Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1807-03-10
Man har skildret os den vise Diogenes som en Daare, der ved alle Leiligheder udsatte sig for den Atheniensiske Pøbels Spot, blot for at glimre ved taabelige Særheder; man har forfalsket de Anecdoter, Sagnet har levnet os om ham; men selv under denne Forfalskning skimter man den sande store Mand, Tarvelighedens første Lærer, og Menneskeslægtens sandeste practiske Philosoph. Havde han levet blandt os, havde hans Lærdomme maaskee neppe havt nogen bedre Skjebne end i Athenen; Spot og Forfølgelse havde blevet hans Løn, endskjønt neppe nogen Tidsalder har trængt mere til hans System end netop vor, der handler saa ganske imod det. Han gik ud fra den Grundsætning, at jo mere man kan undvære, des lykkeligere er man vi gaae i Almindelighed ud fra den Grundsætning, jo mindre man kan undvære, des lykkeligere er man. Han slog sin Drikkeskaal sin da han saae at hans hule Hænder kunne gjøre samme Nytte, naar han vilde lædske sin Tørst ved Kildevældet; vi slaae vor Drikkeskaal iin, var den end af det fineste Porcellain, fordi vi dens Sted ville have een af Sølv og af samme Form som vor rige Naboes. Der behøves ikke nogen stor Philosophie til at indsee, hvilken af disse Grundsætninger der leder til Lykke og Sjelefred. Hiin Vises Maal laae lige for hans Øine, vort Maal. er en Lygtemand, der bestandig rykker videre frem ligesom vi troe at nærme og den. Den leder os ind i tusinde Labyrinther, som ofte tvinge os til at ønske Døden, for at komme ud af Vildereden. Enhver, der betragter sine henrundne Barndoms Dage - den Tid, da hans hele Krop var knap en Alen lang - som sit Livs Guldalder, burde eftertænke, hvorfor han den Gang følte sig saa lykkelig paa sin Kjephest og saa rig ved sine Tinsoldater. Han vilde da finde, at vore indskrænkede Ønsker og bort Ubekjendtskab med det Metal, som vi i en voxen Alder sætte saa stor Priis paa, udgjør i den Alder vor Lykke. Oldingen kunde i den Henseende lære meget af Barnet, og lykkelige vilde vi alle være, dersom vi noget sildigere ophørte at være Børn. Sandt er det, med Penge kan der skiftes uendelig meget Ondt. Med Penge kan man tænde Borgerkrigens Morderfakkel i fredelige Lande, bortmeie Mennesker i Tusindetal, ægge Broder, mod Broder, styrte Uskyldigheden i Afgrunden, trodse Retfærdigheden, kort sagt, skabe sig et satanisk Rige paa Jorden. Men hvor lidet kan man derimod befordre sin indvortes personlige Lykke ved Penge, For Millioner kan man ikke kjøbe sig et eneste SolgranSundhed eller Sjelefred, ikke en eneste Times Søvn i mørke og urolige Nætter, ikke en eneste Minuts Frist, naar Parcen vil overskjære Livets svage Traad. Hvad er altsaa i Henseende til vor egen personlige Lykke dette usle Metal, naar vi ene paa dette vil bygge vor Lykke og vort Haab, Naar vi ikke, vil søge disse i høiere og ædlere Gjenstande, som endnu i Dødens sidste Stund beholde deres Værd, og som Menneskeslægten følte sig lykkelig ved, længe førend Guld=Slangen fordrev den fra det sande Paradis, Desuagtet kan man ikke negte Pengenes Værd og Nødvendighed, naar man blot betragter dem som et Middel til at fremme sin egen og andres Gavn. Men vor Tidsalder betragter dem som Maal, ja som Hovedmaal, og det er sørgeligt. Derfor ere Penge nu omstunder den eneste justerede Vægt, hvormed Fortjenester veies. Man ærer ikke saa meget den Rige for det Gode, han med sin Rigdom kan stifte, som man i Grunden frygter ham for det Onde, han kan virke dermed. Paa andre Maader kan man ikke forklare sig det Phænomen, at selv retskafne Mennesker bukke sig dybt for den Rige, naar de blot høre, at han er rig, om de end ingensinde haabe at høste Fordeele af hans Rigdom. (Fortsættes.)