Berlingske Tidende, 1787-02-01
Jgiennem Calabrien reiste jeg, deels til Fods, deels reed jeg paa et Æsel. Hele Nætter sov jeg i Stalden bag mit Mul Æsel, eller og sad jeg tillige med min troe Reisebroder, en fortreffelig ung Engelænder, ved Jlden, og ventede paa Morgenrøden, for at fortsætte vores March. Allevegne, hvor vi kom, hørte vi skrækkelige Historier og Røverie og Mord, men intet kunde svække vort Mod. Med ladte Pistoler under Armene gik vi hele Mile igiennem farlige Skove, og, Himmelen skee Tak, intet Ondt mødte os. Men Reisen i sig selv var meget besværlig. Ofte maatte vi, ligesom vilde Geder, klattre over de ujævneste Bierge, fornemmelig i Øvre Calabrien, og ofte vade igiennem Fløder; dog maae jeg, til Ære for Menneskeligheden, tilstaae, at vi allevegne, endog i den laveste Classe blandt Folket, fandt de fortreffeligste Mennesker, som ved deres ubeskrivelige Giestfrihed lærte os at forglemme alle Reisens Besværligheder. Besynderligt er det, at der, fornemmelig i Øvre=Calabrien, hersker i Almindelighed en saadan Mistroe iblandt Folk indbyrdes. Faderen troer ikke sin egen Søn, og man hører intet uden Advarsler imod Malviventii, Malandrini o. s. v.; men ganske anderledes er det i Nedre=Calabrien, der har lidt saa meget ved Jordskjælv, og endnu daglig lider. Saasnart man har naaet Grændserne af denne Provinds, ophører al Mistroe; Menneskene elske hinanden som Brødre, og enhver søger at overtyde sig om sin Medbroders gode Hiertelav. - Landet igiennem hele Calabrien er det meest velsignede paa Jorden; men hvilken Regiering! - Folket lider Mangel midt i Naturens Overflødighed. - Climatet i Øvre-Calabrien er meget mildere, end i Nedre=Calabrien, hvilket synes at være en Følge af de høie Bierge og mange Skove. Derimod er Nedre Calabrien den meest indtagende Slette, og endog under Ruinerne af dens Stæder og Landsbyer seer Du Naturens Rigdomme, der ligesom umager sig for at aftørre sine forarmede Beboeres Taarer. Men, min Ven, det er over al Forestilling skrækkeligt, at vandre igjennem Ruinerne af de ødelagte Stæder der endnu daglig meere forstyrres, at høre deres ulykkelige Jndvaaneres Klager, og at beskue de utallige Dødes Gravstæder. Du treffer der intet Menneske, de ikke begræder Tabet af en Fader, Kone, Børn eller Ven, og dog forsage de ikke under denne frygtelige Byrde. Et almindeligt beundringsværdigt Mod besiæler dem alle, og de giøre de stolteste Planer, for med egne Kræfter igien at reise sig af Gruset. For ethvert Menneske, der har Hierte og Forstand nok til at giøre disse og andre saadanne Jagttagelser, er den Calabriske Reise een af de frugtbareste; og Erindringen derom skal engang i vore fornøieligste Timer blive Gienstanden for vor Samtale. Om alle de frygtelige Skuespil, som jeg der saae, og om alle de skrækkelige Scener, som jeg selv bivaanede, siger jeg Dig nu intet. Oftereed jeg taus igjennem Ruinerne, og saae forladte fader, og moderløse Børn at klavre omkring blandt Levningerne af de indstyrtede Huse. Hvorledes kunde jeg see dette uden Taarer? – Jndtil et nyt smukt Optrin igien gav mine Følelser en anden Vending, og jeg maatte beundre den menneskelige Magt og Mod til ikke at give tabt endog for Oprør af Naturen selv. Mundt, lig meere om alt dette.