Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-03-11
Nyeste kilderie af Kjøbenhavn. Femogtyvende Aargang. No. 21. Udgivet og redigeret af Fr. Thaarup, Etatsraad. Forsendes, ifølge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 11 Martii 1828. Peter Tordenskjold, en fædrenelandsk Novelle. Paa Sandheds Grund man Digtet kraftigst maler; hvor Clio taus sin Griffel bort har lagt, Der Plantasus i kjek Begeistring taler Og føjer til, hvad hin os ei har sagt; Naar begges Haand til Krandsen Blomster yder, Dens friske Duft hvert ædelt Hjerte fryder. Hvorledes, Du vil dog vel aldrig forlade vi nu, vi have faaet Dig lykkelig og vel i Havn, sagde den rige Kjøbmand Abraham Lehn til Viceadmiral Tordenskjold, i det han med betænkelig Mine satte den neppe halv udrøgede Pibe fra sig. - Hvad troer Du andet, Hr. Vært, svarede Tordenskjold? En Skude i Havn, er en Fugl i et Bur. Mener Du at jeg vil lade mig, som en Bjørn i Lænker, begloe af Kjøbenhavnerne, naar jeg gaaer paa Gaden, Det hver mig ikke at ligge her længer til Anker. Husker Du ikke, hvorlunde Du engang vilde tvinge en Vildand til at leve i Selskab med Dine tamme Ænder, Du stækkede den rigtig nok Vingerne, men da Du vel troede, at den levede i bedste Forstaaelse med dit Snadderselskab, var den fløien. Nu vi har Fred med hele Europa er jeg tilovers baade med min Torden og mit Skjold. Jeg maa flyve ud i den vide Verden ligesom Din Vildand. Freden skal ikke stække mine Vinger." - "Men Du kommer jo igien?" spurgte Lehn. Hvilket Spørgsmaal, raabte Tordenskjold. Troer Du, at jeg kunde være saa utaknemmelig mod vor gode Konge, som har viist mig saa megen Naade, at forlade hans Tjeneste, hvori jeg er bleven til en Mand, Anseer Du mig for een af de fremmede Leiesvende, som det er ligegyldigt, enten de tjene Kongen af Polen eller Generalstaterne, naar de kun faaer deres Tractement? Jeg vil reise fordi jeg netop nu har Leilighed til at see Verden; for to Aar siden havde jeg belavet mig paa den lange Reise og stod mange Gange allerede med den ene Fod i Charons sorte Barcasse, for at giøre en Afstikker til den anden Verden; men Pokkeren staaer i den graaskjæggede Færgemand, han gad ikke tage mig ombord." Vel, saa reis med Gud, sagde Lehn, men eftersom Du nu eengang reiser, saa tag min Søn Peter med Den Pokkers Dreng er saa reisegal, at jeg næsten ligesaalidt kan holde paa ham, som paa min Vildand. Men Knøsen er for ung til at reise allene, og i hvilke Hænder kunde jeg vel betroe ham tryggere end i Dine? – "Tak for Din Tiltro, sagde Tordenskjold. "Det skal være mig en sand Fornøielse at styre Kaasen for Din lille Skude. Jeg veed nok, det er den eneste, Du eier; den er Din Øjesteen; men saalænge jeg har den paa Slæbetouget, behover Du ikke at frygte." Lehn fyldte den forgyldte Sølvdruepocal og raabte: "paa en lykkelig Reise!" Tordenskjold havde allerede adskillige Gange bedet Kongen om Orlov, men Frederik vidste alt for vel, hvilken Skat, han i den tappre Søgut ejede, og vilde nødig give Slip paa ham, ikke fordi han havde mindste Frygt for, at Helten, skulde lade sig, ved noget nok saa glimrende Tilbud, lokke til at tage fremmed Tieneste, men fordi han indsaae, at hans utæmmelige Hidsighed let i fremmede Lande kunde paadrage ham Fortrædeligheder.