Norske Intelligenssedler, 1766-02-26
Blandt de nye Indretninger, som dette Aarhundrede har gjort til Videnskabernes og Sædelærrens Fortplantelse, fortiener uden Tvivl den Engelske Spectator et Sted i første Rang. Denne Stamfader for Uge-Blade er bleven det samme for sine Efterlignere, som en Homer for Helte-Digterne. Den har som denne, føddet utallige Efterlignelser; men begge Slags have omtrænt truffet hver sin Original lige lykkelige. De have endnu dette tilfælles, at de ere hver i sit Slag hellige for Fuskere. De ansees med Beundring af Kiendere, med Ærbødighed av Elskere: ikkun den taabeligste og latterligste Frækhed har dristet sig til, enten at laste, eller forqvakle Dem. For denne Gang sigter jeg til den Engelske Spectator. Den er Stamfader for den Sværm av lærde eller moralske Uge-Blade, som i vores Alder oversvømmer Europa; Men hvor faae ere dens ægte Børn, Men hvilken Ære for vores Moders Maal. J det seer vi en Søn, som besidder al Stamfaderens Adel, tilligemed egne Fortienester. Den Engelske har til Forfattere en Steele, en Addison, en Pope, &c. alle Mænd, som indjager Ærbødighed, endog hos dem, hvilke ikkun have kiget i et gelehrt Lexicon; Sønnen, den Danske, har til Forfatter den store Professor Snedorff, nu tilsidst Jnformator hos Hans Kongelige Høyhed Prinds Friderich. Denne værdige Avfødning af den Engelske Spectator, vores Patriotiske Tilskuer, hvor var det ikke at ønske, at den var meere bekiendt blandt Mennesker, (jeg tør ikke nævne de adskillige Slags, som gives blandt dem, som tilegne sig dette Navn.) Sandelig jeg troer, disse vilde lære noget nøyere, at den, at kiende sig selv, og Grunden til sine Pligter. Dette Blad er bestemt, at giøre Læserne, som ikke veed av den, nærmere bekiendt med denne ypperlige Bog, Hvad synes De vel om det de Blad. Naar en af mine Venner læser Seneka, og henrykkes over den megen Viisdom, som han opdager hos denne vittige og skarpsindige Romer, saa læser jeg i den Sted, Syrach, og finder ofte i den større Kundskab om Verden, rigtigere Tanker, og nettere Udtryk, kort, meere, som kand fornøye og opbygge mig, end alt det min Ven beundrer hos sin vittige Philosoph. Jeg har ofte sammenlignet begge, og ikke sielden fundet meere Liv og Munterhed, meere Afvexling, meere Rigdom paa Tanker og Forestillinger hos Jøden, end hos Romeren. Det er sandt, der er meere sagt av Senneka, men der er derimod meere tænkt av Syrach; Den første er ofte dybsindig for at være vittig, og derfor er baade hans Dybsindighed og Vittighed ikke sielden tvungen; Han siger mig ofte en og den samme Tanke paa ti adskillige Maader, og dog er den ikkun den ene Gang sandt sagt: Men Syrach tænker rigtig, og derfor udtrykker han sig ogsaa rigtig. Jeg vilde derfor ønske, at de, som ikke kunde læse Seneka, fordi den er Latin, eller holde sig for gode til at læse den, fordi det er en Skole-Bog, maatte i den Sted giøre sig Viisdommens Bøger bekiendt, for deraf at venne sig til at giøre Betragtninger over det menneskelige Liv Jeg vil her allerne anføre en Tanke, som jeg nylig læsde hos Syrach, og som gav mig Anledning til nogle Betragtninger over Fattigdom. Syrach giør Sammenligning imellem en riig og en fattig Mand, og siger: Den, som bør æres i Fattigdom, hvor meget meere bør han æres i Rigdom, og den som bør vanæres i Rigdom, hvor meget meere bør han vanæres i Fattigdom, Jeg finder i denne Tanke meere Sandhed og Rigtighed, end alt, hvad de Stoiske Viise nogensinde have sagt i denne Henseende. De fleeste afskildre Rigdom, som noget, der er uanstændigt at tragte efter for en viis Mand, og ophøye derimod Fattigdom med de yndigste Farver. En riig Mand er i deres