Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1826-12-12
Det er almindeligen erkjendt blandt all Grandskere, ikke blot Lærde, at Mennesket bestaaer af tvende, aldeles forskjellige, Deele: en Siel og et Legeme. Men, ligesom den største Deel af Menneskene, i Grunden, intet Begreb har om hiin Forskjellighed, saa er det og saa vist, at intet Menneske i Verden veed noget om Sjelen, og heraf maa da følge, at man ei heller veed noget om Forbindelsen, imellem Legemet og Aanden eller den aandige Natur. Vistnok er den menneskelige Virken meget forskjellig, men følger man de Traade, som knytte det Ene til det Andet, saa kan man kun øine det Materielle (Legemlige), og taber sig omsider, ikke i nogen Udgang i Menneskets Bygning, hvor alt gaaer i Kreds, ved indbyrdes Paavirken, frem og tilbage, men i Sammenhængens Ufattelighed. Det Aandelige kan saaledes ikke blive Gjenstand for Betragtninger. Mennesket er i Henseende til Kundskaben om sit eget Væsen, ikke mere indskrænket, end med Hensyn til alt andet, thi den, i det Indre nedlagte, Kraft er stedse skjult for alle Dødelige. Det er ogsaa nok, at man veed, at der udfordres visse Deele i Menneskets Bygning, forat opnaae visse Ting, fordi disse Ting aldrig ere opnaaede uden hine Deele. At Sielen maa have et Opholdsted, er nødvendigt, men, som et usynligt og ufatteligt Noget, lader det sig ikke bevise, hvor den opholder sig, enten i et enkelt Organ, eller i det hele Legeme. Jmidlertid er det vist, at den ei kan undvære enkelte Dele af Legemet, hvilke altsaa maae ansees for væsentlige Deele. Naar man alligevel skjelner imellem Sielens og Legemets Virkninger, saa er det blot fordi Virkningerne vise sig paa en saa yderst forskjellig Maade, ikke fordi, at man indseer, at visse Virkninger hidrøre fra Sjelen. Ligesom Legemet intet kan virke uden Sjelen, saa kan denne ei heller virke noget uden hiint. Det er altsaa en inderlig Forbindelse imellem Begge, hvorpaa al menneskelig Virken beroer. Sjelen selv har ingen bekjendt eiendommelig eller selvstændig Kraft. Ved dens Forbindelse med Nerverne og de øvrige Dele af Legemet modtager den kun Fornemmelsen af de Jndtryk, som det hele Legeme underkastes; og dens Virken er derfor afhængig af Legemets Beskaffenhed, enten af Naturen (oprindeligviis) eller ved Indvirkning paa samme. Da nu alle Jndtryk skee igjennem legemlige Dele, saa er Oprindelsen til dem altid eens i sit Væsen, hvor forskjellige deres Yttringer end ere, og derfor ere ogsaa alle Fornemmelser legemlige eller fandselige. Det er saaledes uden Grund, at skjelne imellem aandelige og sandselige Fornemmelser, hvilket nødvendigen maatte udfordre en Fornemmelse hos Sjelen eller Aanden af sk. selv, ikke med Hensyn til Legemet, fordi en Jndvirkning paa Aanden af Legemet, som sandseligt, kun kunde efterlade, sig selv liig, et sandseligt Jndtryk, og en aandelig Fornemmelse kunde følgeligen kun finde Sted ved Aandens Virken paa sig selv. Noget, som vel lader sig sige, men ikke forestille, dersom Sjelen skal være nogen Eenhed. Saavel det blide Smiil, som den haanlige Latter; saavel Kjerlighed som Had, saavel den rolige Nydelse, som den nordentlige Lyst; Alt er lige meget en Virkning af Legemets Tilstand, efter de forskjellige Jndvirkninger, som det underkastes. Legemets Bevægelse hidrører ikke blot fra Hjertet, hvis Tilstand tvertimod beroer paa det øvrige Legemes Tilstand, hvorpaa det igjen virker, fordi alle Legemets Dele, ved deres Indflydelse paa hinanden, afhænge af hinanden. Maven har nok saamegen Indflydelse paa Hjernen, som Hjertet, i det den virker paa Hjertets Slag, og dernæst, ofte umiddelbar, paa Hovedet. Opposition eller Kamp, imellem Siel og Legeme, er derfor utænkelig. Den Modstand, som nu og da finder Sted hos Mennesket, fremkommer kun ved nye Jndvirkninger, hvorved Gangen i Bevægelsen forandres, og modsatte Jndtryk erholdes. Paa disse sidste Jndtryk beroer det altsaa, hvorvidt det Ene eller Andet skal seire eller erholde