Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1845-10-04
J Forordet viser Grundtvig, at uagtet Cancelli-Stilen, falder ham, som slet ikke er Latinsk-Jurist, noget fremmed, og uagtet han rimeligviis vil støde Cancelliet, mod hvem han kun er som en Myre, har han dog fundet, at han ikke kunde forsvare det for Danmark og den Danske Literatur at tie stille ved denne Leilighed. Han voxte nemlig op i Revolutionstiden, saae alt det Bestaaende rystet, saae det med levende Afsky for det Raa og Tøileløse, det Alt nedrivende og Alt opløsende som dengang var Sjelen i Dognskriveriet, men ogsaa med levende Følelse af, at det var Udbruddet af en aandelig og hjertelig Sygdom, der umulig kunde helbredes ved haandgribelige Midler, og efter at han nu snart staaer ved Grændsen af sin jordiske Virksomhed, efterat han lysvaagen har gjennemlevet Sovnens Tid har seet, hvorledes den nu gjældende Trykkelov (1799) ved at betragtes fra sin strænge Side strax virkede som et Tordenslag paa Literaturen og Læseverdenen, nedslog Modet og afbrød Oplysnings=Værket, saa at Literaturen ved Slutningen af Menneske=Alderen 1800–30 "blev saa tom og øde, at Læsefrugterne" og den indbyrdes Underviisnings Læsetabeller, var den Danske Literaturs ypperste Nyheder", efter at han tit har været "nær ved i Fortvivlelse at udvandre, immer fristet til de største aandelige Vovestykker, blot for om muligt at frembringe Livstegn", saa veed han hvad han siger, veed, hvor falskt, hvor bedrageligt Haabet er, hvormed man altid stræber at trøste baade sig selv og Andre over strænge Trykkelove, det Haab, at naar Frækheden er kuet, skal Friheden opelskes, naar Bulderet er stillet, skal alle Røster just faae Ørenlyd, thi efter al Erfaring gaaer det tvertimod, saa jo mindre Modsigelse man finder, des meer mishager den, og jo stillere man har det omkring sig, desmere vænnes man til Stilhed, saa man tilsidst ikke kan taale et Blad røre sig." Selv midt under den "seipinende" Syvaarskrig (1807-14), som krævede al mulig Deeltagelse hos Folket, fik Trykkefriheden sine største Jndskrænkninger, og hvad man ansaae sig nødt til at undertrykke for Krigens Skyld, undertrykte man endnu stærkere under Freden, fordi det da var lettere, saa denne Menneskealders Historiker vil ingenlunde forundre sig over alle de Ulykker, som fulgte med Dødstilheden, hvor netop Livets største Anstrengelser udkrævedes, men kun, som Forf. saa tit, forundre sig over, at Danmark overlevede sine Ulykker!" Men det Allerforunderligste er dog, at man i vore Dage kan glemme, hvad dog nu er soleklart, at det historisk Bestaaende, langt fra at bestaae af eller ved sig selv, kun bestaaer i og ved den Bevægelse, som vi kalde Menneske=Livet, saa at saasnart denne Bevægelse enten standser eller vender sig fra det Bestaaende, da falder det ved første udvortes Stød, og selv uden Stød kun lidt senere af sig selv." – Vi bede vore Læsere at lægge vel Mærke til disse betydningsfulde Ord, vi bede dem at erindre, at de udtales af Danmark meest forfarne Historiker, meest prøvede Prophet, og af "det Bestaaendes meest begeistrede Forsvarer; vi bede dem at betænke, om virkelig Danmarks ydre og indre Forhold for Tiden skulde være saa beroligende, saa sikkre, at et udvortes Stød kan ansees for umuligt, saa at man kan indbilde sig at kunne eller turde kue al aandelig Bevægelse ved haandgribelige Midler. Dette mener nu Grundtvig, at den af Cancelliet fremlagte nye Trykkelov aabenbart sigter til; derfor frygter han Alt og haaber han Jntet af den, derfor kalder han den et aldeles mislykket Arbeide; thi, siger han, saa meget er dog soleklart, at hvad der, efter Menneske=Naturens uforanderlige Love og efter al Erfaring, kun hemmer det Gode og gjør Ondt værre, det skal man ikke