Berlingske Tidende, 1836-01-06
Efter det almindelige Retsprincip troer Forfatteren heraf, at det er en Stats Pligt, naar en Enkelt eller de Enkelte skal offre Noget for denne (thi Staten kan vist eiheller betage den Enkelte eller de Enkelte deres Ejendom imod Deres Villie, uden den største Nød i øieblikkelig eller uundgaaelig Fare, og da vil og kan og bør vist ingen Borger vægre sig) – at godtgjøre det forsaavidt den kan, da det vist er et Hovedøjemeed, hvorfor man træder ind i en Stat, og betaler Skatter og Byrder for sine Ejendomme, at faae disse sikkrede, og allermindst skulde man antage, at disse skulde kunne betages nogen Borger til enkelte andre Borgeres Fordeel i Staten, selv om Staten kunde vinde noget mere i sine Jndkomster, i det mindste aldrig uden fuldkommen Erstatning derfor, hvilket endogsaa England, som den Stat, hvori Friheden er meest begrundet, giver et Exempel paa, i det den, for at afskaffe Slaveriet i America, betaler Slavernes Eiere fuld Erstatning for at befrie hine, og her var dog virkeligt Slaveri, og altsaa Menneskerettigheder traadte under Fødder, som ingen Fornuftig kan finde i Danmark. At Hr. Fr. derimod vil etablere Ordet Trældom i Danmark under nærværende Omstændigheder i Forholdet imellem Godsejer og Fæstebonde, er en Exclamation, beregnet paa at bestikke den om Sagen uvidende Mængdes Følelser, og er ligesaa fejlagtig som fornærmende, ei alene for Godsejerne, men og for den Regjering, der i 50 Aar har gjort saa meget for Bondens Oplysning, Lykke og Frihed, og for den Kyndige vil det let bevises, at her ikke kan være Trælle i den rigtige logiske Betydning. – Efter det Begreb Hr. Fr. vil give om Trælle, maatte der være saadanne i ane Stænder, hvor der er Nogen, som arbeider for den Anden. 7) Den ærede Hr. Fr. tillader sig at kalde det latterligt, at Forfatteren heraf har paastaaet, at fuld Betaling for Hoveriet i det Mindste maatte erlægges, naar samme skulde afskaffes, nemlig saadan Betaling som Bonden vilde have for at forrette Arbeidet, som dog vist var binigt, da det endda stedse blev et despotiske Jndgreb i Eiendomsretten, at tvinge Nogen imod sin Villie, at afhænde sin retlige Eiendom, endog imod fuld Erstatning. – Man kan derfor vig kalde dette en overmodig, retstridig og ubetænkom Yttring, thi foruden at det strider imod de almindelige Retsprinciper, at Bonden, der, som frivillig og myndig Mand, har indgaaet sin Hoveriforpligtelse, skulde kunne fordre samme hævet til sin Fordeel og sin Medcontrahents Skade, det ovenikjøbet ovenfor viist, at man endog paa de Steder, hvor Friheden meest hyldes i England, følger samme Principer. Forfatteren vil dog vel ei foreslaae, at Regjeringen skal bedrage Godsejerne ved at give dem en tilsyneladende Erstatning for Hoveriet, i Stedet for en virkelig; – skal Godsejerne erstattes, – og dette kan jo ei nægtes, saa maa de have Ret til Erstatning, og denne kan kun rimelig udfindes ved at Bonden erstatter hver Plov-, Spand- og Gang-Dag &c., efter den Maalestok, han selv har sat paa dette Arbejdes Værd ved at tage den Priis for Arbejdet. Der kan ingen generet Bestemmelse gives formedelst de forskjellige Localiteter og Priser efter de forskjellige Egne; men Godseieren, som skal afstaae sin Ret til Natural-Præstationer, han ey kan undvære, bør vist sikkres at han kan faae disse, uden Tab, paa anden Maade, naar han behøvet samme, – og dog kunde det Tilfælde indtreffe, at han for ingen Priis kunde faae Hjelp i den travleste Tid. At beregne den Kraft, Godsejeren (for de Hoveripenge Hr. Fr. vil tilstaae ham) kan holde og dermed drive sin Gaard, er, foruden at det er despotisk og en oprørende Maade at gjøre sig til Formynder