Norske Intelligenssedler, 1766-11-05
Nordske Jntelligen No. 45. Onsdagen den 5. November 1766. Sedler. Fortsættelsen. Ogsaa ikke alle udvortes Gierninger af Menneskene kommer ind for Øvrigheden, de ere for faae, til at mærke alt hvad som skeer blandt deres Borgere og at uddeele enhver den fortiente Løn. De henviser de indvortes Dydige til de usynlige Belønninger. De kand ey anderledes forholde sig, deres Formue maatte ellers udtømmes, og de kand ey opfinde saa mange Slags Belønninger for saa mange Slags dydige Gierninger, derfor belønner de kun dem, ved hvilke Statens Velfært bliver mærkelig formeret. De overlader de indvortes Lastefulde til en høyere Ræts Kiændelse, men de kand og ikke hævne enhver Last som bryder ud, men fordrer allerne Tiltale og Svar for saadanne, hvorved det almindelige Væsens Roe, deres andre Undersaatteres Sikkerhed og Nytte øiensynlig bliver forstyrret. De hævner allerne den aabenbare Uretfærdighed, som bliver viist mod andre og Landets Loves Overtrædelse. Det øvrige, som kunde tænkes, overgive de til Guds usynlige Ræt. De anseer deres Undersaatteres andre Laster med Medlidenhed, de ønsker deres Bedring af Hiertet, de giver Leylighed dertil ved nyttige Forordninger, de sætter Lærere i store og smaae Skoler og Kirker, ved hvilke Jndvaanerne bliver ført an til Dyd og Gudsfrygt og skal blive afledet fra andre Laster; bliver de Ulydige, saa overgiver de dem til deres egen Ondskab og overlader dem til deres egen Ulykke, og bliver ey paalagt nogen Straf af dem, naar de ey hindrer den almindelige Roe. Creon, er den sletteste Person, som Jorden nogen Tiid har baaret; han bekymrer sig hverken om Gud eller Mennisker; han bekiender sig til ingen Religion, og gaaer aldrig i Kirke, han æder og drikker, som om han allerne var skabt dertil; han forbedrer sig hverken paa Siæl eller Legeme; De liderligste Sælskaber, ere ham de kiæreste; han lever uordentlig, og gaaer paa forbudne Veye efter alle Slags sandselige Forlystelser; han sætter til Penge, Sundhed, Tiid og Kræfter, og sin egen Siæll. Det er for meget at ligne ham ved et Fæe; Saa mange Aar har han anvendt paa Vellyst, og han kand ey erindre sig nogen god Tanke, langt mindre en vel anvendt Time i sit gandske Liv. J det øvrige lader han enhver beholde sit, Ovrigheden fordrer ham ey til Ansvar for hans Laster, Men troer J, at han skal undgaae den usynlige Domstols Dom, Callistus er af Gud velsignet med en stor Formue; han fortærer meere, end han efter sin Stand burde fortære, og beholder dog aarlig saa meget til overs, at han kunde hielpe mange med sin Overflødighed, men han lader Armod hielpeløs, og Faderløse forgiæves sukke, som for hans Dør anraaber ham om Barmhiertighed, han lader sig ey bevæge, hverken af deres Nøgenhed, eller deres elændig Anseelse; han seer dem koldsindig an, lader dem bede forgiæves, og befaler dem gaae fra sig. Han omgaaes grummelig med sine forarmede og forulykkede Skyldner, han kiærer sig intet efter, at de ligger for hans Fødder med opløftede Hænder og beder om Eftergivelse: De beder om Opsættelse indtil den Guddommelige Forsyn sær ter dem i bedre Omstændigheder, de lover da, at betale redelig, hvad de ved de mange Aars Renter kand have paadraget sig, men han holder sig til deres Person, og det lidet Huusgeraad de eyer, han sætter dem ud af al Næring, og giør dem til Tiggere; De strænge Love tillader ham det. Men Callistus, hvad vil den usynlig Dommere sige hertil, Bliver du af en menneskelig ikke straffet derfor, saa skal du for hiin Ret staae til saa megen større Ansvar for din umenneskelige Haardhed, Fortsættelsen følger.