Viborger Samler, 1780-11-06
at hver Menneskes Barn, fra den at regne, som var født til Kronen, indtil den, som maa tilbringe den største Deel af hans Liv med bar Hoved, finder, som J alle vide, godt og ondt for sig paa Jorden. At dette er saa, tør vi ikke undre over; thi Jorden er ikke for een alene, men den er for os alle Og Ogsaa gives der endnu mange Millioner andre Skabninger, hvilke allesammen og hver for sig giøre deres Fordringer paa den. De mangfoldige Creatures Jnteresse støde sammen. J det ganske maa dem alle skee Fyldest, hvad det ene Væsen erkiender som godt for sig, finder det andet ondt for sig; og det hvorved ti lide, vinder det ellevte, fordi det er af den lige modsatte Natur. Ved Enden finde vi endog, at den ene Skabnings Undergang maa befordre den andens Velstand. J maa troe mig, at jeg ofte har reflecteret derover, hvorfor dette er saa, og jeg tiltroer ogsaa mange blant Eder, at J have gjort det samme, og stræbt, at forsvare Verdens Faders Godhed imod Eder selv; men efter hver Undersøgning maa vi alle have fundet, at det kunde ikke være anderledes. Derover maa J da alle tilfredsstille Eder tilligemed mig, ligesom han derover har tilfredsstillet sig. J Almindelighed tør det ikke falde noget Creatur ind at haabe til en uindskrænket Fuldkommenhed, denne er Skaberens skinnende Prærogativ. Ved Siden af Skrankerne, som ere os satte, og maa settes os, udspringe Kilderne til det onde for os. Da vi nu allevegne forefinde disse Skranker, saa maa vi og sette dem for vore Ønsker, og den Punct, hvor vi kunne sette dem, er den, at vi ere fornøiede, naar vor Tilstand er af saadan Beskaffenhed, at det Gode i samme overveier det Onde. At den ganske Indretning i Verden er af denne Art, at i Henseende til Tilstanden i Almindelighed ethver Creatur lader sig dette bevise, have alle Viise og gode paa Jorden stræbt at godtgiøre, og min Siæl glæder sig, saa tit jeg seer nogen af dem at begive sig til denne Nødvendighed. Der kan paa Jorden den ikke være en virksommere Guds og Menneskers Ven, end saadan en Mand. Denne Overvægt af det gode er Grunden til al Nydelse af Livet. Men dermed er det ikke nok, at den blot er der. Jeg kiender mange iblant Mennesker, for hvilke Skiæbnen har truffen den gunstigste Indretning, og for hvilke den her og der har gjort endog meere, end for hundrede andre tilsammen; men de ere intet mindre, end sande Nydere af Livet. Seer Eder kun om, J. skulle finde saadanne Folk paa Eders høire og venstre Side. Nei, man maa og være sig Overvægten af det Gode i sin Tilstand bevidst, man maa kiende det overveiende Gode og vide, hvad for Indflydelser, det har paa vor Velstand, og hvor vidt det befester, formeerer og ophøier den samme. Jo tydeligere saadan en Overbeviisning bliver, jo fuldkomnere fremstiller sig vor Tilstand ved det overveiende Gode for vore Øine; desto høiere stiger i saadan en Time for os den sande Nydelse af Livet. Disse Forestillinger aabne strax Glæden for vor Hierte, Beskuelsen af vor lykkelige Tilstand opklarer os, den ynskede, den udbade vi os inderlig; den er nu der. Vi billige strax den heele Jndretning i Verden, og forglemme vel endog alle overstandne Lidelser derover, eller om deres Erindring vedvarer hos os, saa tiener det kun dertil at foredle Følelsen af vor nærværende Vel endnu meere. Naar da denne Glæde fremtrenger af vor Jnderste, og udgyder sig igjennem alle Aarer og Nerver, naar den opliver og indtager vor ganske Væsen, da have vi fuld Nydelse af Livet - Men Brødre! Der kunde være Lastefulde iblant Eder, som misbrugte det som jeg hidtil har talt og undskyldte dermed deres ustyrlige UdsvæHos Udsvævelser. Vi stræbe, kunde de sige, efter Livets Nydelse, det er Pligt for os, at vi gjøre det; vi finder den ved enhver Tilfredsstillelse af vore