Den Vest-Sjællandske Avis, 1832-08-18
(Af Baron Gustav Armfeldts efterladte Papire). Kongen faldt, som bekiendt som Offer for en Faction, Detaillerne ved denne skrækkelige Kakastrophe ere for bekiendte til, siger Armfeldt, at jeg skulle have nødigt at fortælle dem; jeg var selv ikke tilstæde paa det ulykkelige Maskeradebal, og min Skræk var ubeskrivelig, da jeg saae min Konge, min Ven og Velgiører svømme i sit Blod. Gustav havde dog saamegen Siælstyrke at han kunde give mig mundtlige Ordre til Ordens og Sikkerhedens Vedligeholdelse, og alt forblev ogsaa forligt. Næste Morgen vilde Kongen indsætte et Regentskab for at besørge Forretningerne imedens han var syg; thi ingen tænkte paa at Saaret var dødeligt: Det kom mig for, som at Kongen unødig indsatte sin Broder, Hertugen, af Sydermanland, i Spidsen for Forretningerne og dette var dog aldeles nødvendigt for at dæmpe nogle Rygter blandt Folket. Regentskabets første Forretning var, at ansælle nøie Undersøgelser, om det morderiske Angreb, og ved Hr. v. Liliesparres Virksomhed lykkeded det at opdage Morderen (Ankerstrøm) og hans Medskyldige. J de sidste 7 Dage før sin Død vilde Kongen ikke mere høre tale om Forretninger; han spurgte ikke om noget, saa at man kunde ikke have nogen Formening om hvad der var hans Villie. Strax efterat han var bleven saaret befalte han udtrykkeligt, at man ikke skulde lade ham vide hvo den Person var, som havde tragtet ham efter Livet, da han vilde overlade ham til Guddommens Straf. Kongens Dødsdag var for mig den smerteligste i mit Liv. Allerede Kl. 4 om Morgenen vidste Gustav, at han havde kun 6 Timer at leve i og han anvendte dem til at sørge for Landets Rolighed, for sin Søns Sikkerhed og til at trøste sine Venner. Statssecretair Schrøderheim blev kaldet for at tilføre en Codicill til hans Testamente; han vilde at derskulde oprettes et Regentskab, under han Søns og Efterfølgers Øine og at alle Sager skulde foredrages for den unge Konge og Regent-Conseilet. Efterat Kongen havde underskrevet alt, overdraget mig, siger Armfeldt, en Overstatholder Post i Stokholm og taget Afsked med alle, saa sagde han til mig i sin Kammertiener Roberts Overværelse, som maatte holde hans Hoved i Veiret, giør mig deres Eed paa, at De vil bevare den samme Hengivenhed og Troeskab for min Søn, som De har udviist mod mig; hvorpaa jeg svarede: Deres Majestæt behøver ikke min Eed, da de kiender mit Hierte og mine Følelser. Herpaa trykkede Kongen min Haand, sagde nogle Ord som jeg ikke ret forstod, vendte Øinene mod Himlen og sagde med lydeligere Stemme: StakkalsBarn, han behøver Vanner. - Taarene trængte ud af mine Øine, og mit Hierte bankede saa heftigt, at jeg ikke kunde svare; men jeg trykkede Kongens Haand med inderlig Følelse til mine Læber. - Da hans Kræfter toge mærkeligt af, saa bad vi Kongen at lægge sig tilbage, som han var ogsaa villig til at giøre. Biskop Wallqvist kom nu ind, meddeelte Kongen Sacramentet, som med lydelig Stemme oplæste sin Confession og to Bønner. Da dette var forbie, nærmede jeg mig til Sengen, hvorpaa Gustav trykkede mig fast i Haanden uden at sige et Ord; men da jeg spurgte om Hs. Majestæt ikke ville tillade, at Dronningen og den øvrige Kongelige Familie maatte komme ind, saa svarede han, nei, intat annu, jag at fo somnig og vil en liten Stund ska No. - Disse vare de sidste Ord jeg hørte af ham, faa Minuter derefter, da jeg havde sat mig ved Kaminen, kom Biergraad Dahl og sagde Kongen er død. – Da jeg forlod Kongens Sovegemak for at overlade mig til mine Følelser, mødte jeg Hertug Carl ved Døren, som gratulerede mig som Overstatholder, begiærede mit Raad og forsikkrede mig om sit varige Venskab. Jeg vidste at vurdere disse Ord. – Da Folket fik at vide, at Gustav 111 var død, saa kom det i Bevægelse, forsamlede sig foran Slottet og paa Gaderne, og sagde saadanne Ord, som maatte sætte saadanne Personer i stor Frygt, hvilke ikke vare den hensovede Konges Venner. Regenten bad mig om at berolige det; et vanskeligt Arbeide. Saasnart jeg lod mig see paa Slotstrappen blev der en stor Trængsel; man hørte saadanne Udtryk, at, havde jeg villet gjort Opstand mod den nye Regiering, saa havde det været det rette Øieblik dertil; men jeg formanede Folket til Roe og Lydighed; det svarede mig, som Du vil, Du troe Ven af vor gode Konge! Hvorpaa hele Folkemassen begav sig roelig bort. Naturligviis blev jeg modtaget meget naadig af Hertugen og hans Omgivelser, da jeg aflagde ham min Rapport; imidlertid var dog den Anseelse hvori jeg stod hos Folket, Aarsagen til mit Fald, da de Personer, som vare omham indbildte ham, at jeg var et farligt Menneske; men han vedblev dog indtil min Afreise at give mig Beviser paa Agtelse og Venskab. Dethi og den store Mogul i vore Dage.