Almuevennen, 1844-09-04
Dersom det skulde kunne siges, at det Ønske, som fandt Sted for fire Aar siden, og at den Stemning, som dengang yttrede sig, nu aldeles er traaadt tilbage, da kunne der ikke være Noget imod, at Comiteen ikke havde indladt sig paa hiint Punct. Den har vel sagt, at den ikke vilde gaae videre ind paa Spørgsmaalet, da den troede, ved at betegne, at en Udvikling af Stænderinstitutionen skulde tillige være det Anliggende, hvormed de foreslaaede Deelegerede skulde beskjæftige sig, at have udtalt sig tilstrækkeligt over dette Punct; men jeg maa dog formene, at der endnu er en Trang i Folket til Udvikling af de statsretlige Samfundsforhold, forsaavidt vi herved forstaae Statsborgernes Retsforhold, til Regjeringen, eller Statsborgernes grundlovhjemlede Jndflydelse paa Lovgivningen og Finantsforvaltningen og at der hos den større Deel af oplyste, tænkende og fædrelandskjærlige Mænd endnu findes den samme Attraa til Udvikling, som forhen. Om der end, efter de forskjellige borgerlige Forhold, hvori Jndividerne leve, og Forskjelligheden i den Klarhed og Jndsigt, hvormed denne Sag opfattes, kan være meget forskjellige Meninger om Maaden, paa hvilken Udviklingen skal foregaae, om Maal og Grændse, Tid og Form, – negtes kan det dog ikke, at hiin Attraa er tilstede. Godseier Winkel: Jeg kan heller ikke negte, at det forekommer mig, at Comiteen i sin Betænkning altfor meget har kastet sig paa Spørgsmaalet om Stats eenhedens Opretholdelse, og for lidet taget Hensyn til Trangen til en friere Udvikling af vore Samfundsforhold. Denne Trang, som i Aaret 1840 udtalte sig heri Forsamlingen i en Mængde Petitioner om en fri constitutionel Forfatning, om Statsgarantier og Skattebevillingsret, troer jeg endnu er tilstede. Jeg seer heller ikke, at de senere Aars Historie har givet nogen Anledning til at mene, at denne Trang skulde være tilfredsstillet, eller Ønsket om en fri Forfatning tilbagetrængt. Saaledes har Kongen, uagtet hans tidt udtalte Ønske, ikke seet sig i Stand til at udvide Trykkefriheden; tvertimod er Pressen i den senere Tid meere end nogensinde bleven forfulgt og undertrykket, endskjøndt Kongen har erklæret sig for Trykkefrihedens varmeste Ven. Ligesaalidet har Kongen, uagtet hans ofte gjentagne Bud om Besparelser og Budgetternes tidligere Bekjendtgjørelse, seet sig i Stand til at sætte denne sin Villie igjennem. Dette synes at vise, at der er en organisk Mangel i den hele Statsmaskine, og at der er Trang til, at Folket faaer en afgjørende Jndflydelse paa Statstyrelsen. Under de Forhandlinger, som i 1840 her fandt Sted angaaende de indkomne Petitioner om en fri Forfatning, blev det af flere Talere fremhævet, at der vel for Øieblikket ikke var nogen Anledning til Frygt, men at der, naar man tænkte paa Fremtiden, var Trang til en friere Udvikling af Forholdene. Denne Fremtid troer jeg nu er forhaanden, naar man seer hen til de flere forviklede Forhold, som nærmere ere omtalte i Comiteebetænkningen. Det er dengang, og oftere, blevet yttret, at Folkets Haab knytter sig til Kongens Liv, men med hvert Aar, der gaaer hen, uden at Noget foretages for at garantere Folkets Rettigheder, bliver Haabet stedse svagere. Derfor er det paa høie Tid, at noget Alvorligt, gjøres i hiin Retning, og jeg mener, at der er al Anledning til at indgive en Petition, som den foreslaaede, og frembære det der indeholdte meget beskedne Ønske skjøndt jeg vel