Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1780-11-17
Moralsk. Et Træk af Frans Wills Historie. Det var allerede mørk Nat, da Frans Wills paa sin Hiemver i en dunkel Allee, hvorigiennem hans Vei faldt, saae et Fruentimmer gaae foran sig, som efter hendes Gang og Klædedragt at dømme, ikke hørte til Hoben af Vellystens Slagtoffere, der paa disse Steder ere ublue nok, for ved letsindige Lader at friste de Forbigaaende til Daarligheder. Han fulgte dette Fruentimmer Fod for Fod, dog i saadan Afstand at hun ikke mærkede ham. Tydelig nok saae han at hun maatte høre til de bedre opdragne, som trykkes af Armod; thi saa ringe de Ting vare, som udgjorte hendes Klædedragt, saa viiste de dog en Orden og en Reenlighed, som strax faldt i Øinene. Han kom hende undertiden saa nær at han kunde see hende i Ansigtet og blev vaer, at hun gik med nedhengende Hoved, som i den dybeste Melankolie. Denne traurige Stiling gjorte et dybt Jndtryk paa Wille, og opvakte tillige hans Nysgierrighed. Jmidlertid var de kommen til Enden af Alleen, da han saae Pigen giøre en Omve hen imod en Søe, som ikke laae langt derfra. Wille havde nu ikke noget Øieblik at miste, med en sagte og bittrende Stemme spurgte han, hvorhen Madam, - Fruentimmeret stod stille, betragtede Wills, men svarede ham ikke et Ord. - Hvor vil de hen Madam, spurgte han anden Gang? – Døe vil ieg, gav hiin til Svar, døe tillige med min ulykkelige Fader, Ach Han veed ikke hvorfor jeg har forladt ham! Dette er den sidste Dag i mit Liv; jeg vil døe og . . - (Her kunde hun ikke tale meere; Fortvivlelsen qvalte hendes Stemme; hun havde faldet i Besvimmelse, om ikke en Strøm af Taare havde lættet hendes Hierte. – Wills blev af dette uforventede Svar gandske bestyrtset. Hvad Madam, sagde han, i deres Alder tænker de paa at døe, de som endnu kan leve længe og lykkelig: Hvad for en sørgelig Begivenhed bringer den til dette skrækkelige Forsæt? – Mangel, Nød, og alt hvad Elendigheden kalder grusomt, har forenet sig for at forgifte mine Dage. Det er Tid, høi Tid, at faae engang en Ende derpaa. - Madam, dersom der til deres Beroligelse ikke feiler dem andet end Penge, saa kan jeg tiene dem dermed. Fortæl mig deres Omstændigheder; jeg lover dem min Bistand. Hav imidlertid den Godhed og tag imod disse 2 Guineer, det er alt hvad jeg har hos mig. Og hvilken Priis sætter de paa deres Ædelmodighed min Herre, spurgte hun mig med en Tone og en Mine som forkyndte hendes heele kydske Siæl. - Ingen, Madam! Jeg søger blot den Fornøielse, at vise dem en Tieneste, og redde dem fra deres fortvivlelige Tilstand. - For meget, for meget, min Herre, Jeg har ondt ved at troe dem; de maa være forsikkret om, ieg har lært at kiende Mennesket fra denne afskyelige Side. Dog veed og der gives velgiørende og dydige Siæle. Er de maaskee een af disse himmelske Væsener, Ved disse Ord zittrede hendes Knæ, og neppe kunde hun staae opret. Lykkeligviis var i Nærheden et Sæde, paa hvilket hun sadte sig og udgndede en nye Strøm af Taare. Wille sadte sig ned hos hende. Jeg svær dem Mademøiselle, sagde, hun, jeg har ingen anden Bevæggrunde, end den Fornøielse, at opfylde Menneskelighedens hellige Pligter. Deres Opførsel, Stedet paa hvilket de befinde jeg spørger om Aarsagen til deres Bedrøvelse, Det er langt sig, Tiden, alt