Ribe Stifts Adresseaviser, 1794-07-25
Efter Baron Armfeldts Udkast skulde heele Forandringen gaae i Fuldbyrdelse blot ved en Forklaring af Keiserinden, at saa burde skee, understøttet af en russisk Flaade paa Høiden af Stokholm, og Tropper til Landgang ved Dalerøe; og denne Forandring, siger han, skulde kunne iverksættes ved en lind Aareladen af femten Personer. (Bil. No. 81. Tilforn har man i Sverrig vel vidst, at bære skyldig Agt, men aldrig Frygt, for udenlandsk Magt. - Man har skatteret og ladet sig det være yderst angelegent at vedligeholde indgangne Forbund, saavel i Betragtning af Fredens uimodsigelige Nytte og Fordeel, som og i Henseende til Krigens Vovelighed; men aldrig har man hidtil formodet, den Hændelse skulde indtræffe, at en fremmed Magt skulde skrive Love for det svenske Folk; endnu mindre, at de uden Modstand skulde antages; det er blot i Baron Armfeldts feige Bryst denne Trældoms Tanke kunde fødes. - Hver redelig og ægte svensk Mand gyser ved den blotte Forestilling deraf. Nationens samlydende Hærskrig, leve eller døe et selvstændigt Folk, skulde ved et saa ulykkeligt Tilfælde bebude de hæftigste Kampe. - Seieren staaer i Herrens Haand. Men det er tydeligt, at Baron Armfeldts Opgave, at hans tiltænkte Revolution, uden videre Blodenbydelser end femten Personer, skulde kunde afløbe er lige saa fortænkt og bedragelig, som hele hans Foretagende forræderskt. Om Sverrig med forreenet Styrke skulde forsvaret sin Selvstændighed, var unægtelig meget svenske Blod kommet til at rinde, men endnu hyppigere, om det var lykket Baron Armfeldt at stifte indvortes Tvedragt og Kriig, ved sine bedragelige Anlæg med Dalekarlene, og den Hielp, han fremdeles fra en Deel af Armeen (Bil. Nr. 75.) regnede paa, hvortil Oberst Aminoff syntes noksom at være beredt, (Bil. Nr. 58.) Da efter Baron Armfeldts Tanker en indvortes Kriig var langt fordeelag tigere, end at falde tilbage til Regieringsformen fra Aaret 1720, hvorom der ligevel aldrig har været Spørgsmaal (Bil. Nr. 63) og kan, for at fuldkomme Skildringen af de Tider, de Sammensvorne tiltænkte os, her end ydermeere lægges Mærke til den Hevnelyst, hvortil Bilaget Nr. 24 foranlediger, som og tor de kunne give nogen Udtydning paa Baron Armfeldts Brev til den kongelige Secr. Ehren. strøm af 28 Decbr. s. A., hvor han blandt andet yttrer sig: "Jeg har taget min Beslutning at nærme mig til Dem. - - Jeg haaber, Offeret for os skulde blive mindre lysende, end i Frankrig; men Svagheden maa straffes, hvor den findes, hvis ikke Brøden skal komme til at styre Jorden. - Sverrig behøver en Despot, som jævner Alt, saafremt ikke indbyrdes Krig, en Dag skal giøre det. Efter de Prover paa Dyd og Styrke, som Despoten i hele sin Vandel, og især i dette Landsforræderie, har lagt for Dagen, maa vel hver redelig svensk Mand spørge, hvo for ham skulde kunne bestaae, Efter den Elendighed og den Blodstyrtning, som nødvendig maatte paa fulgt, om efter Baron Armfeldts Forslag en fremmed Krigsmagt var bleven plantet i Hiertet af Riget, hæfter nu Forestillingen sig ved Følgerne deraf, om - som tilforn er sagt - Keiserinden have de hørt efter Forræderens Tilbud, og Lykken, kronet hans Misgierning med Fremgang. Er faring vidner, hvordan det ved saadanne ulykkelige Tilfælde pleier at gaae. Om man endelig havde undt os vor Konge, var han, fra en over et frit Folk magthavende, men lovbunden Konge, bleven en Lydkonge i et erobret Land; og om vi havde faaet beholdt et Skimt af vore Love, havde deres Bestand eller Forandring altid beroet paa Overherskabets Godt findende, ligesom Spørgsmaalet og Grændse, bestemmelsen, til at hæmme Jacobinismens Udbredelser m.m. Men alle disse Vanskeligheder, bortrydder Baron Armfeldt med nogle Penstrøg, saa lydende: Deraf skulde vel følge, at vi paa en vis Maade kom til at være afhængige af Rusland. Men først kunde det ikke. vare længere end til Keiserindens Død, og desuden, naar Kongen kom til Aarene, skulde vi vel viide at drage os ud derfra; thi man burde nytte Misnøiet mod Danmark, for at erholde Norge. (Bil. No. 60 og 84). Gid aldrig den Tid komme, at Sverrig skulde behøve at ønske Døden over en Monarkinde, med hvem vi ved de høitideligste Traktater ere forenede! Saa letsindige ere imidlertid Baron Armfeldts Raisonnements, ligesom i hans Memoire, (Bil. No. 91.) hvor han yttrer, at Høisalig Kongen engang havde den Ulykke at tvivle om Keiserindens Agtelse, og blot greb til Vaaben for at tilbagevinde den. Kan man vel uværdigere behandle høisalig Kongens dyre Minde, end at paastaae, at han havde brudt Freden, og i sidste Krig, hvis Følger endnu trykke os, vovet sit Folks Liv og Eiendom, blot for personlige Hensigter og Fornærmelser, og er det for slige Tienester Baron Armfeldt og hans Anhang vove at kalde sig hans troe Tienere?