Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1843-02-27
Jndenlandske Efterretninger. Under Mærket S. M. læses i No. 1153 af Fædrelandet følgende Bidrag til Skildringen af vor Retsforfatning".Hr. Redacteur. Naar De i Deres Blads næstforrige Løverdagsnumer ved at omtale den senere saameget omskrevne Historie med de bortkomne Documenter, som fandtes hos Cancellipræsidenten, har kaldet Troen paa vor Retsforfatnings Ypperlighed en Fabel, har De ikke kunnet være uvidende om den Forargelse. De derved har givet Anledning til hos danske Stokjurister og deres Eftersnakkere", og jeg kan ikke troe Andet, end at ethvert nok saa lidet Bidrag til at bevise Rigtigheden af Deres Paastand, vil være dem kjærkomment. Da jeg nu med Dem er enig i, at Spørgsmaalet om vor Retsforfatnings Ypperlighed, Sandheden tro, ikke kan besvares bekræftende, ligesom jeg antager, at den modsatte ikke ualmindelige Anskuelse er en virkelig Hindring for hurtigt Fremskridt til det bedre, haaber jeg at De igjennem Deres Blad vil aabne mig Adgang til at bidrage min og end kun ringe Skjerv til at tilintetgjøre Jndbildningen om vor Retsforfatnings Fortræffelighed. Det er ikke min Hensigat indlade mig i en udførlig Udvikling af de mang foldige til en fuldstændig Behandling af denne Materie henhørende Puncter, kun nogle ganske faa, men, som jeg troer, desto meere iøinefaldende Skyggesider skal jeg udhæve, imødeseende, om og hvorledes den Berlingske vil bestræbe sig for at fremstille ogsaa disse i det herligste Lys. – Jeg vil da først spørge, om den Retsforfatning virkelig kan betragtes som god og ønskelig, hvor den foreløbige og endelige Jnqvisition i criminelle Sager, saaledes som Tilfældet er i Danmark, er overladt til Enkeltmand, der ucontrolleret baade af Offentligheden og nogensomhelst ham sideordenet Retstyndig, kan styre og lede Forhøret, som han vil, dictere til Protocollen hvad og hvorledes han vil arrestere og igjen udlade af Arresten hvem han vil af de Personer, der møde for hans Forhør. Jeg vil spørge, om denne Ulempe paa nogensomhelst fyldestgiørende Maade contrabalanceres enten derved, at Underdommeren er forpligtet til at have 2, som oftest i Lovgivningen ukyndige og ikke sjelden af Dommeren aldeles afhængige, Almuesmænd el Retsvidner, eller derved, at der, først efteral Forhørerne ere sluttede, beskikkes Jnqvisiten en rets kyndig Defensor, med hvem han frit kan raadføre sig, vil man forsvare det bestaaende enten ved den Paastand, at der skal en høiere Grad af Forvorpenhed, end der kan præsumeres hos edsvorne Stats Embedsmænd til at gjøre en falsk Protocollation, og uden Grund arrestere en Uskyldig, eller ved den Betragtning, at begaaede Feil fra Under dommerens Side kunne udjevnes derved, at Forhørerne indkomne for de collegialiter sammensatte og Sagen med stor Nøiagtighed og Samvittighedsfuldhed drøftende Overretter, da vil jeg hertil svare, deels at man har havt Exempel paa slig Forvorpenhed, deels at en paa Bedømmelsen af Jnqvisitens Straffskyld og hele Skjæbne væsenlig indvirkende Protocollation kan være og ikke sjeldent sees at have været fremkaldt, ikke som Følge af directe mala sides, men af Ensidighed, Skjødesløshed og Mangel paa Forholdets rigtige juridiske Opfatning fra Underdommerens Side, der, controlleret enten af et tilstedeværende Publicum eller af en den Tiltaltes Tarv iagttagende Defensor, eller endelig med lovbestemte Regler for