Aalborg Stiftstidende, 1836-08-08
Frankrig. Sorgen over Bladet National ansvarlige Redacteurs Armand-Carrells Død beskjæftiger Pariserne næsten ligesaameget, som den af Ministeriet, betræffende Julifesten, tagne Beslutning. Han var kun 36 Aar gammel og faldt, som vi tidligere have berettet, som et Offer for Duelraseriet, æret af sine Venner, men ligesaa agtet af fine politiske Modstandere. Han efterlader en ung Enke uden Børn. Vækker det i Almindelighed Sorg, naar en udmærket Aand gaaer bort fra Jorden, maa det end mere blive Tilfældet, naar der med den, som hos Carrell forenes et reen Hjerte og en urokkelig Caracteerfasthed. Han helligede sit hele Liv til en ærlig i og for sig hæderlig Overbeviisning og var uden egennyttige Bihensyn, ubekymret om, hvad der foregik om ham, bleven det skjønne Valgsprog tro Gjør hvad du skal og kan, skee da hvad der vil. Ere slige Mænd vistnok ikke talrige, maa Tabet af een af dem med Rette vække Veemod. Hans Død gjorde ogsaa i hele Paris et dybt og smerteligt Jndtryk. Alle Partiernes Organer, selv de Blade, der vare hans ivrigste Modstandere, lode hans Aand og ædle Caracteer vederfares fuld Retfærdighed. Flere Gange om Dagen lode de trykke Bulletins om hans befindende, og Venner og Modstandere iled fra Paris ud til det Huus, i Nærheden af Duelstedet, hvorhan var bragt ind og hvor han endte sine Dage, for personlig at erkyndige sig om hans Tilstand. Her saae man Hr. de Chateaubrand, Genoud, Redacteur af den legitimistiske Gazette, og Sendebud fra Regjeringen ved Siden af hinanden i dette samme Ærinde. Om hans Redactionscontoir i Staden saae man bestandig tykke Hobe af Efterspørgende. Han horte til de faa Skribenter, som endnu efter Julirevolutionen, til hvilken han saa mægtig havde medvirket (da det var ham, der gav Signalet til Opsætsighed mod de bekjendte Ordonnantser), dog forblev sit ærefulde Redacteurkald troe. Een af hans Medredacteurer ved Revolutionens Udbrud (Thiers) er nu Premierminister, de Andre ere Statsraader, Gesandte, Præfecter o. d. men Carrell var 1836, hvad han havde været 1830, skjøndt han, vel ogsaa i Aand, var alle sine Colleger overlegne Han var Republikaner, men hans Republikanisme var ikke overspændt; hans billede af en Republik foresvævede ham ikke, ledsaget af det Blod og den Søle, hvorigjennem Massen af saakaldte Republikanere ikke vilde betænke sig paa at henskride til Maalet. Han havde ingen daarlig Indbildning om, snart at see sine republikanske Jdeer realiserede Haabet herom knyttede han kun til Haabet og Civilisationens gradevise Fremskriden. En politisk Reform betragtede han som dennes naturlige Følge og, ansaae passende Underviisning og Oplysning i de lavere Classer, Afskaffelsen af alle Privilegier og Monopoler, Oplysning af alle Baand, der hæmme Driftighed og Arbeidslyst, for de virksomste Midler til at bringe disse Classer paa et bedre Standpunct, i Livet. Ministerens Venner lykønskede sig maaske til, at dette Oppositionspressens Hoved ikke er mere, men, skulde en ny Folkeopstand hjemsøge Frankrig, da vil Tabet af Armand Carrell være at beklage, som en almindelig Nationalulykke. Han var den Eneste, som var istand til at tæmme det Partii, hvortil han hørte og som tillige havde Villie til at gjøre det. Hans private Vandel var pletfri, som hans offentlige Liv og hans blide Caracter udtalte sig ogsaa, i det Øieblik han var saaret, i hans deeltagende Tiltale til hans, ligeledes saarede, Modstander. Han jordedes den 25de. En ærefrygtsfuld Taushed herskede hos den uhyre Folkestimmel, som havde samlet sig udenfor Lighuset. Sørgeskaren satte sig i Bevægelse Kl. 15 om Eftermiddagen. Typographer, henhørende til Nationals Officin, bare Liget. Den Afdødes graahærdede Fader med en yngre Søn aabnede Toget. Digteren Beranger og Chateaubriand, alle i Paris tilstedeværende Deputerede af Oppositionen, blandt dem Lafitte, Ara go, Garnier-Pages, Cormonin, og alle Repræsentanterne for Paris's Presse fulgte. Ligskaren bestod af mere end 10,000 Mennesker, og det alvorlige Tog forstyrredes hverken af Politiagenter eller Militaire. Over Graven holdtes flere Taler; heri vilde ogsaa Chateaubriand, og Arago have taget Deel, men Smerten qvalte deres Røst. Alle Journaler, uden Undtagelse, Journal des Døbats" og pla Pais ikke undtagne, have, ved hædrende Artikler, foreviget den Afdødes Minde.