Sprog en Slave, og ingen uden den Fattige kand være dydig. Men Syrach, som havde lært sin Philosophie meere i Omgang med Verden, end i Studerestuen, som indsaae Rigdoms Fordeele, men tillige dens Misbrug, giør hverken for lidet af den ene, eller for meget av den anden; Han troer, at der ligesaavel kunde være uværdige Fattige, som uværdige Rige, Han erkiender den Vanære, der trykker en Fattig, som i Velstand var opblæst og hovmodig, for en billig Straf af Forsynet, og en naturlig Følge af hans egen Opførsel. J Sandhed, naar man vil eftersee, hvorav ofte den Koldsindighed kommer, som man viser imod Fattige og Nødlidende, saa skal man til finde, at Aarsagen dertil er hos de Fattige selv. Jeg vil ikke tale om denne Pøbel, hvoraf der findes nok i alle Stænder, der giør sig personlige Fortienester av at besidde visse Fortrin, som allerne maa tilskrives Lykken, og som enhver av deres Medborgere havde ligesaa stoer Ret til, som de, dersom det kom an paa et Val. Der udfordres kun en indskrænket Forstand og et ondt Hierte, for at finde Grunden til sin Lykke i sine egne Fortienester, og for tillige at opdage tusinde Ting hos sin ulykkelige Medborger som giøre ham uværdig til at nyde en bedre Lykke i Tilfælde, som ingen menneskelig Forsigtighed kunde forudsee eller afværge, og som maa have deres Grund i Skiødesløshed, eller i Feyl, som endnu ere værre, og naar man ingen anden Aarsag kand opdage til sine Medborgeres Ulykker, maa de være en Straf av Himmelen, som, om ikke de, dog deres Forfædre have forskyldet. Saaledes tænker Pøbelen, og med denne Tænkemaade er det ingen Under, at den viser Foragt imod de Fattige. Men at de Retsindige, de, som have Følelse nok af egne Svagheder, til at kunde tilgive dem hos andre, de, som meere takke Himmelen, end dem selv for deres Lykke, at de alligevel kunde vise samme Koldsindighed, dertil finder man ofte Aarsagen hos de Trængende selv. Mange, som av Velstand ere geraadede i Armod, bære deres Ulykke nu ligesaa slet, som de før bare deres Lykke. Den samme Nedrighed i Tænkemaade og Opførsel, som før gjorde dem forhadte, giør dem nu foragtede. Med den samme Frekhed, som de før nægtede deres Medborgere Hielp, fordre de den nu av dem. Vi bilde os ind at læse i deres Ansigter, at de have været ligesaa utaalelige i Lykke, som de nu ere uforskammede i Fattigdom, og derfor have vi ingen Medlidenhed med dem, fordi vi tænke meere paa hvad de have været, end hvad de ere. Der er noget Høyt og Opløftet i vor Siæl, siger en av de Gamle, som giør, at vi ikke kand taale at see nogen over os; derav kommer det, at vi ere villige til at række dem Haanden, som ligge i Støvet, og ydmyge sig under os; thi derved kunde vi tillige tænke paa vores Høyhed. Hvad Under da, at vi foragte dem i Armod, af hvis heele Opførsel vi kunde slutte, at de ville misbruge en bedre Lykke til at ydmyge og undertrykke os? Men ikke alle Fattige ere saa uværdige. Der ere de, som bør æres i Fattigdom, hvis Tilstand fortiener ligesaa megen Høyagtelse, som Medlidenhed: Det er disse Ulykkelige, som Forsynet bestemmede til at være Offere for deres Medborgeres Skiødesløshed eller Ondskab: Saadanne, som ved slette Indretninger i Staten, eller ved ulykkelige Tilfælde ere gjorte uskikkede til at tiene Fædrenelandet og dem selv, eller som undsee sig ved at betræde de nedrige Veye, hvilke de see banede forsig til Lykke i Verden. Disse have Ret til vor Medlidenhed; thi vore Laster ere Aarsag til deres Trang. Og dog alligevel forlange vi av dem, at de ikke skulle vise deres Ret, eller pukke paa deres Armod; vi ville, at de med Beskedenhed skulle fordre vore Velgierninger, omendskiønt denne Beskedenhed