Berlingske Tidende, 1822-02-15
Alle den høie Ports Ministre saavelsom enhver af Divanets Medlemmer er bleven meddeelt Jndholdet af de Instructioner, som den meget udmærkede, overordentlige Gesandt fra det Engelske Hof ved den Ottomanske Port, Lord Strangford, vor Ven, har meddeelt syn Dragomann, og hvilke, der baade før og tilsidst ere blevne den høie Port forelagte, fuldkommen stadfæste den Meddelelse, der ere gjorte af den meget udmærkede Gesandt fra Østerrig, vor Ven, i den med ham foregaaende Conference, ved hvilken der ogsaa blev afhandlet de selvsamme Spørgsmaale, som nu for Tiden svæve mellem den høie Port og det Russiske Hof, tillige med nogle andre Forestillinger ; og da Resultatet af denne Conference ogsaa er meddeelt de ommeldte Ministre og Medlemmer af Cabinettet, saa er det Hele kommet til deres Kundskab. Man behover ei at sige, at det er ligesaa unødvendigt, at bevise, den gode Mening, som Porten altid har næret om det Engelske Hoff, dens største og meest hengivne Forbundne, dens Tiltroe til samme, og det sande og utvetydige Venskab, som finder Sted mellem begge de høie Hoffer, som det behøver formelig at erklæres, at Porten, ligesaavel som fremmede Magter kuns har den almindelige Rolighed, for Øine, at den ikke sigter til noget andet, at den aldrig vil begaae den Afskyelighed, at bryde indgaaede Overeenskomster, og først begynde en Krig, og at dens Bestræbelse og samvittighedsfuld Omhu for nøie og bogstavelig at opfylde alle med det Russiske Ho indgangne Conventioner er bekiendt og beviist. Men medens Rusland paa sin Side, før der kan tales om nogen anden Artikel, nødvendig maa opfylde den, angaaende Flygtninger nes Udlevering, det første omventilerede Punct, der aldeles ikke trænger til nogen Fortolkning, og med Hensyn til Oprørs=Tilstanden sletikke taaler nogen Opsættelse, har det erklæret, at det under de nærværende Omstændigheder, hvad der end maatte anføres derfor, ikke paa nogen Maade kan udlevere Flygtningene, hvis Udlevering Porten efter de gieldende Forbund forlanger, som en væsentlig betingelse for Rolighedens Gienoprettelse. Hvad der angaaer den Græske Nation, der nærer indbildte Planer om Uafhængighed og om at danne et eget Fædreneland, saa har den først i begge Fyrstendømmerne, og derefter paa nogle andre Steder i det Ottomanske Rige begyndt med aabenbar Oprør. Da den endnu bestandig svinger Oprørsfanen, og fortsætter Krigen forskiellige Provindser, saa maa den høie Port, ene og allene for at opretholde den gode Orden i dens Stater, og igien tilveiebringe den offentlige Rolighed, skride til at straffe Rebellerne, saaledes som Omstændighedernes Trang, Souverainitetens Rettigheder og Rigets indre Velfærd fordre det. Under de nærværende Omstændigheder vilde det føre stor Skade med sig, naar de Ottomanske Tropper bleve trukne tilbage fra Moldau og Wallachiet, og der paa nye skulde udnævnes og sendes Fyrsten for disse Provindser; thi disse vilde da snart blive Fristæder og Tilhold for Oprørere og Røvere. Det være nu som det vil, saa synes det dog altid vist, at Ruslands Hensigt med at fremsætte denne bydende absolute betingelse maa være, at skaffe sig Vægt i Europa, ved at sætte sin Villie igiennem. Men det er gandske afgjort og klart som Dagen, at netop denne Fordrings Opfyldelse vilde være til megen Skade for Porten saavel betragtet fra det borgerlige og nationale som fra det lovgivende og religiøse Standpunct. Ja dette er maaske en Gienstand, der - som man allerede har kundet see af Portens tidligere Erklæringer - paany kunde forstyrre den Rolighed, som man ønskede at gjenoprette, og skade Portens Antoritet og Rettigheder. (Fortsættes.