Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-07-22
Efter nogle Øieblikkes Forløb fortsatte Anna igjen Samtalens Traad. "Du siger, begyndte hun,, at alting har lykkes Dig vel paa Din Geburtsdag. Du har, saalænge jeg har kjendt Dig, altid været gladere tilmode den Dag end ellers. Men hvad Lykke har Du da havt paa den Dag. Ei, fra Barnbeen af, gik mig da alting efter Ønske. Paa mit Vandringsskab fandt jeg altid paa den Tid Arbeide; mine bedste Kunder erholdt jeg altid paa den Dag, min redelige VenGoering, som i Begyndelsen hialp mig til Brød, ved det han gav mig Læder paa Borg, lærte jeg at kjende paa min Fødselsdag. Dig saae jeg for tyve Aar siden først paa den Dag, næste Aar paa samme Time stod vores Giftermaal, og for fire og tyve Aar siden, ræddede jeg paa den Dag et Menneskes Liv. Det veed jeg. Og hvad vandt Du derved Jntet? Men Gud bevares. Anna, er Bevidstheden, om en saadan Handling, ingen Gevinst? Jeg kunde drage Nytte deraf, men jeg vilde ikke. Seer Du nu, naar min Geburtsdag ikke var indtruffen, havde dette Gode ikke hændet mig. Visselig, saa havde Du arbeidet og ikke gjort Spadseergangen ved Floden. Rigtig; da det var en Art Fest, gik jeg om Eftermiddagen ud. Tolunge Folk fore paa Floden omkring i en Baad og tumlede kaade omkring i den. Hul naar det kun gaaer godt, tænkte jeg. Og neppe havde jeg tænkt dette, hvad seer jeg, saa taber en af de unge Herrer Ligevægten, og styrter af Baaden ud i Vandet, der hvor Strømmen er meest rivende, en halvhundrede Skridt, ovenfor Møllen. Kom den Ulykkelige under Hjulene, saa var han uundgaaelig forloren. Den Tanke gjorde, at Du øieblikkelig sprang. i Vandet og ilede efter den Ulykkelige. Jkke langt fra Møllen naaede jeg ham, og som temmelig god Svømmer, bragte jeg ham, gjennem den skummende Hvirvel paa Land, saae med Glæde at han endnu aandede og slog Øinene op. Og gik ilende derfra, uden engang at spørge efter hans Navn og Stand. Rigtig; uden at nævne den Spørgende mit Navn, begav jeg mig bort. Du gjemte Dig saagaar for de Folk, som søgte efter Dig, og da man opfordrede Dig i de offentlige Tidender til at indfinde Dig, og modtage en Belønning, meldte Du Dig ikke; men blev hjemme, for at man ikke skulle kjende Dig, var det klogt handlet? Osa, Anna, ret klogt, Havde jeg ladet mig betale for den Handling, som Tilfældet tilførte mig, saa havde det været forbi; Pengene, vare blevne udgivne, og jeg havde intet mere havt at haabe. Men nu tænker jeg, det vil engang blive mig giengieldt om ikke her i Verden. Min kjære Hoffmann, vil engang paa den yderste Dag, den kjære Gud sige til mig, Du har dengang gjort det godt, og Jntet taget derfor. Du er en brav Mand, stil Dig herhen paa min høire Side, hvor mine kjere Engle staae. Skeer, det, saa er det jo bedre, end om jeg havde taget Pengene derfor. Tilmed troer jeg, at denne Handling allerede her i Verden bringer mig Velsignelse. Saa ofte noget Godt vederfares mig, siger jeg altid til mig selv. Det faaer du atter, for den unge Mands Skyld, der laae i Vandet, handlede jeg nu ikke klogt og rigtigt, Gaae, gaae, Du er et forunderligt Menneske. Man kan ikke blive vred paa Dig, men - maatte det kun gaae godt med os Det vil nok gaae godt, det er jeg vis