Norske Intelligenssedler, 1763-11-30
CorriJntelligen Tor og No. 28. Onsdagen den 30 November 1763. Similis, Hvad Kraft bevægede Din lykkelige Pensel, da du malede mit Skilderie, Det giør at jeg forhauset med Forundring og Henrykkelse betragter. os begge. (O min Siæl, glem aldrig din Skikkelse) Med hvad Ord skal jeg udtrykke Din Caracteer, = = = = = = = Boet; - . - - - - Nei, Du lyver Ven = = = = = ikke = = = = = Min Min Kiendere = = = = = See, det er alt hvad min avknuppede Tænkekrafformaaer. Mennesket. Spotium. Bliver den først riig: Som arbeider meget, Eller den, som stiæle Den snarere feed: Som Dag og Nat stræber, Eller, som sig laders Herre, kaldes den: Som giver befaling; Tjener, som er lydig. Møje har enhver; Men, hvem har den største Hvo gjør ret, dom Læser. Lyksalige Dødelige! Du som i dit Livs Fornøielser betragter dets Ende, Du tænker, og din Tænke=Kraft bliver større, Jo meere du lærer at kiende Skjebnens uforanderlige Beslutning. Tidens Uvished, Dødens Vished; Dine Tanker blive bragte til Virkelighed, J dine Gierningers Indretning efter Viisdoms Regler. Ypperlige Betragtning! Siælens Vederqvægelse, Legemets Haab, Begges uforfærdede Mod ved et ellers skrækkefuld Budskab: Tiden er ude. Saaledes tænkte den, hvis dødelige herunder hviler, 5 Livet Højædle og Velbaarne Frue Helle Margaretha Lachmann, J Hendes Leve-Tiid, Som begyndte den 28de Februarii 1743. Og endte den 3de November 1763. Lærte Hun andre, At en ung i Alder kand være gammel i Forstand og Dyder, Da Hun viiste Et oprigtigt Hierte i sin Omgang mod alle, Uden at vide af mindste Forstillelse; Et trofast Hierte mod Venner og Paarørende, Uden at regne sig det til Fortjeneste; Et barmhiertigt Hjerte mod Trængende, Uden selv at ville vide at Hun gjorde vel; Et moderligt Hjerte mod en efterladt Søn, Som ved Ammens Bryst ikke endnu kand føle Sin haarde Skjæbne, Et kjærligt og hengivent Hjerte mod sin værdige Enke=Mand Højædle og Velbaarne Herre. Michael Heltzen, Deres Kongelige Majestæts til Danmark og Norge, &c. &c. virkelige Etats-Raad, Berghauptmand ved de Søndenfieldske Berg-Værker og Præses i General-Forst-Amtet, Fra Deres Ægte-Forening den 21. Februarii 1760. Da Hun saaledes havde levet i 20 Aar 8 Maaneder og 6 Dage. Var Tiden ude. Hun døde. Til større Herlighed for sig selv. Til største Tab for andre, Til inderligste Bedrøvelse for alle. Dødelige! Lær af dette Exempel at leve, og at leve vel; Ydmyg dig, og betænk dit intet; Har du indseet Viisdommens urandsagelige Raad Veed du dit Livs Ende. See til, at du ikke med en fortvivlet Skræk Skal anhøre dens Beslutning: Din Tiid er ude. EPIGRAMMA. Lær dog, o Menniske, engang at blive viis, Needkast dig for din Gud, og kys Hans Naades Riis Naar Han saa tugter dig; Viid, du dig til forseer, Du synder til, du alt for skrøbelige Leer! Mod een retfærdig Gud, som skabte dig ej til At synde; derfor maa du ogsaa tie stil, Naar det behager Ham at lægge paa dig Plage, Thi du kand ei derpaa med nogen Føje klage. Han gjør det saa ved dig, at du ret lykkelig Kand blive, ved det Kors, som Han paalægger dig; Som er snart Sygdoms Aag, snart Sorgers talrig Flok, Hvoraf hver i sin Stand gemeenlig haver nok; Men derved vil Han see at lokke dig tilbage Fra Syndens Vej, at du ej meer derpaa skal drage, Og derved spilde bort, den Arv som er bereed Dig udi Himmelen, ved Jesu blodig Sveed. En Flues