Viborger Samler, 1842-11-08
Viborg Stænderforsamling. Fjortende Møde. (Forts.) Oliemøller Schyttes Andragende sluttede sig til den i Aaret 1840 af den jydske Stænderforsamling til Kongen indgivne Petition om Forandringer i Stænderinstitutionen, hvori det blev udtalt: "At der i Folket bevæger sig en Trang til at see vore Samfundsforhold ordnede saaledes, at Nationen under Tidens Omvexlinger kunde være betrygget imod de Uheld, som en mindre begavet Fyrste og et mindre heldigt Valg af de Mænd, hvormed han omgiver sig, maatte kunne paaføre Landet, og at det især er en besluttende Medvirken af de af Folket valgte Repræsentanter i Bestyrelsen af Statens sinantsielle Anliggender, der er Gjenstand for de Betragtninger og Ønsker, som beskjeftige Folket i alle Klasser." – Dette Ønske om en friere Forfatning - hedder det fremdeles i Andragendet – hvis Tilværelse dengang viste sig saa almindeligt, saavel ved de mangfoldige Petitioner, som ved det under Sagens Discussion Yttrede; det Ønske, hvortil Kilden ligge i Nationens Culturgrad i Forbindelse med den europæiske statsborgerlige Udvikling; det Ønske, som blev yttret saa levende, fordi en høihjertet og frisindet Konge havde besteget Danmarks Throne, og som isærdeleshed fæstede Rod ved Tanken om, at Tiden var uvis, naar denne vor ophøiede Konge, af hvem vi turde vente Sikkerhed for Statens Velvære i Nutid og Fremtid, efter Naturens Love kunde vorde os berøvet: – dette samme Ønske lever endnu, efter Alt hvad jeg har kunne erfare, i Folket, ligesaa varmt som dengang, og deles, som jeg tør antage, denne min Mening af den ærede Forsamling, vil det alt dt, saa ogsaa være min Pligt, saavel mod Konge som Folket, at udtale dette Folkets Ønske, atter at henlede Hs. Majestæts allerhøieste Opmærksomhed paa dette Nationens vigtigste Anliggende. – Da det imidlertid, hedder det endvidere, maatte erkjendes, at der, foruden de Hindringer, som høiere Statshensyn kunde stille iveien, isærdeleshed i de statsretlige Forhold mellem Kongeriget og Hertugdømmene og imellem disse indbyrdes, saaledes som disse Forhold forTiden vise sig, kunde ligge betydelige Vanskeligheder for at indføre en Alle tilfredsstillende fri Forfatning, og da det tillige maatte erkjendes, at disse Forhold først maatte ordnes, saa burde Forsamlingen formeentlig, i Erkjendelse heraf, frembære den allerunderdanigste Bøn, at de nævnte Forhold snarest muligt maatte blive ordnede. Og da det vel var utvivlsomt, at vore retsindige Medbrødre i Hertugdømmene ikke mindre end Kongerigets Jndvaanere maatte ønske den Usikkerheds Tilstand, hvori de svæve, fredeligen ordnet, samt at Udsigten til en fri Forfatning, fremfor nogetsomhelst andet Motiv, vilde føre til en ønskelig Nærmelse, saa formeente Proponenten, at Ordningen bedste vilde kunne iværksættes, hvis de 4 Stænderforsamlinger bleve bemyndigede til at udnævne et lige Antal af de dygtigste Medlemmer, der tillige besade Forsamlingens fulde Tillid, for at disse, paa Hs. Majestæts Befaling, kunde sammentræde i foranførte Øiemed. - Hvor store iøvrigt end Vanskelighederne overhovedet maatte vise sig at være, vilde de dog neppe være uovervindelige, naar, som den høitagtede kgl. Commissarius i sin Aabningstale havde sagt: "Konge og Folk, og dettes forskjellige Afdelinger, tillidsfuldt og trofast række hinanden Haanden." Efter at have oplæst sit Andragende, holdt Proponeten derpaa et Foredrag, hvori han sagde, at han havde stræbt at gjøre sig rede for, hvorvidt det ifølge det Standpunct, hvorpaa Jnstitutionens Udvikling nu befinder sig, idet Kongen har givet Jdeen til stænderske Comiteers Jndførelse, kunde ansees for passende og betimeligt at fremkomme med et Andragende som det foreliggende, og vilde nu aabent udtale det Resultat, hvortil han var kommen. Med varm Taknemmelighed maatte man erkjende den Beredvillighed, hvormed Kongen var kommen sit Folk imøde med at give Grundideen til hiin Udvidelse af Stænderinstitutionen. Men den heldbringende Udførelse af en saadan Jdee maatte væsentlig og forstørstedelen beroe paa den Indgang og Modtagelighed, som den fandt hos Folket og dets Repræsentanter. Kun Østifternes Forsamling var kommen til den Erkjendelse, at stænderske Comiteerere tilraadelige og tjenlige for