paa. Saaledes affærdigede han i lignende Tilfælde sin Kone, og da det hidentil var gaaet gandske taalelig, saa lod hun sig ogsaa gjerne, altid saaledes affærdige. Den gode Hoffmann følte sig dog altid ved en saadan Leilighed, meere beklemt om Brystet end ellers. Vel behøvede han ikke at angre noget af hvad han havde gjort, imidlertid sukkede han dog for Leonores Skyld, over at han ikke besad Formue. Han elskede den gode Pige med faderlig Ømhed; hvor gjerne havde han ikke hjulpen hende! Ofte saae man hende nu med Øine, røde af Graad. Vist nok havde hun helst skjult hendes Kummer for ham, naar det kun havde været muligt. Spurgte han, hvad feiller Dig, mit Barn, saa svarede hun, Jntet, kjære Fader, Men han saae nu klarligen, at der laae hende noget paa Hjertet; Barn, sagde han endelig i det han og hendes Haand, jeg veed ret vel hvad der feiler. Trøst Dig. Paa Søndag haaber jeg, skal Alting, nok finde sig. Hm! overlagde han nu ved sit Arbeide, har min Anne Ret eller Uret, Vist nok, havde jeg givet mine Kunder slette Vare og daarligt Arbeide, saa havde jeg vel samlet et Udstyer til min Datter, og Anne og Leonore vare rolige; men min Samvittighed, nei jeg har handlet ret. Det er altsaa en Ulykke, at jeg i det jeg meente det ærlig med hele Verden, selv er forbleven fattig. Men Lykke og Ulykke komme fra Gud. Han vil hielpe mig og det gode Barn, Søndagen kom, Hoffmann stod tidlig op. Da Solen glødende stod op i Østen, bad han allerede andægtig, sang sin Morgensang, tog derfra ud af Skabet den brune Kjole med silke Knapperne, den fine Hat, den hvide Vest, og det sølvbeslagne Spandskrør, tog de blaae Rasmagerstrømper paa, satte Sølvskoespænderne i Skoene, gik da det ringede sammen til Kirke, og derfra igjen, da Slutningspsalmen blev sungen til Wilkens Huus. Naboen modtog ham med et venligt Velkommen og et Haandslag, og spurgte, hvad der bragte ham til ham i Dag. Kjære Naboe, svarede han, "J kan vel formode, hvorfor jeg kommer. Vore Børn elske hinanden som J vel veed, og tænke paa en friste. lig Forbindelse. Eders Otto gefalder mig saa vel, at jeg ikke ønsker mig nogen bedre Svigersøn. Nu ville jeg spørge Eder, hvad J synes om Sagen? Ja, det er nu saa en egen Ting, Naboe, svar rede Wilken, i det han rykkede Bomuldshuenfrem og tilbage; I er en retskaffen Mand, og Eders Datter et elskværdigt sædeligt Barn, som ogsaa er smukt skabt; jeg for min Deel havde alt saa intet derimod, men min Gamle har hendes egen besynderlige Meening. J er hende ikke velhavende nok, hun har allerede afslaget Otto de- og jeg lader hende i saadanne Ting have sin egen Villie. Hvad hun foretager sig gaaer altid godt, hvorfor skulde jeg da stride og trættes med hende: Jeg vil gjerne have Fred i Huset. Nu, dertil kan jeg ikke sige noget videre, svarede Hoffmann, Vist nok er jeg ikke riig, imidlertid vil jeg dog tale med Eders Kone. Wilken kaldte paa den Gamle, og Hiin fremkom nu med sin Bøn og sit Forslag; men hun svarede spids, at hun havde andre Planer for med hendes Søns tilkommende Giftermaal, og at hun maatte undre sig over, at Naboe, imod Sæder og Skikke friede for sin Datter; Giftermaalstilbud skulle altid komme fra Brudommen, eller ogsaa blive gjort i dennes Navn; imidlertid takkede