Berlingske Tidende, 1833-10-26
Paris, den 13de October. Det er øiensynligt, at den nøieste Forbindelse mellem Donfarlos og Don Miguel finder Sted. Ligesaa tydeligt er det, i Marskalk Bourmont, Generalerne Clouet og Larochejaquelin g Vendeens øvrige Officerer under Don Carlos's Anførsel besve sig til Spanien, ingenlunde af Misfornøielse med Don Mi nel, men meget meere efter Overeenskomst med ham. At disse gjere Officerer have udkastet den Plan, at oprette en Armee i Spanien og Portugal, for der ei allene at tilintetgiøre de saaaldte Republikaneres demokratiske Extremmer, men overhovedet afpitisk Oplysning, er ligesaa haandgribeligt. Saaledes vil man ikke paa det sydlige Frankrige og Vendeen, og der fremskynde Opstand til Fordeel for Bourbonerne af den ældre Linie mod huset Orleans. Men denne Plan kan ikke komme til Modenhed, og kunde den det, vilde den ikkun drage blodige Reactioner mod Sydens og Vendeens Legitimister efter sig. Bourmont, som det ske fattes paa Snildhed og Overlæg, er af Naturen altfor bestemt og nu allerede for gammel, ikke dristig nok til at være en paalidelig Stytte for denne Plan ved fortvivlede Midler. Jmidlertid kan det i Spanien under visse betingelser let være mueligt, at organisere en fuldkommen Borgerkrig til Fordeel for Don Carlos. Den Spanske Landmands Charakteer er stolt og bard; han foragter Livets Besværligheder og giver for sine Me linger gjerne selve Livet med i Kjøbet; Disse Mennesker ere faste rottelige Naturer, og med saadanne kan vistnok en kraftig Modstand imod de Ministerielles og Demagogernes Liberalismus til vejebringes. Men et sandt Genie behøves, og flere Aars Udholdenhed, for at disciplinere disse den Spanske Modstands Eementer. For mange Aar siden har Spanieren ophørt at være Soldat og navnligen erobrende Soldat udenlands. Marskal Bourmont, Generalerne Clouet og Larochejaquelin ere tappre Opficerer, begeistrede for den Sag, hvilken de tjene, men dem Alle fattes, hvad ikke lader sig meddeles, Herredømmets høiere Element. Bourmont er den eneste af dem, der har Forstand, men han har ingen Enthusiasme; de øvrige have blot Enthusiasme uden Forstand. Det seer altsaa misligt ud med de Spanske Anliggenders Tilbagevirkning paa de Franske. Desuden ladet den Spanske Nationalcharakteer Jntet komme til Modenhed. Hverken Bourmont eller hans Colleger besidde en Udholdenhed, der kan vare hele Aar; de ville virke raskt, vinde, afgjøre, de kende aldeles ikke Spaniernes Natur. At bie i hele Aar er eller ikke Legitimisternes Sag i Frankrige; i dem er altfor meget brændbar Materie, der blusser op som antændt Halm. Fra denne Side har den Franske Regjering altsaa intet Væsentlig i frygte. Hvad der under denne Tingenes hele forestaaende Forvikling maa være ubehageligt for den, er Følgende: Hverken Engstelighed i Henseende til Don Carloss og Don Miguels Magt, eller Mueligheden, at Bourmont og hans Colleger skulle sta den pyrenæiske Halvøe alvorligen true Frankrige, men den ophørlige Nødvendighed, at maatte holde et Observationscorps ved Pyrenæerne: de legitimistiske Pralerier og det forkeerte Væsen, i de sydlige og vestlige Provindser, hvilke vore Republikaneres jakobinske Raserie snysende skrider imøde: det ønskede Øjebliks Fjernelse, da det gamle Aristocratie vilde nærme sig Huset Orleans, hvilket maatte skee inden længere eller kortere Tid, dersom Sagerne bleve paa Fredsfod; - Alt dette maa nødvendigen bevæge vort Cabinet til at optræde i Spanien til Fordeel for Jnfantinden, ligesom England i Portugal for Donna Maria. Sandsynligviis vil det beroe paa den Maade, hvorpaa Don Carlos's Partie optræder og paa Bourmonts og hans med forbundne Landsmænds positive Deeltagelse i samme, om Frankrig, snart og virksomt skal understytte Jnfantinden, eller være blot Tilskuer af Borgerkrigen i Spanien, ligesom England har været af den i Portugal. Uden Tvivl vil Frankrige paa det Bestemteste fordre, at alle Franske Officerer skulle forlade Don Carlos's Tjeneste, neppe kunde det taale, at disse bleve i Don Miguels Tjeneste, men da ogsaa Don Pedro havde Franskmænd i sin Armee, saa kunde Bourmonts Afskedigelse i Portugal ikke fordres paa samme Maade af vort Cabinet, som dette efter al Sandsynlighed ved de forestaaende Uroeligheder i Spanien vil fordre den. Spanien er den Franske Grændse altfor nær, til at den nuværende Franske Dynastie kunde tilstede en Krig i dette Naboeland som i Portugal; ellers vilde Spanien snart vorde et Rendezvous deels for vore exalterede Republikanere og Bonapartister, deels for vore ophidsede Legitimister og Carlister, Vaabenlykkens Omskiftelse i dette Land vilde have en rystende Tilbagevirkning blandt Revolutionaire og Contrarevolutionaire i det sydlige og vestlige Frankrige. Vor Regjerings charatteristiske Kjendemærke er aabenbar Stræben, efterhaanden at tilintetgjøre Partierne, og disses fornyede Raserie vilde virke directe mod alle dens Planer. Af Alt dette have Partierne en dunkel Følelse, uagtet de ikke tydeligen indsee det. - Jkke om Jnfantindens Sag gielder det nu i Spanien, - udraabe vore Republikantre, -men og Revolutionen. J Spanien ere Legitimisterne stærke og mægtige, derfor er Ludvig Philipp nødt til, der at optræde som Revolutionens Heros mod Legitimisterne. J Spanien er han Republikanernes nødtvungne Allierede." - Derimod søge de Legitimistiske Blade at disse Orleanisterne i Søvn. - Men ligesom England bestræber sig i Portugal, saaledes anstrænger ogsaa Frankrige sig i Spanien, hvor ligeledes en høiere liberal Borgerclasse aldeles fattes, at ophielpe et liberalt borgerligt Aristocratie imod demagogiske og ultrarojalistiske Extremer, et Slags Tiers Partie. Ferdinand havde i sine sidste Leveaar, af Antagonismus mod Don Carlos, bragt noget Lignende paa Bane. Nu opstaaer Spørgsmaalet, om Regentinden kan skride videre end hendes Gemaal, om hun tør vove Forsøget, ved Jnstitutioner at grundfæste hvad Ferdinand ønskede, uden at garantere det ved nogetsomhelst Andet, end hans Cabinets Planer.