Berlingske Tidende, 1817-04-11
Forhandlingen af 1 3/4 September 1815 har trykt Stemplet paa alle foregaaende Stipulationer; den har for det almindelige Fredsværkfrembudt et Understøttelsespunkt, uafhængigt af al egen Fordeel, sikkret mod ethvert Angreb. Ja i Sandhed, Diplomatikens Annaler, det vove vi at sige, levere intet Artstykke, der kan udholde en Sammenligning med dette. Og dette er netop den Grund, der bør indgyde Tillid i enhvers Hierte, som elsker det gode; thi den almindelige Verdenshistorie fremviser os ligeledes intet Tidspunkt, der skulde kunne sammenlignes med det, i hvilket vi leve. Man nævne os hvilkensomhelst Traktat, som en Frugt af foregaaende Kongressers Underhandlinger; alle, selv den Westphalske ikke undtagen, have tilendebragt Krige, som kun vare blevne almindelige ved den fordærvelige Overvægt af nogle Cabinetters særskilte Jnteresse. Men anderledes forholder det sig med den Wienske Reces, og de seneste Traktater i Paris. Disse have sat Grændse for en almindelig Krig, der vedligeholdtes ved alle Magters umiddelbare og fælleds i Jnteresse, som Fyrsternes faderlige Viisdom har vidst at nationalisere. Da nu disse nye Forbindelser, der sikkre Folkenes Rolighed, følge Grundsætninger, som ere aldeles forskjellige fra dem, der have bestemt den politiske Verdens tidligere Skikkelser, skulde man da ikke deraf kunne slutte, at Følgerne af disse Grundsætninger ville ligeledes i være forskiellige; kort sagt, at en bedre virkende Aarsag ogsaa vil frembringe bedre Virkninger. Revolutionen, eller rettere den, der atter standsede samme ved sine Decreter, har givet os en stor og frugtbringende Lære. Den taler baade til Fyrster og til Folk. Den har viist de første Udstrækningen af deres Pligter og Grundbestanddelene, hvoraf deres Magt bestaaer. Den har ved Hielp af flere Aarhundreders Erfaring, tegnet med blodige Træk, lært Folkene i det korte Tidsrum af 25 Uheldsaar, at der ere fastsatte Grændser, ved hvis Overskridelse de forgiæves ville stræbe at tilkiæmpe sig Hæder og Lykke. Men dersom dette nu er den moralske Tilstand, i hvilken Staterne for Tiden ere satte, og som tiener til Grundvold for deres nye politiske Forhold, hvorledes skulde man da formode, at de havde Villie eller vel endog Magt til at fuldkaste dem, for at oprette andre, for at blive Erobrere, og forstyrre den Tingenes Orden, som de have arbeidet paa at frembringe og styrke: To lige uoverstigelige Volde modsætte sig enhver af Ærgierrighedens Bestræbelser, som maatte have denne Hensigt. Den første er Æren, som grunder sig paa Tractaternes ubrødelige Overholdelse. Den anden er den, som udspringer af den forenede Magt hos alle de Stater, der ikke maatte have deeltaget i en erobringsyg Regierings afsindige Planer. Dersom man endog var fristet til, ikke at sætte Tillid til deres Kræfters Forening, saa vilde dog den fælleds Jnteresse giøre den aldeles vis, og denne Jnteresse er Haandhævelse af Freden, der er saa nodvendig for Regieringerne for at befæste deres Rettigheder og raade Bod paa Hielpekildernes Udtømmelse, for Folkene, for at give deres Forfatninger Varighed og udslette de dybe Spoer af deres Ulykker. Efter denne troe Skildring af Tingenes nærværende Forfatning, kan man vist ikke tvivle paa, at jo Tractaternes Hellighed, den fælleds Ære og selve Visheden om et hurtigt, overraskende og heldigt Udfald i Tilfælde at den indførte Rolighed antastedes, vilde sætte en Forening af Kræfter i Virksomhed, hvoraf det blotte Syn vilde være tilstrækkelige til at tilintetgiøre enhver Plan der havde til Hensigt at forstyrre Roligheden.