Viborger Samler, 1817-01-02
Nytaars=Tanker og Ønsker. Atter rullede et Aar bort i Tidens alt fortærende Gab - som bevinget fløi det mod Tinden af Jordens Bjer- og forsvandt i de klare Skyer - Det svandt for tilsomt bort for den Lykkelige: det gik Sneglegang for den Ulykkelige, begge vandre Livsbanen med modsatte Planer og Ønsker - begge finde sig skuffede; - men, de fortsætte Tidsløbet med Tilfredshed; thi - de haabe. Ja, hvad er Livet uden et optisk Bedrageri, hvori vort sandselige Øie seer Gienstanden klarere og tydeligere end de virkelig ere, hvad er det andet, end et behagelige Blændværk, naar vi nogle Aar efter beskue Dett, vi saa ganske hengav os til Lykkelig er kun da Menneskeet, naar han selv troer sig at være det, og uden denne Overbeviisning er han ulykkelig om han end eiede Perus Guldminer og herskede over Millioner - Held os, naar Tidsløbet fandt os rustede med den Aandskraft, der i Uveirsdagene venter den klare Himmel og med beundrende Øie skuer Hændelsernes raske Gang; ham vil det nedstyrtende Fjeld ei knuse og Lynets Jldstraale ei forfærde. Han vil, naar de onde Dage og Aarstider hvinende fare over Jorden og opsluge Kornagrenes Frugt og guuler Græsplanterne, dog ikke qvæles af Mismods sønderknusende Magt; thi han haaber og troer, at den Gud, der styrer Veiret og afmaatte Kloderne deres Baner, formaaer at fremkalde Liv af Støvet, Glæde af Sorgen og heldbringende Dage af Uveirets rædsomme Ødelæggelser. Mennesket higer efter det Kommende, som Drengen efter at gribe den Bold han idelig kaster fra sig Saae han Værdien af Det han eier og den Kummer Fremtiden ofte bereder ham, han ville lære den store Sandhed: at det er ikke allene Veien til Lykke; men Lykken selv, at være tilfreds med det Nærværende. Navnløse Elendigheder og Plager bragte det over Jorden, at denne Higen efter den man ikke har, ofte greb Menneskets hele Væsen og gjorde det rasende i sin Fremfærd, som den vrede Løve, naar den ei strax kan naae sit Nov. Hvad er vel Krigen, Jordens største Plaget andet, end Magthavernes Stræben efter at naae det Ønskede Deres Vrede over det Nærværende: Deres Misnøie med Det de besiddet Hvad skulle jeg da vel, i det Blad jeg nu det 20de Aar skriver, og som i Aar oplever sit 14de Aar i Ælde, ønske Statens Borgere og Borgerinder, ja hver gamle Danmarks ægte Søn og Datter, bedre, end Vær tilfreds med Tiden brug den lad den være DiulJa, saa skal det og være, kjære Læsere. Jeg vil ikke troe de bemalede med Atlaskes Vers brammende Snurrepiberier af Nytaarsønsker kunne ønske mine kjere Landsmænd og Landsmandinder noget bedre. Lad være, det er ikke i Skialdetone siunget eller i kunstig Versemaal indknebet, saa er det dog det Bedste jeg veed at ønske Troer man mig ikke, saa gribe man i Tidens, om ikke i sin egen, Barm - Hvor vaandede man sig ikke, da Krigens Blodsværd afhug de skjønneste Menneskeslægtens Grene, da dens altfortærende Blodsvende med Diævlefærd ødelagde Naturens og Konstens Minder, da Mødrene vaandede sig i Jammerfølelsen over tabde Sønner og saae Hungeren langsomt fortære de kjereste Mærker paa Samlivets Sønheder, Den kom, den gyldne Fredens Tid. Altstyreren lod de forknede Folkeslag aande frit, deres Huse og Marker fredes for fjendtlig Vold, deres Agre bære sin Frugt, deres Skibe knelse trygge paa blaa Bølge. Bleve Folkefærdene glade, bleve de taknemlige mod Giveren, bleve de fornøiede og lykkelige? – Enkelt Mand tilhører det ikke at dømme Begivenhederne, ingen jordisk Mand kan dømme Hjertet og Følelsen hos Andre. Men, saameget dog Har man nyttet Freden til Tænksomhed og Arbeidsomhed har man villet mætte sig uden at arbeide, er unyttig Handel og Higen efter fremmed Daarskab bandlyst af de Lande, hvis Formue og Velstandskilder Krigen slugte og udtørrede? Haar de 2 sidste Aars Misvext, som en Følge af ublidt Veirligt, lært at spare og undvære? Have vi Legemskræfter til at arbeide, og bruge dem ikke have vi Vid til at skjønne, om Krig, Misvext, Dyrtid og Pest ere blinde Hændelser eller gives os til Prøvelse at gjennemgaae? Har Fordragelighedens Aand afløst Krigs- og Ufredsaanden, Billigsaanden Vindesygens Sædelighedsaanden Barbariets Tilfredshedsaanden Mismodens, og Sparsomhedsaanden Ødselhedens og Daarskabens Man svare. Enhver sig selv, man dømme sig selv for man dømme Andre. Dette er mit sidste Ønske til dette nye Aar og, er man oprigtig i sit Svar og hører Svaret, saa vil Følgen være et heldigt og lykkeligt Aar, for hver Den, der kan vorde, hvad den ikke nu er. Jal det skee A. F. Just.