Berlingske Tidende, 1833-05-06
London, den 30te April. J Overhuset passerede i Gaar Billen om de Jrlandske Jurier, Følgende Artikel, forfattet af en Mand af det moderate Whig=Partie, hvis Jndflydelse er meget betydelig, og som er fortroelig med den nuværende Bestyrelses Jntentioner, har til udtrykkeligt Øjemeed, at meddele Continentet en rigtigere Anskuelse af den Mening, som dette Partie, og altsaa Kjernen af den Engelske Nation, nærer om Englands Alliance med Frankrige. - Den Jrske Tvangsbill er passeret halvdød og halvlevende, og Ministrene have altsaa faaet Otium til at henvende deres Opmærksomhed paa de udenlandske Anliggender. Det er høi Tid, thi vore Venner, Franskmændene, siske i rørte Vande, og synes at ville berige sig paa vor Bekostning. Den Hollandsk Belgiske Episode var den Lokkemad, som fremkaldte Alliancen, ja endog skulde gjøre den evig; det er en Ære for Fyrst Talleyrand, at have fort vore oplyste Statsmænd saaledes bag Lyset, at de troe sig selv og Landet i Fare, naar vi skulde undvære Frankriges Sympathie, thi denne Følelse er den eneste Fordeel, som England har høstet af en Forbindelse, der hidtil ansaaes for unaturlig, og, naar den nøiere overveies, endnu erkjendes som saadan Man har altid paa en spottende Maade nædet vor Nations Kræmmeraand, og netop denne med et Ogenavn smædede Aand skylder England sin Storhed og Rigdom. Det vilde aldrig opnaaet sin nuværende Vælde, dersom vi havde betragtet Verden med et philanthropisk Blik eller blot bekjendt os til et eller andet System, og derved bestemt vore Forbindelser; da vilde Neget være anderledes end nu. Fra den Tid, vi troe, at have opgivet al muelig Kræmmertendents, kunne vi rigtignok gjøre Regning paa Franskmændenes Velvillie, men denne Ære bliver dyrt betalt, og John Bull vilde udentvivl finde bedre Regning ved en ringere Grad af Hengivenhed. En saa industriel Ration, som den Franske, er vor naturlige Rival, om Continentetrues af Krig eller Fred, kan være os ligegyldigt, saalænge vi fjerne os fra alle Stridigheder. Dersom Fredens Vedligeholdelse var Reformens Jndførelse gunstig, saa er dette vistnok al Tak værd, men vi kunne paastaae, at Tingenes nuværende Tilstand, ikke er Fred, og om den end skulde gielde derfor, saa beroer dog den større eller mindre Grad af Fastheden i Landets politiske Jnstitutioner ingenlunde paa fremmed Jndflydelse; thi intet er mere velkomment for de Partier og Jndividuer, der speculere paa Regjeringernes Fordeel eller Tab, end Uvishedens feberaglige Bevægelser, og Verden har ingensinde i høiere Grad lidt af dette Onde, end i de sidste to Aar. Kunde Antireformerne ikke benytte disse Forhold til at fremme deres Hensigter, saa tør man dristigt paastaae, at vort indre politiske Liv intet har at skaffe med udenlandske Magter, uden forsaavidt vore materielle Jnteresser tillige berøres. - Men jo mindre Udviklingen af Landets intellectuelle Kræfter er afhængig af ydte Forhold, desto mangfoldigere og føleligere er disses Virkningen paa de materielle Kræfter. Under Restaurationen sammenlignede Franskmændene Spanien med et dødt Legeme, der er bundet fast til et levende. Frankrige kan nu ansees som et Legeme, enerveret af altfor megen Agitation, der klynger sig tæt til den sunde og friske Engelske Stamme, og søger at udsue dennes bedste og frugtbareste Kræfter. Alle nøie Forhold til Frankrige ere til Skade for os. For at skaffe Julithronen en beqvemmere Stilling og befrie den for Kampens Farer, ere vi blevne uenige med Holland. Vor sande, reelle Handelsven, Holland, trykkes af os. For at forøge Frankriges Jndflydelse paa vor naturlige Anlieredes, Østerriges, Bekostning, blande vi os i de smaae Jtalienske Fyrsters Anliggender, og føre ligesom commis voyageurs Ordet for Proletarierne. For at nære den Fransk Tydske Ultraliberalisme, der er ligesaa fordærvelig, som Ultraroyalismen, stræbe vi at svække den Europæiske Ligevægts eneste Contralpunkt og mægtigste Stytte, at fornempe den tydste Forbundsforsamling, dette store Fredsinstitut, ja endog at opkaste Tvivl om dens Beslutningers Gyldighed; for at gjøre Maalet fuldt, har man taget os paa Slæbetoug ved den store Conflict i Orienten, og synes kunat tilstede os Adgang som Tilskuere ved den Ottomanniske Ports Liigbegjængelse; paa en saadan Maade vil man bevare Landets Jnteresser og fremme Handelen. Det er paa høi Tid, at vi opvaagne af denne Drøm, at vi ophæve en Alliance, som en og allene er til Fordeel for vor Allierede og til Skade for os, at vi handle forsigtigt, og, om det maatte behøves, kræmmer agtigt, thi det sømmer sig bedre for en handlende industriel Nation, at tage Hensyn til