Den Vest-Sjællandske Avis, 1829-12-29
Vi maae efter at have anstillet disse Betragtninger udbryde i Apostelens Pauli sædvanlige Udraab, naar det Store og Hemmelighedsfulde bemægtigede sig hans Siæl: Hvad skulle vi sige? – Vi ville sige hvad han selv sagde, da han talte til Athenienserne og forkyndte dem Læren om den ubekiendte Gud og udraabte: J Ham leve vi, og bevæge vi os og existere vi; Han er ikke langt borte fra nogen af os. Og med denne dybe Andagtens Følelse ville vi gaae over til vor næste Betragtning. §. 2. Verdens Bestanddele. 1. Vi have allerede erholdet den Overbeviisning, at alt det som er til, og alt det som lader sig tænke, er enten det Uendelige (Euddommen) eller det som for vor Fattevne er endeligt (Verden. Vi kunne ikke gjøre os noget Begreb om Verden uden for saavidt at den er endelig. Antage vi derimod, at Guddommens Virksomhed maae være uendelig, saa taber sig Begrebet om Verden i Guddommens Uendelighed og ophører at være en Gienstand for vor Betragtning. Men saavidt den er det, saavidt det er os mueligt at giøre os et Begreb om denne Verden, viser den sig for os som bestaaende af to Hoved Bestanddele, af det Aandelige og af det Legemlige. Denne Adskillelse af Verden i to Hoved Bestanddele, i det Aandelige og i det Legemlige er en Erkiendelse hvortil hvor egen Selviagttagelse nøder os; thi vi opdage denne Adskillelse i den liden Deel af Verden, som vi selv udgiøre, i vort eget Væsen. En uimodstaaelig, og derfor vist ogsaa ubedragelig, Selvfølelse nøder os til at erkiende en væsentlig Forskiel paa vor Siæl og paa vort Legeme; vi kunne ligesaalidet undgaae at erkiende, at det samme finder Sted i den hele os omgivende Verden, at den overalt indeholder noget dødt og noget virksomt, noget sammensat og noget enkelt, at det Virksomme og det Enkelte har noget tilfælles med vor aandelige Væsen, endskiøndt det kan yttre sig i mangehaande Gradationer, og yttrer sig stedse paa en lavere og ufuldkomnere Maade, ligesom at de Bæsner, hvori det yttrer sig, fierne sig fra Ligheden med den menneskelige Natur J Menneskenaturen er det virksomme Princip, følende, forestillende og sig selv beviist, hos Dyrene er Selvbevistheden forsvunden, hos Planterne har Følelsen ogsaa tabt sig, i de enkelte livløse Legemer yttrer det ingen organiserende Egenskaber. Men Verden i sin hele Udstrækning viser sig dog for os som sammensat af Kraften og af Materien. 3. Have vi saaledes fattet Begrebet og Verden efter dens to Hoved Bestanddele, saa nødes vi endvidere til at adskille den saaledes sammensatte Verden, fra den Aandskraft, som er ophøiet den, som har frembragt eller ordnet den, Konstværket fra Mesteren, det giennemtænkte Værk fra det Væsen, som udtænkte den; den for os endelige Verden fra dens uendelige Aarsag, fra Gud. Vi kunne ikke andet end antage, at hvor vi see noget som bevæges, maae der være noget usynligt til, som bevæger det: Der maae være noget levende inde i Dyret, som er Aarsagen til alle dets Bevægelser; en Kraft inde i Planten, som giør, at saalænge der er Liv i den, at den kan vedblive at voxe, ligeledes en Kraft som virker paa Stenen og foraarsager at den falder til Jorden, naar den slipper os ud af Haanden, eller som sætter Luften i Bevægelse og tilveiebringer den Fornemmelse, som vi kalde Vinden, o. s. v. Kraften er da, saaledes som det er bemærket, det virksomme og bevægende Princip i Naturen, som er usynligt; men som kiendes af sine Virkninger; den er udbredet over den hele Natur og yttrer sig paa utallige forskiellige Maader. Naar den formaaer at frembringe forskiellige regelmæssige og sammensatte Former, som indvortes sig udvikke sig, og naar den staaer i Forbindelse med saadanne, saa kaldes den organisk, naar den begynder at røbe Spor af Fornemmelse og af Følelse, saa tilkommer den først Navn af levende, og naaden endelig viser sig tillige som et forestillende, tænkende, selvbevidst og villende Væsen, saa kaldes den aandelig. – Alt det som vi kalde Kraft, tænke vi os vel, som noget der er virksomt og bruger en vis Tid til sin Virksomhed; men slet ikke som noget der indtager og udfylder et vist Rum, eller har nogen Figur, eller Farve, eller er sammensat af andre Deele Ganske anderledes er det beskaffent med Materien (det Legemlige). Det Legemlige eller det Sandselige viser sig for os som noget der nødvendig maae have et Rum eller en Plads til at være i, som er af den Beskaffenhed, at paa det Sted hvor det er kan der ikke være nogen anden Ting, som at være sammensat af mange Dele, hvori den kan tænkes opløst, som viser sig for Øiet under en vis Figur eller en vis Farve. – For den almindelige funde Menneskeforstand vise Kraften og Materien sig derfor som to ganske forskiellige Væsner, men som ere paa det nøieste forbundne med hinanden. 