Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1779-04-23
Slutningen af No. 14. En Oversættelse af Hr. Wieland. Det er sandt, Ydmyghed skiuler vore Dyder for Daarernes uagtsomme Øye, hvilket ved Glimren og Allarm vil opvækkes til Beundring; Men Ydmyghed er lig en skiøn Jomfrues sædelige Klædning, hvilken behager de Vise allermest, naar den søger at skiule sine lydske Skiønheder. Det er os jo ligegyldigt, om Mennesker ey give Agt paa os, naar Engle beundre vor enfoldige og ydmyge Dyd. Thi Ydmyghed er en Engle Egenskab; Scraphim, hvor reene og hellige de end ere, nedkaste deres Kroner for den Uendelige, skiule deres Ansigter og erkiende sig uværdige til at beskue hans Herlighed! Men Arete i det jeg priser denne Dyd, som er din egen, kommer jeg ihu at en forsagt Fryktsomhed til, under Ydmygheds Skin, har indtagen gode Siæle og standset dem ideres Løb. Denne Modløshed har nedslagen deres Kræfter; De have ey kiendt deres egen Styrke, ja de have end og indbildet sig, vor Siæl maatte kun lide, hvad Gud umiddelbar vilde virke i den, uden selv at arbeyde paa sin Forbedring. Disse Vildfarelser komme af et utydeligt Begreb om Dyden. Ydmyghed udluk ker hverken den fornøyelige Overbeviisning om vore gode Egenskaber, ey heller den ivrige Bestræbelse efter høyere Grader i Fortreffelighed. J denne ædle Bestræbelse skal den heller hielpe os frem end holde os tilbage. Den falske ydmyghed erkiender ey allene sin Ufuldkommenhed, men det synes og, at den der finder Behag og at den af Frygt for at blive stolt og frygter for at blive Fuldkomnere. Foragt, Arete Denne skadelige Sinds Frygtagtighed. Glem ikke, at du, efter din Natur kun er gjort lidt ringere end Englene, og at du, naar du er kommen til din Fuldkommenhed, skal blive Englene lig. Hav ey ringe Tanker om den Menneskelige Naturs Beqvemheder; Thi det er at ringe agte Guddommelige Gaver. Tænk ey ringe om dig selv, da Naaden, som er kommen din Redelighed til Hjælp, allerede har bragt dig saavidt. Skaberen gav dig en frugtbar Siæl, som allene behøvede Visdoms opvarmende Soelskin, for at frembringe tusinde derlige Blomster og sunde Frugtet. Han rensede dig ved Prøvelser; Han ovede dig i den taalmodige Overgivelse til hans Villie. Han lærede dig de jordiske Tings ringe Værd; Han dannede dito Hierte, efter Jesu guddommelige Forskrift, til Uskyldighed og Menneske Kierlighed; Din inderligste Fornøyelse er, at see Dyd og Gudfrygtighed udbredet, din største Omhyggelighed stedse at forbedre dig selv. Du opfylder med villig Lydighed de dette Livs Pligter, som synes de ringeste, og dine ømmeste Tilbøyeligheder sigte paa Evigheden. Skal saadan en Siæl nogensinde være nedslagen og kleinmodig, Maa det ey være den let at gaae frem paa Fredens VegBemøy dig kun saa meget du land, at giøre din Kundskab til lutter Lys og Sandhed, og meere og meere at rense og udbrede din Kierlighed; Saaledes vil du tiltage saavel i Ydmyghed som i Fuldkommenhed. Thi vor Fuldkommenhed bestaar deri, at vi stedse meere og meere renselos fra vore naturlige og tilvante Feyl fra Uvidenhed, Vildfarelser, Forfængelighed og alle urigtige og umaadelige Af secter; Et Arbeyde, som endog de Helligste i dette Døds Liv ey kand fuldføre; jo længere vi afvige fra Ufuldkommenhed jo nærmere komme vi Fuldkommenhed som allene er i Gud. Og hvor mange Vanskeligheder, der end forekomme os paa denne Vey, saa overvinder dog Kiærlighed dem alle. Thi hvad kand være fødere for en Siæl, som elsker Gud, end at voxe i den Kundskab, som fører til ham og i den Uskyldighed og Retskaffenhed, som forener os med ham. En Fader havde to Sønner. Den ene elskede Studeringer, den anden gade aldrig gjort noget. Faderen søgte ved alle Leyligheder at lære dem noget, end og naar han for deres Fornøyelse tog den med paa sin Lyst Gaard. Da de engang vare der med, førte han dem ud i sin smukke Blomster=Have. Han visede dem Biernes, han lod dem og see Sommer=Fuglenes (Marie=Hønernes) Arbeyde. See! sagde han her, hvor flittig den arbeydsomme Bie er. Den forlader ey denne røde Rose, førend den har tilsuet sig Rosens Saft. Men betragt og der, siger han videre, den ustadige Sommer=Fugl. Den flyver fra den ene Blomster til det andet, fra den ene Urt til den anden. Snart er den ved en Lilie-Conval, snart ved er Jasmin, snart ved en Anconone, snart ved Timian. Men den samler sig ingen Nytte af nogen af dem alle. Saaledes er det, siger Faderen, med den daarlige Ungdom. Den flyver fra en Fornøyelse. til den anden. Dens bedste Aar bortdrives i forfængelige Begiærligheder. Men følger den bestandige Bie. Den søger sin største Fornøyelse, sin største Lyksalighed i Arbeyde. Lad mine kiære Børn, saadan dens forstandige Opførsel være det Mønster hvor efter J rette Eders Levnet.