Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1840-06-03
Men den af os nu paapegede Presse er ikke af gudLommelig Oprindelse; thi det Skjønne og Ædle, Takt og Smag, Sandhed og Ret er saa ofte veget bort fra dens Spalter, at den er blevet lav og jordisk, og det er kunved faa, enkelte Lysglimt, at den endnu forraader sin Byrd og sine Anlæg til det Gode. Thi er det ikke saa, at denne vanslægtede Presser og dens Tilhængere i Beretninger og Afhandlinger, i Sporgmaale og Svar, i Forslag og Forsvar, kortsagt i Strid, og Jkkestrid bruge Vaaben, som Sømmelighed og ærligt Ridderskab fordømme. Hører ikke hertil de Usandheder, den bringer til Torv, de Fordreielser, hvormed den om gaaer Spørgsmaale, de evige Gientagelser, hvormed, skiøndt gjendrevne, den fornyer Striden for det sidste Ords Skyld; de Personligheder, hvortil den tager sin Tilflugt, de urigtige Citater, hvormed den decumenterer, den Maske af den offentlige Mening, den uden Hjemmel vover at iføre sig, og de Kunstgreb hvoraf den betjener sig, og som kun opdages af den, der er nøie indviet i Kundskab om den Materie, der forhandles Ja vi er overbeviist om, at saadanne Kunstgreb ville ved en nøie Droftelse kunne eftervises i næsten enhver Artikels blændende Fremstilling, naar man vilde grundigen eftergrandske og oplyse Sammenhængen dermed. Men det er netop denne Mangel paa Modstand fra Sandhedens Side, denne alt for ofte upaatalte hengaaen af saameget Urigtigt, der gjør denne Presse stadigt dristigere, medens Brugen af hine uridderlige Vaaben afholder saa Mangen fra en Dyst med dem. Og see, derfor vandslægter Pressen mere og mere: thi det er ikke ethvert Misbrug, der mødes og modarbeides af en saa mesterlig Haand, som den, der har forfattet den over vor Roes ophøiede, grundige og overbevisende Gjendrivelse under Mærket 5. 7.; men stode saadanne Penne daglig til Sandheds og Ordens og det Sømmeliges Tjeneste, saa skulde denne vor Opfordring være overflødig. Men vi vide det, der er ikke Mange, som give indlade sig med Antagonister, hvis hele Tid og Spalter staae til deres egen Tjeneste, men lukke disse for modsat Mening, mens Sandheden maa tigge en Plads engang imellem i de saa Blade der ere den helligede. Der er desværre ikke Mange, som gide imode gaae disse drillevorne Artikler, som ere denne Presses daglige Udflod, disse unøiagtige og feilfulde Beretninger, paa hvis Tilbagekaldelse den neppe er at formaae til at anvende et Par Linier, hvis den ikke vrider sig under en tom Undskyldning, eller henskyer til nye Fordreielser; disse eensidige og evige Controlleringer af Regjeringens Handling ger, hvortil den hverken kjender Motiv eller Forestilling; disse upassende Recensioner af og Formaninger om Embedsbesættelser, dette Blanden sig i Hoffets Udgifter, Forlystelse, kort sagt i alt Det, som afgiver en velkommen Lekture for den Hob, som pleier at være gridsk paa slige raske Artikler, i hvilke den finde Næring for og Anvendelse af den ideligt skiænkede Lærdom, at Konge, Hof og Embedsmænd lønnes af den arbeidende Classes sure Sved; - der er endelig kun Faa, som i Sandhedens og Sommelighedens Navn give nedlade sig paa en Kampplads, hvor det er Fienden kun om at gjøre, at faae Kryderi til sit Blad, Abonnenter og Penge til Løn, og finde Fode for sin Egoisme og sin Forfængelighed i Mængdens Bravoraab. Men til denne Kamp med Ordets Vaaben imod Ordets Gift er det vi ville opfordre enhver ærlig Ven af Sandhed og Orden! Thi det er paa Tiden, og det vilde være Forsaathed eller Brøde at unddrage sig for den! Lad og ikke beholde Ordets mægtige Sværd i Balgen, naar Fri beden ifører sig Licentsens Jerntrøie, naar Lovens Magt i Ovrighedens Haand kaldes himmelraabende og uforskylde Forfølgelse, naar Gadestevner og Pøbelopløb, for at bringe Hævnen eller Brøden eller Trods mod Loven en strafværdig Hylding, kaldes og forsvares som en Opinions Yttring, naar de, som beskytte Rolighed, Sikkerhed og Orden stilles for Had, naar Talefriheden paakaldes, for at besmykke lovstridig Lasten og Bespotten, naar den øverste Magt i Staten, ved i fuld Beføielse af Lovbogens Hjemmel at hævde Ret og Orden, bringes alle Revolutions Rædsler i Erindring og for Øie; og naar Statens Overhoved, – skjøndt inviolabel efter dette Parties Theorier, – uafladelig miskjendes i sine Hensigter, tirres ved Allusioner, krænkes ved Sammenstillinger, og naar man endelig tillader sig ikke blot at gyde bitter Galde i det Festbæger, som han, med samme Ret som Enhver af hans Undersaatter i lige Tilfælde, ønsker at tømme paa de Dage, Gud har ladet ham opleve, men ogsaa at afficere hans Hierte som Mand og Fader, ja endog at overskride Dørtærskelen til hans Bora, for plumpt at alludere til hans Sysler, Adspredelser og Huusholdning. Er det kommet saavidt med den hensynsløse Presse, saa skylde vi Ham, Lev og Orden at modarbeide den Da er det Tid, med Sandhedens