5. Verden viser sig da saaledes opløst for os i to Hoved Bestanddele, i det Aandelige og i det Legemlige. Forskiellen forekommer os saa stor, at man endog har adskilt alt hvad der er til i to forskiellige Verdener, i den aandelige eller i den legemlige (eller den physiske), men da vore Undersøgelser ere her henvendte paa den physiske Verden, saa have vi videre at spørge: af hvilken Bestanddeel bestaaer nu igien denne, eller hvorledes er den i sin inderste og dybeste Grund beskaffen Det hører til de Blendværk, som indhylle de svage Dødeliges Forstand, at det forekommer dem, som at det Legemlige var let at fatte og at allene det Aandelige var bunkelt og hemmelighedsfuldt. Hvad Legemet er det vide vi meget vel; men vi vide ikke noget om hvad Siælen er for et Væsen, hører man Menneskene saa ofte sige. Men ved nærmere Eftertanke vil man føle sig overbeviist om, at vi kiende ligemeget til begge. Vi kiende Sielen forsaavidt vi ere os dens Virksomhed bevidst og have tænkt over de Phænomener, som give sig derved tilkiende og vi kiende det Legemlige og det Materielle for saavidt vi kunne fornemme det ved Hielp af vore Sandser; den, som f. Ex, ikke har kun, net see eller høre, kiender det Legemlige langt mindre fuldstændigt end andre Mennesker, som have alle sine Sandser. Men det Legemliges indvortes Væsen kiende vi ikke bedre end det Aandeliges og maaskee vi kiende dette endog bedre end hiint, da vi have derom en indvortes Selvfølelse. Men det kommer os for som vi kiende det Legemlige bedre end det Aandelige, fordi hiint giør ved den Grad af Udvikling, hvorpaa vi staae, et mere levende Jndtryk paa vor Siæl end dette. Vi synes saaledes at vi ikke vide noget om vor Siæl fordi vi ikke kunne tænke os den paa en sandselig Maade, som at have et vist Udseende, en Figur, en Farve o. s. v. Men vænne vi os til at tænke paa vor Siæl paa en aandelig Maade, saa maae vi tilstaae at vi ikke kunne vide saalidet om den. 6. Ville vi overtyde os om, at vi ikke kiende ret meget til det Legemlige naar vi fradrage det udvortes Skin, saa have vi kun nødigt at bestræbe os for at skue dybt ind i dets indvortes Væsen, og at ville giøre et Forsøg paa at opdage denne physiske Verdens første Bestanddele, vi ville da snart mærke, at vi komme til at støde paa en Afgrund, hvori vor Siæl ikke kan skue ned, i hvormeget den end pudser sin Tænkekrafts Lygte og i hvormeget den end anstrænger sine Blikke. Hvorledes denne legemlige Verden viser sig for vore Sandser det vide vi heelt vel; men hvorledes den er beskaffen i sin dybe Grund, hvilken Dødelig formaaer at sige det 7. Man har udtænkt sig to Maader for at forklare sig Materiens eller det Legemliges sande Væsen; den ene kalder man det atomistiske System og er allerede foredraget af Oldtidens Philosopher; det andet kaldes det dynamiske System og har en berømt nyere Philosoph til Forfatter. At det Legemlige kan deeles i mindre Deele lærer Erfaringen: et Stykke Sukker f. Ex. kan man støde ganske smaat, enhver lille Deel af det er endnu ligefuldt et Stykke Sukker, men man kan dele det endnu mere, man kan opløse det i Vand; Sukkeret blander sig nu med Vandets Deele, og Vandet smager af Sukkeret; det Sukkervand kan man stedse meere fortynde og det varer længe inden Smagen ganske taber sig. Man kan herved spørge hvorvidt gaaer denne Deelelighed det Rum hvori et legemligt Stof hviler, kan altid tænkes mindre; men kan Legemet selv uophørligt blive mindre, Om vi end ikke kunne deele det i mindre Dele, kunne da ikke høiere Væsner gjøre det eller kan ikke Guddommens Almagt stedse gjøre det mindre, og hvorledes hænger det overhovedet sammen med det Legemliges første og oprindelige Bestanddele og