Den Vest-Sjællandske Avis, 1835-07-07
J Underhusets Møde den 24de Juni bragte Lord Mahon de spanske Anliggender paa Bane, ved at forlange Fremlæggelsen af Geheimeraads-Befalingen og Correspondencen i den Anledning, imellem Ministerne og den engelske Gesandt i Madrid. Han dadlede ingenlunde denne Forholdsregels Legalitet, og tilstod at England var tractatmæssig forpligtet til at forsyne Dronningen af Spanien med Vaaben, og Krigsforraad, og overhovedet troeligt at behandle hende som sin Allierede. Han vilde ikke spilde et Ord paa at omtale Viisdommen og Statsklogskaben i Qvadrupel=Alliancen, da de forrige Ministre have forefundet Tractaten førend deres Tiltrædelse, og Landets Ære havde udkrævet dens Overholdelse hvorfor ogsaa de paa det Samvittighedsfuldeste havde efterkommet dens Jndhold. Derfor havde Lord Palmerston under sin forrige Embedsførelse sendt 40,000 og Hertugen af Wellington siden 50,000 Gevære til Spanien. Men det er een Sag at fortolke Traktaten paa en liberal Maade og nøie opfylde den, og det er en anden at understøtte de Allierede med brittiske Penge og Blod. Enten har den spanske Regiering den store Majoritet af det spanske Folk paa sin Side eller ikke. J det første Tilfælde vilde denne Majoritet blive tilstrækkelig til at undertrykke Minoritetens Modstand; i det modsatte Tilfælde, hvorfor skulde England understøtte den? Naar den spanske Krigshær har intet udrettet ved sine Operationer mod Don Carlos, saa kommer det af den spanske Regierings uretfærdige og upolitiske Forhold i den voldsomme Afskaffelse af de baskiske Provinsers Privilegier, i den grusomme Nedsabling af Fruentimmer og Børn, som kun havde opbragt Folket og udbredet Krigsluen. Under disse Omstændigheder kunde hverken Nødvendigheden eller Retfærdigheden udkræve at udgyde det brittiske Blod for Dronningens Sag, men vilde Regieringen ligefuldt understøtte hende, saa var det bedre at bevirke det ved af sende Kongelige Tropper dertil under Kongens Autoritet end paa denne indirecte og usømmelige Maade, hvortil man nu har taget sin Tilflugt. Han udlod sig ved denne Leilighed meget ugunstigt om saadanne Soldater, som vilde som Leiesvende træde i udenlandsk Tieneste, som ikke havde andet Hiem end deres Leier, som i Dag ere beredte til at kalde sig Englændere, og i Morgen, Spaniere og Portugisere; dog tilføiede han den Bemærkning, at han ikke vilde tillægge Officerene, især ikke Medlemmet for Westminster, Oberst Evans, nogen vindesyge Bevæggrunde. Han kaldte det en Nedværdigelse af den brittiske National=Karakteer, naar Britter lode sig leie til at føre en Kamp, som ikke angik dem. Ogsaa forekom Antallet ham utilstrækkeligt, fordum havde England sendt 50,000, Frankerige endog 120,000 Mand til Spanien, hvad ville derfor 10,000 kunne udrette, Det respectable og tappre Medlem for Westminster er en Oberste lieutenant paa halv Sold og derfor neppe skikket til at træde i Spidsen for 10,000 Mand. Ogsaa spurgte han hvorledes Obersten havde ifinde at forene sin nye Pligter med de mod hans Constituenter, Han formeente at Regieringen ikke maatte udsætte Englands Ære for den Fare, at en engelsk Armee kunde lide et Nederlag i Spanien. Han omtvivlede af Eliots Canvention kunde fortolkes til dette Korps Fordeel, i det høieste kunde dette finde Sted i Bis cana og maaskee i Navarra, men vist ikke i de andre Provinser. Dette er Lord Eliots Mening, og paa den bør der vist tages Hensyn. Han (Lord Mahon) havde bereist de fleste af Spaniens Provinser, og fra Sebastian og til Cadix forefundet en Modbydelighed