Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-08-14
(Jndsendt.) Kjære Jacob Saa hastig havde Du vel ikke ventet at høre fra mig igien; men Tingen er, at Nogen gjorde mig nys heed i Hovedet, og en ny Materie brænder mig derinde, hvorom jeg haver stor Lyst at tale. Jeg var forgangen Dag i Kjøbstæden og havde der en Forretning at afgjøre med en velfornemme, studeret Mand. Som jeg sad hos hannem, bankedes der langsomt og forsigtigt paa Døren, og en Mand af et anstændigt Udvortes og med et meget tænksomt Physiognom traadte ind og stillede sig med en besynderlig forlegen, ærbødig, hartad ængstlig Mine tæt indenfor Tærskelen, og gjorde, idet Husets Herre vendte sig imod ham, et Par noget stive Buk, idet han fremrakte et Papir, som Herren modtog, kastede Øinene paa og derpaa lagde tilside, idet han udi en forunderlig ildeladende Tone, ganske nær liig den, hvorudi vor kjære Forvalter taler til Palle Røgter, sagde til Manden: "Det er godt. Denne blev rød og stammede: "Hr. raaden havde den Godhed at tillade, at jeg idag - jeg skulde gjøre en Udbetaling – "Det er godt – har jeg sagt, afbrød Herren ham vredt og vendte sig fra ham, hvorpaa Manden forbløffet og igjen bukkende forføiede sig ud af Døren. Herren lod derpaa atter et naademildt Smiil glide over sit Aasyn og sagde til mig: "Man har sin Plage med disse paatrængende Fæhoveder, Aldrig saa saare have de deres Jux færdigt, før de overløbe os med Regninger, hvori de dertil trække os op. Til enhver Tid skal man staae paa Pinde for dem; de ændse aldrig, om man har Forretninger eller Fremmede – komme altid lige kluntet og keitet afsted. Jeg forstod, at den undseelige Mand var en Haandværksmand, og tillod mig korteligen at berøre mine fra Herrens særdeles afvigende Principer for Menneskers Opførsel mod hinanden. Han studsede, men indlod sig derpaa med mig udi en meget vidtløftig Disput, hvori han stadigen med største Heftighed gientog den Paastand: at Haandværksfolk vare, med saare enkelte Undtagelser, raae, ubehøvlede og dumme, især dumme Væsner (jeg hverken formilder eller forstærker hans Ord), som alle dannede Aander maatte holde sig tre Skridt fra Livet og Jntet kunde have at skjøtte med, men udi hvilken Disput jeg dog forsaavidt vandt en Seier, som den endte med, at Herren kaldte sin Karl og lod ham bringe Haandværksmanden sine Penge. Men jeg tog hjem og gned min Pande over den fornemme Mands Argumenter, og fandt omsider i en af mine gamle Bøger Noget, som mig synes passende kunde fremføres som Svar derpaa, og haver jeg nu ingen Ro paa mig, førend jeg faaer det bragt for Dagen. Man farer vild, naar man siger, at de, der ikke have anlagt deres Tid paa Studeringer, men have lært et eller andet Haandværk, behøve just ikke megen Forstand, og deres Betænkning er altsaa ilde grundet, der, naar de mærke, at En iblandt de saakaldte simple Folk besidder god Skjønsomhed, gemeenligen sige: "Det er ilde, at den Mand ikke haver appliceret sig til Bogen." Der behøves almindeligviis ligesaavel Nemme og Skjønsomhed til at lære et Haandværk tilgavns, som til at studere, (hvorvel det ikke skal nægtes, at der gives saadanne Haandværker, hvor det især kommer an paa Hænderne og mindre paa Aandens Evner). Alligevel er den ovenberørte Vildfarelse saare almindelig. Min Ven Eskild, som er en bemidlet og velagtet Borger, haver en Søn, der er begavet med