Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1848-08-29
- Den frisindede Redakteur af Aalborg Avis, Hr. Bernhard Ree, har igjennem to Numere af sit Blad, leveret en særdeles smuk og velskreven Artikel om, Valgene til Rigsforsamlingen, hvoraf vi tillade os optage Følgende, som ganske stemmer med vore Anskuelser: "Man har oftere, ved de ufolkelige Jndskrænkninger, Valgloven, i sine Afvigelser fra sit oprindelige Princip, indeholder og navnlig ved Overdragelsen af endeel af Folkets Valg til Regjeringens Kuratel: paaberaabt sig, at det kun var den ene Forsamling, hvortil der valgtes. Men Medborgere, erindrer Dem, at denne ene Forsamling er den, der skal give Grundlaget for alle de følgende, er den, der skal være Udgangspunktet for hele den folkelige Udvikling, er den, som skal faststille Betydningen af den myndige Deelagtighed i Statstyrelsen, hvormed vor frisindede Konge, erkjendende Folkets Frihed som Kronens sikkreste Bolværk, har forkyndt Enevældens Afløsning. Kongens Ønsker have forenet sig med Folkets. Det har modtaget Forkyndelsen, uden at voldsomme Storme have behøvet at fremmane den. Det vil herfor have en Følelse, som ikke blot er Taknemmelighedens, men som er endnu stærkere, endnu mere velsignelsesrig i sine Følger end denne, fordi den er smeltet sammen med Bevidstheden om, ikke blot at have modtaget en Gave men en Erkjendelsesfrugt, et modent Udtryk af Tidens Fylde, et Vidne om, at Konge- og Folk fra et lige ophøiet Standpunkt have vidst at komme hinanden imøde til Pagtens Fornyelse. For Konge og Folk er Opgaven lige stor. Dette vil aldrig kunne glemme Erkjendtligheden, som er en tro Følgesvend af Bevidstheden om det eget moralske Krav, det vil aldrig kunne glemme sin nu dobbelt forøgede Kjærlighed til en Fyrste, der sætter sin Lykke i et selvstændigt Folk, sin Stolthed i Frihedens Krone. Men den sande Kjærlighed boer ikke i det døde Ord; den maa vise sit Liv i Gjerningen, i den Gierning, som har sin Rod baade i Troskaben og i Pligtens Opfyldelse mod den anviste Stilling. Derfor, Medborgere, lyder Kaldet til Eder: at vaage og arbeide efter den lange Slummer, og ikke at hvile i Hengivelsen, men virke for Fuldbyrdelsen; at virke for, at en Forfatning, skabt ved Folket, baade kan være dets Hæder og Kronens Smykke, kan være et Værk, bygget i Folkets Aand paa Sandhedens Grund, værdig til at bære Dannebroge paa sit Spiir og, saaledes fuldendt, værdig til at modtage Frihedens kongelige Ven, naar han drager ind i dens Borg, den tryggeste af alle. Folket maa derfor føle den fulde Bevidsthed om sin stilling som Folk og denne Bevidsthed maa være Udgangspunktet for dets Valg. Spørges der dernæst om, til hvilke Mænd Folket, i Udøvelsen af sin Valgret, bør betroe sig, da have vi allerede af et vigtigt Presseorgan seet fremsætte det Raad, kun at vælge de Mænd, som ere dybt indviede i Studierne, eller den herpaa byggede Kundskab om en Statsbygning, som kun saa kunstforstandige Hænder skulde kunne forstaae at opføre. Og dette Raad har fundet mange Efterlignere, især iblandt de Folkelæger, som troede, at Folket endnu var et svagt Barn, der maatte ledes, eller en sygelig Krøbling, der behøvede alle de Kuurmidler, til hvis Beredelse alene Statskløgtens Laboratorier havde de Vises Steen i sit Værge. Men vi troe ikke Folket saa svagt eller saa skrøbeligt. Vi troe ikke, at Folket, der har gjennemgaaet Staternes Historie og levet Nutidens virksomme Erfaring med baade ude og hjemme, skulde være i saa barnlig Eenfoldighed, at det maa savne Jnd sigten i sine forskjellige Klassers Midte, være saa umoden i sin Dannelse, at det endnu kun maatte søge sine Mestere og sine Ledere paa de høie Kathedre, eller være saa sygeligt eller udskeiende i sin Udvikling, at det skulde kunne hengive sig til Lunets eller Forvildelsens Paavirkninger. Vi troe heller ikke den Statsbygning, hvori Kongemagt og Folkefrihed under fælleds skjærmende Ly skulle bygge og boe, saa vanskelig at opføre, at ikke Folkets sunde Sands og et prøvet Blik, forenet med Bevidstheden om sit Kald og styrket ved de Jndsigtsfuldestes Medvirkning, skulde kunne opføre den tilbørlig. Man troe ikke - og vi behøve neppe at forsikkre herom - at vi ønske den høiere eller mere fuldendte Jndsigt, saavidt den er parret med de andre ligesaa fornødne folkelige Egenskaber, udelukket; tvertimod, vi ønske den saa talrigt som blot muligt repræsenteret, men vi ønske intet Monopol for den høiere Jntelligents, allermindst for den, der ofte er mindre tilgjængelig for de Sympathier, der røre sig i Folket. Vi ønske derfor, at Folket fornemmelig maa søge saavidt muligt af de forskjellige Samfundstillinger at udfinde Mænd, der forene Jndsigt med Fædrelandskjærlighed, sundt Omdømme og uhildet Blik med oprigtig Frihedssands. Vi ønske det saa