Adresseavis for Børn, 1781-05-02
Bekjendtgjørelse. En godhiertig Nar bedrer sig aldrig. Det er den sidste gang, sagde Arist, og svor dertil, at jeg vil aabne min Pung for nogen Forbandet være Godhiertighed, dersom man skal være en Martyr af samme. Jeg har selv Kone og Børn, og laaner dog Penge, for at hielpe andre, som maaskee ikke ere det værde. J det Øyeblik, da han overlod sig til alle Henrykkelser, af dette store Forsæt, skrev en Ven ham til, som paa sin Gjennemreise befandt sig i den yderste Forlegenhed. Han havde havt den Ulykke, at spille en anseelig Summe Penge bort paa Reysen, og her var han aldeles ubekjendt og fuld af Fortvivlelse over sit Tab og over den Nødvendighed, at anmode ham om et ringe Laan af ti Pistolet ter. Han vidste ingen at vende sig til, uden til den Mand, om hvilken han allerede langt fra havde hørt meget godt, og hvis menneskekierlige Charakter ikke skulde forlade ham i disse bedrøvelige Omstændigheder. Arist begyndte at tvivle, om han skulde regne allerede fra nærværende Dag sit Løvte. Han havde endnu de ti Pistolet ter, og en Mands Ulykke af Stand gik ham nær Kort at sige, han gav dem hen, men svor endnu engang, at dette skulde være den sidste gang Dagen gik lykkelig forbi, uden at han blev sat i den Fristelse, endnu engang at bryde sit Løvte. Men han var endnu den anden Morgen i Sengen, da en Ven i den største Angest kom ind til ham. for Børn. O, min Dyrebareste, hvad skal jeg gjøre, hvad skal jeg tage mig for Min Huusholderske er frugtsommelig, hendes Nedkomst er nær, jeg maae sende hende bort, eller jeg bliver beskæmmet paa den emsindtligste Maade. De veed mit forehavende Givtermaal, og mit Haab om, at blive med det første befordret. Alting er forloret, og jeg er det ulykkeligste Menneske. Med halvtredsindstyve Pistoletter kan de rædde mig, disse forlanger hun til hendes Reyse og Barsel song. Denne Vens Fare var alt for trængende og paadrivende. Arist stod op, klædte sig i en Hast paa, laande af een de halvtredsindstyve Pistoletter, gav dem bort, og tænkde ikke paa sit Løvte Gode Hjerte, forskrækkelige Skjenk af Guddommen, hvad koster de mig ikke, Du lader dig ikke nøye med allene at gjøre mig ulykkelig, du gjør mig endogsaa meenedig. Saaledes philosopherede Arist just med sig selv, da en anseelig Mands Enke kom ham uforvarendes paa Halsen i sin Eensomhed med den Tiltale. Mine Taarer siger Den allerede min hele Nød. Neppe kan en Tilstand være grusommere end min. Gud, du veed, hvor meget dette Skridt koster mig, Men kjereste bedste Arist. De har stedse været min eneste Tilflugt, De har allerede tidt hjulpet mig. Kunde jeg ikkun engang udtrykke for Dem min hele Erkjendtlighed, Seer De her, dette Brev erholder jeg nu just. Min Søn, min eneste Søn, skal miste sit Compagnie, eller han skal betale femten hundrede Daler, som han er skyldig til samme. Ach, en Deel har jeg selv laant af ham. Da min salige Mand døde, havde jeg ikke saa meget, at jeg kunde lade ham begrave saaledes som hans Stand udfordrede. – Fordenne gang syndes Arist sig at være sikker. Femten hundrede Daler havde han ikke i rede Penge, og kunde heller ikke saa snart skaffe dem tilveye Enkens Taarer flød derfor forgjeves. Dog til hans Ulykke krævede Compagmet ikkun for det første Caution for sex Maaneder, og hvorledes kunde han nægte den taknemmelige og ulykkelige Emilie denne Hjelp. Dersom hendes Søn mistede Compagmet, saa geraadede Moderen og Sønnen derover i den forskrækkeligste Fattigdom; og skulde han have dette engang at bebreyde sig for samme, det forbyde Himmelen. Arist tænkde nu ikke Avis ikke mere paa noget Løvte, han indsaae det, at det var forgjeves, at give sig selv Love, og lade sit Hjerte beholde Dispensations-Rettigheden. Jmidlertid klagede han sin Nød for en værdig Ven, en Mand, som han fremfor alle skattede allerhøyest, for at