Jyllandsposten, 1840-04-28
Skjøndt det er indlysende, hvor misligt det i Grunden er, ordentligviis at sætte en simpel Almuesmand, som formedelst Afstanden ikke kan være under Øvrighedens daglige Tilsyn, til at haandthæve Øvrighedsmagten, og hvor utilstrækkeligt desuden en enkelt Mands Opsyn i et heelt Sogn i Almindelighed maa være, er det dog ikke min Hensigt at fremsætte Forslag til væsentlige Forandringer i Landpolitiets Organisation, efterdi disse vilde medføre betydelige Bekostninger, som, hvor ønskelige de end kunde være, dog for Tiden maaskee vilde overstige Statens financielle Kræfter. Men derimod formener jeg, at det Offentlige bør skaffe sig større Krav paa Sognefogdernes Virksomhed ved at tillægge dem en passende Løn for deres Tjeneste. Ligesom det vel tør formodes, at den heraf flydende Udgift ikke vil være uoverkommelig, naar Besparelser i Statshuusholdningen indføres, hvor Omstændighederne tillade det, og foruden at det i Grunden er en Ubillighed at forlange, at Statens Borgere uden tilstrækkeligt Vederlag skulle tjene Staten i Stillinger, som gjøre Krav paa en stor Deel af deres Tid, saaledes er jeg ogsaa overbeviist om, at man, uden iøvrigt at forandre Landpolitiets Organisation, blot ved at give Sognefogderne Løn, allerede vil vinde betydeligt med Hensyn til Lovenes Overholdelse. Jkke alene vilde det herved blive muligt for Sognefogderne at offre en langt større Deel af deres Tid til Statens Tjeneste, end det nu med Billighed kan fordres, men, forudsat at Lønnen blev forholdsmæssig, vilde det heraf fremdeles følge, at Sognefoged-Embederne, som de Fleste nu ønske at fritages for, vilde eftertragtes af mange Sognebeboere, og Fordelen heraf vilde være saare stor, thi Sognefogderne vilde da ved egen Jnteresse tilskyndes til at opfylde deres Pligter saaledes, at de kunde vente at blive i Embedet, i Stedet for at de nu ordentligviis kun vilde ansee sig befriede fra en Byrde, om de paa Grund af slet Embedsførelse removeredes fra deres Bestilling. Naar Sognefogderne bleve lønnede, vilde det derfor ikke vare længe inden de vilde lægge større Vægt paa deres egen Embedstilling, og i alt Fald kun ansee det som et heraf flydende nødvendigt Onde, naar de ved at opfylde deres Embedspligter kom i Collision med Sognets Beboere, hvis Yndest eller Venskab vilde blive dem mindre magt paaliggende, naar samme skulde kjøbes med Tabet af en for dem vigtig eller dog ønskelig Jndtægt, i Stedet for at Sognefogderne under de nuværende Forhold stundom ikke engang kunne undvære Sognebeboernes Hjælp, hvilket in Specie er Tilfældet med de Sognefogder, som ere Huusmænd. Da man ved at lønne Sognefogderne med Føie kan fordre mere af dem, vilde Øvrigheden ved dette Middel, og ved da med Strænghed at controllere Sognefogderne, kunne skaffe sig langt større Vished for Overholdelsen af sine Ordrer, og Sognefogdernes Jnteresse i at følge disse Ordrer vilde gjøre det efterhaanden meere muligt at modarbeide gamle Fordomme, der nu saa ofte lægge uovervindelige Hindringer i Veien for Lovenes Overholdelse, hvilket navnligen, som bekjendt, er Tilfældet med Hensyn til Landkræmmerhandel og i Jylland med Brændeviinsbrænden paa Landet. Hvad Lønnens Størrelse angaaer, da formener jeg, at den maatte fastsættes saaledes, at Sognefogderne, der, ved mere eller mindre at unddrages fra deres eget Arbeide, i større