Aarhuus Stifts-Tidende, 1847-03-31
Den udmærkede franske Maler L. Robert har, under sit Ophold i Rom, to Gange svævet i den rædsomste Dødsfare. Engang var han gaaet ned i de bekjendte Katakomber, for at besee de Freskomalerier, som befinde sig i hine labyrinthiske Gange, og i sin Kunstiver havde han tabt Traaden, som han havde medtaget, for at finde Tilbageveien. Fireogtyve Timer svævede han saaledes i den qvalfuldeste Angst for, ei at kunne finde Udgangen og at maatte døe Hungersdøden i denne skumle Hule. Længe søgte han, ved Lyset af en Fakkel, Veien og Traaden; men Faklen sluktes omsider, og han samlede nu omkring i fuldstændigt Mørke, uden at vide, til hvilken Side han skuld, vende sig. Hunger, Mødighed og Angst havde allerede virket saaledes paa ham, at han opgav alt Haab da greb han, den anden Dags Morgen, tilfældigviis den længe søgte Traad, medens han med Hænderne samlede om mellem Dødningebeen. Ved Hjælp af Traaden fandt han Udgangen. – En anden Gang havde han besteget Kuplen af St. Peterskirken, og saae her paa nogle Arbeidere, som vare sysselsatte med en Reparation. For desto lettere at skaffe det Vand, de behøvede, op i denne betydelige Høide, havde de lagt et Par Bræder over Kupen, og hidsede herfra Vandspande op fra Kirkens Jndre. Denne skrøbelige Bro var omtrent to Fod bred og ikke synderlig sikker, da det ikke var faldet Nogen ind, at den skulde bære et Menneske. Robert følte paa een Gang, da han kom til dette Sted, en uimodstaaelig Lyst til at gaae over denne smalle, vaklende Bro, og da han havde gjort fire Skridt henad den, blev han sig den græsselige Fare bevidst, han havde udsat sig for. Det var lige voveligt at gaae frem og at gaae tilbage. Det Eneste, han formaaede at gjøre, for ei at styrte ned, da han blev svimmel, var, at lukke Øinene og staae ubevægelig. Da han havde fattet sig noget, samlede han alt sit Mod og gik videre. Saaledes kom han midt ud paa Bræderne, og nu følte han, at de knagede under ham. Aandeløs naaede han imidlertid, ad den skrøbelige Bro, den anden Side af Kupen, og sank herpaa sine Knæe, takkende Gud for sin Redning. J Londons fornemme Kredse gjør følgende mærkværdige Sag stor Opsigt: For mange Aar siden forelskede den nu afdøde Grev Stair, dengang endnu Hr. Dalrymple, sig i en smuk ung Pige, Mis Gordon. Han bortførte og ægtede hende. Kort efter følte det unge Par sig ulykkeligt, og Dalrymple gjorde et Forsøg paa at befrie sig fra sin Kone, hvilket mislykkedes for ham. Han levede imidlertid med en Udlænderinde, og da han absolut vilde bevirke en Skilsmisse fra sin Kone, greb han til følgende Middel. Han opfordrede en Mand til at gjøre Cour til Mes. Dalrymple og at opbyde Alt for at vinde hendes Tilbøielighed, saaledes at han (Ægtemanden) kunde opnaae Skilsmisse. For det Tilfælde, at Sagen lykkedes, lovede Dalrymple Herren en meget betydelig Pengesum. Den hvervede Elsker vandt nu rigtignok den arme Kones Hjerte, men istedetfor at give sin Mand Grund til Skilsmisse, søgte hun selv om den, fordi hun vilde ægte den omtalte Herre, som havde lovet hende sin Haand. Da de vare skilte og Elskeren havde tjent sine Synderpenge, vægrede han sig ved at ægte den Ulykkelige, der som en Følge deraf mistede sin Forstand og siden den Tid (1820) har været i et Galehuus. Hun er nu henved 75 Aar, og har pludseligt i denne Vinter faaet sin Forstand tilbage, saa at hun nu skal løslades fra Galeanstalten.