udbede sig hans Raad. Himmel, svarede denne ham, hvad er jeg ulykkelig, J dette Øyeblik, da det forskrækkeligste Tilfælde iblandt alle nødte mig, at bede Dem, min ædelste, min kjereste Arist, om et Forskud af et tusinde Daler, saa erfarer jeg med Skræk, hvor meget jeg vilde have sat deres Venskab paa Prøve. Men Himmelen skal bevare mig derfra, at jeg ikke skal forlede Dem til ny Skrøbeligheder, Det er nok, at jeg allene er ulykkelig, jeg skal tage Mod til mig, og bære min Skjebne, i hvor haard den endog maae være for mig. Jeg vil begive mig langt bort, og skjule mig for de grusomme Menneskers Øyne. Arist føelde alt, hvad en Ven kan føle, og halv tvivlsom om, at den af hans Ven holdte Klage ikke var et Kunstgreb, laande han endnu et tusinde Daler, og lod ikke af, før hans Ven imodtog samme af ham. Og saaledes mistede han stedse meere og meere af sin Formue, uden at tabe det Rygte af en rig og god Mand. Han hedde stedse Menneskeven, hvorvel han holdt denne Titel, der allerede havde kostet ham mange Tusinde, for Tilnavnet af en Nar. Men hvorledes stod Arist til at hielpes, Hovedet styttet paa sit eget Bord, skrev han en lang Tid Satyrer, og begik stedse nye Daarligheder. Men endelig besluttede han, at lade denne Fortælling trykke, og saa ofte nogen begierede Penge af ham, at svøbe dem deri, og skikke dem hen med dette Blad. Spurren og Stæren. En Fabel. Slig mig dog, spurgde en Spurre en Stær, hvilken det havde lykkets, at udkomme af sit Buur, du har saa længe været iblandt Menneskene: Siig mig dog, hvor det kommer sig, at Storken og Svalen ere saa vel liidte hos dem saa de endog i al Tryghed tør bygge sine Reder paa deres Huse? Mig derimod jage de uden Omstændigheder bort, naar jeg kun bare vil gjøre for Børn. mig en liden Fornøyelse i deres Hauger eller paa deres Marker; de kaste det første det bedste efter mig af hvad de faae fat paa Jeg tænker dog alligevel at jeg synger ligesaa net og smukt som Svalen. Og hvad for Musik de maae synes at finde i Storkens Klappren, det kan jeg slet ikke begribe. Storkenes Musik, svarede Stæren, gjør i den Fald vel ikke meget til Sagen; men jeg tænker, det maae nok have sine andre gode Aarsager, hvorfor de kan lide dem. De Aarsager gad jeg gjerne vide. Veed de hvad, blev Stæren ved Svalen æder ikke andet, end Fluer, Myg og deslige Jn sekter, og derved skeer Menneskene en nyttig Tjeneste. Thi alle saadanne Jnsekter kalde de Utøy, fordi de falde dem besværlige. Og næsten ligesaaledes tjener Storken dem. Den æder ikke andet end Skrubtudser, Frøer, Snoge og Slanger, og saadant hæsseligt Utøy. Ney, andet æder den ikke Aar for Aar. Og naar den og Svalen ikke finde saadan Føde meere, saa trække de bort til fremmede Lande, indtil den Tid kommer igjen, at de paa ny kunne have saadant her. Men seer du nu vel, at med dig er det langt anderledes beskaffent. Du bliver snart keed af Oldenborrer, Skarnbasser og alle andre saadanne Lækkerbidskener; og saa giver du dig til at opsøge andre Ting til din Føde. Du stieler baade Kirsebær og andre Ting, fra Menneskene, og ødelægger meget Korn for dem paa Marken. Men, sagde Spurren, Kirsebær og Korn paa Marken og andet deslige smager mig godt, og hvorjeg finder noget saadant Lækkert og Nydeligt, der kan jeg ikke bare mig eller tvinge min Lyst, at jeg jo maae æde deraf. Og hvorfor skulde jeg ikke lade det smage mig vel, naar jeg kan faae det: Net op saaledes, svarede Stæren, er det ogsaa med Menneskene, Kirsebær og andet, som du gider havt, smager dem ogsaa godt, og just derfor har de saaet, plantet og pleyet dem. Da den see, at du ikke kan styre din Lyst, at ville stiele samme fra dem, saa jage de dig bort og det er derover de have dig. Thi hvorfor skulde de ikke selv lade det, der hører dem til, smage sig vel, naar de kan have det. Odet er Sladder, qviddrede Spurren, og fløy bort.