Corsaren, 1840-10-28
Hr. Siesby og hans "Salon". Idet "Corfarens" Redaction i de følgende Linier vil forsøge at levere en kortfattet Kritik over det righoldige Æmne, som Overskriften antyder, troer den at burde forudskikke som Motiv sin Frygt for, at ellers Jngen vil sige Hr. Siesby Sandheden, eftersom formodentlig de conservative Blade i deres naturlige Angst for, at det Slette og Middelmaadige skal blive revset, ville tie ganske stille om ham, og de liberale Blade i deres stedse mere tiltagende Tilbøielighed til, ikke at angribe Nogen, som hører til deres Parti, ville gjøre ligesaa eller endog rose ham for hans sidste Præstationer. Det er rigtignok sandt: Tidsskriftet for Literatur og Kritik kunde tage fat paa ham igjen; men der vil formodentlig gaae et Par Aars Tid hen forinden, og saa længe synes "Corsaren", at det er for længe at vente. - Hr. Siesby er en Mand, hvis Talent til den politiske Poesi vi ville lade vederfare al Roes. At han ikke er kunstmæssig opdragen dertil, at han først maatte gjennembryde de Skranker, som en uheldig Skjæbne alt tidlig satte for hans Aand ved at binde den til Livets mechaniske Beskjæftigelser, er Noget, som i vore Øine kun kan forøge denne Roes. Men at han, beruset af det Bifald, hans naturlige Talent saaledes erhvervede ham, gik ud over de Grændser, som nu eengang vare afstukne for ham af hans eget indre Gehalt, at han tiltog sig at agere Æsthetiker, Kritiker og Dommer over alslags Videnskabelighed og det ikke en beskeden Dommer, men en, der forlangte sin Mening anerkjendt som den ene rigtige, og blev grov og uartig, naar man sagde ham imod, og Alt dette uden at besidde den høiere Dannelse, som er uundgaaelig nødvendig til en saadan Post - see dette finde vi værdigt til en streng Daddel. Naar vi sige, at Hr. S. mangler høiere Dannelse, da er det langtfra vor Mening at lade ham høre, al han ikke har studeret; thi vi erkjende fuldkomment, at det academiske Borgerbrev ikke giver Borgerret i Videnskabens Rige; men vi sigte dermed til, at Hr. S. virkelig er blottet for de Kundskaber, som udfordres til at agere Æsthetiker af Profession, og for denne vor Sigtelse ere vi beredte til at fremføre Beviis, naarsomhelst det paakræves. De, som vilde tage Hr. Siesby i Forvar, kunde herimod indvende: "Ja, hvad gjør det til Sagen, naar han blot udfører det han paatager sig; naar han blot er en dygtig Æsthetiker, saa er det jo ligegyldigt, om han har lært det eller ei." Meget rigtigt bemærket, svare vi da; men han er netop ikke Æsthetiker, og desto mere falder det ham derfor til Last, at han har paataget sig at være det. Hans "Morgenblad" har derpaa givet det allerbedste Beviis; næsten hvert af dets Nummere viste, hvor Lidet dets Redacteur var istand til at fyldestgjøre et dannet Publicums Fordringer til et æsthetisk Blad; derfor blev Publicum tilsidst utaalmodigt, og "Morgenbladet" maatte døe. I dets Sted er nu "Salonen" begyndt at udgaae; denne skal afhjælpe et længe følt Savn i vor Litteratur, i denne vil Siesly ved et smagfuldt Udvalg af "bekjendte danske Forfatteres Arbeider ved Siden af de fortrinligste Fremmedes" vise sin æsthetiske Tact og Dygtighed. "Salonen vil være hans æsthetiske Culmination. Men, dersom man nu tør antage, at det første Nr. er det, som er samlet med meest Omhu, og det, hvori Hr. S. ret har opbudt sin Kraft for at indtage Publicum til dens Gunst, saa tør man vel med temmelig Sikkerhed antage at en upartisk Dom derover vil være en afgjørende Dom over Hr. Siesbys Competence til den Post, han har indtaget. Da den Dom, som vi i det Følgende ville motivere og udtale, aldeles ikke er gunstig for Hr. Siesby, saa skulde vi maaskee egentlig forudstikke en høitidelig Forsikkring om, at intet personligt Hensyn har ledet os dertil, saaledes som det i den sidste Tid er blevet Mode ved slige Leiligheder. Vi finde imidlertid denne Skik saa nedværdigende baade for Kritikerne og for Publicum, at vi hellere ville udsætte os for det Ubehageligheder, som en Tilsidesættelse deraf kunde medføre for os, end vi ville følge den. Vi gaae altsaa over til at omtale den oftnævnte "Salon." Den første Fortælling deri er "Julianes Giftermaal", Novelle af P. Sp., gjennemseet, rettet og forbedret af S. S. Blicher. P. Sp. er som bekjendt det anonyme Mærke, hvorunder Blicher tidligere skrev, og han har gjort Ret i, atter at tye til dette; thi, ligesom han tidligere skjulte sine gode Arbeider dermed, saaledes kan han nu bruge det til at skjule sine daarlige. Vi have, saavidt vor Hukommelse strækker sig, aldrig læst en mere fad, plat og al Jnteresse manglende Fortælling end denne saakaldte Novelle. Vi vilde gjerne ligne den ved Noget; men vor Phantasi frembyder os Jntet at stille ved dens Side. Man pleier jo rigtignok at sige om Noget, der er meget slet: "det er det pure Vand"; men vi have ikke nænnet at gjøre Vandet den Tort at bruge det som Comparation ved denne Leilighed. Ligesaa forgjæves