Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-02-26
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. ad Ros Ras Ottende Aargang. No. 17. Sal. Udgivet og forlagt af Boghandler S. Soldin Tirsdagen den 26 Februarii 1811. Breve til en Ven i Norge. Ge autor mere erepisom er eet af de Ordsprog som have stiftet stor Skade. At Apelles revsede paa denne Maade hiin uforskammede Skomager der, ikke nøiet med at have critiseret Sandalene, ogsaa vovede at dadle Benet, var billigt og ri tigt, men at derfor enhver Statsmand vil ansee sig selv for en Apelles og hver uindviet Gransker for en Skomager, er ligesaa ubilligt som urigtigt Jntet menneskeligt Øie formaaer at oversee alle Delene af en meget sammensat stor Maskine, og det er mueligt, at endog et svagt Øie lettere opdager den Feil, der standser dens Gang, end det meest skarpsynede, der ved den bestandige Stirren, tilsidst blændes. Jeg veed allerede i Forveien, at de her fremsatte Betragtninger, som udflydende fra en Uindviets Pen, neppe vil værdiges nogen synderlig Opmærksomhed. Men ligemeget, Naar De, min Ven, overbevises om Sandheden af hvad jeg her siger, saa er dette mig allerede Belønning nok for de Timer, jeg har anvendt paa denne Gjenstands Undersøgelse. Jeg har i mit forrige Brev sagt, at en Privatbanque, garanteret af Undersaatterne, er eet af de vigtigste Midler til at redde vor Cours, og at det indleverede Sølv ikke skulde udmyntes, men blot deponeres. Herpaa kunde man nu indvende. L. Hvor mange vilde vel indlevere Sølv til en saadan Bangne, naar de ikke kunne faae Renter af deres Sølv, 2. Hvad vilde Udlændingen vel bryde sig om saadanne Speciesedler, naar han ikke, ligesom i Hamborger Banquen, kan, hvad Øieblik han vil, faae den paalydende Sum udbetalt i Sølv, Paa den første Jndvending svares, at ei at tale om, at enhver, som i dette Øieblifeier Sølvtøi, har det staaende som en frugtesidCapital, saa er denne Opoffrelse, om den kunde kaldes saaledes, en Pligt, som Staten med strængeste Ret kan fordre i en Tidspunct, som den nærværende, og ingen retsindig Borger vilde undslaae sig for at gjøre den, især da det Hele sigter til hans eget Gavn. Hvad den anden Jndvending, angaaer, da behøves der ikke mere end to Millioner Specier til at sætte Banquen istand til ligesom den nuværende Speciebange, at omvexle Sedlerne, med Specier, naar det forlanges, da man ikke kan antage, at 10 Millioner Sedler vilde indstrømme paa eengang, al den Stand, naar enhver paa visse Tider ved en offentlig Udstilling kunde overtyde sig om, at den garanterende Valuta i Sølv virkelig findes i Banquen. Saadanne Sedler kunne i intet Tilfælde tabe deres Credit udenlands. Nytten af en saadan Banque vilde være uberegnelig. Alt det Sølv, som findes adspredt i begge Rigerne, og som adspredt betragtet, ikke gavner Landet det mindste, vilde samlet udgjøre en Skat, som vilde indgyde Udlandet Agtelse for Statens Veder heftighed, og vise det, at Danmark er maaskee rigere paa Sølv end man udenlands troer. Her falder mig den skjønne Fabel ind om Faderen, der paa sin Sotteseng viser sine Børn et sammenbundet Neg af Ax, sigende: "forenede ere J ikke istand til at bryde dem, adskilte knække J dem let. En klog General søger altid at concentrere sin Krigsmagt, en klog Financier, at samle sin Pengemagt. Naar Staten har forskaffet sig en Garantie af 10 Millioner i Sølv, som er langt mere end 50 Millioner i Courant-Sedler, saa har Udlandet altid en betydelig Garantie, og det