Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1780-01-21
Juridisk Det Ord bevare er et sammensadt Ord af be, (som synes at vilde sige det samme som be i Tydsken, thi besove i Dansken er det samme som beschlafen, beligge det samme som beliegen) og vare Germance Waren. Det har i vores Sprog, men i sær i Loven forskiellige bemærkelser, eftersom Tingene er til, med hvilke det sammenføies. Saaledes naar det bruges om Ting, betyder det egentlig og først det samme som at gjemme, lagttage, nøie forvare en Ting; saaledes bruges det i Loven Pag. 141. Art. 14 for at gjemme, Pag. 142. Art. 18 for Forvaring, Pag. 776 udtrykkes det ligeledes ved Giemme og Forvaring, item Pag. 780. Art. 14. heder det, at gjemme det som sit eget. Paa andre Steder, derimod saasom Pag. 255. Art. 3 og Pag. 288. Art. 13. bruges det for at befatte sig med noget, saasom: Jngen Præst maa sig med andens Kald bevare, . . - og atter: Præster maa sig ei med verdslige Bestillinger bevare. Men i Lovens 3 Bogs 16 Cap. Art. 14. H. 3 og 4. forekommer det endnu i en langt anden bemærkelse, nemlig for at besove, beligge, legemlig Sammenblandelse ae, naar det der heder: de Personer som ere troelovede og forsee sig paa enten af Siderne, saa at enten han NB. bevarer sig med et andet Qvindfolk, eller hun bevarer sig med en anden Mandsperson. - Jtem dersom nogen troelover sig een og NB. ikke bevarer sig med hende, og han derefter troe lover sig en anden og besover hende. Her er det tydeligt, at ved denne Tallemaade, at bevare sig med een, Loven vil have forstaaet det samme, som at besove, beligge, og paa saadan Maade at befatte sig med hverandre. Saaledes oversættes det og af Weghorst per copiam corporis sui facere, item cognoscere forminam, ligesom og Høyelsen i sin latinske Oversættelse udtrykker det per stuprum inferre, corpus cum alio vel alig miscere, vitiare etc. I den tydske Oversættelse heder det: sich mit einem fleischlich entlassen, abgeben; og altsaa det samme som det man paa Latin kalder, rem habere cum aliqva. Det kaldes her og at forsee sig, deels fordi det strider directe mod Lovens Forbud Pag. 252. Art. 6, at Troelovede maa søge Seng sammen førend de ere viede, og saa meget mindre med andre, deels fordi det strider imod Orden og Ærbarhed, og ellers kan have mange andre onde Følger efter sig; saa her er aldeles ingen Tvivom, at Ordene paa sidstommeldte Steder i Loven, jo saaledes bør forstaaes. Men hvad som videre herved falder at erindre, er alene dette, hvi denne Talemaade her saa aldeles viger fra sin første og naturlige bemærkelse i vores Sprog, der som meldt er, custodire, curam alicujus resuscipere, gerere, der altid er lovligt, roesværdigt og befalet. Vel kunde det i visse Maader henføres til den ovenanførte 2den Notion, c. at befatte sig med, som og undertiden bruges for, at have at skaffe med, og derfore naar det appliceres paa Qvindfolk, og Personer naturligviis maa være og betyde noget andet og meere end naar det, simpliefter prædiceres om Ting, efter det gamle axioma : talig kunt præcicata, qvalia permittuntur a suis subjectio; iteminterpretatio debet fieri secundum materiam substratam. Men Spørsmaalet eller Knuden er dog dermed ikke aldeles løst, thi det som man forlanger at vide, er ikke just, hvad Loven med denne Tallemaade vil sige eller meene, thi det ligger tydelig nok i Sammenhængen, og hvad derom her foran meldt og forklaret er; men ikkun hvorfra denne Talle maade kan være kommen og indført i Loven imod den sædvanlige bemærkelse, og hvi den her betyder meere og andet end naar samme Tallemaade, som meldt, i samme Lov bruges og Præsterne, Kald og Bestillinger. Ihre i sit glossario sved gothico in voce: bevare, som han siger, hos de Svenske og skrives bevera, holder for at samme er indført af det Tydske, og siger: Credidero han vocem sub periodo Regum germancorum in patriam invectam fuisse, vide enim com in scriptis & legibus saxonicis non infrequentem esse. Sic lex, Gothligerm. Pag. 2, habet. de sellen die rechte bewahren le, illi negotia, forensin obibunt, & inliteris Alb. Reg. Act. Havn, staaer: Sich bewahren unt dem Lande, som er: Provinciæ curamsusespere. Antager man nu først dette som saaledes skeed og indført i Sverrig, og derhos betænker, at det plat tydske fordum, har været meget giengse her i Riget, men især i Sønder Jylland, hvor end ogsaa Loven selv forstaae den gamle og der endnu gieldende jydske Lov har været forfattet i samme Sprog, saa bliver det deraf meget sandsynligt, at det samme kan ligeledes være skeed hos os som hisset hos vore Naboer, og naar da dette er, flyder deraf prono alve, at man i at anbringe denne Tallemaade har havt det plat tydske Bevahren, som betyder det samme, som at befatte, afgive sig med, for Øine og i Tankerne, og enten laant denne dee deraf, som derved er tillagt det danske Ord bevare, eller og vildet exprimere det tydske Ords Bemærkelse ved det danske Ord bevare, in sensu translato; ørn samme ikke gar skulle være Tydsk Dansk eller Svensk Gotisk, thi det forekommer endnu ofte hos os i