Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1838-06-27
Blandinger. (Fortsættelse af den gamle Landsbyepræsts=Epistel, see S. 433.) Først gjør han en Undskyldning til et høitagtet Publikum, fordi han har tøvet saalænge, med at svare paa de ni Præsters hadefulde Angreb, da det har for ham og mange flere været et meget vanskeligt Foraar at skrive udi; thi midt i den travleste Saaetid befatter, Man sig ikke gjerne med slige Allotria. Derpaa viser han, at de have gjort Regning uden Vært ved at vælge deres Anførere; thi med Kirkens Reform indvendig ud vil Ussing, aldrig befatte sig, alene af den Grund at han er en Jurist og en Assessor, Dr. Hald heller ikke, thi han haver det største Sognekald paa schersonnesns cimbrica; Dr. Frost ligesaalidet, da der udi den ganske Kirkehistorie ikke findes noget Exempel paa, at en gammel Stiftsprovst, som ogsaa er Ridder, haver bemænget sig med Nyheder; Provst Nannestad kan ingenlunde gjøre det, da han saa ganske nylig er kommen til Provsteværdigheden; og Steen-Blicher gjør det partout slet ikke, da man af hans sidste Avertissement erfarer, at han haver Nok med sine egne Vilkaar, at skaffe og desformedelst kun kan føle sig lidet genegen til at mellere sig i disse Affairer." Alting – vedbliver han - hos disse ni Præster skal nu lade saa helligt. De tænke slet ikke paa sig selv, men ene og alene paa den stakkels Kirke. De bryde sig slet ikke om Offer og Accidentser. De spørge hverken om Præsteoste eller og Rdegjæs, men kunom det Overjordiske. Ja naar Nogen vilde troe dem, de hellige Skalke! Men kunde Man læse i deres Hjerte, vilde det snart vise sig, at Forskjellen paa deres og min Færd er, at hvad jeg siger høit, det tænke de i al Stilhed og Geheim hed. Det er min oprigtige Mening, at det ganske ikke haver nogen Nød med Kirken, og det skal aldrig forvolde mig noget Hovedbrud, hvorledes hun skal komme ud af det. Hun hytter sig nok, det er min mindste Sorg. Men hvorledes faaer Kirken sin Betiening, naar Vi dagligen med. Smerte maa komme ihu alle de Herligheder, som udi Løbet af de vantroe Tider ere gangne fra vor Kirke. Hvad er der blevet af vore Anner- og Mensal-Gaarde, Hvad er der blevet af vor Qvægtiende in natura, Min Formand i dette Kald fik 95 levende Gjæs - hvad er der blevet af Et Læs Høe af dem, 95 Par Kyllinger, hvad af dem, hver Mand - hvad er der bleven af det? – De ni Præster ere saa hidsige paa en Reformation; men der er altid noget Ængsteligt ved enhver Reformation, og de skulde betænke, at det var ved den herudi Landet for circula 300 Aar siden stedfundne Reformation, at Geistligheden mistede sine største Herligheder. Og i den følgende Tid haver Man vedblevet at tractere vore Levebrød, som et Slags offentlige Divisions= og Subtractions=Øvelser; men de tvende andre Species (sc. additio & multiplicatio) haver Man ganske ladet af Sigte. Saasnart noget Nyt kom op, og der spurgtes: hvor tage vi Penge fra dertil, blev Enden paa Visen, at vi Præster nok kunde rykke ud dermed. Saaledes bleve vore Kalde beskaarne snart af Seminarierne, snart af Amtsprovsterne, snart af Banken. Den Eneste af den nyere Tids Kjepheste, som Man ikke haver tvunget Geistligheden til at lægge Bidsel paa, er den indbyrdes Underviisning, hvisaarsag vi ogsaa altid have anseet denne uskyldige Indretning med gunstige Øine, hvilket vore i sin Tid indgivne Rapporter noksom udvise. Naar en af de Herrer i Cancelliet vilde reise incognito omkring, som vandrende Student, eller deslige, vilde han snart komme efter, hvilken Fattigdom der hersker i den danske Præstestand. Biskoppen kommer jo rigtignok engang hvert 8de, 10de Aar; men Ulykken er, han kommer ikke incognito, og vore Koner tractere ham gemeenlig saa magnifiqve, at han maa troe, vi sidde forfærdelig luunt. Da Provsten maa, som Jnddriver af underskedlige præstanda, ex officio, være meget haardhjertet, have vi af denne Embedsmand fast Mere, at frygte end at haabe. Naar vi blive gamle og uduelige, saa faae vi, naar vi findes værdige dertil, en Pension af 2. indtil 300 Rbdlr., og saaledes ende vi, naar vi have været Sognepræster i 50 Aar eller længere, akkurat med samme Jndkomst som en personel Capellan begynder med, saa ogsaa her gaaer det Hele som i en Kjæde. Mættelse maa tilvidse være et stort Gode, siden Vi end- ogsaa i de berlingske Tidender finde udtrykkeligen bemærket, at det Middagsmaaltid, som blev skjænket Garnisons skolebørnene i Anledning af den sidste høie Formæling, varet mættende Maaltid. Af Mangel paa Mad er Mangen forfalden til Drik. Hvad Klæderne anbelanger, da kjender jeg en Menighed, som haver skudt sammen til en ny Præstekjole til sin Sjelesørger. Lad de hellige ni Præster kun kæmpe mod Anderledestænkende; jeg skal ikke ophøre, saalænge jeg kan løfte en Hakke, at kæmpe med Qvæk, Rapunzel, Rødbynke og deslige heterodoxe Urter. Lad dem snuse efter Kættere; jeg snuser efter Klinte og Heire, thi det er just de rette Kættere, som ikke bør taales, hverken over eller under Jorden. Lad dem bringe deres Mog til Stænderhuset i Viborg; jeg bringer Mit ud paa min Brakmark. Sat sapienti, Jeg tilstaaer oprigtigt, at jeg agter en Afhandling om Jordloppernes Ødelæggelse meere værd, end en Korstogsprædiken mod de Vantroe. Thi jeg er en meget passioneret Dyrker af alle Kaal- og Roe Arter, og ligerviis som Grundtvig haver sagt, at al vor Elendighed kommer fra Latinen, saaledes kunde jeg sige, den kommer fra Jordlopperne, der atter iaar haver afgavet mig en heel Mark. - Underskriften er som sædvanlig tilføiet: st. 67. Symbolum: vive, ut vivas. Det er udlagt: Lev saaledes, at du kan have Noget at leve af.