Politivennen, 1801-01-01
Fortsættelse angaaende Landværnet. Udi Politivennen No. 157 har en Forfatteri ondt Lune givet en ikke ærefuld Beskrivelse over vort Landeværn, som han behager at sige vil vorde den fordømmeligste Landeplages, de staaende Hæres Grav, at den ikke allene i Krig, men selvt Fredstider vil fordre Bekostninger, men da intet af dette er beviist, og vel aldrig lader sig bevise, saa behøver Sætningen ingen Gjendrivelse, det tillades mig kun herved at anmærke, at dersom man ved at tale om noget Blodsudgydelse og nogle Bekostninger kunde skræmme et Lands Beboere fra at sætte sig i Forsvarsstand, da vilde det blive let at gjøre Erobringer. Erobreren behøvede blot at vise sig for at kunne beskrive sin sejerrige Fremgang med disse Cæsars Ord: Jeg kom, jeg saae, jeg vandt. Lad andre grue for en truende Fjende, vi vil ikke lade os skrække af denne, men ligne vore kække Brødre af 2 April, ligne vore Forfædre, som ved deres Tapperhed indgjød Britten saadan Ærefrygt for dem, at han benævnede den Danske Soldat med denne høje Titel: Lord Dane. For at sætte os i Agtelse hos enhver Navion og i Sikkerhed mod Fjenden, er det nødvendigt, at det unge Mandskab, som endnu ej har havt Gevær i Hænderne, bliver øvet i Vaaben, jeg tør sige, at naar alle de, som ikke have gjort den sædvarlige Krigstjeneste, sættes fra deres 20 Aar under Vaaben, da har nan af disse allene i Kongens Riger og Lande 100, 000 Mand, en betydelig Hær, naar den blev øvet i Vaaben, men dette kunde den uden, store Bekostninger blive, da vi have Landværns Officerer, som understøttede af deres Sergeanter og Underofficerer, kunde inden Foraaret have dannet disse til at bruges imod en Fjende, allerhelst naar Regjeringen efter mit forhen gjorte Forslag vilde overlade en Flint med Bajonet og Patrontaske til enhver Gaard, hvorpaa Bonden aarlig betalte 3 Mk. til Amtstuen, indtil Geværet var betalt, disse Geværer fulgte Gaarden, og Beboeren blev altid ansvarlig for dem. Naar en af disse Unge, som skulde oplæres til Krigstjenesten, tjente Bonden, fik samme Unge Bondens Gevær til Brug under Krigsøvelserne. For at spare Staten for Bekostninger, kunde Bondekarlen gaae i sin røde Trøjet Fjenden vilde da maaskee ansee ham med Foragt, som en uøver Mand, og glemme den fornødne Agtpaagivenhed, men maaskee ogsaa herved komme meget til kort, hvilket ofte har været Tilfældet, naar man foragtede sin Fjende, imidlertid, da Bønderkarle skal have Klæder ligesom andre Folk, og en Landværnstrøje og lange Buxer ej koster mere end Bondens sædvarlige Dragt, naar den er af Vadmel (thi hvad der gaaer mere til Buxer, det spares igjen paa Landeværnstrøjen, som er kortere end Bondens sædvanlige Trøje), saa troer jeg det ikke vilde være upassende, om Regieringen behagede at erklæret at den ansaae Landeværnsdragten som den rette Nationaldragt, og at den helst ønskede at see Landets unge Mandskab i denne Dragt. Dette skeet, vilde enhver forskaffe sig denne Dragt for ej at synes ringere end andre, dog maatte den, som iførte sig denne Dragt, enten være allerede øvet i Vaaben, eller søge Exercerpladsen for der at blive øvet i dem. Paa de Vanskeligheder, som Forfatteren opgiver i samme Nummer vil jeg give mig den Frihed at svare saaledes: Geværerne bør vedligeholdes, og den, som bruger dem, maae besørge dem istandsatte, naar de hos ham kom til Skade, jeg taler her om smaa Gevær, andre have vi endnu ikke paa Landet. De højere Offieerers Gage, som Forfatteren troer vil blive en offentlig Udgivt, bør ikke skrække nogen, det er jo klart at disse høje Officerer, som eje Herregaarde i Landet eller have stor Formne, bør intet have, da de ved at værne om Fødelandet, værne tillige om deres private Ejendommet at betale disse for deres Tjeneste ved Landværnet, ville være ligesaa urimeligt, som om man vilde betale en Mand, fordi han var behielpelig ved at slukke en Ildebrand, som ellers