Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-04-17
Den 20 Jan. 1577. Det er nu vel en lang Tid, siden jeg skrev og dog gruer jeg for Skrifttegnene, som forkynde min Elendighed og atter igjen oprive de gamle Saar med deres tusinde Snirkler og Dolke, som gjennemkrydse hinanden, Det er en lystig Historie; jeg vilde kun, at den ikke var saa lystig, da skulde jeg snart lade Latteren fare og igjen føle mig ret ophøjet og rolig. Men ved Latteren forvrænges Ansigt og Aand, og min hele Tilværelse bliver forstyrret og sammen rystet, ligesom min Billed i et bevæget Vandsveil. O Jacobe, da jeg omsluttede Dig med disse Arme og glødende hævede Dig op i Vognen og jublende af Glæde fløi paa den vilde Hest og hen brusede gjennem Natten paa den af Lynild oplyste Sti. - da jeg pludselig vækkedes af Stemmer, og saae mig omringet af Bevæbnede og fandt mig i fremmede Arme, da et Lynstraal gnistrede i det høieste Egetræ, og Tordenen overdøvede Dit Angstskrig, og Naturen stødte mig i min rasende Galskab til Side, lig en Abe: – da bragte intet mig til at lee, eller kun til at smile, thi da saae jeg for mig et heelt, langt, usikkert Land fuldt af Gift planter og dybt i Græsset sovende Øgler, som gjorde mit Eden til et Helvede, og mit Helvede til deres Eden. Man kastede mig i Lænker og truede med, at anlægge Proces imod mig; - jeg foragtede ligesaa meget Lænkerne, som Trudselen; jeg var stolt af Bevidstheden om Din Kjærlighed, men en skrækkelig Angst og ubetvingelig Skjæbne gjennemrystede mig, naar jeg tænkte paa Dig og Din Skjæbne, og jeg led tusinddobbelt Død for det i et Øjeblik begyndte Liv. – Nu er jeg vel fri men først nu føler jeg de Lænker, som jeg har baaret, nu er jeg vel fri, men kan jeg da herfra, hvor Du har dvælet, hvor jeg begyndte min Lykkes glade Vuggefest, see uden Sorger ud i den vide, blaa Fremtid, Nu er jeg vel fri, men Du vansmægter maaskee bag fugtige Mure, Du seer omsonst ud i den i Ligklæde slumrende Natur, Du væder omsonst med Dine Taarer Dit Hvilested, Du tilintetgjør omsonst med Dine Taarer Dine blomstrende Kiederoser og Dit violblaa Blik. Gemblours, i de walloniske Provindser, i Febr. 1578. Nu da i den vilde Krigs Tummel, for ved Trompetlyd og Kuglernes Susen, og Hestenes Trampen at dræbe Kjærligheden, at dræbe den, Vil jeg da kunne dette, og er ikke netop denne Slagets Tummel og Virvar et sikkert Minde om min Kjærlighed, svæver hun ikke evig for mig og skjuler mig med hendes Gevandt, naar Kuglerne flyve om mig og Sværdene blinke rundt om mig, Vi ere Sejerherrer, men hvad er det for en Sejr, Giver den Spaniens Krone de tabte Provindser tilbage, giver den mig igjen Ro og Fred, – Og saaledes vil jeg da endnu længe, længe blive kastet omkring, indtil jeg en Morgen finder min Død paa Valpladsen, og mit Hjerte har udstormet og ophørt at slaa i vilde Kampe. Stakkels, stakkels Hjerte, altsaa først naar Du ikke slaaer mere, skal Du finde Ro, først, naar det sorte Uvejr har ødelagt og tilintetgjort din hulde Blomsterdal, da først tør Du ogsaa lægge Dig til Dine Blomster og Drømme i Graven, og med dem haabe en evigvarende Vaar, der engang igjen forener Dig med den, der evig var Dig nær, og om hvem Du kæmpede indtil Døden. - O! trængte dog ogsaa kun en Straale gjennem dette Mørke og oplyste Banen, som jeg vandrer, vidste jeg kun, hvor hun nu hviler, eller var jeg kun i hendes Nærhed, paa det at jeg kunde være rolig, eller kunde omsvæve hende som en Skytsengel! Hvorfor er jeg da ogsaa undflyet? Hvorfor har jeg styrtet mig i denne Tummel og Virvar, Der var imidlertid forløben en lang Tid; Sejerherren af Gemblours var for længe siden gaaet over til evige Fred, hvilket