Berlingske Tidende, 1814-02-11
Dersom de allierede Magter, som vi saa gierne vilde troe, oprigtig ønske Fred, saa hindrer intet dens Tilveiebringelse. Vi have ved Foreviisningen af de officielle Aftstykker godtgjort at Keiseren vil Fred, ja at han endog vil kiøbe den ved Opofrelser. Hans store Siel synes at tilsidesætte sin personlige Ære for ene og alene at sysselsætte sig med Nationens Trang. - Kaster man et Blik paa denne Coalition, der bestaaer af saamange og uligeartede Bestanddele; betragter man den tilfældige og besynderlige Sammenblanding af saamange Folkeslag, som Naturen har skabt til hinandens Meobrilere; betænker man at adskillige af dem ved lidet overlagte Alliancer udsætte sig for Farer, som ikke ere Hiernespind, da kan man neppe trøe at en Forening, hvor Jnteressen er saa deelt, kan blive af Varighed. Ster jeg ikke i Midten af de fiendtlige Hære en fyrste af fransk Følelse i det Land hvor den maaskee meest agtes. Den Kriger, som engang forsvarede Frankrig, kan ikke længe vedblive at føre Vaaben imod det. - Erindrer Eder endnu, at en Monark i Narden, og den mægtigste af alle, regnede nylig blandt sine Ærestitier den store Mands Venskab, med hvem han nu fører Krig. - Tillidsfuldt faldes nu vort Blik paa den Keiser, hvem saamange Baand knytte til vor Monark, den Keiser der skiænkede os den skiønneste og ædleste Gave i vor elskede i Fyrstinde, og som i sin Datters Søn seer det franske Riges Trønarving! - Kan Freden, med saamange Bevæggrunde til at slutte Enighed og Venskab, være saa vanskelig at opnaae? Landret Sammenkomststed blive bestemt, de Befuldmægtigede møde hinanden med det ædle Forsæt at skaffe Jorden Fred ; Maadehold herske i Fyrsternes Raad som i deres Ord! De fremmede Magter have selv sagt i den Declaration, man tillægger dem : "en stor Nation bør ikke gaae til Grunde, end ikke da, naar den har været ulykkelig i tung og blodig Kamp, som den bestod med sin sædvanlige Tapperhed. Senatorer, Vi vilde ikke have opfyldt de Pligter, J kunne fordre af Eders Commission, dersom vi ikke, efterat vi saa klart have viist Keiserens fredelige Sindelag, endnu i Slatningsordet erindrede Folket om hvad det skylder sig selv, hvad det skylder Monarken. Ole blikket er afgiørende. De Fremmede føre et fredeligt Sprog; men de ere paa adskillige Steder gaaede over vore Grændser og Krigen er os nær. Sex og tredive Millioner Menneskeer kunne ikke forraade deres Ære og Fremtids Skjebne. Oplyste Nationer maatte ofte i heftig Strid kiæmpe mod mangehaande Ulykker; mere end een Gang maatte de bukke under og endnu bløde deres Saar. Frankrig har ogsaa lildt; men det er langt fra at være nedslaaet; det kan være stalt af fine Saar, som af fine foregaaende Seire. Modløshed i Ulykke vilde endnu mindre kunne undskyldes end Hovmod i Lykke. Laden os da, i det vi paakalde Freden, fremskynde Krigsrustningerne, for derved at give Underhandlingerne en Støtte, lader os samle os om det Diadem, hvis Glands af halvtredsindstyve Seire straaler skjønt giennem den forbiilende Skyl Lykken viger sielden for lang Tid bort fra Nationer som vedblive at ligne sig selv. Denne Opfordring til Nationalæren tilsagdes af Kierlighed til Fred, en Fred, som man ikke erhverver ved Svaghed, men ved Stand, haftighed, en Fred, som Keiseren lover at indgaae med nyt Mod og med store Opofrelser. Vi nære det smigrende og faste Haab, at hans og vore Ønsker skulle gaae i Opfyldelse, og at denne kjække Nation, efter saa langvarige Anstrængelser og saamegen Blodsudgydelse, vil finde den forønskede Rolighed under den velgiørende Skygge af en Trone, som har skinnet nok og for Fremtiden ikkun vil see sig omgiret af Billeder paa almindeligt Held og Lykke.