Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1806-11-04
Nyeste. kilderie af K. benhavn. hos enten Fjerde Aargang. No. 7. givet og forlagt af J. Werfel, trykt i Kjøbenhavn, hos P. H. Høeckes Enke. Tirsdagen den 4 November, 1806. Samvittigheden. En Allegarie. Man bebreidede engang Samvittigheden, at den var meget efterladen i sine Forretninger og at den lod Menneskene have alt for stor Raadighed. J Gudernes Forsamling blev man derfor enig om, at sætte denne Halvgud under offentlig Tiltale, og straffe ham for Forsømmelse af Embedspligter. Men inden denne Tiltale decreteredes, skulle Mercur gjøre med Samvittigheden en Reise omkring paa Jorden, for at undersøge hvorvidt dens Paastand, at Menneskene saa herlig forstode at dysse den i Søvn, uden at den kunde modstaae deres Tryllekraft, var grundet eller ei. De kom begge ned paa Jorden, og vandrede ved Midnatstider paa Embedsvegne omkring blandt Menneskene. Een af de første, de kom til, var en Regent, der Dagen i Forveien havde leveret et Feldtslag. Han laae paa et Slot i en prægtig Seng med Silkeomhæng, Klokken har allerede tole, og han kunde ikke faae Søvn i sine Øine. Hans Tanker vare sysselsatte med vigtige Planers Kroner og Sceptere gjøglede for hans Phantaste. J det samme traadte Samvittigheden ind i Cabinettet, i Skikkelse af en Aand. Er det nu Tid at sove," sagde den. Medens du her hviler paa bløde Duun, ligge mange hundrede af dine tappreste Krigere paa Valpladsen, lemlæstede, halvdøde, sønderhugne, sønderskudte, ja søndertraadte af Heste. Hører du ikke deres Hvinen? Seer du ikke de Gispende, der vilde velsigne den Haand, som med et Dolkestik vilde ende deres Lidelser, - der vilde tage Giften som en Lædskedrik, dersom nogen Velgjører vilde række dem samme? Hører du ikke, hvorledes de Børn skrige, der have mistet deres Fader, hvorledes deres Moder jamrer sig? De troe han ligger i Gravens trygge Skjød, og an ikke at han endnu vælter sig i sit Blod mere levende end død - Du sover, - du føres ikke ved denne Jammer. - Ak, svarede Fyrsten: Engel eller Dæmon, hvo du end er Vær ikke saa haard, Viid, at jeg var Menneske førend jeg blev Første, Mit Hjerte bløder, naar jeg seer den mindste Skabning lide; min Haand skjelver, naar jeg skal undertegne en Forbryders Dødsdom, hvorledes skulde jeg da, uden at gyse, kunne tænke paa Krigens Elendigheder, paa de mange tusinde Uskyldiges Dødsdom, der underskrives i det Øieblik, jeg sætter mit Navn under en Krigserklæring, Men jeg er Regent, og Fornærmelser mod Regenter, og Stater kunne kun forsynes med Blod. Den Stærkeres Ret har været den gjeldende fra Verdens første Skabelse af Alexander har i alle sine Krige ikke været Aarsag til saa mange Menneskers Død, som Cain, da han dræbte sin Broder og med ham en Fjerdepart af hele Mennestellægten. Menneskene skabtes jo desuden for at døe, til eller tyve Aars kortere Levetid veier paa Evighedens Vægtskaal, intet Soelguun. For den, som engang skal døe, er det ligegyldigt enten en Kugle dræber ham i et Nu paa Valpladsen, eller en Helsot martrer ham langsomt ihjel paa Sottesengen. Af de 10,000, som faldt i Gaar, havde maaskee Halvparten inden, 20 Aars Forløb fundet deres Død paa andre Mander. Der gives jo Elementer nok, ver kunne opsluge Mennesker. Bestandig beraaber man sig paa de mange Offre Krigen fordrer og faaer, men ingen har jeg endnu hørt Bage over de mange ifinde Offere, som Menneskene frivilligen bringe Havet aarligen. Forat hente begge Jndiers Slikkerier lader man mange Tusinde begraves i Bølgerne, og naar en Regent vil tage Hævn for tilføiede Fornærmelser, udvide sine Landes Grændser eller befordre sit Folks Hæder, saa skriger man Ak og Vee over det Grusomme i at føre Krig Medens Regenten saaledes talde for sig, nikkede Samvittigheden bestandig med Hovedet, og inden han var tilende med sin Tale, var Samvittigheden allerede dysset i dybeste Søvn. (Fortsættes.) Lange Slæb. Moderne have stor Lighed