Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-12-06
Naar Hr. Doctor Bastholm i sin Avis No. 86, ved Samtalen imellem Hans Caspersen og Morten Eriksen søger at gjøre Bondestanden opmærksom paa, hvor nødvendig en stræng Oeconomie er for den, og at Simpelhed, i Paaklædning og Maadehold i andre Nydelser, ere vigtige Hjelpemidler mod den truende almindelige Ødelæggelse, og naar han søger at formaae Bonden til at indskrænke sig, ved at aflægge sin Meerskumspibe, sit Brændevin, de skinnende Silkebaand, og den Bomulds Pialt, der har saa meget fortrængt Hvergarnet, saa leder han derved Landmanden udenfor Bondestanden, der læser Bladet, til at eftertænke, om ikke ogsaa han og hans Familie endnu kan finde noget at afknappe i deres Kreds, og Thee, Caffe, Vin og Pynt ville maaske ogsaa der blive aldeles bortfjernede, skjøndt Vedkommende mueligt troede, allerede at have forlængst gjort ethvert Offer, der lod sig tænke for dem, og allerede klagede over mangt et uvant Afsavn, og mangen tabt Beqvemmelighed. Fra denne Side betragtet kan den omtalte Samtale tænkes at have nogen Nytte, skjøndt Jndsenderen formener, at Hr. Doctoren her havde havt den ypperligste Anledning, ja at det endog havde været Pligt for ham, at virke imod en for Almuens Moralitet, Sædelighed og Formue lige farlig Anstødsteen, der netop er Forfatterens Egn egen, og vistnok allerede har havt skadelig Indflydelse paa Bondestanden i Nærheden af Slagelse, altsaa i Hr. Doctorens nærmeste Kreds, saa at han ei kan være uvidende om den, og som Sandhedstold burde omtale den. Men – naar Hr. Doctoren fortæller os, at Skatterne ikke ere saa trykkende, at de jo ved disse Indskrænkninger godt kunne taales, at Enhver, der følger disse Raad, ingen Nød har, og at der egentlig ikke er noget at klynke over, da fornærmer han Sandheden, haardt, og træder ind paa en Bane, der er ham fremmed; da misleder han, ved at give Anledning til at troe, at en betydelig og lastværdig Luxus finder Sted blandt Almuen, hvis Forfatning Hr. Doctoren bør ansees for at kjende da gaaer han Statens hæderværdigste Stand for nær, og paabyrder den Feil, den, i det mindste ikke i nogen betydelig Grad, gjør sig skyldig i, og som Tidens haarde Tryk af sig selv forbyder, da betragter han fra en vrang Side de fremsatte Kjendsgierninger; da seer han ikke, at den Cattuns Trøie og det Bombasins Skjørt ere Fattigdommens udhængte Skildt; at den fordums høirøde uldne Strikketrøie, den stadselige Bul og det brogede Hvergarns Skjørt ere forsvundne blot af Fattigdom, og fordi de tynde Pialter fra Kræmmerens Bod ere at faae for mindre end Halvparten af hvad den forrige almindelige Almuedragt vilde kostet, og som Pigen eller Konen, der dog gjerne i det Udvortes gaf synes net, nu ikke har Evne at anskaffe, at det kun saare sjeldent er Familiefaderen, der findes at sætte Penge til ved Lystighed og Drik, men mere maa lægges den tjenende Classe til Last, at naar saadant er Tilfældet, Modløshed og Fortvivlelse da som oftest er Grunden, og neppe er det undgaaet Hr. Doctoren, som Menneskekjender, at bemærke, at den Fattige, der troer sig uden Redning ødelagt, og overalt sin der enhver Udvei tillukt, allersnarest forfaldet til Ødselhed, Sviir og Skjødesløshed i at sørge for sin Fremtid, der dog, naar det end kommer til det Yderste, ikke kan blive værre end Øieblikkets Tilværelse, – en Sandhed, der fremfor Alt passer paa Bondens Stilling. Ja, Hr.Doctor, lad os for et Øjeblik sammenligne Den med Deres Medborger, hvis Lod det blev, i sid Ansigts Sved at trække sin Underholdning udaf Jordens Skjød, han bære nu Vadmels Kofte eller Klædes Kjole; i Hovedtingen ere Kaarene for dem begge jo eens. Naar De, med Dere aabne, herlige Siel har udtømt Livets skjønneste Væger i Nydelsen af Deres literaire Skatte naar De, dybt indtrængende i Religionens herligste og meest hjerteopløftende Sandheder føler Dem styrket og forbedret, naar De, med omfattende Blik, skuer Forsynets Veie i det uendelig Store, og øser deraf den ædleste Beroligelse, naar De, uforstyrret af udvortes Omstændigheder, og i Bevidstheden om, at Dagen har været anvendt til Deres egne Kundskabers