Jyllandsposten, 1839-11-19
En Høstdag i en jydsk Præstegaard. Huul mie doch klappt ungeschliffner Hexameter, welchen daherplump Ohne Tact und Musik, Zum Aergernis Kannst Du nicht anders, Vost. Tigesom Hanen, der klogtig paa Veiret, aarvaagen og munter Aarle svinger sig op, høit paa en Stabel af Træe, Basker de fjerede Laar et Par Gang med de stumpede Vinger, Kneisende modig og stolt galer sit Kok-Kokkehy; Veiret er godt, han dermed bebuder, og Tid er at sanke Gaardens skjulteste Korn, stundom vel ogsaa til KampNaboehaanen udæskes derved og til høit at istemme Lystigt og muntert en Sang, eller en lang Passiar. Saa farer op af den Trappe af Steen, og speidende stiller Sig paa det øverste Trin Han, som bestyrer den Avl, Præstefamilien nærer. Aarle er det, og Maanen, Titter kun af og til, hist bag Skyerne frem. Skyernes Stilling og Vindens Retning opmærksom han speider. Skyerne, seer han da grant, drive saa hurtig en Fart, Dygtig Nordvest med vældige Stød dem idelig jager Himlen klares i Vest. Høit han nu raaber: Herop, Niels da og Søren og Just, saa og Trine, Maren og Sidsel Fare af Sengene ud, kaste i Klæderne sig. Ordre uddeles til Niels og til Søren: J Marken I ile; Hestene flytte J først, derpaa J reise hvert Reeg, Snart vil de tørres af strygende Vind og derpaa de bindes. Maren og Sidsel, i Haand tager den skurede Spand! Koernes Avre, de strutte af Melk, dem hurtig J lænse; Trine, Davren Du lave, hurtig af Øl og af Brød, Kornet er reist nu, og Koen er malket, saa glad den alt græsser. Alle Mand samle sig nu spise den Davre i Mag. Sidsel med blankeste Spand, vægtig af kostelig Fløde, Tridser af Veien til Aars, Fruen venter jo alt Davren er spiist nu, og smekkre Trine, bredryggede Maren, Baand udi Armen saa trind, skynde af Gaarden sig ud. Nege, rige og store, i tætte Rader nu bindes, Ligge, til kraftfulde Arm løfter paa Vognen dem op Just haver flyttet melkgivende Koe, og med Hestene skynder Nu han sig hjem i en Hast. Spændte for velsmurte Vogn, Vente de Kudskens Kladsken med Munden, Pidsken alt smelder Vognen rasler i Fart ud af den bredeste Port Nu kom rødhuede Dreng med Bud fra Tiendeyder, Præstens Tæller han saae, høit han til Orde saa tog: Hils Jer a skal fræ mi Hosbond, Lars Dick, te han ønsker en Tæller – Vel, han skal komme ret snart! – Sadlet er letfodet Hest. Tælleren farer afsted, saa de Gnister hans Veie betegne. Tage ham Gud i sin Vold! Fredelig Mark vi vil see; See vil vilder, hvor de svære Læs af Rigdommens Fylde, Herrens Velsignelse Alt - haste til Gaarden nu hjem, Pakkes i Laderne flux, saa Sveden den drypper fra Kinden Armen næsten er træt, Middagen minder om Mad. Karle og Piger, I Dag er ei Tid at sidde til Borde, Staaende tage J maae – Mad og en qvægende Slurk. Hjem rulle Læs nu paa Læs - Men hvo stander ved Laden paa Læsset. Gjestende Ven det jo er, Knud, som nu Ferie har, Lyst han haver til landlig Dont og til landlig Syssel Meer end til Læsning i Bog, Cæsar og Livius skrev. Hvo tager fra - og hvor vel pakker de Kjerve i Gulvet; Gjette Du maa, om Du kan - gal han er mere end klog Nu udi Gaarden frembydes et Syn af en anden Kaliber, Moder med kjernefyldt Kurv stander i aabnede Dør. Høns og Kyllinger, store og smaae, hun hid derpaa kalder, Did iler fjerede Flok, sanker de Kjerner omkaps. Kroene trives, Jntet er mere paa Jorden, i Kurven. Døttrene glade og see Vrimlen mylre omkring, Flittig de strikke og sye dog paa Udstyr til yngere Broder, Pludselig hører man: See, Hvad mon der da var at see? Hanekyllingen snapper en underlig Jadsk udi Næbet, Farer saa ud af den Flok, lumsk med den Skat, som den fandt: Brune Kylling det saae og lystede fremmede Føde, Ud den piller i Fart, haler Broderen ind Hiin nu