Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-10-02
En ung Literatus spurgte mig engang "Hvad haver jeg at gjøre, for at blive "almernerkjendt og fortjene den la"tinske Digters: See, der gaaer han Min Ven! - svarede jeg ham – jeg vil opgive Dem et ufeilbart Middel, til i en Hast at naae den ellers saa vanskeligen opnaaelige Navnkundighed. Væbne De Dem ligesaa godt strax med et Lag af uforstyrrelig Ubluhed, med denne cyniske Uforskammethed, som Homer, efter sin saa skildrende Udtryksmaade, kalder Hundeuforskammetheden. Den første Virkning, den vil gjøre, bliver vel sagtens denne, at vække Uvillie mod Dem, men derved skal De ikke lade Dem forknytte. Dette øieblikkelige Jndtryk sætter sig dog snart igjen. Derfor, vær Eier af en Egenkjærlighed, som er hærdet mod alle Ydmygelser, alle Tilbageblik af Undseelse, Tal om Dem Selv med Dristighed og om alle Andre, Levende og Døde, med Ringeagt! Den meest fornærmelige, den meest dræbende Spot krydre overhovedet denne Ringeagt! Udstrø med rund Haand Logne, Bagvadskelser, nærgaaende Udtryk! Det er just da, at de ramme og efterlade Saar, der tidt vare ulægelige; men det er morende, det godter vor talløse Horde af Lediggjængere, disse Verdensmennesker, der nødvendigviis trænge til Skuespil. Desuden, den største Deel af Dagens Børn opædes af Misundelse. Synet af Næstens Forfølgelse udriver dem af det Slags Dvale, hvori Livets Hverdagsgang har neddysset dem, og gjør dem deres eget Held, dette, at de selv gik frie for Rap, meer føleligt. Romerne et Folk, der prises saa tidt for Lovgivning, Viisdom, Urbantæt - stimlede sammen til Circus, for at nyde Skuespillet af de ved vilde Dyr sønderrevne Mennesker, og de inddrak med Øinene, om man ellers tør anvende denne latinske Udtryksmaade, det Blod, der løb i store Strømme ud af disse Ulykkeliges Saar. Vi - de slebne, de blide, de christnede Mennesker - Gud bevare os, vi ville uden al Modsigelse vende Øiet bort fra Synet af slige gyselige Optrin; men, lad Bagtaleren snigmyrde med sin hvasse Dolk Uskyldigheden, lad kaad Dreng, eller indbildsk Mand nedrive og priisgive Fortjenesten, hvilkensomhelst, Alt kortsagt, hvad der synes at røbe et Slags Overlegenhed i Characteer, Lykke, Videnskab, Kunst, og vi skulle snart see disse slebne og blide Christne forfølge det ulykkelige Rov, der er givet Kjøterhundene tilbedste. Verden leer, den Forfulgte sukker; men Verden leer, og Ophavsmanden til Ødelæggelsens Vederstyggelighed bæres om paa Rygtets Skjold, hilset som et vittigt Hoved. Men, – afbrød min Yngling mig "jeg maatte jo paa den Viis blive anseet for et Ondskabsuhyre, Er der da ikke og skikkelige Mennesker til:" Jo, upaatvileligen. Disse, de skikkelige Mennesker, maae jo afskye mig. Og hvad Skade vil vel den Afsky gjøre Dem, Som farlig vorder man og end meer navnkundig. Verden lader jo de Mennesker hendøe under Forglemmelse, den enten agter, eller ikke frygter. Hvad er det vel, der hidrager meest til at gjøre Gjen lydene af Navnkundigheden mangfoldigere. Det er Mængden! Er den de Skikkelige? Den være Deres! Min Candidat hørte paa mig med meest spændt Opmærksomhed, faldt i dybe Tanker og tog først langt om længe som saa tilorde igjen Vel kjender jeg intet meer Smigrende, end at bringe Verden til at tale om sig. Ønsket, jeg i saa Fald nærer, er en Lue, der gjennemheder mig. Ja, det er den, denne brændende Higen efter Ry og Rygte, Men, opnaae mit Øiemed for den Priis, nei, dertil kan jeg ei beqvemme mig, Kunde jeg det endog for eet Øieblik, mit Hjerte vilde ligefuldt sætte sig op imod mig, Pennen synke mig af Hænderne! Altsaa - vedblev jeg - har De et Hjerte Nuvel, er De modig nok til at modstaae Exemplers Smitte, er Naturen i Dem stærkere end Forførelsen af alle Omgivelser; smigres De ved det stille bifald af Folkets Faa, de Skikkelige, de Forstandige, kan De paa ingen Maade slaae Streg over dette Deres Hjertes egen Stemme, da opgive Kjærligheden for hiin høitalende Navnkundighed! da udøv i Stilhed det Gode, da lær at være Dem Selv nok, Men bereed Dem derhos, tillige paa, med mangen en Fortids og Samtids Mand at nyde tynd Hæder, mens De lever, og at døe fattig, tilfulde mættet af Ærgrelser. Min unge Ven troede mig. Siden har jeg seet ham, og han har tilstaaet: at det var denne Samtale, han skyldte den saa sjeldne Ro han nød, den Lykke, Latinerne kaldte videnskabelig Roe, heelt vidt adskilt fra Galskaben i at jage efter Klap af Hoben. Faa talede om ham, disse Faa selv kun sjeldent; men, agtet var han, elsket af sin Kreds, sine Venner, stundom heldig nok til at lindre en Ulykkelig Livet, eller forsvare en undertrykt Uskyldig - disse tvende Veldædighedshandlinger, der nærme Mennesket til Guddommen. Jucredulus.