Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-01-15
Hvo kjender ei det første Bind af Hr. Foersoms Shakspere, og med taknemmelig Fryd erindrer sig hine to store Producter Hamlet og Cæsar, Kan man med Rette kalde det en stor Opgave, at oversætte et fuldendt poetisk Konstproduct saaledes, at Jkke Kienderen af Originalen faaer samme Jder om det Enkelte og Hele af Værket, som Kienderen, da er sikkert Sh. en af de sværeste. Vanskelighederne ere deels almindelige, fra Sprogets Side, deels særegne som opstaae af Digterens eiendommelige Fremstillingsmaade. Det Engelske Sprog er synderlig rigt paa Eenstavelsesord, som giør, at Engellænderen som oftest siger i eet Vers hvad den Danske maa bruge to ja flere til. Dette frembringer lettelig, uden faste Grundsætninger, en Udtværing af Originalen, som tilintetgjør dennes Form. Desuden havde det engelske Sprog paa Shs. Tid vel betydelig arbeidet sig ud af den alt for udannede Raahed, hvori det staaer hos Chaucer, og hans Samtidige, men dog havde endnu ingen Popes Tidsalder forsøgt paa at forsine Sprogets djærve Bestanddele, for at give dette saa solide Sprog en fransk Glathed i Ordbygning. Saaledes beholder Constructionerne endnu hos S. en ubøielig Kraftighed, som giver Konstværket et majestætisk Udseende, selv i dets ydre Bygning, der svarer vel til det Heles store Plan, hvilket bliver endnu mere kyndigt ved den eiendommelige Maneer, i hans Fremstilling. Som Cind i Naturen, siger en Engellænder med Rette, speiler sig Sys. høie Siel i hans Sprog. Hertil komme ikke faa Ordføininger, som ere ham allene egne. Vel sandt, at i hans høieste Begeistring udtaler sig den høieste Klarhed; men dog maa man ogsaa tilstaae, at han lader sit fulde Hjerte udstrømme i en Frugtbarhed og Rigdom, som stundom gjør ham dunkel; for ikke at tale om at flere Repliquer ja Scener dreie sig om Ordspil, som man ligesaalidet kan udelade som oversætte. Saa let det nu er, liig den æsthetiske Møller i Tiecks Zerbino, at male dennes kornfulde Kraft til et fiint og smagfuldt Meel, saa vanskeligt er det, at løfte den hele Kjæmpe vægt og, tungt som det er, at flytte det uforandret i sine Dele hen paa sin Plads. Ofte bliver det aldeles umueligt at udføre dette i een, selv de enkelte udtrykkende, Oversættelse, og da er det Konsten at undgaae Scylla saaledes, at man ei falder i Charybdis, at man ei gaaer over i et andet Extrem: at svæve let hen over Originalens Ord, og blot hente Jdeen, med Tabet af mangt et vigtigt Smaaeord. At opnaae dette formaaer kun en fiin Følelse for det Rigtige, forenet med mange anstillede Forsøg. Heri har Hr. Foersom været saa heldig, at man vel tør stille ham nær ved den store Mester i denne Konst, A. W. Schlegel, hvis S. og Calderone altid ville blive Forbilleder paa en fuldendt Oversættelse. Ved første Blik kunde man maaskee troe, at Ordbygningen kunde paa enkelte Steder være udrykket Originalen noget nærmere; men nøiere Undersøgelse vil vise, at, hvis nogen lider ved denne Methode, da er det Sh., og at man, just her, ved tilsyneladende Utroskab kan fremstille Originalen langt sandere. Hvo vil da dadle Bruget af Midlet, naar man vil Hensigten, Kan hiint opnaaes, uden at dette i mindste Maade skades, da vil dette være et synderligt mærkeligt Arbeide; men hvor sjeldent, for ei, efter Sprogenes Forskjellighed, at sige umueligt, er Fuldendthed, et Arbeide, som dog egentlig kun kan opnaaes ved Approximation, Lettest vilde dette kunne skee i de gamle Sprog især det græske, hvis Ordbygninger snarest lod sig overføre i det nordiske Tungemaal, og dog vil man selv i den rige tydske Litteratur see, hvor saare faa have opnaaet dette Maal. Voss's Homer fremstilles vel altid som et Mønster i denne Henseende; men vi ville spørge dem, som prøve selv, og ikke basune om det, de ei have seet, om den har den strænge Nøiagtighed i det Enkelte, som vi her tale om, det samme er Tilfældet med Tiecks Donquixote, som maaskee mindre end man troer opfylder dette Krav. Vel kan man herimod anføre enkelte Exempler, som Astes Sopholes (1805), hvori vi finde den forunderligste Troeskab i det allermeest Enkelte, men jeg troer da heller ikke at nogen uvidenskabelig Læser har kunnet begribet dens Mening; i det mindste vil man ikke forstaae noget af dens Chor uden at have Originalen ved Haanden. Og hvor foretrækker dog ikke hines Aand for dennes Ord, Det samme bliver Tilfældet i Stykker af det ældre engelske Theater (Sh., Begumont og Fletcher, Ben Jonson &c.), hvor Sprogliigheden vel er stor, men dog større, end hist; men hvor alle disse Fordeele gaaer tabte ved Digterens egen vanskelige Form. Om aldeles fuldendt Ordnøiagtighed i det Enkelte bør vi da ei heller tale her, men kun bedømme det Hæld, hvormed Oversætteren stred paa de Stæder, hvor Sproget ligesom med Magt drev ham bort fra Originalen. At betvinge dette, bliver paa mange Steder aldeles umueligt og han tvinges efte, paa en ukonstnerisk Maade, at fordoble det Vers, som i Originalen er enkelt. Heri at vogte sig for Misgreb, ikke at misbruge denne Frihed, men saavidt