eller mindre Grad maae lade dette udføre ved Andres Hjælp, ikke alene kunne blive skadesløse for den Udgift, som herved paaføres dem, men ogsaa have et Overskud af saadan Størrelse, at de kunne antages at sætte Priis paa samme. Efter en høiere Maalestok behøver Lønnen efter mit Skjøn ikke at fastsættes, og da en lille aarlig Jndtægt i Almindelighed er vigtig for en Almuesmand, og desuden den i Sognet allerede forud bosatte Jordbruger kan vurdere Jndtægten af Sognefoged-Embedet paa en ganske anden Maade, end den Mand vilde være i Stand til, som udelukkende skulde leve af Embedets Jndtægter, saa antager jeg, at Lønnens marimum passende kunde fastsættes til 100 Rbd. Sølv om Aaret; men jeg anseer det tillige tilstrækkeligt og hensigtsmæssigt, at i enhver Jurisdiction ikkun den halve Deel af Sognefogderne tillægges denne Løn, og at derimod Lønnen for den anden Halvdeel bestemmes til 60 Rbd. Sølv om Aaret, og det saaledes, at den høieste Løn til enhver Tid tilfaldt den halve Deel, som længst havde været i Embedet, og den ringere Løn de Øvrige, der, naar de forbleve i Embedet, da efterhaanden vilde oprykke til den høiere Løn. At gjøre denne Forskjellighed i Løn afhængig enten af Sognenes Størrelse eller Personernes Duelighed, vil efter min Formening ikke være tilraadeligt, da Vilkaarlighed og personlig Yndest derved let vilde faae Jndflydelse, medens derimod Udsigten til med Tiden at oprykke til en høiere Løn vilde være en Opmuntring, som for en Deel kunde bøde paa den i og for sig temmelig ringe Løn, hvormed den tiltrædende Sognefoged maatte lade sig nøie. Skjøndt det er indlysende, at Lønnen maatte være langt høiere, naar Embederne, under hvilkensomhelst Benævnelse, skulde besættes med Mænd, der vare dannede til Forretninger, og ikke havde egen Næringsdrift, kan det dog ikke nægtes, at ogsaa den foranførte Lønningsmaade vilde medføre en ikke ubetydelig Udgift, hvis Udredelse blev en ny Byrde for Landet. Men hvorledes disse Omkostningers Beløb endog rettest maatte tilveiebringes, formener jeg ikke desto mindre, at den ommeldte Udgift bør udredes, fordi den er nødvendig til Lovenes Haandthævelse og god Ordens Overholdelse i Landdistricterne, hvortil der ikke paa nogen mindre bekostelig Maade vil kunne virkes tilbørligen, og jeg mener, at Fastsættelsen af en ringere Løn, end den forommeldte, ikke vilde være tilstrækkelig til Øiemedets Opnaaelse. Medens der overalt i Byerne lønnes Betjente, som skulle deeltage i Politiopsynet, er det ogsaa i og for sig vel meget at vente, at Politivæsenet skulde kunne bestyres tilbørligen i vidtløftige Landdistricter, uden mindste Udgift for Staten, og det bør erindres, at ikke alene Landboerne, men ogsaa Kjøbstadborgerne lide under Landpolitiets Afmagt, der ikke har kunnet hæmme de paa Landet gjængse Uskikke, hvorved Kjøbstadborgernes Rettigheder krænkes, og in Specie vilde hverken Landkræmmerhandel eller Brændeviinsbrænden, have naaet sin nuværende Almindelighed, og, som man med Hensyn til Almuens Fordomme kan kalde det, Fasthed, dersom der i Tide var sørget for et paalideligere Politiopsyn i Landdistricterne. Da det desuden er klart, at Almeenheden i flere Henseender lider under, at Lovene ikke allevegne nyde tilbørlig Agt, anseer jeg det iøvrigt for en Selvfølge, at den omhandlede Udgift ikke bør udredes af Landdistricterne alene, men af hele Staten.