Aarhuus Stifts-Tidende, 1847-05-12
Naar man seer, at Dampskibs-Entrepreneurerne næsten ikke tage i Betænkning, at modtage saamange Passagerer ombord i deres Skibe som der behage at melde sig, uden at der i mindste Maade sørges for, at de nødvendige Baade ere tilstede til at redde Passagererne, om en eller anden Ulykke tilstødte paa Reisen, saa maa man vistnok beklage den Ligegyldighed, der herved vises for Menneskeliv. Man tænke sig t. Ex. blot, at en Ulykke opstod i stille og godt Veir medens Dampskibet "Iris" var paa sin Reise midt i Kattegattet, at det begyndte at synke, og at 1, 2 eller 300 Passagerer stræbte at redde sig i de tilstedeværende Baade, der vel næppe kunne rumme 50 Mand. Hvilken græsselig Ulykke. Hvilken Scene. Hvilket Myrderi vilde da ei opstaae, og hvor let var alt dette forebygget, naar t. Ex. Hjulkasserne vare indrettede saaledes, at de som Barkasser kunde vendes om og i sligt ulykkeligt Tilfælde i Forening med Skibsbaadene bruges som Redningsbaade. Dersom Bestyrelsen for Dampskibet "Iris" ei skulde ville sørge for, at der til dette Skib anskaffes de fornødne Redningsbaade, da maa man haabe, at Rhederiet for Dampskibet "Christian den Ottende", der i denne Tid siges at skulle gaae tildeels i samme Fart som "Jris", vil vise saa megen Omhu for Passage rernes Liv og Sindsro, medens de ere ombord, at det anskaffer de nødvendige Baade, hvis de ei alt ere tilstede. – Egen Klogskab byder her at tage Hensyn til Publicums retfærdige Fordringer, da det sikkert ei kan paatvivles, at det Rhederi, der hertil tager det nødvendige Hensyn, selv derved vil vinde i pecuniair Henseende. Skulde Sagen imidlertid ei ordnes af de private Redere, maa man ret indstændigt opfordre det Offentlige til at bevirke, at ethvert Dampskib, der skal befordre Passagerer, er forsynet med Redningsbaade, og at intet Dampskib bliver berettiget til at medtage flere Passagerer, end der i ulykkelige Tilfælde kunne optages i disse Baade. – Foretages Jntet i den Retning, vil man destoværre let komme til først at skulle kaste Brønden til, naar Barnet er druknet, Aarhuus, i Mai 1847. Det er ingenlunde imod Kjøbmænd, Kornhandlere eller Capitalister vi ville lade vor Stemme høre i den fortiden desværre herskende Dyrtid, tvertimod vi misunde Jngen i sin Stilling den redelige Fordeel som han forstaaer at drage af sit Erhverv, og idet vi ingenlunde troe, at nærværende Conjuncturer have afgivet en saadan Gevinst, som der i Almindelighed antages, for Alle, der henhøre til hine Classer af Næringsdrivende, maa vi saameget mere udtale, hvor beklageligt det er, naar Rogen, ved en Fordreining af Sagernes Forhold, giver Anledning til Excesser og personlige Fornærmelser, og at en saadan Fremfærd ei alene er fordømmelig, men derhos i høi Grad enhver Mand uværdig. Det er en falsk Anskuelse, naar man vil paastaae, at det stod i de Handlendes Magt at holde Kornpriserne paa et lavere Standpunkt, disse ere afhængige af Udlandets Priser og den Efterspørgsel disse Varer, finde der, og vil man endog antage, hvad der vilde have været høist ufornuftigt, at vore Kjøbmænd havde været enige om ikke at betale meere end en lavere af dem bestemt Priis, saa vilde Udlændinge have indfunden sig og endogsaa have taget den Fordeel i deres Lomme, som ved Omsætningen blev indvunden af vore Kjøbmænd. Det er derfor urimeligt at fremkomme med Bebreidelser eller endog at bevirke Uvillie og Hade imod Kjøbmændene, der virke som de bør i deres Stilling, og det er saameget meere skammeligt, som de netop ved denne deres Virken i lang Tid have tilvendt Arbeidsclassen Erhverv og godt Udkomme. Det er ei