Almuevennen, 1844-12-04
Exam. juris Maaløe. Jeg er i samme Tilfælde som den ærede forrige Taler. Af adskillige Vælgere i mit Valgdistrict er jeg bleven endog skriftlig opfordret til, efter bedste Evne at understøtte de Andragender, som man ventede, vilde indkomme til Forsamlingen om Landboforholdene, navnlig med Hensyn til det previligerede og uprivilegerede Hartkorns lige Beskatning. Jfølge deraf, og da Landboforholdenes bedst mulige Ordning er af særdeles Vigtighed for Staten, anseer jeg mig forpligtet til at stemme for en Comitee. Baron Zeuthen: Med Hensyn, til hvad de tvende sidste Talere have yttret, skal jeg bemærke, at der jo vil findes Leilighed for dem til nærmere at udtale sig om det privilegerede og uprivilegerede Hartkorns lige Beskatning, naar det Andragende, som i denne Retning er indgivet af den 5te Deputerede for de mindre Landeiendomsbesiddere, kommer under Discussion. Da jeg iøvrigt nu engang har reist mig, skal jeg endnu blot yttre det Haab og Ønske, at Forsamlingen, ved at afvise det foreliggende Andragende, vil overtyde Proponenterne om, at de ikke have feilet i at antage, at et Andragende af den Natur, ikke vilde kunne finde Jndgang hos en Forsamling, sammensat som den nærværende. Naar man ret har lagt Mærke til med hvilken Lidenskabelighed dette Andragende blev modtaget af Dhrr. Godseiere, med den forhenværende Statsrets lærer David i Spidsen, hvilken Forbittrelse der aabenbarer sig i deres hele Maade at udtale sig paa da bliver det klart at der her var rørt ved Aristokraternes ømmeste Side, en Landbocommissions Nedsættelse var, hvad der paa ingen Maade maatte an drages om, og derfor kaldes Andragendet ubestemt, utydeligt, umotiveret, lidenskabeligt, fornærmeligt, med mere. Den usminkede Sandhed traadte her frem, uden at være indhyllet i smukke Vendinger og glatte Ord, og man kaster sig da herover, for at kunne undgaae Skinnet af at det var Sagen selv man satte sig imod. Nu fremstod Prokurator Christensen, med et Tilsvar, der ved sin rolige og faste holdning, i høi Grad beskjæmmer de lidenskabelige og opbrusende Herrer. Han stod her som den, der i Folelsen af sin Sags Retfærdighed lader haant om alle de intetsigende Raab, der ved deres høitskraldende Lyd skulle erstatte deres Mangel paa Grund og Sandhed. Han talte saaledes.) Det har ikkeværet uden en vis Jnteresse, at jeg har lagt Mærke til de Yttringer, hvormed man herfra har imødegaaet det foreliggende Andragende. Man har fundet det affattet lidenskabeligt; men jeg gad dog vidst, om Modtagelsen af det har været saa ganske fri for Lidenskabelighed. Heller ikke har det været uden sin Jnteresse for mig, at lægge Mærke til, at de ærede Herrer paa den modsatte Side af Salen, med en mig næsten paafaldende Styrke, have yttret det anstødeligt, at min Medproponent og jeg have andraget paa en offentlig og alsidig Undersøgelse af Forholdene som den formeentlige betingelse for en retfærdig og alsidig Omordning; – jeg siger paafaldende; thi det forekommer mig, at Det, som man skulde have allermindst imod, dog vel maatte være, at Forhold, der ere omtvistede, blive belyste, og, saavidt jeg formaaer at see, belyste paa en Maade, og det den eneste Maade, hvorpaa fuldstændig og tilstrækkelig Belysning ikke vilde kunne mangle. Endvidere maa jeg tilstaae, at det har været mig paafaldende, naar de ærede Herrer, som have talt imod Nedsættelsen af en Comitee, have yttret, at de gjorde det, fordi Forslaget var ubestemt. Jeg troer for det Første, at det er en meget bestemt Jndstilling, at Landboforholdene, navnlig Godsforholdene, skulle undergives en offentlig Undersøgelse; og at, hvorom forøvrigt hidtil end ikke en Eneste af de ærede Talere har yttret sig midlertidig Noget af Det, som af de Allerfleste i Landet betragtes med Ugunst, den fortsatte Oprettelse af Lehn og Stamhuse, maa blive standset. Ogsaa dette mener jeg nemlig er utvivlsomt en noksom bestemt Jndstilling. Naar man har lagt Vægt paa Udtrykket Emancipation, da troer jeg ikke, at man har Ret til at finde dette Udtryk, upassende brugt. Jeg mener ikke, at Emancipation nødvendigen skal forudsætte en Trældomstilstand, endskjøndt jeg ikke derved vil have modsagt, at enkelte Stænder, eller rettere, enkelte Klasser af en enkelt Stand maaskee kunde være i en Forfatning, som ikke er meget langt derfra, jeg maa blot tillade mig at gjøre opmærksom paa, at Ordet Emancipation har vundet europæisk Borgerret i det politiske Sprog, og at enhver Ordbog, hvori man vil kaste op, vil vise, at det ligefrem, ligesom i andre Lande, tages for Deelagtiggjørelse i lige Rettigheder. Jeg troer ikke, at det danske Sprog har et eneste Ord, der saa fuldkomment og udtømmende udtrykker den Lighed i Adkomst til de borgerlige Rettigheder og Goder, som min