Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1844-12-02
Jndenlandske Efterretninger. Den roeskildske Stænderforsamling. Tredivte Møde. Under den foreløbige Behandling af Sagen angaaende Statseenheden og Stænderinstitutionens Udvikling, yttrede Høiesteretsadvocat Lehmann sig blandt Andet saaledes: Den ærede Referent har ved en tidligere Leilighed gjort opmærksom paa den høist vigtige Sandhed, at Staten endog er berettiget til at forandre Arvefølgen, og naar den kgl. Commissarius har mindet om, at Staten, efter de nuværende mere rensede Stats begreber, ingenlunde kan betragtes som et Fideicommis, saa ligger det heri, at Arvefølgen ikke er til, for at sikkre en Families Medlemmer den successive Nydelse af visse Jndtægter og Herligheder, men for at sikkre Folket Fred og Orden og en rolig Udvikling. Jeg troer at disse Sætninger saameget mindre kunne bestrides heri Danmark, da den forrige Konge, ved at aspirere til Thronfølgen i Sverrig, har erkjendt Folkevalg og Adoption som gyldig Adkomst til Kronen. Dette er altsaa efter min Formening det Fortjenstfulde ved Proponentens Andragende, at det klart og bestemt udtaler, at Arvespørgsmaalet kun kan finde sin Afgjørelse inden Landet, er et reent indenlandsk Anliggende, og at dette fra Stændernes Side lægges Regjeringen paa Hjerte, er dobbelt vigtigt, da det klart fremgaaer af den kgl. Commissarii Yttringer, at man hidtil har anseet diplomatiske Underhandlinger som det rette Forum for Spørgsmaalets Afgjørelse. Men hvor farligt det er i saadanne indenlandske Anliggender at paakalde fremmed Jntervention og anerkjende fremmed Voldgift, behøver man ikke at lære af andre Staters, f. Ex. af Polens Skjæbne, da vor egen Historie frembyder Beviser derpaa i Mængde; men til yderligere Overflødighed har den kgl. Commissarius selv fremhævet flere Momenter, som synes vel skikkede til at indskjærpe og styrke hos Folket denne Bevidsthed. Han har saaledes i den jydske Forsamlings forrige Session sagt, at Underhandlingerne med fremmede, tildeels mægtige, Stater og Arvespørgsmaalet vilde lide ved Alt, hvad der endog kun havde Skin af en folkelig Jmpuls til en friere Forfatning, og i den sidste Session har han uopfordret og uden mindste Anledning bragt de ogsaa efter min Mening ulovmedholdelige Suppressioner af censurfrie Blade i Forbindelse med Forhold, der vedrøre Ruslands mulige Arveprætensioner. Jeg maa oprigtig tilstaae, at det har smertet mig, at den kgl. Commissarius har anseet det foreneligt med sit Begreb om Pligt, paa en saadan Maade at omtale Ruslands Forhold til Arvespørgsmaalet; thi det forekommer mig, at denne Yttring, fremført af en af Kronens Ministre, af Landets største Jurist, ikke kan betragtes anderledes end som en, i Modstrid mod alle Hjertets og Jnteressens Tilskyndelser, Sandhedskjærligheden fravristet, Tilstaaelse, og jeg troer, at en saadan Yttring er farligere for Rigets Jnteresse end samtlige de supprimerede Artikler. Jeg mener, at dette er Tilfældet i en dobbelt Henseende, baade fordi Arvefordringerne først derved erholde betydning, at de fra selve Regjeringens Side betragtes og betegnes som idetmindste tvivlsomme, og tillige fordi saadanne Yttringer synes at indeholde den allerstørste Opfordring for Vedkommende til at holde stærkt selv paa de urimeligste Fordringer, naar det kan ventes, at de hos den danske Regjering ville møde, om ikke villig Anerkjendelse, saa dog saadant Hensyn, at de kunde være et beqvemt Middel til at faae Jndflydelse