Berlingske Tidende, 1821-06-11
Wien, den 19de Mai. Slutningen af den i dette Blads forrige No. begyndte Slutnings: Declaration. Alt, hvad der bortfierner sig fra denne Linie, fører nødvendigviis til Uorden, til Ødelæggelse, til langt undholdeligere Fordærvelse end det Onde, man foregiver at ville helbrede. Monarkerne, giennemtrængte af denne evige Sandhed, have ikke taget i Betænkning, at fremsætte den med Aabenhiertighed og Eftertryk. De have erklæret, at de, uden nogensinde at træde en retmæssig Magts Rettigheder og Uafhængighed for nær, betragte enhver foregiven Reform, som bliver bevirket ved Oprør og aabenbar Magt, som lovformelig ugyldig, som uforenelig med de Grundsætninger, paa hvilke de Europæiske Statsrettigheder hvile. De have efter denne Erklærings Maxime behandlet Begivenhederne i Neapel, i Piemont, ja selv i hine bortfiernede Egne, som under Omstændigheder af meget forskellig Natur, dog vare oprundne ved lige strafbare Foranstaltninger, og som berede det østlige Europa uendelige Øde læggelser. Monarkerne ere saa meget mere bestemte til, aldrig at afvige fra dette System, da de have den Overbeviisning, at den Fasthed, med hvilken de handlede i denne kritiske Tid, har været den sande Aarsag til det lykkelige Udfald af deres Anstrengelser for igjen at stifte Orden i Jtalien. De derværende Regieringer have følt, at de intet havde at frygte, hverken for deres politiske Rolighed, for deres Sedets Sikkerhed, eller for Opretholdelsen af deres Rettigheder, i det de søgte en Bistand, som blev dem tilstaaet under den eneste Betingelse, at de vilde forsvare deres egen Tilværelse. Ved giensidig Tiltroe er Jtalien reddet, ved denne alene er der i to Maaneder bleven slukket en Brand, som, uden de forbundne Magters Mellemkomst, vilde have ødelagt hiint skiønne Land paa alle Sider, og længe truet det øvrige Europa. Jntet har virksommere beviis Styrken af det moralske Baand, som sammendandt Jtaliens Sikkerhed med Monarternes Beslutninger, end den hurtige og lykkelige Oplysning af den Revolution, der udbrød i Piemont. Sammensvorne, tildeels Fremmede, havde forberedet denne nye Forbrydelse, og for at sætte den igiennem, kaldt det afskyeligeste af alle revolutionaire Midler, til Hjælp i det de forledede den beve Magt, som alene er skabt til at adlyde den øverste Autorite., og at beskytte den offentlige Sikkerhed, til Oprør. En Forræderie, som vilde være uforklarligt, hvis noget kunde være uforklarligt, saalænge de politiske Forbrydelser ville finde Stemmer i Europa, som tør forsvare dem, tvang en Monark, der med Rette besad sine Undersatters Agtelse og Kierlighed, til at frasige sig en Trone, som hans Dyder havde pryddet. En betydelig Deel af Tropperne vare ved Exemplet og Rænkerne af et lidet AntaMennesker, der vare ophidsede af Ægierrighed, dragne i Afgrunden; og Feldtskriget fra Fienderne af alt selskabeligt Gode tonede fra Hovedstaden til Provindserne. De i Laibach forenede Monarke lode det intet Øieblik ubesvaret. Deres Forbund hører til deres, som voxer og bliver stærk med Faren. Deres Stemme blev hørt. Strax følte Kongens troe Tienere, at de ikke vare forladte, og grebe til alle dem tilovers blevne Hielpemidler, for at overvinde Fædrenelandets og Nationalærens Fiender. Den retmæssige Magt, omendskiønt indstrænket i dens Virksomhed, vidste at vedligeholde dens Værdighed og Rettigheder, og da Hjælpen lod sig til Syne i den afgiørende Øieblik, saa var den gode Sags Stier snart fuldender. Piemont blev i faa Dage befriet, og af denne, paa mere end een Regierings Kuldtaftelse beregnede Revolution, blev intet anden tilovers, end en skammelig Erindring, som ledsager Stifterne af samme paa deres Flugt. Saaledes have de forenede Monarker ved urokket Standsaftig hed i de Grundsætninger og den Gang, som de have fulgt sig Begyndelsen af deres Forening, gjenoprettet Freden i Jtalien, Deres umiddelbare Øiemed er opnaaet. Jngen af de Skrivt, som have ført dertil, have pridt mod deres udigere fra Sandhed og Redelighed udledte Erklæringer. Disse ville de vedlive at være troe, paa hvilke nye Prøver Forsynet end maattte sætte optaMere nu end nogensinde for ere de forpligtede til, i Fælledstad, med alle andre Souverainer og Bepyrere af den rettet oge Mag at beskytte den Europæiske Fred - ikke blot mod de Heiltagelse og Lidenskaber, som i Staternes høiere Forhold kunde forstyrre, den, men ogsaa, og det i Særdeleshed, mod de ulyksalige Forsøg, som vilde give den civiliserede Verden til Priis for et almindelige Anarchies Skrækkescener - og aldrig ville De derfor neværdige et saa ophøiet Kald ved en lav Polints Beregninger. Da alt - i det System, de have antaget er udtalt klart, aabent og frimodig, saa kunne De med Tillid lægge det frem u alle Regieringers oplyste Dom. - Den nu sluttede Sammenton, skal fornyes i Løbet af Aaret, for at man kan bestemme Vidvaresen af de Forholdsregler, som i Overeensstemmelse med alle Jalienske Hoffer, navnlig med det Reapolitanske og Turinske, en fundne nødvendige til at befæste Roligheden i Jtalien. Monarkerne og deres Cabinetter ville ved dette Spørgsmaals Overveien, gaae frem i den samme Aand, som hidtil har levet dem. Bevæggrunde af uforkastelig Vægt, og fuldkommen retfærdiggjorte af ve res Resultater, havde bevæget Souverammerne til, at blande Demi Jtaliens Anliggender; De ere langt bortfiernede fra, at ville benytte den Jndflydelse, de derved have erholdt, videre end den steen ge Rødvendighed fordrer. De have tvertimod intet oprigtigere Ønske, end det, at Omstændighederne, som paalagde Dem en saa bedrøvelig Pligt, aldrig igien maatte fornyes. Vi have anseet det for passende, i det Øieblik, da Monarkerne adskilles, i forestaaende Oversigt at sammensatte de under de sidste Forhandlinger fulgte Grundsætninger. De paalægges hermed, at meddele denne Depesche til Ministeren for de udenlandske Anliggendes ved det Hof, hvorved de er ansat. De modtager tillige en Declaration, hvis Jndhvid harmonere, med denne Circulaire, undertegnet af de forbune Hoffers Ministre, og Befuldmægtigede, og befordret i Trykken. Den har til Hennyt, at gjøre det Europæiske Publicum bekiendt med det Sindelag og dei Grundsætninger, af hvilke de høie Souverainer ere besiælede, og som ville tiene deres politiske Handlemaade til ufravigelig Rettesnor Fyrste af Metternich.