Københavns Adresseavis, 1783-03-18
Til en Belønning for Jens Frisch og Johan Forn ved Fredensborg, som have bragt et druknet Barn, Niels Normand i Sørup tilhørende, til Live igien, er siden sidste Bekiendtgiørelse end videre bleven tilsendt: Jndlagde 2 Rdlr. M. R... 2 Rdlr. For den Druknedes Redning a. P. H.F. og K. P. J. Fra en Familie i A........ Til de to Mænd a. A. C. F. For de tvende a. M. H. Fra B... Til de to Veltænkende a. C. M. M. 2 - Til de Mænd 1. X. 3. Til den Druknedes Frelsere, fra H. G. 2 - Summa 19 Rdlr. Disse 19 Rdlr. giøre med de forhen indkomne 39 Rdlr. 4 Mk. 4 s., og de 2 Rdlr. jeg har given dem, den Summe 600 Rdlr. 4 Mk. 4 s. Deraf har jeg allerede udsendt det halve til Sogner æsten i Asminderød, Hr. Adildskov, som jeg har ladet anmode om at uddeele det Jndkomne imellem de to Mænd, og (som disse uden Tvivl ville tillade) Tømmerpoleren Lars Steen, som har gjort saa stor en Deel til denne Redning. Det øvrige skal ligeledes udsendes til velbemeldte Sognepræst, til videre at uddeeles imellem samme Mænd Om den indkomne Summe end var ti gange saa stor, som den er, saa skulde de, hvortil den er samlet af mig, og given af de Ædelmodige, dog eene og allene annamme den, uden at der tages en Skining derfra til anden Brug. Thi, for det 1ste, er jeg for min Deel slet aldeles ikke af eens Meening med dem, som ønske, at af disse Gaver allerede en Deel blev henlagt til en Fonds for Fremtiden. Dernæst vilde jeg nok bede, at jeg maatte nyde den liden Belønning, for min Umage, og for den Kritik og underkaster mig hos Adskillige i denne Anledning, at jeg maatte anvende det Samlede efter egen Overbeviisning. For det 3die, har jeg offentligen bekiendtgjort, hvortil det Jndkommende skal bruges: og at handle anderledes, end jeg offentligen har forpligtet mig til, det var intet smukt. For det 4de, have alle de Velgiørende, som have behaget at bidrage til denne Belønning, vidst, og næsten allesammen have udtrykkeligen forlangt, at deres Gave skulde komme de ommeldte to Mænd paa Fredensborg til Nytte. At giøre en gandske anden Brug af deres Gavmildhed end de vidste og vilde, og at sige dem, at deres Øyemeed bedre blev opnaaet, om det de med velberaad Hu havde givet til disse Mænd, ikke blev givet til dem, men til noget gandske andet, det kan jeg ikke giøre, i hvad andre end kunde. For det 5te, var det i mine ringe Tanker ubilligt, at tage noget fra det, som var given til Belønning fordenne Redning, for at give det omsider til andre, der ingen Deel havde havt i denne første. For det 6te, ere Jens Frisch og Johan Jorn skikkelige, ærlige, men fattige Mænd, som baade nok fortiene, og kunde være tient med, at nyde en at seelig Hielp ved denne roesværdige Leylighed. Og jeg for min Deel skulde drage det høyligen i Betænkning, om jeg offentligen vilde skrive noget, der kunde blive Aarsag til at et Par fattige Mænd og deres Familier ikke fik saa meget, som de hers vilde faaet af et velgiørende Publikum. For det 7de, er jeg forvisset om, at ingen havde fortrydt paa, at disse to skikkelige fattige Mænd, om de vare afbrændte, havde faaet deres Tab tredobbelt erstattet. Jeg haaber derfor, at man langt mindre vil misunde dem den rigeste Belønning, for en goden ædel, en priselig Handring. Mon en Ulykke kunde giøre en Mand værdigere til sine Mæborgeres milde Gaver, end en Handling, hvoraf Staten har Gavn, Fædrenelandet Ære, og alle Dydige Glæde, Fordet 8de, er det nok lidet passende, at saadan en ædel Handling skal ikke agtes af høyere Værdie end 20 Rdlr. i eet og