Københavns Adresseavis, 1778-02-13
Tanker. ved en kier Vens Død, den 8 Februarii 1778. Med den heftigste Følelse erindrer jeg mig hine angenemme Dage, da jeg forenet med Dig ved et nøie Venskabs Baand, som intet uden Døden formaaer at sønderrive, nød Dit yndige Sælskab. Kuns i elleve Aar kiendte jeg Dig, Du elskværdige, og stedse kiendte jeg Dig god, redelig, og dydig. De beste, de ømmeste Forældre, hvis usminkede Gudsfrygt og Retskaffenhed agtes af alle Veltænkende, gave Dig en Opdragelse der saa meget meere lykkedes, som den havde Hensigt til den Høyestes Ære. De herlige Naturens Gaver hvormed Du var velsignet, ledsaget med en rosværdig Flid og Agtpaagivenhed, forskaffede Dig en Jndsigt i Konster og Videnskaber, hvorpaa kun faa af Dir Alder kan vise Prøver. Du viste dem, min uforglemmelige Ludvig, Endog Dine Forlystelser vare nyttige og undervisende. Hvor ofte fornøiede Du mig i det Tid, Du havde tilovers for Dig selv, med smaa Afhandlinger, Fortælninger og Oversættelser, der vare Din ædle, Din rare Tænkemaade værdige. - Di Hierte var godt, min Ven, derfor maatte Dit Forhold ogsaa være det. Jmod Dinedydige Forældre vi ste Du altid en ubrødelig Lydighed og Ærbødighed, imod Dine Dig inderlig elskende Sødskende var Du paa Søndag daketbaaden No. 15.3 Auction, Mandagen den 19 Februarii. kierlig og omhyggelig, imod Dine Venner om og oprigtig, imod Dine Medmennesker tienstagtig og beleven, imod Din trængende Næste medlidende og følsom Saaledes saae vor yngste Harboe ud, der i de sytten Aar, syv Maaneder, to Uger og fire Dage, han levede i Verden, aldrig bedrøvede sine Forældre og sine Venner, uden den eene Gang da han for altid, efter nu Dages hidsige Sygdom, lukte sine Øine. - Den høieste Væsen fandt ham møden til Lyksalighed, og satte ham derfor blant de fuldkomne Aanders Tal, hvor han, frie for de Adspredelser og Hindringer, som Verden giver, i de værdigste Udtryk kan ofre sin Gud og Forsoner Lov og Tak for al den ham i denne jordiske Hytte beviiste megen Miskundhed. - Som hans Liv var uskyldig, saa var og hans Død sød og opbyggelig De kraftigste Sprog, de dyrebareste Betragtninger over samme styrkede hans Troe. Med en glædeblandet Følelse, der kun har Sted hos de Retskafne, giorde han Sammenligning imellem den Pleie, som han paa sin Sygeseng fik, og den Uselhed og Jammer, der omringer de Fattige og Nødlidende. Endelig nærmede sig hans Fraskillelses= og den for ham salige Time: Fuld af Tillid og Forviisning om sin Jesu Naade og Kierlighed gik han med en velsignet Smiil dette saa vigtige Øieblik i Møde, og overgav sin redelige Siæl i sin forbarmende Skabers Haand. - Saa vel ført et Liv, saa dyrebar et Endeligt, har jeg, til Trøst for mig selv, og til Opmuntring for andre, troet jeg burde giøre bekiendt. Min Hensigt har været med min afdøde Vens Exempel at vise, at man tidlig i denne Ufuldkommenhed kan blive fuldkommen. Gid min Betragtning maa udrette den Nytte, som jeg ønsker, da vil jeg prise mig lykkelig! - De værdige Forældre og Sødskende af saa dydig og elskværdig en Søn og Broder! Dem behøver jeg ikke at trøste: Deres Ærbødighed for vor allerhelligste Religion, Deres christelige Hengivenhed i vor himmelske Faders velbehagelige Villie, Forestillingen og Deres forevigede Vens Lylsalighed, og den fuldkomne Forsikring, engang, Gud give sildig! at samles med ham; alt dette vil lindre Deres billige Sorg over et for Dem saa vigtigt Dødsfald. For mig skal den Salliges Minde stedse staae i hellig Erindring, og mit Ønske være: at min Vandel og Endeligt maa blive som hans. Kiøbenhavn den 12 Februarii 1778.