Almuevennen, 1844-05-22
Det er fra Jødedommet at Tiendevæsenet har sin Oprindelse, thi Præster og Leviter i Jsrael fik Tiendedelen af Markens Afgrøde i Canaans Land til deres Levebrød, for at tjene i Tabernaklet ved Gudstjenesten. Den samme Tiende blev i Pavedømmets Tid paalagt de christnede Lande, som Løn til Christenhedens Bisper, Præster og Kirker, men ved Reformationens Jndførelse i Danmark afsattes de catholske Bisper, og følgelig skulde man tænke, at deres Andeel, eller den tredie Part af hele Tienden, som fra den Tid af inddroges under Kronen til Kongens Raadighed, ogsaa maatte være bleven ophævet, og ikke længer indkrævet af Tiendeyderne. Alligevel blev dette ikke Tilfældet, endskiøndt Kong Christian den Tredie dengang, og siden alle hans Tronfølgere ikke selv fik nogen Jndtægt af den ophævede Bispetiende, Den fik nu Navn af Kongetiende, uden at Kongen eller Staten fik anden Nytte deraf end den, at samme Tiende blev henlagt og fordeelt til de saakaldte milde Stiftelser: Hospitaler, Latinskoler og slige offentlige Indretninger, samt tildeels ogsaa blev bortskjænket eller solgt til Adelsmænd og Godseiere. Paa samme Maade, nemlig ved kongelig Gave eller Salg gik ogsaa Kirkerne med Kirketienden over i Godseiernes og andre private Eieres Vold. Alene Præsternes tredie Part af Tienden vedblev at være deres Embedsløn. At det nu var til uendeligt Tab for det ufrie og tiendepligtige Hartkorns Besiddere, at miste aarligen en Tiendepart af deres Kjærne og Straa paa Marken, ja en bestandig Forhindring for Landets hele fremtidige Agercultur og Kornproduktion, det indsaae den ædle store Bondeven, Reventlov, og derfor udkom i hans Ministeriums Periode, foruden de øvrige Love til Bondestandens Ophielpning, ogsaa Frong. af 8de Januar 1810, som bestemte Tienden til en uforanderlig bestandig Korn afgift efter en nedsat Tiendecommissions Mægling eller Kjendelse. De Tiendeydere der ifølge denne Forordning eller endnu før, ifølge den af 18de Marts 1769 udgange Jndbydelse til Tiendeforeningers Oprettelse, have faaet deres Tiende fastsat til en uforanderlig Kornafgift, ere nu sikkrede for at de ikke skulle yde Tiende af den forøgede Sædafgrøde som deres Flid og Opoffrelser paa deres Agerdyrkning allerede har frembragt ogfor Fremtiden end mere kan frembringe, hvorimod de øvrige Tiendepligtige, der endnu enten yde deres Tiende in natura, eller efter en akkorderet Afgift blot for deres Fæstetid, enten allerede svare Tiende af den forøgede Kornafgrøde, deres Opoffrelser af Formue og Kræfter paa deres Agerbrug har frembragt, eller at de og deres Efterkommere, ville i stedse stigende Grad komme dertil, saafremt de ellers blive istand til, under saadant Tiendeforhold, at kunne gjøre nogen Fremgang i deres Agerbrug. En Fæstebonde der har en akkorderet taalelig Tiendeafgift for sin Fæstetid, forlanger ingen Tiendecommission til at bestemme hans Tiende til uforanderlig bestandig Afgift for ham og hans Efterkommere, og følgelig ville disse Efterkommere, naar de faae deres forhøiede Landgilde at vide med det samme høre Forhøielsen af deres Tiendeafgift For nu at faae dette byrdefulde Tiendevæsen ordnet saaledes, at det ikke længere skal hvile alene paa Bondens Flid og Agerbrug, og lamme Agerdyrkningens Fremskridt, var det høist gavnligt og ønskeligt, at for det første den saakaldte Kongetiende aldeles maatte vorde ophævet, og ikke meere kræves af det tiendepligtige Hartkorn, thi det er retfærdigt og billigt, at de Hospitaler, Latinskoler og flere offentlige Stiftelser og Jndretninger, til hvilke denne Tiende er henlagt, bør vedligeholdes af det Offentlige eller af hele Staten, og ikke alene af det ufrie Hartkorn, forsaavidt som slige Stiftelser og Klosterlevninger endnu maatte befindes nyttige for Staten, og ikke kunde nedlægges, hvilket synes gjerne at kunde skee navnlig med de Hospitaler og Skoler der vedligeholdes af Kongetienden, uden at enten denne Tiendes Ydere eller nogen Commune i Staten, som Commune betragtet, har Krav paa at nyde Godt af dem. De private Eiere som have kjøbt Kongetiende med deres Jordegodsers øvrige Herligheder, eller paa anden Maade, bør nyde Erstatning for at miste den, for at det der i Fortiden ved kongeligt Salg eller kongelig Gave er gledet over i private Eieres Hænder, til Ufrihed og Ulighed i Byrder for Undersaatterne, kan retfærdigt og billigt, ved befalet Salg eller Gave komme tilbage til Staten i sin oprindelige gode Orden igjen, til Frihed og Lighed i Byrder og Afgifter for alle Landets Borgere, uden Fornærmelse for Nogen, og ingen Eier iblandt Statsborgerne kan med nogen Ret eller billighed fordre mere end Skadeserstatning for Tabet af de ihændehavende Fordele, hvis Ophævelse det almindelige Bedste eller det Heles Tarv og Velfærd udkræver. Hvad, for det andet, Kirketienden er angaaende, da var det ønskeligt at Kirkerne overalt maatte blive solgte til vedkommende Sognebeboere, efter en billig Vurdering, af en dertil nedsat Commission, hvis halve Antal Medlemmer maatte være Bønder. Herved kom da Sogne beboerne, istedetfor Kirketiende til at svare aarlig Rente, af Kjøbesummen for deres Kirke tilligemed en taalelige Afbetaling aarlig paa Kjøbesummen, indtil denne blev heelt udbetalt, og dermed var denne Tiende da endelig ophævet, og Sognebeboerne fik saaledes kun den ringe Byrde selv at holde deres Kirker vedlige. Endelig, for det tredie, angaaende Præstetienden, da maatte denne allevegne, hvorsomhelst det ikke allerede ved Tiendecommission er skeet, fastsættes ved samme ny Commission som vurderede Kirkerne, til en bestandig uforanderlig Kornafgift, eller en fast aarlig Pengeløn til Præsten. R. S.