Aalborgs Stifts Adresseavis, 1824-02-11
En literær Skrædderdreng er den, der ikke har lært saameget af Haandværket, at han ordentlig kan sye det Stykke, ham leveres at forfærdige, der hverken kan tilskjære eller veed engang ret at vende Tøiet, saa at Luven passer, der ikke engang forstaaer at sye et ordentligt Knaphul, men hvor han skal bøde, syer forskjællig farvede Klude paa eller endog gamle Plalter paa nye Klæder. En saadan Skrædderdreng har udfordret mig til at fremstille Noget af mit Arbeide ved Siden af Sit, men har glemt at sige sit Navn, saa Man har ondt ved at finde hans Arbeide, og følgelig har af mig begjært en Umulighed. Forlede mig til det Skryderi, at bedømme mit eget Arbeide, kan han imidlertid ikke, men da jeg har skrevet endeel i min Tid, og deri maa findes noget maadeligt især i Sammenligning med den anonyme Skrædderdrengs, saa vilde han - men selv - tage hvilket Stykke, han behager, recensere og gjøre Sammenligning, og hvortil han opfordres. Derimod vil jeg tage et Vers, f.Ex. af No. 8 i J. Eft. og blot fremlægge nogle faa Ord deraf til Prøve. Forfatteren er anonym. At tale om Konstens Regler, om Mening, om Correkthed, for en litterær Skrædderdreng, vilde jo være en Daarlighed. Derimod er der Noget, der kaldes Velanstændighed, der maa iagttages ligesaavel af Skrædderdrengen som af Baronen. Verset lyder saaledes: O elskede Møl Din Bane tilsmilles af Jordlivets Glæde Og naar Du engang for Alherren skal træde paa Siølundes Øe. Du sværge: at Dyden Du stedse er huld. O Eeden Du holde. - Ei Glimmer og Guld afvende Dit Hjerte. fra Himmelens Glæde til Jordlivets Smerte! 1. At træde frem for Alherren betyder, "at døed. Er det en Spaadom, at Prindsessen skal døe paa Sjælland, Skal hun sværge, naar hun skal døe, Sværge: at hun er Dyden huldt Hvad skal Sværgen for Gud, der prøver Hjerter og Nyrer, Skal Eden af Gud troes, Eller meer end Forsikring? - Sværger Skrædderdrengen endogsaa paa, at dette Sted er rigtigt og smukt, som simpelt Menneske troer jeg det ikke. 2. At tale til en ung Prindsesse om at døe, paa en Tid, da hun ikke engang ret har begyndt at leve, synes og ikke at kunne anbefales en Fødselsdags Digter. 3. Tager man nu en Mening frem, som Forfatteren maaske kan have tænkt, skjøndt ei sagt, nemlig Confirmationens Handling, saa spørges: Hvortil den Sværgen, Sværger Confirmanden, Nei høitidelig lover Conf. at ville være Dyden tro (ei huld). Jngen Ed, at Conf. er den troe. Nu da at holde Eden: - Det er løvemæssig talt. Men nu kommer Faarer og siger: Ei Blimmer og Guld o. s. f. En Betlerpiges Hjerte kan Glimmer og Guld friste, men skulde det kunne friste en Prindsesses, 4. Man kan i et værdigt eller poetisk Sprog sige Du til Fyrsterne, men tungt er det dog at være Fyrste endog alene af den Grund, at Man skal lade sig dutte af enhver Skrædderdreng eller Kluddrer, som en Daglønner vilde ansee det for en Skam at kaldes Du af. 5. Man kan vel til sin Kjæreste eller sin Ungdomsvenninde eller Lærling sige: elskede Mø, uagtet hvis Skrædderdrengen vilde sige det til en elskelig Jomfru eller Frøken i Aalborg, vilde hun vel svare: Hvem har givet Dem Lov at elske mig? Gaae til Holbergs Pernille og har en Forelæsning! J et Digt, der affekterer Oldsproget, kan Tiltalen "Mø" vel bruges, men ikke med Tillægsordet Elskede, uden af Elskeren. Det strider følgelig mod Velanstændighed, at bruge et saadant Udtryk til en Kongedatter. 6. At tale om de skjæve Udtryk: at Jordlivets Glæde skal smille til hendes Bane, og Guld og Glimmer skal afvende Hjertet fra Himlens Glæde, siden Guld og Glimmer neppe i Himlen vil have nogen Vægt, anseer jeg overflødigt. Men heraf sees, at naar der fra Mols kommer drivende et som den Randersenske Bræstrup siger - Digterfæ, som vil opæde hele Poesiens Mark i en Mundfuld, saa har man vel Aarsag til at lee. Opfyldt den anonyme Skrædderdrengs Ønske har jeg saaledes, og er villig til at recensere de foregaaende 5 Strofer, samt Kammerraad Hippeldanses Tanker i No. 13 item Følge bladet, om det udtrykkelig forlanges; henviser til Slutning til Verset i den gamle Catekismus: Hør mig Du Paul Jeg være vil Din Pestilens; mens jeg er til. Naar jeg er død, skal Du forgaae. Det siger Luther, vaer derpaa. P. D. Faber.