Berlingske Tidende, 1836-03-12
At Taxationsmændene og Brandassurancens Agenter stedse maatte findes i hvert Herred. 6) At Nedsættelsen af Assurancepræmien maatte tage sin Begyndelse fra 1ste October 1837, til hvilken Tid det nye Regulativ skulde træde i Kraft. 7) At Provindsialstænderne, hvis dette Forslag antoges i begge Provindser, allerunderdanigst vilde ansøge Hans Majestæt om at udnævne en Committee, som det skulde paalægges at udarbeide en fuldstændig og nøiagtig Plan for Assurancevæsenet for Land bygninger, saaledes at samme ved næstkom*) See denne Tidende Nr. 5, Side 4143. mende Møde kunde discuteres af Stænderne og derefter forelægges Hans Majestæt til allerhøieste Approbation. Om samme Gienstand har Kammerraad Drewsen indgivet et Andragende af følgende Jndhold: "Det er en almindelig bekjendt Sag, at et Misforhold finder Sted imellem Assurance summerne og Bygningernes sande Værdi, et Misforhold, der deels er fremkommet ved, at de ældre Assurancesummer lagdes til Grund efter Rigsbankforordningens 40de §., deels ved de forskjellige Perioder, hvori Bygningerne ere assurerede, og hvori Bygningsmaterialierne. have havt saa forskjellige Priser, deels ved Taxationsmændenes afvigende Assurancer, jeg vil ikke engang sige, ved disses større eller mindre Samvittighedsfuldhed. Det er dette Misforhold, hvorpaa jeg især skal tillade mig at henlede Forsamlingens Opmærksomhed. Billighed fordrer og Lovgivningen hjemler en Mand Ret til at faae sin Bygning assureret saa høit, at han for den udbetalte Assurancesum igjen kan opføre en Bygning af den Værdi, som den afbrændte havde. Men med Billighed kan ei forlanges, at Eiendommen taxeres saa høit, at den Brandlidte ei blot kan opføre en ligesaa god Bygning igjen, som den afbrændte, men endnu have Penge tilovers af den ham tilkommende Assurance sum. Vel befaler Loven, at der skal bygges for hele Assurancesummen, men denne Fordring er, som vi alle vide, omgaaet derved, at naar den afbrændte Bygning var opført, og der dog var Penge tilovers, opførtes endnu en Bygning, der undertiden udgjorde et selvstændigt Heelt, og kunde sælges som saadant. At see sin Gaard afbrænde, bliver under saadanne Omstændigheder, især naar tillige de Ting, der kunde findes i den, ere assurerede, en Fordeel, istedetfor at Jldsvaade bør ansees som en Ulykke. Men naar Assurancesummen er for høi – og dette er den, naar meere end netop ligesaa godt et Huus, som det afbrændte, derfor kan gjenopføres - saa fristes let det skrøbelige eller umoralske Menneske til at skaffe sig en ulovlig Fordeel ved at afbrænde sit Huus, og der er for mig ingen Tvivl om, at mange Jldsvaader foranlediges ved, at Jlden er paasat i anførte Øiemed. Men selv da, naar Jldsvaaden opstaaer imod Eierens Villie, er Tabet for Brandkassen lige stort, naar Bygningen. har været assureret over sit sande Værd. Det synes altsaa yderst vigtigt for Brand kassens Tarv, yderst vigtigt, for ei at lede den menneskelige Skrøbelighed i Fristelse og for at afværge Forbrydelser, at udfinde en Maade, hvorpaa Landbygningernes Assurancesummer kunne bringes i Overeensstemmelse g til deres rette Standpunkt i hvert enkelt Tilfælde. Almindelig Omtaxering maatte, naar den skeete samvittighedsfuldt og med Sagkundskab, kunne lede hertil. Men deels vilde den, naar den paa een Gang skulde skee over hele Landet, være et meget kostbart Arbeide, deels vilde den medtage meget lang Tid. Jeg formener derfor, at meget Arbeide kunde spares, megen Tid vindes, naar fra Øvrigheden udstedtes en Opfordring til hver Huus- eller Gaardeler, til inden en vis given Tid at anmelde, om og hvormeget han vilde have sine Bygningers Assurancesum nedsat. Men for at sætte Huuseierne, der vel kjende deres Assurancesums hele Størrelse, men sjelden hvad hvert enkelt Huus er assureret for, istand til at bedømme, hvad ethvert Huses Assurancesum kan taale at nedsættes, maatte Branddirecteurerne give Udskrifter af Protocollerne, hvilke tilsendtes hver Sognefoged og af ham forelagdes Huuseierne. Skulde efter en saadan Opfordring Nogen ikke nedsætte sin Assurancesum, og Øvrigheden dog antage, at den burde nedsættes, saa maatte en Assuranceforretning paa Eierens Bekostning foretages og Eiendommen nedsættes til sin virkelige Værdi. Var Eieren ei tilfreds med Forretningen, maatte han have Ret til at fordre det dobbelte Antal Tarationsmænd udnævnte og en ny Forretning foretagen, men faldt ogsaa denne ud imod ham, maatte det derved have sit Forblivende. Jeg troer at burde antage, at et stort Antal Huuseiere, vilde selv nedsætte deres Assurance og meget Arbeide spares. Men naar dette var skeet, maatte der begyndes med de aarlige Syn over de assurerede Bygninger, og deres Omvurdering og Nedsættelse, hvor fornødent, iværksættes. Denne Omvurdering maatte skee saaledes, at af Landets Bygninger tareredes aarligt, saa at hvert 10de Aar blev hver Bygning underkastet en ny Taration. Ved en saadan vedvarende Opsigt med Bygningernes Tilstand, vilde Brandkassen, naar Tarationsmændene gjøre deres Skyldighed, sikkres for, ei at komme til at betale meere end det, Bygningerne virkelig vare værd. Taxationsmændene kunde være de samme, saalænge ingen Klage over misligt Forhold fandt Sted, og burde nyde de Fordele, som nu ere dem tilstaaede. Man vil maaskee sige, at saadanne tiendedeel aarlige Omvurderinger koste ei ubetydeligt, men jeg skal i det Følgende søge at vise, at denne Udgift let kan dækkes. Omtaxeringer blive desuden end meere nødvendige derved, at Assurancesummer, som ere over Bygningernes sande Værdi, lettelig kunne lede til og virkeligt lede til Jldspaasættelse. Eren Mand i meget fortrykte Omstændigheder og byder Religion og Moral ei høit hos ham, saa forledes han vel stundom til at gjøre det, hvorved hans Medborgere forurettes og han, om han ikke er ganske fordærvet, paadrager sig stedsevarende Samvittighedsnag. Mig er et Par Exempler bekjendte paa, at endog temmelig aabenlys Jldspaasættelse har fundet Sted, og naar man kan paapege nogle, har man vel Ret til at antage, at flere, ja mange, i Virkeligheden have fundet Sted. *)