Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1842-06-18
(Jndsendt.) Frihed og Eiendom ere de stærkeste Drivfjedre til Flid og Vindskibelighed, og det staaer ikke i Regjeringens Magt ved nogen Slags Opmuntring at erstatte Mangelen af disse Drivfjedre, ved hvilke man sikkert kan forlade sig paa, at enhver Bonde og Jndvaaner vil opbyde Alt, efter sit bedste Vidende, for af sit Stykke Grund at udbringe Saameget, som der efter Tidens og Omstændighedernes Beskaffenhed, kan udbringes deraf. Man kan derhos sikkert antage, som en almindelig Grundsætning ved alle Betragtninger over Menneskenes Haandteringer, at ethvert Menneske i sin egen Kreds seer videre end hans Tilsynsmand, og lad være, at Kundskal og Dygtighed skulde endnu kun være ringe hos Bondestanden, da troer man dog, at den snart vilde vende til det bedre. Mange ønske, at Godseierne godvilligen skulde frafalde deres Ret og Magt til at beholde deres Bønder i en personlig Underdanighed, og derimod være fornøiede med de Fortrin, som Lykkens Omstændigheder og Anseelse giver dem over Bondestanden; – Andre mene, at Bønderne skulde erkjende og sætte Priis paa den borgerlige og personlige Frihed og paa den Lykke at leve i en sikker Tilstand; og naar Bonden nu ved denne Tilstand saae, at hans Velstand ligger i hans egne Hænder og hans egen Flid, da vilde han vist arbeide med Lyst og Fornøielse. Men det kan han ikke saaledes som hans Forhold er til Godseieren. Enhver betænke nøie hvilke Forhold der er mellem Godseieren, og Fæstebonden. Hvad Lyst kan Fæstebonden vel have til at forbedre sin Gaard og Avling? Hvad skal vel stort bevæge ham til, om han virkelig har Penge, at anvende nogen Capital for at faae sin Avling i bedre Orden? Har en Enkelt virkelig Penge og dertil Forstand til at forbedre sin Drivtsplan, saa vil han vist ogsaa kunne indsee, at Alt, hvad han forbedrer, er kun til Godseierens Fordeel, da der ingen Sikkerhed er for, at hans Familie i Fremtiden skal høste Frugten af hvad han har saaet. Derfor kan Fæstebonden aldrig have nogen sand Lyst eller Glæde af at stræbe efter at gaae frem med Tiden, eller fornøie sig over hvad han forbedrer; derimod er det maaskee ikke saa sjelden Tilfældet, at han, naar han tænker paa Fremtiden, reent taber Mod og Lyst og dertil sløves. Det er derfor mange Bønders Ønske, at det Forhold, hvori Fæstebonden staaer til Godseieren, og den Usikkerhed for Fremtiden, hvori han befinder sig, maatte falde bort. Dog er det langt fra, at nogen fornuftig Mand vilde forlange, at den Magt og Myndighed, som Godseieren har over Bønderne, skulde falde bort uden billig Godtgjørelse; vor Mening er, at alt Fæstegodset maatte forandres paa en af tre Maader: enten til reen Eiendom, eller til Arvefæste, eller dog i det Mindste til en fast Bestemmelse, med Jndfæstning og Landgilde; og det vilde maaskee ikke være saa vanskeligt at opnaae, hvis billig Overeenskomst fandt Sted hos begge Parter. Vitroe derfor, at er der Noget, der kunde gjøres til Agerdyrkningens Fremme, da vilde en Forandring i Forholdet mellem Godseier og Fæstebonde udentvivl være det største og kraftigste Middel dertil. Flere Fæstebønder. Ultimatum til Hr. X 8 V. Motto. Saaofte skreves X. for u Dog, stundom gik sligt X itu Først efter megen Selvovervindelse beqvemmer jeg mig til endnu at skrive nogle Ord i hiin saa høist ubetydelige Sag, der umulig tør antages at have Jnteresse for mange aff denne Tidendes ærede Læsere,) hvisaarsaa jeg fremmest udbeder mig disses Undskyldning for nærværende, mig aftvungne, Forsvar. Med comisk Vigtighed fremtræder nemlig disse Herrer X. & 1 atter i dette Blad No 56, for ret at give deres ædle Hjerter Luft, i Anledning af mit Jnserat i No 42, ved hvilket jeg tilbageviste dets hovmestererende, spydige Angreb paa min simple, bramfrie Anmeldelse af Hr. Hansens lille Regnebog i dette Blad No 28 & 29. Bemeldte Hrr. X. §. I debiterer nu at deres Skriveri i No. 37 – (der sees ikkun at indeholde lutter