Corsaren, 1842-12-23
VII. Hertugen af Wellingtons Taarer. Naar man læser de talrige Beskrivelser over Lord Wellington, hans Liv og Levnet, hans Bedrifter, hans Character, hans Udseende, ligefra Næsen, den berømte Wellingtons-Næse, til hans Stovler, de berømte Wellington-Støvler, saa kommer man uvilkaarlig til at dele den almindelige Mening, til at ansee denne Wellington som en Typus af en Engelskmand: lang, smal, haardnakket, antagende China særdeles skikket til Opiumshandel og Wellington for den største General i Verden. Ja, hiin Biograph har Ret, naar han siger, at Wellingion er England, det maskinrige England, personificeret: han er en Maskine, med Rolighed og Udholdenhed som en Maskine, med den samme Følelse for Andre som en Maskine - men heller ikke mere - men med Alt dette dog en efter Engelskmændenes Mening "fordømt god" Maskine, som valsede den store Napoleon saa flad som en Vandekage. Damp-Maskinerne have havt en uberegnelig Jndflydelse paa Verden - hvo vil nu nægte det? Og de begyndte netop at udvikle sig paa samme Tid som Napoleon - hvo erkjender ikke heri en besynderlig Styrelse? Men ved denne Maskine har man i den sidste Tid gjort en Opdagelse, der sætter Alle i Forlegenhed. Den græder og har alt tidligere grædt. Naar har man hørt Sligt om en Maskine? Man har havt Lavtryks- og Høitryksmaskiner m. M.; men grædende Maskiner kjender man ikke. Her maa altsaa være en Uregelmæssighed, maaskee foranlediget derved, at Wellington dog egenlig er et Menneske. Han har grædt, og han græder. De engelske Journaler fortælle det med en vis Stolthed; men de ere ikke nøiagtige. Den første Gang Wellingion græd, var, da han var nitten Aar gammel. Han havde været paa Jagt med sin Fader og flere Andre. En af Betjentene styrtede ned af en steil Skrænt. Man væddede om, at han vilde brække Arme og Been; ene Wellingion, den tilkommende skarpseende Feltherre, paastod, at han vilde brække Halsen med. Da Faldet var fuldført, ilede man til, og see: Halsen var brækket. Da græd Wellington af Beundring over Wellington. Senere har han grædt i mere kritiske Omstændigheder. Under kritiske Omstændigheder har hver berømt Kriger viist sin Sindsbevægelse paa en eiendommelig Maade: Cæsar bed sig i Læberne, Napoleon rynkede Øienbrynene, Alexander den Store trampede med begge Been, Prinds Wilhelm af Hessen tog sig en Priis, Marschal Soult bander, og General Wellington - græder. Wellington græd ved Waterloo, medens han fik saa grulig Børst. Det var om Middagen, og han græd af Raseri. Om Eftermiddagen græd han af Fortvivlelse; Klokken sex græd han af Glæde; thi da kom Preusserne; Klokken otte græd han af Seir; thi Franskmændene vare slaaede. Alene ved Walerloo fordærvede Wellington tre Lommetørklæder. Rigtignok kan man sige, at det er meget dehageligt for den store Mand, at hans Bevægelse yttrer sig paa denne Maade, og at en god Deel andre Folk under lignende Omstændigheder have den Ubehagelighed at plages af Kolik. Det er sandt; men det Ene forhindrer ikke det Andet Lige indtil den sidste Tid har Lord Wellingion ikke havt Anledning til at bruge sit store Tørklæde. Men derfor er det ogsaa kommet desto stærkere, da det endelig er kommet. Alle Londons Journaler uden Hensyn til Farve have fortalt, at, da Lord Wellington erfarede, hvorledes det var gaaet de berømte engelske Vaaben i Afghanistan, græd han som et Barn. Det Samme skete, da han fik at vide, at Engelskmændene igjen vare dragne ind i Kabul. Jtem, da Efterretningen kom om Fredslutningen med China. Senere har han kun grædt ved smaae huuslige Scener. Hvo løser nu denne Gaade? En Maskine, der græder? Det gjøre vi. Maskinen er gammel og kan ikke længer holde tæt.