Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1810-06-30
Hvad videre de 4 øvrige Diphtonger angaaer, som dannes ved at sammensætte af e o og 8 med i; da maa jeg først opkaste det Spørgsmaal, hvi Jod, naar det antages for Consonant, er maa have samme Rettighed, som de øvrige Consonanter, ikke ligesaa godt, som disse, sættes saavel bag ved, som foran Vocalen, hvorfor i bagved at de, o. s. v. er mere urigtigt, end b. s. v. o. s. v. bag ved disse Vocaler, Jngen Grund finder jeg anført uden af Professor Guldberg, som i sit ovennævnte Skrift, p. 80, siger: "at det misbruges i Leie, Trøie, fordi disse Ord, saaledes med i skrevne, maatte læses Leje, Trøie. Men herved kunde man spørge: 1) om man ikke, for at følge den almindelige Regel: en Consonant mellem 2de Vocaler drages til den sidste - vel kunde stave saa, men dog derfor lade Udtalen ligesaavel være. Leie, Trøie, som man siger: Bog er, sov er, skjøndt man staver: Bøger, so ver, 2) om ejen Undtagelse fra denne Regel, for Jods Skyld, vilde være et ubetydeligt Onde mod det større Gode, som heraf vilde blive en Følge, Antages nemlig, at Jod havde samme Natur og Rettighed, som de andre Consonanter, og altsaa, som de, kunde skrives bag ved Vocalerne, saa godt, som foran disse, da bortfaldt de øvrige fire med i skrevne Diphtonger, og de, i Rector Nissens Grundtræk anførte, Exempler burde da skrives: Maj, vajer, praser, feig, steil, meier, Speil, Soja, Boje, Koje, Konvoj. Som ufravigelig Regel burde da antages, hvad Professor Dichmann foreslaaer: "Naar der i een og samme Stavelse gives, foruden Lyden af i, tillige Lyden af en anden Vocal, da skrives Tenet, ikke i. Jngen Feiltagelse kunde da finde Sted, ihenseende til Brugen af dette Bogstav, hos en Vocal, hvad enten det stod bagved, eller foran samme, blev det at skrive og udtale, som Consonanten Jod. Flere Regler i Sprogets Grammatik vilde derved faae meere Fasthed og Almindelighed, f. Ex. den, at ingen Stavelse i vort Sprog, kan have flere end een Vocal. Tilbørlig Fasthed, har denne Regel ikke, som noksom skjønnes af ovenanførte Maade at stave Ordet, Vei, paa, der, i det vi nævne det sidste Bogstav, som i, vistnok viser, at vi ansee de 2de sidste Bogstaver for 2 Vocaler. Des lettere vilde vi da og give Slip paa det, mange Steder saa unødvendige, E, eller i det mindste gjøre os rigtigere Tanker derom, hvor det sattes i Stavelse med en anden Vocal; vi vilde da ansee det for, hvad det egentligen i sligt et Tilfælde er, for et blot Tegn paa den foregaaende Vocals længere Lyd, hvorved ligeledes hin nysanførte Regel vilde vinde i Fasthed og Almindelighed. Til Sprogets Bestemthed vilde iøvrigt meget bidrage, om Eskiltes ved denne, det som Vocal upassende, Forretning, og om samme overdroges et mere simpelt Tegn, en Streg, eller Prik, som sattes over den længere lydende Vocal. Et andet Beviis for, at disse saakaldte Diphtonger ey ere Vocaler, men virkelige, af Vocaler og Consonanter sammensatte, Stavelser, troer jeg, saaledes vil kunne føres. Hvad der skal stilles i Classe sammen, maa og have de væsentlige Egenskaber tilfælles. Blandt Vocalernes vil vel med Rette kunne regnes, at de alle kun betegnes ved dem selv, uden at det er muligt, i deres Lyd at skjelne Dele, som vi med noget Andet kunne betegne. Paa modsat Maade har det sig med Consonanterne, som stedse maae have en Vocal til Hielp, for at faae deres Lyd udtrykt, stedse kan man i deres lydelige Betegnelser skielne den hielpende Vocal foruden den, den paagieldende Consonant egne, Lyd. Lyden af a kunne vi blandt Lydenes Tegn kun finde at selv, som passende Tegn for i Lyden af bederimod skielne vi nimodsigeligen en, Consonanten selv egen, Lyd, men og den af den hielpende Vocalde. Vare nu de saa kaldte Diphtouger med Rette at hensætte i Vocalernes Classe, vare de virkelige Vocaler, da maatte de og, som disse, kunne betegnes med Vocal-Lyden ene, men umiskjendeligen er, naar vi sige, hvorledes disse Tegn lyde, tydeligen at skielne, foruden Lyden af en Vocal, tillige Lyden af en Consonant, i eller v de kunne derfore aldrig retteligen henføres til en Classe, som har det ganske modsatte Særkiende. Saa nødvendigen vi, naar vi ville betegne Lyden. aff, maae brugene og f, som Tegn paa Lydens forskjellige Dele, saa fornødent er det og, naar Lyden af an skal betegnes ved andre bekiendte LydTegn, at bruge a og v. Hvad de med u sammensatte Diphronger angaaer, da er Consonantens Nærværelse saa tydelig, at i tostavelses Ord den end- og skilles fra Vocalen i første Stavelse og udtales med den følgende Vocal; saaledes udtale vi alle, og Mængden skriver Ordene, Hauge, Touge, som Harve, Torve. Var og denne Forbindelse grundet i Sprogets Natur, hvorfor kan da ikke det fra og nedstammendes ligesaavel, som o, forbindes med u med ver det samlet i Stavelse saa godt, som nogen Vocal, sikkerligen trænge de andre Vocaler saalidet til Forbindelsen med u, som dette Bogstav. Hvad de, med i sammensatte angaaer, da er ligesaa umiskjendeligt, foruden Vocallyden: a. e, og 8 i Maj. Vei, Convoj, Støi, en anden Lyd at skielne, som aldeles er i egen, lig med den, som dette Bogstav har i Begyndelsen af Ordene, jeg, Jagt, o. d. 1., men ej at finde i Vocalen i. Udentvivl har man fra Begyndelsen af brugt kun liden Nøiagtighed i, at bestemme, hvad der, som virkeligen sammensat af 2 Vocaler, var rigtig Diphtong, og derfor til Vocalerne med Rette at henregne. Kun, hvor Vocallyde saaledes smælte tilsammen, som i vort a. Lyden af aloge, i Grækernes 2, Lyden af 6 og 2, eller i det mindste, som i de Franskes ei, Lyden af 6 og a, finder jeg Grund til at antage virkelige Diphtonger - hvis at antage saadanne er nødvendigt - og at henregne blandt de hidtil kaldte Vocaler; thi, hvad enten disse rigtigen eller urigtigen bære dette Navn, haver dog saaledes, hvad der henregnes til dem, Lighed indbyrdes og væsenlige Egenskaber tilfælles.