Jyske Efterretninger, 1767-07-03
Følgende er indsendt. Utaknemmelighed imod det guddommelige Forsyn. Værer hilsede mine Venner, og elskeligste Medreysende, gid en reen Glæde maae bestraale vor Vey, og Glandsen af den forventede Lyksalighed røre vore Siæle, jeg har tænkt paa vore vigtige Fordeele, og blevet vaer, at enten en utaknemmelig Ulagtsomhed eller en skammelig Misbrug forbittrer os deres Besiddelse: Gid disse mine Tanker ogsaa kunde være dem til et Øyebliks nyttig Fornøyelse, og gid jeg kunde sige dem noget behageligt til deres Opmuntring, naar en Hob af dem ofte synes ved Lykkens Soelskin at sove; J de mørke Dage behøve de ingen Opmuntring; da ere de opmerksomme nok. = = Jeg har merket blant mine Medreysende et Slags Mennesker, som har opvakt min Medynk: Naturen har givet dem som andre Øyne og Tunger; Men det synes, at deres Brug falder dem mangfoldig besværlig, i det mindste bruge de aldrig disse vigtige Lemmer efter Skaberens Øyemerke, Men til Vederlæg synes de at have fleere Hænder end De de andre Mon de ikke ere Monstra, mine Venner. - . .De tage imod utallige Ting uden at merke dem engang, og man hører aldrig den mindste Lyd af dem til Taksigelse: Disse Utaknemmelige sove i Overflødigheden, uden at kjende den Naade, som ledsager dem, og uden nogensinde at kys see den milde Haand, der velsigner og mætter dem: Det Høye, det Jndtagende i det vise og kierlige Forsyns Veye, som Ædelsindede end og midt i Lidelser føle med Ærbødighed, og Glæde, trænger aldrig ind til deres forhærdede Hierter. Disse nedrige Siæle, krybende imellem Ønsker og Fortrædelighed, løfte aldrig Øynene op til Himmelen uden fulde af Misfornøyelse, og de nævne sielden den ævige Kierlighed uden at sukke i det mindste over, at hans Forsyn ikke opfylder alle Puncter i deres umættelige Attraae; Lov og Taksigelse til den milde Skabere og en brændende Lyst til at forkynde hans underlige Gierninger, ere for dem ubekiendte Lyksaligheder. Sender ofte Forsynet efter sin urandsagelige Villie saa stor og uventet en Velgierning ned i deres uværdige Skiød, at de endelig maae vaagne op, og, hvor gjerne de end vilde, ikke kan holde Øynene lukte ved dens Modtagelse, saa tilbede de deres egen Forstand, Forsigtighed og Møye, ophøye deres Værdighed og laane Navnet til deres Afgud af Skaberen. Et koldsindig Guld skee Lov, som Anstændigheden legger dem paa Tungen, er Forsynets Offer, det øvrige hører dem selv til. Man har seet paa deres Fortienester. Eller deres mange aarvaagne og møisomme Timer har endelig faaet deres billige Belønning. Hvem har de at takke derfor, uden dem selve . . . Monarken beærer Jncurius med en fordeelagtig Værdighed, en Post, som han aldrig engang havde haabet: Forsynets Veye ere uspoerlige: Han bliver rørt over sin uformodentlige Lykke: Hans Venner gratulere ham, og han vil til at svare dem; Man venter en brændende Taksigelse til hans milde Velgiørere, et ærbødigt Offer til den Allerog høyeste; Men ney. Det er til ham selv. Saa har man da endelig, siger han med et dybt Suk, faaet Øynene opladte, for at skiønne paa Fortienester. Jeg havde alt overgivet mit Haab om at see den uskiønsomme Verden lønne min min Møye. Jeg kiender dens Blindhed; Men endelig har den været for stor til at kunde skiules. Nu er jeg fornøyet, De mange Aar, jeg har anvendt paa Fædrenelandets Tieneste, fortryde mig nu