Viborger Samler, 1841-04-29
Udenlandske Efterretninger. Frankerig. J sin Tale til Forsvar for Lovudkasteom Supplementarcreditsummerne erklærede Guizot, at han allerede havde afslaaet en direct Debatte om Ministeriets Politik, og at han nu ikke vilde lade sig forlede til inddirecte at discutere samme. Alle de politiske Puncter vare forhandlede, medens Discussionen og Adressen fandt Sted og man kunde ikke med Ret besvære sig over Cabinettets Taushed. "Troe vore Modstandere maaskee, at det ikke vilde have været os let at afslaae en stor Deel af den Arvelod, der er bleven os til Deel? Hvorfor have vi ikke gjort det? Fordi vi have anseet det for vor Pligt at paatage os en Deel af Byrden. Saalænge hiin Debatte førtes, lod Præsidenten for det aftraadte Ministerium vor Loyalitet vederfares Retfærdighed. Hvad vi have gjort i befæstningsanliggendet, have vi ogsaa gjort med Hensyn til Udrustningerne." (Thiers ryster med Hovedet. "Thiers har villet forøge Hærens Styrke til 930,000 Md., og underhandle i Spidsen for en saadan Magt. Martsministeriets Politik var følgende: i October 1840 skulde man have paa Benene 600,000 Md. Linietropper og 300,000 Md. mobil Nationalgarde, i indeværende Foraar vilde man underhandle, og forlange af Europa Modificationer i Tractaten af 15de Juli, eller ogsaa erklære Krig! Denne Politik vilde det nu bestaaende Cabinet ikke følge; dette er Grunden til dets Jstandkomst. Vor Politik er følgende: Vi have antaget Bevæbningen, dog saaledes, at den ikke maa overskride 500,000 Md. Vi have ikke yttret, at det er vor Hensigt at erklære Krig vi have kun sagt, at Freden vil kunne opretholdes med Ære. Jkke desmindre have vigerkjendt, at Tractaten af 15de Juli har sat os i en isoleret Stilling. Vi have er klæret, at vi vilde vedblive at være fremmede for Tractaten og Begivenhederne, og da Jsoleringsystemet er en Tilstand, der ikke er uden Fare, have vi forlangt 500,000 Combattanter." Thiers afbrød Guizot med den Erklæring, at Ministeriet spillede Comoedie. (Tumult). Han (Thiers) havde ikke ventet sig Stort af Ministeriets Politik, der var ganske negativ. (Larm; en Stemme raaber: "til Orden!") "Hvorledes, udbrød Thiers, ere Ministrene maaskee ophøiede over ethvert Angreb," – Har jeg nogensinde opstillet en saadan Fordring for mit Vedkommende. – Ja, jeg gientager det: Cabinettet af 29de Octbr. har i sin negative Politik overtruffet min Forventning, (Dangeville: "De har ogsaa skuffet vor Forventning!" – Latter). "Jeg har i vor Politiks Dalen bemærket 3 Gradationer. Et Øieblik haabede jeg, at manvilde blive staaende paa det andet Trin; thi til at forblive paa det første, havde vi ikke tilbørlig Kraft. Men man vil ikke engang ikke blive staaende, paa det tredie Trin, man har erklæret, at man billiger de i Syrien indtrufne Begivenheder." (Guizot raaber: "Det har jeg ikke sagt.") Thiers vedbliver: "Her er ikke Tale om Deres Ord, men om Deres Handlinger. Man har fornegtet vore Jnteresser i Orienten. En fremmed Minister, der, hvad vore Jnteresser angaaer, er en bedre Dommer, end vi selv, sagde til den franske Gesandt: "Vi indsee Frankerigs virkelige Politik i det orientalske Spørgsmaal. Denne Politik er ikke europæisk. Frankerig besidder den nordlige Deel af Africa, og underholder der en Hær af 70,000 Md. J Nærheden af det franske Gebeet findes de to svage Fyrster - Paschaerne af Tunis og Tripolis –, der skjælve for Frankerigs Magt. Længere imod Østen boer Paschaen af Ægypten, der er i Besiddelse af det røde Hav og Euphrat. Saaledes behersker altsaa Frankerig direct ved sine nordafricanske Besiddelser, indirect ved sit Forbund med Paschaen af Ægypten Middelhavet fra Strædet ved Gibraltar indtil det røde Hav og Euphrat!" – Man seer heraf, at man i Udlandet har vidst at vurdere Frankerigs Jnteresser i det orientalske Spørgsmaal. Men ikke alene vort Fædrelands Jnteresser, ogsaa dets Ære stod paa Spil i hiint Anliggende. To Gange havde Frankerig i en Tid af ikke tilbagelagte 10 Aar udtalt sin Villie, og ligesaamange Gange havde det trukket sig tilbage (deux fois elle ovait cede); tredie Gang at trække os tilbage, forekom os ydmyggende. Under disse Omstændigheder udstedede vi Noten af 8de Octbr., for at vedligeholde og bevare Grundpillen for den ægyptiske Magt. Vistnok var Tabet af Syrien yderst ubehageligt for den franske Politiks Nationalstolthed; dog tabte Paschaen derved mindre, end vi. Herskede Paschaen i Syrien, var Veien fra den syriske Kyst til Eupbrat af overordentlig Vigtighed for Frankerig, medens Besiddelsen af Syrien kun var for Paschaen en Kilde til uhyre Udgifter. Som sand, virkelig Hersker i Ægypten (under Forbehold af Vasaldømme, hvilket vi aldrig have bestridt), i Besiddelse