Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1844-10-26
J de af Prof. R. M. Petersen udgivne Fortællinger og Jrlændernes Færd hjemme og ude, 4de Bind, har Forfatteren udtalt sine Anskuelser om det danske Sprogs Fremtids Skjebne. Han mener, at det danske Sprog skrider frem mod sin Undergang, sin Opløsning" – at det vil blive udslettet af Jorden, og til dette sørgelige Resultat kommer han ved at betragte dets Historie og kaste et ildevarslende Blik ind i dets Fremtid. Der har været den Tid da der i Stockholm udstædtes Forordninger paa Dansk, og da selv i de paa Svensk udstædte, Sproget neppe kunde skjelnes fra Dansk." Det danske Sprog har havt fast Fod paa hiin Side Øresundet, men er fortrængt derfra, og i Norge, hvor det danske Sprog i Aarhundreder har været Tale- og Skrift-Sprog, truer man med at udgive en norsk Ordbog (Prof. Holmboe, Christiania 1844). hvorfra alle de egentlig danske Ord skulle udsondres, og mener Forfatteren, Erfaringen vil inden et halvt hundrede Aar tilfulde have godtgjort, at det norske Skriftsprog vil uddanne sig af norske Elementer, og skille sig fra det, som nu vi kalde Dansk." Vende vi Blikket mod Syd, seer det ikke bedre ud. Det danske Sprogs Grændse er midt i Slesvig, den maa enten rykkes ned, eller vige tilbage; det sidste vil skee. Det tydske Sprog, som allerede halvt har erobret det danske, vil ikke blive staaende ved Kongeaaen, det vil trænge op lige til Skagen, og det danske Sprog vil saaledes blive indskrænket til en kummerlig Tilværelse paa Øerne. Da dette staaer skrevet i Skjebnens Bog, og der Jntet er at udrette mod det ubøielige Factum, raader Forfatteren det danske Folk til ei at ængstes fordi det ei kan bevares, der kun var et forbigaaende Tidens Foster, men derimod virke til Udviklingen af et almindeligt nordisk Skriftsprog, hvori al nordisk Literaturs Kræfter forene sig. Hr. Prof. Petersen maa være Hypochondrist, og maa have havt et slemt Anfald af sin Sygdom, da han nedskrev de ovenstaaende Yttringer om det danske Sprogs Fremtids Skjebne. Et Sprog lader sig ikke saa let udslette af Jorden, og netop vort eget Sprogs Skjebne bærer et Vidnesbyrd derom. Det tydske Sprog har i mere end fire Aarhundreder været det dominerende i Slesvig, men uagtet det i dette lange Tidsrum har været det ene talte og skrevne i de høiere Stænder, og uagtet man ingenlunde har sparet paa Midler for at skaffe det Udbredelse, havde det dog ved Begyndelsen, af dette Aarhundrede ikke naaet synderlig ud over sin gamle Grændse, Slien, og det er først i de sidste halvhundrede Aar, at det har gjort Fremskridt af Betydenhed, saa at nu Flensborg kan ansees for Grændseskjellet. Og hvad har nu været Aarsag til, at det i de sidste halvtredsindstyve Aar har gjort større Fremskridt end i alle de foran forløbne Aarhundreder, Jngen anden end at det blev indført som Underviisnings sprog i Skolerne. Hvor det er skeet, er det danske Sprog gaaet under, uigienkaldelig gaaet under. Her have vi altsaa den egentlige, den sande Betingelse for et Sprogs Liv. Saalænge Skolevæsenet i en Stat staaer paa et lavt Trin, saalænge den største Deel af Folket maa savne Underviisning, kunne flere Sprog, meget gjerne i Aartusender bestaae ved Siden af hverandre, hvorpaa vi, foruden vort eget Land, kunne finde Exempler næsten i alle andre Lande, saaledes i Frankrig: Fransk, Tydsk, Romansk, Baskisk og Celtisk (i Bretagne); i England, Engelsk og Celtisk i dets forskjellige Mundarter i Høiskotland, Wales og Jrland, og saa fremdeles; men fra det Øieblik af, at Civilisationens Udvikling gjør det til en paatrængende Nødvendighed at sørge for Folkets Underviisning, vil kun det Sprog, være sikkret et fremtidigt Liv, der bliver Underviisnings sprog i Skolerne; de øvrige maa være beredte paa en snarlig Død. En saadan Død vil i vort Land ramme det Frisiske og Plattydske, og vi tør temmelig sikkert sige, at det om hundrede Aar, og maaskee for vil blive en Raritet at høre Nogen tale disse Sprog. Hvad derimod det danske Sprog angaaer, da ansee vi, netop af den anførte Grund, dets Sproggrændse for aldeles sikkret, saalangt det naaer som Underviisningsprog, og, i Overeensstemmelse dermed, holde vi for, at der ingen Fare er paafærde i de Districter af Slesvig, hvor Dansk er Kirke- og Underviisnings=Sprog; men skulde det lykkes Slesvig=Holstenerne at faae det tydske Sprog, gjort til Underviisnings=Sprog i de danske Districter, hvorpaa de saa ivrigt arbeide, og hvad de prale af allerede at være skeet i 300 danske Skoler), tvertimod Kongens Befaling i 1840, skulde det fremdeles lykkes dem, hvorpaa de ligesaa ufortrødent arbeide, at faae Underviisningen spillet i Hænderne paa tydske Seminarister, saa ere ogsaa vi af den Mening, at det danske Sprog, i det mindste Syd for Kongeaaen, snart vil skride sin Opløsning og Undergang imøde." Men dertil er, Gud være lovet, for Tiden ingen Udsigter, og Nord for Kongeaaen vil det tydske Sprog aldrig faae Fodfæste som Folkesprog, saalænge som det Utænkelige ikke skeer, at man skulde faae isinde at fortydske de jydske Bønderdrenge i Skolerne.