Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-01-07
Saavidt mit Svar paa de Jndsigelser, der i Kjøbenhavns Skilderie bleve gjorte imod det, jeg tidligere i samme Blad lod indrykke til Gjendrivelse af det Forslag, at Bøndergaardes Bortforpagtning paa visse Aar og efter fri Cantracter maatte tillades. Da nu Hr. Kammerraad Drewsen i hans Afhandling i Landoeconomiske Tidender 5te Binds 1ste Hefte, har characteriseret disse mine Gjendrivelser som Misforstaaelser, saasom de var byggede paa Forudsætning af en Tingenes Orden, der, naar Godseierne engang fik Raadighed over deres Bøndergods, neppe vilde eller kunde finde Sted, saa kan jeg ikke forbigaae at gjøre nogle bemærkninger over dette hans Omdømme saavelsom de øvrige Jdeer og Meningsyttringer, forbemeldte hans Afhandling indeholder. Enten Hr. Kammerraad Drewsen har havt Ret eller Uret i at betragte de Jndvendinger, som Misforstaaelser, jeg i Kjøbenhavns Skilderie har rettet imod hiint Forslag, at Fæstesystemet burde afskaffes, og Bøndergaardes Bortforpagtning paa visse Aar tillades, dette vil beroe paa Afgjørelsen, af det Spørgsmaal, enten den Tingenes Orden, jeg har tænkt mig som følge af hiint Forslags Udførelse, eller den Hr. D. har forestillet sig som saadan, rimeligere maa formodes at ville indtræde? Hr. D. antager, at følgerne af den nuværende Fæsteindretnings Ophævelse ingenlunde vilde indskrænke sig dertil, at Godseierne bortforpagtede deres Gaarde paa Aaremaal istedetfor nu paa Livstid, hvilket han endog tilstaaer, paa adskillige Maader kunde blive dem ufordeelagtigere end det nuværende Fæste, men at hist og her et større eller mindre Antal af Bøndergaarde vilde sammenslaaes, og at saaledes en Deel store Avlsgaarde vilde fremstaae, og mange Huse med Jord ved deres Side, og at vore nuværende Bønder lidt efter lidt vilde forvandles til Parcellister, der betalte Leien af deres paa flere Aar dem tilforpagtede Huse og Jorder, samt Skatterne af disse sidste med tre Dages Arbeide ugentligen paa den Hovedgaard, de vare underlagde. Jeg derimod tilstaaer gjerne at være blant de Kortsynede, som Hr. D. siger ikke engang have anet disse Følger af Fæsteindretningens Ophævelse, han med saa megen Bestemthed forudsiger, tilstaaer gjerne, at have tænkt mig vore Bøndergaarde, omtrent som de nu ere, som oftest bortforpagtede paa overspændte Vilkaar, der vilde have Forpagternes Ødelæggelse til følge, Hoveriet, som nu er bestemt, forøget ved mange vilkaarlige Paafund og Tilsætninger; Bønderne, som nu have Boepæl og Ophold paa Livstid, omflakkende fra et Sted til et andet, mange af disse, foruslede og forarmede at blive det Offentlige til Byrde; Jorderne, som saa tidt skiftede Brugere, den ene fattigere og daarligere end den anden og hvoraf desuden ingen havde synderlige Motiver at anvende noget paa deres Forbedring, udpinede og forringede, - alt dette tilstaaer jeg gjerne at have tænkt mig omtrent som den Tingenes Orden, der vilde indtræde, dersom Fæstesystemet ophævedes. Det vil nu komme an paa, hvilken af disse Forudsætninger der er den rigtigere, og jeg vil heri ingenlunde foregribe Læserens Dom; imidlertid troer jeg vist, at flere end jeg allene ville finde det usandsynligt, at ret mange Godseiere vilde benytte den attraaede frie Raadighed over deres Bøndergods, om samme skulde blive dem tilstaaet, paa den Maade som Hr. D. har antaget vilde skee, nemlig til af sammenlagte Bøndergaarde at oprette store Avlsgaarde med et større eller mindre Antal af smaae Parceller