Berlingske Tidende, 1836-03-25
Secretær Algreen-Ussing formeente, at det vilde have været rigtigere, om Committeen bestemt havde forudsat, at intet nyt Laan burde stiftes til at dække løbende Udgifter, hvortil de aarlige Renter og de eengang contractbestemte Afdrag paa Laanene maatte henføres; thi han antog, at naar der med Kraft og Jver blev Jndskrænkninger, vil drevet paa Besparelser og de det neppe være vanskeligt, snart at indvinde en saadan Sum, at de aarlige Udgifter kunne dækkes med de løbende Jndtægter. Den Kongelige Commissarius yttrede, at naar Committeen antager, at nye Laan ingenlunde bør optages for at dække de løbende Udgifter, saa er dette vist vel grundet, naar kun Undtagelse gjøres for de Tilfælde, hvori Krig eller anden overordentlig Begivenhed maatte gjøre øiebliklige særdeles Anstrængelser fornødne. Derimod kunde, hvad Committeen ogsaa erkjender, Laan blive fornødne til Afgjørelse af ældre Statsgield, ligesom det og er vist, at det, selv hvor Laan ikke egentlig behøves til Betaling af de contractmæssige Afdrag, kunde være et muligt Tilfælde, at meget betydelige Lettelser i de ældre Gjeldsbyrder kunde erholdes ved et nyt Laan, der frembød sig under særdeles fordeelagtige Vilkaar. Men hvis saadanne Omstændigheder indtræffe, saa turde det være til stort Afbræk for et fordeelagtigt Arrangement, naar Stænderforsamlingerne først skulde høres. Det var ikke vist, at den, der som Entrepreneur vilde forskaffe et saadant Laan, vilde oppebie den Tid, som til Raadførsel med Stænderne kunde være fornøden, og finde sig i den Usikkerhed om Tilbudets Antagelse, som deraf vilde flyde. Committeen antager det vel som en Erfaringssætning, at Hemmelighed ved Laans Optagelse er høist skadelig, men Commissarius finder det tvivlsomt, om det virkelig ubetinget forholder sig saaledes. Der kan iøvrigt end ikke ved slig Leilighed være Tale om det, der efter Committeens Jndstilling skulde være Gjenstand for Stændernes Overveielse; thi der skulde efter Forudsætningen, ingen ny Byrde lægges paa Folket, og der kunde saaledes heller ikke være Opfordring til ved overordentlige Opofrelser og Anstrængelser at gjøre Laanet overflødigt, kun omVilkaarenes Antagelighed blev der Spørgsmaal. Men medens Kongen har al Grund til af sine Provindsial-Stænder at forvente et paalideligt Raad, naar der spørges om Love og Forholdsregler, der skulle bedømmes ved Hjelp af nøiagtig Kund saa kan det neppe skab til Landets Tilstand, ventes, at Mange i Forsamlingen skulde besidde de Kundskaber, som kunne føre til en rigtig Bedømmelse af Planen for et omfattende Statslaan. Naar det menes, at det i Anordningen 28de Mai 1831 §. 4 givne Tilsagn om at høre Provindsial-Stænderne, inden nogen Lov, der har Skatter og offentlige Byrder til Gjenstand, udgives, ogsaa formedelst Aarsagernes Lighed skulde medføre, at Stændernes Betænkning skulde indhentes, inden et Laan blev contraheret, saa turde der ligge en urigtig Slutningsmaade til Grund herfor. Om det end kunde antages, at det Gode, der ved hiint Tilsagn er tilsikkret Nationen, ikke fuldstændigen kunde opnaaes uden en saadan Udvidelse, saa var man dog ikke beføiet til at gjøre denne eller andre Udvidelser af det kongelige Tilsagn. Man kunde da og troe sig beføiet til den Slutning, at, da Provindsial-Stændernes Virksomhed ikke var betrygget derved, at de blive kaldte til Raadgivning, naar der ikke tillige var en Forpligtelse til at følge deres Raad, saa maatte Kongen, der har indrømmet dem en raadgivende Medvirkning, ogsaa indrømme dem en Rettighed til at bevilge eller nægte Skatter, samtykke eller ikke samtykke i Lovforslag. Men alt dette vilde være at betragte Jnstitutionen fra en urigtig Side. Kongen har af fri Drift og i Tillid tilsit Folk skjænket det Jnstitutionen, der sikkert og under Vedligeholdelsen af gjensidig Tillid, vil have en velgjørende Virksomhed. Denne Kongens Tillid bør ikke mødes med Mistillid, og man bør saaledes ikke grunde nogen Begjæring om Udvidelse af Gaven paa den Betragtning at det, der er tilsagt, kunde tabe sin Betydning saafremt Regjeringen vilde eludere det. Jøvrigt maatte man i alt Fald erkjende, at da det, forat faae de fornødne Midler til et Laans Forrentning og Afbetaling, unægtelig vil være nødvendigt at høre Provindsial-Stænderne, saa er det i al Fald allerede derved gjort vanskeligere for Regjeringen at stifte et ufornødent Laan, til hvis Forretning og Udbetaling dog siden Udvei maatte gjøres ved Skatter. Saafremt derhos Kongen samtykker i aarlig eller til visse Perioder at meddele en nøiagtig Statsballance, saa maa samme og indeholde Forklaring saavel over de Laan, som maatte være optagne, som over sammes Vilkaar og Anvendelse, hvorom desuden Kongen muligt vilde være villig til at give særskilt Oplysning, forudsat at han nogensinde skulde finde for godt at optage noget videre Laan, end de Summer, der efter de gjældende Bestemmelser til Bedste for Umyndige, Boer, Spare kasser o. s. v. kunne gjøres frugtbringende i den kongelige Kasse. Herved vilde al den Garanti for Misbrug af Laanesystemet faaes, som efter vor Statsforfatning lod sig give, uden at det fra flere Sider betænkelige Tilsagn om foregaaende Raadførsel med Stænderne blev fornødent. Et Medlem af Forsamlingen meente, at saa ønskeligt det end vilde være, om det fra 1814 til 1819 antagne Princip at afbetale paa Gjelden og ikke gjøre nye Laan kunde have været fulgt, kunde det dog ikke nægtes, at et Laan under visse Conjuncturer kan være nødvendigt og gavnligt for en Stat, og han antog at naar man først skulde høre Provindsial-Stænderne i Henseende til et saadant Laans Stiftelse, vilde dette være forbundet med Vanskeligheder og letteligen skade Landets Credit. En Stat maatte ligesaavel som enhver privat Mand, der søger Laan, benytte sig af Øieblikkets Leilighed. Han vidste med Sikkerhed, at dersom den kongelige Agent, som sluttede Contracten om det Wilsonske Laan, først havde villet sluttet denne Contract 14 Dage senere, saa havde Wilson ikke underskrevet; thi Conjuncturerne forandrede sig i disse 14 Dage saaledes, at det Wilsonske Huus tabte over 250,000 Specier.