Politivennen, 1798-01-01
Om Politiets Rettighed til Uddeling af Stokkeprygl, i Tilfælde af Opløb.  For nogle Dage siden skeete her i Byen et saa kaldet Opløb eller beore sagt Sammenløb af Mennesker - foran et berygtet Huus i en berygtet Gade stimlede i mindre Tidsrum end  tvende Timer mere end to tusende Personer tilhobe; og den Afgang enten Forretninger eller Kjedsomhed eller begge Dele af og til fremvirkede imellem disse, blev rigelig igien erstattet ved ny Tilvext af andre, som Rygtet eller Hændelsen havde givet Underretning derom.  Jeg vil ikke her afgive mig med at undersøge Aarsagerne til dette Opløb. Om en yderlig Krænkelse af den udvortes Velanstændighed (som vor Almue her, frem for andre store Stæder synes at yde megen sand Agtelse) eller en begaaet umoralsk Handling af en iblandt denne Gades Beboerne, som andre fortælle, eller et blot tilfældigt Klammeri imellem hiin berygtede Vært og nogle af hans Giester; har givet første Anledning til samme - det vedkommer ikke denne Afhandlings Æmne; lige saalidet, som nøie Regnskab for hvor mange og hvilke Vinduer den angrebne Person fik sønderslagne, eller hvormange Stene der først bevægede ham til, som man siger, at trække sig bort fra samme. Jeg erindrer blot, at Politibetienterne, efter at dette Angreb var tilende, indfandt sig paa Valpladsen*), forsynede med deres *) Der var engang Een i Flintes Tid, der ved saadan en Leilighed hvor de ogsaa kom forsildig sagde: "Man seer Politibetjenterne allevegne uden hvor man behøver dem." befalede Vaaben. (Spanskrørstokkene) Naturligviis var det ikke et Øjebliks Sag at bringe en talrig Hob Mennesker, hvoraf enhver fragaaende strax blev erstattet ved en ny tilkommende, fra hinanden, og fra hinanden skulde de. Til Expedient i denne Forlegenhed brugte da nogle imellem dem Stokken; og det er dette Brug i denne Anledning jeg her vil søge at underkaste nøiere Prøvelse. Endne i Forveien anmærker jeg af gode Grunde, at jeg ikke er juridisk forsynet med Beviser for, hvilke Politiebetientere, og hvilke Borgere der sloge og bleve slagne. Endskiønt jeg selv befandt mig paa Aastædet hvor jeg gierne i slige Tilfælde ønsker at være, for at høre de omløbende Raisonnements, Folkets Stemning, de fremsagte Jndfald, og de Forholdsregler man fra Politiets Side sætter derimod saa holdt jeg mig dog, af en ikke unyttig Forsigtighed, langt nok borte derfra til ej selv at blive angreben, og man kan altsaa paa den eene Side med ingen Ret forekaste mig Partiskhed, at jeg nemlig, som selv pryglet, skulde have skrevet i min egen Sag, lige som paa Den anden Side jeg ingen Ret har til at udgive mit Bemærkning fer andet end en Bemærkning (Wahruchmung) der altsaa maaskee kan mangle Erfarings (materiel, objective) Sandhed. Ner et Ord - jeg vil meget hellere fremsætte hin Sætning om uddeelte Stokkeprygl, som et Postulat, en Hypothese, for derfra at grunde min undersøgelse af sammes juridiske Retfærdighed, end som en Gierningssag (Corpus Delicti) hvorfra som Qvæstio facti, jeg skulde skride over til Qvæstio joris. Det er saa en egen Sag at faae en Politiretssag *) d. c. at sige, en Sag med Politiet, paa Halsen; og om jeg end vandt min Sag, blev derfor de slagne mindre uslagne? Endnu een Anmærkning, førend jeg begynder. Der er ingen, der meere end jeg kan *) Det heed før om dette Corps: Og raisonere med Politi Er kun sin Tid og Raison at spilde Gud skee Lov! Tiderne er forandrede - nu tager Politiet gierne imod Raison, og selve giver den imellemsiunder. agte og paaskjønne Politiets Jndretning i enhver stor Stad. Det var nødvendigt, saasnart Mennesker rykkede sammen i talrige Hobe og bleve saa at sige hinandens Contubernaler, at der tillige snart maatte opkomme Spørgsmaal, hvorledes dette bedst og beqvemmeligst kunde lade sig giøre; endnu maaskee snarere Smaatretter, der øjebliklig maatte afgiøres, for ikke at udbryde til store; siundsige. Logerende, der maatte holdes til Reenlighed, for ikke at opfylde hele Huset med Mislugt; Nattesværmere der maatte vænnes til ordentlig Sengetid for ikke at forstyrre de allerede liggendes Søvn o. s. v.; og saaledes opstod da først Begrebet af Politi, ligesom dets Navn af dette græske Ord (en Stad) noksom bekræfter dets Opkomst i denne Henseende. Det er altsaa slet ikke noget Mishag med dette Legeme i Almindelighed, der styrer min Pen, og Politiet vilde giøre mig høiligen Uret, om det faldt paa at beskylde mig derfor. Allene af Lyst til at gavne, af Lyst til ogsaa at bidrage mit, til dette Tidsrums høie Bestræbelse, at forvandle alt hvad der skeer til det som bør skee, af Lyst til ogsaa at hielpe for min Deel til en Fordoms Udryddelse eller Retslovens Anvendelse paa nok et Tilfælde, har jeg lagt mit Papiir paa Bordet. Og enten man bifalder mine Tanker, eller af mere gieldende Grunde omstøder dem, saa er der dog altid noget vundet derved, man har saaet endnu en Genstand beseet fra sin anden Side. Jeg kunde ogsaa gierne føre et andet Sprog, begyndende fra den øverste Pligtsætning, kunde jeg igiennem rigtige Syllogismer skride frem til den formelle Maxima for dette Tilfælde; igjennem strænge Difinitioner og Deductioner bevise den almene Gyldighed af samme, og af og til i Noter tale et Ord med den (deres Uphilosophiskhed og Betiser) som ikke tænke som jeg, eller have gaaet ud fra andre Grundsætninger- men det vil jeg ikke. og holder for man aldrig skulde ville det nogensinde, hverken i Praxis (med Næven) eller i Theorie (med Pennen.) Tingen kommer dog alligevel overveiet nøie ud paa det selv samme. Subjectiv Sandhed, lader sig ikke saa lettelig overføre til objectiv, (hvad jeg formener er sandt til Grundpiller for det alle Mennesker skulle ansee derfor) og skulde man engang overbevise mig om min Slutningsfeil, saa har jeg dog ved denne Skrivemaade det forud, at man ikke vil regne mig samme nær saa meget til Onde. For Resten er dette forskiellige Udtryk i og for sig selv en blot Form, en Indklædning en anden Ramme om det samme Skilderi, og aldeles ingen væsentlig Forskiel i Tingen. Thi enten jeg siger: for mine Øine forekommer denne Ting saaledes, eller: enhver, som den forekommer andeles har Feil paa sit Syn - saa mener jeg dog det sidste alligevel. Det er endog min Pligt ikke at tale et Ord, førend jeg har bragt det derhen, at jeg kan sige dette af Overbeviisning. De Feil der da opkommer ere blot af menneskelig Natur; det er blot Regningsfeil (maaskee stundom hele Beregnelsen selv) som gode Regnemestere altid tilgive hinanden. Og fra denne Fortale lige til Sagen. (Fortsættes.)