Aarhuus Stifts-Tidende, 1844-10-05
Blandinger. Cunin=Gridaine, der i en Række af Aar har været En af Frankrigs meest udmærkede Ministre, er en Søn af en fattig Jndsidder i en Landsby ved Sedan. J sit sjette Aar havde han mistet baade Fader og Moder, sin Barndom henlevede han paa den kummerligste Maade; han gik omkring og betlede. J høieste Grad forkommen og udhungret sattes han omsider i Lære hos en Garver i Sedan. Altfor svag til dette tunge Arbeide, piinte han sig et Aar dermed, indtil han, saaret i Haanden, maatte opgive det. For ei at sulte ihiel, søgte han Arbeide i en Klædefabrik og tjente et Par Sous om Dagen ved at plukke Uld. Hans Tieneste førte ham tidt tilMagazincontoiret; han blev Factorens Medhjælper, og bragte det ved sin Jernflid saavidt, at han blev Contoirist i Huset Gridaine. Siden blev han dets Asssorie, Handelsraad, Præsident i Handelsretten, Deputeret, og tilsidst – Handelsminister. Han er et overordentlig lyst Hoved, og har, paa sin høie Post, gavnet Frankrig ubeskriveligt. Hvor Slaveri hersker, maa Forsøg paa at befrie sig høre til Dagens Orden, og Cuba gjør i denne Henseende ingen Undtagelse fra Reglen. De Fleste af vore Læsere have sikkert oftere seet omtalt en Opstand, som i Aar har fundet Sted der, og som i Julii endtes med 20 af Ophavsmændenes Henrettelse. Formanden for disse rager saaledes frem over de Andre, baade ved sine udmærkede Evner og sin heeltemodige Død, at følgende Linier, som vi laane af Anti-Sla very Reporter, sikkert ville læses med Jnteresse. Placide var Slave, men vakte ved sine ualmindelige Digtergaver en saadan Jnteresse, at flere Frie i Havanna forenede sig om at løskjøbe ham. En Samling af hans Digte, under Titel: "En Cuba Slaves Digte, er for et Par Aar siden udgiven af en Dr. Madden. Som Slavefødt maatte han naturligviis føle sig særlig kaldet til at fægte for Frihedens Sag, og maatte han end døe Forbryderens Død, har han dog ikke levet forgiæves. Hans Opførsel i hans sidste Øieblikke skildres af et Øievidne i et Brev paa følgende Maade: "Man vidste intet Bestemt om Dommen, da det blev bekjendt, at Placido tilligemed fl. Andre skulde vandre til de Fordømtes "Capel." Paa den fastsatte Dag samledes en stor Folkemængde, og man saae Placido skride frem med en under saa før gelige Omstændigheder sjelden Fasthed, ryggende en Cigar og hilsende med en værdig Rosine talrige Venner. Veed De, hvad den Straf med "Capellet, vil sige? Den er tusinde Gange værre end Døden selv, hvis sikkre Forløber den er. De fordømte Ulykkelige føres til et Capel, der er behængt med Sort og svagt oplyst, Præsterne synge der Gravsange, og Ligkisterne staae opstillede foran Offvene. Her forblive de i 24 Timer og føres derfra til Executionen. Kan Noget være forfærdeligere, Og hvilken frygtelig Forøgelse i Rædslen for den kommende Død, Placido gik ud fra Capellet rolig og uforfærdet, medens de Andre næsten bukkede under for den Dødskamp, de allerede havde lidt. Han holdt i Haanden et Crucifix, og fremsagde med klar Stemme et herligt Digt, som gjorde et dybt Jndtryk paa den langs Veien forsamlede, opmærksomme Mængde. Da han kom til Døds stedet, satte han sig ned og vendte, som der var befalet, Ryggen til Soldaterne, der hurtigt forberedede sig til hans Død. Det var almindeligt bekjendt, at i et Digt, som Placida havde skrevet i Fængslet, havde han sagt, at det vilde være forgiæves at forsøge paa at dræbe ham ved at skyde paa hans Legeme; de maatte træffe ham i Hjertet for at faae dets Slag, til at høre op. Og nu, da Dødsøieblikket