Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1825-12-29
Vore svenske Naboers Litteratur er lige saa krigersk som vor egen. J Stokholm udkommer et nyt Tidsskrift Kometen, som ved sin humoristiske Aand har vundet megen Jnteresse, og har et stort Publikum. Denne Komet tugter bestandig Argust, og dens flammende Hale er fuld af Satirer. Man nævner Præstemanden og Skialden, Dahlgnen som en af dens Redakteurer. - Men hvad Tidsskrifter angaaer, da har isærdeleshed, Helsingborgs=Posten, i de sidste Uger været af en særdeles Jnteresse, formedelst de bittre, stormende Anfald, visse af Lunds Professorer, der gjøre imod hverandre. Det synes ret at være dem om Lærde, og isærdeleshed ligge Professorerne Bolmer og Dahl, samt Adj. Kahl hverandre i Haaret. O tompofra, o mores! Med hvor stor Skaansel den uforglemmelige Frederich II af Preussen vidste at oversee Overielsesfeil hos Personer, han engang havde skjænket sin Gunst, kan følgende Exempel tjene til Beviis paa. Under sit Ophold hos Kongen havde Voltaire forfattet et lille muntert Skrift, hvori Præsidenten ved det Berliner Videnskabernes Akademie, Hr. v. Maupertius, blev gjort yderst latterlig. Kongen erfarede det; han havde i Fortrolighed selv leet derover med Voltaire, som tillige havde benyttet enkelte af Kongens Jdeer. Men Frederik, som agtede en fortjenstfuld lærd Mands Ære, vilde ei have noget bekjendtgjort derom. Jmidlertid tilsneeg Voltaire sig en Tilladelse og lod det trykke i Potsdam. Kongen tog denne Streg meget unaadig op. Hele Oplaget blev konfiskeret og brændt. Frederik forglemte i Voltaire Philosophen, den store Mand, Vennen, og Voltaire paa sin Side saae i den store Frederik kun en opbragt Konge, som med for stor Hidsighed antog sig en litterair Strid. Abbeden des Prades, som strax fik Andragendet, at fordre et Undskyldningsbrev af Voltaire til Maupertius, fulgte efter til Berlin, hvorhan gjorde ham Kongens Villie bekjendt, med Tilføiende: at han havde befaling, i Vægringstilfælde at sige Kongen Svaret i hans egne Udtryk. Dette Svar var saaledes, som en opbragt Franzos kun mod sine Undergivne kunde tillade sig det ustraffet. Og alt dette skal jeg sige Majestæten? - Jal svarede Voltaire, og føiede endnu en utilgivelig Uforskammenhed til. Kloge Mennesker, vide stedse en Udvei. En Konge, som blot havde været Konge, havde ladet Voltaire føle Vægten af sin Høihed. Frederik derimod brød ud i høi Latter, da han hørte Voltaires Svar, som Abbeden stammende og skjælvende fremsagde. Han lod sig det endnu gjentage nogle Gange, og udbrød hvergang i ny Latter. Da han haabede i Voltaire at gjensinde Philosophen, skikkede han ham Kammerherre nøglen tilbage (hvilken hiin i det første Udbrud af sin Harme, havde afrevet og sendt Kongen), og lod ham indbyde til sig til Potsdam. Optrinnet, som dette nye Beviis paa Godhed foranledigede, hører ligeledes til de sjeldne. Voltaire traadte frem for Kongen med den berygtede Piece Akakia, som var Stridens Æble, i Haanden. Han kastede den paa Jlden, idet han sagde og et Par Gange gjentog: Sire, dette er det sidste overblevne Exemplar af hun usalige Bog, som berøvede mig Deres Venskab. Nu tænke Man sig Kongen, som gjorde sig al optænkelig Umage for at redde Akakta fra Luerne, og Voltaire, som med Jldtangen søgde at bringe den længer og længer ind i Jlden. Det lykkedes endelig Kongen; han forbrændte sine Manskjetter og reddede Bogen. Begge Philosopherne loe og omfavnede hinanden!