Den Vest-Sjællandske Avis, 1826-05-16
(Af An historical and descriptive narrative of tienty Years residence in South America, by W. B. Stevenson). Jeg har ofte seet 18 til 20 Fod lange Alligators eller Lagartos (saaledes kaldes den Amerikanske Crocodil). De nære sig fornemmelig af Fisk, som de fange i Floderne, og man veed, at de undertiden gaae i Selskaber af 10 til 12 Stykker ved Mundingerne af de smaae Floder, og Bugter, hvor, imedens Vandet staaer høit, 2 til 3 gaae opad Strømmen og de øvrige blive tilbage ved Mundingen. Naar Vandet er faldet, saa besætter en Deel af den Mundingen, af Bugten, imedens de andre svømme ned ad Strømmen og pladske med Halerne, saa at Fiskene blive drevne lige ind i Svælget paa deres Fiender, som trække Hovederne op af Vandet for at opsluge dem. Naar disse graadige Kreature ikke kunne forskaffe sig et tilstrækkeligt Antal Fisk for at stille deres Hunger, saa begive de sig paa aabne Græsgange, hvor de røve Kalve og Føl; i det de gaae omkring paa Luur om Dagen og gribe deres Bytte om Natten i Søvnen, hvilket de derpaa trække til Vandet og der opæder det. Hornqvæget og Hun denne synes at kiende den Fare, som de have at befrygte, naar de gaae til Floderne for at drikke; de brøle sagte og giør saalænge, indtil de have draget Alligatorens Opmærksomhed hen paa et Sted, og derpaa snige de sig bort, og løbe til et andet Sted, hvor de tilsomt, drikke og derpaa strax forlade Bredden. Naar de ikke gjorde dette, vilde en Alligator, som det før har været Tilfældet, strax tage dem ved Næsen, trække dem under Vandet, udsuge og opæde dem. Naar La garten eengang har smagt Kiødet af Landdyr, saa opgiver den næsten Fiskene, og boer for det meeste paa Landet. Dengang da jeg giennemkrydsede den store Slette ved Babaoys, saae jeg foruden Levningerne af flere døde Alligatorer, en levende, som, paa Hovedet nær, var begravet i Leer. Da jeg spurgte, hvorledes den kom derhen sagde de Montubios, Navnet paa Bønderne der, til mig, at naar det regner i Biergene, blive en stor Deel af disse Græsgange oversvømmede, og at de Lagartos paa denne Tid efterstræbe Hornqvæget, som da trækker sig hen til de smaae Øer, som derved blive dannede, og forblive, naar Vandet gaaer tilbage, saalænge skiulte i Leeret, indtil den næste Regn sætter dem i Friehed. De nære sig saalænge af Fluer, og kunne paa denne Maade friste Livet i 6 til 7 Maaneder. Naar de blive fundne i denne Tilstand, saa blive de bestandig dræbte af de Jndfødte. Dette skeer undertiden derved, at de bibringe dem Landsestilimellem Forbenene og Livet, som er den eneste synlige Deel, hvorpaa de kunne saares. Naar Folkene ikke ere forsynede med en Landse, saa samle de noget Træe sammen og giøre Jld saa nær ved Munden af Lagartoen, som de vove det, for at opbrænde den. Disse Dyr angribe undertiden Mennesker under Badningen og borttage selv Børn fra Bredderne. Efterat dette er lykkedes dem een eller to Gange, vove de paa at bortslæbe voxne Mænd eller Fruentimmer, naar de kunne overraske dem sovende; dog ere de meget frygtsomme og enhver Allarm kan formaae dem til at afstaae fra deres Forehavende. Man veed ogsaa, at de undertiden svømme langs med en liden Baad, sætte pludselig en Fod paa Randen deraf, slaae Fartøiet omkring, og strax derpaa gribe det saaledes overraskede Offer. Hvergang, det bliver bekiendt at en cebado, det er en Alligator, som enten har opædt et Menneske eller et Stykke Qvæg, er i Nærheden forene alle Folk sig til det fælleds Formaal, at tilintetgiøre den; dette bevirke de ofte ved en Slynge af et stærkt seit Reeb, med Mading af animalsk