Aarhuus Stifts-Tidende, 1817-01-21
(En virkelig Tildragelse). Morgensolens første Straale rødmede Himlen, da jeg, - saalunde fortæller en tydsk Reisende - efter en besværlig Reise øinede hiin Bye hvor jeg, efter femten Aars Fraværelse skulde giensee en elsket Ungdomsven og ved hans Barm tilbagedrømme mig vor Barndoms skiønne Blomsterdage. Hentryllet af Fortids Minder rullede jeg ned af det steile Bierg da jeg henne paa Sletten saae en svær Hob Mennesker og midt iblandt dem blinkende Bajonetter. Som jeg kom nærmere saae jeg et Skaft opreist og giettede snart, at det her gialdt en Forbryders Henrettelse. Paa det ubehageligste blev jeg styrret i mine føde Drømme. Hvo gielder disse Anstalter, spurgte jeg en Forbigaaende. "En Giftblanderske, en underskiøn Pige, skal i Dag miste Livet; var Svaret. Forstemt forjeg af Staden til. Den mig imødestrømmende Folkemængde nødte Kudsken til at kjøre Skridt for Skridt. Som jeg nærmede mig Porten fremskred Toget med Forbrydersken langsomt fra dets dunkle Hvælving og tvang mig til at standse. Det drog mig tæt forbi Alt frygtede jeg for at skueret af Dødsangst og Samvittighedsqvaler fordreiet Ansigt, og vilde just bortvende mit Øie for at undgaae Synet deraf - men hvor forundredes jeg, da ved det første flygtige Blik en Skab, ning viste sig mig, hvis Gratie ei engang den sørgelige Forbryderdragt kunde vanzire; med et Ansigt, som hver Maler vilde valgt til Model for sin Madonna; de store blaae Øine hævede mod Himlen, med dyb Sielefreds Smiil omkring den favre Mund, Hænderne andægtigen foldede til Bøn, sad hun der som en Helgeninde der staaer i Begreb med at afkaste det jordiske Klædemon for at overgaae til en bedre Verdens Glæder. Uvilkaarlig sprang jeg af Vognen og fulgte Toget. Med Magt trængte jeg mig frem til Rettestedets Fod. - Da Synderinden havde besteget det frygtelige Stel lads forstummede paa engang hele Folkemængden; en lrædsom Stilhed indtraadte da den skiønne Pige nedknælte for at modtage Præstens sidste Velsignelse; Taarer fløde da Bøddelen lagde Haand paa den majestætiske Skabning og førte hende til det hende bestemte Sæde. Taalmodig som et Offerlam, med Sielerolighedens umiskiendelige Præg i Ansigtet, lod hun giøre ved sig hvad man vilde; ei engang syntes hun at bemærke hvorlunde man bandt hendes hvide Hænder fast med stærke Reeb til Stolen, at hendes skiønne sorte Haar faldt for Bøddelens Sax; hvorlunde han med følesløs Ligegyldighed blottede den skiønneste Hals, det klare Øie mod Himlen ventede hun med rolig Fatning Dødshugget. Sagte Hulken gienlød hist og her blandt den rystede Folkehob, og da Skarpretteren fremtreen, hævede det frygtelige Sværd, svang det og skilte det skønne Hoved fra Kroppen - da aftvang Smerten mit Bryst et højt Skrig; jeg styrtede hen til min Vogn og foer sønderknust til Byen. - Du er ikke den Eneste, sagde min Ven, da jeg havde fortalt ham det smertelige Jndtryk hiint Syn havde gjort paa mig, hvem hiin Beklagelsesværdiges Skjebne opfylder med den inderligste Deeltagelse, vidnede ei hendes egen Tilstaaelse imod hende, saa vilde jeg uden Betænkning sværge paa at hun er uskyldig" Hun er det afbrød, jeg ham; et saadant Blik, en saadan Rolighed i det afgiørende Moment, kan Lasten ei tilhykle sig; og sikkert er hun