Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-08-01
Forf. er af den Mening, at alle Bidrag til de Fattige burde være frivillige, altsaa ingen Fattigskat hæves, da Saadanne, som aldeles intet kunde fortjene, sikkerligen vilde finde Bistand hos ædle Medborgere; at Fattigkasserne følgeligen ikke heller skulde være forpligtede til at gjøre mere, end hvad deres Jndtægter tillode. Gavmildhed er en Dyd, hvortil Religionen opfordrer, og ophører at være det, naar den ved Tvangsmidler fremvirkes. - Anmeld. er i Hovedsagen enig med Hr. Forf. Han maa oprigtigen tilstaae, at det forekommer ham, som Staterne i Almindelighed i de nyere Tider have gjort for meget for at formindske Fattigdommen, og derved, mod deres Villie, bidraget til dens Forøgelse. Det er overalt vel neppe saa stor en Ulykke for et Land, at have mange Fattige - man forvexle dem ikke med Usle som saa mange indbilde sig, og det kommer kun an paa, at lede Tingen rigtigen. De mange Betlere og Forbrydere, der findes iblandt de ringere Classer, maa i Grunden ikke tilskrives Fattigdommen allene, thi hvor mange tusinde Fattig, slaae sig ikke godt og redeligen igjennem, men de findes deri, fordi disse Classer ere de største og følgeligen Ladhed og Usædelighed maa have meest hjemme der. At ville formindske Misgierningerne ved at formindske Fattigdommen, vilde være et frugtesløst Arbeide. Man gjennemgaae vore Straffeanstalter, og man vil ikke finde een af tyve Forbrydere, der har begaaet Forbrydelsen, af sand Trang. Døvenskab og Lyst til Vellevnet, forenet med en slet Opdragelse, er den første Kilde dertil. Den Fattiges Grundcapital er hans Arbeide, og i de Lande, hvor denne ikke henligger unyttet, vil Staten kunne have lige saa meget Gavn af sine arbeidende Fattige, som af sine ikke arbeidende Formuende. De Forfattere, som frygte saa meget for Fattigdommen og dens Følger, forbytte sædvanligen Fattigdom med Usselhed. De antage som nødvendigt, at den Fattige just maa gaae i Pialter, og ikke have en Skjorte paa Kroppen. Et besynderligt Raisonnement herom finder man i B. Say's Traite d'oeconomie politique, hvorden Lære, "at naar de Fattige ikke vare drevne af Mangel, vilde de ei arbeide, og Selskabet saaledes berøves deres Vindskibelighed, erklæres for ligesaa falsk som barbarisk." De fleste Haandværks mestere ville kunne bevidne, hvor meget deres Svende i Almindelighed gide arbeide, naar de ikke trænge dertil, og disse høre dog just ikke til de egentlige Fattige. Hr. Say søger vel at bevise sin Paastand ved det kun lidet passende Exempel"at, var Nøgenhed en Bevæggrund til at være arbeidsom, saa maatte de Vilde være de arbeidsomste Mennesker, skjøndt man af Reisebeskrivelser, dog veed, hvor dovne de ere. Men for det første er det ikke af Dovenskab at de nogne Vilde ere nogne, men fordi Himmelegnen ikke gjør nogen Bedækning nødvendig, og for det andet ville de nok nødsages til at forskaffe sig Klæder, naar de kom i den civiliserede Tilstand. Jngen Virkning i Verden frembringes uden bevægende Aarsag, og til Arbeide bevæges den Fattige, fordi Mennesket af Naturen, saaledes som de Vildes Exempel beviser, er tilbøyeligt til Dovenskab, ved Trang og Mangel. Den Mening, "at man hverken arbeider mindre, eller mindre godt, naar man er i Besiddelse af Livets Beqvemmeligheder", er kunbetingelsesviis sand. Mængden af arbeidende Mennesker, og om dem er her jo kun Talen, arbeide virkeligen mindre, naar de ere i Besiddelse af Livets Beqvemmeligheder, end naar de ikke ere det, og Haabet om disses Opnaaelse svæver dem for Øine. Beqvemmelighederne