mod udenlandsk Jntervention, som allene kunde formere Antallet af Don Carlos Tilhængere. Den brittiske Regiering skal vel ikke udrede Omkostningerne paa Expeditionen; men af den Begunstigelse, som Regieringen forunder den, maatte de gemeene Soldater dog slutte sig til, at de under uheldige Omstændigheder maatte kunne giøre Fordringer til den; det var haardt dersom de skulde blive heri skuffede. Taleren beraabte sig paa Hertugen af Wellingtons Utilbøielighed til enhver udenlandsk Jntervention i Spanien, og hans Meninger angaaende Spanien, synes at maatte være vigtigere end nogen anden Mands. Han oplæste Udtog af ældre Taler af Lord Palmerston, hvori det hedder at Spanien er ingen saamegen Tak skyldig, som Hertugen af Wellington, og at man bør kun sende til Halven en stor Krigshær, eller slet ingen. Viscount Palmerston erklærede sig villig til at fremlægge de forlangte Dokumenter, da han følte sig overbeviist om, at Regieringens Forhold kunde udholde den strængeste Prøvelse. Endskiønt han ikke kunde andet end i høi Grad billige saavel den eliotske Convention, som den forrige Regierings Forhold i Henseende til Qvadrupel-Alliancen, saa undrede han sig dog over, at den ædle Lord (Mahon) havde ikke fundet noget at udsætte paa den omtalte Traktat, da han dog kunde ansee en Forholdsregel for at være forkastelig, som maa ansees for at være en simpel Følge af denne Convention. Jfølge den ædle Lord Yttringer, maatte man troe, at Dronningens Sag laae ham meget paa Hiertet; men desuagtet kunde han ikke afholde sig fra den Formodning, at det modsatte Resultat vilde ikke foraarsage den ædle Lord megen stor Kummer (Latter). Han følte sig nu, som tilforn, overbeviist om at Hertugen af Welling, ton mener det godt og redeligt med Spanien; men han kunde ikke finde noget Beviis for at den ædle Hertug har misbilliget Geheimeraads-Ordren; i det mindste har han ikke i sit Embedes Archiver forefundet noget Dokument desangaaende. - Herved faldt Lord Mahon ham ind i Talen med den Bemærkning, at han havde kun talt om Misbilligelsen af udenlandsk Jntervention i Spaniens indenlandske Anliggender. Hvorpaa Viscount Palmerston, svarede: at der ligger en falsk Beskuelse til Grund for Lordens Tale, da han har forvexlet en Tilladelse, som er giget brittiske Undersaatter til at gaae i Dronningen af Spaniens Tieneste, med en ganske forskiellig Forholdsregel, den at seende et Korps i fremmed Sold og under fremmede Generaler, som ikke stode under den spanske Regierings Befaling. Hans egne forrige Yttringer havde intet tilfælles med de nærværende Omstændigheder; thi dengang vare 200,000 Franske marscherede ind i Spanien for at omstyrte Landets Constitution; desuden var Frankerige dengang ikke andet end en Forpost for det øvrige Europa, men nu stode 10-12,000 Personer under Vaaben mod den factiske Regiering i Spanien. Ogsaa er for nærværende Tid det aldeles ikke Talen om at afsende dertil en engelsk Armee; men kun om at hverve Rekruter, som skulle gaae i spansk Sold og indlemmes i den spanske Armee. Det var ham ganske ligegyldigt om lignende Tilfælde fra ældre Tider kunde anføres derfor eller ikke; thi dersom Regieringen har Uret, saa vil enhver Beraabelse paa Fortiden ikke kunne giøre Uret til Ret; og dersom den har handlet ret, hvorom han føler sig overbeviist, saa var det ganske ligegyldigt om man kunde anføre lignende Tilfælde eller man kunde gaae dristigt foran med dette Exempel. Han formeente at Regieringen handler ganske overeensstemmende med Englands sande Jnteresse og i nøie