Corsaren, 1841-05-14
Skizzer og Scener. I. Jeg logerer et Sted her i Byen, i hvilken Gade og i hvilket Huus, vil jeg af visse Grunde ikke sige. Nok sagt: Jeg logerer, og dermed har jeg da ogsaa fortalt, at jeg er et løst og ledigt Menneske, hvortil jeg endnu vil føie, at jeg er Student, noget tvær og ærgerlig af Gemyt, men forresten et eiegodt Menneske. Efter dette billede beder jeg Læserne tænke sig, hvorledes jeg maa have seet ud, da jeg sidste Storebededags Morgen strakte Hovedet ud af Vinduet, for, iført min Sloprok, at indsuge Guds frie Luft. Jeg havde besluttet, at denne Dag skulde være en Hvile-Fest- og Fornøielsesdag for mig; men man vil faae at see, hvorledes jeg kun igjennem mange Trængsler og Gjenvordigheder naaede mit Ønske. Ligeoverfor mig boer en Familie, hvis ældste Datter, en Pige paa 17 Aar, er smuk som - ja, det er nu ligegyldigt; men smuk er hun. Hende vilde jeg see og hilse paa, paa samme Tid som jeg indaandede Guds frie Luft. - Hun sad virkelig ogsaa ved sit Sytøi, og jeg ventede kun paa, at hun skulde slaae Øinene i Veiret, da - Vinduet ved Siden af mit lukkedes op og min Nabo stak sit Hoved ud og ligeledes saae over til den smukke Gjenboerske. Jeg havde aldrig kunnet lide denne Nabo, for det Første, fordi han gaaer med Briller uden at være Student, for det Andet, fordi han gjorde Cuur til Gjenboens Datter; men idag blev jeg fuldkommen forbittret paa ham, fordi han rog Tobak i Vinduet. Derved vilde han nemlig aabenbart stikke mig ud i Jomfruens Øine (thi jeg ryger ikke, siden jeg har erfaret Tobakkens Virkninger paa Henrik Herz). Først besluttede jeg at trodse ham og tog en Cigar i Munden, uden at tænde Jld i den; men jeg følte snart, at den kolde Cigar maatte staae tilbage for den brændende Vibe, hvorfor jeg opgav Kampen og forbittret trak mig bort fra Vinduet. Jmedens jeg gik op og ned af Gulvet og tyggede paa min Ærgrelse og den døde Cigar, bankede det paa Doren, og en af min Værtindes Døttre kom ind og bad mig om at laane hende et Stykke Lak. Jngen kan gjøre mig Værre end forlange Lak laant af mig. Laaner man Venge eller desl. ud, saa veed man i Almindelighed forud, at man ikke faaer det igjen; men Lak laane Folk af En, bruge Halvdelen deraf og komme saa med største Frækhed og bringe Stumpen tilbage og sige: "Vær saa god. Mange Tak for Laan!" Jmidlertid, det var min Værtindes Datter, og jeg kunde ikke være bekjendt at sige Nei - jeg gav hende Lakket, men med en tvær Mine. "Naa, hvor De sætter et Bededags-Ansigt op," sagde hun. "Synes De det, Jomfru?" svarede jeg, og mit Ansigt blev strax noget mildere. "Da er det saamæn imod min Villie; thi, naar jeg seer Dem, kommer jeg altid i godt Humeur." "Nu giør De nok lidt Nar af mig," sagde hun, med kjendelig Fornøielse over Complimenten. "Nu skal jeg da ellers fortælle Dem noget Nyt: Jaften skulle vi Allesammen til Bondebryllup." "Saa?" spurgte jeg; "jeg troede, at Bondebryllupperne altid stode om Efteraaret." "Ja, men dette skal nu staae i Foraaret. Det bliver et rigtig morsomt Bryllup." "Hillemen," udbrød jeg; der kunde jeg have Lyst til at være med." "Ja, hvorfor var De ikke hjemme iforgaars, da Flødemanden var her og bad os? Da maa jeg sige, at vor anden Logerende havde bedre Held; for han var hjemme og blev bedt, og Jomfru Nielsen derovre skal ogsaa med." "Naa," tænkte jeg, da hun var gaaet, "det er deiligt. Den afskyelige, tobakspyende Literatus (jeg har glemt at fortælle, at han er Literatus og Correspondent til 7 Provindsaviser) skal derud tilligemed den smukke Jomfru Nielsen! Jeg maa hen til Vinduet og yppe Klammeri med ham; maaskee faaer jeg ham saa slaaet fordærvet, og saa tager jeg til Brylluppet i hans Sted." Disse vare mine fortvivlede Tanker, da jeg traadte til Vinduet; men jeg kom Gud skee Lov for sildig til at faae min onde Plan udført; thi i dette Øieblik faldt en Dreng paa Gaden i Rendestenen, hvorfor Literatus en gik fra Vinduet for at nedskrive det til sine 7 Aviser, med Tilføiende, at Drengen Gud skee Lov ikke var druknet, samt at de forskrækkede Forældre takkede Gud derfor. Jeg