Aarhuus Stifts-Tidende, 1846-01-24
Blandinger. For nogen Tid siden var en af de til Militaircolonien i Nowgorod hørende Batailloner opstillet paa sin Exerceerplads. For Fronten stod General L., en Mand paa halvtredsindstyve Aar, udmærket ved sin strænge Holdning, sin Magerhed, sine spillende, graae Øine og sin brune Ansigtsfarve. Han var en tapper Mand; men Soldaterne hadede ham som Pesten, thi han var umenneskelig haard, og der hengik næsten ingen Dag, som han jo betegnede med de græsseligste Straffe. Det var bekjendt, at Generalen havde en dyb og inderlig Tilbøielighed for en falden Vaabenbroders Datter. Han havde taget den forældreløse Pige til sig som sit Barn, opdraget hende med kjærlig Omhu, og hun havde aldrig forladt ham. Soldaterne havde givet hende det søde Navn Solowiova (Nattergal), fordi hun sang de tungsindige gamle Slaviske Folkesange saa smukt. Skjøndt fuld af Taknemmelighed for Generalens Kjærlighed og Godhed, havde hun dog en uovervindelig Frygt for ham. Den Dag, den Begivenhed tildrog sig, som vi her ville fortælle, sad Solowiova, som, efter Generalens Ønske, i Regelen bivaanede Exerceerøvelserne og Paraderne, ved et Vindue i Kasernens Stue=Etage. Hun saae hen over Exerceerpladsen, og hendes Ansigt blev blodrødt, da hendes Øine mødte den unge Chirurgien=Major Jvan Polovois. Allerede havde Generalen flere Gange passeret Fronten, uden at sige et Ord, men med sammentrukne Bryn og vredeflammende Ansigt; thi der manglede endeel Soldater ved Appellen. Pludseligt høres den langsomme dæmpende Lyd af en Tromme, og ved Enden af Exerceerpladsen viser sig et Compagni Soldater, af hvilke Enhver har en Spidsrod i Haanden. Overrasket vender Generalen sig om til sin Adjutant og spørger med Tordenstemme, hvo der har givet Ordre til Executionen, og hvem den gjælder. – Da springer en Sergeant med et blegt, arret Ansigt hen mod Generalen, river Kaarden fra ham, slaaer ham i Ansigtet, og svarer med iisnende Kulde: "Executionen gjælder Dig!" – Somet electrisk Slag virke disse Ord paa Bataillonens Rækker, en Gysen risler gjennem Alles Been, – Hævnlyst flammer i Alles Træk. - Som een Mand træde Officiererne frem af Rækkerne, for at komme Generalen til Hjælp; men i samme Nu ere de omringede, grebne, kastede til Jorden. Jman Polovoi var den eneste Officier, som der ikke blev lagt Haand paa; thi han havde, ved sin Mildhed og Menneskelighed, gjort sig hver Soldat til Ven. Jmidlertid havde Generalen fattet sig efter den første Overraskelse, og idet han, ved en rask Bevægelse, skjød Bajonetterne fra sit Bryst med begge Hænder, tilraabte han, nysende af Vrede, Bataillonen: "Paa Knæe, gamle Bestier, Beder og Naade, hvis J. ikke, med Huden af Eders Ryg, ville betale mig dette Mytteri, En vild Haanlatter besvarede disse Ord, og Sergeanten sagde, med en urokkelig Beslutnings iiskolde Ro: "Vi vide Alle, hvad vi have at vente, og vi betænke os ikke paa at vove vort Liv. Naar den Straf, vi have besluttet over Dig, er fuldbyrdet, gaae vi til Gouverneur Suroff, bringe ham Din Kaarde, Dit Skjærf, Dine Ordener og hvad der bliver tilbage af Dit Legeme, og sige ham: General L. var en Tiger, og vi have ihielslaaet ham; her ere vore Vaaben, vi bede om naadig Straf." Med disse Ord rev Sergeanten Epauletterne af Generalen og traadte dem under sine Fødder. Disse Jnsignier vedblev han med koldt Blod – tilkom Dig ikke, en Knut er nok for en Bøddel! Tænk paa Soldaten Betsakoff, som Du lod mishandle, fordi han ikke hurtigt nok havde præsenteret Gevær for Dig! Tænk paa den gamle Underofficier, som Du lod løbe Spidsrod og slog i Ansigtet med Din Ridepidsk, fordi han havde en Plet paa Uniformen, Og da han stødte Din brutale Haand tilbage, maatte han løbe Spidsrod endnu engang, og blev døende sendt til Siberien!" Under denne Tale havde Sergeanten fortsat Degradationen, og revet Skjærfet, Kjolen, Skjorten af Generalen. Hiin Underofficier – raabte Sergeanten med hævet Stemme – heed Gedenoff, som jeg vi havde seet Verdens Lys i den samme Jsba, og den Ulykkelige