kunde have ønsket Petitionen affattet i mere kraftige Udtryk, Kjøbmand Ree: Hvis her blot var, eller kunde være, Tale om de internationale Anliggender, der unegteligt stærkt bevæge Folket, og som vistnok ogsaa have Krav paa den største Opmærksomhed, da skulde jeg ikke negte, at Adskilligt talte for den af Justitsraad Estrup yttrede Anskuelse: at det, for at føre til en Mediering, ad letteste Vei, turde være rettest, at overlade Valget, af Delegerede til saadant Øiemed til Regjeringen, skjøndt det er meget uvist, om Folkets Anskuelser, hvorpaa det dog i Nationalitets=Anliggender maa komme saa væsentligt an, derved blive anerkjendte at være tilfulde repræsenterede, og saadanne Valg eller Udnævnelser derfor maaskee ikke vilde tilfredsstille Folkets Stemninger. Men hvilken Mening man end i dette enkelte Punkt vilde hylde, og saa megen Værd og Vægt jeg end tillægger Nationalitetsanliggenderne, saa troer jeg dog ingenlunde, at disse ere de exclusive eller vigtigste, hvormed denne eller en tilkommende Forsamling vil have at beskjæftige sig. Det, der rører sig i Folket, er af langt større Omfang, Det er en Erkjendelse, der har udtalt sig i denne Folkets repræsentative Forsamling, baade under Forhandlingernes Jntimation ved Adressen og under nærværende Sags indledende Behandling; det er en Stemme, der lyder trindt om i Danmarks Land som fra eet Folkebryst, at den nærværende Tingenes Tilstand ikke blot er saare utilfredsstillende, men at den i høi Grad er nedslaaende, og at en Conservering heraf maa føre til politisk Svækkelse. Det er imidlertid ingenlunde blot de mange Farer, der true Statseenheden, som vække Folkets Bekymring, men det er under disse Forviklinger saameget klarere traadt frem for Folkets Bevidsthed, hvor utilfredsstillende den Jndflydelse er, Folket under nærværende Forhold erholder paa Statstyrelsen, og at en Udvikling af den svage Medvirkning, Stænderinstitutionen yder, er uomgængelig nødvendig. Jeg vil ikke dermed have denne Jnstitutions moralske Betydning miskjendt eller forkleinet, thi jeg er selv blandt dem, der vide at vurdere den og de Frugter, den allerede har baaret, men det har dog under dette Folkeinstituts Tilværelse og Virksomhed i næsten et Decennium viist og stadfæstet sig, at det vel var skikket til at give Folkelivet sin Jmpuls, men ikke til at tilfredsstille Folkets dybere Trang. Allerede da Frederik den Sjette, høiædel Jhukommelse, skjænkede Danmark den stænderske Jnstitution, rørte der sig vel i Folket den varmeste Erkjendtlighed for den kongelige Gave, men i Folket eller dets intelligentere Deel yttrede det sig ligesaa umiskjendeligt, at derved dog endnu ingenlunde den Kløft var udfyldt, der skilte Danmark fra Europas fribaarne, selvstændige Nationer. Det var imidlertid naturligt, at Hensynet til den alderstegne Monark og endmere Pieteten for Gavens Giver tilbageholdt de meere levende Yttringer og derved fremavlede Pretensioner. Disse Forhold maatte derimod forandre sig, da vor nærværende allernaadigste Konge, Christian den Ottende, besteg Danmarks Throne. Med denne Thronbestigelse gjenopvaktes Folkets Haab til en friere Udvikling, og trindt om fra alle Danmarks Egne lød dets Stemme for Thronen; den lød ei som en svag, usikker og ubevidst Røst, men aabent og uforbeholden forkyndte den Folkets Trang, dets Haab og dets Forventning ved at udtale Ønskerne om en fri Forfatning, og i Exemplet at henvise til