Berlingske Tidende, 1829-03-06
Den af Hertugen af Cumberland den 19de i Overhuset holdte Tale, som gav Anledning til Descussionen mellem Grev Grey Lord Eldon og flere, løb som følger: Jeg kan give Dem Mylord! den Forsikkring, at jeg aldrig følte mig mindre tilbøielig, end ved denne Leilighed, til at misbruge Deres Opmærksomhed; kun min Pligt, som jeg er Dem, Landet og mig selv skyldig kan bringe mig til at tale. Men jeg har stedse været beredt til at udtale mig om den foreliggende Gjenstand, og vil stedse være det, thi jeg holder det for Pligt, at lade Lan i det vide, hvilken Anskuelse jeg har. Det skal ikke længere siges, at jeg er Dette eller Hiint; man skal vide bestemt, hvad jeg er. Tro De mig, at det er mig piinligt, at være af forskellig Mening, med min ædle Ven (Hertugen af Wellington), med hvem jeg saalænge har været forbundet ved privat Venskabs Baand. Men jeg kan ikke forandre en Mening, som jeg har erkjendt for rigtig, mindst kan jeg det, hvor Spørgsmaalet, hvilket her er Tilfældet, staaer saaledes, at det ikke er meer eller mindre end : Skal England være et protestantisk eller et papistisk Land, Thi Mylord i samme Øieblik, som vi tilstæde, om endog kun een Katholisk Adgang til dette Huus eller til Underhuset, paastaaer jeg, ophører Parlamentet, at være protestantisk. Ombyggelig og opmærksom har jeg betragtet dette Spørgsmaal fra alle Sider, hvorfra det nogensinde kunde sees, og Resultatet er, at jeg aldrig vil give min Stemme til, at enten en Romerskekatholsk Pair sidder i dette Huus, eller et Romerskekatholsk Medlem i Underhuset, at en Romersk=Katholsk bliver Kronens Minister eller Lordlieutenant af Jrland, eller en Romerskkatholsk erholder nogetsomhelst Embede, som giver ham Magt til at krænke den herskende Kirke. Ved denne Erklæring har le imidlertid ingenlunde ifinde, at vise et fjendtligt Sindelag imod Hs. Majestæts Regjering. Jngen kan agte den ædle Hertug, høiere end jeg, og jeg er fast overbeviist om, at hans Forehavende vil opvække mangen en piinlig Følelse hos ham, men som retskaffen Mand føler jeg mig forpligtet til aabenbart at bekjende min Mening, og haaber at Huset vil undskylde mig, at jeg har opholdt det med at tilbagevise Paastande, som jeg umuligt længere torde lade ubemærkede. (Flere Blade havde nemlig paastaaet, at Hertugen havde forandret sin tidligere Anskuelse af Emancipationen.) Grev Grey sagde derpaa, at han ønskede at gjøre nogle Bemærkninger over et Sted i den ædle og berømte Hertugs Tale. "Den ædle Hertug har sagt, at Spørgsmaalet hverken er mindre eller mere end om dette Land skal være protestantisk eller papistisk. Jeg benægter ligefrem, at Spørgsmaalet staaer saaledes, det er simpelt hen kun det: skal Staten være søndersplittet eller enigt? Lord Eldon vilde ikke indlade sig paa at undersøge, om den protestantiske Regjering blev forvandlet til en katholsk, fordi en eller to Katholiker kom ind i Parlamentet, men han paastod, at Katholikernes Optagelse gradeviis vilde indføre et papistisk Parlement og en papistisk Constitution. Lord Plunket erklærede derpaa, at han ofte havde hørt dette paastaaet og atter paastaaet, stedse med nye Ord men aldrig med nye Grunde. Han meente, at de, som gjorde en slig Paastand, ikke havde fattet Constitutionens Aand. Og derpaa søgde den ædle Lord at oplyse Spørgsmaalet med historiske Grunde. Grev Bathurst reiste sig for at gjøre Huset opmærksomt paa, at det var uden for Ordenen, thi der var ingen Qvæstion paa Bane. Hertugen af Wellington reiste sig derpaa, men sad sig atter ned, da Lordkantsleren tog Ordet, og undskyldte sig for Huset, at han havde tilladt denne Discussion uden for Ordenen. Det er skeet, sagde han, af Agtelse for den ædle og berømmelige Hertug (Cumberland), som først talte uden at holde sig til Qvæstionen. Ved samme Leilighed, kunde han imidlertid ikke undlade at erklære, at hans Idet var saare forskjellig fra den, som den ædle og lærde Lord Eldon, havde fremført, og naar Sagen i sin Orden kom paa Bane, haabede han, hvor langt han ellers stod under Lorden paa den anden Side, at han skulde være istand til at omstøde og kuldkaste alle hans Beviser. For Øieblikket vilde han blot sige, at den foreslaaede Forholdsregel aldrig kunde angribe Successions-Ordenen." Da Lordkantsleren derpaa havde sat sig, begyndte en Discussion om hans Ret til at kalde Huset tilbage til Ordenen.