Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-01-25
Fru Stael-Holstein, Necker, berømte Datter, opholder sig, som bekjendt, i denne Tid i Paris, hvor hun betragtes som Dagens Heltinde, og spiller i det Hele en betydelig Rolle. J hendes Huus samles Parises største Mænd og vittigste Hoveder, og her skinner hun som en Soel, omgiven af mangfoldige Planter. Over denne Europas mærkværdigste Qvinde har een af Tydsklands berømteste Digtere, C. M. Wieland, yttret sig paa følgende Maade, i det andet Bind af hans den wir dige Briese: "Jmod al Forhaabning fik jeg i Midten af forrige Maaned, da de slemme Luft dæmoner spillede værst med os, nogle lucida intervalla ved Fru v. Staels Ankomst. Jeg havde frygtet for hende fra den Tid af, jeg vidste med Vished, at hun vilde komme fra Dresden hertil, og opholde sig i Weimar ti Dage. Men alle hine Spøgelser forsvandt paa eengang ved hendes Ankomst. Jngen kan være fordringsfriere, jævnere, nøisommere, med eet Ord, elskværdigere end hun var, og af Alle blev befunden at være. Ogsaa imod mig opførte hun sig fortræffeligt, næsten som en god Datter imod en æret og elsket Fader, hvilket maa tilregnes hende saa meget mere af mig, da jeg med Villie ikke sagde hende et eneste Ord om hendes Korinne. Denne Kone kan være alt, hvad hun vil, og var sig uden Tvivl ret vel bevidst, at en fuldkommen Fordringsfrihed med saa overordentlig glimrende Egenskaber og Talenter, og det lette Gratiester, hvormed hun vidste saa elskelig at dæmpe Jlden af hendes Aand, just var det sande Middel til at fortrylle dem iblandt os, som ellers ere vel forsynede med en sikker Talisman imod alle andre Tryllerier. J et andet Brev kommer han tilbage til samme Danne, og siger S. 128. "Jeg erindrer ikke meer de Udtryk, hvori jeg har omtalt Madame de Stal men at jeg ikke har sagt for meget godt om hende, veed jeg med Vished. At ogsaa denne Sol har, eller dog havde sine Pletter og entre nous (t strænge Øine) temmelig betydelige Pletter, forstaaer sig af sig selv; men det vilde i det mindste ikke sømme sig for en Mand at tale derom, og næsten maatte jeg anvende paa denne overordentlige Kone, hvad jeg siger om min Cicero: "hendes Svagheder ere den eneste betingelse, under hvilken hun har kunnet tilhøre os andre menneskelige Mennesker. Guderne bevare mig for, at jeg dermed vilde sige, at der ikke skulde gives mange fortræffelige Koner, som have holdt sig ganske frie for de Svagheder, som Delphines og Korinnes Forfatterinde beskyldes for min Mening er kun, at dersom en Kone, der fra sin glimrende Side er saa mageløs som denne, var uden unægtelige Spor af hendes Nedstammelse fra vor kjere Oldemoder Eva, saa maatte hun nødvendigen holdes for et Væsen af en anden og høiere Art. Hvad der gjorde hende her i Weimar i Alles Øine ligesaa elskværdig, som respectabel, var den fuldkomne, sig selv lige Fordrings frihed, hvori hun viste sig iblandt os under sit 10 Dages Ophold. Hvis det var - som jeg troer et permanent Træk i hendes Charakteer, da skulde jeg ikke saa meget ansee det for den saakaldte Beskedenhed, som for en umiddelbar, naturlig Følge af hendes klare Selvbevidsthed om hvad hun er, hvilken gjør det umueligt for hende at frygte for at blive ligesom styrtet fra Thronen af en Fuldkomnere i hendes Art. For hvem kunde hun vel frygte, Paa hvem skulde hun være misundelig? – J alt Fald paa en Korinne, dersom en Korinne existerede; men denne var jo hendes egen Skabning, og kan kun forherlige, ei ydmyge sin Skaberinde, o. s. v.