Adresseavis for Børn, 1781-01-31
Syvende Optrin. Hr. von Dydevig. Haabefuld. v. Dyd. Saa kan jeg da, min kjere Søn, uagtet al min Nysgierrighed, ikke førend i Morgen faae at vide, hvortil du har anvendt dine to Dukater. Haabef Ney, Papa, jeg beder derom Dog dersom De endelig nu vil vide det v. Dyd. Dersom jeg endelig vil vide det, saa kan jeg i dette Øyeblik tvinge dig dertil, uden at betjene mig af min faderlige Myndighed. Haabef. Og paa hvad Maade, søde Papa, Hvor ere v. Dyd. Paa hvad Maade, de tyve Daler, som jeg i dette Øyeblik gav dig Haabef. De ere – de ere – der, hvor mine to Dukater ere – Nu veed jeg Beskeed. De har gandske vist nok seet, at jeg har givet den lille Jakob dem, eller og han har sagt Dem det. Men, søde Papa, De tænker dog vel alt for ædelt til, at De skulde misbillige den Maade, hvorpaa jeg har anvendt mine Penge. Jeg har dermed hjulpet en fattig Kone, som ligger i Barselseng, sex smaa Børn og en syg Fader, alle i den største Elendighed. Kunde vel en galoneret Klædning nogensinde have forskaffet mig saa stor en Fornøyelse, som den, mit Hjerte føler ved denne gode Gierning: v. Dyd. Du har mit bifald, min kjere Søn, Bliv bestandig ved at tænke saaledes, saa vil du overbevise mig om, at det er sandt: At Æblet ikke falder langt fra Træet. Nyeheder. levede for nogle Aar siden en meget æreværdig Statsmand. Han var ikkun af ringe Herkomst, og født af fattige men ærlige for Børn. Forældre. Blot for hans Lærdoms og store Dueligheds Skyld var han af sin Konge bleven ophøyet og en af hans fornemste Ministre. Men i hvor høy og fornemme hans nærværende Stand end var, saa blev han dog ædelsindet, og langt borte fra den Stolthed, hvilken mange af dem meget ofte vise, som fra en ringe Stand ere opløftete og blevne gjorte til fornemme Folk. Han glemde aldrig sin ringe Herkomst, og undsaae sig hverken ved sine Forældres Fattigdom, eller ved sine ringe Paarørende. Det var ham altid en Fornøyelse, at de besøgde ham, ja han bad dem ofte komme til sig, og naar han vidste, at de vilde komme til ham, saa gik han altid ned ad Trappen, for at tage imod dem ved Jndgangen i hans Huus, og omfavnede dem meget kjerligt. Engang havde han indbudet Mange til en stor Traktering, og havde et meget anseligt Selskab af fornemme Folk hos sig. Da de just vare komne til Taffels og vare komne i en indtagende Borddiscours, kom en af Tjenerne og mældte ham, at hans gamle Fader var i Forgemakket, og forlangde at tale med ham. Han sprang strax op fra Taffelet og gik ud i Forgemakket. Der forefandt han sin gamle Fader. Han bevidnede ham sin inderlige Glæde og store Fornøyelse over hans uformodentlige Besøgelse. Han omfavnede ham paa det ømmeste, tog ham ved Haanden, og med en øiensynlig Glæde ledsagede ham indi Spisesalen. Her anviisde han ham det øverste Sæde ved Taffelet; bad de Fornemmere i den Henseende om Forladelse, og sagde med den munterste Mine til dem: Dette er min Fader. De behage at tilstæde ham den Glæde og Ære, at sidde her hos Dem! Det er en gammel brav retskaffen Mand, som fortjener denne Plads, Denne ædelsindete Mand havde ligesaadant et fromt, taknemmeligt og barnligt Hjerte til sin gamle Fader, som Joseph udviisde imod Jakob, da denne gamle Patriarch kom ned til ham til Egypten; hvorom vore Læsere kunne læse Beretningen i de Bibelske Fortællinger, som sælges hos Hr. Stein i Skidenstrædet No. 171 for 4 Mk. Kom Avis Kom nu ind til din søde Moder, Lisette sagde den kjerlige Fader forleden til sin Datter, ti Aar gammel. See her skal du see din lille Syster, som din Moder har foræret dig. Lisette. Ach, min søde Moder, Skal jeg have den Syster, Tusinde Tak skal min søde Moder have. Nu skal jeg vugge hende, og synge den Vuggevise for hende, som jeg har lært af min rare Tante. Moderen. Det er smukt, min Datter, Du maae og takke vor Herre for denne lille Syster, thi han har givet dig hende. Lisette. Det vil jeg og, min søde Moder! Jeg vil takke ham, for han har givet mig hende. Faderen. Er du dog ikke meget glad, Lisette, for du har faaet denne lille Syster, Lisette. Jo i Sandhed er jeg, min allerkjereste Fader. Saasnart min søde Moder nu vil lægge hende i Vuggen, saa skal jeg vugge hende og synge for hende Moderen. Nu da, Lisette, See nu ligger hun i Vuggen, den lille Engel. Lad mig nu see, hvor troligt du vil vugge hende. Lisette vugger og synger En Vuggevise. Sov, du lille søde Noer! Sov og vox, at blive stor, Saa skal du i Soelskin gaae Og saa megen Glæde faae, Som dit Hjerte ønske vil; Men endnu ey kjender til. Du skal Morgenrøden see, Solens Straaler spillende Paa den grønne Eng og Skov. Og du skal hver Dag faae Lov, Dig at plukke Blomster der; Thi du er os meget kjer. Sov, du lille søde Ven! Naar du vaagner op igien, Skal du blive mild og glad Og faae Drikke og faae Mad. Som skal smage nok saa sød Ved mit Bryst og paa mit Skjød, Nede i den grønne Dal Du i Skyggen sidde skal for Børn. Over dig er Jubelklang, Rundt omkring dig Fuglesang, Og den raske klare Bæk Lister sig saa sagte væk. Naar da Solen er gaaet ned, Sidde vi to der i Fred, Og i Maaneskinnet faae Høre Nattergalen slaae; Da skal jeg fortælle dig, At Gud er hos dig og mig. Gud er høyt i Stjerneglands, Og i liden Blomsterkrands; Gud er hos hver Fugl, som slaaer, Hos hvert Dyr, som kryber, gaaer. Ja, hvor du gaaer ind og ud Søde Pige. Der er Gud!