heller den enkelte Mand, det kan paaligge at drage Omsorg for, om det endogsaa stod i hans Magt, at holde Nøden fra Døren for Mængden. Enhver Kjøbstad har sin Communalbestyrelse, og er denne hvad den bør være, d. v. s. bestaaer den af Mænd, der med fornøden Jndsigt forene Kjendskab til Communen og ere besjællede af Jver og Ridkjærhed for deres Kald, saa vilde den itide have vidst at tage saadanne Forholdsregler, der og ei kunde forhindre Nøden, dog kunde have lindret den meget. Det er saameget mere der, hvorfra man skulde have ventet kraftig Virksomhed og Jndskriden imens Tid var, som netop disse Folk ved Jndvaanernes frie Valg have erfaret, hvilken Tillid der vises den, og have de fattet rigtigt Betydningen af en saadan Tillid, da burde de vide, at de ikke uden stort Ansvar have overtaget sig Kaldelsen. Vi ville i denne Henseende ikkun paapege, hvorlunde disse Mænd, imens Tid var, ved en simpel Anmodning vilde have bevirket, at tilvisse alle Handlende havde tilbageholdt et vist Qvantum Rug og stillet samme til Communens Disposition og det til en lavere Priis end den, hvortil Bestyrelsen fortiden udsælger denne Kornsort. Det er ubegribeligt, hvorledes en Bestyrelse, der bestaaer af et saa stort Antal Medlemmer som her, med to borgerlige Raadmænd i Spidsen, skulde have været saa blind for Tilstanden i Byen, imedens Nøden ikke har kunne eller kan afdisputeres, og hvem Anden end netop disse Mænd burde have havt den klareste Overbeviisning om alle Omstændigheder, hvor Alt i givne Tilfælde er underkastet og afhængigt af deres Betænkning og Erklæring? Dog, vi vide ikke paa Grund af at Forhandlingerne ikke her som andetsteds offentliggjøres, om der ikke har været Enkelte iblandt vore Udvalgte, der have seet Sagen fra den rette Side og udtalt det, men muligen ere blevne overstemte, eller om de ikke Alle have gjort dette, men ere strandede paa en høiere Anskuelse og Afgjørelse? Har dette nu maaskee været Tilfældet, saa kan det dog ikke tjene dem til Forsvar; thi selv en Minoritet bør være fast og kraftig i sin Mening, naar den er begrundet i Overbeviisning, og i nærværende Tilfælde burde de have vidst, at alle Byens Jndvaanere vilde have bekræftet Rigtigheden deraf Jmidlertid blev der foreløbigen saagodt som Jntet foretaget til Manglens Forebyggelse fra den Side; thi at de Forraad, der ifølge kgl. Anordning skal haves i enhver Kjøbstad, virkeligen her ere tilstede, ligger udenfor Bestyrelsens Virksomhed og altsaa ikke tilveiebragt ved denne, eftersom dette er Politimesterens Sag at paasee. Naar altsaa, som vi have seet, Bestyrelsen ikke har gjort noget Skridt til Nødens Afværgelse, hvilken Uretfærdighed og Skammelighed ligger der da ikke i ei alene at ville bebreide en enkelt Jndvaaner Sligt men endog at ville tiltvinge sig hans Eiendom, Der staaer imidlertid dog een Udvei aaben for Bestyrelsen; den vil endnu komme til med Triumpl. at kunne udraabe: "Det var kun overdreven Frygt, der havde betaget Eder, der har aldrig været Kornmangel, seer her, vi have ei engang kunnet benytte det tvungne Oplag af Korn!" Vi indrømme med Bedrøvelse, at den med Sandhed vil kunne sige dette. Med Bedrøvelse, sige vi, ikke ere vi bedrøvede over, at Borgeren i Almindelighed derved vil blive overbevist om, at hans Klage var og er ugrundet og hans Skrig uretfærdigt, ei heller fordi vi blive tvungne til at give Bestyrelsen Ret, men nei, fordi det, vi maae indrømme, har sin Grund i en langt større Ulykke. At det befalede Oplagskorn ikke vil blive udsolgt, er naturligt; thi 1) Ville de Trængende, som kunne betale den forlangte Priis, ikke have Brug for det hele Qvantum. 