Jyllandsposten, 1841-01-22
Den 9de Marts 1840 anmeldtes det for Kongens Befalingsmand i Stockholms Lehn, at Per Franssons Hustrue, Lovisa Andersdatter, Tirsdagen den 25de Febr. havde aflivet sig ved Hængning. Generalfiskalen (Al manna Aklagaren) anmeldte tillige, at, medens denne Kone levede, var Tid efter anden det Rygte almindeligt opstaaet, at der fandt et brødefuldt Forhold Sted mellem Manden, Per Fransson og deres Tjenestepige, Maja Stina Klang, hvorfor der var Anledning til Mistanke om, at der fandtes nogen ydre Tilskyndelse til Lovise Andersdatters Aflivelse. J Anledning heraf blev der foranstaltet et Syn over Liget under 16de Marts af Districtslægen Vistrand, hvis Resultat var: at Lovise Andersdatters Død var foraarsaget ved Qvæl ning, formedelst Halsens Sammentrykkelse, der atter var bevirket ved Hængning, og at der var al Sandsynlighed for, at hun havde hængt sig selv, da der i Æggestokkene fandtes en syggelig Disposition, der meget let kunde have indvirket paa hendes Sindstemning. Jkke destomindre undersøgtes Sagen ved LanghundraHerredsting den 24de Marts, men de fremkomne Data udviste kun, at Lovisaa ikke havde været synlig i sit Hjem siden Middagen den 25de Februari, og at, efterat man forgiæves havde søgt hende hos Naboerne og i Egnen var Pigen, Maja Klang, anden Dags Morgenen, tidlig kommen ind i Stalden til Drengen Jera med Underretning om, at hun paa Fæhusets Loft havde stødt paa en død Krop, der senere ved Lys og Lygte opdagedes at være Lovisas, der laae død paa Halmen og havde en Strik om Halsen, der var befæstet til Taget; efterat Naboerne havde været tilkaldte, havde baade Per Fransson og Pigen Maja viist den høieste Bestyrtelse over Hændelsen; samt at den døde Krop laae i en forover bøiet Stilling, med Hovedet hævet omtrent 1/4 Alen fra Halsen ved den omtalte Strik. Flere Vidner bleve afhørte, hvis Beretninger gik ud paa, at der ved Konens Livstid havde fundet flere forargelige Optrin Sted, blandt hvilke det følgende er det mærkeligste: En Aften i Januar Maaned 1840 havde Lovisa villet følge Per til den nærmeste By for at see et Skyggespil, som der opførtes. Men Per havde da nægtet sin Kone dette med Tilføining: "at Sligt var kun for unge Folk, og havde taget Pigen Maja med sig. Ved Hjemkomsten derfra havde Lovisa seet dem gaae ind i Stalden og laase Døren efter sig. Lovisa havde da forføjet sig derhen og lyst derind, men Jntet opdaget og var da atter gaaet ind i Stuen og sat sig til at græde. Noget derefter var Maja kommet og havde banket paa Døren og kort derefter Per. Lovisa havde da lukket dem ind og sagt til dem: "Kan J ikke strax komme ind, men maa først gaae i Stalden, Synes Du, Maja, at Du gjør Ret i at adskille to Hjerter, der have elsket hinanden fra deres Ungdom af Kan Du nægte det, nu da jeg har seet det med mine egne Øine Maja havde da svart, at Lovisa var saa gal, at der sad mangen En i Daarekisten, der var langt klogere end hun." Lovisa var da gaaet op ned af Gulvet og havde vredet sine Hænder. Siden den Tid havde hun fattet er dybt Nag til Maja og kun kaldt hende Ægteskabsdjævelen." Desuden havde Lovisa ofte senere mod flere af Naboerne yttret sin Frygt for, at Maja ved et eller andet Middel skulde bringe hende af Dage. Da der var opstaaet Spørgsmaal om, at Maja skulde flytte, havde denne truet med at aflive sig selv, hvortil Lovisa havde svaret: "Ja ad Helvede til jo før jo hellere! Du kommer der jo dog tilsidst, Da Per en Dag kom hjem fra et offentligt Stævne, havde han i beruset Tilstand larmet i den Grad, at Lovisa var faldet i Besvimmelse, men da hun siden var kommet til sig selv igjen, havde Per opslaaet en høi Latter. Paa selve Dødsdagen havde hun henad Formiddagen yttret for en Nabo, Cathrina Nilsdatter, at hun ikke skulde bryde sig om, at Per levede med Maja, naar han blot vilde omgaaes hende bedre, og at Alt kunde gaae af i Fred, naar hendes Nag til Maja ikke var; men at hun just for dettes Skyld vilde og maatte udaf Huset, naar hun blot vidste et Sted at tage hen, med Undtagelse af hendes Forældres Huus. Flere Vidner udsagde, at Lovisa havde været i den bedste Stemning Formiddagen, da Gierningen skete. PerFransson erklærede alle Udsagn om hans og Pigen Majas Forhold for løse og ugrundede Rygter, der tildeels hidrørte fra en sygelig Mistænksomhed hos hans Kone, og han godtgjorde ved Vidner, at han selv gjennem sin Fader havde tilskyndet hende til at faae Maja ud af Huset, da hun flere Gange havde yttret, at hver Gang Maja gik hende forbi, var det for hende, som om En strøg hende med et Jldriis; men at Lovisa under Foregivende af, at hun frygtede for at mishage sin Mand, havde modsat sig Majas Fraflytning. Sluttelig bleve saavel Per som Maja formanede til at tilstaae deres Brøde, da, det var altfor usandsynligt, at en Moder, der havde et spædt Barn ved Brystet, paa en saa gruelig Maade skulde skille sig fra dette; men de vedbleve haardnakket deres Benægtelse, og da de opfordredes til at lægge deres Hænder paa Liget og beedige dette deres Udsagn, gjorde de det Begge bered villigen, og Maja tilføiede, at hun ikke var den, der var i Stand til at begaae en saa gruelig Forbrydelse, som at lægge Haand paa sin Madmoder. Herredsretten frikiendte dem da Begge for Deelagtighed i noget Mord paa Lovisa; men forbeholdt sig at sagsøge dem for Leiermaal, efter Jndhentning af flere Vidner og nøiere Underretning, og dømte, at Lovisas Krop skulde i Stilhed begraves paa et afsides Sted af Kirkegaarden, som den der beviisligen havde aflivet sig selv. (Fortsættes.)