Aarhuus Stifts-Tidende, 1842-09-03
Fædrelandet. Den 19de August har gjort Epoke i den roeskildske Stænderforsamlings nærværende Session. Det var paa den Dag, Sagen om stænderske Comiteer kom til foreløbig Behandling, denne vigtige Sag, der angaaer de vigtigste statsretlige Forhold i vort Fædreland. Den nedsatte Comitee gjemte i sit Skjød forskjellige Meninger; dog var det lykkedes dens Medlemmer, at forene sig om visse Hovedpunkter, der foredroges af Etatsraad Bang som Referent. Man skjønnede ikke rettere, end at Forsamlingen havde god Grund til at udtale sin taknemmelige Erkjendelse af det landsfaderlige Sindelag, som aabenbarer sig i den kgl. Meddelelse. Dog var man af den Formening, at enhver forudgaaet Forelæggelse for de stænderske Comiteer af de Sager, som høre under Stændernes Virksomhed, og hvorover de fremdeles skulle afgive Betænkning, i høi Grad vil kunne føre til at svække de nærværende Stænderforsamlingers Betydning. "Men en slig Forringelse af disses Betydning vilde ei alene stride mod Kongens egen Hensigt, men den bliver dobbelt betænkelig, naar det erindres, at Stænderforsamlingernes Virksomhed i de snart forløbne fire Sessioner vel tør antages at have været af den Beskaffenhed, at Folket meget ugjerne vil see Sammes Betydning forringet ved et nyt Jnstituts Jndflydelse, om hvis Værd Folket først vil kunne faae en bestemt Mening, naar det kan kjende samme af dets Gierninger." Derimod holdt man for, at de stænderske Comiteer kunde erholde en gavnlig Virksomhed ved at forhandle om og afgive yderligere Betænkning over Sager, som have været forelagte de enkelte Stænderforsamlinger, naar der har viist sig væsentlig Forskjellighed mellem de Anskuelser, som have havt Pluraliteten for sig i de enkelte Forsamlinger. Disse Comiteer kunde altsaa blive et vigtigt mæglende og forenende Moment i vore Statsforhold. Dertil kan imidlertid deres Virksomhed ikke være at indskrænke. Det er jo Kongens Hensigt, at de skulle afgive Betænkning over Anliggender, der angaae flere Provindser eller den hele Stat. Vel kunde det for Tiden ikke bestemt opgives, hvilke Sager der vilde blive at overveie af dem, men der er dog eet almindeligt Anliggende, som Forsamlingen formenes at være opfordret til, paa det indstændigste at anbefale som den fremtidige Hovedgjenstand for de stænderske Comiteers Virksomhed. Ved dem kunne nemlig de enkelte Stænderforsamlinger udøve en raadgivende Medvirkning ved Affattelsen af det almindelige Statsbudget og den dermed forbundne Bedømmelse af de tidligere aflagte Statsregnskaber. J Bemærkningerne om de stænderske Comiteers Organisation yttres bl. A., at det ikke er i den nye Jnstitutions sande Jnteresse, at de af Stænderforsamlingerne valgte Delegeredes Jndtrædelse i dem skulde betinges af kongelig Approbation. Den paatænkte Begrændsning af de Valgtes Antagelse i de stænderske Comiteer vilde for en stor Deel betage den tilsigtede Jnstitution sin folkelige Characteer, og Myndigheden til at bekræfte eller forkaste Valget vilde kun bringe Regjeringen i Forlegenhed. – Den kgl. Commissarius ønskede, efter Sagens særdeles Beskaffenhed, saa lidt som muligt at tage Deel i Discussionerne om den foreliggende Gjenstand; han vidste heller ikke noget Punkt i Comiteens Betænkning, som han kunde have at erklære sig bestemt imod. Lehmann tog nu Ordet, og vi beklage, at Rummet kun tillader os, at gjengive enkelte Brudstykker af hans glimrende Foredrag, der i Stænd. Tid, gaaer fra Side 2,226 til 2,236. Naturligviis, siger han: er først og fremmest Spørgsmaalet om, i hvilket Forhold dette Forslag stiller sig til det hele Forfatnings spørgsmaal, som eengang er bleven reist i denne Forsamling, og deri, som jeg haaber, aldrig skal døe, indtil det altsammen er gaaet i Opfyldelse. Jeg er voxen op med og i den Overbeviisning, at Folkets Selvregjering gjennem sine Repræsentanter er en moralsk, en historisk Nødvendighed for ethvert Folk, som er kommet til en vis Grad af aandig og materiel Modenhed, og da jeg ikke mindre holder mig forvisset om, at, efter den europæiske Civilisations hidtilværende Udvikling, Kongedømmet maa