Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1778-03-20
tigen. den. Om Fornøielse og Misfornøielse. Jo større Deel Jndbildningen haver i vor Fornøielse og Misfornøielse i Verden, desto mere maatpaaliggende er det, at Fornuften styrer en Evne, og dens Virkninger, der haver saa stort Herredømme over os. Den arbeider meget almindeligere, end man troer, paa at forgifte og forøge vore Plager; og ofte falder den i Søvn, naar den kunde ophøie vore Fordeele, og forøge den Fornøielse, som samme foraarsage os. Et anseeligt Kald var ledigt; Evander fik en Recommandation til den, som havde det at bortgive. Hans Velynder var for beskeden til at tale med Vished om hans Ansøgnings lykkelige Udfald, hvortil der intet andet Haab var for ham, end at han tog sig af ham; og Evander vidste at andre havde allerede søgt det foriveien. Som han da ikke gjorde sig stort Haab derom, saa troede han ikke at skulle sørge meget derover, om det gik ham glip. Patronen, som han var bleven recommanderet til, tog meget artigen imod ham; men i det han læste Brevet, forandredes hans Ansigt, og det var at see, at der var noget, der gjorde ham yndt. Han tog Evander derpaa ved Haanden, og sagde: " Det er mig ligesaa ukiært, som det kan være Eder, at J ikke er kommen fem Minutter før, der er ingen i Verden, " som jeg heller vilde giøre til Fornøielse, end den Mand, som J haver Brev fra til mig; men ieg haver just i dette Dieblik lovt Kaldet bort til den Person, som gik ud fra mig, just som J kom ind. Dette var et Slag for Evander, som han hverken forstod at afværge, ei heller havde Styrke til at bære, endskiønt han ikke havde vidst, hvor vel hans Sag havde staaet, saa længe, at han havde kundet giøre sig noget fast Haab, og han et Øieblik forud meente sig at være ligesaa mange Dage tilbage, som han nu var Minnter. Det var denne Omstændighed, hans Jndbildnings=Kraft opholdte sig ved, for at forøge hans Sorg; han igiennemløb den uafladeligen i Tankerne med en undsigelig Bedrøvelse, fortolte den til alle sine Venner, og beklagede sin Vanheld med de førgeligste Udtryk. Jmidlertid, hvad var der hændet Evan der værre, end hvad han havde forestillet sig. Han havde intet mistet, af hvad han besad, og han var ikke bleven udelukt fra noget, som han kunde giøre sig Haab om. Han var i sig selv i den samme Stand, som om han aldrig havde hørt tale om den Vacance, som han havde havt Øie paaMen Evander sukkede under Jndbildningens Tyrannie; og som et Rov for en Sorg, som ingen virkelig Grund havde, bedrøvedes han over, at Tiden ikke var bleven opholdt i sit Løb, og at der ikke var skeet et Mirakel, paa det han kunde have faaet Kaldet, Agenor, som havde erholdet Kaldet, som Evander søgte, havde ikke havt mindste Tvivl om Udfaldet; hans Caracteer var ustraffelig, og den Recommandation, paa hvilken han støttede sig, saadan, at han ikke troede, at den kunde veies op af nogen anden. Han imodtog altsaa, uden stor Bevægelse i Sindet, den Gunst, som Patronen, beviste imod ham ; han ansaae sin Lykke som en af de Tildragelser, som bevirkes ved naturlige Aarsagers almindelige og regulære Virkning, omtrendt som Regn og godt Veir. Han tog Kaldet med samme Sinds=Forfatning i Besiddelse, hvormed han kunde have høstet en Ager, som han selv havde besaaet, eller imodtaget Renterne af en Capital, som han havde sat sikkert ud. Men da han af en Hændelse fik af Evanders Venner at høre, hvorledes det var tilgaaet, begyndte han først ret at føle sin Lykke, og blev saa slagen over den Fare, hvori han havde svævet, at han neppe kunde troe, at han var undgaaet den. " Det var dog et Guds " Forsyn, sagde han, at jeg den Morgen ikke opholdte mig med at drikke en Kop Thee