Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-01-20
En Tildragelse fra Krigen i 1806. Natten, som fulgte paa den henrundne blodige 14de October (Slagets Dag ved Jena og Auerstædt) var forbi, Morgenrøden kastede sit svage Skjær ned paa de ulykkelige Egne, som Dagen før rystede af Kanonernes Torden. Forladt af alle, uden Hjelp og Trøst gjennemvaagede en preussisk Soldat navnlig Eckart, den lange Nat; en fjendtlig Kugle havde knust hans høyre Been og den pinligste Smerte kastede ham ned i en eensom Egn ved Foden af en Høj Næppe formaaede han at stille Blodet, der flød afhans Saar, dog bød Tanken om hans Hustru og Haabet om mulig Redning ham at anvende alle sine Kræfter; Dagen brød frem og længselfuld ventede han paa Hjelp, dog længe forgiæves. Alt vare flere Timer henrundne uden at den Lidende havde faaet Øje paa noget levende Væsen; og næsten var den sidste Gnist af Haab og Kierlighed til Livet slukket, da han pludseligen i det Fjerne blev en fransk Soldat vaer, som ilede hen imod ham; og som han ventede vilde gjøre Ende paa hans Lidelser. Soldaten kom til ham, saae den ynkværdige Tilstand, i hvilken hans døende Fiende befandt sig og dømte: at Redning var mulig. Gjennemtrængt af Medlidenhed kastede han sig ved Siden af Eckart, tog en Flaske med Brændeviin og forbandt med sit eget Tørklæde Saaret saagodt det var ham muligt. Frankeren forstod kun lidet Tydsk, men dog fandt han trøstende Ord at tale til den Saarede og hos denne opvaagnede igjen i hans bedre Tilstand Haabet og Lysten til Livet. Efterat have qvæget og styrket den Saarede forlod Soldaten ham med den Forsikkring; at ville i næste Landsbye reqvirere en Vogn for at befordre ham til Lazarethet. Preusseren fældede Glædestaarer, denne mere end høimodige og ædle Behandling af et Menneske af en ham fremmed og fjendtlig Nation, virkede overraskende og velgjørende paa ham, Medens han under Tanken om hans ubekjendte Frelsers Ædelmod og med trøstende Haab om Redning, ventede paa Frankerens Tilbagekomst, hørte han Trin bag ved sig; han troede igjen at see sin Velgjører og vendte sig smilende imod den Kommende. Det var ei den velgjørende Franker, men en bayersk Soldat (man erindre sig at de bayerske Tropper dengang strede for Frankerig). Har Du Penge" skreeg den raae Soldat, og drog sin Sabel; Jntet uden mit Liv, svarede Preusseren. Med truende Mine begyndte Umennesket at gjennemsøge hans Lommer og da han intet fandt, der kunde tilfredsstille hans Rovbegierlighed, saa stødte han ubarmhiertigen til ham med Foden og forlod bandende den Ulykkelige, hvis Smerter han ved sin skjendige Behandling havde forøget. Da den franske Soldat kom tilbage, saae han allerede af Preusserens af Smerte fortrukne Ansigt, at der noget maatte være hændet ham; han spurgte om Aarsagen til at han nu syntes slettere, og sørgmodig pegede Preusseren paa den i det Fjerne neppe mere synlige Soldat; han har plyndret mig, traadt mig under Fødder, sagde han med Taarer i Øiet. Gjennemtrængt af den ædleste Harme drog Frankeren sin Sabel for at hævne denne Skjændselsdaad, allerede ilede han efter Bayreren, da denne forsvandt bag ved et Bjerg og hans lidende Vens Bønner formaaede ham til at blive. Efterat have paa nye skaffet ham Lindring, betydede han ham saagodt han kunde, at det havde været ham umuligt i den næste, ganske udplyndrede Landsbye at erholde en Vogn. Den utrættelige Soldat tilbød nu at ile til et andet Sted; hvorfra han lovede saasnart muligt at vende tilbage med Heste og Vogn. Veemodig saae Preusseren efter ham; Tanken om at muligen i hans Fraværelse endnu en saadan Ulykke som Bayrerens Overfald kunde hændes ham, opfyldte ham med Skræk, han abnede ikke at han havde seet den Ædle, der reddede hans Liv, for sidste Gang og at han aldrig mere vilde komme tilbage. Længselfuld ventede Preusseren Resten af Dagen; alt mørknedes det mere og mere og Afteentagen hvilede over den næste eensomme Landsbye; Soldaten kom ikke! Pinet af Hunger reiste den Ulykkelige sig og forsøgte at slæbe sig hen til Landsbyen, hvilket ogsaa med Anstrængelse af hans sidste Kræfter lykkedes ham efter nogle Timers Forløb. Her deelte Beboerne det lidet, som Plyndring havde sparet, broderligen med ham, og bragte ham nogle Dage efter til det næste Krigs hospital; hvilket han vel efter et pinligt Sygeleie af 2 Maaneder forlod, men som Krøbling. Al anvendt Umage uagtet har det aldrig siden lykkedes ham at opspørge sin ædelmodige Frelser, eller opdage hans senere Skjæbne; men stedse lever hans ædle Daad i Eckarts taknemmelige Erindring.