meget mere, for at Statsbygningen kan siges at være hele Folkets Værk og ikke blot kunstlærde, stundom endog noget upraktiske, Architekters Frembringelse. - Folkerepræsentationen vil jo desuden under deres Arbeider blive understøttede af Pressen, og skulde Repræsentationen, hvad der ikke er at antage, komme til at savne enkelte Elementer af Dygtighed, saa ere jo de, forøvrigt uheldige, Kongevalg af en fjerde Deel af Forsamlingen nu engang tilstede til at kunne indsætte disse. - Vort Raad gaaer derfor ud paa: at vælge de Jndsigtsfuldeste og meest Frihedskjærlige, saavidt muligt, i forskjellige Samfundsstillinger. De Grundsætninger, disse Mænd bør have, maae naturligviis, med Forudbetingelse af Dygtigheden, bestemmes af Vælgerne efter de politiske Anskuelsers frieste Omraade; thi ligesom der er ingen sand Religion uden Anerkjendelse af hver religiøs Dyrkelsesmaades Frihed og lige Berettigelse; ligesom der er ingen borgerlig Frihed uden Anerkjendelse af hvert Jndivids frie Mening og dens Overførelse i lovberettiget Handling: saaledes er der heller ingen ærlig Politik uden Anerkjendelse af hver politisk Menings og Handlings Ligeberettigelse. Naturligviis virker Enhver for Erkjendelsen af de Grundsætninger, som rødfæstet Overbeviisning lader ham ansee for de rette og heldbringende. Denne Anerkjendelse og denne aabne Maade at virke paa er Demokratiets Særkjende, og det er derved, det hæderligt og lykkeligt adskiller sig baade fra Absolutismens Villiespoliti og endnu mere fra de Skinliberales Meningsterrorisme og Machinationer imod andre politiske Troesbekjendere. - - Vi ansee en Konstitution kun for ret lykkebringende, naar den bygges med faste og ikke med frygtsomme Hænder, med Konseqvents i Gjennemførelsen af Principet, paa Frihedens udstrakte Grund. Vi ønske tillige et saadant Fundament, ikke blot fordi vi ansee det for Folkets Lykke og Folkets Berettigelse, men fordi vi troe, og ved Historiens Vidnesbyrd ere blevne bestyrkede i Troen, at den sande konseqvente Folkefrihed er Kongemagtens sande Beskytter, at den Frihed, som ikke blot skal søge sin Fortolkning i et juridisk Dokument, men bære Udtrykket af Folkets hele Berettigelse som Folk, styrker Kongemagten, som i andre Lande, ved bestandigt at prutte med Folket, er gaaet sin Svækkelse imøde, og saaledes tillige støtter og bevarer den altid ene ønskelige, gode, samvirkende Forstaaelse mellem Konge og Folk. Grundtrækkene af en saadan Forfatning ere indeholdte i det af os medudstedte demokratiske Program og behøve her ingen Gjentagelse." - Odense. (Af Breve af en dansk Krigsfange i Altona). Den 6 August. Jeg ligger endnu her paa Hospitalet, da jeg har været meget syg af Brystbetændelse, men nu er jeg dog saa rask, at jeg kan være oppe af Sengen. Den hannoveranske Vagtmester, som den 4 Juni tog mig tilfange i Fægtningen ved Bested, (Brevskriveren, der hører til 6te Dragonregiment, var den Sidste, hvem paa den anførte Dag denne Skjæbne overgik efter tapper Modværge) og som gav os Viin, Cigarer og Suppe, er i disse Dage ogsaa indbragt hertil som Syg; han kom strax til mig og gav mig min Hue tilbage, som han havde gjemt siden hiin Dag; han har ogsaa min Sabel, som han vil give mig igjen, naar der sluttes Fred. J Rendsborg, hvor vi vare til den 29 Juni, havde vi det kun daarligt, Man havde desuden taget Alting fra os, saa at vi ikke havde Andet end hvad vi bare paa Kroppen, men her i Altona kunne vi ikke klage, vi blive godt behandlede og mangle kun Friheden; dog er det altid et uhyre Savn og jeg troer det er Ærgrelse og Sorg over Fangenskabet, der have gjort mig syg. Jeg har skrevet en Ansøgning til Kongen om at blive udløst; den er underskreven af de to ældste fangne Underofficerer. Vagtmester Sørensen, som blev tagen tilfange tilligemed mig, har være saa lykkelig at blive udvexlet. Her er kommen 50 Fanger fra Rendsborg, deriblandt Overvagtmester Mid skov, Vagtmester Frederiksen, Korp. Quellmann, Dyrehøi og Skolelærer Faber. - Den 18 August. Jeg er nu for nogle Dage siden kommen ud af Hospitalet; vel er jeg endnu temmelig afkræftet, men da jeg har faaet en velsignet Appetit, haaber jeg snart igjen at komme til Kræfter. Tiden dræbe vi tildeels med at læse, synge, see ud paa Gaden, spadsere i Gaarden, ryge Tobak, spille Dam, og - dandse, thi her er en fangen Gymastiklærer af 2det Jægerkorps, som foruden flere Borgeres Børn ogsaa har endeel af det krigsfangne Mandskab i Dandseunderviisning. Skolelærer Faber, der var indtraadt som Frivillig i 13de Bataillon og der avanceret til Underofficeer, har naturtro aftegnet vort Fængsel i Rendsborg og er nu beskjæftiget med til en Erindring at aftegne den Kaserne, hvori vi her ere indsluttede. Jeg har det ellers ganske godt, men venter med Længsel efter at komme til Armeen igjen.