Aarhuus Stifts-Tidende, 1844-03-29
Fædrelandet. Kjøbenhavn, den 25de Marts. Danmarks Stolthed, den store Kunstner, Albert Thorwaldsen, er ikke mere. Han døde pludseligt igaar Aftes, rørt af et Slag, i Theatret, hvor han, ligesom Duverturen var endt, havde indtaget sin sædvanlige Plads i Parquettet, med Hilsener til sine omkring værende Venner; men i samme Øieblik han satte sig ned, sant han tilbage, og var død forinden han kunde bringes ud af Theatret, uagtet at han strax blev aareladt. Bestyrtelsen var almindelig, og i den Bevægelse, som opstod, fik Flere i Theatret ondt; og strax efter udbredte Efterretningen sig som en Løbeild(Meddeelt.) over hele Staden. - Som et Sorgens Budskab gaaer det Landet rundt, at Thorwaldsen, Kunstnernes Konge, er død. Men han lever i sine Værker, og i disse, hans og Danmarks Hæder og Storhed, vil han stedse leve i den Helligdom, som er opreist for hans Kunstværker, og hvor ogsaa hans Støv skal hvile, vil han leve blandt os Han døde i en Alder af 73 Aar og 4 Maaneder. Han var rask og rørig, og beskjæftiget med sine Arbeider, lige indtil sin sidste Stund. (Bl. Td.) Thorwaldsen havde i Løbet af denne Vinter lidt af en Svaghed i Benene, som ældre Mænd ofte hjemsøges af. Hans Læge var Etatsraad Bang, der tillige var knyttet til ham ved et nøie Venskabsforhold; men Hs. M. Dronningen sendte ham Regimentschirurg Jacobsen, som skulde curere ham, og som paatog sig det Vovestykke, at lukke en Fontenelle, som Thorwaldsen i en lang Række af Aar havde havt i Benet. Denne Foranstaltning havde Bang erklæret for høist betænkelig. Skjøndt Benet i den seneste Tid var brudt op igien, bevarede Thorwaldsen dog den Rørighed, Livlighed og Friskhed, der stedse havde udmærket ham; han bivaante saaledes i Fredags Aftes Studenternes Concert for de Bissenske Statuer, og deeltog i Løverdags Aftes i et privat Selskab med megen Munterhed. Med aldeles usvækket Kraft, med en vidunderligen ungdommelig Friskhed, arbeidede han i sit store Kald næsten indtil sit Livs sidste Øieblik. Endnu igaar arbeidede han hele Formiddagen paa en Buste af Luther, der skulde være et Forarbeide af den store Statue, han vilde udføre for Bestibulen af Frue Kirke. Efter saaledes at have arbeidet i Kunstens og i Kirkens Tjeneste endnu paa sit Livs sidste Dag, tilbragte han Middagen i en Vennekreds, der var bleven ham et andet Hjem, og gik derefter, saa rask og oprømt som nogensinde, til Theatret. Det var den udmærkede Kunstner, der har knyttet sin Virksomheds seierrige Begyndelse til Thorwaldsens store Kunstnerliv, der ledsagede ham paa denne hans sidste Gang. Ved Theatrets Jndgang skiltes Bindesbøll fra Thorvaldsen, og denne traadte ind i Forsamlingen, kjæk og skjøn, som sædvanligt, hilste rundt omkring, og indtog sin Plads. Faa Øieblikke efter, endnu forinden Tæppet gik op, sant han tilbage, uden at udstøde nogen Lyd, uden at noget Smertenstræk forstyrrede den milde, høie Ro, der altid thronede paa hans herlige Aasyn, og da han faa Minuter efter blev baaren ind i sin nærliggende Bolig (paa Charlottenborg), havde Dødens Fred for evig lukket hans Læber. Da hans Ungdomsven, Collin, efter Slutningen af første Act, erholdt dette uventede Sorgens Budskab, ilede han bestyrtet til Thorwaldsens Dødsleie; de to tilbageblivende Theaterdirecteurer havde ikke Tact og Resolut hed nok til at slutte Forestillingen. Collin, Schouw, Clausen og Thiele, der tilligemed Bissen ere hans Testaments Executorer, forseglede endnu samme Aften alle hans Gjemmer. (Fædrel.