sætter, mig i Forundring. Tilgiv mig, at at kunde være dem til Tieneste, som giør mig saa dristig, fra ikke nogen utidig Nysgierrighed; men blot den Glæde, svarede den ulykkelige Pige, har jeg ingen Aarsag, at tvivle at erkyndige mig herom. - Af alt det jeg hører af dem om deres Retskaffenhed. De høre mig da: - Dog jeg forglemmer, sagde hun : i det hun pludselig sprang op, at min arme Fader i dette Øyeblik omkommer af Mangel Retfærdige Himmel, Og hvor er han, spurgte Wills I det afskyeligste Fængel. Men troe ikke min Herre, at det er Lasterne, som har sadt ham der. Eller er det maaskee en Last, at agte sin Ære og sin ulykkelige Datters Ære, høyt? – Lad os gaae til ham, sagde Will: jeg vil ledsage dem. - O. ney, min Herre. Dette Skuespil er forgrusømt; de vil aldrig kunde udholde det: jeg selv, saa vandt jeg nu er til den skræksomste Seene af Elendigheden, kan ikke holde mig fra at zittre, naar jeg betræder dette gruelige Opholdsted. - Men blev Willa ved, i det han gik tilbage med hende i Alleen, om jeg nu ikke i Nat skulle see deres Fader, saa tillader de mig dog i det mindste, at besøge dem begge i Morgen. Hvor er han? Hvad hedder han? – Han hedder Belton, sidder i Fængselet paa Marshalsen, i Forstaden Sothrick. - Jeg kiender ikke det Sted; men ieg skal dog nok finde ham Forlad dem derpaa, i Morgen tidlig kommer ieg. - 8 min Herre, Vi ere for længe siden afvandte til, at smaae Venskabs Sødhed; vi have ingen Ven meere; de ere alle forsvundne siden vores Ulykke. De maa være det beste Menneske i Verden, siden de vil besøge os, men, Stedet er saa skrækkelig, saa afskyelig. - Lad det være saa afskyelig som det vil, mig skal det ikke afskrække, naar jeg kun maa have den Lykke at staae underkede Fortienester, og den fortrykte Dyd bie. - Under denne Samtale kom de paa Gaden, hvor Wills kaldede en Hyrekudsk, betalte ham Kjørselen. forud, og lod hende stige i Vognen. Ved Afskeeden med denne elskværdige og dydige Pige, forsikkrede han hende endnu engang, at han gandske vist skulde holde Ord. Den følgende Morgen meget tidlig, begav Wille sig, til det betegnede Fængsel. Pigen havde Ret. Dette Sted, var Rædslernes Boelig. Wills, uden at opholde sig derover, spurgte strax efter Beltons Kammer. Sophie (saa hedde dette Fruentimmer) som hørte ham komme, aabnede Døren ved den første Lyd. Han blev ført til et snevert Rum, som dog viiste en Orden og Reenlighed, hvilken alene var at tilskrive den elskværdige Piges Omsorg. I Steden for Meubler, saae man alene to Stole, et lille Bord og en Seng uden Omhæng, i hvilken en ærværdig gammel Mand laae, som efter Anseelse nylig havde grædt Wille, uden for sig selv af Følelser, sadte sig stiltiende ned paa en Stoel, som Sophie sadte frem for ham; selv sadte hun sig paa Kandten af sin Faders Seng. Her er den Herre, sagde hun til sin Fader, som i Aftes kom mig til Hielp, og som de i Dag har at takke for deres Liv. Ja hans Liv, blev hun ved, i det hun vendte sig til Willø, i to Dage, har vi ikke havt det ringeste at nyde. Alt hvad jeg i Aftes kunde giøre, var, at forskaffe ham en Taar Melk, ved hvilken han hidtil har opholdt Livet. Jeg veed ikke, sagde den Gamle med en svag Stemme hvad for en Bevæggrund ieg har at takke for dette Eders Besøg. Er det Menneskekiærlighed, som har ført Dem til dette Fortvivlelsens