Viborger Samler, 1789-06-15
Oversættelse. af det 36te Kapitel i Løn, 2440 (5) Regerings Formen. Paatte jeg spørge, hvilken Regjerings-Form gjelder for nærværende Tid i Frankerige Er den monarkisk, 4) Man maa vide, at Forfatteren, Mercier, som er den samme, der har skrevet Tableau de Paris, foregiver, at han som ind i Paris 1768, og ikke vaagnede for 2440, Ved den Leilighed fortæller han i 44 Kapiteler de Forandringer, som under denne sex hundrede, to og halffersindstyve Aars Søvn vare passerede i Paris, og det i Samtale med en lærd Mand, som han udspurgte og hentede Oplysning fra om den største Deel af Forandringerne, foruden hvad han selv kunde see for sine Øine. demokratisk eller aristokratisk, (b) – Jngen af Delene; den er fornuftig og indrettet for Mennesker. Monarkiet, gielder ikke mere. De monarkiske Stater gaae, som de selv, men med saa liden Frugt, veed, over til Despotisme, ligesom Strømmene gaae over og tabe sig i Havet; og Despotismen falder ved sin Brystfældighed snart omkuld over sig selv (c). Alt dette er hændtes lige efter Bogstaven, saaingen Spaadom er nogensinde sikrere indtruffen. (b) En Nations Natur og Væsen dependerer ikke af DunstKredsen, som omringer os. Klima er ikke den naturlige Aarsag til et Folks enten Høihed eller Fornedrelse, Kraft, og Mod er bleven alle Jordens Beboere til Deel. Men de Aarsager, som sætte dem i Virkning og vedligeholde dem, have deres Oprindelse fra visse Omstændigheder, som nu snart, nu langsom udvikle sig, men som, det varet længe eller kort, ganske sikkert yttre sig engang. Lykkeligt det Folk, som enten af Overlæg eller af Drift alene, har bemestret sig det rette Øjeblik, (e) Vil man vide de almindelige Principer, som sædvanliregjere i en Monarks Stats-Raad, See, Udfaldet af hvad der tales, eller rettere af hvad der handles, er saa om Alle Slags Paalæg maae forøges, sider trent dette: Fyrsten aldrig skulde kunne blive riig nok, i Henseende har er forbunden at holde Armeer, og Betientere ved hans Hof som nødvendig maae være meget prægtigt. Bliver Folke forlæsset og klager, have de Uret, og maae holdes i Tømme Man kan ikke være urætfærdig imod Undersaatter, efter som de i sig selv intet eie, uden hvad Fyrsten af sin god Villie lader dem, og som han til Tid og Sted kan tilbagefodre, fornemmelig, naar han til Kronens Glandt har det nødigt. Desuden er det en bekjendt Sag, at i Folk, som lever vel og i Overflødighed, er mindre arbeisamt og kan blive stolt og overmodigt. Man maa formindske dets Velstand, for at formere dets Lydighed. Un J Forhold af de Jndsigter vi have naaet, maatte det ved og være skammeligt for Menneske-Slægten, om vi, som have maalt Jordens Afstand fra Solen, veiet alle HimmelKugeler, ikke skulde have opdaget de simple og frugtbare Love, som bør styre fornuftige Væsener. Sandt er det, at Stolthed; Begierlighed, Egennytte fremstille tusinde Hindringer: men Seiren, at finde Knuden, som kunde mage det derhen, at disse private Gemyts Bevægelser tjene det almindelige til dersaattens Fattigdom vil dog altid blive den stærkeste For muur for Monarken, og jo fattigere hver Mand især er, des lydigere bliver Nationen; Naar den engang er bøiet, blive Pligterne siden til Natur, som den gierne følger, og altid er den sikkerste Maade til at blive adlydet paa Det er ikke nok, at Nationen er lydig, den maae troe, at Viisdoms Aand i sin hele Fylde har opslaaet sin Bopæl i Stats-Raadet: Og at følgelig de befalinger, som udflyde fra denne sikre Viisdom, maae, uden videre Jndvending, følges og adlydes. Dersom en Philosoph, ber havde Adgang til Fyrsten, fremstillede sig midt i Raadet, og sagde: "Tag Dem i Agt, at De ikke troer disse skadelige Raadgivere, De er omringet af deres Families Fjender. Deres Høihed og Sikkerhed er grundet mindre paa Deres uomskrænkede Magt, end paa deres Folks Kjerlighed. Er Folket ulykkeligt, vil det heftigen ynske en Omveltning, og det vil ryste Deres og Deres Børns Trone. Folket er udødeligt, men De ikke. Tronens Majestet boer mere i en virkelig faderlig Kjerlighed, end i en uomskrænket Magt. Denne Magt er voldsom og mod Tingenes Natur. Var Magten mindre, blev De selv stærkere. Giv Exempel af Retfærdighed, og troe, at Fyrster, som besidde Fornuft-Lære, ere de stærkeste og høist agtede. Sandelig, man vilde ansee denne Philosoph for en Fantast, og maaskee ikke gjøre ham den Ære, at straffe ham for hans Dyd. Bedste, saa meget smukkere! Et Skib, som pløier Søen, befaler over Elementerne, det samme Øieblik, som det maa selv adlyde dem: Det er underkastet en dobbelt Drift, men uden Ophør arbeider mod dem begge. Dette er maaskee det rette billede paa en Stat. Den bæres paa brusende Sindslidelser, af disse faaer den sin Bevægelse, men den bør modstaae Storme. Alting kommer an paa Styrmandens Konst. Eders politiske Jndsigter vare kuns Tusmørke: Og det var af Svaghed, at J gav Naturens Herre Skylden, saalænge han havde