Overeensstemmelse med Traktatens Ord, ja endog ifald den var gaaet et Skridt videre og havde paa Spaniens Forlangende afsendt Tropper dertil under engelske Generaler, saa vilde den dog ikke have overskredet Qvadrupel-Alliancens Aand. Det er, sagde Ministeren, Englands Jnteresse, at Dronningen af Spansens Sag seirer; det er af en høi Jnteresse for England, at den Alliance, som paa en saa glædelig Maade finder Sted imellem de fire vestlige Magter, England, Frankerige, det constitutionelle Spanien og det constitutionelle Portugal, vedvarer og den kan kun vedvare naar Dronningen seirer. Som bekiendt er Europa, siden den franske Juli-Revolution, deelt, jeg vil ikke sige i fiendtlige; men dog i forskiellige Partier, hvis Deeltagerre virke i Forbindelse med hinanden efter deres respektive Grundsætninger, og naar de ikke ere stødte imod hinanden med Vaaben, saa kommer det af den ængstelige Omhyggelighed, som alle Europas Regieringer anvende paa at holde Freden opret, og at undgaae alt det, som mueligen kunde indvikle Europa i en Krig. - Efter min Mening gives ingen bedre Garantie for at opretholde Freden i Europa end Qvadrupel-Alliancen, en Alliance som ikke er afsluttet i egennyttige Hensigter; men allene udtrykkeligt i den Hensigt, for at holde saavel Freden som de deeltagende Staters Uafhængighed opret. Ministeren sluttede sin Tale med en skarp Dadel over den Maade hvorpaa Lorden havde udtalt sig om de Leiesvende uden Fædreneland, ligesom at Englænderne ikke kunde lade sig bevæge ved noget andet Motiv end ved en ussel Pengefordeel til at kæmpe under et constitutionelt Monarkies Faner. Han vilde selv ønske de tappre Mænd, som vilde fægte for Dronningens Sag, at muelig Lykke til det Held, som han tillidsfuld kunde love dem. - (Der kan ingen nægte at denne Tale jo er af stor politisk Vigtighed; thi har den just ikke opklaret os om noget, som man forhen slet ikke vidste saa har den dog givet en officiel Bekræftelse paa noget, som almindeligen blev formodet. Men Ministeren meddeelte under Fortsættelsen af Debatterne en virkelig politisk Oplysning; thi da Hr. Maclean spurgte ham om ikke de østlige Magter havde kaldet deres Gesandte bort fra Madrid og vægret sig ved at erkiende Dronningen af Spanien, saa svarede Lord Palmersion: at Rusland, Østerrige og Preussen, ikke have for Tiden Gesandte i Madrid og at de have protesteret imod Forandringen i ThronfølgeOrdenen). - Oberst Evans kom derpaa i en dito ter Ordvexling med Lord Mahon og spurgte ham om han med de bemærkninger, hvormed han var fremkommen om ham og om de Militaire, som vilde ledsage ham til Spanien, vilde sige noget Fornærmende for deres Ære. Hvorpaa Lord Mahon svarede, at han ikke havde tænkt paa noget saadant Fornærmeligt mod det ædle Medlem. - ObersEvans svarede, at han ikke vidste hvad han skuld tænke om den ædle Lords Udflugter og Modsigelser. For sin Person havde han vel nu ingen videre Reklamationer at frembringe; men skulde Lordens Yttringer indeholde noget Fornærmeligt mod de Officere og det Mandskab, som vilde deeltage i Expeditionen, saa maatte han i deres Navn yttre en velfortient Foragt og Modbydelighed derfor. - Taleren opfordrede nu Obersten til at tilbagekalde disse skarpe Udtryk, men han vægrede sig derved og spurgte omikke Hertugen af Wellington havde modtaget en høi Rang i udenlandsk Tieneste, og Grundeiendom for udviist Tieneste. Angaaende hans egen Duelighed i at føre Kommandoen, saa vilde han gjerne nedlægge den, naar en engelsk Feldtmarskal vil deovertage den. Han formeente, at han havde