Jyllandsposten, 1841-07-06
Nyheds Post. Om Revolutionen 1660 og Enevoldsmagtens Jndførelse hedder det i en til Fædrelandet, meddeelt Artikel, "Allerede midt under Krigen, medens Fienden laae udenfor Kjøbenhavns Volde, var der Planer i Gjære ved Hoffet, som gik ud paa at udvide Kongens Magt. Dette fremgaaer noksom af Gunde Rosenkrands's Skrift fra denne Tid, hvor han advarer mod farlige Forandringer, og taler imod det Forræderi, at stræbe efter at kuldkaste de gamle Grundlove, som Kongen havde besvoret. Men Kongens Hensigter skinne ogsaa frem gjennem de Forhandlinger, han havde med Rigsraadet angaaende Rigsdagen, som Raaderne nok gjerne havde indgaaet, men som Kongen just fordrede og fordrede i Kjøbenhavn og ikke andetsteds, naturligviis for at han bestandig selv kunde have Hænderne med i Spillet og virke ind paa Forhandlingerne. At han forinden havde vundet Svane for sine Planer og formaaet ham og Nansen til at træde i Spidsen for deres Udførelse, tør man vist ikke i ringeste Maade, betvivle, ligesom der berettes, at disse havde Sammenkomster med hinanden i Trompetergangen, og man veed, at de bestandig stode i Forbindelse med Gabel. Muligt er det, at Hoffet strax for Rigsdagen, forinden man ret kjendte Stændernes Stemning, var betænkt paa i alt Fald at sætte noget igjennem med Magt, hvilket Hannibal Sehesteds bekjendte Ord til den odenseeske Deputerede: Vil Du ikke, saa skal Du, synes at antyde; men saasnart man saae, hvad man kunde gjøre med Stænderne, stod Planen ogsaa fast, at benyttte sig af disse. Den første Dag, Rigsdagen aabnedes, forenede de 2de Stænder sig og gik samlede og parviis, een geistlig og een borgerlig, op til Slottet, og da Kongen, fortælles der, saae fra et Vindue denne betydningsfulde Samdrægtighed, blev han yderst fornøiet, aabnede Vinduet og hilste, med blottet Hoved, hvert Par, som gik forbi, paa det Ærbødigste og Venligste. Paa samme smigrende Maade blev Kongen og Hoffet nu ved at behandle de 2 Stænder, ligesom Gabel uophørlig gik som Bud mellem Kongen og deres Anførere, indtil man havde naaet, hvad man nærmest ønskede, nemlig Arverettighedens Overdragelse. Da dette første Maal var opnaaet, var Kongen ogsaa strax beredt til at gaae videre. Selvsamme Aften, da Overdragelsen skeete, greb, som bekjendt, Kongen Jnitiativet og udnævnte en Comitee til at gjøre Forslag, som just bestod af de for Øiemedet allerbeqvemmeste Personer. Vi vide, hvad Resultat dette førte til, at nemlig Kongen blev fritagen for sin Eed, og at det blev ham overdraget at give en ny Statsforfatning, som de tænkte sig indskrænket; men neppe var dette Hverv givet og modtaget, for vi ogsaa see Planen lagt til at naae Enevoldsmagten, hvortil ethvert af Regjeringens Skridt nu sees at pege hen, og stedse meere nærme sig." Sluttelig hedder det: "Men skjøndt den danske Souverainitetsact i Realiteten ikke tilstod Kongen nye Rettigheder, indeholdt den dog Elementer, hvoraf i man siden kunde gjøre noget. For det Første stod Ordene absolut og souverain, der uden nærmere Forklaring, saa man kunde tage dem i en anden Betydning end den, hvori de tilforn vare brugte. Dernæst fandtes der et Udtryk i samme, der tillod den Fortolkning, at det var overladt Kongen i sit Testament at bestemme den lovede Regjeringsform. Begge Deele benyttede man som bekjendt. Kongens Testament blev Kongeloven, deri blev Souverainiteten forklaret som Enevælde, og dette var den Regjeringsform Kongen bestemte.