Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-11-07
Man forsikkrer, at Moreau allerede ved det russiske Feldttogs Aabning, i Aaret 1812, blev opfordret til, under de meest glimrende Løvter, at komme til Europa, for at møde sin Medbeiler i den nyligen begyndte store Kamp. Moreau modsatte sig længe denne Opfordring, i det Haab, at de Franske i det Jndre, ved en kraftig Handling vilde frelse Frankrig. Jmidlertid udbredte Rygtet om hans nærforestaaende Ankomst, sig allerede i Sverrig, hvor, i Nærheden af Stokholm, et smukt Landsted skulde kjøbes for ham. Paa Grund af dette Rygte, iværksatte Gener. Mallet og Abbed Lafond, der bleve fængslede i Paris, deres Sammensværgelse, og betegnede Morean som Hovedet for samme. I deres Kundgjørelser bebuddede de, at Seierherren ved Hoynlinden var landet paa Frankrigs Kyster. Dette var kun en List fra de Sammensvornes Side, men selv Bonapartes Politie lod sig skuffe derved; dog blev Sammensværgelsen, ved et Tilfælde undertrykt, da den udbrød. - Moreau var imidlertid ikke i Frankrig, og havde endog ikke indskibet sig. Da de omstændelige Efterretninger om de Franskes Jndfald i Rusland vare blevne bekiendte paa Delawares Kyster, rystedes Moreau ved de forunderlige Hændelser i sit Jnderste. Han fulgte dem med største Opmærksomhed, og nogle Breve, som han den Gang skrev, indeholdt hans strænge, men meget rigtige Dom over dette Foretagende. Følgende skrev han angaaende denne Gienstand, til Oberst Rapatel, d. 11 Febr. fra Newyork. "J Rusland, tildrager der sig forunderlige Ting. Den store Mand er blevet meget liden. Foruden det Galskab, at gaae til Moscau, og hvæle der 3 Uger længer, som jeg seer af Bulletinerne og Kutusows Jndberetninger, synes mig Buonaparte, at have handlet reent afsindigt i Smolensk. Han burde ikke have dvælet der længer end een Dag, og med større Hurtighed gaaet tilbage over Dnep, for at kunne dække sig ved denne Flod, ifald han havde behøvet at opholde sig der, hvilket, som jeg troer, endnu bestandigen havde været en Feil." - Moreau lægger endnu til: "man siger Buonaparte er død; det vilde være det Lykkeligste, der i saadan en Stilling, kunde møde ham. Naar man ikke forstaaer at lade sig dræbe, fortjener man ikke den Hæder, hvorefter man stræber. Han befinder sig ikke i en afhængig Generals Stilling, hvem man har befalet, at udføre saadanne Galskaber; alt er hans egen Opfindelse, og udført af ham selv. Han vilde have tilregnet sig den hele Ære, hvis han havde været lykkelig, nu falder ogsaa den hele Skam paa ham allene. Os bliver intet andet tilovers, end at beklage denne gale og umenneskelige Ærgjerrigheds svage og ulykkelige Offere. Det kunde tjene til et advarende Exempel, men ingen vil speile sig deri." Den 17de Febr. skrev Mo II. reau. "Det hele russiske Feldttog har en ganske egen Characteer af Uklogskab og Feil, saavel ved Jndfaldet, som ved Tilbagetoget. Jeg kan aldeles ikke rime det med den Maade, Buonaparte ellers pleier at føre Krig paa. Han har leget som et uartigt Barn, der anseere intet for umleligt for sin Lykkestierne; men Nordstjernen har bragt ham paa andre Tanker. Jeg kan ikke gjøre mig nogen Forestilling om, hvorledes dette skrækkelige Sørgespil skalende. J denne Tidspunkt var det uden Tvivl, da Morenu besluttede, atter at fremtræde paa Fastlandet. Det er vist, at de store Uheld, der betegnede dette Feldttog, havde den mægtigste Jndflydelse paa hans Beslutning. Den russiske Minister havde i sin Herres Navn gjort ham Forestillinger, og selv søgt at berolige ham angaaende de ærgjerrige Planer, hvormed Buonapartes Agenter truede Rusland og de øvrige Forbundne. Blandt de store Bevæggrunde, de bestemte ham, var ogsaa en personlig, nemlig Harme over den uværdige Behandling, hans Gemalinde mødte paa to Relser, hun maatte gjøre til Frankrig. Den første Gang tillod man hende ikke, at forlade Bordeaux, hvor hun stod under Opsigt af Buonapartes Politie, og i Mai 1813. tvang maa hende til, uagtet hun var meget syg, at indskibe sig til Engelland. - Da Morean føiede sig efter Keiser Alexanders Ønsker, vilde hun ikke modtage de Tilbud, denne Monark gjorde ham. Han vilde i Henseende til den Grad, man foreslog ham i den russiske Armee, ikke have noget fastsat, ligesaalidet forlangte han nogen anden Belønning. Feldttoget aabnedes. 