Norske Intelligenssedler, 1767-11-11
edler. Nr Jntelligen Nord No. 45. Onsdagen den 11. November 1767. Fortsættelsen af den Første Historie. En Stund derefter kom Skræderen igien til Graven, der fattedes kun lidet, at han jo havde mistet sin Forstand, da han saae at hans Kone var der ikke meere; han graad, han lamenterede, og raabte mange Gange paa hans kiære Gulandam, men hun var borte. Han sad sig til at græde igien, endnu meere end tilforn. O Himmel! sagde han, hvor er hun bleven af, Men kand jeg tvivle derpaa, at hendes Skiønhed skal have indtaget nogen Forbigaaende, som ikke skal have gjort sig en Betænkning om, at bortrøve mig hende. Gulandam, min kiære Gulandam, skreeg han ganske højt, hvor er J: Jeg giver eder ret; jeg veed, at J har sadt eder imod, saa længe som J har havt Kræfter dertil, og at J har kaldet paa mig, om at hielpe eder. Mig synes at jeg hører eders Røst, jeg skal søge efter eder overalt, og om J skulde være under Jorden, saa skal jeg dog opdage eder. Han seilede ikke heller deri, Han løb, han skreeg, han søgte hende allevegne; Endeligen, efterat han havde søgt hende forgiæves i tre Dage og tre Nætter, saa fik han at vide, at hun var udi Kongens Søns Serral. Skræderen gik strax til Prindsen, han kastede sig for hans Fødder, besværger ham i alle Helgenes Navn, at give ham hans Kone igien. Giv agt paa det hvad du siger, svarede Prindsen ham; jeg har ingen Kone, som er her imod hendes Villie, langt mindre en som er gift. Skræderen sagde til Prindsen, at han bedrog fik ikke, og at han var forsikkret om, at hun var i dette Palais. Velan da, svarede Prindsen, jeg vil lade dig see alle mine Koner, men jeg giver dig til Efterretning, at dersom din ikke er iblandt dem, saa koster det dig Livet. Det er ligemeget, sagde Skræderen, Eders Høyhed kand lade mig dræbe, naar det vil behage dem; men jeg løber ingen Fare, thi jeg veed at hun er i Eders Serrail. Prindsen befalede da: at man strax skulle lade komme frem alle hans Damer, og at man ikke maatte forglemme een eneste. Et Øjeblik derefter, saa saae man gaae ud af Seraillet alle Damer, hvilke, den ene efter den anden, passerede forbi Prindsen og Skræderen; Hver Gang der gik een forbi, saa spurgte Prindsen, Skræderen af: Er det denne Han svarede ham: Nei, Men da Gulandam kom for, da gav han sig til at skrige: At der er hun, denne saa højt, elskelige Kone, hvis Død jeg har begrædt saa meget; Eders Høihed skal see, hvorledes hun vil komme, springe mig om Halsen, saasnart hun vil faae mig at see, Gulandam kom og gik Prindsen forbi; Han spurgte hende paa Fransk: Smukke Dame, kiender J dette Menneske, Hun svarede Brindsen, udi samme Sprog, ja vist Eders Høihed, jeg kiender ham vel igien. Det er en Rover; det er ham, som havde sadt mig i denne bedrøvelige Tilstand, hvor J fandt mig udi, da jeg sadt paa Gravens Steen; det er den samme, som, efter at han havde borttaget fra mig, alt det som jeg havde paa mig, saa vilde han begrave mig ganske levende, straffer ham, Prinds, jeg beder Eder høiligen derom; jeg kand ikke være roelig, førend han er bleven hængt. Prindsen vendede sig da imod Skræderen, og sagde i Vrede til ham: Ælendige og Ugudelige, som du er; hvorledes tør du tage den Dristighed, at komme her for at begiere en Kone, som ei alleneste er ikke din, men hvilken du har vildet uden Barmhiertighed begrave gandske levendes. Du havde fortient, at man dræbte dig Hundrede Gange, dersom det kunde være mueligt; men eftersom det ikke er giørligt at straffe dig saa mange Gange, saa vil jeg lade mig nøje med at lade dig hænge. Skræderen vilde nu forsvare sig og vise sin Uskyldighed; thi han var bleven saa bestyrtet over Prindsens Tale, at han ikke før havde været i Stand at oplukke Munden, for at svare Brindsen; Men Brindsen forbød ham at tale meere, og sagde ham endnu en Gang i Vrede: Du er ikkun en Løgnere, jeg vil aldeeles ikke høre dig. Efter denne Tale vendte Prindsen sig om til sine Officiers, og sagde til dem, Jeg befaler Eder, at J lader ham strax ophænge, og jeg vil uden Forhaling være adlydet, hvis ikke, saa skal J alle blive hængt i hans Sted, Officiererne, som saae at Prindsen var i Vrede, bemægtigede sig Skræderen; de lod ham binde Hænderne paa Ryggen, og lod ham føre til Galgen. Da Skarpretteren lagde ham Strikken og Halsen, for at hænge ham opkom Propheten Ansa frem paa Executions-Pladsen, han trækkede strax et hvidt Tørklæde af hans Lomme, og raabte til Skarpretteren, ikke at gaae videre frem med Executionen, thi Skræderen par uskyldig. Den Høiagtelse man havde for Propheten, gjorde at man opsatte den et Øjeblik, men Officiererne tilstode for Propheten, at de havde den Ordre af Prindsen, at Skræderen skulde blive hængt. Da sagde Propheten til dem, at de skulde ingen Fare have, at han tog alting paa sig, og at han haabede at udvirke Skræderen Naade. Han begav sig og virkelig til Prindsen, og fortalte ham den heele Historie angaaende Skræderen. Prindsen og heele Hoffet blev meget forundret over denne Tildragelse; man lod Gulandam komme frem; hun blev tilspurgt af Prindsen selv; hun blev skamfuld, og tilstod hendes List. Derpaa gav Prindsen Skræderen sin Frihed igien; og tilligemed gav han den Ordre, at Gulandam skulde blive hængt i Steden for hendes Mand. Skræderen gjorde alt hvad han kunde, for at befrie hans Kone for en saa græsselig død; men Prindsen var u-bønhørlig, og hun blev hængt den samme Dag. Dagen derefter gik Skræderen til Brindsen, han faldt paa Knæe for ham, og bad ham inderligen, at give ham Tilladelse at lade begrave Gulandam. Alle Mennesker forundrede sig over Skræderens Kiærlighed. Hoffet selv bad Prindsen, at vilde have den Naade for ham, og tillade at han maatte begrave hans Kone Endeligen tillod Prindsen ham det. Skræderen takkede ham ydmygeligen derfore, og gik at begrave hans Kone den anden Gang. Han døde selv to Dage derefter, og man begravede ham ved Siden af hans malicieuse Kone.