var nu ret kommen i ondt Humeur, og, hvad der var det Værste: jeg havde Jngen at lade det gaae ud over. Havde jeg i dette Øieblik havt en Hund eller en Kat, som jeg kunde pryglet, saa havde jeg maaskee spart et Aar af min Levetid; thi Ærgrelse er meget farlig for Menneskets Helbred. Tilsidst kastede jeg mig hen i Sophaen og gav mig til at læse. Jeg læste og læste, indtil jeg endelig - jeg skammer mig ved at tilstaae det; thi det var Maanedsskrift for Literatur lykkelig indslumrede. Hvorlænge jeg saaledes sov, veed jeg ikke og har aldrig erfaret det, til stor Skade for min tilkommende Biograph, som formodentlig ikke vil fatte sig mindre kort end Phizer har fattet sig med Schillers Biographi. Vist er det imidlertid, at jeg vaagnede ved en høirøstet Samtale, hvoraf jeg kun forstod Ordene: "Som sagt, han er saa gal som en Hottentot." Efter en lille Pause hørte jeg Ordene: "Vi maae spørge vor ene Logerende tilraads; han studerer til Doctor." Der var altsaa Tale om en Sygdom, hvori selv min Værtindes medicinske Kundskaber ikke kunde hjælpe. Man maa nemlig vide, at min Værtinde gjorde sig til af at kunne curere de fleste Sygdomme. J Førstningen af vort Bekjendtskab forklarede hun mig Feberens Theori. "Feberen", sagde hun, bestaaer i et guult Dyr, der udvikler sig i Maven. Saasnart man faaer tilstrækkeligt ind at vomere paa, gaaer Dyret bort, og man er helbredt." - Videre forklarede hun mig Aarsagen til, at det er godt for Hovedpine at lugte til Salmiakspiritus. Hovedpine er Dunst paa Hjernen. Naar man lugter til Salmiak, gaaer Dunsten som Vand ud igjennem Øinene." - Det maatte altsaa være et meget farligt Tilfælde, siden hun nu begjærede min Hjælp. Øieblikket efter bankede det paa min Dør, og ind traadte min Værtinde, hendes to Døttre, Pigen, en Kone, der gik Ærinder i Huset, og en Bonde, i hvem jeg gjenkjendte Familiens Flødekudsk. "Tænk Dem, hvilken Ulykke der er skeet," raabte, min Værtinde, "inat er en Mand bleven gal ude hos Peer Jørgen." "Ja, fuldkommen halvtosset," lagde Peer Jørgen til. "Saa?" spurgte jeg, "hvorledes er det gaaet til?" "Jo," svarede Peer Jørgen, "iaftes gik min Avlskarl iseng..." "Naa, deri er jo ingen Ulykke." "Ja, men idag stod han op og var heelt gal." "For F......!" raabte jeg; det er jo ingen Forklaring. Hvori viser hans Galskab sig?" "Ja, den viser sig deri, at han gaaer op og ned ad Gulvet og prater og snakker og decramerer...." "Declamerer, mener Peer Jørgen," rettede den ene Jomfru. Rigtig, Jomfru, declamerer - og slaaer med Hænderne i Luften og vil hverken spise eller drikke. Han har, lige til jeg tog hjemmefra, ikke nydt Mere end en Smule Davre, som vi med Magt maatte helde i ham." "Aa, det gaaer nok over igjen," bemærkede jeg. "Ja, men hvad der er det Værste: Hans Galsmitter; han har allerede gjort vor Kat gal med." "Hvorledes? gaaer den ogsaa op og ned ad Gulvet og declamerer?" "Nei, den tier stille, det stakkels Dyr! Men den holder hele Tiden Skridt med ham og seer op paa ham og gjør med sin Hale de samme Grimasser som han med Hænderne. Aa! Hjertet bløder i En, naar man seer paa det stakkels Dyr." "Det er dog forskrækkeligt," sagde jeg og vidste hverken, om jeg skulde græde eller lee. "Aa, vil Hr. Doctoren ikke tage ud og curere dem begge to?" spurgte Bonden halvt grædende. "Saa giør De os vel tillige den Fornøielse at være med ved Brylluppet og dandse en Svingom med mig og min Familie." "Jo, det vil jeg med Fornøielse," sagde jeg. "Saa kan vi strax tage afsted. Folkene her er færdige og den lille Jomfru derovre ogsaa...; men saa bliver der ikke Plads til den anden Herre. Hvad skal vi gjøre ved det?" "Han maa blive hjemme," svarede min Værtindes Datter med en energisk Mine. "Ja, lad ham da det," svarede Bonden, og vi kjørte - jeg ved Siden af den smukke Jomfru Nielsen - al Dagens Harm og Sorg var glemt. Læserne ønske maaskee at vide, hvorledes det forholdt sig med hiint Galskab. Dette var saaledes: Karlen havde faaet delirium tremens. - "Og Katten? Havde den ogsaa delirium fremens?" Det veed jeg ikke; jeg er ikke Katte-Doctor.