Fakkel at veilede dem, som saa let forvildes til en levende Erkjendelse af Lovens Hellighed og deslige Misbrugs Jammerlighed; da er det Tid, at give Hver den, hvis Rets= eller Sædeligheds Følelse endnu vakterimellem den funde Fornufts Forestillinger og den unge Presses Lærdomme, at betænke, at vor Frihed i Tale og Prent, vor Udvikling i alle Forhold, vor Fremskriden til det Bedre ene bevirkes ved inderlig og gjensidig Samstemming mellem Fyrste og Folk; at hine Goder maae fortjenes, førend de erhverves, men at den første Betingelse, for at være Friheden værdig, er en i Folkemassen dybt rodfæstet Agtelse for Lov og Ærbarhed, fordi det er ved Loven, at Friheden hersker, saa at han, der ei er Lovens Ven, umuligt kan være Frihedens, ligesaalidet som sand Frihed er i Ledtog med Uforskammenhed. Da er det endelig Tid, at Enhver, hvem Kjærlighed til Fødelandet besjæler og som af Lovens Ver arbeider for en Lykke under en ædelsindet og frifindet Kongens fremadstræbende Forberedelser, i sin Kreds søger at gjøre Forskjællen tydelig og gjeldende mellem Trykkefrihed og - Licents, mellem Kjerlighed til frie Jnstitutioner og - en alt ødelæggende Friheds-Ruus; mellem Lovens Herredømme og - Lovløshed; mellem den med Grund overbevisende Petitionsret og - den tirrende alt fraste ende og fjernende Paatrængenhed i at fordre: mellem Almeenaandens Udvikling til at fortjene det større Gode og - dens Forvildelse til at udsætte Fædrelandet for større Ulykker. Troer ikke, Medborgere, at hine Modsætninger ere komme grundløse Skrækkebilleder. Læser kun endnu engang disse Artikler og Skatte Bevillingsretten, om Jlluminationen, om Gade=Oplobene, om Embedsbesættelser og saamange andre af samme Tone, lytter til dette Parties Taler i Forsamlinger og ved Festmaaltider! bemærker, hvorledes der paafølger Taushed, naar Grundighed, og Bifald, naar Agitation fører Order! værer opmærksomme paa en Deel af vor Ungdoms og den yngre Borger klasses Anskuelser om Pressen, paa de Seminarier for det unge Danmark Grundsætninger, som oprettes; paa de Gjenstande, halvmodne Kandestøbere under Anførsel og Exempel af nogle ældre endnu hidsigere Partimænd afhandle i deres Møder, seer kun, hvorledes de affærdige deres Foresatte, omtale Brud paa Talefrihed," "Atsociationsretten, og Gud veed alle folkelige Æmner - og Man skal ikke give os Uret. Vel har endnu Sandhedskjerlighed, Agtelse for Lov og Ret, Forviisningen om Kongens ædle Characteer og Villie og Erkjendelse af de mange Fredens og Frugtbarhedens Goder, vort Land besidder, bevaret et Bolværk i Folkets sunde Omdømme mod Tøileløshed og Trods; men ikke Faa ere blændede af Forfængelighedens og Ultraliberalismens tomme Skyggebilleder; thi Exemplet af dem, der uden Talent ville være Mifrabeauler, uden Sindighed ville være Folkets Ledere, uden Eiendom ville være Offere, og uden Fortjeneste ville være udødelige - har ikke været uden Virkning paa ungdommelige og opbrusende Gemytter; ja selv blandt ældre Mænd med hvide Haar finder man dette Parties lidenskabelige Beundrere, endskiøndt de ivrigste af disse rigtignok ere halve Hoveder, som bemærke, at de opnaae nogen Betydning, hvor det kun gjælder om en vis politisk Characteer, selv jevnsides Overfladiskhed, men som i Forbund, med Grundighed og Besindighed vilde være ubemærkede. Derfor vender jeg mig til alle Retsindige, med Opfordring om, i Forening at modarbeide disse Pressens og dens hensynsløse Organers Misbrug. Jeg vender mig til Folkets liberale, men kloge, sindige, sandhedskjærlige og Frimodige Talsmænd, i Stændersalen, paa Cathedret og i Forsamlinger, om at træde i Forbund for vor Ro, vor Orden, vore Love, og for Statens Overhoved. Jeg vender mig til den gamle Kjærne i hiint Trykkefriheds-Selskab, der ikke vilde Politik, men Trykkefrihedens uformindskede Gode, ved at modarbeide dens Misbrug - og endelig til at den Kundskab, Jndsigt og Grundighed, som den oplyste Deel af Folket besidder, – for ved Pressen, Celv at forskaffe Pressen Hæder og Agtelse. Lad Sandheden da erholde et kraftfuldt Organ, som straffer og beskiæmmer Lognen, Lad Sommelighed og Decents ved sit Sprog gjøre sin Seier gieldende i enhver dannet Mands Huus, Lad Frimodighed i alt, hvad angaaer Fædrelansets Vel og Tarv, bane sig en let og sikker Adgang ved Grundighedens og Beskedenhedens Veltalenhed til baade Folk og Fyrste og - saavist som vor ædle Konge har Ret og Adkomst, til at fordre sine selvtænkende, fædristandskjerlige og besindige Undersaatters Medvirkning til Fædrelandets Lykke og Ære, saavist ville vi yde ham en saadan Hjælp, som vore Kræfter formaae, for at Hanstukkelig ved Folkets Tillid og Kjerlighed, kan bære eller gamme de bittre Timer, som Letsind og Uforstand have beredet Ham, og tilfreds med Selvbevidsthedens Stemme, liig hans Forgiænger, – i Stilhed arbeide frem til det høie Maal, hvortil han sikkert vil føre sit Folk.