Corsaren, 1841-11-19
Uddrag af Redactionens Forhandlingsprotocol. Møde den 16de November. Efter at Præsidenten havde indtaget sit Sæde og ertlæret Mødet aabnet, udbad Kassereren sig Ordet. - "Jeg har," sagde han, "en yderst sørgelig Meddelelse at giøre Forsamlingen. J Eftermiddag kommer jeg hen til Bogbinderen for at tale med ham om Et og Andet; men, ligesom Manden seer mig siger han: Min gode Herre! Gaa De Deres Vei; jeg vil fra nu af hverten have Noget at gjøre med Dem eller "Corsaren".- Jeg troede, at Manden var bleven forrykt, og saae derfor et Øieblik ganske ængstlig og tillige medlidende paa ham. - "Ja, see De kun vedblev han - jeg er hverken fuld eller gal, men jeg er Familiefader. Jeg er Familiefader, min Herre! og De begriber altsaa, at jeg ikke tør sætte min Existents i Vove ved at have Noget med Pressen, det vil sige Journal-Pressen, at gjøre, og saa naturligviis allermindst med "Corsaren". Jeg kan ikke udsætte mig for Action og Mulcter, ikke at tale om Politiundersøgelser o. desl. Jeg har nu været Borger i Staden i 35 Aar, og endnu har Politiet, lige fra Leerbeck til den simpleste Betjent, ikke sagt saa meget til mig som: Du er en Slyngel. Nei, nei! Frist mig ikke! Gaa Deres Vei." - "Min allerkjæreste Hr. Bogbinder," siger jeg til ham, "hvor har De faaet den Grille fra? Hvor kan De for "Corfarens" Skyld komme under Tiltale og i Mulct? De har jo ikke Andet at gjøre med den end engang imellem at bestjære den og lægge den sammen." - "Spørg Orla Lehmann. Hvorfor er han sat under Tiltale?" - "Aa, det er jo en ganske anden Sag; det er fordi han har erklæret at ville med de Penge, han har faaet foræret, understøtte den "haardt betrængte Presse." "Naa, og er det ikke ogsaa at understøtte Pressen, naar man beskjærer den...." - "Gud hjælpe den! Den kan ikke bestjæres mere" Gjør nu ikke Nar af mig, men lad mig tale ud, naar man beskjærer dens Producter, lægger dem smukt sammen, forskjønner dem o. s. v.? Og kan jeg saa ikke ligesaa godt risikere Action og Mulcter, ja maaskee endog Christiansø?. - "Jo, naar Cancelliet vilde gjennemføre Lovgivningen i en saa uhyre Consequents; men det vil Cancelliet ikke." - "Hvor veed De, at det ikke vil? Jeg er Familiefader, har Kone og syv Børn; det er min Pligt at være forsigtig. De gjorde mig derfor en Tjeneste, Høistærede, naar de fra nu af aldrig kom til mig, og, skulde De møde mig paa Gaden, saa lad for Guds Skyld, som om De ikke kjender mig?" Hvad skulde jeg gjøre? Jeg lovede ham det og gik min Vei. Men, da jeg kommer hjem, staaer der tre Mennesker og vente paa mig. Den Ene var Sætteren. Han kom, sagde han, for at bede mig undskylde, at han ikke kunde sætte sin Velfærd ivove ved i nogen Nande at understotte den haardt betrængte Presse, og maatte desaarsag ophøre at sætte "Corfaren". - "Og jeg." sagde den Anden, Bogtrykkerdrengen, "maa sige det Samme. Mine Forældre have forbudt mig at sætte min Velfærd ivove ved at bringe Dem Correcturen. De sige, at jeg derved rækker den haardt betrængte Presse Haanden." – "Ja, Herre!" sagde derpaa den Tredie: Karlen, der henter Papiret fra Papiirhandleren, "jeg maa sige det Samme. Jeg gaaer paa flere fornemme Steder, som jeg vilde miste, hvis jeg som under Tiltale for "Corsarens" Skyld. Og det mener jeg, efter min ringe Forstand, at jeg godt kan komme, naar man faaer at vide, at jeg henter Papiir til den. Jeg rækker jo Haanden til at understøtte Dem, og De hører jo til den betrængte Presse." Jeg svarede ikke et Ord, men gik til Bogtrytteren for at bede ham sørge for en anden Bogbinder, en anden Sætter, en anden Dreng og en anden Karl, men vælge dem blandt Folk, der havde bedre Forstand og ikke saaledes misforstode Cancelliets Handlinger, hvilket han lovede mig. Men Dagen var ret en Ulykkesdag. Da jeg anden Gang kommer hjem, ligger der et Brev til,Corsarens-Redaction, undertegnet af 17 Spethøkere, saaledes lydende: Ærbødigst P. M. Undertegnede, som hver havde henlagt 5 s. til at betale "Corsaren" for i næste Qvartal, have faaet at vide, at en Hr. Lehmann er bleven sat under Tiltale, fordi han har henlagt Penge til et lignende Brug. Vi har slet ingen Lyst til at komme under Tiltale, og skynde os derfor paa det hurtigste med at afsige "Corsaren". Kbhvn. den 15de Novbr. 