til Øst, nu til Vest, sig hurtigen dreier og vender, Dukker med Hovedet nu, reiser iveir det igjen. Nu fik den anden dog fat paa den Jadsk, som den hurtigen sluger, Døies vist ikke den kan, ringe den var af Gehalt. Vende vi nu os fra Liv og fra Kraft udi Gaarden og Marken Spørge vi, Hvor er Papa, Lunter Du da udi Høst, Feber, Kulde og Hede mig Arme binder i Sengen, Gigten mig farer omkring, farligt i Hoved og Bryst, Dreierske Digte dog korte mig Tiden, og Smerten jeg glemmer: Sangenes barnlige Aand, venlige Fortalens Ord Glæde mig ret, og jeg tænker tillige paa Sønnen i Staden, Seer ham, ved Dag og ved Nat, øse af Kundskabers Væld, Sanke med rappeste Hænder de Guldax af Musernes Ager, Slæbe fra Studiegaard Byrden saa stor og saa tung; Seer ham der hjemme ved natlige Lampe at ordne sit Bytte Gjemme den Skat saa riig, Udsæd for kommende Tid, Nu kommer Mikkel fra Skolen med Brev fra denne sin Broder. Langt er og moersomt det Brev, vakkert og Jndholdet er. Øiet jeg kaster deri – men hun, hvad seer jeg for Øiet? Kløer opplanted som Horn, Nul opløfted paa Al Roderik, Roderik, hvi vil Du danske Sprog kapunere? Gammelt og luttret det er, tænk, hvad Du giør, Du er ung! Hjertet er reent nok og dansk, men Dit Sprog det ogsaa maa være. Nationalt er vort Sprog, ændres maa ikke dets Dragt, Unaturligt det er, de Verber saa grumt englisere Nu kommer hjem med en Fart sidste Læs Korn for idag. Regnen pladsker paa Ruden. – "Menneske, Du lægger Planer, Retningen giver dem Gud!" – Neget, jeg bragte, Du seer, Tidsler Du deri vil finde, thi Ageren trænger til Hvile. Gildet for Slud udi Høst - Hvo vil nu give mig det? Tale, holden ved NNs Liigkiste i NN. Kirkeden 4de Juli 1839. (Forfatteren til nedenstaaende Tale har i disse Dage bragt i Erfaring, at den af Een og Anden, som hørte den, er bleven misforstaaet og taget i den værste Mening, ja endog er bleven omtalt i en videre Kreds som en Tale, der egnede sig til at holdes over en Forbryder og vidnede om en lav Tænkemaade hos Taleren. Han har derfor anseet det som en Pligt mod sig selv at lade den aftrykke, i det Haab, at de Vildfarende, ved at læse den, kunde bringes til at gjøre Forskjelpaa en indledende almindelig Betragtning og paa det, som angaaer den Afdøde, og saaledes indsee, hvor ugrundet hiin ugunstige Dom er. Om den her findes aftrykt ordret saaledes, som den blev holdt, vil neppe Nogen af dem, som vare Tilhørere, kunne være visse paa; men saa meget vil Hukommelsen uden Tvivl kunne sige dem, at den i det Væsentlige ingen Forandring er undergaaet; og kom det an paa at bevise, da kunde det bevises, at den i enhver Henseende er aftrykt saaledes, som den var opskrevet, førend den blev holdt.) Hvo er Du, som dømmer en Andens Tjener, han staaer eller falder for sin egen Herre - siger Paulus. Daarligt og formasteligt er det tilvisse, naar det ene Menneske opkaster sig til ufeilbar Dommer over det andet. Jngen kan fuldkommen vurdere sig selv; langt mindre kan han vurdere Andre. Vi see blot Handlingerne og ofte blot de enkelte Handlinger, medens Handlingernes Grund og Hensigt, medens Tanker, Attraaer og Forsætter blive skjulte for os. Kun Han, som seer i Løndom, som ei blot kjender grant alle vore Veie, men ogsaa ransager Hjerter og prøver Nyrer, kun han alene kan være Menneskenes retfærdige Dommer. Jmidlertid kan Enhver, som læser hine Ord af Apostelen i Forbindelse med det Foregaaende, letteligen skjønne, at han ei misbilliger alt Omdømme, men at det kun er uoverlagte og strenge Domme, han advarer imod. Sikkerlig vil det ei heller have den Allerhøiestes Mishag, at vi bedømme vore Medmenneskers Handlinger, naar viblot gjøre det med Beskedenhed og Varsomhed, med Skaansel og Mildhed. Ja, jeg tør