Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1768-10-28
Saasom de gamle hedenske Skialdrere og Lærere have i Guders Afbildinger og Fabler indsvøbt mange Ting, som sigte til at forklare Tingenes Ratur eller at forbædre Sæderne, saa har man nøye at eftertænke, hvad sandt og godt, der under sligt Dække kand ligge skiult. Saaledes havde de digtet, at Coelum var Saturni eller Tidens Fader, fordi Himmelen ved sin daglige og aarlige Omvæltelse foraarsager Tiden. Men saasom Tiden er ligesaa hastig, som den er gammel til, og giør Ende paa de Ting, som den tilforn har frembragt, saa har de forestilt Saturnus under Skikkelse af en gammel Mand med Vinger, der førte en Segel i Haanden og opslugte sine egne Børn. Janus, som kom efter Saturnus, var den fornuftigste Konge i Jtalien, han kunde forud see tilkommende Ting og huske de forbigangne: Derfor have de afmalet ham med 2de Ansigter. Prometheus fik dumme og ubehøvlede Folk afvandte fra deres færske Levemaade, satte Skik paa dem, og skaffede ligesom fornuftige Siæle i disse sandseløse og ufornuftige Kroppe. Dette har været Aarsagen, hvorfor han fik Ord for, at have dannet Mennesker af Leer. Desuden lærte han Folk Jldens Brug, og fandt paa hvorledes man kunde faae Jld af Solens Straaler, naar de nemlig bleve samlede i et huult Speil, herved fik man mange Livets Beqvemmeligheder, og af den reyste sig igien adskillige Uleyligheder, saasom allehaande Sygdomme, Febrer, o. s. v. Deucalion anlagde Byer, opfandt Kunster og indførte gode Sæder blandt Folk; herover berømmes han for, at have forandret Steene til Mennesker. Amphion stiftede Enighed imellem de Thebaner, og formaaede dem at bygge paa deres Stad; Han siges derfor at have bevæget Steene med at spille paa sin Lire. Men Arlas fortælles der om, at han blev omskabt til et Bierg og bar Himmelen paa sine Skuldre, fordi han steeg op paa høye Stæder for at kikke Stierner, og opfandt en Himmelkugle, som han næsten altid havde ved Haanden. De havde tillagt Dædalus Vinger, med hvilke han kunde flyve ud af den vildsomme Labyrinth, fordi han fandt paa den Kunst at fare til Skibs og betiene sig af Seyl. De berette at Jcarus plumpede ned i Havet, da han af Forhovenhed stak alt for høyt i Luften udi sin Flugt, for dermed at betegne Ungdommens Uforsigtighed, som ikke vil vide af at holde Middelveien og fare i Mag. J Can tale Person har de afmalet de Gierrige, i Lycaons de Grumme, i Sire nernes og Circes de Vellystige, og i andres Personer andre skiendige Gierninger. Ved den løsagtige Qvinde Medusa har de vildet afskildre den ureene Begiærligheds Beskaffenhed, da den har saa fordervelige Virkninger, at den betager Menneskene al Følelse af Fornuft, Gudsfrygt og Menneskelighed, og ligesom omskaber dem til Stene. Hvo sporer ikke i Narcissus et Menneske, der er forelsket i sin egen Skabning? J Marscas, som Apollo trak Huden af, en Stor=Praler og indbildsk Rar? Hvo begriber ikke, at der ved Persel Hest, Pegaasus, betegnes den Hurtighed, som udfordres til Forretninger, Ved sammes slebne Speyl. hvilket han har i Steden for Skiold, Viisdom, Vil man have høyere Ting. i Sigte, mon man da skulde giette hen i Taaget, saafremt man holdt forat Adam afbildet ved Saturnus, der opslugede sine egne Børn, Japhet den tredie af Noe Sønner, ved Japetus, og andet saadant meere. Af Jøderne kunde Phoenicer og Ægypter læt faae den Hellige Skrivts Henmeligheder at vide, fra begge disse Folk bleve de forplantede til Grækerne, hvilke med nye Opdigtelser forfalskede dem, da de allerede vare forgvaklede. Af Grækerne igien havde de Romere, taget den første Anledning til deres Fabler. Er fornemme Fruentimmers Frierie til Hr. N. N. Undskyld, o Damont disse Tanker, Som Du har selv opvakt hos mig. Undskyld, jeg viger fra de Skranker, Som for mit Kiøn best skikker sig. Men Damon! Du har rørt mit Hierte Din Yndighed selv Skylden bær, Jeg længe nok har skiult min Smerte, Hvor inderlig jeg dig har kiær. Ja Damon, alt for elskelige, Troe, Amaryllis elsker Dig, Alt hvad hun har hørt om dig sige, Giør Dig desmeere elskelig. Men kan jeg Dig end ikke vinde, Da bær dog ey mod mig Foragt, Det er naturligt en Hyrdinde, Kan føle Kiærlighedens Magt. Tænk ej, et flygtigt Sind mig driver, At elske mig en Vane er; Ney, lille Da mon, hvad jeg skriver, Paa Dyden ene grundet er. Jeg ønsker, Damon! Dig at eye, O! kunde jeg den Lykke naae, Den vilde meget overveye Hvad anden Glæde jeg kan faae. Men er Du alt, min Damon, bunden, Haar Du Dit Hierte givet bort, Har Dig en anden overvunden, Da svar kun Amaryllis kort. Da viis Dig ærlig; sig: Hun ikke Skal søge meer at vinde Dig; Sig: Hendes Skiæbne vil ey skikke, At hun skal blive lykkelig. Da skal jeg villig udelukke, Din Kiærlighed udi mit Bryst, Og kun i dybe stille Sukke, Vil søge Lindring, Raad og Trøst. Et vil jeg Dig, min Damon, bede, Lad ingen vide, at jeg skrev; Nysgierrighed lad Dig ey lede, Jeg ellers ulyksalig blev. Thi der er nogle som mig kiender Og veed jeg fører dette Navn; Om de først Vaaben fik i Hænder, Det blev ei meget til mit Gavn. Nu vil Du, kiære Damon! giette, Hvoe dette til Dig skrevet har; Men Du ey træffer paa den Rette, Jeg aldrig i Dit Sælskab var. Jeg er af Stand og er Din Lige, Din og min Fader bar eens Rang; Men meere tør jeg ikke sige, Vær derfor rolig denne Gang. Med Tiden skal Du faae at vide, Hvem denne Amaryllis er; Men sæt Nysgierrighed til Side, Jfald Du selv er ærekiær. Nu, Damon! jeg vil overlade, Det til Din Generosite; Men lad for alting disse Blade, End ikke Dine Brødre see. J Morgen Aften maae Du vente Mit Bud det kommer vist til Dig, Som skal et skrivligt Svar afhente, Om Du et Svar vil unde mig. Du Dig til Vers skal ikke binde, Men som Dig synes best, saa skriv Til Amaryllis Din Hyrdinde, Men Damon, taus og ærlig blive (Svaret skal følge.)