Norske Intelligenssedler, 1796-04-27
Aftvungen Svar paa Herr Professor Wilses Bekiendtgiørelse i norske Jntelligenz-Sedlers Nr. 15, i Aaret 1796. Endelig er Tiden kommen, endog under nærværende betydelige Nedstemning ved en Høiskoles Tilværelse i Kongeriget Norge, at Herr Professor Wilse er bragt til den Sinds Rolighed; at han - i de norske Jntelligenz-Sedler den 31 Martii d. A. offentlig fremkalder enhver Undersaat, for tilligemed sig at takke Gud og Kongen, om man endogsaa kun fik Læreanstalter af et Slags almindelige Gymnasier m.v.. - En lystelig Sag, at jeg skal bruge hans eget Udtryk, om dette var skeet fra Begyndelsen, da jeg for min Deel, som just saa, og ikke anderledes, troer at Norge er lykkelig, var bleven sparet derom at skrive Ved saaledes at have udbasunet denne sin Palinodie og Revocering paa alle de store Anlæg han har havdt i Hovedet; meener da nu denne betragtelige Mand, at han straxen er berettiget at hente frem af Krogene dem som have været saa dristige, at tænke og skrive netop tvertimod det han nu offentligen renoncerer paa; deriblant han da troer jeg undertegnede af alle vil blive den ulykkeligste Mand. - Efterat have udrevet af mit Brevs Sammenhæng et Par Tanker og Talemaader, som snarest kunde give en pludselig Sensation hos Læserne af Jntelligenz-Sedlerne, (thi han selv er muelig af Compatrioterne, som ikke længere bruge de Kiøbenhavnske Lærde Efterretninger) lader han da Publicum strax vide, at jeg kun er en Drabant eller Vaabendrager hos en Provst Giellebølle, hannem han da i det samme giver nogle dygtige Sidestød, Neppe er han tilligemed sin Struense bleven expederet, inden han vender sig til mig; men tænk, med denne uventede Hæders-Tiltale: "At jeg nemlig viser mig som en meget forsigtig General, der i Stridens Hede holder sig selv tilbage, og lu lurer paa Udfaldet, for at springe til og skrige Triumph med det seirende Partie. - Han glemmer ej heller at forunde mig en geistlig Hæder, i det han erklærer, at Præster gierne kunne udvælge mig til en Provst; endskiøndt jeg ikke er saa stoer en Geograph og Mathematicer, som han, der har paataget sig saa mange Excursioner, endog til selve Berlin og darusen, hvor ikke enhver Dosmer tør komme: - Men endelig træder han nærmere, for at lige mig ind i Hiertet, hvilket forekommer ham meget mistænkeligt for Staten; og dette var en ulystelig Sag, desaarsag jeg da opfordres til offentligen at forklare mig, eller giøre offentlig Afbigt. - Ret saa Herr Medbroder og Medskyldige, Afbigt, (Men frygter du ikke, som er i lige Fordømmelse?) - Afbigt, dette sidste min Ven selv forlængst burde have gjort, saa havde De ikke ledet mig og andre i Fristelse. - Men nu er Spørgsmaalet, hvorfor og for hvem skal da vi to giøre Afbigt, For Regieringen; o! den tager ikke mod Afbigt; den er en Hævner til Straff for den, som giør ilde: Eller er det maaskee os indbyrdes, der bør karessere hinanden for at blive forligede, dette behøves jo ikke; thi naar jeg erkiender Herr Wilse for en Professor Extraordinarius og en Fædrenelandsven, og han igien mig for en god Stridsmand, en meget forsigtig General, ja en Provsmed, som ej er et lidet Dyr i vor Herres Have, saa have vi Rang begge to, og Derimod er det for et Publipasse da hver paa sit i ald Skikkelighed. cum vi enten skal forklare os, eller giøre Afbigt? Ahl dette har jo Professoren, for sin Person, allerede ladet skee paa Prænt den 31 Marti 1796 ved sin offentlige Palinodie og Revocering paa alle de store Ord og Løfter han i 3 Aar har givet Publicum, at ville her forskaffe et i Europa skinnende Academie m.v. Det tilkommer altsaa nu allene mig allerydmygst at træde frem, for at forklare min Forbrydelse. Og skulle jeg da herved allerærbødigst udbede det Høistærede Publicums Opmerksomhed allene paa en eneste Gienstand med sine Følger, jeg i mit Brev har havt for Øje, som bestaaer derudi, "Hvad jeg nemlig for tre Aar siden tænkte om de alvorlige Optrin, for offentligen at indtale Kongeriget, Norges Ret til et eget, selvstændigt, et uafhængigt, et ald muelig fuldkommengiørligt Academie, Paa disse Prædicativer jeg da troede, ingen ægte og sundtænkende Norman gjorde nogen Prætention, og grundede jeg da min Formodning derpaa, at Nationen var alt for ædel, under slige svulstige Tillægsord, at fordre nogen Slags Rettighed, under hvad Navn det er, af Den Landsfaders Hænder, i hvis Skiød vore norske Forfædre forlængst