uskyldig! Det samme troede og paastode næsten alle Ynglinge, gientog min Ven, men styr din Bevægelse, hør mig rolig, og snart vil du vorde overtydet om det Modsatte: - Sophie Kalmann var en formuende Borgers Datter, af Naturen udstyret med alle Ynder, manglede det ei den skiønne Pige paa Tilbedere, dog forblev hendes Hierte koldt mod alle Smigrerier og Forsikringer. Fritz Sander, en ung Handelsbetient gjorde endeligen Jndtryk paa hende og løsnede Jisskorpen om det stolte Hierte; Sophie elskede ham med fordoblet Kraft. Frit havde en gammel rig Tante som han haabede at arve; denne Udsigt bestemte Sophies Fader til det Løfte: at saasnart Fritz var hendes Arving skulde Sophie vorde hans. Men Tanten vilde ikke døe og Faderen ei før give sit Samtykke. Da fattede Sophie, henreven af Lidenskab, den forfærdelige Beslutning, at skaffe den Gamle afveien. Com en Foræring til Tanten gav hun sin Elskede en Flaske giftblandet Biskop-Essents, hvoraf den Gamle kort efter døde, og Fritz, der ei anede Forbrydelsen, overgaves Arven. Et Tilfælde opdagede den, man fandt Resten af den forgiftede Essents, Tanten blev opgravet, Fris skulde være dragen til Rengnskab, da fremstod pludselig Sophie for Skranken og bekiendte sig skyldig i Forbrydelsen. - Mod saadanne Beviser, lod sig intet indvende; Mindet om hiin Ulykkelige forbittrede mig dog mangt et glad Øieblik. - -Et Aarstid efter hiin Begivenhed opholdt jeg mig nogen Tid i Staden M. **. En Aften fulgte jeg med en Bekiendter til et Anberge for der at spise med ham. Samtalen ved Bordet var temmeligen indskrænket indtil en af Giæsterne gjorde Verten det Spørgsmaal: "Naa, hvad giør den hemmelighedsfulde Fremmede, Jeg maae tilstaae, gientog denne, at jeg har beværtet mangen snorrig Patron, men endnu aldrig en saadan, enten maae han være en Forbryder som plages af Samvittigheden eller og en Nar af første Rang." Denne Vertens Attring vakte Selskabets Nysgierrighed; man anmodede ham om nærmere Oplysning og erholdt samme i følgende Fortælling: "For tre Dage siden hidkom en ung Mand i en tætlukket Vogn; alt da han steeg, udgjorde hans skiønne blege Ansigt, der bar tydelige Kiendemærker af dyb Sielekummer, hans store Øie som forskende hvilte paa enhver og skye sant til Jorden, et besynderligt Jndtryk paa mig, som siden end mere forøgedes ved hans Levemaade. Om Dagen tør ingen komme paa hans Værelse, Dørre og Vindueskodder, ere lukkede; intet Øieblik forlader han det; mine Piger som af Nysgierrighed have luret ved Døren, paastaae at have hørt ham sukke og græde, ja en sværger endog at have hørt Udraabet: O Sophie, Sophie Nætterne derimod tilbringer han i Suus og Duus; enhver er ham da en velkommen Giæst, og synes han saaledes indtil den lyse Morgen at ville bedøve sine Følelser. Jeg undrer mig at han idag endnu forholder sig saa rolig, thi ellers pleier det allerede paa denne Tid at gaae lystigt til hos ham." - Der taltes og formodedes allehaande angaaende hiin gaadefulde Passageer, da vi pludseligen forskrækkedes ved et Skud. Alt styrtede ud af Døren. Hvor faldt Skuddet, tilraabte Verten den indtrædende Kieldersvend. Paa Nummen tre, svarte den Bestyrtsede. Tænkte jeg det ikke nok mumlede Verten, og tilte, ledsaget af os, op ad Trappen. (Fortsættes. Vanens Magt.