af en Flaade og Hær, ikke tvungen til at antage de i Constantinopel udnævnte Officierer, og betale som Tribut 1/4 af Jndtægterne - i en saadan Stilling var Paschaen, om endog Vasal, en fordeelagtig Allieret for Frankerig. Dette er saa sandt, at Paschaen, da han erholdt Noten af 8de Octbr., var henrykt af Glæde, og troede sig frelst. Han vidste, at man ved at sikkre ham Souverainiteten over Ægypten ydede ham en vigtig Tjeneste. – Det var vor Hensigt at underhandle med alvorlige Midler, for at erholde hvad Noten af 8de Octbr. fordrede – og, saafremt Vaaben lykken var Mehemed gunstig, tillige en Modification i Julitractaten. - Sikkert kunde det ikke falde mig ind af saare to Fastlandsmagter, der i et Tidsrum af 50 Aar noksom have lagt for Dagen, at de ikke ere svage. Men aabenbart mærkede disse to Fastlandsmagter - Østerrig og Preussen - at de for fremmede Jnteressers Skyld havde ind ladet sig i Tractaten; de angrede det af dem gjorte Skridt; thi kun Fordomme, som disse Magter siden den franske Revolution nære imod Frankerig, havde formaaet dem dertil. Havde disse Magter seet Frankerigs alvorlige Udrustninger, vilde de sikkert have været tilbøielige til at gjøre Concessioner, ikke Concessioner, der vare vanærende for dem, men saadanne, der kunde forenes med deres og vor Værdighed. Desaarsag vilde vi en alvorlig Bevæbning . . . . Men J (de nuværende Ministre) have erholdt, hvad Eders Politik, Eders Holdning maatte erholde, – Jntet, mindre end Jntet; thi vi have i den sidste Tid fundet os i en af de største Admygelser (Storherrens Hattischerif), som Frankerig nogensinde har lidt, (Bifald fra venstre Side.) Jeg ventede mig kun lide af Eder, og endog det Lidet, jeg og Eders Venner ventede af Eder, er blevet uopfyldt, Eders Venner haabede, at J vilde bevare hiin negative Holdning, og forblive i den bevæbnede Fredstilstand; men J have ikke villet forblive der, og J ere maaskee de første Ministre for et stort Folk, der, skjøndt udrustede med Magt, have afslaaet at vise denne Magt, for at kunne underhandle med Fordeel. (Bifald fra venstre Side.) Ministeriet har opoffret Frankerigs Værdighed, da det samtykkede i at slutte sig til Magterne under det Vilkaar, at Seiladsen igjennem Stræderne skulde være spærret for alle Nationers Krigskibe. Denne Overeenskomst strider imod Frankerigs Jnteresse; thi den forebygger Collisioner imellem Magterne. Man garanterer, at Sebastopol (den russiske Orlogshavn i det sorte Hav) ikke skal angribes af Englænderne, og at Ruslands voxende Marine ikke skal komme i Middelhavet, for at rivalisere med Englands alvældige Marine. Saaledes slutter Frankerig sig atter til Europa, for at fremme dets Rivalers Jnteresser. Tractaten vilde have været en god Forholdsregel, saafremt England var blevet vor Alliance tro; men at yde England vor Bistand imod Rusland, kort efterat det har ladet os i Stikken, – det kalder jeg den svageste, den uforsigtigste Politik af Verden. England har naaet alle sine Ønsker; det har tilintetgjort Mehemed Alis Magt; det har dernæst erholdt Frankerigs Bistand, for at hindre Russerne i at bemægtige sig Constantinopel. Og Frankerigs Underskrift var saa vigtig, at man burde have holdt den en reserve. - Jeg ønskede ingenlunde, at vi skulde være den Udfordrende; men Frankerigs Værdighed skulde man under alle Omstændigheder have vidst at hævde, og jeg maa sige Kammeret: lige fra den Dag, da et Cabinet dannede sig med den Erklæring, at det vilde Freden stedse og overalt, fra den Dag indsaae jeg, at det var forbi med Landets Kraft, og at der kun blev tilbage at give efter. - Guizot bestiger Talerstolen; af hans Replik meddeles Følgende: "Jeg vil ikke lade mig narre af Dem; jeg vil ikke betræde den Bane som de vil lokke mig hen paa. Det er en Statsmands første Pligt, at modstaae Udfordringer. Jeg antager de Vanskeligheder, den Forlegenhed, som De søger at berede os. Jeg vil oppebie den Dag, da Underhandlingerne ville affløres, og De kan være forvisset om, at jeg ikke skal skye den Dag. Deres Politik gik ud paa Krig, en Krig, der stred imod Landets Ære. (Tummel.) Landet vilde ikke denne Krig. Kamrene have erklæret sig. – Jeg har Tillid, fast, urokkelig Tillid til mit Fædreland, der aldrig vil nære Frygt for at udtale Ordet: Krig, naar denne er retfærdig og nødvendig!" – Derefter stred Kammeret til den allerede meddeelte Afstemning. Cabinettets Stilling er vanskelig; det tør ikke offentlig billige det aftraadte Ministeriums System og Forholdsregler, og fortsætter dog til samme Tid de fleste af det forrige Cabinet paabegyndte Rustninger. Hertil kommer, at Guizot ikke kan erklære sig tydeligt og uden Omsvøb, uden at compromittere de svævende Underhandlinger.