alt, og Notabene 20 Rdlr. af den store, undtømmelige Kasse, det kiøbenhavnske Publikums Gavmildhed. For det 9de, er det velbekiendt at mangen en fremmed Rekrut, som Landet maaskee ikke engang beholder, koster Kongen 100 Rdlr. og ofte derover, skulde da en indfødt Medborger, en dansk Mands Søn, som er skienket Fædrenelandet igien, ikke vurderes høiere end 20 Rdlr., allerhelst naar det ikke er een Mand, men mange, som ville, og som gierne ville bidrage til at udreede Belønningen Fordet 10de, indseer enhver, at det her ikke gielder og Betaling, men om Belønning Ved at betale, kan man bruge Økonomie, spare, prutte, knibe; men ved at delønne, maae Generositæt allene raade. Den Redelige betaler, men den Ædelmodige belønner. For det 111 er dette den første Gang, at saadan en Handling som denne, en Druknets Tillivebringelse, belønnes hos os. Jo anseeligere denne første Belønning bliver, jo meere den rygtes, jo merre den giør Jndtryk hos Almuen; jo bedre opnaaes Hovedhensigten, andres Opmun ring. Og jo meere de i danske Ædelmodighed viser sig ved denne exemplariske Leilighed; jo større Ære for Fædernelandet. For det 12te vilde det geraade til saare liden Opmuntring for Almuen, naar det blev bekiendt, at een Mand begyndte at samle for de to første, som havde reddet en Druknet, og denne Mand havde faaet en 40, ja 60 Rdlr. til dem; men saa lod han sig overtale af en anden, at ikke give dem mere end 10, og beholde det øvrige til anden Brug. Jo jo, vil den gemeene Mand sige: de kunde faaet en heel Hoben, men de maatte ikke faae alt hvad got Folk vilde, og virkeligen havde givet dem. Det var nok værd at giøre lige saadanne Forsøg, maaskee man kunde ogsaa vinde Premien; men siden man skal lade sig nøie med 20 Rdlr., naar man maaskee kunde faaet dobbelt saa meget, saa lad en anden giøre det. - For det 13de kan der jo gjerne samles for de øvrige, som ere lig saa heldige i deres Forsøg. Det samme veltænkende og goddædige Publikum, som har givet saa rundeligen til de første, har baade Lyst- og Evne til at belønne de følgende. Gud give denne menneskekierlige Handling blev saa til kronet med et lykkeligt Udfald, at Publikums Gavmildhed ikke kunde andet end trættes, Men det er desværre, ikke at vente hos os saa snart. For det 14de forudsætter en Kond en Kasserer, og den vil jeg for mange Aarsagers Skyld ikke være. Den bedste Kasse til saadan en ædelmodig Opmuntrings=Anstalt er vore Medborgeres Hierte, det bedste Bud er et Par Ord i Adresse Avisen. J 24 Timer kan der tilsiges, indkasseres og udbetales. Vore Kiøbenhavneres Medlidenhed og Gavmildhed er altid at finde hiemme; men en Kasserer kan undertiden ikke være tilstæde. For det 15de torde jeg nok sige, at den Frihed enhver har, at raade med sine Gaver ligesom han selv finder for got, kunde han nok lade andre ogsaa beholde. Om jeg gav en vis Summe til en from Anvendelse, saa skulde jeg derfor ikke udlade mig om, hvorvidt andres Bidrag dertil burde anvendes til samme Brug eller ikke. For det 16de er den hele Samling, som jeg med saa megen Held har foretaget mig til Nytte for de to Mænd paa Fredensborg, en Følge deraf, at den udlovede Præmie af 10 Rdlr. ikke var promte at faae. Da jeg først skulde paategne og rekommendere, saa besluttede jeg at skrive lige til Publikum selv. Thi i hvor stor en Ærbødighed, Høiagtelse og Tilliid jeg kan skylde nogen Med Undersaat, saa skylder jeg dog Publikum en langt større. Publikums Lyst at hielpe og belønne er vist lige saa stor, og dets Evne dertil langt større end nogen enkelt Borgers.