Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-07-02
Allerede fra de ældste Tider af gaves Love, der sigtede til at værne om Landmandens Fred. Den Danske Lov 1331–33 vil, at man, skal skaffe sig selv Fred; og Bøderne skulde bestemmes, af By- og Fangsmænd. Fælledskabet var den Gang paa sin høieste Pynt, og hiin Bestemmelse stod altsaa fuldkommen Harmonie med denne. Enhver tog sig, som T. Rothe siger, selv tilrette, og det galdt kun om at faae skrevet paa Stok, for at have tilfælles Drik, alt som det gaaer til endnu, hvor Fælleskabet sidder paa Høisædet. Forordningen af 14 April 1694 vilde bøde paa disse Uordener, og bestemte Løsepengene, men de vare saa ubetydelige, f. Ex. 4 s. for et Sviin og 1s. for et Faar, at man neppe kunde love sig kraftige Virkninger deraf. Endeligen udkom, et heelt Aarhundrede derefter, Forordningen af 29 Oct. 1794, hvis prisværdige Øiemed var, at tilveiebringe fuldkommen Fred. Det Ordsprog; man kan ikke have længer Fred end eens Nabo vil, synes saare anvendeligt paa Markfreden. Jeg kan tøire mine Creature, holde Røgter til mit Qvæg og mine Gjæs, men det er mig umueligt, at skaffe mig selv fuldkommen Fred fra min Naboes Side; thi jeg hverken raader over hans Creature, eller kan tvinge ham til at holde disse i tilbørlig Frastand fra mine Agere. Vel har man, for at forebygge Ulempe, bestemt Optagningspenge og Skadeserstatning; men begge Dele kunne ikke fordres førend Skaden allerede er skeet, og ere neppe tilstrækkelige til at holde den, der lider Skaden, nogenlunde skadesløs. Den efterladne Nabo kan ti Gange lade sit Qvæg gjøre Brud paa min Markfred, førend jeg en eneste Gang seer mig istand til at optage noget af hans Creature, og, naar jeg vel har optaget det, er Optagelsespengene saa ubetydelige, f. Ex. 12 s. for et stort Qvæghoved eller en Hest, og Skadens Burdering forbundet med en af Tingens Natur flydende saa stor Vidtløftighed, at den, der har Lyst til at føde sine Creature paa andres Bekostning, neppe derved i Fremtiden lader sig afholde fra 4 forstyrre Andres Fred. Spørger man, hvorfor man ikke forsynet sig med Hegn, saa svares, at man ved Hegn saare sjeldent og næsten aldrig kan frede. Hestene sætte bort og Gjæssene flyve over de bedste Hegn og Grøfter; Svinet borer sig med sin skarpe Tryne, igjennem, hvor det kun finder mindste Aabning, og Faaret springer over de bredeste Grøvter og de høieste Hegn. Det sidste stifter saa meget større Skade, som det bider Hjerte af Planterne og det unge Skud paa Frugttræerne. Skal tilbørlig Markfred kunne Alveiebringes, saa bør saavel Optagningspengene, som Skadeserstatningen være saa anseelige, at de kunne tvinge enhver til at skaffe sin Nabo Fred. Der gives i Almindelighed to Midler der kunne formaae Mennesket til at afværge Skade fra sin Næstes Eiendom: det moralske Bud, der siger: Du skal elske Din Næste som Dig selv, og Egen fordeel, der tilraaber os, vogt Dig for at forvolde Din Nabo Skade, thi ellers vil han gjøre samme Skjæl imod Dig eller skaffe sig Ret ved Lovene!" Dersom nu alle, eller kun de sleste, Mennesker, vare moralsksindede, saa maatte den moralske Følelse være det stærkeste Baand for dem: og Bøder vilde være overflødige. Men da de fleste kun frygte for det Tab og den Skade, de selv kunne lide, og derimod er ligegyldige ved den Ulempe, der møder Andre, saa synes det ogsaa rigtigst at gjøre det, man sikkerst kan regne paaderes Frygt for Egenskade, til det Middel, der skal afholde dem fra at forvolde Andre Skade. Ere Optagningspengene og Skadeserstatningen saa anseelige, at man frygter for at komme til at erlægge dem, saa vil man gjøre af Frygt, hvad man ellers kun gjør af Pligt. Men dermed er det ikke nok, ogsaa Leiligheden til Ufred, Ævrets Opgivelse, bør bortryddes. Ævret er af de kyndigste Landmænd blevet erklæret for en Landeplage, og de tilfældige Fordele, det maaskee kan medføre, kunne vel neppe komme i Sammenligning med den uberegnelige Skabe det forvolder naar enhver kan lade sine Creature løbe ind paa andres Marker. Det er umueligt at alle kunne have indhøstet deres Sæd paa eengang, og den, der endnu ikke er færdig med Høstningen, maa altsaa tage til Takke med, at hans Korne eller Kartoffelager ødelægges af Andres Creature. Men det er ikke blot den Skade, Creaturene forvolde, som her maa komme i Beregning; ogsaa afholder Ævret den mindre vindskibelige Landmand fra at lægge sig efter Staldforring, saae sildige Græsarter, der tjene til sildig Grøn foring o. s. v., noget, som er saa høiligen nødvendigt til Agerdyrkningens Opkomst. Hvor meget maa det ikke smerte den vindskibelige Landmand, naar han paa en fraliggende Jordlod, hvor han f. Ex. har lagt Kartofler, men som han umueligen kan frede, skal see sine i frodig Væxt staaende Frugter henad Efteraaret oprodede af Sviin, hvis egennyttige Eier naturligviis bedre finder sin Regning ved at fodre dem med Andres end med sine egne Kartofler, Naar Markens Fred først er gjort til et fælles Gode for Alle, og ingen meere kan finde nogen Fordeel ved at forstyrre den, naar man ikke meere med Ligegyldighed vil see Creature løbe ind paa Kornagere a., men strax gjøre Anskrig og Anstalter til Skades Afværgelse, da vil Hegn *), der, saaledes som det paa de fleste Steder nu er, skiller Danmark ved saa meget Agerland, blive en Unødvendighed, og Fred komme af sig selv. Om Holmens Broes Optrækning.