Overhaand. Men intet Jndtryk udspringer fra Menneskets Bevidsthed, som kun er en Viden om den fremtraadte Virkning, fordi enhver Fornemmelse hidrører fra ubekjendte Aarsager. Ligesaalidet som Mennesket ved sin Bevidsthed giver sig Appetit, ligesaalidet skaffer det ved den sig selv en god eller let Tanke. Alt er kun en Virkning af et ukjendt Nerve- og Muskel-Spil, hvis Udbrud man har betegnet med Udtrykke, hvorom man, i Almindelighed, ikke længer synes at have noget rig ligt Begreb. Tænkningen er, for Mennesket, ingen virkende, men en lidende Handling i det Jndre, og egentligen en vedvarende Bevidsthed, om Bevægelsens Retninger; og, fordi Bevægelsen er uafhængig af Mennesket, saa maae Tankerne ogsaa være det. Naar derfor en Dommer siger til en Morder, hvorledes kunde De tænke paa at myrde, saa kan Morderen sige til Dommeren, hvorledes kan De gjøre et saadant Spørgsmaal. Begge ville blive hinanden Svaret skyldig, thi saavel Tanken som Spørgsmaalet vare kun Jndfald, det er, for Mennesket, en Hændelse. Som det gaaer det med Tanken, saa gaaer det og med Handlingen, der ingenlunde følger af, men vel med Tanken; thi man handler ikke saaledes, blot fordi man tænker saaledes, men fordi den Indvirkning, som fremledte Tanken, frembringer, ved sin Vedvarenhed og Forening med andre Jndvirkninger, et saadant legemligt Udbrud, som man kalder Handling. Ligesom man veed, at man tænker, saaledes kan man ogsaa, dog ikke altid, vide at man handler, thi en Handling behøver ikke at være bevidst; men en saadan Viden kan hverken fremme eller standse Handlingen, fordi dens Tilblivelse ikke er afhængig af Menneskets Viden, men af en Aarsag udenfor og før den. Til at fremme Handlingen udfordres derimod, at den Indvirkning, hvorfra Handlingen udspringer, erholder en vis Næring, og til at standse Handlingen, at en ny, og fra den forrige afvigende, Jndvirkning erholdes. Ofte kan det Ubetydeligste have en afgjørende Indflydelse. Saaledes kunde en Bremses Stik, paa en Hærførers Næ see og midt under Slagets Ordning, forstyrre den vigtigste Plan, ved at forjage en heldig Tanke, og, paa den anden Side, lede til et uoverlagt og farligt Skridt, ved den vakte Forbittrelse, som ikke tillader et roligt Hensyn. Og et saadant Stik, Tryk eller Stød, om ikke af en Bremse og paa en Næse eller det Ydre, saa dog af en anden Gjenstand og i det Jndre, er det, som leder Mennesket hele Livet igjennem. Naar altsaa en Huusmoder irettesætter sin Tjenestepige, fordi hun slaaer en Kop itu, saa er der følgeligen ingen gyldig Grund til saadant. Huusmoderen selv vil indsee det, naar hun Dagen derpaa slaaer et Fad itu, og det vil Enhver, som med Rolighed og Nytte griber i sin egen Barm, det vil sige, finder hos sig en Mindelse af noget Lignende. At hiin Jrettesættelse finder Sted, kan derfor ene tilskrives den Vrede, som man føler ved Tabet o. s. v., og Ens Uvidenhed om, hvorledes en vis Handling kan finde Sted. Hvad der gielder om den ene Handling, gielder om alle, og det er derfor indlysende, hvilken skadelig Indflydelse Uvidenhed Mangel paa Erfarenhed) maa have paa Lovgivningen i Almindelighed, og Straffelovgivningen i Særdeleshed. Hukommelsen er, i Henseende til Tænkningen, hvorunder den hører, det samme som Mindelse, i Henseende til den grovere Følelse. Den er egentligen en gjentagen Fornemmelse af foregaaende Jndtrykke, i det en lignende Bevægelse af de Legemsdele, paa hvilke Jndtrykkene have præget sig, finder Sted. Et saadant Præg kan baade forøges, formindskes og udslettes, ja, ofte ikke spores i mange Aar. Værkstedet for al Tænkning, følgeligen og for Hukommelsen, er i Hovedet. Jndbildningskraften er, i Virkeligheden, ingen Kraft, men en Modtagelighed for utallige Indtryk, hvis Sammenmængning, i en større eller mindre Grad, udgjør Jndbildningen. Den er altsaa passiv eller lidende; og den Maade, hvorpaa Indtrykkene opfattes og samles, beroer paa den forskjellige Indvirkning Efterdi al Indbildning er en Forrykkelse af