Københavns Adresseavis, 1773-09-07
Dersom de Klager ere grundede, der paa et eller andet Sted føres over Mangel paa Selskab, saa kan de være et stort Beviis paa, at Jndvaanerne paa saadant et Sted ere endnu ikke sædede nok, og altsaa visselig fortiener vor hele Medlidenhed, efterdi de maae undvære saa stor en Fornøyelse som den, Omgang fører med sig. Men gemeenlig er det ikkun et særdeles Slags Mennesker, som besværer sig saa menet og er denne Mangel. En ung Herre, som just kommer fra Paris eller London, vil ansee enhver mindre Stad, som en Ørken, og alle dens Jndvaanere ville forekomme ham som Vilde og Barbarer; han forlanger Folkerige Promenader, Assembleer, Redouter, alle Slags Skuespil, og det Sted, hvor han ikke finder alt dette der er efter hans Udtryk, hverken Leyemaade eller Omgang. En anden forlanger, at alle Selskaber skal bestaae af Damer, som har Franske Sæder og Moder, og taler Fransk, han vil petits soupers med Dandserinder eller Actricer; og nok en anden ønsker sig Selskaber, hvor han kan giøre sig ret lystig, det er, hvor han uden al Tvang kan dygtig spille og drikke. Den Lærde, som er intet videre end lærd, vil og have blot Lærde at omgaaes med; og Kiøbmanden, som intet forstaaer uden sin Handel, vil have Kiøbmænd. Dette er Aarsagen, at alle disse Herrer aldrig kan finde det, som de ønsker, lever misfornøyede fordi de attraaer for meget, og at enhver skyer den andens Selskab, da det dog er umueligt, at man i enhver Classe og i enhver Stand, til hvilken man regner sig, kan finde hele Selskaber, og mindre saadanne, som ere af lige Tænkemaade og af lige Opdragelse med os, eller som har, eller ikke har de selvsamme Fordomme som vi Det smukke Kiøn, dette saa nødvendige som ofte farlige Selskab, kunde bedrage meest til at oplive Omgangen, at forbedre den, og give den saadan Anstændighed, som der i Særdeleshed skal herske i ethvert got Selskab. Men intet er heller skadeligere for Selskabet, end naar de i samme medbringer deres latterlige Forfængeligheder, deres foragtelige Coketterie, deres Jalousie, deres smaa Tvistigheder, og deres affecterede Væsen, naar de i hele Timer fører alvorlige Samtaler om deres Frisur, om deres Setter, og flere slige, ubetydelige Søger, og derved mister al Ret, til at klageover, at fornuftige Mands=Personer med Rette skyer deres Omgang paa denne Maade. Forsigtighed i Selskabers Val maae ikke settes af Sigte, og den er gandske fornøden til vor Fornøyelse, hvorfor manikke kan fortænke nogen, som giør en stor Forskiel imellem hans Venner og hans Bekiendtere, da de første vælges efter vort Hiertes Følelser, og de andre kan intet videre forlange, end hvad den sande Høflighed og en oprigtig Tienstagtighed udfordrer. Men disse Egenskaber ere ogsaa allerede tilstrekkelig til, ikke allene at giøre os taalelige, men endog behagelige i Selskaber. Jntet fornuftigt Menneske maae derfor unddrage sig fra et Selskab, fordi han ikke finder nogen af hans Venner derudi. Den er gandske vist overordentlig lykkelig, som kan have et heelt Selskab af Venner, eller som i sin Familie finder alt det forenet, som man kan ønske sig til en munter og sædelig Omgang. Men da ikkun en meget liden Deel af Menneskene besidder denne Misundelsesværdige Lyksalighed, saa skulde man stræbe meere efter, at giøre sig saaledes skikket til alle Slags Omgang, at vi i et hvert Selskab kunde stifte Fornøyelse og Nytte. Hertil udfordres meget mere Hiertets gode Egenskaber, end Forstandens Fuldkommenheder. Jntet Selskab er oftere udsat for Misfornøyelse og Uenighed, end det, hvor man tilstæder Vittigheden alt for megen Frihed. Den er en alt for stor Ven af Død, syge, Forhaanelser, spodsk Latter, og skinner gemeenlig alt for meget paa andres Bekostning, at den ey skulde fortiene meere at frygtes end at søges; den kan rel forhverve sig et Selskabs Beundring, men aldrig dets Høvagtelse og Kierlighed. Endogsaa Lærdom selv er i den mindste Deel Selskaber nødvendig, og tilveiebringer den som vil vise samme, fielden den forventede Ære. Jkkun det venskabelige, aabenhiertede, føyelige, velgiørende Hierte er undværligt ved ethvert Selskab, naar det skal være af Bestandighed. Med disse Egenskaber vil man stedse finde Fornøyelse nok i Omgang, i hvad for en Stand, og paa hvad for et Sted man end befinder sig, saa at man ikke behøver at henfalde til de hyppige og for den største Deel ubillige Klager, over Mangel paa Selskabelighed, hvormed man daglig søger at opbringe os imod vore Medborgere. Efterretning om Markmuus. De Muus, som i dette Aar paa særdeles mange Steder have anrettet en saa betydelig Skade paa Marken, have og taget meget slemt afsted i Sachsen. Et Tilfælde har lært, hvorledes man ikke alene kan giøre dem selv Afbræk, men endog komme efter deres Magaziner, som ere vel forsynede. Man fandt nemlig ved Pløyning paa Marken, ligesom Jorden blev opkastet med Ploven, heele Hobe af Ax, som vare de meest udsøgte af Størrelse og Korn, nedlagte i Muusekammerne, der ikke gaae dybere i Jorden, end Ploven var gaaet til Sæden, og man fandt tillige Muusene selv. Neppe havde man gjort denne Opdagelse, førend enhver søgte at profitere deraf. Man oppløyede den heele Høstmark. Bonden tog sin Hund med, der beed Muusene ihiel bag ved ham, ligesom han pløyede, og Bønderfolkene samlede Axene i de blottede Muusehuller, da mange fik paa deres Agre heele Skieppesekke og Bære Kurve fulde hiem med sig af de fortreffeligste Kornax, og holdte altsaa ligesom en anden Høst. 2 Axene ere af Musene gandske nøye og glat afbidte, og staaer i Jorden alle ordentlig og oprettede, det ene hos det andet, ligesom man sætter Kærver paa Loen. Det var en usædvanlig Fornøyelse for mig, at see en heel Mark fuld af Plove, bag ved hver Plov en Hund, som beed Muus, og bag efter Hunden en Person, som samlede Musemagazinerne. Havde man før gjort denne Opdagelse, saa skulde Nytten deraf endda have være betydeligere, efterdi Musene allerede havde fortæret meget, hvoraf man faae Levningerne i ordentlige Hobe ligesom den fiineste Hakkelse henlagt. Skulde Muusene i de øvrige Egne, hvor de tage saa grumt afsted, ikke allerede være færdige med deres Magaziner, thi de synes ikke at have gjort dem for Vinteren, som Myrerne og Gedehamserne: saa skulde man paa lige Maade kunne føre sig denne Opdagelse til Nytte, og jeg skulde fornøye mig over at have bekiendtgjort den til mange fattige Bønders Nytte.