Københavns Adresseavis, 1776-10-01
J Maymaaned vil man finde, at Krappens Moder stokke har skudt mange Sideskud, og mangen en Stok 15 til 25. Naar samme ere blevne 17 Tommer lange, og man har tilberedet sin Mark til videre Beplantelser for samme Aar, saaledes som forhen er meldt, saa at Planterne kan tages op af Jorden og strax settes i anden Jord igien, saa rykker man disse unge Planter op, naar man nemlig har merket, at de har skudt gandske fine Rødder paa den underste Deel, hvor de falder rødagtige. Dette Arbeyde er ligeledes ikke tungt, men det falder næsten af sig selv for een, da man tager fat om denne Plante noget dybt nede og under Midten, oprykker den med dens Rod, og afløser den fra Stokken; herved er dog ogsaa dette at lagttage, at Man 1) ikke skrider til denne Oprykning, førend man har merket, at disse unge Planter har skudt Rødder; thi enhver vil selv erfare, at saadan en Aflegger, hvorpaa der allerede findes Rødder, voxer meget let og næsten gandske vist, da derimod de Afleggeres Vext, som ikkun ere røde paa Enden, og endnu ingen Rødder har, er uvis; men at oprykke de Planter, som endog ikke har noget rødt paa Enden, men ere gaadske grønne, er ikke allene farligt, men disse gaaer næsten altid ud. 2) At man ikke borttager for mange Planter fra hver Stok. Den almindelige Regel herudi er, at man skal i det mindste lade den gamle Stok beholde den fierde Part af de udskudte Planter. Skulde man ikke strax kunne sette disse unge Afleggere igien, hvilket altid er det bedste, saa maae samme holdes friske i Skygge, i Vand, eller en Kurv med Jord. Rødderne tages op i October eller November, ligesom Veyrliget best tillader. Man foretager samme gemeenlig atten Maaneder efterat Planterne ere satte. Det kan vel ikke nægtes, at om nogen vilde lade sine Kraprødder, staae endnu et Aar længere, saadant skulde bringe en merkelig Fordeel i Henseende til Rodens Vegt, men dette maae ogsaa komme i Betænkning, at de største Rødder, just ikke ere de beste, men de holdes for at være det, der ere saa tykke som en Svanefieder, hvilken Tykkelse de faaer i en Tid af 18 Maaneder, saa at hvad Landmanden kunde vinde i Vegten, skulde han tave i sin Kraps Godhed. Efterat man i Forveien har afskaaret det Grønne, som man kan bruge til Hornqvægets Freder, og til at afskure Tin med, saa skeer Røddernes Optagelse paa den Maade, at man ophakker Jorden saa dybt, som Stokkene har slaaet Rødder, og opsamler da Rødderne. Er Veyeliget og Jordbunden tør, saa kan Jorden meget let rystes af Rødderne; men er den vaad, saa maae man heller hielpe til med Haanden at rense dem fra Jorden, end at man skulde legge dem i Vand og vaske dem, thi derved gaaer altid en Deel af den farvende Kraft og Egenskab bort, som tydelig sees af det, at Vandet i saa Fald bliver rødagtigt. Ere Rødderne optagne af Jorden og rensede, og det er intet Regnveyr, saa legger man samme nogle Dage paa Græsset, og ved vaadt Veyrligt under et luftigt Skuur, (hvor man dog flittig maae vende samme med Træe=Gafler eller andre Jnstrumenter, paa det at samme ikke skal ligge paa hinanden, blive hede, og ansette Skimmel, for herved at betage dem endeel af deres Fugtighed, og at gjøre dem beqvemmere til desto hastigere Tørkning. Saa liden Kunst som der behøves til Krappens Plantning, saa meget mere Videnskab udfordres til sammes Tørkning. Thi da de friske Rødder ved Tørkningen indsvinder 1/2 Deel i Vegten, saa at man ikkun faaer et Pund tørre Rødder af 8 Pund friske, saa maae man passe vel paa, at Rødderne ikke bliver tørrede for lidt, da de ellers naar de males, kumpes tilsammen, og neppe blive frie for Skimmel, hvorved de vilde miste den bedste Kraft. Tørres de derimod alt for sterkt eller forhastigt, saa bortdunster ligeledes det bedste af deres farvende Egenskab. Man holder det for det rette Kiendetegn paa, at Rødderne ere tørrede ret, naar de lader sig brekke, saasnart man bøyer dem