Aalborg Stiftstidende, 1842-08-30
J Berl. Tid." læses en interessant Correspondence imellem dHr. Conferentsr. Ørsted og Fuldmægtig Klee, i Anledning af nogle af Første fremsatte, dog mindre væsentlige Jndvendinger imod Sidstnævntes, i sit for ikke længe siden udgivne mærkelige Skrift: "Syndfloden", fremsatte geologiske Hypotheser fra et verdenshistorisk Standpunct. Hr. Klees, som det synes, næsten til Vished bragte Paastand, gaaer ud paa, at Jorden har været underkastet en Axelforandring, hvilken Overbeviisning han møisommeligen har til kjæmpet sig først af den geologiske Vei og siden fundet stadfæstet af den historiske, idet der, efterat hans Overbeviisning først havde erholdt Fasthed af den første Vei, gik et Lys opfor ham af den sidste, hvorved meget Dunkelt og Ubegribeligt i Oldtidens Historie pludselig stod klart for ham. Siberien har man saaledes, under 5000 Graders nordlig Brede, ifølge Pallas, Malte Bruuns og andre paalidelige Efterretninger, i en Strækning af et Par hundrede Mile fundet Spor af cultiverede Folkeslag, Ruiner af forskjellige Stæder, som synes at have været blomstrende, Silkehaandskrifter med forskjellige Charakterer, Billeder af Mennesker eller Dyr i Guld, Sølv og Erts, hvilke havde stor Lighed med indiske Guddomme; og at de siberiske Bjergværker have været drevne i en os ubekjendt Fortid, har Pallas gjort os bekjendt med. Er det vel sandsynligt, spørger Hr. Klee, at denne Cultur kan have existeret i Siberien under de nuværende climatiske Forhold, Er det ikke snarere sandsynligt, at denne Cultur er, som flere Sagaer tyde paa, tilintetgjort i Axelforandrings-Catastrophen, der paa en ligesaa naturlig som simpel Maade løser alle Mythologiens, Oldtidhistoriens og Geologiens Hovedgaader, Hr. Klee er overbeviist om, at man hidtil har seet Oldtidshistorien og Fabellæren fra et aldeles urigtigt Synspunkt, og at der af dem vil kunne hentes talrige Beviser for hans foranførte Hypothes. Efter hans Overbeviisning er det nemlig en pludselig Vinkelforandring af omtrent 900 af Solen, Maanen og Stjernerne, der har givet Anledning til Sagnet om Phaeton (der kjørte Solens Vogn, da Hestene løbe løbsk) og de andre dermed i Forbindelse staaende Myther og historiske Sagn, der spille en saa vigtig og betydningsfuld Rolle i Oldtidens Culturhistorie. En saadan Axelforandrings-Catastrophe maatte naturligviis være ledsaget af de voldsomste vulcanske Phænomener og blandt Andet med Formørkelser, og saaledes opstod da den rædsomme Frygt, der i Oldtiden greb Menneskeslægten ved Solformørkelser, fornemmelig fra dens Erindringer om en overstaaet forfærdelig Catastrophe, der, foruden i Mytherne og Sagnene, har efterladt sig de stærkeste Vidnesbyrd i de ældste Fester, religieuse Ceremonier, philosophiske Systemer osv. Philosophen Leukip lærte saaledes, at Formørkelser opstode derved, "at Solen vendte sig mod Middag(Syd). Saa uforstaaelig denne Lære ved første Øiekast end syntes, ligger der dog formeentlig heri en dyb Betydning, idet der virkelig, som Hr. Klee formener at have beviist, engang er foregaaet en Axelforandring under en Vinkel af omtrent 900, og at dermed har været forbundet en forfærdelig Formørkelse (Eddalærens Regnarokur). Samme Anskuelse deelte Xenophanes, idet han paastod, at Solen efter nogle Tidsrevolutioner vendte sig til et Land paa Jorden, som er ubeboet, og at den, idet den gjennemvandrede dette øde Land, lod sig formørke." Stode disse Anskuelser isolerede, indrømmer Hr. Klee villig, at de ikke beviiste Noget, thi hvilke Urimeligheder have ikke Menneskene overhovedet og Philosopherne isærdeleshed fundet paa; men man lægge Mærke. til, at de selvsamme Anskuelser, skjøndt under noget forandrede Former, findes hos næsten alle Oldtidens Philosopher, og skjøndt disse staae tilbage for de nyere i theoretisk Dygtighed, maa vi dog indrømme, at de vare practisk uddannede Verdensvise, der havde det Fortrin for os, at de havde Adgang til Kilder, som nu uerstattelig ere tabte. Ogsaa den gamle Platon forstod Mythen og Phaeton saaledes, og flere af de ældste Philosopher deelte hans Mening. Jkke umærkeligt er det heller, at flere af Pythagoræerne troede, at Mælkeveien var Brandmærkerne paa Himlen af den Jldebrand, der havde hersket paa Phaetons Tid.