Adresseavis for Børn, 1781-11-21
Fra Barndommen af bør de Unge at lære, At de skulle evig paa Jorden ey være. Nyeheder. Samtale imellem en Moder og hendes fire Aars gamle Barn. Barnet, See, det er Morgen, søde Moder, det er Morgen, Solen skinner klart paa Himmelen. Moderen. Jeg veed det, Barn, hvorfor siger du det: Barn. Ach, jeg er glad, for jeg seer Dagen, den kjere Soel igien, og lever endnu Mod. Du har jo ofte seet Morgenen, Dagen og Solen igjen, mit kjere Barn, og levet; hver Dag af dit hele Liv, saa længe du kan besinde dig, har du jo havt denne Glæde; hvorfor er du da saa usædvanlig glad derover i Dag, Barn. Jo, søde Moder, fordi Ammen sagde i Gaaraftes, at jeg muligt kunde døe i denne Nat, at man aldrig nogentid vidste, naar man lagde sig til Sengs om Aftenen, om man skulde leve den anden Dags Morgen, og seer du vel, min føde Moder, nu er jeg ikke død i Nat, jeg lever endnu, og derfor er jeg saa glad, ret saa inderlig glad, ja jeg er, min søde Moder. Mod. Hvad er det, at døe, mit kiere Barn, Barn. Ved du ikke det, Moder, Mod. Jo, du Lille, jeg veed det saa godt som man kan vide det, naar man endnu ikke har erfaret det; men jeg vilde gjerne høre, hvad Tanker du gjør dig derom, Barn. Jh, min søde Moder, jeg tænker just ikke noget Ondt derom. Mod. (smilende) Du har ikke forstaaet mig, Barn, jeg vilde, du skulde sige mig, hvad du mener det er, at døe, Barn. Jh, jeg mener det er, naar man lægger sig saaledes hen, og har Øynene tillukte, og er kold, som vor Naboes Lovise var. Mod. Men naar du sover Barn, saa lægger du dig jo ogsaa hen, og har ligeledes Øynen tillukte da. Barn. Ja, men da er man jo ikke kold, Moder. Mod Hvor kan du vide det, Har du følet paa nogen, som har sovet? Barn Jh ney – men jeg veed, de begrave jo ikke een da. Men de begravede Lovise; det har jeg jo selv seet, søde Moder; thi da du var borte, saa tog Ammen mig paa Armen, og har mig ind paa Kirkegaarden, der saae jeg, at de puttede Aaa. Avis puttede hende med den gule Kiste, som hun laae i, ned i et mørkt Hul, dybt, dybt ned, puttede de hende, og kastede Jord ovenpaa hende. Mod. Hvorfor mon Lovise leed det, du Lille Barn. Jh, hun vidste vel intet deraf, hun sov jo. Jeg havde Dagen tilforn kaldet saa meget, saa meget paa hende; men hun svarede mig slet ikke, og da sagde Ammen, at hun kunde ikke mere høre. Mod. Kan du da heller ikke høre, naar du sover: Barn. Jo – jeg veed nok, at naar man om Morgenen kalder høyt, høyt paa mig, saa vaagner jeg op. Mod. Men Lovise hørde ikke, at du kaldte høyt, høyt paa hende, og vaagnede ikke op Barn. Ney, det er just det Mod. Ved du da ikke, hvoraf det kommer, Barn. Ney - søde Moder. Mod. Det kommer deraf, mit Barn, at det, som giør, at vi kunne høre, vaagne op, og forstaae naar man taler til os, det var ikke mere hos hende – omtrent saaledes, som naar du om Morgenen har trakt din Nattekammerat *) af dig, og springer allerede omkring nede i Haugen. Naar jeg vil opvække dig, saa hører og forstaaer din Nattekammerat mig ikke, naar jeg kalder paa den; den kommer heller ikke op af Sengen til mig, i hvor høyt jeg end kalder paa den; men du kommer dog strax til mig, naar du har den paa Barn. Jh – ja - søde Moder, min Nattekammerat er heller ikke jeg Mod. Det, som der laae i den gule Kiste, var heller ikke Lovise, det var ikkun hendes Nattekammerat, saa omtrent i det mindste; det er vel en Smule meere, men jeg kan ikke anderledes beskrive dig det. Du faaer det nok tydeligere at vide, naar du bliver ældre; men det løber i det mindste dog paa eet ud Barn. Men hvor var da Lovise selv, min føde Moder, *) Med dette Navn kaldte denne Familie den Nattehabit, som de smaa Børn paa sine Steder blive iførte til Natten, hvilken nogle og kalde en Ham, men andre med andre Navne. for Børn. Mod. Lovises Gestalt, hendes Klædning, eller som man egentlig kalder det, hendes Legeme, laae, som du siger, i den gule Kiste, som Folk gemeenlig kalde Liigkisten. Men det, som tilforn gjorde, at Lovise kunde høre og forstaae dig, og som kunde glæde sig med dig over den kjere Gud, og over alt det Deylige, som han gav eder, det var og er endnu paa et Sted, som vi kalde Himmelen, hvor hun glæder sig langt mere, end du nu nylig glædede dig, for du lever endnu thi dette Liv ophører dog engang ved Sygdom, som smerter og gjør ondt, og ved Døden, som du er saa bange for; men naar man ved denne Død først er kommen derhen, hvor Lovises Siel nu er, saa er man ikke mere syg, og saa døer man aldrig mere. Barn. Sjel, – hvad er det, søde Moder; Mod. Det kan du endnu ikke ret begribe, mit kjere Barn, saa længe Menneskene leve, kunne de ikke begribe det ret; men noget kan jeg vel sige dig derom. Du er en Siel, der er Siel i dig og i os alle, som kan lære at tænke og forstaae, og kan glæde sig. Det andet der, dine Arme, Hænder, Fødder, Hoved, Been, er kun dit Legeme, eller, som jeg forhen sagde, din SielsNattekammerat, men som den trænger langt mere til, end dit Legeme trænger til sin Natte kammerat; thi det hielper Sielen til, at den kan ofte glæde sig meget, overmaade meget mere, end naar den ikke havde Legemet. Men eengang maae den dog afføre sig dette Legeme, og naar den da har været ret from, saa skal den faae et bedre igien, som aldrig skal gjøre den ondt eller smerte den, og som den heller aldrig behøver at afføre sig, og saa skal den bestandig blive hos den kjere Gud, som den kommer hen til strax efter Døden, og skal da hos ham glæde sig mange tusindegange mere, end du glæder dig, naar du plukker Blomster i Haugen og bringer til mig, eller spiser Jordbær, og mader dine Fugleunger. Barn. Faaer da Lovise og saadant et Legeme igjen, Mod. Ja vist, det faae vi allesammen, mit Barn, naar vi ere fromme. Barn. Men de, som ikke ere fromme, søde Moder, Mod. Avis Mod. Odu Lille, spørg mig ikke derom.