ikke. Monarken er billig, og vælger i Følge af sin høye Jndsigt. - - - Hvo tvivler om Jncurii Værdighed, --- Men hvorfor glemte han Gud ved sin nye Lykke vidste han ikke, at Gud eene raader for Monarkernes Hierter, Statires har søgt ved meere billige Veye efter det, som man kalder Lykke. Han har virkelige Fortienester, og havde han aldrig naaet sit Maal, kunde han have været en dydig Borger. Han har end og tænkt, at det kom an allene paa Forsynets Velsignelse, og har stræbt at forene dets Dyrkelse med hans Flid. Han seer endelig Ende paa sit Ønske: Men hvor forandret er han siden bleven? Den Velgierning, han nyelig med den hæftigste Længsel har sukket efter, nyder han nu med Koldsindighed og et uskiønsomt Hierte. Skal da Skaberens Naade være Kilden til Ugudelighed, og hvor billig blev det ævige Miskundheds Væld tilstoppet for saa skammelig en Utaknemmelighed, Statires har fordybet sig i sin Høyhed. Han har glemt sin uendelige Velgiørere, og dette nye Middel til at forherlige hans Lov maatte være Grændseskiellet for hans Dyd. Forskrækkelige Misbrug! - . - Om Statires styrtes saa dybt neden for sin forrige Lykke, som han nu er ophøyet overden, vil ikke Retsindige sige: Du har fortient det, Utaknemmelige! Jsotes er aflagt med de fortreffeligste Sinds Gaver. Han har et ret skinnende Pund, og Forsynet, der virker i alle Ting efter sin uindskrænkede Magt, betiener sig endog af ham til sin Ære; Jsotes skriver: og mangfoldige forbedres ved hans Tanker. Han taler, og finder Indgang hos alle sine Tilhørere, de forbedres, og de glimrende Begreb, han giver dem om Dyden, røre dem. Jsotes allene er lastefuld, han rører andre, og er aldrig selv rørt. Han lærer Dyden efter Regler, og hans heele Liv er et Beviis paa, at han intet mindre elsker end Dyden; Men hvad søger han da med sine behagelige Overtalelser, med sine grundige Beviis, Sig selv. Hans Forfængelighed virker hos Od 2 ham. ham det, som en oprigtig Ridkierhed vilde frembringe hos andre. Han har aldrig havt Forbedring til hans Øyemerke, og den Høyestes Ære er ham en ligegyldig Sag. Det er nok, man roser ham, og hans Vellyst ønsker at belønnes. Men hvilken Utaknemmelighed. - - Hvilken skammelig Misbrug at offre sig selv Skaberens Velsignelser paa Stoltheds Alter, og give Sandhederne, som man bekiender, ja lærer, det eftertrykkeligste Stød ved et stridigt Levnet, - - En Retsindig, som nylig med Henrykkelse har hørt Jsotes med en priisværdig Veltalenhed berømme Maade ligheden, finder ham kort derefter i et Sælskab, hvor Liderlighed er en Dyd, hvor Ærbarhed er næsten utaalelig, og hvor man kappes om at forspilde og tabe sin Siæl; Han forskrækkes og tænker: Er det Jsotes, Og om saa er, er da Jsotes et Menneske, . . - Scotus har til sin store Skade ogsaa ypperlige Gaver; Naturen har uddeelt Sindets Velsignelser rigelig til ham, han har lært i sin Ungdom imod sin Villie saa meget, at han paa Vingerne af en blind Gunst har kundet opsvinge sig til et vigtig Embede, hvori han end og kunde være til Nytte. om han kuns vilde; Men Scotus tilbeder sin Vellyst, og Maalet (Objectet) for hans Skarpsindighed er dens mangfoldige Arter; Man maae tilstaae ham, at han ikke vælger ilde, og at den Kundskab, han besidder i fremmede Producter, hvoraf hans Smag tildømmer de nydeligste Prisen, kan ikke forbedres. Han har lagt Byrden af hans rige Embede paa en