daglig Tale: den Ting beværer jeg mig ikke med. Dersom denne Meening ikke kunde findes antagelig, saa udbeder man sig og ønsker, at de der i dette Fald tænker anderledes, vilde paavise noget Paralel Sted enten i Lovene eller andensteds i vort Sprog, hvor dette Udtryk, at bevare sig med een, efter genium lingvæ danien, bruges til at betegne et saadant Jndtryk som Loven locis allegatis i den 3die og 4de §. Art. 14. Lib. 3 Cap. 16, imodsigeligen sigter til og derunder vil have forstaaet. Skulle denne liden Anmerkning finde bifald, kunde der maaskee ventes meere saadant fra samme Haand. Physisk. Længe har de beste Læger og Chymister taget i Tvivl, ja holdt det for utrocligt, at man uden al Tilsats af en vegetabilisk Substantz, kan brænde Brændeviin af Melk, omendskiøndt troeværdige Mænd haver forsikkret at Kalmukkerne bestandig giøre det. Hr. Professor Pallas har endelig i sin Russiske Reise meddeelt Maaden derom, og saaledes sat denne Sag uden ald Tvivl, og som dette fortiener sin Opmærksomhed, anføres samme. Af ald Melk er Hoppe=MelKalmukerne af den Aarsag den angenemste, thi naar den kuns er bleven suur, bliver den saa flygtig at 2 a 3 Skaaler deraf, kan foraarsage en liden Ruus. Den føde Hoppe=Melk er meget kyndere end Koc Melk, og har en liden Eftersinag af Løg, derimod naar den paa en reenlig Maade tribleven suur, bekommer en behagelig viinsnuragtig Smag. Den giver næsten ingen Fløde, hvorfore den og ingenlunde kan anvendes til at kiærne Smør af. Men desto rigere er den af gjærende og flygtige Deele, der ere i Stand til at bringe en Ruus til Veie, derfor betiener man sig af den alene om Sommeren, til almindelig Drik, og til Brændeviins Brænden. Om Vinteren da der ere faa Hopper, som give Melk, betiener man sig af den mindre flygtige Koe=Melk, som efter at den er bleven suur, er meget ubehagelig, ja foraarsager en Ekkelhed. - Naar Melken skal blive suur, gyder man den efterhaanden i store Læder=Spande, hvilke om Vinteren blive satte til Jldstædet, hvorved den bliver suur, enten af sig selv, i disse ureene Spande, eller man kommer derudi noget Suurdei, tillavet med Meel, og stærk saltet. Hordenkalmukkerne, kommer heri, enten nogle Levninger af den forrige Brændeviins Destillering, eller ogsaa den sammenløbne Melk, man finder, udi Maven af de Lam, som blive slagtede imedens de endnu patte, blander lidt efter lidt Fløden med den øvrige Melk, med en Kiærne=Stang, og ryster Læder=Spandene, hvorudi det staaer, et par Gange, om Dagen. Den paa denne Maade suure Hoppe, eller Koe Melk (paa Tatarisk Kumss) maae om Vinteren staae nogle Dage, og om Sommeren i det ringeste en Dag, for at blive ret suur, og naar det er skeet, foretages Brændingen, af Fruentimmerne. Denne gjennemarbeidede suure, Melk, sættes paa en stærk Jld, udi en Jern=Kieddel, som er vel forsynet med en tilklynet Hat, eller Dæksel, paa hvilken der er et krumt Træe=Rør, eller Pibe, som fører Brændeviinen, udi en anden Kieddel, eller Flaske; man fortfarer saaledes, indtil en stærklugtende Damp mærkes at opstige af en liden Aabning paa Hatten, som man til den Ende lader staae aaben, der af Hoppe=Melk hastigere antændes, end af Kor Melken, og giver en blaae Lue. Derefter formindskes Jlden, Brændeviinen gaaer altsaa igiennem Røret i ForlageKieddelen, men som samme slet tildækkes, tabes meget af det flygtige Væsen, de vedbliver saaledes med Destillationen, henimod 1 og en halv Time, og faae gjerne af Koe=Melk ungefær to niendedeel, i det høieste en fierdedeel, og af Hoppe=Melk fuldkommen en trediedeel, af den heele Qvantitet, saadan slet Brændeviin eller Arak, som sielden af Koe Melk bliver saa stærk, at den kan lade sig antænde, undtagen den nok engang bliver destilleret. Saasnart ingen Brændeviin, meere gaaer over, tages Hatten af, tilligemed Røret, og Brændeviinen hældes med et udi Læder=Flasker. Dette er det første, som en Vært foretager sig, hos hvilken Naboerne have forsamlet sig, for at holde et Laug, han hælder noget af dette Brændeviin udi en Skaal, i Giesternes Nærværelse, kaster noget deraf paa Jlden, og det øvrige opigjennem Røghullet paa Hytten, for at vise dens Kraft, skiænker derpaa Giæsterne udi Skaale, som holde ungefær en Flaske, af dette endnu varme Brændeviin, og lader samme gaae rundt efter enhvers Alder, uden at kiere sig efter enten det er Mandfolk eller Fruentimmer. Kalmukkerne bevidne at deres Melk=Brændeviin foraarsager Drukkenskab, hverken saa hastig, eller i saa liden Qvantitet, som den Russiske, men naar man endeligen bliver drukken deraf, saa maa man et tage fortrydelig op, at Ruusen vedbliver i 2 Dage, og følgelig behøves en længere Tiid til at sove den ud. Kalmukerne erklærer Faare=Melken gandske udygtig til at brænde Brændeviin af, og derfor giør de kuns deraf Smør og Oste, man pleier ogsaa at malke Kameele, hos de rige Kirgiser, den skal være blaae, tyk og smage behagelig. Kirgiserne holde den for meget sund, og den skal, naar den er suur, foraarsage en stærkere Ruus end Hoppe Melk, og det er at mærke, at den sætter ingen Fløde.