Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-06-03
Her kom den Ubekjendte, som havde talet til ham i St. James Park, ham imøde. Boxmell, traade forskrækket tilbage; thi denne forunderlige Jndbydelse, i Forening med Samtalen fra i Gaar, bestyrkede ham i den Mening, at den Fremmede vel ikke maatte være med sine fulde Fem. Men han synes at være riig, tænkte han ved sig selv, derfor gaaer han vel frit omkring; havde det været en anden fattig Diævel, saa havde man sikkert allerede for lang Tid siden bragt ham til Bedlam. Forlegen saae han sig omkring i Værelset, og søgte efter en Udgang, for i Nødstilfælde at at kunne tage Flugten. Kiender Du mig da ikke længere James, spurgte den Fremmede? Nei, min Herre! Har jeg da forandret mig saameget? – jeg kjendte dog Dig ved første Øjekast. See dog engang ret nøie paa mig! Det vovede Boxmell ikke, og rystede benægtende paa Hovedet. Men hvad Diævelen! kjender Du da ikke din gamle Skolekammerat Edward Smith, Nu først var det pludselig, som om der faldt et Slør fra Boxwells Øine. Han stirrede paa sin Ungdomsven nogle Øieblikke med et Ansigt, som udtrykte Tvivl og Haab, gjenkjendte endelig de, gjennem en Række af Aar, halv udslettede gamle Ansigtstræk, hans Angest forvandlede sig til Glæde, og han kastede sig pludselig i hans Legekammerats aabne Arme. Efter en lang, stum Omarmelse, sagde endelig Smith. "Strax efter min Ankomst til London, var min første Forretning, at erkyndige mig om Dig. Jeg erfarede at det just ikke gik Dig paa det Bedste, og ved det første tilfældige Møde. med Dig, erholdt jeg Bekræftelsen der paa, at Din egen Mund. St. James Park var ikke "Stedet til at give mig tilkiende for Dig paa Dette skulle kun skee under fire Øine. J vores Barndom, James, vare vi fortroelige Venner. Den Gang havde jeg lidet eller Intet. Du hav noget mere. Du har ofte deelt broderlig mig, nu har jeg flere Penge end jeg behøver, er kommen tilbage fra Ostindien, og kan igjen give Dig noget. Men kjære Broder James, endnu liggger der en svær Steen paa mit Hjerte, hvad en der bleven af min Søster, som jeg maatte forlade som et lille Barn, Jngen har kundet, give mig Underretning om hende, kun saa meget, har jeg erfaret, at Du har redelig antaget Dig hende; Du vil altsaa bedste kunne vide hvor hun er og hvordan det gaaer hende? At sukkede Boxwell, og en Taarestrøm styr, tede ud af hans Øine: Jeg ved ligesaa lidt om hende, som Du. Ojeg Ulykkelige! ol ulykkelige Broder, Smith trængte nu ind paa sin Ven, og bad ham løse ham denne Gaade. Boxwell fortalte nu Alt, under de hæftigste Udbrud af Smerte og under Tilstaaelsen af hans forigste Kjerlighed forden Flygtede. Berolige Dig" sagde Smith. "Jeg ville kun prøve Dit Hjerte. Jeg har hentet Betty fra hendes Bopæl, og hun ville vel ikke have fulgt, nogen Anden, saa godvillig, som hendes Broder. Det holdt svært, meget svært, at bringe hende til lade Dig forblive saalænge i Uvished, og kun mit hellige Lofte, at giengielde Alt det rigeligt, Du havde gjort mod hende, kunde berolige hende: Dog hun kan selv bedste sige Dig det. Ved disse Ord aabnede Smith Døren til et Sideværelse, og Betty, som havde hørt alle Boxwells Udladelser om hendes formeentlige Tab, var ikke længer Herre over sine Følelser, hun fløi hendes Elsker imøde, og han sluttede hende med Inderlighed i sine Arme. Jeg er just kommen til rette Tid" - sagde Smith. "Jarme Skabninger havde ellers maaskee længe maattet vansmægte. Jeg forudsætter at J intet inderligere ønsker, end at blive forenede med hinanden, og derfor vil jeg sørge. Jeg forærer Dig Betty et Huus, som jeg allerede har kjøbt, og endnu dertil, saamange rede Pennge til Udstyr, at en ordentlig Mand, som Du giver Din Haand, ikke behøver at have Næringssorger. Det afhænger nu af Dig Søster, med hvem Du vil deele dette?" Betty rakte høit rødmende og med fravendt Ansigt Boxwell hendes Haand, og sagde med zittrende Stemme: Med ingen Anden end med Din Ungdomsven, Broder, som engang sørgede saa dybt over Din formeentlige Død, altid tænkte paa Dig med saa megen Kjerlighed, og overdrog denne Kjerlighed, paa Din forladte Søster. Gud velsigne Eder! udraabte Smith rørt. J. dette Øieblik føler jeg først ganske det tvetydige Carl Müchler. Gulds Værd.