omkring. Opførelsen af de betydelige Bygninger, der udfordredes til at drive Gaarde paa 4 a 500 Tønder Land, saavelsom af de Huse paa hine Parceller, vore nuværende Bønderfamilier skulde beboe og dyrke, Tilveiebringelse af den fornødne Besætning paa hine Gaarde, ligesom ogsaa de nye Opmaalinger eller Omdelinger af Jord, der i saa Fald bleve nødvendige, vilde medtage saadanne Bekostninger, som vist faa Godseiere havde Evne, og endnu færre Lyst til at udrede, om de end havde Evne; allermindst de, der med betydelige Bekostninger engang have udskiftet deres Bøndergods, og ladet Gaarde udflytte, hvilket jo, ifald hine eller lignende Operationer skulde foretages, gandske og aldeles var spildt Arbeide. Skeete nu ikke det, som Hr. D. formener vilde skee, hvad andet kan da antages at ville blive Tilfældet end det, hvoraf jeg har fremstillet de rimeligviis indtrædende Følger som skadelige og fordærvelige? Men om nu ogsaa Tingene virkeligen kom i den Gang, Hr. D. antager de vilde komme i, dersom Godseierne fik fri Raadighed over deres Bøndergods, om der af sammenlagte Bøndergaarde opstod store Avlsgaarde, med en Deel smaa Parceller ved Siden, mon dette vilde bringe Godseierne, Bondestanden og Staten de Fordele, som Hr. D. deraf lover sig? Jeg for min Deel troer det neppe. For det første vilde maaskee Staten, endda have større Vanskelighed ved at faae sine Skatter ind, end den nu har, aldenstund Erfaringen lærer, at Bønderne, i det mindste paa mange Steder, betale deres Skatter bedre end Godseierne, og at disse sidste have svære Restancer, saavel af egne, som af Bøndernes til den indbetalte Skatter. At Godseierne vilde have lettere ved at betale Skatterne, naar de selv skulde udrede disse af en stor Deel af deres Bønderjord, end nu, da de for denne sidste bliver contant indbetalt til dem, lader sig neppe tænke. Man vil uden Tvivl beraabe sig paa den større Jndtægt, Godseierne paa denne Maade vilde have af deres Bønderjorder. Jeg maa tilstaae, jeg finder dette noget tvivlsomt. Skulde slige Avlsgaarde, der, vel at mærke, vilde bestaae af Jorder, der ikke allene vare tiendepligtige, men ogsaa behæftede med de øvrige paa ufrit Hartkorn hvilende Byrder, bortforpagtes, hvilket vel som oftest blev Tilfældet, da vilde der vist ikke kunne svares ret meget i Afgift af dem. Mig ere flere Tilfælde bekiendte, hvor Gaarde med fri Hovedgaardstaxt, men uden Hoverie, er bleven bortforpagtet for en aarlig Afgift, der ikke var større, end hvad Tienden, der oppebæres til samme, Aar om andet kunde anslaaes til, at altsaa Gaarden med sine Jorder, for sig selv alene, ikke ydede Eieren nogen Jndtægt. J det mindste vilde, i Tider som de nærværende, Jndtægten af forommeldte Avlsgaarde kun blive ubetydelig. Desuden kunde man med Føie ogsaa finde det betænkeligt, at Staten skulde lade de Præstationer og Bidrag beroe paa een Mand, som tilforn Mange vare om at udrede; thi om denne Ene blev uformuende dertil, vilde dette give en langt føleligere Standsning, end om een eller nogle af hine Mange blev tilbage med sin Andeel. Om de Skatter, der skulde svares af slig en Avlsgaard, de Friægter, det Veiarbeide, den skulde præstere, de Communeafgivter, den skulde udrede, formedelst Eierens Uformuenhed, udeblev, vilde dette ikke, paa vedkommende Steder, for at bruge en almindelig Talemaade, gjøre en langt større Brøk i Regningen, end om een af de 12 Fæstebønder, af hvis sammenlagte Gaarde hiin fremstod, havde paadraget sig en Restance, som maaskee endda sieldnere vilde blive