Aalborg Stiftstidende, 1841-01-22
Viborg Stænder. Skattebevillingssagen. (See Nr. 13.) Efterat Oberst Brock derpaa, til Modstykke af en roeskildensisk Deputerets Yttring, at den norske Constitution vilde være en Ulykke for Danmark, havde givet en Skildring af Norges under Constitutionen oplivede og lykkelige Tilstand, med Tilføiende af, at det dog derfor ingenlunde var hans Tanke, at Norges Constitution uforandret skulde overføres paa Danmark, vedblev han, Commissarius har fremdeles yttret, at Kongen ikke holder paa den absolute Magt, fordi den giver ham en personlig Rydelse; at Kongen indseer heelt vel, hvad han med Hensyn til sine personlige Forhold vilde vinde, naar der kunde tilveiebringes Garantier, som isandhed vare betryggende og tilfredsstillende for Folket. Jeg deler af mit ganske Hjerte denne Anskuelse. En bekjendt tydsk Forfatter har anstillet den Sammenligning imellem en absolut og en constitutionel Konge, at den første sidder paa sin Throne som paa et Tabouret, den anden som i en Lænestol. Den enevældige Konge kan bruge alle sine Kræfter baade fremad og til Siderne, og, saavidt hans Evne naaer, knuse Alt, hvad der modsætter sig hans Villie, men han er ogsaa udsat for Angreb fra alle Sider, har kun Stotte i sig selv, og vakler han er han fortabt. Han raader ene over Millioners Vee og Vel, og feiler han i sine Beslutninger, ramme Bebreidelsens Pile ham med Anger og Utilfredshed, og saare dybeste naar det er for silde at ændre det. Den constitutionelle Konge derimod kan ogsaa bruge sine Kræfter fremad og vældigen ramme til begge Sider; vel har han nogle Hindringer i den aldeles frie Brug af sin Magt, men naar disse Hindringer paa den ene Side ere Ministrene, som ere ansvarlige for deres Raad, og paa den anden Side Nationens Repræsentanter, som ikke blot raade, men tildeels bestemme, da ville de i Fælledsskab, efter Pligt og Ære, stotte og forsvare ham fra alle Sider. Angerens og Bebreidelsens Pile kunne ikke længere saare den, som ikke kan tilskrive sig selv det, hvori han maatte have feilet. Hans Stilling er altsaa lykkelig, og derfor skulle vi henvende os med vore Bønner til vor Konge og henstille Sagen til hans Viisdom. - Der er idag talt om Forholdet imellem Hertugdømmerne; jeg skal ligesaalidet som Commissarius indlade mig paa at bedømme det, men kun bemærke, at jeg vel har læst meget om en nexus socialis, men dog ikkun har faaet det ud deraf, at man især støtter sig paa Recessen af 1460, der bestemmer, at begge Hertugdømmerne evigt skulle være forbundne. Hvad nu dette Argument angaaer, da er det for det Første et Spørgsmaal, hvorvidt Christian den Første var berettiget til at give et saadant Løfte uden Stændernes Samtykke, efterdi han var bunden veden Haandfæstning; dernæst er intet Ord mere misbrugt end Ordet evig, et Ord, der kun er kort, men indbefatter et vidt Rum, og som aldrig burde bruges af noget Menneske om nogen menneskelig Indretning, thi det Materielle kan vel gives en vis Retning, men Aanden bevæger sig frit, og dens Udvikling kan man ikke befale at staae stille paa et bestemt Punct. Endelig er hiint Moment grebet midt udaf Hertugdømmernes politisk-historiske Forhold. Da Carl den Store havde christnet Sachserne, udgjorde Eideren Grændsen for Slesvig, men Otto henlagde den til Slien; hvorimod atter Knud den Store, ved en Sammenkomst i Rom 1033 eller 1034 med Rudolph den Anden, i Anledning af hans Datter Gunhildes Ægteskab med RudolphsSøn, Henrik den Tredie, fik Grændsen for Tydskland bestemt til Eideren; og derfor fandtes ogsaa den Jndskrifved Rendsborgs sydlige Port: des heiligen romischen Reiches Ende." Medens Holsteen altsaa er tydsk, er Slesvig, dansk, og hvor ømt Forholdet imellem dem end er, er det neppe ømmere, end Forholdet var imellem Danmark og Skaane eller Norge, og maa vige for politiske Hensyn. (Fortsættes.)