Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1842-09-24
Stænderforsamlingen i Roeskilde. Vi meddeelte i Mandags det Resultat, som Sagen og Forbedring i Huusmandsklassens Kaar erholdt ved Afstemningen, ved hvilken det med 32 Stemmer mod 31 besluttedes at indstille: at der gjennem Amtsraadene og Sogneforstanderskaberne indhentes paalidelige Efterretninger og Huusmands standens og den hele Arbeidsklasses Vilkaar paa de forskjellige Steder i Landet, om de Byrder, der maatte trykke dem, og de Maader, der kunne bringes i Forslag til at forbedre deres Kaar." At denne Jndstilling neppe vil bidrage til nogen synderlig Forbedring, vil kunne forudsiges, naar man seer hen til Amtsraadenes Sammensætning af Mænd, der udentvivl forstørstedelen ville betragte enhver væsentlig Forbedring af Huusmændenes Kaar som et Jndgreb i deres Eiendomsrt. Naar man nu tillige har seet hvor liden sand Deeltagelse denne Sag har mødt i Stændersalen, selv hos Deputerede for Bondestanden, saa kan Haabet naturligviis ikke være stort. Saaledes har den Deputerede for det 17de Landdistrict, Etatsraad Bang, erklæret at det er en Daarlighed at stille den danske Konge og den danske Regjering den Opgave, at sikkre Huusmændenes Stilling. Dette er dog i Sandhed mærkelige Ord af en Deputeret og navnlig en Deputeret for Bondestanden, og det skulde derfor ikke undre os, om der laae nogen Sandhed til Grund for det Rygte, vi i disse Dage have hørt, at han fra sine vælgere paa Lolland kan vente sig en Adresse, der dog neppe vil blive en Takadresse. Vi ville naturligviis ikke indestaae for dette Rygtes Paalidelighed, men usandsynligt forekommer det os ikke, da Etatsraad Bangs hele Færd i Stændersalen, baade hvor Talen har været om det store almindelige Folkeønske og ved Behandlingen af alle de Sager, der berørte Bondestandens Frihed og Vel, saa lidet har svaret til sine Vælgeres Forventninger, at han snarere har viist sig som en af Førerne for det tætsluttede Parti af Godseiere, der desværre denne Gang har vidst at gjøre Folkets Forhaabninger om den nu afsluttede Stænderforsamling for en stor Deel til Jntet. Naar man kjender den blandt Landalmuen her i Stiftet herskende Stemning, som navnlig tydelig udtalte sig i den store Petition om Skattebevillingsret, maa man erkjende, at ingen Folkerepræsentant mindre end Etatsraad Bang har været i Overeensstemmelse med sine Vælgere, og det kan derfor ikke forundre os, om disse paa en eller anden Maade ville tilkjendegive dette for ham, der – man har vist ikke glemt det ikke vilde vælges af Kjøbenhavnerne, fordi hans politiske Anskuelser ikke vare deres, men som dog ikke tog i Betænkning at lade sig stille som Valg candidat for en Klasse, med hvis Anskuelser og Ønsker han lige saa lidet sympathiserede. - Flere Deputerede have dog med Varme talt Huusmændenes Sag, men Jngen paa en skjønnere og Hjertet mere tiltalende Maade end den ædle Provst Plesner, hvis Tale under Sagens endelige Behandling vi herved meddele: I Anledning af de Amendements ), jeg har stillet i Huusmandssagen, maa jeg atter under nærværende Forhandling tillade mig at tage Ordet; thi vel har det, ogsaa for mig lærerige, Foredrag, vi nylig hørte, opklaret eller berigtiget nogle af mine Forestillinger, men ikke rokket den Overbeviisning hos mig, at der kan og bør gjøres Noget til at forbedre, eller sikkre Huusmandens Kaar. Men førend jeg gaaer over til mit egentlige Emne, maa jeg tillade mig at afgjøre en Æressag her, hvorden er foranlediget. Jeg har nylig i Stændertidenden N 184 læst, hvad jeg ved de mundtlige Forhandlinger ikke hørte, at jeg er beskyldt for, at have fornærmet Nation og Konge. Ordene findes Spalte 2935 saaledes: "Det har gjort mig ondt her i Salen at høre en Taler sige, at der her i Landet fødes trælbaarne Mænd. Der har ikke i 100 Aar