vilde det være os at beskrive dens Jndhold: den indeholder Intet, slet Intet. Vi nødes til at sige om den de samme Ord, som vi engang hørte en Dame sige til en anden Dame, der erkyndigede sig hos hende om, hvorledes en tredie Dame var i sit Huus. Efterat hun nemlig forgjæves havde forsøgt at beskrive den sidstnævntes Uordentlighed og deslige, udbrød hun fortvivlet: "Gaa, Kjære, og see selv!" Paa samme Maade nødes vi til at sige om "Julianes Giftermaal" til vore Læsere: Seer selv dens Slethed, vi have ikke Ord til at beskrive den. - Dernæst følger "Mikkels Kjærlighedshistorier i Paris", Vaudeville-Monolog af H. C. Andersen. En stor Deel af Publicum har formodentlig hørt denne Monolog fremsiges paa Scenen og moret sig herover; men man vil vistnok tillige have lagt Mærke til, at det Morende deri berver paa Fremsigelsen og saa godt som ene paa denne. Vi finde det derfor besynderlig smagløst at optage denne Monolog i et æsthetisk eller, som dets Redacteur kalder det, belletristisk Blad. - Endnu et Arbeide har Hr. Andersen leveret til "Salonnen", og det er: "Den onde Fyrste", et Eventyr, hvori Fablen om Nimrod, som udfordrede Gud, og hvem Gud betvang ved en af sine mindste Skabninger, en Myg, er omdannet til en lignende Fabel om en Fyrste, der byggede Luftskibe for dermed at bestorme Himlen, og hvem Gud ligeledes betvang ved en Myg. Hr. Andersen har ikke villet bibeholde Nimrod-Sagnets Simpelhed og har derfor tilføiet, at Fyrsten seilede op i Luften og skjød paa Englene, hvorved formodentlig en af disse blev saaret; thi en Bloddraabe faldt ned i Luftskibet og tvang det til Jorden. Endvidere forefindes der tre aldeles ubetydelige Digte af H. P. Holst. Det ene "en Gravsang", udmærker sig blot derved, at man i samme aldeles ikke finder Spor af Sorg eller Veemod, som dog i Almindelighed pleier at herske, ved Begravelser. Allerede Begyndelsen: "I denne lille, snevre Seng Nedlægge vi en munter Dreng Til sød og rolig Slummer", tilsiger Læseren, at han ikke behøver at blive rørt ved Digtet, men at han kan blive ligesaa ligegyldig derved, som Hr. H. aabenbart har været, da han skrev det. Om det første af Digtene, "Kilden", have vi hørt forsikkre, at det allerede for et Par Aar siden er blevet skrevet for Efterslægtens Elever, og at det af disse siden den Tid synges ved Sangunderviisningen. Vi anføre dette, uden at lægge videre Vægt derpaa, som et Curiosum, hvorover Enhver kan commentere, som han vil. Det næste Arbeide, vi støde paa, er Regnskyllene, en Novelle af Frederic Soulie, som alt for nogle Maaneder siden har været oversat i et tydsk Blad. Denne Novelle er i Førstningen meget interessant formedelst de særegne psychologiske Jagttagelser, som en Mand deri anstiller, og formedelst den pikante Maade, hvorpaa Fortællingens Knude knyttes; men Læseren bliver derfor desto ubehageligere overrasket ved at see en aldeles mat og triviel Opløsning, der endog lader det foregaaende Jnteressante tabe i Værd, fordi det ikke tilstrækkeligt motiveres ved Slutningen. - Naar derfor Hr. Siesby har paataget sig at levere i, "Salonen" et "Udvalg af de fortrinligste fremmede Forfatteres Arbeider", da skal dette vel forstaaes derhen, at det skal være berømte Forfattere, hvis Fortællinger han vil lade oversætte, men uden Hensyn til, om det er deres mindst lykkede Arbeider eller ikke. Endnu forefindes der to mindre Opsatser: "Brudstykker af en Geistligs Dagbog", og "En forunderlig Livsberegning", som efter deres hele Udseende at dømme ere oversatte. Men, da der ingen Angivelse staaer derom, saa har vel Hr. Siesby villet reservere sig det samme Fif, som han forleden brugte, da han i "Politivennen" var bleven beskyldt for, ikke at have leveret synderlig mange originale Artikler i "Folkevennen." Han fremkom nemlig med et Catalog over sine Originalia og indsatte derunder "Historien om St. Peder og de fire Stænder", som var ordret oversat af et svensk Blad, naturligviis uden at Hr. S. havde anført dette som Hjemmel. Det er forresten temmelig ligegyldigt, om hine to Artikler ere oversatte eller ei; thi sagtens vil intet Sprog beklage sig over at have mistet dem. Jfølge Alt dette troe vi os berettigede til at udtale den Mening, at den Prøve af "Salonnen", som nu er forelagt Publikum, er saare mislykket i æsthetisk Henseende, at dets Jndhold bærer de tydeligste Præg af, at dets Redacteur har samlet det uden Kritik, Tact og Smag, idet han blot har taget Hensyn til Forfatternes Navneværdi og slavisk underordnet sig denne Autoritet. Dog - eet Arbeide er der leveret til "Salonen" som maa undtages fra denne Daddel, og det er Hr. Siesbyes eget Digt "Folkesympathie", et Digt, der i Sundhed, Kraft og Fylde ikke staaer tilbage for noget af hans tidligere Arbeider af denne Art. Men behøves der da noget yderligere Beviis for, at Hr. Siesby skulde lade al sin Æsthetik og Belletristik fare for at følge sit rette Kald: Poesien, den folkelige, den politiske Poesi?