Viborger Samler, 1845-01-04
Ogsaa Slutningen af Kammerraad Drewsens Foredrag egner sig til ordret Meddelelse: En ædel Greve – jeg siger ædel ikke fordi han er af Adel – en ædel Greve fra Laaland har sagt om Bevægelserne i Bondestanden, at de ikke have saa grumme meget at betyde, og at, om Nogen gjorde Optøier, havde man Karle med stærke Arme, der let kunde standse saadanne Optøier. Ja, dette erkjender jeg, men hvo ere da disse Karle med stærke Arme, Dog vel Bondens Sønner, Og skulde man skikke Bud efter Militairet, er da ikke ogsaa alle Soldater Bondens Sønner, Og Sønnen vil neppe skyde paa Faderen. Disse Optøier kunne altsaa blive farligere end man mener. Ja, thi jeg bør udtale Alt i denne Retning, thi det forekommer mig, at just heri, just for at saadanne Optøier, kunne afværges, ligger et Motiv for Herremanden til at stræbe efter, at faae Bondestandens Fordringer opfyldte. Jeg har engang hørt nogle Yttringer, som i høieste Grad forbausede mig. En tilsyneladende (thi jeg kjender ham ikke) sindig Bonde, med hvem jeg talte om Landboforholdene, svarede mig nemlig, da jeg yttrede, at der nok ikke iaar var Stort at vente i denne Henseende, med de Ord: "Ja, Hr. Kammerraad, gjøres ikke Noget for Bondestanden, saa frygter jeg for, at Postelinet vilblive slaaet itu." Jeg veed ikke, om Forsamlingen opfatter disse Ord, som jeg, men det forekommer mig, at, naar man først har slaaet Postelinet" itu, da vil man dandse Carmagnole omkring Stumperne og synge ca fra til en dansk Melodi, og dette er da en Tilstand, som vist Jngen af os ønsker nogensinde frembragt, for hvilken Enhver af os maa grue. Jeg skal ikke længere opholde Forsamlingen, men slutte med de Ord: Nu vide samtlige Herrer, at min Mund er lukket; men hvis de skulde ville atter angribe mig, idet de ønske atter at forskaffe mig nogen Moerskab, saa siger jeg som Hummer i de Uadskillelig: Jeg er ganske til Deres Tjeneste, J Slutningsmødet den 21de Decbr. 1844, holdt den kongelige Commissarius og Præsidenten Taler. Efterat den kgl. Commissarius havde udtalt det Haab, at den usalige Strid angaaende Fædrelandets fremtidige Sammenhold skulde være endt ved den af Forsamlingen forventede kongelige Erklæring denne Sag betræffende, samt at Resultatet af den Kamp, hvormed Meningerne under nogle Forhandlinger vare traadte skarpere frem imod hinanden end i nogen foregaaende Forsamling, vilde blive høist velgjørende, – fortsatte han saaledes: Det er nu den tiende Stænderforsamling, som jeg har gjennemlevet med de Mænd, som ved Kongens og Folkets Tillid, have været kaldede til at raadslaae om Landets Anliggender. Det kan ikke være andet, end at Afskeden stedse har maattet bevæge mig i mit Jnderste, at Tilbageblikket over det vigtige Afsnit i mit Liv, som hver Gang er bragt til Ende, har maattet fylde min hele Sjæl med stærke, levende, alvorlige Følelser, og at disse, om end i det Hele beslægtede, dog hvergang have været blandede paa en særegen Maade. Een Følelse har imidlertid ved enhver saadan Leilighed været den første og mægtigste, den af hjertelig Taknemmelighed mod det Forsyn, der har ført mig af de vanskelige Veie, jeg har havt at gaae, og denne Følelse griber mig, om muligt, med end stærkere Kraft denne Gang end nogensinde tilforn. Da jeg for noget over 2 Maaneder siden her begyndte min Gierning, gik jeg vel dertil med det faste Mod, hvormed jeg stedse har betraadt den Vei, som Pligten havde anviist mig, og mit Mod blev styrket ved den Tillid, som jeg, ved at tænke over Personer og Forhold, maatte fatte til den Aand, som her vilde gjøre sig gjældende. Jmidlertid følte jeg de Vanskeligheder, som Tidens mange Rivninger og den