over en dannet Klasse i Staten paa, er det ey muligt at beregne, uden Tab for Godsejerne (som dog hver især bør sikkres for Tab), da han ved det store Hold af Mennester og Kreaturer let er udsat for Tab i vore Tider ved de omspringende Priser og Vanskeligheden, der er forbunden ved at holde mange Folk. Hr. Fr. indlader sig ligeledes paa at tale om "oe rettighederne af Frihovedgaardstaxt, men heromre tigeledes oplyst, saavel at Forfatteren heraf, som af Flere, at denne Forrettighed ei alene ikke er stor, med endog indirecte er hævet, da Hovedgaardstaxten igjen paa andre Maader er belagt med betydelige Oncea. Det vedkommer desuden ikke Hovedsagen, og kan i at Fald ikke berettige eller gjøre det billigt, at betage Godseieren den mindste Deel af hans Ret til Hoveriet, eller fuld Erstatning for samme. 8) Hvorfor Hr. Fr. indblander Skoven i Hoverisagen, er mig en Gaade, da jeg ei seer det fører til Noget, og tjener derfor Følgende til Svar: "Aldrig tillader jeg mig at opholde mig over Hans Majestæt Kongens Anordninger, som han i sin Viisdom har fundet rigtig at give, og er desuden mit Princip tro, ikke at ønske en i sig selv nyttig Ting hævet, fordi den kan misbruges, men vel om mulig Misbrugene hævede, thi at Skoven blev misbrugt til Skade for hele Staten for Fdn. 1895, er upaatvivlelig, og denne var altsaa da nødvendig; at denne Fdn. kan misbruges baade fra Ejernes og Controllens Side, og saaledes i sidste Tilfælde bliver meget byrdefuld for Skoveiere, er vist, men ikke destomindre maa jeg dog erkjende dens Gavnlighed, skjøndt den for Tiden maaskee kunde forandres eller modificeres; – dog dette maa Kongen i sin Viisdom vide, og Forfatteren i sin Stilling ikke indlade sig paa, men derimod er det tilladt og nødvendigt, at møde Jndgreb i Eiendomsretten, som forestaaes Lovgivningen. 9) Jeg har sagt og jeg siger, at der for Tiden ingen Opmuntring er, eller har været til at gjøre Noget for sit Bøndergods, thi for det Første har Godsejeren ingen Sikkerhed for det Bonden Betroede, og for det Andet, naar denne angriber Eiendommen og ødelægger den, er Proces med ham saa kostbar, at denne ofte koster endnu mere end det paaankede Tab, især naar man beregner, at Godsejeren maa betale Bonden fri Proces indirecte, selv om denne taber, og ovenikjøbet føde den Fattigvæsenet til Byrde faldende for Dovenskab og Liderlighed fra sin Gaard satte Bonde, nu overtage den ødelagte Gaard, strax istandsætte den, og derpaa indsætte en anden ham ubekjendt Bonde, der kan handle ligesaa; dette er beviist, og kan vel neppe være nogen Opmuntring til at giøre Noget for Godset i Almindelighed; men kun for Enkelte, som fortjene det, og hvor det altsaa paa begge Sider kan svare Regning. Men nu, min Hr. Fr., De vil jo saagar, at man skal være Godsejer uden at eje Godset, idet De vil have Regjeringen til at tage Godsejernes Ret og uddeele den til hans Fæstebønder for disses større Velværen, og hvis dette nu virkelig skulde blive det, som De synes at ønske, nemlig at Godsejerne ikke eiede deres Gods, saa var det vist endnu en mindre Opmuntring for dem til at sætte Noget paa Bønderne. 10) Forfatteren indseer ikke, og troer ikke nogen Apartisk kan udlede af hvad han har skrevet at han indrømmer, at Godsejeren ubetinget er Skyld i, naar deres Gods er fattigt, og følgelig ikke har indrømmet Hr. Fr., at den Skygge, han i Almindelighed har kastet over Godsbestyrelsen, var sand, da det af det Foregaaende er klart, at det ikke engang staaer i Godsejernes Magt at styre det saaledes, at han kun faaer duelige og retsindige Fæstere, og derved tillige velhavende: men at det derimod staaer i Bondens og Bondeophidsernes Magt, at forarme Godsejeren. 