Adresseavis for Børn, 1780-11-29
Bekjendtgjørelse. Agner havde to Sønner, og deres Forfremmelse i Dyd og Sæder, og i Duelighed til Livets Forretninger, var næsten alle hans Ønskers Maal. J sær har han en om Kjerlighed for den Ældste, som Naturen havde begavet med et godt Hoved; og tegnede ogsaa i Barndommen til at blive et dydigt Menneske. Og hvad han ikke var elsket af Faderen, saa blev han af hans Moder, som efter sit ømme Moderhjerte altid havde et kjerligt Øye til sin Søn. Men det Gode, som fandtes hos Sønnen, hvis Navn var Myrtil, blev snart qvalt af en Stivhed og en Haardnakkenhed, som ofte satte Forældrene i Bekymring. Han havde sterke Passioner, og ikke sjelden syndes Stolthed og Paastaaenhed at prædominere. Men da der gaves Øye blikke, hvori Hjertet kom for Dagen, og nu og da et Glimt lod sig see af noget Godt og Ædelt, saa haabede Forældrene, ved stedse at underholde ham med sunde Moraler og Forestillinger om det Gode i Verden, at han ved Aarene skulde blive et godt Menneske, en nyttigt Lem i det menneskelige Selskab, og en Ære for dem paa deres gamle Alder. Myrtil vorde op, og af Forældrene blev sat til at opdrages i Studeringer. Men hvorledes det gik eller ikke gik, saa blev andre ryggesløse Lærlinges Selskab, Friheden, og mange andre Leyligheder til daarlige Handlinger, Tynder til mange slette Stræger hos ham. Han blev omsider ryggesløs, tabde Lysten til Studeringer, foragtede Formaninger, og fyldte sit Hoved med de daarligste Forsætter af Verden. Forældrene saae snart, til megen Gremmelse, denne Forandring hos deres Søn; og nu bleve hans Laster saa utaalelige, at de maatte straffes paa en følelig Maade. Dette gjorde sin ønskelige Virkning, og efter nogen Tid saae de en omvendt og godt Barn i deres Søn, deres Haab oplivedes. Hans Fortrydelse, hans Følelse af sin for Børn. Forseelse, hans Skamfuldhed gav tilkjende, at han indsaae sin Vildfarelse, og var paa Forbedringens Vey. Dette Væsen bedrog Forældrene paa nye de kunde nu ikke tænke noget Ondt eller Lastefuldt om deres Søn. Men Ulykken var, han handlede nu mere lumske, og lærde bedre at skiule sine Daarligheder; han forsømde sine Pligter, gjorde hverken det ene eller det andet, og anvendte sin Ungdoms Tid til alt det, som nedrigt og slet var. Han løy, han stial; han bedrog sine Kammerater, foragtede sin Lærer; og endelig til sidst, da han merkede, at Forældrene paa ny vare komne efter hans Skarnstykker, saa betog en utidig Frygt ham, og han løb bort. Jmidlertid blev Forældrenes Sorg meget stor over deres Børn, ja Gremmelsen fik saa megen Magt over dem, at den tilsidst lagde dem i Graven. Nogle Aar forløb, og man hørde ikke det ringeste til Myrtil. Den yngre Søn, som just ikke besad hans Forstand, men derimod et naturligt godt Hjerte, var ved sin Flid og GudsFrygt voxet op og blevet en holden Mand. Han havde kjøbt sig en Gaard paa Landet, og levede der velsignet og fornøyet. Myrtil blev ved at reyse, han havde rendt bort af en Tjeneste i en anden naar han havde forsøgt et, fik han Lyst til et andet, og blev saa længe ved, til ingen vilde eller torde have med ham at bestille. Det magelige Liv blev ham omsider kjert, og nu gav han sig til at betle men da dette ikke tilstrækkelig kunde føde ham, og hele Verden skyede ham, saa glemde han nu gandske Gud, og kastede sig ind under Lasterne. Her øvede han sig i nogle Aar, stial og bedrøg, for at underholde Livet; men endelig blev han grebet i et Tyverie, blev pidsket og sat i Børnehuset. Her sad han i fem Aar, førend han kom paa fri Fod igien; men endnu var han lige lykkelig, intet forstod han, og intet havde han læt. Her maatte altsaa tænkes paa nye Nedrigheder, for at opholde Livet. Den vante Tyvehaand begyndte paa nye sit Haandverk. Her blev han anden gang grebet, og hans Dom faldt nu, han skulde brændemerkes og være en uærlig Slave sin Lives Tid. Jmidlertid havde han faaet at høre, at hans Broder levede i saadan Velstand. Han seer derfor Leylighed at desertere forinden, og begiver sig til sin Broder, i Haab han skulde rædde ham. Broderen sætter ham i Rette for hans slette Væsen, og lod, som han Avis. ikke vilde vide af ham at sige, omendskjønt han dog hemmelig sørgede over hans elendige Tilstand. Da den Ryggesløse og Ugudelige troede, at hans lykkeligere Broder foragtede ham, saa, for at hævne sig og gjøre Lasterne fuldkomne, satte han hemmelig Jld paa hans Gaard; men omendskjønt Guds Haand svarede den fra Jlden, saa blev dog Gierningsmanden grebet og dømt som en Mordbrænder. Søe-Skade.