Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1845-01-14
Fra Skagen skrives under 4de Jan. J det taagede Veir Natten til den 1ste dennes ere paa Nordstranden fra Høien til Kandestederne indstrandet følgende 5 Skibe, nemlig: Barkskibet "Ceres" af Memel, Capt. Ralff, paa Reisen fra Plymouth til Hjemstedet ballastet; Briggen "Lisette" af Rostock, Capitain Gribnitz, paa Reise fra Newcastle til Hjemstedet med Steenkuld og ubetydeligt Stykgods; Skonnerten Beathe" af Landscrona, Capitain P. Gudmunsen, paa Reise fra Hartlepool til Hjemstedet med Steenkul; Skonnerten Christiane Cecilie af Præstø Capitain Pedersen, paa en Reise fra Leith til Hjemstedet med Steenkul, og endelig Galeasen Nordstjernen Capt. Hervig af Stettin paa Reise fra Newcastle til Hjemstedet, ligeledes med Steenkul. - Skonnerten Christiane Cecilie er, ved Hjælp af Skagens Bjergere, bragt flot og afgaaet til Frederikshavn og muligen ogsaa Barkskibet Ceres" vil kunne bringes slet, hvorimod de andre ere at ansee som Vrag. er har i den senere Tid været tilsendt Redactionen, af d. Bl. enkelte anonyme Jnserater, der har været afden Natur, at de ikke kunde optages i Bladet, og medens vian paa den ene Side yttrede senere at Redacteuren, ikke var liberalsindet nok, fandt Andre ham derimod alt for villig til at modtage deslige Artikler o. s. v. Skjøndt jeg allerede for nogle Aar siden i min Aviis yttrede min Anskuelse, saavel i ovennævnte Henseende, som med Hensyn til Trykkefriheden i det Hele, vil jeg dog her ikke undlade at gjentage en Deel af samme. Jhvorvel jeg ikke under anonyme Angreb, fordi jeg finder, at den der har Mod til at angribe sin Medborger, ogsaa burde have Mod til at være sit Navn bekjendt; saa gives der dog Jndrykkelser om offentlige Gjenstande, hvor et Angreb er uadskilleligt forenet med og hvor det kunne ansees undskyldeligt at Forfatteren, ikke satte sit Navn under. Mit Blad, har derfor staaet aabent for deslige Jnserater, naar man har opgivet mig sit Navn og Hjemmel, og naar der i Jnseratet intet fandtes, der var stridende mod Bladets Tendents, mod Sømmelighed og mod den bestaaende Lovgivning. Der gives vist nok Faa i vor bevægede Tidsalder, der er udsat for saamange forskjellige og vrange Domme, som Redecteuren af et offentlig Blad. Det saakaldte Oppositionspartie finder ham ikke liberal nok, naar han ikke er villig til at modtage anonyme Angreb og Jnseratahvori man ofte med Ubeskedenhed og bitter Jroni yttrer sig om offentlige Foranstaltninger, og hvori der undertiden gjøres Fordring paa en meere end menneskelig Fuldkommenhed, og fordres en pludselig eller vidtomfattende Reform; og dog vil man ved at følge Staternes indre Politik og de historiske Begivenhedernes Gang have oftere Leilighed til at bemærke, at Extremmer, stedse er farlige, og at en pludselig Overgang fra en Regjeringsreform eller Marime til en Anden, er forbunden med Fare, og saaledes ogsaa i Henseende til de mindre Grene, af Statsbestyrelsen, ikke enhver Forandring er desuden gavnlig, fordi den efter vor individnelle Anskuelse er det, og da Regjeringen og Lovene værne om Statsborgeres Rettigheder, lader det sig ikke benægte, at jo dy dere Agtelsen for Lovene og for Lovenes Haandhævere, synker i Massens Øine, jo mindre bliver Sikkerheden, for Personer og Eiendomme. Dog undertiden angaae de indsendte Jnserata ikke offentlige Gjenstande, de indeholde kun lave Personligheder og fordreiede Facta, der vise, at det ikke er Forfatteren saameget at gjøre om den omhandlede Sag; men at han enten søger at tilfredsstille en eller anden smaalig Hævn, sætter en høi Grad af Forfængelighed i at glimre med sine Aands producter, eller ogsaa søger at lægge sin foregivne Liberalitet for Dagen, og dog skal ethvert af disse skjulte Øjemeed bedækkes med Patriotismens Kaabe, hvorofte har ikke en Redacteur Leilighed til at bevidne Sandbeden af hvad en fransk Forfatter saa træffende sigerVinteret parle toutes sortes de Langues et joue toutes sortes de personnages indme celui de desinteresse. Paa den anden Side ere Tilhængerne af levieur regime eller den saakaldte gamle gode Tid alt for tilbøielige til at betragte enhver frisindet Yttring eller Dadde i et offentligt Blad for Oprørskrig, undertiden søge de at tillægge Redacteuren fremmede indsendte Artikter der optages i hans Blad, og betragte ham som en Apostat fra den gode Sag; de glemme at hans Blad er et offentligt Organ, og bør som saadant staae aabent for Jndrykkelser, der angaae en offentlig Gjenstand og ere skrevne i et beskedent og humant Sprog, De finde sig undertiden høiligen indignerede over at man tør berøre en saadan Gjenstand, og glemme at enhver Sag vinder ved at