Viborger Samler, 1776-04-08
Det er uden Tvil ei en blot Metaphysisk Spidsfindighed, naar man gjør Forskiel imellem at være Jntet, og at blive til Intet. Ved det første kan, ingen Fordeel tabes, da ingen har nogensinde været. Man kan ei miste det, man ei har haft. Ved det sidste derimod taber man mange Fordeele, som man virkelig har besiddet, og taber dem alle Man har ellers søgt at gjøre denne trøsteløse Lærebygning antageligere, deels ved at betragte dette Livs Besværligheder fra den værste Side, deels og ved at forestille sig de Ondes evigvarende Straffer, efter Døden. J Ligning med det første skulde en fuldkommen Undergang være et mindre Onde, og i Ligning med det sidste et virkeligt Gode. Det sidste troe endog mange, som ellers ei nægte Sielens Udødelighed, eller bære mindste Tvil om den. Jeg for min Deel meener, at endog i begge Henseender kan intet værre og græsseligere vederfares Mennesket, end ved Døden at blive til Intet. Til Til ret at forestille os det første Fald maa vi antage et Menneske, som nægter Sielens Udødelighed, og tænke os ham omgiven med Lidelser og Smerter. Haaber han ved Døden at komme i en god og lyksalig Tilstand, saa undrer ingen over, at han anseer den som et Gode. Men saa faae vi og et andet Fald, end det, vi have antaget. Han skal derfor ved Døden ei have anden Fordeel at vente, end Enden af sin Marter; Og da spørge vi, om en saadan Død er ønskelig for ham, Jeg tilstaaer gierne, at Smerterne kunde aftvinge ham det Ønske, at Døden maatte gjøre Ende paa hans Følelse tillige med hans Smerter, Men mon og Menneskets Ønsker i denne Tilstand ere grundede paa Overlæg, Man holder gjerne den Smerte, man just nu føler, for den storste, der er muelig, og troer, at man med Fordeel kunde bytte de nærværende Lidelser om, mod hvilke andre det skulde være. Saadanne Ønsker maatte jo da være Virkninger af en Tilstand, i hvilken Mennesket ei var sig selv mægtigt. Ret forstaaet, ønsker man sig da intet andet, end Smerternes og Lidelsernes Lindring, og giør sig intet rigtigt Begreb om den Betingelse, under hvilken de skudle ophøre. Man kan altsaa ei drage nogen Følge af slige Ønsker, som giøres under Lidelsernes Storm, eller i et halv Raserie. Man meener dernæst, at den Tanke, at blive til Intet, skulde være trøstelig og behagelig i Ligning med de evigvarende Straffer efter Døden. Jeg veed vel, vel, at de fleeste troe dette, Men det er et andet Spørgsmaal, om de og ret forestille sig, hvad det er at blive til Intet. Det gaaer uden Tvil her, ligesom i det forrige Fald, at man antager en Betingelse, hvis Græsselighed man ei kiender, for at undgaae de Lidelser, man nu føler, eller forestiller sig at føle. De Fordømtes Tilstand maae vist nok være forskrækkelig og ulyksalig; Men jeg veed intet, der forbinder os til at troe, at deres Lidelser skulde være saa store, at det skulde være ønskeligt for dem ganske at forgaae. En af vore berømte Skribentere yttre den samme Tanke og siger, at hvor ulyksalig man end bør forestille sig deres Tilstand, skal det dog altid være en Lykke for dem at være til Resten følger:) Nyeheder. Hr. Hans Brøchner, Sognepræst for Spendrup og GassimMeenigheder og Provst over Nørrehald Herred, er benaadet med Konsistorialraads Karakteer. Paa adskillige Gaarde her i Stiftet, og i Naboe=Amterne har Sr. Asmussen, Sprekkelsen og andre Øxenhandlere været og gjort Handel.