hun i ham for Æren og hans gode Villie, omendskjøndder kunne ikke blive noget af Sagen. Naboen sagde hende derpaa Alt, hvad der kunne siges i denne Anledning, forestilte hende Sagen fra alle Sider, og beviste hende, at Rigdom ikke kunne gjøre lykkelig, og at det var Forældres Pligt at see mere paa deres Børns sande Lykke, end paa tilfældige udvortes Omstændigheder. Han talede med Varme og som Fader, men hørte altid en Gjentagelse af den gamle Beskeed, og gik endelig mismodig bort. Dette var ikke det lykkelige Udfald han havde ventet sig paa denne forhaabningsfulde Dag. Da han traade ud af Wilkens Dør, saae han Leonore staae uden for Døren. Hendes Blikke synes allerede langt fra at spørge ham, hvorledes Sagen stod. Da han kom nærmere, foldede hun de smaae Hænder og hviskede: "Jeg tør ikke spørge Fader, hvad J har udrettet. Eders Øie er mørkt. Det var vel intet! Mit Barn, svarede han, gjeg kunde skjule Sandheden for Dig, og opholde Dig med falsk Trøst, men det er ikke min Maade: Jeg siger Dig ligefrem, Moderen siger Nei. Da stirrede Pigen dybtsukkende til Jorden. "See ikke til Jorden, Pige, sagde Faderen; men op mod det Høie, Derfra kommer al Trøst og Hjelp. Er du virkelig god, saa beviis det nu i Gjerningen, søg at tvinge dit Hjerte, da det nu engang maa være saaledes. Sog at glemme Otto. Har Du kun Mod, saa vil Du ogsaa finde Kraft dertil. Ak, Fader, han er mig saa undsigelig dyrebar, bulkede hun, det vil koste mig mit Liv. Den Fromme vil Gud forlene Styrke og Mod!" sagde han, i det han trykkede hendes Haand. Vær god, saa vel Du overvinde det. Lad mig tale med Din Moder; vi ville overlægge, hvorledes Du bedste kan blive hjulpen, Du kjære Barn! Stille grædende fulgte Leonore ham ind i Kammeret. Anna var meget forstemt, da hun hørte dette slemme Budskab, og viste intet andet Raad, end at man maatte oppedie Madam Wilkens Død som desuden var svagelig. Men dette misbilligede Hoffmann. Konen kan endnu leve længe, svarede han, og at maatte i en saadan Sag regne paa et Menneskes Død, er skrækkeligt, i Særdeleshed, for Sønnen. Leonore nærer paa den Maade altid Forhaabninger, som maaskee aldrig blive opfyldte, thi Otto, som kan blive kjed af at vente, kan faae andre Tanker, og saa sidder vort Barn trøstesløs der. Neidet bedste, Leonore, er, at Du slaaer den Ting gandske ud af Hovedet. Anna brummede ved dette Forslag, og Pigen gik taus og forgrædt ud af Værelset. Betænk kun Anna, sagde Hoffmann, da han nu blev allene med denne, betænkt hvilken Ulykke deraf kan opstaae, naar de unge Folk hver Time paa Dagen see hinanden, i den Troe at de ere bestemte til engang at blive Ægtefolk. Under saadanne Omstændigheder vil Kjerlighed og Leilighed bestorme dem og maaskee lede dem til det Onde, Anna tang en Stund, og sagde derpaa klein modig: "det er vistnok sandt. Men veed Nøre at hun intet har at haabe, sagde han videre, saa vil i det mindste hun, denne sædelige Pige, intet Skridt gjøre, der fører til Skam og Forbrydelse. Ja, gjentog Anna, som med al hendes qvindelige Svaghed, dog besad megen naturlig Forstand og Æresfølelse, ja Du har gandske ret, Gamle. Det havde jeg ikke tænkt paa. Vores Datter maae træde tilbage. Men hvad vil hun ikke lide! Der er falden