sig om, naar, og under hvilke Former personlig Arrest kan finde Sted, upaatvivlelig vel vilde vogte sig for Misgreb. – Endelig vil jeg minde om, at ikke alle Sager som bekjendt kunne eller skulle indkomme for de overordnede Domstole, og at det saaledes ikke er uden Exempel, baade at en Uskyldig ved en slig inappellabel eller ikke appelleret Dom, har lidt enten ufortjent eller større Straf, end der tilkom ham. Den factiske Omstændighed, at Danmark i det Hele taget har baade retsindige og retskyndige Underdommere, vil naturligviis ikke kunne anføres til Forsvar for den udhævede de jure bestaaende væsentlige Mangel i Retsforfatningen. – Jeg vil dernæst lægge Alle dem paa Hjerte, der idelig og idelig føre Forsvaret for det bestaaende, ret at anskueliggjøre sig, hvorledes det i Lovgivningens Udøvelse egentlig staaer sig med den af høisalig Kong Christian den Femte i Spidsen af hans Lovbog proclamerede Sætning, at Loven bør være lige billig og lige taalig for Alle." Mig forekommer det at være saa langt fra at denne Sætning i Virkeligheden skeer Fyldest, at det snarere har Udseende af, at der gives hele Brancher i den danske Lovgivning, der synes ene bestemte for den simple Mand, medens Alle de, der henhøre til hvad De, Hr. Redacteur, meget træffende har kaldet det kjoleklædte Aristokratik, uændsede og saa godt som for Hvermands Øine have Privilegium paa at overtræde disse Lovbud. Jeg skal i saa Henseende kun her nævne vore Lovbestemmelser og Betleri, Løsgængeri og Usædelighed. Er det da tillader jeg mig at spørge - en Usandhed, at, medens den fattige og i Pialter klædte Mand, naar han gribes i at tigge blot om en Skilling, idømmes Fængsel paa Vand og Brød, og i Gjentagelsestilfælde endog kan komme i Forbedringshuset, saa gaaer den fornemme Betler, han, der i pyntelige Talemaader og zirlige Breve tigger og 10 Rbd., uændset paa Gader og Stræder, Eller er det mindre sandt, at, medens den simple Mand og (indtil Placaten 16de December 1840 tillige enhver ugift og endnu ikke 28 Aar gammel Bondesøn) straffes som Løsgjænger, naar han ikke tager fast Tjeneste, saa staaer det Enhver af de saakaldte bedre Classer frit for at være Dagdrivere fra Morgen til Aften, ligemeget om det end er notorisk at han hverken har Formue eller fast Næringsvei og ene lever paa Borg og Gjeld? Hvo vil driste sig til at benegte, at, naar det tilfældigviis opdages, at Ole Nielsen eller Peer Jensen har svigtet sin ægteskabelige Tro, kommer han skaanselløs paa Vand og Brød, med mindre maaskee, og endda kun maaskee, hans Kones Forbøn efter Omstændighederne befrier ham herfor, medens det længe kan vides, at Kammerherre den og den, som er gift og boer der og der, uændset af Magistrat og Politii, i næste Gade har sin anerkjendte Maitresse? Hvo veed ikke, med hvilken Strenghed Bestemmelserne i Lovens 6-132 og Pl. 12te Juni 1827 bringes til Anvendelse mod Almuesfolk, medens det er uden Exempel, at en ugift Conferentsraad tilpligtes at entholde sig fra sin til Huse hos ham værende dame de societe? Skjøndt jeg med Forsæt for Tiden ikke agter at benytte mig af de mange praktiske Beviser paa alt det Ovenanførte, hvoraf jeg er i Besiddelse, kan jeg dog ikke i sidstnævnte Henseende undlade at henlede Opmærksomheden paa en for nylig ved Overretten paakiendt Sag, der findes meddeelt i Dagens sædvanlige Retsliste. – Da denne Sag i høi Grad har oprørt min Retsfølelse, har jeg fra