Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1808-02-06
Nyeste Skilderie i Kjøbenhavn. og har er skee Femte Aargang. No. 34. Udgivet og forlagt af J. Wersel, trykt i Kjøbenhavn, hos P. H. Höeckes Enke. Løverdagen den 6 Februarii, 1808. Oversætter-Frihed. Blandt alle muelige Friheder er ingen bleven mere misbrugt end denne. J ældre Tider, da Oversættere ligesom alle andre Folk vare høist samvittigbedsfulde, hovede man ikke engang at forandre en Tøddel i en virkelig god Forfatters Arbeide, og Oversættere valgte sjelden andre end virkelig gode Originaler, hvilke de betragtede som sande Helligdomme, og som de aldrig vovede at forgribe sig paa. De fleste Oversættelser, som Bast, Riber og Wandal leverede, vare af classiske Værker, og de vovede end ikke at forandre et Ord i Titelen. Men ligesom Frihedssystemet og Samvittighedsløsheden bleve almindeligere i alle andre Fag, udbredte de sig og i Oversættelsesvæsenet. Man begyndte at oversætte løst og fast alt hvad der kunde hage en frivel Tidsalders Smag, man oversvømt mede os med Tydsklands og Frankriges usleste Usselheder. Oversætterne tabte nu ganske deres gamle Agtelse for Originalforfattere, og istedet for at man tilforn alt for ofte var sin Originals Slave, opkastede man sig nu til dens Tyran. Den største Stymper af en Oversætter troede sig berettiget til at forandre og forkorte efter eget Lykke. Jn mere Oversættelvidenheden og Oversætteralvæsenet tiltog, demere voxte denne Uforskammenhed. Man bortskar og oversprang hvad man ikke forstod, og lemlestede mangen en Original i saa høi Grad, at den, som i Tydskland, Engelland eller Frankrige var en Kjæmpe, maatte vandre omkring i Dannemark som en Krøbling eller Gjenfærd. Men man gik endnu videre. Man lod sig ikke nøie med at bortkjære, indknive og forkaste de ypperligste Bøger og andre Nationers Mesterværker. Uforskammenhed er en frodig Væxt, der, som alt Ukrud, voxer hastig op. Jstedet for at man tilforn tilføiede sine egne Tanker som Anmærkninger, begyndte man nu at indblande dem i Texten, og paa denne Maade kom Originalforfatteren ofte til at sige i et fremmed Tungemaal Ting, som han hverken kunde eller vilde vedkjende sig, dersom de vare komne ham for Øinene. Mangen en Forfatter, der gjeldte for en stor og dog Mand udenlands, kunde saaledes let komme til at gjelde for en lille og taabelig Mand i Dannemark, i det mindste hos dem, som ikke forstode Originalen. Jeg kunde anføre her adskillige Exempler, dersom Exempler ikke vare forhadte. Men i vore Dage er det endog gaaet saa vidt, at berømte Danske Skribenters Arbeider ikke allene ere blevne forhutlede ved Oversætteres Uvidenhed, men endog besmittede af deres Ondskab. Hvad skal man vel tænke sig om et Værk af en i sit Fag berømt Mand, hvori en Oversætter ordentlig har formastet sig til at lægge Forfatteren Jnjurier i Munden, ja at lade ham sige Sottiser, der maa gjøre ham til Latter for enhver, der ikke veed, at Oversætteren har paadigtet ham dem, At dette virkelig er skeet, skulde ikke falde mig vanske lig at bevise. Vist nok gives der ingen større Fripostighed, end at bruge en bekjendt Mands Navn som en Skalkekappe, for under den at udtømme sin Galde og sit Ondskab, vist nok fortjener en saadan Oversætter hvert retsindigt Menneskes Foragt, men den Originalforfatter er at beklage, som ikke strax, naar han opdager en saadan Misbrug af hans Authoritet, ufortøvet faaer at forekomme de Virkninger, den kan have paa hans Reputation. En Mand af Æressolelse kan det umueligt være ligegyldigt, at hans Aandsproducter fremstille ham i andre Mationers Øine som en Dormer eller Vidding, For i det mindste at forekomme hos os saadanne Oversættelses Forfalskninger vilde det maaskee være godt, at enhver Originalforfatter, der paa Dansk udgiver et Værk, som fortjente en Oversættelse, vilde lade den besørge under sin Opsigt, eller i det ringeste følge den Skik, at gjennemgaae den førend den publiceres, og sætte paa Titelen, at den er gjennemseer af Forfatteren. Dette vil tillige være en god Anbefaling for Oversættelsen. Erlings Offring i Hakon Jart. Ingen, som har Følelse for hvad der er skjønt, høir og genialsk, vil negte, at Hakon Jarl er i sit Slags det første Stykke vor Litteratur eier, og at dets Digter har een