Sted, saa maae jeg prise denne Deres ædle Tilbøielighed; og saa er Deres eget Hierte Dem Belønning nok. Men, min Herre, er De derimod kommen for at spotte mig i min Elendighed, og lade Forførelsen af denne min ulykkelige Datter, være Maalet for Deres forgiftige Velgierning, saa skynd Dem herfra, og overlad os til vores ulykkelige Skiebne. Vi veed at undgaae Døden. De fleste Dødelige frygte den; men den Ulykkelige byder den Trods, fordi den giør Ende paa al hans ElendigheWille ersom mindst drømte om at man kunde have ham mistænkt for nogen nederdrægtig Hensigt, kom nu til sig selv igien og begyndte at tale. Han retfærdiggjorte sig imod Belton med al den Varme, som en god Samvittighed skienker. Undskyld mig da, svarede den Gamle, om jeg har talt for haardt imod dem. Vidste De dog hvad jeg af det nederdrægtigste Menneske har maattet udstaae, De er mig ubekiendt. Deres Alder, min Datters Yndighed, thi Smerte og Taare har endnu ikke gandske udslettet hendes Skiønheds Træk; - kort, hvad skal jeg sige. Min Datters Dyd, som ligger hendes ulykkelige Fader og Hiertet; hendes beklagelige Skiebne, som mere nager mig end min egen; dette, dette har gravet mig min Grav. Men jeg frygter Døden mindre, end den skrækkelige Tilstand, i hvilken jeg ved min Død efterlader hende. Sophie smeltede ved disse Ord i Taare tilligemed den Gamle, og Willøkunde ikke tilbageholde sine. Min Herre, sagde han, Deres Datters Fortvivlelse har paa det heftigste rørt mig. Jeg kommer blot for at tilbyde Dem min Tieneste. Siig, hvad jeg skal giøre. Jeg forsømmer ikke en Time for Deres Vel. Jeg svær Dem. - Nu vel, svarede Belton, jeg holder Deres Forsikring, for oprigtig, og jeg vil da nu forsøge, om ieg har Kræfter til at fortælle Dem mine ulykkelige Historier. O maatte dog mine Hændelser tiene Deres Ungdom til Advarsel, og De lære, i hvilken Afgrund Lidenskaberne kan styrte Mennesket, naar det ikke vil give Fornuft og billighed Gehør, -Men, falt Wille ham ind i Ordene, er De ikke for afmægtig, Jeg er bange denne sørgelige Fortælling, vil endnu giøre Dem kraftesløsere. I Deres nærværende Tilstand, synes det, som De meere har Vederqvægelse nødig. Tør jeg bede Dem og Tilladelse, at spise med Dem til Middag, Jeg maae desuden nu giøre mig en lille Bevægelse, og med det samme vil jeg bestille et styrkende Middagsmaaltid for os. - Deres Selskab vil være mig en Ære, svarede Belton; men tillad min Datter at paatage sig denne Omsorg, hun kiender Leylighed her omkring bedre. - Behager De da Mademoiselle, sagde Wills, at ledsage mig? – Hun var strax færdig, og begge gik nu i næste Giestgiverhuus som laae i Nærheden, hvor Wilk, lod foranstalte den dvendige Rættermad, men førend han traadde ind af Dør en, stak han 5 Guineer i Sophies Haand. Giør nu ingen Complimenter; ingen Taksigelser, De har maaskee selv nogle smaa Nødvendigheder de kunde behøve? Jeg vil nu opholde mig til Maden er færdig. Gaae De imidlertid tilbage til Deres Fader; han kan maaskee ikke undvære Dem. - Sophie, gik, og kiøbte sig nogle bedre Klæder for hendes Fader, paa det han dog med en Slags Anstændighed kunde modtage sin Ædelmodigheds Giest. Da Wille kom, fandt han Belton oven Senge at beved komme ham. De sadte sig til Bord, og da Belton, fandt sig lidt styrket, begyndte han at fortælle sin Historie.