Tildragelser. Jeg, som var allerne tilovers af mine Sødskende, blev avlet af min Moder hos en Hyrde, og levede meget fornøiede tilsammen. Min Moder gav sig al optænkelig Umage at underrette mig, som sin Datter, i alle de fornødne Ting, hun syntes at kunde være mig til nogen Nytte; hvoriblandt var ogsaa denne Erindring, at jeg var kun af en almindelige Flue=slægt. Hun førte mig med sig, naar det var godt vejr ligt, ud paa Marken, og underviiste mig hvorledes jeg kunde tage frisk Luft, samt at sanke ogsaa der min Føde; men tog mig, altid tilbage med sig igjen til vores gamle Lært, hvor min Moder alt havde opholdet sig i mange Aar. Men, som hun af mig fornam, at jeg havde meere Lyst til at være ude og forandre min Boepæl, saa formanede hun mig, at blive hos denne Hyrde, hvor jeg aldrig vandede hverken Melk, Ost eller Smør, desuden var jeg fri for al den Fare, som kunde ramme mig, i Fald jeg forloed samme mit Føde sted. Dette lovede jeg ogsaa min Moder at efterkomme. Kort derefter døde min Moder. Medens jeg nu altsaa befandt mig uden Anførere og Ledsagere, fløi jeg til ud paa Marken, for at formilde min store Sorg. En Dag hendede sig, at Fruen, som ejede Godset, var samme Tid kommen, for at besee sine smaa Lam=Unger, og som Veien var lit lang, havde Fruen taget med sig nogle Forfriskninger. Efterat hun havde beseet, hvortil hun var kommen, forføiede hun sig til Hyrdens Hytte, og jeg fulgte efter. Hun sadte sig ved Bordet, og jeg mig paa hendes Palantin; ja, som mig syntes, havde jeg aldrig siddet bedre. Man bragte paa Bordet adskillige Slags Sukker=tøi og en Flaske med Viin. Jeg var vandt at spise med min Vært, nu forsømmede jeg ikke at spise med Fruen, og lod mig det vel smage; thi jeg fornøiede mig over denne nye Værtinde. Men den Glæde varede ikke, længe, man gav Ordre at spænde Hæstene for igjen. Jeg besluttede strax at reise med, uden at erindre mig mit givne Løfte til min Moder. Medens Fruen steeg i sin Vogn, snigede jeg mig bag hende og sadte mig. ogsaa det; men det bekom mig ilde. Den søde Viin og Sukker=tøjet, hvorved jeg ej var opdragen, samt Vognens Skumpling, foraarsagede, at jeg maatte opkaste. alt hvad jeg havde nydt. Jeg vilde flyve og kunde ikke; men faldte bag Fruen i Vognen, hvorved jeg nær var klemt ihjel dersom vi ikke i samme Tiid vare hjemkomne. Saasnart Fruen nu steeg need at Vognen, og jeg fik lit Luft, holdte jeg mig saa fast jeg kunde, paa hende. Hun gik et stort Værelse, hvor strax en CammerPige mødte for at afklæde hende; ved denne Tildragelse faldt jeg paa Gulvet, og formaaede næppe at krybe. Derpaa gik de i et andet Værelse, Efter en lang Tiid kom jeg endelig til mig selv igien: jeg fløi hist og her i Stuen, men fandt intet til Vederqvægelse for min sultne Mave. Her kom jeg, dog forseent, min Moders Formaning ihu, og mit til hende givne Løfte. Jeg angrede alt at have forladt min Hyrde=Hytte, men det hialp mig ikke, thi her maatte jeg sidde i mit StatsFængsel heele Natten. Da det begyndte at blive lys Dag, fløi jeg atter omkring, og ventede med Længsel efter min Forløsning men det varede længe. Henved Klokken 11. kom Huusholdersken igjennem Stuen, med hende fulgte jeg i Fruens Sove Gemak, da hun adspurgte Fruen, hvad hun behagede at spise til Middag, Her erindrede jeg mig, at kunde gaae, naar jeg vilde, til min Hyrdes Spise=Kammer; men her fandt jeg slet intet. Fortsættelsen følger.