paa samme. Jeg vilde ikke, om jeg end selv havde den personlige Overbeviisning, have dristet mig til at fremkomme dermed, naar jeg ikke derfor kunde paaberaabe mig den kgl. Commissarii Yttringer, at Ruslands ugyldige Arveadkomster ere en Hindring, for en friere Udvikling af vore Samfundsforhold, og staae i nogensomhelst Forbindelse med en administrativ Fremfærd, der, efter den kgl. Commisfarii egen Erklæring, har vakt stor Misnøie rundtomkring i Landet. Commissarius har saaledes er selv præsteret det stærkeste Beviis for Vigtigheden, af, at Arvesagen vindiceres for den indenlandske Afgjørelse, og udfries af Forhandlinger, der udøve en lammende Jndflydelse paa Udviklingen af vore vigtigste, reent indenlandske Forhold, og saaledes er Hovedaarsagen til det, mildest talt, ubehagelige Forhold mellem Regjering og Folk. Jeg kan derfor ikke sige, i hvilken Grad det har forundret og bedrøvet mig, at høre et æret Medlem af denne Forsamling atter henvise til disse russiske Arveprætensioner som Noget, der skulde træde iveien for Opfyldelsen, af nærværende Andragende, som ikke blot hos Forsamlingen, men ogsaa hos den kgl. Commissarius har fundet saa velvillig Modtagelse. Thi jeg maa være ganske enig med Grev Knuth i, at hvis der der bringes ikke ringe Offre, for at gjøre det saa let som muligt for Regjeringen at give en saadan Erklæring som foreslaaet, da vilde man, naar dette alligevel ikke skulde skee, være bittert skuffet, og det vilde da sikkert være nødvendigt, saaledes som det samme Medlem har antydet, atter at slaae ind i den Retning, som fører til en constitutionel Forfatning; det vilde da være andre Magter, end Souverainiteten, som man vilde paakalde. Det er derhos klart, at, naar en saadan Declaration, som af Comiteen foreslaaet, ikke bliver given, efterat der herfra er skeet et bestemt Andragende derom, vil det være den stærkeste Opfordring for det factieuse Parti i Slesvig og Holsteen til, at betragte det som Jndrømmelse af dets Fordring, og Opmuntring til den meest tøilesløse Virken, ligesom man da ogsaa maatte frygte for, at der fra dansk Side vilde indtræde, hvad Præsidenten i forrige Møde antydede, at, naar Tilliden til Opretholdelsen, af den nuværende Tingenes Orden svandt hen, da vilde Folket vende sin Hu til en ganske anden Side. Jeg troer, at det saaledes maa, i og for sig, betragtes som meget farligt og betænkeligt, at bringe Arvespørgsmaalet for det udenlandske Forum, og at det bliver i dobbelt Grad foruroligende, naar man seer hen til det Ministerium, som derunder skal varetage Danmarks Jnteresser. Det er en Selvfølge, at diplomatiske Forhandlinger hvile i en vis Dunkenhed, som først en senere Tid gjennemskuer. Det er saaledes nu vitterligt og bekjendt, at det i 1806 var paatænkt, at Patentet skulde indbefatte Arvesuccessionen, men at det var den tydske Directeur for det udenlandske Departement, der modsatte sig det. Jeg vil ikke gaae videre ind herpaa, men det vil maaskee i Fremtiden ligge klart for Dagen, hvilken Rolle den nuværende tydske Udenrigsminister indtager under de fornyede Forhandlinger om denne Sag, og, uden at nægte denne Mands Dygtighed og hæderlige Characteer, kan jeg dog ikke Andet end være foruroliget ved, under de nærværende Omstændigheder, at see den udenlandske Portefeuille i Hænderne paa en Mand, hvis Sympathier og statsretslige System ikke synes at gjøre ham skikket til at varetage de danske Jnteresser, hvor disse komme i Conflict med de slesvigholsteenske