Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-01-21
Konstner Hofsauer i Berlin leverer nu alle Slags Metal=Kar, paa begge Sider belagte med et fiint Sølvblik, hvilken Konst er bekiendt under Navn af Sølv-double. Paa en Udstilling i denne Residents saae man nyligen Tallerkener, Skeer, Lysestager, Theemaskiner &c. forsølvede paa denne Maade og af Udseende, som de kunde være forfærdigede af støbt Sølv, og af Form meget zirlige. Prisen er saare billig. J. J. Rousseau. (Fortsættelse; see forr. No.)Man har længe betragtet Rousseaus Paastand, som en Paradox, og mere som et Vittighedspilend en philosophisk Mening. Men der er ingen Tvivl, at Rousseau, fra den Synspunkt, han betragtede Gjenstanden, havde Ret. Videnskaberne og Konsterne kunne have bidraget meget til Menneskets intellectuelle Lykke, men physisk ulykkeligere have de imodsigeligen gjort os. Lad det saakaldte dannede Menneske længe nok prale med sine Aands Glæder; saaledes som Naturmennesket vil det dog aldrig kunne glæde sig ved sin Tilværelse i hele dens Fylde. Det er mueligt, at Naturstanden, saaledes som Rousseau skildrer os den, blot er et Foster af hans Jndbildning, og at den, i det mindste kun i saare kort Tid, kan have været til; men en uomstødelig Sandhed bliver det dog, at jo mere Mennesket fjerner sig fra dette Jdeal, desto ulykkeligere bliver det i physisk Forstand. Det er vist, at Videnskaberne og Konsterne hæve den menneskelige Mand til en stor Høide og stemme den til at beundre Skabningens Storhed, men det raa Naturmenneske behover kunat kaste et Blik paa Firmamentet over sig og Jorden med dens talløse Væsener under sig, for at faldt ned i Støvet og tilbede og beundre den uendelige Skaber. Det trænger hverken til Herschels Teleskop, Linnees skarpsindige System, eller Newtons dybsindige Beregninger, for at indsee Almagtens grændseløse Viisdom. Naturen er for det en stedse aaben og læselig Bog. Alle vore Bestræbelser i Konster og Videnskaber ere i Grunden kun Pygmæers Kamp i Kjæmpers Rige. Resultatet af al vor Viden er dog kun at vi intet vide. Lad de Naturkyndige længe nok broute med deres Opdagelser; Naturens Jnderste bliver dog en evig utilgængelig Helligdom for dem, og Tiden spotter kun deres afmægtige Stræben. De bygge Slotte paa Flyvesand, der sammenstyrte førend de endnu ere færdige med Bygningen. Ere de gaaede frem i eet Fag, saa ere de gaaede tilbage, i et andet, og naar Alt kommer til Alt, er det Ny ikke nyt, men Gammelt, som er kommet for Lyset igjen. Et lykkeligt Tilfælde kan lede det ene Aarhundrede paa Opdagelsen af en skjult Naturkraft, som er undgaaet en ældres Opmærksomhed, men naar een Sandhed opdages saa glemmes ti andre, fordi Slægten i ethvert Aarhundrede er ligesaa ivrigen sysselsat med at nedbryde Fædres, som med at opbygge egne Værker. Dertil komme hærende Krige, tilintetgjørende politiske Systemer a., der aldrig tillade Noget at spire, blomstre og trives i No. Derfor blive Menneskene, i det Hele betragtede, næsten bestandigen staaende paa samme Trin, og med al deres forroste Oplysning, beqvemme til ethvert Barbarie, kun i Jndbildningen lykkeligere, men i Virkeligheden stedse ulykkeligere. Derfor havde Rousseau nok ogsaa Ret, at han priste Naturstanden, og fordømte den civiliserede. - Det kunde maaskee ikke være anderledes og Mennesket maatte nødvendigen efterhaanden gaae over til saakaldt Civilisation. Men fordi en Tilstand ikke har kunnet undgaaes, derfor ophører den ei at være hvad den virkeligen er.)J den ny Helvise fremsatte Rousseau sin Heltinde, i Modsætning af sin Tids Qvinder i de høiere Cirkler. Hans Julie, glemmende sin Pligt, førend sit Giftermaal, bliver, efter