Corsaren, 1843-07-07
En Hemmelighed, oplyst af Solen. (Angaaer en Ting, der er passeret i Frankrig, men gjerne kunde være passeret et andet Sted. Artiklen er naturligviis af "le Charivario".) Aldrig er der hændet noget lignende som hvad der i disse Dage er passeret i Brest. Forleden Søndag ventede man i denne By Prindsesse Clementine, Ludvig Philips Datter, prydet med Prindsen af Coburg, hvilke begge ere i Begreb med at transportere deres Hvedebrodsdage fra Paris over Bretagne til Floden, Tajo, der er saa bekjendt af sine lykkelige Bredder. Og ikke mindre lykkelige ville de Hvedebrødsdage være, som de ville tilbringe der. Mairen i Brest havde paalagt sin Secretair at holde hans Veltalenhed parat til Klokken 4 om Eftermiddagen, den officielt bestemte Tid til det høie Fars Ankomst. Sopræfecten havde belæsset sig med et oratorisk Stykke, som ikke behovede at falde i Vandet; og en anden Præfect, men fra det faste Land, Departementspræfecten, som hændelsesviis befandt sig i Brest, udtænkte paa sin Side en Tale, som reent skulde fordunkle Mairens, og nedsænke Sopræfectens hundrede Favne under Vandets Overflade. Endelig besluttede femten unge Piger, klædte i Uskyldighedens Farve, at sige Prindsessen overmaade mange smukke Ting ved Byens Port. Men Tilfældet gjorde dette til Intet. De høie Reisende ankom Klokken Et. Jngen var ved Byens Porte for at modtage dem. De femten unge Piger, Mairen, Sopræfecten, Landpræsecten vare nødte til at forsøge deres Veltalenhed i Parrets Bopæl, og det tog sig der formodenlig langtfra saa godt ud som under aaben Himmel. Medens Deres Høiheder spiste Bouillon, gav Mairen sig til at reflectere over, hvad den var passeret; han tilkaldte de femten hvidklædte Moer og de to Præfecter, for at de kunde reflectere med ham: "Men det gaaer ikke naturligt til", sagde han til dem; "naar man siger, at man kommer Kl. 4, saa er det ikke for at komme Kl. 1. Jeg formoder, at der stikker Et og Andet derunder." Og han gav sig til at søge det Ene og det Andet, som stak derunder. "Er det maaskee mit Uhr, som gaaer tre Timer for sagte?" sagde nu atter Mairen. "Dersom det er Tilfældet, saa sælger jeg det i Øieblikket." De to Præfecter og de femten unge Piger trak deres Uhre frem, som gik ganske eens med Mairens. "Vore atten Uhre ere uskyldige", sagde da Fastlandspræfecten. Mairen rystede paa Hovedet med en vantro Mine: "Man har sect", bemærkede han, "en endnu mærkeligere Medskyldighed ved en Brøde; huster De for Exempel Affairen med de sex og tredfindstyve Røvere? Naar sex og tredfindstyve kunne blive enige, saa er det ikke underligt, at der er Forstaaelse imellem Uhre, der kun ere atten i Tallet." "Men", sagde frygtsomt en af de unge Piger; "maaskee er det Prindsens Uhr, der gaaer i for hurtigt; det er en Tydsker og kjender ikke saa ganske Skikkene i Brest..." "Jomfru", svarede Mairen, "mine hvide Haar og min Titel give mig Ret til at bekæmpe den anti-constitutionelle Tænkemaade, som De lægger for Dagen. Jfølge Chartet ere Prindserne ikke ansvarlige, heller ikke deres Effecter og Mobilier. Saaledes kan jeg ikke taale, at Hs. Høiheds Uhr impliceres i Sagen." Den unge Pige rødmede og skjulte sig blandt sine Ledsagerinder. Da raabte Fastlandspræfecten, som nu i fem Minutter havde gnedet sin Pande: "Jeg parerer, at det er Postillonen"; og man spurgte ham, om han havde solgt sin Pidsk og sin Samvittighed for en lumpen Drikkepenge. "Bare jeg havde faaet En", svarede han, "men jeg har", bandte han, "ikke faaet en Døit af Nogen, ikke engang af Deres Høiheder." "Jmidlertid er saameget vist, at vi ikke ere komne for silde," sagde Mairen; "paa den anden Side ville jo Deres Høiheder, Postillonerne og Hestene gjøre deres Ed paa, at de ikke ere komne for tidligt, og heraf fremgaaer det tydeligt, at de høie Reisende ikke ere komne Kl. 1, men Kl. 4, som det var bestemt. Det kan jo heller ikke være anderledes; thi saa vilde det være første Gang, at saa høie Personer ikke holdt Ord. Alt hvad jeg kan see deri, er, at Klokken idag var fire, da den var Et. Jeg tilstaaer, at det er saare mærkeligt. "Jeg vil udtale mig", sagde Sopræfecten. "Siden det ikke er Vognen, der er kommen for tidlig, hvorfor skulde det da ikke være Solen?" "I Sandhed", raabte Fastlandspræfecten, "det kan ikke være andet end Solen, som er kommen saa tidlig, for desto mere at nyde Synet af Deres Høiheder." Derpaa redigerede Mairen en Adresse, hvori han forklarede de høie Reisende, hvordan det var Solens Skyld, at Enthusiasmen i Brest ikke havde været mere varm. Uheldiqviis vare Deres Høiheder allerede afreiste. De ville nu modtage Adressen i Lissabon, og de ville udentvivl svare, at det er rimeligt, at Solen, der faaer Græskarret og Melonen til at komme frem, har foranlediget, at Embedsmændene i Brest ere komne for sildigt.