Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-07-07
Paa Madam Recamiers Landsted blev Planen imellem ham og hans Fortrolige veiet og forberedt, saaledes indtraf d. 18 Brumaire. Hvormeget Lucians Besindighed d. 19de bidrog til Sagens gode Udfald, da Napoleon var ganske raadvild, fortælles her paa den allerede forhen bekiendte Maade. Men at man havde draget Dolke mod ham i Femhundrederaadet, betvivles ligeledes her. Fouche, som Directoriet i den sidste Tid, for at støtte sig, havde udnævnt til Politieminister, var den første, der, i det Øjeblik han fornam Buonapartes Seier, endnu samme Nat, ved alle de Midler, han raadede over, holdt Folket i Paris i Tømme, og derved vidste at forsvare sig paa sin Post. Lucian blev imidlertid den 18 Brumaires Helt, i det han forhindrede, at Napoleon erklæredes fredløs, bestemte han egentligen Sagens lykkelige Udfald. Til Belønning blev han i en Alder af 25 Aar udnævnt til Minister for det Jndre, og udmærkede sig snart ved samme Herskesyge, som hans Broder, kun under mindre barske Former. J hans Departement herskede han uindskrænket, men ofte brugte han en overilet og ubetænksom Fremgangsmaade. Jmidlertid lykkedes det ham dog, at udbrede høie Begrebet om sine Kundskaber og Ævner, ogsaa forstod han, ulige bedre end Napoleon, den Konst, at repræsentere, ligesom og de af ham bestyrede Fester og andre Ceremonier udmærkede sig ved hensigtsmæssig Anordning. Derhos var han ikke uden Talegaver, og talde ofte og gjerne, om han end ikke regnedes til de udmærkede Talere. Efter Slaget ved Marengetraadte monarkiske Former efterhaanden i de republicanskes Sted, som indtil den Tid havde vedligeholdt sig. Ogsaa Lucian vilde have en monarkisk, men modereret, Forfatning; han frygtede sin Broders umaadelige Ære- og Herskesyge, men især fordi den stod hans egen Ære og Herskesyge i Veien. Hans Plan gik derfor i Begyndelsen ud paa, at deele Regjeringen imellem to Consuler, ved at bestemme Napoleon for Krigen og de udvortes Anliggender, sig selv for det Jn dere, men indseende, at hiin vilde tilrive sig alMagt allene, besluttede han, paa enhver Maade, at modarbeide hans ærgjerrige Planer, og holdt Ord, men Fouche forsømte ikke at benytte sig af den begyndte Tvedragt imellem Brødrene, forend mere at ægge Napoleon mod Lucian, hvis Jndflydelse han frygtede, ved overdrevne Fortællinger om hans Udsvævelser og Ødselhed. Saaledes opstode snart hyppige Trætterier mellem Brødrene, med stedse stigende Heftighed, i det Lucian, i Bevidstheden af sine Fortjenester, med stor Bitterhed svarede Napoleon, dertil kom, at i Napoleons Familie selv to Partier strede om Jndflydelsen, Brødrenes Partie, hvis Hoved Lucian var, og Beauharnois's, med Josephine i Spidsen, hvilken sidste Fouche, der vidste at gjøre sig Buonaparte afhængig ved Factionernes Skrækkebilled, understøttede af alle Kræfter. Med hver Dag steg Tvedragten, indtil endeligen Lucian, som havde truet at styrte Consulen, ligesom han havde løftet ham i Veiret, blev sendt som Gesandt til Madrid. Men uagtet hans Fiender, der nu havde frit Spillerum, i Førstningen op bøde Alt, for at gjøre Spliden uforsonlig, begyndte man dog nu at nærme sig, og Lucian, en Tidlang selv Dronningen af Spaniens erklærede Yndling, udkastede en Plan til at formæle Napoleon med Jnfantinden Jsabelle, nu Kronprindsesse af begge Sicilier. Allerede var Underhandlingen, med Consulens Samtykke, kommen saavidt, at den skulde sluttes, da Josephine erfarede det, og ved sin egen og sin Datter Hortensas Jndflydelse bragte det saavidt, at den pludseligen maatte afbrydes, men at derved den hidtilværende Spænding mellem Josephine og Lucian endnu meget steg, er let at begribe. J Spanien lagde den sidste tillige Grunden til sin Rigdom, de 30 Mill. Francs, som Portugal hemmeligen maatte betale for Freden i Badajoz, deelte han med Fredsfyrsten, men gav dog Napoleon 5 Mill. af sin Andeel. J November 1801 vendte han tilbage fra Spanien, hvorpaa han i næste Marts blev udnævnt til Medlem af Tribunalet, og saavel ved Concordatets Afslutning, som ved Æreslegionens Oprettelse var virksom, og især ved sin skaanende Fremfærd, i en sjelden Grad vidste at erhverve sig det romerske Hofs Gunst. Endnu i samme Aar (Juli 1802) blev han udnævnt til Officier af Æreslegionen, fik som saadan Sæde i Senatet og Senatoriet Poppelsdorf ved Bonn. Hans første Kone døde medens han endnu var Minister for det Jndre, en Tidlang førte hans Søster Elise Bacciochi Huusholdning for ham, indtil paa ny en vis Madam Jouberteau, een af hans Venners, Grev de la B...s Elskede, fængslede ham ved sine Yndigheder, og han besluttede sig, efterat hun havde født ham en Søn, formeligen at ægte hende, sin Broder til Trods. Forgjeves vilde Napoleon formæle ham med Enkedronningen. af Hetrurien, forgjeves forbød, efter en heftig Trætte med sin Broder, der sagde ham de værste Bitterheder angaaende hans Ægteskab med Josephine, Paris's Mairer at foretage Civilacten; endnu samme Aften ilede Lucian til Plessis Chamant, hvor Ægteskabet blev fuldbyrdet af den derværende Præst. Napoleons Vrede var grændseløs, og de Nygiftes lave Gierrighed og Begierlighed syntes at retfærdiggjøre hans Utilfredshed.