Hentydninger til nævnte Bogs ringe Værd, fordi dens Forfatter ansees for nøvet og uheldig, samt til det formeentlige Urigtige af Anm. i at anbefale Bogen) – var nævnte Bog og dens Forfatter, altsaa sit eget Jndhold, sin sande Hovedgjenstand, uvedkommende. Det var ene Anm., det var mig man ønskede at komme tillivs Hvad skal man dog tænke og saadan Prøve paa frimodig Sandhed, aaben Færd, og det endog af Folk, som fordre Respect for deres muelige Betydelighed. – Derefter tilføies, at de nu behageligst overlader Bogens Bedømmelse til – Andre, nærmest, som det synes, for ret uforstyrret at kunne overøse mig med Bebreidelser og foragtelig Chicane, først, som de sige, fordi Tonen i mit Gjensvar synes dem paafaldende og stødende. - De troe sig altsaa eneberettigede til saadan Tone, ja mene maaskee endog, at det har lagt i min Plan at undgaae denne Tone mod dem, som endog ikke skamme sig ved at kalde det et høist anmassende og bydende Sprog jeg fører, naar jeg blot uforbeholden erklærer, i mit Jnserat om Hs. lille Bog: – – "De vide forresten, at det er Anmelderens (ikke vor Overbeviisning, at Bogen desuagtet er ret brugbar til sin Hensigt. Hvor findes dog vel nogen rettænkende Mand, der kunde faae ifinde at føre et devot og vaklende Sprog, hvorhan følte sig overbeviist om at tale Sandhed. - eller kunde en saadan Mand føle sig opfordret til at laste min anførte Udtryksmaade, Disse Herrer X § 1 kalde mig dernæst friskvæk den Angribende", Er det fordi jeg formastede mig til det Vovestykke, at anmelde en 26 i Regnekonsten som udkommen og brugbar, eller er det fordi jeg besvarede deres Angreb paa denne Anmeldelse, eller er det især fordi de mene at turde paastaae, hvad de ville, og derefter citere Domme, ja, Himlen veed hvad det Altsammen er som de udhæve – exempli*) Da Red. aldeles maa tiltræde denne Mening, saa vil i denne Sag Intet videre blive optaget her i Bladet, med mindre Saadant mod Erlæggelse af den almindelige Avertissements-Betaling skulde forlanges. gloria om deres lyse Hoveder – med Gaaseøine, det er Anførelsestegn. Hvo monne ansee sig berettiget til at kalde deres Hoveder just: "lyse?" Dog, de citere jo efter Behag, ombytte Vederpartens Ord i Citater, og føre sig Productet til Jndtægt. Fremdeles finde de de passende til deres øvrige Paastande – Sandheden troe at beskylde mig for at være den som har udtalt en høist ufordeelagtig Dom om Hs. Bog – ei at tal om hele Samlingen af Tirader om: "Banstraaler, Fordømmelsesedicter, Forløbelser, Magtsprog, Meen, Paradoxer og krogede Kjeppe - hvilket Alt blot har sit Hjem i deres opbrusende Phantasie, og altsaa kun beklages da det ikke agtes angrebet som Jnhumanitet mod Andre. – – Jeg har sagt at de, kjære Hrr. X. T. har talt meget selvtillidsfuldt. De sige: min beskyldning er hentet fra Maanen – og skal bevises. - Læs deres Artikler igjennem engang endnu, - og sæt Dem i Modpartens Sted, hvis de kan. – "Frygt er os ubekjendt, sige de, og forsikkre f. Ex., at de ingensinde skal vorde udsat for Haverie, – ja opfordre paa en indirect Maade tredie Mand til at prøve paa at finde Grund til at ride dem tilvands etc. Umiddelbart derpaa benægte de at røbe Selvtillid, Mange Tak fordi de viste mig Gjenvei til Maanen. - Dog, et længere Tilsvar er deres Annonce isandhed ikke værd. De have jo desuden skrevet deres sidste Stykke mod mig tvertimod deres bedre Overbeviisning, sige de selv. Det bør tjene dem til en Slags Undskyldning. Nu Farvel! Hrr. X 8 T. Jngensinde skal jeg oftere reflectere paa deres nok saa bittre Udfald mod mig. De skulle visselig ikke formaae dermed at fortrædige mig. Jeg er mig redelig bevidst, aldrig at have havt til Hensigt at føre Nogen "bag Lyset, eller angribe Nogen, men ene at gavne Landsby skolernes Elever ved at anmelde hiin lille Børnebog. De har saaledes nu aldeles fri Kampplads for mit Vedkommende. Et agtet Publicum vil ganske vist erindre saavel Stridens ringe Aarsag, som dens retteOphavsmænds Skjoldmærke.