Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1840-09-25
Roeskildske Stænderforsamling. (Fortsættelse.) Fem og fyrretyvende Møde. Efterat Referenten havde oplæst Comiteebetænkningen gjorde han endnu Forsamlingen opmærksom paa de Grunde, der havde bevæget Comiteen tilat behandle de tvende Sager under eet, hvorpaa Kammerraad Drewsen fremlagde tvende ham fra Magister Lindbergsendte Petitioner mod Skattebevillingsretten, Kjøbm. K. Sidenius tog derpaa Ordet for at gjendrive de af Kammerherre Scavenius fremsatte tidligere Beskyldninger mod Ophavsmændene til de Petitioner, hvis Gjenstand er Skattebevillingsret, og fremlagde tillige i denne Henseende en Erklæring fra nogle af Forfatterne til den lolland falsterske Petition, og navnligen udviklede, at Bonden vel havde havt Kundskab om, hvad de petitionerede om, da de underskreve Petitionen. Agent Voigt henviste til den af ham tidligere fremlagte Skrivelse, som Beviis for, at man paa Langeland havde underskrevet Petitionen om Skattebevillingsret med velberaad Hu. Den kongelige Commissarius bemærkede, at omendskjøndt Sagen var af stor Betydenhed og giver Stof til mange Betragtninger, vilde han dog ikke udførligen udbrede sig over Sagen, især da han tidligere havde yttret sig om de fleste Punkter, hvorfor han nu kun knyttede et Par bemærkninger til Comiteebetænkningen. Med Hensyn til Spørgsmaalet og Stændernes Forening, erindrede han saaledes Forsamlingen om, at denne Sag forhen kun havde havt en ringe Majoritet for sig, og idet han henviste til hvad han forhen havde yttret om denne Sag, og navnligen om de Fordele, Adskillelsen ydede, inrømmede han dog, af Foreningen ogsaa havde sine Goder. Comiteen havde vel anseet en Forandring af Valgloven for nødvendig, men Commissarius bemærkede herved, at den ikke havde udtalt sig om hvilket Princip, der burde lægges til Grund for denne Reform, ligesom han og fremhævede de Vanskeligheder, Forholdene til Hertugdømmene frembøde, hvorefter han endnu søgte at udvikle, at et aarligt Skattebeløb ikke paa Grund af Forholdenne kunde bruges som Grundvold for Valgbarheden. Da Comiteen ikke har indladt sig paa at undersøge Lovligheden af Skattebevillingspetitionerne, eller om det var tjenligt for Folket at denne Ret blev indrømmet, meente Commissarius her kun kunde være Spørgsmaal om, hvilken Vægt de have som historiske Vidnesbyrd og Ønsker, som Nationen nærer, og i denne Henseende gjentog han sine tidligere bemærkninger og den Uklarhed, de røbede, hvorfor han heller ikke troede, at der kunde tillægges dem betydelig Vægt. Etatsraad Hvidt erklærede sig ikke tilfreds med Comiteebetænkningen, men da han ønskede, at den størst mulige Enighed maatte opnaaes i denne Sag, vilde han kun i sin Tid andrage paa, at enkelte Udtryk bleve forandrede. Kammerherre Rosenørn erklærede, at han ganske deelte de Anskuelser, som Kammerherre Scavenius havde udtalt, da den kjøbenhavnske Petition blev fremlagt, og han gik derpaa over til en gjentagen Kritiseren af den Maade, hvorpaa Underskrifterne paa den lolland falsterske Petition vare blevne samlede, skjøndt han dog tilstod, at han nærede megen Agtelse for mange af de Mænd, som have staaet i Spidsen for den. Forøvrigt meente han, at Forsamlingen kun burde petitionere om en Revision af Stænderanordningerne, uden at indlade sig paa Enkelthederne. Brændeviinsbrænder Sidenius gav en historisk Fremstilling af, hvorledes Petitionen fra Lolland og Falster var bleven til, og opfordrede de 2de Deputerede fra Falster, Sognefoged P. West og Justitsraad Friis til at erklære, om han havde i brugt Overtalelse ved at samle Underskrifter. I denne Anledning bemærkede Sognefoged P. West: "Jfølge Brændeviinsbrænder Sidenius's Opfordring kan jeg med Sandhed bevidne, at han ikke har brugt nogen Overtalelse for at faae Underskrifter; men jeg skal derhos tage mig den Frihed at bede den ærede Forsamling, just ikke at lægge altfor stor Vægt paa de mange Underskrifter paa de til Stænderne indkomne, Petitioner, da jeg er fuldkommen overbeviist om, at Mangel ikke have havt den ringeste Jdee