Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1814-01-25
Det er tilforn bemærket, at Johannes Jensens Caracteer, efter hans Naboers og Bekjendteres Erklæring, i og for sig var god, og at han for Drengen selv havde viist al den Omhu og Godhed, man, efter det Forhold hvor han selv frivillig havde sat sig til denne, kunde forlange. Aldeles kunde det oprindelig gode i hans Caracteer, da han var paa Veie til at fatte en Beslutning, for hvis Udførelse Menneskeheden gyser, ikke udslukkes, thi vel virker en Følelse særdeles heftigt, naar det er den modsatte af den man hidtil nærede, men ondt bliver Mennesket kun ved lang Tid at ponse paa lastværdige Forsætters Udførelse eller oftere at gjentage slette Handlinger. Det var da uundgaaeligt, at, i det Øieblik, hvor saa at sige, den gode og den onde Følelse kjæmpede med hinanden, maatte Johannes Jensens Tænkekraft og Forestillings-Evne sløves, og han kunde vel, om man selv ikke vil antage det forunderlige Spørgsmaal for at være en reen Følge af Sindsforvirring, falde paa den Forestilling, at om Drengen til det gjorte Spørgsmaal svarede ja - muligen fordi denne vilde optage det Hele som Spøg og ei som Alvor - havde han selv givet sit Samtykke til at kastes over Borde, og kunde saaledes ikke klage over, at det Spørgsmaalet gik ud paa blev iværksat. Meget mueligt, at Johannes Jensen heri har søgt en Beroligelse for sig selv, da Forsættet, at skille sig ved Drengen, ved de Betragtninger Pigens Fortælling havde anlediget, var opvakt. - At Drengens benægtende Svar paa det gjentagne Spørgsmaal imidlertid ei ledede Johannes Jensen paa andre Tanker var ikke unaturligt. Har han ønsket et bekræftende, for herved i sin Sindsforvirring at finde for sin Samvittighed en Slags Undskyldning, saa har han følt Misnøie over at hans Ønske slog feil, og letteligen har dette bragt ham paa Tanken om ikke derfor at lade Forsættet slippe, ja vel snarest vakt en Harme over at Drengen ikke vilde optage Spørgsmaalet som det attraaedes, der igjen har fremskyndt Forsættets Udførelse. Og var Spørgsmaalet allene Virkning af Sindets Forvirring - det er dog meget mærkeligt, at det gjentoges, og han, efter hans Forklaring, i Mellemtiden sad stille og tankefuld – maatte og et blot Svar, der ikke ledsagedes af andre Yttringer ved Ord eller Gierning fra Drengens Side, være ham ligefyldigt og ikke kunne virke nogen Forandring i hans Sindsstemning. Næsten utroligt er det, at Johannes Jensen, kunde i omtrent en Fjerdedel Time holde Drengen saaledes neddykket i Vandet, som han har forklaret, og at Drengen ikke skal have gjort Modstand, da han maatte skjønne det gjaldt hans Liv, eller under denne Behandling yttret Tegn til Smerte. Saa vist der nu skulde i og for sig en betydelig Grad af Styrke til at holde et halvvoxent Menneske, - om man end ikke vil antage en Dreng paa omtrent 12 Aar for mere - saalænge ned under Vandet, er det vel ogsaa tænkeligt, at den lidenskabelige Forfatning i hvilken Johannes Jensen under denne Handling selv nødvendigen maae have befunden sig, kan have, om det behøvedes, forhøiet hans Kræfters sædvanlige Maal. Det er ikke sjeldent at man seer Mennesket, der handler i en, især øieblikkelig eller kort Tid virkende Lidenskab, anvende en langt større Kraft end man har troet det kunde være i Besiddelse af. Hvilken Grad af Haardførhed og Udholdenhed i legemlige Lidelser i øvrigt det ikke forfinede eller forkjælede Menneske maae kunne opnaae, og i de Egne, hvor dette passerede virkelig har opnaaet, viser den Omstændighed, at Drengen, efterat have været saaledes neddykket i Vandet, endnu, da Johannes Jensen drog ham første Gang op, ved at drage Aande yttrede Livstegn. - At nu hans Banemand i dette Øieblik ei allene ikke afstod fra sit Forsæt, men endog kunde, efterat han, saaledes som Ordene i hans Forklaring lyde, havde en Tid betragtet ham for at frelse ham til Live, hvilket dog ikke skede, overtale sig til paa nye at gjentage den Behandlingsmaade, om hvilken han maatte være overbeviist den vilde skille Drengen ved Livet, røber vist nok en med koldt Blod udøvet Grumhed, fra hvilken man, ei uden Afskye for Gierningsmanden, vender Øinene bort, og neppe kan man for denne mod al menneskelig Følelse stridende Fremgangsmaade, finde nogen Undskyldning i den raa og ucultiverede Fieldboers til finere Følelser mindre opvakte Caracteer. Dog er det vel ei vanskeligt at slutte sig til Johannes Jensens Sindsforfatning i de Øieblikke. Det er sædvanligere at den onde Tanke eller Beslutning standses, tidligere eller end- og i det Øieblik da den skulle gaae over til Handling, end at den onde Handling, engang paabegyndt, af den Handlende, med frit Forsæt, ikke fortsættes; det første kan være Virkningen af moralske Grundsætninger eller af Betragtningen over de Vanskeligheder, der ville møde eller kunne ventes ved Udførelsen, det sidste derimod skylder sædvanligst en pludselig, uventet og uforudseet, Begivenhed sin Tilværelse, der saa voldsomt ryster den Handlende, at den river ham aldeles ud af Handlingens Virkekreds. (Borgerv. - Forts.)