Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1773-01-29
Foruden det at adskillige Højædelmodige har tegnet sig for noget vist fra 1 til 20 Rdlr. at erlegge til hver 29de Januarii, naar Cassen bliver bestaaende og faaer Fremgang. Arbeids=Cassen er og gjort Løfte og Gaver af Hør NB. Naar Spind kan udleveres, skal nærmere blive bekiendtgjort. Fortsættelse af Besvarelsen paa Spørsmaalet No. 2. J Mosis Lov var der sørget for de Fattige, og dog vare der Betlere hos Jøderne, som allerede er viist. Det Forbud at den ene Jfraclit ikke maatte tager Aager eller Over gift af den anden, samt Anordningerne og Villighed og Redebonhed til ikke desto mindre at laane hinanden, om Gields Eftergivelse hvert syvende Aar, og om enhvers Jndsættelse i sin Arv og Eiendom igien hvert halvtredsindstyvende Aar, sigtede til at forekomme Fattigdom og Familiers Forarmelse. Men ogsaa til Fordeel for dem, der vare i Armod, vare der Anordninger gjorte. - Der vare visse fastsatte Rettigheder, der skulde ydes til de Fattige. Naar Jfraliterne høstede deres Korn, maatte de ikke skiære det reent op, men lade et Hjørne af Ageren staae afskaaren; ei heller maatte de eftersanke Axene, eller naar de havde forglemt et Neg paa Ageren, maatte de ikke vende tilbage at tage det: ei heller maatte de eftersanke Viindruerne af deres Viingaard, eller opsamle de Bær, som laae der nedfaldne; eller naar de havde rystet deres Olie=Træer, maatte de ikke eftersanke Bærene bagefter, men alt dette skulde høre de Fattige til 3 Mos. 19, 9. 10. 23, 22. 5 Mos. 24, 19. 20. 21. Joseph Antiqv. I. 4. c. 8. Det var ogsaa en Ret for de Fattige, ligesom for alle andre, især for Reisende, at naar nogen kom til en Vingaard, maatte han æde sig mæt af Druer, og naar nogen kom til en Ager, maatte han plukke Ax, saa mange han vilde spise 5 Mos. 23, 24. 25. Joseph. c. Fornemmeligen hørte til de fastsatte Rettigheder, der til de Fattige vare at erlegge, hvert tredie Aars Tiende af al Jordens Grøde, saa vel som af Qvæg, dertil dem skulde uddeeles, og skulde komme dem til Gode, 5 Mos. 14, 28. 29. Joseph. l. c. - Men desforuden maatte der ogsaa frievillige Gaver eller Almisser til. For Anordninger derom i Mosis Lov er fornemmeligen at ansee 3 Mos 25, 35, og 5 Mos. 15, 5. 11. ligesom Sagen mangesteds ellers i det gamle Testammentes Aabenbaring anprises, saasom Pl. 112, 5. 9. Ordspr. 19, 17. 21, 13. 22, 9. 28, 27. Præd. 11, 1. 2. Es. 58, 7. Exech. 18, 7. J de gamle Jødiske Skrifter, der kaldes de apocrophiske, giøres der meget af Almisser; f. Ex. Tob. 1, 3. 16. 17. 4, 8. 9.11. 12. 233. Syr. 3, 30, 4, 1. 5. 7, 33, hvilket viser baade hvad Godgiørenhed formedelst Almisser blev anseet for, som ogsaa hvor nødvendige Almisserne vare til de Fattiges Understøttelse. Jsær er af Matth. 6, 1. 4, at see, hvor stort Væsen der i Jesu Tid blev gjort af Almisser, hos Jøderne. – Nu bleve saadanne Almisser vel tildeels ordentligen samlede og uddeelte, uden at de Fattige havde behov selv ved Betlerie at søge dem. De Underretninger, som derom haves hos jødiske Skribentere, ere vel yngere, end Christendommens Plantelse og det jødiske Folks Adspredelse efter Tempelens og Jernsalem sidste Ødeleggelse; men det er dog ikke at kalde i Tvivl, at Foranstaltningerne selv jo have været ældre, og at de jo i Jesu Tid, og før den, have havt Sted. Dog have de nølagtigste og skarpsindigste Undersøgere af deslige Ting troet, at de Indretninger, til Almissers ordentlige Samlelse og Uddeelelse hos Jøderne som de sildigere jødiske Skribentere have givet Underretning om, først have taget deres Begyndelse i og efter det habyloniske Fangenskabs Tid. - Men uagtet deslige Indretninger til Almisses ordentlige Jndsamling og Uddeelelse, findes der dog, som før er viist, unægtelige Spor til, at deri Jesu Tid, og altsaa ogsaa ved Christendommens første Plantelse, have været Betlere til iblandt Jøderne. Tiggeren ved Templens Dør er selv intet andet, end et Exempel derpaa. Ja Maaden selv, paa hvilken Almisserne hos Jøderne efter forberørte