den, som vor Konge allerede havde skjænket Norges lykkelige Folk. Jeg erindrer, at det var Hs. Majestæts Svar paa en af de Adresser, der frembares for Thronen, at Norges Forfatning skyldtes Omstændighederne. Men denne Omstændighedernes Magt var ingen ydre Trang eller Tilstyndelse, thi uden noget udvortes Jnctament gav eller sanctionerede Christian Frederik Norges Constitution, alene efter egen Overbeviisnings Drift, fordi han erkjendte, at Folkets Stemme her var modent til Folkevillie, og at denne Folkets moralske Villie ogsaa maatte være Kongens. Disse ere de Omstændigheder som bestemte Norges frie Forfatning, og som overalt ville indtræde, naar Folkets Bevidsthed modnes og vinder Kongens Erkjendelse. Derfor bør ogsaa Folket og dets Repræsentanter til ingen Tid forsømme at tolke for Thronen, hvad der bevæger sig i Folket, men at tydeliggjøre for Kongen den stedse tiltagende Trang til en ere Udvikling af vore Forhold. Dette og heller ikke mere troer jeg er vort Kald og vor Opgave, og derfor slutter jeg mig ogsaa til Comiteens Jndstilling i nærværende Sag, fordi den fremtræder med den Impuls, som jeg antager er og maa være tilstrækkelig, fordi den hæver Folkestemmen og blot anviser den Vei, af hvilken der maa forberedes, hvad senere skal være Gjenstand for Regjerings og Folks fælleds Overveien og omhyggelige Drøftelse. Dette, som sagt, anseer jeg for den egentlige Opgave, der i denne Retning skal beskjæftige Folkets Organer, og jeg finder det saaledes ogsaa at være en aldeles ugrundet Bebreidelse, som den høitagtede kal Commissarius i samme Sag under et tidligere Foredrag har gjort Pressen for at den, idet den udtrykte og gjentog Ønskerne i Folket om en friere Udvikling, aldrig tilfredsstillende skulde have beskjæftiget sig med at paavise, hvilken Forfatning der kunde være Danmark tjenligst. Jeg mener, at dette slet ikke er Pressens Hverv, og at den ved at gaae videre, end som Folkeorgan at tolke den Trang til en friere Udvikling, der bevæger sig i Folket, vilde have forudgrebet hvad der dog kun kan være, og hvad den selv altid har ønsket kun bør være Frugt af ombyggelig, alsidig Afveining af alle Forhold Men ligesom jeg saaledes er enig med Comiteens Jndstilling i det Væsentlige, og antager, at det kun er Impulsen, der bør udgaae herfra, saa mener jeg dog, at man, ved paany at tolke Folkeønsket om en Udvikling af Stænderinstitutionen, selv uden at paapege nogen bestemt Form, hvorunder denne skulde fremtræde, dog tør angive det Præg, den Characteer, en saadan tilkommende Udvikling skulde bære, og at den navnlig maa blive en Udvikling, der aander Folkefrihed, og bærer Folkelighedens Element i sig. Det er derfor, at jeg blot har en lille Tilføining at foreslaae til Comiteens Jndstilling, nemlig Ordet folkelig foran de Ord Udvikling af Stænderinstitutionen. Det er nemlig os Alle, baade af Fortids og Ru tids Historie bekjendt, at det ikke er enhver i constitutionel Form fremtrædende Statsforfatning, der tilfredsstiller og byder Folkefriheds Resultater. Jeg skal blot henpege paa Tydsklands forskjellige Snørlivs-Constitutioner, der vel tilsyneladende give Statslegemet en smukkere Facon, men i Virkeligheden dog kun tjene til at qvæle den friere Folkegande. Den Slags Forfatning er det vel næppe at Danmark trænger til, eller længes efter. Hvad Danmark behøver, ere Jnstitutioner, der give Folket den størst mulige Jndflydelse paa Statstyrelsen, under