selvdristig have nedlagt, lagt deres Regalier, med absolutum Dominium over dem og alle deres Efterslægter: - Og skulle derimod, og i saa Maade, findes nogle, som tænkte anderledes, følgelig vare misfornøjede, troede jeg det maatte være Stats-Zeloter besiælede af en brittisk Aand; eller saadane, som af Handels- eller borgerlig Friheds Aarsag fordrede det, man rigtig nok kalder justum og ret; men uden tillige at see hen til det øvrige, der hører til, nemlig det man kalder æqvum, necessarium, saalutare; de er billigt, fornødent og nyttigt: Og hvo som da fra denne urigtige Side beskuede sin Stats Skiæbne, den troede jeg ligesaa urigtig kunde falde paa at betragte alle disse Opraab af Universitets-Selvstændighed, Uafhængighed, Fuldkommengiørelse, Lustre m.v.; meenende at alt dette kunne blive Grundlaget til en Slags fordeelagtigere Drift i Finantz- og Næringsvæsenet, da alle ViidenskabsPengene maatte blive i Landet. - -Men som jeg endelig skylder det høistrespective Publicum endnu en vigtigere Forklaring. Hvad der nemlig bevæger mig til at blande Statssag med Universitetssag, da der gives Academier, som ere uafhængige, endskiønt ikke Staterne ere det; desaarsag jeg ikke burde have taget Hen- Da svares allerærbødigst, at dette skeedte aldeles syn til et Jrland m.v.. ikke af Ondskab eller Nationalhad; men af det, som er tvertimod; da jeg desuden aldrig har vidst, at dansk og norsk Man nogensinde har skammet sig ved en JrMen at komme til Sagen: Jeg beder at Selvtænkere og Erfarne lænder. i Tidernes og Tingenes nærværende Gang ville selv tale, Og lader os da høre, om det ikke er afgjort Sag hos dem: At den Litteraire Verden i vore Dage er ligesaa virkende, som store Armeer! - Lader os derpaa spørge dem, om ikke der, hvor Oplysning og den høiere Videnskab er Statens Siæl; der samme ogsaa har en usædvanlig og vexelviis Jndflydelse paa Regent, Hærfører, Statsmand, Borger, Landmand, ej at tale om den professionsmessige Lærde selv, Og naar nu Viidenskabs-Sædet i en fra Hovedriget særskilt, langtfraliggende tillige afhængig Stat bliver uafhængig og selvstændig, pragtfuld og ærefuld, naar tillige Embedsmændene ene og allene dannes paa denne særskilte Stats Grund, hvor de, og ingen anden, i sin Tid placeres m.v., Lader os da, siger jeg atter, spørge: Om det ikke er mere end metaphycisk mueligt, at fra alt dette, heelt beregnet, kunne udkomme electriske Stød, eller med andre Ord; om ikke Litteraturens og Videnskabs-Klassens Uafhængighed i Biestaten saaledes kunde sympathisere med samme sit afhængige Statslegeme, at der kunde skee Stramminger; ja Synderrivelser paa Nationalbaandet og Regieringsringsfælleskabet med det Moder- og Thronrige; hvormed Biestaten til Verdens Ende skulle være forenet?? - - Udi et heelt og af Naturen udeeleligt Rige, som Rusland, Sverrig og flere kan dette ikke vel skee, thi Videnskabs- og Statssag er der et Landskabs-Sag, og Alt er naturligt afhængigt af en og samme Regiering: Men fæster man derimod Øiet for Ex, paa et Storbrittanien med sine tre forenede Stater, vil det befindes, saadant stundum der at passere, der fortiener Saa, og al Opmerksomhed og Eftertanke, som i mit Brev meldt er. ingenlunde anderledes, er da Gangen, Vendingerne og Hensigterne i min, saa kaldte, Stille Brevvexling under de første Universitets-Uroligheder i Norge, Og monne det da nu, under denne min allerærbødigste Forklaring, skulle være mueligt: At det ædle norske Publicum, som indtil denne Dag frydes ved Tvillingrigets milde, veldædige og retfærdige Regimente, som saa inderlig elsker DannerKonge-Slægten; at Det aldrig, i hvor mange Ondskabs-Aander sig tilbyde, kan beslutte sig at adskilles derfra, Monne, siger jeg, det da er mueligt, at saadant et stemt og klippefast Folk, fordi en saa ussel Skribler, som jeg, yttrede nogle ringe Tanker i Anledning af ald den Snak og Pral om academisk Selvstændighed, Uafhængighed, Fuldkommengiørelse m.v., - skulle ville hade og forfølge mig som en Forbryder, mere end den kloge Wilse, som aabenbarligen nu i tre Aar har støjet i det Høje og i det Lave med saadanne Apparater, som Udfaldet nu viser, at hverken Kon- - Og haagen eller Folket pro tempore eragte fornødne og nyttige at være. ber jeg i Øvrigt at en Wilse ikke haver imod, om Kongen og Folket, endnu en Stund, forunde min Hustrue og elleve uforsørgede Børn Vedvarelsen af mit Liv og min Ære. Fedts Præstegaard den 20 Apr. 1796. O: Ottesen.