Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1846-02-09
Lollands-Falsters Stiftstidende. Udgivet i Nykjøbing af W. F. Laubs Enke. Redigeret af Chr. Jørgensen. Mandagen den 9de Februar. No 18. Et Par Ord om Fæsteforholdet i Danmark. Den danske Fæstebonde med hans virkelige og formeentlige Rettigheder og hele Stilling har været Gjenstand for mange Betragtninger, for megen Omtale og Ventilation, navnlig i en Deel offentlige Blade. Sagen bliver afdet ene Parti erklæret for et Chaos, hvori hverken findes Lys eller Orden, som altsaa trænger til Oplysning, Ordning og Forandringer, for ikke at sige Revolutioner; det andet Parti gaaer maaskee undertiden til den modsatte Yderlighed og erklærer den nu bestaaende Retsorden for fortrinlig, den ene rette. Bevægelsespartiet gaaer saa vidt, at det ønsker den bedre Tilstand sat igjennem ved indgribende Tvang; og dog kan vist Jntet være mere i Strid med den sande liberale Bevægelse, som bør udtale sig gjennem Oppositionen, end en saadan nødvendig, indgribende Tvang, der er et sandt Kiendetegn paa Despoti, det være sig monarchisk, bureaueratisk, aristoeratisk eller democratisk, man kommer herved til at sande Ordsproget: les extremes se touchent. Men det er ikke ved denne Art Berørelse, at det gode Resultat lettest fremmes, men derimod ved den, som finder Sted, naar Parterne nærme sig hinanden paa den gyldne Middelvei, som i Almindelighed er den meest banede, hvorpaa man følgelig komme langt hurtigere til Maalet end ved at gaae til Yderligheder og stræbe at sprænge alle mødende Hindringer. En saadan Vei findes vistnok ogsaa for Udviklingen af vor Landboforhold; den er alt angivet af mange af Landets dygtigste Mænd, den vinder og maa vinde flere og flere Tilhængere, de maa føres derhen ved at betragte disse Forhold saavel i deres nuværende Skikkelse som i deres Udvikling. Fæsteforholdet hidrører oprindelig fra en Sædvane i Danmark, der først senere har faaet Lovskraft. Alt flere Aarhundreder tilbage fandt de store Jord-Besiddere, de være Adelsmænd, Geistlighed eller Stat, det beqvemt at bortforpagte eller, som det kaldtes, bortfæste (dog ingenlunde almindeligt paa Livstid) deres store Besiddelser i mindre Stykker, herved opstod en Mængde Fæstebønder. En Deel Selveierbønder geraadede i Armod og fandt deres Fordeel ved at afhænde deres Gaarde til de Rigere mod at faae dem i Fæste; Mange grebe til samme Middel for i Lovløshedens Tid at faae Beskyttelse for sig og Familie. Det kan vel paa den anden Side ikke negtes, at en Deel saakaldte jordegne Bønder, hvilke omtrent kunne sættes i Classe med vore nuværende Arvefæstere, ved Misbrug efterhaanden gik over i Fæsternes Classe, idet Kongerne ved tidligere Afhændelser af eget og Kronens Gods, undertiden lode de Gaarde, over hvilke de saaledes oprindelig kun havde en Art Overeiendomsret, gaae over i Privates Eie, hvilke derpaa bortfæstede dem; men deels havde denne sidste Oprindelsesmaade for Fæstegodset, der desuden ligge mange Aarhundreder tilbage, ikke saa stor en Udstrækning, at den kan constituere nogen Regel, saa meget mindre, som dens Tilværelse paa de enkelte Steder ikke lader sig bevise, deels kan den ingenlunde, som Nogle have meent, constituere nogensomhelst Ret for de nuværende Fæstere, som paa ingen Maade (navnlig i deres Enkelthed) kunne siges eller bevises at være de arveberettigede Efterkommere af hine jordegne Bønder. Endelig maa man vel erindre, at man ikke uden den største Uretfærdighed, den største Usikkerhed for alt det Bestaaende, ikke uden at risikere Omvæltninger i alle lovbegrundede Forhold, kan indrømme den i Aarhundreder i Medhold af Lovene antiquerede og tilintetgjorte historiske Tilstand (selv om den kunde dedu ceres og bevises) nogen Ret eller Gyldighed mod den fartiske, lovbegrundede Tilstand, mod Rettigheder, som ere erhvervede i Medhold af Lovene og under deres Beskyttelse vilde man prøve herpaa og consequent føre den engang Fortiden maaskee uretfærdigt tilintetgjorte historiske Tilstand, tilbage, saa vilde intet bestaaende Forhold, ingen nu bestaaende Ret kunne staae sin Prøve, og selv det saaledes Jndførte maatte atter vige for noget i en endnu ældre Ret Begrundet, og saa fremdeles. Jntet vilde være sikkert, naar Grundvolden for Eiendomsret, Besiddelsesret og alle andre begrundede Rettigheder saaledes var undergravet. Man maa altsaa ogsaa i Landboforholdene respectere det i Medhold af Lovene Bestaaende, respectere saavel Eierens (han være Godseier eller Bonde) Eiendomsret som Fæsterens Brugsret, Fæsteforholdet som Livsfæste har sin første lovbegrundede Oprindelse fra en Frdn. af Frederik I. (1523), blev senere flere Gange stadfæstet (ogsaa ved Christian V. Lov); men dets nuværende Skikkelse kan egentlig først hid ledes fra den Periode, som begyndte med Frdn. om Stavnsbaandets Løsning af 20de Juni 1788. Efter at denne Lov for bestandig havde tilintetgjort den utilbørlige Ret over Medmenneskers Personer, som Godseierne havde havt over deres Bønder, og stillet disse i Henseende til personlig Frihed paa lige Trin med de andre Samfundsclasser, syntes der at aabne sig tvende Veie for Udviklingen af vore Landboforhold: den ene den af Tid, Omstændigheder og Concurrence under Regjeringens Tilsyn og ved dens Bistand af sig selv fremgaaende Udvikling vovede man ikke at benytte, hvorimod Regjeringen valgte den anden, som let senere kunde komme i Strid med Tiden og dens Fordringer, den selv at styre Udviklingen af vore Landboforhold paa en bestemt fast Maade ved Hjælp af Baand og enkelte Privilegier.