Corsaren, 1841-07-16
Folkets Stemning, bedømt af de servile Blade. Tør den, som engang imellem kan hæve sig ud over de politiske Forhold og med et muntert, jovialt Blik see ned paa dem, er det en Kilde til uendelig Fornøielse at lægge Mærke til, hvorledes de stakkels Mennesker tumle sig, hvis Pligt det er blevet, for Gunst og Gave at udfinde Ting, som det kan være Magthaverne behageligt at høre. (For at forebygge en Misforstaaelse, der kunde have uheldige Følger for os, ville vi lægge til, at, naar vi i det Følgende anvende denne Sætning paa Danmark, det da ingenlunde er vor Mening, at Magthaverne her have kjøbt hine Mennesker til at sige Usandhed; men at Sidstnævnte troe, at dette er deres Pligt, som Gjengjæld for den Understøttelse og Gunst, de nyde). - De krympe sig og snoe sig, dreie og vende Sagerne saa længe, at de tilsidst faae en Side ud, der synes dem antagelig, og saa gaaer det løs paa at bevise: først, at denne Side er Sagernes eneste, og dernæst, at den er saa skjøn og indtagende, som noget Menneske lyster at stue. Kommer saa Nogen og vender en anden Side ud, saa tractere de ham, ligesom Frugtkonen tracterer en Skoledreng, hvem hun har viist et raadent Æble, dog saaledes, at hun har vendt dets eneste friske Plet henimod ham, men som da forlanger, at see den anden Deel. Hun slaaer ham det i Hovedet - de slaae et saadant Menneske Sagerne i Hovedet. Efter denne Indledning, der maaskee er temmelig lang, veed enhver Læser, at Talen skal være om den servile Presse. - Lader os betragte dennes "Treiben" i de sidste Aar og i den allersidste Tid. For et Par Aar siden, da det Parti, der her i Landet først udtalte den opvaagnede FrihedsAands Fordringer, beraabte sig paa Folkets Ønsker og Længsler, sagde hiin Presse: "Ønsker? Folket har ingen Ønsker; Folket sover jo saa roglit, som man blot kan ønske det. Holder derfor Mund, J liberale Skrighalse!" Men de,liberale Skrighalse" holdt ikke Mund, men raabte tvertimod saaledes, at Mange af dem, der virkelig endnu sov, vaagnede derved. Da opløftede den servile Presse et Angst- og Veraab og skreg: "Vold og Ufred er bragt ind i Landet! De gamle, gode Tider ere forbi! Liberalisterne true med at opsluge det hele Land! Ja, det er opslugt, en heel Revolution er nær forestaaende, hvis man ikke griber de meest energiske Forholdsregler derimod!" (thi de vilde gjerne have energiske Forholdsregler, blot ikke i Besparelsesvæsenet). Men heller ikke derved opnaaede de deres Hensigt; thi vel blev der grebet Forholdsregler imod det liberale Parti (det var Synd at sige Andet); men det vedblev dog at være mægtigt, fordi det stottede sig paa en stor Deel af Folket. Da - for et Par Maaneder - grebe de til det sidste Middel og sagde: "Saa! Gud skee Lov! Nu er Liberalismen aldeles slaaet ihiel. Folket har aldeles forladt Partiet, og det er kun dettes sidste Levninger, der vride sig i Krampetrækninger. Lovet være Gud og Hs. Majestæt Kongen og det Høikongelige Danske Cancelli!" - Spørger man dem, hvad der da hialp til at bevirke dette glimrende Resultat, saa svare de. "Vore Landsmænds rolige, besindige og sunde Sands," og dette svare de, fordi de have glemt, at de selv factisk have fremstillet det danske Folk som det letbevægeligste, hidsigste og ustyrligste af Verden, eftersom det jo det ene Aar aldeles sov, allerede det andet Aar var aldeles gjennemtrængt af Radicalismen, og inden det andet Aars Slutning havde vendt sig den aldeles modsatte Vei. Men hvad gjør det? Resultatet kom jo