Nye Tidender, 1730-01-01
Endelig da Præliminairerne bleve underskrevne til Paris, og Kongressen til Soissons begyndt, lod det sig tilsyne, at Sagerne skulde faae et lykkelig Udfald, men hvor mangen particulier Jnteresse var der ikke imod, Men vi ville lade Forhænget falde ned for denne Scene; Thi den kand en andet end mishage Acteurerne selv. Det foraarsagede, at mand blev tvungen til at gaae Sagerne an paa en anden Maade, og at bruge i steden for Høflighed og Taalmodighed Trudseler og Haardhed; Til den Ende samlede sig ved Spithead en combineret Flode, som var mægtig at sette i Verk alt hvad som forlangedes, og ventede ikkun efter den første Nik. Men hvad udrettede den, den bragte de Hannoverske Allieredes Berømmelse, den de med deres saa bekandte Forsigtighed som Klogskab have fortient, paa den høieste Spitz; Thi da de vare i Stand til at agere offensive, og det med ald øiensynlig Fordeel, har de heller vildet afgiøre Sagerne i Mindelighed, end med bevæbnet Haand udføre deres Ræt. Denne Opførsel fik og den allerbeste Udfald, det Spanske Hof har endelig seet sin rette Jnteresse, det forførlige Skin har maat vige for det, som var meere virkelig, og da Lord Harringthon kom tilbage til Sevilien, bragte hand denne Tractat til Endelighed. Mand blev alt vaer langt borte fra, hvor lykkelig de Hannoverske Allieredes Negociationer vare udfaldne i Port St. Marie og Sevilien, men strax lod sig see en tyk Skye af troelighed over Tydskland. En Disput af liden Vigtighed af Begyndelsen, som allene angik nogle Deserteurers Tilbagegivelse, havde nesten forvoldt Uenighed imellem det Berlin- og Hannoverske Hoffer, det er at sige, havde nær optændt, midt i Riget en Krigs-Lue, som ufeilbarlig havde grebet om sig over det gandske Tydske Rige, formedelst de Foreninger der forbinder disse tvende Potentater med de fleeste Tydske Hoffer, uden at tale om, at Frankerig Engelland, de Nordiske Puissancer og Republiqven Holland, visselig havde blevne derudi tilligemed indviklede. At denne Lue ikke fik Overhaand, maa mand tilskrive Keiserens Aarvaagenhed, Hans Kongl. Maj. af Store-Britannien Forsigtighed, og hans Allieredes Tapperhed. Det er at ønske, at denne Guist maa være dempet i Asken, og at den Brunsvigske Kongress maa faae bedre Fremgang, end det hidindtil har ladet sig ansee. Den Polske Rigsdags slette Udfald, og Carens Giftermaal med Princess Catharine Dolgorukt, ere tvende Ting, som nok fortiener, at Politici sig samme lade gaae til Eftertanke. Den første er ikke nogen Slumpelykke eller Hendelse at tilskrive, og da mand ikke veed den rette Aarsage dertil, kand saa vigtig en Materie i visse Henseende give Anledning til at frygte for Udfaldet derpaa dette kand mand dog med Vished sige, at mange iblandt de Polske, som affecterer saa stor Frihed, ville med skeeve Øjne ansee de store Krigs-Rustninger som skeer i Saxen. Det andet er ej af mindre Vigtighed, mand har kun at betragte den Consternation, som visse Hoffer har tilkiendegivet, da de først hørte Tidende om dette Giftermaal, udi hvilket de flaterede sig at skulde haft nogen deel, men Giftermaal ere stiftede udi Himmelen, i sær høje Potentaters, hvis Sviter ere for Undersaatterne saa højt magt paaliggende. Alting lover os nu Fred, og en Tilstand i Europa, som er sat paa en god Foed. Vel vides, at der skeer Udrustninger i Tydskland og Jtalien, men det er og vist, at de Potentater, der har underskrevet den Seviliske Tractat, have forud seet de Vanskeligheder, som det Vienske Hof derimod vilde forebringe, og uden Tvil ere forsynede med de Midler, som kand borttage dem, iblant andre har de et, som er ufeilbarligt, men efter ald Formodning vil det blive det sidste mand griber til.