været Trælle, og jeg maa paa det Bestemteste modsige hiin Yttring, som er en Fornærmelse mod Nation og Konge). Det er mig, der brugte Udtrykkene Træl og trælbaarne, altsaa mig det gjælder. Nu siger vel min egen Bevidsthed mig, at jeg har den Ærefrygt og Agtelse for min Konge og for den Nation, jeg har den Lykke at høre til, som jeg i Sandhed er den skyldig, og at jeg stræber i Ord og Gierning at vise det; men jeg kan derfor hverken aldeles forbigaae, eller saa ganske let affærdige en saadan offentlig fremsat Beskyldning. Jeg mener at kunne, om jeg vilde, afvise, endog med juridisk Gyldighed, den hele Beskyldning; thi jeg veed ikke at have sagt, at her i Landet gives Trælle og trælbaarne, men mit Foredrag, hvor disse Ord brugtes, gik ud paa at vise, hvorledes vi udsætte os for dette Onde, dersom Leiesystemet bliver almindelig fulgt – men jeg vil 2) At den daglige Arbeidstid til Hove for en Huusmand ikke maa udstrækkes over 10 Timer; at de enkelte Høst dage, som maatte undtages fra den af Comiteen foreslaaede Regel, ikke maae overskride 3 Dage i een Uge; at ikke noget nuværende Fæstehuus paa Bondejord maa gaae over til at blive Leiehuus; at Leiehuse paa eller med Bondejord skulle gaae over til at blive Fæstehuse, efterhaanden som de nuværende Beboere fratræde dem, forsaavidt de ikke blive Selveiere, at Sogneforstanderskaberne indrømmes Stemme i Henseende til Opførelse af nye Leiehuse eller Leiestuers Indretning i Landcommunerne. *) See Kammerherre Castenschjolds Foredrag. renuncere paa denne Udvei. – Naar jeg taler om Trældom, da skal jeg noget nærmere forklare mig, for ei paany at misforstaaes. Vel er jeg opdragen og har levet mine Ungdomsaar i den Tid, da Frihedsraab og Frihedssange lød fra den ene Deel af Europa til den anden, og Ynglingens Hjerte blev vist ikke koldt, naar det lød, om at bryde Trældoms-Lænker; men desuagtet ere overspændte Jdeer og en Frihed, der ikke lader sig realisere, ingenlunde gaaede over med mig i det modnere Liv, thi min Stilling og mit Studium har lært mig at betænke, hvilken den sande Frihed og den virkelige Trældom er, og jeg veed, at der endog er en Frihed i Lænker. Men har jeg, som jeg mener, opfattet Betydningen af vor hellige Skrivts herlige Ord og Guds Børns herlige Frihed, saa veed jeg og, hvor Friheden er at søge og at finde, hvor Trældommen er at frygte. Fra dette høiere Standpunkt seer jeg Trældom i Alt, hvad der nedkuer Aanden eller hindrer dens Udvikling til det bedre i Mennesket – og de Forhold synes mig farlige, som binde Villien, ikke under Lov, men under Medborgeres Vilkaarlighed; og enhver Stilling, der træder hindrende i Veien for Børneopdragelsen og den yngre Slægts Underviisning og Dannelse, er i mine Øine en Stilling, der fører til Trældom, og som er farlig for Staten; thi just den saaledes opdragne Ungdom afgiver en Hær, der villig overgiver sig i Agitatorers Hænder, og truer Samfundets Fred. Der gives allerede nok af dette farlige Element, lad os ikke forøge det ved at nedstøde Huusmændene i de ulykkelige Proletariers Kaste, der have Jntet at tabe uden et ringeagtet Liv, som de ikke frygte for at vove, hvor et lidet Haab vinker. - Men jeg maatte erklære mig selv for en slet Borger og den mig betroede Stilling uværdig, dersom jeg saae Forholdene udvikle sig i den anførte farlige Retning og tang dertil, og tilbageholdt mit Ord, fordi jeg frygtede for at udtale Ordet Trældom, trælbaaren Slægt, som en Ulykke, der og kan trænge ind hos os, eller tildeels er allerede tilstede; thi er det vist, at der gives Stillinger af den anførte Natur, hvorfor da ikke udsige det? Jeg troer iøvrigt, at det var saa almindelig bekjendt, at der kan gives Trælle og Trældom, hvor det egentlige Slaveri er afskaffet, hvor man ikke kan sælge Mennesker som Ting, at jeg maa føle mig underlig