Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-11-04
Moreaus Privatliv i Pensylvanien. Uordreven fra sit Fædreneland underkastede Moreau sig med stor Hengivelse sin Skjebne. Han havde efterladt i Europa sin Kone og sine Børn, for der at bringe de vigtigste Sager i Rigtighed og samle Levningerne af hans Formue. For at adsprede sig eller udvide sine Kundskaber, benyttede Moreau sig af sin Eneværen til en Reise i det Jndere af Nordamerica, besøgte Niagaras Vand falde, beseilede Mississippi og Ohio, og lærte saaledes nøie at kjende den Stat, der er blevet stiftet af den vise Penn, de forenede Staters Lovgiver. Moreau vendte over Land tilbage til Philladelphia, da han havde seet en stor Deel af Nordamerica. Omsider nedsatte han sig paa et yndigt Landgods, som han havde kjøbt i Morisville, ikke langt fra Trenton, beliggende ved et rivende lidet Vandfald, som Delaware danner her. Dette Gods laae 30 Mile fra Philladelphia og 60 Mile fra Newvork. Det var det skjønneste i hele Egnen. Her forenede han sin Familie og sine retskafneste Venner omkring sig, befandt sig fuldkommen lykkelig, og søgte at glemme sin dødelige Fiende, hvis Navn han omhyggeligen undgik at nævne. - Man havde tvunget ham til, at betale Omkostningerne ved hans Proces, og hans Formue blev derved meget formindsket. Jmidlertid kunde han, da han godt forvaltede Resten af sin Formue, bestyre sit Huus væsen og modtage sine Venner med Anstændighed. - Den skjønne Aarstid tilbragte han paa dette Landgods, og sysselsatte sig med Læsning, Jagt, Fiskerie og lignende uskyldige Fornøielser. - Altid god og menneskekierlig, blev han næsten tilbedet af sine Naboer. De kaldte ham den gode Moreau. Hans Ophold i Morisville udbredte Liv i hele Cantonen. Opmuntrede ved hans Exempel og Raad gjorde Beboerne Forbedringer i deres Agerdyrkning. - Moreau syntes at have givet Slip paa en stor Hærførers Hæder, og søgte sin Lykke i sine fredelige Naboers og sin unge smukke Kones Agtelse og Kierlighed. Medens han studerede eller arbeidede i sin Hauge, sysselsatte hans Kone sig med sin Datters Opdragelse. Naar Vinteren tvang dem til at forladt deres Landsted, toge de til Newyork, hvor deres Huus stod aabent for alle dannede Mennesker, til hvilke politiske Meninger, de end bekiendte sig. Ved en klog tilbageholden Adfærd vidste Moreau altid at holde sig inden for Sømmelighedens Skranker. J sine Samtaler, udtrykte han sig med megen Lethed, Reenhed, ja endog med Ynde. Med denne Egenskab forbandt han imidlertid en Krigers hele Frimodighed. Hans Aand var modnet ved Læsning og Jagttagelser, og hans Underholdning derfor behagelig og belærende. Han var i Almindelighed meget munter, og talte med lige Deeltagelse om alle Gienstande, kun maatte Samtalen, ikke angaae hans Kriger hæder eller Buonapartes Forfølgelser. Kom denne Gienstand paa Tale, saa taug han. Jmidlertid kunde han ikke afholde sig fra, oprigtigen og smerteligen at beklage Pichegrus Død. Han talte altid med Deundring om denne Hærfører. Han kunde ikke begribe, hvorledes en Regjering paa en saa uværdig Maade kunde skuffe Publicum i Henseende til hans Dødsmaade, og bemærkede, at man ikke tydeligere kunde tilkiendegive et Folk sin Foragt, end ved saadanne Løgne. - Den berømte Generals Fremfærd var ligeledes ideligen Gienstanden for hans Underholdninger, og han talte med megen Klarhed om hans Feil og roesværdige Foretagender. Ogsaa vidste han tilbørligen at vurdere de officielle, i en saa emphatisk Tone forfattede Jndberetninger fra Generalstaber. - J Aaret 1811 havde han den Kummer, at hans skjønne Landsted og fortrefselige Bibliothek bleve lagte i Aske. - Allerede den Gang begyndte han