Viborger Samler, 1776-10-07
(En Fortælling.) Ven af Sinderne i Grækenland, som ved en blomstrende Handel var bleven riig, hvis jeg ikke husker feil, var det Corinthen; i denne Stad levede en i sin Tiid meget ivrig Sædelærer, ved Navn Antichlidæus. Han var i for indtaget mod Pragt og Overdaadighed i Klædedragten, hvilken i hans Stad var steget til det Høieste, og det med en saadan Jver, at, da han saae alle sine Bestræbelser at være frugtesløse, og overalt fandt Modstand, udartede samme til et patriotisk Raserie. Fierde Aargang. Han Han havde i lang Tiid mundtlig og skriftlig foreholdt sine Medborgere Skammen og Skaden af Overdaadighed i Klædedragt. Den er, sagde han, Hovedkilden til vor Staats Fordervelse, og Grunden til den meeste Elendighed, hvorunder den største Deel af vore Borgere sukker. Den hindrer Ægteskaber og Folkemængdens Formeerelse, den er de anseeligste Familiers Odelæggelse. Han nævnede dem, uden Undseelse, mange, der kort Tiid tilforn, meest ved overdreven Pragt, vare forfaldne fra Velstand, i Fattigdom og Foragt. Han beregnede den Tiid, et Fruentimmer daglig forødde med unyttig Pynten, da hun med uendelig større Fordeel kunde anvende den til sin Siæls Dannelse og andre ædle Forretninger. Han sagde til de unge Mandspersoner: Fruentimmerne bevise Eder ved deres Pynten den største Forhaanelse: De sige Eder derved lige i Øinene, at J ikke forstaae at skiønne paa sande Fortienester, men indtages kun af Narrerier - Hevner denne Beskiæmmelse, foragter alle dem, der ved Pynt ville giøre sig behagelige for Eder. Han sagde til Fruentimmerne, at de pyntede Mandspersoner søgte kun at behage den dummeste iblant dem. Antichlidæus var ingenlunde af de knurvurne og alt for strenge Moralister; Han fordømte ingenlunde Forskiellen, Reenligheden, Ziirligheden i Klædedragt, ja ei eengang Pragt selv: Han gik selv stand. mæssig. mæssig klædt, snart i en, snart i en anden Klædning, eftersom Veirliget, hans Forretninger, Stædet og Selskabet, hvor han befandt sig, udfordrede: men unaturlige Dragter, umaadelig og ødelæggende Pragt var han en Fiende af. Vore Forskrifter i henseende til Klædedragten, saaledes udtrykte han sig, maae vi tage af Naturens vise Anordning. Den giver Dyrene en varmere Klædning om Vinteren, end om Sommeren, dem en tykkere og tættere, der leve i de kolde Egne, end dem, der opholde sig i et varmere Klima, altsaa maae vort Legems Beskyttelse og Sundhed være vor første Omsorg ved Klædedragten. Klæder ikke den vise Natur Hannen iblant Dyrene, mestendeels anderledes og prægtigere, en Hunnen, og giver os derved et Vink, at begge Kiøn iblant Menneskeer skulle klæde sig forskellig, men Fruentimmerne burde ikke, tvertimod samme, klæde sig prægtigere, end Mandfolkene, men snarere vise et Tegn til Ydmyghed i deres Klædedragt. Naturen adskiller og de forskellige Slags af Dyr, Træer og andre Ting ved meere eller mindre prægtige Skikkelser og Farver, den har tillagt dem; Følgelig er det ikke dens Anordning imod, at de forskiellige Stænder blant Menneskene giøres kiendelige ved en meer eller mindre prægtig Klædedragt. Den har malet Foraaret paa Ungdommens Kinder, den har givet den voxne Mand Skiegget og den Gamle graa Haar til Kiendetegn, og og de bor og efterligne denne Orden i deres Klædedragt. Ligeledes give og de Forretninger, vi have med at bestille, en tydelig Anviisning, hvorledes vore Klæder bør være beskafne. En lang Kiole, en Kappe, kan ziire den, der sidder og dommer, eller raadslaaer om det almindelige Beste, da derimod en kort og let Dragt bedre passer Haandverkmanden og Agerdyrkeren, og vore Fruentimmer burde aldrig i deres Huse være anderledes klædde, end deres huuslige Forretninger udfordrede. De fleeste af hans Medborgere forkastede hans Forestillinger, som et miltsygt Menneskes Drømme; nogle fandt dem vel fornuftige, men ingen fulgte dem. Det er nu eengang bleven til en Vane; hvo kan forandre det? Hvo vil vel være den første, der vil vige af fra Moden, klæde sig efter Fornuften og giøre sig latterlig for alle, Vil vel nogen lade sine Klæder blive molædte i Kisten, fordi de ere over hans Stand, nu da han eengang har anskaffet dem. Disse vare de sædvanligste Jndvendinger, Antichlidæus hver Dag maatte høre. Man lod ham formane, man lod ham spotte; Pragten tog Aar for Aar meere til end af, Jo fattigere Borgerne bleve, desto rigere vilde de synes ved deres prægtige Klædedragt, og den, der endnu sad i Gield for sin Klædning, brystede sig meest af samme. Antichlidæus, dreven af sin Nidkierhed, gik til Øvrigheden