han ikke havde kunnet tilkjæmpe sig her paa Jorden; Alessandro Farnese af Parma var traadt i hans Sted, og krigede endnu stedse med Lykke, men uden betydelige Følger, mod den ligesaa statskloge, som tappre Oranien. Under ham forenede sig i Januar 1570 i Utrecht Hollands syv nordlige Provindser; under ham blev Franz af Anjou 1582 udnævnt til Hertug af Braband; under ham faldt den ny Hertug af Antwerpen for en Snig morders Haand og døde 1584. - Grev Philip fægtede stedse under den spanske Hær og seirede endnu oftere under sin ligesaa talentfulde som ædelmodige Feldtherre; men Rolighed søgte han forgiæves, og ingen Kugle bragte ham den ønskede Død. Om Jacobe havde han i alle disse Aar ingen Efterretninger; han gjorde sig heller ingen Umage derfor. Hans faste Beslutning var, enten at de paa Ærens Seng, eller at vende tilbage med Saar og Ærestegn, for nok engang at gjøre sig Umage for at erhverve hende. Vild opbrusende som han var, syntes ham undertiden det første endnu skjønnere, end det sidste, og den særdeles Fasthed, som ledede ham ved Udførelsen, af sin Beslutning, modsagde det Sværmeri, med hvilken denne Beslutning blev fattet og beundret Saadant Sværmeri modsat var det stive, afmaalte Hofliv; - paa hans Stamgodses Slot i Eyffel, havde ham spottet al Tvang og var opvoxet i et vildt Jagtliv, hvor enhver Slags Hærdelse og Kraft-Yttring var hans Beskjeftigelse, men hvor ogsaa den Drengen medfødte Følelse blev tilbagepresset og i visse Maader forvandlet til Haardhed; indtil Hoffet, hvorhen Slægtskab bragte ham, optøede Is randen, men kun ogsaa udgjød sig i hans Ungdoms Dal med vilde Strømme og med brusende Fald. Da saae den utilfredse Yngling Jacobe, den første Skikkelse som fængslede ham, udrustet og begavet med sjeldne aandige og legemlige Fortrin, til at vinde Hjerter. Hun stod ham temmelig nær den eneste Betænkelighed, som han syntes at finde, var at hiin bekiendte sig til den evangeliske Tro, medens han var Lærling af den enesaliggjørende Kirke, hendes Slægt var gammel, lig hans og hvorfor havde man skullet nægte den Greve, der engang vilde komme til at regiere, hvad der maaskee engang blev tilstaaet en Apanage Prinds, -Ja, hun traadte ham nærmere, da hun efter Anledning fra det katholske Hof, ved hvilket hun levede, pludseligen vendte tilbage i den moderlige Kirkes Skjød; Lykken synes venligen at tilsmile Greven, saaledes som den endnu aldrig havde gjort i hans Hjernes mørke Skove og hans Barndomslands dunkle Kløfter. Dog Jakobes stolte Slægtninger, der havde andre Planer med den yndige Datterdatter, var imod denne Forbindelse. saasnart de erfarede den, og saaledes maatte da Luftslottet, som begge saa herligen, saa glimrende have opført, gaae til Grunde i et ChasNæsten et heelt Aar blev Philip efter Jacobes forsøgte Bortførelse holdt i et trangt Fængsel, og Jacobe, selv maatte i de Salzburgske Bjerge bøde for hendes Ubetænksomhed, medens det forVerden blev holdt hemmelig, hvor hun var. Philip forblev trøstløs, ja han var nær Fortvivlelse og Vanvid; kun det faste Haab, at maaskee, naar han vendte tilbage udmærket ved Krigsbedrifter, hendes Haand ikke længere vilde blive ham nægtet, holdt ham opreist i de vilde Storme, som droge ham ind i deres Hvirvel, og hans første Skridt efter Løsladelsen fra hans Hæftning var Reisen til den spanske Feldtherre, Don Juan d'Austria, der ogsaa snart udmærkede ham og aabnede ham en med hans Planer overeensstemmende Løbebane. Desværre døde denne hans Ven, der allerede længe havde været sygelig, i Aaret 1578, og den forsigtige Alessandro vandt ingensinde saadan Magt over Ynglingen, som hans Forgjænger. (Sluttes næste Gang.)