mueligt gjøre godt igjen hvad man tog op paa det forrige, er den store Konst. Dette har Hr. Foersom paa den hældigste Maade vidst at opnaae, saa at intet af Originalen tabes, uden det som efter Sprogenes Forskjellighed nødvendig viis maae tabes. Det store i det Hele, det store i det Enkelte, er her troligen fremstillet, og man føler hvor dybt gjennemtrængt den fortræffelige Oversætter var af sin Original. Paastaaer man end ikke det samme, som den strænge Landsbyepræst i Don Quixote (I. 11) siger om Oversættelsen af L. Ariosto: Si habla en otra lengua que la suya, no le guardare respeto alguno, pero si hablaen su idioma, le pondre sobre mi cabeza; maa man dog til Slutningen, skiøndt imod sin Villie, tilstaae ham det følgende: quitan deel natural valor todos aquellos, que los libros de verso quisires vores en ofra lengua, que por mucho cuidade que pongan, 7 habilidad que muestren, jamas legaran al punto, que elles tienen en su primes na cimiento. Men som allerede forhen er sagt, absolut Fuldendthed kan heri ikke existere, og den høieste Approximation er den høieste Roes, som enhver med Originalen fortrolig Læser ubetinget vil indrømme Hr. F. Grundig Kundskab til Engellænderens Sprog er her forenet med udbredt Studium af det gamle danske, et saa nødvendigt Requisit til en Oversætter af den Tids og den Art Konstværker. For at indsee Vigtigheden deraf, behøver man ei at giennemlæse A. W. Schlegels bemærkninger derom i hans herlige Afhandling Ueber William Shakspear (i die Horen for 1797),man giennemgaae blot de af denne Forfatter oversatte Dele og Voss den yngres Lear og Othello (1806). Denne sidstes staaer i Ordnøiagtighed og fra Formens Side ikke meget under hiin, men det Hele lider dog under noget moderat, noget aldeles ikke shakspearisk, denne er let, hvor hiin er kraftig; hist see vi Luthers solide Vægt, her Lasontaines giennemsigtige Tyndhed. Og dette bidrager ogsaa en betydelig Deel til at give nærværende Oversættelse en høi Grad af Fuldendthed; og det er høist siælden hvor dette synes at misbruges, som f. Ex. i Act I. S. 1. hvor this seeminsubstance" bliver til den faare Lilliemand. Om Sprogurigtigheder kan hos saa fuldkommen Mester i Sproget Talen ikke engang være. Maaskee nogle enkelte rimede Vers kunde være Originalen troere naar f. Ex. That god effects may spring from worde of love, oversættes ved: At op af dem ei giftig Tvedragt groer. Hvilket vel turde være Tilfældet paa nogle enkelte flere Stæder. Dog, hvo som kiender Vanskeligheden, som af alle Stæder ere størst i de rimede, vil ikke dadle dette La piece de Romeo et Juliette traduite en italien semblat rentrer dans sa langne mater nelle, siger den herlige Forfatterinde til Corinna ou PItalie (Vol. 1, 278), og man vil forgiæves. lede efter et Udtryk, der mere characteriserer dette hakspegreske Stykke. Ved enkelte Træk at fremstille en heel Nationalcharacter, er en vanskelig Opgave for den dramatiske Skribent; ligesom og saa at indaande det hele Drama sydligt Colorit; at Jtaliens blaaklare Himmel og venlige Luft, ligger udbredt over det hele. Hvor siældent dette er, vil Erfaringen kunne overbevise enhver om, at omslynge det practiske Product med det sydligt blide Gevandt, som Gothes genialske Frembringelseskraft virkede omkring sin Torquato Tasso, blev kun givet faa. Man minde sig blot hvor ganske lidet Schiller endog har vidst at antyde dette i sine to italienske Stykker: Fiesco og die Brant von Messina, ja Repræsentanten for det italienske tragiske Theater Alfieri selv har saa lidet formaaet dette, at endog hans reent italienske Stykker, som laCongiura de Pazze og flere, for den Sags Skyld gierne kunne forlægges til Bøhmen. Ogsaa heri er Sh. saa reen objectiv. Og derved characteriserer sig Rome og Julie i Modsætning til Leor, som to synderlige Contraster. Her nordisk Kulde; hist sydlig Varme: her den menneskelige Villie, sat i Bevægelse ved Haardhed, Had og Strid, hist, ved de Dødeliges skjønneste Drift, her opløses Personernes Tilværelse paa Jorden ved Ondskab, hist ved Elskov. Dog efter udviklede Anskuelser af dette Konstværk, som A. W. Schlegels (i Kritiken u. Characteristiken 2ter B.) og M. de Stael Holsteins (i Corinne I. D.) vilde hvert svagt Træk blive overflødig. Ogsaa dette Stykke staaer reent, herligt og uforfalstet i sin danske Dragt, skiøndt maaskee dette og et par andre (som Loves Labour is lost, Nidsummernights dream etc.) ere de vanskeligste af alle de hakspeariske at oversætte, formedelst de hyppige Riim. Hvorvidt strængere Ordnøiagtighed, især i de rimede Partier, kan finde Sted, eller ikke, er talt i det foregaaende, og vi henvise enhver dertil, der maaskee kunde finde nogle faa enkelte af disse noget afvigende fra Originalen. Med den gladeste Længsel seer Anm. og enhver Ven af den gamle Sh. 3die Deel imode, dog saae man maaskee hellere en virkelig Tragoedie forenet med Macbeth, end den bebudede Richard, der deels er en af the Histories og deels aldrig burde skilles fra begge Parter af Henry the Ath, da den egentlig talt er Grundlaget for disse.