vælge, og det gjør man dog, naar man i vore Dage, istedenfor at regjere saa lidt som muligt, vil regjere meer end muligt, vil beherske ligesaavel Aandens som Haandens Kreds. Paa denne aabenbare Umulighed prøver man ikke desmindre nu overalt, hvor man strammer Baandene paa Mund og Pen istedenfor at løsne dem", og derfor kan og tør han ikke tie, uagtet han ikke i noget Øieblik har glemt, i hvor fjernt og dog ømt et Forhold han staaer til det Høikongelig Danske Cancelli, som blandt meget Andet kan lade ham stævne til Things paa hans gamle Dage, hvad selv i de unge var ham, som hans gamle Præste=Fader, en Gru, men har frit udtalt og levende udviklet sin Overbeviisning" Efter at have godtgjort, at Danske Borgere nødvendigt maae være berettigede til, frimodigt og sømmeligt at criticere et Lovudkast, idet der altid maa gjøres Forskjel mellem Majestætens landsfaderlige Hensigt og den mislykkede Udførelse, hvilket gjælder og Forordninger i Almindelighed, men dobbelt om en Trykkefriheds-Forordning, fordi Cancelliet netop i denne Sag selv er Part og kan da næsten umulig andet end være lidt partisk, anker Grundtvig først over, at uagtet "Majestæten udtrykkelig har vedkjendt sig den landsfaderlige Hensigt, at faae de gjældende Trykkelove underkastet en nøiagtig Revision, saa Forordn. af 27de Sept. 1799. vel lagdes til Grund, men dog saaledes, at alle unødvendige Jndskrænkninger hævedes, har dog Cancelliet meent aldeles at lade Jndledningen til Frd. 99 bortfalde. Denne Jndledning udtaler Lovgiverens Andest for Trykkefriheden, hans Erkjendelse af Literaturens store Vigtighed for det borgerlige Selskab, og hans bestemte Villie, at redelige og oplyste Skribenter uden Hinder bør kunne udtale sig frimodigt om alt Offentligt; den udgjør altsaa den nødvendige Grundvold for enhver god Trykkelov, idet den udtaler Majestætens Erkjendelse af at Trykkefrihedens Uundværlighed til Folkeoplysning, og af Almeenvellet, som det Eneste, der skal sætte den Skranker. Den "svævede over Loven som dens Mand, som Trykkefrihedens gode Engel, der tilhviskede den redelige Skribent Trøst, og Dommeren en authentisk Fortolkning om det meget Truende og Trykkende, der findes i det Enkelte". Man behøvede da blot at borttage denne Jndledning og den tilsvarende Slutning, for at gjøre den nærværende Fortolkning saa frygtelig, som den nu kun bliver ved at oversee disse Kongelige Opmuntrings Ord." Dette gjør nu Udkastet. Rigtignok er Trykkeforordningens § 7 paa en Maade indskudt i Udkastets §. 25, men saaledes, at den er bleven til noget ganske Andet, i det Ordføiningen lægger den Hovedvægt paa Jndskrænkningen, som for laae paa Friheden. J Forordn. hedder det: "Da vi aldeles ikke ville, at redelig og oplyste Mænd skulle hindres fra med Frimodighed og Anstændighed offentlig at tilkjendegive deres Tanker om, hvad der kunde bidrage til at fremme det almindelige Bedste, saa skal det ei heller være Nogen forbudt at yttre sin Mening angaaende hvad han troer der kan være at forbedre eller rette i Landets Love, Anordninger og offentlige Indretninger, nu først kommer Jndskrænkningen: "dog følger det af sig selv, at Forf. bør udtrykke sig med Beskedenhed osv. Efter Udkastet skulde det derimod hedde: "skjøndt det er aldeles imod vor Villie, at redelige og oplyste Mænd skulle hindres osv., saa kunne vi dog ikke tilstæde osv." Dette er ingen ubetydelig Forandring, thi herpaa kan en Skribent hele Frihed og Velfærd beroe; og "dette er det eneste Sted i hele Udkastet, hvor man mindes om, at det dog kunde være redelige og oplyste Mænd tilladt, at skrive frimodig om bestaaende Love og Jndretninger, medens man savner ethvert Spor af den Tanke, at det er Regjeringens Ønske for Oplysningens og Almeenvellets Skyld, at det virkelig skeer