Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-10-14
J New=London i Nordamerica hersker i denne Tid en ondartet Smitte blandt en Sect, der kaldes "Rogeran=Qvækerne i Groton", men hvis Religionsgrundsætninger ikke tillade den at bruge noget Lægemiddel. Da en Kone af denne Menighed nyligen blev syg, besøgte Overældsteen, Thimotheus Waterous, hende. Efterat han havde seet sig lidt omkring, sagde han, at denne Sygdom er ene tilskikket hende, som en Straf for hendes Stolthed. Det eneste Middel til at redde hendes Liv var at skaffe et smukt Uhr, der stod i hendes Værelse, og al anden Prydelse, som fandtes der, af Veien, hvilket ogsaa skeete. Snart derefter fandt Overældsten den Syge endnu slettere. Han erklærede altsaa, hun var endnu ikke ydmyg nok Det stakkels Uhr blev nu hentet ned fra Loftet, slaaet istykker og brændt. Konen døde. Næste Uge blev Timotheus Waterous selv syg. Han nægtede at modtage nogen Hielp fra Lægen, og døde i den faste Tro om Sandheden af sine Grundsætninger. Det Samfund, han hører til, tæller 130 Medlemmer, og formerer sig stærkt. De bære ingen Vaaben, votere ikke, og have intet med Domstolene at bestille (hvilket er det bedste, betale deres Skatter med Glæde, og ere et fredsommeligt og arbeidsomt Folk. Naar man læser saadanne underlige Sectmeninger, mindes man om hiin Bøn, som en Mand gjorde hver Dag (see Montesquicus Lettres persanes P. 105) "Herre, jeg forstaaer ikke de ringeste af de Stridigheder, der dagligen finde Sted angaaende Dig. Jeg vil tjene Dig efter Din Villie, men Enhver, som jeg raadfører mig med, vil at jeg skal tjene Dig efter hans. Naar jeg vil gjøre min Bøn til Dig, veed jeg ikke i hvilket Sprog jeg skal tale til Dig. Jeg veed heller ikke, hvilken Stilling jeg skal sætte mig i. Den Ene vil, at jeg skal tilbede Dig næsgruus; den Anden vil at jeg skal sidde, den Tredie vil at jeg skal ligge paa Knæ. Det er endnu ikke Alt, der er Nogle, som ville at jeg hver Morgen skal vaske Hænderne i koldt Vand; Andre paastaae, at Du betragter mig med Harme, naar jeg skiærer mig et lidet Stykke Kjød af. Det møder mig, at jeg næste Dag spiser en Canin i en Caravansare. Tre Mænd, som findes der, bringe mig til at skielve: de paastaae, alle Tre, at jeg groveligen har fornærmet Dig Den ene (en Jsralit) fordi det var et ureent Dyr, den anden (en Tyrk) fordi det var qvalt: den tredie fordi det ikke var Fisk. En Bramin, som gik forbi, og som jeg valgte til Voldgiftsmand, sagde til mig: De have Uret, thi rimeligviis har J ikke selv dræbt dette Dyr. Jo jeg har, svarede jeg. Ha, saa har J begaaet en afskyelig Gierning, som Gud aldrig vil forlade eder, sagde han i en stræng Tone; veed J, om ikke eders Faders Siel er faren ind i dette Dyr, Alle disse Ting, Herre, sætte mig i en ubeskrivelig Forlegenhed; jeg kan ikke bevæge Hovedet, uden at trues med at fornærme Dig. Jmidlertid vil jeg dog gjerne tækkes Dig, og anvende dertil det Liv, jeg fik af Dig. Jeg veed ikke om jeg ei bedrager mig; men jeg troer, at det bedste Middel til at naae dette Øjemed, er at leve som god Borger i det Samfund, Du lod mig fødes, og som god Fader i den Familie, Du har givet mig. Man har gjort den bemærkning, at Staden, Oportos Jndbyggere hyppigen have viist sig tilbøielige til at indlade sig i vovelige Foretagender, De modsatte sig Ministeren Pombals Jndretninger; men ved Udbrudet af den sidste Krig oprettede de en Junta, og udøvede 1808 Voldsomheder, endog mod engelske Tropper, og havde nær plyndret deres Krigscasse. J Marts 1809 reiste de sig mod de Franske, og mange Personer mistede Livet. Marschal Soult erobrede derpaa igjen Staden, og lod den plyndre.