ansees som en væsentlig Støtte og vigtig betingelse for Staternes faste og rolige Fremgang, saa er det constitutionelle Monarki for mig den Statsform, hvorigjennem en dygtig Nationalitet, borgerlig Frihed, almindelig Velvære, om end ikke ene, dog bedst og sikkrest, kan udvikles. Denne Overbeviisning har jeg ikke tilegnet mig som et Saldo af en Række af Argumenter pro og contra, men den er en nødvendig Følge af min hele Livsanskuelse, et integrerende Led af min hele Verdensbetragtning, og ligesom jeg har bekjendt denne min Tro med Mund og Pen, ved mange, deriblandt ogsaa ret alvorlige Anledninger, saaledes skal den visseligen være det, jeg i denne Forsamling mindst af Alt kunde fornægte. Jeg behøver derefter vel neppe at tilføie, at for mig behøvedes der intet Erfaringens Vidnesbyrd for at komme til den Erkjendelse, at vore raadgivende Provindsialstænder, efter deres nærværende Organisation og hidtilværende synlige Virkninger, ikke kunne fyldestgjøre Folkets politiske Trang. – Taleren forklarer nu, hvorfor han desuagtet har modtaget Valg til at indtræde i Stænderforsamlingen, og vedbliver: "Med denne bemærkning vender jeg mig da til det Spørgsmaal, i hvilken Stilling Den, der, saaledes som jeg, betragter det som sit offentlige Livs helligste Opgave, med al sin Kraft at virke til, at Danmark kan deelagtiggjøres i en fri Forfatnings Fred og Velsignelse, maa føle, sig ligeoverfor de foreslaaede stænderske Comiteer. Dersom Forsamlingens tidligere Petition om en friere Udvikling af vore Samfundsforhold var bleven pure afslaaet, saa vilde jeg for min Deel ikke noget Øieblik have været i Tvivl om, hvad jeg havde havt at gjøre, men jeg skulde have anseet det for min Pligt, at indbringe i Forsamlingen et specielt og directe Andragende om en friere Forfatning. - Jeg vilde have gjort det, allerede af den Grund, for her at fremkalde en Discussion, der ikke blot kunde være et Vidnesbyrd om Forsamlingens Aand, men tillige til Belæring, til Styrkning eller til Advarsel for den Offentlige, saa at Folket maatte være stærkt, stærkt baade til Udholdenhed og til Bedrift, naar Prøvelsens og Opfyldelsens Time kommer. Men blot for at fremkalde en Discussion om Forfatningsanliggendet, dertil behøvedes intet specielt Andragende, efterat denne Sag her forelaae, thi til en Discussion frembyder den al ønskelig Anledning. Jeg veed, at naar man ikke har Magten til at foreskrive betingelser, er det klogest, at tage, hvad man kan faae, uden derved at give Afkald paa det Mindste af hvad man vil. Jeg troer derfor, at vi bør tage, hvad Regjeringen her byder os; om det end ikke er fyldestgjørende, om det navnligen end langtfra ikke kan betragtes som en Opfyldelse af Stændernes Petition, er det dog Saameget, at det vilde være uklogt at afvise det, eftersom man, ved at forkaste dette, ikke faaer noget Bedre, og ved at antage det, ikke forspilder Noget, man ellers kunde erholde. Jeg har derfor meent at kunne med frelst Samvittighed slutte mig til Comiteens Forslag. Det er med saameget større Overbeviisning at jeg gjør dette, som jeg har Fortrøstningen til den gode Sags snare Seir. Hvad vi ønske, er ikke Andet, end hvad den største Deel af det civiliserede Europa allerede har og holder fast ved som sit helligste Palladium, og hvad i de Lande, som ikke alt ere i Besiddelse deraf, eftertragtes og forberedes. Kunde der end synes for Øieblikket at være en Stillestaaer i Liberalismens Fremskriden, er det dog min Overbeviisning, at den kun er momentan; Bladet kan vende sig, forinden Nogen ahner det, og Verdenshistorien, lærer noksom, at der er noget Periodisk i de Svingninger, hvorigjennem den udvikler sig. Og om end hos os de konstitutionelle Jdeer ere mindre fremtrædende, end ved deres første Opblussen, ere de derfor dog ikke mindre stærke, de have trukket sig tilbage i de Enkeltes stille Sind, i Familiernes Skjød og i Livets mindre Kredse; der modnes de til Styrke og Kraft, og vente paa den Dag, der atter skal kalde dem frem til Virksomhed og Indgriben i de større Forhold. Navnligen har Tidens Strømning bemægtiget sig hele den yngre Generation, som