Aalborg Stiftstidende, 1835-11-19
Stænderforsamlingen i Roeskilde. Stændertidenden Nr. 8 indeholder under Nr. 2: 1) Beretningen om Discussionerne i Sagen angaaende Diætpenge og Befordring for Sættedommere: Motiveringen af det kgl. Lovudkast desangaaende; Committeens udførlige Betænkning, (hvorefter Pluraliteten var af den Formening, at den i Udkastet antagne Regel, at Parterne skulle udrede Reiscomkostningens og Diætpenge til Sættedommere, hvor den ordinaire Dommer maa vige sit Sæde, bør forandres derhen, at disse Udgifter afholdes af det Offentlige og udredes resp. af Amtsrepartitionsfondet eller Amtets Kjøbstæder;" og den samlede Committee formeente: at Udtrykket Sættedommer retteligen kunde forandres til Retsbetjent; ligesom og at det udtrykkeligen burde bestemmes, at det forbydes den constituerede Retsbetjent at modtage nogen særlig Betaling for hans Uleilighed af den Part, der har begjært ham beskikket ); den kgl. Commissairs yderligere bemærkninger og Committeens Betænkning; og Committeens Medlem, Secretair Ussings Yttringer i Anledning af disse bemærkninger J Tidendens Nr. 9 meddeles Fortsættelsen af Forhandlingerne i denne Sag: Procurator Rye vilde have Diætpengens forhøiede fra 2 til 3 Rbd., men, da Committeen og navnlig dens ene Medlem Statsr. Stenfeldt herimod opponerede, blev denne Proposition sat under Afstemning og forkastet. Det oprindelige Lovudkast om denne Gienstand er af følgende Jndhold Naar Øvrigheden i en Sag, hvori den ordentlige Dommer, af en eller anden Grund, maa vige sit Sæde, beskikker en Sættedommer, bør denne, hvis han i den Anledning maa gjør Reiser, foruden fri Befordring, nyde 2 Rbd. Sølv i Diætpenge for hver Dag, som han anvender paa Reisen og det dermed forbundne Ophold paa det Sted, hvor han har at pleie Retten. Disse Diætpenge udredes af Reqvirenten, med mindre denne har erholdt fri Proces, da de i saa Tilfælde, saavelsom i Justitssager, afholdes paa samme Maade, som de øvrige af Justits= og beneficerede Sager flydende Udgifter. Paa ligeMaade bliver der med Sættedommerens Befordring i dette Slags Sager at forholde efter de ellers for slig Befordring, gjældende Regler, med Jagttagelse af den Forskjel, som de gjældende Love i saa Henseende giøre mellem Kjøbstæderne og Landdistricterne. Derimod er det i andre Tilfælde Reqvirentens Sag at forskaffe Sættedommeren Befordring eller derfor give Erstatning efter Vognmandstaxt. Jøvrigt vil det ved endelig Dom være at afgjøre, hvorvidt der for slige Udgifter, efter Sagens Beskaffenhed, tilkommer Reqvirenten Erstatning hos Modparten, ligesom der ogsaa i Justits= og beneficerede Sager bliver at tillægge det Offentlige Erstatning for de ved en Sættedommers Beskikkelse foranledigede Udgifter ligesom for de øvrige Sagens Omkostninger, forsaavidt der er Nogen, som saadan Erstatning efter Lov og Ret kan paalægges. Efterat den kgl. Commissarius derpaa yderligere havde udviklet hvorledes Staten vistnok bør gjøre sit Mulige til at skaffe Alle lige Retspleie, men uden at der dog kan paalægges Stater, nogen særdeles Byrde, hvorfor han, i Overeenstemmelse med hvad han tidligere havde bemærket, maatte ansee det rigtigst, at det forblev ved den i Lovudkastet opstillede Regel, og efterat flere af Forsamlingens Medlemmer havde udtalt deres Mening om Sagen, ligesom ogsaa Committeens Referent, Procurator Haagen, yderligere havde yttret sig om samme, blev der skredet til Afstemning, og, efterat det fremsatte Amendement om Forhøielse i Diætpengene og om Salair til Sættedommerne var bleven forkastet, blev det, hvad Sagen i øvrigt angik, med 3) Stemmer mod 26 vedtaget, at Forsamlingens Betænkning burde gaae ud paa, at Sættedommeres Diætpenge og Reiseomkostninger ikke skulle udredes af Reqvirenten, men af det Offentlige. Den af Forsamlingen derefter over Sagen afgivne Betænkning lyder saaledes: "Over det Udkastil en Placat angaaende Diætpenge og Befordring for Sættedommere, som Deres Majestæt har ladet forelægge Stænderne til Overveielse, tillader Forsamlingen sig at afgive følgende allerunderd. Betænkning: Da Placaten, ved saavel i sin Overiskrift som i selve Udkastet at bruge det