Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1845-11-17
Jndenlandske Efterretninger. J Fortsættelsen af sine Undersøgelser om Associationsfriheden betragter Fædrelandet denne vigtige Borgerfriheds Skjæbne i Kongeriget under Christian den Ottendes Regjering, og begynder med Cancelliskrivelsen, af 8de ds., som sammenstilles med det for Hertugdømmerne ophævede Cancellibud. Efterat Nødvendigheden af en Adskillelse mellem den lovgivende Magt og Politi myndigheden med stor Kraft er godtgjort, hedder det bl. A.: "Hvad den lovgivende Magt, hos os altsaa med Kongen og Stænderne, foreskriver, er Lov og fordrer Lydighed, selv om det maatte antages at være ufornuftigt, fordærveligt, ja endog ligefrem uretfærdigt, – at modsætte sig en lovlig tilbleven Lov er revolutionairt. Men ligesom Kongen ikke tør antages nogensinde at kunne ville give en Lov, der gjør en Forandring i Undersaatternes personlige Rettigheder, uden i Forveien derover at have indhentet Stændernes Betænkning, saaledes bliver en Lov først til Lov derved, at Kongen paatrykker den sin lovgivende Villies Stempel. En Lov, der mangler denne væsentlige Betingelse, er ingen Lov, og har altsaa ikke Krav paa Lydighed som Lov, – at give eller at fuldbyrde saadanne Love er revolutionairt. Alt dette hører ikke blot til Statsvidenskabens Aar, men det hører til den Statsret, der i enhver velordnet Stat lever i enhver Statsborgers Bevidsthed, – det hører til de første Grundvolde for en fornuftig Statstilværelse og betrygget Retstilstand. Naar altsaa Politimyndigheden udgiver almindelige og vedvarende Regler, der gjøre Forandring i Borgernes personlige Rettigheder, da anmasser den sig. – for at vi skulle bruge den slesvigske Comitees Udtryk - en Magt, der ikke tilkommer den" da gjør den et "Jndgreb i de ved Stænderinstitutionen Folket indrømmede Rettigheder, et Jndgreb i Kronens Prærogativer." Vi ville ikke driste os til med de slesvigske Stænders Comitee at kalde saadant en Volds handling; men vi tage ikke i Betænkning at erklære, at, saavist enhver Autoritet har Krav paa indenfor sin Myndigheds lovlige Grændser at fordre Lydighed, saavist ophører denne Adkomst, naar den gaaer udenfor sin Berettigelse. Vi ville ikke opfordre Nogen til at negte en saadan befaling Efterlevelse, men det staaer ligefuldt fast som en urokkelig Sandhed, at man ved at underkaste sig samme, ikke bøier sig for Retten men viger for Magten. Efter vor Statsforfatning ville uden Tvivl Domstolene ansee en af Kongen given Lov for gyldig, selv om den som vedvarende og endelig Lov var given, uden at Stænderne i Forveien derom vare hørte, vi forudsætte, at Saadant ikke vil skee; men at det kan tænkes, hidrører derfra, at selv Stænderinstitutionens magre Garantii mangler juridisk Stadfæstelse, altsaa kun er en moralsk, ikke en virkelig Garantii. Men ingen Jurist, af hvilken politisk Troesbekjendelse han end maatte være, ja ingen fornuftig Mand, der nogensinde har tænkt over Statens Væsen, og den retlige Ordens Betingelser, hvor lidet Jurist han end maatte være, vil noget Øieblik tage i Betænkning at indestaae for, at ingen Domstol kan anerkjende som Lov, hvad der mangler Kongens lovgivende Villies Underskrift, at ingen Domstol vil kunne straffe som Lovovertrædelse Overtrædelse af en Lov, der ingen Lov er. Alt dette er almindelige Sætninger, hvis Sandhed man nok skal lade være at modsige, hvis Sandhed selv den kgl. Commissarius i næste Stænderforsamling skal blive nødt til at erkjende; thi hvor det ikke gjelder uimodsagt som uimodsigeligt, der hersker ikke Loven, men Vilkaarligheden, der bestaaer ingen lovlig Tingenes Orden, men kun Revolution, og hvor Revolutionen regierer, der er Lovenes Hellighed brudt, der hersker kun den Stærkeres Ret – der adlyder ikke Pligtfølelse, men kun Klogskab eller Afmagt." Om den øverste Politimagt har overskredet sin lovlige Beføielses yderste Grændse, om den har anmasset sig en Magt, der ikke tilkommer samme, har gjort sig skyldig i et Brud paa Stænderinstitutionen og forgrebet sig paa Kronens Prærogativer, dette siger "Fædrel." – er det store Spørgsmaal, som frem for Alt anbefales til den samvittighedsfuldeste Overveielse; thi om Nødvendigheden og Hensigtsmæssigheden af en Politiforanstaltning, der holder sig inden en saadans rette Grændser, vil der altid kunne være deelte Meninger, og selv om Alle skulle være enige i, i et vist givet Tilfælde at forkaste den Anvendelse, der er gjort af samme, vil det dog altid maatte erkjendes, at dette er et Spørgsmaal, hvorom enhver Autoritet selv maa være Dommer. Men hvorom der ikke kan være deelte Meninger, og hvad al Verdens Autoriteter selv maa erkjende, det