var min Broder!" – Trods sin jernfaste Charakteerstyrke maatte Generalen dog gyse ved at høre denne kolde, frygtelige Anklage. Solowiova vidste i Begyndelsen ikke, hvad der skulde foregaae. Men da hun saae Generalen saaledes mishandles, da hun anede at han kunde komme til at lide den rædsomme Straf, hun saa tidt med Gysen havde seet ham paalægge Soldaterne, sprang hun op, og vred sine Hænder med et bange Angstskrig. Ved hendes Fortvivlelse glemte Jvan de oprørske Soldaters Vildhed; han sprang til, bevægede sine Hænder som Vinger i Luften, og sank til Jorden, en Kugle var gaaet igjennem hans Hjerte. J hvert russisk Regiment tjener en Soldat, der spiller Narrerollen. Da Narren, som hørte til den Nowgoroder Bataillon, saae Jvan falde, foer han, dandsende og syngende, hen mod Liget, greb det, har det hen til Vinduet, ved hvilket Solowiova sad, og sagde leende: "Der, Duschinka, dette tilhører Dig!" – Hvid og ubevægelig, som et Marmorbilled, havde Solowiova været Vidne til det græsselige Mellemspil, nu, da hendes Elskedes Liig faldt ned for hendes Fødder, bukkede hun sig, kyssede hans Pande, bedækkede hans Ansigt med sit Lommetørklæde, udstødte et Skrig og sank bevidstløs til Jorden. Jmidlertid var Generalen bleven bunden til en Karre, der langsomt blev trukken gjennem de med Svøber bevæbnede Soldaters Rækker; de huggede til af alle Kræfter, – men dette var kun Jndledningen til den Marter, hvortil Generalen var fordømt af sine Folk. Thi neppe var det sidste Slag faldet, før en vild Stemme skreg: "J Ovnen med ham! Og hundrede Stemmer gjentoge: "J Ovnen med ham!" Ved denne rædsomme Beslutning begyndte Generalen at skjælve; hans Stolthed var knuust; med et Suk bønfaldt han og Naade. Ogsaa jeg bad Dig om Naade, da min Broder vaandede sig under Dine Mishandlinger!" svarede Gedenoff. Og nu blev Generalen, tilligemed samtlige Bataillonens Officierer, indspærret i en Bagerovn, hvor de Ulykkelige bleve levende brændte.*) Over Soldaterne blev fældet en Straffedom, som skulde staae i Forhold til deres Misgierning. En Feltjægeroverbragte Keiseren en Beretning om det Forefaldne, og otte Dage efter rykkede nogle Batterier Artilleri indi Nowgerod. Der kom en Generalmajor, som i Warschan havde erhvervet sig Øgenavnet "Bøden. Han sendte en Adjutant til Oprørernes Kaserne og lod dem befale, Dagen efter at møde, uden Vaaben, i den saakaldte Tartarleir, en snever Plads Vesten for Staden. Soldaterne svarede kun: "Karascho!" (Godt!) Som om det ikke gjaldt Andet end en Parade, trak Soldaterne Morgenen efter, roligt den graae Trøie paa, og droge, blege som levende Liig - hvilket de ogsaa i Virkeligheden vare, stille og alvorligt, i exemplarisk Orden, mellem et tredobbelt Espalier af Kosakker, gjennem Staden. Paa Pladsen sluttede de Ulykkelige sig saa nærsom muligt til hinanden, dog uden den ringeste Uorden, uden den mindste Lyd. Et Vink, og Trommerne hvirvlede, alle Klokkerne fra de mange græske Kirker ringede; Batterierne, som vare opstillede ved Tilgangene, bleve demaskerede, og nu begyndte Kartætskkuglerne deres Tilintetgjørelsesværk. Ved hver Ladning lød et Veeraab; en ubeskrivelig Jamren; Enkelte af de Døende sang. J tre Timer søgte, valgte, fandt, decimerede Kuglerne Slagtoffrene. Da Dommens Fuldbyrdere, om Aftenen betraadte Pladsen, vadede de i en Blod sump. Kun som Soldater, som havde dannet sig et Slags Vold af deres Kammeraters Lemmer, vare blevne i Live, blandt den Sergeanten Gedenoff. Men de vare kun sparede til endnu større Jammer – de bleve knutede tildøde. Sergeanten viste, til sit sidste Aandedræt, en Koldblodighed, som langt overgik de europæiske Begreber og Uforfærdethed. Under Knuten lod han som om han slet ikke følte Slagene, som om han ikke saae det strømmende Blod, og spurgte Bødlen spottende, om Touren ikke snart kom til ham. – Det er jo strax forbi!" brummede den Spurgte. – "Destobedre, svarede Sergeanten rolig, thi jeg er rasende hungrig. Solowiova fik af Keiserinden en Friplads i Frøkenklostret i Smolni. (Gazette des tribunaux.)