Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-12-02
Den nye Gallimathias, som vor Forfatter fordrister sig til at opvarte Publicum med, kunde næsten lede til den Formodning, at en forulykket Procurator havde skreven baade det første og det sidste. Men betragter man Sagen lidt nøiere, saa bortfalder denne Formodning strax af meget naturlige Grunde, og der bliver blot en begyndende Skolar tilbage, nemlig: en begyndende Skolar, der (vid. Ber. 1) vel har hørt noget om Positiv og Superlativ, men dog ikke saa ret er kommen til tydelige Begreber om disse Gradationers Natur- og Beskaffenhed; en begyndende Skolar, der (vid. Ber. 2) ikke engang har lært saa meget, af den fædrenelandske Geographie, at vor Konge regjerer over danske og tydske Provindser, og hverken kaldes dansk eller tydsk, men ligefrem Kong over Dannemark, der ligeledes ikke lader til at være kommen til Kundskab om, at Kongen i Anledning af det nylig celebrerte Reformations Jubilæum ved Gudstjenesten kun var tilstede i een, nemlig Trinitatis Kirke, at han derimod i en anden, nemlig Frue Kirke, lagde Grundstenen til Alteret; en begyndende Skolar, der (vid. Ber. 3) holder sin Eenfoldighed for Natur, og - vor Herre maa vide, hvorledes han er kommen dertil - den rene Natur for Kunsten begyndende Skolar, der (vid. Ber. 4) siger at staae i den besynderlige Formening, at de tydske Kirker skulde udbede sig et Regulatieller Normatif af de danske Kirker; der aldeles er uvidende om, at det Væsentlige ved Reformations=Høitidelighederne fra høiere Steder var bestemt for de tydske Kirker ikke mindre end for de danske, og der endeligen ikke engang kan tælle de tydske Kirker i Kjøbenhavn thi vi have jo her hele fire. en begyndende Skolar, der (vid. Ber. 5) maaskee vant til at høre og læse vidunderlige Fortællinger og Eventyr, pludselig troer at see et Spøgelse, og drømmer om Døde, hvor der tales om Levende, og paa en saare letsindig Maade maner frem af Graven den, som nu hviler efter Miskiendelsen og vil have Roe; en begyndende Skolar, der (rid. Ber. 7. NB. ikke at kunne tælle til ti, uden i det mindste at springe et Tal over, vilde neppe blive tilgiveligt for en Skolepog - opregner Psalme, Sang, Cantate som ikke Guds Ord, uden at forklare sig over, hvorledes denne dybe Viisdom staaer i Forbindelse med det bevidste Brev; en begyndende Skolar, der (vid. Ber. 8) røber alt for liden Bekjendtskab med Luchers Prækener, saavel som overhoved med Tydsklands religiøse Mesterværker, til at han kunde holdes for competent til at dømme om Nødvendigheden og Værdien af fortsatte Prækener, og - mirabile dictu - i det han taler om denne Materie, sin Natur troe, paa eengang glemmer sin Rolle, og bliver til en, der er vant til at tumles paa Tumlepladse; en begyndende Skolar, der (vid. Ber. 9) fordrister sig til at paastaae om flere danske Menigheder, at Folket sang med af Hiertets Fylde, da man dog vel kunde være berettiget til at antage sligt om alle danske Menigheder, en begyndende Skolar, der (vid. Ber. 10) in optima Forma afgiver Beviset, at i det mindste i de Skoler, han har løben igjennem, eller er i Begreb med at løbe igjennem, uagtet alle de danske Bibelselskabers redelige Bestræbelser, enten slet ingen Bibel forefandtes, eller dog af ham hverken er bleven læst eller forstaaet (da han aldeles ikke kjender det bekiendte bibelske Udtryk, Livets Brød, som bruges om Guds Ord baade i det gamle og det nye Testamente, og altsaa høit trænger til at lade sig forelæse og forklare af sin Lærer følgende Sprog; 5 Mos. 8, 3. Viisd. Bog 16, 26. Matth. 4, 4. Luc. 4, 4. Sal. Ordspr. 9. 5. Sir. 15, 3. Luc. 14, 15. Joh. 6, 33. 36. 41. I. 52. Matth. 15, 26 og som Tilgave. - Matth. 