Norske Intelligenssedler, 1770-07-11
onter. Jntelligen Nordske. No. 28. Onsdagen den 11. Juli 1770. Fortsættelsen fra forrige Uge. Nu kommer han tilbage med triumpherende Spring, med en Seddel i Haanden, fuld af Roes over hans gode Opførsel paa Skolen, faaer derpaa af de søde Læber et belønnende Kys, og udbeder sig med stille, men derhos brændende Ønsker en i sig selv liden, men for hans nøysomme Hierte stor Belønning. Enhver Bevægelse af Moderens Haand styrker og formeerer hans Haand. En Pære! Et Æble! hvilken Herregaard for denne taknemmelige Skabning, Saa glæder han sig og hopper, ligesom en Due-Unge flagter med Vingerne, naar Moderen rykker fremmed de giemte Korn, som hun berøver sig selv. Nu, naar Naturen trækker Forhænget til for Naturens Skue-Plads og lader den qvægende Dug uformærkt drybe need paa de blege Blomstre, saa kommer med den kolende Luft den behagelige Søvn, og sniger sig stille igiennem Oynene over alle Lemmerne paa denne spøgende Glut: Han synker (den kiæreste Byrde!) krafteslos i Moderens Skiød og bliver af hende med en velsignende Bøn lagt Søvnen i Armene. Endnu eengang aabner han Øynene, blinker til den Høystelskte og til Himmelen, hører hende bede, folder Hænderne og stemmer til sin himmelske Fader en oprigtig Tak. Og strax kommer Englerne, som staae om Guds Throne, og stille sig omkring dette yndige, dette uskyldige Barn, og nu sover det gandske født. O! det dejligste Syn af Verden, En gloende Rødme farver hans Kinder og et stille Aandedræt igientages uophørlig af det spæde Bryst. Jngen angestfulde Sorger, ingen af den Gierriges, den Ærgierriges qvælende Tanker, ingen af Misdæderens Samvittigheds Bid nage dette ubesmittede Hierte, eller forstyrre denne himmelske Roe. Kun lette, kun korte Drømme om Lege-Tøj, om Mama, o. s. v. daare denne hvilende Siæl, men de besmitte, de skrække den ikke. Forhænget trækkes igien efterhaanden tilside, Morgenrødens milde Lys udbreder, sig langs Horizonten, Fuglene vaagne op under de med Dug-Perler besatte Greene, Blomsterne aabne sig, og heele Naturen vækkes op for at ære og udsmykke Dag Dronningens prægtige Jndtog. Og nu bevæger sig et nyt Liv i alle den artige Glutssmaa Lemmer, Med en fornyet Kraft opløfter han sin Stemme og vækker sin Moder, hvilken Fryd, da de nu efter saa lang Fraværelse see hverandre igien, hvilke forrige Omfavnelser; Hun læser sin Morgen Bøn; Han strøer nogle Korn Røgelse i hendes Andagts Lue. Derpaa suer han, som et tørt Land, af hendes søde Læber Formaning til Tugt og Fromhed, annammer af hendes Hænder med Fornøyelse de brogede Bøger og øser af de første Visdoms Kilder, uden Misfornøyelse, nei, med utvungen Lydighed. Og neppe har han hørt Klokken slaaet 8, saa binder han sine Bøger sammen, og fornøyet med sit Smørrebrød, haster ved en kiær Vens Haand hen til Skolen. Her sidder han ved en munter og taalmodig Lærers Fødder, aabner ham sit Øre, læser op hvad han har lært uden ad, glæder sig over sin ærede Læremæsters velfornøyede og rosende Miner, tager derpaa fat paa Pennen, og maler med Lyst de smukkeste Træk efter. Bliver bange naar hans Sidemand faaer Hug, og fældes af Medlidenhed Taarer: Siden hører hans færdige Øre med en uagtsom Fonøyelse efter en forunderlig Historie, som fortælles paa den anden Bænk, han leer og bliver pludselig angst, da heele Hoben bliver opraabt for at opsige nogle barbariske Toner af et fremmed Sprog. Dog, denne Skræk er snart over, og den kolde Sveed paa hans Pande borttørt: Læreren forkynder en uventet Fri-Time, En almindelig Fryd støyer langs af alle Bænkene: Her anstilles adskillige Lege, og endelig iller denne Naturens Yndling med Glæde hiem i sine elskede Forældres aabne Arme. Saa forsvinder for ham de tidlige Timer af Livet uformærkt, og ak at de for os ere allerede alt for pludseligen forsvundne.