det Virkelige, saa er det kun en fordærvet eller udartet Smag (et Slags Vanvid), som foretrækker hiin for dette. Ofte gaaer det Jndbildte over til Handling, og da seer man det Latterlige i den menneskelige Kløgt, saasom naar Dyr lemlæstes, for at forskjønne disse Skabninger, som udgik fra Skaberens Viisdom. Kun Skade, at man ei kan bringe Oxens Horn paa Mandens Pande, og saaledes overføre i det Virkelige, hvad man nu allene i Jndbildningen kan tænke sig! Den Evne, at kunne vedligeholde Jndbildningskraften, er en Styrke i Legemets Dele, hvilke ikke bukke under for Jndbildningens Tilbagevirken, og kunne udholde Modtagelsen og Sammenmængningen af Jndtrykkenes Mangfoldighed. - Den faste Characteer er Styrken af de modtagne Indtrykke. Ingenlunde er det Sjælen, hos hvilken Hukommelsen og Jndbildningskraften bevares: thi saalænge Mennesket lever, har det Siel men derfor ikke enten hiin eller denne, hvilket man erfarer baade hos spæde Børn og udlevede Mennesker, i det hos de første Hukommelsen, og hos de sidste denne tilligemed Indbildningskraften, aldeles mangle. Man kan derfor ikke med Rette sige, at Sielen har Hukommelse og Indbildningskraft, med mindre den skulde kunne være rigere end den selv veed af. Begge Deel kunne vel ikke erholdes uden Sjelen, fordi alle Jndtryk allene kunne modtages ved den, men at de erholdes og hvorledes de erholdes, saadant beroer paa Legemets Tilstand, og de Jndvirkninger, som skee paa det. Den Kamp, som spores, med Hensyn til Hukommelsen og Jndbildningskraften, gaaer egentligen ud fra forandrede Bevægelser af Legemets Dele, hvorigjennem alle Jndtrykke erholdes, ikke fra noget Bevidst hos Sielen, thi Sielen leder kun Legemet derhen, hvortil dets Trang fører. At iøvrigt enhver Kamp., eller rettere Afverling, fordi Alt styres af Skaberen, findes eller mærkes i Menneskets Inderste, kom mer deraf, at den udfordrer en særdeles Bevidsthed. Tilbøieligheder ere Legemets forskjellige Hældninger eller Retninger (Bøininger til Noget) efter de forskjellige Bevægelsers forskjellige Jndtrykke. Da de udspringe af Legemet, saa kunne de ikke tilhøre Sielen, og de bære derfor ogsaa alle Legemets Kiendemærker. Sjæle-Organet (Sjælens Opholdsted) maa, som en Deel af Legemet, være legemligt og ikke aandeligt, thi, at det er Sjælens Værksted, gjør det ingenlunde til aandeligt, hvortil udfordres, hvad Aanden udelukkende maa besidde. Det er altsaa ikke som et aandeligt, men som et legemligt Redskab, at Tilbøielighederne kunne tillægges Sjæle-Organet. De ere kun en Nødvendighed for Legemet, som ikke kan udholde den eensformige Tilstand, men kræver snart en forandret Stilling, og snart en Afsondring af enkelte Dele, som blive besværlige ofte ere de en Vigen fra eller Hendragen til Noget, ved udvendige Frastødelser og Tiltrækninger. Allene, forsaavidt Fornemmelsen af dem angaaer, hvorved Sjælens Virksomhed vedligeholdes, blive de ogsaa en Nødvendighed for den. De komme kun, men staae ikke, i Forbindelse med den aandige Natur. Kampen, som finder Sted ved Tilbøielighederne, hidrører ikke fra Sjælen, men fra modstridende Fornemmelser af særskilte Legemsdeles Tilstand. Mennesket kjæmper ikke mod sine Tilbøieligheder, men disse kjæmpe mod hinanden, idet forskjellige Jndtrykke afløse hinanden; kun, naar de fridige Jndtrykke ophøre, siger man, man har vundet Seier, fordi Seieren er opstaaet hos, ikke erhvervet ved, En. Sjælen har derfor in let Herredømme over Tilbøielighederne, hvilke derimod kunne blive uordentlige ved enhver Bevægelse i Legemet, saavel inden, som udenfra; de gaae, som de komme, af sig selv, naar nemlig den Bevægelse, hvorfra de hidrøre, forandres. Da Sjælen ingen Magt har over Legemet, saa kan den heller ingen have over sit Organ, som en Deel af Legemet, naar altsaa Organet, som Samlingspladsen eller Sædet for Tilbøielighederne, er roligt, saa er det ingen Følge af Sjælen, men af Legemet. At staae under Fornuftens Herredømme, er, i Grunden, at være underlagt