Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1842-09-26
Stænderforsamlingen i Roeskilde. (Provst Plesners Foredrag under den endelige Behandling af Sagen og Forbedring i Huusmandsklassens Kaar.)(Slutning.) Jeg gaaer nu over til mine Amendements, og skal fatte mig kort, endskjøndt jeg med Alvor føler, at Talen her er og flere tusinde Familiers Vel, og at det er en hellig Pligt, at tage Hensyn til al Sandhed og til al Retfærdighed, idet vi handle om denne Sag. Mine Forslag ere maaskee meget ufuldkomne, men jeg har dog alvorlig betænkt dem, for de fremsattes, og fundet, at de vare nødvendige, hensigtsmæssige og retfærdige; paa nogen anden Basis, ønsker jeg ikke Huusmandens Stilling grundet; thi varig Lykke bygges ikke paa nogen anden. Leiesystemet udbreder sig, mange Herrer ville hellere bortleie end udfæste deres Huse, og saaledes bliver de Familiers Tal dagligen større, som unddrages en mere selvstændig Stilling, for at vorde afhængig i høiere Grad af Huuseierens Villie. Det er oftere sagt, og det kan paavises, at Leiesystemet drager Fattigdom for Familier og Communer, legemlig Nød og aandeligt Tab med sig. Hvo, som vil see, kan see dets sørgelige Følger; det er vel altsaa nødvendigt, at sætte Grændser derfor, og ikke ble med Støtten, til Huset falder, og jeg haaber, at mine Forslag ikke ere ganske uhensigtsmæssige; thi de see, som jeg haaber, hen til det Offentliges og til det private Vel. – De skulle sætte Hovarbeidet indenfor taalelige Grændser, sikkre Huusmanden, Huus og Jord, og Jordeieren en større Afgivt af Huusmandens, end af Gaardmandens Fæstelod. Jn høitæret Stemme har idag antydet, at Godseieren skulde have en klækkeligere Jndtægt af Gaarde end af Huse. Dette er ganske imod min Erfaring. Forholdsviis giver Huusmanden i Jndfæstning, aarlig Afgivt, i Arbeide, Vare og Penge, ikke lidet Mere end Fæstebonden, og der er neppe nogen Fæstejord, der i Regelen indbringer Eieren Mere end Huusmanden. Denne Erfaringssandhed i Forbindelse med hvad jeg tidligere har godtgjort, at meget store, ja, de største Godser kunne paavises til Vidnesbyrd om, hvor saare vel Eiers og Fæsters Tarv kan forenes, hvor der er god Villie dertil, kan, haaber jeg, godtgjøre mine Forslags Hensigtsmæssighed, og bestyrke deres Retfærdighed. Jeg har foreslaaet, at al Bondejord, Huses saavelsom Gaardes, skal udfæstes, og har troet, at kunne gjøre Paastanden med Retfærdighed. Jmod denne Mening har jeg idag hørt saa vægtige, og jeg maa antage, juridisk afgjørende Grunde, at jeg ingenlunde tør tænke paa at modsige dem. Hvad jeg nu anfører, har altsaa alene til Hensigt at vise, hvorledes en Lægmand in jure kunde paastaae, at al Bondejord skal udfæstes, uden at finde sig selv i nogen Uretfærdighed. Det er jo afgjort, at alBondejord eies eller besiddes med en høist indskrænket Eiendomsret, og at der ikke existerer nogen Godseier i Danmark, der har sin Bondejord anderledes. Regjeringen, som selv har authentisk forklaret, at al Bondejord skal efter Loven udfæstes, er det, som til Bondestandens Bedste har tilladt, at Jord lægges fra Gaarde til Huse. Det var Bonde jord, paa hvilken Fæsteforpligtelse laae, der gil over til Huusmænd. Denne Natur beholdt den, medmindre Lovgiveren skulde have sagt, at den nu forandredes til Leiejord. Jeg troer ikke, at han sagde det, og har derfor antaget, at Fæstejord vedbliver at være Fæstejord, enten den ligger til Huus eller Gaard, ikke da erholdt nogen ny Charakteer. Om denne sidenefter, ifølge de Søgendes Trang til Huus og Hjem og Eiernes Bestræbelser efter større Fordele, er forandret, og Regjeringen har indrømmet Overgangen til Leiejord, saa mener jeg dog, at det af hele Sagens Gang er klart, at Regjeringen har forbeholdt sig sin særdeles Høihedsret over Fæste jorden, til at tillade eller forbyde, at den Huusmandsjord, som oprindelig er Fæstejord, maa udleies, og at det saaledes er af selve Livets og Forholdenes Udvikling godtgjort, at der ikke er nogen Deel af Danmarks Bonde- og Fæstejord bleven paa anden Maade Liejord, end at Tilladelsen til denne Forandring kan hæves ved et Lovbud, om det end- og virkelig er Tilfældet, at den ved et saadant er indrømmet, hvilket hidtil ikke var mig bekjendt. Jdet jeg med Mange antog, at Grundeieren kun har betinget Ret til sin Fæstejord, og at Regjeringen selv har erklæret, at det er saa; kunde jeg vistnok, uden at ane nogen Krænkelse af Retfærdighed, henstille, at alle Huusmænd paa Bondejordburde efterhaanden have Fæste, og jeg troer endnu, at det var godt, om det skeete. Mod andre Arbeideres Vel er det ikke, kan det ikke være, om de Arbeidere, der boe paa Fæstejord, have noget bedre Vilkaar end hine, og nogen Uretfærdighed ligger der ikke deri. Jeg tillader mig nu at anbefale mine Amendements til den ærede Forsamling, og skal slutte med et Ord af en Forfatter, jeg nylig læste: naar man i vore Dage opsætter en Sag et halvt Aar, taber man som oftest 10 Aar maatte derfor denne Sag ikke opsættes.