og anvendte alt, hvad Patriotisme indgav ham, for for at bevæge dem til, ved skarpe Love at standse dette Onde, der alt var kommet til saa stor en Høide. Man beklagede med ham det Onde, og lod det blive som det var. Det var i Corinthen blevet en Skik, at Mændene i slige Ting intet turde anordne uden deres Koners Raad. Over alle disse frugtesløse Bestræbelser forfaldt vor gode Moralist i en Patriotisk Enthuusiasmus; thi da han engang ved et offentligt Skuespil saae hos Folket nogle nye heel unaturlige Moder og stor Overdaadighed, kunde han ikke afholde sig fra offentlig at beskiæmme nogle Modenarrer, hvoriblant var en af en meget mægtig Familie, og giøre dem latterlige. Følgen deraf blev, at man erklærede ham for at være fra Forstanden, og kastede ham i Fængsel. Den gode Mand var ikke stærk nok til at lide sligt med Ligegyldighed, men faldt i en heftig Sygdom, og til næsten alles Glæde døde efter faa Dage. Dog vil man forsikkre, at der i det Øieblik han døde hørtes en lydelig Sukken i alle Natbord=Esker, hvilket blev anseet som Forvarsel for noget omt, i sær da man hørte, hvorledes han endnu for sin Død meget ivrig havde anraabt Guderne om, at de vilde retfærdiggiøre hans reene Jver, og hævne hans Beskiæmmelse og Død ved at forstyrre hans Medborgeres Pragt. Dog glemte man snart disse Forvarsler, ja end- og Antichlidæus selv, og da der kort efter indfaldt St. en en stor Fest, gjorde enhver Anstalter til at klæde sig ved den Leilighed paa det allerprægtigste, og den ene søgte at overgaae den anden i nye Opfindelser af Pynt og i at behænge sig med Kostbarheder. Men hvilken Bestyrtselse, hvor mange bleege Ansigter, hvilken pludselig Forvirring, hvilken høi Skoggerlatter blev der ikke midt under Forlystelserne, da man med eet ganske uformodentlig blev vaer, at paa mange Personers Hatte, Hovedtøier, Halsbaand og Klæder vare store Sedler heftede, paa hvilke deels den skiulte dog rigtige Hensigt med deres Pynt, deels andre Omstændigheder vare anførte med læsselige Bogstaver. Den ene saae paa den anden, læste og loe, indtil den med Ærgrelse blev en lige saadan Seddel vaer paa sig selv. Her læste man paa eens Hat: For at skiule min Armod. Paa en andens galonerede Klædning: For at skaffe mig Kredit. Paa en ung Herres Erme. For at behage Pigerne. Paa en Dames glimrende Halsmykke: For at skiule min Grimhed. Hist saae man paa en nyemodens Klædning denne Opskrift: Seer her min Skrædders Færdighed. Paa et nyt Sæt. Beundrer min Opsætterskes uudtømmelige Opfindelses=Kraft! Paa en meget kostbar Fruentimmer=Klædning: Seer engang, hvor riig min Fader er, Paa en andens Kiole, For at bøde paa min Forstands Mangel. Paa den tredies: Hellere Stads end Brød. J Begyn Begyndelsen var det næsten kommet til Slagsmaal, da nogle troede, at Sedlerne vare uformærkt heftede paa dem af de omkringstaaende; men da de bleve saa mange, og man immer saae nye paa dem, hvor man forhen ingen havde seet, saa mærkede man, at det maatte være en usynlig Aands Arbeide. De reve da med stor Møie, og ikke uden deres Klæders Skade, disse Sedler af, hastede skamfulde hver hiem til sit og forbandede denne Dag. Men dette var ikke deres eneste Plage; nei, saa ofte nogen i de følgende Dage gik alt for prægtig pyntet over Gaden, vederfores den samme Ære. Man læste da snart paa en pyntet Tienestepige. For at tækkes min Herre. Snart paa en gammel Enkemand, der ved Klæder vilde synes ung: Jeg gaaer paa Frierie. Jngen fordristede sig nu til meere at gaae pyntet ud af Huset. Man spurgte Spaamændene til Raads, og de bevidnede eenstemmigen, at det var Antichlidæus's Aand; at Guderne havde, uagtet Junos Modstand, givet ham denne Magt, for at kunne endog efter sin Død fortsætte sin Jver imod prægtig Klædedragt, maaskee med bedre Virkning, end i hans Liv. Da denne Aand nu drev sit Spil i lang Tiid, og lod ikke af offentlig at beskiæmme de hoffærdige, saa tog Pragten virkelig af. Vel havde man gjerne sat ham i et meget haardere Fængsel end tilforn, men som en usynlig Aand var han frie, og ingen forstod den Kunst at mane ham. Dette Onde var kommet til den Høide, at det syntes at udfordre et sligt overordentligt Middel; og offentlige Beskiæmmelser ere uden Tvivl det kraftigste Middel til at holde Pragten i Klædedragt inden sine Grændser. Men hvo der tænker at gjøre det, maae ei allene have et upartiske Øie og et standhaftigt Hierte, som Antichlidæus, men og besidde saa stor Magt og List, at han, som denne Aand, kan være ophøiet over baade aabenbare og hemmelige Efterstræbelser. Nyeheder.