Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1784-06-18
Moralske Tanker. ud har indrettet og anordnet Verden saaledes, at vor Pligt stemmer ikke allene overeens med vor nærværende og tilkommende Lyksalighed, men end- og befordrer den, at giøre godt, og at give, forskaffer den godes Gemyt, en Fornøyelse som uendelig overgaaer den, han kan forskaffe andre. Hvad enten han lindrer Mangelen eller forekommer den, saa kan han dog ikke meddeele den inderlige Fornøyelse, han selv føler, til den som annammer hans Velgierninger. Men vi have ikke allerne Opmuntringer nok til Dyd; Vi afskrekkes endog tilstrækkelig fra Lasterne, hvis Natur selv er saa beskaffen, at de maa synes at fortiene Had i Menniskenes Øyne, og ved Udøvelsen medføre sin Straf. Vi have en Paaminder inden i os, som ej tillader os at begaae en Forbrydelse ustrafset. Umaadelighed drager Sygdom efter sig; den en Tiid lang vedvarende Forliis af det som ophøyer Menniskene over den dyriske Skabning (Fornuften) er følgen af Drukkenskab; Fraadserie, straffes ved den Uformuenhed, at finde Smag i et tarveligt Maaltid; Bedragerie ledsages af en vedvarende Frygt og den Mistanke, at andre ville ved Leilighed giengielde os lige for lige, eller handle saaledes imod os, som vi have handlet imod andre; Løgnagtighed og Falskhed giøre, at et Menniske ikke bliver troet, naar han endog siger Sandhed; Gierrighed ledsages af en aarvaagen Brængstelse, om vi ogsaa paa nogen Maade skulde blive det berøvede, som vi ikke have haft Hierte til at anvende til vort eget Beste, og heller ikke have vildet lade komme andre til gode. Dyden fattes det visselig ikke paa nærværende Belønning. Maadelighed giver Sundhed, dette store gode, uden hvilket alt andet bliver usmageligt. Een bekiendt Reedelighed opmuntrer andres Tilliid, med hvilke vi har Forretninger; og om ogsaa saadan en Mand bliver bedragen, saa føler han ikkun Tabet en Gang efterdi han ikke har Mistanke derom foren det kommer. Det som er en Forgift for Drankeren, er en Hiertestyrtning for den ædruelige. Et maadeligt, ved Arbeide forhvervet Maaltid, smager allerbest. Een Mands Ord som altid bliver ved Sandhed, tages ikke i Tvivl, og den ædelmodige har en vedvarende Fornøyelse ved Synet af de glade Ansigter, som hans Godhed har oplivet. Enhver undersøge ved sine Handlinger kundet, som gaaer for sig i hans eget Hierte. Den Hastige spørge sig selv, om han tæn- og . ker noget derved, naar han siger. De kiende mit Temperaments naturlige Hastighed; De maa ikke tage mig det ilde op. Anspender han da alle Kræfter, som hans Hæftighed lader ham have tilovers, for at finde de meest bidende Udtryk, som han kan frembringe i det Haab, at hans Veltalenhed skal være spildt paa den som høre ham; han kan med Sandhed sige: at Virkningerne af hans umaadelige Vreede bringer ham selv den største Skade, men han kan dermed ikke bevise, at andre ei lide ved hans Hidsighed og ilde anvendte Vreede. Ja skulde de som det Naturligviis er at formode, foraarsage de samme Virkninger hos andre, som den ringeste Anledning forvolder hos ham, saa skulde de blive ligesaa skadelige for dem. Som Kierlighed frembringer Kierlighed, saa avler Vreede ogsaa Vreede, og hvad Ret har en Vreed til at blive empfindtlig over det hos en anden hvilket han efter sin egen Tilstaaelse ikke kan hindre hos sig selv? Det er en bekiendt Erfarenhed, at ingen kommer til Lasternes yderste Grændser, undtagen ved umærkelige Skridt. Den første Forbrydelse driver fleere, og nu bliver det nødvendig, som i Førstningen var frivillig, hvor trøstelig er den Betragtning, at dette ligeledes træffer ind ved Dyden, den saaer Kræfter, den voxer og udbreeder sin Jndflydelse paa alle med hvilke vi staae i Forbindelse i selv samme Forhold, som den bliver til en stadig Færdighed hos os.