en god Hukommelse, kan gjøre sig artige Begreber og Forestillinger og haver en god Kraft til at skjønne. Faderen lægger Mærke til dette; han seer, at Drengen begynder at pønse paa Et og Andet, og slutter derfor, at der af Barnet kan blive Noget med Tiden, men han veed ikke selv, hvad det skal blive. Han tager derpaa en Anden i Raad med sig og spørger, hvad han skal lade sin Søn lære, hvorved han i Tiden kan blive sit Fædreneland til Nytte, og faaer nu det Raad, at Barnet skal studere: "Der kan blive af ham, hvad der skal, og han seer ud til at kunne blive en god Præst." Faderen siger: "Ja det er godt nok; men de vil Alle være Præster, og man seer dog, at Veien er heel trang; jeg er hartad tilsinds at lade ham lære et Haandværk. Raadgiveren hører ikke saasnart dette, førend han slaaer Haand i Haand og undrer sig over Faderens slette Resolution: "Saadan et Barn, skal lære et Haandværk, Har saa kjønne Naturens Gaver og skal være Skrædder eller Skomager. Det er visselig uhørligt. J kan aldrig forsvare den Gierning, og J gjør Eders Fædreneland Uret, at J vil fordømme saa vakker en Søn til saa ringe en Gierning. Nei, for Himmel og Jord, gjør dog ikke det J har en anden Søn, der ikke seer ud til at kunne tjene til Bogen han kan lære et Haandværk. Og saadan gaaer det for væk baade hist og her, og Følgen bliver, at mange Forældre, der kunde levet og seet deres Børn som ypperlige Mestere udi en gavnligt Haandværk, som de havde Lyst og Nemme til at lære, nu see dem som flygtige, dovne eller plat uduelige Studentere, eller maadelige Candidater, der kun have kummerlige Udsigter til at ernære sig i Verden. Sætter man et Barn af sløv Hjerne til at lære et vanskeligt Haandværk, sandelig, han lærer i 10 Aar, og bliver dog en Kluddrer, en Fusker, en Bonhas. Lad saadanne anbringes i de forskjellige andre Veie, hvor Hoved og Snille ere mindre fornødne. Dersom alle Forældre, der have Børn af gode Sindets Gaver, vilde sætte disse i Skolen for at studere, hvad skulde der der da blive ud af vor hele Haandværksdrift, men, godt og vel, saaledes er det dog endnu ikke. – Dog jeg vil lad det saaledes hedde, at Haandværksmanden kun besidder liden Forstand, og behøver ikke meget af den samme, og jeg vil ikkun spørge, om de Studerende, der gjøre saameget Væsen af deres Klogskab, og sige, at Studeringer udfordre saa store Portioner af Hjerne, ere istand til at undervise den enfoldige Mester i sin Profession, Jeg vil ikke forlange, at de skulde kunne gjøre Arbeidet, men ikkun give Veiledning dertil, og vise, hvorledes det skal iværksættes. Sandelig, jeg tvivler meget derpaa, og Erfarenhed har lært mig, at Mange, som give sig Navn af Lærde, ere i Sandhed udi de Ting, der ere udenfor deres Cirkel, meget enfoldige, og de komme dem for, som Tydsken siger, wie die Kuh das nene Thor. De kan ofte end ikke troe, at der udfordres saa megen Tid til at forfærdige et eller andet Arbeide, eller at dette, naar det skal være som det bør, udkræver saamange Materialier, som man siger dem, og om man end demonstrerer en Ting nok saa tydelig, gjøre de sig dog galne Begreber og fremføre saa selsomme Jndvendinger, at Haandværksmanden ofte maa lee hemmelig, omendskjøndt hans Fattigdom og Trang nøder ham til at gjøre alvorlige Miner, indtil han slipper slige forunderlige Hoveder og faaer Luft. Men, omendskjøndt jeg siger, at Mange