Københavns Adresseavis, 1770-10-17
(Af Guthies nem Geographical, Historical and Commercial Grammar &c.) Krig er, naar man undtager Jagten, Mændenes eneste Forretning; alt andet Arbeyde forrettes af Fruentimmerne, endog den smule Agerdyrkning, som de hav. De sædvanlige Aarsager til at begynde en Krig, ere enten for at hævne nogle mistede Venners Død, eller for at giøre Fanger, som staaer dem bi paa deres Jagt, og som de optager i deres Selskab. Disse Krige bliver enten foretagne af Private Folk, eller efter hele Almuens Forlangende. J sidste Fald giver alle de unge Folk, som har Lyst at gaae ud paa Slag (thiingen bliver tvungen dertil imod sin Begierlighed) Chefen et lidet Stykke Tikke, som et Tegn, at han har i Sinde at følge, ham. Overhovedet skeer alle Ting hos disse Folk med mange Ceremonier og Formaliteter. Den Chef, som skal anføre dem, faster adskillige Dage, og i disse Dage omgaaes han ikke med noget Menneske, og hans Hovedforretning er, at give Agt paa hans Drømme, hvilke den meste Tid ere saa fordeelagtige, som en vild forvoven Mand drømmer og vil drømme, dem. Der bliver endda mange andre overtrøiske Ceremonier, iagttagne. En af de forskrekkeligste er den, at de setter Krigs Kiedelen paa Jlden, for dermed at tilkiendegive, at de gaaer ud for at opæde deres Fiende, og denne Opæden maae tilforn have været Mode iblandt nogle Nationer, thi de taler endnu immer udtrykkelig derom, og beholder Amindelsen om denne gamle Skik. Derpaa skikker de et Fad eller en stor Musketil deres Bundsforvandte, og indbyder dem at komme til dem og drikke deres Fienders Blod. Thi hos Americanerne er det Skik, ligesom hos de gamle Græker, at elske hinanden og være Venner, for med forenede Kræfter at giøre Ulykke, og ikke agte billighed. De troer at deres Bundsforvandte ikke allene er forbundne til, at giøre deres Fiendtligheder til deres egne men endog at drive deres Hævn til den samme Høyde, som de selv. Og der er virkelig ingen Nation, der driver sit Venskab og sin Hævn saa høyt som de, og det maae de giøre, efter den besynderlige Situation, hvorudi de ere. Det Principium i den menneskelige Natur, som er Kilden til alle selskabelige Tilbøyeligheder, agerer desto sterkere, jo meer det bliver indskrænket. Americanerne, som lever i smaa Selskaber, der seer faa Gienstande og faa Personer, bliver overordentlig heftede til disse Gienstande, og Personer og kan ikke være dem berøvede uden at føle sig elendige. Deres Jdeer ere forindskrænkede og deres Hierte for snævert til at fatte Følelserne af en almindelig Godhed, eller ikkun en sædvanlig Menneske=Kierlighed. Ligesom nu denne Omstændighed paa den ene Side forbinder dem til en utrolig Grusomhed imod den Magt, med hvilken de føre Krig, saa giver den paa den anden Side des meere Liv og Styrke til deres bestandige Venskab og det fælleds Baand, som forener et Folks Lemmer eller de adskillige Nationer, med hvilke de staaer i Forbund. Uden den neAnmærkning skulde noget af det, som vi agter at fortælle, opvekke vor Forundring uden at oplyse vor Forstand, og vi skulde blive vildfarende i en Mængde af besynderlige Phoenomener, som synes at imodsige hinanden, uden at opdage den almindelige Aarsag, hvoraf de kommer. Naar alle Krigens foreløbende Ceremonier ere til Ende, marscherer de ud, efter at de har oversmurgt deres Ansigter med Kønrøg og med Zinnober=Striber igiennemtrakte, som giver dem en frygthar Anseelse; de vexler derpaa Klæder med deres Venner, og leverer alle deres Kostbarheder til Fruentimmerne, som ledsager dem et langt Stykke Vey for at imodtage disse sidste Tegn paa et ævigt Venskab. Hoveddyderne i en Jndiansk Krig ere Aarvaagenhed og Forsigtighed, ikke at blive overrumplet, og herudi overgaaer Americanerne alle Nationer i Verden. Da de bestandig trekker omkring i Skovene, da de af Nød har over deres Følelser, og i alle Stykker lever efter