Udbredelse og Deres Medborgeres Trøst og Underviisning, naar De da, med Længsel efter den kommende Morgen, der frembyder en lige skjøn Dag, og uden Sorg for det Timelige, med Taknemmelighedsfølelse imod Guddommen, overgiver Dem til Ro og Hvile, og den styrkende Søvn endnu forskjønnes ved Phantasiens Fremstilling af de herlige og ædle Billeder, som Sielen har modtaget under Dagens Arbeide; da giver Deres jorddyrkende Broders Tilværelse et ganske andet Maleri, Med Morgenrødens første Straaler begynder han sit sure Arbeide; hans Børneflok, som hans Creature, bære Præget af Afknappelse og Mangel; hans daglige Brød fortærer han med Ængstelse, og han drikker sin vand. blandede Melk eller sit tynde Øl, ja, hvor ofte endog det blotte Vand til sin usle Kost, for at spare alt mueligt sammen til Torvet, hvorfra han skal hente sine Udgivter, uophørlig ængstet med Krav, Forligelses-Jndkaldelser og Execution truet med maaskee inden Aften at være huusvild, og en Gienstand for Fattigvæsenet, skilt ved Alt, hvad der skal forsøde Livet; foragtet og tilsidesat ved alle Leiligheder; synkende under Byrden og berøvet Sands og Tanke for alt andet, end hans Elendighed, er hans sidste Siels anstrængelse rettet paa de sørgelige Billeder; Bitterhed og Mismod bespænde hans Hjerte han fortsætter sine Arbeider uden Haab, og seer Markens smilende Afgrøde med Ligegyldighed, fordi den dog ikke lover ham Redning, medens det mindste Uheld er tilstrækkeligt til ganske at kaste ham til Jorden, udmattet og træt synker han, efter gjennemslæbt Dag, paa Leiet, men finder ingen Hvile; thi nu i Nattens Rolighed staaer hans ulykkelige Forfatning i de frygteligste Billeder for ham; han øiner intet Haab, og seer Dagen, med alle de Sorger og Ulykker den fører med sig, frembryde, uden at Søvnen har styrket eller vederqvæget ham; ingen Taktil Gud, men i det Høieste en jamrende Bøn om, snart at blive forløst fra sine Lidelser, er Alt, hvad han har at yde; lykkelig endnu, om Sløvhed ikke har berøvet ham endog denne Følelse. See, dette er Bondens, dette Selveierens, dette Herremandens Stilling for Tiden, uden Overdrivelse, uden at fornærme Sandheden paa mindste Maade. - Mais le malheur d'autre, ce nest qulun songe! Dog nei, saaledes har Dortor Bastholm aldrig tænkt, saaledes vil han aldrig tænke, og den krænkende Samtale er blot et hurtigt henkastet Avisværk, for at fylde en ledig Plads, der vist aldrig havde seet Lyset, dersom Forfatteren i Tide var bleven opmærksom paa dens skjulte Braad. En større Mening synes at ligge i den af Hr. Doctoren fremsatte Mening: at Landmanden maa indskrænke sin Kornproduction, og derimod ved udvidet Faare avl, ved Dyrkning af Raps, Lin, Humle og slige Artikler bringe andre mere afsætlige Vare til Torvet; men, ei at tale om, at dette, under den almindelige Fattigdom, ikke er stort andet, end at forlange af Podagristen, at han skal danse, saa ligger der i Landets Jordbund, Clima og oeconomiske Indretning saa mange Hindringer, at først flere Aartier kunde frembringe nogen mærkelig Forandring, og de første Forsøg vilde udfordre større Driftscapital, end det er tænkeligt at tilveiebringe, hvilken ogsaa i Fremtiden vilde sandsynligviis være tabt, om den end indbragte Renterne. Rapsdyrkningen blev grebet med Begjerlighed, men svarede ikke til Forventningen, vil, efter Jndsenderens Formening, ogsaa kun sjeldent være i Stand dertil, og bliver vistnok altid et farligt Forsøg, hvor ikke Jor denne ere udmærket fede, og kunne taale Afsavn af Gjødning; Lin-Avlen medfører omtrent samme Ulempe, kræver mange Menneskehænder, og er ikke afsætlig i det Store, især da det næsten er umueligt for Landmanden at gjøre mere, end netop at frembringe den, og aflevere den raae. Humlen, i hvor indskrænket dens Avl end er her, især i Sielland, kan heller ikke afsættes uden til Spotpriser, der ikke svare til Omkostningerne, og i Kjøbenhavn er det allerede nok, for ei at kunne afsætte den, at den er avlet i Sielland, den være iøvrigt behandlet med nok saa megen Flid. Faareavlen synes at være den fordeelagtigste, og mere passende for Landet, naar ellers Landmanden med Kundskab og Overlæg bedømmer