Viborger Samler, 1778-05-25
J Ja Alexander havde kuldkastet det persiske Herredømme, fik han i Sinde at ville holdes for Jupiters Søn. Macedonierne, allerede ærgelige over at see, denne Prinds rødmes ved, at have Philippus til Fader, forøgede deres Misfornøielse, da de saae, ham antage Persernes Sæder, Dragt og Skikke, og de bebreidede sig alle, at have gjort saameget meget for et Menneske, der begyndte at foragte dem. Men man knurrede kuns i Krigshæren, og ingen talede. En Verdsligviis, ved Navn Kallisthenes, havde fulgt Kongen paa sit Tog. En Dag, som denne hilsede ham paa Grækernes Maade, sagde Alexander til ham, hvor kommer det, at du ikke falder ned for mig, Herre, svarede Kallisthenes, du er Hoved for to Folk; det ene, Slave endog, førend du undertvang det, er ligesaa meget endnu, siden du har overvundet det; det andet, frit, førend det tiente dig til at erholde saa mange Seiervindinger, er det ikke mindre nu, efter at du har indlagt dig disse. Jeg er en Græker, Herre, og dette Navn har du hævet saa høit, at det, uden at giøre dig Vanære, ikke meer er os tilladt at fornedre det. Alexanders Laster vare yderlige, ligesaavel som hans Dyder; han var skrækkelig i hans Vrede; den gjorde ham grusom. Han lod skiære Næsen, Ørene, og Fødderne af Kallisthenes, befalede, at sætte hams et Jernbuur, og lod ham saaledes bære omkring med Hæren. Jeg elskte Kallisthenes, og havde alletider, naar mine Forretninger tillod mig nogle frie Timer, anvendt dem til at høre ham; og dersom jeg har nogen Kierlighed til Dyden, da skylder jeg dem til de Jndtryk, hans Taler gjorde paa mig. Jeg gik hen at besøge ham; God Dag, sagde jeg, berømmelige Ulykkelige, som jeg seer her i et Jernbuur, lige ligesom man indslutter et vildt Dyr, og det for at have været den eneste Mand i heele Hæren. Lystmachus, sagde han til mig, naar jeg er en Tilstand, der udkræver Styrke og Mod, saa synes det mig, ligesom jeg ret finder mig paa min Plads, i Sandhed, dersom Guderne ikke havde sat mig paa Jorden, uden for at fore et vellystigt Liv, da skulle jeg troe, at de omsonst havde givet mig en stor og udødelig Siel. At nyde de Sandselige Forlystelser, er en Ting, alle Mennesker let er i Stand til, og hvis Guderne ikke har skabt os, uden derfor, da har de gjort et Arbeide meer fuldkommen, end de har villet, og udført meer, end foretaget sig. Det er langt fra, føiede han til, at jeg er ufolsom. Du lader mig alt for vel indsee, at jeg ikke er det; Jeg har strax, saa snart du kom til mig, fundet en Slags Fornøielse i at see dig giøre en modig Gierning; men, for Gudernes Skyld, lad det være den sidste gang. Lad mig bære mine Ulykker, men hav ikke den Grumhed at lægge dine til. Kallisthenes, svarede jeg, jeg skal see til dig hver Dag; dersom Kongen saae dig forladt af de Retskafne, da skulle det ikke meer angre ham; han skulle begynde at troe dig strafværdig, ak! jeg haaber, han skal ikke nyde den Fornøielse at see, hans Straffe komme mig til, at forlade en Ven. De De udødelige Guder har trøstet mig, sagde Kallisthenes en Dag til mig, og siden den Tiid foler jeg noget guddommeligt hos mig, der har betaget mig Følelsen af mine Pinsler. Jeg har i Drømme, seet den store Jupiter; du var ved Siden af ham, havende et Scepter i Haanden og et Kongebaand om Hovedet; han viiste mig dig med de Ord: Han skal giøre dig meere lykkelig. Den Bevægelse, jeg kom udi, vognede mig. Jeg befandt mig med Hænderne, opløftede til Himlen, bestræbende mig for at sige: Store Jupiter, dersom Lystmakus skal regiere, da lad ham regiere med Retfærdighed. Du skal regiere Lystmakus, troe paa et Menneske, der maa være Guderne kier, siden det lider for Dyden. Alexander, der imidlertid havde erfaret, at jeg ærede Kallisthenes i sin Elendighed, at jeg besøgte, jeg beklagede ham, forfaldt strax i et nyt Raserie. Gaae, du Ulykkelige, sagde han, og strid med Løver, siden du finder saadan Behag, at omgaaes Udyr. Man opsatte kuns min Straf, for at lade den tiene des fleere Folk