Udtryk: "Sættedommer, muligen kunde give Anledning til den Mistydning, at dens Bestemmelser kun skulde komme til Anvendelse, naar Nogen beskikkes til at øve den egentlige Dommerfunction, synes det tilraadeligt at affatte Anordningen i saa ample Udtryk, at den kan anvendes paa ethvert Tilfælde, hvori den ordinaire Retsbetjent, paa Grund af sin Stilling til Sagen eller Parten, er sat ud af Stand til at fungere, og en Anden af denne Aarsag i hans Sted maa ansættes. Skjøndt det kunde synes, at den, der vorder paalagt et ham uvedkommende og ofte besværligt Hverv, derfor bør have Betaling, menes det dog, at det uden Ubillighed kan gjøres Statens Embedsmænd til Pligt at udføre extraordinairt Arbeide for det Offentlige, og, da den hidtil gjældende Regel, hvorefter den Part, der i en privat Saa begjærer en Sættedommer ansat, skal betale ham for hans Uleilighed, nødvendigviis maa svække den Tillid, som begge Sagens Parter bør have til Sættedommerens Sinceritet og Apartiskhed, saa tillader Forsamlingen sig allerunderdanigst at indstille, at Lovudkastet, der ikke bestemt udtaler sig herom, maa tilføies den udtrykkelige Bestemmelse, at den, der beskikkes istedetfor den ordinaire Retsbetjent, ikke maa modtage anden Betaling for sit Arbeide, end de ordinaire Retsgebyhrer i private Sager. Forsaavidt det i Udkastet hedder, at Reqvirenten skal udrede de omtalte Diætpenge og forskaffe den Constituerede Befordring eller give Erstatning derfor efter Vognmandstaxt, er Forsamlingens Pluralitet med et Antal af 39 Stemmer af den Formening, at denne Udgift bør bæres af det Offentlige og reparteres paa den i Placaten for publique og beneficerede Sager bestemte Maade, hvorimod Minoriteten med et Antal af 26 Stemmer holder det for tilraadeligt at lade Udkastets Bestemmelse forblive uforandret. For denne sidste Mening anføres, nat det er et Princip i Lovgivningen, at den private Part skal bestride alle med hans Sag forbundne Udgifter, selv om disse hidrøre fra Grunde, der ere tilfældige og ham utilregnelige; at man saa meget som muligt bør undgaae at lægge nye Byrder paa den allerede noksom betyngede Commune; at den omtalte Udgift kan blive ikke ubetydelig for det Offentlige, idet Parterne, naar de ikke selv skulde bestride de med en Sætte dommers Ansættelse forbundne Omkostninger, ville fremsætte nutidige Protester mod den ordinaire Dommers eller RetsbetjentsHabilitet; og at Staten, hvor den Paagjældende ikke er istand til selv at bestride den omtalte Udgift, vil kunne komme ham til Hjælp med fri Proces, saa at han ikke af denne Grund kan sættes i den Nødvendighed at maatte opgive sin Ret Men paa den anden Side maa Forsamlingens Pluralitet til Styrke for sin Mening allerunderdanigst tillade sig at anføre: Ligesom det ikke kan i sig selv antages urigtigt at afvige fra et almindeligt Princip, hvor der er tilstrækkelig Grund til at gjøre Undtagelse fra Reglen, saaledes bør formeentlig alle Borgere nyde lige billig Retspleie, hvilket ikke er Tilfældet, naar den Part af en ham utilregnelig Grund ikke kan faae sin Sag ført uden extraordinaire Udgifter. Som en følge af den i selve Lovudkastets Motiver indrømmede Pligt for Staten at skaffe en Dommer i den ordinaire Dommers Sted, naar Parten ikke kan paatale sin Ret for denne, maa det snarere være det Offentliges, end den Private Sag, at bære de derved forhaarsagede Udgifter. Den Omstændighed, at Byrden paalignes Communen, kan komme ethvert Jndivid i denne til Nytte, og denne Byrde vil i sig selv neppe blive følelig for det Offentlilige, deels fordi Udgiften kun finder Sted, hvor den Constituerede skal gjøre Reiser, deels fordi Dommeren, der ikke uden lovlig Grund bør vige sit Sæde, og med hvis Forhold i saa Henseende Overdomstolene have behørigt Indseende, ikke kan formodes tilbøielig til at fratræde i private Sager, hvorved han taber sin Embeds=Jndtægt, og endeligen maa Loven, der ogsaa bør beskjærme den, der ikke qvalificerer sig til at erholde fri Proces, ikke nøde ham til at opgive sin Ret ved at sætte Udgifterne paa Saaen i urigtigt Forhold til dens Gienstand. Saaledes afgives nærværende allerunderdanigste Betænkning.