Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1791-05-24
J Pas, en ganske artig lille Bye i den Frankiske Kreds, levede en anseelig Mand, af et meget gode Rygte, langt fra Verdens Tummel, og opdrog sin eneste Datter, med al den Troskab, som kunde ventes af en god Fader, men ganske i Stilhed, og begik kun den Feil, at han lærte hende ikke at kiende Verden og Mandfolk. Mariane var en øm, god og kierligheds. fuld Pige, fuld af Jld, med en Fortrolighed uden Grændser til alle Mennesker, som meente eller syntes at meene det vel med hende. Mistroe og Tilbage hold kiendte hun ikke, og var med al Oprigtighed, Venner af alle dem, som vare Venner af hende. J denne, vel gode men ikke alt for klaae Tænkemaade, blev hun bestyrket ved Venskab, som hun underholdt med et andet Fruentimmer, en Datter af Amtmanden. Hanne besvarede fuldkommen Marianes Ømhed, og endskiønt de levede nogle Mile fra hinanden, kom de dog ofte sammen, men skrev hinanden endnu ofter re til. Mariane var 19 Aar gl., da een med deres Familie vidtløftig Beslægtet - vi vil kalde ham Florian - kom tilbage fra Universitetet, og i Anledning af nogle Familitaaliggender, fandt Adgang i hendes Faders Huus. Hr. Krause - Marianes Fader - fandt Behag i den unge Florians bøielige Væsen og usmigrede Omgang og han blev snart en daglig Giest i deres ellers saa meget ensomme Huus. Florian blev imidlertid, ikke mindre ved den gamle Kravses uhykle, de Venskab, men meget meere for ved Marianes Kierlighed opmuntret, som allerede ved første Besøg op spirede i ham, og blev med hver Dag stærkere. Og Mariane? Eftertænk hendes Caracteer af de saa udkastede Træk, og forestil Dem den 24 Aars Florian, som den meest velgiørende og artigste Mand - leg endnu hertil, at han i faa Uger fandt Leilighed, paa den fiineste Maade at opdage hende sin Kierlighed, og hvad var vel naturligere end at hun elskede ham igien. Og kunde vel Marianes Kierlighed til det første unge Menneske, som havde gjort Jndtryk paa hende, vel være af et gemeent Slags, Nei, hun dang efter ham med en fuldkommen Ømhed, og hvor kold, hvor ubekiendt med det menneskelige Hierte maa ikke det Menneske være, som kunde laste hende - Den Pige, som befinder sig i Marianes Forfatning, og undgaaer Saaren, hun kaste den først Steen paa hende. Liv, tilede bort paa Kierligheds Vinger; Florian til Nogle Maaneder, de lyksalieste i Marianes svor hende tusinde Gange evig Troskab, og hun belønnede ham hver Gang med det villigste GlædeskysUndertiden traf det sig vel og, at han fordrede en stor re Belønning, men hun, trods den største Ømhed, vegrede sig standhaftig for samme. Marianes Forældre maatte ei have været Mennesker, ifald de ikke ge de unge Mennesker. De saae den med Fornøielse snart havde bemerket den giensidige Kierlighed hos beg elskede den unge Florian som deres Søn, og endskiønt fremspire, voxe og stige til den høieste Grad, thi de han ikke med udtrykkelige Ord holdt an om deres Dato ter, saa var dog hans hele Opførsel en bestandig Tragten derefter, og dette var dem fyldestgiørende nok. Hans naturlige Taushed kaldte de Beskedenhed, da havde ingen Hemmelighed for sine Forældre. han endnu ingen Embede havde. Mariane derimod blev af en vis Greve kaldet til at være hans Secretair, Nogle Maaneder vare saaledes forløbne, da Florian, med det udtrykkelige Løvte, at han med allerførste skulda han ved Hoffet stod i overmaade stor Anseelse. Made skaffe ham et Embede, som han let kunde giøre: riane forskrækkedes vel i Begyndelsen ved denne Efterretning, men gav dog med Glæde sit Samtykke i deres fuldkomne Forening? Afskedsdagen frembrød, denne bittre Skilsmisse, thi var den ikke en Vei til Aftenen før Florians Bortreise sadde begge de Elsken. de sammen i et mørk Lysthuus, og phantaserede om Skilsmisse og om snart at sees igien. Hvilken Tilstand er vel farligere end denne for en ung Piges Dyd? Florian bad om den fulde Nydelse af hendes Kierlighed, han bad saa smigrende, i saa varme Udtryk, saa henrivende - og hun var saa blødhiertet, saa om og svag. Vi have høie Begreb om Marianes Dyd; men denne Gang skulde den have været fløiteendersom ikke hendes Skytsgeist i Besynderlighed havde vaaget over hende. Hendes Moder traadde ind i Haugen, hun hørte at Døren knirkede, og - hendes Uskyldighed blev reddet. Næste Dag skrev Mariane følgende Brev til hendes Veninde: . Han er borte, Hanne, Du har jo elsket, elsker endnu, og jeg behøver ikke at sige Dig mere. Jeg har ikke sovet den ganske Nat, jeg har grædt, bedet, og takket Gud af mit ganske Hierte, thi formedelst Kierlighed var det i Aftes ikke alleneste en " sørgelig, men det var ogsaa en farlig Aften for Din Mariane. Men Du kan uden Bebreidelse trykke mig til Dit reene Hierte. Klokken 3 i Morges kastede jeg mig paa Sengen, og slumrede ind, men en frygtelig Drøm vakte mig igien op. Jeg var med Florian i en Skov. Et skrækkeligt Uhyre, som jeg ikke kiendte, vilde opsluge mig, jeg strakte mine Arme ud efter Florian; men i Stedet for at redde mig, kastede han mig i Svælget paa Uhyret, og undveeg. Jeg opvaagnede ganske sverdig, og gik til Vinduet for at see ham relse bort. Klokken 5 blæste Postillonen. Han tilkastede mig endnu et Kys, og jeg forfulgte ham med en Strøm af Taare. Hanne, om jeg aldrig seer ham mere, Kom snart til mig, jeg behøver nu Dit Selstad mere end forhen."¬