paalidelig Kilde søgt nøiere Oplysning om samme og skal her fremstille de factiske Omstændigheder. Disse ere i Korthed følgende. J Raageleie, henhørende under Frederiksborg Amt, boer en Fisker ved Navn Magnus Larsen, der ingensinde har været tiltalt eller straffet. Han er nu 75 Aar gammel, altsaa 5 Aar over den Alder, der antages at være den almindelige menneskelige. J denne sin Alderdom trænger han deels til Pleie deels til en Medhjelp i sine faa Forretninger i Huset, i hvilket Øiemed han tager et Fruentimmer til sig. Man troe ikke, at dette Fruentimmer er en blomstrende Ungmø. Hun er tvertimod en 62 Aar gammel Enke ved Navn Maren Nielsdatter. Disse 2 gamle Mennesker boe fredelig og - det behøves vel neppe at siges - uden at søge Seng med hinanden sammen i een Stue. Amtmanden over Frederiksborg Amt, der kan sin Lovbog, og veed, at det er Øvrighedens Pligt, naar Nogen for Anden vorder mistænkt og berygtet at leve et letfærdigt og skammeligt Liv, at tilholde Vedkommende at entholde sig fra hinanden, udsteder imidlertid et Decret, hvorved han befaler disse to Gamle at flytte fra hinanden. Deres Jndsigelser herimod nytter ikke, og da de i Bevidstheden om at deres Levnet og Forhold ikke afgav eller fornuftigviis kunde afgive nogen Forargelse, deels om at de umuligen kunde undvære hinandens Pleie, ikke efterkom dette Decret, blive de Begge satte under Justitiens Tiltale, og dømmes hver baade ved Under- og Overretten til 8 Dages Fængsel, en Straf de maae udstaae, uden engang at kunne faae Sagen ind for Landets øverste Domstol. - Jeg spørger, hvad skal man dømme og en Retsforfatning, hvorunder Sligt in optima forma kan og maa skee, Troer man, at Sligt vilde være muligt i et Land, hvor der var ikke en strengt til Lovens Bogstav og ved den juridiske Exception, at den judicielle Magt ikke kan underkjende et administrativ Decret bunden Domstol, men derimod en det virkelige Forhold undersøgende og dømmende Jury, Og jeg spørger fremdeles, om Nogen for Alvor vil paastaae, at det selv samme vilde være skeet mod Personer af den bedre Classe, Lad os engang forflytte Scenen fra Raageleie til Frederiksborg; i Stedet for den gamle og svagelige Fisker Magnus Larsentænke, os Kammerherren og Amtmanden i sin Alderdom staaende ene og forladt, og jeg troer mig berettiget til at betvivle, enten at nogen Øvrighedsperson vilde falde paa at give Hans Høivelbaarenhed et Tilhold om at entholde sig fra den gamle Frøken, han muligen vilde tage til sig for at pleie sig, eller at Nogen af dem løb nogen Fare for at komme i Fængsel. - Jeg skal her ende de faa Momenter, jeg ønskede at meddele til en Bedømmelse af vor Retsforfatning. Det har ikke været min Hensigt at levere en dybtgaaende Udvikling af de mange, høist vigtige, men derfor meget omdebatterede Puncter, der ved en slig Bedømmelse kunde være Spørgsmaal om. Jkke desto mindre haaber jeg, at, omDe, Hr. Redacteur, end saaledes i disse Linier har savnet en Undersøgelse og Fortrinligheden af Jndførelsen af mundlig offentlig Procedure, Juryen, den accusatoriske i Stedet for den inquisitoriske Procesform, navnlig i politiske Sager m. m., saa vil De dog erkjende, at det af mig i al Korthed skizzerede og i størst mulig populair Form Meddeelte vedrører tvende høist væsenlige Betingelser for en god Retsforfatning, nemlig Garantierne for en retfærdig, den personlige Frihed respecterende Retspleie og Lighed for Loven.