Jyske Efterretninger, 1770-11-30
Land=Militien er S. tre. igesom Bondestanden er Statens Støtte i Henseende 1 til dens indvortes Velstand, saa er den det og i Henseende til dens Sikkerhed imod udvortes Angreeb. Denne Stands Lemmer ere ikke alleneste i Tallet de fleeste, men og i Almindelighed udrustede frem for andre med sterke og varagtige Lemmer, og blive endog ved deres Forretninger i Freds Tider forberedte til at udstaae Krigens Besværligheder. Den Regiering derfor, som ønsker at forsikre sig om en tilforladelig Tilstand, en Tilstand, der ikke beroer paa Verdens Venskab og paa Verdens Løb, men paa Statens egne Kræfter, saa at Staten bliver vel stedse underkastet Indflydelse af Verdens Løb indtil en vis Grad. Bbd. dog dog uden at maatte befrygte Rystelse og Undergang, en Regiering, siger jeg, som ønsker dette, har høyeste Aarsag til at see derhen, at Bondestandens Forfatning maae stemme overeens med denne store Hensigt; thi hvorfor skal en Stat lade sin Sikkerhed og Forsvar blot komme an paa en stedse under Gevær og i uophørlig Sold staaende Krigshær, der dog i Nødsfald er meestendeels utilstrækkelig, og i det mindste i Henseende til den gemeene Mand, upaalidelig, hvorfor skal den ikke langt heller bevæbne Statens Borgere, som nære sig selv i Freds Tider, og blive alleneste Staten til Byrde, saa længe Krigen varer, og heller tænke paa saadan en Indretning, hvorved de til deres Fædrenelands Forsvar blive ligesaa dygtige, som de i Henseende til deres Villie og Troeskab ere paalidelige, Dersom en Regiering vil alvorligen tænke derpaa, da har den det i sin Magt at indrette Modstanden efter Angrebet, og altid at være den anrykkende Fiende overlegen, i Henseende til Tallet af det Mandskab, som den vil sætte imod ham; thi at heele Nationer skulde overfalde hinanden, det er nu ikke meere at befrygte i Europa, da Menneskenes Haandtering hinder dem til deres Hiem; men en angribende Stat virker altid kun med en maadelig Deel af sin Styrke; men den Angrebne kan, naar den vil, virke med sin heele Styrke. Man kan alsaa paastaae, at en Nation, der er talrig nok til at kaldes en Nation, naar dens Forsvars Stand er i en tilbørlig Forfatning, maae hiemme hos sig selv være den ganske Verden voxen. Og naar først nogle fleere Europæiske Stater satte sig paa den Foed, hvortil de, der maae holde en Søemagt og Landmagt tillige, da det er dem umueligt at giøre begge Dele tillige, formodentligen af Nød maatte tvinges til at begynde paa, saa vilde en staaende Krigshær ved saadanne Exempler komme af Brug, ligesom den ved Exempler er kommen i Brug, thi naar det Haab forsvinder, at man med en altid færdig Krigshær kan være en ubevæbnet Naboe. overlegen, og naar man, i Fald man vover et Angreb, maae ikke vente en svag Modstand, men en heel Nations Modstand, saa bliver den kostbare Krigshær unyttig. Til at bevise Mueligheden af saadan en Forsvars Stand uden staaende Krigshær, behøves kun saadanne Nationers, og ofte smaa Staters Exempler, hvilke i Krige, hvor Bonden styrer Ploven med den ene Haand, og fører Vaaben med den anden, ere blevne, hvad de vare og endnu ere, og ved lige Forfatning have opholdet eller endnu opholde sig. Det er ikke mit Forsæt at vise, hvorledes National-Tropper skulle dannes, saa at de vorde dygtige til Forsvars Standens Hensigt, men jeg vil allene herved gjøre trende Erindringer: For det første, at man ikke maae lade sig nøye med blot at udskrive de Hænder, som bestæmmes til Forsvar, som Recruter, hvilke man, naar det behøves, da først ville tage fra Ploven, og stikke under den staaende Krigshær, men at disse Hænder i Forveien maae vænnes til Vaaben og Krigstugt, og at der imellem dem og de Soldater, som ikke legge Geværet bort, maae ikke være nogen anden Forskiel end i Færdighed, og denne Forskiel dog ikke større, end at den ved en stærkere, ja og daglig Øvelse i en kort Tid forsvinder, naar National-Soldaten gaaer fra Ploven, For det andet, at der maae ikke være nogen Mangel paa Officerer, og at de, som sættes til de Nationale=Tropper, ikke staae udi eller bringes paa den Meening, som at de bleve satte tilbage eller til Rolighed; men at tvertimod deres Forhold ved de Nationale, og det Gode, som de der stifte, maae være en Vey til Befordring. For det tredie, den Pligt at tiene Fædernelandet under Gevær, maae være for den gemeene Mand en almindelig Pligt, men ingenlunde saadan en Pligt, som efter Behag paalegges nogle, andre fritages for. Det er ikke at vente at Bonden skal blive en god National-Soldat, saa længe, hans Stand er ham forhadt og i Almindelighed foragtelig, og den bliver begge Dele, saa snart Forbindtligheden er ikke almindelig. Men der, hvor enhver Bonde=Søn maae tiene sine Aar, og hvor man har vidst at giøre af Tienesten en Vey til den unge Bondes Lykkes Befordring, der tiener han med Lyst og Munterhed uden at kuurre, efterdi den Byrde, som alle bære paa, bliver ikke længere nogen Byrde, og der holder han Tienesten i Ære, og vænner sig til den rette Tænkemaade, der opløfter en National-Soldat langt over den hvervede Soldat, som dog altid bliver en Leyesvend først i Da det saa kaldede Storvorde Flag ligger langt ud til ninger. En saadan Forsvars Stand er uden Besværlighed, muelig, naar Bonden haver, om ikke overalt Eiendom, dog i det mindste Frihed; den er vel ogsaa muelig der, hvor Bonden giør Hoverie, men med store og næsten uovervindelige Besværligheder.