Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1844-05-11
Som man erfarer, opfordrer Hr. Mægler Hey mann til Actietegning paa en Jernbane fra Kjøbenhavn over Lyngbye eller Jægersborg Dyrehave til Helsingør. Jblandt de mange Forslag til Anlæg af Jernbaner fortjener den projecterede i flere Henseender megen Opmærksomhed og vil sikkerligen er alene i Kjøbenhavn men ogsaa i Udlandet finde (Berl. Tid.) mange Deeltagere. Tønning, den 21de April. Den nylig henrettede Morder, Carsten Hinz, var i den sidste Tid før sit Endeligt bleven Dagens Helt for Byens og Omegnens Beboere. Hans Anger, hans Fromhed og opbyggelige bibelske Talemaader forskaffede ham Beundrere og opbyggede de talrige, især qvindelige Besøgere. Hvo erindrer sig ikke en lignende fanatisk Beundring af den bekjendte Worm hos de kjøbenhavnske Damer. - Til Henrettelsen var Morderen saa udpyntet med Baand, at Skarpretteren yttrede sit Mishag derover. Omtrent 8000 Tilskuere vare tilstede under Henrettelsen. Et Detaschement af 10 Mand Dragoner fra Slesvig escorterede Toget fra Tønning til Retterstedet, i Nærheden af den Kongel. Færge. Carsten Hinz beholdt sin Fatning til sidste Øieblik, hilsede til alle Sider, holdt en from Tale til Folket og maatte i sine Bønner afbrydes af Skarpretterkarlene Med eet Hug faldt Hovedet; i det samme styrtede et ungt Menneske frem, greb det døde Legeme og rystede sig en Krukke Blod ud af Halsen, som han strax uddrak. Sandsynlig vilde den Elendige efter den ogsaa her herskende Folketro derved befrie sig fra den faldende Syge. Han døde dog strax derefter, maaskee af en kold Drik, som han nød ovenpaa den, til denne Kuur hørende Jsvedløben. Ogsaa begge TønningsPræster, som Hinz paa Retterstedet offentlig takkede for sin Omvendelse, talte nogle Ord til Folket. Danmark har just ingen Overflødighed af Originaler, og egentlige Særlinge, saaledes som Englands Jordbund hyppig pleier at frembringe, ere endnu saare sjeldne hertillands. Saameget mere – hedder det i Ringkjøbing Avis" – ansee vi os forpligtede til at gjøre det større Publicum opmærksom paa, at et Pragtexemplar af denne Sort, der i mangfoldige Aar har givet vor lille By nok at snakke om og forhauset og moret alle Fremmede, som gjæstede os, i denne Tid, i sit 86 Aar, har omskiftet det Timelige med det Evige. Denne Mand var den velhavende Kjøbmand, Jens Harpøth, bekjendt i hele Vesterjylland for sine noget vel cyniske Manerer, og sin hele høist originale Tænke- og Handlemaade, bekjendt mangesteds i Hertugdømmerne, saavelsom i Hamborg, om ikke ved Andet, saa ved de mærkelige Beretninger, som Handelsreisende jævnlig have medbragt om ham og ved hans billede paa Pibehoveder, ja man paastaaer endog paa Honningkager. En underlig Higen efter at tee sig anderledes end hans Medborgere, besjælede Manden, gjennem hele hans lange Liv, og vil udentvivl gjøre hans Minde meere varigt hos Byens Jndvaanere, end hans iøvrigt hæderlige Vandel og ikke faa godt Sider. Sikkert ville de ikke undlade at fortælle deres Børn og Børnebørn om Jens Harpøth, som snart vandrede gjennem Byen med en ældgammel lysegrøn Kjole, langskjødet Vest, korte Knæbeenklæder, blaae Strømper og tvende Stokke, een i hver Haand, snart kom fra sine Marker ridende gjennem vore Gader i Skjorteærmer og barbenet, med en trekantet Hat paa Hovedet og en Lee i Haanden, i sin lange magre Skikkelse, et livagtigt billede paa Døden. De ville ikke glemme at fortælle om Jens Harpoth, som troede at have opfundet en Flyvemaskine, men uheldigviis, da han første Gang benyttede den, faldt ned i sin egen Mødding; eller atter og den samme Jens Harpøth, der vilde gjøre en oeconomisk Reise gjennem hele Landet i et forunderligt Kjøretøi, forspændt med en Ko, af hvis Mælk han troede at kunne ernære sig underveis uden at udgive en Skilling, medens Koen, for ei at volde Bekostning, jevnlig maatte græsse paa Veiens Sider, om Jens Harpøth, som ved en høitidelig Leilighed, da hele Byen var illumineret, blot stillede en lille Buste af hans Afgud Napoleon i et af sine mange Vinduer med en Praas bagved, sigende: Han lyser sig meer end alle Lys den Karl, om Jens Harpoth, der Dagen efter en kjær men fattig Broders Død, som han trolig havde understøttet, spadserende i sin græsgrønne Kjole mødte en af sine nærmeste sortklædte Slægtninge, der bebreidede ham, at han ikke sørgede for den Afdøde, men fik til Svar: "Jeg sørgede for ham, da han levede, sørg Du nu da han er død." Dog vi kunde blive saaledes ved i det Uendelige; thi Stof mangler ingenlunde, men vi frygte for at trætte Læseren; imidlertid haabe vi, at denne vist lille høist ufuldstændige Rekrolog vil være tilstrækkelig til at vise, at Ringkjøbing har mistet en rigtig Særling, og med ham sin største, om end ikke eneste Mærkværdighed.