Norske Intelligenssedler, 1767-04-15
tordske Jntelligen. Noer. No. 15. Onsdagen den 15de April 1767. Den døende Proselyt. Ned! ned med Forhænget, Rullen er spillet, Siælen nedlægger Masken, og faer hen - - - - - - . - . Hvad er dette, som nærmer sig hid, som rører ved Forhænget? Hvad vil du, som tilter her ind, Kommer du vel for at see det ingen tænker om sig, Maaskee en Hændelse, som du selv ikke kiender, fører dig hid for at lade dig see det du ikke skiøtter, Eller, maaskee du kommer, som de der vil begræde en døende Ven, Eller som - - - - Dog, mig synes du er fuld af vigtige Tanker: Er det da muelig du kommer for at lære at døe, O Viise, O Forunderlige iblandt Mennesker, Du allerne er beqvem til at see denne Scene, du er blandt de faae Mennesker, som ere værdiget til at oplyses. Det skal være dig og ingen anden, jeg vil fortælle mit Testament førend jeg døer. Jeg Proselytus kom ind paa denne Skue-Plads Ao. 1726, følgelig har jeg været til i 40 Aar; men deraf levet i 10. Hvad mit Levnes Lob angaaer, da er der intet Betydeligt i mit Liv uden dette, at jeg døer. J de 20 første Aar har jeg spillet Rullen paa denne store Skue-Plads, uden at vide hvorfore; Jeg betragtede i de 5 derpaa følgende Aar alle Ting, uden mig selv; Jeg vidste alt hvad jeg behøvede at vilde indtil mit 26de Aar. Men fra den Tiid blev jeg saa Uvidende, at jeg kiendte siden intet, uden mig selv; og det endda ikke anderledes, end som et Væjr-Lys. Mit Syn tog saa mærkelig af, at Jorden i al sin Størrelse, blev mindre formig, end den mindste (for Synet) tindrende Punkt i Myriader, og Menneskene selv (om jeg tør sige det.) blev for mit Kortseende langt mindre end de Jnsecter jeg aandede: det var mig ikke muelig at see de Fornemme, ikke engang de Skiønne selv. O! J lille Kropper, tænkte jeg: Hvorfor maa jeg ikke længer see Eder med mine ne forrige Microscopiske Øyne, Som jeg saaledes stod og bekymrede mig over et Tilfælde, hvorved jeg maatte blive et unyttigt Drog blandt dette graduerede Kræ, fik jeg til min Lykke, ved Hielp af et Forstørrelses Glas see disse igien; men ach, ikke anderledes end noget Krybende, der idelig var i Bevægelse, og behændig listede nogle glimtende Sole-Gran fra hinanden, som en tog for at lade en anden tage fra sig; men det forunderligste var, at dette skeede med Orden. Til Beviis paa at Glasseforestillede mit matte Syn alting forvirret, var dette: at jeg syntes meere end den halve Deel af disse var blind, der holdt sig bestandig under; og de andre krægede altid paa dem, som de vidste meget net at drive hvor de vilde. O Kunst! sagde jeg i min Uvidenhed, hvad kand du dog ikke udrette, Naturen selv bliver enfoldig mod dig: Den kand vel ved en Muus forskrække det grueligste Dyr, men ved Dig behøver et eneste Kræ af dette ikkun at vinke, naar det vil slagte Millioner af sine Lige, af dem, der ellers skulle blive oprøriske nok, om nogen vilde betage de m det blotte Navn af Frihed, som de hverken kiender eller ere skikkede til at nyde. Men ach, hvor kunde disse utroelige Smaae leve vel dersom de vare meere flittige, enige og u-egennyttige, og mindre egensindige, troeløse og misundelige. Men holdt, jeg taler jo par parenthese, hvor slap jeg da Testamentet, Fortsættelsen følger: