Viborger Samler, 1835-09-06
(Jndsendt.) Under Overskrift den 8de og 9de August 1835 har Hr. Justitsraad Fjeldstrup til Sindinggaard talt i Viborg Samler et tilsyneladende Trøstens Ord til Nordens slidsomme Dyrkere hvis Haab om en rig Hest er ved Orkanen hine 2 Dage ganske tilintetgjort, og hvorved han definitiv har afgjort, at hverken Hungersnød eller Dyrtid er at befrygte. Gjerne vil jeg indrømme, at Justitsraaden besidder et opfattende Blik og er en ret viis Mand, saameget mere, som han offentlig er bleven erkjendt at være det: men ligesaa tør jeg paastaae, at han ved hiin Udsigt over de Ulykker, Stormen har udbredt over Jylland og over hele Danmark røber en saare liden Kundskab om dens ødelæggende Virkninger; at han blot har bevæget sig i en snæver Kreds, i sin egen Egn, ja som det synes i sin egen Stue, uden at skue vidt omkring sig Stormen havde først udraset den 10de og den 11te see, da er Justitsraaden underrettet og Ulykken i dens vide Omfang! Hedeegnene og de Egne hvori Rugen er Hovedsæden ere mindst at beklage, at sige hvor den danske Rug er almindelig; thi i andet Fald tilstaaer Justitsraaden selv. at Jntet er bleven tilbage Nogle have allerede slidt den hjembragte Halm af denne Rugart og neppe faaet Sæden ud – men hvorledes seer det ud i de hundrede og atter hundrede Byer, hvor en Gaard paa 6 Tdr. Hartkorn kun faaer en 812 Skpr. Rug aarlig? Justitsraaden siger, at Bygget ei kan regnes til 3 Fold. Dette er kun alt for sandt; thi i de Egne, hvor Byger Hovedsæden, og hvor følgelig det kjernefuldeste Byg gives, avle meget Faa deres Udsæd. Det er et grueopvækkende Syn at skue de Ødelæggelser, der ere udbredte og af saadanne Egne gives der i Danmark mange f. Ex. hele Thye og Hannis, Morslands 32 Sogne, det Meste af Salling, Midten af Vensyssel og tildeels Ostsiden af Jylland fra Mariager Fjord, den største Part af Sielland med Lolland og Falster, hvilke sidste Øers Hvede efter Beretninger derfra har lidt frygtelig. J de 4 første Egne vare faa Bygagre hostede og Fredagen, og den hele Avl ligger følgelig i Jorden, desværre ikke i fulde Ax, thi da kunne dog mangfoldige Tønderopsamles, men i afkjørnede Korn, der er engang kunne komme de Fattige tilgode. Det er en alt for afstikkende Sammenligning naar Justitsraaden sætter sin Ulykke foraarsaget ved Hagelslag i Aaret 1819 paralel ja endog over den Nærværende, udstrakt over hele Landet; men Man holder en viis Mand meget til Gode. Et saadant Uheld har Jndflydelse paa enkelt Mand og enkelte Byer undertiden, men ei paa hele Stats=Samfundet, og bæres saameget lettere, som de øvrige Medborgere, der i Danmark altid staae rede at række den Ulykkelige en hjælpende Haand, kunne komme hans Trang imode. Ei eengang med Misvext=Aarene 22 og 25 kan dette Aars Ulykke sammenlignes. Da var det mindre Kjernen end Straaet, der savnedes, og desuden havde Magasinerne betydelige Oplag af Korn, saa de Trængende der kunne erholde tilkjøbs for en af Regjeringen bestemt Priis, nu derimod staae disse Gjemmer tomme, og have end nogle Kjøbmænd i de større Kjøbstæder deres Lofter fulde, saa staaer det dem frit for at sætte den Priis de behage. Saaledes forlangtes i en vis Bye 2 Dage efter Stormen af nogle ulykkelige Bønder, der havde mistet Alt, og maatte kjøbe for at indbjerge det overblevne Straa, 8 siger otte Rigsbankdaler for en Tønde Byg, med den trøstende Forsikkring: at det endnu vilde blive dyrere. Ulykken i de nævnte Egne vil blive saameget føleligere, som Havren deels blev slaaet af Grøde fortidlig, deels og dette var især Tilfældet med den Grønne, fik Rust paa Straaet af det Saltstof, Stormen førte med sig, i hvilke Justitsraaden, der maaskee chemisk har undersøgt det, besynderlig nok vil have fundet et Præservativ mod en større Ulykke, der ellers vilde overgaaet Planterne, saa den i det Hele kun har halv Kjerne, ligesom og, at Kartoflerne, først standsede af Regn og Kulde, siden af Tørke og Storme, neppe i Aar ville give halv Udbytte. mod andre Aaringer. Jmidlertid maa den i Aar prise sig lykkelig, der har en Kartoffel Mark, og da Justitsraaden er en af de fortjente Mænd, der dyrke Kartofler, Roer, Kaalrabi og Bønner, hvis Rødder og Bælge have trodset Stormen, saa er han af dem, der mindst er at beklage. Her have vi ingen af disse Sædarter; thi Faa ere endnu saa oplyste, Færre saa lykkelige, at de kunne aabne de Rigdoms-Kilder, der muligen maatte tilflyde dem, hvis de etablerede Skæfferier, indtog hele Kartoffel-Marker og dyrkede Roer og Raps og Bonner paa vore gamle Kornsorters Bekostning. Med Rette maa rigtignok enhver Jordens Dyrker, spørge, naar hans Avl er indbjerget: hvoraf skal jeg og mine leve? Hvorfra tage mine Udgifter til Skatter, til3 Tiender, til Folkeløn, til Udsæd til Kjøbmanden, til Skoler og til en uhyre Fattigskat &c. &c. Og nu den uoverskuelige Sværm af brødløse Stakler, hvilke myldre omkring os, desværre ikke med Hensyn til Flid men til Antal, som Myrer, De eie ikke en Fure, og ville de end arbeide, saa vil Enhver indskrænke sin Huusholdning; vi kunne ei give dem Almisse; thi det allerede duplerede og triplerede Paabud kan ei engang udkomme, og hvilke Udsigter har endelig saamangen Godseier, hvis Bønders Marker ere ødelagte, Dersom han ei til Ruin for sig selv vil see et hundrede Familier rinerede for stedse, hvilke Opoffrelser maa han ikke da gjøre, Ville kun Justitsraaden seet sig omkring og betænkt alt dette, saa havde han neppe fremkommet med den rigtignok meget opmuntrende, men saa temmelig i Luften grebne Tirade: at Hunger og Dyrtid ere ei at befrygte. At enhver Huusfader vil fra nu af begynde at realisere et Besparings=System, tør Man haabe, og at en stor Deel kan spares, er ganske vist, men Føden er dog ikke det Eneste en Eiendom i vore Dage skal afgive. Kan Justitsraaden udvikle de Midler ved hvilke et heelt Lands Borgere under nærværende Conjuncturer kunne udrede de Eiendommene paahvilende Byrder, fortjener han Alles Tak, hvilken vi imidlertid yde ham for de udhævede Trøstens Ord; gid disse blot maatte gode Balsom i de dybe Saar og være kraftige nok til at standse saa mange Tusindes bittre Taarer. Morsøe den 1ste Septbr. 1835. Reisende.