Københavns Adresseavis, 1761-12-18
Ved det første Ægteskabs Stiftelse sagde Gud til Menneskene: voxer, formerer Eder, og opfylder Jorden. Siden har det naturlige Menneskes Hierte fordervet sin Vey i dette ligesom i andet, og omskiftet Guds gode Orden til en liderlig Løsagtighed. agtighed kunde synes Frugtbarheds Befordring efter første Anseelse, saa er den dog dens sande Forhindring, efter Reglen: at Græs ikke groer paa alfar VeyVellere de nægte Børn, som komme til Verden, heel mange, men i Ligning mod de ægte af lige Tal, bliver ikkun gandske saa saadanne ved Live. Nogle dræbes i Moders Liv, nogle kort efter Fødselen, nogle døer af Mangel paa Pleye og Tilsyn, førend de bliver et Aar gamle. (Dette er noksom befundet i Exempler af de uægte Børn fødte i Dølgsmaal, og ved Ovrighedens velintentionerede Foranstaltning her i Kiøbenhavn, skaanede for at myrdes af deres egne Mødre, men dog af Pleye=Modrene saa ilde medfarne, at faa af dem bliver gamle.) De faa, som lever, ere sielden skiønt undertiden saa lykkelige, at en Fader eller Moder antager sig dem med retskaffen Flid, til Opdragelse og Oplærelse i noget Got. Ved saadan nor dentlig Børne=Avling udelukkes mangen fattig Qvinde fra et ærligt Ægteskab, og ordentlig Frugtbarhed; hun bliver gaaende hen i Foragt, og der findes sielden nogen, som vil tage hende, eller hvis saa skeer, da forliges de sielden saavel som ellers. Mandfolkene, som begynder at træde paa denne Afvey, skyer vel ikke altid, dog alt for ofte, Guds Orden, og finder det meere overeensstemmende med deres Stand, deres Humeur, deres Magelighed, deres timelige Fordeel eller anden Hensigt, at blive ved, som de have begyndt, og udvælger det man kalder Boelskab, i Steden for Ægteskab. Nu denne Hoved=Hindring i Menneskenes Formerelse borttages ikke ved noget andet Middel, end som det eneste, der er nyttigt til alle Ting, og har Foriettelse baade paa det nærværende og det tilkommende Liv. Men da dette Middel, nemlig Gudsfrygt, aldrig har været og aldrig bliver gandske almindeligt iblant Menneskene i Verdens nærværende Huusholdning; item: da dette Middel ikke henhører til det naturlige og borgerlige Slags, som her kommer i Betragtning, saa opholder jeg mig ikke derved; ikke heller ved Helbredelsen af en anden Last, som staaer i Overeensstemmelse hermed, og har samme Virkning, nemlig Fylderie og Drukkenskab. Særdeles kan man sige dette om den daglige Brændeviins-Drik, i vort eget og andre Nordiske Lande, hvor Almuen derved vist nok svekker alt for kiendelig sin Sundhed, følgelig sin Frugtbarhed, ligesaa vel som ved Veneriske Sygdomme. At den folkerige Stad London ikke som tilforn i en Snees Aar har taget til, men kiendeligen af det tilskriver deres Statsmænd den overhaandtagende liderlige Levemaade, i Hoer og Drukkenskab særdeles særdeles hidsig Drik, som ødelegger hiin Nation kjendelig, og beklages overmaade af deres Skribentere. Visse Sygdomme, som her og andensteds i en spæd Alder dræber den halve Deel af det Menneskelige Kiøn, og følgeligen har samme Virkning, som en vedvarende Pestilentze, ere Børnekopper, Meslinger, og det Slag, som smaa Børn røres af, naar de skulle faae Tænder. Over dette sidste Onde gjor den Berlinske Provst Susmilch i sine Apologetiske Sende=Breve, til Hr. Bergraad von Justi pag. 57 saadan Beregning, at naar i et Land fødes aarligen 100000 Mennesker, da der igien kort efter Fødselen 25000 eller den fierde Deel, for Tænder, som man kalder det, eller af de epileptiske Convulsioner og ynkelige Tilfælde, som hos de fleste Børn følger med Tændernes Frembrydelse. J Engelland har man udlovet store Belønninger for dem, som kunde finde et vist Middel til at vide Havs=Længden, og derved befordre de Søefarendes Sikkerhed. Hr. Susmilch priser dette, men mener, at man maatte udlove nogle Tønder Gulds Belønning, for saadanne Læger, som kunde opdage noget sikkert Middel imod bemeldte epileptiske Sygdom hos smaa Børn. Dog see, hvem veed, om man ogsaa overalt vilde bruge det, ifald man virkelig fandt et saadant præserverende Middel herimod, som det der kunde lignes ved Børne=Koppernes Jndplantelse, eller have noget tilfælleds med den. Thi endskiønt man nu allerede en Tidlang har havt og vidst dette sidste Middel, synes det dog meget langsom og sildig at ville komme til noget almindeligt Brug, da dog samme uden Tvivl vilde være et af de allervisseste Midler til at skaane Liv, og skaffe Landene flere Jndbyggere, det er Landenes allerædelste og dyrebareste Producter. Hvor mange Mennesker der henrykkes ved Børne=Kopper, naar samme grasserer, nu i en, nu i den anden Provinz, det sees tydeligst af Fortegnelsen over vore Kiøbenhavnske Døde, iblant hvilke undertiden den tredie Deel, undertiden flere, henhører til den Classe. J adskillige Lande har troværdige Medici observeret, at af hvert Snees Patienter, som befaldes med Børne=Kopper paa den sædvanlige Maade, og uden Legemets foregaaende Renselse, bliver omtrent de syv Dødens Offer, foruden nogle, som bliver blinde, contracte eller vanføre deres Livstid. Derimod forsikres, at af et hundrede saadanne, som lader sig Børne=Kopperne indplante, efterat Materia peccant er udrenset, og andre fornødne Midler anvendte, døer gemeenlig slet ingen, men i det høyeste en eller to, ja undertiden af femhundrede ikke flere. Dersom dette forholder sig saaledes i Sandhed (ligesom dets Contrarium ikke er bevist, saa følger, at Publicum aarligen, uden Fornødenhed, opofter flere Mennesker, end som de der kunde dræbes ved en blodig Krig. Spørges her, hvad det dog maae være, som volder, at Børne=Koppernes Jndplantelse ikke bliver almindeligere iblant os, da svares: At nogle Forældre ikke kiender dette Middel, eller vide at omgaaes dermed, skiønt Omgangen er gandske eenfoldig og naturlig, andre, som har hørt sige deraf, holder det ikke for sikkert; Men de, som baade vide det og holder det for got i en naturlig Hensigt, frygter dog dets Fare og Skade ihenseende til Samvittigheden, forestillende sig, det var at friske Gud, og at ville forekomme ham, som er Livets og Dødens Herre. Nu dette lod sig høre, dersom Sygdommen kunde henregnes til det rare og uvisse Slags. Men, naar man sætter det som er tvertimod, da mener jeg ikke, at Gud fristes ved dette Middel, meere end ved alle andre Præcautioner, som bruges med maadelig Besværing, til et større Onde at afværge. F. Ex. en Aareladen, hvis skiødesløse Behandling undertiden har draget slemme Følger, ja Døden selv efter sig, men saare sielden, og gandske tilfældigviis, hvorfore ingen andre af saadanne vare Exempler, lader sig indbilde, at det var at styrte sig utidig i Dødsfare, eller friste Gud, naar man lod sig en Aare aabne, for at undgaae en Feber eller noget værre. Tyrkernens Jndbildning om Skjebnens, og saaledes Døds=Timens Uryggelighed, forbyder dem at tage Præcautioner mod Pesten. Dette synes dem ogsaa en Formastelse, ja en Maade at friske Gud paa, men hvem af os veed ikke, at de tager feyl, og at deres Vildfarelse har mange skadelige Virkninger ihenseende til den borgerlige Velfærd. Til de Aarsager, som kiendeligen forkorter mange Menneskers Liv, følgeligen skiller Landet ved en Deel af sine Jndbyggere, henregnes ogsaa med billighed en Mangel paa saadanne Jorde=Mødre, som kunde kaldes velunderviste, og veløvede i deres Kunst. Denne er vist nok een af de høyst Magtpaaliggende, og i store Stæder fattes ikke heller Leylighed til Underviisning derudi. Men i smaa Stæder og paa Landet veed enhver hvor rart det er, at finde det Slags Folk saaledes afrettede, at ikke enten Barnets, Moderens, eller begges Liv settes i den yderste Fare, og ofte virkelig omkommes. Noget nær det samme kan siges om Mangel paa Læger og Lægedom blant Bønder, og andre Almuens Folk, særdeles i epidemiske Sygdomme, hvilke vist nok forkorter Livet paa mange saadanne, som ved bedre Tilsyn og Anstalt, kunde have bragt deres Dage langt høyere.