Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-04-07
Som Deres Majestæt af Documentationen allernaadigst vil have bragt i Erfaring, er det Blad, for hvis Jndhold de i nærværende Sag Tiltalte skulde drages til Ansvar, undergivet speciel Censur, og de befinde sig altsaa forsaavidt i den Retstilstand, som efter Lovens 2211 var den herskende her i Landet indtil Rescriptet 14de Septbr. 1770 ophævede den, som senere Forordug. 27de Septbr. 1799 820 atter har indført for domfældte Forfattere, og som den ulykkelige Placat af 2den October 1810 har givet et stort og beklageligt Raaderum, men som dog endnu stedse i Danmark maa betragtes som en Undtagelse fra den lovlige Tingenes Orden. Vi staae altsaa her ligeoverfor den store Modsætning, der med Hensyn til Pressen, deler Europa, og hvorom den endnu uafgjorte Kamp fores selv i de enkelte Staters Skjød, jeg mener Friheden og Ufriheden, den ved Lov beskyttede og ved Lov begrændsede Yttringsret og Censurens vilkaarlige Formynderskab, og ligesom begge disse tvende store Systemer gaae ud fra fuldkommen modsatte, indbyrdes uforenelige Forudsætninger, saaledes tilsiger den sunde Fornuft, at de i deres retlige Virkninger maae være aldeles forskjellige. Saavist nemlig Friheden er Tilregnelighedens første Grundbetingelse, saavist kan Ansvar efter Loven kun paahvile den, hvem Loven hjemler Myndighed til ved egen Selvbestemmelse at offentliggjøre, hvad han efter sin egen frie Beslutning vil; men hvor Staten enten i Almindelighed eller i et særegent Tilfælde betinger Offentliggjørelsens Berettigelse af sin egen forudgaaende Tilladelse, bygget paa et ved ingen Regel, bundet vilkaarligt Skjøn, der berøver den den Enkelte, med Friheden til selvbestemt Handling, ogsaa Tilregnelighedens Mulighed og Ansvarets Ære. Derfor erklærer ogsaa den Forfatter, hvis juridiske Meninger Deres Majestæt altid pleier at skjænke en særlig Opmærksomhed, og som, naar Alt kommer til Alt, vel ogsaa er den Bedste, jeg blandt vore Retskyndige kan anføre, – jeg mener Ørsted – det for en ligefrem Selvfølge, at for Skribenter, Bogtrykkere og Forlæggere medfører Censuren den Fordeel, at de ere frie for alt Ansvar, naar Skriftets Udgivelse af Censorerne tillades dem, hvorimod de, hvor Ansvarlighed er indført i Censurens Sted, ere udsatte for ubehagelig Tiltale og haarde Straffe, Formue ødelæggende Confiskationer osv., hvis Domstolene finde, at Frihedens lovbestemte Grændse er overskredet, og det er kun en senere Vedkjendelse og rigtig Anvendelse af denne Grundsætning, naar en Hof- og Stadsretsdom af 19de November 1805, der udentvivl hidrører fra samme Haand, ialtfald er billiget og yderligere retfærdiggjort ved en af ham til dens Offentliggjørelse føiet Note, uden Hensyn til en tiltalt Artikels Jndhold, frifinder den Censur undergivne Forfatter, fordi det er en umiddelbar Følge af den Tilladelse, Staten gjennem Politimesteren giver til et Skrifts Trykning, at der fra det Offentliges Side ei kan føres Anke over det, der ifølge dets Tilladelse trykkes, hvilket bestyrkes ved Henviisningen til Lovens 2211, der udtrykkelig betegner det som Virkning af at unddrage sig den lovbefalede Censur, at den, som trykker eller trykke lader, skal straffes for Skriftets Jndhold. Jntet, allernaadigste Konge, vilde heller kunne være meere selvmodsigende, end at Staten skulde kunne dømme en Borger for at have gjort, hvad den selv har tilladt ham, tilladt ham ligesaa retskraftigt, naar Samtykket indeholdes i en af den competente Øvrighed særlig given berettigelse, som naar Hjemlen søges i den almindelige Lov. Staten er nemlig i og for sig et abstract Begreb, den kan, hvor den aabenbarer sig i den virkelige Verden, kun fremtræde i og gjennem de lovligen indstiftede Organer. Den Politimester, der