Adresseavis for Børn, 1780-05-31
Bekjendtgiørelse. Til vore unge Læseres Fornøyelse bliver hermed følgende Exempel paa en om Kjerlighed imellem Sydskende bekjendtgjort. En Broder og en Syster, ved Navn Felix og Fredericha, elskede hinanden fra deres Barndom af med den ømmeste og inderligste Kierlighed. De kunde ikke være fra hverandre; og der kunde ikke nogen Fortred møde den ene, som jo gik den anden langt meere nær til Hjerte, end den, som samme mødte. Deres Karakter og deres Smag var og saa overeensstemmenAvis. de, at man havde skuldet troe, der boede kun et Hjerte og een Siel i dem begge. En Dag fordreve de Tiden sammen med deres Hjerters Udøselse for hinanden, i det de med en rørende Aabenhiertighed, som er Barndoms Alde ren egen, fortælde hverandre de Prøver, som de havde givet hinanden paa deres Kierlighed til hverandre. Erindrer du dig endnu, min Syster, saade Felix til Fredericha, da Mama ikke vilde give dig det lille Elphenbeens Keglespil, som tilhørde mig, Du græd derover, og jeg blev saaledes rørt af dine Taarer, at jeg gav dig det. En anden gang, da Mama vilde give dig Riis for en liden Egensindigheds Skyld, bad jeg saa længe for dig, indtil jeg fik udvirket Forladelse for dig, men jeg maatte forpligte mig til, at jeg vilde selv lide den Straf, du skulde have havt, dersom du nogentid oftere viisde dig egensindig igjen. Du kunde for Hulken ikke tale et Ord; men du faldt mig om Halsen, og jeg græd af Glæde. - Hvor ondt gjorde det mig, da du strax derefter faldt og slog dig saaledes, at der blev en stor Knude i Hovedet, da vi legede med hinanden. Jeg skjelvede, og va skeede Saaret med koldt Vand; og omendskjønt jeg var Aarsag derudi, saa klagede du mig dog ikke for Mama. – Der har heller ikke noget gjort mig saa ondt nogentid, undtagen da Mamma var saa syg. Jeg troer, at vi havde begge to døet af Smerte og Sorg, dersom hun ikke snart var kommen sig igjen. O, jeg erindrer det meget vel, sagde Fridericha. Jeg leed megen Pine af det Saar, jeg fik i Hovedet, men jeg tvang mig, og dulgde den, forikke at foraarsage dig nogen Fortred. Din Angest ved den Leylighed gjorde mig meere ondt, end det Onde, jeg selv følede. Jeg erindrer mig og meget vel den Dag, da leg til Straf maatte blive hjemme, fordi jeg havde været ulydig. Du derimod havde Forlov at gaa paa Comoedie med vor Hovmester. Men du gik ikke, og vilde heller blive hjemme hos mig. - Ja den Kjerlighed, du derudi viide imod mig, skal jeg aldrig glemme, saa længe jeg lever. Nu, nu, sagde Felix, du har ogsaa sparet mig for megen Straf. Kan du endnu erindre de sønderslaaete Vindues Ruder, Du fortælde Papa det paa saadan en lystig Maade, at han hiertelig for Børn. loe derad, og skienkede mig endog den haarde Jrettesættelse, som jeg i det mindste havde fortjent derfor. Men veed du, hvorfor jeg i sær holder saa meget af dig? For din Medlidenhed med Ulykkelige, og for det Mod, som du giver dig, at du kan trøste dem. Endnu i Gaar tog vor lille Naboe sin Tilflugt til dig. Du skjulde ham, og vilde ikke aabenbare hans Opholdsted, førend man havde lovet dig, at hans Forseelse skulde tilgives ham: - Min kjere Felix, sagde Fredericha, er du ikke ligesaa god, Gav du ikke forleden Søndag den lille Henrich dine Ugepenge, efterat han ved et Fald havde tabt sine – Rey, ney, raabde Felix, du er gandske vist meget frommere og bedre, end jeg, og derfor elsker jeg dig mere, end mig selv. Hør nu engang, nu skal jeg sige dig noget: Jeg har hørt, at naar man bliver stor, saa givter man sig, og siden elsker man langt fra ikke sine Brødre og Systre saa meget som før, dersom det er sandt, saa vil jeg aldrig givte mig, for jeg holder alt for meget af dig dertil. – Ja jeg vil visselig da heller ikke givte mig; thi næst Papa og Mama vil jeg stedse holde meere af dig, end af alt andet. - Og jeg ligesaa af dig, min søde Syster, O J elskværdige Børn, raabte Fader og Moder, som havde hørt denne deres hele Samtale. O J elskværdige bedste Børn, O bliver altid og evig ved dette kjerlige Sindelav. J ere for nærværende Tid vor eneste Lyksalighed; J ere vor eneste Glæde; og J skal være vor Trost og vor Stav paa vor Alderdom. - De trykkede dem begge optil deres Hjerter, og Kjerligheds og Ømheds Taarer fløde ned af deres Kinder. Bornene blandede deres Taarer med Forældrenes, og man talede allevegne om dem, som mønstere paa en barnlig og broderlig Kjerlighed. -En Tigger kom forleden til en Daglønners lille Søn, som stod i en Gadedør, og havde et Stykke Brød i hver Haand. "Ak jeg er saa" sulten, sagde Tiggeren: Hør, du lille Dreng giv mig bare Halvparten af det mindste Stykke Brød, som du har – Drengen saae paa ham, og gav ham det hele største Stykke, og glædede sig meget derover, da han saae, at den fattige sultene Tigger spiisde Brødet op. Da sagde Tiggeren: "Nu har du mættet og vederqvæget mig Avis. fattige hunarige Mand; Gud velsigne dig derfor du gode Drengl. Man kan sikkert troe, at det gaaer saadanne veldædige Børn vel, naar de blive store.