Passioner, man hindre os ikke derudi. Kun alt for ofte hører jeg allerede dette Sprog, og jeg vil gierne af Kiærlighed til vor Slægt underholde det Haab, at alle Lastefulde paa Jorden føre det, og dermed bedrage sig selv. Ach, hvor hæver jeg dog, naar jeg hører den umættelig Vellystige, den Letsindige, Drukkenholten saa tag, I ere jo Mennesker, raaber jeg til dem, Eders Nydelse af Livet maa være menneskelig, Naar den nu skal være det, saa tør det Gode, som J troe at finde i Eders Tilstand, ikke blot være et Skin=Gode, det maa være overeensstemmende med Eders Naturs Værdighed; det maa virkelig fore Eder nærmere til Eders Bestemmelse og ophøie Eders Aands og Hiertes Værd; Ogsaa maa Nydelserne af Eders Liv, om de skulle være menneskelige, ikke over lang eller kort opfylde Eders Dage med Bebreidelse, og med Gremmelse over Eder selv, een Time af Eders Glæde maa ikke koster Eder heele tilkommende Aars Rolighed. Ved Enden af Eders Bane maa J endnu kunde see tilbage paa alle Eders Nydelser med den gladeste Mine, velsigne enhver af dem og betragte dem som Forberedelse til hine høiere Glæder, hvilke, J haabe i andre Optrin af Eders Tilværelse. Dette beder jeg Eder, Borgere paa Jorden, tænker herhid saa ofte der tales i Eders egne Hierter og Livets Nydelse, fatte vi denne Syns Punct, saa skulle vi ikke vildfare; saa maa vi være de uskyldigste, de gladeste Nydere, og jo meere vi det er, destomeere opfylde vi vor Bestemmelse. Jeg tør troe, at J gjerne ville see det, om jeg nu noget udførligere betragter saadanne Beskaffenheder, Situationer og Begivenheder i Livet, i hvilke Overvægten af det sande Gode er for os, og hvorudi Følelsen af denne Overvegt forskaffer de ædelste og menneskeligste Nydelser. Derhos tør jeg kun her og der give Eder en liden Erindring, for at bestyrke Eder i den Meening, at enhver af disse Nydelser lader sig indtil tusende Grad forædle - At meget beroer paa vor Aands og Hiertes Dyrkelse, for at opsvinge os til høiere Grader af samme, at den Opstigelse fra een af disse Grader til en anden, naar man er sig samme bevidst, giver den menneskeligste Tilfredsstillelse, og at den Tilstand i det øverste deraf, naar det engang lykkedes os at opnaae den, maatte ophøie os til den høieste Lyksalighed, som et endelig Væsen kan nyde. Reflexion over Spørgsmaalet i Samlerens sidste Nummer: Naar en Person, som i endeel Aar har holdt sig fra at høre Guds Ord og bruge det hellige Nadveres Sacramente, og saaledes skilt sig fra Kirkens Samfund, ved Døden afgaaer, kan og bør da Præsten kaste Jord paa Liget, og er det ikke mod Ritualens Ord Side 293. De, som ikke ere af den reene og rette Bekiendelse med vores Kirke, blive i Kirkegaardene begravne iblandt andre afdøde Christne, dog uden nogen Jords=Paakastelse af Præsten &c. Forudsat endog alt hvad efter Kierlighed forudsettes kan og bør: At den Spørgende ikke har fingeret denne Qvæstion, af ubetydelige Aarsager, men at den Cas., om hvilken han spørger, existerer, eller formodes at kunne existere; At den gode Mand har den beste Hensigt til Religionens og Guds Tienestens. nestens Ære, i det han med en billig Fortrydelse anseer al den Ligegyldighed og Foragt, som bevises mod de anordnede Naadens Midler, og ønskede saadanne Folk efter Giengieldelsens Ret udmerkede med kiendelig Foragt endog efter deres Død, maatte dog jeg for min Deel heldst see, at Spørgsmaale af det Slags aldrig bleve fremsatte i den Viborger Samler, hvor de efter mine Tanker aldeles ikke fortiene Sted. De, som ikke ere af den reene og rette Bekiendelse med vores Kirke, blive i Kirkegaardene begravede uden Jords Paakastelse; men de, som afholde sig fra Ordets Hørelse og Sacramentets Brug, ere ikke af den reene og rette Bekiendelse med vores Kirke, erg. - saa hedder den SlutningsTale efter