Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1791-02-22
General Meadows har i en Tid af 8 Maaneder, nemlig fra Febr. til Septbr. Maaned f. A., gjort store Marscher i Ostindien. Den gamle Jørgen. Jørgen var en Bonde i en stor Landsbye, som tilhørte et adeligt Gods. Ved idelig Flid og god Levemaade havde han meget forbedret sine Omstændigheder, og var blevet den meest velhavende Landmand i den hele Egn. Dette og besynderlig hans sunde Forstand og hans ulastelige Opførsel havde givet ham saa stor en Anseelse i Landsbyen, at hans Navn var blevet til et Ordsprog, naar man vilde beskrive en lykkelig, god og fornuftig Mand: "Du skal engang blive en anden Jørgen," sagde Faderen til sin Søn, naar han var fornøiet med hans Flittighed. Han taler som den anden Jørgen, hedte det, naar nogen havde talt noget ret fornuftigt, og den høieste Roes, som man ved gode Handlinger kunde erhverve sig, var, at man var næsten ligesaa god som Jørgen. Jeg kunde fortælle meget om denne æreværdige Mand, men kun et eneste vil nu falde ind. - Hans Søn blev engang grebet i Gierningen som Krybeskytte af sit Herskabs Jægere, anklaget og desaarsag fordret for Retten. For at undgaae Straf sen, bad han sin Fader at forsikre for Retten, at han aldeles ikke havde været ude af Byen eller fra hans Side. De skulde vist troe Dig paa Dit Ord, laade han til, og frikiende mig for en Straf, hvorved Du skulde tabe meest. Jørgen lovede at møde paa den bestemte Dag. Da de kom for Retten, spurgte han Dommeren, hvor mange Dages Fængsel Straffen, var for den Forbrydelse, hvorfore hans Søn blev beskyldt, Ti Dage blev Svaret. Altsaa 10 Dage til fordi han har løiet, endnu 10 Dage fordi har vilde gjøre sin Fader til en Løgner, giør i alt tredive Dage. Saalænge beder jeg at holde ham fængslet. Kommer han da igien ud som en ærlig Karl, saa have de 30 Dage i hans Fængsel været ham nyttigere, end de kunde have blevet for mig i mit Markarbeide. Forbedrer han sig ikke, saa maa han for mig gierne blive i Fængsel saalænge ham lever. Himlen skal desuden ikke velsigne hans Arbeide. Straffen blev fuldbyrdet, og derefter tillod den Unge sig aldrig videre at gaae paa den forbudne Jagt. - Paa en Tid, da Landet blev truet med Krig, maatte en usædvanlig Krigsstyr udskrives i samme. Mange Bønder i Landsbyen, hvor Jørgen boede, kuurrede derover. Paa en Søndag kom han mod sin Sædvane paa Kroen hvor der lad en Mængde, og enhver besværede sig paa sin Maade over Krigstyrei. Denne sagde: at man skulde bie, til Fienden virkelig var kommet; hiin talte og Fattigdom og slette Tider, hvorfore han ei kunde betale det ham paalagte, en anden meente, at det havde været billigere, om man havde indsamlet den paabudne Sum blot hos de Rige, og ganske forskaanet de Fattige. Jørgen anhørte nogen Tid roelig denne og mange andre Samtaler. Da der endelig et Øieblik blev stille, traadde han endelig frem fra sin Krog, og spurgte om de nu havde udtalt, saa havde han ogsaa et Ord at tale? Alle taug. "J ere misfornøiede med Krigstyren, udbrød han; det undrer mig ikke, og jeg er det ogsaa. Det er en Ulykke, ligesom Misvert. Jldebrand og Qvægsyge, og Gud bevare os, at de ikke skal komme oftere, men Kongen og hans Raadgivere ere ikke Skyld der. De maatte i Forveien føie disse Anstalter, thi, naar Fienden, engang var der, saa var det for sildig, nu slipper vi med nogle Skillinger, ellers havde vi maaskee maattet forlade Huus og Hiem, ja endog takket Gud om vi vare komne derfra med Livet. Men slige Anstalter koste Penge, thi ingen arbeider for intet. Hvem skal nu betale, hørte jeg een sige, de Rige skal skyde sammen, men hvem ere da de Rige? Her i Landsbyen, er jeg det, og hvorfor, fordi jeg har ladet mig det være møisommelig, naar mange blandt Eder ikke bekymre, sig om sit Arbeide, fordi jeg har arbeidet og sparet hvor jeg kunde giøre det. Saa have de andre Rige, og Eders Fædre ogsaa gjort: da maatte de Flittige betale for de Dovne. Det skulde være mig en herlig Konge, som befalede saadant noget. Alle Flittige og Rige skulde løbe ham ud af Landet, og ingen uden Betiere og Dagdrivere blive tilbage. Det er en Lykke, at vores Herre forstaaer Sagen bedre. Hvem der kan opdrive det, riig eller ikke riig, han maa betale, det er ret og billigt. Den Fattige gaaet fri, der, hvor intet er, kan man intet fordre, men saa vidt er det, Gud skee Lov, endnu ikke kommet med nogen af Eder. Omstændighederne for mange af Eder ere besværlige, men det er Eders egen Skyld. Hvad der løber igiennem Halsen kan ikke fylde i Pungen, og hvo, som sidder Dagen over paa Kroen, kan ingen Dagløn fortiene. Da tinget men over slette Tider, og forsynder sig derved mod den gode Gud der har givet os en Række af velsignede Aar, og mod vores gode Landsherre, der, som Præsten siger, tænker meere paa os Bønder, og sørger for vore Bedste, end det skeer i andre Lande, og nu skeer i vores. De bedste Tider ere slette for dem, som anvender dem slette.