Kiøbenhavns Maanetlige Postrytter, 1745-11-01
En kort Underretning om Carl Edward, den saakaldede Prinz af Stuard. Det allermindste og tillige det allerhøyeste, som man kand sige om denne unge Kriger, er, at man kalder ham en Prinz. Han er fød til Rom den 13 Decembr. Ao. 1720. Endskiønt man ikke haver erfaret meget af hans Opdragelse, saa er der dog vel ingen Tvivl paa, at jo samme er bleven besørget efter hans For November Maaned hans Stand, som det ogsaa nu til Deels begynder at blive Verden bekiendt. Hans Hr. Fader er den bekiendte Jacob Edvard Franciscus, som efter hans Foregivende er en Fød Konge til det Stor Brittanniske Rige, men er Verden bekiendt under det Navn af en Prætendent; han haver siden 1717. leved temmelig indgetogen til Benonien og Rom, efterat han udi de Aar 1708 og 1715, havde vovet vel stormodige men alle Tider u lykkelige Anfald paa Skottland. Samme pleyede ogsaa at kalde sig en Ridder af St. Georg, med hvilken Skjebnen synes at have handlet meget haardt, i det den haver ladet ham blive i de Tanker, at han er fød til Croner, som han aldrig kand blive deelagtig udi. Thi endskiønt han ærer Kong Jacob den Anden, som undvigede fra Stor Brittannien, som sin Fader; saa er han dog derudi ulykkelig, at den største Deel af Verden ikke vil erkiende ham derfor, det haardeste for ham er vel dette, at han ved en solenne Parlaments=Act allerede for længe siden er erklæret for en opdigtet Søn af bemeldte Kong Jacob, hvoraf han endnu indtil denne Time maa saa smertelig føle de bittre Conseqvencer. Det lader, som denne taalmodige Ridder sætter sin største Roes derudi, at han underkaster sig denne for ham saa suure Dom og bevæbner sig med intet uden Taalmodighed. Dog vi vende os igien til vores unge Ridder. Om man ikke gandske vist vidste, at den gamle sagtmodige Prætendent var hans Fader, skulde man snart kunde falde paa at tvivle derom, saasom han ikke ligner hans Fader udi sit sagtmodige Væsen; thi han lader sig ik ved den langvarige Rolighed dysse i Søvn, men opoffrer sit stille Fornøyelse, som han endnu fremdeles kunde nyde midt i de Rommerske Helligdomme, for at begive sig til det besværlige Skottland og fortroe sig en Deel urolige Rebeller, hvormeden største Fare er forbunden. Endskiønt man udi mange Ad haver staaet udi de Tanker, at de medfødde yngere Prætensions med Forældrene skulde begrave sig iblant Rumerne af de Rommerske Alderdomme, og med Tiden blive forvandlede til en uFortænesse til Tydsfordriv, saa see vi dog nu Contrarium. gal. Aar 1786. vore Tider blive saa mange Ting muelige, som vore Forfædre ikke anderledes have tænkt paa end som udi Drømme; hvad er det da Under, at Prinz Carl Edvard nu giør sig Umage for at forvandle sine Drømme, som han saa længe haver gaaet og studeret paa til Ting, som virkelig skulde være til. Udi denne Hensigt springer han frem af sin Andagts Skranker, til en Tiid, da En næsten heele Europa haver med Kriigs=Affaires at giøre. stor Deel af Verden haver holdt ham hidindtil for et blot Majestæt Gespenst, (om man saa maa tale) og han var fremdeeles bleven forstukket under samme Larve, om han ikke til denne Tiid var trædt frem, og viist meere end det bare Navn. Udi denne Henseende lod han sig see i forrige Aar for at vinde en Crone til sit Hoved, som han siger er ham til ingen Nytte, naar det er Ucronet. Om man tør troe de Tidender, som samme Tiid indløb derom, saa forsøgte han at vandre til Skottland med en maadelig Flode, men den blev imod hans Forhaabning den 6 og 7 Martii sønderslagen af en u-formodentlig Storm, hvoraf adskillige toge Anledning til at ligne hans Crone, som han søgte, ved en Vand=Boble, som brister i Stykker. Dette fatale Tilfælde var ingen ringe Ulykke for ham ved dette første Foretagende, og kunde giøre et saa meget des større Jndtryk udi saadan en ung Prinzes Gemyt, som menneskelig Tapperhed formaaer ikke at imodstaae de stormende Elementer, naar samme for Alvor ophæve sig. Men Kloghed nytter ofte, om ikke meere saa dog ligesaa meget som Tapperhed; derfor skikkede Carl Edvard sig klogelig udi Tiden, og stod igien strax af fra sit Forehavende, bevisende dermed, at hans Gemyt ikke blev regieret af Forvovenhed. Jkke des mindre haver han i Aar paa nye vildet forsøge Lykken igien, men gjorde ingen stor Opsigt dermed i Forveyen, men landede i all Stilhed paa Skottland, og Lykken synes denne Gang at have favoriseret ham noget længere, Nr. Lykken, thi angaaende Retten, er det bekiendt, at man ikke alle Tilder maa spørge Folk, hvad Ret de have til at giøre det eller det; deres Ret bestaaer ofte udi Kaarden. Angaaende en ordentlig Aar 17. hender man Ret, udi hvilken hans Hr. Fader folenniter skul til ham sine formeente Prætensioner, er os indes ubekiendt, maa skee den er endnu under Pressen gik, at en Coureer er sendt dermed til Skotland, i faldet vel Arve Rettigheder fra Faderen til Sønsaaledes maatte vores unge Prætendent oppebie hans ders Død, og denne maatte vel falde ham for nærvæud høystimertelig ved denne hans lange og farlige Reyse han da ikke kunde vente sig nogen Bistand af hans Bon saa der. Et var der vel, som kunde give ham, om ikke en stor Rett saa dog et stort Skin af samme, nemlig, om det Skottiske Riige eenstemmig havde kaldet ham til at være deres Konge, men dette ikke maa være gaaet for sig, seer man temmelig tydelig saavel af hans Manifest, hvori han notificerer sin Ankomst, som di den Forordning, han haver givet ud til Staden Glasgow Disse Ting ere aabenbare Vidnesbyrd, at ikke Kongeriget Skotland haver udnævnt den unge Prætendent til deres Konge, men Jmidmeget meere han Skottlænderne til sine Underdanere. lertid haver han dog fundet et Anhang. Alting er besværligt Begyndelsen: dette Ordsprog maatte tabe sit Anseende, om alle Ting strax skulde vise sig gunstige imod ham til at udføre sibrehavende; derfor haver han maattet fortroe sit dyre Hoved til en Fregatte af 30 Canoner; paa denne svømmede paa eengang ikke allene hans Hr. Faders heele Haab, men og hans egen Armee, hans Stats-Canzelie, og med et Ord, hans heele har fra den skiønne Øe i det Gasconiske Hav imod de Skottlandske Kuster.