meere praktisk beviist, at han var en god Englænder end den ædle Lord, som det slet ikke kunde sømme sig for at tale i en saa høitravende Tone om Leiesvende, da han dog vist ikke havde taget i Betænkning at putte sin Gage i Lommen; det lykkedes dog tilsidst Taleren i Forening med nogle af Husets Medlemmer at tilveiebringe en Udsoning imellem Oberst Evans og Lord Mahon. - Sir Robert Peel fremkom ogsaa med en Deel Jndvendinger imod den af Regieringen trufne Forholdsregel. Han takkede Ministeren for det gunstige Vidnesbyrd han aflagte til Fordeel for det forrige Ministerium. Han tilstod ogsaa at den brittiske Regieriering kunde i Nødsfald være pligtig til at assistere Dronningen med en Escadre; men Folkeretten lægger for denne Stipulation store og uoverstigelige Hindringer i Veien; thi hvorledes vilde man uden Krigserklæring kunne forhindre al Tilførsel af Vaaben og Munition for Jnsurgenterne. Han erklærede sig mod det Princip, at Englands Jnteresse udkræver, at en constitutionel Regiering bliver holdet opret i Spanien. Man kunde let gaae for vidt i denne Sag. Han spurgte hvorledes man vilde hindre de østlige Magter fra paa en ligesaadan Maade at understøttte Prætendens Sag. Han fremkom med mange mindre vigtige Jndvendinger. (Men Sir Robert Peel er vist for god Statsmand og er altformeget indviet i den høiere Politik, til at han ikke her skulde have talt mere som Opponent, eller for at holde en Opposition vedlige, end at han har udtalt sin Hiertens Mening). - Lord Palmerston indlod sig i en historisk Forklaring over Tingenes Tilstand paa den Tid da Qvadrupel=Alliancen blev underskreven. Han giorde opmærksom paa, at Don Carlos var dengang ikke i Spanien; men at hans Optrædelse der, i Spidsen for en bevæbnet Magt havde bevirket de bekiendte Tillægsartikler, hvorved Storbrittannien, havde forpligtet sig til at sende Vaaben, Krigsforraad og i Nødsfald en Escadre til Hs. katholske Majestæts Tieneste. Heraf sluttede Ministeren sig til at Storbrittannien havde ligesaameget identificeret sig med et af de krigførende Partier, som ifald det havde afsendt sine egne Tropper for at deeltage i Kampen. Han bekiendte sig vel til Sir Robert Peels Grundsætninger og Jkke-Jntervention i det Hele; men han maatte dog giøre en Undtagelse med Dronningen af Spaniens legitime Herredømme, og bemærkede at det var ikke i Folkeretten forbudt, i Tilfælde af en Borgerkrig i et fremmed Land, at erklære sig for det ene eller det andet Partie. Dog tilstod han, at den ene Regiering besad den samme Ret som den anden, angaaende de farlige Følger, som det kunde have, at Tropper, bleve organiserede for den spanske Krigtieneste paa brittisk Grund, saa erklærede han, at det var blevet udtrykkeligt sagt til den spanske Gesandt, at Tropperne vel maatte udtages i England, men først væbnes i Spanien. - Resultatet af Forhandlingerne blev, at Regieringens oprindelige Forslag blev antaget; hvorved dog Lord Mahon forestillede Nødvendigheden af at man tilraadte den spanske Regiering Retableringen af de baskiske Provinsers Privilegier. - Oberst Lacy Evans har nu offentligt bekiendtgjort, at Major Kirby overtager Kommandoen over den første Bataillon af den brittiske spanske Legion paa 500 Mand, og at Officerene ved den skulle inden faa Dage indfinde sig ved Depotet paa Dog Jsland. Bataillonen skal den 1ste Juli afgaae paa Dampskibe til Falmouth. Den anden Bataillon, paa andre 500 Mand skal ogsaa med det første afgaae. Uniformerne ere meget brillante, Skarlagen med Rødt, og koste for en Officeer 32 Pd. St.