meere, at Vognen kom saa hastig, og at der ikke mødte mig noget Ophold paa Veien. Hvilken Forandring gik nu ikke med eet for sig i Agenors Forestillinger og sin Lykke, og om de Midler, hvorved han var kommen dertil, Men han havde dog ikke erholdet meere, end han havde haabet, hans Fare var ham ikke saa betimeligen bleven bevidst, at den kunde opvække nogen Frygt hos ham, Værdien, af hvad han havde erholdet, var ikke forøget, og Forsynet havde ikke blandet sig i denne Sag anderledes, end som der hører til at udelukke blinde Hændelser af Verdens Bestyrelse. Men Agenor troede, før denne Tildragelse ikke at have Forsynet, som ikke havde gjort noget Mirakel, noget at takke, han smagte ikke sin Forfremmelse som en Vinding, og han satte ikke Priis paa den, uden formedelst Mueligheden til at have mistet den. Det er ligeledes med Velstand og Sundhed; Jndbildningen øver ogsaa sit Herredømme over disse Fordeele; enhver af dem kan ansees for ikkun at være et negativ Gode, som enten kan foraarsage Afsmag og Ufølsomhed, eller kan ved vor egen Fliid erholde en nye Ophøielse Det er omtrent tre Uger, siden jeg besøgte Curion. Denne Adelmand besidder et Jordegods, som indbringer henved 4000 Rdlr. om Aaret, og er gift med en Dame, som er lige udmærket ved sin Skiønhed og ved sin Forstand. Han er i sin blomstrende Alder, hans Helbred er god, hans Person er behagelig og hans Forstand fortreffelig. Jeg fandt ham ved godt Helbred, Sundheden skinnede frem af hans Ansigt, han var smukt paaklæd, og omgiven med alden Mængde af Beqvemmeligheder, som Rigdom forskaffer til at leve vel. Efter de første Complimenter kastede han sig ned paa Stolen igien, da jeg ikke vilde sætte mig, gar sig til at see stivt paa sine Fingre, som et Menneske, hvilket Tiden var kiedsommelig, kastede Beenene over Kors, spurgte mig, hvad Nyt, og forekom mig, midt i alle de Herligheder, som kan giøre Livet behageligt, at nyde samme med en Ligegyldighed, som skulde have gjort ham til en af de berømteste Stokker, dersom han havde befundet sig i de modsatte Omstændigheder. Jeg besøgte ham i Gaar igien; jeg fandt ham i hans Kammer; han havde Hovedet indbundet, og saae meget bleeg ud. Jeg blev urolig over dette Anseende til Sygdom, og med en inderlig Deeltagelse spurgte ham, hvorledes han befandt sig. Jeg havde ikke saasnart sagt dette, førende han reiste sig af Stolen, kom imod mig, tog mig ved Haanden og sagde til mig med en Slags Henrykkelse, at det var, som om han var i Himmelen. Hvilken Forandring i Curions Tilstand, alene formedelst forskiellige Følelser, Hvad var det for en Lykke, der nu var hændet denne Mand, der tilforne besad Helbred, Ungdom, Rigdom og Smukhed; Curion havde siden min forrige Besøgelse været plaget med Tandpine, og han var just nu bleven af dermed ved det han havde ladet sig trække en Tand ud. Hvad Etiqvette eller Ceremoniel har kundet giøre, Philip den 3die af Spanien saa gandske alvorlig ved Kaminen, hvorpaa Fyrbøderen havde lagt saa meget Brænde, at Monarken var færdig at døe af Heede. Det var hans Høihed uanstændigt, at staae op og raabe om Hielp; Cavalliererne, som havde Opvartning den Dag, havde begivet sig bort, og de ringere Betientere turde ikke gaae indi Gemakket. Endeligen kom Marqvis af Pobar, hvilken Kongen befalede at slukke Jlden. Men han undskyldte sig under det Paaskud, at Etiqvetten ikke tillod ham en saadan Forretning; han maatte kalde paa Hertugen af UssedaHertugen var gaaen ud, Jlden tog Overhaand, og Kongen udstod heller den Pine, end at han skulde give noget bort af sin Høihed. Men han blev saa forhidset i Blodet, at han fik Rosen i Hovedet tillige med en hidsig Feber, hvoraf han døde 1621 i sin Alders 24de Aar.