komme med Flittigheden af sig selv. At en Skoflikker, iført gode Klæder, kan ligesaa vel flikke Skoe i et varmt Værelse, som, klædt i Palter og gjennemtrængt af Kulde, i en aaben Kielderhals, er vist, men det maatte være en slet organiseret Stat, hvor en Skoflikker, naar han selv vilde, ikke skulde kunne omskifte Pialterne med en heel Kjole og Kielderens Kulde og Fugtighed med nogenlunde Varme og Tørhed, uden at Staten just behøver at medvirke dertil. Menig Mands Elendighed er vist nok ikke nødvendig, men man er, som sagt, ikke elendig fordi man er fattig, og det er maaskee mere i glimrende Borge end i lave Kieldere, hvor hiin jordiske Plagegand bør søges. En Stat vilde, naar det endeligen kom an derpaa, lettere kunne bestaae ved lutter Fattige end ved lutter Rige. Skabe Fattigdom, for derved at befordre Vindskibeligheden, vilde rigtig nok være barbarisk, men være mere betænkt paa at formindske Fattigdommen og dens Virkninger ved Fattigskatter, end at forebygge den og bøde derpaa ved at lade Veie til Erhverv, saa meget som mueligt, staae aabne for enhver, er sikkerligen ikke hensigtsmæssigt. Men alt dette uagtet, vil det dog altid blive nødvendigt, at have en fast og bestemt Jndretning til at hæve de til virkelig Trængendes Understøttelse nødvendige Udgivter, efter en af Staten antagen Plan. Ene at overlade de hielpeløse Fattige til den frivillige Goddædighed vilde neppe være raadeligt. En nøiere Udvikling af Goddædigheds Natur vil godtgjøre dette. J intet ligner Mennesket mere Guddommen, siger en vis Forfatter, end i Goddædigheds lønlige Udøvelse. Hvad er skjønnere end at opsøge og hielpe den sande Ulykkelige, uden videre Tilskyndelse end en indere Følelse for at gjøre det, uden andet Haab om Belønning end Hjertets eget tause bifald, uden andet Kiendskab til den Lidende end hans Ulykke? Men hvor faa ere ikke de Mennesker, hvis Goddædigheds Udøvelse flyder af en saa reen Kilde? De fleste hielpe, fordi de enten befrygte, at de, ved at undlade det, ville komme i Udraab for Haardhiertethed og Grusomhed, eller fordi de ønske at roses for deres gode Hjerte og gavmilde Sindelav. Mange maa tvinges til at gjøre det Gode, fordi de ikke have nogen Følelse for Medmenneskers Lidelser. Næsten alle maa der udvortes fra gjøres Jndtryk paa, førend deres Veldædighedsfølelse vækkes. De maa enten see den Ulykkelige lide og martres af Mangel; de maa høre en levende Beskrivelse over hans usle Tilstand, førend de række ham Haanden; de maa først røres ved Betlerens gustne Udseende, studerede Jammerklager og med Saar bedækkede Lemmer, førend de tilkaste ham en Skilling. Den Nød, man ikke seer, de Sukke, man ikke hører, røre de fleste ei, om den første end var nok saa stor, de sidste nok saa mange. Forgjeves vilde man altsaa kunne vente af Mængden, at den skulde gjøre frivilligen, hvad den næsten aldrig kan tilskyndes til at gjøre, uden ved ret sandselige Jndtryk. Tiggere, som vide dette, forstaae derfor sædvanligen den Konst, at vække Medlidenhed i temmelig høi Grad. De forbinde sig en Haand eller Fod, for at vise deres Uddygtighed til Arbeide; de tage et Par halvnogne Børn, de være deres egne eller leiede, paa Armen, som de have afrettet til at istemme deres Veeklager, for ved disse Uskyldige at virke paa Andres Medlidenhed; de nedkalde Himlens Velsignelse over den, de tigge om en halv Skilling, kort, de anvende alle de sandselige Midler, som kunne blødgjøre det menneskelige Hjerte og minde det om, at intet Menneskeligt bør være Mennesket fremmed." Mangfoldige tilstænge Betleren en