ud: Liberalismen er udryddet. Men de ere gaaede endnu videre: Onsdagen den 7de Juli 1841 har "Dagen" nægtet, at der eristerer nogen Tidsaand. Om kort Tid nægter den, at der existerer Aand (den siger nemlig saa: Jeg er ikke istand til, i hele min Omkreds at opdage den ringeste Smule Aand - ergo er der ingen Aand); derefter uægter den, at der exiflerer Tid (undtagen Qvartalsdagene, for Honorarets Skyld); endelig nægter den, at der existerer Honorar, og saa er det kommet paa det Yderste, saa fornægter den sig selv og bliver - menneskelig. "Rasks Ugeskrift" har naturligviis ikke forgjæves seet paa disse glorværdige Anstrængelser, men trolig fulgt efter. Det nægter Majoriteten. Man skulde ikke troe det muligt; men det siger dog, at det vilde støde an mod den sunde Fornuft at antage, at Majoriteten er den rigtige Dommer: at det, som de flefte Mennesker antage for det Rigtige, i Almindelighed, efter menneskelige Beregninger, er det Rigtige. Jfølge denne Lære er det Minoriteten, der har Ret, og, jo mindre Minoriteten er, desto større Ret har den altsaa, hvoraf følger, at "Rasks Ugeskrift" har den største Ret i Alt, hvad der kan opfattes med den sunde Fornuft, fordi det nemlig har den størst tænkelige Majoritet: den hele Menneskehed, imod sig. - Beviserne, som nævnte Ugeskrift fører for sin Paastand, ere yderst interessante. Saaledes siger det. "Hvorledes kan Majoriteten have Ret? Er det ikke Majoriteten, som i de constitutionelle Stater har opdynget Millioner paa Millioner af Statsgjæld?" Dersom det var Umagen værd at svare herpaa, vilde vi svare med det Contra-Spørgsmaal. "Er det Majoriteten, der i Danmark har dynget Millioner paa Millioner af Statsgjæld" Hvad vil "Rasks Ugeskrift" sige til dette Spørgsmaal? - Ak! det er jo sandt - det vil gjøre som Frugtkonen, slaae os Spørgsmaalet i Hovedet. Efter Alt dette vil maaskee En og Anden sige til os: "Ja, Corsar, Du kan sagtens gjøre Nar af disse stakkels Mennesker; men nægte kan Du dog ikke, at de for endeel have Ret i at sige, at den liberale Sag er kommen stærkt paa Knæerne i den sidste Tid." Vi have ventet dette Sporgsmaal og gjøre os en Fornøielse af at besvare det. Seer De, Høistærede, vi maae først paa det Rene med Dem om, hvad den liberale Sag er for en Sag. Mener De, at det er Constitutionssagen, da maae vi sige Dem, at det er os aldeles ligegyldigt, hvorledes det staaer sig med den, ja, hvad mere er, jo daarligere den staaer, desto kjærere er det os. Kongen selv kan ikke være større Modstander af Constitutionen, end vi. - Mener De derimod Frihedens Sag, da maae vi modsige Dem. Med Frihedens Jndpodning i det danske Folk er det gaaet omtrent ligesom med Jerns Opløsning i Svovlsyre: Naar Jernet lægges i Syren, seer man en let Bevægelse; smaae Bobler sætte sig om Jernet eller skyde op paa Overfladen, og dette bliver ved, indtil Jernet er opløst. Naar dette er skeet, er det Hele igjen roligt; men derfor er Jernet ikke borte: Det har tvertimod paa det inderligste sammenblandet sig dermed. Den, som da vilde sige: See, nu er Bevægelsen borte, nu er altsaa Jernet ogsaa borte, han vilde tale ligesom "Dagen", der, fordi den ikke længere seer den Bevægelse, som Friheds-Jdeerne først bragte i Folket, paastaaer, at de ere aldeles forsvundne - det vil sige: Han vilde tale som en Nar. Ja, Friheden er i Folket, ligesom Jernet i hiint Tilfælde er i Syren; men lader os see, om Nogen kan trække Friheden ud igjen, saaledes som man af Syren kan uddrage Jernet. Lader os see det.