er, at de udover deres Myndigheds lovlige Grændse ingen Myndighed have, at hvad der ikke hviler i deres retlige Beføielse, det hviler i Luften, det er befalet hen i Vind og Veir, saa at Alt, hvad en Autoritet, hvor stormægtig den end maatte være, byder dem, over hvilke den ikke har at byde, eller byder i Forhold, over hvilke den ingen lovlig Magt har, det er retteligen dødt og magtesløst som utalt, uskrevet og ugjort, og kan factisk kun gjøres gjældende ved uretmæssig Tvang. Det er altsaa det store Spørgsmaal, hvori Bønderne ikke ere mere interesserede end hver Mand i Landet, – end navnligen Hs. Majestæt Kongen, hvis Krones høieste Prærogativ er den lovgivende Myndighed, – end Stænderne, hvis hele Betydning bestaaer i, at ingen Forandring i Borgernes personlige og Eiendoms=Rettigheder kan skee, uden at de i det mindste have faaet Leilighed til derom i Forveien at afgive deres allerunderdanigste Betænkning, – end Domstolene, der skulle dømme efter Love, og ikke efter Cancellicirculairer, hvis de ikke fra Retfærdighedens hellige Haandhævere skulle synke ned til at blive Vilkaarlighedens villieløse Redskaber, – det er det store Spørgsmaal, der griber ind i vor hele Stats tilværelses dybeste Væsen og vedrører den lovlige Tingenes Orden i dens inderste Livsbetingelser, - om dette Cancellicirculaire holder sig indenfor Politimyndighedens lovlige Grændser, eller om det griber ind i den lovgivende Magts Virksomhed; om det er en ved et virkeligt Nødstilfælde fremkaldt med Hensyn til Tid og Sted indskrænket overordentlig Foranstaltning, eller omdet indeholder almindelige og vedvarende Forskrifter, der gjøre Forandring i Borgernes personlige Rettigheder. "Man behøver kun, siger Kjøbenhavnsposten, "at see hvorledes her i Hovedstaden Størrelserne af de Brød sorter, som sælges til bestemte Priser, ere indsvundne i den senere Tid, for at ledes til sørgelige Forestillinger om hvorledes det vil blive til Vinteren, naar Priserne paa de uundværligste Levnetsmidler ere stegne til den enorme Høide, som allerede nu tilstrækkelig bebuder sig. Den nærmeste Tanke derved maa da vel være det Spørgsmaal, om der ikke endelig fra det Offentliges Side vil skee noget til at forebygge den truende Elendighed Endnu er der intet skeet af den Art, og ligesaalidt antydet. Misforholdene udvikle sig derimod roligt og sikkert. Enhver Fornødenhed, om den end ikke staaer i den fjerneste Forbindelse med Kartoffelsygen, stiger i Prisen, kun Arbeidslønnen bliver den samme. Grosserere og Detaillister, uden og indenlandske, kunne let enes om det første; men Arbeiderne - Haandværkeren, Dag leieren - kunne ikke saaledes forene sig; paa dem falder Dyrtidens tunge Byrde, og der er ingen Autoritet, der antager sig dem og deres Sag, førend de ere bragte til Bettelstaven, da har man Politi og Fattigvæsen i Beredskab til at modtage dem. - Men hvad kunde man da forlange mere? – Det kan ikke siges, at have været noget Misværtaar for Danmark, tvertimod de store Landbesidderes Lader ere fulde og Udførselen bringer mange Penge ind i Landet. Og vaager ikke Regjeringen isærdeleshed over denne sidstnævnte Classes Rettigheder og Privilegier, – Men uagtet den sidste Cancelli skrivelse, angaaende den ængstelige Omhu for disse Forrettigheders Vedligeholdelse, tør man dog vel antage, at dertil endnu ikke hører Rettigheden til at berige sig paa de andre Classers Bekostning i den Grad, at der slet ikke kunde være Tale om disses Tarv, naar den kom i Modstrid med hines. Hvad vilde altsaa have været naturligere end at der i et for Danmark i det Hele taget saa frugtbart Aar som dette, blev sørget paa en billig og retfærdig Maade for, at Livsfornødenhederne ikke steg til en for de fattige Classer trykkende Høide, idet den fornødne Deel af den tilstedeværende Overflod blev forbeholdt dem idetmindste til almindelige Priser og derved unddraget Udførselen og Pugeriet, hvilket vilde være saa meget mere nødvendigt som et af disse Classers fornemste Næringsmidler som bekjendt er slaaet feil, og en overordentlig Nød allerede paa Grund deraf truer dem. At forbyde Kornudførselen, (som en æret Jndsender nylig har anmodet os om at opfordre til), behøvedes da vistnok ikke, og de Grunde, som tale derimod, ere desuden af meget stor Betydning. Men dersom hverken det Ene eller det Andet skeer, vil det afgive et nyt og det paatrængende, Beviis paa, hvor langt hele vor moderne Samfundsorden staaer tilbage for hvad den kunde og burde være, idet den ene Classe beriges ved Landets Overflod, medens de øvrige Classer derved synke dybere i Elendighed, istedetfor at et Samfund burde have fælles Hielp og Understøttelse til Formaal.