Københavns Adresseavis, 1789-08-05
J Anledning af Frue Charlotte Amalia Lunds Død den 18 Julii 1789. O. Gud, hvad er vor Tid, hvor korte disse Dage, Hvori vi Støvets Born maa Livets Vellys smage, Din Aande rører os, strax viisne vi som Straae, Og Sundhed, Styrke, Kraft, som Dug hensvinde maa Saa tænkte jeg ved hint det rædselfulde Rygte, At Døden paa Frue Lund sin grumme Jernfod trykte, Jeg spurgte ved mig selv. er Dyd da nu for svag, At vende bort, o Død, dit skrækkelige Slag. Hvor ofte trodses Du af Lasters frække Slave, Og dog misunder ham ey Alderdommens Gave. Mon det ey værdigt var din Vold at øve her, Og fælde dette Træe, som raadne Frugter bær, Saa spurgte jeg. Men hist en Stemme lod sig høre, Gaa gyselig som den, der Helten bleg kan giøre Da glimrer min Trium, naar du den Dydige Seer styrte ved min Arm og falde for min Lee. Da føler jeg mig selv, da gaar jeg stolt tilbage, Trods de Forladtes Skrig, trods Graad, trods Jammerklage Du nylig saae Beviis paa hvad jeg taler her, Da Dyden fældet blev ved dette skarpe Sværd. Vel sandt Hun vandt herved Hun mere vandt end tabte Da Hun blev overført til den som Himlen skabte Til Løn for Dydige. - Men nok, at ved mit Hug, Hun faldt. Jeg fandt Trium blant Taare, Graad og Suk. Saa hørte jeg med Skræk det blege billed tale, Og derpaa flygte saae til Mørkets skumle Dale, Stolt triumferende af denne store Magt, Ver Dydens egen Ziir i Graven havde lagt. Alt taus og skummelt blev, ey mindste Lyd at høre Meer var, da denne Bøn jeg dristet mig at giøre J stumme Ord: O Du, som himmelsk salig Fryd Nu nyder som en Løn for din fuldkomne Dyd! Nedsend, om muligt er, et Glimt af Dine Glæder, Til ham, som for Dit Tab utrostelig nu græder. Det Glimt ham give skal, hvad Venner ey formaae, Den Trøst, den Rolighed, som Dyden kun kan faae. Hør, Sallige! min Bøn, sand den opfyldt tilbage, Det ønskes af hans Ven til Livets sidste Dage. Aar. Folelser ved en kjer Faders Død, den 26 Julii. Sallige ere de Døde, som døe i Herren herefter, ja Aanden siger: at de skal hvile af deres Arbeyde, men deres Gierninger følge med dem. Aabenb. 14 Cap. 13 V. Himmelske, trøstefulde Sandhed, hvor levende blev du i mit Siæl, da jeg saae dig opfyldt paa min hensovede Fader O! hvilken vigtig Dag, hvilken rørende Time da jeg saae Dig nan fromme Jacob, min saa høyt elskte Fader at segne ned i Dødens kolde Favn; i Dine brustne Øyne, som stirrede paa min Broder og mig, saae jeg endnu den faderlige Kierlighed, hvormed Du saa ombyggelig sørgede baade for ham og mig i Dit Liv. Velsignet være Du i min Erindring, elskværdige salige Fader, saa ofte jeg tænker tilbage paa mit Livs første Dage, hvorledes Du saa omhyggelig sørgede for mig, tidlig at lade mig lære at leve og døe vel. Hellig være Din Erindring mig, og hellig til mit Livs sidste Øyeblik være alle de Lærdomme, som jeg nest Gud har Din kierlige Omsorg at takke for. Hvor lærerigt var Dit Levnet, hvor opmuntrende Diil Omgang, hvor ofte var jeg et glad Vidne til Dine ydmyge tillidsfulde Bønner, som Du opsendte til den Høyeste, for Dit og Dines, og alles Vel. Derfor var og (Herren være lovet) Din Død stille, salig; men for mig høyst rørende da Du sidste Gang i Livet nød Jesu Erindrings=Maaltid for at styrke Dig til snart at nyde det fuldkomnere med ham i hans Rige. Ol da laae Din Aand, endskiønt endnu i det svage Legeme, dog i Tak og Tilbedelse for den Algodes Trone, og nu nærmede sig snart det for mig sørgelige, men for Dig derebare Fader saa salige Øyeblik, da Du skulde see Din Først ner, som Du havde tilbedet paa Jorden, og samles med Dine forhen bortgangne Venner. Du havde nu beskikket Dit Huus, velsignet være Dit Støv fordi Du saa kierlig havde sorget formig baade i det aandelige og legemlige, og nu sukkede Din længselfulde Aand; Herre, ach Herre, lad nu din Tienere fare i Fred, og Fredens Gud bønhørte Dig, og indtog Dig for evig i Fredens Boliger, der seer Du, og Sallige! Din Ungdom, Manddoms og Alderdoms Ledsager, Din Gud Ansigt til Ansigt, imedens jeg endnu tilbage i Støvet væder din Aske med disse sønlige Taarer: Sand Gudsfrygt, stadig Troe, Retskaffenhed i Handel, Ledsaget Dig, O Siel, bestandig i Din Vandel. Derfore nu hos Gud Du høster Frugten af Din Troe og Død. O vær velsignet i Din Grav. J. E. Tanker ved en kiær Faders Grav den 31 Julii 1783. Saa gik du da, min Fader, bort fra Verdens megen Jammer Og Graven gjemmer dine Been udi sit Sovekammer. Af Arbeid træt, af Alder graa, ved Aars Erfaring viis, Du gik din Vey al Kiødets Gang, Guds Navn skee Lov og Priis, Som viiste dig sin Miskundhed til Livets sidste Ende, Mit rørte Hierte stedse skal ham derfor Tak opsende. Tak Fader og for hvad du mig i mange Aar har gavnet J Ungdom, Mandom, jeg dit Raad i ingen Ting har savnet Hvordan din Vandring været har maae andre best paaskiønne Nok at din Flid, dit Liv, din Død vil Gud af Naade lønne Hvil da i Fred i Gravens Skiød, tæt ved din Ægtemage, Til Herren kalder til sin Fryd i Ævighedens Dage, P. E.