Tilfældet, Man tale kun ikke saa foragteligen om, hvad Fæstebønderne kunne præstere og udrette; naar alt kommer til alt, turde maaskee det, som disse skulle skatte og yde, indkomme rigtigere, end fra de fleste andre Steder. At en Bonde kan rede for sig, ved Hielp af den samlede Skilling, han kan gjøre ud af en selvtillagt Hest, han hvert andet Aar sælger, eller af de Grise, en frugtbar Sog aarligen bringer ham, dette skulde Forfatteren ikke lade saa haant om, som han har gjort Pag. 8, og allermindst deraf uddrage den Slutning, at Bonden nok kan sammenholde, men ikke erhverve. Er da den Skilling, som Bonden tager af Kreature, han med tilbørlig Røgt og Pleie har opelsket, ikke ogsaa erhvervet? Og kan et saadant Tillæg af Heste, som hvert andet Aar kan afgive een til Salg, eller en So, som yngler et Par Gange om Aaret, helst naar Grise ere i en høi Priis, med Hensyn til Bondens Kaar og Stilling, ansees for en saadan Ubetydelighed, som Hr. D., med en Slags fornem Medlidenhed, undres over, at en Bonde kan hule sig igjennem med? Hvad nu endeligen den Lykke angaaer, hvortil vore Bønder, paa deres Børns og Efterkommeres Vegne, skulde glæde sig, om Fæsteindretningen ophævedes, da skal jeg ikke nægte, at jeg for min Deel ikke finder den misundelsesværdig. Fra en Tilstand, i hvilken man seer sig og Sine Bopæl og Ophold sikkret paa Livstid, at gaae over til et ustadigt og omflakkende Liv, hvor man om kortere eller længere Tid kan komme til at savne begge Dele, fra en Tilstand, hvori man har Haab om, at den Flid og de Omkostninger, man anvender paa sine Jorders Forbedring, kan komme En selv eller Enns Børn tilgode, at gaae over til en saadan, hvor man netop derved forbereder sig tungere Vilkaar, fra en Tilstand, i hvilken pligtmæssige Arbeider og Præstationer een for alle Gange kjendes, og ere nøie bestemte, at gaae over til en saadan, hvor disse fra Tid til anden vilkaarligen kunne forandres og forøges; fra at være selvstændig og bosat Borger i Staten, at blive en Mellemting af precair Existens (Hr. D. siger selv, at hans Parcel lister skulle være Hjul i Maskinen, men ikke fremtræde som selvstændige Væsener) - hvo der vil kalde dette en lykkelig Forandring, vil nok ikke finde mange, som heri ere enige med ham. Man prøve at foreslaae en fornuftig og dygtig Fæstebonde, at forlade sin nuværende Stilling, og at træde ind i en saadan, som de før omtalte Parcellister skulde befinde sig i, mon han ikke vilde takke Gud for det, han har, og bede om at være fri for det andet, Og om endda Bondens Kaar og Tilstand som Parcellist, paa den af Hr. D. foreslaaede Maade, var taalelig, hvo er Borgen, for, den allevegne vilde blive saaledes, Kunde ikke Godseierne, ved den Concurrence, som gjerne finder Sted, naar Steder at være paa ere ledige, istedetfor hine tre Dages Arbeide, hvormed Leien af Huus og Jord, og Skatterne af denne sidste, skulde betales, udbetinge sig saa meget Arbeide, saadanne Afgifter og Præstationer, baade i Penge og Naturalier, som slige Parcellister eller Forpagtere nok paatoge sig, men i Tiden ikke kunde udrede, Mon de ikke paa mange Steder bleve til rene Slaver, og det gamle Livegenskab, eller dog noget, der ikke var stort bedre end dette, føres tilbage? Dette er min Anskuelse af fri Forpagtning og dens nærmeste Følger, i Modsætning af den, Hr. Kammerraad Drewsen i Landoeconomiske Tidender har meddeelt. Hvo der interesserer sig for Sagen, han prøve nu, og dømme, og beholde det Gode. H. A. Brolund, Sognepræst til Svindinge i Fyen.