Berlingske Tidende, 1764-07-09
Slutning af Forsens Primans Tale i Statet den 10de Dag. (See Junii Maaneds Tidende. Durchl. døde a. A. Herrer i Vi have fuldt og af mange Slags Mangler, og deri sigesaa mange Anviisninger til nødhendige Forandringer og fuldkomne Forbedringer, men vi torde kuns, i en almindelig Forsamling af begge Nationer com trede, fæne dem paa en fast Fod, og bringe dem til Fuldkom tiende, og Mønstere for de tilkommende Tider, saa skulle vi hed Guds Hield, give Fædrenelandet sin Ære og Anseelse igien da lettelig redde at Veien den paatrændende Mængde af Fortemninger, som overælde es. Cader os derfor gaae til Værks i denne Rigsdag med Betanksomhed, med Myndighed, 1 Enbrægtighed og med Eftertryk. Ladet og tage Lærdom af hin hinaarde Grandtes Advarsel, som kan har givet til Svar Ved fornagtigt Raad, pringte Høster og bemmed Fiender er Ungam faldet : vogte ikkuns Rel angrændsede Tehlen. Lader os ovltage Raad med Overlæg, ikke lerindig, med Dyne paa Tiden, og paa saavel ind som udvortes OmstænForstand, ikke med Heftighed. Lader os tilligt henvende vor digheder, paa det vi maa grundig lære et kiende brad vi har at foretage os. Lader os rene vere Anstaae efter Landets Jndvaaneres Stand, Herligheder og Fornødenheder, namtlige Beskaffenhed, Sæder og Kræfter. Lader Relimonens, Samvitti hedernes, Ærens og Redelighedens uforkrænkede Forsvar være vores Dyemed, paa det at ikke de inddommelige, Kirsen, Naturens og Fædrenelandets sove og Renigheder maa geraade til Forargelse, men bestandig blive efterlevede ; inde an Anledning til Ki og Forviisning, men være Grunde til Fre 22 Snighed. Lader os villige opofte og anvende vore Antagen til Fædrenelandets fælles Velstand og Nødvendigheder, efter Tid og Omstændigheder. Lader os oververe den Overlast som er tilfødet Sandhedens Love, Troen til Gud, de edene Forpligtelser, Samvittighederne og Kiærligheden til Fædrenelandet. Ladet os søge Raad og krafte Midler til at redde os at de Uordener, i hvilke vi ligge bravne, som i en det Sørn Lader os befrie os fra denne de Fremmedes Forkastelse, at vore Rigsdage bleve ikke at have anden Fragt, end at vi komme samme, indlade og i Bekiendtskab, og efter at have hilse hinanden, vedtaltes og overset hinanden, skilles af med uforsettet Sag. Lader os fornemmelig i eendrægtig Forbindelse, med enigHirter, med gammel disk Eriched, Kiærkshed og Forkindelse beraadslaae; thi ved miet andet end denne Middel kunde drage Hierterne til os over det hele Fæddemeland. Den allerhøieste Gader over et, og udgranker alle rert Hiertes Tanter og Hemmelsetider. Han har og hver af os en Sal, og dens Salighed maa befordres. Vi have tillet denne Her Troeskab i Brandsammen, i at kandtave rere tore og i at orfalde vore Pigter: Lader os da og efterlæde vore erdelene Forpligtelse. Have vi tilt brandt offe Beraadslagninger efter den HelligAands Jndsiddelse: Sid de og maane blive fuldendede Ste samme Aands, efter Sandheds og efter ereenstemmende Tak gers Raad. Maatte dog vores Misforstaaede, Had, Fordurelse, som vi bær tilhmanden, skrives i Slemme=Boge! Ved an, lader os forefant os at forbinde rere Hierter i en nels seng Enighed, og deri efterfølge de gamle Remmes Senge. som olevede at forlige sig i enddragngheds Temeel for, og derefter at forsamle sig til Borraadanner. Vi en ved Ends Raad. Sønner af den Broende Kirke : Sid at dog disse 2de te Stander i Renther, naant er dens Vense og Forbillede være sammenimmede, og dre bestaaende paa