Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-08-27
Ved en høitidelig Fest i Seraillet vilde Sultanen offentliggiøre dette. En Skare af alle de vigtigste Embedsmænds Damer blev indbuden til Zaide, medens Sultanen kaldte alle Rigets Stormænd til sit Taffel. Under Canoners Torden vilde han der tilkjendegive dem sin Faderfryd. Med Rødme modtog Zaide Damerne. Den nye Visers Kone var den første, som indfandt sig. Hvor kunde hun andet, Hendes Rang, hendes Glands var Sultanindens Verk, og - hun befandt sig netop i samme Forfatning som Sultaninden selv. Ali var nesten bekymret da hans Ven Firlesamber ikke indfandt sig til denne Fest – (han pleiede ellers at deeltage i alle hans Glæder). Sultaninde Zaide blev virkelig angest, da Feen Merline, just i det man vilde sette sig til Taffels, kom svævende i sin Lilievogn, og, uden at blive anmodet derom, tog Plads imellem Zaide og Vistrens Frue. Hundrede unge Piger klædte i Sølvfloer, og holdende de skjønneste og meest duftende Blomsterkrandse imellem sig, dandsede rundt om Taflet, og forkyndte i høitidelig Sang det, som hele Forsamlingen alt vidste, men som man stillede sig saa forundret over, som om et sligt Tilfælde aldrig før var hørt, og som om dette nu først kom dem for Øre. Jngen var ivrigere i sine Lykønskninend Vistrens Frue, (hun havde den Gave at hun stedse talte i Hyperbol). Hun saae alt i Aanden den nyefødte Prinds (at Sultaninden fik en Søn holdt hun for afgjort), deligere end noget andet Barn, og lige fra Fødselen af begavet med alle muelige Fuldkommenheder og Dyder. "Denne Gang regner Du feil, sagde Merline. Zaide føder en Datter, men det Du selv bærer under Hjertet er af Mandkiønnet, og - jeg veed at dets Skiæbne staaer i Forbindelse med Zaides Datters. Derpaa vendte hun sig til Sultaninden med disse Ord: For fem Maaneder siden lod jeg dig vide, at dit Barn skulde have en Gave af mig. Du har havt Tid til at eftertænke hvad Du helst kunde ønske din Tilkommende. - Nu vel, hvad begiærer Du for din Datter, – J Sandhed, var Zaides Svar, Propheten har alt skiænket hende det meeste ved sin ophøiede Fødsel. Skulde jeg have noget at ønske min Datter (siden Du paastaaer at det ikke bliver en Søn) saa maatte det vel være Skiønhed; men saa overordentlig Skiønhed, at den aldrig før var seet. Poeterne tale stedse om Roserne paa Pigernes Kinder. Lad min Datter da prydes med et par virkelige Roser i sine, med virkelige røde Blade."Og det ønsker Du efter fem Maaneders Betænkningstid. spurgte den forundrede Fee, og saae bebreidende paa hende. Hvad kunde jeg vel ønske bedre var Svaret. - Vel, det skee, sagde Feen. Hun kyste Zaide paa begge Kinder i det hun sagde: Din Datter være skiøn som Du, og tvende røde Roser blomstre i hendes Kinder!" Ak, udraabte Vistrens Frue, velsignet være hendes Høihed, som udfandt det ædelste, hun kunde begiære for sin Prindsesse Datter. Hvor ophøiede ere ikke hendes Følelser, Hvo uden hun kunde have udtænkt sligt? Hvor jeg længes efter at see den deligste Engel med sine uvisnelige Roser! Torne og grønne Blade høre til enhver Rose, sagde Merline. Prindsessen har jeg skiænket Rosen, ønsker Du at det Mandlige, Du skal føde, bærer Stilken og de grønne Blade, som hører til disse Roser, – Jntet skulde være mig kiærere end at vide min Søn i hvilken som helst Forbindelse med min Herskerindes Datter, var Svaret. "Det skee, sagde Feen, derpaa slog hun Visi rens Dame paa begge Ørene: Dit Foster bære Rosentræets tornede Stilk, og dets grønne Blade ved begge sine Øren, og først naar han underkaster sig Prindsessens Herredom, og vælges af hende til Gemal, forene de Roser, som Zaide daarligen ønskede i sin Datters Kinder, sig med de Blade som dit nedrige Hyklerie plantede ved din Afkoms Øren. Dette sagde Feen med stræng Alvorlighed, og forsvandt. (Fortsættes.)