Collega og jeg have ønsket som Maalet for vore Bestræbelser for Bondestanden. De ærede Talere, have fundet sig skuffede ved Forslaget; det skal jeg ikke yttre mig videre om, det kunde vel være, at det ikke var saa ganske let, især for en Minoritet i Forsamlingen, at byde et Forslag, som kunde regne paa en venlig Modtagelse af de ærede Herrer, som udgjør Majoriteten. Naar man har meent, at Forslaget tumler sig om uden Maal og Meed, da tor jeg vel antage, at jeg allerede har tilbageviist denne Bebreidelse; thi jeg troer sandelig, at, naar man bringer os Lys i Forholdene, vil det allerbedst vise sig, om dette ikke er noget af det Gavnligste, der kunde vederfares Bondestanden; – det er idetmindste min Overbeviisning. Man har særlig ønsket Forklaring over de Ord, hvormed Andragendet er indledet. Hertil skal jeg bemærke, at de kommende Dage ville vise, at der fra de fleste Districter paa Øerne er tilstillet os og vore Venner Petitioner, der berettige os til, som Bondestandens Deputerede, at føle os særdeles opfordrede til at virke i den Retning, vi have forsøgt. Naar man ligeledes har doleret over vor Hentydning til den nærværende Sammensætning af Forsamlingen, skal jeg dertil blot svare, at det vistnok er de menneskelige Kaars almindelige Lod, at man har vanskeligt ved at dømme uhildet i en Sag, hvori man efter sin Livstilling er meere eller mindre interesseret, og jeg negter ikke, at jeg troer at man i en Sag som denne har nogen Grund til en saadan Betragtning, naar man har for Øie, at, medens omtrent 15000 Vælgere af de mindre Landeiendomsbesiddere paa Øerne – Bornholm fraregnet – representeres af 18, det er, medens 833 kun har 1 Deputeret, have omtrent 130 Sædegaardseiere 17 Deputerede, foruden de kongelige Deputerede, som gjerne tages ud af Sædegaardsclassen, saa at Forholdet for Sædegaardseierne altsaa er som 7 1/2 til 1. Jeg troer, at dette er Misforhold i Repræsentationen, som det vel er værdt at lægge Mærke til, ikke blot fordi Bondestanden allerede har lagt Mærke dertil, men fordi det maa indeholde en særdeles Opfordring for de begunstigede Deputerede til selv at tage fat paa Sagen. Jsærdeleshed forekommer denne Opfordring mig at være saameget større for dem, som ogsaa i mange andre, sær vigtige politiske Forhold, de mindre Landeiendomsbesiddere ere ligesaa ugunstigt repræsenterede som Tilfældet er i Stænderforsamlingen. Dersom man nemlig vil see Fortegnelsen over Østifternes Amtsraad, da vil man finde, at af 89 Medlemmer ikke blot 10 ere kgl. Amtmænd og 10 ere af Cancelliet beskikkede Provster, men at der ogsaa er 11 Lehnsbesiddere og 24 Sædegaardseiere, – at der altsaa ere 35. Godsbesiddere imod 34 af den Classe, som er repræsenteret ved Delegerede fra Sogneforstanderskaberne. Det er under disse Omstændigheder og under den hele nuværende politiske Retning og Stemning, at jeg ikke formaaer Andet, end at tillægge de ærede Herrer paa den anden Side Anskuelser, som ganske vist stemme med deres sande Overbeviisning, men som jeg maa ansee som farlige og ugunstige for den Stand, jeg har den Ære at være delegeret for, og af hvis Velvære det dog maa erkjendes, at Danmarks Fremtid meget væsentligt vil afhænge, forsaavidt der af den fortrinsviis vil kunne udgaae en dygtig Middelstand, som jo alene kan være Betingelse for den virkelige Tilstedekomst af et politisk Folk. Jeg troer derfor, at der er al Anledning til at gjøre dette factiske Moment gjældende allerede paa det Trin, hvorpaa Sagen nu staaer, i hvad Retning man saa end ellers bedømmer denne, og det er idetmindste Det, som har foresvævet min Medproponens og mig. Naar endelig, af en hæderlig Deputeret blandt Godseierne, har været Tale om, at Andragendet skulde indeholde Grundsætninger, som vilde nedbryde Eiendomsretten, da maa jeg tilstaae, at jeg troer, at vi i den Grad have afholdt os fra at udtale nogen endelig Anskuelse og de almindelige eller specielle Forhold, at denne Sigtelse er meget ugrundet. Forsaavidt man endelig har rettet en personlig Opfordring til mig, med Hensyn til de Retsgrundsætninger, som jeg i forrige Session har profitteret, da vedgaaer jeg gjerne, at jeg, i Landboforholdene, som i andre Forhold, der ved Tidernes Medfør ere komne i en ubillig Stilling, meget villig erkjender, at i Regelen Skadesløsholdelse altid bør finde Sted.Da jeg troer, baade at kunne og at burde indskrænke mig til disse Yttringer, som jeg vistnok ikke har kunne tilbageholde, efter hvad her er passeret, skal jeg hermed atter afvente, hvad der videre maatte forekomme. (At dette Foredrag ikke ved sit moderate Jndhold formaaede at bringe Rolighed tilveie hos Modstanderne, men at disse tvertimod fremdeles udtalte sig paa samme Maade og med samme Heftighed, skal det Følgende vise.)(Fortsættes.)