om, hvad denne Skattebevillingsret skulde sigte til, hvorimod de maaskee have staaet i den Formening, at de skulde blive fritagne for en Deel af Skatterne m.m. - Jeg ved meget vel, at det i den trykte Circulaire hed, at der ingen Overtalelse skulde finde Sted. Det vil jeg lade staae ved sit Værd, men det forekommer mig at være Overtalelse nok, naar et saadant, om jeg saa tør kalde det, forblommet Circulaire, sættes i Omløb af nogle Formænd, saafremt det blot har en lille tilsyneladende Fordeel til Følge med sig. - For min Afreise hertil, spurgte jeg saaledes Mange om, hvad de egentlig havde underskrevet, og fik af Flere til Svar: "Den og den har underskrevet, derfor underskrev jeg med uden at tænke videre derover; saa at jeg er nærved at troe, at der maaskee ere flere end de 19 Skomagere af Kjøbenhavn, som ligeledes ville trække sig tilbage, naar det først blev dem indlysende, hvortil det er at Petitionen skulde sigte; og efter mine svage Anskuelser kan jeg heller ikke faae Andet ud af det, end at Regjeringen ønskes deelt. Hvor mange der nu virkelig ønske dette, ligger udenfor min snevre Synskreds, men dog vinder det mig i Tanke, hvad Engelskmanden siger: den bander meest Regjeringen, der meest ønsker at tage Deel i Regjeringen, og jeg maa i det Hele slutte mig til, hvad den ædle Greve fra Langeland tidligere har yttret. Som ung Mand har jeg svoret Troskab til min elskede Konges Fane, og som ældre Mand skal jeg aldrig svigte min Eed, og skulde mit Fædrelands Tjeneste udkræve min svage Arm, skal jeg ikke blive den sidste, der griber til Vaaben. Justitsraad Friis bekræftede ligeledes, at Brændeviinsbrænder Sidenius ikke havde brugt Overtalelser for at samle Subskribenter, men, at han havde hørt, at de andre Agenter skulde have været desto virksommere. Biskop Mynster, som nu tog Ordet, bragte atter Discussionen tilbage til selve Sagen, og idet han bemærkede, at her i Virkeligheden var to Sager, der bleve behandlede under Eet, erklærede han sig med Comiteen enig i, at der andrages paa en Revision af Stænder anordningen og navnligen med Hensyn til Valgbarheden. Af Offentlighed, meente Taleren, havde man tilstrækkelig, da Stændertidenden meddeler Debatterne, og med Hensyn til Stændernes Forening, da ansaae han dette Punct ingenlunde saaafgjort som Comiteen syntes at antage, men han troede, at der i Virkeligheden vare Mange, der ikke ønskede en Forening, og han gik derpaa over til at omhandle, hvad der efter hans Formening lod sig indvende mod den. Hvilken Mening man end antager om disse Gjenstande, saa meente Taleren dog, at man ved et Andragende om dem holdt sig indenfor de Grændser, som ved selve Grundlæggelsen ere anviste, men dette var ikke Tilfældet ved den anden Sag, der gaaer ud paa, at Stænderne skulde have den lovgivende Myndighed, og med Hensyn til denne Deel havde Comiteebetænkningen ikke tilfredsstillet ham, da Comiteen deels har antaget sig Petitionerne, deels ikke antaget sig dem, og idet han derpaa gik nærmere ind paa Sagen, kom han til det Resultat, at der ikke nu kan være Anledning til at indgaae med nogen Petition. Man har nu, - hedder det fremdeles – for at betegne det man attraaer, opfundet det Kunstord, statsretlige Garantier, og disse skulde da navnligen være mod Kongemagtens Misbrug, men man forglemmer derved ganske, at Garantier kunne behøves mod meget Andet, hvilket nærmere blev udviklet; forøvrigt udtalte Taleren det som sin Overbeviisning, at langt bedre end alt Constitutionsmagerie, er hvad vi allerede have, et absolut Monarki med en offentlig Stemmer, og som Organer for denne navngav han Trykkefriheden og Stænderinstitutionen. Etatsraad Stenfeldt erkjendte ligeledes Sagens Vigtighed og ansaae det nødvendigt, at Forsamlingen bestemt udtalte sig om den. Med Hensyn til Petitionerne om Skattebevillingsretten, da meente Taleren, at her var 2 Hoved udveie, nemlig, enten at tage dem til Følge og altsaa andrage paa en Forandring i Statsforfatningen, eller at afvise samtlige Andragender som ulovlige og ubetimelige; men han ansaae begge Udveie for