Viborger Samler, 1795-07-06
(Jndsendt.) Til Trøst og Husvalelse for dem, som sættes i Nødvendigheden, at skrive Condulations Breve, meddeeles Udgiveren af Samleren følgende Præmisser af et saadant Original Brev, der tilhændekom mig som Svøb om et Stykke Brunsviger Pølse, og lyder saaledes: Næst sørgelig Gratulation og kierlig Taksigelse. for Jnvitationen til sin Sal. Kones Begravelse, skal jeg herved udi skyldigst Giensvar paa Hans Sal. Kones Dødsanmeldelses Dato, tilmelde, &c. Hvilket tillige beviiser at Pølsesnak ogsaa kan meere. H. i Junio 1795. Fortsættelsen af No. 26. Maaskee behøvede Kiøbenhavn at luttres med saa voldsom en Jld, for at ophøre, at være Tvillingriets Lazareth, det Sted, hvorfra Overdaads, og Qvindagtigheds og Vellysters Smitte udbredde sig over tvende Kongeriger. Frugtesløst blev det Stød, os f. A. 26de Febr. blev givet; som Røgen af det brændende Christiansborg bortviftede det Glimt af Almeen og Borgeraand, denne Tildragelse havde fremlokket; vi behøvede en ny, en eftertrykkeligere Mindelse, for at vækkes af vor Dvale, for at afryste de Klæder, vi holdtes i. O at denne dog maatte hielpe; at Overdaadens Templer maatte lukkes, dens Orgier forstyrres, dens Dyrkelse afskaffes, dens Følge forjages, og at i dens Sted Vindskibelighed, og Tarvelighed, og de huuslige Dyder i hvert Borgerhiem maatte finde sin Helligdom; og da, da var der for Danmarks Held, enddog blot for dets national Velstand, ved denne Jldebrand vundet uendelig mere, end der nu synes at tabes. &c. Blandt andet haaber Tilskueren, at man dog engang maa blues ved at have Sal, og Spisestue, og Cabinet, og Spillestue, og ubeboelige Stadsværelser i Dusinviis paa Rad, medens tusende og atter tusende af vore Medborgere ikke have det Sted, hvor de kunne hælde deres Hoved; &c. og ønsker, at man ved denne Leilighed vilde blive kiendt med Rigdommens hele Jntet, dens fulde Upaalidelighed, og lære at indsee, at Duelighed og Nøisomhed ere de eneste sande og uforkrænkelige Skatter; at vi med eet Ord blive Nordboer, Mænd, og Borgere. Mange, saare mange have ved denne Leilighed allerede viist sig at være dette; viist det ved deres kjække, utrættelige, selvopofrende Virksomhed i Nødens og Farens Dage; viist det siden ved deres ædle uegennyttige, menneskekierlige Hielpsomhed mod de Ulykkelige; mere end eet Navn er der mellem disses, der allerede længe ved Borgerbyder var Fædrelandet og Menneskeligheden helligt og kiert, mere end eet har tilvundet sig et høit Sted paa de gode Borgeres Liste; o! men desværre, desværre maa Tilskueren tilføie, at ikke lidet er Tallet paa dem, som ved denne Leilighed giøre deres Fædreland, giøre selve Menneskelighed Slam. Endnu gyser hans Hierte tilbage for at troe, hvad der saa hyppig fortælles om umenneskelig Mordbrand; endnu vil han haabe, at Ulykke eller i det høieste Uforsigtighed var Jammerens Ophav; og men sørgeligt er det, at han, som Øievidne, maae tilføie, at megen Søvnagtighed, Trevenhed, Branqvillie, viistes i al dens Standsning og Lindring; med hvormegen Ligegyldighed mangfoldige, som et andet Skuespil, betragtede deres Brødres Elendighed; hvor ublue, hvor umenneskelig Egennytten var i at lade sig sin Haandrækning, sin Bistand, sin Færsel betale; hvor ugudelig den troede at kunde nytte Leiligheden til at for dyre Livets Nødvendigheder, for de ulyksalige, der havde saa retfærdig en Fordring paa alle gode Menneskers Medynk og Hielp. Vel har Regieringens priisværdige Forsørg gjort meget for at lindre de Ulykkeliges Nød, for at udrive dem af Ransmænds og Blodsueres Kiøer; men dog fremture disse endnu at nytte enhver given Leilighed; trøds Magistratens Opfordring, ja trods den kongelige Befaling, f. Ex. at opskrue Huses og Værelsers Leie til en Priis, som ingen, uden Eierens Gierrighed kan finde billig. Tilskueren ærer den sindige, den milde Aand, der besieler vor Lovgivning; han ved ikke engang, om han, saa meget end Øieblikkets Tarv berettigede dertil, vilde have ønsket, man havde grebet til meere kraftige Forholdsregler; men dette kan han dog f. Ex. ikke undlade at ønske, at et af vore mange periodiske Skrifter vilde engang længere henne i Aaret levere en navnlig Fortegnelse paa alle de Huuseiere, der havde forhøiet deres Værelsers Priis en tredie Deel og derover. Vist nok ere de, der allerede i deres saa nylig reddede og endnu ikke fuldkommen betryggede Huse have kundet begaae denne Skiændighed, uægtelig Mennesker, der ere vante til at bære, og haane den offentlige Forlagt, og alle gode Menneskers Afskye: men i det mindste vilde da ikke denne deres Lumpenhed blive Exempel; vilde ikke hielpe Egennyttens Røst hos mange bedre men skrøbelige Mennesker at faae Magt over Menneskelighedens.