Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1846-02-04
Blandinger. Det i London udkommende Athenæum indeholder i sit No. 941 for 8 Novbr. 1845 efterstaaende Artikel om den danske Sprogstrid og Danmarks Forhold til Hertugdømmerne: "Medens de skaandinaviske Sympathier begyndte frisk og kraftigt at røre sig i Danmark og i deres Tiltagen at love Staten en Forøgelse af nye Kræfter, nagede en Fjende forlængst ved den danske Nationalitets Hjerterod, og Landet, der netop til rette Tid opvaagnede af en lang SløvhedsTilstand, for endnu at kunne gjøre de nødvendige Anstrængelser, erfver med Skræk, at dets Sprog efterhaanden forsvandt paa den sydlige Grændse, i en allerede langvarig, men hidtil kun lidet ændset Kamp imod et fremmet Tungemaal, og at der her med Faren for Nationalitetens successive Tilintetgjørelse tillige forenede sig Udsigter til en pludselig Stats=Søndersplittelse, i det ikke usandsynlige Tilfælde, at Huset Oldenborgs Mandslinie skulde uddøe med den nuværende Kronprinds, Spørgsmaalet om den danske Tronfølge, hvormed ogsaa forener sig Spørgsmaalet om Hertugdom merne Slesvig og Holsteen skulle forblive i deres nærværende Forbindelse med den danske Krone, saavelsom om det danske Sprog skal hævdes i sin Ret i Hertugdom met Slesvig eller med Magt uddrives af dette Land, har deres Kilde i Hertugdommets ældre Historie, og det vil desaarsag være nødvendigt at gjøre et kort Tilbageblik i Historien, for at tydeliggjøre sig hele Sagen. Hiin Deel af den danske Stat, som Man nu saa almindelig kalder Slesvig, at det er tvivlsomt, om Udlændinge vide, at det endnu fører et andet Navn, har fra den danske Histories ældste Tider af udgjort en uadskillelig Deel af Kongeriget Danmark, under Navn af SønderJylland; da Samme imidlertid, som Rigets sydlige Grændse=Provinds, var udsat for idelige Jndfald af dets tydske Naboer, blev Omsorgen for denne Provinds sædvanligviis anbetroet til Prindser af den kongl. Æt, til hvem den høieste Militairmagt her var overdraget og som førte Titel af Hertuger. Landet selv blev derimod aldrig gjort til Hertugdømme; men forblev i en ligesaa umiddelbar Afhængighed til den danske Krone, som enhver anden Deel af Riget, med hvilken det ogsaa havde Sprog, Love og Sæder tilfælles. Da imidlertid Lehns forfatningen i Middelalderen blev indført over hele Enropa, fandt den ogsaa Veien til Danmark, hvor den dog ikke blev paanødt Kongerne, men af dem selv valgt som det hensigtsmæssigste Middel til at dække Statens Militair=Omkostninger. J Danmark, ligesaa lidet som i England, var Lehnsforfatningen ingenlunde Resultatet af nogen Kamp imellem Hersker og Undersaat, men en regelmæssig Stats-Organisation, som Kongerne indførte; kun med den Forskjel, at Jordegodserne i Danmark, med hvilke Vasallerne bleve forlehnede, ikke først frareves andre Besiddere, men her vare Kronens retmæssige Eiendomme. Danmark stod imidlertid i en altfor nær Berørelse og altfor hyppig Forbindelse med Tydskland, til at dette Land ikke skulde have havt betydelig Jndflydelse paa hiint, og saaledes antoge det nordiske Riges Lehn efterhaanden den samme Caracteer, som i Europas sydlige Stater. Waldemar II., der ellers i saa mange Henseender kan ansees for een at Danmarks første Konger, deelte saaledes, efter tydsk Jndskydelse, Landet i store Lehn, som han gav sine Sønner, og udstrøede derved Sæden til hine Borgerkrige, der senere bleve saa fordærvelige for Landet. Blandt disse Lehn var nu Sønder-Jylland, som Waldemars Søn Abel fik, det betydeligste. Han antog Titelen af "Hertug af Sønder-Jylland, og hans Efterkommere førte i de følgende halvandet Aarhundrede, understøttede af deres Slægtninge, de tydske Grever af Holsteen, flere andre tydske Fyrster og de mægtige Hansestæder, en vedholdende Kamp om deres Uafhængighed af den danske Krone, hvoraf Resultatet var den kongelige Myndigheds næsten totale Tilintetgjørelse i hiin Deel af Riget. Denne Linie af