1813 paa Elbens Bredder. Allerede havde Buonaparte med Levningerne af sin fra Nederlaget i Rusland undkomne Armee, forenet nye talrige Opbydelser. Af de Conscriberede, som hans Senat ødte paa ham, dannede han en Reservermee, og Alting bebudede et blodigt og afgjørende Feldttog. Moreau indsaae, at han hurtigen maatte afreise, og at Afstanden fra Deldwares Kyster indtil Elben var saa stor, at han ikke kunde komme der førend Juni Maaneds Udgang, om han ei fremskyndte Forberedelserne til sin Afreise. Han frygtede inidlertid den Gang, at hans Kone, der netop befandt sig i Frankrig, ikke havde faaet hans Breve, eller forstaaet deres hemmelighedsfulde Jnd a 8272de af 26 a hold, hvorved han gjorde hende bekjendt med sit Forehavende. Denne Omstændighed var Aarsag i at han ved de Forholdsregler, han føiede ved sin Afreise, gik noget langsomt frem. Omsider fandt Fru Moreau, som abnede den Forfatning, hvori hendes Mand befandt sig, paa et Middel, til ved et Slags Allegorie, at lade ham vide, at hun havde valgt sine Forholdsregler, at hun havde forstaaet ham, og at han kunde afreise. - Fra dette Øjeblik afholdt ham intet mere, og han var kun betænkt paa, at holde sin Afreise skjult for Bunapartes Minister ved de forenede Stater; thi denne vilde ikke undladt, at tilbeholde ham, eller lade en Corsar der kunde fange ham, stikke i Søen. Alting blev meget hemmelighedsfuldt drevet. Den russiske Minister selv, bad Admiral Cockburn om et Pas for et americansk Fartøi, der skulde bringe en Coureer til Europa, Admiralen, kjendte Hemmeligheden, og skyndte sig at gjøre Alt hvad der kunde lette Sagen. - J det Øjeblik, Moreau vilde gaae ombord, modtog han fra Admiralen selv den Efterretning, at Buonapartes Minister ved de forenede Stater netop i dette Øjeblik indskibede sig paa Arcus, for at gaae til Frankrig. Dette forsinkede Moreaus Afreise endnu noget. - Da endeligen, Vinden blev canstig, gik han i Haller=Sate, d. 21 Juni, med Hr. Swinine, Raad ved det russiske Gesandtskab, ombord paa Skibet Hannibal, som førte 150 Canoner, og var ert af de hurtigst seilende americanske Skibe. Neppe havde man lettet Anker, da Moreau kastede sine Blikke paa det gjæstfrie Land, hvor han havde nydt saa lykkelige Dage, fældte nogle Taarer, og beklagede, uden Tvivl, ikke længer at kunne leve der. Forsynet begunstigede hans Fart. Vinden var god, og en tyk Taage unddrog ham Synet af de franske Corsarer, som pleie at krydse i de nordlige Vande. Han førte en liden Bogsamling med sig, og overlod sig uden Tvang til sin Smag for kandrig Læsning. - Mod Slutningen af Juli signaliserede men den norske Kyst, og den engelske Fregat Hermodry ledsagede Skibet. Capitain Chatan, der commanderede den, vidste at Moreau, befandt sig ombord, og tilbød ham venskabeligst sin Tjeneste. Med ualmindelig Glæde erfarede han nu, at hans Kone og Barn, som han havde været saa bekymret for, vare lykkeligen ankomne til Lon Og don. Den 24 Juli indløb Skibet paa Gothen borgs Rhed, to Dage derefter gik Moreau, i Land, og aflagde et Besøg hos Gouverneuren. Jndbyggere af alle Stænder flokkede sig omkring ham og modtoge ham med Jubel. AmaEt Pan Ord, spranledigede ved de af en gammel Candidat i dette Blad fremsatte: frimodige Tanker om Nytten og Nødvendigheden af ordinerede Skolelærere &c." Troede end Candidaten, at ordinerede Skolelærere, vare nødvendige paa Landet, og følte han endogsaa Trang til at yttre sig desangaaende offentligen, kunde man dog med Føie have ventet, at han med Sømmelighed og uden bitter Spot vilde omtalt de Embedsmænd eller Supplicanter, som vare til Hinder for hans Plans Udførelse; men saadanne Smaating ænser han ikke. Om end saa var, hvilket han dog ikke paaanker, at der fandtes Skolelærere, som med mindre Held virkede i deres Kreds, og om de endog, formedelst Lunkenhed i Embedsførelse, vare mindre agtværdige, er Nogen derfor berettiget til at omtale den hele Classe paa en haanlig Maade, Selv blandt Theologerne har man kjendt Enkelte som ikke vare nogen Prydelse for deres Stand; og dog nægter derfor Jngen, at den geistlige Stand jo er agtværdig. Men rigtigtnok maa man indrømme Candidaten, at han heller ikke søger at nedværdige alle Skolelærere; thi det er kun dem, som have været Seminarister, der maa taale hans Haan, og disse bør vel undgjælde, saasom de ikke maae betræde nogen Prædikestol, og dog, efter deres agtede Sognepræsts kierlige Anmodning, maaskee lade sig overtale til, at oplæse en skreven eller trykt Tale i Chordøren.