Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-06-03
Hensigten med min Recension i lærde Efterretninger var alene den, at overbeviise Hr. Farst om sin digterske Udduelighed, og, om muligt, formaae ham til, ej saa jævnligen at seigpiine sin Muse, og saa hyppigen at oversvømme os med sine poetiske Producter, eftersom Naturen synes at have kaldet ham til Jntet mindre end til at betræde Digterbanen. Da han nu saavel i Fortalen til sine betitlede blandede Digte i 1809, som i Epilogen, der kroner dette Værk, viiste sin Forfængelighed og Overmod i en saa udmærket Grad, formeente jeg, at den bedste og eeneste Maade, hvorpaa min Hensigt, Fleres Ønske og hans Vel kunde tillige opnaaes, var den, med en uskyldig Humor at vedrøre ovennævnte ham characteriserende Egenskaber, og saaledes bringe ham til en evig poetisk Taushed. Dette alene var Grunden til den spøgende Tone, hvormed jeg behandlede hans Svaghed. Havde jeg hos hans Alder formodet en saadan Miltsyge, som den, han viser, han laborerer af, eller havde hans Tvilling Værk havt noget æsthetisk Værd, da var han af mig bleven behandlet paa en alvorligere Maade. Hvo af dette Blads Læsere, som dertil maatte føle Kald, vil behage, med Hr. Fürst poetiske Værker i den ene Haand og de citerede Numere af lærde Efterretninger i den anden, selv at overbevise sig om den Skaansel, hvormed jeg har behandlet ham, og vil da indsee, hvor forskjellig min humoristiske Tone er fra ondartet Chicane. Jeg maa imidlertid beklage, at min Hensigt forfeiledes, i det jeg for et Øjeblik standsede disse Hr. Fürste Producter paa Veien til den poetiskeliterære Poel, hvorhen de syntes bestemte at ile Forglemmelse og Forgængelighed imøde. Saavidt til Publicum. Hr. Fürst synes ikke at forstaae sig paa motiverede Grunde i ubunden Stiil, han havde ellers forsvaret sig med en grundet Antikritik. Kun denne Fremgangsmaade egner Manden, der formeener sin literære Ære trænket; kun denne Fremgangsmaade egner Humanitetens og Videnskabelighedens ægte Søn, og denne Fremfærd burde fornemmeligen Hr. Fürst have valgt, da han saa inderlig gjerne vil ansees for Digtkonstens Kjæledægge. Men – han har viist sig som en Elsker af en mindre delicat Behandlingsmaade; han har viist sig som den, der forkaster den finere Kost, og vælger den grovere og mere solide, og selv denne maa, hvis den skal være ham velbehagelig, smaae efter noget Poetisk. Med saadan Myndt har han i den meest utvungne Tone anstrængt sig for at betale mig et Recensent Honorar, i samme Myndt har jeg derfor ogsaa her vidnesfast villet tilbagebetale ham dette, og til den Ende har jeg, skjøndt meget mod min Tilbøielighed, seet mig nødsaget til for et Øjeblik at nærme mig hans ureene Sphære. Til hans selvbehagelige Efterretning maatte da følgende tjene: Til Hr. N. Først. Ynkværdig Du din Muse plager, med Vold Du hende næsten tager, for kun at styre Hævnens Lyst. Men hvordan Du end Tingen vender, er Hænderne dog Fürstes Hænder, og Røsten er dog Farstes Røst. Du viser mig den sjeldne Ære, at jeg din Hr. Patron skal være. J mig Du aldrig finder ham. Min Recension Du "ringe agter." Din Roes min Pen ei eftertragter. Af Dig at roses var dens Skam De Øjeblikke ere spildte, da jeg din Bogs Uhumskhed pilte, og søgte efter Vid og Konst, men dog jeg haabede at finde en Guist af Poeste derinde, men al min Søgen var omsonst. Jeg viser Dig kun Bagateller, og andet er din Bog ei heller, den er en tom, forvirret Lyd, som dog Du fordrer, man skal laane et agtsomt Øre, ja, hendaane i dens Forfatters høje Fryd. Du taler om din Lindre Lue." Hvi faaer man ei dens Glands at skue? hvi gjemmer Du paa dit Talent, Du vil os sagtens overraske, og vise Luen, uden Maske, af Phoebi Straaler selv antændt. Hu taler om, man skal "Dig lede i din Beggeistrings vilde Hede. - Jeg dig forsikrer visselig: den Guddom, som Dig inspirerer, han med din Svaghed harcellerer, for kun en Stund at moere sig. At Du er løsgjort nok fra Tvangen, Din Plumphed viser klart i Sangen. i sidste Tirsdags Skilderie. Læg Bidsel paa din løbske Tunge, naar Du begeistres til at sjunge, til Parorysmen er forbi Du siger, at Dig Musen vinker." Jeg raader Dig og alle Sinker, troe ei det skielmske Pigebarn, De unge, muntre ni Gudinder maae lee, naar lyse Dag de finder Dig fangen i et Lærkegarn. Du mumler Noget om en Stymper." Dog lader det, som Du Dig krymper, at rykke frem med et Beviis. Det bedste er og, at Du tier med dine Pøbel Melodier, for e, at gjøre egne Riis. Om jeg end nok saa gjerne vilde, har jeg dog ingen Tid at spilde paa en ulønsom Pennekrig. Og hvad man høster der for Ære, langt hellere jeg vil undvære. Jeg haver vilde Pøbelskrig. Og nu for denne Gang jeg takker. J hvad Du raaber, hvad Du snakker, og hvad der skriges sidst og først, mit Øre dertil aldrig laanes, det ønsker, stedse at forskaanes for Complimenter a la Fürst. Den 31 Maji 1809. F. C. Gundelach.