Aalborg Stiftstidende, 1839-12-10
Frederikshavn, den 8de December. Dybt og smerteligt var det Jndtryk, som Budskabet om Sjette Frederiks Hedengang her maatte vække; thi er der vel end ingen Stad og intet Sted i Danmarks Land, som jo ikke bærer Mindet om Hans landsfaderlige Virken, Mindet om den Konge, der var Mønsteret for hver af sine Undersaatter; da tør vel Frederiks-Havn være end mere stolt af, fremkaldt ved Hans Aand og smykket af Hans Navn, at bringe Hans Hæder til de kommende Slægter og for hver den, som fra det vide Ocean nærmer sig Kattegattets Bølge, at vidne om den Drot, der fra sit Livs Morgenrøde og til dets Aften, ja til dennes sidste Stund, virkede for sit troe Folk. Men, var det end visselig det smertefuldeste Budskab, som kunde bringes os i de dumpe Sorgens Ord: Kong Frederik den Sjette er død, da aander atter Trøsten i det forhaabningsfulde Udraab: "Christian Frederik er Danmarks Konge!" Prydet med Romas Laubær og med Daniens Egeløv slynger han Purpurkaaben om sin Skulder, ei for at herske over sit Folk, men for hos dette at begrunde Humanitetens, Videnskabens og Frihedens Herredømme; udrustet med Hjertets og Aandens herlige Gaver indtager Han den Ham af Forsynet udviste ophøiede Plads, ikke for at omgive sig med den jordiske Storhed og Glands, men for stærk ved sit Folks Kiærlighed og Troskab, at føre Statsskibet igjennem Tidens oprørte Bølger, føre det til det Maal, der skal krone Hans og Folkets Hæder! – Ja, hen over Codans Vande skuer nu Cimbrien fra Nordhav og til Belte tillidsfuldt til den Drot, som slutter sin hellige Pagt med Havet, der bølger om Danmarks Kyst og, løftende Scepteret over den krusede Slette, som gjenlyder af Danmarks Hæder, atter ad denne, de Danskes sande Vei til Roes og Magt, i Fjerde Christians gjenoplevende Aand, skal føre Danmark hen paa sin intelligente og sociale Udviklings og politiske Betydenheds Høide. Snart skulle, opmuntrede og understøttede ved en nidkjær Konges Stræben, danske Snekker i voxende Mængde omtumle sig paa Verdenshavene, snart skal Dannebroges hellige Banner, vaiende ved nære og fjerne Kyst, bringe Vidnesbyrdet om den Konge, som, følgende Tilbøieligheden i sit Hiertes Jndre og lyttende til Tidens mægtige Røst, førte sit Folk frem paa Frihedens og Culturens Bane, til Velstand, Storhed og Hæder! – – Desværre! i en for vor By sørgmodig Periode aabner sig denne Danmarks nye Æra, men saa meget mere styrker os Haabet til den retfærdige Drot, som nu smykker Danmarks Throne; saa meget fastere og stærkere er vor Fortrøstning, at Christian den Ottende vil fuldende Frederik den Sjettes Retfærdigheds-Værk, at han, hvor Retfærdighedens Grundvold er bragt til at vakle, vil stykke den synkende Bygning, og at han vil slynge Straffen mod hver den, som i Danmark lader ussel Vindesyge fortrænge Retfærdigheden fra sit bellige Sæde, som ei blot krænker danske Borgeres Ret, men bringer Danmarks Navn, istedetfor med Hæder, vanæret til fremmede Kyst. Med denne Fortrøstning og denne tillidsfulde Udsigt gaaer ogsaa vor By sin Fremtid imøde, Besjælet af disse Følelser fornyer sig hos os Haabet, at ogsaa Frederikshavn fremtidigt skal blive den Plads, hvor Æren, Retfærdigheden og Beskyttelsen, i Lovens Aand skal kaste sit sikkre og betryggende Anker!