Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1824-01-16
Om Tumulten i Straffeanstalten paa Christianshavn, 1817. (Af Kbhvns Skilderie.)(Slutning; see forrige No.) – En saadan Plan kunde naturligviis ikke bringes til Udførelse uden mange foregaaende Underhandlinger blandt Fangerne i de forskjellige Afdelinger, hvilke skeete ved Sedler, skrevne med Ciffre, som nogle Enkelte indbyrdes kjendte, eller i et Sprog, som ikke kunde forstaaes af Andre, og een af Fangerne kaldte romansk men som nok var det saakaldte Cochemesprogeller Tyvemaal. Sedlerne bleve transporterede, ved at stikkes igjennem Dørsprækken, hvor Arbeidssalene stødte sammen, henkastes, indsvøbte med en liden Steen, til et vist Sted, eller pustes gjennem Pusterer eller hule Stokke &c. Desforuden brugtes Tegn, i ær Fingersproget. Forblommede Ord hørtes ofte i den sidste Tid for Udbrudet. Paa Sovelofterne og i Sygestuen havdes især Leilighed til Aftaler; men Alt skeete med største Forsigtighed, at ei de, man ikke vilde have til Deeltagere, skulde faae Nys derom. Ogsaa skulde Udbrudet skee om en Søndag, fordi man troede, at de fleste af Stadens Jndvaanere da vare ude af Porten. Hvad der meget bidrog til, at Meddelelsen ikke kunde opdages, var, at den længe havde fundet Sted angaaende ubetydelige Gjenstande, især Kjerlighedsforstaaelser med de qvindelige Fanger. Men hvor hemmeligt Alting holdtes, kunde det dog ikke blive skjult for de Fanger, der ei gade deeltage i Anslaget, og dette var ogsaa Aarsag i, at det Forehavte meldtes for Stiftelsens Foresatte, førend det udførtes. En Aarsfange underrettede Mesteren Gundel og Jndholdet. af et Brev, han havde hørt oplæses, hvori det hedte, at Udbrudet skulde skee om Aftenen Kl. 8. Directionen sendte nu Bud efter en større militair Styrke end den sædvanlige Magt, og denne beordredes at lade skarpt. Da en Fange, A. D. Eggers som for Opsætsighed var tilkjendt at sættes i Cachotten, førtes igjennem Gaarden og passerede imellem Rasphuset og Forbedringshuset, gav han det aftalte Udraab til Tumultens Begyndelse: Jeg skal i Daarekisten, De ved Vinduerne i den store Spindesal forsamlede Sammensvorne gjorde nu Allarm, Fangen Ludvig Arenz kastede et Vindue ned i Gaarden; Joh. Larsen svingede et Kosteskaft med et derpaa fastgjort Haandklæde udaf Vinduet, og derpaa fulgte et almindeligt Hurra. Men paa 10–12 nær, der i Tumultens første Øieblik kom i Frihed, lykkedes det de Sammensvorne ikke, at slippe ud, da det Militaire spærrede den Udgangen og tvang dem til at vende tilbage. Dog, harmfulde over deres mislykkede Plan, adspredte de sig. Nogle vedbleve i Forbedringshuset og de tilstødende Bygninger at udøve Voldsomheder; Andre gik i Tugthuset. og iværksatte Jldspaasættelse, indtil de omsider bleve paagrebne. J Forbedringshuset var en stor Deel Fanger hverken indviede i Planen eller tilbøielige til at undvige. Ved Jldens Udbrud i Tugthuset begyndte endog Nogle af dem at redde Klæde, Materialier, a. paa Opsynsmandens Opfordring. Men Rasphuusfangen Niels Olsen vilde forhindre dem deri, og tvang endog Nogle til at høre op. Han foer som et vildt Dyr omkring i Forbedringshusets Arbeidstuer og kastede derfra ned i Gaarden, hvor det Militaire og Directeurerne stode, en svær Væverstang og en stor Steen. Om det sørgelige Udfald af denne Tumult vidne de endnu staaende Ruiner af de afbrændte Bygninger, endskjøndt det endnu er uoplyst, om det fra Begyndelsen af har været Mytteriestifternes Hensigt at stifte brand. Deres Hovedøiemed har upaatvivleligen kun været at opnaae deres Frihed, og Antændelsen synes i alt Fald kun at have været paatænkt som et Nødmiddel. De Personer, der spillede Hovedrollerne i denne Tragedie, bleve, som bekjendt, dømte fra Livet. Men Hovedmanden forBrandstiftelsen var Johan Pedersen, der havde faaet det Tilnavn "Vovehals, ikke fordi han udmærkede sig ved særdeles Mod eller Dristighed, men fordi han engang, for at undvige, havde gjort et farligt Spring fra Muren. For det følende Menneske er det skrækkeligt at tænke sig, at nogle Fanger, under Luernes Blussen og medens Alt var i Uorden, endog begik Utugt, udøvede Tyverie og søgte at tilfredsstille personligt Hevn. Men saadanne Afskyeligheder kunde ogsaa ventes af Menneskeskabninger, der fra deres Barndom af vare opvoxne i Lasternes og Forbrydelsernes Skole. Saaledes kaldtes Søren Hansen, et Menneske paa 27 til 28 Aar, Gammelmand, fordi han altsom Dreng havde siddet længe i Politiearresten og været Senior for adskillige andre med ham indsluttede Drenge. Foland var eet af de Børn, som de saakaldte Natmændsfolk sætte fra sig til Opfostring, og havde fra sin Barndom af streifet omkring med Landstrygere og Forbrydere.