Berlingske Tidende, 1812-01-13
Da Kammerherre Kaas=Lehn, Committeret i Rentekammeret, blev begravet, fremtraad Professor Høegh Guldberg ved Kisten i Sørgehuset og fremsagde følgende Ord: Tyve Aar beseglede vort Venskab, salige Hedenfarne! og jeg staaer nu her i Dine Kjeres tause Kreds, ved Din Grav, og mindes, Hvad 3 Du var Dine, var mig, var os Alle. Jeg har seet Dig Søn, jeg har beundret Din Lydighed, jeg har elsket Din Hengivenhed. Du var Den, der ærede Fader og Moder, Da haabede jeg, at det skulde gaae Dig vel; da haabede jeg, at Du 3 skulde leve længe paa Jorden. Jeg har seet Dig Broder. Alles Øine vogtede paa Dig. Alles i Hierter vare i Din Haand. Man aabnede Dig sine Sørger, thi betroede Din Barm, vare de forsvundne. Man ilede at bringe Dig sit glade Haab, thi, meddeelt Dig, var det alt opfyldt. Man kappedes om at elske Dig, og i sit eget Bryst baer Enhver den stille Tanke, 3 at være Den, Du havde kjerest. Jeg har seet Dig Mand. J Din Qvindes Hjerte var Din Veden, i hendes Øie var Din Himmel. Saa higer Jngen efter Hæder og Lykke, som Du higede efter at tilfredsstille hendes sagteste Ønsker, Saa frydes Jngen ved Guld og Skatte, som Du ved et venligt Ord p fra hendes Læber. Hendes Hjerte var Din Verden, hendes Øie Din ) Himmel. Jeg har seet Dig Ven, jeg har eiet Dig som Ven, og tyve Aar beseglede vort Venskab. Hvilket jordiskt Gode, der lod sig dele, besat Du for Dig ene? Hvilket Held blev Dig ikke da først Held, naar Di deelte det med Venner, Du hvilede aldrig, for deres Sorger vare svundne, før Du kunde sige: "de svandt ved mig"! og dog, dog sagde 2 Du ikke dette uden i Løndom, naar Du bragte Gud Din Tak, fordi han undte Dig denne Glæde. Jeg har seet Dig Borger. Hver Pligt mod Fædrelandet var Dig en Herrens Lov, hvert Offer Dig let, hver Byrde salig. Saa var dets Sag og Din, dets Held og Dit. Men over Din hele Borgervandel svævede hiin stille Beskedenhed, der altid meente: at Jntet er der gjort, saa længe endnu Noget er tilbage at gjøre. De støde om Dig i Din Dødsstund, Dine Kiere. De hørte det, hvor gjerne Du, begavet af Gud med Alt, hvad Menneskets Hjerte kan ønske, havde levet og i de Kjeres Kreds, som Broder, Mand, Ven og Borger, baaret Graahaars Krone om Oldingisse. Men de r hørte det og, at Du, den Døende, var Den, der trøstede de Kjere, da Øiet brast og Livets Lys gik ud som Lampen. De saae, at Du døde Christen. De ere mine Vidner: at hvert Ord, jeg uden e Kunst har talet ved Din Kiste, er Sandhed. Thi Fred med Dig i i Gravens dybe Gjemme, Fred med Dig i Evigheden, Fred med Dit e Minde, . Og nu, Mænd og Venner: Otto Ditlev Kaas var da den sjeldne Ædling, og den sjeldne Ædling bør et hædres ved vanmægtige Taarer ene. Træder med mig nær hans Kiste. Lader os række hinanden Haanden over hans Liig, Hans efter i ladte, ham saa kjere Veninde, vorde os den Arv, vi Alle vaage over Lader os række hinanden Haanden over hans Liig, Fædreland og Konge være vi troe som han Lader os end tredie Gang række hinanden Haanden over hans Liig, Som han var Broder, Mand, Ven, være vi Brødre, Mænd, hinanden Venner, Og nu kalde Døden os til ham, naar den vil Vi have levet som i han, vi de som han, "Den Retskafnes Minde er til Velsignelse. Fred med hans Aske!