samme, endskiønt hun endnu elsker sin Forfører og ikke sin Mand, et Mønster paa Dyd. Denne Roman er, blandt alle Rousseaus Værker, det, der blev meest læst; Boghandlerne kunde ikke levere saa mange Exemplarer, som man forlangte. Den forskaffede ham det smukke Kjøns uddeelte bifald og talløse Beundrere blandt samme. Den banede Veien for Emil; hvad Forfatteren af den ny Holvise anbefalede blev anseet for en høiere Jndskydelses Værk, og selv de, som Contrat social's Tørhed afholdt fra sammes Studium, troede dog paa Rousseaus Autoritet, at burde erkiende de Læresætninger, de kun af Rygte kjendte. - Som Publicist fremtraadte Roussean i en for ham gunstig Periode. De franske Lærde havde allerede længe førend han arbeidet paa, at gjøre de Franske opmærksomme paa Manglerne i deres religiøse og politiske Jndretninger. Gemytterne befandt sig i en Stemning, som kan sammenlignes med den, der i Tydskland herskede i Reformationens Tid. Da sagde Ronssean 1760. vi nærme os Tilstanden af en Crisis og et Aarhundrede af Revolutioner: je tiens pour impossible que les gran des monarchie de L'Europa aient encore long temps a durer. Men han lod det ikke forblive ved de blotte Spaadomme; han gjorde fra sin Side Alt, for at fremlede Virkeligheden. Under den meget indtagende Forrevending, at Nationerne kun bør være underkastede Lovene, ikke Magthavernes Egenraadighed, udførte han i sin Contrat social, eller Selskabsforbundet, Jdeen om et forlig, der skulde oprettes mellem Regenten og dem, der skulle regieres, hvilket skulde bestemme begge Parters Rettigheder og Pligter, en Jdee, der fandt udeelt bifald og satte Europa i Luer. (Fransk Declamation, Ligesom om man ikke fra Arilds Tid havde kjendt denne Jdee, og saa mange førend Roussean havde yttret en saadan Tanke. - Man seer ellers her hvor uoverenstemmende Skribenterne ere i deres Meninger om Aarsagerne til den franske Revolution. Denne Forf. troer, at Skribenterne, især Roussean have lagt Grunden dertil, Lord Byron derimod paastaaer at intet mueligt Skrift har foranlediget den. (S. Skilderiet No. 106 f. A. S. 1677.) Nøie betragtet har den vel havt forskjellige Aarsager.) De Gienstande, som Rousseau behandlede, hørte ikke til de dagligdags, som kun have en øieblikkelig, og følgeligen forbigaaende Jnteresse. J den Henseende kunne hans Værker gjøre Regning paa en længere Varighed, end endeel af Voltaires, der med Vittighedens Vaaben gjorde sig lystige over Gienstande, der ikke ere til mere, eller som have tabt deres Vigtighed i Verdens Øine, medens Rousseaus Hovedværker sysselsætte sig med de største Gienstande, der til alle Tider ville være Menneskeslægten vigtige - nemlig, saa meget som mueligt, at betrygge Mennesket dets personlige Sikkerhed og den uforstyrrede Nydelse af dets Eiendom. (Fortsættes.)J No. 2 af Bladet Borgervennen for i Aar anføres, efter Pontoppidans Magazin, at Skipperlauget har ejet fire særskilte Understøttelsescasser, hvis Beholdning ved Regnskabets Slutning 1791 var: Af Laugets Penge . . . . . . . . . . . . . . . . . . 23101 Rdlr. 63 1/2 s. Skibbrudnes 459 28 Fattiges . . . . . . . . . . . . . . . . 1125 - 50 - Liigbæring . . . . . . . . . . . . . . . . og fremsættes Spørgsmaal, om disse Stiftelsers nuværende Forfatning. Som selv Deeltager i Borgervennen gjør jeg mig en Fornøielse af at meddele den begierte Oplysning, uddraget af Skipperlaugets Regnskab til 31 December 1822. Tilstanden af Laugets Casse var d. 31te Decbr. 1822 saaledes: I. I den Lauget tilhørende, i Aaret 1804 kjøbte, Gaard og dens Jnventarium indestode af Laugets Penge. . . . . . . . . . . . . . . . . . Sølv 22,508 Rbd. 56 s. S. og T. 1,191 Rbd. 90 s.