Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1839-09-10
Blandet. Allg. Zeit. meddeler følgende opbyggelige Henrettelsesscene i Grækenland: Den 5te August belyste allerede Solens første Straaler den paa høire Side af Veien mellem Athen og Piræus opstillede Maskine, hvis røde Blodklæde gjorde sig synlig i lang Afstang til alle Sider. Kl. 4 om Morgenen begave Athenienserne sig paa Veien til Retterstedet, hvor Kl. 6 de tvende Delinqventer ankom under stærk Escorte paa 2 Karrer med deres aandelige Trøstere ved Siden. Skarpretteren, der stod bleg og zittrende, et sandt billede paa Elendigheden, som om han selv var Delinqventen, vidste ikke hvorledes han skulde begynde paa Sagen. Efterat Morder og Bøddel en Tidlang havde betragtet hinanden med de mest forskjelligartede Følelser, greb Sidstnævnte med Skjælven den dømte og vilde binde ham fast til Brettet, som skydes ind under Guillotinen, men lod det af Skræk eller Ubehændighed igjen falde, og stod atter med skjælvende Knæe ligeoverfor Misdæderen. Naa, raabte den ualmindelig standhaftige Forbryder; Du skal hugge Hovedet af mig, skynd Dig, at det kan faa en Ende."– "Jeg ved ikke hvordan jeg skal bære mig ad, svarede Skarpretteren med et jammerfuldt Ansigt. En uafbrudt Dødstilhed herskede medens denne græsselige Dialog fandt Sted mellem Bøddel og Morder. Stik Dit Hoved derind, sagde Skarpretteren efter nogen Betænkning og viste Delinqventen den udskaarne Aabning i Maskinen. Men den dømte, som, holdt ved Reeb af tvende nedenstaaende Mænd, imidlertid vedblev at gaae frem og tilbage foran Guillotinen, indsaae, at det dog ikke kunde gaae an paa den Maade, og efterkom derfor ikke denne Opfordring. Nei, raabte han, ei. Soldater, vær barmhiertege, skyd mig for ihiel, lad mig ikke længer udstaae Dødsangstens Qvaler!" Skarpretteren forlod nu Skafottet, idet han gjentog, at han ikke forstod at haandtere Maskinen. En lydløs Stilhed herskede over hele Pladsen og enhver Tilskuer følte sig greben af Gysen; den endnu i Vognen siddende anden Delinqvent vendte bestandig Hovedet om, for at see om det ikke snart var forbi med hans Staldbroder. Den Omstændighed, at ingen af de høiere Justitsembedsmænd var tilstede, hverken Statsprocureuren eller nogen anden befuldmægtiget, satte de underordnede Politiembedsmænd i stor Forlegenhed, og man beholdt intet andet Valg end at sende en Coureer til det en Miil derfra beliggende Athen, for at melde Kongen det Skete og indhente Ordrer. Pladscommandeuren gallopperede afsted, og en forventningsfuld Pause af halvanden Time forløb for det forsamlede Publicum, som lydelig og ligefrem yttrede sin retfærdige Uvillie over Justitsens slette Foranstaltninger. Alles Øine, naturligviis ogsaa Delinqventernes, vare henvendte mod Veien fra Athen, da saae man omsider en stor Støvsky reise sig og stedse vælte sig nærmere og nærmere, man saae Landser og Sabler blinke, endelig ogsaa et hvidt Tørklæde, varende høit i Luften. Et tordnende Pardon lød som eet Aandedræt fra Mængdens Munde; de Benaadede kyssede Krucifiret. Kongen leve!" var deres første Ord i det nye Liv, der var skjænket dem og det enthusiastisk istemmende Publicum dannede Choret til denne fromme Text J Triumph gik Toget tilbage til Athen. Efterretningerne og Benaadningen havde som en Løbeild udbredt sig i Staden; alle Gader vrimlede af Menneskeer og der var ingen Ende paa Raabet: Kongen leve!