hver Dag voxer op til større Dygtighed og større Indflydelse. – Det forekommer mig ogsaa, at selv iblandt de Ældre har den Erkjendelse efterhaanden vundet mere Indgang, at der til i vor Tid at føre et absolut Scepter hører en Klogskab og en Kraft, som ikke er Enhver given, og naar Tanken vender sig videre frem til den Mulighed, at en anden Kongeslægt kan komme til at bestige Danmarks Throne - thi det nytter ikke at nægte denne Mulighed – da ville sikkert Alle være enige i, at Folkets nationale Udvikling maa sikkres ved statsretlige Garantier. Jeg er derfor overbeviist om, at, naar der kun først er et fælles Organ for hele Staten, vil Regjeringen selv ved Omstændighedernes Magt føle sig dreven til, at søge at forene sig med Folkets Udvalgte om alle hine vigtige Spørgsmaal, der vist ikke ligge Den mindre end Folket paa Hjerte. Det er fra dette Synspunkt, at jeg ingen Skrupel føler ved at gaae ind paa Forslaget; jeg betragter dette ikke som en Opfyldelse, men som en Concession, der, naar den vel benyttes, kan føre til det Maal, jeg ønsker. – Taleren gaaer nu over til Betragtningen af det hele indbyrdes Retsforhold mellem Danmark og Hertugdømmerne. Han erklærer, at han ikke troer paa en dansk holsteensk Statseenhed. Men han troer, at selv om Stænderkommiteerne ikke skulde føre til Forening, men til Adskillelse, vil det dog være godt, at en saadan Forbindelse af begge Landes Delegerede kommer istand. Hvad Slesvig angaaer, da troer han, at hvis Regjeringen med Klogskab, Kraft og Maadehold, vilde benytte den legitime Indflydelse, enhver Regjering kan udøve paa Forholdene, da er Slesvig endnu ingenlunde tabt for Danmark, ialtfald tvivler han ikke paa, at en Forbindelse mellem de Delegerede fra Slesvig og det egentlige Danmark væsentligen vil bidrage til, at gjøre dem det klart, hvormange væsentlige Sympathier og Jnteresser de have tilfælles. "Derimod er der en anden Combination, hvorpaa jeg aldrig vilde kunne gaae ind, og som jeg derfor af al Magt vilde have modsat mig, dersom Comiteen derom havde gjort noget Forslag, og som jeg til det Yderste maa bekæmpe, hvis det i sin Tid skulde findes i Regjeringens Forslag, nemlig en stadig og organisk Forbindelse mellem de slesvigske og holsteenske Delegerede, til Forhandling af de Anliggender, som for dem maatte være fælles eller skulde gjøres dertil. Denne Opposition motiverer han med ligesaamegen Klarhed som Kraft. Hr. Lehmann's hele Foredrag synes at have tiltalt endogsaa Forsamlingens konservative Medlemmer. Etatsraad Bang sagde bl. A. derom: "Jeg finder det at have været af den Beskaffenhed, at Enhver, han være nu noksaameget af en modsat politisk Anskuelse, i det Hele maa billige den Form og Maade, hvorpaa han har udtalt sig." Efter ham tog Landsoverretsprocurator Christensen Ordet. Det er ikke uden dyb indre Følelse, begyndte han: "at jeg tager Ordet efter min høitbegavede Ven." Han meente, at man ved denne Leilighed burde gjøre sig Rede for hele vor nærværende politiske Udvikling, og holdt sig overbeviist om, at Jngen med Føie kunde tvivle om, at der virkelig her i Landet er en dybtfølt Trang til en friere Statsforfatning. Stænderforsamlingerne have udtalt denne Trang for Thronen og de have udtalt den som utvetydigen godtgjort. Han spørger derpaa: Hvad har Regjeringen gjort i de forløbne to Aar, J hvilken Aand har Regjeringen handlet under disse Omstændigheder?" Han vil ikke dvæle ved den Skjæbne, som de fleste, næsten alle, og det de Vigtigste af Stændernes Petitioner have havt, ikke heller ved det Forhold, som Autoriteterne have viist mod vor Folkefriheds eneste Værn, Pressen, ikke heller ved det høist betydningsfulde Factum, at Statholderposten i Hertugdommerne er bleven besat med en Broder til den efter Manges Anskuelse præsumtive Arving af Størstedelen, af disse Hertugdommer; heller ikke ved, at i Statsraadet Danmarks udenrigske Ministerium er kommet i Hænderne paa en høi slesvig-holsteensk Embedsmand. Men han dvæler ved det Spørgsmaal, hvad har Regjeringen da gjort, for at imodekomme hiin udtalte Trang, Og han finder Svaret i den kgl. Bekjendtgjørelse. Han udtaler