Norske Intelligenssedler, 1767-04-29
Nordske Jntelligen No. 17. Onsdagen den 29de April 1767. ToDe Forsettelsen af: Den døende Proselyt. jeg betragtede Himmelen med hellig Frygt, og tilbad min Gud i et hvert Under jeg saae. Jeg betragtede Jorden som en Natur for mig, den jeg var forbunden at undersøge, for at nærme mig den Kundskab om mit beundringsværdige Selv som Mennesket, og at lære de Pligter jeg var skyldig baade Mennesker og Dyr. Hvor ofte beskuede jeg ikke Myren; men med Skamfuldhed, og Ederkoppen: men med Forundring, O! J betragtningsværdige Smaae, saa brød jeg min Taushed, hvor lykkelige ere ikke J, saa længe den Menneskelige Gierrighed vil foragte Eder, Mon Silke-Ormen og Bien vilde meere spinde og samle: dersom de vidste at Kunst og Flittighed er Aarsagen, hvorfor nogle maae dræbe sig selv, og andre blive Myrdet, for at efterlade sine Eiendomme til Bytte for nogle Røvere, som myrder hinanden selv, for Gevinster af en Spindelvævs Materie: Hvo vil vel ønske sig at være til for at omgaaes slige, O! det ædle Lille: blev jeg ved hvem har Fortrinnet i Naturen, enten Løven og Tigeren, eller det, O! bedragelige udvortes: blev min Sætning: Hvo er iblandt Dødelige, som kand see Naturens indvortes Egenskaber, Hvo kand da giøre Forskiel paa Mennesker, Maaskee, at dømme efter Gierningen; ja; men efter Villie og Leilighed tillige, og hvem kand det blandt dem, som grunder sine Domme paa hvad Fama (en berygtet Gudinde) bagvaskende laster eller berømmer, Kunstlede Vid! du kand vel i et forstilt Væsen vise dig fornem og være poli men aldrig er du ædel, uden du fik det af Naturen. Saaledes gik jeg og betragtede det smaae, som ikke ved Kunster havde gjort sig selv Unaturlig; men af Naturen var bleven kunstig, for at være ædet frem for langt Større, for - - - - , hvad siger jeg, for en Behemot og et Uhyr. Aldrig vare mine Tanker umætteligere, end i Biernes Republik, hvor de vankede om, som nysgierige Giester midt iblandt en vredladen Sværm, som var saa stridbar mod udvortes Fiender; som havde saa stort Moed, at ingen vilde være den Sidste til at forsvare det Almindelige og Kongen; som med saa stor Enighed kunde leve indbyrdes; som med saa stor Flittighed kunde samle, uden at fornærme hinanden; og som med saa stor Uepartiskhed havde deelt Staden imellem sig, hvori de alle med bevæbnede Legemer, omcirklede en Vaaben løs Konge, som ingen kunde omkomme førend disse vare dræbte. Hvorfor maae da ikke Mennesket nyde saa stor Lyksalighed, Saa raabte jeg, i det Tankerne sank i det Jdealske Hav. Jeg saae intet i Naturen at efterlade sine Pligter uden mig selv, uden Menneske Jeg gik derfor hen for at betragte mig selv, og grundede paa hvortil jeg var dueligst iblandt Mennesker, iblandt disse, som ere forfængelige nok til at troe noget stort om sig selv, som ikke nok kand udfinde den kunstigste Maade for at omkomme det Menneskelige Kiøn, som lader adelige Gierninger omringes af Misundelse, og anklages af Avind; som lader Slumpe-Lykke giøre Forskiel paa Menneskeer; som lader en kræsen Jndbildning foragte den ædle Natur i en Træl, som giør Sædvaner til Dyder, som sælger Ædelmodighed for at tilkiøbe sig Egennyttighed for en bedre Priis; som lader Retfærdighed vindes ved Rigdom, som lader Yppighed giøre Fattigdom skammelig; som - - - - - - - , men, hvad vil jeg sige, Jeg grundede uden at finde noget Sted iblandt Mennesker, hvori jeg kunde udføre de Pligter, som Natur, Fornuft og Dyd indprenter. Jeg blev derfor hos mig selv, som jeg søgte at overvinde, og med alt det jeg stræbede for at kiende mig selv, og faae Kundskab, kunde jeg aldrig komme videre end dette: At jeg ansaae mig selv, som et Vidne om En Skaber; at jeg ansaae den store Ordning i Naturen, som et Vidne og Skjebnen; at jeg ansaae det Hændelige i mit Liv, som et Vidne om Forsynet; Og endelig, at jeg ansaae Livet som noget, men Døden som intet; Døden som en Ende, og Enden for visser: Derfor tar jeg imod Døden, som den der er nysgierig for at see Haabets Ende, dog med en bævende Siæl fuld af Jhukommelser. Slutningen følger næste Uge.