Berlingske Tidende, 1834-01-22
Deputeret Kammerets Møde i Gaar blev (som nysnævnt) aabnet af den berømte Lamartine, der udviklede det af ham, ved den almindelige Debatte og Adressen anmeldte Amendement i Anledning af de orientalske Anliggender. Den hæderværdige Hr. Bignon, – saaledes begyndte han - hvis Erfaring og dybe Jndsigt i diplomatiske Anliggender jeg ærer, har i Gaar paa denne Talerstol udviklet adskillige Spørgsmaal angaaende vor udenlandske Politik. Næsten i dem alle er jeg enig med ham men har er rigtigen fattet min Anskuelse i Henseende til eet at den. Jeg veed ligesaa godt som han, hvor stor Forsigtighed og Varsomhed de udenlandske Anliggender fordre; heller ikke har jeg fordret af den Franske Regjering, at den allene skal betræde den af mig antydede Vei; jeg har blot villet henlede Opmærksomheden paa hiint ulykkelige Land. Den hæderværdige Hr. Bignon giver vel det af mig udtalede Ønske sit bifald, men hen sætter imidlertid samme i høimodige Drømmes-Rige. Jeg undrer mig høiligen over: at en Mand, der ved saa mange Leiligheder har saa rigtigt bedømt vor udenlandske Politik, nu føjer sig til den af vort Ministerium hidtil fulgte Politik. Alle store Begivenheder vare kun Drømme førend de bleve udførte. Americas Uafhængighed var en Drøm; den Græske Nations Gjenoprettelse var ligeledes en Drøm. J denne Henseende troer jeg, at Massens Jnstinct er en mere sikker Fører. Man har sagt, at store Tanker komme fra Hjertet, maaskee vilde det være rigtigere, naar man sagde, at de komme fra Folket. Folket er i Virkeligheden Menneskehedens Hjerte. – Taleren bad nu om Tilladelse til at turde meddele nogle Notitser, hvilke han har samlet paa sin nyligen endte Reise i Orienten, og ved hvilke han søgte at gjøre det Tyrkiske Riges indvortet Forfald anskueligt. Det Osmanniske Rige – bemærkede han – er intet Rige, men et uformeligt Aggregat af forskjellige Menneskeracer, uden indbyrdes Forbindelse, uden fælleds Sprog, Jnteresser, Love, Religion og Sæder. Det er det meest udstrakte Anarchie, der nogensinde har viist sig i Verden. Den Lue, der for gjennemtrængte samme, den religiense Fanatisme, er udslukt, en blind og fordærvelig Regjering har selv fortæret Erobrernes Slægt, og Tyrkiet gaaer tilgrunde af Mangel paa Tyrker. En høist treffende bemærkning. – Den nyeste Tid, vedblev han, har været Vidne til en stor Begivenhed. Mehemed-Ali bemægtigede sig Saint-Jean d'Acre, drog igjennem store Provindser, og gjorde først Holdt for Constantinopels Porte. Uden Hindringer havde han kunnet trænge ind i samme; men et Ord fra Vesten, Civilisationens Magt, standsede hans Skridt. Sultanen selv syntes at fortvivle om sin Stilling; han søgte Beskyttelse hos den Magt, der saa ofte har tragtet efter at styrte ham; Rusland har i Sandhed afværget hans Fald; men dersom det drager sin beskyttende Haand tilbage, da styrter det Osmanniske Rige sammen paa alle Kanter. Og selv under denne ydmygende Beskyttelse skjælver Porten, og Sultanen har intet roligt Øjeblik. Han var een Gang en stor Mand, og det paa den Dag, da han ved personligt Mod og Aands-Kjækhed tilintetgjorde Janitscharernes gamle Magt. Men der gives Stater, hvis Livsprincip beroer netop paa deres Feil, og som vilde dræbes af en Reform, i Stedet for at erholde nye Kræfter. Dette har været Tilfældet med det Osmanniske Rige. Den militaire Aand, der blot var religiens Fanatisme, er udryddet med Janitscharerne.