Almuevennen, 1842-10-12
Den 17de Septbr. henledede Præsidenten Forsamlingens Opmærksomhed paa, om Comiteebetænkningerne i de Sager, der ikke ville kunne komme under Forhandling, skulde optages i Stændertidenden. Ved denne Leilighed udtalte han sig om Forsamlingens tilendebragte Arbeider saaledes: Dennegang indtræder der et paafaldende Misforhold mellem Antallet af de kongelige Lovudkast, hvorover Forsamlingen har afgivet Betænkning, og de private Sager angaaende hvilke der er blevet andraget paa Jndgivelse af Petition. J Sessionen 1835 afgav Forsamlingen Betænkning over 25 kongelige Sager, og i Anledning af 26 private Andragender indgik den med Petition. J 1838 var Antallet af de kongelige Sager 30, af private, angaaende hvilke det kom til Petition, 24. J 1840 var der 29 kongelige Sager, og 18 private, hvori Petition indgaves. J indeværende Session derimod er Forholdet saaledes, at der over 34 kongelige Sager er afgivet Betænkning, medens kun 5 private Sager have kunne komme under Forhandling. Og endeel anderledes vilde endnu Forholdet have stillet sig, dersom ikke Forsamlingens Medlemmer havde, navnligen i den seneste Tid, anvendt en Virksomhed, som vistnok maakaldes overspændt, hvortil den i Fremtiden neppe vil, vel ei engang bør lade sig finde villig, fordi det ikke kan være Andet, end at Kræfterne saaledes tabe den Friskhed, som ikke tør savnes ved Behandlingen af altid nye forekommende Sager. Den Brug som denne Gang har kunnet gjøres af den Ret, som med Føie er blevet kaldt den bedste og vigtigste af Forsamlingens Rettigheder, Petitionsretten, er saaledes mindre tilfredsstillende baade for Forsamlingen og for Folket." Hertil svarede Commissarius, at han, med Hensyn til det af den høitagtede Præsident omtalte Misforhold mellem de Petitioner, som Forsamlingen har faaet Leilighed til at behandle, og de kongelige Sager, ikke kan tilbageholde den bemærkning, at man dog ikke let kunne forudsee, at Tiden vilde blive saameget mere medtaget denne Gang end forrige Gang; thi om end de kongelige Sager denne Gang udgjør et lidet større Antal, saa ere de dog i det Hele af mindre Omfang end forrige Gang. Der var saaledes Anledning til at troe, at Forsamlingen ligesaa let kunde blive færdig denne Gang, som i forrige Session; men det forstaaer sig, at Erfaring har viist det Modsatte, og at et sligt Misforhold saaledes er opstaaet, hvilket vistnok er at beklage Det fremgaaer ligefrem af disse Commissarii Ord, at han vil tillægge Forsamlingen selv Skylden for, at den ikke blev færdig med sine antagne Sager, at han vil overføre de, baade i og udenfor Forsamlingen almindelige Klager over at Regjeringen havde indskrænket dens Tid inden saa snævre Grændser, fra Regjeringen til Stænderne, som dem der ikke i denne Session saaledes har benyttet Tiden, som i 1840, ja, det er i Sandhed høist mærkeligt, at i samme Øieblik Præsidenten erklærer, at det kun er ved en overspændt Virksomhed Forsamlingen kom saavidt som den kom, saa erklærer Commissarius, at der var Anledning til at troe, at Forsamlingen ligesaalet kunde have blevet færdig denne Gang som sidst, altsaa at Forsamlingen kunde have forhandlet endnu 11 Sager flere. Begge disse Udsagn kunne paa ingen Maade forenes, og Spørgsmaalet bliver derfor om Skylden ligger hos Regjeringen eller hos Stænderne, at ikkun 5 Petitioner kunde blive indgivet i dette Stændermøde, medens 11 Sager maatte blive liggende af Mangel paa Tid. Nu kan det vel ikke nægtes, at en triviel og tidspildende Vidtløftighed har fundet Sted i Behandlingen af flere ubetydelige Sager, til Exempel ville vi blot nævne Sagen om skabede Faar, men vi kunne dog ingenlunde antage, at denne Vidtløftighed, der ogsaa, om ikke