Københavns Adresseavis, 1774-01-12
De snaksomme Venner ere endnu værre, imellem den og de forrige giør jeg denne Forskiel, at hine ikkun ere som en Tønde, der løber naar den bliver anstukken, men disse rinder saa at sige uophørlig, og skaffe sig selv Leylighed til, at faae det fortalt, som er blevet sagt dem i Fortrolighed. Lucin er en Mand af dette Slags. Han besøger daglig i tre eller fire Huse Folk, som ere af gandske forskiellig Tænke= og Levemaade. Ved hans første Besøgelse siger hans Ven ham med Glædes Taare, at ham om Aftenen tilforn var bleven en Kapital betalt, som han allerede havde opgivet Haabet om at faae, og at han dermed var sat i Stand til at betale en vis Kiøbmand, som for længe siden havde krævet sin Betaling. Lucin siger: Det er mig hiertelig kiert, og dermed gaaer han bort, lige hen til en Mand, som han veed, der ligeledes har Penge til gode hos den Ven, han først besøgte. Han siger ham i Fortrolighed, at Bedo (lad ham hede saa) har faaet Penge, og har i Sinde at betale Kiøbmanden N. Denne, som ikke havde drevet paa at faae sine Penge, kommer derved paa det Jndfald, at profitere af denne Leylighed, der vel ikke saasnart forefaldt igien, gaaer hen til Bedo, og kræver sine Penge ligeledes. Be do, som hverken var i Stand til at betale begge paa eengang, og heller ikke havde sagt det til nogen anden end Lucin, at han havde faaet Penge ind, bebreyder denne sin utidige Aabenhiertighed imod en Mand, som allermindst skulde vide noget deraf. Lucin siger: Det giør mig ondt, og gaaer bort lige hen til den tredie. Jeg har, siger han til ham, i Dag havt en fortrædelig Handel med Bedo, og fortæller ham derpaa, hvorledes hele Sagen hængte sammen. Den tredie giør sig en Glæde af, at ophidse dem alle imod hinanden, og overtaler begge Kreditorer, som allerede vare blevne enige om, at hver af dem vilde den gang lade sig nøye med at faae en Deel af sin Fordring betalt, til at tage sine Ord tilbage igien, og fordre den heele Summa. Jo mindre Bedo var i Stand dertil jo meere ophidser den Tredie dem, og det kommer derover til Stævnemaal og Proces, som foraarsager den ærlige Be do Fortredelighed, Bekostning og Skam, hvilket han blot havde at tilskrive Lucins meere uforsigtige end ondskabsfulde Sladderagtighed. Dette Haandværk driver han hver Dag; og hvo som uformærkt vil have noget udspredet iblant alle Folk, behøver ikkun at fortælle ham det i største Fortroe, lighed, og være forsikkret, at hans hele Huus veed det samme Dag, alle Naboerne Dagen efter, og hele Staden, den 3die Dag. Paa denne Maade forsynder Lucin sig hver Dag imod hans Næste, og skader meere med sin Oprigtighed, end en offentlig Stratenrøver. Han er ligesom en tynd Iis, hvo som begiver sig ud derpaa, synker tilligemed den. Man maae skye ham, dersom man vil undgaae Bagtale. Betragter man denne overdrevne Oprigtighed fra den beste Side, saa kommer den af Gemyts Svaghed og Dumhed, og er det, som man gemeenlig pleyer at kalde Enfoldighed. Denne Sladderagtigheds Feyl bliver ellers desto betydeligere, jo mere Leylighed en har, til at komme efter Sager, som ikke enhver bør være vidende om. Jeg har kiendt en Mand, der var en ret Original af dette Slags. En af hans Venner besøgte ham i min Nærværelse med den Tiltale: Jeg har noget nyt at fortælle dem! Dersom det er noget hemmeligt, sagde den ærlige Sladderer, saa fortæl mig det ikke, thi jeg kan ikke tie. Fortiener Feylen mere at lastes, eller Tilstaaelsen meere at berømmes, At klage for Personer, som Sagen slet ikke vedkommer, er uviseligt, dog kan det endda undskyldes, naar de ere i Stand, til at give gode Raad, og det er tilladt, naar det er en Veni hvis Skiød man udøser sit Anliggende; men at udlade sig for Personer, som hverken kan raade eller hielpe, er en uoverlag- og efter Omstændighedernes Beskaffenhed strafværdig Oprigtighed. Min Ven Leander givter sig, uden i Forveyen at have spurgt nogen til Raads, med en Person, som paa ingen Maade er ham værdig. Alle hans Venner beklage ham, og ingen kan begribe, hvorledes den kloge, den alvorlige, den ellers saa forsigtige Leander har kundet lade sig indtage af en saa ulige Character, Leander elsker sin Kone inderlig, de lever fornøyede; han holder det for Dyder, hvilket andre