Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-12-24
J Febr. Maaned 1822 havde adskillige Jndianerstammer Audience hos deres store Fader (Præsidenten) i Washington. De bestode i Alt af 13, nemlig 12 Mandfolk og 1 Fruentimmer. De vare alle iførte blaa Klædeskjoler med røde Huer, blaa Pantalons og Støvler, ganske efter americansk Brug, paa det nær, at de bare en Hue, der rundt omkring var besat med Fjere af de meest brogede Farver. Ogsaa deres Ansigter vare bemalede, endskiønt ikke paa en saa phantastisk Maade, som sædvanligen. De vare samlede i Forgemakket, og deres foresatte Officier, Major O Fullons, var tilstede. Konen saa paa en Sopha, ved Siden af hendes Mand, klædt i skarlagen røde Pantalons og en grøn Kaabe af Camelot, uden al Prydelse i hendes lange førte Haar. De vare af Pawnees, Kansas, Ottoes, Mahas og Missouris Stammer. De fem Høvdinger vare smykkede med to Sølv-Epauletter, og begge Underhøvdingerne med een. De medbragte Foræringer bestode af Bøffelhuder, Pile, Mocassins (Fodbedækninger) og Hovedprydelser af Fjer. Præsidenten traadte med Krigssecretairen ind i Værelset, satte sig, og holdt, efter blot opskrevne Noticer, som han holdt i Haanden, en Tale paa staaende Fod, som Tolken havde oversat for ham. Da de vare af Stammer, der tale to ganske forskjellige Sprog, saa maatte hver Sætning oversættes i disse to Sprog. Præsidenten sagde, at det glædede ham meget, at see dem hos sig. Naar han forhen saae dem, var han alt for sysselsat med at modtage sit store Raad, til at han kunde yde dem saa megen Opmærksomhed, som han ønskede. Men nu havde han bedre Leilighed, og det fornøiede ham ligesaa meget, at see dem i deres hvide Brødres Dragt, som forhen, da de kom i deres Landsdragt. Han omtalte det Besøg, de havde gjort i de americanske store Stæder, Arsenaler, Skibsværfter o. s. v., og sagde, at hvor meget de end hidtil havde seet, kunde det dog kun give dem en svag Forestilling om de forenede Staters Magt og Folkemængde, ligesom Hjorten og Bøflerne, de stødte paa i Skovene, kun ere en saare liden Deel af den store Mængde, der ikke kommer dem tilsyne. Krigere kunne de kun have seet saa af, fordi man ikke behøver dem, hvor Regjeringen har sit Sæde, og man nu levede her med hele Verden i Fred. Men fik man Krig, saa vilde alle Borgere gribe til Vaaben, og vise sig paa eengang som brave Krigere. Han formanede den ligeledes til at leve i Fred indbyrdes og ikke at laane Øre til Skumlere, som opvække hos dem Mistanke til de forenede Stater. Han føiede til, at man vilde gjøre dem nogle Foræringer og Major OFullon skulde bringe dem uantastede tilbage til deres Qvinder og Børn. Denne Mands Raad skulde de ansee for ligesaa oprigtige som deres store Faders, Præsidentens, og for Alting ret nøje følge dem. Denne Tale blev Punkt for Punkt oversat, og ved Slutningen af enhver Sætning gave de, der talte det ene Sprog og derpaa de, der talte det andet, et bifaldtegn, men som næsten ene bestod af en uarticuleret Lyd. Dette gjorde de stedse. Medens Præsidenten endnu talte, traadte den øverste Domstoels Dommere ind, og forøgede Tilhørernes Tal. - Da Præsidenten var færdig, sagde Maj. O Fullon til dem, at deres store Fader var beredt til at høre paa, hvad de havde at foredrage ham, og opmuntrede dem til, at tale med samme upartiskhed, som de vare vante til i deres egne Forsamlinger. Nu fremtraadte den fornemste Pawner-Høvding, og efterat han havde rystet Præsidentens, Krigssecretairens og O Fullons Haand, holdt han en Tale, hvori han, efter hver anden og tredie Sætning, pauserede, paa det Tolken kunde forrette sit Hverv. Han syntes at være omtrent 45 Aar gammel, var 6 Fod høi, af behagelig Ansigtsdannelse og Figur, og en indtrykgjørende Alvorlighed. Hans Gebærder vare, skjønt heftige og overspændte, dog aldrig ubehagelige og stedse passende. Efter ham talte de fire Høvdinger. Hver af dem havde sin egen taleriske Stiil, men tillige samme heftige og udtryksfulde Gebærder. Efterat ogsaa deres Ledsagere havde holdt Taler, kom de frem med deres Foræringer. De nedlagde dem for Præsidentens Fødder, og gjorde ved hver nogle passende bemærkninger, der vedkom deres Gavnligheds Historie. Hovedindholdet af Talerne var følgende. Den første sagde, at han med sine Ledsagere havde beseet Stæderne og Bygningerne, og Alt hvad de havde seet behagede dem meget. De forenede Stater ere et folkerigt og mægtigt Land, og de imod samme kun svage og adspredte Hobe. Den store Aand havde skabt en Deel af Menneskene hvid og en anden rød. Den hvide Deel forstaaer sig paa, at bygge Huse, og forfærdige