lige urigtige, og idet han derpaa gik over til at undersøge, og Grundloven her er uforanderlig, besvarede Taleren dette Spørgsmaal med Nei, dog troede han ei, at en constitutionel Forfatning for Øieblikket vilde bringe Danmark Lykke og Velsignelse, men han udtalte det som sin Overbeviisning, at det Formaal, man i den politiske Udvikling bør have for Øie, er en Constitution. Forinden dette kunde opnaaes, troede han at Meget først maatte udvikle sig, og navnligen Communalforfatningen, der endnu er i sin Barndom. Ogsaa med Hensyn til Overbestyrelsen, meente Taleren, maatte der forinden foregaae betydelige Forandringer, da der efter hans Formening savnedes en Melleminstants mellem Departementerne og Kongen med det geheime Conseil, et fuldkomnere organiseret Statsraad. Taleren tiltraadte saaledes i Hovedsagen Comiteens Jndstilling, men havde dog ønsket, at den havde indskrænket sig til mere almindelige Andragender og Betragtninger, ligesom han og modsatte sig Præsternes Valgbarhed. Professor Bang henledede Forsamlingens Opmærksomhed paa, at han i forskjellige Punkter havde fraveget sit tidligere Forslag, og derfor sluttede sig til Comiteens Betænkning. Paa Spørgsmaalet og Lovligheden af de fremkomne Andragender om Forandringer i Forfatningen, vilde han ikke indlade sig, men kun bemærke, at naar slige Forandringer skal bringe Velsignelse, da maa i Reglen, eller næsten udelukkende, Jnitiativet hertil udgaae fra Monarken. Derpaa gik han over til at betragte Biskop Mynsters bemærkninger, hvori han fandt at de constitutionelle Forfatninger og Bestræbelser vare omtalt med en uforskyldt Bitterhed, ligesom han og fandt at de mange oplyste Mænds Stræben efter at udbrede Erkjendelsen af de constitutionelle Garantier ikke i nogen Maade fortjente at characteriseres som Constitutionsmagerie. Taleren indrømmede gjerne, at det absolut Monarki med en kraftig offentlig Stemme for Øieblikket er den for vort Fædreland tjenligste og ønskeligste Forfatning, dog vel at mærke under to Betingelser. nemlig først, at man er sig Øieblikkets Alvor bevidst og ikke miskjender den hos Folket værende Trang til en større Udvikling af de offentlige Forhold, thi at Noget maa gjøres, derom ere næsten Alle enige. Den anden Betingelse søgte Taleren i at den offentlige Stemme kan fremtræde under saadanne Former og gjennem saadanne Organer, at den kan erholde saa stor moralsk Kraft og Betydning som muligt, og det var i denne Hensigt at han var fremkommen med sit Forslag, idet han tillige udviklede at den nuværende Stænder institution ikke opfyldte denne Betingelse under sin nærværende Form, og idet han gjennemgik hvor lidet Stænderne havde formaaet i Finantssagen under den afdøde Konge, yttrede han blandt andet: "Naar vi da dengang formaaede saa lidet, hvorledes vil man da faae os til at troe, at de adsplittede Stænder under en anden Konge, jeg vil ikke sige en ligefrem slet Personlighed, men blot en saadan, som stod langt under Frederik den Sjette, som mindre end han var tilbøielig til at høre sit Folks Stemme, og meere vilde lytte til sine nærmeste uheldige Omgivelsers Forestillinger, skulde kunne udfolde den moralske Kraft, og erholde den Betydning, som dog er absolut fornøden. Proprietair Hansen tiltraadte Comiteens Jndstilling, men modsatte sig Præsternes Valgbarhed. Etatsraad Hvidt bemærkede, at han ikke med Bang deelte Erkjendelsen af det Ønskelige i at Jnitiativet til Forandringer i Grund lovene udgik fra Kongen, Procurator Nye udtalte sig derhen, at om endogsaa statsretlige Garantier i finantsiel Henseende, byggede paa Erfaringer fra den forevigede forrige Konges Tid, maatte ansees ønskelige, antog han dog at der ere saadanne Hindringer i Veien for slige Garantier i den Retning Petitionerne gaae ud paa, at selv om Hs. Majestæt maatte være nok saa tilbøielig til at bevilge dem, vilde det ikke staae i Hans Magt at hæve dem med Hensyn til Holsteen og det tydske Forbund, og han troede derfor de Fleste ville blive tilfredsstillede ved den forestaaede Modification til Stænderinstitutionens videre Uddannelse.