Viborger Samler, 1776-06-10
arAMLEN. en J Mandagen den 10de Junii. Slutningen af Nr. 23. Der begyndte strax nogle at trætte ham imod, thi jeg kunde mærke han havde heri næsten det heele Bord imod sig, men deres Grunde havde ingen Fynd, dog sagde vor lærde Frue, at hun havde en anden Aarsag til Kiøbstædernes Forfald og Handelens Aftagelse, nemlig den fordervelige Skik, at naar een er blevet rig ved Handelen, lader han strax af at være Kiøbmand, og kiøber sig en Herregaard, hvorved den samlede Jndsigt i Handelen og hans Riigdom ei bliver Handelstanden meer til Nytte i et Land, hvor man lærer al Handel alene ved at handtere en Alen og en Vægtskaal i nogle visse Aar, Fierde Aargang. Aal. uden uden at lære, naar og hvor de eller de af Landets Produkter er best afsættelige, og andet, som hører en retskassen Kiøbmand til, men vore Kræmmere sielden lære, for de blive gamle, hvilket forekom hende, ligesom naar enhver Handværksmand vilde strax lade af at drive sin Profession, saasnart han var blevet Mester, thi det ville ødelægge vore Professioner, og giøre dem til lutter arme Fuskere. Jeg forundrede mig over hendes Tale, indtil jeg i Dag fik at vide, at hun var en stor Kiøbmands eeneste Datter, og havde meget hiulpet sin Fader i hans Correspondence, men da han døde, vilde hendes Moder endelig gifte hende med den gamle rige H. 1 i hvilket Ægteskab, hun fornøier sig med Bøger, i Mangel af andet. Jeg vovede at sande med hende, og ønskede, at en ret Kiøbmandsgeist vilde bedre besiæle Deres Kiøbstæder, saa vilde Handelen nok komme til at florere, jeg troede og, det kunde være got om Almuen var talrigere, vittigere og paa mange Steder stræbsom mere, og at de, som ere over Bondestanden, meer ansaae det for deres Pligt at forbedre Landet, og udvide Landvæsenet, end at udsne Almuen. Jmidlertid frygter jeg, sagde Præsten til mig, at Jylland ei anstaaer Dem, og om De har Lyst til Landet, De dog aldrig sætte Deres Penge i en Jydske Herregaard. Jo meget gierne, svarede jeg, hvad jeg har sagt, har ei været en Virkning af Foragt for Landet; Landet; tvertimod jeg under det meget i andre Henseende, og troer, man kan leve ligesaa fornøiet her i Landet, som i noget andet Land. Meget troer jeg paa min Reise at være blevet vaer, som er til Landets Fordeel; f. Ex. det er et sundt Land, og veed ei af mange bestandige Sygdomme, som andre Provindser, i sær Holsteen, Falster og fleere, og dette er jo en Hovedsag; Føden er god og overflødig af alle Slags, som vist og er en Hovedsag. Landeveiene er saa sikkre, som maaskee i noget Land, og heele Landet fredeligt, og hvilket Land uden for Danmark kan vel fortiene den Roes saa fuldkommen, der dog er saa aabent; ja jeg troer at have fundet Nationen selv meget fredelig. Man har fortalt mig, at tilforn har været Mænd her i Landet, der ei har kundet leve uden Processer, men har anseet dem som en Opmuntring og Fornøielse, og en Føde for deres Siel, ja at der har været den, der paa eengang har havt 36 Processer, men at den Landeplage er nu ogsaa ophørt. Jeg troer ellers, høistærede Ven, at denne Lyst til Strid var en Levning af den gamle Gothiske Stridbarhed, som yttrede sig paa denne Maade hos Deres Landsmænd, da de ei meere maatte slaaes i Flokkeviis eller i Tvekamp, men at den Grovhed i Sæder og Tænkemaade er ogsaa uddød, og man nu kan for det meeste have Fred, naar man vil. Een Mand i Selskabet sukkede herved, og jeg hørte siden, Aa at at han var en Gothe, og havde Aarsag at sukke ved denne Materie, thi han skal have sat alle sine Penge til ved 2 eller 3 vidtløftige Processer og Smaating, for Ex. et Bøgetræe, en Jagthund, en Steen eller deslige, og var nu saa fattig, at han maatte leve af andres Naade; Gid han havde havt min Vens menneskekierlige Sindelav, saa