Viborger Samler, 1790-11-01
(Jndsendt.) Om Kaffee. en flinke Forfatter af Hymnen til Kaffee i Minerva for Febr. d. Aar. Side 272, foranlediger mig, at bekiendtgiøre, hvad jeg tænkde om Kafseen, da jeg læste Aftenpostens No. 47, 1789. Medlidig tænker jeg tilbage. Paa vore Fædres mørke Dage, Hvor grillefuldt var Livet da Da Kaffee=Drik man kiendte ikke, Og intet andet fik at drikke, End Øll og Melk og Vand –at ja -J. 626 R. Af hvad om det min Lod var blevet, At jeg var født og havde levet J hiin Oldtidens Kaffee-Savn! Et sorgfuldt Liv jeg maattet ende Og aldrig - aldrig lært at kjende Dig, ædle Kaffe, Sorgers Havn. Ol Kaffee, som mit Hierte fryder, Besiælt af dig min Mund udbryder J skyldig Lov til Skaberen, Som skabde dig - til vor Tids Lykke Dig - alle Frugters Mesterstykke Og skabde mig - en Kaffee-Ven. Vel sandt - at mange dig misbruge, Som leve kun for deres Buge; Men hvad i Verden bruges ret? Ret Brug af alting er forjaget Og Misbrug har dens Plads indtaget; Thi Vellyst aldrig bliver mæt Der gives de, som sig indbilde At Kaffee dem bekommer ilde; Thi saadan Tanke er en Skik. Seener, Men nogles Nerver, Blod og Jeg rigtig troer dog og meener Ei kunne taale Kaffee-Drik. Thi hvad er blant os Dødelige Hvorom, uhyklet, man kan sige, At det just alle gavne kan; Men desuagtet ei ophører Den Nytte, Kaffee med sig fører J dette kolde vaade Land. N. 627 R. Held være hver, som Kaffee drikker, Som ingen Aften Post anstikker Med Afsmag - som Bestyreren. Alfader! lad mig Kaffer drikke, Og B...... kun ved Vandet hikke, Jmens vi begge bruge Pen! N. O. (Jndsendt.) Høistærede Hr. Søegaard. Jeg mærker af Deres Ærede i Samleren Nr. 43, Pag. 620, at intet er lettere end at miskiende og miskiendes. Jeg finder, at De fra Pag. 617 til Slutningen af 620 stadfæster den Sandhed, at ofte kiender ingen, eller kiendes af ingen eens Styrke, førend man ved sammenstødende Omstændigheder bringes i den Nødvendighed, at anvende de ofte uvirksom henlagde og skiulte Kræfter. Jeg glæder mig over at være bragt i denne Erfarenhed, og forsikrer at intet er mig kierere, end at overbevises om, at Deres Velædelhed ligner Palme=Træet, der just voxer under trykkende Byrde. Jeg forsikrer tillige, at jeg fra nu af ganske entusterer for Dem, og selv var i Stand til at træde i Marken for Dem, om De behøvede min ringe Hielp. Men jeg overbeviser mig tillige om, at en Mand, som Deres Velædelhed (der paa engang slaaer 4 Modstandere af Marken, og det med saa drøie Vaaben, som Deres) behøver ikke min ringe Assistence. Jeg kan derfor blot have den Ære at bevidne Dem, at jeg med megen Deeltagelse er H. Zetlitz. Til Hr. S. De er sandelig en underlig Person, som nedlegger Deres afskyelig svulstige Jntet for min kritiske Domstoel, til samme Tid, De paa et andet Sted (næst efter) formoder mig nogen Steds, som Skole=Discipel i 1ste eller 2den Lectie. Men jeg kan troe, det er Dem ligt nok, De pleier altid at sverme i Poesie, og nu mærker jeg, at det hører til Deres Natur at sverme saavel i Poesie, Prosa som solut Still. Min kiere Hr. Svermer, De har ganske spildt Deres dumme Parodie paa mig, den kan ei bringe mig af Forfatning, saa meget mindre, som jeg har en lille Datter imellem 8 og 9 Aar, der for Tidsfordriv ofte giør Parodier. Jeg kunde let opvarte Dem med adskillige af hendes Arbeider, som De maae behage at ansee for hvad de er, nemlig Barnefostere; men jeg vil alene denne Gang giøre Dem bekiendt med een Parodie af samme, til et af mine Jndfald over Deres Inpromtur. Til Hr. Ss. Inpromtu. Parodie. Bliv Inpromtu. Gak Inpromtu J dette nu, Fra dette nu Tilstede siger jeg, Til Evigheden hen, Du ei maae gaae, Tag Reisen fat, Men smukt her staae; Forinden Nat; Thi gaaer du nu din Vei; Jeg beder Dig min Ven! Jeg sværg Dig til, Din Fader beed, Jeg meer ei vil Bliv ikke vred, Som Fader kiende Dig; Du ham forlade maae, Men da jeg staaer, Sig ham, min Siel! Og ei bortgaaer, Han gjorde vel, Du mig bør være lig. Om han og gjorde saa. De seer heraf, min Hr. Svermer og Parodie Mager, at min lille Datter, om ei overgaaer, dog i det mindste kan lignes ved Dem, og De fatter vel tillige, at hendes Fader ganske kan foragte Dem og alt Deres dumme Smørerie. Tredie Manden.