Ribe Stifts Adresseaviser, 1792-07-20
Fortsættelse af det i No. 15 begyndte Stykke om Frankerig. Hs. Majestæt svarede: at han ikke havde nogen Frygt af det Slags, og at en ærlig Mand, som har gjort sin Pligt, og har intet at bebreide sig, føler hverken Frygt eller Sindsuroe. Jmidlertid blev denne Skare, staaende og holdt fast ved sit Forlangende. Kongen igientog for dem: "at hans Hensigter vare reene, at han intet andet havde til Øiemmeed end Folkets Beste og Constitutionens Haandhævelse aldeles uforandret; at han vilde overveie deres Forlangender, og lade dem skee Ret, naar de vare overeenstemmende med Constitutionen. Nogle Stemmer raabte: Kongen leve; andre troer ham ikke. Een af Skaren præsenterede til Kongen en rød Hue, som han selv satte paa sit Hoved. Under disse Mellemhandlinger kom Dronningen ind tilligemed Kronprindsen; Hs. Majestæt viiste sig ikke allene roelig, men ogsaa ærværdig; Mildhed syntes at boe i hendes Siel, og Modet forlod hende ikke, endog medens der holdtes til hende en Tale endnu meere haard og heftig, end den til Kongen. Et andet Partie af denne Skare, uvidende om, at Dronningen, var gaaet ind til sin Gemahl, var løbet hen til hendes Værelser, som det med Gevalt aabnede, og giennemsøgte uden at finde hende. – Jmedens dette gik for sig paa Slottet, afsendte Nationalforsamlingen, som blev ved at være samlet, idelig derhen Deputerede, for i det mindste at forhindre, at Folket ikke forgreb sig paa Kongens Person. Klokken var allerede 9 om Aftenen, da denne Skare endnu var Herre over Slottet. Kongen forlangte, at den nu endelig skulde forføle sig bort. Præsidenten, Hr. Pethion anvendte sin Myndighed, eller rettere sin Jndflydelse, paa at udvirke dette; han foreholdt Skaren; at den havde opført sig kiek og saaledes, som det anstod et friet Folk, at den burde krone det te Forhold med Standhaftighed og Kierlighed, til Orden; at han nu selv vilde gaae bort, og at han bad dem at giøre det samme." Mængden adlydte hans Ord, og efter et Qvarteers Tid var ingen Pikke meere at see paa Slottet. - Dagen derpaa foreslog Hr. Averhoult forNationalforsamligen at hevne paa en udmærkende Maade Majestætens Trone, som ved de igaar udøvede Angreb var fornærmet og beskæmmet. Sessionen var da langt meere talrig en Dagen, forhen. Under Debatterne, som reiste sig herover, saae man de 4 Ministre fremkomme som Sendebud med et Brev fra Kongen, hvori Hs. Majestæt ikke besværede sig over de Tildragelser, hvortil man nyelig havde været Vidne i Hovedstaden, og som heele Frankerig ikke uden med en billig Sorg vilde faae at høre; men takkede det lovgivende Corps for den Andeel, som det havde taget i hans Forfatning, og bad det at beslutte de nødvendige Foranstaltninger for at betrygge Nationens arvelige Repræsentants Sikkerhed og Friehed. Hs. Majestæt forsikkrede tillige, at intet skulde giøre ham vaklende i sin faste Beslutning om at haandhæve den Constitution, som han med Eed havde antaget. Dette Brev syntes at giøre et meget ønskeligt Jndtryk paa Gemytterne, og det er at haabe, at dette sidste Foretagende af Jacobinerne, som er saa forargeligt i alle sine Omstændigheder, vil aabne Øinene paa den heele Franske Nation, og at det Navn, Jacobiner, ikke herefter vil blive nævnet uden med den Afskye og med al den Skræk, som det allerede har opvakt paa andre Steder i Europa. - Jblant de characteriske Træk i de Tildragelser, som ere en Følge af den Franske Revolution, er den Heftighed hvormed de begynde, da de synes at true med en almindelig Omstyrtning, og den Lethed, hvormed de stilles og endes, især mærkværdige. Optoged den 20de Junii var saadan, at allene Fortællingen derom kunde skrække; ikke desto mindre var Hovedstaden Dagen derpaa, uagtet den Frygt man naturligviis burde have for det Modsatte, ganske rolig, og Tingene syntes igien at gaae i den sedvanlige Orden. Nationens Character har uden Tvivl Jndflydelse herpaa; men det er tillige klart, at der er en anden Aarsag til disse forargelige Hidsigheder, hvilke, om de ikke alvorligen standses, og om Hovedmændene til samme ikke blive afstraffede, ville giøre det Franske Folk til det foragteligste i Europa og Jndbyggerne i Paris almindelig afskyede. Denne Aarsag bestaaer i nogle ligesaa fordervede, som ærgierrige Mænds Rænker, som dreie Nationen, efter deres egne Hensigter, og hvori en Pethion, en Merlin, en Santerre, en St. Huruge, ere skyldige, eller og dertil blinde Redskaber. Lykkeligviis begynder man at kiende dem alt meere og meere, og mange Folk, som den foregivne Patriotismes Orakler havde fortryllet, begynde at rive sig løs fra dette Bedragerie, og oprigtigen vende tilbage fra deres Vildfarelser.