Ubetydelighed, ene for at blive fri for hans Overhæng, eller for et Syn, der saarer deres Følelse, eller, for at bruge en anden Forfatters Ord, betale Betleren, ligesom deres Liigtorn skjærere, for at kunne gaae i Fred. Vi see heraf, at der skal udvortes, sandselige Jndtryk til at vække Fleerhedens Medlidenhed J. For ved frivillige Gaver at faae en kun nogenlunde tilstrækkelig Understøttelse for de Fattige, der kjendes værdige dertil, vilde det derfor være nødvendigt at lade deres Nød være offentlig synlig, og denne Medlidenhedsfølelse maatte da næsten vækkes paa samme Maade som hos dem, der plages af tryglende Betlere. At dette hverken kan eller bør skee, trænger til ingen videre Forklaring. Men jeg er temmelig overbevist om, at dersom alle Betlere turde uhindrede anraabe den offentlige Medlidenhed paa Gader og Stræder, saa ville de let kunne forsørge sig selv, thi Tiggerie er ikke en saa slet Jndtægtskilde som mange troe, og den offentlige Medlidenhed en Kilde, der ikke er saa vanskeligen at faae til at flyde, naar man kjender de rigtige Midler dertil. Mængden af Mennesker *) Naar vi høre, bemærker Mandeville, at tre eller fire tusind Mand, alle fremmede for os, er blevne nedsablede, eller tvungne ud i en Flod, hvor de druknede, sige vi, og maaskee troe, at vi ynke dem. Det er Menneskelighed, som byder os at have Medlidenhed med Andres Lidelser, og Fornuften siger, at hvad enten noget skeer i en lang Frastand, eller i vort Paasyn, bør vore Følelser derfor være de samme, og vi burde blues ved at tilstaae, at vi ikke føle Medlidenhed, naar noget fordrer det. Han er et grusomt Menneske, han har ingen Medlidenhedsfølelse. Alle disse Ting ere Virkninger af Fornuft- og Menneskelighed, men Naturen gjør ingen Complimenter, naar Gienstanden ikke slaaer os, saa føler Legemet det ikke, og naar Folk tale om den Medlidenhed, de have med Mennesker, der ere dem ud af Øie, saa bør man troe dem paa samme Maade, som naar de sige, at de ere vore ærbødige Tjenere." handle efter det første og stærkeste Jndtryk, ikke efter modent Overlæg, og kunne derfor saa meget lettere skuffes. Men netop fordi Goddædigheds Kilden ikke kan bringes til at flyde hos Mængden af Mennesker, uden ved Midler, som det ikke er passende for Staten at benytte sig af, er aldeles frivilligt Fattigbidrag ikke at gjøre Regning paa, med mindre man vilde fremstille Gjenstandene for disse til offentlig Skue, saaledes som man ved visse Forestillinger har gjort ved Lemlæstede. Men af samme Grund, som det er saa vanskeligt for et Fattigvæsen at bestride sine Udgivter ved blot frivillige Bidrag, er det ogsaa ugjorligt for det, at forekomme Betlerie. Om de Fattige end bleve nok saa rundeligen understøttede, om man end havde nok saa mange Opbringere, saa ville de dog altid finde Leilighed til at løbe omkring og tigge ved Dørene, og om Aftenen i afliggende Gader. Deres usle Udvortes og ynkelige Toner ville aflokke den mindre Eftertænksomme en Almisse, og ikke een blandt tyve vil tænke paa, at der er et Fattigvæsen, som sørger for dem Jo mere et Fattigvæsen vil udvide sin Virksomhed, desto flere Hjelpsøgende vil der indfinde sig; thi hvor lidet det end er, som saadanne Mennesker faae, saa synes dem dog, at det ikke er for lidet til at tage med for intet. Mængden af Trængende bliver da saa stor, at endog de betydeligste Jndtægter maa fordeles i saa mange ringe Dele, at Understøttelsen kun bliver til liden Nytte for den Nydende, endskjøndt det Hele tilsammen tagen er en stor Byrde for de Ydende. Den Fattige, som af et Fattigvæsen faaer