Norske Intelligenssedler, 1770-12-05
Den, som kuns betragter det Udvortes i det menneskelige Liv, tænker vist, at alle Ting ere saaledes beskafne, som de see ud at være, han bilder sig ind, at de Ting, som falde behagelige og yndige i de udvortes Sandser, ere ægte og indvortes gode og ubedragelige, men hvor merkelig tænker han ikke feyl. Den udvortes Yndighed forfører ham, uagtet den lover noget stort indvortes: Skin af Godt er det Mærke, mange Ting har paa sig i Verden; Men Skade er det, at det er ikke alt Guld, der glimrer, sielden kan han troe, at den udvortes Glands kand være forknyttet med hemmelig Sorg og kummerlige Viderværdigheder, at høy Stand er omskandset med Uroe, Det koster Arbeyde, at sande den ufeylbare Sandhed: At ingen Ridder er saa fornem og ædel, at jo den sorte Bekymring, som oftest, hænger i Ridder=Baandet af ham: Det staaer haardt, at han kand formaae sig til at troe, at de høyeste Embeder, naar de ret skal betienes, ere kuns en forklædt Trældom og et anseeligt Slaverie, Kunde han forestille sig, at man kand være ophøyet i Værdighed over andre, og dog være uroelig, (siden de Store end ikke ere fritagne for Uroe) saa vilde han vist ikke ile og hige efter de Vilkaar, som føre den største Uroelighed med sig. Kand man efter hans Tanker være riig, og dog misfornøyet, Han meener ney, Thi efter hans Tænkemaade er det umueligt, at Rigdom og Misfornøyelse nogensinde skulle være parede med hinanden; Derfore foragter han den Fattige, ihvor redelig han end er, og driver Spøg med den Levenhed og muntre Fornøyelighed, han mærker hos ham, ret ligesom den var kun en Maske og Skygge og ingen virkelig Mumerhed. Skulde man vel kunne være glad og lystig uden Venskab og Selskab, aldrig gaaer det an, meener han: Skulde der være bedre Viin at faae nogenstæds end hos hans Hiertens Ven Cleront, som titulerer alle sine Giæster for sine ægte Venner, svær han ey ved hvert et Glas Viin paa, at han aldrig vil forlade dem, saa længe, som de ey vil forlade ham, ere ikke alle overmaade glade ved at drikke hans Viin, som han har ødt saa mange lange Lovtaler over at berømme: Skalhan nødes til formedelst indløbende Omstændigheder, ondt Veyrligt, at undvære Selskab, saa pines han i Eenlighed med Uroe, fordi Vanen, som minder ham, maa gaae overstyr eengang: Hvad skal han nu hitte paa til sin Fornøyelse, hvormed skal han dæmpe sin fortrædelige Time, han griber til dette Raad, at han tænker paa den Lyst, han allerede har nydt, og tænker efter, hvorledes han kand komme til at smage nye Forlystelser, dermed driver han sin Uroe bort, og skaffer sine Tanker, noget behageligt at omgaaes med: Saadant et Creatur bilder sig rigtig ind, at han har en retmæssig Fordring paa alle de Vellyster, som enhver Stand medfører, og det Umagelige overlader han til de Dumme og Eenfoldige: Han tager mod Jndkomstenaf sit Embede, og lader andre svede i at opvarte det: Betieningens søde Frugter, er en Velsmag for ham, men dens tilbørlige Opvartning er han saa høflig at overlade til hvem, der vil have det: efter hans Forestilling kand man gierne have et Embede uden at betiene det: Somme Tider falder det ham ind, aldrig at holde nogen for ulykkelig, uden han selv er Skyld derudi. Seer han en skibbruden Mand, der uden Forseelse ved Storm og Uvejr har mist Skib og Gods, ynker han ham, saa skal han være i en god Lune, ellers forekommer han hans Bøn om Hielp ved christelig Haandrækning, i det at han overfuuser ham med Grovhed, og belæsser ham med Skields-Ord for hans uforsvarlige Dumhed og taabelige Uforsigtighed, paa hvilken han er strax rede at kaste al Skylden, fordi han forulykkedes: Derved søger han at kue ham, at han udi sin Ombeden ikke skal bestorme hans Ubarmhiertighed, og røre ham til Gavmildhed, som er tvert imod hans Natur, Møder han en fattig, dog ærlig Haandværksmand, der med Nap og Nød, med Kummer og Møye maae med sit Hænders Arbeyde opføde 12 levende Børn, saa spotter han ham, og tør spørge, hvorfore han just maae have saa mange Børn: Den arme Stakkel veed endnu ikke, at hans for tidlige Vellyst vil hindre, at han aldrig kommer til at avle et eneste. Han betragter sielden eens Nød og Jammer, han kand trykkes af, fordi hans Haab er slaget ham feyl, med nogen Medynk og Forbarmelse; thi han regieres af det Jndfald, at alt, hvad der hændes ham, er han selv Skyld i, og, (som han meener) har intet at takke derfor, uden hans egen Efterladenhed og Frivillie. Fortsættelsen følger: