Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1772-06-19
Denne ulyksalige Mand, som i en stor Bye ingen Hielp havde fundet iblant sine rige Medborgere; thi en Mand af saa om en Samvittighed har vist baade tilbudet dem sin Tieneste og bedet om Almisse, førend han besluttede at røve; Han har søgt at bebæge sine formuende Borgere til Medlidenhed, før han satte dem Pistolen paa Brystet, for at aftvinge dem det, som hans eget menneskelige Hierte sagde ham at være en Kierligheds Pligt; Denne ulyksalige Mand gaar ud i en stor Bye, hvor han i almindelig Nød havde fundet saa liden Kierlighed. Kunde han vel have ventet i sin Fortvivlelse at finde paa Gaden, om Natten en Mand, som han hidindtil forgiæves havde søgt ved at betle fra et Huus til et andet, en riig Mand, en Magistrats Person, en Dommer, som var ædelmodig nok, ikke allene at tilgive ham den Misgierning, som han havde udøvet mod ham selv, men og til at hielpe ham i hans Nød; Han fandt en Salo, og den Hændelse, skulde den være en blot Slumpe-Lykke, eller bør vi ansee den for en Virkning af en høyere Haand, der lod disse to Personer møde hinanden, for at rædde den enes Uskyldighed, og give den anden Leylighed at øve den store Dyd, som et Menneske, en Borger, en Christen kan over Havde han ikke tilforn besiddet al den Hengivenhed til Forsynet, som kan behæge et Menneske, endog i yderste Nød, fra Fortvivlelse, hvor maatte da han efter denne Tildragelse forsikkre ham om den Bistand Dyden har at vente af det usynlige Væsen, som regierer alle Ting, Og hvor meget vissere kunde han ikke have forladt sig dertil, dersom han ganske havde overgivet, sig til dette Væsen, uden at begaae den Svaghed, at udstrække sin Haand for at øve en Misgierning, hvori hans Hierte havde saa liden Deel. Skulde ikke saadanne Tildragel. ser fortiene at forestilles i disse Blade: Skulde de ikke blive saa meget des nyttigere, naar de lærte de Rige og Formuende, at kiende disse Scener i Livet, som ere alt for rørende til ikke at bevæge de haardeste Hierter til Medlidenhed, hvorfore føle de Formuende saa sielden disse Bevægelser, uden fordi Livets Elændigheder skiules for dem, Den Huusarme, den ret Rødlidende, er ofte for frygtsom og undseelig til at søge de Rige, og det var formeget at begiære af disse, at de skulde give dem den Umage, som Hr. Salo, at gaae op paa det øverste Loft, for at oplede fattige Familier, som ved en liden Gadmildhed kunde ræddes fra Nød og Laster. Jeg vil undertiden i disse Blade give dem saadanne Syn; og hverken Stolthed eller Gierrighed skal være stærke nok til at undertrykke, de Bevægelser, som ere saa naturlige Følge af Menneskelighed. De skal sende deres Tienere der, hvor de selv ikke gaaer, og dersom nogle ikke skulde være menneskelige nok, til at anvende lidet af den Sum, som de enten spilde paa Pragt eller dynge op, til at hielpe deres trængende Ræste omsonst, skulde de dog lade nogle af deres døde Skatter udløbe, for at skaffe de fattige Familier Arbeide; i det mindste skulde de dømme mildere og de Feyl, som Armod og Trang ofte nøder andre til at begaae, og troe, at om de besidder nogle Fuldkommenheder fremfor den store Hob, er det Lykken meere end den selv at tilskrive. Forfører Armod ofte Menneskene til at begaae store Misgierninger, saa frembringer den og ofte store Dyder; Dyder hvilke den Rige, dersom han kiendte den menneskelige Naturs sande Værdighed, meere skulde misunde den Fattige end denne kand misunde ham sine Rigdomme. Ere Hobens Lafter grovere, falder de meere i Øynene, end den Riges Vellyst, Gierrighed og Stolthed, saa er de dog ofte meere menneskelige. Nøden har ofte meere Deel deri end Hiertet, og denne Nød, som driver nogle til at ende et elændigt Liv med en skammelig Død, hvor ofte er den ikke en Virkning af andres Haardhed. og Ubarmhiertighed? 9 mine Landsmænd, naar J ville engang overvinde de barbariske Fordomme, som leder eder til at foragte en uskyldig Familie, og en ulykkelig Misdæder, hvorved I ere meere følesløse, end en Tyrk, der uden Forskiel røres af Medynk over alle Lidende: Den rasende Vilde, som med en grum Glæde tæller de blodige Haar, som han har revet af sine Fienders Hoveder, er han vel mere grum end J, som med Koldfindighed og Foragt vende eders Øyne fra en ulykkelig Huusfader, en Landsmand, en Arbeider, fordi han er nøgen og hungrig, og fordi den Nød, i hvilken J lade ham forsmægte, har forvandlet hans Blod til en langsom Gift, som dræber ham, Kiære, vænner eder stundum til, i disse Blade at see disse Elændige, ja Fængslerne selv; og disse Syn skal ikke være eder ubehagelige, undtagen for saavidt, at J ere fordervede ved Vellyst eller Kiælenskab.