Berlingske Tidende, 1836-02-13
Den kongelige Commissarius fandt det vel meget forklarligt, at der kunde være Tvivl om, hvorvidt den Nytte, som Bestemmelserne i Fregn. 19de Marts 1817 medføre, virkeligt staaer i Forhold til de dermed forbundne Uleiligheder og Bekostninger, og det saa meget mere, som Nytten ikke lader sig synligt fremstille. Derimod forekom det ham synderligt, at man aldeles kunde miskjende hine Bestemmelsers Hensigtsmæssighed. At de deri foreskrevne Former virkelig tjene til at forhindre en Mængde Misligheder, som ellers kunde begaaes, og i Særdeleshed gjøre det, omikke umuligt saa dog vanskeligt at substituere Boger, hvori man i paakommende Tilfælde indfører, hvad der stemmer med Ens Jnteresse, eller at udtage Blade og indskyde andre, forekom ham indlysende. At de omhandlede Bøger autoriseredes har saaledes samme Øiemed som den lige Form, der er foreskreven saavel med Hensyn til Kjøbmandsbøger som til Retsbøger, Kassebøger og mangfoldige andre saadanne Bøger, hvoraf enten juridisk Beviis eller Rigtighed for, hvad der er En betroet, skal hentes. Vel gav en slig Form ingen aldeles ubedragelig Garanti, men desuagtet maatte man dog finde sig bedre ved den ufuldkomne Garanti, end ved aldeles ingen. At de Vedkommende undertiden kunne være forhindrede i at føre Bøgerne til den bestemte Tid, kunde formeentligen ikke komme i Betragtning, da det ligger i Sagens Natur, at hvor Omstændighederne. gjøre en vis Pligts Opfyldelse physisk umulig, maa det være nok, at den Forpligtede opfylder samme saavidt muligt, og saasnart Forfaldet er hævet. Naar det var yttret, at den Journal, Skipperen skal føre udenfor Logbogen, er unyttig, fordi det er ham tilladt, tildeels at udskrive samme af Log bogen, da maatte Commissarius bemærke, at Skipperen herved bringes i den Nødvendighed at controllere Logbogens ordentlige Førelse saavelsom dens Jndhold, og at desuden Falsificationer, som senere kunde foretages i Overensstemmelse med Vedkommendes Jnteresse, blive vanskeligere derved at dobbelte Bøger føres. Med Hensyn til hvad der var yttret om, at de 24 Timer, efter hvis Forløb Skipperen først er pligtig til at aflevere Bøgerne, give Tid nok til Falsificationer, maatte Commissarius fremdeles bemærke, at disse dog af nysnævnte Grund ikke ere saa lette at udføre, og at Bøgerne desuden omsider maae komme til Dommerens Eftersyn, hvilket sidste betrygges ved den Skipperen paalagte daglige Mulct for i saa Henseende udviist Forsømmelse. Tilbageholdtes Bøgerne i længere Tid, kunde dette bidrage til at supplere den Formodning, som andre Omstændigheder maatte fremkalde mod deres rigtige Førelse. At den i titnævnte Forordnings § 4 sidste Membrum foreskrevne Attest af fire af de bedste Mænd skulde være upassende, kunde ei skjønnes, da Skipperen dog maa legitimere sig med sit Mandskabs Vidnesbyrd, og Bestemmelsen kun gaaer ud paa at sætte samme i Stand til med større Tilforladelighed at aflægge dette Vidnesbyrd. Det skjønnedes ikke, hvorledes de Former, der ere befalede til Betryggelse for Journalens ordentlige Førelse, kunde være til Krænkelse for de danske Skippere. J intet Land troes Skipperen i Tilfælde af Søskade eller Haveri paa sit Ord; hvorimod han maa legitimere sit Forhold og sine Angivelser saavel med sin Journal som med sine Folks edelige Forklaring og at man, forsaavidt det ved udvortes Former var muligt, søgte at sikkre Bogførelsens Paalidelighed, maatte snarere forøge end svække Tilliden. Forsaavidt det endeligen meentes, at den omhandlede Jndretning ei vilde blive indført i Hertugdømmerne, bemærkede Commissarius, at det Slesvig=Holsteen-Lauenborgske Cancelli var sindet at andrage paa en lignende Anordning for Hertugdømmerne, hvilket blot er blevet udsat paa Grund af de yderligere Ventilationer, som have fundet Sted om visse Modificationer. Efter alt det Anførte kunde Commissarius ikke Andet end finde den omhandlede Forordnings Ophævelse betænkelig. Han bemærkede iøvrigt, at Grosserersocietetet i sin Tid havde anbefalet Forslaget til Forordningen, hvortil den første Anledning var given af Directionen for Søassurancecompagniet, ligesom og Søretten havde fundet det gavnligt; at det vistnok kunde være ønskeligt, at de med Forordningen forbundne Byrder kunde lettes, og at nogle saadanne Lettelser allerede vare paatænkte af Cancelliet. Et Medlem erindrede, med Hensyn til det af den Kongelige Commissarius Anførte, at det neppe var Nogens Mening, at de Bestemmelser, som Anordningen 19de Marts 1817 indeholdt, skulde være absolut uhensigtsmæssige. Hovedpunktet i denne Sag var uden Tvivl netop, hvorvidt Nytten opveiede den Uleilighed og de Bekostninger, som Forordningens Bestemmelser medførte, og dette maatte Taleren, efter Alt hvad der under Sagen var oplyst, antage ikke at være Tilfældet. en Sag som denne maatte dog Skibschederne upaatvivleligen være de competenteste Dommere, og naar man saae, at 37 af HoSkibschevedstadens største Handelshuse og paa Anordningens dere eenstemmigen androformeentlig være Ophævelse, maatte dette dog det stærkeste Argument i Sagen, især da det samme Ønske var fremkommet fra flere betydelige Skibsrhedere i Provindserne. Forordningen var fornemmelig, som Motiverne i Collegialtidenden for 1817 Side 251252 udvise, givet. til Betryggelse for Rhederne, Afladerne og Assurandeurerne, men naar nu de største Handelshuse og de største Skibsrhedere anholde om Anordningens Ophævelse, og de private Assurandeurer erklære, at de Jntet derimod have at erindre, synes der ingen tilstrækkelig Anledning til at modsætte sig dette. Hvad Sø-Assurancecompagniet angaaer, der i det Mindste ikke ubetinget skal ønske Anordningens totale Ophævelse, da havde dette det i sin Magt at forhøie Assurancen for de Skibe, der ikke føre Skibsjournalerne paa en saadan Maade som Compagniet anseer tilstrækkelig betryggende for sig.