Jyllandsposten, 1838-12-17
Det er især i den senere Tid blevet velbekjendt, hvorledes Hr. Stænderdeputeret C. H. Hansen har i sin udgivne Pjece Sognepræstens og Bondens gjensidige Forholde, staaet dog forfærdelig løs paa Præsterne i Danmark og sagt dem mange ret slemme Ting paa. Hvorfor skulde jeg, der selv er Præst, afskrive de mange og grove beskyldninger, her ere gjorte saavel mod mig som mod mine Brødre, og lade dem indrykke i et Blad, i hvilket Mange vilde læse dem, som maaskee ellers aldrig havde læst dem, Nei, det var jo at handle ret paa Forræder-Viis. Derimod havde ogsaa jeg tænkt paa at udgive en særskilt lille Piece som Tilsvar til Hr. Hansens, hvilken ingen Anden da behøvede at kjøbe og læse, end der havde læst min Modstanders; thi derved indseer jeg ikke, at jeg med Grund kunde anklages for paa en overflødig Maade at have udbredt vor Skam. Men desværre har jeg her maattet tænke om igien; thi da jeg var færdig med mit Arbeide, blev det mig først ret klart, i hvilken beklagelig og ret egentlig forknyt Stilling Hr. Hansen ved sin Bog har sat Præstestanden. Han har nemlig Pag. 14 opfordret denne Stand til at modbevise hans formeentligen velbegrundede Paastande." Men omendskjøndt jeg nu havde skrevet en heel Bog imod ham, saa maatte jeg dog sige mig selv. "Det er ikke lykkedes mig at modbevise Hr. Hansens Beskyldninger; det nytter derfor til Jntet, at min Bog kommer ud, og jeg maatte med en, som Enhver lettelig begriber, smertefuld Følelse forskyde mit eget Barn. Mange vilde vel her synes, at jeg burde have forsøgt min Lykke paa Nye. Jeg havde vel ogsaa gjort det, naar jeg ikke tillige med Forfærdelse havde opdaget, at Hr. Hansen havde bundet med Lænker, for svære for mig og for hvilkensomhelst Præst at løse - ja at det endog var en reen Umulighed at modbevise de af ham gjorte beskyldninger, der ere anlagte deels mod den hele Præstestand, deels mod de fleste Præster, deels ogsaa mod det Sindelag, der boer i Præsterne. Men Gud bedre mig, hvorledes skulde jeg dog være i Stand til at modbevise beskyldninger af en slig Udstrækning og en slig Characteer. Thi om jeg nu endog kjendte 100 Præster i Landet - og til et høiere Antal troer jeg neppe mit Kjendskab strækker sig - vidste og kunde høitidelig forsikkre, at Hr. Hansens Skildring af Præsterne ikke passede sig paa dem, saa var Sagen dog langtfra ikke dermed til Ende. Thi jeg begriber det, at Hr. Hansen strax vilde gjøre følgende Jndsigelser: "Men 100 Præster kan ikke kaldes den danske Præstestand; de ere ikke engang Fleertallet af de danske Præster, og hvad nu de 100 Præster angaaer, som De forsikkrer ere anderledes, end jeg har sagt, saa kan De maaskee nok kjende Disses udvortes Handlemaade, men hvorledes tør De dog nægte, at deres indre Tænkemaade – deres skjulte Planer ere anderledes end efter mine Ord, Endelig, saa er jo Deres blotte Forsikkring, om endog den er nok saa høitidelig, intet Beviis, og det er Beviis jeg fordrer. Saaledes forestillede jeg mig Hr. Hansen vilde tale mig til, om jeg havde begyndt paa at modbevise hans Paastande, og jeg kunde ikke dølge det for mig selv. Der er Raison i Mandens Tale - jeg maa desværre give ham Ret." Her var da intet Andet tilbage - saa tyktes mig – end at tie – end den sørgelige Nødvendighed, at lade det paa os af Hr. Hansen kastede Skarn sidde. O lykkelige Hansen, tænkte jeg, som har forstaaet saaledes at væbne sig mod alle Angreb, Han er visselig en stor Skribent, han kan hovere og det med Grund; ja derfor har han ogsaa gjort det, som vi see af Aarhuus Stiftstidende Nr. 159. Men Hansens forøgede Glæde blev nødvendigviis vor forøgede Sorg. Dog jo høiere Nøden voxer, desto meere anstrænger Mennesket sine Kræfter, og det er uden Tvivl ogsaa derfor, at Ordene saa ofte blive Sandhed. Naar Nøden er størst, er Hjælpen nærmest. Jeg anstrængede mig da paa Nye for, om det ikke var muligt at udfinde nogen Frelse, og da faldt det mig ind: Mon det dog ikke er en ganske aparte Jura, Hr. Hansen anvender, Er det dog egentlig os Præster, der skal modbevise, eller ham der skal bevise? Og det forekom mig, som det Sidste kunde være meest i sin Orden. Dog, før end jeg blæser alt for lydt Seier, vil jeg i et Exempel fremstille denne Sag til Hr. Hansens og Publicums Overveielse: A. faaer det Jndfald at sige til B.: "De er en Løgner, som farer med lutter usandfærdige Ting, en Bagvasker, et Menneske fuldt af Chicaner, Falskhed og Ondskab osv., hvilke andre slemme Uqvemsord A. kunde finde paa, og derpaa siger han videre til B.: "Dette skal staae fast, indtil De har beviist det. Men var nu B. ikke en reen Dosmer, saa synes jeg dog han maatte sige til A.: "Bi lidt, min Ven! Det er ikke mig, der skal bevise, at De har talt Løgn, men det er derimod Dem, der skal bevise, at Dehar talt Sandhed. Og hvis Sagen nu kom foren Domstoel, saa maa jeg mene, at denne vilde gjøre samme Forlangende til A., og om han ikke kunde opfylde dette, vilde hans beskyldninger blive erklærede for løs Snak, som ikke engang maatte troes, foruden andre ubehagelige Følger, Sagen kunde have for A. Dette Exempel mener jeg nu kan anvendes paa Sagen mellem Præsterne og Hr. Hansen, kun at det her er Publicum, som er Høiesteret og siger: Thi kjendes for Ret: Hr. Stænderdeputeret Hansen skal først bevise, hvad han har sagt, indtil dette er skeet, skulle hans Ord være døde og magtesløse. Skade for Hr. Hansen, at han ikke i denne Saison fik Sæde i Stænderforsamlingen, han kunde da bedre have virket til vor Lovgivnings Berigelse med det nye Lovbud, som vi see han trænger til: At ikke Den, der gjør beskyldningerne, skal bevise disse, men Den, som de ere gjorte imod, skal modbevise dem. Nu tvivler jeg derimod paa, at nogen Petition herom vil indgaae denne Gang. Hr. Hansen faaer da at paatage sig Uleiligheden at supplere sine beskyldninger med Beviser og - navigamus in portuDisse mine Ord tjene tillige til behagelig Efterretning for Jndse af Artiklen: "Og dertil tie Præsterne. Det skulde være mig kjært, om en af Dhrr. Udgivere af de fyenske Blade vilde værdige dette mit Jnserat at optages i et af disse.