givet Jer Forstand og Mod til at styre og regjere Jer. Der har ikke fattedes uden en stærk Røst, for at opvække Mængden af Dorskheds Søvn. Har Undertrykkelse tordnet over Jere Hoveder, kunde J takke Jer egen Svaghed derfor, Frihed og Lykke er deres Lod, som tør gribe dem. Alting i denne Verden er Omveltning. Den lykkeligste af alle har havt sin Tid til Modenhed, og vi høste Frugterne deraf. (d) Engang slupne ud af Undertrykkelsen, have vi vel taget os i Agt for, ikke til et Menneske alene at overlevere Regjeringens alle Kræfter og Evner, Magtens alle Rettigheder og Egenskaber (e). Kloge ved forrige Tiders Ulykker have (d) Visse Stater have en Epoke, som bliver nødvendig. En strekkelig og blodig Epoke, men som er Friheds Signal. Det er om borgerlig Krig, jeg taler. Der er det, at alle store Mænd udmærke sig, nogle for at ansegte, andre forat forsvare Friheden. Den borgerlige Krig udvikler de meest skyvite Talenter. Usædvanlige Mænd reise sig i Veiret, og synes værdige til at befale over Mennesker. Det er et forskrækkeligt Rednings-Middel, men fornødent, naar Staten har lagt i Følesløshed og Dorskhed. se) Den Despotiske Regjering er intet andet, end et Forbund mellem Regenten og et lidet Antal Favoriter, for at bedrage og afklæde de øvrige Undersaatter. Regenten, eller vi ikke været saa uforsigtige. Om end Socrates, Marcus Aurelius selv vare komne igjen i Verden, skulde vi endda ikke have betroet dem en vilkorlig Magt, dog ikke af Mistillid, men af Frygt, derved at forringe et frit Menneskes helliget Caracteer. Loven, er den ikke den almindelige Villies Udtryk, og hvorledes skulle vi til et Menneske kunne betroe en saa betydelig Skat, Er der noget Menneske, der jo har sine svage Øjeblikke, og om end ikke saa var, skulde dog Mennesker frasige sig denne Frihed, som er deres skjønneste Eiendom, (f). den som repræsenterer ham, formørker hele Selskabet, sætter Splid i Selskabet, og bliver det eneste og Central-Væsen, som efter Behag anstikker alle Sindslidelserne og lader dem spille saaledes, som hans personlige Jnteresse tilsiger. Han skaber den Retfærdige og Uretfærdige. Hans Egensindighed bliver en Lov, og hans Yndest er Maalestokken paa den almindelige Agtelse. Dette System er alt for voldsomt, for at kunne evig vedblive. Men Retfærdighed er det Værn, som beskytter saavel Undersaatten, som Regenten. Frihed alene kan danne ædle Borgere. Sandhed gjør fornuftige Væsener af dem. En Konge er ikke mægtig uden i Spidsen af en ædel og fornøiet Nation. Denne eengang forringet, synker Tronen. (1) Frihed undfanger Mirakler: Den seirer over Naturen, gjør Klipper til Pløieland, og giver endog de mørkeste Egne et leende Anseende. Den oplyser Fæ-Hyrder, og gjør dem skarpsindigere, end de vittigste Hoffers hovmodige Slaver. Andre Himmelene, som ere Skabningens Mesterstykker, men under Slaverie, fremvise kuns forladte Eiendomme, blege Ansigter, tvungne Blikke, som ikke tør opløfte sig mod den hvelvede Himmel. Menneske! kanst du endnu vælge; saa bliv da lykkelig eller ynkelig. Frygt for Tyranie. Hav Afskye for Slaverie. Tag Vaaben og døe, eller lev, som en fri Mand! er 190 3. Vi have forsøgt, hvor meget en uomskrænket Magt streed mod en Nations sande Fordeele. Den forfinede Konst at hæve Skatter, alle Kræfterne af dette forfærdelige Hæve Spil lidt efter lidt formerede, de forvirrede Love, som modsige hinanden, Kroglove, som opæde private Folks Eiendomme, Stæderne opfyldte med privilegerte Tyranner, Embedernes Falholdelse, Ministerne og befalingsmændene, som behandle adskillige Provincer i Riget, som om de vare ved Krig erobrede, en listig Haardhed i Hjertet, som prækkede Umenneskelighed, de Kongelige Betientere, som i ingen Deel stode Folket til Ansvar, og som snarere dreve Spot med Folkets Klager, end gav efter for dem. Denne var Virkningen af den aarvaagne Despotisme, som samlede alle Lyse straalerne, for at misbruge dem, omtrent som disse brændende Glase, der ikke heedes, uden for at antænde. Man gjennemreisede hele Frankerige, dette smukke Rige, som Naturen havde været saa bevaagen og skiænket saa mange Yndigheder. Men hvad saae man der, Egne som vare ødelagde ved ubillige Skatters Executanter, Stæder som vare blevne til Flekker, Flekker til Landsbyer, Landsbyer til smaa Torper, Beboerne gustene, vanskabte, og endelig Tryglere istedet for Jndbyggere. Man veedste alt dette Onde: Man skyede klare Principer, for at antage Begjerligheds-Systemet (8), og de Skygger, som det fremavlede, bemyndigede den almindelige Plyndring. (8) En befalingsmand, som vilde forestille. . . . der reiste til Soissons, et billede af den Overflødighed, som regjerede i Frankerige, lod alle Frugttræer der omkring oprykke med Rode, og efterat Steenbroen var optaget, plante i Gaderne af Byen. Træerne vare omflettede med Girlander af forgyldt Papiir. Denne befalingsmand var, uden selv at vide det, en meget stor Maler. (Mere følger.)