Viborger Samler, 1780-06-26
Nogle Dage efter kom Kapellanen for at høre, hvad Kanzlerens gode Megling havde virket hos Sognepræsten. Jeg har gjort, hvad jeg har kundet, svarede Herren, men jeg har ikke opnaaet nogen. Den gode Gamle kunde ikke anhøre disse Ord, uden at der trillede nogle Taarer ned af hans Øine. Saa er jeg da ulykkelig, Mylord, sagde han; hvad skal der blive af mine stakkels Børn, Deres Fader kan kun byde dem Taarer, og hvad Lettelse er vel de i deres Trang. Jeg seer eders Bedrøvelse, sagde Kanzleren, og J kan troe, den gaaer mig til Hiertet; Kapellaniet kan jeg ikke give Eder, men jeg kan skienke Eder Kaldet; det er Eders; skriv med første Post til eders Familie og eders Venner, at, omendskiønt J ikke har begiert, uden at beholde et simpelt Kapellanie, saa har dog eders Beskedenhed og eders Fortienester forhvervet Eder Sognekaldet. Ganske maalløs faldt Præsten Kanzleren til Fode, der løftede ham op, og omfavnede ham, overgivende ham med det samme Kaldsbrevet, som han havde ladet udstede. Fuld af den skiønsomste Erkiendtlighed, og ønskende Lorden alle Himlens Velsignelser, reiste den gode Gamle hen, at meddeele sin Familie Glæden, og havde endnu den Fornøielse, at see alle Dydens Venner bifalde hans Forfremmelse. Den Den seene Raadførelse. Sir John var en gammel Ungkarl, der sin hele Levetid havde elsket Fornøielse; endnu mod Enden af sin Alder søgte han unge Folk; deres Selskab syntes at henføre ham igien til hans Ungdom; han elskede deres Fyrrighed, og gjorde sig Umage for at efterligne den, og at forglemme sin Alder; Jblandt andre sine Venner, regnede han i sær Rikard Ons lov, og Antonius Ashley Cooper, siden Greve af Skaftsburg. Begge to vare alvorlige og sindige; Sir John agtede dem høit, men han besøgte dem sielden; ikkuns naar han trængte til deres Raad, tog han Tilflugt til dem, og meer end eengang havde han provet, at de gav dem gode. Sir John havde i lang Tid syntes at skye sine Venner; de blev altsaa meget forundrede over, at faae en Morgenstund et Brev, hori han beder dem, at indfinde sig i Chelsen, besværgende dem ved deres Venskab, ikke at opsætte det, da han maatte raadføre sig med dem, i en særdeles trængende Sag. De skynde sig altsaa, for at fyldestgiøre ham, og indfinde sig begge hos deres gamle Ven, der lader dem gaae ind i hans Kabinet, lukker Døren med en Forsigtighed, der forundrer dem, og giør dem forventende paa nogen overordentlig Aabenbarelse; den, han havde at gjøre dem, var det ogsaa virkelig. Mine Venner, sagde endelig Sir John til dem, De er af alle Mennesker dem, jeg har den storste Fortrolighed til; jeg har altid befundet mig vel ved Deres Raad, men jeg har heller aldrig trængt meere til dem, end just i Dag. Jeg er nu kommet til en temmelig Alder; Fornøielserne har jeg kiendt, men men de begynde at besvære mig; jeg har i Sinde at leve meer indgetogen, men jeg er bange for den fra Eenlighed uadskillelige Keedsommelighed. Familie Sager bryde mig, og Huussorger ere mig uudstaalige, altsaa ønskede jeg ret, at kunde henlægge alt dette paa en Person, der, tilligemed at holde mig med Selskab, ogsaa kunde sørge for mig i min Alderdom, kort sagt, jeg indseer, at en Kone alleene er i Stand, til at opfylde alle disse Hensigter ret efter mit Sind. Denne Kone har jeg opspurgt; jeg har alt kiendt hende i lang Tiid, hendes Sindelav staaer mig an, og jeg er særdeles fristet til at tage hende; Hvad raader De mig vel? Begge Vennerne saae paa hinanden ved disse Ord; De stod i den nøieste Forbindelse med SiJonhs Broderson, som var hans eneste Arving, han havde gjort Farbroderen adskillige Tienester og denne havde igjen af Erkiendtlighed lovet, aldrig at anvende sine Midler til noget andet, end til hans Fordeel, ja arbeidede endogsaa paa en anseelig Jndretning for ham, som endnu skulle formeeres ved Opfyldelsen af dette Løfte. De biede altsaa noget, uden at svare, og endelig spurgte de om det Fruentimmers Navn, som Sir John havde fæstet Øinene paa. Lustes Navn forskrækkede dem ikke lidet, hun var dem bekiendt; for fem Aar siden havde hun gjort sin første Jndtrædelse i den store Verden, og, ved en fri Levemaade der, forskaffet sig en vis Færdighed og Utvungenhed. Rikard tog først Ordet: De forlanger min Betænkning, sagde han til ham, og jeg maa svare Dem aabenhiertig, at dette Forsæt kommer mig noget underligt for, i Deres Alder og Deres Forfatning; jeg maa sige meere; jeg ville regne mig det selv for for en Brøde, at fortie Dem tusinde Grunde, som Venskab skylder Dem, og som Deres Ære ikke tillader Dem at forkaste; Det Valg, De giør. . . .Et Øieblik, Sir Rikard, faldt Cooper ham i Talen, tillad mig allerførst, at gjøre vores Ven et Spørgsmaal... Sig mig Sandheden, Sir John, er det den heele Tilstaaelse, De gjør os, eller er De ikke allerede gift? Sir John betænkte sig et Øieblik, men endelig sagde han ja, at Vielsen var skeet Aftenen tilforn. Nu vel, svarede Cooper, saa behøve vi ei at holde Raad; tillad os at helse paa Fruen, og vær De saagod at fore Deres Venner an. Sir John bragte dem til sin unge Kone, hvor de spiste sammen, og fordrev Dagen paa den munterste Maade. Paa Hiemveien til London, takkede Sir Rikard sin Ven, fordi han havde saa beleilig faldet ham i Talen; thi, føiede han til, jeg var just i Lav med at gjøre Fruens Skilderie paa en Maade, som Sir John aldrig skulle have tilgivet mig; nien jeg begriber ikke, hvorledes det faldt Dem ind, at gjøre dette Spørgsmaal, thi hvem skulle troet, da han raadførte sig saa alvorlig med os, at Sagen allerede var klar. Hans Sindelav, der er mig bekiendt, svarede Sir Cooper, samt den Tone, han kom frem med, lod mig formode, at han havde begaaet Salskaben, og søgte nu at skiule den, ved at ville have vores Meening til at bemykke den med. Det er en god Lærdom, sagde Sir Rikard, at jeg ikke, naar man en anden gang spørger mig til Raads, da er slet saa hastig, til at give Svar. En Hos En Anekdote.