Adresseavis for Børn, 1782-02-13
Bekjendtgjørelse. Jagten. Det var en meget deylig og klar Dag, da den lille Gustav, som nu er ti Aar gammel, fulgde med sin Fader og gik ved hans Side udi Buskene og Skovene for med ham at tage Deel i Jagtfornøyelserne. Friskt travede han afsted med sin lille Flint, og syndes sig selv i Tankerne allerede at være en liden Nimod. Veyen hen til Lunden syndes ham at være alt for lang. Førend de endnu vare komne dertil, fløy to smaa Guulspurrer op over deres Hoveder hen til Skoven. Ach, min Fader, raadde den lille Gustav meget hidsig, maae jeg nu skyde, spændte i det samme Hanen op, og vilde strax trykke løst. Ney, sagde Faderen, endnu ikke, min Søn. Jmidlertid kom en Lerke neddalende af Luften. Nu da, Fader, raabde Gustav igjen ligesaa hidsig. Endnu ikke, min Søn, svarede Faderen atter. Den lille Jæger blev allerede utaalmodig. Derpaa kom der en Stork flyvende, og opfyldte Luften med en mægtig Knæbbren. Nu da, min Fader, raabde Gustav atter. Ney, Avis Ney, endnu ikke, var Svaret. Da blev Gustavs Utaalmodighed større end hans Lydighed. Hvorfor har du taget mig med dig, Fader, naar de ikke vil skyde i Dag sagde han med en fortredelig Hæftighed. Og hvorfor vil du ikke tillade mig at skyde? Faderen. Fordi du skal lære at tæmme din Lyst og Begierlighed. Med denne Hidsighed havde du dog slet ikke kunnet sigte rigtig eller træffe. Gustav. Naar det er derfor, min Fader, saa gjør det mig ikke ondt, at jeg skal bie See, jeg er allerede gandske taalig - og der maae gjerne flyve en Fugl forbi endnu. Men naar der siden kommer en Guulspurre, skal jeg da skyde? Fad Ney. Gust. Men en Lerke, Fad. Ney. Gust. Men en Stork da, min Fader, Fad. Heller ikke, min Søn. Gust. Men hvorfor da ikke, min kjere Fader; Fad. Har en Guulspurre gjort dig nogen Fortred Gust. Ney, min Fader. Fad. End en Lerke da Gust. Ney aldrig. Fad. Og heller ikke nogen Stork, Gust Ney, mig ikke. Fad. Ja, min Søn, de har ligesaa lidet gjort andre Folk nogen Fortred som dig. Gust. Men maae man da ingen andre Dyr skyde, end dem, som gjøre os Fortred? Fad. O jo viist. Alle de Dyr, hvis Kjød er spiseligt, ere os ikke forbudne at dræbe. Men ere disse Dyr desuden skadelige for os, saa er det os fuldkommen tilladt, at skaffe dem af Veyen, fordi deres Død sætter os da maaskee i Betryggelse for en større Fare og Skade. Men hverken Guulspurren eller Lerken eller Storken ere skadelige; det siger du jo selv; og naar har du hørt, at man har spiist Kjøbet af nogen Stork, Man maatte altsaa blot dræbe for Børn. saadant et Dyr af en utidig Lyst, og blev dette ikke Grusomhed, Det er vel sandt nok, at man spiser Kjødet baade af Lerker og Guulspurre, men hvad kunde saadan en eneste liden Steeg synderlig nytte og Det var kun en Mundfuld, – og saa var den allerede fortæret. At man derfor vilde dræbe saadan en enkelt Fugl, kunde ikke kaldes andet, end Lyst til at udgyde Blod, og det vilde jeg meget ugjerne skulde siges om dig, Gustav. Gust. Det har jeg visselig ikke tænkt paa, min Fader. – Skal jeg skyde min Flint løs i Luften, Fad. Ney, ney, giv kun lidt Tid, min Søn, Du kunde maaskee endnu faae Leylighed Som sagt, saa skeet. at bruge den Med et fløy der en Flok Agerhøns op for dem. Skyd nu, min Søn, raadde Faderen, og træf Gustav sigtede og traf. Glad stak han sit Bytte i sin Jagttaske, og gik nu videre omkring med sin Fader, som paa Veyen fortælde sin opmerksomme Søn meget om Planternes og Dyrenes Natur og Nytte. Den lille Ludvig til et Lam. Kom, lille Lam, kom hid til mig, Og ed du af min Haand, Saa skal jeg gaae og hente dig Et rødt og deyligt Baand, Og det om Halsen paa dig binde, Og foere dig hver Dag herinde. Ja, jeg skal daglig strigle dig, Og elske dig, og klappe dig. Og, ach, jeg nu alt hjertelig J Tankerne fornøyer mig At naar min Faer dig hos mig finder, Saa skal han klappe mine Kinder, Og sige: Lille Ludvig, du Fornøyer mig, Men kom ihu At være from, som dette Lam, Og glad jeg skal fornøye ham