Aarhuus Stifts-Tidende, 1843-06-24
De russiske Poper ere meget imod blandede Ægteskaber; i de fleste Tilfælde vægre de sig ved at befatte sig dermed, og kun en udtrykkelig Ordre fra Keiseren kan bevæge dem til, at forandre deres Beslutning. En i St. Petersborg etableret Englænder vilde for kort siden gifte sig med en ung russisk Dame; men ingen Pope vilde have med Ceremonien at bestille. Bønner, Løfter om Penge, Løfter om Taushed, Alt var forgiæves. De Elskende fortvivlede. Brudgommen havde en Landsmand, som havde en Post ved Hoffet, og altsaa tidt havde den Ære, at see Keiseren. "Sire, sagde han i et saadant Øieblik: Jeg vover, at anraabe Deres Naade for en ulykkelig Englænder, som befinder sig i Deres Residents." – En Englænder ulykkelig i St. Petersborg, raaber Nicolaus forundret: De veed, hvor høit jeg agter Deres Landsmænd. Meddeel mig de nærmere Omstændigheder. Kan jeg hjælpe, skal det hjertelig gjerne skee. Englænderen foredrog nu Ægteskabscandidatens Sag, og fem Minutter sildigere var en keiserlig Befaling i hans Hænder, som lød paa, at Parret skulde vies ufortøvet. Klokken var fem om Eftermiddagen. Documentet maatte først tilstilles den geistlige Øvrighed. Kl. 7 blev det indført i det første Municipalbureaus Bøger, Kl. 8 i det andets. Kl. 10 kom det tilbage til Synoden, Kl. 11 til Politiet. Mod Midnat satte dette sine Agenter i Bevægelse. Brudgommen laa i sin første søde Søvn, da han paa en høist ubehagelig Maade blev vakt ved en stærk Banken paa Døren. Man tænke sig hans Skræk, da en bevæbnet Politiagent, med en lang Papirsrulle i Haanden, kort efter træder ind i hans Sovekammer. Tanker om Forviisning, om de siberiske Bjergværker og tusinde andre Skrækbilleder fare den arme Mand gjennem Hovedet. Han fremstammer en Mængde Spørgsmaal, men faaer intet Svar. Derimod træder den natlige Gjæst hen for Sengen med høitidelig Embedsmine, udfolder sin mægtige Papirsrulle og begynder at læse: Vi, Nicolaus, af Guds Naade Selvhersker over alle Russer, gjøre hermed vitterligt – – Tilhøreren iisner af Skræk, Tænderne klappre ham i Munden; han er bleg som et Liig, han er mere død, end levende. Men hvo formaaer at skildre hans glade Forbauselse, da Forelæseren nu kommer til det Sted, hvor det hedder, at han ufortøvet skal vies til Den, han elsker. Det varede en god Stund, inden han kunde fatte sig. Politiagenten stod endnu ubevægelig. Englænderen greb sin Pengepung og kastede den tilham som Belønning for det glade Budskab. Men han blev staaende ubevægelig. Hvad er videre til Tjeneste?" spørger Manden i Sengen utaalmodig. "De maa staae op!" – Hvad tænker J paa Staa op, Nu, Jeg pleier at ligge til Kl. 10 om Formiddagen." – "Derom spørger hverken Keiseren eller jeg Vielsen skal gaae for sig ufortøvet." – Ere J. gale? Det er jo midt paa Natten. En høist upassende Tid. Og hvor finde vi en Pope, som kan forrette Vielsen?" – "Det er Politiets Sag; De følger mig uden Modsigelse!" – Englænderen er saa confus, at han neppe er istand til, at hitte sine Klæder; men Politiagenten gaaer ham tilhaande med forekommende Artighed. Udenfor Døren holder en Vogn med fire Heste og det keiserlige Vaaben. Kudsk og Tjener bære det keiserlige Livree. Alligevel er Touren ingenlunde behagelig. Man er midt i Februar og Kulden er frygtelig. Jdet han stiger ind, spørger Ægteskabscandidaten: "Med Forlov, Hvor kjøre vi hen?" – Til det keiserlige Vinterpallads. Vielsen skal finde Sted i Hofcapellet." – "Men, min Bedste, skulle vi ikke først afhente min Kjæreste, Hun kan jo umuligt vide. Det er Politiets Sag. raaber Agenten atter: Kjør til, Kudsk!" – J Vinterpalladsets Hofcapel finder Brudgommen ikke blot en Pope beredt til, ufortøvet at forrette Vielsen, men ogsaa Bruden selv, der, paa samme Maade som han, var udreven af sin natlige Ro, for at føres indi den hellige Ægtestand.