en fuldstændig Folkerepræsentation, der i lige Grad kan vaage over alle Stænders Jnteresser, uden at nogen Stands prægraverende Jndflydelse eller noget Slags Aristoerati skal kunne gjøre sig gjældende. Jeg er saaledes overbeviist om, og jeg troer, at det utvetydigt har viist sig, at Grunden, hvorfor Bondestanden stundom har viist mindre constitutionel Attraa og Frygt for at indgaae herpaa, er Frygten for at Godseierstanden, for Forskjelligheden imellem Byrdefordelingen var udjevnet, skulde, som det ogsaa ofte, og selv under Forhandlingerne i denne Sal har været fremtrædende, ville søge at tilvende sig en større Jndflydelse, hvorunder den mindre Eiendomsbesidders Jnteresser vilde komme til at lide, og et Aristocratiebegrundes iblandt os. Jeg er forvisset om, at naar det Ugrundede i denne Frygt viste sig, naar navnlig denne Forsamling udtalte, at det er folkelige Jnstitutioner, under hvilke alle Standsligheder forsvinde, der attraaes bevirkede, vil ogsaa Bondestanden overalt deele og forkynde den almene Trang til en Udvikling af vore politiske Forhold. Danmark har desuden den Lykkesom maaskee faa Stater kunne prise sig af, at her intet egentligt aristoratisk Element er tilstede, hvilket man har at gjøre Concessioner, eller som kan lægge nogen Hindring i Veien for Folkefrihedens Udvikling. Have vi end meget at bebreide Begivenhederne i 1660, saa skyldes dog dem det lykkelige Resultat, at Adelen og dens Jndflydelse derved for evige Tider blev tilintergjort, og at det aldrig har villet eller vil kunne lykkes, at mane dens Skygger frem af Graven igjen. I Danmark er saaledes Basis for en sand folkelig Jnstitution tilstede, og dennes harmoniske Udvikling bør derfor ikke skades ved noget nyt aristoeratisk Elements Jndblanding. Maae vi altsaa takke Skjæbnen, fordi den bortryddede de Hindringer, hvorunder andre Lande have sukket, saa lad os ogsaa vogte os for, at intet Slags nyt Aristoerari skal kunne faae Jndpas. Det er saaledes ved en bekjendt Leilighed, og, saavidt jeg erindrer, ogsaa i Skrifter udtalt, at man, naar constitutionelle Former skulde indtræde hos os, maatte søge at skabe et nyt aristoeratisk Element, hvortil der navnlig skulde findes beqvemt Stof i den Levning af Fortidsaristocrati, Godseierstanden byder, men ikke at tale om, at jeg mener, at vi allerede maa prise os lykkelig over Arristoratiets Forsvinden, saa troer jeg, at man mindre maatte tænke paa at skabe noget nyt, eller at kalde noget tillive, der kunde forstyrre det folkelige Element, da det netop er dette, der bør pleies og bevares, og gjøres til Grundtrækket i den Udvikling, Stænderinstitutionen bør og upaatvivlelig vil gaae imøde. Det Folkelige, den nærværende Stænderindretning har ved sig, er maaskee ogsaa netop den Egenskab, der meest har bevaret Jnteressen for den, ligesom ogsaa den liden Sympathi, Forslaget og Stændercomiteer mødte i Folket, viste sig at være begrundet i den Frygt, der havde, og vel ikke uden Grund, dannet sig, for at et Aristocrati indenfor en engere Kreds vilde faae Leilighed til at optræde som egentlig Statsrepræsentation, og paralysere Stænderforsamlingens meere folkelige Virksomhed. Jeg troer saaledes, at det som Udtrykket af Folkeanskuelserne og for, uden at normere den forestaaende Udvikling, dog at tilkjendegive den Grundcharacteer, man ønsker den skal indeholde, udtrykkelig bør fremsættes, at den kommer til at bære Folkelighedens Præg.