Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-05-11
Det er overflødigt at berette, at Tordenen forkyndte Auixotos Ankomst, at han sad paa en skinnende Sky, at Lynet foer af hans Øine, at Lynstraalerne knittrede mellem hans Hænder, at Jorden og dens Beboere bævede, saasnart han blinkede med Øjnene; Zion selv, denne saa dristige Philosoph, betagen af dræbende Rædsel, faldt paa Knæ, og tabte Pennen: Det var ei Auixotos Hensigt at udrydde Menneskeslægten, men blot at vise den, hvem han var naar han væbnede sig med sin Vrede; han smilede, og Tordenen, fængslet ved dette Smil, hørtes kun langt borte over Bjergene. Zelon fik Mod; han havde seet Auixotosmile, og et himmelsk Lys forjagede den Angst, der betog alles Hjerter. Et forvirret Skrig hævede sig, og sagde: Vore tilkommende Skjebner vorde os aabenbarede, Lad os vide alt, hvad der skal hændes og Tuixoto svarede med Medlidenhedens ømme og stolte Smil: Svage Dødelige, J ville det saajeg skal opfylde eders Begjering; J skulle kjende Fremtiden; men hvis J sukke i den Sorg, der vi forstyrre eders nærværende Lyksaligheds Øjeblik saa sukker over eder selv, og erindrer, at det var ei Auixoto, men eders uvise Nysgierrighed, der beredede eders Ulykke. Han gav derpaa befalinger til Oradon, hvilken begyndte at uddele Briller med to Glas, der havde den dobbelte Egenskab, at de viste paa den ene Side Summen af den Lyksalighed, man kunde nyde, og paa den anden den hele Række af Ulykker, man havde at befrygte. Efterat have givet de Dødelige disse Gaver, som deres støiende Raad havde aftvunget ham, steg Guden langsom tilbage til Himlene under bestandige Lynglimt, og med den samme Høitidelighed, hvormed han var nedstegen; tusinde Glædes og Taksigelses Skrig fulgte ham ligge til hans Slots skinnende Mure. Menneskene udskrege disse Glædens Henrykkelse, fordi han havde bønhørt deres Daarlighed. Havde han nedsendt en virkelig, men skjult Velgierning over dem, hele Folket havde da murret: saavidt strækker sig endog vor Uvidenhed, lige indtil Kundskaben om vor sande Fordeel. Skal man tro Historien, da var det vel forOradou, at han var et himmelsk Væsen; thi Mængden, som trængte sig om ham for at faae af hans Briller, var saa stor, at et dødeligt Legeme upaatvivleligt vilde blevet knust. Havde jeg hundrede Tunger, vilde det dog være umuligt for mig, at fortælle de forskjellige Virkninger, disse forunderlige Briller frembragte. Jeg maa derfor indskrænke mig til nogle særdeles Træk. Aline, en ung Skjønhed paa sexten Aar, var den første, som tilfredsstillede sin nysgjerrige Længsel; hun havde holdt sig saa nær til Ministeren, og snappet ham Brillerne af Haanden med en Slags Voldsomhed; munter, vever, fortryllende en Fiende af alt, hvad man kalder Fortrædelighed, Eftertanke, Kiedsommelighed, undgik hun endog Skyggen af Alvorlighed; for sit smukke Øie holdt hun ikke det Glas, som spaaede Lykke, men snarere det lykkelige Glas, som viste hende Lykken: hvor bankede hendes Hjerte af Glæde, da det blev just saadan Lykke vaer, som hun ønskede, hun saae sig skjøn, skjøn endog til at opvække Venskabs Misundelse; hendes Medbeilerskers Øine opflammedes af Vrede ved Synet af hendes Yndigheder; Jordens Fyrster, Seklets Helte knællede for hende; den seirende Aline, i Stolthedens og Forfængelighedens Tummel, troede sig stærk nok til at see gjennem det modsatte Glas; kun et Blik kastede hun deri, og udstødte et høit Skrig, Ach, dette smigrende Herredømme skulde kun vare atten Maaneder, den gyselige Sygdom, som nedbryder Skjønheden, skulde engang udhule hendes glatte Kinder, gjøre denne lille bitte Næse større, og rynke denne Pande, Gratiernes Opholdsted. Aline har tusinde Tilbedere; men hun fortæres af en hemmelig Kummer; hun sukker ved enhver Smiger, da hun forestiller sig, hvor snart hun maa henbringe sit Liv i en bedrøvelig Eensomhed. Raadfører hun sig med sit Speil, er det ikke mere dette funklende Øje, denne blomstrende Farve, denne fortryllende Mund hun bliver vaer, ne, hun seer kun Furerne for bestandig udgravne ved en ødelæggende Haand: Ach var hun bleven i sin lykkelige Uvidenhed, skulde hun i det mindste have tilbragt atten Maaneder af sit Liv i Fornøielsers Favnetag: dette kjælne og falske Favnetag; hvor ulykkelig blev hun ved sin Nysgierrighed. Misnar blev æret som den tappreste Feldtherre i Indien; Ærefrygt og den Beundring hans Navn indgød den, forskaffede ham fri Adgang gjennem den tætte Mængde; han blev en af de første, som fik denne farlige Foræring; han modtog den med et ironisk Smil, som ligegyldig eller ophøjet over sin egen Skjæbne. Misnar saae igjennem Lykkens Side, han saae Seieren lænket til sin Triumphvogn, erobrede Stæder, overvundne Nationer, virksomme Digtere at samle hans Helte gjerninger, for at bevare dem for Efterverdenen: Misnar skulde længe have levet lykkelig og tilfreds, men han vilde kjende Resten af sine seierrige Skjebner, hvilken Forandring, en misundelig Konge afsætter ham, og jager ham i Landflygtighed, de som han har overøst med Velgierninger, kappes om at styrte ham; Støtterne, som vare opreiste for ham, ere nedrevne, Inskriptionerne udslættede; Misnar stod ubevægelig af Forundring; man saa ham hele Aar følesløs mod de Laurbær, der om skyggede hans Tinding; midt under de festlige Højtideligheder, som anrettedes til hans Ære, hørte han en Stemme viske ham i Øret, du skal døe landflygtig og forglemt, hvor ofte forbandede han det Øjeblik, da han havde ladet sig henrive at see ind i Fremtiden! (Sluttes næste Gang.)