havde han ei ødelagt sig for at plage andre. Præsten paastod og, at i hans Landsmænds Karakteer var en stor Deel af Godgiørenhed, thi skiønt man ei læste den i Aviserne, som den Kiøbenhavnske, saa troede han dog, der blev givet lige saa meget, og maaskee langt meere, bort her end der; mange har nødlidende Slægt, de underholde, andre forarmede Jevnlige, og hvo indseer ikke, at der skulle en stor Godgiørenhed til at underholde saa mange Tiggere, som der fylde snart alle Veie, i sær omVinteren, da alle fattige Bønderbørn leve af Almisse, foruden det, som aarlig indsamles efter Forordningen, og det som gives til de mange uværdige Udlændinge, der tigge her under Navn af tyrkiske Fanger, reisen sende Handværkssvende, forarmede Polakker, ja afskedigede Officerer, og lade sig ei afspise med lidet. De maa troe, min Ven, jeg havde og stor Lyst til at rose Deres Fædreneland, for Fruentimmernes ærbare Opførsel, der her i Landet er megen, skiønt vore Tider i mange Lande, i sær ved og i Hovedstæderne, derne, saa var, og som har indtaget mig meget for Deres Land, i sær da begge vor Vertes Døttre saa lykkelig træffe Middelveien mellem det Tvungne og det Flanevurne, og begge zirede Bordet; men da det havde truffet sig, at jeg just et var langt fra den Madame, hvis største Dyd nok ikke er Troskab mod hendes Mand, saa erindrede jeg mig det gamle Ordsprog, at man ei bør nævne Strikken i det Huus, hvor een har hængt sig, og jeg vilde ei forstyrre den søde Fornøielse, hun havde under vor Samtale, at tale Øie sprog med sin Gienboe. Men det, jeg nogle gange har sagt til Dem, min beste Ven, om Landets Embedsmænd, det maatte jeg dog have frem, endskiønt et Par af Selskabet alt var klæde af vor Snak, og havde ligesom begyndt at reise sig; jeg forsikrede derfor, at Landet og behagede mig, i sær deres Provinds, frem for mange Lande, fordi jeg havde fundet Embedsmændene for det meeste gode, uagtet de var langt fra Regieringen. Neppe kunde Engelland, og Frankerige, og end mindre visse andre Riger, trøste sig til at bevise, at Undersaatterne var saa sikkre for Vold og Overlast af de Høiere og af Øvrigheder, som Jylland; og jeg havde paa min heele Reise er hørt een nævne, som forhadt for at udsue Landet, og sælge Retten til den Høistbydende. At der kunde være den, man ønskede bedre Jndsigter, var vel ei saa forunderligt, da vi er alle Mennesker, men et meget ont Aar. Hierte Hierte har dog vel ingen, i det ringeste tør ingen yttre det. Vor Vext, som roses for sin Retsindighed, i sit Embede, følte Komplimenten og takkede for den, og paastod, at Geistligheden ogsaa fortiente samme Roes; Halv af Overbeviisning, og halv af Hoflig hed tilstod jeg det, og roste hos dem, deels at de leve langt ordentligere og skikkeligere, end man har fortalt mig om Præsterne her i Landet i gamle Dage, deels at vrang Lærdom var saa var og ganske usædvanlig her i Landet, som det er almindeligt i Engelland og Tydskland, hvilket maaskee kommer af en større Grad, af Koldsindighed ved Undersøgning, thi Dovenskab, vilde jeg ei ansee for Aarsagen, da de i Embede og andre Ting vise sig saa arbeidsomme. En vis Slags Modestie fandt jeg hos dem, at de ei ville i Tale eller i Skrifter yttre deres Lærdom, om den var at rose eller laste vidste jeg ikke, og kort derpaa endtes vor Maaltid og lange Sæde. De spørger vel, hvor vor Vert kunde lade os snakke saa meget uden at forstyrre os med sin Skiødelyst, men jeg maa tilstaae, den blev ei i Dvale, aleene jeg har her forbigaaet alle hans Skaaler og Presninger til at drikke, som han finder saa stor Behag udi, men som jeg veed, var Dem, min elskelige Ven, endog en Ækelhed at læse om. Meer skal De ei have i Dag; jeg reiser herfra til - - hvorfra jeg skal igien skrive Dem til Nye Nyeheder.