dets hele indvortes Væsen, dets Natur i dets inderste Grund. Dette Spørgsmaal er blevet besvaret paa en forskiellig Maade. De som antage det atomistiske System sige: alt det Legemlige er sammensat af nogle overordentlige fine Smaadeele, disse ere absolut haarde, det vil sige: det er væsentlig umueligt at de kunde blive mindre; de have forskiellige Figure, og af disse forskiellige Skikkelser komme de forskiellige Materier f. Ex. Lyset, Luften o. s. v., som ere sammensatte af dem; de ere selv ubevægelige; men der gives visse Kræfter, som virke paa dem, og foraarsage at de kunne komme i Bevægelse; men naar de skulle bevæge sig saa maa der være Plads hvori de kunne bevæge sig, derfor ere utallige smaae tomme Rum (vacua disseminata) eller hvori de kunne skydes hen naar de skulle sammensættes til alleslags Legemer, blandede imellem dem. – Mod denne Formening kunne tre Ting indvendes: 1) at man vel kan giette sig til at det saaledes forholder sig; men at man slet ikke kan vide om det er saaledes; 2) at disse tomme Rum ere i sig selv noget utænkeligt; thi Jntet kan man ikke forestille sig; endeligt 3) at naar Rummet erdeleligt i det Uendelige; men Materien ikke, saa maae det komme af at Gud havde skabt Atomerne absolut haarde eller udelelige; men saa havde Guddommen jo sat sig selv derved en Grændse for sin uendelige Virkekraft, og maae man ikke antage Guddommens uendelige Skaberkraft at bestaae i dens uendelige Magt over Materien, og Verden, De, som bekiende sig til det dynamiske System, sige derimod, saaledes hænger det ikke sammen. Materien er ikke noget fra Kraften færskilt Væsen; men de ere uadskilleligt forbundne med hinanden; Materien bestaaer i sit inderste Væsen af tiltrækkende og frastødende Kræfter og uden disse er dets Væsen ikke tænkeligt; dens Deelelighed hører aldrig op, de tomme Rum existere ikke. - Efter dette System hensvinder Materien næsten til et blot Skin og den physiske Verden selv i sit inderste Væsen taber sig i Guddommens Uendelighed, Alt dette, hvorover der lader sig speculere meget for og imod, er en interressant Tankeleeg for den, som finder en Fornøielse i at beskiæftige sin Tænkekraft; men her kaste vi allene et flygtigt Blik paa disse Betragtninger for ikke aldeles at forbiegaae noget, som hører til Kundskaben om den physiske Verden og vi ile til de fatteligere og derfor interressantere og lærerige Betragtninger. Men vi ville i Forveien aflægge den Bekiendelse: at det gaaer her som overalt: Tingenes inderste Beskaffenhed og dybeste Grund er skiult for os Mennesker; denne Kundskab har det guddommelige Væsen, forbeholdet for sig selv; thi af denne hemmelighedsfulde Dybhed lader det uophørlig sine Underværker fremgaae; det er vor Sag at glæde os over disse, at beundre dem, at tilbede Guddommen i sine Værker, men det er ikke vort Kald at følge det uendelige Væsen paa dets hemmelighedsfulde Veie eller skue ind i dets Værksted, og fordi vi ikke kunne giøre det, bliver just Euddommen en Gienstand for vor Tilbedelse. Vi kunne saaledes aldrig opdage hvorledes det Legemlige eller Materien er indvortes og i sin oprindelige Tilstand beskaffent, eller om de Kræfter, som sætte den i Bevægelse, ere afhængige af den, eller de høre væsentligt til dem. Til Lykke behøve vi ikke at vide det; det er nok at Gud veed det, og at vi vide at den hele physiske Verden i sin Udstrækning og i sin Dybhed er den guddommelige Viisdom underkastet. Naturen er bedækket med et hemmelighedfuld Slør, igiennem hvilket Glandsen af det guddommelige Væsen, fremlyser, ligesom Solens Klarhed viser sig bag Taagen, naar den tilhyller Jorden. S. 3. Det Legemliges Materiens) Egenskaber. Naar vi ville anstille Betragtninger over den physiske eller legemlige Verden, saa er det nødvendigt at vi i Forveien gjøre os bekiendte med det Legemliges eller Materiens Natur, hvoraf den er sammensat; ikke saaledes at vi ville trænge ind med vore aandelige Blikke i dens inderste Væsen, og opløfte Naturens hemmelighedsfulde Slør; thi det kunne vi ikke, det hører Guddommen til og ikke Mennesket; men saaledes at vi benytte den Aabenbaring, som er os forundet og betragte Materien, saaledes som den viser sig for os, som noget der er forskielligt fra Kraften, især