Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-05-11
(Af Mercier.) Jeg havde seet en af disse omvankende Skjelmer, som gjøre sig tykke af at forudsige det Tilkommende. Medens han løi med Uforskammenhed, og øvede over nysgjerrige og frygtsomme Sjæle det besynderlige Herredom, som de ubetydeligste Mennesker vide at tiltage sig over deres Overmænds Svagheder, der almindelig ere urolig over deres Skjæbne, sagde jeg til mig selv, denne Skjelm er en løgnagtig Bedrager; men hvis ikke hans Viisdom var Løgn, skulde det da ei være nyttigt, at kunne forudsee noget af de tilkommende Tildragelser, Er Forsigtighed ei allerede en Maade at blive det vaer, som kan hænde, og denne Naturdrivt, der underretter os om det, der kan være os skadeligt, og disse hemmelige Ahnelser ere de ikke en indvortes Sands, som en høiere Grad at Opmærksomhed kunde bringe til Fuldkommenhed; Det Forbigangne, det Nærværende er intet for os, i Ligning med det Tilkommende, som bliver Maalet for vore Tanker og Bestræbelser; men medens de henløbne Tider forene sig, som i en eneste Punkt, i vore Tankers Centrum, er Fremtiden som en nigjennemtrængelig Muur, hvorpaa vor Skarpseenhed brydes. Skulde det ikke være at ønske, at vi kunne skimte en Deel af vore tilkommende Skjebner, for desbedre at kunne væbne os mod de Hændelser, der vente os, Med disse Jdeer sov jeg ind, og befandt mig i et stort Bibliothek. Jeg vilde aabne adskillige Bøger, men fandt dem alle forseglede. Jeg saae kun een, der laae aaben paa et Bord. Jeg kastede Øjnene i den, og læste følgende Fortælling, som jeg nedskrev, saasnart jeg vaagnede. Tuixoto, Jndiens og Jordens Gud, kastede engang sine Øine fra sit ætheriske Pallads ned paa Menneskekjønnet, som for hans Fødder syntes ikkun som en Myretue, der mylrer og snurrer; han satte et Horn ved sit Øre, og undredes over de stedsevarende Klager, der trænge frem fra alle Kanter: Her Knur, hisset Forbandelser; alt, hvad han havde gjort, var ikke godt gjort, uforstandige Raab opløftede sig mod alle Delene af hans Værk: man kaldte hans Godhed og Retfærdighed i Tvivl, Pøbelen, uagtet dens skinhellige Miner, var ikke den, som frembragte mindst Blasphemier; halstarrig i sin Uvidenhed bad den og knurrede; de, som antoge det prægtige Navn Philosopher, blandede den bittreste Spot i deres Undersøgelser; alting var afskyeligt, saasnart de fik den mindste Tandpine; og naar det tordnede, var deres Stolthed, fornærmet, ved at høre saa majestætisk en Røst brøle over deres Hoveder. Havde Auixoto værdiget at tage dem til Raads, denne Verden var da bleven langt bedre indrettet; men alle disse tossede eller stolte, sværmerske eller dumdristige Vise syntes at forene deres Stemmer, til at udgjøre een og samme Klage: Hvorfor er Fremtiden skjult for vore Øine, Kunde vi læse i den tilkommende Tid, vilde vi undgaae de prange Fremgangsmaader, forekomme tusinde Hændelser, som vor Forsigtighed ofte hjælper til at styrte os i, kort, vi ville lempe os efter Hændelsernes absolute Nødvendighed; istedet for at, vandrende i det tykkeste Mørke, Angst for det Tilkommende forgifter vore Dage, og vi aldrig nyde det nærværende Øjeblik Man lære disse Afsindige, sagde Auixoto i sin faderlige Forbittrelse, at om Fremtiden er skjult for dem, da er det for deres eget Vel, og at de vare ulykkelige, om de kjendte den. Oradou, hans Villies første Udfører, fik strax befaling under Basunens Lyd at bekjendtgjøre, at enhver paa Jorden, som klagede over sin Skjebne skulde indfinde sig ved Foden af Bjerget Valepust, og at Kuroto i egen Person vilde værdige at svare dem. Den indiske Guds Beslutning bestyrtsede Menneskeslægten, og Skrigerne bleve forbausede: naar Auixoto nu opfyldte alle deres Ønsker, havde de ingen Anledning længer at udaande deres Satire og Vittighed. A., hvilket Gode kunde erstatte dette Tab, Forresten manglede enhver nu al Beslutning, og vidste ikke ret, hvad han vilde bede om, alle gjorde forskjellige Ønsker, man talede med hinanden, man bleve hidsige uden at fatte nogen Beslutning.