overrasket, ved at erfare, at en Deputeret her i Salen kan ansee det for en Fornærmelse mod Konge og Nation, at tale derom. Naar jeg i anførte Forbindelse brugte Ordet Trældom", da har jeg en meget almindelig Sprogbrug for mig. J min Egn og paa mange Steder i Jylland, og paa Øerne bruges det Udtryk at trælle tilhoveideligen ligesom og den hoverrigjørende Bonde kaldes en Trælbonde – det er gangbare – og desværre sande Orde, jeg har brugt. - Jeg haaber at have renset mig for den krænkende Beskyldning om Fornærmelse mod Konge og Folk, og skulde have været mindre vidtløftig, om jeg kunde tale mere end een Gang. Vel kunde maaskee den Logik, som gaaer igjennem den ærede Deputeredes Tale, gjøre Beskyldningen ubetydeligere og Forsvaret overflødigere, men dette er dog blevet mig nødvendigt, da en her i Salen meget æret Deputeret har paa en Maade adopteret den anførte Beskyldning, naar han siger, at jeg har gjort mig skyldig 2) Etatsraad Bang. ane. i en uhyre Overdrivelse, ved at sige, at Contract Forholdet efter Leiesystem medfører Trældom, hvortil han føier, at det er en Daarlighed, at opgive Regjeringen Løsningen af det uopløselige Problem: at sikkre den hele Arbeidsklasse mod en uheldig Stilling. J denne Henseende maa jeg henvise til den foreløbige Behandling, hvor jeg udtrykkelig har sagt, at Culturen kræver sine Offere, og at ikke al Nød kan afhjælpes. Det er kun en Deel, men en stor Deel af den laveste Stand, som jeg troer, nu kan sikkres en ret taalelig Tilværelse. Men skulde det endog være, som sagt er, en Daarlighed, at ville rette paa Forholdene, ved at tage sig af Arbeidsklassen, da vilde jeg hellere være en Daare med den ærede, og her meget savnede, Deputerede), som ifølge Betænkningen Pag. 2894 og 2895, har fremsat fire Forslag til Bedste for Huusmændene og den øvrige Arbeidsklasse, – end sneverhjertet forlade den Ringe og Nedtrykte i hans Nød. Men jeg indrømmer ikke, at det er en Daarlighed, at ville rette paa de udvortes Forhold i deres mægtige Gang. Jeg har vistnok hørt det Ord, at Tingenes Fornuft er stærkere end Menneskenes Ufornuft, og, forsaavidt som man deri vil udtrykke, at den Haand, som styrer Tingene, er mægtigere, og ledes af en høiere Viisdom end den menneskelige, bifalder jeg Ordet, men antager dog tillige, at det er det fornuftige Menneskes Pligt, at rette paa de udvortes. Hvorfor var der ellers et borgerligt Samfund, hvorfor Regjering og Embedsmænd, hvorfor vare vi ellers her? Jeg anseer det for min Pligt at rette paa Forholdene efter Evne og i den borgerlige Orden, i den mig anviste Kreds - og skal jeg derfor hedde en Daare, da vil jeg bære det. – Naar en anden æret Deputeret har opholdt sig lidt over mig, fordi jeg har talt om æsthetisk Sands, hvor jeg tænkte paa den Anstændighed i Ord og Adfærd, den Reenlighed og Orden, vi maae ønske hos vore omgivende Tjenestefolk, da skal jeg vist ikke tage en liden Spøg ilde op, især da den ærede Deputerede tillige har givet et godt Bidrag til den gode Sag. Men, naar han yttrer, at han ved Skoleexamina har fundet Huusmandsønnen ligesaavel oplært og dannet som Gaardmandsønnerne, da maa jeg bemærke, at denne Erfaring vist gjælder den egentlige Huusmand, Fæsteren eller og Leieren under et godt Herskab. Min Stilling aabner mig i saa Henseende en videre Erfaringskreds, og har viist mig, at den i sin Stilling sikkrede Huusmand anvender ligesaa megen Opmærksomhed, paa sine Børns Opdragelse som Gaardmanden, medens Jndsidderens og Leierens Børn ofte ere meget forsømte; og just derfor er det mit Ønske, at Huusmanden og hans Børn ikke skulle nedstødes saa dybt. Vedbliver Leiesystemet at gaae frem, og nedtrykkes Huusmandens Stilling dybere, da vil hiin glædelige Erfaring i Skolen neppe ret ofte møde den ærede Deputerede eller mig. (Fortsættes.)*) Etatsraad Estrup.