Jyllandsposten, 1840-08-25
Nyheds Post. Ussing var da den, som ved den Roeskildske Forsamling frembragte Petitionen fra Selskabet for Trykkefrihedens rette Brug om adskillige Forandringer i den bestaaende Trykkefrihedstilstand. Denne Petition, der er forfattet af Selskabets Skriftcomitee, andrager paa: 1) at Placaterne af 13 Mai 1814, 2 Octbr. 1810, 1 Novbr. 1837 1, 18 Octbr. 1805, 10 Juni 1818, Frdn. 30 Marts 1827 og Reser. 22 Sept. 1835 maae vorde ophævede, samt Frdn. 27 Sept. 1799 20 og Pl. 1 Novbr. 1837 § 3. 2) at det maa vorde fastsat, at den specielle Censur for domfældte Forfattere i alt Fald først bør indtræde efter endelig Dom, og endelig 3) at det maa vorde indskjærpet alle Vedkommende, at ethvert Beslag, som ikke ophæves, uden nogensomhelst Undtagelse skal undergives Rettens Prøvelse. Ogsaa under denne Sags Debat udtalte det absolute Parti sig ret frisk og paa sine Steder endog comisk, saaledes bemærkede Reventlow, at han stemmede for en Comitee, forsaavidt der i Petitionen ønskes Grændser for Vilkaarlighed i Behandlingen af Pressen, men ikke forsaavidt Petitionen attraaede de repressive Grændser for Pressen hævede, da Pressens mange Misbrug, navnlig i det sidste Halvaar, tydede paa, at Skrankerne ikke kunde undværes. Bentzon meente, at Danmark havde saa megen Trykkefrihed som noget andet Land, han stemmede mod en Comitee. Men først og fremmest maa vor Castenschjolds fortræfselige Replik bemærkes, thi lyder den: det var ham paafaldende, at der kunde fremkomme Andragender om en udvidet Trykkefrihed i dette Tidspunkt, da den periodiske Presses Ordførere havde sat sig det Formaal at ophidse ethvert Gemyt, og til den Ende skyedes ikke Usandhed eller at stille Tingene i det falskeste Lys. Modgrunde hialp ikke, Erfaringen har aldrig viist, at Opinionerne forandres og paa virkes af Tryk eller Grunde. Her handledes ikke om Regjeringens, men om Statens og Borgernes Jnteresser. Ligesom man vogtede Ynglingen for daarlig Snak, saaledes maatte man ogsaa vogte Folket for slette Skrifter og ond Tale. Pressen har fremkaldt Pøbelexcesser, som have beskjæmmet Hovedstaden. Hellere end at høre paa slige Andragender, maatte man lytte til den anden, vel mindre høit talende, men større Deel af Nationen, der er forvisset om, at der ingen Trang kan være til en større Trykkefrihed, uden for dem, hvis hele Tragten gaaer ud paa at vinde nogle usle Skillinger. – Til denne charmante Tale bemærkede Ussing, det var ikke saa let at vogte sig for - daarlig Snak, som den forrige Taler troede; han skulde imidlertid ikke opholde sig ved Talerens udsvævende Foredrag, da de Sætninger, han opstillede, vare af den Natur, at de ei behøvede en Gjendrivelse. Hvidt bemærkede senere, at vor nuværende Konge 1835 – den Gang, da en stor Deel Borgere følte sig opfordrede til at udtale det Haab for Kongen, at ingen Jndskrænkning maatte skee i Trykkefriheden - yttrede i en Samtale med adskillige af de meest betydende Videnskabsmænd, at han med Fornøielse saae, at det Folk, til hvis Styrelse han engang kaldtes, nærede et saa beskedent Ønske, at det skulde forblive ved Frdn. 27 Sept. 1799. Senere Yttringer af Kongen vidnede om det samme Sind. Salicath dadlede Hvidts Yttringer om Kongen.