Berlingske Tidende, 1814-07-15
Tropperne til det første Contingent skulle af Cantonerne levere i følgende Forholde: Bern stiller 4584 Mand, Zürich 3858, Waad, 2964, St. Gallen 2530, Aargau 24 10, Grandinden 2000, Tessin 1804, Luzern 1734. Thurgan 1670, Fretburg 1240, Apper ze 972, Soldthurn 904, Basel 818, Schwyz 602, Glarus 482, Schafhausen 466, Unterwalden 382, Zag 250, Uri 236; ialt 30,000 Mand. S. 3. Pengebidragene til Krigsomkostningernes Bestridelse skul udredes af Cantonerne paa efterstaaende Maade: Bern giver 91,69. Franker, Zürich 77, 153, Waadr 59273, St. Gallen 39,451, Aargan 52,212, Granbunden 12,000, Tessin 18,039. Luzer, 26,016, Thurgau 25,050, Fretburg 18594, Apperzel 9,748, Solothurn 18,097, Basel 20 450. Schwiz 8,012, Glarus 4823, Schafhausen 9 327, Unterwalden 1,907, Zug 2,497, Uri 1184 ialt 490, 507 Franker. Denne Scala er fansat for de første tre Aar Naar disse ere forløbne, og aabenbare Misforholde skulde finde Ste mellem enkelte Cantoners Bidrag, skal Landdagen foretage en Revision lignende Revision skal i Fremtiden foretages hvert femtende Aar. Bidragen til Forbundskassens af Landdagen fastsatte Avgivter skulle ligeledes ydes efter ovenstaaende Scola. 5. 4. Ved Afgiørelsen af de Landes Forholde, som skulle tilbage, gives Schweiz og dermed forenes, skulle ogsaa de Bidrag af Mandskab og Penge, som samme have at levere, bestemmes. H. 5. Til eftertrykkelig Haandhævelse af Schweizes Neutralitet, og forat understøtte de fornødne Forsvarsforanstaltninger, anordnes er fælleds Krigskasse, hvis Formue skal stige til Beløbet af et dobbelt Pengecontingent. Denne Krigskasse skal udelukkende ikkun anvendes til Krigsomkostninger ved fælleds Udrustninger, og i mødende Tilfælde den ene Han deel af Udgivterne bestrides ved Inddragelsen af et Pengecontingen efter Scalen, den anden Halvdeel betales af Krigskassen. Til denne Krigskasses Dannelse skal en Jndførselsafgivt lægges paa Vare, som ikke høre til de nødvendigste Fornødenheder. Disse Afgivter skulle erlægges af Grændsecantonerne, og aarligt Regnskab derover indgives til Landdagen. Det overlades til Landsdagen saavel at fastsætte denne JndførselstoldsTarif, som at bestemme Maaden, hvorpaa Regnskabet skal føres, og hvorledes de indkomne Penge skulle forvares. H. 6. J Tilfælde af udvortes eller indvortes Fare har ethvert Canton Ret til at fordre Understøttelse af de øvrige Cantoner. Udbryde Uroligheder i et Canton, saa kan Regieringen kalde andre Cantoner til Hielp; dog skal det første Canton strax underrettes derom. Ved vedvarende Fare skal Landdagen træffe de videre Forholdsregler. Opstaaer en pludselig Fare udenfra, kan vel det truede Canton kalde andre Cantoner til Hielp; dog skal det Canton, som har Forsædet, strax meddeles Kundskab derom, og paaligger det samme at sammenkalde Landdagen, som forordner Alt med Hensyn til Eedsforbundets Sikkerhed. Det eller de opfordrede Cantoner paaligger det som Pligt at komme de Opfordrende til Hielp. J Tilfælde af udvortes Fare bestrides Omkostningerne af Eede forbundet; ved indvortes Uroligheder paaligge de det Canton, der kaldet de andre til Hielp; med mindre Tilfælde skulde møde, hvor Landdagen formedelst foregne Omstændigheder, skulde træffe andre Bestemmelser, H. 7. Endsforbundets Ret i Stridssager mellem enkelte Canoner, over alle de Gienstande, som ikke ere afgjorte i Forbundsforliget, fastsættes paa følgende Maade Ethvert af de to stridende Cantoner vælger af andre Cantoners Magistratspersoner to, eller, hvis de derom enes, en Forligelsescommissair. Angaaer Sagen mere end to Cantoner vælges et bestemt Antal af enhver af Parterne. Disse Forligelsescommissairer træde sammen, og søge at afgiøre Striden i Mindelighed og skifte Forlig. Kan dette ikke opnaaes da vælge de en Voldgivtsmand af Magistratspersonerne i et Sagen uvedkommende Canton, som ikke allerede har afgivet nogen Forligelsescommissair. Skulde Forligelsescommissairerne ikke kunne enes om at vælge denne Voldgivtsmand, eller noget af Cantonerne besvære sig over Valget, da udnævnes han af Landdagen, dog uden at de stridende Canionederved have nogen Stemmeret. Voldgivtsmanden og Forligelsescommissairerne forsøge endnu engang at bilægge Striden ved Forlig, eller afgiøre, ifald Parterne dertil findes villige, Sagen ved en Kiendelse. Skeer ingen af Delene, saa fælde de Dem i Sagen efter Loven. Dommen kan ikke gaae videre, og bliver, naar Rødvendighed byder det, bragt i Udførelse ved Landdagens Bestemmelser. Paa samme Tid som Hovedsagen paakiendes skulle ogsaa Omkostningerne, bestaaende i Forligelsescommissairernes og Voldgivtsman, dens Udlæg, afgiøres. De efter ovenanførte Bestemmelser valgte Voldgirtsmænd og Forligelsescommissairer skulle under Sagen løses af deres Regiering fra den Eed de have svoret deres Canton.