835.