2) De Trængende, som kunne faae deraf, ville ikke kunne betale det; og 3) De af Byens Jndvaanere, som gjerne ville have deraf og kunne betale det, kunne ikke faae Noget. Hinc illæ larymæl og vi spørge: Skal det kaldes at varetage alle Jndvaanernes Tarv. Hvorfor skulde ikke alle Byens Jndvaanere kunne være blevne deelagtiggjorte i dette Kornsalg, Fordi Forordningen ikke udtaler dette Veed da Bestyrelsen ikke, at der sidde Mænd, der deels ere aflagte med fast Gage, samt Haandværksmestre og Andre, der deels have en talrig Familie, deels holde mange Folk, i hvis Huse Brød forbruget udgjør det Meste, og at enhver Lindring i Anskaffelsen deraf vilde være et uberegneligt Gode, Og naar de absolut maae vide dette, hvorfor da stille saa ydmygende Betingelser for at faae Korn af dens Forraadskammer. J Hovedstaden f. Ex. vil Sligt ikke godt kunne undgaaes, men i en By som vor, hvor næsten Enhvers Stilling er bekjendt, hvorfor der skade eller ødelægge den Smule Anseelse, som den selvstændige Borger saa haardt kæmper for at vedligeholde i hans meere velhavende Medborgeres Øine, og vil det kunne undgaaes, naar han selv skal bekjendtgjøre sin Trang, Vi maae tilfulde her tiltræde hvad et Blad nylig anførte. "Det er for Samfundet et meget føleligt og beklageligt Tab, naar denne Følelse, denne Stræben efter, ikke at modtage nogen offentlig Hjælp fremfor Andre, tilsidesættes eller synker hos en talrig Deel af Borgerstanden; det er en Tilbagegang til en større Ulighed (hør!) i ydre Stilling og Agtelse blandt Samfundets forskjellige Classer og Jndivider, der vel kan være ligegyldig eller endog behagelig for allehaande egenkjærlige Aristo(Fortsættes.) crater. De sidste Ord. (Sat sapienti.)"De sidste Ord toned født for mit Øre, Den hele Dag jeg kunde dem høre; De klang saa underlig mystisk – ty, Thi jeg hørte paa dem med qvalfuldt Hjerte. Stundom de brænde som klarest Lys, Stundom ved dem kan jeg dræbes af Smerte. Forunderlige Marie!"De sidste Ord – nei, den Tanke er Skum! Den skjøre Boble vil snarligen briste; Hvor kunde jeg ogsaa være saa dum, Smerten med den føde Tanke at friste: Ved de sidste Ord kan jeg lykkelig blive, Og alle mine Sorger ganske bortrive. – "Marie er dog ei almægtig De sidste Ord have en mægtig Kraft, Det maa jeg ærligt bekjende; Thi vil jeg smage en lædskende giftig Saft, Da kan jeg hurtigt Bægeret bortvende, Saasnart jeg kommer de Ord i Minde, Da uden at drikke kan Tørsten forsvinde. Du elskelige Marie, "De sidste Ord være min evige Trøst, Thi lagte af Dig staae de fast som en Klippe, De fremsagte blev med betydningsfuld Røst, O. Haabets Stjerne mig aldrig skal glippe. Du og Dine Kjære modtage mit Levvel! De tænke aldrig med Had paa "Bliv lykkelig, søde Marie!" Til 4684. No. no, bette Skolmestere. J gjo da en sølle Ti i e Avvisser mæjæ Præk, kan de da et snaae for Æhn, no tykkes a misæl vi haa for nok af de Ja de æ ham die i Wibye, de æ en faale Jen som han da kan kye omkring i et. Agis hvægong af ste Orhus-Avis, saa a æ saa faale ræj, te dæ skal sto nonet fra di gue Folk, di haae misæl heller aalle broll saaen som no, – da at te a ka hows. Aga dov gjan veed, hve dæ æ saaen aa klav og saa en gue Løn faae di, aa Kjø, aa Bost, aa Ek de for di misæl, hvægong dæ a lidt pofær ve vos, saa at tøkkes rele nok et te di kan klav. La mæno aasse sie, te J ka kjøn jennes bette Folkens, faa de ærele et raar aa sie o, te J som ska opdrav vo Bøen, aa læe dem aa løbs og Religion aa Fredsommelighed mod Ræsten, te J saaen ska skjænnes aa kives i e Avvisser om nouet, som misæl et æ en Piv Tobak var. Fleksildslyst, den 5te Mai 1847. Stikkel Missen,