Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1770-03-30
Forsættelse af No. 5. Om de adskillige Slags Aar. nus Julianus (Juliansk Aar) er det, hvorudi Julius Cæsar, da han A. M. 3904. fierde Gang har Borgmester, gjorde Reformation ved Egyptisk MaSosigenes, en berømt thematici Hielp og Raad, og indskiød heele 67 Dage derudi, og altsaa satte det i en temmelig Rigtighed. Samme bestaar af 365 Dage, men det fierde altid af 366 Dage, og kaldes Skud=Aar. Men da Pontifices efter Cæsars Død ikke tilbørlig obserberede, og lagt og saadant, og strax i de første 36 Aar gjorde tolv Gange et SkudAar, da de dog ikkun skulde have gjort det 9 Gange, kom Aaret altsaa i Uorden igien, udaf hvilken Augustus atter bragte og hialp det. Derefter er det forblevet ved denne anden Reformation indtil A. C. 1532. da Pave Gregorius All. atter forbedrede det og lod tage 10 Dage derudaf. Men da han befalingsviis vilde endog paatvinge de Evangeliske dette Slags Aar, saa antoge de det ikke, i hvor godt det ellers endogsaa var, men der Anno 1700. reformerede det Julianske Aar, og tillige ogsaa det Gregorianske igien, da de udtoge 11 Dage deraf. Jmidlertid beholder Astronom og Cronologi logi dog endnu det Julianske Aar i deres Ting. Annus lunaris (Maane=Aar) tilskrives ogsaa Julius Cæsar, saavidt som han saae, at der fattedes 10 Dage og 6 Timer i et Maane=Aar, at det ikke kom overeens med Sole=Aaret, hvorover han satte 10 Dage til Maane Aaret saaledes, at Januarius, Sextilis og December hver fik ved Enden, endda 2 Dage og altsaa bekom 31 Dage, da de tilforn ikkun havde 29 Dage, og til April, Junio, September og November satte han til hver i Dag, saa at de fik hver 30 Dage, hvoraf Sole=Maanederne ere komne, som tilsammen udgjør 365 Dage, og altsaa et almindeligt Juliansk Aar. Annus Macedonicus (Macedonisk Aar) var et bestandigt Maane=Aar, og kom overeens med Anno AtticoMen da Alexander den Store havde erobret Asia, antoge de et Sole=Aar, som kom overeens med det Julianske. Anmus Magnus eller Platonicus (det Store eller Platoniske Aar) skal være den Tiids Mellemrum, inden hvilket alle Himmelens Stierner skal komtil den Stand og Sted igien, hvor de allerførst vare og stode, som skal skee i 12854 Aar. Andre gamle Skribentere sætter. andre Aar. Men dersom ogsaa at saadant kan ventes, saa maae det vare i 20920 Sole=Aars Længdes Tiid, som store nyere Mattematici har beregnet det. Anmus Martyrum (Martyr=Aar, er et Æræ Doclatiennæ Aar, som begynder 302 eller 303 fra Diocletiani Forfølgelse imod de Christne i Ægypten, hvoraf de Ægyptiske og Abyssiniske Christne endnu betiener sig. Annus Metonicus (Metonisk Aar) var den Tiid af 19 Aar, som Meton i Athenen opfandt og offentlig udsatte paa en Table, for deraf at see, naar Soel og Maane atter kom sammen igien, han kaldte og saadan Tiid Annum magnum, men synes ikke at have været meere, end det man kalder Cyclum lun. Annus naturalis (Naturligt Aar) er den Tiid, som Solen behøver i dens Løb, indtil den kommer til den Punkt igien, fra hvilken dens Løb bliver regnet. Det indbefatter udi sig 365 Dage og næsten 6 Timer. Hevs og Faaret. Faaret maatte stedse lide meget af de andre Dyr. Det træder derfore frem for Zev, Menneskernes og Dyrenes Fader, og bad, at han vilde formindre dets Elændighed. Zens syntes villig, og sagde til Faaret: Jeg seer vel, du Fromme, at jeg har skabt dig alt for værgeløs. Vælg nu selv, hvorledes denne Feil best skal afhielpes. Skal jeg udruste din Mund med forskrækkelige Tænder og dine Fødder, med Kløer, = = = O neyl sagde Faaret; jeg vil nødig have noget tilfælles med de rivende Dyr. Eller, blev Zebs ved, skal jeg lægge Givt i din Gumme: - - . Ak! sagde Faaret, de givtige Slanger hades jo saa forskrækkelig. = = = Nu, hvad skal jeg da giøre? Jeg vil plante Horn i din Pande, og belægge din Rakke med Styrke. = = = Ney, kiære Fader, jeg kunde læt blive ligesaa begierlig efter at stange, som Giede-Bukken. Ja, Ja, du maae, sagde Zev, endelig selv have Formue til at skade, naar du skal kunde afholde andre fra at skade dig! Maae jeg endelig det, sukkede Faaret. O kiære Fader, saa lad mig blive som jeg er. Thi den Formue at kunde skade, frygter jeg skulde opvække lyst til at skade; Og det er dog bedre, at lide Uret, end at gjøre den. Zev velsignede det fromme Faar, og det forglemte fra den Time af at beklage sig. Ulvenes Behandling imod Dyrene. Løven havde beskikket Ulvene til Opsynsmænd over sine Magaziner hvorfra de udsolgte fornøden Føde til alle hans Underdanere. Men disse gode Herrer lode Varene stedse stige høyere og høyere i Priis, og søgte allene at berige sig selv. Faaret maatte give sin Uld, og blev klippet saa nær, at det var færdig at fryse ihiel om Vinteren; Elephanten maatte lade sig brække tænderne ud af Munden for at faae Føde; Hermelinen maatte give sin Hale til Priis. Det var tilsidst ey mueligt at Dyrene kunde holde det længer ud; De klagede herover for Løven, som, fortørnet, fastsatte en vis Priis, for hvilken Varene skulde sælges. Men da Dyrene indfunde sig, vare ingen Varer at bekomme, og der blev skyldt paa Misvæxt. Det sidste blev da værre end det forste; Dyrene vare nær ved at omkomme af Hunger; De maatte da bide i det sure Æble, og beqvemme sig til at give Ulvene alt hvad de forlang, te. Saa skal de have, sagde Ulvene; De skal lære, hvad det er at forgribe sig imod os. Eegen og Svinet. Et graadigt Sviin opsankede under en Eeg den affaldne Frugt. Medens det sønderbeed en Nød, opslugede det en anden med Qynene. Utatnemmelige Fæl nedraabte endelig Eegen. Du ernærer dig af min Frugt. Uden engang at kaste et taknemmeligt Syn op til mig. Svinet holdte et Oyeblik stille, og gryntede til Giensvar: Mine taknemmelige Blikke skulde ikke manglet, saafremt jeg ikkun havde vist, at du for min Skyld nedkastede dine Nødder. Hercules.