Viborger Samler, 1845-03-13
Nyeste Postefterretninger. Storbritannien og Jrland. Efterat T. Duncombe havde motiveret sit Andragende om at fremkalde for Underhusets Skranker Secretairen for Generalpostamtet og at paalægge ham at udlevere de Documenter af hvilke man kunde erholde Oplysning om de i Aaret 1842 – i Løbet af Arbeiderurolighederne - udstedede Befalinger med Hensyn til at opbryde Breve, understøtted d'Jsrali (af det unge England) Andragendet, og erklærede at Brevanliggendet opløstes ganske simpelt i det Spørgsmaal "Skal England forblive en Retsstat eller blive til en Politi stat?" Tillige greb d'srali denne Leilighed til at hudflette Sir Rob. Peel for hans Tilbøielighed til at udøve et despotisk Herredømme over Torypartiet, en Tilbøielighed, der havde bevæget ham (Premierministeren) til uden Grund at gjøre det for Huset svævende Anliggende til et Parti spørgsmaal. – Sir James Graham optraadte nu, og efter at have søgt at godtgjøre, at Duncombe havde af tilskrive sig selv at de af ham opgivne Vidner ikke i sin Tid vare afhørte af den i Brevanliggendet nedsatte Comitee, erklærede han paa det høitideligste, at han hverken selv havde foretaget, ei heller havde ladet foretage en eneste Brevkrænkelse uden et i lovlig Form af Kronjucisterne udstedet Certificat (warrant), at han fremdeles aldrig af personlige Motiver havde udstedet en saadan befaling at han havde forelagt den hemmelige Comitee, ethver af ham udstedet warrant, og at Comiteen havde under søgt hvert enkelt. At han ikke meddeelte T. Duncombe, noget bestemt Svar paa hans personlige Besværinger, skete kun med Hensyn til hans egen Stilling som Minister, men han tog ikke i Betænkning at erklære, at der ingensinde i hans Grahams) Embedsførelse var forekommet Noget der kunde egne sig til at kaste nogensomhelst Skygge paa T. Duncombes Loyalitet. Efter denne Erklæring bemærkede Lord Sandon, Præsident i den hemmelige Comitee, at Comiteen ikke havde havt det Hverv at undersøge Hensigtsmæssigheden af Ministrenes Forholdsregler, men kun at udforske om Ministrene havde handlet in bon side, og om de ikke havde gjort sig skyldige i Misbrug af den af dem udøvede Ret. Lord John Russell erklærede, at han vel havde ønsker en ligefrem Erklæring af Sir J Graham om Duncombes Breve vare aabnede eller ei men at han dog paa Grund af den af Ministeren givne Erklæring (amende honorable) til Fordeel for Duncombe ikke kunde give sin Stemme til dennes Andragende om yderligere Undersøgelse. Hume paastod, at Udenrigsministeren ikke havde moralsk Mod til at give Duncombe, en aaben Erklæring, og Sir Rob. Peel sluttede Debatten med at udtale sit Haab om at Duncombe vilde tage sin Motion tilbage. Duncombe paastod Afstemning, og ved denne forkastedes, som allerede bekjendt, Motionen med 188 Stemmer imod 113 Stemmer. J Overhusets Møde den 27de Februar fremtraadte Lord Beaumont med den Erklæring: "At da Ministrene selv inddrømme, at de have meddeelt den østerrigske Regjering de ved Hielp af de i det sorte Cabinet opbrudte Breve erholdte Efterretninger, saa formener han (Lord Beaumont, at den engelske Regjering har handlet uværdigt, saafremt det har været den bekjendt, at de af den meddeelte Efterretninger vilde vorde afbenyttede til ved Forrædere at forlede Flygtningerne til deres vanvittige Foretagende." Lorden sluttede med det Spørgsmaal: Om den britiske Regjering havde Anledning til at troe, at en eller anden fremmed Regjering havde afsendt Emissairer for at bevirke Udførelsen af den mislykkede Expedition til Calabrien; om overhovedet den britiske Regjering havde havt Kundskab om selve Foretagendet, og, saafremt dette var Tilfældet, om den britiske Regjering havde taget Forholdsregler for at kuldkaste Foretagendet, Lord Aberdeen forsvarede sine Collegers og sin egen Handlemaade; han erklærede udtrykkelig at de igjennem ham den østerrigske Regjering meddeelte Oplysninger havde fundet Sted paa saadan Maade, at ingen uvedkommende Agent havde vidst Noget om hine Breves Tilværelse eller faaet Brevene at see intet Navn var blevet nævnet. Hvad Foretagendet paa Corfu angik, saa havde han (Lorden) ikke havt den fjerneste Ahnelse om en saadan Plan, ingen britisk Undersaat have besmittet sine Hænder med Forræderi. Han (Lorden) vilde iøvrigt reent ud tilstaae, at det var hans Formening at Forræderi havde fundet Sted; han gjorde Huset opmærksomt paa en Corsicaner, der var sluppen med 5 Aars Fængselstraf, medens alle de øvrige Sammensvorne enten vare henrettede eller i det mindste dømte til Døden. "Men jeg erklærer herved, saaledes endte Lorden sin Forsvarstale, at saa vist som Alle ville have Synder at sone paa den yderste Dommedag, saa vist veed jeg ei at kunne ønske endog de Personer, der staae mit Hjerte nærmest, noget Bedre end at de paa hiin Dag maae staae saa frie for Brøde, som den britiske Regjering staaer fri for al Brøde i hine ulykkelige Ynglingers Død." Denne Erklæring tilfredsstillede Lord Beaumont.