Ribe Stifts Adresseaviser, 1795-04-10
Da den følgende Dag var fastsat til vor Afreise, saa begave vi os ud tilig om Morgenen, geleidede af de 4, der vare bestemte til vor re Ledsagere, og som havde Ordre til at forsyne os med nødvendig Føde, til vi vare komne ud af dette Kongerige. Hvad der skulle siden blive af os, eller ved hvilke Midler vi skulle settes istand til at fortsette vor Reise videre, da vi vare uden Penge og mestendeels nogne, det overlode vi til Himlen, og havde allene dette at trøste os med, at vi da vare nærmere det Sted, hvor vi kunne haabe at finde Vederqvægelse. Det kommer ikke egentligen Sagen selv ved, at fortælle alle de Møisommeligheder, vi udstode, mens vi vandrede gjennem dette vilde og øde Land, de høje Bjerge vi maatte bestige, de Vanskeligheder, vi fandt ved at stige ned af nogle af dem, da de vare saa steile, at vi kunne ikke gaae, men vare ofte nødsagede til at lade os glide ned over deres nevne Sider, hvilket splittede ei allene de stakkels Levninger af Klæder, som vi havde paa Kroppen, men og saa vort Kjød til de bare Been: de mange Aaer, vi spømmede over, eller vadede igjennem lige til over Halsen, da der kuns sielden vare Kander at finde: de tykke Skove, vi traf paa vor Reise, hvor Træerne var saa indviklede og Stammerne saa lave, at den eneste Maade at passere dem, var at krybe som Orme: ei at tale om de bestandige Farer, vi vare udsatte for af vilde Dyr, maa det være nok sagt, at vi undgik dem alle, og ved Guds Forsyn kom efter 11 Dages Forløb til en anden Monarks Grændser. Nu begondte vore Hjerter at sittre paany for at blive gjorte til Fanger, som før, eller om vi ogsaa fik Lov at passere ubeskadigede, da at døe af Mangel paa Føde; men her, som i mange andre Tilfælde i mit Liv, erfarede jeg, at Hielpen var nærmest, naar man mindst ventede den. Da vore Ledsagere stode reede at forlade os, kaldte en af dem vor Tolk tilsidde, og til lige bad mig at følge: jeg gjorde saa og saasnart vi vare komne til en vis Afstand fra Selskabet, saa de hverken kunne høre eller see os, tog Jndianeren en Læderpose frem under hans Klæder og stak mig i Haanden, og sagde derpaa noget til min Kammerat, hvorover han syntes ligesaa forundret, som jeg over at tænke paa Foræringen jeg havde faaet. Dog fattede han sig og fortalte mig, at det Hollandske Fruentimmer, som de kaldte Cathau, havde sendt mig 100 Kroner til mit eget og mine Venners Brug, men for at være vis paa, at den Person, hun havde Fortrolighed til, ogsaa havde opfyldt den ham givne Kommission, ønskede hun, at jeg ville sende hende noget tilllage, som Tegn paa, at jeg havde faaet hendes Gave. Nu stod jeg ikke længer i Uvished om, hvad hun havde meent med at give mig det Stykke Kobbermynt, og bede mig at give det tilbage, naar jeg hørde fra hende igjen: en Ting, som jeg dengang ansaae for en Umuelighed, og det var en Lykke, at jeg havde gjemt dette Tegn, som jeg gav Manden, og bad min Ven bede ham at bringe Fruen det igien, da jeg var forsikkret, det ville overbevise hende om, at han ei havde misbrugt hendes Fortrolighed, og tillige bad jeg at aflegge min oprigtigste og ydmygste Taksigelse for hendes Godhed imod mig og mine ulykkelige Staldbrødre. Dette var alt, hvad der foregik imellem os, vi samledes igjen med de andre, og da de 4 Jndianer vare borte, tog jeg min Pose frem- og overrumplede dem alle med Synet af de Penge, den indeholdt og Maaden, hvorpaa de kom i vore Hænder: dog bleve vi nige om at forsøge først, hvad Hielp vi kunne finde af disse vore nye Verters Medlidenhed, siden det kunne altid være tidsnok at betale for hvad vihavde nødig, naar vi ei kunne skaffe os det paa anden Maade. Men da de, vi forlode, havde plyndret fra os alt, hvad Vraget havde levnet, saa have de vi kun liden Grund til at vente bedre Behandling af deres Naboer, ikke heller haabede vi den, men besluttede at holde det beste Huus, vi kunne, med de Penge, vi ved det Holland, ske Fruentimmers Godhed vare blevne Ejere af. Vi beklagede meget Savnet af vore Flinter, da vi saae mange Fugle og noget Kvæg, som vi vidste, ville have været fortreffelig Føde for os, men paa den anden Side betænkte vi, at dersom vi havde løst vore Flinter, kunne det maaske have foruroliget Jndianerne og indviklet os i verre Fortrædeligheder. I det hele lode vi os derfore nøie med hvad Fødevare, vi kunne enten udbede eller tilkjøbe os af Jndianerne. Vi fandt dette Land meget bedre befolket end det, vi havde forladt, og at vi behøvede ingen Veiviser da vi fulgte Søkysten.