vel gaae et Trin videre endnu, og paastaae, at det endog til visse Tider kan være Pligt at udtale vor Dom over Andre, naar enten Almeenhedens Vel og Guds Ære derved kan befordres, eller naar Uskyldighedens og Retfærdighedens Sag ikke anderledes kan reddes. Let maa Opfyldelsen, af denne Pligt være, naar vi ikke have nødig at sige andet end det Gode om vor Næste, og ligesaa behagelig maa den være, naar vi ikke vide andet end Godt. Behageligt maa det altsaa være mig at opfylde Vedkommendes Ønske, ved at tale nogle Ord til Ære for den Hedenfarne, hvis afsjellede Legeme indsluttes i denne Kiste, da jeg virkelig ikke kjender andet om ham, end det, som fortjener Priis og Hæder. Men dog vilde det være mig endnu behageligere, hvis den Hensovedes jordiske Færd var mig nøie bekjendt, og jeg formaaede at fremstille et fuldstændigt billede deraf, istedenfor at indskrænke mig til nogle enkelte Træk. Af hans offentlige Liv er mig kun dette bekjendt, at han i Farens og Stridens Dage indtog en hæderlig Plads blandt Fædrelandets Forsvarere, og at han modtog Beviis paa sin Konges Naade og Tilfredshed, da han fratraadte sin Post. Maaskee har han udmærket sig ved een eller anden stor Bedrift, værdig til at omtales her, værdig endog til at optegnes i Aarbøgerne; men den er mig ei bekjendt. Har han det ikke, saa formindskes ei derved hans Hæder; thi Leilighed og Lykke til store Foretagender staaer ikke i Menneskets, men i Alstyrerens Haand. Desuden er Mod og Styrke i Slaget, Opoffrelse af Liv og Blod, ikke det eneste, ikke engang det visseste, Tegn paa paa en høi og ædel Siel. Nei, Mod og Styrke og ædel Tænkemaade lader sig ogsaa udvise under fredelige Sysler, i det daglige Liv, i den huuslige Kreds. Skriften forsikrer os jo, at den, som hersker over sit Sind, er større end den, der indtager Stæder, og vor Forløser vil paa Dommens Dag kalde dem, som have udøvet Kjerlighedens Gierninger, sin Faders Velsignede, og give dem Arv i det Rige, som var dem beredt, førend Verdens Grundvold blev lagt. Staaer Skriftens Ord og Jesu Forsættelser ved Magt, saa tør vi nok regne denne vor hedenfarne Broder blandt de virkelig Store, thi han viste i Gierningen, at han kunde herske over sit Sind og bære over med de menneskelige Skrøbeligheder; da tør vi nok ogsaa regne ham blandt Faderens Velsignede, thi han gav mange Prøver paa, at der slog et menneskekjærligt Hjerte i ham. Han havde ikke den Lykke at være Fader, men han havde Trang til at vise Faderkjerlighed, og lod dem, som angik ham nærmest, modtage umiskjendelige Beviser derpaa. Selv for dem, der ikke angik ham nær, stod hans Hjerte og hans Haand aaben, og i Besynderlighed for dem, som i sin Tid havde tjent enten ham selv eller hans Slægt. Desuden viste han mod sine daglige Omgivende, at han elskede Menneskene, at han paaskjønnede den Tjeneste, der ydedes ham, og Enhver, som stod i hans Brød, naar han ei var uskjønsom, maatte vistnok tilstaae, at der var godt at være. Jeg tør altsaa sige, at den Adel, han selv erhvervede sig ved sin Tænke= og Handlemaade, veiede fuldkomment op mod den Adel, han havde arvet efter sine Forfædre; og jeg tør nære det glade Haab, at han hisset blandt de Uvalgtes Tal vil faae et Navn og en Rang, som overgaaer al den Høihed og Ære, Verden kan give; jeg tør nære det glade Haab, at hans fra Støvets Lænker udfriede Aand nu er hensat i en Tilstand, hvor den ret kan føle sin høiere Natur og prise sig salig ved Overgangen fra det jordiske til det himmelske Borgersamfund. Maatte vi med ligesaa velgrundet Haab kunne stede alle Hensovedes Legemer til Jorden, og maatte vi selv, saa ofte vi tænke paa vor egen Hedenfart, kunne opmuntre og trøste os ved Haabet om en salig Evighed! Amen. Svar