til Skuespil. Dagen derpaa, skrev jeg disse Ord til Kallisthenes: " Jeg maa døe; alle de Tanker, du havde gjort mig om min tilkommende Høihed, de ere forsvundne af mit Sind. Jeg skulle have ønsket at forsøde saadan en Mands Uheld, som du. Prexapus som jeg havde fortroet mig til, bragte mig det Svar: "Lystmakus, dersom Guderne har besluttet, at du skal regiere, kan Alexander ei betage dig Livet, thi Menneskene standse ikke Gudernes Villie." Dette Brev opmuntrede mig, og overveiende, at de allermeest lykkelige, og allermeest ulykkelige Mennesker, er ligemeget omringet af Forsynets Haand, besluttede jeg at lade mig lede ikke af mit Haab, men af mit Mod, og at forsvare, indtil det yderste, et Liv, der laae saa store Løfter paa Man førte mig ind paa Banen; en umaadelig Mængde Mennesker omringede mig; Vidner, enten til mit Mod, eller til min Skræk. Man løslader en Løve paa mig. Jeg havde svøbt min Kappe om min Arm, jeg frembod den denne Arm; den ville opsluge den; jeg greb fat paa dens Tunge, rev den ud, og kastede den for mine Fødder. Alexander, der af Naturen elskede modige Handlinger, beundrede min Standhaftighed, og dette Øieblik viiste hans store Siel. Han lod mig kalde, og rækkende mig Haanden, sagde han til mig: Lystmakus, jeg skienker dig mit Venskab, skienk mig dit igien; min Vrede har ikke tient, uden til at lade dig giøre en Handling, der mangler i Alexanders Levnet. Jeg fik Kongens Gunst, jeg tilbad Gudernes Beslutninger, og ventede deres Løfter, uden enten at søge dem, eller flye for dem. Alexander døde, og alle Folkeslagene blev uden Herre, Kongens Søn var i sin Barndom, og hans Broder, Aridens, var aldrig gaaet ud af den; Olympias havde kuns svage Sieles Dristighed, og alt det, der var Grusomhed, det var for hende Tapperhed. Roxane, Eurydice, Statira vare nedsiunkne i Sorgen; hver Menneske paa Slottet vidste at sukke, og ingen vidste at regiere. Alexanders Anførere havde altsaa deres Øine til hans Throne, men enhvers Ærgierrighed blev holdt i Tømme, ved Ærgierrigheden af alle de andre. Vi deelte Riget, og enhver af os troede at deele Priisen for sin Møie. Lodden gjorte mig til Konge over Asien, og nu, da jeg formaaer alt, trænger jeg meer, end nogen Tid tilforn, til Kallisthenes Lærdomme. Hans Ho Hans Glæde viser mig, at jeg har gjort nogen god Handling, og hans Sukke sige mig, naar jeg har noget Ont at oprette. Jeg finder ham imellem mit Folk og mig. Jeg er Konge for et Folk, der elsker mig, Huusfædrene haabe mit Livs Langvarighed, som deres Børns; Børnene frygte for at miste mig, som de frygte for at miste deres Fader; mine Undersaatter ere lykkelige, og jeg er det. Det Tilladelige og Utilladelige. At gammel Mand faaer Lyst at tage En ung og yndig Møe til Mage, Det taaler man; Dog, at han gift vil Skinsyg være, Og sine Horn uvillig bære, Det gaaer ei an. At Chloe, Graven nær, tør vove, Al Elskov evig at forlove, Det taaler man; Dog, at den blomstrende Lucinde En Moders Eed skal just forbinde, Det gaaer ei an At Thyrsis lever Melicerte For hendes Ja sit heele Hierte, Det taaler man: Dog, at han sig ogsaa forbinder Med Thyøber, Daphner og Selinder, Det gaaer ei an. At Phillis har den lille Vane, Hun vil saa gierne sees i Kane, Det taaler man Men at hun, lig en flygtig Tøite, Faaer ideligen Lyst at følte, Det gaaer ei an. At Harpax selv sin Mammon giemmer, Og ei de Viises Lyst fornemmer, Det taaler man: Men af Arvingerne at kræve, De just som Harpax skulle leve, Det gaaer ei an. At Digtere med Engle=Tunger, De Stores Gierninger bestunger, Det taaler man; Men at kun deres Sang da klinger, Naar Hævn, og Gunst, og Guld dem tvinger, Det gaaer ei an. At en Gargill sig kan fornøie. Kun ved at giekkes, spire, støie, Det taaler man; Men, at han dog paa slige Veie En sand Lyksalighed kan eie, Gaaer aldrig an. At hiin Tartuf det Puds kan spille, Sig som en Helgen at anstille, Det taaler man; Men at det sig derhos kan sømme, Hvem han selv lyster, at fordømme, Gaaer aldrig an Nyeheder.