Tal end til en forfængelig, fordærvelig Sympathie". Tvinges vi til Anstrængelser, for at hævde Nationens Anseelse udenlands, da lad det skee, men ikke blot til Fordeel for andre. Dog, det synes, at vort Ministerium omsiden indseer det Rette, og ikke længer vil lade et Ukrud, som allerede har slaaet dybe Rødder, udbrede sig paa vore Marker. Det Øjeblik er kommet, da man mistroisk efterforsker den Franske Diplomatik i Orienten; det synes nu mistænkeligt, at Vicekongen af Ægypten, der almindeligen skildres som forsigtig og snedig, paa eengang viser sig saa hovmodig og frastødende mod en Ambassadeur fra en mægtig Nation, der rækkede ham en hjelpsom Haand ved alle Indretninger, Bygninger og Organisationer i Landets Jndre, og ydede ham Bistand til vigtige Seiervindinger, thi Jbrahim Paschas Foretagender ledes af Franske Officerer. Vicekongen af Ægypten maatte aldeles fornægte sin Charakteer, og efter en hemmelig Tilskyndelse, handle høist letsindigt, om han opgav den Rolle, som han hidtisnildeligen har udført med saamegen Dygtighed, og som han skylder sin Magt og Anseelse. Her maa være noget meer, end blot Phantasniagorie. Paa en saa opfarende Maade at forkaste Admiral Roussins Fredsthema, er at berøre Fransk mændenes svage Side, er at behandle dem foragteligt. Den overmodigste Jver, den forvovneste Combination kunde aldrig undskylde slig Fremfærd, og Mehemed Ali er hverken overmodig eller en daarlig Calculateur. Han veed tilfulde, hvorvidt har bor gaae, og vil aldrig overskride den Linie, han har foretegnesig selv, eller den Grændse, andre have sat ham. Det er aabenbart, at Ægyptens Jnteresser ere identificerede med Frankriges. Den Franske Presse underretter os selv derom. Middelhavets Bassin er den Franske Nations naturlige Eiendom, og er den det ikke, saa bør Middelhavet gjøres til Frankriges, Eiendom", - raabe de Parisiske Blade, - thi ellers er Algieen Byrde og Marinen en Chimære. Al vor Digten og Tragten gaaer ud paa, at holde Rusland, som en uvelkommen Gjæst, ude af Middelhavet, medens den værste Gjæst allerede er bleven hartad hjemme der, og maaskee endog tænker paa derfra at opnaae, hvad der ellers vilde være umueligt, nemlig at forstyrre, eller i det mindste deele vore Ressoureer i Jndien. Den Vei, som en Russisk Armee maa betræde for at naae Indien, er besværlig og ufremkommelig, men Veien dertil for Franskmændene vil ved Arabernes Hielp være lettere og mindre vanskelig, naar Dampskibsfarten paa det røde Hav først kommer i Gang. Vi ere selv saa godmodige, at vi hjelpe til at løse denne Opgave. Ogsaa uden at tage Hensyn til disse Bekymringer, som ingenlunde ere overdrevne, maa en gradviis Aftagen af Storbritanniens Vælde i Middelhavet, og siden paa Oceanet, være en Følge af de Arabiske Folkestammers til tagende Magt og Civilisation under Fransk Jndflydelse. Den Franske Marine har allerede naaet en mærkelig Høide, lad det Ægyptiske Flag forene sig med den, saa vil det maaskee gjøre os Neptuns Trefork stridig, som vi saa lang Tid med lige Dygtighed og Held have svunget. - Kampen i Orienten behøvedes for at minde os om, at vi, efter Fyrst Talleyrands egne Ord bør betragte vore foregivne Venner som vore Fjender og vore Fiender som vore sande Venner. Dette faderlige Raad vil uden Tvivl snart vorde fulgt! Ogsaa de engelske Blade indeholde de to officielle Breve fra den franske Ambassadeur i Constantinopel Admiral Roussin, til Mehemed Ali og hans Søn Jbrahim, daterede Terapia den 22de Febr. d. A., i hvilke hiin tiltales Durchlauchtigste og ophøiede Herre, og i Texten Deres Høihed, Jbrahim Paschederimod "Deres Excellence." - Om disse Breve bemærket The Courier: "Det meest Paafaldende i disse Breve er den umaskerede Tone, hvori Frankriges Gesandt hos Porten taler om Ruslands Planer. Den franske Admiral siger nemlig: "Der, som det Ottomaniske Rige ikke skal vorde Ruslands Bye maa en mægtig Nation optræde med sin hele Jndflydelse, at tilintetgjøre et Paaskud til Jnvasion. Denne mægtige J. tion er Frankrige. - Slig Tale kan dog tilvisse m. større Føje kaldes en diærv Søemands butte Ligefremhed end Statsmands diplomatiske Fiinhed. Denne overmodige Jdee og Frankriges Suprematie, som er haandgribelig i disse dictatorie Epistler, kan maaskee den i Frankrige herskende Stemning un skylde. Men Admiralens egoistiske Forfængelighed har nu ikke en ringe Grad af Jnteresse. Spørgsmaalet er nu om Fran riges og Ruslands gjensidige Stilling. Hvorledes det mægtig Rusland vil optage Frankriges Fordring ved sin Befuldmægtiged at ville afgiøre Tyrkiets og Ægyptens Anliggender, uden raadspørge de andre store europæiske Magter; - det maa Tid lære.