store Bevægelse i Meningerne, i Forbindelse med min tiltagne Alder, syntes at optaarne for mig. Men den Almægtige være lovet, som har givet mig Styrke til at føre mit Arbeide saaledes til Ende, at jeg, naar jeg i mit Lønkammer prover min Virken, vel bliver mangen Brøst og Ufuldkommenhed vaer, men dog ikke kan skjønne, at jeg i det Hele har forfeilet den rette Vei. Med dyb Følelse maa jeg ogsaa erkjende, hvad jeg i saa Henseende skylder den dygtige Bistand, som jeg har fundet i Forsamlingen, og hvilken Tilfredsstillelse det har været mig, at denne om ikke i sin Heelhed saa dog i sin Fleerhed, har bevaret samme Velvillie og Hengivenhed for mig, som den, hvormed jeg blev modtaget, da jeg i 1835 traadte frem, for at indvie den da nye Jnstitution og som siden stedse har fulgt mig fra den ene Forsamling til den anden; ja, jeg kunde være nærved at troe, at denne Velvillie har faaet større Varme og Dybde end nogensinde forhen, ligesom jeg og mod flere af de Personligheder, som her yderligere have udfoldet deres Aand og Sindelag, finder mig hendraget ved forstærkede Følelser af Agtelse og Hengivenhed. Det er saaledes med glade og opløftende Bevægelser i mit Jndre, at jeg nu slutter min Virksomhed i denne Sal, ikke blot for denne Gang, men - derom kan jeg ikke tvivle – for bestandig. – Efterat den kgl. Commissarius, havde endt sin Tale med Tak og Høiagtelsesbevidnelse til Præsidenten, holdt denne en Tale, hvoraf Slutningen her meddeles: Jeg kan ikke omtvivle, at jo alle Forsamlingens Medlemmer have med mig modtaget det samme velgjørende Jndtryk, naar Forhandlingen har draget sig fra de enkeltstaaende Jnteressers stridige Enemærker over i det Nationales eller det Statsborgerliges høiere Region. Det er det Almene i Modsætning til det Particulaire; – og med dette Jndtryk have vi erholdt Bevidsthed om den Styrke, som Enighed tillige giver, og den Fortrostning, som hviler alene i denne Styrke. Dette Jndtryk vil Jngen i denne Forsamling have kunne modtaget saa fuldt, og Jngen vil vide saaledes at vurdere dets Betydning, som den høithædrede Mand, der, som ingen Anden, har fra Stænderinstitutionens første Begyndelse fulgt og deelt dens Virksomhed igjennem alle dens enkelte Trin, der, som ingen Anden har viet den sin Jnteresse, og nu har, med den samme Selvopoffrelse og Kraft, som altid, fuldført sit vigtige Kald. De samme Ønsker, som hvergang have ledsaget ham herfra, følge ham ogsaa dennegang, og de følge ham med særegen Betydning. Thi det er Ham, der skal staae for vor Konge som det umiddelbare Vidne om Det, der fremfor alt Andet har have Kraft til at forene Alles Jnteresse, som den nærmeste Tolk for det danske Folks Begjæringer, Ønsker og Forhaabninger; og hvad kunne vi vel ønske ham Bedre, end at han maa øine de Frugter, som ikke ville udeblive, naar Regjering og Folk forene, under Forsynets Velsignelse, deres Virken til Fædrelandets Vel! Der er et Ord, som er udtalt af en gammel kirkelig Lærer, og som ofte er blevet anført til Lærdom og Erindring, i Særdeleshed ved Forhandlinger paa de religiøse Enemærker. Men det er ikke paa disse Enemærker alene, at det har sin fulde Anvendelse. Det er dette Ord: at Det, hvorom det gjælder, er Enighed i Det, som er nødvendigt, Frihed i Det, som er tvivlsomt, men velvilligt Sindelag i Alt. Og - idet jeg endnu beder den ærede Forsamlings Medlemmer modtage min Tak for det Sindelag, som er kommet mig i Møde til hvilken Side jeg end har vendt mig - vil jeg slutte mi Ord med det Ønske: at vi – Saamange som det vil være beskikket, atter at samles her med hverandre – maae samle som Mænd, der vide at hylde dette Valgsprog i Gierning og i Sandhed.