belyses ved Publicitetens Fakkel At ville søge at standse Tidsaandens Fremskriden er et unyttigt Foretagende; vi maae med Møderation og Klogskab gaae frem med den. Den Tid er kommen, da Statsborgeren maaskee i en høiere Grad end nogen finde for, føler sit Værd som Menneske, gjør Fordring, paa at see sine Rettigheder hævdede ved en liberal og viis Lovgivning; og gjør Krav paa at underrettes om, hvordande Anliggender, der nærmest angaae ham som Statsborger blive bestyrede. Embedsmanden, eller den der anbetroet Bestyrelsen af offentlige Anliggender maae i denne Henseende med Velvillie komme hans Medborgere imode, foruden Gud og Kongen, skylder han ogsaa disse Regnskab for sine Handlinger. Han bør ikke frygte for Publiciteten eller den offentlige Stemme, men heller aldrig foragte den. Det er ikke nok at han kan forsvare sin Handlemaade efter den strænge juridiske Ret, hans Handling maa bære Humanitetens og Sandhedens Aand og Præg, og hans indre Følelse sige ham, at han handlede efter bedste Overbeviisning. Aldrig maae han vise, at han troer sig hævet over Lovene, Retfærdighed være hans Ledesnor, og den usleste Tigger maae hos ham naar han forurettes, nyde den samme Ret, som Rangs personen eller Millionairen, kun da vil han opfylde sin ædle Konges Bud, hvis Øiemeed stedse var alle sine Undersaatteres Held og Lykke! Men vi bør heller ikke glemme, at Embedsmanden kun er et Menneske, og naar han som Statens og Loyens Tjener med Humantet og Retfærd udfører sit undertiden lidet behagelige Hverv, skylde vi ham Agtelse og Velvillie, og vi bør ikke med ubillig Daddel og hadefulde Jnsinuationer, forbittre ham Udøvelsen af hans Pligter, i et Tidspunct da han undertiden maae see sine Handlinger ubillig miskjendte og dadlede. Det gaaer ellers med Pressen, som med ethvert andet Gode i Livet, den kan misbruges; men derfor bør man aldrig glemme hvilket vigtigt Værn, hvilket Palladium den er for enhver Statsborgers Rettigheder, især hvor Lovens Arm ikke kan naae, hvor ofte blev den ikke da den ledende Uskylds Beskytter, hvor mange Gange ville maaskee ikke vilkaarlig Behandling træde istedetfor Humanitet, selv der hvor en Flig af Gudenden TheeminKaabe synes at dække Handlingen, naar den Handlende ikke frygtede for offentlig Daddel, enhver der er Patriot maae derfor være en Ven af en af en liberal Lovgivning begrændset Trykkefrihed; kun Egoisten, eller den, hvis Handlinger ikke taale offentlig at belyses, skjælver forden, eller bader den. Den er en af Statsborgerens høieste Goder, den er en beskyttende Genius for ethvert Jndivid i Staten, og gid den aldrig maatte misbruges til smaalige Angreb eller uværdige Hensyn For øvrigt bestaaer efter min individnelle Anskuelse den sande Liberalisme ikke i pralende Friheds-Jdeer, eller eene i skriftlig og mundlig Polemik og i Angreb paa offentlige Foranstaltninger; thi Erfaring har undertiden viist, at den der offentlig talede meest og Folkefrihed og Humanitet, handlede selv høist despotisk, naar han fik Magten ihænde, neil den viser sig i Særdeleshed, i Mandens hele Færd og Handlemaade mod hans Medborgere, for den sande liberale Mand er hans Medborgeres Held og Lykke ligesaa dyrebar, som hans egen, for ham staaer hiin Forfatters sande Ord stedse levende for hans Sjæll: "Wer sind alle auf eine Mission be rusen!" Formaalet for hans Virken og Tragten er ikke eene hans eget Jeg, det er hans Medborgeres og hans Fødelands Held, Han vil derfor selv med Tilsidesættelse af egen Jnteresse, antage sig sine Medboreres Vel og Vee, og til rette Tid og Sted vil han med ædel Frimodighed fremtræde og tale Sandhedens og deres Sag; og skeer dette igjennem Pressen, da benytter han sig dertil hverken af Pasquiller eller lumske Anfald, hans offentlige Anke eller Anklage er aabenbar og mandig, og hans Jnserat viser at det ikke er Personligheder men Sandheden og den gode og ædle Sag der begeistrer ham, Stedse vil han paa hvad Trin, i hvad Stilling han staaer i Staten, behandle selv sin ringeste Medborger med Humanitet og Velvillie, thi han veed, at uagtet alle hans Fortjenester og hans hele indbildte Værd, er han kun et ufuldkommen menneskeligt Væsen, og at der i enhver Classe i Samfundet findes retskafne og ædle Mennesker. Han er ikke besjælet af nogen Partieaand, han agter meget mere enhver, han være Ultrarojalist, Ultraliberal, Conservativ, og hvad alle disse Nuancer af Partier hedder, naar han kjender ham for en retskaffen og veltænkende Mand, thi da veed han at skulle han end nære andre politiske Anskuelser end ham, saa bliver dog stedse Formaalet for hans Virken og Bestræbelser et fælleds Fædrelands og hans Medborgeres Held og Lykke! Redacteuren.