mig et Middel ind, hvorledes: vi kunne hjelpe hende deri, svarede han. "Der er et Ordsprog som siger: Ude af Øine ude af Sind! Saaledes er det ogsaa virkelig, om ogsaa kun lidt efter lidt. Min Svigerinde, Enken, som boer sex Mile herfra, har allerede for lang Tid siden, villet have havt Nore hos sig en Tid lang. Nu tænjeg, naar Du paa nogen Tid, og det snart, bringer hende derhen, saa ere vi alle hjulpne. Hvem der ikke seer hinanden, forglemmer hinanden lettere!" Dette Forslag gefaldt hans Kone, og saa blev man da enig om, at Moderen næste Morgen gandske tidlig skulle reise med Nore til hendes Tante. Man var just bleven enig om de nærmere Omstændigheder, og Anna var gaaet ud, for at gjøre Forberedelser til Reisen, da Naboens Otto med funklende Øine og synlig oprørt Sind, traade ind til Hoffmann. Hør Naboe." raabte han allerede ved Jndtrædelsen: "Jkke sandt, De giver mig deres Datter til Kone? Det ville jeg jo, svarede han, naar din Moder havde givet sit Jaord dertil, men nu - desværre nei," faldt Otto ham ind i Talen. Men det gjør Intet, naar J kun indvilliger. Bruushoved sagde hiin. Gjør det Intet, at din Moder vægrer sig ved at give sit Samtykke! Kunde Du gjøre et saa vigtigt Skridt imod hendes Villie, Ak, hun er jo forbiendet af Guldet! sagde Otto. Du er selv et forblendet Menneskel," svarede hiin rolig, "Forblendet af Din Hæftighed, af den onde Aand, som har opsat Dig mod din Moder. Men lad mig dog engang høre, hvad ville Du gjøre, hvis jeg indvilligede, uden at bryde mig om din Moder, For et Skin Skyld, reise min Cours med Le ondre. Naar vi ere over Grændsen lade vi os vie, som det ofte er skeet med mange Andre. Ere vi først et Par, saa skriver jeg til min Moder. Saa maae hun vel tilgive og indvilge deri, hvis hun vil have mig igjen. Godt, saa komme vi igjen tilbage hertil. Jntet Menneske skal erfare at J have vidst noget derom, og - hvad siger J dertil. Jeg siger, at Du er en eenfoldig Karl, som man kun for sin Ungdoms Skyld kan tilgive, saadanne ubetænksomme Handlinger. Gaae med samt din gale Plan, indslut Dig i dit Kammer, og bed Gud, at han tilgiver Dig Din onde Villie. Læs det fjerde Bud flittig; og hed og arbeid, at Du kan komme paa bedre Tanker. Saalænge mine Øine ere aabne, laaner jeg ikke min Arm til Gjerninger, hvorpaa Forældres Forbandelse hviler. Gaae af din Forbindelse med Leonore, kan der intet blive. Men saa betænk dog, vedblev Otto, at jeg ikke kan leve uden Nore, at det ellers er Eders egen Fordeel, mine Forældre have et Par tusende Daler: J faaer Andeel deri. Nok derom." sagde hiin. "Jeg vil gjøre hvad der er Ret; men Du skal for Fremtiden ikke komme mere herhen, min Søn! Jeg forbyder Dig det, og vil opfordre din Moder til at hun skal ogsaa forbyde Dig det. Det maae være saaledes! gaae Otto. Gud være med Dig! Otto var slet ikke tilfreds med denne Besked, ville slet ikke indlade sig derpaa, og var i det hel taget ikke meget opbygget ved Hoffmanns Ytringer; men da han indsaae, at der ved den Gamles Bestemthed og Fasthed ikke var andet at gjøre, end at have Taalmodighed, og Nore uden Faderens Tilladelse ikke ville foretage noget, saa gik han endelig vel dybt bedrøvet, men dog meere fattet end før ud, af Huset. (Fortsættes.