lidet, og dog derhos seer friske ud. Denne Tørkning skeer i Flandern og Holland paa egne og paa forskellig Maade indrettede Tørkehuse; thi i Bagerovne, eller paa Køller, kan Krappen ikke holdes i den behørige Tørknings=Grad, eller frie for Røg, hvilken er den meget skadelig. Omendskiønt den meste Ureenlighed og Jord, som endnu klæver ved Rødderne, gaaer af ved Tørkningen, saa bliver dog Rødderne efter Tørkningen, og naar de ere afkølede, lagte paa tet flettede Flager, og der slagne med ette og dertil særdeles gjorte Pleyeler eller andre Justrumenter, ligeledes renses de formedelst Sælding i et Sold, ligesom man sælder Korn og paa anden Maade fuldkommen fra Jord, saavelsom fra en Deel af den udvendige bruunagtige tynde Hund, hvormed Rødderne ere omgivne. Affaldet heraf kastes bort, dog bruges den i Holland, til slette Farver. Førend vi kommer til Malningen maae vi melde noget om Røddernes Beskaffenhed. Krappen eller den røde Farve=Rod bestaaer: 1) Af den yderste tynde bruunagtige Hund, som i sig selv er det sletteste af Roden, og maae afsøndres derfra saa godt som mueligt er. 2) Af den derunder liggende kiødagtige tykkere Bark, som indeholder den rette røde Farvekraft, og er derfor det bedste af Roden. 3) Af det gule Træe, som ligger under den røde Bark, og er meget slettere, end Barken, og endelig 4) Af den i dette Træe værende rødagtige Kierne eller Marv, som er bedre til Farve, end Træet. Hvo som paa en frisk eller tør Rod vil løsne disse 4re Dele fra hinanden, vil erfare Sandheden deraf, og enhver kan heraf slutte, hvorledes denne Rod bedst kan males og afsondres i sine Deele. Thi den yderste tynde Hund maae nødvendig borttages af Rødderne, og det, om mueligt er, endda førend de bringes paa Møllen. Har dette ikke fuldkommen vildet lade sig giøre ved Tørkning og Sælding, saa maae det skee paa Møllen. Kan man derefter saaledes indrette Malningen, at og saa den udvendige røde og kiødagtige Bark, eller i det mindste den største Deel af samme afsondres for sig selv, saa vil man derved forskaffe sin Krap et stort Fortrin, hvorefter man endda kan male, en Deel af denne kiødagtige Bark tilsammen med den øvrige Deel af Træet og Marven eller Kiernen. Kan man saaledes bringe denne Afsondring i Stand, saa bliver den første og bedste Krap, kaldet berøvet Krap, endskiønt det i Holland ogsaa kaldes berøvet Krav, naar ikkun den yderste tynde Huus er afsondret derfra, men de øvrige tre Dele alligevel ere blevne malede iblant hiinanden. Fordelen ved at giøre berøvet Krap, er aabenbar, efterdi for samme gemeenlig betales halv saa meget til som for den uberøvede. Til at male Krappen bruges paa adskillige Steder de almindelige Møller, saavelsom Stampe Møller. De sidste ere ulige bedre hertil end de første, da Krappen ikke klumpes saa meget i disse som i hine, og kan meget bedre afsondres. Bedst er det, at bruge af egne og hertil særdeles indrettede Møller, hvilke ikke allene lette Arbeyder, men end- og meget vel erstatte de derpaa gaaende Omkostninger. Krapmelet bliver strax vel nedpakket i Tønder, og giemt paa et tørt Sted, indtil det skal forsendes. Vil man lade det ligge længe, saa maae man særdeles forvare det for alt for megen Luft og for vaade fugtige Steder, thi for megen Luft svækker Krappen, men Fugtigheden kan paadrage den Skimmel, som endda er den mere skadelig. Den gode Krap falder i sin Farve mørkerød og i det Saffrangule; er den bruun, saa er den slettere. Jo sterkere og behageligere, noget adstringerende Lugt den har, jo bedre er den. Lugter den mukken og skimled saa du den ikke. Støver den alt for sterkt ud af Tønden, saa er det et Tegn, at den er tørret for sterkt, ikke over eet i det høyeste to Aar maae man gjemme den indpakket, thi saa vist som det er, at den nedpakkede Krap bliver bedre i det første og andet Aar, saa vist er det ogsaa, at den aftager igien, naar den bliver gammel, og taber af sin far vende Kraft.