Viborger Samler, 1775-12-11
J det følgende 12 Kap. 6. v. hos samme Evangelist forekommer det samme Verbum i den selv samme Konstruction Fine H. Tro, Port Reg. Tæv 2re hæv efteder ævre. Det vil vel ingen Fortolker have oversat: Dette sagde han ikke fordi det krænkede ham angaaende de Fattige. Vel er sandt, vi troe det ikke heller, at Jndas havde stoer Sinds Krænkelse angaaende de Fattige; Men Sammenhængen viser aabenbar, at det skal forstaaes, han havde ingen saadan Omhue for de Fattige, som han foregav, og den 176 ny. - Om han i sine Bønner troeligen anbefalede dem Gud, skal vi ei sig vi formode det ikke; Men vi havde og ligesaa lidet formodet det af 17 Jaros: Disse ere vore Jndvendinger imod Hans Høiærværdigheds Meening, vi overlade det til hans Omdømme at skiønne, om de ere grundede eller ei, og ville ansee det en virkelig og sand Ære for os, om Hans Høiærværdighed værdiger os Overbeviisning om Vildfarelse. B. S. MyrMartil havde i en lille Aftenund lagder sal. op paa en Høi, hvorfra man kunde see vidt omkring; Sammensankede tørre Riis brændte for ham i en klar Lue, medens han eensom og udstrakt i Græsset med Øinene giennemvandrede den med Stierner, besaaede Himmel og den af Maanen oplyste Egn. Men frygtsom saae han sig nu om; thi der nærmede sig noget raslende. Det var Chyrsis. Vær velkommen, sagde han, sæt dig ved den varmende Jld. Hvor kommer du herhid, nu da den ganske Egn, sover Thyrsis. Gid det gaae dig vel, Havde jeg tænkt at finde dig her, jeg havde ikke tøvet saalænge, at følge den blussende Lue, der glimrer saa prægtig i Dalen. Men hør, Myrtil nu da Maanens dunkle Skin og den ensomme Nat lokker os til alvorlige Sange, saa hor Myrtill, jeg forærer dig en dellig Lampe, som min kunstige Fader har gjort af Leer, en Slange med Viinger og Fodder, som vidt aabner Munden, i hvilken det lille Lys brænder; Halen slynger den opad i en Ring, beqvem til en Hank: Denne giver jeg dig, om du synger Tildragelsen med Daphnis og Chloe for mig. Myrtill. Jeg vil synge dig Tildragelsen med Daphnis og Chloe, nu da Natten lokker os til alvorlige Sange. Her ere tørre Riis: see du imidlertid til, at den varmende Jld ikke gaaer ud. Gientager min Klage, J Huler i Klipperne! Min Sang lyde sørgelig tilbage igiennem Lunden og fra Havbredden! Ddd. YnYndig skinnede Maanen, da Chloe stod paa den ensomme Strandbred, længselfuld ventende; thi en Baad skulde bringe Daphnis over Floden. Længe tøver min Elskelige, sagde hun; Nattergalen taug og lurede paa de ømme Toner. Længe tover han, dog - tys - jeg hører en Plasken, som af Bølger, der slaae mod en Baad. Kommer du ja - dog nei, Vil J endnu ofte bedrage mig, J. plaskende Bølger, Ak! spotter ikke den emmeste Piges utaalmodige Længsel, Hvor er du nu, min Elskelige, Giver Utaalmodighed ikke dine Fødder, Vinger, Vandrer du nu gjennem Lunden ned til Strandbredden, Ak! at ingen Torn skulle beskadige de hastende Fødder, og ingen snigende Slange, dine Hæle, Du kydske Gudinde, Lung, eller Diana, med den aldrig feilende Bue, kast af dit blide Skin paa hans Vei. Ak! naar du stiger af Baaden, hvor vil jeg omarme dig! - Men nu, visselig nu, nu bedrage J mig dog ikke, J Bølger, Ak! slaaer sagte paa Baaden, bærer den omhyggelig paa eders Ryg! Ak! J Nympher, har J nogen Tid elsket, veed J noget af, hvad om Længsel er seer ham, Vær mig velkommen, Du svarer ikke J Guder, – Nu sank Chloe besvimmet ned paa Strandbredden. Gientager min Klage, J Huler i Klipperne! Min Sang lyde sørgelig tilbage igiennem Lunden og fra Havbredden! En kantret Baad svømmede til Land. Maanen beskinnede denne sørgelige Tildragelse. Paa Strandbredden laae Chloe besvimet, og en gysende Stilhed herskede rundt omkring. Men hun opvaagnede igien, en skrækkelig Opvaagnen, Hun sad paa Strandbredden skielvende og maalløs, og Maanen skiul skiulte sig bag Skyerne. Hendes Brystskielvede af Hikken og Sukken; nu skreg hun høit, og Echo gientog hendes Skrig for den bedrøvede Egn, og en bange Klagen lydede igjennem Lunden og igiennem Buskene. Hun vreed Hænderne, slog sig for Brystet og rev Haaret af Hovedet: Ak Daphnis, Daphnis!