Aarhuus Stifts-Tidende, 1841-10-27
Fra Viborg Egnen. Vi ere nu over midt i October og fulgte vi vore Fædres gode gamle Skikke skulde vi nu have vort Korn indbjerget og vore Høst gilder overstaaede. Gud bedre det, det er langt frem Rugen have vi faaet i Huus; den vil vel ikke give saa meget i Straaet som ifjor, medens den vil blive en Deel givtigere i Skjeppen. Ogsaa Hveden er Laden – men af denne Kornart er Udsæden her i Egnen kun ubetydelig. Paa de fleste Steder har man ogsaa kjørt Bygget og Havren ind. Mange have taget disse Sædarter som Veiret tillod det – fugtige og klamme. Men de Landmænd, der ikke skjøtte om at tærske svange og mugne Kjærner af deres Ax, og som ikke troe det Umagen værd at fodre Kreaturerne med bedærvet Straae, de have ladet Havren og Bygget staae paa Marken – hvor de i alt Fald raadne langsommere end under Tag. Det var til Vaarsæden, at Landmanden iaar satte sine bedste Forhaabninger; men de sidste 3 Uger, i hvilke det ikke har været tørt Veir 2 Dage i Rad, have tilintetgjort hans Udsigter til, ved Hielp af en rund Jndtægt for Vaarsædens rigelige Afgrøde at udholde de Stød, der efter alle Mærker at dømme ville ramme, ham i det første Par Aar. J det tilstundende Aar vil Landmanden vel kunne slaae sig igjennem. Skjøndt dette Aars Udbytte ikke vil blive brillant, er der dog al Formodning for, at Sædepriserne ville blive saa høie, at han kan vente sit Arbeide betalt og sin Driftscapital forrentet. Desuden har Landmanden ikke noget at oprette fra de sidst forløbne Aar; maaskee deres Godhed endog har ladet ham beholde Lidt til Bedste. Men see vi eet Aar længere fremad, da staaer Fremtiden mørk og bister for os. Det er vistnok ikke nogen Overdrivelse at sige, at paa de allerfleste Steder er der ingen Vintersæd lagt endnu, og - hvad værre er – der er aldeles ingen Udsigt til at faae den lagt, da Brakmarkerne neppe lade sig betræde af Mennesker end sige af Arbeidsdyrene. Hvorledes Vintersæden vil blive paa de Steder, hvor man har været saa heldig at komme Regnen i Forkjøbet, er vistnok saare tvivlsomt, fordi Brakmarkerne endog paa saadanne Steder have nydt en forholdsmæssig slet Behandling. Der er altsaa Grund til at antage, at der næste Aar ikke vil blive nogen Høst af Vintersæd. Man tænke blot, hvad det vil sige for Landmanden, et heelt Aar at kjøbe sit Brød, i Stedet for at forsyne Andre dermed – og dernæst endda at gjøre Udveie til Sædekorn, En Følge af saadan Misvært vil naturligviis blive en betydelig Synken i Prisen paa Kreaturerne og Mangel paa Arbeide, hvoraf atter vil flyde en Forøgelse for Communerne i Fattigbidrag, – men med hvilken Vægt ville ikke disse Følger ramme de Landeiendomsbesiddere, som i de sidste Aar have kjøbt deres Eiendomme i dyre Domme, Vi ville vel da faae at see, at den Velstand, som i de sidste Aar skal være kommen her ind i Landet og som er bleven lovpriist af saa Mange, ikke har synderligt paa sig, og at den høiere Værdi, som Eiendommene paa samme Tid skulle have faaet, for en stor Deel kun er fingeret. Thi den Mand, der ikke kan udholde et Uheld, vil vel dog Jngen med Rette kunne kalde velstaaende. Skulde der endnu komme eet eller to Uaar, da kan man vel endog frygte for, at den sørgelige Periode, som vi oplevede for en femten Aar siden, og i hvilken man ikke hørte Tale om Andet end om Udlæg og Auctioner for resterende Skatter og Renter og opsagte Capitaler, vil vende tilbage. Et andet Spørgsmaal er det, om Regjeringen, som jo nu efter visse Folks Sigende skal have faaet sine Finantser saaledes i Orden, at den kan lægge mange Penge op om Aaret, vil være saa god at gjøre et Afslag i Skatterne, eller overtage nogie af Communalbyrderne. - For at vende tilbage til Tilstanden i indeværende Aar, da ere Kartoflerne paa de Steder, hvor man anseer det for et Forsøg værd at tage dem op, saa usle og bedærvede, at de ikke en Gang due til Svineføde. Mange Folk, især de fattigere, ville til Vinteren faae deres Nød med at erholde Brændsel. J de sidste vaade Aaringer har man dog, naar Frosten indfandt sig, kunnet kjøre ud i Moserne og i Nødstilfælde kunne hentet Tørvene som de vare; men i Vinter vil man blive den Uleilighed qvit, thi Regnen har forvandlet Tørveskruerne til Dyndmasser. Skoveierne ville naturligviis drage betydelig Fordeel af det gængse Brændemateriales Tilintetgjørelse. En Favn Træ er derfor ogsaa allerede nogle Dalere dyrere end sædvanligt paa denne Aarstid, nogen fast Priis har imidlertid ikke endnu fixeret sig, da de mange Skoveiere ikke sælge for længere ud paa Vinteren. Det vaade Veirligt har ikke blot indvirket skadeligt og hemmende paa Landbruget, ogsaa i andre Retninger har man sporet dets Virkninger. Saaledes har den for saamange indbringende og vigtige Seilads paa Guden aaen for en stor Deel ligget stille i Sommer. Deels har nemlig det meget Regnvand saaledes oversvømmet og blødgjort Aaens Bredder, at det ofte har været umuligt og næsten altid meget vanskeligt for Mennesker og Heste at practisere selv tomme Pramme tilbage fra Randers op imod Strømmen. Deels have Tør renes Ubrugelighed og Teglbrænderiernes Stillestaaen, bevirket en følelig Afgang i de sædvanlige Transportartikler. En vistnok mindre betydelig, men dog ofte ubehagelig Virkning efterlader den vedholdende Regn sig paa Veiene; de ere nu lige saa opblødte, bundløse og upassable som naar de ellers vise sig i deres allerværste Skikkelse: i et vedvarende raat Tøveir efter en sneerig Vinter. Var Terrainet ikke saa bakket og lyngbegroet, kunde man ved at passere Veiene for Tiden fuldkommen troe sig hensat i Marsken. (Khousp.)