os, den holsteenske Forsamling havde erklæret, at den, ifølge Sagernes nærværende Stilling ikke kunde ansee dem for anbefalelige; i den slesvigske Forsamling vilde der efter al Sandsynlighed, at slutte efter deres Sammensætning samt af enkelte Propositioner, som der allerede vare fremkomne, ikke heller være nogen Sympathie for den paatænkte Jnstitution at vente, ligesom denne Sags Udfald ogsaa i nærværende Forsamling var meget uvist. J ethvert Tilfælde syntes det af det Anførte at fremgaae som fuldkommen vist, at den nødvendige Stemning for at optage og udvikle Kongens Grundider, og for at sikkre dens heldige Fremgang, overhovedet taget ikke var forhaanden; og neppe kunde man vente sig gode Frugter af en Samling af Mænd -man være end saa heldig at træffe et Udvalg af de bedste og ypperste Kræfter - som der i alt Fald behøvedes et Magtbud til at bringe sammen. Eenhed og Overeensstemmelse i et saa vigtigt Anliggende havde ikke været at i naae. Og vise Forholdene sig, vedblev nu nenten, som jeg har betegnet dem, saa fremgaaer heraf, efter min Formening, aldeles klart, at vi befinde os paa et Standpunct, som med en trængende Nødvendighed synes at fordre - man søge Aarsagen, hvor man vil –, at der gjøres Noget i en bestemt Retning, saa at det kommer til at staae klart for Alle, hvad vi, naar indre og ydre Forhold forøvrigt kunne tilstede det, tør vente og haabe, og her kan kun Regjeringen tage Jnitiativet. Men medens saaledes Regjeringen svæver i Uvished om, hvad der bedst vil tjene til det almindelige Vel, medens Alt viser sig uklart for os selv, medens man fra de forskjellige Statsdeele indgiver til Kongen hinanden modstridende, ofte aldeles uforenelige Andragender, medens der i Syden viser sig Tendents deels til Løsrivelse deels til Adsplittelse, og andre sørgelige Tidens Tegn, og medens man i Norden i de enkelte Stænderforsamlinger deler sig i Partier og Meningstligheder om, hvad der er det Rette og Tjenlige for vor fælleds Vel - medens alt dette foregaaer, da hælder Dagen og det lakker ad Aften. Sæt da, at Natten kom pludselig - hvo skulde da lyse og styre for os, Jeg skal aldeles ikke gaae dybere ind herpaa eller anstille nogen videre Betragtning derover, hvilket vilde føre mig ind paa deelicate Materier; men minde vil jeg dog om, at vi vist Alle ene og alene sætte vor Lid, vort eneste Haab til vor ophøiede Konge. Men er dette nu en dyb Sandhed, da spørger jeg, er det da tilladt at hvile og lægge Hænderne i Skjødet Er det ikke nødvendigt, at der arbeides, medens det er Dag Er det ikke nødvendigt, at der, medens det endnu er Tid – og det kan vistnok ikke skee for snart - plantes et Banner, hvorom de adskilte Partier, de adsplittede Deele idetmindste kunne samle sig, om det end ikke er at vente, at de strax kunne forene sig? Er det ikke nødvendigt, at der sættes et Maal, hvorpaa alle Fædrelandsvenner, skjøndt vistnok i Begyndelsen af høist forskjellige Bevæggrunde, ville fæste Opmærksomheden, og som kan samle og fængsle Jnteresserne? Til et saadant Maal sigter mit Forslag. – Det er langtfra, at jeg tør antage at have paaviist den meest passende eller rigtige Udvei, eller at jeg i et saa indgribende og omfattende Anliggende skulde have truffet det eneste Rette. Men en Mulighed har jeg dog paapeget til Øiemedets Opnaaelse. Under hvilke Betingelser en fri Forfatning kan være at tilstaae, hvilke Former der maatte være nødvendige, saavel for at danne en Modvægt imod Misbrug og Udskeielser, naar hiint Gode blev os tildeel, som for at sikkre baade den enkelte Stands og det Heles Velvære – det vilde, saa haaber jeg fast, nok udfindes, naar de forskjellige Meninger i de Samlinger, jeg har tilladt mig at foreslaae, bleve luttrede, og vor ophøiede Konge derefter veiede dem imod hinanden. Men jeg sætter endog, hvad jeg imidlertid fra mit Standpunkt ikke kan formode, at man kom til den Erkjendelse, at Jntet, idetmindste ikke for Tiden, lod sig udrette, da vilde selv det Resultat, som saaledes vandtes, være til uendelig stor Nytte; thi i det Uundgaaelige maa Enhver finde sig, og Resultatet vilde, naar det laa klart for Folkets Øine, bringe enhver Røst, der nu med eller uden Grund vækker Misnøie eller Tvivl, til aldeles at forstumme. (Forts.)