7, 6. - Man seer tydeligen, han er ikke confirmeret endnu, og ville vi derfor hermed paa det alvorligste have anbefalet ham til den Præst, som efter nogle Aars Forløb skulde blive saa lykkelig at præperere ham til Confirmationen; endelig en begyndende Skolar, der (vid. Ber. 11) fordi han hidindtil ikke er kommen paa hiin Side af Toldboden, holder for modern, hvad der er Skik og Brug og gammel Vedtægt i alle tydske Kirker, ja endda erklærer den selvsamme Luther - jeg mener den tydske, omendskjøndt han i Ber. 8 synes at tvivle om hans tydske Fødsel – for gammeldags, som vi i liturgisk Henseende have at takke for saa mange paa hine Tiders Aand og Smag særdeles lykkeligen beregnede Forandringer, uden at han derved vilde spærre os Veien til at gaae videre frem paa denne af ham saa modigen betraadte Vei. Det er iøinefaldende, at Skolaren tager Feil i Aarstallene – tager 1517 istedet for Forfatteren af det i No. 89 indrykkede Brev er ikke Magister, holder det imidlertid dog ikke for overflødigt, ifølge Salomons Viisdoms-Raad, offentligen at applicere Tugtens Riset paa saadan en opblæst og tillige høist letsindig Skolar, som troer at kunne skille en Anden ved sin Ære, uden at han engang synes at have Anelse om, hvad sand Ære er og hvori den bestaaer. Og saa svarer han til Slutningen blot endnu smilende paa hiint høittravende: si tacuisses - Puerisunt pueri, pueri puerilia tractant. Noget om Heste og Qvæg. Da disse Creature ere for Staten uundværlige, saa var det at ønske, at enhver Eier, til alle Tider, kunde være betrygget at beholde samme, baade mod hemmeligt og offentligt Tyverie. Hemmelige Tyve kalder Forfatteren dem, der misbruge Forordningen af 29de October 1794, ved at de overtale skarnagtige Mennesker af slet Opdragelse, som gjerne gjøre Alt for Penge, til at føre saadanne Creature fra den Grændse, hvor de, ifølge Forordningen, ei ere pligtige at lade oplyse dem, som Driftfæe, og slippe samme paa et efter Aftale bestemt Sted, hvor de kunne være visse paa, at Eieren ei, til den i benævnte Forordning bestemte Tid, kan indfinde sig, for at forebygge Creaturernes Salg; ligesom der ei heller, i saa kort en Tid, kan komme mange Kjøbere paa Auctionsstedet, hvorfor deslige optagne Creaturer letteligen kunne blive solgte for en meget ringe Priis, og saaledes kunde den Nederdrægtige ved slig Fremgangsmaade tilvende sig sin trængende Næstes Gods, uden at blive anseet for Tyv eller Hæler. Forfatteren siger ikke, at dette er skeet, men anseer det for mueligt at kunne skee; thi, desværre! hører man alt for ofte, at Malige tillade sig lignende slette Handlinger. For at hemme Sligt var det at ønske, at i ethvert Sogn en vis Mand blev beskikket til at føre en af Amtets høie Øvrighed autoriseret Protocol over alle saadanne Creature i Sognet, samt forsynet med ueftergjørlige Blanquetter, hvorpaa Creaturernes Nummer, Alder, Kulør, samt øvrige Mærker skulle anføres. Disse udfyldte Blangnetter skulle Eierne af Treaturene være forpligtede til at forskaffe sig fra vedkommende Protocolfører i Sognet, og lade samme følge med Creaturet ved enhver Handel og Overfart over Belter, ja endog ved Salget af Huden, hvor den sidste Kjøber af raae Huder skulde være pligtig at aflevere benævnte Blanquet til sin Foresat, for derefter at bringe samme ud af Kraft, ved at blive udslettet af den Protocol, hvorfra den er udstedt. Forfatteren troer, at urigtig Fremgangsmaade i den Henseende vilde meget aftage, om ikke ganske ophøre; thi hvad nyttede det, at nogen vilde stiele, eller, som meldt, hemmeligen tilvende sig andres Creature, han fik jo derfor ikke det behørige Beviis med samme, kunde altsaa ikke afbenytte Creaturet, enten til Brug eller Salg. Fremdeles var det, for at tilveiebringe Eieren det virkelig bortgangne Creatur, tillige at ønske, at det blev befalet, at enhver, som optog Driftfæe, strax skulde bekjendtgjøre samme i de offentlige Tidender, samt at Vedkommende, som holde og læse disse, skulde forpligtes til, at tilmelde for Protocolføreren i Sognet, at der enten oplyses eller efterlyses Creature, og skulde Protocolbestyreren strax tilkjendegive samme i Sognet; da vilde maaskee Driftfæe aldrig blive auctioneret, men komme sin rette Eier til Gavn.