1841. Underdanigst (Underskriften). Hvad skulle vi gjøre herved? Det er ingen Spøg at miste 17 Spethøkere paa eengang, og flere kunne følge efter. Det er uhyre sørgeligt." Efter denne Tale fad Forsamlingen længe hensunken i en mørk Taushed. Endelig reiste Præsidenten sig og talte saaledes: Dette er visselig en sørgelig Efterretning; det er en Sag, som truer os med uhyre Tab, for ikke at sige fuldstændig Ruin. Vi kunne derfor ikke for tidlig tage Forholdsregler for at forebygge Uveiret; men det vil tillige være indlysende for Forsamlingen, at disse Forholdsregler maae virke indirecte. Vi kunne ikke møde de forringede Jndtægter og forøgede Udgifter ved Andet end: spare, og jeg forelægger derfor Forsamlingen et Forslag, som jeg anseer for meget godt: Vi maae reducere. Men, da Alt Saadant bør være grundigt og gaae til Grunden, maae vi begynde med at reducere os selv, og jeg mener da, at det militaire Medlem, som egentlig gaaer omkring imellem os til ingen Nytte, kunde reduceres. Jeg seer, at han ikke er tilstede, og det glæder mig: Discussionen, tan da være friere, vi behøve da mindre at genere os ved at beslutte hans Reduction. Et Medlem. Hvorledes, Præsident! Det militaire Medlem, som altid har vist Dig saa megen Hengivenhed og engang var den Eneste af os, der holdt med Dig*) - ham vil Du reducere? Præs. Hvad gjør man ikke for det almindelige Bedste? Og desuden - han er et godt følle Strog. som har vænnet sig til at tie stille til Alt og taale Alt, og sikkert alligevel vil vedblive at holde med mig, naar jeg blot kalder ham til mig og beder ham derom. Et andet Medl. Ja, vi kunne sagtens billige hans Reduction; den gavner os ikke lidet, og, bliver han vred, vil det ene gaae ud over Dig, og jeg troer derfor, at vi bør lægge hele Sagen i Dine Hænder. Flere Medl. Ja, det gjøre vi. Præs. Vel! J skulle see, at jeg ikke er bange for ham. Præsidenten skrev nu et Brev til det militaire Medlem og lod en af Haandlangerne besørge det. Man gik over til Forhandlingen af egentlige Redactionssager, hvori man efter omtrent en halv Times Forløb blev afbrudt ved Haandlangerens Tilbagekomst. "Naa, hvad sagde han?" spurgte Præsidenten ivrig. "Han sagde Jngenting; men han blev nok i ondt Humeur, da han havde læst Brevet. Han saae stræktelig forbittret ud, trak paa Skuldrene, kneb Øienbrynene sammen, slog sig paa Kaarden (thi han havde sin Branduniform paa i Anledning af det daarlige Veir) og saa sagde han... Præs. Hvad sagde han? Haandl. Ja, han sagde egentlig Ingenting; men han saae ud, som om han vilde gjøre en Ulykke. Præf. En Ulykke? Paa hvem? Haandl. Det kunde jeg ikke see. Præs. Det er jo frygteligt! Hvo kunde dog troe det om ham? Det er uhørt. - Naa! Man maa see at berolige det stakkels Menneske; han kunde jo ellers gjøre en Ulykke - - paa sig selv. - Hør. Du! Gaa hen til ham igjen og hils ham fra mig, at han ikke skal tage sig det nær. Det var en Feiltagelse, kan Du sige. Du kan sige, at, da Du skulde bringe Brevet til ham, kom Du til at gjøre en Feil i Afskrivningen. Efter nogen Tids Taushed i Forsamlingen yttrede et Medlem: Saa, nu er den Sag da afgjort; men nu er det ogsaa gjort af med Dit Forslag, Præsident: Det slog heelt feil. Hvad skulle vi nu gjøre? Præs. Ja, det er ingen Sag at spørge, hvad vi skulle gjøre. Jeg er ret bleven ilde stemt ved Alt dette. Jeg har ikke Andet end Sorg og Krænkelse af Eder. Nedsætter en Commission til at komme med Forslag, og lader dem foreslaae, hvad de ville, blot ikke Noget, der kan skaffe mig Ubehageligheder. Nu er jeg i ondt Humeur. Mødet er hævet. *) vide Redactionsmødet i Nr. 52.