Den Vest-Sjællandske Avis, 1837-03-14
Frue v. H. var een af de første franske Damer, som medte mig i selskabelige Kredse i Paris og tildrog sig min Opmærksomhed. Jeg saae i hende er Mønster paa en vis Classe af Qvinder, hvilke fornemmeligen have vore sidste 40 Aars Levemaade at takke for deres dem særegne Præg. Hun var gift men levede ikke sammen med sin Mand, der var Militair og borte fra Paris. Hun havde naturligviis meget at besvære sig over ham, men hun talede med stor Kjærlighed om hendes Søn, som paa sin Side syntes at have den dybeste Ærbødighed for sin aandrige Moder. Fru v. H. var ikke længere ung, hav de skarpe Træk, en bleg Ansigtsfarve, var meget nervesvag og leed af Mismod. Den ene Dag var hun dødsyg, martret af Smerter; den anden Dag fuld af Livlighed, poetiske Drømme og Projecter. Engang maatte hun have været meget skjøn, og endnu, naar Begeistringens eller Lidenskabelighedens Rødme farvede de sædvanligen blege Kinder, og Øiet luede, skuede man deraf de sidste Spor. Omendskjøndfødt af fornem Familie, levede hun dog aldeles borgerlig, og hendes philosophisk poetiske Sind drog hen mere til Democratiet end til Aristocratiets Selskabscirkler. Hun var Skribentinde, og som man ved kan tænke, en sentimental, phantastisk og ercentrisSkribentinde. Selv ulykkelig, saae hun kun Ulykkelige i den hele Menneskehed, og fandt ret Behag i de digterigske udmalede Undtagelser af hendes egen Jndbildningskraft. "Lidenskaber adler Mennesket; jeg mener Kjærlighedens Lidenskab. – det var den Cirkel, hvori hendes Jdeer dreiede sig, og hvoraf hun skabte Elementerne til hendes skriftlige Værker. Hun kjendte kun lidt til den tyske Litteratur; Fru v. Stals slet ikke fornærmelige Tale om Tyskland var saa omtrent Alt, hvad hun vidste om den. Dette bragte hende nu vistnok ikke meget vidt, alligevel elskede hun Tyskland, dets Sæder, dets Fortællinger og Sagn, om hvilke et længere Ophold i Schweiz havde givet hende et overfladisk eller løseligt Begreb. Mange Timers Samtale med hende ved Kaminilden over denne Gjenstand gav mig Leilighed til i hende at erkjende en varm, ædeltænkende Sjæl, om ogsaa undertiden noget sygelig i dens Anskuelser. Hun tog den meest levende Andeel i hendes Venners Ulykke, og Skildringen af mange politiske Forvistes Kaar, deres Adskillelse fra Alt, hvad der var dem dyrebart, deres Familiers Jammer, kunde bringe hende i den ædelste Vredes Heftighed. Hendes særegne Forkjærlighed og hendes hele velvillige Opmærksomhed syntes en ung Polakker at besidde, hvem jeg hyppigen traf i hendes Selskab. At jeg ikke herved har bedraget mig, vil man af det Følgende see. Aar og Dag vare henvundne, siden jeg sidste Gang havde talet med Fru v. H. Hun havde forladt hendes tidligere Opholdsted og hendes forrige Selskab, og var forsvunden uden at efterlade ringeste Spor, saaledes som det saa hyppigen skeer i Paris. En Dag i Gaden St. Augustin føler jeg mig sagte berørt paa Armen og seer Fru v. H. staaende for mig og at tilsmille mig venligen. Paa mine nysgjerrige Spørgsmaal gav hun til Svar: De seer, at jeg befinder mig bedre end før, jeg har udført en god Gierning og gjort en stor Reise. Gaae De ind under min Regnskjerm, thi det regner, saa vil jeg fortælle Dem mit Eventyr. - Jeg adlød.