paa Statens Vegne fører Tilsyn med den ensurerede Presse, giver derfor sit Samtykke til Offentliggjørelsen ligesaa vist paa Statens Vegne, som det er i dens Navn, at Cancelliet nu opfordrer Høiesteret til i Statens Navn at paakiende nærværende Sag, og vilde de forskjellige Stats=Myndigheder ikke gjensidigen erkjende, hvad de indenfor deres Beføielses lovlige Kreds retteligen have gjort, da er den lovlige Tingenes Orden rystet i sin Grundvold, da er Forstyrrelsen trængt ind i Statens inderste Hjerte. Jeg skulde derfor vistnok ikke opholde mig ved at udvikle, hvad der ved sin utvivlsomme Rigtighed maa være indlysende for Enhver, dersom ikke Actor havde formeent, at desuagtet et saadant Ansvar efter Loven for det speciel Censur undergivne Blad var paalagt Udgiveren ved det Privilegium, som faa Dage efter Deres Majestæts Regjerings-Tiltrædelse til ham er – jeg tager ikke i Betænkning at paastaae – ikke givet, men udfærdiget. Visselig vil Høiesteret ikke uden største Forundring have hørt, under hvilke fortvivlede Vilkaar dette Blads Udgivelse er stillet ved en Bevilling, der berettiger Censor til uden videre at udstryge ethvert Rygte, enhver Udladelse, som kunde være anstødelig, fornærmelig eller blot ubehagelig for venskabelige Magter, enhver spøgende, spottende og bidende Vending, enhver "Tillægsbenævnelse til nogen Regjering eller Nation", enhver indenrigsk Efterretning" som enten ingen Hjemmel, opgiver, eller er optaget af noget fremmed Blad, eller som kunde befindes skadelig eller upassende, men hvis Privilegiet, efterat have forbeholdt det Offentlige en saa skrankelos Beføielse til at forhindre Alt, hvad der er ulovligt, eller endog blot kunde være ubehageligt, ved Siden af en Control, der herover Udgiveren al Frihed og dermed Muligheden til at overtræde Loven, vilde paalægge ham Ansvar efter Loven fordet Censor under Embedsansvarlighed havde tilladt: da maatte det vistnok erkjendes at være den meest naturstridige Forbindelse af hvad der efter sit Væsen er uforeneligt, – en Sammensætning af alt det Byrdefulde, som kan findes ved Systemer, der gjensidig udelukke hinanden, uden nogen af de Fordele, der under ethvert af disse Systemer kunde gjøre Byrden taalelig, – nemlig: Ansvar uden Frihed, Ufrihed uden Strafløshed. Her, om nogensinde, vilde det altsaa være Fortolkningens Pligt at bringe Harmoni mellem det skrevne Bogstav og Retfærdighedens hellige Fordringer, dersom her virkelig var nogen Collision mellem begge. Men at en saadan Collision ikke virkelig finder Sted, viser Privilegiets egne Ord; thi naar den 10de Artikel slutter med den af Actor paaberaabte Sætning: at Cen fors Ansvarlighed ikke fritager Udgiveren for Ansvar, (her staaer ikke Ansvar efter Jndholdets Lovlighed, ikke Ansvar efter den Trykkefriheds=Lovgivning, hvis Beskyttelse Privilegiet netop har berøvet Udgiveren ved at stille ham udenfor Loven og ved at underkaste ham den meest ubundne administrative Vilkaarlighed) –, da viser den i umiddelbar Forbindelse dermed staaende 11te Artikel, hvad der er at forstaae ved dette Ansvar, idet samme underkaster Udgiveren arbitrair Straf, enten af "Mulct efter "Cancelliets Decision, eller af "Privilegiets Fortabelse efter allerhøieste Resolution", for Overtrædelse af selve Privilegiets reglementariske Bestemmelser. Et saadant Ansvar kan naturligviis ikke blot rettelig paalægges Udgiveren ved Siden af den Ansvarsfrihed for Bladets Jndhold, der er en nødvendig Følge af Censuren, men den er endog selve Censurens nødvendige Supplement; thi lader Udgiveren f. Ex. Noget trykke i sit Blad, som han ikke har foreviist Censor, eller som denne har strøget, da er det vistnok i sin Orden, at han, ikke kan slippe med, for sammes Jndhold at staae til Ansvar, men at han, selv hvor