Viborger Samler, 1777-02-10
Endnu er een Anmerkning fornøden: Her anfør res en Sibylinsk Spaadom, c) som synes at forkynde en stor Revolution. Men hvad har Sibylla egentlig sagt, og hvor ere hendes Spaadomme, Er det dem, Eneas fik i Cuma, eller dem Tarqvinkiøbte af den gamle Kone? Hvilket man end antager, maatte det være gamle, molædte og ulæsselige, ja endog i Henseende til Sprogets Forandring i saa lang Tiid, temmelig uforstaaelige Manuskripter. Man veed, hvor hemmelige de Sibyllinske Bøger hos Romerne maatte være. Og ventelig har deres meeste, og maaskee eneste Værdie bestaaer i Skiulet. Jngen maatte see dem, uden de beskikkede Qvindecimviri. Og ventelig have disse, ligesom Augurer ne og andre Præster, sagt det, som ansaaes, om ei for det sandeste, saa dog for det nyttigste. Lentulus, en Tilhænger af Oprøreren Catilina paastod, som Sallustius beretter, at efter de Sibyllinske Boger skulde tree Cornelier beherske Rom, d) ScipoSulla, og han selv. Er hans Paastand grundet, saa tog i det mindste Sibylla den gang feil. Altsaa er det, saavidt mig er bekiendt, en saare tvilsom og mislig c) Andet vil vel Carmen Cumæum ikke sige, da Eneidens 6te Bog lærer os saavel at kiende den Cumæiske Sibylla d) Sallust. Bell. Catilnar. C. 47. mislig Sag med de saa kaldte Sibyllinske Bøger, siden mange tale om dem, men ingen siger os deres Jndhold, der følgelig allene beroer paa Gisninger. Naar dette først til Ordenes rette Forstaaelse. er lagttaget, er det dernæst fornødent, at Spørgsmaalets Meening rigtig fattes. Jeg maa tilstaae, at jeg her vakler noget; thi det er et Spørgsmaal: Om Virgil med disse Ord eegentlig sigter paa Christus, og eet andet: Om Virgils Ord grunde sig paa en Beretning fra Østerlandene om en forestaaende stor Revolution ved Messias, hvilken han, som Romersk Hofmand, har hentydet paa August, Havde da Spørgsmaalet været nøiere bestemt, kunde det og kortere og lettere have været besvaret. Nu derimod seer jeg mig nødt til at foretage dem begge. 1) Har Virgil med disse Ord eegentlig sig tet paa Christus, Mange Aarsager synes at vise, at man ei kan troe dette. Uden at nægte hos ham, som Hedning, Mueligheden af Guddommelig Jndskydelse, som fordum blev Bileani, ogsaa en Hedning, meddeelt, seer man dog ingen Aarsag til at tillægge ham samme. Andre Steder i hans Skrifter, vise ingen Spor heraf, men mange af den hos Grækerne og Romerne sædvanlige og herskende Overtroe. Og hvi skulde vel Spaadomme om Messias, naar de vare grundede paa nogen Guddommelig Jndskydelse, delse, være saa indvævede i Romernes Mythologie hvi skulde i saa Fald Christus parres med Saturnus og Astræ, hvi skulde den ønskelige Tid, som Virgil forkynder, saa nøie stemme overeens med den fabelagtige Beskrivelse, som saavel andre som Qvidius gjor over den gyldne Alder, c) Naar man da ei vil, som man vist ikke bør, antage nogen Guddommelig Indskydelse, hvorledes skulde da en Mand, som Virgil, der tænkte fuldkommen, som Romer, og romersk Hofmand, der stedse skildrer sin August, og sit Folk, som Verdens Beherskere, uden Grændse og Ende, f) hvorledes skulde han komme i Tanke om en Første af et aandeligt Rige, der ingen Erobringer skulde giøre, ingen Seier, indinger erholde, Virgiler da vel aldrig af sig selv falden paa en Meening, som faa Aar efter, da den blev offentlig forkyndet, blev af Romerne med rasende Grumhed forfulgt, forhadt og foragtet. 