Aalborg Stiftstidende, 1844-10-31
Adresse-Discussionen i den roeskilder Stænderforsamling: Raadmand Hansen indledede Forhandlingen saaledes:Jeg har udbedet mig Ordet ved Mødets Begyndelse for at stille det Andragende til Forsamlingen, som jeg skriftlig har indleveret: At Forsamlingen vil indgaae med en allerunderdanigst Adresse, som skulde udtrykke den i Nationen herskende Stemning med Hensyn til den nærværende Stilling af Statens vigtigste politiske og nationale Forhold, og jeg har tilladt mig dette Andragende, fordi der, efter min Formeening, i den Beskaffenhed af Statsforholdene, hvorunder Stænderforsamlingen denne Gang træder sammen, indeholdes særlig Opfordring til at indgive en saadan Adresse i den af mig antydede Retning. Skjøndt jeg, ved at forelægge dette Andragende, ikke skal gaae ind paa udførligt at motivere Samme, men hellere vil afvente de Discussioner, som jeg antager, at det vil fremkalde, er der dog et Par Spørgsmaal, som vistnok ville blive rettede til mig, og som jeg derfor strax kortelig skal besvare. Og, naar man da vil spørge mig, hvad det er for en Stemning, der hersker med Hensyn til den nærværende Stilling af Statens vigtigste politiske og nationale Forhold, da vil jeg svare med et høit agtet Medlem af den jydske Stænderforsamling, den høiærværdige Biskop fra Ribe, der vidnede om, at han i den Egn, hvor han har sit Opholdsted, har havt megen Leilighed til at erfare, at en uhyggelig Stemning har gjort sig gjældende. Thi ogsaa tør jeg vidne efter den Kjendskab, jeg har til Forholdene, at der er en uhyggelig Stemning, at der hersker Uro og Bekymring for, hvorledes Tidens store Spørgsmaal, af dyb og almindelig Jnteresse, skulle finde deres Løsning, at der er Sorg over, at de gjensidige Tillids- og Kjærligheds=Baand mellem Fyrste og Folk med hver Dag blive slappere og slappere, saa at paa den ene Side Hs. Majestæts landsfaderlige Bestræbelser for at fremme Folkets Vel ikke altid finde deres rette Anerkjendelse, men at paa den anden Side heller ikke altid de folkelige Bestræbelser, som have Almeenvellet for Øie, selv naar de ledes af redelige, besindige og fædrelandssindede Mænd, finde den Modtagelse og Erkjendelse, paa hvilken de have et billigt Krav. Og naar man da dernæst vil spørge mig, hvilke vigtige Anliggender det er, som have bevæget Gemytterne, hvad det er, som maa opfordre hver fædrelandskjærlig Mand til alvorlig Eftertanke, da skal jeg kun pege hen paa, hvorledes Dagene svinde og Aarene gaae, uden at Arveforholdene endnu ere blevne ordnede; - hen paa, hvorledes Stats eenheden og Nationaliteten har været udsat for de meest lidenskabelige Angreb, saa at gamle Danmarks Rige trues med at adsplittes, det danske Modersmaal med at undertrykkes og fortrænges; - hen paa, hvorledes flere af Stændernes vigtigste Andragender ikke have fundet Jndgang, saa at det synes, som om de Anskuelser, der gjøre sig gjældende i det Raad, som er Kongen nærmest, have stillet sig næsten i et fjendtligt Forhold ligeoverfor Folkets Ønsker og Forhaabninger, saa at det synes, som om dette Raad savner den Tillid og Anerkjendelse i den almindelige Mening, der forekommer mig at være en nødvendig betingelse for Harmoni mellem Konge og Folk. Vel veed jeg, at disse og flere Punkter kunne gjøres til Gjenstand for særegne Petitioner og Besværinger; og ligesom de vistnok ogsaa paa denne Maade ville kunne finde en omhyggeligere Drøftelse, saaledes ligge og allerede flere Andragender i hine Retninger paa Forsamlingens Bord. Men man maa dog ikke glemme, at Petitionernes Vei er lang, og at den let taber sin Betydning, let bidrager til at Stændernes Andragender betragtes kun som et Led i Betænkningernes og Erklæringernes lange Række; hvorimod det forekommer mig, at Stænderne i en Adresse have et langt virksommere Middel til at udtale sig om den almindelige Stemning i Folket, et Middel, hvoraf de i saa bevægede Tider som den nærværende ikke bør undlade at gjøre Brug. Og naar det nu gaaer de Fleste her i Forsamlingen som mig, at de ere komne herhen med alvorsfuldt og bekymret Sind, mener jeg, at vi ikke kunne begynde vore Forhandlinger bedre, end med aabent og frimodigt at træde frem for Kongens Throne, og tolke, om end i almindelige Udtryk, Hvad der rører og bevæger sig i Folket. Jeg skal med disse Ord tillade mig at anbefale mit Forslag, og andrage paa, at der, naar det, som jeg haaber, finder Understøttelse, nedsættes en Committee til at udarbeide Udkast til en Adresse; jeg tvivler da ikke paa, at Forsamlingen nok vil vide dertil at vælge saadanne Mænd, som kunne udtale dens og Nationens Stemning, med Tillid og Kjærlighed, men ogsaa med den Sandhed og Frimodighed, som den rette Tillid og Kjærlighed maa tilsige." Kammerraad Drewsen understøttede Andragendet i følgende Foredrag: Jeg maa i det Hele tiltræde den Fremstilling, som vi i dette Øieblik have hørt af den ærede Proponent; thi ogsaa jeg er fuldkommen overbeviist om, at en saadan Misstemning, som han har skildret, hersker i Folket, og at den er foranlediget deels ved Udførelse af RegjeringsForanstaltninger, hvis Nytte og Nødvendighed Folket ikke har kunne indsee, deels ved Undladelser af Regjerings-Foranstaltninger, i hvilke Folket troer at see Statens Vel. Og da nu den Overbeviisning er levende, at det er Hs. Majestæts kjæreste og bestemteste Ønske og billie, at det Folk, han regjerer, skal føres til en tilfredsstillende og værdig Tilværelse, men dette ædle og i Sandhed kongelige Øiemed ikke opnaaes, saa er det høist naturligt, at Folket er falden paa den Mening, at Hs. Majestæts Raadgivere ikke tilbørligen udfylde deres Plads, hverken med Hensyn til at gjøre Hs. Majestæt bekjendt med Folkets Stemning, dets Trang og Ønsker, eller med Hensyn til at understøtte den kongelige Villie. Jeg spørger, om det ikke ogsaa er ganske naturligt, efterat Folket har seet saa mange af sine kjæreste Forhaabninger skuffede, saa mange fra dets Repræsentanter, endog næsten eenstemmig, fremgaaede Ønsker upaaagtede, Jeg troer, at det er aldeles unødvendigt for mig at bevise, at en saadan Misstemning, som baade Proponenten og jeg har nævnt, hersker i Folket. Skulde imidlertid Nogen tvivle i denne Henseende, da troer jeg, at Beviset vil haves i den sidste jydske Stænderforsamling, hvor ikke een eneste Deputeret vilde eller kunde nægte en saadan Stemnings Tilværelse, uagtet der i denne Forsamling fandtes Mænd, om hvis Loyalitet og Sindighed, der aldeles ingen Tvivl kan være. Ogsaa erklærede den Kgl. Commissarius i sin Slutningstale, at det syntes, som Kongen og Folket vare komne længere fra hinanden, og dette er Ord, som synes at tyde paa Misstemning, skjøndt jeg for mit og Manges Vedkommende tør erklære, at vi ikke ere komne længere bort fra vor Konge; men vel langt, langt bort fra Hs. Majestæts Raad. Jeg skal dog ikke indskrænke mig til blot at yttre, at der hersker Misstemning; men jeg skal ogsaa udpege nogle af de Aarsager, som jeg anseer for de meest virkende dertil, fordi jeg overalt, hvor jeg har været nærværende og talt om Fædrelandets Anliggender, bestandig har hørt dem fremføres. Et høist forstemmende Jndtryk paa Folket have saaledes Forviklingerne med Hertugdømmerne udøvet, og dette Jndtryk er blevet saa meget stærkere, som Folket ikke har seet et eneste Skridt af Betydenhed for at hæve disse Forviklinger. Vel veed jeg, at der kan, og det med Sandhed, svares, at de have fundet Sted for den nærværende Regjering; men jeg troer ikke, at Folket finder sig tilfreds med dette Svar; thi det er vel muligt, at de kunde have været hævede, og at de endnu kunde hæves, naar Regjeringen gik frem efter et System, der ligemeget passede til de nationale og politiske Jnteresser, og gjennemførte det med Conseqvents. Men det veed jeg, at, hvis dengang, da Hs. Majestæt Kong Christian den Ottende besteeg Thronen under Folkets største Forhaabninger, der grundede sig deels paa hans personlige Egenskaber, deels paa den store Velgierning, som han til sin udødelige Ære havde viist det norske Folk, – at hvis ved hans Thronbestigelse, siger jeg, hans Raadgivere havde tilskyndet ham til at give en folkelig og frisindet Regjeringsform, da vilde alle Danske og Tydske have sluttet sig til hinanden, thi da havde Frihed været at vinde ved Forbindelse med Danmark, Frihed at tabe ved Forbindelse med Tydskland. Og Hvad vilde man gjøre os, naar vi Alle vare samdrægtigt forenede? Skulde engang en stor Magt, til Fordeel for een eller anden Cognat, vise Lyst til at sønderlemme Riget, da vilde de andre store Magter ikke taale det Brunsvigs og Grækenlands Exempel viser, at selv smaae Folk kunne skaffe sig Respect, naar de staae samdrægtigt; og hvor meget mere maatte vil da ikke kunne det, naar vi i aaben Forening med vor Konge ordnede Landets indre Anliggender, (Fortsættes.)