Københavns Adresseavis, 1796-04-18
den dydige Mad. Bretschneider, værd at leve længere. thi hun var en agtværdig Matrone, hvis Bestræbelse det var at befordre sine Medmenneskees Lyksalighed. En kierlig Ægtefælle for hendes efterladte dybsørgende Mand, en om og kierlig Moder, saavel for de Bøn, hu selv bragte til Verden, som dem hun modtog, da hun indgik i Ægteskab, hvoraf en Søn og 2 Døttre begræde deres Tab, men de 2 glædes nu ved hendes Ankomst i de salige Egne Hun var en lydig og ærbødig Datter, imod hendes endnu levende gamle Forældre, hun var troefast og oprigtig mod hendes Sødskende og Venner. Stedse viste hun en usminket Gudsfrygt, og Goddædighed imod de Fattige, hun var en Zirat for hendes Kiøn, som hun efterlod et følgeværdigt Exempel; hun begrædes af mange Retsindige, og visselig af mig. som kiendte hendes Værd. Ach ja Dit Levnets Løb Du alt for tidlig endte For os og Sallige, men Dig Alfader kiendte Paa den Tid værdig til Klenodiet at faae Hvori Du seirende skal for hans Trone staae. Med Længsel efterseer mit taarefulde Øie Dit Støv, men dog min Mand skal stirre til det Høie, Forvisset at jeg der engang skal finde Dig J datig Fryd og Fred at være Engleliig. Æreminde efter Kongl. Hofskriver F. L. Hansen, død den 11 Martii 1796. Oægte troefast Ven, Hvor dybt dit Savn os saarer, Vi, som er her igien Bevidne det med Taare Vemodig gaaer din Ven, Nedbøiet Ægtefælle, Men Trøst fra Himmelen Mangfoldig Hun vil tælle. Bekiendt var Mandens Navn Af Jndsigt, mange Dyder: Af Ham nød mange Gavn, Som Tak Ham billig yder. Sand Trøst, er i Guds Ord, Det aldrig os bedraget, Ved det paa denne Jord Vi Trøst fra Himlen drager. Ved salig Hr. Doctor Hintzes Grav O! nærm dig Mandens tause Grav, Hvor Venskabs Veemods Taare flyde Det Vidnesbyrd, ham Sandhed gav Lad høit for sene Slægter lyde: Hans Konst var den, at lindre Smerte, Hans Hæder et retskaffent Hierte. N. N. Her gjemmes det Forgiengelige Oberstlieutenant CALEUDOLPHv. PELT. föd i Rendsborg den 10 Januari 1728. tiente fra Aaret 1742 i Militair-Etaten i hvilke Aar. han ved sin sieldne Flid og udtrættede Nidkiærhed erhvervede sig udbredt Kundskab om Tienesten, og vandt tillige fine Overmænds fuldkomne Yndest og Tiltroe, sine Undermænds Hengivenhed og Tillid, vertaine Ligemænds Agtelse og Venskab. I Aaret 1787 den 31 August ægtede han ERIDERICA ADANI, föd WILDER Den 1 April 1796 bortkaldte Døden denne ædle Mand hans efterladte forgfulde Enke savner i ham en elsket, en kierlig, en retskaffen Mand; hars Konge savner i ham en nidkiær. en utrettelig Kriger; De Mænd der tiente med ham savner i ham en kierdskabsfuld, en redelig, en troe Veileder og Ven Fred hvile over denne Retskafnes Minde. Over en elsket Fader. Naar fra Børnekreds en elsket Fader. Vandrer hisset bort til evig Roe, Da i bange Kreds, som han forlader, Veemods stille Sorg skal længe boe. Løfler, Duvor Fader, vi vil tale Om Dit Værd, Din Faderkierlighed; Og vor veemodsinde Røst skal male Tabets Vægts, som vore Hierter led. Undslettelig Dit kjære Minde Skal staae prentet i erkiendtligt Bryst; Ved Dit Hvilested skal tung medrinde. Mangen bitter Taare, al vor Trøst. Dine Børn hist, efter Sorgens Dage Samles jublende om Dig igien; Venlig da enhver Din Haand skal tage, Stille Dig for Godheds Gud, Din Ven. J det de sige: See, det er vor Fader, Tak! Du gav os ham i Støvets Land. Løn hans Faderhierte, Alles Fader! Elske, men ei lønne ham, vi kan. Ak! den 28 Martii 1796 var bedrøvelig for dem, som vare ved sal. GRHARDT MARTENSINS Dødsleie; Budskab om Dødsfaldet var mig kummerfuldt, og den Saliges Bortkaldelse fra dette Timelige var et stort Tab. Vi som nu leve, kiende og fole dette; men Efterslægten bør ogsaa vide at den salige fortiente det evige Æreminde; han var Statens Ven, en nyttig og virksom Borger, goddægtig imod Nødlidende, en kierlig og god Ægtefælle, og en værdig Fader, Hans uforventede tidlige Död begrædes at mange, og tillige af mig, som nu savner min oprigtige Ven A, gid min Fraværelse ikke havde berøvet mig den Trøst, at fælde mine udgydede Taare ved den Saliges Side! 18de med J Anledning af Jomfr. V. R. Grans Død, d. 7 April 1796. Hvil seer jeg Blomstret hæve, samme, segne. Naar Vindens Stød dets spæde Blade naaer, Hvi føer jeg Pigens Ungdoms Rodme blegne, Og Øiet briste midt i Livets Bag Han, som med Viisdom hersker i det Høie, Som deelte Liv til Engel, Kryd og mig, Hans Vink - da brister Pigens muntre Øie Og Blomst til visnet Løv forvandler sig. Dog hører jeg en Moder ømt at klage Dog hører jeg en Fader vaande sig: " Hvidendedes saa bra de feire Dage. 10 Datter, hvi saa snart forlade mig Ney, aldrig har Din Vandet nogenfinde, " Der Vidnesbyrd jeg evig skyldet Dig Udvresset Taare - første Gang de rinde, Her, da jeg staaer nedfølet ved Dir Liig 8. Bød laant Velsignelse da vække Klage, Til Fædreomhue Gud betroede dem - Bør Du med Vægren give dem tilbage, Naar Livets Ejer fordrer sit igien. Stands derfor Fader, Moder dæmp Din Klage, En Hændelsen uddeler Væsners Lod; Han, som gav Liv, og talte Livets Dage, Hans Bud er viist og kierligt er hans Raad. Saavist som Stadig Virksomhed, Og den sieldne Dyd, At søge sin Lykke i huuslig Glæde, Hos sin Ægtefælle og sine Børn Fortiener Hæder og Roes Saa vist tilkommer den Hr. Johan Christian Weidenhauph.