at tage levende Deel i sit Fædrenelands Skjebne. Da han forlod det, abnede han allerede de afsindige Foretagender, hvori Frankrig ved Usurpatoren vilde blive styrtet. Mod sine fortroligste Venner yttrede han sig ganske aabenhiertigen angaaende Buonapartes udsvævende Planer, og forudsagde at han gravede sin egen Grav og at Øjeblikket ikke kunde være langt borte, da han vilde blive styrtet. - Hans Mening om Kong Carl XII var følgende: Jeg troer, sagde han, at Carl XII bedømmes for strængt. "Jeg er overbeviist om, at Carl havde været sin Tidsalders største General, dersom han havde tabt Slaget ved Narva. Det bevægede ham til at foragte sine Fiender, og at stole for meget paa sine Tropper. De Egenskaber, der danne en stor Hærfører, besad han i en udmærket Grad; han blev et Offer for dem." Moreau misbilligede det Raserie, at levere afgjørende Slag, i hvilke man paa een Dag kan miste Frugterne af dybe Combinationer og en Mængde Seire. Det er en stor Feil, sagde han, at levere et Slag, naar man ikke er ganske overtydet om, at vinde det. Friedrich den 2den stod ofte ligeover for sine Fiender, og blev rolig. Et uden tilsyneladende Overlæg leveret Slag mod Russerne havde nær ødelagt ham. Slaget ved Hoch kirchen, som ikke burde været leveret, blev endnu til Aar efter Syvaarskrigen følt. Sielden have to Hærførere nogen Jnteresse ved at levere et Slag paa een Dag; den Dueligste tvinger sin Modstander kun dertil. Ogsaa er det den største Konst, at tilbyde et Slag, men ikke at antage det. Den Armee, som sætter Lid til sit Cavallerie, søger at lokke sin Modstander paa et Terrain, der er det gunstigt; den anden gjør af gode Grunde det samme En Armee, der i Begyndelsen af et Slag var ulykkelig, maa i sine øvrige Fægtninger, gaae overordentlig forsigtig frem; og kun agere da, naar betydelige Forstærkninger have indgydet Soldaterne Tillid. Den Stat, som har adskillige Armeer staaende paa Grændserne, maa i Almindelighed lade dem saaledes manøvrere, som de manøvrere, der staae paa en særdeles OperationslinieNaar de slaaes, saa opoffre de altid en Deel af Armeen, for med den anden at opnaae en større Fordeel, og bestemmer Staten en af sine Armeer til, at opnaae denne Fordeel, saa skeer det altid paa Bekostningen af de Armeer, der maa gaae forsvarsviis frem, og som meget maa vogte sig. for, at levere Slag, naar de staae lige over forstørre Armeer. De Armeer, som skulle oppaae Hovedøjemedet, maa slaaes; det er den eneste Vei til at seire. Men befinde disse Armeers Fiender sig i samme Stilling: Udfordres maaskee ikke langt mere Duelighed til at undgaae et Slag med en fremtrængende Armee, og indskrænke sig til, at standse dens Fremskridt ved Diversioner, ved Detascheringer paa dens Communicationslinie, ligesom ved Fægtninger mod de Corps, der uklogeligen stille sig blot, kort, at føre Krig ved Manøvrer, der lade den truede Stat beholde Tid til at forstærke sin Armee indtil det Øjeblik er kommet, hvor den, i Haab om et heldigt Udfald, tør vove et Slag?" - Disse ere Moreaus egne Ord, saaledes, som de findes i hans Haandskrift, der er i Oberst Rapatels Værge. - Saadanne Lærdomme, betegne ikke blot den store Hærfører, der længe og dybt har tænkt over sin Konst, men de indeholde tillige den skarpeste Critik over Buonapartes Operationer. - Det var imidlertid ikke saa meget dennes urolige og krigerske Aand, som Misbrugen af hans Erobringer, der forbittrede Moreau. Buonapartes Rovsystem var det, han afskyede. "Dette Menneske, sagde han, brændemærker det franske Navn, om kort Tid vil man ikke turde vove at bære det. Mit ulykkelige Fædreneland vil paadrage sig hele Verdens Forbandelse. (Sluttes i næste No.)