Tendentser. Den kgl. Commissarius har derhos stedse udtalt sig med stor Usikkerhed om Sagen. Jeg tvivler aldeles ikke paa, at af dem, som fra forskjellige Sider have yttret sig, Jngen kjender bedre til den end han, skjøndt jeg af flere Yttringer, blandt andet ogsaa under nærværende Forhandlinger, har Grund til at antage, at hans nøiagtige Kundskab og bestemte Anskuelse er af et temmelig nyt Datum. Men naar han, uagtet saadan Kundskab, har henviist til, hvad Velunderrettede og andre Velunderrettede formene, uden selv at komme til noget mere bestemt Resultat, end det lidet trøstelige, at der er meget, som taler for, at Staten skal blive sammen, da røber det vel ikke hos denne Mand, der er bekjendt som Danmark største Jurist, en personlig Ukyndighed om denne Sag, men en saadan Mangel paa Regjerings Anskuelse i den omhandlede Henseende, at dette, hvor der er Spørgsmaal om Fundamentalsætningen i Monarchiets Statsret, ikke kan Andet end vække Bekymring, Hertil svarede den kongl. Commissarius Naar den Deputerede har dadlet min Færd i den viborgske Forsamling, forsaavidt jeg har talt om, at diplomatiske Underhandlinger kunne komme i Betragtning med Hensyn til Arvespørgsmaalet, da troer jeg, at hans Dom derover er af ingen Betydning. Vist er det, at dersom der vare andre Fyrstehuse, som havde Arveprætensioner, vilde disse vel kunne gjøre deres Fordringer gieldende, uden Hensyn til de indvortes Beslutninger, der her maatte blive tagne, Noget, som ogsaa Comiteen har erkjendt, og jeg kan derfor ikke Andet end finde det særdeles ønskeligt, at de Vanskeligheder, som derfra kunde reise sig, kunde blive udjevnede. Hvad den Deputerede har anført om, at jeg med Hensyn til den, efter hans Mening, ulovmedholdelige Supprimering af uprivilegerede Blade, hvori politiske Meddelelser, ere indførte, skal have paaberaabt mig, at den saa Henseende brugte Fremgangsmaade er fremkaldt ved Hensyn til Ruslands Arveprætensioner, maa jeg erklære for fuldkommen ugrundet. Jøvrigt er hans Taration over mine Regjeringsanstuelser, og hans Mening om, at min Kundskab til den omhandlede Sag er af et temmeligt nyt Datum, mig personligen aldeles ligegyldig; men hvorvidt det er passende, og om det bør taales, at en Deputeret udtaler saadanne Domme om den kgl. Commissarius, maa jeg henstille til Hr. Præsidentens Afgjørelse. Naar den Deputerede har yttret sig om hvad Folket skulde gjøre, hvis det Andragende, hvormed Forsamlingen i nærværende Sag maatte indgaae til Hs. Majestæt skulde blive afslaaet, paa en Maade, som idetmindste er tvetydig, saa veed jeg heller ikke om det bør taales, ligesom jeg og forbeholder mig at tage under Overveielse og disse hans Yttringer kunne optages i Stændertidenden. hvorom jeg vil conferere med den ærede Redactionscommittee. Det samme gielder om de mange fornærmelige Udladelser, som han har tilladt sig imod den høisthæderlige Mand, der i 1806 bestyrede de udenlandske Anliggender, saavelsom mod den nuværende Chef for det udenlandske Departement, er Mand, som han er aldeles incompetent til at bedømme, og som er langt baade over hans Roes og over hans Dadel. Præsidenten erklærede, at han ikke havde anseet sig opfordret til at kalde Lehmann til Orden, idet han derhos bemærkede, ikke at kunne negte, at den Deputeredes Yttringer flere Gange vare gaaede til den Grændse som han ansaae for den yderste, men at han dog ikke havde fundet dem at være af den Beskaffenhed, at denne Grændse kunde siges at være overskreden.