just i saa høi Grad har fundet Sted i de tidligere Forsamlinger, skulde være Hovedaarsagen til den beklagelige Forskiel paa Antallet af de behandlede Sager i hine og denne Forsamling. Derhos maa det ogsaa tages med i Beregningen, at Comiteebetænkninger ere afgivne i alle de Sager der ikke ere komne under Forhandling, hvoriblandt ere saa vigtige Sager, som Trykkefrihedssagen, Afhændelse af offentlige Stiftelsers og Fideicommissers Bøndergods, og om almindelig Værnepligt, med hvilke Comiteerne følgelig have havt endeel Arbeide. Tager man derimod Commissarii Yttring: "at der var Anledning til at troe, at Forsamlingen ligesaa let kunde blive færdig denne Gang som i forrige Session, for sig, saa vil det strax blive klart for Enhver, der kan betragte Sagen frit og uhildet af ydre Forhold, at dette ikke er vel grundet. Først maatte det nemlig erindres, at en stor Deel af Forsamlingens Medlemmer denne Gang vare nye Medlemmer, der ikke vare bekjendte med Forretningernes Gang, ikke vare inde i den indførte Praxis, men først i dette Møde skulde gjøre sig bekjendte hermed, medens Forsamlingen i forrige Session saa at sige udelukkende bestod af Deputerede der forud havde bivaanet 2 Sessioner, og følgelig vare fuldkomment inde i og bekjendte med Forretningsgangen; men meere end dette, og hvad vi maae ansee for Hovedaarsagen til det omhandlede Misforhold mellem de forrige og denne Forsamlings Arbeider er det, at Forsamlingen havde faaet en ny Præsident. Det ligger i Tingens Natur og er derhos fra alle Sider, af dem der have den nøieste Kundskab om Forhandlingernes Ordning og Ledelse, udtalt, at Præsidentens Forretningsdygtighed, Øvelse og Erfaring har saare megen Jndflydelse paa Sagernes hurtige Fremme. Det er fra alle Sider indrømmet, at Forsamlingen, da den 1835 første Gang sammentraadte, behøvede den lange Tid af 3 Maaneder, fordi den først maatte danne sig en vis Gang og Orden i Forhandlingerne, og hvad der dengang i større Grad gjordes fornødent, da man intet Forbillede havde at danne sig efter, maa, skjøndt i ringere Grad, gjøres fornødent naar Forsamlingen erholder en ny Præsident. Hertil kommer, at i forrige Session havde Forsamlingen en Præsident der i en sjelden høi Grad var denne Function voxen, og som derhos forud havde været Præsident i 4 afholdte Stændersessioner, hvorimod den nu sluttede Forsamling havde fundet sig i det Tilfælde, at maatte vælge en Præsident der blot forud havde som Deputeret taget Deel i een Stændersession. Den væsentligste Grund til, at kun saa saa private Sager bleve behandlede i Roeskilde denne Gang, søge vi saaledes deri, at Regjeringen havde troet at maatte unddrage denne Forsamling Professor Schoups Nærværelse, thi det er aldeles ingen Tvivl underkastet, at han atter vilde være blevet valgt til Præsident, naar Regjeringen havde sendt ham til Roeskilde. Det skal hermed ingenlunde antydes, at Prof. Clausens Valg til Præsident var uheldigt, tvertimod see vi, at Etatsraad Hvidt som Vicepræsident ved Forsamlingens Slutning forsikkrede ham om, at alle Forsamlingens Medlemmer taknemmeligen erkjende hans Jver for at fremme dens Arbeider, men det skal hermed vises, at naar Regjeringen unddrog Forsamlingen dens saa høit anseete, og med Ledelsen af dens Arbeider saa vel bekjendte og øvede Præsident, saa kan Commissarius, ikke med Rette sige at der var Anledning til at troe, at Forsamlingen ligesaa let kunde blive færdig med sine Arbeider denne Gang som sidst. Der er ingen af Forsamlingens Medlemmer som have yttret dem imod Nødvendigheden af den anholdte Forlængelse af de først bestemte 2 Maaneder, hvorimod Flere, alt den 15 August forudsaae at 14 Dages Forlængelse ikke vilde være