danske Hertuger uddøde i Aaret 1375, og Greverne af Holsteen gjorde da, paa Grund af deres Slægtskabsforhold til Samme, Fordring paa Hertugdømmet, som et arveligt Lehn, hvilket det i Grunden aldrig havde været. Den berømte Dronning Margarethe af Danmark, som paa den Tid havde fuldt op at bestille med de af Calmar-Unionen opstaaede Krige i Sverrig og Norge, forlehnede, for at sikkre sig Freden paa sin sydlige Grændse, Gerhard IV., Greve af Holsteen, med Størstedelen af Sønder-Jylland, som fra nu af blev kaldt Slesvig og som Man da begyndte at regjere, imod det danske Folks Rettigheder og trods Kronens gjentagne Bestræbelser for at gjenerhverve sin tabte Jndflydelse, i tydsk Aand og til den tydske Nationalitets Udvidelse. Fra den Tid af blev det tydske Sprog Rettergangsproget i Hertugdømmet Slesvig, og Tydskere overdroges af den tydske Hertug alle offentlige Embeder og mindre Forleninger. Den indfødte danske Adel forarmedes efterhaanden eller drog til andre Dele af Riget, medens dens Plads igjen udfyldtes af tydske Adelsmænd, der søgte deres Lykke i det nys erhvervede Land, og fra dem nedstamme næsten alle Slesvigs endnu levende Adelsslægter. Den høiere Grad af Civilisation, der længe udmærkede Tydskland fremfor Danmark, saavelsom Handelsforbindelserne imellem Stæderne i Slesvig og Nordtydsklands store Handelsstæder, samt den uafbrudte Jndvandring af tydske Handelsmænd og Haandværkere i Hertugdømmet, bidrog ligeledes Meget til Jndførelsen af det tydske Sprog; men ingen Begivenhed havde dog mere Jndflydelse paa Fortydskningen af den danske Provinds, end Reformationen. Den luttrede Tro, som kom fra Tydskland, blev over hele Slesvig prædiket af tydske Apostle, og hvor deres Sprog nogenlunde blev forstaaet, strømmede Folket fra de latinske Messer til de tydske Prædikestole *). Jmidlertid blev Christian af Oldenborg, den Første af det nu i Danmark herskende Dynasti, snart efter sin Tronbestigelse i Danmark ogsaa udkaaret til Hertug af Slesvig ) saavelsom af Holsteen, og saaledes kom Slesvig atter under den samme Hersker, som Kongeriget; men det tydske Sprogs vedvarende Omsiggriben, blev derved ikke standset; thi i Henseende til Forvaltning og Regjering forblev Landet i sin forrige nøie Forbindelse med Holsteen, og Danmarks tydskfødte Konge opgav ikke sin Forkjærlighed for det Tydske til Fordeel for sit nye Rige. Under Christian den Førstes Efterfølgere blev det endnu værre. Da den tydske Lov for Størstedelen havde fortrængt den danske i Slesvig, saa blev dette Hertugdømme nu ogsaa, overeensstemmende med tydsk Arvelov, deelt og atter deelt blandt det kgl. Huses Prindser; og de mange smaa Hoffer, som paa denne Maade opstode i Landet, bidroge naturligviis Meget til at befæste det tydske Sprog i det af dem erhvervede Land. Hertugerne af Gottorp, de mægtigste blandt disse fyrstelige Familier, søgte med Sverrigs Hjælp at gjøre sig ganske uafhængige af Danmark; men Sverrigs Magt sank med Carl den Tolvte og ved Freden til Frederiksborg 1720 blev Hertugdømmet Slesvig, efterat det i Aarhundreder havde været adskilt fra Moderlandet, atter gjengivet den danske Krone og af England og Frankrig, saavelsom af Sverrig og Rusland, garanteret Danmark som en integrerende og uadskillelig Deel af Kongeriget. Men uagtet den danske Krone saaledes igjen var bleven indsat i sine Rettigheder over Slesvig, saa forblev dog det danske Sprog i dette Hertugdømme ligefuldt i sin tidligere, precaire Tilstand, og det tydske Aristoerati sammesteds fortsatte sine fortydskende Bestræbelser, under ikkun svag Modstand af den danske Regjering, der undertiden endog tog afgjort ukloge Forholdsregler i denne Henseende. Den danske Befolkning i det nordlige Slesvig, som stod i nærmere Berørelse med den reen-danske Provinds Nørre-Jylland og længst havde bevaret sin Nationalitet, opløftede vel fra Tid til anden sin Stemme, for at protestere imod Krænkelsen af sine Rettigheder, f. Ex.