i sig selv er en stiltiende Bebreydelse til os, at man ikke har megen Tillid til vores Dyd, siden man begiærer det af os som en Naade-Gave, hvilket vi ere forbundne til at giøre som Pligt. Men saavidt er vi kommen med vore Pligter; vi have saa længe forsømmet dem, at de til sidst have faaet Anseelse af store Dyder, vi maale dem nu ikke meere efter det, de i sig selv ere, men efter de Begreb, som Mængden giøre sig om dem. Medlidenhed er en af de frugtbareste, men tillige en af de ømmeste Rørelser i Siælen; den vil skaanes, den vil sættes i Bevægelse paa saadan en Maade, at vi føle hvad vi selv ere, og hvad vi skulde være, i Fald vi vare i den Ulykkeliges Sted. Men Feekhed og U-forskammenhed giør Vold paa Siælen; den lader os i den Ulykkelige see saadant et Billede av os selv, som vi ikke kunde kiedes ved; vi troe ikke, at vi i den Ulykkeliges Sted kunde have hans Lyder, og derfor væmmes vi ved ham, i stæden for at ynke ham. Men hvoraf kommer ofte den Ubluehed og Frekhed, som giør Armod saa foragtelig, Tit er deres Lunkenhed Skyld deri, som have Evne til at være deres Medborgeres Velgiørere, uden at besidde et ømt Hierte til at føle Velgierningers Vellyst. Overhovedet, fordærver den ene Stand den anden; og man kand hos den nedrigste Almue finde Spor til den Tænkemaade, som hersker hos de Fornemste i et Land. Naar de Formuende ere stolte, ærekiære og følesløse, kand det ikke feyle, at jo de Fattige maa blive frekke og uforskammede. En Betler, som seer, at han ikke kand vinde en Almisse, uden ved at døve os, og falde os kiedsommelig med sin Støyen, griber naturligviis til dette Middel, Men dersom vi uddeelede vor Almisse, meere av Pligt end av Egensindighed, skulde ingen vove at nærme sig til os, uden den, som troede at have en Ret til vor Medlidenhed. Naar de Personer i et Land, som kunde giøre deres Medborgere lykkelige, sætte en Ære i at see deres Huse vrimle av en Mængde ydmyge Opvartere, naar de ansee haardnakkede Ansøgninger for Tegn paa Tillid og Trang, naar de maale Fortienester efter Antallet af Suppliker, eller av Opvartninger, er det naturligt, at Mængden maa faae en Slavisk og nedrig Tænkemaade, at den maa, ved at lade sig træde under Fødder af sine Overmænd, faae Lyst til at undertrykke andre igien. Frekke og næsevise Supplikanter maa naturligviis blive grumme og følesløse Embedsmænd. De Stores Forgemakker ere ofte saa skikkede til at indprente os en vis Lyst til Giengieldelse, der endogsaa imod vor Villie og Vidende fæster Rødder hos os, og følger med os, indtil vi komme i Stand til at giøre den fyldest. Jeg har tit undret mig over, at de Personer, som, imens de vare langt borte fra det, de kaldte deres Lykke, vare ydmyge Tilbedere av Forsynet, ansaae deres Befordring meere som en Gave og Styrelse af Himmelen, end som en Løn for deres Fortienester, klagede idelig over deres Fortienstefulde Medborgeres slette Skiæbne, at just disse Personer, saa snart de naae Maalet at deres Ønsker, saa snart de selv sættes i Stand til at udøve de Dyder, som de saa lang Tid have savnet hos andre, ere selv de hovmodigste Dommere over deres Landsmænds Fortienester, de haardnakkenste og egensindigste Befordrere, de, som allermeest pukke paa egne Dyder, og bebreyde andre, at de ikke have gjort sig værdige nok til deres Lykke; Og jeg har ikke kundet finde anden Aarsag til denne Opførsel, end det samme, som er Aarsagen til, hvorfor de selv, som have været under haard Tvang, blive gemeenlig de værste Tyranner imod deres Børn, naar de selv faae nogle, nemlig, en vis Lyst til Giengieldelse, og til at giøre sig betalt for den Uret som de tilforn have lidt av andre. Min Herre!