fra den aandelige Kraft, der udgiør vort egentlige Væsen, og som adskiller sig for Jagttagelsen fra vort Legem og fra alle de virkende Kræfter, som vi iagttage i det Skabtes Mangfoldighed; vi ville fierne os fra det Ubegribelige, og vi ville betragte Materiens Egenskaber, saaledes som de give sig tilkiende for os. 1. Materiens eller det Legemliges første Egenskab er at den maae have en Plads, hvori den maae befinde sig, eller at den udfylder et Rum, og at den har en tredobbelt Udstrækning: det vil sige at den har en vis Bredde, Længde og Høide eller Tykkelse. Det er høist mærkværdigt, at naar vi lægge Mærke til den Selvfølelse vi have af vor Siæl, saa kommer den os slet ikke for, som at den besidder denne eller nogen af de følgende af de legemlige Egenskaber; deraf kommer det at man giør denne Forskiel paa Siælen og Legemet paa det Aandelige og det Materielle. At Materien besidder disse to Egenskaber erfare vi ved to af vore Sandser ved Synet og ved Følelsen. At Materien ved sin Udstrækning ikke gaaer saadan i eet, som det synes at være Tilfældet med Luften; endskiøndt hver Luftpartikel har vist ogsaa sin bestemte Figur, naar vore Sandser vare skarpe nok til at opdage den, er en Hovedaarsag til den Jnterresse og den Glædesfølelse, som Synet af den physiske Verden opvækker, ved Betragtningen af de utallige forskiellige paafaldende og skiønne Skikkelser, som Materiens Sammenhobninger antage; det meeste som vi kiende til Naturen ere nemlig de utallige forskiellige Plante- og Dyre=Figurer, som ere saa beundringsværdige og som fængsle i saa høi Grad vor Jnterresse til den. Hvilket Jndtryk giør det ikke paa os, naar vi komme ind i et Biergland, hvor man seer sig omringet af lutter majestætiske og frapperende Kiæmpeskikkelser; eller naar Øiet møder Havets speilglatte Flaade eller Blikket hæver sig mod Himlens azurblaae Hvælving, eller dens talløse Kloder viser sig for Jndbildningskraften? Hvor dog den physiske Verden er lagt an paa i sin oprindeligste Construction at interressere og behage sine tænkende Beboere! 2. En anden Egenskab ved Materien er dens Uigiennemtrængelighed; det vil ikke sige: at Legemerne ikke kunne gjennemtrænges af mindre Dele, men at i det Rum, hvori et Legeme eller en legemlig Deel er kan ikke paa samme Tid være noget andet Legeme, eller nogen anden materiel Deel, som er af samme Størrelse, den ene maae fordrives af sin Plads, naar den anden skal indtage den. At Materien besidder denne Egenskab erfares af den Modstand den giør, naar man vil fordrive den af sin Plads. Har Kulden bundet Vandet, saa bliver det haardt, og der udfordres ofte den alvorligste Kraftyttrelse for at adskille det; Varmen kommer til Hielp, den løsner Baandet og Vandet bliver da flydende, det viger nu let for Angrebet; men vil man trykke det sammen i et indfluttet Rum, saa giør det tilsidst den uovervindeligste Modstand. Vandet opløses i Dampe, et Pust kan forjage dem, men giver man dem ikke Plads til at flygte eller til at trække sig sammen i, saa veed man at de ere ikke til at spøge med, (endskiøndt ogsaa af andre Aarsager.) – Enhver Sammenhobning af Materien ligesom raaber til den anden: Hvor jeg er kan Du ikke være, og hvor Du er ikke jeg! – Anderledes er det beskaffent med de gandelige Væsner; ethvert af dem føler vel sin Personlighed og derved sin totale Adskillelse fra ethvert andet aandelig Væsen; Følelsen af sit eget Jeg er levende og tydelig; imidlertid er denne Selvfornemmelse ikke saaledes beskaffen som at Siælen opfyldte et vist Rum, hvori en anden Siæl ikke kunde være. Aanden differerer deri væsentlig fra Legemet, at den kan med sin Forestillingsevne ligesom giennemtrænge saavel andre aandelige Væsner som legemlige Gienstande; den giør dem paa en Maade til sin Eiendom uden at berøve dem noget, eller (Fortsættes.) uden at fortrænge dem. No.) 137 og 26. Sophrosyne. Et Extrablad til den Vest-Siællandske Avis. Forfattet af Hr. Pastor og Ridder Bastholm. Trykt og forlagt af Peter Magnus. Leveres Abonnenterne paa Avisen gratis, sælges til Subskribenterne for 4 s. Nummeret og et enkelt No. særskilt for 8 s. Betragtninger over den physiske Verden. Første Afdeling. Tredie Kapitel. §. 3. Det Legemliges (Materiens) Egenskaber.