dette er lovligt, maa være hjemfalden til Straf for at have unddraget sig den Censur, han ved sit Privilegium er underkastet. Saaledes beholder altsaa Privilegiets Ord sin fulde og gode Betydning, uden at gjøre Vold paa Retfærdighedens Krav, - saaledes kan dette fyldestgjøres, uden i mindste Maade at gjøre Vold paa Privilegiets Ord. Jeg paastaaer derfor, at dettes Bestemmelser og Udgiverens Ansvar kun angaae et Ansvar efter Privilegiet, ikke et Ansvar efter Loven, at det kun vedrører de reglementariske Forskrifters Efterlevelse, ikke Overholdelsen af den en censurpligtig Forfatter berøvede Trykkefriheds Lovbud, - kun kan gjøres gjældende af administrativ Vei (ved Cancelliets eller ved Kongens Resolution, ikke paa kjendes ved Domstolene; men selv om denne Mening ikke skulde finde Deres Majestæts bifald, vil det dog ingenlunde være nødvendigt at give denne Ansvarlighed – for Jndholdet – efter Loven - ligeoverfor Retspleien, en saadan Udstrækning, mod hvilken den naturlige billighedsfølelse og alle Retfærdigheds Grundsætninger maatte reise sig. Jeg skal i denne Henseende atter vende tilbage til Ørsteds nysberørte bemærkninger, hvori fra Censurens Ansvarsfrihed undtages et Tilfælde, hvor der er anført noget urigtigt Factum, hvis Fremførelse kunde virke Straf. Og det med Rette. Censor er nemlig hverken opfordret eller istand til at bedømme Rigtigheden af de factiske Paastande, der forelægges ham, og hvor altsaa det Sagtes Lovlighed eller Ulovlighed er afhængig af, hvorvidt dets Sandhed kan bevises eller ikke, der er det kun den, til at bedømme en saadan Beviisførelses Gyldighed indsatte Retsmyndighed, – der er det kun Retterne, som kunne afgjøre Sagen. Jeg skal hertil føie, at da Censor kun er indsat til at paasee det Offentliges Tarv, og altsaa hverken er forpligtet eller engang berettiget til at stryge Noget, fordi det kunde være fornærmeligt for en Privatmand, saa maa de Privates Ret være disse i enhver Henseende forbeholdt; thi at denne skulde være bortgivet, fordi Censor for Statens Vedkommende Jntet har fundet at erindre mod et Blad, det vilde være en ligesaa stor Urimelighed, som at Staten skulde kunne paatale eller straffe hvad den selv har tilladt. Ansvar for den factiske Sandhed og Ansvar mod den Private, der formener sig fornærmet, kan altsaa ikke dækkes med Censors Embeds ansvar, og selv om Privilegiets Bestemmelse og Udgiverens Ansvar skal omfatte Sporgsmaal, der angaaer Jndholdets Forhold til Trykkefrihedsloven, har jeg saaledes paaviist en sand Betydning og virkelig Anvendelighed for samme, uden at jeg behøver at gribe til den fortvivlede Udvei, at underlægge Kongens Ord en aabenbar Uretfærdighed. At der nu i nærværende Sag ikke er Tale om noget privat Jnjuriesøgsmaal, behover jeg ikke at paa visse; thi jeg staaer her som allernaadigst beskikket Defensor i en Justitsaction. At Sagens Udfald ikke beroer paa, hvorvidt Beviset for nogen factisk Paastand føres eller brister, følger vel allerede deraf, at der ikke findes en eneste saadan, hvis Rigtighed endog blot er bestridt. De Tiltalte ere saggivne for den formeentlig usømmelige og utilbørlige Maade, hvorpaa de have omtalt Cancellierculairet af 8de Novbr. 1845, og her foreligger altsaa et Spørgsmaal, der i fuldeste Maade hører ind under Cen fors Bedømmelse. Da denne paa det Offentliges Vegne har givet sit Samtykke, saa er det, hvis Noget er forseet, ham og ikke de Tiltalte, hvem dette falder tillast, og sees det nu, at det Offentlige ikke har fundet Anledning til at drage Censor til Ansvar – hvortil der visselig heller ikke var mindste Anledning, saa er det Offentlige dobbelt uberettiget til at kaste sig over dem, der maae være sages løse, da de ikke have gjort Andet, end hvad det Offentlige selv havde tilladt dem.