Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-07-08
J Knytlinga Saga siges, at den efter den Tid fik Navn af Lavards Skov. Hvitfeld kalder den Harrested Øre. Jntet af disse Navne kiendes mere. brænde Knud paa Harrested, slog ham Feil, ford han ikke kom der før efter Solens Opgang, og i denne Skov blev den ædle Helt, en af Danmarks ypperligste Fyrster, værgeløs myrdet paa Stimands Viis af sin lumske Frænde, den 7de Januar tidlig om Morgenen, efterat han Aftenen tilforn var kommen fra Roeskilde til Harrested. Folkets Sorg over det hele Land, som snart udbrød i Opstand, mod Morderen og hans Fader, der kostede dem begge Livet, vidnede om Danmarks Tab, og vel tør Historien sætte Hellig Hertug Knud blandt de sande Helgene. - Jeg kom til Harrested, og ventede at Hertug Knuds Minde endnu ikke skulde være gandske udslettet. Men ogsaa her maatte jeg er fare, at selv i den Stand, hvor den skiulte Sands for det Hellige i Sagn om Fortiden længst maatte bevares, er den, vist nok ikke reent uddød, men dybt siunken og fast henslumret. Præsten fandt veg ikke hiemme, og af de Mænd jeg traf paa, vidste ingen noget til Sagnet om den Skov og det Sted i samme, hvor Hertug Knud blev myrdet, skiøndt Erindringen om samme dog til vore Dage er bevaret J. Paa Stedet, hvor han blev dræbt, fortælle Legenderne at en Kilde vældede frem af Jorden, og lægges det til, at der tæt omkring denne i Skoven skal have været grønt baade Sommer og Vinter. Denne Kilde, siger Suhm, vises endnu. Ligesaa fortælles, at da Hertugens Liig*) Hr. Major Neergaard, Harresteds Eier, har siden underrettet mig om, at dette Sted i Skoven endnu vises, og har tillige haft den Godhed at love mig nøiere Efterretning om disse Gjenstande. bares ud af Haraldsted Kirke, sprang en Kilde frem paa det Sted, hvor Værerne satte det ned for at hvile. Begge disse Kilder holdtes længe hellige, om de endnu ere til, da ere de vel ikke andet end Vandhuller. Degnen i Harrested, en meget gammel Mand, havde vel hørt Knuds Kilde nævne: men om det var den samme, som Bønderne kalde Sværtekilden, vidste han ikke. Han fortalte om en gammel Bygning, som har staaet i Nærheden af Kirken imellem Præstegaarden og Degneboligen, hvor man for en halv Snees Aar siden har udgravet Rudera af Grundvolden og benyttet Stenene til Præstegaardens Bygning. Nogle sagde han, vilde giøre denne gamle Bygning til et saakaldet Slot, andre til en Kirkelade. Stedet, hvor man har gravet, er tildeels endnu kiendeligt Jkke meget tilfreds med Opholdet i Harreste hvor jeg var saa uheldig ikke at finde den mindste Veiledning, gik jeg videre. Skovveien herfra til Skioldnæsholm strækker sig omtrent 3/4 Miil, og en saare behagelig. Da Udsigten aabnede sig, en Fierdingvei fra Skjoldnæsholm, glemte jeg snart, over de herlige Naturscener, som her frembøde sig, Harrested, som ellers ogsaa ligger i en høi og skovrig Egn. Hvad jeg havde lovet mig af Egnen om Skioldnæsholm, blev opfyldt endog over min Forventning. Jeg var forberedet veed meget berømmende Beskrivelser, nyligen havde jeg seet den paradisiske Egn ved Vordingborg; jeg kom fra Sorøe-Egnen, i hvis Skiønheder jeg indviedes i hiin Tid, da mit Liv i det mindste i enkelte Tidsrum var en Afspeiling af den rolige, smilende Natur, i hvis blide Skiød jeg hvilede. Og dog kunde den rige Naturskiønhed, jeg her fandt, give min undrende Sands en ny og herlig Næring. Kilden, hvoraf jeg her kunde øse, er saa overflødig, at jeg end ikke i langt flere Dage, end jeg havde Timer, vilde kunne udtømme den. Det har altid forekommet mig, som om Sammenligninger imellem forskiellige Egnes Naturskiønhed sielden ret lykkes. De fordre i det mindste, for nogenlunde at tilfredsstille, et saa fortroligt Bekiendtskab med det Skiønne i Naturen og dens undtømmelige Rigdom, som aabenbarer sig en Uendelighed af Former, en Reenhed i Fremstillingen, og overhovedet en Samling af Betingelser, som jeg er langt fra at tiltroe mig. Jeg vil derfor ikke tage mig for, at sætte Egnen om Skioldnæsholm i nogen almindelig Parallel med min Fødegn, der tilvisse har sine eiendommelige, saare indtagende Skiønheder i en meget høi Grad. Maaskee, hvis Sorøe-Egnen havde den høie Beliggenhed, den Rigdom af Banker og Tale, som Egnen heromkring, da vilde den førstes herlige, store, skovkrandsede Søer, hvis Beliggenhed er saa sielden, give den et overvægtigt Fortrin i Skiønhed; hvorimod den vel igien vilde tabe en Deel af den stille, forborgene, ret ligesom bevidstløse Ynde, som karakteriserer den, og ved sin venlige Blidhed indtager enhver ved første Øiesyn. J