Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1839-02-08
Fædrelandet. Uagtet nu en rum Tid alt er forløben siden den kongelige Commissarius i Roeskilde forkyndte Stænderne og ved den hele Folket at Ønskerne og Forandring i Stænder-Jnstitutionen ikke vilde blive bevilgede, og skjøndt Debatterne, som reiste sig i Anledning af de Forslag, som vare indkomne og Forandring i Stænder-Jnstitutionen ere langt ældre, tage vi dog ikke i Betænkning at henlede vore Læseres Opmærksomhed paa de nu først bekjendtgjorte Debatter og Algreen-Ussings bekjendte Forslag om de 2de Stænderforsamlingers Forening, da det vistnok er ønskeligt, at hele Folket faaer en klar og tydelig Forestilling om denne Sags Vigtighed. Den af Forsamlingen nedsatte Committee, bestaaende af Bang, Tutein, Haagen, Svane og Drewsen, var i dens afgivne Betænkning kommen til det Resultat, at en Forening af de to adskilte Stænderforsamlinger maatte ansees i høi Grad gavnlig og ønskværdig, og foreslog derfor Forsamlingen at petitionere og en saadan Forening. J den afgivne Betænkning havde Committeen tillige søgt at gjendrive de Jndvendinger, som vare fremsatte saavel mod Foreningens Gavnlighed i det Hele, som imod Stændernes Competence til at petitionere og denne Gjenstand i Særdeleshed. Under den foreløbige Behandling af Sagen, yttrede Algreen-Ussing sig mod den afgivne Betænkning, fordi denne, uagtet den var kommen til samme Resultat som han, dog var affattet i en altfor doctrinair Aand, i det den tildeels havde Udseende af en critisk Undersøgelse, der ikke syntes Taleren passende i en Petition til Kongen, hvorfor Taleren forbeholdt sig at stille Amendements. Etatsraad Steenfeldt, som derefter tog Ordet, udtalte sig til Fordeel for Foreningen, idet han viste, hvorledes ved en Forening af Nørre-Jyllands Stænder med Østifternes de provindsiale og almindelige Anskuelser vilde komme i den fornødne Harmoni, medens det nu var at befrygte, at enhver enkelt af disse Jnteresser udelukkende vilde gjøre sig gjældende i de adskilte Forsamlinger. Justitsraad Povelsen udtalte sig derefter med megen Bestemthed mod Sagen, idet han nemlig formeente, at Stænderne vare incompetente at andrage paa den foreslaaede Forandring, og at derfor en Petition herom letteligen kunde paadrage Forsamlingen Hans Majestæts billige Utilfredshed med vor (Stændernes) Unøisomhed. Ligeledes formeente Taleren, at Foreningen ikke vilde bidrage til at fremme Jnstitutionens 3 Hovedformaal, nemlig: at skaffe Kongen paalidelig Kundskab og hvad derkan tjene til Landets Gavn, knytte Baandet fastere mellem Kongehuset og Folket og at bidrage til Almeenaandens Oplivelse; thi i en forenet Forsamling, vilde letteligen enkelte fremragende Mænd skaffe sig en overveiende Jndflydelse paa Forsamlingens Beslutninger og derved erhverve deres individnelle Anskuelser Overvægten. Hvad Jnstitutionens andet Øiemed angik, da troede Taleren, at der egentlig ikke føltes nogen Trang hos Folket til at knytte sig fastere til Kongehuset, da det alt var Kongehuset saa aldeles hengivent at man slet Jntet havde at frygte af Enkeltes Hjernespind, samt at Nationen besad alt for megen Besindighed til at lade sig blænde af Jrlys eller vildlede af Lygtemænd. At Almeenaanden vilde blive fremmet ved Foreningen betvivlede Taleren, og formeente, at de, der havde paastaaet, at Jnteressen for de adskilte Stænder var svækket, vare blevne Beviset herfor skyldige. Sluttelig fremstillede Taleren til Forsamlingen ikke at indgive nogen Petition i denne Sag. Biskop Mynster dadlede Committeebetænkningen fordi den ikke indeholdt noget om de Enkeltheder, der vare nødvendige forat Regjeringen derefter kunde udarbeide den forlangte Lov, og at det saaledes navnligen ikke var omtalt af hvor mange Medlemmer den forenede Forsamling skulde bestaae, om man ønskede Bestemmelserne for Valgbarheden forandrede, og om Stedet, hvor den forenede Forsamling skulde afholdes. Om disse Sager meente Taleren burde man have en bestemt Formening førend en Petition blev indgiven, men Committeen havde aldeles ikke omtalt dem. Forøvrigt dadlede Taleren ikke, at Sagen var gjort til Gjenstand for Discussion, men meente dog, at det var for tidligt at indgive nogen Petition, da man burde have erhvervet endnu mere Erfaring. At de adskilte Stænderforsamlinger skulde fremkalde Spænding mellem Jyderne og Øeboerne antog Taleren ikke, fordi, ligesom een Stænderforsamling ikke kunde forene 2 forskjellige Nationer, saaledes kunde heller ikke 2 Forsamlinger adskille een Nation. Grev Reventlow stemte for Andragendet, men fandt sig dog foranlediget til at stille det Amendement, at naar Forsamlingerne bleve forenede, Minoriteten da stedse maatte have Ret til at fordre dens Votum optaget i Forsamlingens Betænkning. Dette Amendement gav Anledning til, at det fra flere Sider blev sat under Qvæstion hvorvidt det var rigtigt at Forsamlingen ei optog Minoritetens Votum i private Sager, og da Referenten derefter foreslog at gaae over til Dagens Orden, udtalte den kongl. Commissarius sig meget bestemt mod i denne Sag