Logiken, som den Spørgende fremsetter. Men hvor seer ikke ved første Øiekast Urigtigheden i Propositio miner, thi hvad siger de ikke at være af den reene og rette Bekiendelse med vor Kirke, uden offentlig at bekiende sig til den Jødiske, Romerske, Catholske, Græchiske, eller andre herskende Religioner i Europa, som ikke antage den Augsburgske Confessions Artieler, Men hvorledes kunne vi henføre dem iblant os, som afdrage sig fra Ordets Prædiken og Sacramentet til nogen af disse Classer, thi lad dem være det altsammen, om mueligt, eller en af Deelene; lad dem have, vil jeg sige, hvad for en Religion, de have ville, i Hiertet, eller, som jeg snarest troer, slet ingen; den, som dog tier, samtykker. Naar han, som unddrog sig fra Naadens Midlers Brug efter vor Religions Bekiendelse, ikke for sin Død erklærede sig aabenbarlig for Naturalismus, eller at han troede hverken hvidt eller sort, men lod Relig passere uanfægtet, hvi skulle vi negte hans Lig Jords Paakastelse? Mueligt, han af Samvittigheds Scrupel eller andre os ubekiendte Grunde afsondrede sig; Mueligt hans Forhold i øvrigt har været ordentlig, eller dog langt mindre forargelig, end mangfoldige andres, som forsømte ikke Kirken; og naar vi da ville negte den første, men ikke de sidste Jords Paakastelse, hvad vinde vi derved uden at udsette Religionen for Critiquer og os selv for den Mistanke, at vi sette Troe og Christendom i den blotte Bekiendelse? Jeg ville ønske, at min Broder tog Sverdet i en anden Haand: Er den Person, som afholder sig fra Ordet og Sacramentet levende eller død, Skulle han være død, ville mine ubetydelige Remarquer uden Tvivl komme forsildig, men er han endnu i Live, fat ham an, jeg beder, med den inderligste Følelse af Medynk, med en Barmhiertighed, som efterligner vor Faders i Himmelen - kom den store Pligt ihu, som paaligger vel enhver Chri steen, men os i Særdeleshed, som kaldes Christi Tiennere, at omvende en Syndere fra sin Veis Vildfarelse, tilligemed den hosføiede Forjættelse. - Undersøg staaende i saadan en Sinds Fattelse Aarsagerne til hans Tvivler og Betænkeligheder mod Religionen. Vil han opføre sig menneskelig og fornuftig, maa han komme herfrem; igiendriv da hans falske Grunde og overbeviis ham med Aand og Kraft, hor opus, hic labor eft. Lad ham føle tillige, at De selv troe, og at Deres Troe er ikke et Rør, som drives hid og did af Veiret - bed for ham hierte lig ikke af Prædikestolen, men i Deres Kammer, ligesom for sig selv. Skulle Deres Ønske ved dette alt ikke opnaaes, forfølg ham bestandig med en Kierligheds Jver antændt af Guds Aand, som end ikke Ondskaben selv kan udslykke. Raadfør sig med Deres Brødre, med Mænd af Jndsig- og Erfaring - Skulle De opleve den Tiid, da Religions Fornegteren angrebet af heftig Sygdom gaaer sin Død i Møde, indfind Dem flittig ved hans Seng endog ukaldet - hvor mange Exempler bevidne ikke, at Nød og Død disponere Menneskeer til at modtage og overveie de Sandheder, som de i sunde Dage forkastede, Og over alt hvor stor Grund have vi ikke at troe, at vores under Troe, Haab og Taalmodighed saaledes fortsatte Arbeide skal ikke være forfængelig i Herren, Dog disse sidste Erindringer turde maaskee ansees upassende om ikke ganske forkastes af den Spørgende, som ventelig selv godt veed og kiender sit Embeds Pligter. Vel saa lad os da hellere spørge i Aviserne om ucritiske Ting: Om Hielpe Midler mod Menneskers og Creatures Sygdomme - om Jordens rette Behandling til at formeere dens manfoldige Slags Frugter - om den beste Oconomie i Kiøbstæderne og paa Landet, thi dette er jo Mode nu omstunder. Men dersom intet af alt dette vil falde os ind, eller vi staae i en maadelig Luune, da efterdi Aviser har Ord forat indeholde ikkun Snak, lader os hellere snakke om Vind og Veir. Nyeheder.