Viborger Samler, 1844-01-25
Nyeste Postefterretninger. Frankerig. Da Discussionen angaaende Adressen begyndte i de Deputeredes Kammer, bad Berryer strax om Ordet for at beklage sig over den Passus i Adressendkastet, hvori der hentydedes paa de legitimistiske Deputeredes Reise til London. Han erklærede ikke at ville forlange, at man for hans Skyld skulde forandre den dertil sigtende Paragraph; men han troede at skylde Kammeret og sig selv at forsvare sig og sine Venner imod forkeerte Beskyldninger, og at erklære, at Reisen til London kun var at ansee som en uskyldig Hylding, der var ydet en Descendent af en gammel Kongeæt, der havde skabt den franske Kongestat. "Skal man, spurgte Berryer, grenoneere paa alle sine Erindringer, paa den forgangne Tids Hæder?" Dupin afbrød ham: Vi renoncere ikke paa Noget; endnu idag have vi opreist et Monument til Ære for Moliere!" (Stor Munterhed i Kammeret.) Denne Afbrydelse tog Berryer meget ilde op; han erklærede at maatte forlade Tribunen, fordi man ikke vilde forstaae ham og hans alvorlige Sag. Virkelig forlod han Talerstolen, men Guizot indbød paa en meget ærefuld og passende Maade den Fornærmede til atter at tage Ordet. Guizot sagde nemlig, at Kammerets Munterhed og Anledningen dertil ikke kunde være Grund til at en Taler, der havde trodset saa mangen parlementarisk Storm, og feiret saa mange oratoriske Seire, pludselig skulde forstumme. Disse Ord gjorde et saa dybt Jndtryk paa Berryer, at han atter besteg Talerstolen. Efter Berryers Anskuelse havde hverken Reisen til London, eller de der afholdte Forsamlinger den Betydning, man tillagde dem. Alt gik der til i største Uskyldighed. Han tog Gud til Vidne paa at ville om Forsamlingerne i London sige den rene Sandhed. "Mine Herrer, sagde Taleren, i hine Forhandlinger var ikke et eneste Jndivid, der ikke havde betraadt dem med den Tanke, at den yderste Ulykke, den største Ulykke for et Parti bestaaer i den Beskyldning, at see et Land kastet ind paa Uordenens og Anarchiets Bane; Jngen af os tænkte paa Borgerkrig, vi deelte alle den Overbeviisning, at, naar Landet nogensinde truedes, maatte alle Hensyn sættes tilside maatte Alle forene sig for at ile til Grændsen for, uden Hensyn til under hvilken Fane de kæmpede, at forsvare deres Fædrelands hellige Sag." (Bevægelse). Man havde talt om Edens Hellighed; han vilde ikke opsøge Facta fra den nyere Tid, der letteligen turde bevise, at Edens Hellighed snarere var krænket af hans Modstandere end af ham og hans Venner. (Allarm.) Den Eed, der fordredes af den, var kun en politisk Formel, der kun er forbindende til et vist Punct. – Guizot tog nu Ordet, og søgte at godtgjøre, at Møderne i Belgrave-Square ikke havde været saa uskyldige som Berryer havde villet udgive dem for. Man havde i Belgrave-Square holdt Stænderforsamlinger (etats generaux) efter en lille Maalestok; man havde proclameret et andet Kongerige, eller dog i det mindste fundet Behag i at forhaane og angribe Frankerigs nuværende Regjering. J Aaret 1830 havde Folkets Villie, paa hvilken nu ogsaa Legitimisterne syntes at beraabe sig, proclammeret en Regjering, der havde valgt, til sit Valgsprog: "Frihed og offentlig Orden." Havde man maaskee ogsaa oprullet denne Fane i Belgrave=S., Nei, der havde man handlet ifølge en Ret, som man satte over enhver anden Ret, nemlig: Legitimitetens Ret, der vilde man betragte hvad der var skeet i Aaret 1830, som uskeet. Vel havde man, i den afmægtige Tilstand, hvori man var stedet, maattet indskrænke sig til tomme Demonstrationer; men denne Omstændighed gjorde ikke Legitimisternes Bestræbelser mindre forbryderske. - Men Landet kjendte grant Legitimisternes Planer og Hensigter, og forblev desuagtet roligt og ubevæget; det forlangte ingen anden Satisfaction end en Paragraph i Adressen, hvori hine Demonstrationer dadledes. – Berryer besteg atter Talerstolen, for at stadfæste sin tidligere afgivne Erklæring, og antyde den Stilling, hvori han og hans Venner befandt sig ligeoverfor den uhyre Majoritet. Han forekastede hiin Majoritet en vis Mangel paa fiin Følelse. Have vi ikke forseet os, udbrød han, hvorfor vil man da udtale en Dadel over vort Forhold –, og have vi forseet os, hvorfor indstævnes vi da ikke for Pairsretten, J Aaret 1832 var man gaaet mere høihjertet frem imod ham; dengang havde man i det mindste havt Mod til at forlange, at man skulde anvende Dødsstraffen imod ham. Ogsaa andre legitimistiske Talere, navnligen de Valmy og Larey, der ligeledes havde aflagt et Besøg i Belgrave=S., toge Ordet. Fornemmelig yttrede den sidste Taler sig saa heftigt, at han af Præsidenten maatte kaldes til Orden. (Da Posten afgik, var Mødet endnu ikke sluttet.)