Naturen, faa har deres udvortes Sandser en Grad af Skarphed, der ved første Øyeblik synes utroeligt. De kan paa en meget lang Distance spore deres Fiender paa Lugten af Røgen, og af deres Fødders Fied paa Jorden, som intet Europæisk Øye bliver vaer, men som de kan kiende med den største Lethed og Nøyagtighed. De kan endog derved adskille de forskiellige Nationer, og kan nøyagtig bestemme, naar de har gaaer der, og en Enropæer seer med alle sine Forstørrelses Glas overalt ingen Fodspor. Jmidlertid har de ikke megen Fordeel heraf, thi Fienden forstaaer sig ligesaa got herpaa. Naar de altsaa marscherer ud, søger de med al Flid at undgaae alt, hvorved de kan løbe Fare at blive opdagede. De antænder ingen Jld, tilat varme sig og koge ved; de ligger heele Dagen tæt ned paa Jorden, og marscherer blot om Natten; de marscherer efter hinanden i lange Rekker, og den sidste tildekker omhyggelig sine og sine Formænds Fodspor med Blade. Naar de giøre Halt, udskikker de Speidere, for at undersøge Egnen og giennemstøver et hvert Sted, hvor Fienden kunde ligge skiult. Paa denne Maade overfalder de uformerkt deres Fienders Byer, og imedens at de unge sterke Helte ere paa Jagten, ombringer de alle Børn, Fruentimmer, og hielpeløse gamle Folk, eller giøre saa mange til Fanger af dem, som de kan reglere og bruge, men merker Fienden deres Hensigt, og rykker væbnet imod dem, saa legger de sig plat med paa Jorden, under de tørre Blade, lader en Deel marschere rolig forbi, og reyser sig derpaa alle paa engang op med et stort Skraal af deres Baghold, og giver en General=Salve paa Fienden. Den angrebne Fiende igientager det samme Skraal, enhver søger Beskyttelse bag ved et Træe, og besvarer Fiendens Jld, saasnart de reyser sig og igien, for at give den anden Salve. Saaledes bliver Slaget fortsat, indtil en af Parterne bliver saa svekket, at han ikke længer kan giøre Modstand; men bliver Magten omtrent lige eens paa begge Sider, saa bliver de Vilde rasende over deres Venners Forliis. De holder op med at føre Krig langt fra hverandre, og løber nu ind paa Livet af hinanden med Køller og Hakker i Haanden, med Pralerier af deres Mod, og med de bitterste Forhaanelser. Nu følger en skrekkelig Dræben og Jhielslaaen, og Døden sees i tusinde afskyelige Geskalter, enhver poleret Nations Blod skulde derved blive koldt, men de Vildes Grusomhed bliver derved ikkun meere og hidset. De mishandler de døde Legemer, træder dem under Fødder, river Hierneskallen af Hovedet paa dem, og røder i deres Blod, ligesom vilde Dyr, ofte æder de og deres Kiød. Denne Grumhed vedvarer, indtil der er slet intet meer, som giør Modstand; derpaa forsikkrer de sig Fangerne, hvis Skiebne, er tusinde Gange forskrekkeligere, end de Dræbtes. Paa Valpladsen skriger og hyller Seiervinderne fælt, for at beklage deres Venner, som de har mistet, og nærmer sig derpaa til deres Bye med en stille dyb Travrighed. Et Bud bliver sendt i Forveyen, for at forkynde deres Ankomst, og Konerne kommer ud, for med et fælt Skraal at beklage deres døde Brødre og Mænd. Naar de ere ankomne, giver Chefen med en sagte Stemme de Ældste en omstændelig Underretning end og om de mindste Ting, som ere forefaldne ved Expeditionen. Taleren bekiendtgiør denne Beretning med lydelig Stemme for Folket, og naar han nævner deres Navn, som ere faldne i Slaget, saa fordobbler Konerne deres Hylen og Skraalen. Mændene skraaler og tillige med dem, eftersom en ved Slægt eller Venskabet var forbunden med den Døde. Den sidste Ceremonie er Seierens Bekiendtgiørelse; derved forglemmen nu enhver sin private Ulykke, og glæder sig over Nationens Triumph; de aftørrer alle Taarene af deres Øyne, og gaaer ved en ubegribelig Overgang i et Øyeblik over fra den bitterste Klage til den meest udskeytende Glæde. Men Fangernes Begegnelse, hvis Skiebne hidindtil er uafgjort, characteriserer de Vilde allerbest.