var kommet, reiste han sig og sagde: "Adios monde!" og satte sig roligt ned. Befalingen lød, og 5 Kugler gjennemborede hans Legeme. Under de af Skræk forhausede Tilskueres Mumlen reiste han sig og vendte sig mod de tilbagegysende Soldater, idet hans Ansigt bar Præg af overmenneskeligt Mod. "Vil Jngen have Medlidenhed med mig?" sagde han. Her, pegende paa sit Hjerte: "skyd her. J det samme Øieblik gjennemborede 2 Kugler hans Bryst, og han faldt død om, medens hans Ord endnu lød i vore Øren. J en af Norges rædsomste og vildeste Egne har tildraget sig en Begivenhed, som minder om det gamle Sagn om Hero og Leander. En fattig Hyrdepigelskede en riig Mands Søn. Hans Forældre vare naturligviis derimod; men Kjærligheden har allevegne den skjønne Fanatisme, ei at bekymre sig om menneskelige Forbud. Om Aftenen, naar Solen var dalet bag de sneeblinkende Bjerge, tilte Pigen over Dale, Bække og Steenmasser ned til det Sted, hvor Maan elven styrter sig brusende i Klippekjedlen. Her sad hun under den ranke Gran, og ventede, indtil en dunkel Skygge fløi hen over Klippevæggen, en dristig Fod, fast og klingende, steg op af Dybet; springende fra Klippe til Klippe laa Olaf ved hendes Hjerte. Saaledes henrandt Natten, hurtigt og hemmeligt, for de Elskende. Det var en sikker Plet, forfulgt Kjærlighed havde opdaget den. Jngen anede, at menneskelige Væsener kunde vove at vandre her i Mulm og Mørke; men Kjærligheden vover Alt. For Morgenen gryede, fløi Pigen op mellem Bjergene, og Elskeren steg ned i Dalen. - Men en Dag var Himlen sort og skyfuld. Mary sad under Granen; Taager omgave hende. Pludseligt sprang hun op og lyttede. Det lod gjennem Storm og Regn, og hun kjendte denne Lyd. En Stemme kaldte hende ved Navn; hun raabte Olafs Navn; hun hørte hans Svar, hørte hans Fodtrin, som stedse kom nærmere, og tilte ham imode. Da foer et rædsomt Vindstod gjennem Egnen; de gamle Fielde vaklede, løsrevne Blokke tordnede ned i Dybet. Skjælvende holdt Mary sig ved en Busk og hørte Jntet mere. Da Morgensolen frembrød, laa dernede, hvor Strømmen bryder frem af Klippeporten, en Ungersvends knuste Liig, og de blaae Gletschervande tvættede hans blodige Hoved. Hver Nat tilte Mary nu ned til Stævnemodet, og lyttede til hans Trin, som aldrig vendte tilbage. Stille ventende har hun saaledes siddet under Granen Aar for Aar, nu har man, efter en frygtelig Nat, fundet hendes Liig paa det samme Sted, og medlidende Hænder have stædet hende tilHvile ved hendes Olas's Side. "Times anfører, som et mærkværdigt Exempel paa den Haardnakkethed, hvormed Skjæbnen stundom forfølger et Menneske, følgende Factum: Politiinspector Higgs anstillede nys en Undersøgelse i Anledning af, at en Skræder, ved Navn John Marshmann, havde hængt sig i et Anfald af Vildelse. Det blev oplyst, at den ulykkelige Mands Sind havde ligget under for en uhelbredelig Kummer, efter at følgende Ulykker havde ramt ham. Hans Kone blev, i en Jldsvaade, levende brændt; Dagen efter faldt hans Søn, Elev i Sømandskolen i Greenwich, ned fra Stormasten af et Skib, og ihielslog sig paa Stedet, otte Dage efter blev en anden Søn af Marsymann overkjørt paa Gaden og bragt livløs hjem til ham; en tredie Søn styrtede, nogle Dage sildigere, ned aden Trappe og knuste sin Hjerneskal. Marshmann havde endnu syv Børn ilive, men de vare Alle syge. Den ulykkelige Fader flakkede, som fortvivlet, om i Gaderne, og spurgte Alle, om de ikke kunde skaffe ham lidt Arbeide. Tilsidst gjorde han, greben af en pludselig Forvirring, Ende paa sit jammerfulde Liv.