Egnen om Skjoldnæsholm er der mangfoldige Søer, som ligge deels dybt i Dalene, deels høiere imellem Skovene, og bidrage meget til at give de enkelte Landskaber en rig Afvetsling og et Slags mildt romantisk Liv Men de ere alle kun smaa, og Øiet, som overalt hvorhen det vender sig næsten overmættes af Skiønheder, synes stundom at længes efter den Hvile, som en større Vandflade vilde frembyde. En af de skiønneste er Søen ved Hvalsølille, som man øiner til Herre straks naar man paa Harrested Veien kommer ud af Skoven. Den ligger temmelig dybt, er vel ikke meget stor, men saavidt jeg veed, eneste i sit Slags i Siælland ved den temmelig store skovbegroede Ø, der ligger vet midt i Søen. Synet af denne svømmende Lund, som jeg snart saae at ligge rolig i blidt Sollys midt i de mørke, oprørte Vande, snart at hæve sine grønne, lyse Hvælvinger over den glatte Flade, tæt og inderlig omsnoet af det speilklare, sølvblaa Vand, og atter i nærmere og fiernere Afstand omgivet af Skove, er et af de mest indtagende jeg kiender, og lader sig fra forskiellige Synspunkter nyde med en saare behagelig Afvesling i Beskuelsen. Det kan ikke feile, at denne derlige Ø vilde være meget skikket til romantiske Anlæg af høi Skiønhed. Mærkværdigt er dette Sted desuden ved den skovbegroede Jordtunge, ligeover for Øen, hvorpaa man finder Voldstedet af det gamle SkjoldnæsMan undre sig ikke over, at jeg med Varme omtaler en Plet, som vel ikke eier Fieldegnes eller Havkysters imponerende Skiønheder; men hvor alt det Yndige i Naturen i en blid Harmonie er forenet med det Høie og Ærværdige. Disse fierne, mørke Skove, som bølgende høine sig i Horizonten, disse lyse Dale, hvor smilende Søer slynge sig imellem yndige Lunde og den tryllende Afveksling af Lys og Skygger henrykker Synet; disse venlige Landsbyer, som ligge omstrøde paa Sletterne; disse Høider, hvor Øiet taber sig i vide Udsigter, og overalt møder en Fylde af Skiønhed og et Livi Naturen, der præger sig i en rig Mangfoldighed af vekslende Former - hvor tilfreds vilde jeg være, om jeg blot i Erindringen kunde sammenfatte dette i et heelt Billede, og glædes ved at gienkalde Mindet om det friske, yndige Liv, om den rolige Blidhed og venlige Alvorlighed, som hersker over disse Egne, og som Naturen her ind god min Siæl. Hvor gierne dvæler jeg ved disse Nydelser, saa rene og uskyldige, som Naturen selv, hvis hemmelige Ynde, vel ikke som Konstens høie Jdealer, der svæve i et himmelsk Lys, hæver os til Begeistringens overjordiske Liv, eller med dens stærke Tryllekraft henriver os til bevidstløs Beundring; men som lader sin rolige, harmoniske Skiønhed fængste vor Sands ved dens evige Ungdom, dens Præg af en uendelig Skaberkraft, og nære vor Følelse ved en mild, oplivende Varme. Denne Skiønhed, mere tilgængelig end Konstens Helligdomme, er dog kun aaben for den, som med Følelse for den evige Harmonie i Skabningen forbinder Sands for det Høiere, og som veed at skue Naturen i dens Heelhed. Den kolde Følesløse, som enten mangler al Sands, eller som vil gribe Alt med Hænderne og maale Skiønhed med Begrebets Alen, seer i de herligste Naturscener i det høieste kun den udvortes Form, som den i det Enkelte paanøder sig Sandserne. At overskue Naturskiønheder i deres Heelhed, og med den indre Sands at fatte det store Billede, sammensat af utallige mindre, der afpræger sig i den skiønne Natur, og ofte ved de meest afstikkende Modsætninger danner den herligste Harmonie - dette for ninger han ikke Flygtig glider han hen over de dyde ste Aabenbaringer af Naturens Genius; kold og ligegyldig bliver han ved dens fortryllende Yndigheder, kalder maaskee endog dens Kraft og dens Skiønhed formiss, fordi dens Uendelighed ikke indsluttes i nogen afmaalt Form. Held derfor den, som i Naturen ikke seer et stumt dødt Billede, en liviss Samling af Former, der ei bestæles af nogen indvortes Aand; som erkiender at dens skaben de Kraft udgaaer fra Livets evige Kilde, og at dens Liv er meer end et tilfældigt Spil, som fra Naturens enkelte Deele kan hæve sig til den Harmonie, der fremgaaer i det Hele, og som ogsaa i det Enkelte kan skue den Kraft, hvormed det danner sig en egen karakteristisk Heelhed. Ham vil Naturen tidt glæde ved sit hulde Modersmil; ja ham vil hun i evig Ungdomsglands straale som den yndigste Elskerinde, og hendes dybt forborgne Skiønheder ville aabne sig for ham, træt af Livets Kamp, vil han synke i hendes Favn, som tilden Elskedes Barm, og i en sød og himmels Hvile vil han glemme Livets Smerte ved den reneste af alle jordiske Nydelser. (Fortsættes.)