Aarhuus Stifts-Tidende, 1846-09-30
Fædrelandet. Efterskriften til det aabne Brev, eller den allerhøieste Kundgjørelse, som Hs. M. Kongen har undertegnet paa sin Fødselsdag, bliver, som man kunde vente, forskjellig opfattet og bedømt fra de to modsatte Sider, den danske og den tydske, samt af Hs. M. meest hengivne Undersaatter og af det separatistiske Parti. "Ligeoverfor det sidstnævnte Parti i Hertugdømmerne - hedder det i Fædrelandet." – befinder der sig paa dansk Side nemlig to Partier, der kun forbindes til et af den bevægede nationale Følelse og den fælles Kjærlighed til det fælles Fædreland, men adskille sig temmelig vidt i politiske Grundsætninger. Det ene betragter Forviklingerne i Hertugdømmerne som Hindringer for en fri national Udvikling; det trænger paa disse Forholds Ordning, for derved at overbevise baade sine Modstandere og Statsmagten selv om de constitutionelle Formers Nødvendighed, og det kæmper den nationale Kamp ikke blot for dennes egen Skyld, men benytter den tillige som Exerceerskole for Friheden. Det andet, der nedstammer fra Fortidens Traditioner og Storhed og Magt gjennem Kongedømmet, er oprørt over den separatistiske Bevægelse i Hertug dommerne, ikke blot fordi den træder Statens Jntegritet og Nationaliteten for nær, men tillige fordi man er vant til at betragte Hertugdømmerne som et Slags Vasalstater under det af en absolut Hersker igjen beherstede Danmark, idet de ønske Statsintegriteten bevaret, tænke de sig ikke Fædrelandet anderledes organiseret, end de modtog det fra Fædrene, og idet de ønske Danskheden Seier, tænke de sig ikke denne udviklet ved andre Midler end nu; begge Partier ere vistnok lige gode Danske, men det sidste indeholder utvivlsomt de bedste Royalister. Medens det første af disse Partier med forsigtig Tilbageholdenhed og ikke fordulgt Betænkelighed har betragtet Tingenes seneste Udvikling i Slesvig og Holsteen, og, hvormeget det end ønsker den antinationale separatistiske Bevægelse bekæmpet og afledt, dog ikke har kunnet glæde sig ved de trufne repressive Foranstaltninger, fordi disse omtrent lige tungt ramte den borgerlige Frihed og Separatismen og uden hidtil at bringe Nationaliteten nogen øiensynlig Vinding, syntes at varsle om en mere absolutistisk Aands Jndtrængen i Regjeringen, – saa har det sidste Parti ikke blot ubetinget bifaldt Alt, hvad der er skeet, og har hoveret, hver Gang et Slag faldt paa dets politiske Modstandere, men medens det dog ikke har kunnet finde Hvile i den Tro, at, hvad der alt er skeet, skulde være tilstrækkeligt til at kue Separatismen, saa synes det Skete at have indgydt det baade overdrevne Forhaabninger og hvad der endnu vilde skee og en absolut Tillid til den absolut Magt, som baade beredvillig og istand til at beseire al Modstand og alle Hindringer. Det forekommer os ikke urimeligt, at den kgl. Kundgjørelse af 18de kunde gjøre et noget nedslaaende Jndtryk paa dette Parti, thi netop fordi de have indrømmet de separatistiske Modstandere Jntet, men Regjeringen Alt, synes et Skridt, der kan see ud som en Jndrømmelse af denne mod hine, ikke at kunne vinde deres Bifald; netop fordi de have glædet sig over strænge Foranstaltninger, synes en mild og forsonende Udtalelse ikke at kunne være efter deres Sind; netop fordi de have antaget et uendeligt Maal af Villiekraft, for aabenbaret i Regjeringens nyeste Politik, netop derfor synes de at maatte blive mindre behageligt overraskede ved Noget, der kunde synes at antyde en forandret Retning i denne. - Hvad det schleswigholsteinske Parti og den af dette paavirkede Mængde angaaer, til hvilken den kgl. Kundgjørelse nærmest er rettet, da turde det ogsaa være noget tvivlsomt, om denne her vil opnaae sin Hensigt. Upaatvivleligt var Partiets Haab meget nedtrykt ved den Kraft, hvormed alle dets forsøgte Demonstrationer i den sidste Tid ere tilbagedrevne; det er et Spørgsmaal, om det ikke vil oplives noget igjen, ved saa umiddelbart derefter, og uden at der fra dets Side er gjort nogen Jndrømmelse eller viist noget Spor til Fortrydelse og Omvendelse, at modtage en bekræftende Gjentagelse af den Jndrømmelse, der er gjort det i det aabne Brev af 8de Juli, medens det Partiets Anskuelser forkastende Hovedindhold af dette derimod ikke gjentages eller bekræftes; det er et Spørgsmaal, om den faderlige Tone, hvori Kundgjørelsen er holdt, og den forsonlige, imødekommende Aand, hvori den er affattet, vil finde den Paaskjønnelse hos Partiet, som den sikkert burde finde, og ikke snarere tage sig ud som en Slags halv Anerkjendelse af dets Stræbens Lovlighed, eller som et Omslag den det fjendtlige Politik, det er endelig et Spørgsmaal, om det, Kundgjørelsen virkelig anerkjender og indrømmer, nemlig Forbindelsen mellem Slesvig og Holsteen, og Holsteens og Lauenborgs Forbundsforhold, om det kan erstatte Partiet, hvad det aabne Brev berøvede det, og hvad denne Kundgjørelse ikke gjengiver det, nemlig dets Ønske og Plan, ved Mandstammens Uddøen at faae Schlesvigholstein oprettet til en uafhængig Stat under en augustenborgsk Storhertug, og som saadan adskilt fra Danmark og indlemmet i det tydske Forbund. Vi troe navnlig ikke, at det Sidste vil blive Tilfældet, hvorom ogsaa nogle Yttringer i det sidste Nr. af Kieler Correspondenzblatt synes at vidne. (Dette Blad kan f. Ex. ikke begribe, hvad det er for "Jrethumer i Hertugdømmerne, som skulle berigtiges ved den allerhøieste Bekjendtgjørelse.)