Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1767-06-15
Fortsættelsen af det i No. 23 afbrudte Brev Til at ophiælpe, vedligeholde og udbrede sine Fabriker og Manufacturer havde disse Folk adskillige smaa Kunstgreb. Alle Fabriken hos dem vare anlagte og begyndte i smaat med maadelige Omkostninger, saaledes som een alene eller høit 2 til 3 fortrolige Venner kunde bestride. Thi de holdt for, at om en liden Fabrik mislingede og gik over styr, var kun lidt tabt og kun een ruineret. Derimod, om en Fabrik var anlagt under et vidtløftig Compagnie med store Omkostninger, saa blev den dreven med flere Omkostninger end behovgiordes, formedelst Lønningen til Forstandere, Bogholdere og flere, som een eneste alt besparede. Derforuden kunde man aldrig vente Enighed blandt mange Jnteressenter i en vidtløftig Fabrik under Compagnie. Nogle drev Had, nogle egen Jntresse, nogle Misundelse til at underminere, for egen Regning at profitere og at chicanere een eller anden Med Jnteressent, om end det gandske Verk derover skulde ruineres. Der opregnes Exempler derpaa. J Republikens første Tider skal være bleven anlagt en Bie-Avling, for at avle Honning og Vox. Den blev anlagt stor og kostbar. Bierne vare endnu ikke i Landet. Man maatte forskrive dem. Ei vidtløftigt og kostbart Verk blev anlagt. Første Jndskud strakte neppe dertil. Saa Verket strax kom i Sield. Dets uagted skulde store Lønninger til ei alene fornødne Arbeidere, men end og til Forstandere, Controlleurs, Bogholdere o. s. v. Thi første ProjectMager vidste nok, at han og hans særdeles Ven skulde blive Forstandere. Uagted Verket var i Gield, gav de end og Udbytte. Da Verket var paa Knæ, fik den ene Forstander (han nævnes Jerobal) en anden sin lige at løbe om og lokke flere Jnteressenter, under store Løvter og opdigted større Capital end sandt var. Foruden at denne samme Fremmede (thi han var en Syrier) tracterede de andre grovt dog hofmodig. Dette foraarsagede Had hos de andre, saa at Verket, der kunde ved Enighed og Tilskud have været ophiulpen, søgte de heller selv at knække. Og udlod endnu nogle sig med disse Ord: Lad det kun gaae til Grunde, saa kand vi kiøbe det igien for en ringe Ting. Saaledes tabes store Midler paa eengang, naar en vidt løftig og kostbar Fabrik gaaer til Grunde, og Folk skrækkes dets mere fra Fabriker, sær om en Nation er for meget indtagen af fremmede Varer, og har Handlende blandt sig, der ere Høkere for Fremmede, (nu kaldes de Commissionaires siger Abbeden) Thi ingen er større og hemmeligere Fiender af Fabriker i et Land end saadanne, som kand snyde Medborgerne paa 12 til 20 pro Centum, da Fabrikerne i det første gir lidet eller intet af sig. Fordet 2det gav disse Folk aldrig nogen et Privilegium exlusivum, i det mindste ikke paa nogen lang Tid. Dog kunde en, som paa et Sted først begyndte en Fabrik, ofte nyde et saadant Privilegium, men kun paa kort Tid som meldt. Thi de holdt for, at om een havde vovet sine Midler i en ny og ubekiendt Fabrik og andre strax skulde indrette samme, vilde de enten begge, men gandske vist den første ruineres, som det gemeenlig har koster mest, hvilket alt afskrækker andre fra at begynde noget. J saa Fald, og ei ellers, holde de et Privilegium exclusivum, dog kun paa kort Tid, nødig. For det tredie For at skaffe deres egne Lands-Fabrikker Aftræk, belagde de altid samme Slags Varer fra Fremmede med høi Udgivt. Man maa en tænke (siger Abbeden) at det egentlig og alene var høi Told disse fremmede Varer bleve belagte med. Ney, Thi, som Told-Svig aldrig kunde hemmes, paafølgelig saadanne fremmede Varer bleve mest indsnegne: Sag kunde den Afgivt ved høi Told ikke erholdes, paafølgelig de fremmede Varer ei heller sat i saa høi Priis, som hensigted var, for at faae de indenrigs gjorte derved nedsatte i Prisen og afsatte. Men alt hvad nogen Jndbygger brugte