Viborger Samler, 1785-04-18
En Medicinsk Anmerkning om Nathuer. er er 2 Slags Rathuer, virkelige og metaforiskee, begge ere lige utaalelige, men her tales kunom de virkelige og egentlig om de varme. Meget er derfor de at beklage, som har vandt sig til denne store Byrde og ret Sundheds Fiende, han er megen Fare. 2) Tod. Sundhos. Tid. 3 Aarg. No. 4. Fare underkastet, og maa oftere plages med adskillige Svagheder, end han havde fornøden. Slige uldne Nathuer holde Hovedet varmt; men jo mere varmt dette holdes, destomere Blod strømmer til det, end hellers ville skee. Jo mere Blod der gaaer til Hovedet, jo meere svækkes Hiernen, og især dens Blodkar, jo vissere Exspectans faaer saadan en Person paa Apoplexie, Forstandsvagheder og Feil i Sandserne. Allermeest lide Øinene derved. Arbeider man tillige med Hovedet, saa er Faren desto større. Drikker man end ydermere meget stærkt Øl, Viin, Brændeviin, eller Kaffe, eller alene meget varm Thevand, saa drives Blodet desmere til Hovedet. Men det er bekiendt nok, at det egentlig er Beenene, som vi meest skulde holde varme, og ikke Hovedet. Dette kan ikke holdes for koldt hos Børn og unge Folk, og hos alle dem, som studere eller strapasere Hiernen meget, eller som ofte fornemme til Blodets Opstigelse. De Lærde burde derfor altid, gaae, som de gamle Romere, med det bare Hoved og med kort afklippet Haar. Man har ogsaa funden, at Lærdom har faaet en heel anden Skikkelse, at vi har langt fatteligere Skribentere, siden de tykke Parykker ere komne af Moden. Saa længe de treknudede regierede, skrev man al sin Prosaa i Paragrapher, og alle sine Vers i Alexandriner. Men det er ikke nok, at varme Nathuer drage Blodet til den Deel, som mindst kan taale det; de giøre ogsaa Hovedet meere omomfølende, det kan ikke nær saa let taale Vind og Veir, Kulde og Træk, som det der er bleven mere hærdet ved at holdes blot. Derfore er, som sagt, Nathuens Patron oftere underkastede Tand, Øre Nakke, og Hoved=Pine end andre. De maa fordenne Aarsags Skyld blive borte fra een og anden Forlystelse, som andre kunne smage i sin hele Strækning; hvorfor For et Øres, et Øies, en Tands Skyld. Og hvad har gjort det Øre, det Øie, den Tand saa om, saa avindsyg? – Ofte intet andet, end en Nathue, Vare ikke saadanne slemme Nathuer værd, at man tog dem og slog dem til Væggen med et Søm, ligesom en Rovfugl Endnu mere, naar den, som er vant til at indpakke Hovedet i saadan tyk Hue, har den Ulykke, at den falder af under Søvnen, saa indfinder sig uden Barmhiertighed Flod, Værk og Gigt; det hede, det dampede Hoved bliver koldt, Uddunstningen forstyrres, Reumatismer, Catarther, og jeg veed ikke, hvor mange græske Tilfælde følge Forseelsen i Hælene. Alt dette frygter ikke den, som ligger med det bare Hoved. Sielden vil han vaagne med noget græsk i sin Nakke eller i sine Sandseredskaber, med mindre han har gravet sig fordybt ind under en tyk Pude, eller sover i en varm Stue, hvor der henimod Morgenen bliver koldt. Er det da ikke raadeligt strax paa staaende Fod, at skille sig ved sin Nathue, Nei aldeles ikke, de pludselige og totale Omvendelser due slet intet i Diæten. Dersom man endog var vant til det Galneste i Verden, skal man vænne sig langsom som af dermed. Jo længere man er om denne Forandring, desto bedre: allerhelst naar man ikke er ung mere. Lad os oplyse dette: En Mand paa 40 Aar, som har i en Tid af 20 Aar baaret en Nathue af 2 Pd. Vægt, maae hver Maaned lade et Par Qvintin falde, indtil Huen er kommen i Liig, ning med en Bomulds Nathue, da han bær denne saalænge til der er en Lap tilovers af den: NB. uden nogen Slags Reparation, være sig Lapning eller Stop ning, i alle Maader som det kunde være en gammel romersk Statue, hvis største Skiønhed gjerne er denne, at den har hverken Næse eller Ørne. Dog giør den, som engang er bleven gammel med at bære en varm Nathue, sikkerst at blive derved og ikke giøre Experimenter. Alle Forandringer, siger Ordsproget, ere farlige, og dette gielder og om Diæten hos alle dem, som gaaer ned af Bakken.