maatte være underligt, om ogsaa da noteredes os en Cours til 850 i Hamborg. Uagtet denne Banque skulde være aldeles privat og ganske bestyres for privat Regning, skulde dens udstedte Sedler dog kunne bruges til at inddrage Danske Courantsedler, dog saaledes, at deres Værdie beregnedes efter Coursen. Men næst en saadan Privatbanque er Oeconomie eet af de vigtigste Midler til at ophielpe Coursen, A penny gaved is a penny gained en Styver sparet er en Styver vunden) siger Engelskmanden og det er en stor Sandhed. Nu, da vi intet kunne vinde ved vor Handel og Skibsfart, maa vi søge at forskaffe os en negativ Vinding - ved Oeconomie. Vist nok synes de fleste Stænder tvertimod at gaae ud fra den modsatte Grundsætning, og Ødselhed og Overdaadighed have siden Krigen snarere tiltaget end aftaget. Vore Damer og Cavalierer prunke ligesom før i al muelig udenlandsk Tant; men det er ogsaa dette, der nu, som før, ødelægger vor Cours. Ligesaa godt som man har forbudet Jndførslen af Colonialvarer, kunde ogsaa Jndførslen af Luxusvarer Forbydes. Gaaer man tilbage i Historien, saa finder man, at de største Vise have anseet Sparsommelighed for en Hoveddyd saavel hos det enkelte Menneske som hele Stater. Plutarch beretter, at Censoren Cato, da han som Consul reiste tilbage fra Spanien, solgte sin Hest, for at spare de Penge, der vilde medgaaet om han til Vands tog den med sig til Jtalien. Da han bestyrede Regjeringen i Sardinien optog han Synsforretningerne til Fods, og havde ikke andre i følge med sig end en Tjener, der har hans Kjole og et Offer kar, men for det meste har han selv sin Bylt. Han roste sig af aldrig at have baaret en Kjole, der havde kostet over 10 Rdlr., aldrig at have sendt mere end to Mark paa een Dag til Torvs og aldrig at have ladet hvidte eller male sit Landsted. Man troe ikke, at det var Gieragtighed, der bevægede den vise Cato til at være saa yderst sparsommelig, men uden Tvivl vilde han derved foregaae sine Medborgere med et Exempel paa Sparsommelighed og Tarvelighed. Bliver man ikke rig ved Oeconomie, saa bliver man heller ikke fattig, og det er allerede nok for en Stat, som er indviklet i en uforskyldt Krig og som en Følge heraf seer sine Financer med hver Dag forværres, Jeg nægter ikke, at Luxes er nødvendig til at sætte Pengemassen i tilbørlig Omløb i alle Statslegemets Aarer, men i en Tidspunct, da Danmarks vigtigste Næringskilder, Handel og Skibsfart, ere stoppede, bør vor Luxus kun drives med indenlændske Artikler. Jngen uden de allerundværligste Artikler burde forskrives udenlands fra. Derved ophielpes ikke allene Landets Financer, men ogsaa dets indere Konstflid. Hvor herlig forstaaer ikke den Franske Regjering at benytte sig af de formuendes Glimrelyst til Manufacturernes og Fabrikernes Ophielpelse! Det er endog paabudet som en Lov, ikke at komme en Galla til Hove uden i Fløiel. Der er givet den Rige Spillerum nok til at glimre, og derved at skaffe Pengene et des friere Omløb, men det er Landets egne, ikke Udlandets Luxusartikler, som han kan prunke med. Og saaledes bør det ogsaa være. Hvad andet end denne Jver for den indenlandske Konstflids Opmuntring og alt det Udenlandskes Bandlysning har bragt Engellands Manufacturer og Fabriker, til den høie Pynt, hvorpaa de staae, Vi Danske have overalt alt for store Fordomme mod vort eget, og Wessel sagde allerede for mange Aar siden med stor Føie: Jeg den elskte Danske priser, At Beskedenhed han viser. Sjelden Dyd i fremmed