Corsaren, 1841-03-12
En bibelsk Tragoedie i to Acter. Første Act. (Skuepladsen forestiller et Torv, hvor Simon møder Benjamin.) Simon. God Dag, Benjamin hvad godt Nyt? Benjamin. Af, Gud bedre os for godt Nyt, jeg bringer; han er død, den Gamle. S. Hvad? Er Salomo død? B. Ja, han sov hen ved en blid og rolig Død. Ak, Herre Gud! man veed, hvad man har, men ikke, hvad man faaer. S. (raaber ud af Scenen) Holloi! Ruben! Levi! Naphtalii skynd Jer! Jsaschar! Manassal Ephraim! Zebulon! Dan! kommer hid Allesammen; og Gad, Asser og Juda med! (De komme Alle løbende og raabe:) Hvad er der paa Færde? S. (stiger op paa en Tønde og siger) Mine ærede Venner og Medborgere! I have fuldkommen Ret til at spørge, hvorfor jeg saa pludselig sammenkalder Eder til en Generalforsamling og fordrer af Eder, at J skulle lade Eders vigtige Forretninger ligge for at høre, hvad jeg har at sige. Nu, saa vider da og udbryder i Taarer! den gamle Salomo er død! (De græde Allesammen og raabe: Ak vee! - Allarmtrommerne gaae.) Høre I! Det er Tegnet paa, at jeg kun har talet alt for Sandt. Med Veemod maae J vistnok alle bekjende, at vi ved denne Konges Død have lidt et mægtigt Tab. Men, skjøndt Tanken dvæler ved det Forbigangnes og Øieblikkets sørgelige Jndtryk, mildner dog Haabet Sjælens Sorg og peger mod Fremtidens glade Forventninger. J vide Alle, hvad jeg mener. Det er ham, det er Rehabeam, vor haabefulde Thronarving, jeg tænker paa. Men endnu gjemmer Fremtiden i sit Skjød, hvad han vil blive os; og jeg foreslaaer derfor, at vi, naar vi udraabe ham til vor Konge, først forlange statsretlige Garantier - for at han ei skal overvælde os med Skatter - og en Forandring i Regjeringsformen. (De raabe imellem hverandre: Ja! Neil Ja! og støie og skrige forfærdelig. Simon hæver sin Haand og siger:) Stille mine Herrer! Det lader til, at De ei ere ganske enige. Jeg raader derfor til at sætte Spørgmaalet under Afstemning. (Der stemmes med megen Forvirring.) Mine Medborgere! Det glæder mig i Sandhed at see, hvorledes mit Forslag er gaaet igjennem med en saa stor Majoritet. Lader os da ikke spilde Tiden, men ile hen til Salomos Slot. Dog for at undgaae unødvendig Støi og Forvirring foreslaaer, jeg, at det ei maa tillades Minoriteten at gaae med os. Rimeligheden af mit Forslag forekommer mig saa indlysende, at jeg neppe troer at behøve at fortolke det nøiere. (Minoriteten gjor heftige Jndvendinger og protesterer paa det Kraftigste, men bliver bortjaget af Majoriteten, som derpaa forlader Scenen. Minoriteten bliver staaende og straaler og vrænger efter den.) (Skuepladsen forvandles til Salomos Slot.) Majoriteten og Rehabeam. Simon. Saa vil De altsaa til Gjengjæld for, at vi udvælge Dem til Konge, tage Hensyn til vort Lands sørgelige Tilstand og give det en Forfatning svarende til den fremadskridende Tidsaands Fordringer? Dog de Grundsætninger, De hidindtil har lagt for Dagen, og Deres oplyste, frihedselskende Characteer er os Borgen for, at en trøstefuld Fremtid venter os under Deres Regjering. Rehabeam holder en lang Tale fuld af blomstrende Løfter. S. Nu ville vi da Alle ønske Dem et langt Liv. Alle raabe: Leve Kong Rehabeam! Hurra! Hurra! Hurra! Anden Act. (Et Tidsrum af et Aar er forløbet, i hvilket Folkets Misfornøielse med Rehabeams Regjering er steget. Scenen forestiller en Plads udenfor Salomos Slot.) De tolv Stammer ere forsamlede og raabe: Conftitution! Rehabeam (kommer frem paa Slottets Tag og siger:) Ja, jeg skal give Jer Constitution! Nei, har Salomo pidsket Jer med Nelder, saa skal jeg pidske Jer med Scorpioner! Folket bliver ved at straale: Constitution! Constitution! saa komme Politiet og Vægterne ind og prygle Folket over Hals og Hoved bort. Naar Skuepladsen er bleven tom, træder en Prophet frem som Epilog og holder en lang Tale over Terten i den 146de Psalmes 3die Vers: -Forlader Eder ikke paa Fyrster, paa et Menneskes Barn, hos hvilket er ingen Frelse.' (Teppet falder.) Note: Desværre er af denne fra det hebraiske Sprog oversatte Tragoedie et 3die Act gaaet tabt, hvori Catastrophen fremstilles, hvorledes nemlig Rehabeam blev opsagt af de ti mægtigste Stammer og kun beholdt Regjeringen over de to Stammer Juda og Benjamin.