Norske Intelligenssedler, 1764-06-13
Norske Jntelligen No. 24. Onsdagen den 13. Junii 1764. Ve Ve Fortsættelsen af det udi forrige No. indførte under Titul; Den hvide Hoppe er den beste Hæst. Den gamle faldt ham ind: "Ej kiære, tael ei meer J kiender Verden ej, men mangt endnu maae lære, Troe kun, for J det seer, At Qvinder Mændene gemeenligen regiere; J Maaden kun allerne Forskiel er: En Hærsker, daglig ved at storme, buldre, kive, En ved forstilt Opvartninger, Som Tøilen mæsterlig forstaar at eftergive; Hun lystrer Manden til en Tiid, Men derfor kun, at hun sit Hensigt kand erlange, Og med saa meget mindre Fliid, Jgien en anden Gang kand tage ham til Fange. Den trede Magten faaer ved sminket Ydmyghed, Den fierde lader sig, som Bøye-Veir befinde, J Dag slaar Hagl og Storm alting i Huuset need, J Morgen skinner Sol og blæser Sønden Vinde. Dog, at vor Tvist til Ende komme kand, Og vi ej længer kand om denne Sandhed trætte, Forsøg nu dette Raad, som maglig kand gaae an Om J det kun i Værk tør sætte. Annam, om J har Lyst fem Hæste paa min Stald, For Vognen jeg vil lade spænde, J denne Kurv jeg lægge skal Fem Hundred Æg, og den med Hæstene fremsænde. Kiør saa hvorhen J vil, og prøv hvad jeg har sagt, Dog med Betingelse, at hvor i monne finde Et Huus, hvor Hustruen har over Manden Magt, i Læg af et Æg derinde, Men, om J faaer en Mand at see, Der fører i sit Huus vedbørlig Herredømme, Forær ham en af Hæstene! Jeg vædder, at J først skal Ægge=Kurven tømme; Da jeg og haaber, J skal ej, saa højt som før, Beklage Jer Ulykke, Men lære, saasom det sig bør, Taalmodig Eder smukt at skikke; J sær, naar J ei seer Jer Kone meere slem End andre, hendes Naboe-Qvinder, Som, hvordan man end handler dem, Man med Taalmodighed og Taushed snarest vinder. Men, mister J først Hæstene, Skal, efter Eders Forestilling, Jmellem Eder og min Laura Skilsmis skee, Og af Medgiften J ej svare skal en Skilling. Leander dette vel anstod, Det Hundred var mod en, han tænkte læt at vinde; Han forestilled sig saasnart paa staaend Fod At kunde ende, som begynde. Han tøved ej, men sig til Reisen skynded hen, Karreten færdig var, og Hæstene stod reede; Strax han fik sagt: Farvel, til Sviger Faderen, Steeg han til Vogns med Glæde. Fra Harm han tænkte sig alt løs at have slidt, Og lod sig om en Stund indbilde, At være Hæstene saavelsom Konen qvit, Den største Lykke, han i Verden ønske vilde. Det strax var: Holt, ved første Gaard; Dog blev han hæftig skræmmed; Thi Konen slog Allarm og raabte inden for Heil Spring til Døren, Mand, vær snar, der er en Her lagde han et Æg, som han af Kurven tog, Foer bort, og intet spørge vilde, Paa fleere Stæder det ei bedre sig tildrog, Det tegned til, hans Tog kun vilde lykkes ilde. Dog blev han ved endnu, men fandt, i hvor han kom, Hver Kone sig mod Pligt at skikke; Hans Ægge-Kurv blev næsten tom, Men en af Hæstene Leander misted ikke. En Herre-Gaard han da kom nær, Han tænkte, der jeg ind maae drage; Thi lykkes det mig ikke der, Saa er forgiæves al Umage. Han banked paa, og blev paa Timen lukket ind, Om Herren spurde han, hvorpaa man lod ham vide, Ar han i Eenrum var fra Folk og Huusgesind, Kun for en liden Tiid henviget til en Silde; Men dog han Fruen kunde faae J Tale, om han det forlanged, Man lod ham ind til Hende gaae, Som meget høflig ham undfanged. Hun sagde: vær saa god, min Herre, sæt dem need Min Mand jeg, om de ej kand tøve, Skal vække op, enddog jeg ei hans Rolighed Og Middags-Hvile ham ret gierne vil berøve. Madame! nei, gav han til Svar igien, Mig kun et Spørsmaal hid aarsager, Som de kand selv saa læt og vel, som Kiæresten, Forklare mig, om dennem saa behager: Madam! jeg veed, de sig vil undre høiligen, Naar de det faaer at høre, Da det ej passer end den meest bekiendte Ven, Sligt Spørsmaal at fremføre: Men siden dog en Sag af Fynd og Klem Kand giøres af ved dette samme, Saa beder jeg, som spørger lige frem, At de tilgiver mig, Madame! Vel mueligt og mit Spørsmaal gavne kand Dem selv, i Fald de mig behager at betyde Om deres Herre dem regierer, eller han Af dem regieres, det er alt, hvad jeg gad vilde. Min Herre, svared hun jeg det maae give Magt, Det klinger sælsomt i mit Øre, Hvad de har spurgt mig om og sagt; Jeg dog mit Giensvar vil frimodig lade høre: Hvad mig betræffer jeg min Mand, Adlyder, og i Alt han søger at befalde, Saa at, naar jeg ham føje kand, Det pleier jeg kun Roes at kalde. At jeg nu selv bevidner det, Fald det synes dem for mistænkt ved at hæfte, Da spørg min Mand, om jeg har ret? Der er han; lad ham selv den Sag bekræfte. Just derpaa Herremanden treen Til dennem ind i Cabinettet, Den Sag ham syntes ugemeen, Da han blev derom af Leander underrettet. Hvad Fruen om sin store Ydmyghed, Selv havde taalet sig til Beste, Var han strax færdig og bereed, Ved sin Forklaring at stadfæste. Leander da paa nye fik Mod, Min Herre, sagde han, vælg en af mine Hæste, Ei kiære vær saa god, At tage den, som synes dem den Beste, Slutningen følger næste Uge: