Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1807-12-03
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. for ReelkeFemte Aargang. No. 16. Udgivet og forlagt af J. Wersel, trykt i Kjøbenhavn, hos P. H. Höeckes Enke. Løverdagen den 3 December, 1807. Hvor meget kunne vi alvor Seier tilregne os selvDa (Fortsal.) Det første af vor Seier, m. a. T. vi kund ne tilregne os selv er altsaa vor Sags Retfærdighed. Kunde Dannemark vel fordre, at vor Konge skulde behandle det naadigere, kjer ligere, ømmere end han behandler sit eget Folk, Vi have ladet vore Bomber dræbe mange Danske, det er sandt; men have vi i Buenos Ayras ikke ladet Spanierne dræbe langt flere Engelske, Vi have standset Dannemarks Handel, men have vi ikke ligeledes stand, set vor egen Handel, Vi gjøre altsaa intet andet mod andre, end det ande gjøre imod os og vi mod os selv. Det andet af vor Seler, som vi med Grund kunne tilregne os selv, er vor store Ædelmodighed, thi det er ikke nok at Krigeren er retfærdig, han bør ogsaa være ædelmodig. Vel paastaaer Dannemark, at det ikke veed hvor meget Kongen, vor allernaadigste Herre, har været beredt til at anvende store Bestræbelser og fore OpLoffrelser, som han selv i det bestemteste Fiende ligheds Øieblik ikke tabte af Sigte. Men ikke at tale om at Hs. Storbritanniske Majestæt umuelig kunde lade optage Tingsvidner for at bevise sin Paastand, saa lide vi for alle, at Hs. Maj. aldrig har svaret store Bestræbelser og store Opoffrelser for at fremme sine Bundsforvandtes Tarv. Hvad har han ikke gjort for Østerrige, Sardinien, Neapel, Preussen og endnu tilsidst for Sverrig og Portugal, Hvor Fraftigen har han ikke understøttet den Svenske Armee i Pommern? Hvor mange røde Guineer, har han ikke sendt til Tydskland, At disse store Bestræbelser og Offre ikke altid lykkedes, det laae i Tingenes uforudseete Løb, og var langtfra ikke Hs. Majestæts Skyld. Alle de Prindser, der hidtil kastede sig i Storbritanniens Arme, lige fra Ludvig den Attende indtil Ferdinand af Neapel, fandt der bestandig evig Hvile og befriedes fra Regjeringens tunge Byrder. Hvorfor fulgte Dannemark ikke disse glimrende Exempler, da vor Konge tilbød det: Understøttelse af Skibe, Tropper og Penge? Hvorfor kastede det sig ikke i Britanniens Kjæmpearme, der ere saa duundløde, at det aldrig behøvede at frygte for at krammes ihiels Men Dannemark trodsede vort Venskab, foragtede vore ømme Tilbud og søndersled som et overmodigt Barn sit Deiebaand, for at kunne gaae allene, uagtet det meget vel vidste at det ikke kunde staae paa sine egne Been. Kongen, vor allernaadigste Herre, vilde gribe dette Barn under Armene, men det stødte ham fra sig; han kjelede for det, men det vilde ikke høre ham; han truede det, men det smillede til hans Trudsler. Ulykkeligviis fik nu Hs. Maj. den bestemteste Underretning om, at Frankriges nuværende Herskers Beslutning var, at besætte Holsteen. med en Krigsmagt, at afskjære os al Forbindelse med Fastlandet, og at gjøre med den Danske Flaade et Jndfald i Storbritannien og Jreland, Dersom J spørge m. a. T., hvor havde vor allernaadigste Konge faaet den Efterretning fra, saa svarer jeg med Prædikeren: Himmelens Fugle føre Røsten og den vingede Mand siger det efter. Dersom J nu atter spørge, hvo ere disse Himmelens Fugle - denne vingede Mand, saa svarer jeg vore udenlandske Agenter, Speidere og Ministere, hvilke Sendinger have vel vist større Jver for deres Konges Tjeneste end en Droke, Tallor og Jackson. Hvilken Stat kan vel opvise større Mænd i dette Fag. Dersom det ikke havde behaget Forsynet at lade Forsøget med Helvedsmachinen mislykkes, saa havde den da med Føie fortjent Navn af Paradismachinen og foreviget sin Opfinders Minde. Disse Himmelens Fugle - disse vingede Mænd vare de authentiske Kilder, hvorfra vor Konge hentede sine Efterretninger. Hvad skulde nu Majestæten vel gjøre. Han udholdt længe en høist ulige Kamp af ængstelig Overbærelse med haardnakket Voldsomhed og Undertrykkelse! men han segnede tilsidst under denne Kamp. Han havde den 2den April viist Europa, hvor inderlig godt han meente det med Dannemark, han vilde ogsaa nu gjøre Alt for det, naar det ikkun vilde laane ham sin Flaade; hans ømme Hjerte har over indtil det yderste. Men og saa Overbærenhed har sine Grændser, vær ikke for retfærdig, at du ikke fordærver" siger Salomoy (Pr. 7, 16.). Gjennemtrængt af den dybeste Smerte lod nu vor Monark paa det venskabeligste forlange den Danske Flaade, til Underpant paa, at Frankrige ikke skulde besætte Holsteen, eller lukke Sundet for vore Skibe, og overlod det iøvrigt til Kongen af DanneUmark at fastsætte, hvilke Bestemmelser og Vile kaar han maatte fordre. Han sendte een af Himmelens Fugle - Ministeren Jackson, til det Danske Hof, og lod ham af Agtelse og Venskab for Dannemark escorteres af 250 Skibe og 30,000 Soldater, som tilbøde Huldskab og Troskab. Kunde vel et Tilbud være fornuftigere, billigere og ædelmodigere? Men "dov for Fornuftens og Venskabs Stemme, negtede Dannemark at udlevere os sin Flaade paa de først tilbudne Vilkaar. Vi landede altsaa i Sjælland, ikke som Fiender, men for vorSelvforsvars Skyld, ikke som paa Krigere, men som høimodige Venner. Vi kunde have dræbt Barnet i Vuggen, voldtaget Qvinder, ødelagt og plyndret Alt hvad vi stødte paa, men vil lode os nøie med at faae af Landmanden de fornødne Levnedsmidler, fælde Træer og skyde Vildt, i Kongens Skove, og respecterede iøvrigt Privat eiendom, for saavidt vedkommende Eiere havde Øie med vore brave Skotter og vore tappre Tydskere. Uagtet vi havde gjort alle muelige Anstalter til at plage Kjøbenhavn med hvert mueligt Ødelæggelses=Middel, saa skede dog intet Skud fra Hs. Majestæts Batterier førend vi havde opfordret Commandanten og lagt ham paa Hjertet, at han for Guds Skyld maatte indgaae en venskabelig Overeenskomst; uagtet vore tappre Matroser og Tømmermænd, forsynede med Pigger og Øxer som Venskabstegn, allerede vare opstillede og længselfuldt ventede paa at løbe Storm paa den luende Kongestad; uagtet vi ved at fortsætte Bombardementet en eneste Dag kunde endnu have dræbt mange hundrede Mennesker og lagt mange Bygninger i Aske, lod vor høimodige General dog ikke fyre et Skud saasnart han fornam, at Commandanten yttrede Tilbøielighed til at capitulere. Og under Bombardementet selv anvendte vi Alt for at gjøre Pinen saa kort som mueligt, vore Bombarderere fik ikke Søvn i deres Øine i tre Dage og fire Nætter, uophørlig maatte de kaste Bomber paa de Puncter, hvor der var udbrudt Jld, for ved Slukningens Standsning at forekomme enhver Forhaling. Men selv da vore af Himlen saa velsignede Bomber og Granater havde plaget Kongestaden paa det eftertrykkeligste, da Hospitaler vare opfyldte med Lemlestede, og en stor Deel af Staden forvandlet til Steenhobe, selv i dette for os saa lykkelige Øieblik, hvor vi kunne begjere Alt, tage Alt, faae Alt, viste vor General Brittisk Høimodighed, paa det de Danske ikke skulde sige: det er bedre at falde i Guds Hænder end i Menneskers. Endskjønt Flaaden nu var fuldkommen i vor Magt og vor store General kunde i Spidsen, af sine seiervante Tropper marchere med klingende Spil ind i den bombeerobrede Stad, saa søgte han dog - disse ere hans egne Ord - saa meget som mueligt at undgaae Alt hvad der kunde ægge Nationen og saare dens Følelser. Han tænkde her, en Taalmodig er bedre end en Stærk, og den, som er Herre over sit Sind, han er bedre end den, der vinder Stader. Han saae Staden i største Gjæring og Uorden, og samtykkede derfor med Fornøielse i den Begjering, at vore Tropper ikke skulde indqvarteres i Kjøbenhavn. Jkke bør vi troe, at vor General var bange for denne Gjæring og Uorden, nei, en Hærfører, der med 30,000 Mand tør vove at gaae ind i et Land, hvis Fæstning er besat med 3000, eller at udsætte sig den store Fare, at indtage en saadan indsluttet Stad med 48 Morterer og 24 firetyvepundiger, han er heller ikke bange for at marchere ind i den under ryggende Ruiner, var end Gjæringen og Uordenen nok saa stor. Lader, os tilstaae, at det var den rene christelige Høimodighed, som afholdt ham derfra. -