Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-07-30
Deres Skrivelse til Prof. Nyerup i Skilderiet Nr. 54, har saavel han som jeg og mange andre tør jeg sige læst med stor Fornøielse. Deres klare Blik pa Sagen, Deres rolige Fremstilling af Grundene og Deres kraftige Eksempel i at følge dem straks kunde ikke andet end indgyde enhver, der ikke forud var alt for indtaget, Mod til at følge sin Overbeviisning og Hab om at Fornuften tilsidst vilde seire. Prof. Molbechs Brev til Dem i denne Anledning (Skilderiet. Nr. 57 og 58) bestyrker mig i dette Hab; til nar den Mand, som allerivrigst modsætter sig al Forbedring i Retskrivningen, ikke kan finde paa bedre Grunde at bestride os med, sa kunne vi have stor Fortrøstning til vor Sags Godhed. Publikum vil ikke lade sig blænde ved Professor Molbechs Kunstgreb, at kalde det nysvensk som er gammel dansk, at kalde dem "blinde Efterabere", der lade sig overbevise af Grunde, og have Kraft nok til at følge sin Overbeviisning, for ikke at gjentage andre smukke Udtryk, hvortil han tager sin Tilflugt i Nøden. Jeg behøver næppe at gore en Mand, som Dem opmærksom pa Usandfærdigheden af Prof. Molbechs Pastand: Fra den første Tid, at man i det danske Sprog fik denne Mellemlyd (a) har man i dansk Skrift betjent sig af Tegnet aa til at udtrykke den: ti aa bruges ikke pa Runestenene, ikke i skanske Lov, ikke i Kong Valdemars sjællandske Lov, ej heller i Kong Eriks sjællandske Lov, ei heller i den sjællandske Kirkeret, saledes som disse Lov stykker findes i de ældste og bedste Pergaments bøger pa Universitetsbiblioteket. To aa forekommer stundum for langt a; men for a skal det næppe findes ti Gange brugt i alle ovenanførte Mindemærker tilsammen, at sige i deres ældste og retteste Skikkelse. Ja om De end aldrig har set disse Oldbøger, vil De dog lettelig af Hadorphs Udgave af skanske Lov, Kofod Anchers Udgave af jydske Lov, og af Valdemar l's, sjællandske Lov, samt Prof. Kolderup Rosenvinges Udg. af Kong Eriks sjællandske Lov, skont disse Udgaver ikke ere trykte efter de omtalte ældste Handskrifter, kunne overtyde Dem om at aa forekommer sjælden, men betegnes sædvanlig med aat der altsam have været en Tid, og det en Tid af flere Hundredar, efterat Dansken var bleven et særskilt Sprog, indtil alle Provins lovene vare givne, da man ikke almindelig brugte aa, men enkelt a eller a med en Tøddel over; ja først omtrent 1650 kan det være blevet ganske almindeligt i Skrift at bruge aa; ti i Kong Christian d. 4des egenhændige Breve forekommer det sjælden, ja undertiden i hele Breve slet ikke, men kun enkelt a, sasom forsta, na, gar, o. desl. hvilket ogsa vor fortjente Historiker Justitsrad J. H. Schlegel har bemærket. Men hvad jeg vilde sige: Prof. Molbech raber fa ideligen pa "Tegnet aa "det danske Skrifttegn for Aa-Lyden det danske Lydtegn aa det danske Skrifttegn aa o. s. v. (Skilder. S. 899, 900) at jeg tilsidst mistror mine egne Ojne, hvad synes nu Dem, Hr. Professor, jeg ma bekiende at det for mig grangivelig ser ud som tvende ved et Mellemrum tydeligen adskilte Tegn. Er dette da et af Prof. Molbechs Kunstgreb for at lade Folk forsta, vi allerede have et mere dansk Tegn for a? Eller er Synet forskjelligt ligesom Smaa gen, Jeg gad vidst om aae i gaae, staae ogsaa forekommer ham at være et dansk Lydtegn; ti i sa Fald havde vi da to "danske Lydtegn, forAlyden, n. aa og aae; ligesa om u haffver, giffver ikke ogsaa er det dansk Lydtegn, og hvormange slige danske Lydtegn, vi have. Det vilde være interessant at se dette udviklet med Prof. Molbechs Filosofiske Klarhed, og Fynd; aa eller aae for a og ff eller fjufor vere dog virkelig to Alen ud af et Stykke.