Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-11-28
J Thrudvang drak han sit Mjødhorn paa Kjæmpevis, Fredsalige Guder hjemsøgte hædrede Norden, *) Egentlig, den sphæriske eller himmelske Fader, nemlig Odin. *) Jordens Kreds. Mild som livsalig Brud kom Vanadis) Og Freyr,) nedsteg i varmende Regn over Jorden. Da var Naturen endnu ei en livløs Krop En Aand sig rørte i nu forstenede Lemmer, Guldmanket Skinfax *) trak straalende Dagen op Fra Rimfax,) neddryppede Duggen til Dalenes Gjemmer. J Odins) Arme laa Moderen Friggar, glad Den Brud sig end med stormende Brudgom omsvinger, Mens højt blandt Alper Ørnen den vældige sad Og kjølte Verden med vidtomflagrende Vinger. J Klippesalen saa Jætten med trodsigt Mod Og drak for Loke en Skaal af den sprudlende Kilde, Grønskjægget Havmand fang fra blaaladen Flod Og Skovfruer dandsed i Lundene tidlig og silde. Da Skalden omvandred, i Borgen som Hytternes Vraa Høitæret som Gjæst, han følte sig Gudernes Lige; Af Aanden løftet op over Skyer han saa Ud over Verden som Konningen over sit Rige. Og henrykt greb han i Harpen med sikkre Hand, Ei Qvindeklynk, ei Vellysten lød fra dens Strænge, Om Frihed sang han, om Ære, om Fædreland, Og Sejersøvnen paa Rotas) blodfarvede Senge. 1) Freya, Maanens, Nattens og Kjærlighedens Gudinde. *) Gud for Solen og dens Skin. *) Dagens Vognhest. *) Nattens Vognhest. *) Den frugtbare Jord. *) Himmelens. ) Rota en af Valkyrierne. Han reiste Stenen med Runer paa Kjæmpens Muld; Valhalla hædrede Helten, og herlig var Festen, Selv Guders Fader opstod fra sin Throne af Guld Og Thor bød venlig et staalhandsket Haandslag til Gjæsten. J Oldtids Mulm ophøiede Minder, J staa Saa rustet Harnisk udfyldes ej mere paa Jorden. Udartet Tid med Gysen bortvende sig maaOg Heltelivet er blot en Fortælling i Norden. Sov rolig Fortid, ei skal Jdunna meer Fremdrage din Daad, som Sværd der i Højen blev rustne, En anden Slægt - kun fremmede Guder jeg seet, Som Kampens Glavind de tonende Sener er brustne. Opvaagn da Heimdall, blæs, som til Guders Nat, At Himlen brister og Valhallas Herlighed flammer, Og Dvergeætten, saa selvklog og dog saa mat Maa troe paa den Tordner, som nærmes med straffende Hammer, Finn Magnusen. C. Hauch. Enepigrammatisk Cantate. Ach, das ist gar kein guter Hauch Nun freilich ja das saa ich auch. H. L. Rahbek. Hauch imellem Contrasterne. Arisso. Englen slaaes med Diævlen om hans Aand: Denne løse vil, mens hin vil binde Lynild-Negen i hans Barnehaand Kampen svæver nær ved Biergets Tinde. Englen styrker hans Samvittighed, Diævlen hvad af Tidens Klygt han veed Himmel, lad den første vinde, Hauch imellem de Tolv. Recitativ. ket fortryllet ved den mindste Glimten, J vor Yngels Jav, af Phantasie, Drømte min utydelige Skimten Af hans Opflugt, der var noget i. Himmel, bad jeg i min Drom, bevar ham, Og fra Mudder=Kredsens Trøskemænd, J hvis Raadd jeg seer ham Flugten vend, Før med hele Tylten Diævlen tar ham, Hauch i Per Wegners Arme. Aria. Drømmes Drøm, hans Flugt var blot en Svimmel! Uskylds Aand var veget fra ham alt; Trods min Bøn, og Englens Suk, han faldt Dybt, selv under Tyltens lave Vrimmel. O det var en Flatus kun, som bar ham! Ned igjennem Randdet af vort Døgn, Faldt han stinkende fra Løgn til Løgn, Og jeg lugter nu, at Drævlen har ham. Contrasternes Klage. Duet. Peer, den dumme Diævel, har hans Siæl, Brøvleren, den kerdelige Fanden? Wee, nu keede vi os reent ihiel Havde det dog været hver en anden. Tyltens Klage. Undecimet. Hvilken Spee, Procumbit humi hos Slugte ham den usle Satan, Hyl det dybt, Elleviathan: Havde det dog været Een af os Chor. Ausgehaucht! Bald verraucht! Tutti. J ham intet længer kontrasterer, Hverken narrisk Alvor eller Spas, Med slet ingen meer han harmonerer, Ei eengang med dem, der spille Bas J Unisono med Peer han peerer Og i dennes pære Vaas krepeerer, røvl i Brøvl hans pære Fias. Tutissimi. Perperam se perdidit, Periturus periit. Baggesen. Formaning til Peeren med Lerken, der paaminder en Skjald, som han kalder Skjalde.