Viborger Samler, 1778-08-03
Antons Panga af Mancha Afhandling om Ordsproget: Klæder giør Folk. disse tre Ord ligger en uendelig Viisdom for J borgen. De er Noglen til de forunderligste Begivenheder i det menneskelige Liv, der forekomme de fleeste, i sær de Verdsligvise, saa ubegribelige. De er det sande, det eneste Middel, til at Hh. er erholde alle de Lyksaligheder, som en stor Deel Mennesker forgieves stræbe efter. Narrer er det, der giør sig og andre viis, at kuns sande Fortienester, Kierlighed, til Fædrenelandet, Redelighed og Dyd, gjør os til lykkelige, til virkelig store og berømte Folk. Hvor uforsvarligt og grusomt har ikke vore Moralister hidindtil behandlet os, Hvorfor bruge vi alle disse ængstelige Bestræbelser, Klæder, lyksalige Opfindelse, Kuns Klæder giør det, som Dyd og Fortieneste, Redelighed og Kierlighed til Fædrenelandet, forgieves forsøge paa. Jngen Ting kommer mig nu saa latterlig for, som en ærlig Mand i et slet Optog, og det er mig ganske ufordrageligt, at saadan en Mand forlanger at blive beundret og anseet, fordi han er ærlig. Hvorlænge maa han ikke arbeide sig igjennem Hunger og Foragt, inden han kan alene bringe det saa vidt, at blive nogenledes lidt af Folk, hvis Klæder gjør dem fortrinlige. En ængstelig Bestræbelse efter at opfylde sine Pligter tilveiebringer ham i tredive Aar ikke den Høiagtelse, som en prægtig Klædning i 24 Timer kan skaffe ham. Man forestille sig en Mand, der med sine gammeldags Dyder, og sin jevne Dragt, vover sig første gang i et Selskab af fornemme Klæder. Han er meget lykkelig, om Portneren ikke endog forbyder ham Indgangen i Huuset. Trænger han sig endog til Forgemakket, saa maa han dog endnu arbeide sig igjennem en Mængde Betientere, hvoraf de fleeste finde ham latterlig, mange ansee ham ligegyldig, og de billigste merke ham ikke. Han begierer at opvarte Deres Exellenze. Man svarer ham ikke. Han begierer at giøre Deres Exellenze sin underdanige Opvartning. En Betienter viser ham til den anden, og ingen mælder ham. Beskiemmet staaer han ved Kaminen, og staaer alle i Veien. Han kiender Kammertieneren paa den vigtige Mine, der befæster hans Fortrin for Liberiet: Han beder ydmygst, at forskaffe sig den høie Naade, at maatte giøre Deres Exellenze sin ganske underdanige Opvartning. Han kan komme igien i Morgen, min Herre, der er Selskab i Dag - Men skulle det ikke være muligt - Kort: Nei, hans Exellenze fik nok at giøre, skulle han antage enhver Bettelvisite; han kan komme igjen i Morgen, min Herre. Der staaer nu den dydige, den ærlige, den lærde Mand, den fortienestfulde Mand, der nærer sig redelig og møisommelig, tiener sin Konge troe, har ved sit kloge Raad gjort hundrede Mennesker lykkelige, beskytter med ængstelig Omhyggelighed fortrykte Enkers og Faderløses Rettigheder, og skiller ingen ved det mindste af sit der staaer han, den retskafne Patriot. Beskiemmet sniger han sig til Døren, for at unddrage sig Forgemakkets Foragt. Med Gevalt støder man ham bort derfra, river, med en ydmyg Hurtighed, begge Fløiene op; alle Betienterne komme i Bevægelse; alle sætte sig i en ærbødig Stilling; Kammertienenen flyver ind i Herrens Værelse; der bliver Allarm derinde; Kortene kastes bort; Hans Exellenze iler i Møde, og hvem, En forgyldt Nar, der kommer raslendes op af Trappen, og bærer sin Kreditors bedragede Sved paa Vesten. Saa tomt hans Hoved end er, saa bliver det dog beundret, fordi han er got friseret, og hans Smag bestaaer i den Konst, at bukke sig artig. Havde han Forstand, da ville han beskæmme alle sine sexten Ahner, og, kuns af sønlig Høiagtelse mod sine Forfædre, Hh har har han taget sig i Agt for at blive forstandigere, end de. Hans Hierte er saa ont, som hans fornemme Dumhed tillader det. Da han ikke har lært det allermindste, at tiene Fædrenelandet og sig selv med, saa er tomme Naadesforsikringer det eneste, han tiener Folk med. Han borger, bedrager, kysser, piber, leer, spiller gjerne og ulykkelig, og Hans Exellenze glæder sig med aabne Arme, over Æren, af hans Ankomst. Nu er vor redelige Mand ganske forglemt, og det er en Lykke for ham, at han endnu uden Skade er sluppet ud af den ærefrygtsfulde Trængsel, og er kommen ned af Trappen. Der skeer ham Ret den Nar, hvorfor havde han ikke bedre Klæder, og mindre Fortienester, Man giør Verden Uret, naar man siger, at den er blind og ufolsom mod retskafne Mænds Fortienester. Den er det ikke, men man maa aabne deres Øine ved en udvortes Pragt, og opvække, den ved en fornem Brusen. Hvad kan Verden, derfor, at en stor Aand forstikker sig i en slet Kiol, Verden er en Skueplads og paa Skuepladsen, holde vi dem kuns for Printser, der bære fyrstelige Klæder. Jkke alle har Taalmodighed til at oppebie der sidste Optrin, og Spillets Udvikling. Man stille eengang Verdens billighed paa Prøve, og forbytte Klæderne. Den unge Herre vil nu lade sig gefalde, at trække denne ærlige Mands sorte Kiøl paa, og bære hans noget forældede Paryk. Hvor dum seer nu ikke denne Herre ud, den dristige og uforskammede Mine er paa eengang forsvunden, Al den Vittighed, der hængte i en prægtig Klædning, er tabt. Man føre ham i en Loge. - den selv samme Loge, hvor han saa ofte har været den Ho den artige Herre, den allerkiereste artige Herre, den skalkagtige Baron. Han kommer; han giør sine Komplimenter endnu ligesaa got og utvungen, som for, Man leer derover. Han vil kysse Haanden; man støder ham bort. Damerne mumle mellem sig, og ærgre sig over dette gemene Menneskes Uforskammenhed. Man holder ham for en Hofmester, der ikke har villet gjøre got hos sit naadige Herskab, og villet være noget meer, end en gemeen Betienter, Han begynder at tale; hvor afsmagt, hvor pedantisk taler han ikke, han bliver utaalmodig og bander et facre blen. Man leer den Nar ud, og lader ham stode paa Døren af Tienerne, som et vanvittig Menneske. Nu lader den redelige, den fortienstfulde Mand sig see i Logen, i den afklædte Barons prægtige Klæder. Det er første gang, han kommer frem i dem, altsaa er han lidt blye, man finder hans Blyhed behagelig, og holder ham for en Fremmed, hvis Beskedenhed man beundrer. Damerne takke ham med en naadig Mine, og Vifterne rasle ham Bifald imode. Man byder ham en Stoel, og han sætter sig med Artighed. Enhver spørger sin Naboe, hvem denne artige Herre kan være; ingen kiender ham. (Resten følger.) Nyeheder.