Berlingske Tidende, 1788-08-04
Kiøbenhavn, den 4de August. Hendes Russisk Keiserlige Majestæts Krigserklæring mod Hs. Majestæt Kongen af Sverrig, som sidst blev lovet, lyder saaledes :"Man begyndte allerede ved Slutningen af sidstafvigte Vinter, paa den fornærmeligste Maade, at beskieftige sig Sverrig med de betydeligste Land og Søerustninger. Dunkle og med Flid udspredte Rygter udbredede sig i Riget, som om Rusland havde i Sinde at angribe samme. Eftersom man skreed videre sort med disse Tilrustninger, og troede, nogen ledes at have vundet nogle Nationales Lettroenhed, saa begyndte nu Cabinettet i Stockholm at udvide Jnsinuationer af samme Beskaffenhed endog til fremmede Hoffer. Med Fornøielse har Keiserinden erfaret, hvor frugtesløse de have været allevegne. Disse Hoffer ere og virkelig for kloge til at troe, at Rusland, efterat have saa mange Aar uafbrudt viist den fredeligste Opførsel imod Sverrig, skulde forandre samme just paa nærværende Tid, da det er beskieftiget med en saa alvorlig Krig som den, den Ottomanniske Port har begyndt med dette Rige. Keiserinden, opmærksom paa alt, hvad der foregiet ved Hendes Stater saa nær beliggende Rige, troede imidlertid, da Hun fik Efterretning herom, ikke at burde efterlade nogle Forsigtighedssanstalter, Men da Hun ogsaa herved vilde vogte Sig for alt, hvad der kunde opvække Mistanke eller Opsigt, saa lod Hun kun en ringe Troppeforstærkning marchere til Finland, og til den Ende bleve i denne Provinds anlagte Magasiner, som vare forholdsmæssige med Troppernes Antal og uundværlige til deres Underholdning. J øvrigt forlod Hun Sig paa Sine Hensigters Uskyldighed og Reenhed, samt paa den imellem Rusland og Sverrig værende bestandige Fredsslutnings Hellighed. Og da der desuden ikke var Hende ringeste Anledning bekiendt, hverken til offentlige eller hemmelige Tvistigheder imellem begge Hoffer; men at det indbyrdes fælleds Venskab meget mere endnu blev vedligeholdt paa den gamle Fod, saa havde Keiserinden al Ret til at troe, at omendskiøndt Kongen af Sverrig af et nok saa ærgierrigt, uroeligt og misgunstigt Sindelav, kunde være ansporet til at erklære Hende Krig, saa maatte dog disse Bevæggrunde undertrykkes af den Ærefrygt, man skylder den Samvittighed, som Souverainers Handlinger bør endnu mere end alle andre Menneskers bære Præg af, samt af den Umuelighed, at kunne give denne Lidenskabs Udbrud mindste Anstrøg af Billighed, og endelig af den ligesaa stærke Modgrund, nemlig Hans eget høitidelige Løfte til sit Folk, aldrig at indlade sig i nogen Krig, uden først at have sammenkaldet Nationen, og derom indhentet dens Raad og Samtykke. Jntet beviser tydeligere, hvor roelig saa mange forenede Grund nødvendig maatte giøre Hs. Keiserl. Majestæt, end den tane Beslutning, at lade en Divisian paa 3 Skibe af den til Archipelagus bestemte Flaade afgaae. Samme gik og virkelig til Seils først i denne Maaned, uagtet man havde Efterretning om, at den hele Svenske Flaade krydsede i Østersøen, 3 Dage efterat disse Skibe vare løbne ud fra Havnen ved Cronstad, mødte de og virkelig den Svenske Flaade paa Høiden af Øen Dagøe. En Fregatte fra samme nærmede sig Vice=Admiral Dessens Skib, som anførste denne lille Eskadre Commandeuren paa den Svenske Fregat lod Viceadmiralevide, at Hertugen af Sydermanland, Kongens Broder, var om Bord paa den Svenske Flaade, og forlangte at blive saluteret. Vice=Admiralen svarede, at Følge den 17de Artikel i Tractaten til Abo kunde ingen Hilsning have Sted imellem Russiske og Svenske Skibe, men da han i Hertugen af Sydermanlands Personrespecterede Keiserindens