iblandt de Lærde forstaae slet Jntet udenfor deres Bog, saa vil jeg dog deraf ikke uddrage den Følge, at de Alle denne Henseende skulle skjæres over een Kam. Thi ligesom Erfarenhed lærer os, at Mange give sig ud for Polyhistores og Pan sophister, der dog ofte ere utrolige Sinker, saa finde vi ogsaa Mange, der i mere end een Videnskab have bragt det temmelig vidt, ja ofte forstaae Haandværksfolks Arbeide. Jeg vil nu ikke tale om dem, som jeg er overbeviist om at være ei alene skikkelige Studentere, men endog hurtige Sypiger, der have i begge Slags opnaaet en saadan Fuldkommenhed, at man ikke uden Vanskelighed kan sige, enten de bedst forstaae deres Bog eller deres Naal, enten de bedre kan sye paa en Ramme eller sammensye en Disputats, bedre koge en Gryde Grød, end opkoge, hvad Andre for dem haver sagt; men jeg taler om dem, der foruden deres egentlige Studium ogsaa have anlagt Flid paa andre snart ligesaa nyttige Ting, og da siger jeg, at, naar saadanne fornuftige Mænd vilde tage Haandværksmænd under Armeene, og hjælpe dem frem paa Veien, saa kund de visselig befordre mange nyttige Ting; thi hvad en forstandig Haandværksmand, ved en brav og indsigtsfuld Videnskabsmands Veiledning, kan udrette, det viser Tiden baade hist og her Exempler nok paa. – Og Hvo kan fordrage, at man vil sige, at Haandværksfolk behøve ingen Hjerne, og ikkun halv Sjæle, Hvor let er det ikke at nævne Haandværker, der, naar de skulle forrettes med Nytte, udfordre særdeles dygtige og habile Mænd, En Tømmermester med en halv Sjæl, en Muurmester med en sløv Hjerne, en Snedker med et Træhoved ere Folk, der ere Verden til ingen Nytte. Tænk ikke, at slige Professioner og mangfoldige, som jeg endnu kunde nævne, kunne forrettes med Fordeel af nogle Dumrianer, af det menneskelige Kjøns Skum og Bærme. Lader og dog lære, at sætte tilbørlig Priis saavel paa det Ene som det Andet Sandelig, jeg gad vist, hvorfor man gjør saa saare lidet af Haandværksfolk og deres Arbeide; jeg gade vist, hvorfor de Studerende især ville sætte sig alene som de, der ere den fineste Deel af denne Verdens Jndbyggere, og derimod gjøre Haandværksfolk til noget dumt Snavs. Er der Mennesker til, af hvilke vi med Rette kan fordre Fornuft og Viisdom, da er det visselig de Lærde; men i denne Sag vise de, efter mine Tanker, kun lidet af dette. De burde have de Begreber og Verden og de i Verden oprettede Selskaber, at enhver Lem er til en vis Ende og en vis Nytte, og at Verden efter sin nærværende Beskaffenhed ikke kan undvære hverken den ene eller den anden. Det er upaatvivlelig et Rige til stor Nytte, at det er forsynet Trykt i W. F. Laubs Enkes Bogtrykkeri. med dygtige og lærde Mænd, men det er et Rige ogsaa til 3 og Fordeel, at det er forsynet med dygtige Haandværksfolk, ere Alle hinandens Brødre og Medborgere, vi bære ligesom og samlede Skuldre paa det store Samfunds Maskine, Enhver sin Maade, og vi bør ikke foragte hinanden. – Jeg vil for den gang ikke anføre Mere til min Sags Forsvar, men gaae optil Slutningen, som bliver denne: at Jngen taler mere ufornetig, end den, som siger, at en Haandværksmand behøver in Fornuft, og Jngen er meere værd at foragtes, end den, som for agter en Haandværksmand, der forstaaer sine Sager. Hvor, som finder nogen Sandhed i denne Tale, tilgiver i at den er gammeldags, og vil ikke derfor skjænde paa CopiisteJver Fisker.