tilstrækkelig; Kammerraad Drevsen har om denne hele Sag udtalt hvad der gaaer fra Mund til Mund mellem den oplyste og tænkende Deel af Folket, og den Bebreidelse der ligger i de af Commissarius anførte Ord, finder der sin bedste Besvarelse, hvorfor vi ogsaa her meddele Drevsens Tale: "Da vi samledes her, vidste vi Alle, at der ikke var os tilstaaet længere Tid end 2 Maaneder; men, der var vist kun meget faa Medlemmer, som vidste, at 34 kongelige Sager skulde i den korte Tid tilendebringes. Den kongelige Commissarius har i Dag underrettet os om, at Hans Majestæt har prolongeret Forsamlingen i 14 Dage; men blive vi staaende ved den os oprindelig tilmaalte Tid, da udgjør denne 62 Dage, og naar herfra trækkes 9 Helligdage, bliver der altsaa kun 33 Dage tilbage, til at tilendebringe 34 kongelige Sager, og der bliver aldeles ingen Tid til private Andragender. Selv med den tilstaaede Prolongation seer det ikke ud til, at Forsamlingen vil faae en Ende paa sit Arbeide. Og, naar man nu spørger om, hvad Grunden da er til, at der er givet Forsamlingen den korte Tid til at meddele Betænkning over alle de Lovforslag, som samtlige Collegier have arbeidet paa i hele to Aar, saa faaer man saadanne forunderlige Svar, at der ikke kan være noget Spørgsmaal om, at de jo ere aldeles urigtige; men det kan netop derfor være ret godt, at de komme frem. Det første Svar, som jeg har hørt, er, at Forsamlingen har faaet saa kort Tid, for at den ikke skulde kunne befatte sig med nogen private Andragender. Men, at dette ikke er Sandhed, maa jeg nu ansee for aldeles utvivlsomt, thi hvorledes skulde Hans Majestæt, som under Stænderinstitutionen, vilde berøve Stænderne det Jnitiativ, der er givet dem – Et andet Svar, man faaer, er, at Tiden er bestemt saa knap, for at den jydske Forsamling kan blive endt inden Julen, og Jyderne komme hjem og spise deres Julegrød. Men jeg er overbeviist om, at vore brave Landsmænd, Jyderne, ikke paa den Led ønske at komme i Betragtning; og jeg kan saaledes slet ikke fatte, hvad Grunden er til, at Tiden er saa kort. Vi vide jo Alle, at vor Konge er en meget klog Mand, og at han har besteget Tronen med saamange Kundskaber, at der just ikke er forskrækkelig mange Prindser, der have dem. Vi vide ogsaa, efter hvad hans Omgivelse siger, at han er en arbeidsom Mand. Men, naar han er det, hvorledes skulde han da ikke kunne vurdere Omfanget af det Arbeide, som er blevet os forelagt, og indsee Umuligheden af, at det i den tilstaaede korte Tid kan blive tilendebragt, samt, hvis der blev gjort Forestilling, indrømme os den fornødne Tide Præsidenten udtalte sig atter om Sagen i sin Slutningstale, hvor han yttrede: "At, uagtet det anstrengte Arbeide Andragender, af national Betydning, hvis fornyede Drøftelse fortrinligen hører hen for Stænderne – jeg vil iblandt dem alene nævne Sagen om en politisk Journalistik, svarende til Folkets Trang og Tarv, og om en friere Adgang til Selveiendoms Erhvervelse – have maattet henstaae uforhandlede, beklages af Forsamlingens store Fleerhed, ligesom det vil blive beklaget af den store Fleerhed i Nationen. Det tør imidlertid haabes, at det Forarbeide, som foreligger fra de nedsatte Comiteer til Offentliggjørelse, vil blive Grundlag for fortsat Forhandling, og saaledes, om end middelbart, ikke vil savne sin Virkning; og sikkert vil den Erfaring, som er traadt klart for Dagen, om Nødvendigheden af en forlænget Sessionstid, naar Forsamlingen skal kunne opfylde sit Kald ikke alene som Regjeringens Raadgiver, men ogsaa som Organ for Folkets Ønsker og Begjeringer, for Fremtiden betrygge den gunstigere Vilkaar i denne Henseende." Beskaffenheden af Commissarius's anførte Ord ligger saaledes klart for Dagen.