vilde fortære hans Gaard. Man maatte og fornærme disse Æresmænd, om man troede, at kun Egennytte overtalte dem til at værne for Fædrelandet. De andre ved Landeværnet ansatte Officerer ere jo Pensionister, som faae intet uden den Pension de havde for deres forrige Tjeneste ved de regulære Tropper, og blive altsaa ikke til nogen ny Byrde for Staten, de Belønninger, som høie Officerer, Prvprietærer, Embedsmænd og andre Formuende, som tjene ved Landeværnet kan vente, er en højere Rang, et Ærestegn, en offentlig Taksigelse af Fædrelandet, naar de ved udviist Tapperhed have gjort sig værdige dertil. Derimod troer jeg, at de Herrer Lieutenanter, som fik megen Umage med at øve saa mange Mennesker i Vaaben, jeg troer at de kunde fortjene et Tillæg i deres Gage, da det er dem kostbarere herspaa Landet, end i København. Naar Landværnet i Ufred blev gjort mobil, vilde det være nødvendigt, at Landværnsmændene fik Sold, og da deintet have i Fredstider, og ere vante til at blive daglig mættede, vilde detvære passende, at de da bleve besoldede ligesom Fodgarden, saa meget heller, da Modet har sit Sæde i Magent thi man mærker at en forsulten Mand har hverken Mod eller Styrke til Strid. Ved Anvisning paa Amtstuen kunde da enhver Batallionsskef faae Gage til sine Underhavende, og naar Proprietærer, Præster og andre, som have frit Hartkorn, beholdt i Ufredstider et Oplag af Rug, kunde deraf bages Brød til Landværnsmændenet jeg er forvisset om, at enhver vilde være saa patriotisk, at lade den Rug han havde til Oplag male og bage for disse, der værnede for Landet, uden at betales derfor, Rugen maatte da forud besigtes før og efterat den var malet, ligesom og Brødet, naar det var baget, maatte afleveres ved Syn. De som ingen personlig Tjeneste gjorde ved Landværnet, enten de vare i eller uden for Bondestanden, skulde efter Omgang befordre Landværnsmændenes Brød, og køre de Rejser, som Nødvendigheden fordrede, uden al Betaling. Den bekvemmeste Maade til at faae Batterierne istandsatte, synes at være denne, at man opgav et Aars Nønstring, og lod i denne Maaned Krigsfolkene og Artillerihestene enhver i sin Provints, arbejde paa de Steders Forskandsning, som ansaaes for nødvendige. Skulde Landværnet give nogen Anledning til Formindskelse i den staaende Hær, kan dette ej ansees for en Landeplage, da saa mange store Mænd have bevist, at de store Krigshære, som Europa nu holder, ere en af de største Aarsager til dets Ødelæggelse, et mindre Antal af regnlære Tropper vil imidlertid være en Besparelse, hvorved Sømagten, der er saa betydelig for os Øbeboere, kunde blive gjort større, uden at vi i en Ufred skulde savne Troppert thi naar Stammen til den staaende Hær vedbliver, kan man altid formere denne ved dem, som efterat have tjent i 4 Aar, maae i Ufred gaae tilbage til Regimenterne, for der at gjøre de resterende 3 Aars Krigstjeneste, see Politivennen No. 101. Til at bestride en Deel af Landværnets Udgifter, troer jeg man burde anvende de Penge, som bruges til udenlands Hverving, dels fordi Folkemængden gjør disse Hvervinger unødvendige for Eftertiden, dels og fordi hvervede Folk, nogle saa undtagne, ere et Sammenskrab af Mennesker uden Ejendomme og Forbindelse med den Stat, de leve i, som ej tjene længer, end til Lejlighed, gives til at faae nye Haandpenge, og som sætte en Ære i, at have tjent flere Fyrster med eet Par Skoe. For den som vægre sig ved at være Landeværnsmænd, foreslaaer jeg Landsforvisning til Straf, med saadant Pas: N. N. som har vægret sig for at være Landværnsmand og herved viist sig uværdig sit Fædreneland og sine Medborgeres Samkvem, forvises Kongens Riger og Lande, som han skal rømme inden 14 Dage, paagribes han i samme efter denne Tid, da hensættes han i Fæstningsarbejde for sin øvrige Levetid. (Her sættes Amtmandens Navn.) Kirkehelsinge d. 24 Juni. Holm. Præst for Helsinge og Drøsselberg Menigheder.