Viborger Samler, 1848-09-02
Jmorgen prædiker Hr. Pastor Bruun i Domkirken; i Søndresogns Kirke Hs. H. Hr. Stiftsprovst Ursin. Nogle Ord til vælgerne. Af Rector F. C. Olsen. Der hersker iblandt Mange en stor Uvidenhed om den sande Beskaffenhed af den uindskrænkede eller absolut monarchiske Statsforfatning, hvorunder vi og vore Fædre have levet, og naturligviis en endnu større Uvidenhed om den indskrænkede eller constitutionel monarchiske Statsforfatning, der nu ventes indført af Kongen i Forening med den forestaaende Rigsforsamling. Derfor kan man stundom høre Folk sige: "Jeg vil helst beholde det Gamle; det er bedre at have een Konge endat lyde mange Herrer." Disse Ord komme for en Deel af den gamle Skræk for Adelsregjeringen, der var her i Landet for Souverainetetens Jndførelse 1660. Dengang kuede Adelen rigtignok Bonden, ligesom den kuede Kongen; men de Tider ere forbi. Nuomstunder er en Constitution ikke saadan meent; dette er noget, man strax kan see af den nye Valglov. Den giver tilvisse ikke Adelen og de Mægtige Leilighed til at sammensætte Rigsforsamlingen og ordne Statsforfatningen efter deres Lyst. De Adelige og Mægtige forsvinde jo reent i det store Antal af Vælgere, eftersom Kongen, med faa Undtagelser, har kaldet alle Mænd over 30 Aar til Deeltagelse i Valgene uden Forskjel paa Stand og Formue. Heller ikke ere vi forpligtede til at vælge de Adelige og Mægtige, da Valgene ere saa frie, som nogen kan ønske det. Skulle vi endelig troe, at Kongen og hans Ministre have ifinde at forelægge Rigsforsamlingen et Udkast til en ny Statsforfatning, hvori de Adelige og Mægtige begunstiges paa de ringere Klassers Bekostning, naar den af Kongen selv givne Valglov sætter Borgerne og Bønderne istand til forden største Deel selv at vælge Medlemmerne af den Rigsforsamling, der skal prøve og gjennemgaae Regjeringens Udkast? Derved vilde jo Kongen og hans Raad skaffe sig selv lutter Modsigelse og Harme, og Landet indvortes Splid og Uro; det kan man dog ikke forestille sig at være hans Mening. Altsaa er der slet ingen Aarsag til at frygte for, at en constitutionel Forfatning, saaledes, som vi ventelig faae den, vil give de Mægtige Raadighed til at trykke de Lavere. Godt, kan man nu svare; men naar Bonden eller den menige Borgermand, som ikke har kunnet anvende megen Tid paa at samle Kundskaber, nu kommer til at sidde i en Forsamling, der raader over hans eget og Andres Vel og Vee, saa er det at befrygte, at han lader sig besnakke af de fine og veltalende Folk, der have stor Kløgt og smidige Tunger, saa de tage ham med sig og bedaare ham og faae ham til at give sit Samtykke til det, han siden maa fortryde. Dertil vil jeg svare aabenhiertigt: Ja sligt kan meget let skee i den forestaaende Rigsforsamling; thi den faaer at bestille med en af de vanskeligste Opgaver, som er at prøve og bedømme en Statsforfatning i alle dens mangfoldige Dele og Punkter, hvoraf man til hvert enkelt behøver ikke liden Kundskab og aandelig Modenhed for at finde det Rette, som kan komme os og vore Efterkommere til Gode, og tillige for at fastsætte Grundlovene i rigtige og bestemte Ord. Thi naar en Constitution engang er fastsat, er det vanskeligt at forandre i den; i en Constitution gjælder den bestemte Lov efter det strenge Ord, og det er ikke tilladt at afvige derfra med godmodig Vilkaarlighed for at hjælpe paa Lovens Mangler. Tilvisse er Sagen vanskelig, men da man nuomstunder har mange og forskjellige Constitutioner forsig fra forskjellige Tider og Lande, samt mange og det ofte dyrekjøbte Erfaringer, som andensteds ere gjorte, og hvoraf vi kunne tage Lære, saa er det gjørligt at tilveiebringe en fornuftig, for os passende Forfatning. Men dertil behøves de bedste Kræfter, som vi kunne skaffe, for at den nye Statsforfatning kan blive en fast Grundvold for Landets tilkommende Ro, Eendrægtighed og Lykke, og derfor vil jeg, som en Mand, der gjerne seer det gaae Andre vel, og selv har en Velfærd, som vil blive knyttet til den nye Statsforfatning, og Børn, som skulle leve under dens Beskyttelse, her udsige det som min Overbeviisning og mit Raad: at de, der efter deres Kundskab og Dannelse maae regne sig til hvad man kalder meenig Mand, ikke skulle ansee det for en Nødvendighed eller Fordeel, at sidde i den forestaaende Rigsforsamling eller at see Mange af deres Lige i den. Jeg agter fuldeligen Bondens sunde Begreb, Religiøsitet og Sindighed; men disse gode Egenskaber ere ikke nok, naar han mangler Kundskab, der ene er istand til at gjøre ham selvstændig i sin Dom. Det lader sig med Vished forudsige, at de Ukyndige snart ville finde sig saaledes stedte i Forsamlingen, at de i Alting maae tage Veiledning af de Kyndige eller af dem, der udgive sig for Kyndige, og hengive deres Mening og Stemme til Andres Raadighed. Der vil findes høirøstede Talere, som ville lokke dem ved Skinnet af en overspændt og ubegrændset Frihed eller vel endog ved uretlige Fordele, som aldrig kunne vindes, uden at det siden hævner sig; og hvis de muligen blive bange for den Slags Frihed, vil det ikke mangle paa Andre, der tale mindre høit men maaskee meere listigt, og som ville søge at drage dem hen til en modsat Yderlighed.