Land! Men naar han for vidt det driver, Og alt Fremmed Fortrin giver: Det en Dyd ei nævnes kan, Og fornedrer Danske Mand. Sandt er det, vi mangle mange af de første Materialier, og vore Professionister kunne ikke altid levere deres Arbeider saa fuldendre som Udlandet, hvor Arbeidets Mængde sætter Haandværksmanden istand til, ved den idelige Øvelse, at forskaffe sig en større Færdighed. Men i Tider som de nærværende, burde man ikke regne det saa nøie, om de Klæder, vi bære, ere af saa fiint Tøi som ellers, eller om de Kar, vi spise og drikke af, have saa fiin en Glassur som de udenlandske. At fremme, understøtte og opmuntre Nationalflid bør være Formaalet for enhvers Bestræbelser, der vil Fædrenelandet vel i dets Trængsler. og Men hvad der skader vort Pengevæsen meest, er Mistilliden, dette skrækkelige Ukrud, der i den senere Tid desværre udbreder sig saa stærkt og truer med at blive en sand Landeplage. Kan man fortænke Udlændingen, at han viser Mistillid, naar Landets egne Sønner yttre den umandigste Frygt? Og paa hvad grunder sig alle disse Domme og Rygter om vore Financers Slethed og vor Cours's nødvendige Forfald, Jkke paa virkelige Facta ikke paa grundige Kundskaber om Statens sande Udgivter, Jndtægter, Gield og Fornødenheder, men paa løse Byrygter. Hvilke Folk er det, som udbrede saa slette Jdeer om de Danske Financer, Mennesker, som ofte hverken vide ud eller ind i deres egne Financer. Man har paa det bestemteste forsikkret mig, at Staten i de sidste 3 Aar har afbetalt 9 Millioner Mark Banco paa sin udenlandske Gield, og at denne nu ikke skal være større end 3 Millioner. En Stat, som har betalt saa meget i Tider, da man udenlands og indenlands har villet reducere dens Papirmynt til 1/2 Deel, viser noksom, at den fortjener Tillid, i det mindste for sin Redelighed. Kun ved Konstreb kunde vor Cours komme til 850. Man kan for Resten ikke sammenligne vor Forfatning med andre Staters, f. Ex. med Østerriges. Østerrige har næsten i en Række af 16 Aar udholdt store og bekostelige Krige, og kun nydt faa Aars Fred, vi have nydt 15 Aars Fred og kun havt tre Aars Krig. Til Kongen, da han reiste til Kiel. O. Kongel. Ei i Bondens lave Hytte sig fæsted Konstens Trylleguddom Bo. Ak, sielden, sielden Pierider bytte nu Stadens vante Larm med landlig No. Ei Guldbergs Honningsange her kan lyde fra Polyhymnias foreente Chor. Ei vi med ydmyg Blomst Dit Alter pryde; thi Flora trives ei paa frosne Jord. Dog Glædens Taare i vort Øie tindre, det saae vor Fredrik, – skiøndt ei festlig Bram. Thi skulde vi vor Konge elske mindre, end vi som Kongens Søn alt elsked ham, Og døe end Ord, end Ønske paa vor Læbe, end Danmarks Mænd og Qvinder Hierte har Til virksom Borgerdaad vor Jdræt stræbe! Thi, Fredrik, længe Du vort Mønster var. Skal Kongens første Stunde Kummer nære; Ei Kongeborgen er for Kummer fri og kan vi ei Din Krones Byrde bære, Din Sorg, som Mand og Fader deele vi Adskilt fra Din Maria, – Krigens Følge, thi Danmark fordrede Din Aand, Din Arm, adskilt fra Hustru ved uvenlig Bølge, ei trykked ukiendt Spæde til Din Barm. Deel snart med Din Maria Faderglæder! Lynsnare Snekke trodse Fienders Hær, Gud, vogt vor Kongel Dannerfolket beder. Dans blide Engel hans Beskytter vær! Lynsnare Snekke trodse Fiendens Hære! Og bring vor elskte Fredrik hid igien, Og da skal Dannerrigets Folk frembære sin frydefulde Tak til Himmelen. Roneklint, den 21 October 1808. P. D. Faber. den Tid Sognepræst for Jungshoveds ad Menighed. af