saadanne Jndtrykke fra Legemet, hvis Virkninger ansees rigtige eller fornuftige, thi Fornuften selv er ikke noget Selvstændigt, ikke noget Styrende, men en vis Overvægt, han nu og da leder Mennesket. Enhver Stræden hos Mennesket er en Tilbøielighed eller Bøielighed henimod, til Noget, og Fornuften kan derfor ikke ophæve Tilbøielighederne. At beskjæftige Sjælen, er egentligen at foraarsage Indtrykke, hvorved Bevægelsens Gang forandres, og Tankerne ledes hen paa andre Gjenstande, og, naar da derved de gode Jndtrykke faae Overhaand, saa siges Fornuften at have Magten. Sjæle-Organet kan ikke komme i Roe derved, men visse Jndvirkninger paa det kunne ophøre. Mistanke opstaaer ikke blot ved Ens egen Ureenhed, men ogsaa ved den mangesidige Verdenskundskab, som lærer det Urigtige i at troe blindt hen, ved at vise, at man ikke med Rette kan fordre en almindelig Opfyldelse af det, hvortil der mangler almindelige Kræfter. At den retskafne Mand ingen Mistanke nærer, hidrører derfor fra en skadelig Uvidenhed om den Verden, hvori han lever. Da al Bevægelse er afhængig af Legemets Beskaffenhed, saa følger heraf, at naar den formindskes eller ophører, som bevidst betragtet, saasom: ved Søvnen, saa er det en vis Udygtighed i Legemet, der foraarsager saadant, og altsaa ingen Handling af Sjælen, hvis hele Virksomhed her i Livet er bunden til Legemets Tilstand. Mennesket veed jo slet ikke, hvad det er at sove, fordi den Virken, som kræver Bevidsthed (Sjælens Virken), ikke finder Sted under Søvnen, der, i Virkeligheden, er en kort Død, og for Legemet det samme, som Hvile for Jorden. Den Bevægelse, som foregaaer under Søvnen, adskiller sig kun deri fra den i vaagen Tilstand, at den er ubevidst, at det er den allernødvendigste til Livets Vedligeholdelse, og at den i Tiden ikke kan udbrede sine Virkinger over de finere Deele. Hidrørte derimod ne Bevægelse, saavelsom den bevirkede Søvn, i Sjælen, saa maatte begge Deele være bevidste, som Sjælen ellers er noget Selvstændigt. den, hvo har ikke erfaret, at et Been, en Fin ro. s. v., har sovet, og at Sjælens Virksom d. endskjøndt indskrænket ved Følelsens Savn, i disse Dele, ligefuldt har været tilstede. Kan nu en deelviis Soven finde Sted hos Legemet, saa er en almindelig ogsaa mulig. Derimod er det aldeles utænkeligt, at Siælen vil sove, thi, hvorved skulde den blive søvnig? Den har jo ingen materielle Dele, som kunne slappes. O hvorledes tale om, at den, i vaagen Tilstand, svæver eet Sted, og, i søvnig Tilstand, begiver sig hen til et andet Sted, Man bør desuden stedse holde sig til det Bevidste, og ikke forestille sig Siælen eller Aanden som en Fremmed, man selv iagttager. Ligesom Sjælen ikke frembragde, men kun blev forenet med Legemet, saaledes kan den ei heller enten ødelægge eller ophjælpe det. Drømme ere derfor øieblikkelige Indtrædelser, i en større eller mindre Grad, af Legemets Dygtigheds Tilstand, hvorved Sjælen kan opfatte, mere eller mindre tydeligen, Fornemmelsen igjennem Legemet. Legemet virker saaledes, i Grunden, ikke paa Sjælen, men dets enkelte Deele spille kun for den. Kun fordi, at ikke alle Legemets Deele ere i den fornødne Virksomhed, udebliver den Tydelighed (Bevidsthed, som findes i vaagen Tilstand. Mennesket er her i samme Tilstand, som Dyrene, navnligen Hunde o. s. v. Legemets Virken er følgeligen ufuldkommen i Drømme, og fuldkommen i vaagen Tilstand. Den Virksomhed, som kaldes Sjælens, er, i Grunden, Legemets, nemlig de finere Deles, thi Sjælen besidder, som forommeldt, ingen anden bevidst Kraft, end den nødvendige til at udføre, hvad Fornemmelserne lede til.Da Sjæle-Organet er en Deel af Legemet saa kan hiint ikke forlade dette, ved den endelige Opløsning eller Sjælens Adskillelse fra Legemet. Tilbøielighederne, som udspringe fra Legemet, kunne følgeligen et heller ledsage Sjælen, hvilket ogsaa vilde bevirke en Fortsættelse af det gamle, og ikke en Tilblivelse af et nyt Liv for Sjælens fremtidige Virken. H. P. Lund.