Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1802-01-20
Da den Kiøbenhavnske Post endnu fattedes i Dag Formiddag Kl. 9, saa kunde ingen betydelige Jndenlandske Nyheder denne Gang haves, hvorfor de opsættes til næste Avis. For dem, som maatte ønske at vide, hvad det betyde at giøre Cour hos den første Borger i en frie Stat, har en Fremmed i Paris givet en vidtløftig Beskrivelse over en Andients hos den første Konsul, hvoraf følgende er det Væsentlige. Først bleve vi indladte i et ForsamlingsVærelse i Thuilleriernes høire Fløi, hvor vi fandt alle Gesandterne med de Fremmede, som de vilde forestille, og Statsraad Benzech, som gjorte Honneurs og hvem vi alle foreløbig bleve præsenterede ved Navne. Ogsaa Minister Talleyrand indfandt sig og underholdt Selskabet. Ved Dørene og i Værelserne stode Statsbud i blaa Klæder med Guldkjæder og Halsen og andre Republikanske Jnsignier. Bonapartes Domestiker serverede med Chokolade, og Liqueurer, og efter en halv Times Forløb begav de hele vel af 80 Personer bestaaende Tog sig paa Marschen under Bentzechs Anførsel. Ved Jndtrædelsen i den høie hvælvede, forhen de 100 Schweizeres, Sal lød pludselig en fuld Musik af det hele 70 Md. stærke Garde=Orchester fra det høie næsten ubemærkelige Gallerie. Under samme paradeerte Bonapartes koldssalske Livkompagnie, hvorved man uvilkaarlig troede sig henflettet til Marenge. I den næste Sal vare Officererne af Generalstaben opstilte. Derpaa traadte man ind i den prægtige, fordum Kongelige Andientssal. De 3 Konsuler, Cambaceres i Midten, Bonaparte ved den høire og Lebrun ved den venstre Side, stode foran Kaminen; bag dem fire Gulder i prægtig Stats Uniform, paa høire Side Ministrene og paa den venstre Statsraadene, de første i røde med Sølv og de sidste røde med Silke broderede Statsklæder. Adskillige Medlemmer af det lovgivende Korps og Tribunatet med en Mængde Generaler dannede en Halveirkel. De Jndtrædende fuldendte denne Cirkel, og de Fremmede rangerede sig ved deres respektive Gesandtere. Bonaparte gjorte ene Honneurs ved Andientsen; de to andre Konsuller saavelsom det øvrige Selskab blev ubevægelige paa deres Pladser. - Sindsatning hviler paa Bonavartes Aasyn, Rolighed hans Ansyn og Blidhed paa hans veldannede Mund. Hans Stemme er meere sagte end høi og uden al Affektation, ligesom hans Anstand, hvilken man snarere kunde kalde ligegyldig end udtryksfuld. Uden mindste Tegn til nogen Tvang ved sin Rolle begyndte han sin Tour rundt omkring. Hvad han sagde til Grev Rumford, hørte jeg og Hvormed sysselsætter De Dem i Paris, uden Tvivl ogsaa hermed Menneskehedens Beste. - Andre Propos ere gaaede mig af Minde; men Enhver, ogsaa mig, vidste den store Mand at sige noget Behageligt paa en utvungen Maade. Man skulde troe at han var fød til at give Andientser. Efter en liden Time var han færdig, stilte sig igien paa sin Plads, gjorte en let militærsk Kompliment, og vi vare expederede. Toget gik under Benzechs og Tallerrands Anførsel tilbage med de samme Honneurs, Janitscharmusik, Trommeslag og Saluteringer, J den nylig udkomne Tale paa Fredsfesten af Dr. Bugge i Fridericia, findes afvigte Aars mærkværdige Optrin skildret fra en nye Synspunkt, som er lige langt borte fra utidig Overdrivelse og haanlig Selvforagt, og desaarsag fortjener offentlig Udmærkelse, som et Bidrag til at berigtige en og anden National=Fordom. Hvem - spørger Talleren - har vi vel denne Roe, vi nu nyde, at takke, uden Herren, For at prise hans Navn, ere vi sammenkaldte, og ikke for at pralle af indbildt Styrke. Men hvor ofte have ikke mange gjort sig skyldige i denne Skryden, der dog i selv var Vankundigheds Foster, Hvormange have ikke talt et Sprog, som om Danmark kunde erobrehele Verden, da det dog, som bekiendt, ikke henhører blandt de mægtigste Stater i Europa, Mennu denne evige Pralen af vore Krigeres Tapperhed! At dansk Mand var fredelig af Naturen, men villig lydede Kongebud, og elskede sit herlige Føddeland, og var kiæk naar han æskedes til Strid, dette er jo intet nyt, men en bekiendt Sandhed, som alle Tiders Historier vise. Hvorfor undre Vi os da saa høiligen over vore Landsmænd, paa Kampens Dag, Sandelig, Heltene væmmes ved saadan utidig Smigren; det forekommer dem, som om man ville sige dem: Saa meget havde vi aldrig ventet os af Edder. Hvi skulle da dansk Mand nu være mindre tapper, end for et Aarhundrede, Havde vi saa liden Tillid til vore Landsmænd, at vi skulle troe dem mindre kiække nu, end før, Eller ere de, som prale saa uophørligen, selv saa forsagte, at de slet ikke kunde fatte, hvorledes en kjæk Mands Hierte slaaer for Fædrelandet Maaske det sidste er det rimeligste; thi gjerne pleie de meest at forbanses over en Handling, som selv fole, at det var dem umueligt at udrette noget lignende. "Vi ville søge at holde den gyldne Middelvei, Vore Landsmænds Kiækhed har til alle Tider, været bekiendt, og bør ikke betragtes som et nyt Særsyn. De sande Helte blandt dem have Belønning no i deres Medborgeres Agtelse og end mere i deres egen Overbeviisning at have handlet som ædle Mænd; men aldrig kan det smigre dem, at man forundrer sig over deres Tapperhed paa hiin Dag, som om man havde tilforn troet om dem, at et feigt Qvindehierte Slog i deres Bryst. Nei, al menneskelig Tapperhed kan dog ikke udrette umuelige Ting. At Danmark uden Understøttelse kunde byde det langt mægtigere Engelland Spidsen og vinde, maae de troe, som kunne troe alting. At en langt større Magt end vores, kunde og maatte overvinde os, var heel begribeligt. At vi indgik en Vaabenstilstand paa tunge Vilkaar, var intet at undre over, naar vi betragte Tingene i deres sande Skikkelse. Og saa bør hver sand Fædrelandets Ven betragte dem. Thi den er Fædrelandets sande Ven, der dybt føler Fædrelandets Farer, og ønsker, saavidt hans Virkekreds naaer, at afværge dem; men den er en Fædrelandets Smigrer, som, blot fo at stemme med Dagens Tone og for dog ogsaa at sige no ger, raaber Fred og ingen Fare, naar Faren hænger over Hovedet, og praler af Styrke og Seier, naar Landet er iført Sørgedragt. . . . .