Ribe Stifts Adresseaviser, 1838-12-11
Ved Bondebyen Allelev i Lyngbye Sogn (imellem Grenaae og Ebeltoft) fandtes forleden i en Mark, et Bøsseskud fra Byen, ved at grave en Kule til Kartofler, et heelt og holdent menneskeligt Skelet, saavidt man kunde skjelne af en højtvoxen Mandsperson. Ved dette Fund kom Byens Folk i Erindring om, at der sammesteds, for 18 Aar siden, var pludseligt forsvundet en Person, der nylig var kommen hjem fra Holsteen, hvor han havde tjent sig en Deel Penge, og nu var taget ind til en Søster, som, skjøndt mistænkt, dog frifandtes ganske. Denne Søster lever endnu der i Byen, og er 80 Aar gammel. Det Passerede er meldt til Øvrigheden, som har taget den Gamle i nyt Forhør, paa hvis Udfald man naturligviis er i en spændt Forventning. (Aarh. Av) Hvorledes Worm efter sin 2 1/2 Aars Arrest modtog Efterretningen om sin Dødsdom sees af Pastor Visbyes Beretning derom i hans udgivne Skrift, hvori det hedder: Jeg (Visbye) traadte ind i et ledigtværende Værelse og lod Worm bringe, uden at han blev underrettet om Anledningen. Han traadte rask og munter ind til mig; thi den lange Tid, som var hengaaet siden hans Doms Afsigelse i Høiesteret, paa Grund af hans Sags Vidtløitighed og den Fuldstændighed, hvormed Extracterne af saadanne pleie at foretages, havde givet ham Haab om Benaadelse, og endnu Dagen iforveien havde han med megen Tryghed yttret sig derom. Men da han fandt mig siddende ganske tans, med Hovedet støttet i min Haand, og uden at see op til ham, da han nærmede sig, standsede han pludselig, og da jeg nu løftede mit Hoved op og med Vemod saae paa ham, blev hans Ansigt overtrukken med Liigbleghed; han vaklede og holdt sig ved en Stol. Er det forbi," spurgte han. Ja, Worm!" svarede jeg, "det er forbi. Om nogle Dage staaer Dufor Gud!" Han sank derpaa ned paa Stolen, slog begge Hænderne for sit Ansigt og saa længe taus og ubevægelig. Kun undertiden foer en Gysen gjennem hele Legemet, næsten som en Krampetrækning, og han rystede saa voldsomt, at jeg næsten maatte befrygte, at han vilde falde i Afmagt. Jeg sagde imidlertid til ham Alt, hvad inderlig Medlidenhed og Deeltagelse kunde indgive mig. Men han syntes neppe engang at høre mine Ord. Kun engang udbrød han: "O Gud! blot jeg kunde komme til at græde, det er, som om mit Hierte skulde knuges iruinden i mig!" Jeg fulgte dette Vink, stræbte at sætte mig ind i hans Følelser og Tanker for Øieblikket, og begyndte at bede høit for ham. Han begyndte derpaa lydeligen at hulke, sprang op og løb hen i den længst fraliggende Krog af Værelset. Her kastede han sig paa Knæ og bad lydeligen, i korte, afbrudte Sætninger, om trent saaledes: "O, min Gud, min Gud, kan du forlade mig Synder, O min Herre Jesus, vil Du ogsaa forløse mig? O jeg Skurk, jeg Elendige, som har bragt saamegen Sorg over min Moder og mine Sødskende."- Han blev saaledes liggende nogle Øieblik hensjunken i dyb Sønderknuselse. Derpaa sprang han op igien, satte sig ligeoverfor mig, og spurgte, til hvilken Dag hans Henrettelse var bestemt. Jeg gjorde ham opmærksom paa, at der i det høieste kun var nogle Dage, hvori han kunde friste sit Liv, opfordrede ham derfor til at bruge dem med Alvor, og tilføiede, at dersom han - saaledes som han tidligere havde yttret for mig endnu vilde skrive nogle Afskeedsord til sin Moder eller Nogen af sin Familie, maatte han ikke tøve dermed. Herpaa svarede han, at hans Sind endnu var altfor forstyrret, til at han kunde tænke paa denne Gjenstand. Om nogle Dage haabede han at være mere fattet. Siden efter saade Worm til mig: "O Gud! jeg havde dog sikkert haabet, at jeg var bleven benaadet, jeg vilde dog saa nødigt døe!" Da jeg derpaa svarede ham, at Døden ingenlunde var noget Onde, og allermindst naar Livet havde saa lidet tillokkende som et Liv i evigt Fængsel, i Vanære og Elendighed, uden mindste Udsigt til Forandring deri, nødvendigviis maatte have, svarede han: "! den Retfærdiges Død er vistnok intet Onde, men det er anderledes, at døe som en Forbryder, O Gud give, at jeg blot maatte have levet saalænge, at jeg kunde have overbeviist Verden om, at jeg ikke er saa sort en Siæl, som man anseer mig for Men jeg har kun været en Svøbe for Alle, som jeg kom nær, jeg har aldrig gjort det allermindste Godt, man kan ikke sige det mindste Godt om mig!" – Da jeg saae hans dybe Sønderknuselse, ansaae jeg det for min Pligt et opreise hans Mod ved Erindringer om de saa, enkelte Lyspurter i hans Liv, hvor misligt det endogsaa kunde synes at svække Styrken af en unger, der maatte ansers for den nærmeste Vei til Frelse. Jeg roste derfor hans Kjærlighed til sin Moder. Jeg erkiærede, at hans frivillige, uremkaldte Tilbagevenden til Sandheden, efter at hans Sag var sin Afgjørelse nær i Høiesteret, og naa tet han preste, at Tilbagetagelsen af hans sidste Forklaringer maatte undgaaeligen føre ham paa Skalottet, var et følgeværdigt Exempel og viste den fulde Oprigtighed af hans Anger.