af de første Pladse paa Dannemarks Olymp, uden at nogen behøver at tage ham ved Haanden eller under Armen. Men en Ting have mange ønsket noget forandret ved dette Sørgespils Opførelse, og jeg kan umuelig forbigaae dette Ønske med Taushed. Erlings Ofring er en græsselig skiøn Stene, Den gjør at den Virkning, som Digteren kan fordre. Rædsel og Medlidenhed henrive Tilskueren, i lige høi Grad. Hvad kan tænkes rædselfuldere end at see en Fader offre sit eneste kjereste Barn, for at forsone Guderne? Hvad kan opvække større Medlidenhed end at see uskyldigheden bløde for vildt Sværmerie? Men ogsaa det Rædselfulde og Smertelige har sine Grændser. Ligesom der altid, siger Blair i sine Forelæsninger over Rhetoriken *), hvor han taler om Sørgespillet, gives en Blanding af Smerte i Fornøielsen (nemlig, den der føles ved Sørgespillet), saaledes kan denne Smerte blive forhøiet saa meget, ved Fremstillingen af overordentlig rædsomme Begivenheder, at vore Følelser stødes derved, og at de opvække Modbydelighed hos os for enten at læse saadanne Tragoedier eller see dem opføres: Digteren har selv fuldkommen følt det Rædselfulde, Nerverystende i dette Optrin, og lader derfor Hakon forrette Offringen bag Skuepladsen. Man seer den ikke, men hører kun Barnets Skrig. Efter Stykket skulde Hakon fremtræde med blodige Hænder, men dette undlades dog ved Opførelsen. Lestyres om Abetorie de. Tom. til Fag 295. Den, som ikke for et Stykket opføres, kulde formode, at Handlingens Udførelse bag Skuepladsen, maa formilde det Rædselfulde deri. Men det er ikke Tilfældet; Barnets alt for stærke Skrig gjennemskjærer Hjerter, og hele det græsselige Billede maler sig med lyse Farver for Tilskuerens Phancasie. Den grusomme Blodmand forekommer og dobbelt afskyelig; hans Handling ryster Merverne dobbelt stærkt, netop fordi han saa at sige lister sig til sin Drabsgierning og søger at undskye vore Øine. Ligesom halvskjulte Yndigheder opflamme lettest Phantasien, saaledes virke halvskjulte Græsseligheder ogsaa stærkere paa Hjertet end virkelig aabenbare. Erlings Skrig opvækker ikke Rædsel, men Afsky for Hakon. Man gider fra dette Øieblik af næsten ikke see ham mere. Paa nervesvage Mennesker har denne Scene havt en ubeskrivelig Virkning. Uden Tab for Stykket kunde Erlings Skrig nedstemmes, ja han behøvede næsten kun at give en svag Lyd fra sig; man kunde jo tænke sig at Offringen skede langt inde i Lunden. De fleste vilde uden Tvivl langt hellere see Hakon fremtræde med blodige Hænder, end høre hans Ossers lydelige Jammerskrig, som Friter at sønderrive hver Nerve, En bemærkning af Lichtenberg, A. Bogtyve ere saa foragtelige, siger Lichtenberg, kommer deraf, at de begaae deres Plagium i det Smaa og hemmeligen. De skulde bære sig ad som Erobrene, hvilke man nu regner blandt honette Folk; de skulde reent ud trykke andre Folks hele Værker under deres Navn, og naar nogen in loco gjorde Bevægelse, slaae ham paa Øret, saa Blodet sprøitede ham ud af Næse og Mund; og udenlands kalde ham i Aviserne Spisbud, Cabat. Mager og belige, for at han skal for en Ulykke ke &c. Paa denne Maade skulde jeg indbilde mit Fædreneland, at jeg har skrevet Sebaldus Noth anker Man kan ikke negte, at Engelland fulde kommen følger denne Klogskabsregel. J hvilket Land paa Jorden straffes vel smaa Tyve strængere end netop i dette Land? Den, som skjeler saa meget, som Strikken er værd, hænges sans facons. Men i hvilket Land i Verden slippe de store Tyve vel leterre end der Fortjente vel nogen med større Føie at hænges end de nuværende Engelske Regjeringsmænd, Men det skeer ikke. Hvorfor, Fordi de følge den store Regel, at stiele og rane hvor de kunne komme til, og true med at slaae den paa Øret, som vover at paatale sin Ret, ja kalde dem, de bestiele, Røvere, Tyve, Cabalemagere og Skjelmer. Hvad er den nuværende Engelske Flaade, Britanniens Stolthed, vel andet end et reent Plagium Ligner den ikke fuldkommen en Bog, som er stiaalet sammen af Franske, Spanske, Hollandske og Danske Værker, og hvis Plagiarius er uforskammet nok til at sætte sit Navn paa Titelen? Men der vil snart komme en Tid, hvor de retmæssige Forfattere ved en høiere Domstoel, ville faae deres ranede Gods tilbage, og Plagiaren vil staae beskjæmmet i sin hele Nøgenhed.