Den Vest-Sjællandske Avis, 1817-09-16
Da det udmærkede skiønne Sommerveir og den Omstændighed, at det just var Søndag, og at Høst arbeidet næsten var forbie, foruden den naturlige Lyst hos et Folk, at see sit Kongehuuses Medlemmer. havde draget en overordentlig Mængde af Mennesker til Slagelse af alle Stænder, saavel fra Landet som fra de nærliggende Kiøbstæder, (selv de raske Corsorianere, som have den ene Fod i Havet og den anden i Vognen, tilte til deres Søster=Bye i smaae Caravaner) saa at Slagelses Folkemængde vist paa den Dag var bleven fordobblet; saa søgte jeg betimeligen at tage Plads ved Bredegades Port for at kunne deeltage i hele Høitideligheden; her fandt jeg indenfor Porten Byens Embedsmænd og anseeligste Beboere opstillede i to Rader og nedenfor dem 62 smaae, i hvide Klæder iførte, Piger, med deres Blomsterkurve i Haanden for at strøe Havernes Pynt paa den Vei, som deres Majestæter skulde betræde. Kl. 6 om Morgenen havde den Kongelige Familie forladt Nyeborg, Kanonernes velkomne Lyd bebudede de Elskedes Nærmelse; men Vinden var ikke gunstig til Overfarten og Kl. blev 3 1/2 inden Deres Majestæter ankom til Slagelse. Jeg stod ved Porten da Festen begyndte. Først ankom Hs. Majestæt Kongen med Hs. Kongelige Høihed Princesse Wilhelmine. Derpaa Hs. Majestæt Dronningen med Hs. Kongelige Høihed Princesse Caroline. Da lød de Danskes Jubellyd, Seierens og Kiærlighedens Raab, det frydefulde Hurrah, gientaget tonede det langs ned af Gaden, som de allerhøieste Herskaber passerede. Embedsmændene omgave Vognen. Almuen tillede ned afFortogene, uagtet den stærke Trængsel holdt Byens virksomme Politie, som paa denne Dag var bleven forstærket, meget god Orden. Som Toget nærmede sig Postgaarden, faae vi Borgermilitairen og de Siællandske Landsenerere opstillede i Parade for at gjøre deres Honneurs. Endelig ankom man til Postgaarden. Deres Majestæter vare saa naadige at aftræde. Frue Geheimraadinde v. Steemann og mange Damer af Omegnens Adel tilligemed Byens Embedsmænds Koner vare forsamlede til Modtagelsen. Jeg havde det Held at trænge mig frem i denne overvættes Folkestimmel og at see deres Majestæter nærved, en blandet Følelse af Ærefrygt og af Kiærlighed, halv ængstelig af hiin, fød af denne, giennemtrængte mit Hierte; det giør et ganske eget Jndtryk paa en god Undersaat at see Landets Konge og Dronning, naar de som i Danmark ere dets Velgiørere og nyde hele Nationens Agtelse og Kiærlighed. Hvilken Kongelig Værdighed med viis Alvorlighed pryder ikke Hs. Majestæt! hvilken inderlig Blidhed omhyller ikke Landets Moder, hvilken Simpelhed og hvilken Storhed omgiver ikke dem begge, Maatte, tænkte jeg, Daniens Kongepar tiene til et Forbillede for hver Familie blandt dette Lands Jndvaanere. Det er noget stort, Hiertet rørende, Siælen opløstende i det Syn at see alle føle de Elskedes og Agtedes Værd saameget; og at see disse selv at føle den saalidet, saaledes udtaler sig den menneskelige Storhed. Fordybet i disse Betragtninger vare mine Øine henvendte paa Postgaarden, hvor Deres Majestæter aftraadte; en anden Gienstand tiltrak sig nu min Opmærksomhed. Ligeover for Postgaarden var opført en af 21 Trappetrin bestaaende Bygning, det ene over det anden, og som ved stedse at blive smallere tabte sig perspektivisk i Jndgangen af et Tempel, oprettet af 4 Stotter, i hvis Midte et Atter var opført, hvorpaa Fredriks og Marias Navne vare anbragte med i hinanden omslyngende Træk, Røgelse opsteeg fra Alterets Midte. Opgangen til Templet