med Statsrevolutioner, der i Almindelighed ende med hvad de begyndte og begynde med hvad de endte; den forkaste det gamle, for at indføre det ny, og aldrig saasnart have indført det ny, førend de atter tage fat paa det gamle. Vore unge galante Damer troe, at de ere meget moderne klædte naar de bære alenlange Slæb, uden at betænke, at deres Bedstemødres Bedstemødre allerede havde samme Mode, ja at man allerede i Ludvig den Fjortendes Tidsalder har saadanne Slæb. Mercier sammenligner disse Pyntens Supplementer med de Jndianske Faars store Haler, som de maae trække efter sig paa en lille Rullevogn. J fordums Dage havde Damerne istedet for den Vogn, som disse Faar kjøre deres Hale paa, en egen Person i deres Tjeneste, for hvis Forretning det blandt andet var at bære den naadige Frues eller Frøkens Slæb. Vor Tidsalders beskednere Damer undsee sig ved, at have et saadan unyttigt Væsen i Hælene paa sig. De drage derfor selv deres Slæb. Deres Opfindelsesaand i Alt hvad der angaaer Moden er imidlertid uudtømmelig, og dersom det var mueligt for Mandkjønnet at følge dem Skridt for Skridt i deres Opdagelser og Forsinelser, vilde vort Kjøn gjøre sig langt større Forestilling om det qvindelige Genie end det nu er Tilfældet. Hvilke Manoeuvres gjøres der ikke og kan der ikke gjøres med de lange Slæb? En Dame, som forstaaer at bruge sit Slæb rigtig, kan udtrykke dermed, uden at hun behøver at aabne Munden, Alt hvad hun kun ønsker. Den uopnaaelige Madame Fourees forstod især i saa høi en Grad den Konst, at bruge og modificere sit Slæb efter de forskjellige Caracterer og Lidenskaber, hun vilde fremstille, at der blot over hendes Slæb kunde skrives et heelt dramaturgisk Blad. Et Fruentimmers Slæb og hendes Vifte ere to Organer, som Gall vel har forbigaaet, men som virke meere end nogen af de øvrige. Naar en Dame tager Flippen af Slæbet, holder den med den udstrakte venstre Arm, og skotter til den høire Side, hvo forstaaer da ikke hendes Udtryk, hvor læser da ikke i denne Stilling, den Tilstand, hvori hendes Siel befinder sig Naar hun med begge Hænder tager Slæbet op og snoer det ganske stramt omkring sig, hvo vivler da et Øieblik paa, at vort Selskab ikke er hende behageligt meres Naar hun derimod lader det hænge langt ned og feier Sandet bort dermed, saa maatte det være en slet Fruentimmerkjender, der ikke strax skulde kunne indsee, at hendes Tanker ere meget sysselsatte, og at dette Øieblik ikke er det beleiligste at tale til hende. Kort, jeg kunde opregne hundrede saadanne Slæb Bevægelser, der paa et Haar vise os hvad der foregaaer i det smukke Kjøns Siel Lichtenberg har bevist, at intet bedre udtrykker de forskjellige Caracterer, end en trekantet Hat, og at Physiognomiken har tabt meget ved Jndførelsen af de runde. Hvo skjender f. Ex. ikke omtrent den Mands Caracter, der sætter Hatten skjævt eller forkeert, høit i Panden eller dybt i Øinene? – der slaaer den bageste Skygge ned &c. &c. - Havde det i Lichten bergs Tid været Mode at bruge lange Slæb, saa havde han af disses Stillinger og Bevægelser sikkert udledet ligesaa interessante Bidrag til Fruentimmernes Caracteristik. -J den senere Tid er det blevet Mode, at have Speile, hvori man kan see sin Figur fra Top til Taa og hvori en Dame kan bedømme sin Pynt lige fra Kanten af hendes Saffians=Sko indtil Frø knoppen i den Blomst, der pryder hendes JsseDe lange Slæb skulle have givet den første Anledning til disse Speiles Jndførsel. For saadant et Speil kan man gjøre alle muelige Bevægelser med Slæbet, og øve sig i at lade dette tale, medens Munden tier. Var jeg Minister, og det paalagdes mig at udtænke Skatte, saa skulle Fruentimmerslædvære den første Gjenstand jeg vilde fordre dem af. Regner man hvert Slæb til 2 a 3 Alen, og antager man, at 20,000 Damer Aar ud og Aar ind bære Slæb, saa kan man uden Overdrivelse paastaae, at 140,000 Alen diverse Sorter Tøi opslides paa vore Stuegulve og vore Fortouge.