det derpaa som sin bestemte Anskuelse, at aldeles Jntet vil opnaaes ved at entrere i Regjeringens Forslag. Dog finder han i dette eet Moment, hvorved ogsaa han med Glæde og Erkjendtlighed dvæler; det forekommer ham nemlig, at der i Samme ligger en Imødekommen fra vor ophøiede Monark Side, en Imødekommen, der røber det Sindelag, at han virkelig er stemt for at fremme en videre Udvikling af vore Samfundsforhold. Men alligevel staaer det klart for ham, at de foreslaaede stænderske Comiteer ikke kunne fortjene bifald. Han troer ikke blot, at de ere praktisk umulige, men at de ligefrem ere skadelige, dræbende for Stænderinstitutionen. Dog forekommer det ham klart, at Noget maa der gjøres. At der ikke, som i 1840, er indkommet Petitioner om vore Samfundsforholds friere Ordning, har sine gode Grunde, og kan ikke afholde Forsamlingen fra, omhyggeligen at undersøge og for Regjeringen andrage paa, at den vil foranstalte, hvad der maa ansees fornødent til Statens Tarv. Han henviser til de holsteenske Stænder, som tidligere ikke have andraget paa en friere Forfatning, men som dennegang i deres Adresse med stor Bestemthed have udtalt sig derfor. Men fremfor Alt drager han de Ord til Minde, som findes i den kjøbenhavnske Petition 1840. Hele vort Haab hænger ved Kongens Liv, og Jngen veed, hvorlangt et Menneskeliv vil række." Imod dette Foredrag havde Etatsraad Bang meget at indvende. Vi henvise til St. Td. S. 2246 fr. Bl. A. svarte han paa Christensens Yttring: "Noget maa der gjøres, at der virkeligen allerede er gjort Noget af Kongen, idet han har stillet det nu foreliggende Spørgsmaal under Forsamlingens Overveielse. Kherre Grev Moltke var i de fleste Punkter enig med Comiteen. Etatsraad Steenfeldt meente, at det Skridt, Kongen her havde gjort til at fremme Udviklingen af vore Samfundsforhold burde paaskjønnes med Erkjendtlighed. Kherre Castenschjold var af samme Mening. Professor David kunde, efter sin hele politiske Tænkemaade, ikke nu finde sig aldeles tilfredsstillet, men han erkjendte med dyb Taknemmelighed og undersaatlig hengivenhed det store Skridt, som Kongen har gjort til Folkenskets Tilfredsstillelse. Efterat endnu Kherre Neergaard, Procurator Rye, Directeur Duntzfeldt og Capitain Buchwald havde yttret sig omtrent i samme Retning, afbrødes Discussionerne, der fortsattes i næste Møde. Kammerraad Drewsen stemte for Comiteens Betænkning i dens Heelhed, fordi man saaledes vilde blive bragt et Skridt nærmere til det Maal, som den store Majoritet af de Oplyste i Nationen stedse har havt og endnu har for Øie, fordi det tør haabes, at Kongen ikke vil blive staaende ved dette første Skridt, men opfylde det Haab, det store Haab, han, ved denne Imodekommen af Folkets Ønsker, har vakt om en friere Udvikling af vore Samfundsforhold. In parenthes, bemærkede han, at den Person, der med saamegen Larm har udtrompetet, at det liberale Parti i Stænderforsamlingen skulde være faldet i Søvn, ved denne Leilighed vil see, at han har taget feil, at det er ligesaa vaagen som nogensinde, og at han for tidligt har skudt Victoria med sin lidet kaldende Hyldebøsse." Canceliraad Feddersen, fandt, at Comiteen, i det Hele taget, paa en fyldestgiørende Maade havde løst sin Opgave, Proprietair Hansen henholdt sig til Lehmann, dog maatte han endnu anføre en særegen Grund, hvorfor han tiltraadte Comiteebetænkningen, og det var den, at naar jeg har et retfærdigt Krav, og Den, der skal fyldestgjøre det, har Magt til at nægte det, tager jeg hellere mod Lidet end Intet. Professor Larsen holdt et betydende Foredrag om de stænderske Comiteers indre Organisation. J Anledning af en Yttring af Biskop Mynster, at der i den konstitutionelle Sag har fundet en Tilbagegang Sted i Europa i den senere Tid, erklærede Lehmann, at det kunde han ikke erkjende. Om den end ikke for Øieblikket gjør meget store Erobringer, forekommer det mig dog umiskjendeligt, at den, navnlig i sidste Decennium har gjort det, og jeg troer, at de konstitutionelle Jdeer baade i Europa's Statstheori og Statspraxis for Tiden staae ganske anderledes uantastelige, end nogensinde tidligere."