Den Vest-Sjællandske Avis, 1822-08-20
Den underjordiske Jld i Øesields Jøkelen (Jis bierg) har bestandig brændt fra den 20de December 1821, da den voldte betydelig Skade ved at udkaste Aske, fornemmelig over de nærliggende Egne; men en gunstig Blæst og derpaa Regn, som for det meste rensede det flade Land, hvorimod Fieldegnene ikke saavel, forbedrede Markerne snart igien. Derpaa forefaldt intet mærkværdigt, paa nogle Vandflod nær, som Jøkelen udsendte Vesterefter, henad Floden Markar=Fliot, tilligemed betydelige Jismasser, indtil den nu den 22de Juni i A., formeentligen igiennem en anden Aabning, dog nær ved den første, med fornyet Styrke brød ud paa nye, med overordentlig Urolighed, TordenSkrald og Dundren, der endog kunde høres Østerefter til Skaptagetunge (en 15 Mile derfra); men saameget stærkere i Nærheden, med stærk Susen stødeviis, hvorved Asken fløi op i Luften. En sagte nordlig Vind, førte den ud over Markerne, dog meest her i Nærheden, hvorved de alle fik et hvidt eller lysegraat Udseende, ligesom Jøkelens. Heraf fulgte de Ulykker, at alt Malkefær (i de Egne) trækkes nu allerede med Døden, saavel Hornqvæg, som Faar. Det kan ingensteds holde roeligt, og ikke nyde det forgiftede Græs, som Jorden her ene frembyder. Det er desaarsag forpungret, hvorefter Melken og er fortabt, da Jordens Grøde døer bort, og Græsset lugter som halstørret Høe, Ruineeligst maae derfor heraf flyde, hvis dette vedbliver, at Græsset saaledes snart vil visne bort, at det ikke meere kan afmeies, og blev dette end giørligt, har man at befrygte: 10 At saadant Hø seent eller aldrig vil kunne tørres tilgavns, som maar sluttes deraf, at Tørvebrændsel, som laae ude, da Asken faldt, tørres dog ikke efter en god og langvarig Tørke, og 2" at da Fæet nu ikke kan nyde det med Aske overstrøte Græs, vil det endmindre kunne fordrage dets Høe, maaskee slet tørret, om end over Forventning nogle Kreaturer, maatte overleve Sommeren til Foerings-Tiden. Jeg anseer altsaa alting her at bebude den høieste Fare, da man og maae befrygte, at selv Jisbierget kan splittes ad, og hvor vil da gives et Tilslugtsted? Til disse Ulykker maae jeg endvidere anføre: at Faar søge stærk henad Jlden, ja endog ind i den de hittes adspredte hist og her oppe paa Jøkelen, (Jisbierget) hvor man desuden mangensteds træffe Spor efter dem, men ikke dem selv, og de Faar findes nok aldrig mere; thi jeg holder det for yderst tvivlsomt, at Krateren nogensinde kan vorde tilgiængeligt. Jkke allene anseer jeg Veien derhen. for utilgængelig, hvorfore Jngen igiennem fler Secler har vovet sig der henad; men tillige giør og bestandig Røgdamp, som indbyller Jøkelen, samt der oppe indfaldende Storme, alle Forsøg derv, saa frugtesløse, at Jngen, uden at forvildes eller geraade i høieste Livsfare, vilde der kunne gaar fremad over Huler og dybe Sprækker (i Jisbierget) og midt i dets urolige Bevægelser, ikke at nævne det Tilfælde at Røgtaagen ved Vindens hastige Forandring, i et der ustadigt og stedse omløbende Veierligt, som der oppe altid maae forudsættes, kunde omhylle Grandsterne, vover jeg at paastaae, at saadanne Forsøg ikkuns med høi Livsfare kunde anstilles. Ofte har jeg foresat mig at vove dem, men endnst aldrig dertil havt Leilighed af et gunstigt Veirligt. Jeg medbringer nu til Anskuelse, de vigtigste Prøver af hvad man veed, Jlden har udkastet, nemlig: af den først og den nu tilsidst udkastede Aske, Pimpsteen og et Stykke af en stor i sidste Vinter udkastet Steen af circa 5 Lpds. Vægt, hvilken blev kastet henimod en Miil fra Krateren. Den første Aske er grov og efter Udseende ikke ganske udbrændt, ligesom det medbragte Stykke af Stenen forekommer mig at være ikkun halv forbrændt Den sidste Aske derimod er meget fiin. Andet mærkværdigt veed jeg ikke at være udkastet, og endnu er ingen Lava udflydt. Det bør jeg erindre til Præsten Hr. Paul Olavsens (til Aase i Skaptagetungene) fortiente Berømmelse, at han i sidstleden Vinter, da Jldsprudningen her begyndte, sendte sin Tienestekarl med et Brev til mig, som jeg sendte Sysselmand Ørfiord, hvori han tilbød mig og flere i denne Egn, at vi maatte drive vore Faar hen til ham; og det selvsamme Tilbud gientog han nu ved den senere Jldforudning; ja, ikke allene vore Faar, men og hvilkesomhelst andre af vore Kreature vilde han modtage. Hans Menneskekierlighed burde ikke forblive indryllet i Mørke. Det bestandige fugtige Veirligt i hele dette Foraar har ikke virket til nogen Lindring af Jldens Virkninger, paa det ene nær, at Græsværten tegnede sig paa det bedste, hvis intet var paakommet, til dens Nedkuelse; men det er nu blevet til noget ganske andet. Fisk og Brændsel blive ganske fordærvede, og alt forener sig her til at fremkalde et Uaar. Ligesaa snart som Folk har afværnet Lammene fra Patte, vorde nu Mødrene golde; thi 10 til 12 af disse give kun en Pægel Molk daglig Nogle have allerede begyndt med deres Køers Staldfoering med gammelt Høe; men jeg følger nødig saadanne Exempler, og endnu mindre foregaaer jeg andre dermed eller tilraader dem; thi i Eftertiden kunne de ringe Beholdninger af Høe, vi have tilovers fra sidste Vinter, dog maaskee komme Folk bedre tilpas Jeg er ikke i Stand til at skiønne, hvad Beslutning nu helst kunde være tilraadelig under alle disse Omstændigheder. Man formoder at alle Kaalhaver i Aar ville her mislykkes. Vil Folk end tage Flugten herfra, er det usikkert, hvor et trygt Tilslugissted er at finde og faae. Og tvivlsomt er be ligesaa, om Jøkelen selv nogensinde vil sprænges eller som Hekla sprude op igiennem en Grater, og altsaa lige tvivtsomt, om vi herefter tør vente bedre eller slet tere Tider.