Den Vest-Sjællandske Avis, 1827-12-28
Skildring. af Menneskelivet i Almindelighed. (Slutning.) Menneskene staae i en mangesidig Forbindelse med hinanden; alt sees at være anlagt paa at bringe den tilveie. Have og Floder bane Veien for Nationerne til hinanden, og ethvert Land paa Jorden har sine egne Frembringelser, som lokke andre Landes Beboere til sig, og hvorved den ene Nation bliver uundværlig for den anden. Saaledes som det forholder sig med de forskellige Landes Beboere med Hensyn til hinanden indbyrdes, saaledes forholder det sig med Beboerne i ethvert enkelt Land; deres indbyrdes Stilling er saaledes beskaffen, at de ikke kunne undvære hinandens Biestand. Menneskelivet er da for det første saaledes beskaffent, at Menneskene ikke kunne andet end komme i mangehaande Berørings-Punkter med hinanden, og at et isoleret Liv i det Hele er ikke at tænke paa. Deres Maade at ernære sig paa maae nødvendig bringe dem i Stridigheder med hverandre (som Erfaringen lærer det hos de Vilde), og disse Stridigheder maae igien lede til indbyrdes Foreninger til fælles Forsvar, hvortil desuden en medfødt selskabelig Tilbøielighed indbyder dem. Lever den Vilde af Jagd, saa blive Jagddistrikterne snart en Gienstand for Trætte; er han Nomade, saa blive Græsgangene det; er han Agerdyrker, og erholder derved faste Boepæle, saa blive Berøringspunkterne saa mangehaande, at Stridigheder ikke kunne undgaaes. De selskabelige Forbindelser blive derfor til en Fornødenhed for Menneskene for at forskaffe sig Sikkerhed mod Angreb, Rolighed ved Misforstaaelser og en bestemt Orden i sine indvortes Forhold. Den medfødte Tilbøielighed til at omgaaes med sin Lige, eller Driften til Selskabelighed bringer tilligemed Kiønsdriften Menneskene i Forbindelse med hverandre, ligesom de bringe Dyrene, heri ere Jordens fornuftige og ufornuftige Beboere hinanden lige; men iblandt disse ere Forbindelserne ustadigere og kortere. Dyrene løbe med hinanden og adskilles, Kiønnene forlade hinanden naar Parrelsen er forbi, naar Ungerne ere opklækkede er ogsaa den moderlige Kjærlighed gaaet over. Men den naturlige Forbindelse imellem Menneskene er af en aandeligere og varigere Natur (et født Forbud paa endnu høiere og meere aandelige Forbindelser i en fuldkomnere Tilstand.) Forbindelserne imellem Kiønnene ere vedvarende; Børnene slutte sig til Forældrene, og Familie=Forbindelserne ere et for Menneskelivet særskilt Fortrin. Stammeforbindelserne ere af en varig Natur, og Jndividuerne løbe ikke saaledes sammen og adskille sig som Dyrene. Finder Culturen Indgang, udvikle Stammerne sig i Tidens Følge til Nationer, saa træde disse efterhaanden i samme Forhold til hinanden som de enkelte Stammer; men det er vel ikke at haabe at Menneskeslægten bringer det saavidt i sin Forædling: at alle Nationer lære at betragte hinanden som eet Folk. (Ved den hellige Alliance er imidlertid gjort det første Forsøg derpaa. Kong Henrich den Fierde i Frankerige havde en lignende Jdee.) Naar Forbindelserne imellem Menneskene udvide sig og blive talrigere saa vaagner Trangen til offentlig Roe og Orden, til Regler for Personernes indbyrdes Forhold mod hinanden, til Eiendommens og Personernes Sikkerhed, saaledes danne sig uformærket Staterne. Der opstaaer Forskiel paa Regiering og Folk, paa Herrer og Tienende, paa Rige og Fattige, hvoraf mangehaande behagelige og ubehagelige Forhold og Omstændigheder fremkomme. Utallige nye Baner aabne sig for Menneskene ved de mangehaande forskiellige Forbindelser, hvori de komme til at staae med hinanden, til at anstrænge