Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1844-05-28
Odense. (Slutningen af det i Gaarsavisen under Odense Meddeelte,) At dette, som anført, især kan være Tilfældet med qvindelige Jndivider, er jo ganske vist, og at Lovgivningen desaarsag anoncerer en særdeles Forsigtighed og Jndskrænkning ved at tillade slige Personer at leve paa egen Haand, viser blandt en Mængde Lovbestemmelser Forordn. af 23 Marts 1827. Cancelliet, under hvis Ressort og omhyggelige Drøftning Anordningen af 21 August 1829 er udgaaet, har i ovenmeldte Responsum og med adæqvate Grunde erkjendt, at det i Forord. 15 omhandlede Paalæg ingenlunde i alle, men ikkun i det i § pr., benævnte Tilfælde er fornødent, og at følgelig den, der forsømmer at tage fast Tjeneste, naar denne er at erholde, maae ansees og straffes som Løsgjænger, uden at det forudgangne Paalæg Forordningen qv. omhandler bliver fornødent. Den Læmpning, Lovfortolkeren har villet give denne Resolution, at den nemlig, som foranlediget ved Forespørgsel fra en Herredsfoged, skulde angaae ikkun Landbeboere og saaledes intet relevere i Spørgsmaalet om Kjøbstæds-Jndividerne, synes mindre heldig, da Opgaven er forelagt Cancelliet fra en Overøvrighed, under hvis Authoritet ogsaa Kjøbstæder henhøre, medens tillige Resolutionens Kjerne ingenlunde kan modtage den Jndsnævring man vil give den, saasom dens ratio legis aabenbarlig omfatter Løsgjænger Brøden, uden nogen Jndskrænkning i Rummet, og uden derfra at udelukke Kjøbstæderne. Den ergangne Underrets dom, understøttet ved Cancelliets velbegrundede Responsum kan saaledes ikke være forandret, fordi dens Princip var i Strid med Lovgivningen, men Grunden ligger snarere i Domstolenes forskjellige Anskuelser om corpus delicti, i det concrete Tilfælde. Overretten har nemlig statueret at de Saggivne, da de bleve tiltalte, havde andet i sig selv lovlig Erhverv, og under denne Supposition, der iøvrigt og i Relation til løse og ledige Qvindfolk af Almue- og Tyendeklassen, kun staaer paa svage Fødder, er det i Anordningen af 1829 omhandlede Paalæg anseet fornødent; men naar det nu havde været at oplyse, at de Tiltalte hverken ved egen Formue, ved Bevilling til hvilkensomhelst Jndustri eller ved lovlig Arbeide havde Udkomme; at de derimod, under et i lang Tid fortsat ørkesløst og ledigt Levnet og Nattevandringer subsisterede, under de meest suspekte Omstændigheder, og at saaledes Overrettens Supposition var modbeviist, da vilde det i Cancelliets Responsum anoncerede Princip have været det afgjørende, og vi tør saaledes supponere, at Dissentsen mellem Under= og Overdomstolene ikke hidrører fra nogen Principstrid, men i forskjellige Anskuelser, hvorvidt det givne Factum henhørte enten under den ene eller den anden Categori af strafbare Løsgjænger=Forseelser, og hvoraf vi da endvidere infererer, at Kjøbstæd-Jndividerne ere i samme Forpligtelse til at tage fast Tjeneste som Landboen, og at følgelig det af hiin Lovfortolker udfundne Princip ikke kan henregnes til de liqvide, og hvis, som vi henstille til Politiøvrighedernes Overveielse, vor Anskuelse bedst forener sig med Lovgivningen, med Sædeligheden, Fattigvæsenets og Communernes vel forstaaede Jnteresse, da tør vi forvente, at Dommen qv. og den deraf i Faveur af vore pucelle vulgares udpillede Læresætning, ikke vil slappe Politiets Virksomhed eller lade det Princip finde Fodfæste, at Kjøbstad=Løsgjængeren var straffri, i det samme Tilfælde, hvor Løsgjængeren paa Landet bliver lovfældet. - Odense den 23 Mai 1844. S. H.¬