sin Eiendom, om den virkelig er passende dertil; men ogsaa her ophobe sig store Vanskeligheder, som det vilde blive alt for vidtløftigt her at fremsætte og udvikle, hvorfor jeg kun løselig vil henpege paa Følgende. Til at anskaffe en nogenlunde Faareflok hører en betydelig Capital, da ved de sidst afholdte Auctioner et Faar af god Race er blevet betalt med 7 til 10 Rbd., endog under for øvrigt ugunstige Forhold. Skal Faarene trives maa nye Huse opføres til dem, da vore Qvægstalde aldeles ikke passe for disse Creature; de fleste Steder maa et aldeles forandret Sædskifte indføres, og dette medfører, især ved de Gaarde, der have Hoverie, megen Vanskelighed; Faarehjorden er, fremfor vore andre Creature, udsat for Sygdomme, og Risicoen ved dem saa meget større, saa at den nedtrykte Landmand ikke uden Engstelse vover Forsøg heri i det Store. Uldmarkedet er langtfra ikke altid lige aabent, og netop i denne Tid har Jndsenderen hørt Eierne klage meget over Mangel paa Afsætning, og saaledes lod sig en Mængde af Vanskeligheder fremsætte men det er heller ikke den fjernere Fremtid, der med Hensyn paa Landmandens ulykkelige Stilling kan blive Gjenstanden for vor Betragtning her, det er Dagens, det er Øjeblikkets overhængende Ulykke, der skal afvendes, om ikke flere Tusinde Familier skulle nedsænkes i Armod og Fortvivlelse; om ikke Landet skal oversvømmes med Betlere af hver Stand, om ikke Strasseanstalterne skulle opfyldes med Forbrydere, som Nøden har voldsomt kastet ind paa Lasternes Bane, om ikke Ærlighed, Troe og Love reen skulle flye fra Danmark engang lykkelige Egne; om ikke Dorskhed, Uvidenhed, Tvedragt og Had skulle træde i Stedet for den Danskes før saa roste Flid, Oplysning, Fædrelandskjerlighed og brave Borgersind, om ikke Skidenfærdighed, Fylderie og Dovenskab skulle betage Nationen sin sidste Støtte, sin Agtelse for sig selv. (Fortsættes.) Noget om Drikkekarrene i Valhal(Slutning; see forr. No.)Man har kaldt Professor Gräter til Hjælp, hedder det endvidere, han vil staae vore Landsmænd bi i at forkvakle Texten". Hertil maa jeg svare, endskiøndt jeg vistnok stedse vilde glæde mig til, i vanskelige islandske Udtryk at have en Gräters kritiske Betænkning, saa var det dog der, hvor jeg, efter min ovenanførte Udvikling, ikke kunde vente nogen grundet Modsigelse, aldeles ikke min Hensigt at anvende hans Autoritet. Kun derfor nævnte jeg paa hint Sted denne af den oldnordiske Litteratur saa fortjente Lærde, fordi jeg fandt det mærkeligt at sammenstille, hvorlunde en Udlænding indtages af varm Beundring af den nordiske Oldtids hele Væsen, medens en Jndfødt med kold Ringeagt for samme søger af Beretninger, der angaae vort Norden, smaaligt at udpille, og af Beretninger om andre med vore Oldefædre ikkun i fjern Berørelse staaende Folkefærd begierlig at sammensamle, hvad han venter at kunne tjene til Fædrenes Dadel. Dog, ikke just for at betjene mig af Autoritet, hvor ingen behøves, men for end yderligere at godtgjøre, at de sildigere Aars af Professoren saa kaldte mythologiske Rensning aldeles ikke har havt noget med den rigtige Fortolkning af hine Vers at gjøre, maa jeg her anføre, at Udtrykket bjøgvidir hausa har været udlagt rigtigt længe for Professor Magnusen, som dengang ikke havde lagt Mærke til ældre Skribenteres lignende Fortolkning, gjorde det i sit i det skandinaviske Selskabs Skrifter, for 1813 udgivne Forsøg til Forklaring over nogle Steder af Ossian, S. 323. Jeg kan opvise hele tre Steder, hvor Udtrykket tidligere er rigtigt udlagt: 1769 af Svend Sølvesen i Rimur af Gissuri Jarli Porvaldsyni, hvilke siden ere trykte Leirargordum, 1800. Ved at betjene sig af Metaphoren bjøgvid hausa, S. 16, forklarer han den i en Anmærkning nedenunder ved Drikkehorn. Stedet, som er i den senere islandske Digtekonsts Smag, lyder saaledes: Baru sveiner beckjum fyrit bjugvid hausaGöms ad skerium bragna brüsaBrymgardarnir öldu krusa; hvilket lige efter Ordene hedder paa Dansk Svendene ombare Hoveders Krumtræer forved Bænkene, og Krusenes Bølgesøer bruste mod Folkenes Ganeskiær. 1780 af John Olafsen i Estai sur lamutique ancienne et moderne; T. II., & Paris.