11) Hvor Hr. Fr. i den Berlingske politiske og Avertissements-Tidende" siger: Vilde man fordre, at Godsejerne aldrig maatte bortfæste deres Gaarde til Andre end livegne Bønder, var det vistnok en Lov uden Nødvendighed, thi saalænge vore Fæstegaarde savne saameget i en beqvem Jndretning, ere bebyrdede med Hoveri, og Bønderjords Brug alene medfører Værnepligt, vil vanskelig nogen Borger udenfor Bondestanden i Almindelighed befatte sig med Fæstegaarde, tillader jeg mig at bemærke, at Mange udenfor Bondestanden have Bøndergaarde, hvorpaa alle Onera hvile, og som alligevel forrette Hoveriet; dette vedkommer nu aldeles ikke Sagen, og hvorfor jeg anførte det, var for at bevise, at Bonden ingen udelukkende Ret har til denne Jord som Livsfæster, kun Jorden har den Forpligtelse. paa sig, saalænge den ligger under det samme Gods, at Enhver der bruger den, om han er Bonde eller ej, skal være Livsfæster, følgelig flere intet Jndgreb i Bondens Eiendomsret, ved at det gik over til Friforpagtning, hvilket Hr. Fr. synes forsætlig at have overseet og gidet en anden Vending. Det er forhen sagt og viist, at dette Baand paa Fæstejorderne alene paahvile disse fra Fortiden, da Bonden var Livegen og senere Stavnsbaandet, for at forebygge Misbrug, som nu en kan finde Sted efter de gjorte Forandringer, fordi Godsgeren virkelig blev ugeneret Eier over sit Gods, og sigelig burde der vel paa hans som Andres Eiendom være saa saa Jndskrænkninger som muligt. 12) Det er vist og i høi Grad eensidigt, at ville antage det for uskadeligt, at kunne sammenlægge flere Bøndergaarde, naar det var en Selvejerbonde, som gjorde lette; men derimod skadeligt, naar det var en Godsejer, som gjorde det samme ved nogle af sine Fæstebønder gaarde, hvorover han dog ogsaa maa have fuld Eiendomsret, da det jo ligemeget og ligelidet berøver nogen anden Familie Næringsveien, thi i første Tilfælde driver Selvejerbonden og lever med een Familie af disse sammenlagte Gaarde, og i det andet Tilfælde lever ligeledes Godsejerens Forpagter af de sammenlagte Gaarde med een Familie. 13) Forfatteren dolerer over, at jeg miskjender hans fromme Ønsker; men han maa tillade mig at gjøre sig opmærksom paa, at naar fromme Ønsker udtales fra Prædikestolen, eller han ved personlig Kjendskab til, og Samtale med Godsejeren, kan ved sine fromme Ønsker og Veltalenhed formaae ham til at skjenke en Deel af sin Eiendom og sine Jntrader til Fæstebonder i Flæng, enten de trænge eller ikke, fordi det nu er hans Passion, istedetfor at lade sit Overskud han kan undvære, komme sin Familie, eller andre virkelig Trængende til Hjelp, det være sig nu Bønder eller hvilkesomhelst, eller anvende det til hele Statssamfundets Vel, saa kan der ikke siges Noget derimod, fordi en myndig og fornuftiMand handler efter sin egen eller paabyrdede Overbeviisning; men naar denne Forfatter søger at sætte den Deel af Godsejernes Eiendomsret (Hoveriet) i et usandfærdigt, ufortjent Lys ved at bruge det uværdige og høist upassende Ord: Trældom, eller at trælde, saa aluderer han til hvad de forhen mulig vare, at forbigaae Sandheden som den nu virkelig er, alene for at afstedkomme et urigtigt Jndgreb i Godsejernes Eiendomsret, denne Fremgangsmaade kan dog neppe indbefattes under den Kategori, hvorunder from eller fromme Ønsker forstaaes, med mindre det er af det Slags Fromhed, som saa ofte er Dækkappen for saa meget ikke Fromt. Og nu, høistærede Hr. Forfatter, slutter jeg med den Erklæring, at jeg med al Agtelse for Dem, ej vil indlade mig paa at svare meere paa det som er besvaret, og kun paa hvad der absolut hører til Sagen, uden nogensomhelst fjerneste Hentydning paa noget Andet.