at indgive nogen Petition, fornemmelig fordi Stænderne vare incompetente til at andrage paa en Forandring i deres egen Grundcharacteer, eller i det, der giver Stænderne deres Existents som raadgivende Provindsialstænder. Commissarius gik derpaa over til at udvikle de Fordeele der, efter hans Formening, fulgte af de to Forsamlinger, og søgte derved tillige at vise, at de Ufuldkommenheder, som Adskillelsen medførte, ikke vare saa store som man havde søgt at fremstille dem, ligesom han og sluttelig henledede Opmærksomheden paa, at Forening af de danske Provindsialstænder tillige vilde give Holstenerne Anledning til at andrage paa en lignende Forening med Slesvigerne, hvilket af mange Grunde maatte ansees utilraadeligt. Under den foreløbige Discussion udtalte endvidere Amtmand Neergaard og Grev Moltke sig mod Foreningen, hvorimod Agenterne Bruun, og Voigt samt Justitsraad Salicath sig for Foreningen, i det tillige den Sidstnævnte fuldstændigen godtgjorde Stændernes Competence til at petitionere og Foreningen. Ved den endelige Behandling af Sagen begyndte Præsidenten Debatterne med at udtale sig for det af Forsamlingen hidtil hyldede Princip at Forsamlingen ikke optog Minoritetens Votum, hvorefter Justitsraad Povelsen atter udtalte sig mod en Petitions Jndgivelse, hvilket han fandt ikke alene vilde være utidigt, men til lige uforsigtigt og næsten uforsvarligt og uklogt. Kammerherre Grevencop Castenschjold udtalte sig med megen Bestemthed mod Sagen og bestred med al Kraft Stændernes Competence til at petitionere i denne Anledning, da han ansaae Fr. 28 Mai 1831 for Danmarks Magna charta. Nu række vi ham det tilbage vedblev Taleren fordi vi ville have et andet charta. Nu række vi ham det tilbage, fordi vi ikke ville nøies dermed, fordi vi ville have et andet charta, som vi selv have modificeret og indrettet efter vore, enten skjulte, eller aabenbare Hensigter, vi ville, at Kongen skal gjøre os til en constituerende Forsamling, til en constinante. Dette er Sandheden, men netop fordi det er Sandhed, maa det udtales og reentud udtales. Er først Dæmningen brudt, saa vidste jeg ikke, hvor der mere var en Grændse at finde." Og længere hen yttrede atter Taleren: "Lad os afbenytte den betroede Gave saaledes, som Giveren nedlagde den i vore Hænder, saa gavne vi vort Fødeland, saa glæde vi vor Konge! Et Angreb mod dens Stabilitet er et Angreb imod Nationens helligste Rettigheder. Ønske om Forandring ligger ikke i Nationen; det er tydeligt og klart udtalt, og denne Stemme skal sikkerlig vor høie Konge lytte til, om end ikke vi ville erkjende den. Saadanne som vi nu ere, knytte vi, hvergang vi samles, Folkets Hjerter fastere til Kongen, saaledes som vi ville være, fremstaae vi som en Skillevæg mellem Thronen og Nationen; idet vi trække Folket til os, fjerne vi det fra Regenten. Saaledes, det veed jeg vel, dømmer ikke den bevægede Nutid; men det er for at bekjæmpe og modarbeide dens Vildfarelser, og for at standse dens ødelæggende Jndvirkninger, at vi ere her forsamlede; det er heller ikke dens flygtige og intetsigende Dom, som vi skulle ændse; det er vore Efterkommere og den Fremtid, der med dyb Rolighed skuer tilbage paa det Forbigangne, der skal dømme og fordømme os." Professor Bang, som nu tog Ordet, udtalte sig med værdig Jndignation over den foregaaende Talers hæftige Ord, der ikke alene gik ud paa at tillægge hans Modstandere i denne Sag andre Motiver end dem, de vedkjende sig, men endog den Hensigt at ville gjøre de raadgivende Provindsialstænder til en constituerende Forsamling, en Hensigt, der ei vilde gaae ud paa mindre end en Tilintetgjørelse af Rigets Forfatning, og være ei blot ulovlig, men endogsaa forbryderisk. Jdet Taleren derpaa gik over til Sagens Realitet forsvarede han ikke alene Stændernes Competence, men viste tillige det Gavnlige i Foreningen. Saavel Etatsraad Steenfeldt som Cancellieraad Haastrup og Kammeraad Drewsen udtalte sig tillige misbilligende om den Maade, hvorpaa Kammerherre Castenschiold havde omtalt sine Modstandere, og Drewsen paastod ham endog kaldt til Orden af Præsidenten, hvilket dog denne ei fandt Anledning til, hvorefter Castenschiold gjorde en Slags Tilbagekaldelse. Efterat mange af Forsamlingens Medlemmer havde udtalt deres Mening om Sagen, nærmest, fordi man ventede at Kugleafstemning vilde finde Sted, gjennemgik Algreen-Ussing sluttelig Forhandlingerne, ved hvilken Leilighed han og Castenschjolds Tale yttrede, at det var ufornødent at svare Noget paa det Meget som den Deputerede var fremkommen med, da han antog at intet Svar var ham tilstrækkeligt. Ved den endelige Afstemning blev det derpaa med 43 Stemmer mod 24 antaget, at Forsamlingen skulde petitionere og Forsamlingernes Forening. Efter Archiv for Søevæsenet bestod ved Begyndelsen af Aaret 1839 den danske Orlogsmagt af Linieskibene Dronning Maria, Waldemar, Frederikden Sjette, Skjold, Prinds Christian Frederik, Danmark, Phoenir, (Blokskib, samt 7 svære Fregatter og 5 mindre eller Corvetter, 5 Brigger, 3 Skonnerter og 71 Kanonchalupper og Kanonjoller.