Viborger Samler, 1807-08-31
Fra Danmarks Hytter fjernet rullede mod vogtet Grændse Krigens Tordendrøn. Og Hære styrtedes af Lynet ned. Saa styrter Leen Ax. Og Stæder faldt. Saa falder visnet Løv for Vinterstorm. Og i den flammende forladte Stad, lød Enkers Graad, lød Faderløses Hviin. Og under faldne Stæders Flammegruus, en Moder søgte kunste Diende, en Brudsom fandt sin Brud i sidste Suk, en Olding bandede den Dag, han fødtes. Vi hørte Nødens Gjenlyd og begræde hver Moder, hvertet Barn, hver Mand, hver Brud. Men end vort Land var frelst, det elskte Land hvor vi saae Livets første Glimt af Dag, den første Stjernes Tindreblik ved Nat, den første Roses Læbesmiil i Vaar, det første Æbles røde Kind i Høst, det elskte Land, hvor vore Fædres Grav, af os beplantes med Forglemmiger, hvor vore Qvinder føde Dannemænd, der vide for et Fædreland at døe! det Land, hvor den Landflygtige, der hist af Krigens Luer brændtes fra sit Hjem, fandt Huusly, Brød, Erindring, Haab og Fred! det elskte Land, vi har i Fredriks Haand, at leve lovet og at de for svoret! End var det frelst, det ene frelste Land. Fremægget af Kamptørstige til Strid, og Mandsdaad, Han, vort Olds den Vældige, gik Danmarks Grændser, hædret selv, forbi og hædrede vort Lands den Signede, vor Frederik og fandt, selv Mand, en Mand. Da skjør paa lumsken Øe, bag Flaader tryg, den fule Røverbande Tænder, taug, svor Frederik, svor os, svor Danmark Fald, mens, redelige selv, vi drømte kun, at Redelighed var Øeboers Ros. Og Stimændsdolkene den hvæssede ved skumlen Nat, i Løndom, ene seet af det Kuld Diævle, der fra Jorden gik for Bødlens Øxeslag, Giftblanderen, Mordbrænderen, og Niddingen, der svor sin Ven, i det han stak ham, Troskabs Eed. Og først, da vore Kysters Smill den saae, først da den hvislede med Slangens Brod. Nævn Bandens Navn, Ja, hør det, Himmel, Jord og Helvede, de frie Britter, fri til Alt at trodse, hvad der helligt er for Mennesker og Guder! Dem det var Udraab det, Himmel, Jord og Helvede, Gjentag det, Himmel, Jord og Helvede, gjentag det højt, til Brittens Jericho, hans Trævolds Mure, splittes af i Bølgen! Men, danske Mænd til Kamp, til Ledingstog med danske Sværd i Bælte, Blod i HuDen store, Fædrelandets Time, slaaer! Frem, danske Mænd, Ei længer Tid til Ro Han bort, der i sin Alts og Jntets Sielden store Verdens lille Borger, løst: fra Pligt og Ofre, uden Tempel, Huusand- og arvet Sværd, er Jøde, Christen, Tyrk, som Vinden vister til mod Nord og Syd, og, Æslet lig, for Foderet paa Stald, snart Vens, snart Fiendes Sadel bærer, bort Han træde frem, der har een Gud, han svor! eet Land, han ofter sig en Arne, der, skal med dens Huusgud gaae til Børnebørn! een Konge, Fader, Styrer, Værger, Ven Han træde frem, der, frifødt, aldrig baer end Aag og heller døer, end bærer Aag! Han træde frem Til Kamp, Du danske Mand! Søg, find Din Fjende, Øjnene mod ham, Dig følger Gud! Dig hædrer Frederik, Dig signer Gubben hist paa Norges Field med Øxen i sin Haand og Hugget vis. Hvor født at døe i aaben Dannerkampmed Bryst mod Fjendebryst, med Sværd mod Sværd, for Arne, Konge, Moder, Viv og Barn, for gamle Danmarks Navn, og Sprog og Fred! Og, flammede selv end din Kongestad. i Lue, svøbt mod Himlens Hvælving op, saa lad den det, naar kun dens Borgere, i Hytten, bygt af Jord, døe frie Mænd, Dit Øje til Guds Himmel, See didhen End vandre Stjerner som for Seklers Aar! End er en Gud, der hevner Stimænds Nid og kroner Den med Liv i Død, der troer, paa ham og støder Sværd i Voldsmands Barm! Og nu, see hid Hvor Kampen droner haard, en Mindelund og føje Dage staaer. Den spirer der, hvor J gaae heeltefro hen over Stimænds Liig til Heltes No. Der Mindets Fugle bygge Reder! Der Evighedens Sang holtoner over Eder! Friderich Høegh Guldberg.