kiøbelige Fetter og Kongen af Sverrigs Broder, saa tog han ikke i Betænkning, at vise disse Egenskaber al tilbørlig Ære. Han lod giøre 13 Kanonskud, og sendte en Officeer om Bord paa Skibet, hvor Hertugen af Sydermanland befandt sig, for at complimentere, men tillige betyde ham, at den gjorte Æresbeviisning allene vedkom hans Person. Hertugens Svar var, at omendskiøndt Jndholden af den imellem Sverrig og Rusland trufne Foreninvar ham bekiendt, saa antog han dog den ham givne Hiisning allene for en Skyldighed imod det Svenske Flag da han havde en udtrykkelig Ordre fra Kongen, hans Broder, allevegne og ved alle Leiligheder, at haandhæve denne Flaades Respect. Keiserinden var allerede i Begreb med at beklage sig ved Hoffet i Stokholm over denne uretfærdige og uregelmæssige Opførsel, da Hun fik den endnu mere uventede Efterretning om Hs. Gesandtes Bortsendelse fra Hs. Svenske Majestæts Hof og Stater. De foregivne Grunde til dette Skridt indeholdes i den Erklæring, som Kongen lod overlevere de hos ham accreditterede fremmede Ministre, Disse Grunde ere ikke af den Beskaffenhed, at de kunne vind endog de meest Kortsynede, og derfor skulle de ei heller blive igiendrevne. Kun denne Anmærkning kan man ikke undlade at dette er det første Exempel paa, at en Souverain finder sig fornærmet over, at en anden Souverain forsikrer han i Forbindelse med hans Undersaattere om sit fredelig og gode Sindelav. Jkke destomindre havde Keiserinden fast besluttet, at blive Sine engang fattede Beslutninger i Henseende til Lemfældighed troe; Hun indskrænkede Yttrelsen af Sin Emfindtlighed til en lige Behandlinimod den Svenske Minister, hvortil Hun naturligviis var berettiget. Hun lod ham betyde, at han inden samme Tidrum, som var foreskrevet Hendes Minister i Stokholm, maatte forlade Hendes Stater. Den eneste Forskiel ved dette Skridt var, at alle urigtige og listige Beskyldninger mangled ved samme, og denne Forskiel har sin naturlige Grund i den gode Ret, som begunstiger Keiserindens Sag, og i Kongen af Sverrigs forbundbrydende Opførsel paa den anden Søe. Uagtet disse Tildragelser, disse Herolder for en Huundgaaligt Fredsbrud, haabede Keiserinden endnu, at de venskabelige Erklæringer, som Kongen af Sverrig selv havde udladt sig med i sine Declarationer til de fremmede Magter, skulle have bidraget til Vedvarelsen af en god Harmonie og en godt Naboeskab, hvis Afbrydelse dog ikke hverken nogen Aarsag eller Stats=Intresse paa nogen af Siderne kunde foranledige. Men dette Haab er Hende paa engang betaget. Hun har allerede Efterretning om, at de Svenske Tropper have som Natten imellem den 21de og 22de hujus fiendtlig anfaldet de Russiske Grændser, bemægtiget sig endeel Toldstæder, og ere trængte ind i Forstæderne af Nyslot og have begyndt at beleire Citadellet. Det er altsaa ved en Samling af de voldsomste Handlinger, hvoraf endog ethvert enkelt Skridt fornærmer de iblant civilicerte Nationer almindelig erkiendte Rettigheder, at Kongen af Sverrig, uden at kunne føre ringeste Klage imod Rusland, har omsider saa meget opirret Keiserindens Moderation, at Hun seer Sig tvungen til at betræde den eneste Vei, Hun har tilovers, og at bruge Magt mod Magt. Ugierne har Hun givet Anførerne for Hendes Tropper til Lands og Vands Ordre hertil. Ved at meddele alle venskabelige Magter denne Beslutning og sammes Bevæggrunde, forsikrer Keiserinden Dem herved helligen, at Kongen af Sverrig skal være Gud, Verden og sin egen Nation allene ansvarlig for alt det Onde, som maatte flyde at Hans Ærgierrighed og Uretfærdighed." St. Petersborg, den 30te Junii (11te Julii) 1788.