til Klæder, eller Meubler, som var indkommen udenrigs fra og dog i Landet blev for arbeidet, maatte betales en sterk Afgivt af, da et hvert saadant Stykke blev stempled, hvilket Stempel eller Mærke maatte nøie bevares, at de Brugende ei anden Gang skulde nødes at betale Afgivt. Men af alt hvad som i Landet blev fabrikered derav blev kun lidet eller intet betalt. Ellers brugte disse Folk, for at hindre Pragt og Overdaadighed, sær blandt Gemene og Fattige, at belægge alt hvad der var til Pragt og Lekkerhed med temmelig høi Skat og Afgivt, skiønt Varerne vare avlede eller arbeidede i Landet. Hvilken Skat dog ei var saa hør, at jo Stands-Folk og de Formuende let kunde taale det, men sielden de Gemene og Fattige, uden at ruinere sig selv. Alt hvad der tienede til fornøden og nødtørftig Underholdning, var belagt med ringe og fast ingen Accise og Afgivt, saa at Fattige og Gemene havde intet at klage. Det, som blev ført udenrigs fra og var til Pragt og Lekker hed over Fornødenhed, var belagt med 5, 6, ja vel 8 Gange saa store Tolde, Skatter og Afgivter mod de samme Slags Varer af indenrigs Produkter og Fabriker, alt efter Varernes Natur og Beskaffenhed. Disse Folk drev sterk paa Spinderierne af Ulden, Linned, Bomuld og Silke. Thi de holdt for, at Spinderier og Væve rier satte fast alle andre Haandverker i Bevægelse. Hvor mange Slags Jnstrumenter behøvedes ikke hertil af Rokke, Tener, Væver, Spoler, Perser, Farve-Kister og mange flere, hvorved Dreiere, Snedkere, Smede, Farvere, o. s. v. fik Arbeide. Derfor bleve alle deres Pige=Børn og ligesaa fast alle Drenge-Børn, sær af de Gemene, oplærte til at spinde. (5 For endnu dets bedre at vedligeholde Fabrikker og drive dem til høieste Spidse, saa blev ingen tilladt Ægteskab hos dem, uden de begge, baade Manden og Hustruen, beviste at de kunde giøre noget med deres Hænder, Qvinderne med Spinden, Væven, Knytten og detslige meere, og Mændene med Spinden eller andet Haand-Arbeide. Og maatte de altid fremvise enten alt eller noget af hvad de brugte til Brude-Stads eller til HuusGeraad, som de selv havde forarbeidet. Ved holdt disse Folk for, ligesom vi Rømere (siger den Latinske Oversætter) og andre polerede Nationer, at Folke-Formerelsen er et Lands Styrke og at samme best befordres ved tidlige Ægteskaber. Men de holdt tillige for, at dovne og uduelige Ægtefolk optrækkede kun uduelige Børn, som vare Landet meere til Skam og Byrde end til Nytte. Thi naar de voxede op og intet kunde fortiene ved Søe-Fart og Fiskerie, fik man kun Dagdrivere, fordrukne Betlere, skiønt friske og føre mange af dem. Og Pige-Børnene, der intet havde lært af Forældrene at giøre med deres Hænder, grebe til at løbe Gaderne om med KramVarer, eller sidde i Hytter med sterke Drikke Varer at sælge, ja vel at blive enten aabenbare eller hemmelige Skiøger, saa længe Aar og Alder tillod det, og, naar alting slog feil, da, skiønt friske, at blive Lemmer af en Fattig-Casse, hvortil ofte de friskeste og dovneste bleve recommenderede naar de kun vidste i et Offer=Huus at giøre Himmel-Øine og dovne Sukke eller ved sine Tider erindre Offer Præsten. Fortsættelsen følger. En Mand, som i sin hele Leve-Tid intet andet havde foretaget sig end at aagre og laane paa Pant, laa paa sit Yderste. Man lod hente en Pater til ham for at berede ham til Døden, Pateren medbragte et stort Crucisix. Den Syge, som rasede og saa Pateren saaledes komme, raabte til ham. Paa Crucisixet kand jeg intet laane. En Kone faldt i Vandet. Manden gik altid mod Strømmen, for at søge efter hende. De Hosstaaende spurgte, om han var galen? Hun kunde dog ei have svømmet mod Strømmen. Manden svarede: Sin hele Livs Tid har hun været forkert og mod Strømmen. Jeg formoder altsaa at hun i Døden har gjort det samme. NB. Heraf udkommer hver Mandag et Blad fra det Bergenske Addresse-Contoir hos Ole Brø