Københavns Adresseavis, 1802-04-16
Paa Pladens Her hviler det Forgiengelige Frue 10 IANB. FERIC. A. Liden sidstlevende af Biskop Loprie Kaasons og Fra Fatortica Lovian HenstaaBørn. Föd den 8 Junii 1756. gift den 10 Mai 1782. mod den værdige og fortiente Dr. Nicorar Forarn Batte Biskop over Stellands Stift. bortkaldet Natten imellem den 10 og 11 April 1802. Ubeskrivelig smerteligt og uventet. var Budskabet om Din Död, Du Ændle, hvis yndige, fromme Siel blot arbeidede paa, at fremme Din redelige Mands og Dine gode Börns Hæld i Livet. Hvor ofte saae man Dig sysselsat med Dine huuslige, Pligters Opfyldelse, med Omhed at deeltage i Dine Venners Vel og Ved saameget som det stod i Din Magt, at virke til gavnlig Daad Armods ynkværdige Sön og Datter rakte Du velvillig Haanden, og havde Din Evne svaret til Din Villie, a med hvilken Fryd vilde Du da have lettet Manges tunge Kaar Vi staae nu alle jamrende om Din Grav : Længe endnu havde vi haabet at nyde Godt af Din blide Omgang. men med eet forsvandt dette vort skiönne Haab Alkerren bed Dig kommel Kun Visheden om i Fuldkommenhedernes Land aldrig at skilles fra Dig og vore forevigede Venner. kan lindte vor dybe Smerte. Livordegods. Til Hr. J. L. Paludan og hans Hustrue i Anledning af deres Børns Død. Nys J saae de elskte Spæde smille, Naar de sværmede om eders Trin Saae dem lege froe og rolig hvile: Salig Glæde fyldte eders Sind. Og de reves bort - saa Blomstret segner, Naar vi troe det spirer trygt i Fred; Storme bruser - og dets Krone blegner, Snart man kiender ikke meer dets Sted. Græd kunn, Moder, med det kunste Hierte, Ak, forgieves var din fromme Bøn, billig er din vemodsfulde Smerte, Gode Fader, du har ingen Søn. Længe, længe, hvert et Sted vil minde Om det tunge pludselige Savn; Længe vil en lonlig Taare rinde, Naar J nævne deres kjære Navn. O, men naar J da tungsindig vanke, Og udstøde til et bittert Raab, Meus de Tabte svæve for jer Tanke, Sørger dog som de, der have Haab. Haab, ja Himlens trøsterige Gave! Hulde Leder paa vor trange Vei; Lys, som straaler klarest iblant Grave, Hvem du styrker, og han synker ei Naar end Smerten med sit Dødningklæde, Skiuler for vort Øie Liv og Lyst; Nægter os endog den Trøst at græde, Og at tolke Smerten i vort Bryst. Naar vort dunkle Blik paa Muldet hviler, Hvor vor tabte Glæde lagdes hen. Og hver Dag som os imøde iler, Kommer mørk og svinder mørk igien. Naar fra os sig alle Glæder fierne, Og som matte, tomme Skygger flye; Haab, du tindrer lig en venlig Stierne, Giennem Nattens tunge Tordenskye. Og almægtig du vor Aand ophæver Over Tedens mørke snevre Hegn; Ved din Haand tilbedende den svæver Til en bedre Verdens lyse Egn. Der hvor atter Kiærlighedens Kiæde Dem forener, som adskiltes her; Den hvor evig Fred og evig Glæde. Lønner Jordens korte Lidelser. Fader, Moder, hæv dærreders Øie Giennem Sørgens dunkle Midnats Sloer, Løfter det med Tillid mod det Høie, Støvet tabes ei, fordi det døer. I en evig algod Faders Hænder, Var dets Dage tegned, for de blev; Og tilbage til hans Favn det vender, Naar man her dets Navn blant Døde skrev Mildere da lyde eders Klage: At de Elskte fank i Barndoms Aar Til et bedre Land de gik tilbage. For at blomstre i en evig Vaar. Held os, at til dette Land vi stunde! Snart vor korte Vandring er forbi; Sødt vi vil i Haabets Favn henblunde, Venner, ogsaa jeg har tabt, som J. Den tode April 1832. døde Hr. Johannes Orm paa sit Eiendoms=Sted ved Frideriksberg Aller 49 Aar gammel. Hvad han var som Mand og Fader, vidner hans efterladte fromme og dydige Ægtefælle med Hendes 5 Ugers spæde Søn paa Armen og en anden ældre ved Haanden. stirrende. med den stumme Vemods inderlige Blik efter hendes henfarne, trofaste Ledsager - Hendes Alt - Hvad han var som Menneske. vise de Strømme af Taarer, som flyde Hos de Ufle og Trængende. hvis Nød og Kummer han saa gjerne lettede hos de sig paa Syge=Leiet vaandende. som Han med christelig Trøst og Deeltagelse husvalte hos de Forladte og Ulykkelige. som han med Raad og Daad saa kierligt veiledte. 2 Hvad Han var som Ven læses Kart i Deres sørgende Aasyne, der i Vennekreds omgave Ham. Henfarne! Din Retskaffenhed, Din Oprigtighed. Kort: Dit hele ædle aabne Hierte, hvilede i Livet paa Din Pande. de blide Træk, lig de Forklartessom midt i Døden prægede sig i dit blegnende Ansigt vidne omden Siæls=Tilfredshed, den Samvittigheds Roe med hvilken Du indgik til Din Hvile Fred med Dig! Du Sallige! H. W. Møller.