Københavns Adresseavis, 1770-06-19
Den alt fortidlig vervældede Andreas Undahl, Fordum Cantor og Anden Lectie=Hører i Bergen. Til en Lyksalig Ven. Hvem vil ey gjerne døe, naar man bliv saa begrædt Voltaire i hans Meire. Red! Alle Læger red! Det gielder om min VenDet gielder om et Tab, som alt for mange saarer; Ja, hvor J seer Jer om, saa seer J lutter Taarer, Som raaber alle om: Ak! skaf vor Ven igien. Ak, hvis J har ey vant Jer til at hærde Jer Mod Venskabs og imod Naturens omme Klage, Og hvis Jers svage Kunst har fleere Raad tilbage, Saa red Dem begge To, ifald der Redning er. Men seer jeg ret? Ak ja J græder selv med mig, Min Ven er alt for nær paa Evighedens Bredde, Al Verdens Læger kan nu selv ey meere redde, Og alle Taare seer jeg nu fordøble sig. Det var Hans sidste Suk at nu er min Ven ey meer, Det var det sidste Stod af Fire Ugers Smerte, Og det er Resten af det allerbeste Hierte, Den Redelige Ven, nu er Han da ey meer. Der ligger Han. At ! kan J kiende Ham igien Den muntre Mine, som indtog saa mange Hierter, Der ligger den fortært, ukiendelig af Smerter, Hvem skulle, som har kiendt Ham, sagt, at det var den Hans Skogge staaer nu bleeg og følesløs igien; Det Blod, som randt saa frisk i disse muntre Aarer, Det rinder nu kun blot igien i vore Taarer, En græder for sin Søn, og alle for sin Ven. Sn Søn. - Min Sorg igien nu nye Kilder fandt, Du spommer bort i Graad, beklagelige Moder, Og hvilke Dæmninger kan standle slive Fløder, Hvor Strømmen har sit Fald, den gjerne stærkest randt. Ney, dette Torden Slag gaaer over alle Slag, Nu faaer Du holde ud en Storm, nu vil det gielde, Nu vil og alle Huul paa engang til at bælde, Og Døden selv blive valgt til Dommer i Din Sag Din Søn, dit Haab, din Fryd, din Hielp, din Trøst, din Stav, Det eneste, Du her i Verden har tilbage, Den trygge Støtte nu paa Dine gamle Dage, Din Tilflugt, Ven og alt gaaer alle i en Grav. Ja, Himlen styrke Dig! Nu vil der Stykke til; Hvor maa den Marter ey dit Hierte sønderslide Misdæderen ey selv, som til sin Straf maa lide, Har følt det halve af den Qval, Du føler heel. J Ulyksalige! som Himlen til en Straf Gav Tiger Hierter, der, mod alle Syner hærdet, Tør endnu frække nok see lige uforfærdet, Og smille ved et Syn, som andre gyser af Kom følg mig, om Jntør, saa skal jeg vise Jer Et Syn - - som, hvis J har ey al Natur fornægtet, Og fra den Art, J dog saa lidt er liig, vanslægtet, Skal vidne mod Jer, hvad en Moders Hierte er. Fortæl det J, som selv var Vidner til, og saae " Min Søn, min kjere Søn, (skreen denne omme Moder, "Ley op igien, men Søn. Her brast Hun udi Fyder, Og udstrakt paa Hans Liig med aabne Arme laae. Jeg kan en meer. - og hvem kan holde ud at see Saa mange blodige og trøsteløse Taare Langt mindre var at meer end nok at kunne saare, Min Ven, Du kan, At let Du vor Bedrøvelse, Lyksalige! Vi vil en meer begræde Dig: Sandt nok, at Venskab og Natu en har de Love, Som tod er alle Baand, men hvem tor derfor vove At fordre det igien, som Himlen tog til sig : Og var Du Sallige! med slige Ønsker tient? Hvein ville ønske Dig tilbage paa en Klode, Hvor Tusind Torner om en Stakkels Rose groede, Og Dyden levde saa bekymret og ukiendt? Hvor Sorg og Mangel er den Redeliges Deel, Som midt i al sin Nød kan neppe faae en Hule, Hvor han i Lye sig mod Foragt og Had kan skiule, Og sukke kun om Trøst og Styrke for sin Siel Hvor Daarer. O! behold Jern Verden kun for Jer, J Lykken, Martorer, og Støvets tvungne Slave Min Ven foragter Jer, og alle Eders Gaver, Hans Grav, hans Ven, hans Slægt, hans Trøst, hans TilTslugt er. J stille Boeliger for en fornøyet Siel! -(a) Det var just disse Ord, som min Salige Ven, som en umistelig Medlem af det Harmoniske Selskab her i Bergen, sang i det Hyrde=Stykke, som af Selskabet til den seeneste Kongens Fødsels Fest blev opført, og baade denne, og de efterfølgende 4re Stropher er en Parodie, saavel over adskillige Vers i Horde=Stykket, som over den sidste Arie i Selskabets Passions=Musiqve, hvilke maa eftersees, for at giver Meningen forstaaelig. J, som han sang om for med denne kjelne Stemme, Nu kan J Ham i Lye for alle Storme gjemme. stille Boliger! - nu blev J Ham til Deel. Antag J nu min Ven blant Jers Lyksalige! J Dag, i Dag Han Jer en evig Troskab sværger, Hvor lydig vil han mod saa kier en Eed ey være Til Lykke med saa kier og troe Jndbyggere, Nu helligholder Han hos Jer en dobbelt Fist, Og Himlen, som Han her saa troe og lydig ærte, Belønner Ham nu for Sit redelige Hierte; Den kiender, og den kan og lønne Dyden best. Den Cithar, hvor Han om det reene Offer=Lam Sin sidste Lov=Sang Slog om Menneskets Forsoner, J Evigheden faaer den nu langt bedre Toner, Hvor Engle høre, og hvor Himle svare Ham Ja troe, min Ven, Dit Navn skal byde Døden Treds; For Ulden tæmmes skal, og Lærken mangle Stemme, Og alle Hyrder før sin kiere Hiord skal glemme, For Navnet af saa kier en Ven skal døe hos os. Fasting.