anseenfor Svagheder; skal jeg forstyrre hans Sinds Roe, skal jeg aabne Øynene paa ham, uden at kunne vise ham en bedre Vey, ingenlunde. Det er bedre for ham, at han bliver blind, end at han seer en Fare, som han ikke mere kan slippe fra. Gallus elsker sin Fader som en kierlig Søn. Han roser ham uophørlig for mig. Alle hade ham for hans Egennyttighed og Uretfærdighed. Sønnen har et ædelt og medlidende Hierte. Skal jeg skildre hans Fader for ham, som han er, Ney vist ikke: thi han staaer ingen Fare for at træde i hans Fodspor; men han vilde græmme sig til Døde over en Sag, som han ikke er i Stand til at forandre. Det er altsaa uviseligt, at ville helbrede en Ven fra Fordomme, hvis Opdagelse vil, om ikke skade dog heller ikke hielpe ham; enten nu Sagen angaaer hans Person allene eller andre. Herved forekommer det Spørsmaal, hvorvidt Oprigtighedens Grændser gaaer, i at sige vore Venner, deres Feyl. Kierlighed troer vel alle Ting, fordrager og taaler alle Ting, men den er ikke blind; dens klare Øye forurveliges meget meere ved de mindste Pletter, den bliver vaer paa den, som den elsker, hvilken den altid ønskede at finde i en ulastelig Prydelse. Kun de, som lettelig holde sig selv alle Ting til gode, og ikke vel kan fordrage Lyset, vælger sig saadanne til Venner, for hvis nøyere Prøvelse og Jagttagelse de tør være ubekymrede. Jeg slutter deraf, at Feyls Bestraffelse kan gjerne bestaae, med det ægte Venskab, ja er uadskilleligt fra samme, uden at man behøver, at give Lettroenhed og Mistanke Sted. Venner, som have disse tvende Feyl, tør man vel regne iblant de besværlige Venner, hvis egentlige Sted ikke er her at afskildres, efterdi jeg ellers skulde afvige alt for meget fra Hoved=Spørsmaalet. For at kunne dømme rigtig derom i forekommende Tilfælde, bør, efter mine Tanker, lagttages 3 Puncter: først maae der giøres Forskiel paa Feylene selv; dernæst maae vi see paa vor Vens Person saavel i Henseende til Forholdet imellem os begge i vores udvortes Stand, som i Henseende til hans Character, og endelig maa Graden af Venskabet og den indbyrdes Fortrolighed komme i Betragtning. Der gives Feyl, som findes ved visse Stænder, Opdragelses Feyl og Temperamments Feyl. Thirsis har et ømt og kierligt Hierte til Lander, han skulde redde ham med sit Blod, han har givet ham utallige Prøver paa sit Venskab og Tilbøyelighed, og hans Dyd vilde giøre ham elskværdig, om han endog aldrig var i Stand til at bevise ham den mindste Tienstagtighed, han er en grund god oprigtig og troefast Ven. Men han har, ved en Opdragelses Feyl, vant sig til en stiv Gang, stolte Miner og hovmodige Gebærder, som giøre ham utaalelig for mange, og latterlig for langt fleere, Leander laster ikke disse Feyl hos sin Ven, efterdi han skulde bedrøve ham over en Sag, der er blevet ham til en Natur, hvilken han ikke meere kan forandre, som ikke fornærmer nogen, og som meget let kan tilgives en Mand, hvis sande Ydmyghed viser sig i Gierningen selv, og ved det veldædigste Hierte. Min Ven Tyron har meget Phlegma, da derimod hans Embede udfordrede Munterhed. Overløb af Folk, hans Foresattes Paaskynden, hans tunge Legeme, og at han kiender sin egen lastværdige Dørskhed, giør ham ofte mismodig og at almodig over sig selv, over sit Embede, og over andre. Det giør ham ondt, at han ikke kan, som han gjerne vilde, og hans Pligter ligge ham paa Hierte. Skal jeg endnu meere bedrøve ham, Skal jeg giøre hans dorske Blod endnu tykkere ved nærgaaende Ord, Neyl jeg bør have Medlidenhed med min Ven, jeg bør ikke lade ham mærke, at jeg virkelig holder ham for saa dorsk, som han er, jeg bør meget meere søge, at opmuntre ham til et fornøyet Sind, forestille ham Forretningerne lettere, end han indbilder sig samme, og bringe ham paa Middelveien imellem den phlegmatiske Sielesøvn og en utrettet Cholerici Ivrighed, og søge med en sagtmodig Aand at hielpe ham til rette, samt lade mig være magtpaaliggende, at formane andre til ligesaadan Opførsel imod ham. Men en gandske anden Beskaffenhed har det, hvor saadanne Feyl kommer af Forstanden og Villien, og ere Virkninger af uordentlige Begierligheder, ureene Drivter, Uagtsomhed over sig selv, Egenkierlighed, Jndbildning om sig selv, eller Forblindelse ved andre.