Aalborg Stiftstidende, 1836-04-01
J andre Familier høre vi, naar vi ville lytte til hvad der hviskes mellem Medlemmerne deraf, en fineret Følelse proclammeret, noget gje ne sais quoir, som Andre ere saa fløve ikke at have Sands for. Hvori ofte udbreder sig ikke indenfor hine Kredse den hemnelige Tro, at de, for at bruge Walter Scottsse Ord, ere forfærdigede af Porcellainjord, hvorimod vil Andre kun ere sammensatte af simpelt Leer. Men i saadanne Tanker lurer jo en lille, aristocratisk Dæmon, der kun venter paa Øieblikket, for at voxe saa høit, det skal være, ja, hvis Magten i slige Familer svarede til Troen, da vilde denne sikkert ogsaa gjøre sig gjældende i større Kredse. I de Stater derfor, hvori Adelsaristocratiet er isse Aftagende, mangler der da sielden dem, der stræbeske at hæve sig paa dettes Ruiner, mægtige Familiers stemstaae da tidt blandt den høiere Embeds=Klasse, hvilke paa mange Maader indtage Adelens Plads. Ogsaa den lærde, den geistlige, den militaire Stand ere idet mindste tilbøielige til en Art af esprit de corps, der i sig selv ikke altid er forkastelig, men der, naar den gaaer over sine Grændser, ligefrem antager en aristocratisk Retning, i det hine Stænderne, søge at hæve sig og at erhverve Magt og Anseelselpaa de Andres Bekostning. Ethvert sluttet Selskab, ethvert Lang har at kæmpe med en aristocratisk Tendents, dette mærkes saavel i collegiale og videnskabe, lige, som i Haandværkernes Foreninger, i de to første ved en fiin og fornem, i den sidste ved en plumpilForfølgelse af og Foragt for hvad der muligviis kundelle rivalisere med Lauget, og i Almindelighed ved en det Mindste stiltiende Overbærelse med det Maadelig ste, naar det kun er optaget i Foreningen. Overhovedet er det ikke alene i de høiere Stænder, at Tensdentsen til at hæve sig paa Andres Bekostning finder Sted; tvertimod, ikke den meest indbildske Adelsmand, kan vise den Borgerlige en større Hovmod, end den, Borgeren undertiden viser Bonden, og Gaardmanden, liden fattige Huusmand. Men selv om det var muligt med Held at bekæmve alt dette, vilde dog Aristocratiets Aand derfor ikke være overvunden, thi den yttrer sig endnu paa mangfoldige andre Maader. Hele Lande kunne saaledes anmasse sig en aristocratisk Myndighed over andre, f. Ex. Frankrig efter Ludvig den Fjortendes Tid. Beslægtet hermed er det Aristocrati, der i vor Tid næres i Hovedstæderne og i andre store Byer. Man betragte engang de Fordringer, der udgaae herfra, man betagte f. Ex. en ung Herre fra en slig By, naar han paa Landet, omringet af en Kreds af Beundrere, fremstiller sig, som en Model for den finere Levemaade og den fornemme Tone. Ogsaa paa en saadan fashionable kan man anvende den Lignelse, uvi ovenfor brugte, thi det er klart, at ogsaa han anseer sig selv og sine Lige for at være af Porcellain, og alle de Øvrige kun for at bestaae af simpel Leer ord. Men han er en Gjek, vil man indvende, efter hvilken man ikke maae bedømme de Fornuftige. Det Samme kan den fornuftige Adelsmand ogsaa sige og Enhver af hans Stand, der stiller sin Adels hovmod til Skue. Hvor slige Gjekke, hvor sligge Jnsecter finde den nødvendige Varme for at udklækkes, skinner dog sikkert en aristocratisk Sol. Da det des- Fuden er aabenbart, at en Deel af de store Stæders Jndbyggere udmærker sig ved en høiere Anstand, Belevenhed og Politur, at Landenes bedste Næringssaft, flyder hen til disse Stæder, at en uhyre Glimmer, den uhyre Opdyngelse af Rigdom findes deri, ved Siden af den dybeste Elendighed, at den største Luxus udbreder sig derfra igjennem Provindserne, saa bliver i Liigheden mellem disse Nutidens Central-Puncter og det tildeels forsvundne Adelsaristocrati endnu mere givinefaldende. Lægger man endelig hertil, at den høi neste aandelige Kraft, i Følge det Foregaaende, maae samle sig i Byerne, ligesom i Brændpuncter, saa seer man, at de endnu eie alle de Kræfter, som Adelen i det høieste kun besad i en forsvunden Tid, og saale ydes ere langt mægtigere end Adelen nu kan ansees for at være. Forfaavidt Andre, der ikke dele de Dygtigeres Kraft, dog ville deele de Agtelsestegn og den Anseelse, hine have Krav paa, bør de store Stæders FordrinUger ligesaavel tilbagevises, som enhver anden aristoheratisk Pretention. Mod alt Sligt maa den frie Mand reise sig til Kamp; mod enhver Myndighed, der ikke grunder sig paa virkelige, personlige Fortrin geller (hvad der egentlig bestandig burde være forbunden med disse) paa Embedstilling, men kun paa For Frin, der enten ere indbildte eller vel findes hos Andre af den Klasse, hvortil Personen hører, men ikke hos ham selv, protesterer med Rette den nyere Tid. Vil man kalde dette en Kamp mellem Folket og Adelen, da maae man idet mindste tage det sidste Begreb, i en meget udvidet Betydning, og det kunde da let hænde sig, at Mangen en, der allerheftigst ivrer mod det fordærvede Aristocrati, maatte regnes med dertil, forsaavidt han vil bygge sin Anseelse paa en ligesaa slet Grundvold, og er ligesaa hovmodig i Sjælen, som den hovmodigste Adelsmand. Efter saaledes at have tilbageviist alle Overdrivelser, lader det sig vel oversee, hvad den offentlige Stemme med Rette, med Hensyn paa det Ovenomtalte. kan fordre. Den kan ikke fordre nogen almindelig Liighed; thi denne formaaer ingen Magt at tilveiebringe, ja et Forsøg herpaa vilde jo være et Oprør mod Guddommen selv, der aldeles ulige har fordeelt sine Gaver. Derimod fordrer den offentlige Stemme Agtelse for hvad der er agtværdigt, den vil, at det skal stilles høit, som af indvortes Grunde bør staae høit, med andre Ord, den vil, saavidt som muligt, inddrømme Fortjenesten sin Plads, uden at den skal trykkes af noget Slags Kasteinddeeling, af noget Slags Privilegier til Uværdiges Fordeel. Ligeledes fordrer hiin Stemme, at Menneskeheden skal agtes i ethvert Jndivid, af hvad Stand det saa er, og under hvilke Forhold, det fremtræder. Men alt dette kan vel, saavidt muligt, opnaaes, uden at overskridet alle Grændser, og uden Oprør mod Himlen, der klæder dobbelt ilde, naar Oprørerne ei engang selv ere Titaner, og kun have den himmelstormende Villie, men ikke den himmelstormende Kraft. (Fortsættes i næste Nummer.)