var indhegnet af en tæt Granvæg, tvende nedenfor bedækkede Siderne af dens Fod. Paa hver Side af Opgangen, som var bedækket med hvidt Klæde, stod en Række af festligt prydede Damer, og ligeledes nogle paa de nederste Trin i en malerise Grouppering. Nu begyndte en af Hr. Brink von Seidelin forfattet hiertelig Velkomstsang at lyde fra Templets Opgang, som en Deel mandlige Stemmer understøttede; festlig opsteeg den mod Alteret, inderlig og ærefrygtsfuld var den henvendt mod dens høie Formaal. Den fortiener at meddeles: Velkommen tilbage i Kierligheds Favn, Saa jubler Dig henrykt hvert Hierte. Forbie er – Du beste blant Fyrster! – vort Savn Opfyldt er den Længsel vi nærte. Gud krandser Dit Liv med sin rigeste Høst. Thi - Konge! – omflynget Du føler Dit Bryst Af Borgerlyksaligheds Kiæde. Som Danmarks velsignende Engel, Dit Smil, Marie, omsvæver vor LykkeJndviet af Himmelen, rækker Du til Hans Krone det herligste Smykke. Tilbedede Dronning, O! føel i vor Fryd At Mønstret paa qvindelig Storhed og Dyd fik Danmark ved Dig i sit Eie. Du skiænkede os, som et Billed af Dig, En Stægt, som vort Hierte velsigner, Fordi den paa Ynde og Blidhed saa riig, Dig, bedste blandt Mødrene ligner, Ophøiet, som Kronen, der pryder Dit Navn, Saa staaer Caroline, i Dannemarks Favn, Du hilset af Kierligheds Jubel. Og Du, Wilhelmine, hvis venlige Smil uskyldigheds Engle ledsage, See! uskyld sig nærmer Dit Hierte. O! vil Du kierlig dens Offer modtage, Saa skiøn, som Naturen Du blomstrede frem, Dens Frugter vi bringe. Dig rækkes ved dem Vor evige Kierligheds Gave. For den blev afsunget, blev et Aftryk af den præsenteret deres Majestæter af nogle af de forsamlede Damer, og under Sangen nedsteege tre smaae, yndige Piger, Floras Døttre lige, med Pomonas Gaver i en Kurv, og offrede demtil Hs. Kongel. Høihed Princesse Wilhelmine, til hvilken Uskyldighedens Rosenalder indbød dem at nærme sig. Deres Majestæter modtoge den Hyldest, som deres kiærlige Undersaattere bragte dem, med sædvanlig Naade og Godhed. En faderlig Hilsen, et fuldt Farvel, var den forønskede og opnaaede Belønning. Dannerrigets Velgiørere forlode den smykkede Landstad, høit og længe for det inderlige Jubelraab til Afskeden. Saaledes endtes denne virkelig ligesaa skiønne som rørende Festdag; efterhaanden adspredte sig den forsamlede Mængde; og til de eensomme Land boeliger, i de roelige Hytter, blev Frederiks og Marias elskede Minde henbragt. Denne Aften dalede Du skiønnere end sædvanligt, herligt straalende Soel! thi Du udbredte din Glands over et lykkeligt Folk, som med følsomme Hierter for sit Kongehuuses Vel begav sig til Hvile ved din Nedgang. Ogsaa Jnsenderen forlod med et rørt Hierte den glade Bye; han kan ikke slutte sin Jndberetning uden at aflægge sin Taksigelse til Slagelse Byes Jndvaanere, som ved denne Fest have viist: at de ikke allene bære den Kiærlighed til det Kongelige Huus, hvilken de som gode Undersaattere ere det skyldige; men at de forstaae tillige paa en forstandig og smagf: Maade at lægge deres Følelser for Dagen; man har sagt mig : at en Hr. Kammerjunker v. Castenschiold og en Hr. Lieutenant v. Schiøtte have anordnet denne Fest; de maae nu have været hvem det vil; den giør sine Opfindere Ære. C. Sk. Endnu maae fortælles, at en Deel af Borgerne samme Aften giorde et Sammenskud for ogsaa at lade Byens Arrestantere deeltage i denne almindelige Glæde. (Da den udenlandske Post ikke har denne Gang bragt Efterretninger af Betydenhed, saa blive de først meddeelte i næste No.)