1) Mon da Virgil har hørt en almindelig Sagn om en stor forestaaende Revolution, og henrydet dette paa August. Denne Meening synes i alle Maader at være troeværdig. Skriften selv viser ei utydelig, at den fornuftige og veltænkende Deel af Jøderne ventede Messias, just da han kom Ei allene stod Jødeland paa den Tid under Romerne, e) Oviid. Metam. L. 1. v. 89. - 112. f) Rn. L. 7. v. 283. 283. 291. ne, men talrige Klokke af dem vare endog boesatte i gypten, Asien, Grækenland og Rom, hvorved i det mindste Rygtet om en forestaaende stor Forandring let kunde udbredes. Tacitus beretter, at en stor Seierherre, efter Præsternes Spaadomme, skulde komme fra Juden, g) Men allerede 70 Aar efter Christi Fodsel hentydedes disse Spaadomme paa Vespasian, og hvormeget lettere kunde de ikke for og ved hans Fødsel hentydes paa August, Endnu rimeligere bliver dette, naar man betragter Roms Tilstand i Virgils Tid. August, som havde gjort sig til Enevoldsherre over Rom, indsaae let, at de fleeste ærgred, sig over Frihedens Forliis og hans selvtagne Magt. Han og hans Mæcenas holdt derfor god Forstaaelse med Porterne, hvis Skrifter læstes af alle. Disse bleve rundelig besoldede, for at regne August i Slægtskab med Guderne, for at afmale ham, som en Person, uvist om Gud eller Menneske der var udseet af Skiæbnen til at gjøre Romerne til det mægtigste og lykkeligste Folk i Verden. Man fandt Virgil og Horatz trængende, villige, og til ald Lykke tillige duelige. De efterkom deres Ordre saa vel, at der er ingen Tvil paa, at jo deres overdrevne Roes har givet vittige Romere Anledning til mange gode Jndfald. Det kostede dem intet, men var dem tvertimod til Fordeel, at opkoge alle gamle Fabler. g) Tacit. Hist. L. C. 13. Fabler og Spaadomme, og henfore dem paa August, Nu var han Mercur, nu Jovis Medregnte, nu sad han til Bords med Guderne, og hvo kan have læst Horatz, uden at kiende ald denne nedrige Smigger, b) Det bliver da et underligt, at disse Porter, om de have hort et løseligt Rygte om en stor Første, der snart skulde vise sig, da have forklaret det om den, der best kunde belønne Fortolkerne. Ham gjorde de da til det Verdens Under, der skulde fornye alting, og atter indfore den gyldne Tids Fred og Lyksalighed, paa Jorden. Jeg meener altsaa, at den 4de Eclogadel, skrevet til Pollio, for at lykønske ham til en Søns Fodsel i saa lyksalige Tider, men at den prægtige Beskrivelse over disse Tider er en Opvartning for August som Pollio vel ei har glemt at melde ham. Har end Haabet om en stor Første, og en fordeelagtig Forandring, som snart skulde komme, haft sin første Oprindelse af Beretninger om Mestas, som igiennem saa mange Hænder vel neppe ere komne ufordærvede til Rom, saa troer jeg dog, at jeg af forhen anførte Grunde har Aarsag nok til at meen, at Vi til ved at skrive disse og andre saadanne Vers, aldrig har tænkt paa Messias. Det b) for. Carm. L. . Od. 2. 12. L. lill. C. J. L. Cd. 2. 5. 15. Exist. H. Ex. Det Beviis, som kunde tages for den modsatte Meening af nogen Liighed i Billeder og Udtryk imellem den hellige Skrift (!) og Virgil, kan ei kuldkaste min Meening. Det viser allene, at Poesie altid ligner sig selv, hvor megen Forskiel der end kan være paa Tiderne, Sprogene, og Folkene. Horatz. bruger det samme billede ck, hvilket synes at vise, at man ved saadanne stærke Udtryk har villet beskrive den Rolighed og Sikkerhed, som i den gyldne Tid havde været i Verden, og nu ved dens J Jgienbringelse skulde fornyes. 1) Esal. C. A., især 6, 7, og 8 Vers, sammenlignet med adskillige Steder i denne Ecloga, og de anførte i Eneiden. k) Inter andaces lupus errat agnos L. II. Carm. Od. 18.