Foder. Saasnart Lagarten griber efter Madingen trækker Rebet sig fast sammen omkring dens øverste Kiæbebeen og Folkene anfalde den strax med deres Landser og dræbe den. De Jndfødte giøre sig en Fornøielse af at fange de Lagartos levende. De betiene sig hertil af to Methoder, som begge forekomme frygtelige for de Tilskuere, som første Gang see dem. Begge disse Methoder bleve foreviste Greve Ruis da vi vare i Babaono paa vor Reise til Qvito, En Mand tager i sin høire Haand en Stav, som bliver kalder toldte. Denne Stav er af haardt Træe, omtrent 2 Fod lang, og har en Kugle paa hver Ende, hvori 2 Harpunspidser, af Jern blive satte fast. Paa Midten af Staven bliver bundet en flettet Rem. Manden tager Staven i sin Haand, styrter sig i Floden og holder Staven horizontal paa Overfladen af Vandet, imedens han holder en død Fugl i den samme Haand og svømmer med den anden. Han roer i lige Linie med Lagartoen, som ganske sikkert farer løs paa Fuglen. Naar dette skeer bliver Staven bragt i en vertikal Stilling, og i det Øieblik, naar Lagartens Svælg aabner sig, støder han Staven ind i den, saa at Svælget bliver holdt fast, i det Kiæbebenene ville hugge ind i Jernspidser, som ere forsynede med Hager. Derpaa bliver Dyret trukket op paa Bredden, ved den Snor, som er befæstet paa Staven. Ved Landbredden er Lagartoens Udseende virkelig yderst frygteligt. Dens ualmindelige store Kiæbebeen, som holdes sammen ved Staven, og som vise dens store skarpe Tænder, dens Øine, som næsten ere udrevne af Hovedet; den bleegrøde Farve paa den kiødagtige Substants ved dens Underkiæbe og Ganen, det ugiennemtrængelige Skiælskiold, som bedækker Kroppen, med de uhyre store Fødder og Hale, alt dette biedrager til at giøre dens Udseende skrækkeligt. Endskiøndt man sikkert veed, at den ikke kan skade i en saadan Tilstand, saa er det næsten umueligt at kunne see paa den uden at føle Frygt. De Jndfødte forsamle sig nu omkring Lagartoen, og ophidse den ligesom en Tyr. De holde noget Rødt for den, hvorefter den løber, imedens Manden springer paa Siden, for ikke at blive stødt af den imedens Dyret løber nu saalænge fort i en ligeLinie indtil det bliver holdt tilbage af den Rem som er befæstet paa Staven. Efterat de længe nok have qvælet det arme Dyr dræbe de det, i det de støde det langs med Svælget under Forbenene en Landse ind i Livet, naar den ikke tilfældigviis bliver kastet paa Ryggen, i hvilket Tilfælde den kan blive stukket ind i Bugen som er blød og let igiennemtrængelig. Den anden Methode bestaaer deri, at man i den ene Haand tager en Fugl og i den anden en stærk Kniv. Manden svømmer, indtil han er lige overfor Alligatoren, og i det Øieblik, naar den farer løs paa Fuglen, bukker Manden under Vandet og lader Fuglen blive tilbage paa Overfladen; derpaa vender han Kniven ovad mod Bugen af Dyret, og skiærer den op, hvorpaa Alligatoren strax dreier sig om paa Ryggen og bliver drevet bort af Strømmen. Man har fortalt meget om den beundringsværdige Behændighed hos mange Spanske Tyrefægtere, og jeg har ofte seet Konststykker af dem, som have sat mig i Forbauselse; men ved denne Forlystelse i 2 baoy; thi saaledes betragte Jndvaanerne denne Øvelse, udviiste de en større Bravour og Behændighed, end jeg nogensinde tilforn har seet. Af Alligatorens Kiæbebeen blive ofte Tænderne udtagne for at giøre deraf Forqueros, smaae Fyr tønder, som sædvanligen kunne bæres i Lommen, for at antænde Cigarrer; de ere smukt hvide og ligne det skiønneste Elfenbeen. Mange ere 4 Tommer lange og jeg har seet dem yderst fiint udskaarne og indlagt med Guld og Sølv.