Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-02-28
Christiansand, den 1ste Februari. En Engelsk Orlogskutter er forliist Vesten for Næsset. Den havde Depescher ombord til Sverrig. Man haaber, at faae dem opfiskede. Af Mandskabet er ført 13 Mand dødfrosne i Land. altsaa være et Uldforraad til, førend han kan tænke paa, at faae sit Tøi afsat. Dette er den første Oprindelse til den simple Tuskhandel. Jo mere Forraadet forøges og Arbeidet forbedres, des mere stiger Konstfliden. Menneskene deele sig i to Classer. Den ene lever, som de fattige Arbeidsfolk, blot af sit Arbeide, og tænker i det Høieste kun paa at forskaffe sig et saadant Forraad, hvoraf han kan leve nogle Uger eller Dage; den anden, der besidder et Forraad, hvoraf han godt kan leve i adskillige Maaneder eller Aar, søger naturligviis at gjøre sig den større Deel af sit Forraad frugtbringende. Den sidste kaldes hans Capital, og kan deles i den circulerende og i den faste. Enten indretter han Manufacturer, eller kjøber Gods og sælger det igjen med Fordeel. Paa denne Maade faaer Staten en almindelig Capital, som bestaaer af: 1) Penge. 2) Forraad af Levnetsmidler og andre Fornødenheder. 3) Raae Materialier og forarbeidede Ting. Denne Capital kan forøges ved Konstflid eller Handel. Ved Konstflid forædles Naturens raa Frembringelser og ved Handelen omsættes de. Begge Deele kunne ikke bringes til nogen synderlig Fuldkommenhed, uden ved Hielp af en circulerende og fast Capital. Begge disse Capitalers Øiemed er at vedligeholde og forøge det Forraad, hvoraf Folket skal fødes, klædes og forskaffes Bopæl. Dets Rigdom og Fattigdom beroer paa Overflødigheden eller Mangelen af de Midler, som disse to Capitaler yde dette Forraad. Det er ligegyldigt, hvoraf de Midler, ved hvilke dette Forraad sættes i Omløb og som i vidtløfrig Forstand kaldes Penge, egentlig bestaae, thi det kommer her kun an paa en vilkaarlig Overeenskomst. J ældre Tider har man betjent sig af Jern, Bly, Læder og Papir, og brugt det eller ladet det gjelde som Penge. J adskillige Lande i Asia, Africa og America bruges endnu i vore Dage høist ubetydelige Ting som Skillemynt. J Siam, Bengalen og de omliggende Riger bruges Snogepander, i Tartariet ligeledes et Slags Muslingskaller, ja endog Træbark og Læder, hvorpaa Stor Chanen sætter sit Navn og Segl, i hele Æthiopien et Slags Steensalt, hvoraf 60 Stykker, hvert af en Haands Størrelse og tre Fingres Bredde, gielder 60 Ducater i Bjergværkerne, og stige i Værdie, ligesom de føres længere bort fra disse. - Men imidlertid fandtes visse Metaller at være den beqvemmeste og passeligste Materie til Penge: Guld, Sølv og Kobber bleve ved en næsten almindelig Overeenskomst bestemte til dette Brug, først rene og uden Tilsætning, men efterhaanden blandede. Saaledes fremkom Guld, Sølv og Kobbermynter. Disses Værdie er deels indvortes, deels udvortes. Den indvortes beroer paa Metallers Fiinhed og Vægt, den udvortes derimod paa den Priis, Myntherren, efter eget Tykke, ved Præget har bestemt, eller efter Omstændighederne fastsætter. - Men da Metallet i ethvert Land har sin Ebbe og Flod, og strømmer ind og ud ligesom der indføres og udføres en større og mindre Mængde Varer fra og til andre Lande, ligesom Krig eller Fred, Frugtbarhed eller Misvext fremmer eller standser Konstfliden og de producerende Hænders Frembringelser, saa have adskillige Stater maatter udtænker Middel, der kunde træde i det virkelige Metal Sted, naar det begyndte at blive sjeldnere og kostbarere i Landet selv. Saaledes fremkom Papir mynt eller Forskrivninger, som Staten eller dens Regent indestaaer for, at Jhændehaveren igien skal have udbetalt i Metal eller klingende Mynt.