Berlingske Tidende, 1833-02-26
Disse Memoirer ere nyelig udkomne i Paris. *) Deel supplere Napoleons Skjebne, at hans Søns Død ikke vækkede een eneste Stemme af Betydenhed i Frankrige. En Franskmand, forviist fra sit Hjem, en erklæret Ven af Bourbonerne, Legitimitetens Martyr, viser hiin store Mands Søn den sidste Hæder. En mærkværdigt Phænomen, der vel fortjener, at man nogle Øieblikke dvæler ved det. Hvad bevæger Carl Xdes fordums Minister til at vorde Hertugen af Reichstadts Biograph, Napoleons Dynastie, følgelig ogsaa det Bonapartiske Partie i Frankrige, er død, altsaa er hos det intet Meer at søge. Men heller ikke Grev Montheels foregaaende politiske Liv giver Anledning til at formode nogensomhelst ureen Hensigt. Sandsynligen er det altsaa blot Agtelse for Faderen og Jnteresse for Sønnen, som har bevæget ham til dette Arbeide. Men hvad kan Tilhængere af den antiliberale Statsret agte hos Napoleon, Dette var Souverainitetens Personification, - den Konst, at regjere - Monarchens vældige Arm - overhovedet de Egenskaber, der, om Carl Xde havde været i Besiddelse af dem, - til Trods for Lafayettes og de Doctrinaires Paastand - vilde have frelst hans Throne og bevaret Frankrige Fredens Velsignelser. J denne Aand er hele Værket skrevet. At Forfatteren er ) Ved denne Leilighed giøres opmærksom paa en i den Weigandske Boghandling i Leipzig i disse Dage udkommende Oversættelse, hvori findes adskillige Rettelser og Tillæg, som den anden Udgave af dette Værk skal indeholde, hvorpaa nu trykkes i Paris. er tilskyndet dertil af en blot Sindsbevægelse, men at han især har villet fremlægge for Verdens Øine et sig selv frembydende, vistnok vægtigt, høist mærkeligt Factum, der taler saa fyndigen for hans System, det bør vi ikke regne ham til Bebreidelse; meget mere bør vi have Mod til at tilstaae, at vi, ved at gjennemlæse hans Værk, have paa en ubehagelig Maade overtydet os om den Letsindighed, ja selv om den Troløshed, som er herskende blandt saa mange af vore Skribenter, der rose sig af deres Frimodighed. De Kjendsgierninger, hvilke denne Bog anfører, ere, deels ifølge deres Natur, deels formedelst de Kilder, af hvilke de østes, nomtvisteligen sande; - Forfatteren selv, der tilfulde er sig denne Fordeel bevidst, nøies med den Fortjeneste, at ordne dem; han meddeler urokkelige Kjendsgierninger, og nævner Personer, hvilke han skylder dem. Disse Personer ere netop de, der horte til Hertugen af Reich stadts nærmeste Omgivelser, hans Slægtninge, hans Opdragere, hans Fortroelige, - Personer, der alle endnu leve og kunne antaste hvert usandt Ord, som han lagde dem i Munden. Naar man altsaa fornuftigviis ikke kan tvivle om Sandheden af de Data, som Grev Monthel anfører, hvad Troværdigt bliver da tilovers af deres Paastand, der i saa mange Aar uafladeligen have bestræbt sig for at skildre hiin ulykkelige unge Fyrstes Opdragelse som en forsætlig Lemlæstelse, - hans Omgivelse som en Kreds af Obskuranter og Fangevogtere, ham selv som et uvidende Barn, Kunne saadanne Usandheder udspredes og troes om vor Tids overordentlige Mands Søn, hvor liden Tiltroe fortjene da vel andre Momenter i Tidshistorien, der ikke saa let oplyses, og hvorom Blade og Bøger ere udgivne, desværre af dem, om hvilke vi saa gjerne troede, at de vare de bedst underrettede herom og skreve af de reeneste Hensigter, Vi læse i MontbelsBog, at Hertugen blev opdragen med den største Omhu og Kjerlighed, og at baade Keiseren af Østerrige og Fyrst Metternich ei allene ingenlunde forholdt ham hans Faders Historie, men gave ham alle Midler i Hænderne til at lære den at kjende i sin hele Omfang, og indskjærpede alle de Personer, som nærmede sig Hertugen, de Ord: "Sandhed og Jntet uden Sandhed, men hele Sandheden. (Sluttes i Morgen.)