Klæder, Geværer og Huusgeraad. Den røde Deel forstaaer sig egentligen paa ingen Ting. Det hvide Menneske lø vede af Dyr, det føder i sit Huus og Gaardsrum, det røde skyder i Skoven Bøfler, hvis Hund tillige tjener det til Klæder. Men det var nu eengang den store Aands Villie, at der skal gives røde ved Siden af hvide Mennesker, og han beskytter begge. De hvide Mennesker have sendt Præster til dem, for at vise, hvorledes den store Aand egentligen maa tilbedes og Jordbunden dyrkes. Han omtalte de mange Bøfler, der fandtes i deres Land. Hans Folk ønskede endnu en Tidlang at maatte gjøre Jagt efter dem. Efter hans Død, og naar Bøflerne vare temmeligen bortskudte, kunde de saae Korn og give sig af med at opklække samme Dyr som de Hvide. Han takkede for de ham forærede nye Klæder, lovede at være en bestandig Ven af de Hvide, og yttrede det Ønske, snart at vende tilbage igjen til sit Land. Den anden Taler, der talte et andet Jdiom, begyndte med at vise sine Hænder, paa det man kunde see, at de ikke vare besmittede med Blod. Han sagde, at han fra Barndommen af havde havt Tilbøielighed til de Hvide, og derved var blevet sin egen Horde mistænkelig. Han havde endog taget deres Stæder og Kirker i Øiesyn, og fundet, at den store Aand dyrkes af samme paa en anden Maade end af dem. Ligesom den første Taler frabad han sig Kornavlens Jndførelse. hos dem, saalænge Bøffelsagten endnu var fordeelagtig. En tredie Taler begyndte med den Tilstaaelse, at han i sit Liv havde været en ret slet Karl. Ligerviis som en gal Hund. Han havde dræbt Folk af alle tre Horder, hvis Høvdinger nu vare hermed ham. Men siden den Tid han havde lært at kjende sin Fader (Maj. O Fullon) havde han ikke gjort det mere. J de sidste tre Aar syntes det ham, som Nogen havde sønderbrudt hans Vaaben. Alle sagde de til Præsidenten: Store Fader! Duhar smukke, store Stæder at boe i, skjønne Klæder til at tage paa. Men vi elske dog vort Land ligesaa høit som J Eders. *) J gide gjerne arbeide. Vi skjøtte ikke om Arbeide, saalænge der endnu gives Bøfler at jage og Heste at drive bort. Vore Landsbyer ere smaae. Vi ville ei forelyve Eder *) Her stadfæstes atter Digterens Ord Fra Øst, fra Vest, mod Polers Ende, Hvor en fornuftig Stemme lød, De samme Luer varig brænde Som Himlen, som Fornuften bød. Ei Grønlands arme Søn vil bytte Sit golde Field med fornrigt Land; Et Marmorslot er ham hans Hytte Og Fieldet er hans Canaan. noget, og sige, at de ere saa store som Eders Stæder. Men vore Folk ere ligesaa tappre. Saaledes som J see os, ere ogsaa vore Folk hjemme. To talte med største Ydmyghed om de røde Mennesker, i Sammenligning med de hvide, og tilstode ganske oprigtigen, at de vare overbeviste om, at den store Aand havde bestemt de sidste til Jordens Herrer. Alle sagde, at deres nye Klæder fornøiede dem meget, og een forsikkrede, at han forekom sig selv, som et Dyr, der havde fældet sine Haar og om Foraaret faaet en ganske ny Pelts. Førend Foræringerne bleve overleverede, smykkede Høvdingen for de store Pawnes sig med et besynderligt Hovedsmykke af Kalkunfjer, og en gammelagtig Høvding for Missouri-Horden, Konens Mand, med en Hovedpynt af en Mængde Hestehaar, besmurte med Skarlagenrødt, hvorpaa to store polerede Horn, af Størrelse som Oxehorn. Da Conferencen var tilende, nøde de Viin, Kage og anden Forfriskning, og det i stor Qvantitet. Derpaa tændte de deres Piber, stoppede dem med vildvoxende Tobak, røgede en liden Stund, og rakte dem siden Præsidenten, Overdommerne og de andre tilstedeværende Personer, for at gjøre et Drag, til Underpant paa fredeligt og venskabeligt Sindelav. - Rørende er den Tanke, at disse Folkefærd, som ved adskillige Laster og megen Raahed, besidde mangt et skjønt Characteertræk, og ere Landets gamle Herrer, have maattet gjøre Plads for Fremmede - efter endeel Aars Forløb ville være ganske forsvundne fra Jorden. Med Rette kan man her anvende Rousseaus Ord: "Mennesker tvinger een Jord til at nære den andens Frembringelser; eet Træ til at bære det andets Frugter; han sammenblander og forvirrer Clima terne, Elementerne, Aarstiderne; han lemlæster sin Hund, sin Hest, sin Slave; han omstyrter Alt, vanhelder Alt; han elsker Vanformer, Uhyrer; han vil intet, saaledes som Naturen har skabt det, end ikke - Mennesket." Gyse maa man naar man betænker, at i tre Hundrede Aar en heel stor Verdensdeels Beboere, der fra umindelige Tider have bestaaet ved deres Love, Sæder. Jndretninger, hvor raae disse end vare, næsten aldeles ere udryddede, og hvorledes dens saakaldte Civilisation blev bygt paa Mord og Vold.