Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1813-08-10
At en Bonde kan forlange 10 a 12,000 Rbd. for sin Gaard, beviser hverken Landmandens Velstand, eller at hans Ødelæggelse er for Haanden. Det beviser blot, at det Repræsentativ, man sætter mod Gaarden, nu har langt ringere Værd end forhen, en Følge af dets alt for store Almindelig hed. Thi hvorfor er det samme ellers ikke ogsaa Tilfældet i Hertugdommene? Hvorfor er en Gaard der, som 1807 kostede 4000 Rdlr. S. H. C., solgt i de senere Aar for 1000 Rdlr., Mon ikke af samme Aarsag, fordi Repræsentativet der var rart og sjeldent at, overkomme, en Følge af de modsatte Priser; thi fordi Landmanden maatte sælge sine Produkter saa lavt, manglede alle Penge og ingen torde kjøbe. Bankerotter hørte derfor ogsaa der til Dagens Orden. Hvilket Syn var nu det glædeligste, enten at finde Velstand hos Danmarks Bonde eller Armod hos Hertugdommenes, Den Beregning over Danmarks dyrkelige Hartkorn og Avlens Produkt, Sæden med beregnet, til 6 Fold, der giver 4 Tdr. til hvert Jndivid, staaer paa Papiret, som saamange andre Beregninger. Det glæder stedse en Forfatter, der har undfanget en Jbre, naar han ved Calkyl kan reglisere den, i det mindste i hans egen Hjerne. Forresten uden at modsige eller bifalde den, er det vist, at Regningen i det mindste for den største Deel af Jylland er for høi, her tager Landmanden til Takke oftest med 3 Fold af hans Ruglæd, som er hans Hovedavl. Endelig er Landprang og Opkjøberie noget, hvorom der er talt og atter talt, og som er beskreden som en Fordeel, der erhverves med lidende Millioners Taarer, og hvorved Naturens Velsignelse ophører at fryde den modfaldne Jordens Søn Et Skilderie, Enhver vil finde falskt i Henseende til Danmark. Men uden at tale mere om dette, kunde det nok spørges, Hvorfor skal det formenes Bonden mere end andre at sælge sine Vare, hvor han bedst veed og kan. Eller er Tvang ønskeligere i en Stat, end Frihed: Eller er det Retfærdighed, at forbyde Bonden, paa hvis Skuldre ligge Byrder, som han godmodigen dæ rer, at sælge sine Produkter hjemme, naar han kan, og befale ham i det Uvisse at kjøre mange Mile med sine Varer, og der modtage, hvad man finder for godt at byde ham, Det være nu hvad det vil, saa vil man dog velikke give Bonden Skyld for Landprangeriet. Det er jo dog nok knus den Handlende, som driver dette Spil, og han driver det nu saa meget mere, som før, fordi han har Hænderne fulde af Mynt-Tegn, som han vil realisere. J September Maaned f. A. faldt Repræsentativerne i Hertugdommene, og strax stege Kornvarerne. Rugen steg fra 4 til 6 Rdlr. og i November bød man endog 18 Rdlr. i Flensborg for en Tønde Rug. J denne Periode foere Opkjøberne omkring fra Sted til Sted, thi Enhver vilde realisere sine Sedler. Men neppe faldt man paa at behandle Sedlerne efter Cours, førend det hele Opkjøberie havde en Ende. J December kjøbte man igjen en Tønde Rug for 4 Rdlr., og ingen Opkjøbere indfandt sig mere. Her er Erfaring, kraftigere end alle Naisonnements, som lærer. at saavel Dyrtiden, som Opkjøberiet er en Følge af Bancosedlernes Maffe. Enhver Handelsmand har Hænderne fulde; han ønsker at realisere dem, af Frygt for Tab, og ligesom Coursen bliver slettere, erholder han dem i større Qvantitet for sine Varer. Han betænker sig derfor ikke paa igjen at udgive dem, i samme Forhold for andres. Dette er den eneste og sande Kilde hvorfra Dyrtiden og Opkjøberiet har sit Udspring. Tilstop den, og alt skal igien komme i Ligevægt. Men skeer ikke det, vil ethvert andet Middel blive frugtesløst, enhver Klage vorde tom, og det Ønde kan stedse gribe om Var man 1807 og 1808, da al klingende Mynt forsvandt, faldet paa at gjøre, hvad man 1812 gjorde i Hertugdommene, nemlig at behandle Sedlerne efter Cours, vilde Mynten igjen have kommet tilsyne, Priserne paa alle Slags Varer, vilde i Følge Tidsconjunkturerne været blevne i Ligevægt, og det Onde vilde da ikke, som