Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1822-12-19
Adskilligt Atter har Pastor Hasselmann i Statsburgerliches Magazin kraftig hævet sin Stemme for de stakkels Jnd leiere paa Landet i Hertugdømmene, som ved den i Patentet af 23 Decbr. 1808 indeholdte Bestemmelse: at en saa dan Familie, i Tilfælde den maatte blive trængende, skulde underholdes af det Sogn eller Distrikt, hvor den havde opholdt sig i 3 paa hinanden følgende Aar ere satte i den beklagelsesværdigste Stilling, da ifølge heraf nu intet Distrikt eller Menighed beholder nogen Familie længere end to Aar, af Frygt for i bemeldte Tilfælde at maatte komme til at forsørge den. Heraf følger, at Jnd leierne, som udgjør det største Antal af Landbeboerne, hvert andet Aar maae flytte fra en Landsbye til en anden, hvilket Regjeringen netop har villet forhindre. Næst efter den Betragtning, at denne Klasse af Mennesker, som med største Legemsanstrængelse maae dyrke Jorden for at den kan bringe rige Frugter for deres lykkeligere Landsmænd, og forsvare Landet for Fiender, vistnok fortjente at deres Besværligheder saa meget muligt maatte lettes dem, oplyser Forfatteren endelig de mangehaande skadelige Følger, hiin Uskik drager efter sig. - Deres smule Velstand hensvinder og deres lille Bohave beskadiges ved den ofte Om flytten. Leien opskrues for disse Fordrevne, der ængsteligen søge Huusly, de øine ingen Udsigt til at gjenoprette deres Tab, tabe ogsaa Lysten til at gjøre nyttige Forbedringer, og Anlæg i den til deres Bolig hørende Have, da de veed, at de atter om to Aar maae forlade samme og ei kunne høste Frugten af deres Flid. - Forfatteren oplyser det dernæst med følgende Exempel: En Hosbonde har en god og flittig Arbeider som han ynder, og har tilstaaet ham mange Fordele, saa at denne Mand ved sin Flid og gode Opførsel, seer Udsigter til at erhverve sig en liden Formue; men efter to Aars Forløb bliver han opsagt af sin Hosbond, og maa tye til en anden Menighed, hvor han ganske fremmed savner Venner og Velyndere, som han efterlod sig her, og maaskee endog maa savne Arbeide, eller først igjen erhverve sig samme Yndest hos sin nye Hosbonde, som han nød hos denne, der nødig vilde have givet slip paa ham, men dog maatte, for ei at lægge sig ud med den hele Menighed. - Under disse Forhold bliver den Flittige doven, og den Dovne, endnu dovnere, da hiin ingen Frugter høster af sit Slid, og hverken den Skam at forarmes eller at maatte leve at Andres Understøttelse driver denne til Arbeidet. Hvilke slette Følger der endvidere flyder af den overhaandtagne Lediggang, er uberegneligt; thi det Menneske, som det er ligegyldigt, om han selv ernærer sin Familie eller om den lever af Menighedens Understøttelse, bliver det tilsidst ligegyldigt, om han nyder sit Ophold af den eller i Slaveriet eller Tugthuset. - Ogsaa forværrer disse Menneskers religiøse og sædelige Tilstand sig Aar for Aar. Kirke og Skole, som skulle sætte Dæmninger derfor, blive forsømte; thi en Præsts Virksomhed bliver uendelig svækket ved i det mindste hvert andet Aar for største Deelen at have en ny Menighed for sig, og hans Exempel kan ikke virke paa dem, som, førend de ret lære at kjende ham, igjen maae forlade Menigheden. Det samme gielder for Børnene, der saa hyppig maae vexle Skole. - Det maa dernæst være enhver Stat vigtigt at have Undersaattere, som føle dens Anliggender nøie forbundne med egen Jnteresse, og ere villige at opofre Liv og Blod for samme. Men hvor kan det være deres Fædreland, hvor de stedse maae drage omkring som Flygtninge, og hvor det bliver dem umuligt ved Flid og Arbeidsomhed at ernære sig anstændig? - De have intet Fædreland, hvor kunne de da have Kjerlighed, til Fædrenelandet, intet Hjem, hvor kunne de føle sig beredvillige til at styrte sig i Farer og Besværligheder for Hjemstavnen? - - De have ingen borgerlig Existents, hvor kan man vente Borgerdyder af dem, og hvorlidet kan Staten være tjent med slige Borgere, slige Forsvarere? Antallet af dem, som blive hjemmehørende til en Menighed, vorder bestandigt mindre, og Sognenes Aarvaagenhed lader sielden det Tilfælde indtræffe, at Nogen kommer til at boe uafbrudt paa eet Sted i 3 Aar. Paa denne Maade vil det tilsidst komme saavidt, at de, som ere fødte af slige hjemløse Forældre, naar de tilsidst blive forarmede, slet ikke kunne finde noget Sted, hvor Man er forpligtet til at optage dem. Fra tidligste Barndom af have de flakket omkring med deres Forældre, da de kom i Tjeneste, beholdt ingen Hosbond dem længere end to Aar; de giftede sig og bleve Arbeidsfolk, og atter kunne de ei opholde sig fulde 3 Aar paa noget Sted. Nu blive de fattige; hvilket Sted, en er da pligtigt at forsørge dem. - Til Slutning opfordrer Forfatteren alle Menneske= og Fædrenelands-Venner, til at antage sig deres sukkende Medborgere, der ere udsatte for en saa trykkende legemlig Nød og sædelig Fordærvelse, da de ei kunne føre deres egen Sag, og vor milde Regjering vil sikkert erkjende deres redelige Hensigter, som gjøre den opmærksom paa den Nød, hvori en talrig Klasse, af Undersaattere imod dens Villie vansmægter, og vil tilmed at afhielpe samme