sig og øve deres Forstand, til at beherske deres Sind og Tilbøieligheder og til at befordre eller skade hinandens Vel, og Menneskelivet viser sig som en Kamps= og en Øvelses Tilstand, hvis Bestemmelse i alle sine Deele det falder vanskeligt at udgrunde. Man kan tilføie, at saa stor en Trang, som Menneskene end føle til hinandens Omgang, saa kunne dog deres indbyrdes Forbindelser, let blive en Anledning for dem til Lidelser: thi det ene Menneske kan let blive ubehageligt for det andet og gaae det andet i Veien. Menneskenes Lidenskabelighed og Egenkierlighed er en uophørlig Kilde til Stridigheder, saavel i det huuslige som i det borgerlige Liv, og i Nationernes indbyrdes Forhold, og fra denne Side giver det menneskelige Livs Ufuldkommenhed sig især tilkiende. Efterat have betragtet Menneskenes indbyrdes Forhold til hinanden nærme vi os til at kunne give en almindelig Besvarelse paa det Spørgsmaal, hvorledes Menneskelivet er egentlig beskaffent. Den almindeligste Skildring, som man kan forfatte derover er den: at Menneskelivet er en Tilstand, hvori de Jndividuer, som udgjøre det, uafladelig tragte efter Lyksalighed eller efterat kommei en saadan Forfatning, at de kunne nyde ublandede og overveiende behagelige Følelser; men uden at det nogensinde bliver mueligt for dem at opnaae en saadan Tilstand. Altid stræbe de dertil; eet nyt Forsøg gjøre de uafladeligt derpaa efterat et andet er mislykket; men Maalet opnaaes aldrig, saa at Jordlivets Beskaffenhed ligger i en væsentlig Strid med den Grundtilbøielighed til Lyksalighed, som er indplantet i Menneskets Natur. Aarsagerne til at dette Formaal ikke kan opnaaes ere forskiellige og ligge deels udenfor Mennesket, og i de Tings Beskaffenhed, som omgive det og tildeels i Menneskets egen Natur selv; det er saaledes i en bestandig Kamp med den Verden, som omgiver det, eller med sig selv. Hindringerne for Menneskets Lyksalighed og Velbefindende, som have deres Grund i dets egen Natur ere forskiellige, saavidt man kan skiønne ere de alle grundede i dets Legemes Beskaffenhed, og de ubehagelige Fornemmelser, som dets Uordener og Ufuldkommenheder frembringe i Siælen. Menneskets første Jndtrædelse i Verden er smertelig deels ved Fødselen, deels ved den første Modtagelse af Aandedrættet. Legemets Skrøbelighed i den barnlige Alder, og Mangel paa Evne til at kunne hielpe sig selv eller til at forklare hvad der er det ubehageligt, foraarsager mange Lidelser, deraf Barnets hyppige Græden og Skrigen. Naar de skulle have Tænder fremstaae nye Besværligheder og Smerter. (Alle disse Lidelser, hvorfor Barnet er udsat, ere imidlertid en betydelig Spore til Eftertanke og til Barmhiertighed for de Ældre til hvis Omsorg det er betroet.) Lidelserne i den barnlige Alder formindskes imidlertid meget derved, at de ere en blot sandselig Følelse, uden at de endnu ere forbundne med ubehagelige Forestillinger, med Frygt og med Bekymringer, hvorved de saameget forøges i den ældre Alder; derfor afvexle Smiil og Taarer saa hurtigt med hinanden hos Barnet. Naar Barnet kommer saavidt, at det kan begynde at hielpe sig selv og forklare sig, tage de legemlige Lidelser meget af; det falder og stoder sig vel af og til og kommer til Skade; men dette giør det klogt og vækker dets Eftertanke, saa at disse ubehagelige Tilfælde blive stedse færre. Man seer saaledes, at har Menneskelivet i den tidligste Barndom tient til en Øvelse for andre, saa begynder det nu at tiene til en Øvelse for Barnet selv. Nu vogne imidlertid andre Kilder til Ubehageligheder, som ere af en mere