Berlingske Tidende, 1836-08-24
Af Underretsprocurator i Aalborg og Fyens Stifter, N. A. Holm, i Odense. Er dette Spørgsmaal endog nok saa ofte besvaret, beder jeg mig alligevel tilladt at maatte yttre min Mening herom, uden at kjede de ærede Læsere. Jngen kan have større Tilbøielighed end jeg, til at erklære mig for, at Kjøbstædmanden ligesaalidet bør have Privilegier til Præjudice for Landmanden, som Denne for Hiin, – en Sætning, der ofte er udtalt, men vist ikke for ofte gjentaget – thi Begge maae efter enhver Apartisk Anskuelse være lige agtede Corporationer med saavidt mulig lige Rettigheder i Borgersamfundet; hvorfor jeg og vil mene, at det maa synes ubilligt, nu her at nægte Landmanden at maatte forædle sit Korn som hver anden hans Production, paa hvad Maade han bedst veed, vil og kan, ligesom og, at den saa ofte hørte Adskillelse: "at Landmanden alene maa producere, Kjøbstædmanden derimod forædle hans Production", ikkun lidet harmonerer med den almindelige Retslæres uforkastelige Grundsætninger. Heller ikke behøver man at søge længe for at finde en Periode, hvor Ret til at forædle sit Korn har været Enhver uformeent, thi ved den Taushed, vor gjeldende Christian den Femtes Lov herved antyder, maa man nødvendig antage, at den den Tid fandt Sted; først omtrent sex Aar derefter, nemlig ved Forordn. 4de Juni 1689 blev saadant forbudet, NB. da alene Bønderne, hvilket Forbud siden ved Fordn. 30te April 1734 §. 3 blev udvidet til Møllerne; derpaa bortforpagtede man i nogle Aar Rettigheden, Sogneviis, ved offentlig Auction, see Forordn. 3die Mai 1768, dog saaledes, at den endnu den Tid var Embedsmænd, Proprietairer m. Fl. paa Landet til Huusbehov forbeholden og først blev Forbudet almindelig for Enhver udenfor Kjøbstæderne ved Forordn. 2den Septbr. 1773, som senere er gjentaget i den nu gieldende Fordn. 2den August 1786, uden forsaavidt at det er flere Fabrikerere, Kroholdere s. paa Landet den Dagi Dag endnu tilladt, efter Bevillinger, at brænde Brændeviin, saa at den historiske Oprindelse til Kjøbstædernes formeentlige Rettighed hverken er saa gammel, som man ofte forestiller sig, ejheller uden at der jo gives flere paa Landet, som endnu ere i Besiddelse deraf. Dette uagtet ere Omstændighederne saaledes, at det dog maaskee alligevel er meget tvivlsomt, om Landmanden bør have Tilladelse til at brænde Brændeviin, hvor sørgeligt det end er, om Statsklogskabsregler skulle staae saameget i Disharmoni med hvad den naturlige Ret tilsiger, og det i hvor betydelig en Fordeel slig Brændeviinsfabrikation endog vilde være for hver den, som paa en nogenledes fornuftig Maade iværksatte denne Jndustri, være sig ved den mindre Bekostning, følgelig og større Fordeel han endog under et lige Afgivtsforhold vilde have imod Kjøbstædmanden, efter enhvers Egenheder; den større Beqvemmelighed ved at transportere sin Overflødighed i Brændeviin imod som Kornet, ej at tale om Kartofler, til stundom langt fraliggende Kjøbstæder eller Ladepladse, ofte af daarlige Biveje i Vinterens slette Føre, for den velhavende Landmand, ved under lave Kornpriser lettere at kunne gjemme og conservere Spiritus end Korn og herved ligesaavel at kunne spekulere paa høiere Priser som Kjøbmanden, og fremfor Alt, den overordentlige Nytte af Affaldet ved sit Kreaturhold, være sig til forøget Melkning hos Køer eller for desto snarere at kunne faae sine Stude eller andet Slagteqvæg tjenlig til Afsætning, ei endnu at forglemme en baade større og bedre Gjødningsproduction, til usigelig Gavn for al Agricultur i Fremtiden. Alene det Gode, var det endog ikkun at kunne befugtige tør strid Foderhakkelse med lidet Spøl, er betydelig; derved undgaaer man ofte saa at sige ellers at maatte sulte sligt i Kreaturet. De politiske eller statsretlige Grunde hvorfra Sagen, maaskee alligevel maa betragtes og Resultatet udfalde til Bedste for Kjøbstædindvaanerne, vil jeg tillade mig først at anføre, og dernæst til Slutning at fremsætte, den eneste Staten og Landmanden convenerende modsatte Anskuelse, jeg kan tænke mig, i Proposition herom. (Fortsættes.