andens Skuldre, og lader sit Pund forruste i en skammelig Ledighed. Han har afdeelt sine Timer imellem Vellysters Nydelse og deres Opfindelse, og har neppe et Øyeblik tilovers til at tænke paa sine Pligter. - . - Fortiente ikke Scotus Nebucadnesars Skjebne? - . - Men tænk Utaknemmelige paa Regnskabet, tænk paa, at Skaberen vil fordre sine Gaver med Rente, og at de ikke ere bestemmede til allene at opfinde nye Arter af Vellyster. Minutus besøger en Syg, det er hans Ven, og hans Smerter røre ham. Han beklager ham oprigtig, og ønsker ham Forbedring. Han gaaer bort, og glemmer, at han selv er sund, og at Sundhed er en vigtig Naade af den Høyeste. Denne deylige Anledning til at prise den milde Ska dere bere for saa stort et Gode, merker han ikke engang. Maaskee han sover, og behøver ligesaa farlig en Sygdom, som hans Vens, for at vaagne op igien, - - - Han faaer den, og længes inderlig efter Befrielse derfra, han beder, ja han raaber til Forbarmeren, som han før glemte, om Naade, og han faaer den. Han har gjort de helligste og vigtigste Lofter, imedens han var vaagen; Nu Smerterne ophøre, sover han hen igien. Minutus betaler sin Læge, og glemmer sin Gud. - - - Hvilken Utaknemmelighed. - - . Geontes er en Landmand. Han har ønsket det heele Aar til en velsignet Høst, og Skaberens Navn har idelig lagt ham paa Tungen i hans Bønner; Han har glædet sig ret inderlig ved Markens deylige Grøde, og han faaer omsider alle sine Lader fulde af Overflødighed og Velsignelse. Er det ikke forunderligt, Nu glemmer Geontes den Gud, han for nævnede, han glemmer Giveren, Velsignelsernes Kilde, han, som baade har vandet og givet Væxt, han gaaer ham reent forbi, og er færdig til af Glæde at tilbede Kornet; Ja han elsker det saa høyt, at han nænder ikke at spise sig selv mæt deraf, de Fattige faae slet intet. Tilkommende Aar nødes han til at kaste det bort for at faae Rumtil Skaberens nye Velsignelser: Hvilken Opførsel! - . .Er det Skaberens Øyemerke, utaknemlige Geontes! Ja mine Venner, det er umueligt at opregne dem de mangfoldige Utaknemmeligheds Arter, som daglig begaaes iblant os imod vor forbarmende og kierlige Velgiørere, og vimaa med en ærbødig og taus Henrykkelse tilbede den uendelige Langmodighed, der fremskinner i at taale, ja i at velsigne os. Utaknemmelige imod Mennesker dømmes billig uværdige til Velgierninger; Men hvad bør man da tænke om dem, som uden Følelse og Agtsomhed nyde de vigtigste Prover paa Naade af vor forbarmende Opholdere. - . - Liv Sundhed, Forstand, Kundskab, Næring, ja Overflødighed, ere de ikke Skatter, som burde røre til Taknemlighed, Eller er Forsynet os maaskee sin Omhyggelighed skyldig? Hvorpaa grundes da denne Pligt, Religionen lærer os vore Fortienester, og den grunder vor Uværdighed til den mindste Naade paa ucomstødelige Beviis. Vi troe da, det er Naade; Men kan Velgierninger, som ingen Grund har i vor Dde 3 For Fortieneste, nydes uden Taksigelse? Bedrøvelige Erfarenhed, Du svarer ja og jeg skiælver ved at høre dine Beviiser: Duratus zittrede allerede under en ophævet Arm, som efter Øvrighedens Dom skulde ende og belønne hans skammelige Levnet; Han faaer Pardon, Monarchens Søn havde bedet for ham, og man overøser ham siden med Velgierninger; Duratus kuurrer og trodser med sin Værdighed, til endnu større Naader. Hvad synes dem. - - .(Fortsættelsen skal følge.)