Aarhuus Stifts-Tidende, 1841-01-30
Den danske Vestindiefarer som føres af Capt. Christmas, har paa sin Overreise til St. Croix, midt i Oceanet gjort en heldig Fangst, idet den har fundet et af Mandskabet forladt portugisisk Skib med en meget kostbar Ladning af engelske Manufacturvare. Forlangte Jndrykkelser.)Et Syn i Stænderhuset i Viborg. Nogle mene, at saadanne Syner ikke ere Andet, end Uddunstninger, som opstige af Gravene, samle sig i ty Luft og forme sig som Menneskegestalter; men dette kan ikke være rigtigt, thi de sees ikke blot, man hører dem ogsaa stundom, føler dem ogsaa; de vise sig gjerne en vis Tid, paa et vist Sted. Deres Aabenbarelse vækker Rædsel og haver ofte farlige Tilfælde ifølge med sig. Wedels Pissertation om Syner, og Gjenfærd, Jena 1693. Et Syn, Ja, kjære Læser; intet Andet og intet Mindre, et virkeligt Syn. Du mener kanskee, at Du, i denne Oplysningens og Frigindethedens Tidsalder, skulde være forskaanet for Sligt; men jeg kan ikke hjælpe Dig. Sagen er altfor mærkværdig, altfor gaadefuld, altfor note forbunden med Fædrelandets vigtigste Jnteresser. Og dette Syn skal have viist sig i Stænderhuset i Viborg: Det har viist sig der, ikke blot i Aftenmoderne, men ved høi lys Dag. Man bemærkede det strax ved de jydske Provindsialstænders Aabning den 14de Octbr. 1840. Det kom, tog Sæde i Forsamlingen, var tydeligt at see for Alles Øine, havde menneskelig Gestalt og menneskelige Geberder; om det har givet sig tilkjende for Følelsen, veed jeg ikke. Dage kom og Dage gik, Synet kom og Synet gik, gik ind og gik ud, holdt sig stille og ærbart paa sin Plads under Forhandlingerne, traadte Jngen for nær, forsaae sig ikke, fortalte sig ikke, thi Synet var stumt; man saae det, maaskee fornam man det ogsaa, men man hørte det ikke. Det havde Alt af et Menneske, uden Talen. Og hvad sagde de Deputerede dertil, De vænnede sig til Synet, de lode det komme og lode det gaae, de talede muntert og djervt, og lode Syn være Syn. Et saadant stille Syngenerer Jngen. Der var Plads til det, og saa lod man det sidde; der var Nok, som vilde tale, og saa lod man det tie Hvorlænge varede da denne Spøg Jeg beder og Forladelse, det var ingen Spøg; det var en virkelig Historie, en sand Aabenbarelse. Hvergang Stænderne samledes, mødte ogsaa Synet. Man skulde svoret paa, at det hørte med til Forsamlingen, at det havde modtaget det kongelige Patent, meldt sig for Commissarius og alt muligt. Der vare holdte ni Møder, atten Møder, syvogtyve Møder. Man saae derhen Synet var der endnu bestandigt, ærbart, roligt, peent gjusteret, men endnu havde det ikke givet sig tilkjende ved nogen menneskelig Lyd. Da gik Forsamlingen saa vidt det var just den 16de Novbr. 1840 – saavidt gik Forsamlingen, siger jeg, at den - satte Synet ind i en Comitee; det var i Sagen angaaende Lettelse for de ved Havet beskadigede Jorder. Om det var oplagt Raad, for at forsøge Synet, for at udforske dets egentlige Ærinde, eller for at erfare, til hvilken Klasse af Elementargeister det, efter Paracelsus's Theori, maatte være at henføre, veed jeg ikke. Fik da Synet nu Stemme, Det fik ti Stemmer, og kom, som sagt, formeligen ind i en Comitee, men og det fik Stemme, veed jeg sandeligen ikke. Dhrr. Justitsraad Birk og Procurator Jngerslev, som sadde i samme Comitee, maae vide det. For Andre er det en Hemmelighed. Saameget er imidlertid vist, at det, i alle Forsamlingens Møder, var og forblev maalløst; selv under den Sags foreløbige Behandling, hvori det var blevet Medlem af Comiteen, taug det; Jngerslev, Nyholm, Kirk, Føns, Skov, Borberg, Tøstesen, Rummelhoff, Brink-Seidelin, Ægidius, Fjelstrup, Formann, Birk, Rosenørn, Roulund, Holm, Aagaard, Refsgaard talte i Sagen, men Synet tang.