nu, have faldet saa meget i Øjnene. Men om Landet derved havde været lykkeligere, er et Spørgsmaal, og om Danmark i det Hele taget ikke har vundet ved de høie Priser, er atter et Spørgsmaal, Af dette synes det da at være klart, at der kuns cives eet Middel til at afhielpe Dyrtid og Opkjøberie, og at nedsætte Priserne paa alle Varer, og igjen bringe dem tilbage til det Forhold, at de kunde blive stadige, og dette Middel er at inddrage Banco sedlerne og at sætte Sølv eller virkelig Mynt i deres Sted. Et Middel, som ikke synes umuelig at udføre, og hvortil nærværende Øieblik synes at være gunstigt. Langsomt at ville afhielpe dette Onde, er det samme som at giver en Krebsskake Leilighed til at gribe videre om sig. Skal Kræften ikke blive dødelig, maa den med eet Snit afskiæres; thi den langsomme Cuur vil sikkert dræbe Patienten. J Stedet for at klage er det bedre at virke, og denne Virken bestaaer nok ene og allene deri, at enhver Landets Undersaat bidrager sin Skjerv til at yde Bakken saa meget Sølv, at den seer sig i Stand til at kunne honorere sine Vexler eller Sedler, naar paafordres. Det er ovenfor sagt, at nærværende Øjeblik synes hertil at være gunstigt; thi antager man, at den forestaaende Cours bliver i Stedet for 6 nedsat til 12 Sedler for 1 Rbdaler, saa følger deraf, at Banken har kuns at indløse den 12te Part af Seddelmassen. J Forordningen af 5te Jan. er der bestemt 27 Mill. Rbdalere til den nu værende Seddelmasses Jnddragelse. Den hele Masse af Sedler kan da ansættes til 162 Mill. Rdlr. Denne hele Masse kan, naar Coursen sættes til 400 eller 12 Rdlr. D. C. til 1 Rbdaler, indløses med 13 1/2 Mill. Rbdalere. Altsaa naar 6 3/4 Mill. Sølv blev udmyntet og 6 3/4 Mill. Sedler sattes ved Siden af disse, kunde hine 162 Mill. Sedler indfries paa eengang, og de høje Kornpriser, saavel som alle andre Varepriser, vilde paa eengang falde, saa at 1 Td. Rug vilde kjøbes for 4 a 5 Rdlr. ligesom før, 1807, og alt Opkjøb eller forprang vilde af sig selv, om ikke falde rent bort, saa dog saare meget indskrænkes. Den hele Operation reduceres da til dette Spørgsmaal: hvorfra tager Banken 6 3/4 Mill. Rbd. i Sølv, eller, hvilket er det samme, 4 1/2 Mill. Rdlr. Og dertil kan vel ikke gives andet Svar, end at Undersaatterne maae udrede dem. Neppe vilde der vel og kunne være Spørgsmaal om, at Danmark og Hertugdommene i dette Øjeblik kunde udrede denne Sum, naar den enten som en Skat eller et Laan eengang for alle blev paabudet, og ingen, enten han eiede liggende Grunde eller ikke, enten han var Civil eller Militair, Embedsmand eller Privatmand, Kjøbmand eller Konstner, Borger eller Bonde, kuns det kunde forudsættes, at han var i Besiddelse af Sølv eller eiede Formue til at forskaffe det porbudne Qvantum, blev fritaget. Og mon Enhver, der søler Sagens Vigtighed, ikke villigen skulde ville engang for alle bringe Staten dette Offer, naar han var overbevist om, at dette Onde, som stedse griber mere om sig, kunde afhielpes, Men det synes at være uden al Tvivl, Operationen bør skee paa eengang, thi at mynte Lidet efterhaanden, er det samme, som at kaste det bort, det vilde i Øjeblikket forsvinde, som Erfaring noksom har bevist. Antager man 100,000 Jndivider af den laveste Klasse, og ansætter Enhver til 10 Rdlr., saa fremkommer derved en Million. Antager man igjen 10,000 af de mest Formuende og ansætter Enhver til 1000 Rdlr., udbringes atter en Million. De 2 3/4 Millioner omtrent, som er tilbage, vilde dog vel kunne komme ud af dem, som ligge imellem den øverste og den laveste Klasse. Men ved almindelig Kongebud maatte denne Sum skaffes til Veie, thi ellers vil, som Erfaring saa ofte har lært, den mest Formuende ikke sjelden trække sig tilbage, naar den mindre Formuende viser sig som sand Patriot. Ogsaa burde en almindelig Norm bestemmes, hvorefter Udskrivningen skulde skee, thi egen Angivelse, om den endog æskes edelig, duer ikke, ogsaa dette er Erfarings Sandhed.