Jyske Efterretninger, 1790-05-07
Slutningen af Underretningen for Landmanden omden nu herskende Lever=Syge hos Faarene. J Bugen fandtes ikkun 14 til 15 Lod bruunt Vand. Der var lidet eller intet Fedt paa Nettet og Tarmene, Fettet paa Nyrerne, paa Tarmeheftet og paa Hiertet var naturligt. Lungerne vare af fundeste Farve, men 16 Lod klart Vand fandtes i Brysthulen. Paa den venstre Lunge fandtes en saa kaldet Vandblære, der indeholdt en Blære=Orm, af det Slags, som findes i Hiernen hos de dreyende Faar. J øvrigt vare Lungerne uden Feil. Paa Mave=Piben fandtes under dens udvendige bedækkende Hinde 19 Stkr. smaae Blære=Orme, som lignede dem, der findes i Tinter hos Sviin. Hiertet var hos dette ligesaa slattet som hos de 2 forrige. I Hierte=Pungen var lidet klart Vand. J Moderen vare tvende Lam. J Hovedet og ved Hiernen fandtes intet unaturligt. Af disse de indvendige Deeles befundne Beskaffenhed er det tydeligt nok, at denne Sygdom har sin Grund i en Forstoppelse og Uorden i Leveren af det Slags, som altid sildigere og tidligere indfinde sig, naar Faarene blive befængte med de flade Orme i Leveren, som man har kaldet Faare=Flyndere, Lever=Flyndere, Jtter. Lever-Jkter. Disse Orme avles i Leveren hos Faarene, naar de græsses paa lave og sumpige Marker, naar de drikke af stillestaaende Vande og Sumpe, naar de nødes til at søge Føde paa mosige Stæder og Efteraaret og om Vinteren, førend Frosten kommer. Faarene angribes og af disse Orme i meget vaade Aaringer, endskiønt de ikke græsse paa egentlig sumpige og side Marter, dog meer eller mindre i Forhold til Jordbundens Egenskab at blive meer eller mindre suur i vedholdende Væde. Disse Orme foraarsage altid i Forhold til deres Mængde meer eller mindre Uorden i Leveren, ved det de stoppe Galdegangene og forhindre Galdens Afgang fra Leveren til Tarmene. Følgerne af denne Forstoppelse blive og forskiellige hos enkelte Kreature efter Kreaturets forskiellige Styrke og Beskaffenhed, men især eftersom disse Ormes Antal i Leveren er større eller mindre. Sygdommens almindelige Tilfælde blive og forskellige efter Aarstidens, Veirligets og andre udvortes paavirkede Tings Forskiellighed. Undertiden foraarsage disse Lever=Orme Guulsot hos Faarene, undertiden Bugløb, men sædvanligst vatersotige Tilfælde. Jeg har to Gange havt Leilighed til at undersøge Leveren hos Faar, som har igiennemgaaet denne Syge, 8te og 14ten Dagen efter at de vare komne, til Rette af Sygdommen; hos disse fandtes ingen Lever-Orm, men hos det ene Faar fandtes en Mængde sei Sliim i Galdegangene. Heraf kan sluttes, at disse Orme leve ikkun en Tid i Leveren, og at, naar de døe og forraadne eller opløses, førend Leveren i alt for høi Grad fordærves, saa føres deres opløste Levninger ud med Galden af Leveren og Kreaturet læges. Dersom man i en Flok Faar som er angreben af denne Sygdom, dræber og aabner et af de sundeste, saa finder man enten ingen eller meget saa af disse Orme i Leveren, 526 til 9 Stykker. Hvorlænge disse Orme, som ogsaa findes, men sieldnere, af samme Skabning i Oxens Lever, kunne leve i Dyrets Lever, Om de der kunne ungle og formeere sig ligesom andre Jndvolde-Orme? Om de allene ved deres Mængde blive skadelige o. s. v. Det kan allene ved Undersøgelse og Erfarenhed erholdes Kundskab om. Denne Art af Jkter er ikke endnu nogensinde funden, uden i de drøvtyggende Dyrs Lever, og altid i Galdegangene, ei i de Aarer, som føre Blod. Da man altsaa af Erfarenhed veed, hvad der foranlediger denne Sygdom, saa forstaaes let, at man, for at undgaae den, bør vogte sine Faar, fra at græsse paa side og sumpige Stæder og Moser, at hvor man ei har tørre Græsgange til sine Faar om Sommeren, og Haar bunds=Høe at foere dem med om Vinteren, bør man ei holde Faar. Men Erfarenhed har tillige lært, at denne af Orme foraarsagede Lever=Syge, kan meget forekommes, end- og hos de Faar, som græsses paa temmelig side Marker, naar man giver dem Salt 2 Gange om Ugen, en liden Haandfuld, eller saa meget som et Lod til hvert Faar, Den almindelige bekiendte Maade, at sætte Salt i Stal denne for Faarene at slikke, er derfor ogsaa i denne Henseende meget god. Men ikke alle Faar ere lige villige til at slikke Salt, og især de, som ikke forhen ere vante dertil; det er derfor for sildigt at byde dem det, naar man mærker Sygdom. Det er og derfor nødvendigt, naar man har Sygdommen i sin Faare=Flok, at give Saltet med Haanden til de friske 3 Gange om Ugen og til de syge daglig et Lod blandet med bittre Kryder=Urter, saasom: Salvie, eller Malurt, eller Tymian. Hvilken af disse Urter man bruger, blandet med Saltet, bør tørres Ved maadelig Varme, og stødes eller gnides til Pulver, da deraf omtrent saa meget som en Ort eller Qvintin blandes med et Lod Salt. En Blanding af 2 Pund Salt og et halvt Pund tørret og til grovt Pulver stødt eller gnedet Malurt, eller Salvie, eller Tymian, hvilken af Delene man lettest kan erholde, er tilstrækkelig til 64 Stykker Faar hver Dag Da det af Erfarenhed er noksom bekiendt, at bittre og krydrede Urter, af hvilke de forbenævnte ere de almindeligste her til Lands, er meget gavnlig for Faarene, saa var det got, om man havde Forraad nok af disse Urter, ogsaa at give dem paa foreskrevne Maade med Saltet til de Faar, som til Anseelse vare sunde; thi, hvor denne Sygdom hersker, skal man neppe finde et Faar, som ikke er befængt af Jfter i Leveren; men disse findes altid i mindre Antal hos de Faar, som længst holde sig friske. At læge Sygdommen hos de Faar, hvis Lever allerede er i saa høi Grad fordærvet, som hos de fire anførte aabnede, er ikke let mueligt. Kiøbenhavn den 15de Februar. 1790. P. C. Abildgaard.