Efterretninger, bleve ordentligen indsamlede og uddeelte, viser, at der have været omløbende Fattige, der en Dag haver opholdt sig et Steds, for at tage Deel i Almisserne, og en anden Dag et andet Steds. Thi de Fattige regnedes til to Slags. Det ene Slags kaldtes Byens Fattige, hvilke havde deres bestandige Tilhold paa Stedet; og for disse blev der indsamlet en Almisse, hvoraf ugentligen blev uddeelt til enhver saa meget, som var nok for den heele Uge. Det andet Slags kaldtes Verdens Fattige, hvilke vare saadanne Omløbere, som sagt er, og til hvilke af en anden indsamlet Almisse blev uddeelt dagligen saa meget som til hver Dag behøvedes. Men saadanne Omløbere ere nærmest at sætte i Classe med Betlere. - Ordentlige Pleie=Huuse eller Hospitaler for saadanne Fattige, der vare, efter vor Maade at tale paa, virkelige Hospitals=Lemmer, og Arbeids=Huuse, eller andre deslige Anstalter, for saadanne, der kunde arbeide og forrette noget, men enten ikke gaad og ikke vilde arbeide, eller ikke kunde ellers finde Leilighed til ved Arbeide at fortiene deres Livs Ophold, findes der intet Spor til, og da Sædernes Fordervelse desuden var i Jesu Tid stegen til en høi Grad hos Jøderne, er det af sig selv at slutte, at der paa den Tid ikke maa have været ledigt hos dem for Betlere. Af Jesu Forestilling Matth. 25, 35. 36, ieg var hungrig, og i gave mig ikke at æde, jeg var tørstig, og i gave mig ikke at drikke, jeg var nøgen, og i klædde mig ikke, er endogsaa at udlede, saavel at der have været Betlere til paa den Tid iblandt Jøderne, som ogsaa at den tilbørlige Barmhiertighed og Godgiørenhed imod de nødtrængende ikke altid og almindeligen hos dem blev beviist. Men at det i Henseende til Betlerie, dets Hemmelse, Afhold derfra, og de Fattiges Forsørgelse skulde have staaet bedre til i de hedenske Lande, og hos de hedenske Folk, hvor Christendommen kom hen, er vel heller ikke at formode. Eller og hist eller her mindre af Betlerier maatte have gaaet i Svang, end hos Jøderne, eller siden hos de Christne, saa kan dertil have været besynderlige Aarsager, der endnu mindre kan bestaae med Christendom, end Betleriet selv. - Jo mere et Folk nærmer sig til den raae, eller saa kaldte vilde Tilstand og Levemaade, desto mindre er der af Eiendomme, og desto færre Arter og Grene af Nærings=Veie gives der; men desto almindeligere ere igien de Eiendomme og Nærings=Veie, der have Sted; desto mindre Forskiel er der paa Fattige og Rige, og desto mindre Sted er der for Betlerie; ingen haver synderlig at give, men der er heller ingen, der haver synderlig behov. Men hos vilde og raae Nationer haver Christendommen ingensinde gjort den Lykke og Fremgang, som hos de slebne, og hvilket Folk Christendommen, maatte forefinde i en raae og vild Tilstand, det kan den ikke, om den faaer gjort ret Fremgang, lade længe blive deri. - Den største Deel af den Hob, hvoraf ellers de fleste Betlere kunde have fremkommet, var i de hedenske Stater, førend Christendommen blev indført, Trælle og Livegne, enten Statens offentlige Trælle, eller private. Som nu disse vare tvungne til Arbeide, hvorved de dog intet erhvervede for dem selv, saa havde de heller ikke at sørge for deres egen nødtørftigste Underholdning; thi den maatte deres Herrer for deres egen Fordeels Skyld, om de vilde have Gavn af deres Arbeide, forskaffe dem. Ved Betlerie at bringe Tiden hen til Unytte for deres Herrer, skiønt de derved kunde samle noget for dem selv, var dem vel ikke engang tilladt. - En Omstændighed, der ogsaa kunde noget formindske Betlerie hos de hedenske Folk, var den almindeligen indførte og tilladte Skik, at Forældrene udsatte de Børn, som de enten ikke vilde, eller ikke meente sig at kunne opføde; de de lagde dem hen paa saadanne Steder, hvor de maatte crepere; eller de omkom dem strax. Man seer vel, at naar fattige Forældre meente dette at være sig tilladt, kunde de forekomme, at de ikke formedelst Mængde af Børn, som de skulde have at forsørge, skulde behøve at gribe til Bettelstaven. Elianus