Københavns Adresseavis, 1775-07-19
Den behageligste Forfriskning i Canada er Valdbirkesaft. Den smager overmaade liflig, og er meget sund. Maaden at aftappe den, er særdeles beqvem. Saa snart Saften begynder at gaae i Træerne, giøres et Snit i Stammen. Formedelst et Stykke Træe, som stikkes deri, og over hvilket Vandet løber ned ligesom af en Rende, bliver det samlet i et neden under staaende Kar. Naar Saften skal løbe sterkt, saa maa der ligge megen Snee paa Jorden, og Natten tilforn været en stærk Frost, Luften maa være klar, og Vinden ikke alt for kold. De curopæiske Valdbirketræer, skulde efter al Rimelighed være lige saa gode hertil, om der ogsaa faldt saa megen Snee som i Canada, og disse Træer, varede lige saa længe. Jo tykkere Saften bliver, desto langsommere begynder den at løbe, indtil den endelig gandske ophører. J Stedet for at saadant et Træe skulde forderves ved det, at dets Saft bliver aftappet, beviser Erfarenhed meget meere, at det i mange Aar efter hinanden, uden Skade kan taale det. Saa snart det ingen Saft mere giver, bliver det omhugget. Træet, Rødderne og Grene ere nyttige til mange Ting. Saften er overmaade klar, omendskiønt den seer lidet hvidagtigt ud. Den er særdeles forfriskende, og efterlader sig en fød høyst behagelig Smag i Munden. Den bruges med Nytte for Brystet; man maa drik ke saa meget deraf, og være saa varm som man vil, saa finder man aldrig til den ringeste Skade deraf. Man siger, at det aldrig sætter Crystaller, men, naar det gjemmes en Tidlang, giver det den skiønneste Eddike. Førend de Franskes Ankomst kiendte de Vilde ingen anden Brug deraf, end ikkun den anførte, men siden har de lært at koge Sukker deraf. J Begyndelsen lode de ikkun Saften koge et Par gange gus over Hr. Hornbeks Auction, Fred. den 21 Julii. til en Slags Sirup. Men Maaden at berede god Sukker, deraf bestaaer derudi, at det maa koge saa længe indtil det faaer en tilstrækkelig Fasthed. Det renser sig af sig selv, uden at man behøver noget andet dertil. Man maa ikkun passe paa, at Sukkeret ikke koger alt for længe, og bestandig bliver afskummet. Et paa saadan Maade tilvirket Sukker, udfordrer langt fra ikke saa megen Umage, som det sædvanlige, det er ogsaa et fortreffeligt Brystmiddel, og foraarsager ingen Suurhed i Maven. Forestaaende Efterretning om Valdbirke=Saften i Canada, og Maaden at tillave Sukker deraf, svævede mig just i Tanker, da jeg den 24 Martii 1770 kom i min Have, for sammesteds at rydde lidet op, i hvor koldt det endog var. Det var just i Middagsstunden en meget klar Dag. Af en Hændelse saae jeg, at to Valbirketræer, hvilke i det høyeste kun holde 6 Tommer i Giennemsnit, saae meget vaade ud, og at der vare Sprækker i Barken, hvor igiennem Saften kunde rende ned. Maaskee, tænkte jeg, have vore Valbirketræer den samme Dyd, som de Canadensiske. Jeg borede derpaa et Hull, en Tomme dybt i hvert Træ, stak en Pennefieder derudi, og hængte en Flaske derunder. J omtrent tre Dage havde jeg af disse to Aabninger faaet en Pot Vand. Det saae klart, dog noget hvidagtigt ud, smagede født og meget behageligt, og man kunde ikke blive kied at drikke deraf. Der blev mestendeels ødet en halv Pot til at smage. Men imidlertid blev saa meget aftappet igien, at jeg atter fik en Pot. Da dette Vand havde saa megen Lighed med den canadensiske Valdbirke=Saft, faldt jeg paa at forsøge, om det ikke ogsaa havde Sukker ved sig. Jeg kom min Potte i en Kiedel. Efter halvanden Time var Vandet saa meget indkogt, at det paa en Tintallerken ikke meere kunde flyde. Jeg hældte det altsaa ud af Kiedelen, og tørrede det fuldkommen paa en varm Kakkelovn; derefter stødte jeg det fiint en Morter, og sikket angenemt, meget fødtsmagende og temmelig hvidt Sukker. Sammes nøyeste Vægt var fuldkommen 3 Lod, som efter mine Tanker er en anseelig Vinding af 1 Potte=Vand. Siden aftappede jeg endnu en halv Potte, og bragte det til Giering med Eddike=Gier. Jeg fik den skiønneste Eddike. Men det Vand, som jeg herefter fik af Træerne, var ikke meere saa sødtsmagende, og vilde hverken give Sukker eller Eddike. Jeg slutter heraf, at dersom jeg havde strax begyndt dermed, da Saften af sig selv begyndte at bryde igiennem, at jeg havde kundet af tappe bedre og mere Vand. Den 24, 25 og 26 Martii var en meget haard Frost, og det var just de Dage, da jeg gjorde Forsøget. Om Natten løb Træerne slet ikke. og Rorene vare tillukte med Jis; men naar Solen skinnede klar, som fra Kl. 10 til 2, løb de saa sterkt, at den ene Draabe ligesom jagede den anden afsted. Da Vandet ikke mere var godt, proppede jeg Hullerne til, og mine Træer fik slet ingen Skade derefter. Naar jeg sammenligner min Erfaring med ovenmeldte Fortælling fra Caneda, saa finder jeg ingen mærkelig Forskiel imellem vor Platanus og den canadiske Acer. Prøven med Sukkeret, som fulgte med denne Efterretning, faldt noget graa, men havde en behagelig fød Smag. Brev fra Chirurgus Ramich.