Den Vest-Sjællandske Avis, 1832-04-28
(Fortsættelse.) Fra Aarene 1817 til 1824 udkom mange politiske Skrifter; i eet af disse Skrifter forkyndte han Carl den des Undergang, naar han ikke forandrede sit Regieringssystem. Uagtet denne hans overordentlige Virksomhed blev hans oeconomiske Forfatning stedse meere derangeret. J 10 Dage, sagde han engang, spiser jeg Brød og drikker Vand, jeg arbeider i Kulden og har endog solgt mine Klæder for at kunne betale Afskriverne. - Fra Politiken henvendte han sine Bestræbelser paa Religionen, han følte sin Siæl opfyldt af en guddommelig Begeistring; han fattede det Forsæt at stifte en fornyet Christendom; et Øieblik følte han sig betaget af Tvivl om sin guddommelige Sendelse; han ladede Geværet og vilde dræbe sig selv; men hans Time var ikke kommen; han følte hvorledes Gud hævede ham op af Afgrunden, en religiøs Beggeistring, udbredede sig over hans hele Væsen, helligede og fornyede det. J denne Stemning døde han, men han havde inden sin Død skaffet sig hemmelige Tilhængere; disse udbrede nu Lovtaler over ham; de sige at det Guddommelige Menneske har aabenbaret sig, og at en nye Christendom er skiænket Verden. Moses har lovet Menneskene et almindeligt Broderskab, Christus har forberedet det; men St. Simon har realiseret det. Nu skal den sande almindelige (Catholske) Kirke fremstaae (som vel sagtens har i Sinde at opsluge den Protestantiske.) Cæsars Rige, eller det Verdslige Rige, i Modsætning med Kirken, hører op. (Denne Forkyndelse er ikke gaaet fortabt for den Østerrigske Regiering, Cæsars yngste Descendent, og den har lukket en Fransk Bagers religiøse Conventikel i Mæyren, som der vilde udbrede den nye Christendom Et fredeligt Selskab skal træde i Stedet for det krigerigske, og en almindelig Kirke skal beherske det Verdslige og Geistlige; men Videnskaberne og Jndustrien skulle ansees for hellige; thi denne tiener til at forbedre de fattige Klassers Lod, hine til at nærme sig til Gud. Det borgerlige Selskab skal herefter kun bestaae af Præster, Lærde og de Arbeidende og der skal ikke være nogen anden Regiering end disses Forstandere. Enhver Eiendom er Kirkens Eiendom (al Formue skal saaledes blive fælles, denne Lære finder stor Indgang, og Forstanderne have allerede vidst saa fortræffelig at benytte sig af den, især ved at forlokke unge og sværmende Mennesker af stor Rigdom, til at skiænke deres hele Formue til Forsamlingen, saa at de kunne disponere over store Capitaler). Enhver Haandtering skal betragtes som et religiøst Embede, som et Trin hvoraf enhver Haandværksmand kan arbeide sig op paa det religiøse Hierarchies Trappe; enhver med Hensyn til sin Duelighed og til sine Fortienester. Guds Rige, sige hans Tilhængere, er nu kommen til Jorden, alle Spaadomme ere blevne opfyldte. Du kunde døe St. Simon, udraabe de i deres Begeistring; thi Duhar udført store Ting. Endnu paa Gravens Rand, paa hans Syge= og Dødsleie har han opflammet os, da han har aabenbaret os Menneskehedens Forhaabninger, og har ved sit Exempel paalagt os den Pligt, at opoffre Alt for at realisere disse Forhaabninger. Saint Simons Vandel, tilstaae hans Venner, var vel ikke et aldeles fuldkomment Mønster, men det giør intet til Sagen; thi i hans Væsen som i hans Religion ligger den Characteer, at begge blive bestandigt fuldkomnere. Jo ringere Saint Simon begyndte desto større er hans Hæder og hans Hellighed bleven, da han har endet med den nye Chrisendom; den er begyndt; men det tilkommer Gud at fuldende. J St. Simons eget Liv viste sig denne Overgang fra det mindre til det meere fuldkomne, og Døden har ikke afbrudt hans evige Fremskridt. Thi St. Simon skal være evig med sine Venner, de skulle udvikles med ham, og alden Kiærlighed, Viisdom og Skiønhed, som bemærkes i menneskelige Former, ere de Elementer hvoraf Saint Simons Væsen gaaer hvert Øieblik frem til en større aandelig Fuldkommenhed. Naar andre Religioner sætte dette guddommelige i noget som har været (har aabenbaret sig) saa søger St. Simonismen det Guddommelige i en bestandig og evig Fremskridt i det Tilkommende. St. Simons hengivne Levnet hensvinder og blegner for hans nærværende og tilkommende Livs Glands, og dog overgik han medens han levede her paa Jorden alle ne Samtidige. (Man kan begribe hvad en saadan Lære, præket fra Huus til Huus i et fyrigt Sprog, med mangfoldige Ord, med en brændende Enthusiasme, maae kunne frembringe for en Virkning paa det menneskelige Gemyt, og hvor let det kan blive mueligt for den nye Christendoms Blendværk at fortrænge den gamles i sin oprindelige Reenhed, og Fromhed, i sin fordringsløse Simpelhed og i sin stille Følelse for Dydens Skiønhed og Hiertets indvortes Reenhed.)