hist var. l. 2. c. 7. anfører det som noget besynderligt, og som en særdeles rosværdig Lov hos Thee banerne, at ingen maatte udsette sine Børn; men dersom Forældrene vare yderligen fattige, maatte de nyefødde Børn strax bringes hen til Øvrigheden, som besørgede dem overleverede til andre, som vilde opdrage dem, og hvilke de siden som Livegne skulde tilhøre. Dette viser da just, hvor almindelig og uforbuden saadan Skik ellers haver været hos andre hedenske Folk. - Endnu som en Aarsag, hvorfor Betlerie maaske noget mindre kunde have havt Sted hos Hedningene, end hos Jøder og Christne, kan med Rette ansees, at Jøder og Christne altid af Religions=Grunde og Forskrifter mere have været tilholdte, og have agtet sig pligtige til at vise ved enhver forekommende Leilighed Barmhiertighed, og Gavmildhed imod Fattige og Nødtrængende, end Hedningene have vidst af at sige. Meget sparsommere Almisser vare der altsaa for Fattige ved Betlerie at vente hos Hedningene, end hos Jøder og Christne, og da der altsaa, i hvor meget der maatte betles, ikke var synderlig derved at erholde, saa nødedes saa mange fleere til af dem selv at af holde sig derfra. Der vare ellers baade hos Grækerne og Romerne ogsaa andre Leiligheder for de Fattige til at erholde Understøttelse i deres Armod og Trang uden just ved Betlerie. Det var Staterne om Mængde af Borgere at giøre fornemmeligen for Krigens Skyld, for enten at giøre Erobringer, eller for at forsvare Staten imod Anfald. Et stort Antal fattige Borgere bleve derfor underholdne af Statens Fond, eller der bleve dem visse Stykker Land, der hørte Staten til, givne til at dyrke og at leve af. - Saasom Folkets Gunst og Stemme formaaede saa meget i Rom, saa var det, især i Republiqvens sidste Tider, for ærgierrige og herskesyge Personer, der tillige havde store Midler, eller vidste paa anden Maade Udveie til at giøre store Depenseer, en Giængs Vei til at svinge sig til Høihed og Magt, at de Tid efter anden, og fast Aar for Aar gjorde uhørligen store Uddeelinger baade af Penge og Korn til den gemenne Mand, hvoraf den fattige og tillige ørkesløse Almue havde den største Understøttelse. - Og efter at Staten var bleven forvandlet til et Monarchie, efterlod Keiserne ikke at giøre saadanne Ud deelinger, og at underholde fattige Borgere, samt lade fattige Børn opdrage paa offentlig Bekostning. Adskillige Ommeldelser derom i Historierne kunde letteligen anføres, om det gjordes behov. Men Betlerie var derfor dog intet fremmed og ubekiendt hos disse Folk. Allerede fra de saa kaldte fabelagtige eller Helte Tider haves der Spor til, at Betlerie, endskiønt det da, ligesom ellers til alle Tider, haver været misbilliget, naar det er bleven øvet af dem, der have havt Førlighed til at arbeide, dog haver gaaet i Svang. Endogsaa, i Henseende til de Tider haver man anmærket, at der have været alt formange, der heller vilde leve af Bettelstaven, end nære sig ved ærligt Arbeide. See Gognets Undersøgninger om Lovenes, Kunsternes og Videnskabernes Oprindelse. 2 Deel S. 96. - Jblandt det priisværdige, der berettes om den atheniensiske Enevolds=Regent Pisistratus, er ogsaa dette, at naar han saae nogen gaae nedslagen og ørkes sos paa Torvet, spurte han dem om Aarsagen dertil, og naar det var, fordi de vare fattige og eiede hverken Kreature eller Sædekorn, saa gav han dem, hvad de behøved til at dyrke Jorden, og befalede dem at gaae hen og arbeide. Elian, hist, var l. 9. c. 25, Ham, og ikke Solon, tillegges ogsaa den Berømmelse, at have givet en Lov imod Lediggang, hvorved han, heder det, gjorde, at baade Landet blev mere dyrket, og at Staden blev roligere. Plutarch. in vita Solonis. Men saadanne Lediggængere, der intet eiede, og heller intet toge sig for, vare vel intet andet end Betlerg, eller om de bleve saaledes underholdne paa offentlig Bekostning, at de ei behøvede at betle, saa var det ligesaa ilde, som om de virkeligen betlede, naar de dog vare i Stand til at arbeide, og dog ikke bleve holdte dertil. (Slutningen følger.)