Aarhuus Stifts-Tidende, 1827-09-01
J sex Aar har nu i Syden raset en Kamp, som har fængslet Samtidens Opmærksomhed og sikkret sig Efterverdens Høiagtelse, en Kamp, som Blindheden har prøvet at stemple med forsmædelige Navne, medens den ubestikkelige Kronnike bebuder, at ville feire den i sit Tempel med evig Amindelse. Det er den christne Slave, som vil afryste sine Lænker; det er et christent Folk, som løfter sit Korsbanner, mod den blodige Halvmaane; det er Fortvivlelsen, som værger sig mod Overmodet, kæmpende for Menneskehedens helligste Klenodier, for Liv og Ære, Tro og Fornuft. Det gjælder her, om det Folk skal udslettes, Som var en herlig Stjerne paa Verdens Firmament, Og Lyset i det Fjerne for andre Folk har tændt - det Folk, til hvis Navn knytter sig, med Mindet om de største aandelige Velgierninger, Opfordringen til den meest levende Taknemmelighed. Hellas! Dette hellige Navn minder og saamegen Videnskab og Lærdom, saamegen Konst og Smag, saamegen Eenfoldighed og Storhed, saamegen Mandighed og Frihedssands, at den græske Genius er og evigt bliver en Gienstand for vor høieste Beundring. Noget, af det Skjønneste, Menneskeheden har tilegnet sig i Literatur og Konst, er en Arv efter gammel Grækenlands fremragende Aander, hvisaarsag ogsaa Navnet hellenisk er vorden eensbetydende med klassisk. - Endnu fastere og helligere vorder Baandet, som knytter os til dette Folk, naar vi kaste et Blik paa den græske Kirke, og ihukomme, at Biskoppen i Constantinopel, for hartad halvandet Aartusinde siden, var Christenhedens næstypperste Patriark. Grækerne og vi have een Bibel, fra Sangerchorene i Grækenlands Menigheder tone Hymner og Palmer til den samme Herres Ære, som vi tilbede. Og maae vi end bekjende, at dette Folk har forliist Meget af Storheden i sin fordums Character, med Smerte bekjende, at Christendommens milde Dyder, denne AddressessonnostdoUdgives 3de Gange ugentlig af A. F. Elmquist. kun skinne lig en Dæmring i dets Jdræt, saa er de dog det ældste Folk i Europa, saa har det dog i Aa tusinder tro bevaret sine giorværdige Fædres Grave saa har det dog, i Aarhundreders Trældom, ikke for nægtet de Christnes Trol Sandeligen, man burde snarere undres over, at dets Adel ei er aldeles udergangen i Slavelivet, end at der ikke vise sig flere Glimt deraf, ligesom vi ogsaa med Freidighed kunne slutte fra den Kraft, som aabenbarer sig i Nygrækernes Bedrift, at den gamle Genius omsider er vaagnet til Gjenfødelsens Morgenrøde. Havde det Folk været fordærvet i sit Væsen, da maatte det for længst være forsvundet af Jorden. Der er ingen Rommere mere, men Grækere er der. De have reist sig mod deres Tyranner, for med Ret at vinde, hvad ved Uret er forloret, og skjøndt sex Aars heelte modige Offre ikke have kunnet forsyne Skjebnen, staae de dog endnu, med Manddomsild i gjenfødt Siel, under det vide Banner, fastbesluttede, at vinde en afgjørende Seier eller et hæderligt Eftermæle. Næsten i alle Europas Lande har man ved Gaa ver søgt at formilde de Ulykkeliges Nød. Ogsaa i Danmark have allerede nogle Stemmer talt Menneskebedens Sag, idet de talte Grækernes. Undertegnede forener sin Røst med deres, saa svag den end er. Danske Brødre, Vi kunne ikke bringe den hellige Krig et Skridt nærmere Maalet, vi kunne den ikke, uden i vore brændende Ønsker. Men de Arme, som i Kampen tabe deres Forsørgere, de forladte Qvinder og de faderløse Børn, kunne vi huusvale, og vi bør det, thi hver Skjærv, vi lægge paa dette Alter, er kun en fattig Rente af et stort Laan. Danmark er et lidet Land, men det har en stor Roes paa Jorden; det er fattigt paa Guld, men rigt paa Kjærlighed, og Kjærligheden var det jo altid forbeholden, under de tungeste Skjebner at feire sine skjønneste Triumpher. Saa bringe da Enhver, hvad han, i dette Øiemed, vil betroe i mine Hænder, Og skulde det end kun lykkes mig, at indsamle Saameget, som der behøvedes, for at mildne een eneste Families Jammerslod, vilde jeg dog fryde mig, som om stor Lykke var mig selv vederfaret. Aarhuus, den 1ste Septbr. 1827. A. F. Elmquist. denne os so¬