Berlingske Tidende, 1782-02-11
Fra Jtalien, den 20de Januarii. Man seer her Afskriften af et Promemoria, som den i Wien residerende Pavelige Nuntius, Monsignor Garampi, har overleveret Statskanzleren, Hr. Fyrsten af Kaunitz, den 12te i forrige Maaned, hvori samme yttrer adskillige Bekom ringer, i Anledning af de Keiserlige Forordninger, som Tiid efter anden ere komne for Lyset, og offentligen blevne bekiendtgjorte, saasom derved ere skeete endeel Forandringer i de Geistlige eller Kirke=Sagerne. Ligeledes seer man og det Svar, som høybemeldte Hr. Fyrsten har givet paa dette Promemoria, i hvilket i Særdeleshed oplyses de fem Poster, som Nuntiusen, havde anført i sit Promemoria. For det første havde samme formeent, at de Keiserlige Resolutioner i Sager, der angaae de Geistlige, og Ophævelsen af nogle Klostere, som maaskee burde have Sted, kunde blive anseete som Jndretninger, der vare skadelige for Religionen og Kirken, Sielenes aandelige Vel, og de for Religionen foreskrevne Love og Skikke. Fodet andet havde han forudsat, at der var en Ophævelse af Geistlige Ordener og Klostere i Verk, som høytideligen var bleven samtykt af Kirken. For det tredie og fierde havde han udladt sig med nogle ubesindige Udtrykke og Talemaader, og tillige villet insinuere Mueligheden af et vist Tilfælde; og for det femte havde han formeent, at Keiseren havde disponeret over Rettigheder og tillagt Bisperne samme, som dog tilkom Paven allene og ingen anden. Disse Udladelser (siger Hr. Statskanzleren) ere meget haarde, og dog skulde Hs. Majest. have anhørt og taalt samme som saadanne, der ey vare skeete efter den hellige Faders befaling, men kunde tilskrives Hr. Legatens overdrevne Nidkierhed, hvis han ikke havde erfaret, at Hr. Legatten allerede havde meddeelt sit Promemoria til en Deel Biskoper, hans Undersaatere, og andre, uden derpaa at oppebie Svar. Paa det nu denne Meddeelelse ikke skal giøre nogen vrang Jndtryk, saa har hans Majestæt allen villet det angaaende, at Hof= og Statskanzleren i Høystsammes Navn korteligen besvarer foranførte Punkter. Paa den første Punkt. Hvad angaaer den Forandring, som Hs. Majestæt har gjort, ved at afskaffe de Misbruge, der efterhaanden have indsneget sig i Kirkens Disciplinal=Sager, da er det saa langt fra, at den geraader Kirken til Skade, at den jo meget meere bliver samme til en sand Fordeel og Opbyggelse. - At afskaffe Misbruge, eller giøre Forandringer og Forbedrelser, som ikke angaae nogen dogmatisk Materie, eller som ere blot geistlige, kan ikke dependere af Paven, som den, der, begge disse Punkter undtagne, ikke har nogen Myndighed i Staten, thi det tilkommer Monarken, som allene befalet i Staten, og har Ret dertil. Hertil henhører alt, hvad der angaaer Geistlighedens udvortes Disciplin, og i Særdeleshed de geistlige Ordener. - De geistlige Ordener høre er til det Væsentlige i Troen og Religionen. De have de Fyrsters Tilladelse for deres Tilværelse at takke, i hvis Stater de befinde sig. Keiseren har altsaa den Ret, og er forpligtet til, i Følge de Rettigheder, som tilkommer en Souverain, at forordne og befale, hvad der ikke er blot dogmatiske eller geistlige Paa den anden Punkt. Det er saa meget imod Hs. Majestæts bekiendte billighed, at fornærme nogens virkelige Rettigheder, at han endog aldrig har tænkt paa at forord noget i Henseende til de Geistlige Ordeners Ophævelse, hvilke af den hellige Stoel ere høytideligen blevne billigede, saasom det er Høystsamme fuldkommen ligegyldigt om disse Klosteres Ordener, som ere blevne ophævede i hans Stater, vedblive i andre Fyrsters Stater, eller ikke. Men ligesom Hs. Majestæt aldrig blander sig i de Sager, i hvilke det tilkommer Paven eller den hele Kirke, at udøve en grundet Jurisdiction, saasom i dogmatiske eller blot geistlige Materier; saa vil han ey heller tillade, at man blander sig i Beslutninger, som ene og allene tilkomme Fyrstendommets høyeste Magt, og hvortil uden Undtagelse alt det henhører, som findes i Kirken blot som et menneskelig Jnstitut, og som ikke kunde være blevet optaget i samme uden den høyeste Magts Tilladelse. Alle disse Ting kunne og maae forandres af den lovgivende Magt, ja gandske afskaffes, saasnart Statsgrunde, Misbruge eller andre Tiids=Omstændigheder kunne udfordre saadant. Hvad den tredie og fierde Punkt angaaer, saa smig rer man sig med, at Hr. Legaten vil efter et modnere Overlæg sige til sig selv det, som man i Henseende til denne Punkt kunde sige ham. Paa den femte Post. Det kan ikke henhøre til den Classe af Forrettigheder, som tilkomme Paven allene, hvad der i saa mange hundrede Aars Tiid paa en almindelig bekiendt Maade har hørt til de Rettigheder, som en tilkomme Bispedømmet, og ere uadskillelige fra samme. Hvorfor ogsaa Hs. Majestæt lader Bisperne i sine Stater paa nye sætte sig i Besiddelse og Udøvelse af de Rettigheder, som de have havt fra Begyndelsen af og uden Tvivl tilkommer deres Embede, hvorved han altsaa ikke har gjort andet end hæve en Misbrug, som var meget skadelig for hans Undersaatere, Paris, den 25de Januarii.