Berlingske Tidende, 1833-03-12
Fra den Russiske Grændse, den 16de Februar. Den franske Presses Jnconseqvents overstiger alle Begreber. De selvsamme Organer, der i Aaret 1828 lykønskede General Diebitsch til hans glimrende Tog og tilskyndte ham til at erobre Constantinopel, affectere nu den største Deeltagelse for Porten. De ere ængstelige over Ruslands dem ubegribelige Politik, der dog, lempende sig efter Sultanens Jnteresse, stemmer bedre overeens med deres nuværende Anskuelser, end ved Overgangen over Balkan, da Keiser Nicolais Høimodighed, udsat for den bittreste Dadel, regnedes til de sjeldneste politiske Misgreb. Europas Ligevægt er nu truet ved General Muriawieffs Sendelse, - saa raabes nu i de samme franske Blade, der i Aaret 1828 ønskede det Ottomanske Riges Ødelæggelse, og nu i en fredelig Mission - en saadan er Gen. Murawieffs til Alexandrien, øine Portens Jndlemmelse i Rusland eller noget Lignende. Saadanne Modsigelser ere ikke tilfældigen eller uden Overlæg henkastede; de ere Resultater af underfundige Beregninger, sigtende til at vildlede den offentlige Mening og holde denne under den saakaldte uafhængige Presses strængeste Despotisme. Selv den blotte Begynder i Politiken kan det ikke undgaae, at det Petersborgske Cabinet, dersom det havde tilsigtet Territorial=Udvidelse og ønsket Fodefæste hiinsides Balkan, vilde have benyttet det Øjeblik, da Vaabenmagt kunde aftvinge Sultanen ethvert Offer og næsten alle Meningsnuancer vare enige om, at Europa ikke meere burde taale et tyrkisk Hof i sin Midte. Keiser Nicolais maadeholdne Fremfærd imod Porten, hans beundrede Selvfornægtelse ved Fredsslutningen i Adrianopel, kan vistnok ikke fattes af dem, der selv ikke i Stand til at vise noget Maadehold, vante til at dømme efter deres Følelser og Anskuelser, udlede de reeneste Handlinger af hvilkensomhelst anden end en reen, moralsk Bevæggrund. Ligesom dengang, ligesom i Aarene 1813 og 1814, har det Petersborgske Cabinet det almene Vel til Øjemeed. Det benytter ikke Portens Forlegenhed til at gjøre sig denne underdanig, men søger at gjøre sin Jndflydelse paa Verdens Anliggender gieldende ved en høiere dybt indgribende Politik, der forsvarer Ret og lovlig Orden. Da Sultanens ubegribelige Forblindelse vovede paa en vis Maade at eludere de Stipulationer, hvortil han høitideligen havde forpligtet sig, maatte han derfor lide de Følger, som en falsk, fordomsfuld Politik voldte ham. Han havde udæsket Krigen, paadraget sig alle dermed forbundne Farer, og vilde ene have baaret Skylden, dersom Freden i Adrianopel efter de franske Bladeskriveres Ønsker, havde paalagt Porten de haardeste Betingelser. Dette blev ikke Tilfældet, meget meere kunde Divaner, snart overtyde sig om, at hverken fornedrende eller uopfyldelige Fordringer ventede den; at ingen Giengieldelsesret skulde øves, men tvertimod, at det med sand fanatisk Jver mod den russiske Nation opluede Had skulde vorde ædelmodigen nændset. Fra det Øjeblik, da Fjendtlighederne ophørte og Ruslands Rettigheder vare betryggede, turde Porten glæde sig ved dettes venskabelige Yndest, der ikke bestaaer i tomme Former, men under de nuværende mislige Omstændigheder skal paa den bestemteste Maade retfærdiggjøre sig. Porten, der kjender sin Stilling bedre end de fremmede Publicister ere bekjendte med den, er overtydet om det russiske Hofs oprigtige Deeltagelse; den seer i dettes Bestræbelser for at dæmpe Krigsluen og afvende de Farer, der true den, ingen Bihensigter, som man foregiver, men den reneste, uegennyttigste Tjenstagtighed. Saa lidet uddannede de høiere Statsvidenskaber end ere i Constantinopel, er man dog der kommet saa vidt, at man indseer, at det maatte være at fornægte Politikens første Begreber, om man søgde at styrke hvad man havde til Hensigt, at svække. Virkelig vilde det være en besynderlig Forsigtighed, en med sund Fornuft lidet overeensstemmende Calcul, som det russiske Cabinett, efter de franske Blades Angivelse, nu synes at hylde, den nemlig, at skjænke Porten sin Beskyttelse, for siden at svække eller tilintetgjøre den. Man maa have en ringe Mening om den russiske Diplomatie, for at kunne tiltroe den saadanne Vilfarelser, og man har jo dog hidtil ikke draget dens Snildhed i Tvivl, Det europæiske Statsystems Bygning fordrer det ottomannske Riges Frelse, dette kan ikke ødelægges, uden Convulsioner, den vilde udsætte det Almindelige for Fare, og ene være Urostifterne til Nytte. Derfor er det nu Pligt, at antage sig Sultanen og i det yderste Nødstilfælde træde i Skrankerne for ham. Kunde en Regiering lade sig forlede til at handle anderledes, kunde den forlade eller maaskee endog forraade Porten i dennes nærværende Crisis, saa vilde dette hverken være hæderligt eller snildt, men bidrage til Ligevægtens, til den almene Freds, Forstyrrelse. Det Peters borgske Cabinet er fortroligt med disse Anskuelser, bessælet at det Ønske, at vide sine venskabelige Forhold til Porten ikke benyttede til illnsoriske Ønsker, - dette har ledet dets Skridt i de orientalske Anliggender. Alle Pressens Forsøg paa at vildlede den offentlige Mening i denne Henseende kan Daad gjendrive, men deres Haab vil vorde bittert sveget, der saa gjerne vilde give Anledning til en Conflikt mellem Magterne, og skuffPortens Tillid til Rusland.