Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1821-07-16
Europas Tugtensriis, Heltenes Helt, den mærkværdig ste Mand, vort Old frembragte - Bonaparte er ikke mere. - Han døde Løverdagen den 5 Mai, Kl. 6 om Aftenen. De 6 sidste Uger af hans Liv var han farl syg og hentæredes saaledes, at han saae ud som et Skelet Hans Sygdom var Kræft i Maven og efter hans egen Forsikring et Onde, han havde arvet efter sin Fader, som ogsaa døde deraf. Selv beskrev han i den senere Tid samme oft for Lægerne, men disse vilde ikke ret fæste Lid dertil. For imidlertid at overbevise sin Søn og Rigtigheden af sin Formodning, yttrede han det Ønske, at Man vilde obducere hans Liig, hvilket ogsaa skeete Dagen efter hans Død. Han egen Saarlægge foretog Operationen, og sex andre vare næ værende derved. Leveren fandtes ganske frisk og ufortæret, og Bonapartes Foregivende rigtigt, Kræften var saa umiskjendelig, at Man endog kunde putte en Finger igjennem den derved foraarsagede Læsion paa Mavehuden. Alle vare derfor enige i, at dette og ikke Klimatet var Skyld i hans Død. Til sin Søns Bedste har Bonaparte derfor opsat er Beskrivelse af Sygdommens Symptomer, om der maaske kan raades Bod paa dette arvelige Onde endnu i Tide. Jøvrigt døde denne store Mand med megen Sindsroe og Fatning. Han mistede først sine Sandsers Brug 5 til 6 Timer før sin Død, og gav forinden de fornødne Ordrer angaaende sine Papirer og øvrige Efterladenskaber. Skjøndhan vist maa have lidt meget, hørte Man dog ikke et Suk fra hans Læber, og overhovedet intet Tegn til hans forestaaende Endeligt. Jmidlertid fornægtede han end ikke Døden sin Forkjærlighed for militære Æresbeviisninger, idet han nemlig lod sig iføre en Feldtmarskals Uniform, jo endog Støvler og Sporer, og saaledes oppebiede Dødens Komme paa sin Feldtseng. Dagen derpaa blev Liget lagt paa Parade i en grøn Uniform med røde Opslag, og smykker med alle den Hensovedes Stjerner og Ordensbaand, og saaledes taget i Øiesyn af en utallig Mængde Mennesker. Hans Hænder vare, efter et Øienvidnes Forsikring, saa bløde som Vox, og da Klimatet ikke tillader at have Liig længe ovenfor Jorden, saa vilde Man ile med at jorde ham, da han ikke vil føres til Europa, men efter eget Forlangende begraves tæt ved sin forrige Bopæl paa Øen. En engelsk Officeer, har afmalet ham efter Døden og brage Stykket til Engelland. Ogsaa Grev Montholon er kommet tilbage hertil. - Saaledes endte da den Mand, til hvem en af de nulevende Monarker engang skreve at der fattedes intet i hans Hæder, uden at sætte samme et Maal, sit Liv som Fange paa en Klippere, ligesom han var født paa en Øe (den 15 Aug. 1769) og eengang fik en anden Øe (Elba) til Beboelse. Grevinde Bertrand skal, da Man beskrev hende Grunden til hans Død, have udraabt: "O, havde den dog ramt ham midt paa hans glorværdige Bane ved Austerlig! En Londoner Ministerialblad kalder ham et Uhyre af Laster og Forbrydelser - men tillige af Storhed. Ja hvo kan 1 nægte det Sidste, og hvilket uudtømmeligt Stof til Betragtninger giver Os ikke hans Død, naar vi kortelig sammenholde den med hans Liv? - Jgjennem Revolutionens Labyrinther var det, at han ved Krigerdaad banede sig Vei til en selvskabt Trone. Hvor talende Beviis var han ei paa Shakspeares Sandsagn: Ei alt for megen Lykke er vor Lykke! Den Mand, paa hvis blotte Vink Tusinder faldt for Morderengelens Haand; som bød over Millioner, og engang foreskrev hele Verden Love, for hvem Konger og Keisere bøiede sig, efterat han havde rystet deres Stater i deres Grundpiller; om hvis Trophæer Jtaliens Sletter og Nilens Bredder, og blandt de tusinde enkelte Punkter i vor Verdensdeel Marengo, Austerlitz, Jena, Eylan, Landshut, Wagram a. ere evige Minder; som i henved 2 Decennier havde, saa at sige, lænkebundet Seieren til sine Ørne, som skakrede med Stater og spillede Bold med heele Nationer som med Jndivider, medens han selv lige uskadt trodsede Kugle regnen, Dolk og Giftbæger; som med Lynets Fart var allevegne, hvor hans Nærværelse udkrævedes; hvis Daad grændsede til det Vidunderlige, og derfor ogsaa snart var Gienstand for den høieste Beundring, snart for den dybeste 4 Afskye, som nu demokratiserede Alt, nu igjen knuste hver Frir hedens Spire, mod hvem ei engang et Knur turde lade sig høre, om han end nok saa grusomt angreb baade Eiendom og Personer; som viste sig lige stor i at opføre Værker for Evigheden, og i at ødelægge og forvandle Fortidens stolteste Mindemærker i Ruineer, naar hans ubøielige Villie, den Talisman, hvorved han virkede, bød det; som viste den dybeste Foragt for Menneskeheden, medens hans eget Jeg glemmende dets jordiske Oprindelse - hartad ponsedpaa at bestorme Himlen; indtil omsider Nemesis vaagnede, efterat hans formastelige Overmod havde ladet ham glemme sig selv og træde alle Retfærdigheds Love under Fødder; denne aldrig overvundne Helt, som havde fordunklet Alen andrer og Cæsarer, denne listige Statsmand, denne svimlende Majestæt, som selv vovede at forkynde, at hans LykkeSoel aldrig kunde dale; - hvad blev han - det meest talende billede paa Lykkens Ustadighed, Menneskekraftens Skrøbelighed og paa Retfærdighedens evige Love i den moralske Verden? – J en Haandevending var hans Glands hans Vælde forsvunden; som en Flygtning maatte han søge et Fristed hos sin arrigste Fjende; martret af Fortvivlelsens Svøbe maatte han i samfulde 6 Aar, som Promethensmeddet til sin Klippere, være Vidne til sit stolte Værk, Undergang, maatte, forladt af sine fleste Kreaturer og Handlangere, overleve sig selv og med Føie kunne istemme Salomons Ord: at Alt er Forfængelighed.