nogle Mark om Ugen eller Fødevarer og Klæder af 12 til 15 Rbdlr. Værdie aarligen, bliver dog ligefuldt nod saget til at søge sit Ophold ved Betlerie, naar han enten ikke har Lyst eller Leilighed til at arbeide. Den ringe Understøttelse, han nyder, et maaskee kun en Tilskyndelse for ham til at lægge sig paa den lade Side. Mandeville har i Korthed afpælet Grændserne for et Fattigvæsens Virksomhed, og, efter min Mening, meget rigtigen. Unge Børn, uden Forældre, siger han, gamle Folk, uden Slotte, og alle, som ere udygtige til at arbeide, bør drages Omsorg for med Ømhed og Jver. Men ligesom jeg paa den ene Side ikke vilde have nogen Hielpeløs forglemt og ingen virkelig Trængende overladt til sig selv, saaledes vilde jeg paa den anden Side ikke opmuntre Betlerie og Dovenskab hos de Fattige. Alle, som kun i nogen Henseende vare istand dertil, skulde sættes til Arbeide, og endog hos de Skrøbelige skulde der anstilles nøie Undersøgelse. Sysler maatte kunne findes endog for de fleste af vore Lamme, saavelsom Blinde, saalænge deres Sundhed og Kræfter vilde tillade det. Saaledes talde en skarpsindig Menneskeiagttager allerede for henved hundrede Aar siden, i et Land, hvor man alt for sildig kom til at indsee, at han havde Ret, og i hvis offentlige Tidender man endnu nyligen læste, at en for ikke længe siden der afdød Tigger efterlod 900 Pd. Sterl. (9000 Rbdlr.), indsvøbte i en gammel Klud. - Alle, som ikke høre til den anførte Classe, burde ingen Understøttelse nyde, og naar de træffes i Betlerie eller overbevises om Løsgjængerie, straffes. Tiggerie, det skee under hvilkensomhelst Form, har noget saa Tillokkende for den Dovne og saa meget Medhold hos den tankeløse Hob, at man af alle muelige Kræfter bør søge at standse det. Kan man end ikke redde den ene tiggende Generation, som sædvanlig er tabt for Samfundet, saa bør man dog redde den næste. Børnene af saadanne, al Følelse for Skam undertrykkende, Forældre, er det især, som i Bund og Grund blive fordærvede ved hines Exempel. Mueligen vilde vort Tyende ikke være saa fordærvet og vanslægtet, som det ikke sjeldent er, dersom saa mange ikke kastede sig paa Fattigvæsenet og Hang til Betlerie ikke var saa stort. En liden Pige paa omtrent sex Aar, som engang betlede ved en Dør, medens hendes Moder, med hendes mindre Søster paa Armen, var ude paa en anden Expedition, gav en Skildring af en saadan Tiggerfamilies Levemaade. Hendes Forældre boede paa et Loftskammer. Faderen sad hjemme og skjar Svovlstikker, der tjente til et Slags Fripas for Betleriet. Moderen, Tanten og hun selv vare ude om Dagen for at bede, som hun kaldte det, og hver af dem kunde dagligen sammenbringe omtrent 4 Mark, foruden Naturalier, saasom om Torvedagen Grønt hos Amagerne, om Fredagen Kjød hos Slagterne o. s. v. Nu spørger jeg: hvad skulde bevæge en saadan Familie til at arbeide, naar den blot ved at tigge kunde faae et, i Forhold til sin Stilling, saa rigeligt Udkomme, forbunden med uindskrænket Frihed til Dovenskab, Brændeviins- og Caffedrik, og alle de Nydelser, som saadanne Mennesker sætte saa stor Priis paa At forebygge Tiggeriet kan kun ene skee ved at tvinge de Tiggende til at arbeide, men aldrig vil det lykkes noget Fattigvæsen at afholde dem derfra ved nogensomhelst Understøttelse. Jøvrigt kan det ikke nægtes, at Betlerie i de sidste Tider i høi Grad er aftaget, saavel i Kjøbenhavn som i dens Omegn, og at vi i den Henseende ere meget lykkeligere end Frankrige og Engelland, hvor Landeveiene endnu vrimle af Tiggere, og Diligencerne ligesom beleires af dem.