beder og Kiærligheds Grund; thi denne fordrer, befalet og ønse den ariet dem, og dertil til den føelmt sin Velsignelse. Den 2d Frankresteren, Stave Bramst lod forsamle Kron Armen, og Frim Teias led ham at sær en Aarsaanne som Lægde han den, frandte kan : Han va skyldig at giøre den bele Rændle, men ske Tanes, Ren stad for sine Handman og for ber Brug han garde af en Magt, ville Hs. Dækl. sad Sman erfalde, saa tilbød den so, for at et ædlede sit Trak og SmærHærde men han Over i et en det samme Dame nen til den Rest Sæl efte, er een er : Rusiske Trede vorde min Da havde maae de Troere, træsig so ere Standen Mai som Det Brandkast han lade Schadeget er Dag Fat ere at kal en e strene af R. Det sin Sam Der Jeg har: A de Sam at af Kilden neret med sin et - Naade Raf 3de reen & Padse, en Side Skandende et Saar, et men uds end denne et tor en en Rieldes : Merkan Malaske; seet de ading: Arsmand, at denne Ende finde det mefaaet et den forne Riiskes: Manhan den 2det Stare Maasen. De Stare de de ering. Den medde langt et hen- og da den hver anden i Landtad: Stat. medtog ter da Venbaks=Steren, ne, i Seen for et kunde Stison, ved at trent Stavn, erklærede den : At dens kalt med sæd de nede Træe ret amer er der og Røddagen erholdte sin faldenne Fude. Det Concanske Landbad, General Maransk, understattede dets Stavens Malachens Andragende, ved en meget eftertrykke lig Tale ; men han blev strax vaer blomede Salter og Kaarden paa alle Sider, hvilket San havde kundet mre til at tie endog den største Talen, som Rem i sin Tid har haft. Hr. Matronomie fortsatte da ikke sin Tale videre, ved saa rande lige Omandsheder, men belavede sig paa at afværet Man med Magt. Her ville Første Dam Cantoricia, og nogle Adel lige af hans Partie aldeles ikke taale, at det Sted, som et hellige til Beraadslagninger, skulle blive en Kamme=Plads : Det Panse afværgede tilieng 2 Anfald som bleve hærte paa Hr. Maltande. Jmidlemid forblev denne General midt under Tumulten, ganske uforfærdet, stal sin Kaarde i Balgen igien og vise dem, som trede at umembere ham, at blotte Børn, strende: "Skal Jendelighave et Slagtoffer, saa tager det der men jeg har levet som en sin Mand, og som en saadan vil og Efterat det Canoratiske Paris havde faaet de Ur lige lagt til Stilhed igen, erklærede Grave Malachou Saasom det ikke var ham mueligt at aabne Rigsdagen fire lovenes Forkrift, var han nedsage til at begge sig ført, og tage med sig den ham overleverede Marschalle=Stad. Alle 3. Begrædelser som man anvendte, for at bringe ham fra den Forsæt, vare forgiæves. Han svarede tilsidst, Man skal at berede mig denne Stav, uden tillige mit kan. Jeg har imodtaget den af et frit Folk, og jeg vil ikke give den tilbage uden til et sin Folk. Hvorpaa han banede sig Den midt igiennem Trængselen, faade disse Ord: en senere de elle standser Rigsdagens Ammitet, og forlad derpaa Forsamlingen tilligemed Grære Petocke, General Matronome, Ferske ta domme, som kandkudde af slem, Bransk og Kiøn, saa og 4 andre Landbarde. Da nu Kronstorfensiveren med de sidstmeldte Herrer, samt Forsten Radspil, Madæden af Fra can, Kron=Underieldiderten Remaste og adskildt andre lemmer af Senatet og Landbud=Stuen, droge kom fra Marschau, tiorde i Førstningen et Kores Russiske Tropper Mine til at ville forhindre dem, men, efter at Kronførseldtherten erklærede, at dersom man formeente ham Veyen, stalle han hans sig den med Kaarden i Haanden, blev han ikke videre erholdt (Fortiatielsen følger.