aandelig Natur disse ere nemlig de medfødte Tilbøieligheder, som hvert Menneske bringer med sig til Verden, og som ere saa uregelmæssige, saa uordnede og saa stridende mod det Fornuftige og Gode, saa at Barnet finder stedse en ubehagelig Hindring og Modstand ved sin Bestræbelse for at tilfredsstille sine Lyster. Disse Tilbøieligheder ere af forskiellige Slags, de bestaae deels i en overveiende Tilbøielighed til de fandselige Rydelser, deels i enkelte Lysters udmærkede Herredømme over Siælen, og endelig i en Tilbøielighed hos Siælen til at yttre sin Kraft uhindret, eller som man kalder det til at faae sin Villie. Det er forhen bemærket, at man med Føie kan sige om Siælen i Barndommens Alder; at den ligesom svømmer i Sandselighedens Hav, og er en Bold for enhver af dets Bølger. Livet er saa nyt, og det nye drager Siælen til sig med en saa mægtig Jnterresse. Barnet udstrækker sine Arme efter enhver Gienstand, som behager Synet, og bestræber sig for at bemægtige sig den; det bliver ofte nødvendigt at modsætte sig dets Forlangende og Afslaget er smerteligt. Ganens Fornøielser lokker Siælen til en Attraae der gaaer ud over den physiske Fornødenhed og Velbefindende, og den lider hvad enten man lader den tilfredsstille sin Attraae eller nægter den det. Trang til Bevægelse og til Søvn foraarsager det ligeledes Taarer, naar den ikke kan blive fyldestgiort, De specielle Tilbøieligheders Styrke yttrer sig tidlig hos Mennesket, som Vrede, Hævn, Misundelse, Begiærlighed, Forfængelighed, Lyst til at bemægtige sig andres Eiendom. Hvor ofte foraarsage disse naturlige Misforhold til hvad der er ret og fornuftigt, den barnlige Siæl Lidelser, da denne ikke selv kan tæmme dem og det falder den haardt, naar den skal holdes inden for de nødvendige Grændser af de Ældre. Jmidlertid er dog Barndommen endnu stedse riig paa meget levende Glæder. Men at to Kilder fremkomme store Ubehageligheder for den i den tidligere Barndom, naar den skal bringes til at bøie sin Villie, og i den mere fremrykkende Barndom, naar den skal bringes til at lære noget og til at værnes til Arbeide. At bøie sin Villie falder ikke alle Børn lige tungt; det kommer an paa hvorledes deres Charakteer er oprindelig beskaffen; de blødere og svagere finde sig i at give efter for andres Villie, imedens de stærkere og kraftfuldere modsætte sig saameget som mueligt enhver Hindring for deres Beslutninger; imidlertid er dog Villiens Bøielse een af Menneskelivets Ubehagelig heder, som begynder i Barndommen, og følger Mennesket hele Livet igiennem. Den anden væsentlige Ubehagelighed i Barndommens Alder, og som formindsker dens Glæder, er den Besværlighed, som det koster Barnet at modtage de Kundskaber og lære de Færdigheder, som de Ældre erkiende for nødvendigt at bibringe det for dets tilkommende Vels Skyld. Hvilken Sorgens Periode begynder ikke for Barnet naar det bliver saa stort at det skal lære noget, hvormange Taarer og Ubehageligheder blive nu ikke derved forvoldte det? Siælen rives derved ud af Sandselighedens Strøm en Selvvirksomhed, som er de sandselige Tilbøieligheder imod, hvoraf den beherskes, bliver den paanødet, den giør sit første Skridt ind i Aandeverdenen og dens Fødsel for samme er ikke mindre smertelig for Mennesket end dets Fødsel for Jordlivet. Denne Fødselstilstand varer ved for det indtil Graven, og man kan ikke undres over, at Fødselen er langvarig for en Tilværelsesmaade som er ubegrændset. Lige besværligt falder ikke denne Udviklings=Periode for ethvert Menneske; men ingen giennemgaaer den uden Besværligheder.