Viborger Samler, 1842-11-05
Som et mechanisk Talent, der, uden nogen Anviisning, alene ved Talent og Selvstudium har bragt det til megen Fuldkommenhed, fremhæver "Aalb. Av." Glarmester Nielsen i Nibe. Denne Mand har nemlig selv indrettet sig en sindrig Staaltraadsvæv, samt en Sømmaskine, der viser sig i høi Grad hensigtsmæssig, og han forfærdiger nu Kornrensemaskiner, der i enhver Henseende synes at udmærke sig fremfor de hidtil kjendte og anvendte. Sigte og Solde af Staal= og Messingtraad forfærdiger han med en Soliditet og Accuratesse, der sætter dem ved Siden af Udlandets bedste Frembringelser, Glædeligt vilde det være, om denne Mands Talent og mangeaarige Flid maatte erhverve ham den Paaskjønnelse i Publicum, han fortjener, og aabne ham en større Virkekreds Viborg Stænderforsamling. J det ellevte Møde oplæstes derefter af Landsoverretsprocurator Jespersen et af ham indgivet Andragende fra Districtslægerne i Jylland angaaende Forbedring i deres Kaar. Comitee nedsattes af 3 Medlemmer (Jespersen, Rosenørn, Schiøtt) Tolvte Møde, d. 27de Octbr. Efterat Præsidenten havde anmeldt adskillige private Andragender, som vare indkomne, foretoges Sagen om den foreslaaede Ophævelse af Bomindretningen, og som Referent for den i Anledning heraf nedsatte Comitee oplæste Kammerjunker Lüttichau den af samme afgivne Betænkning. Men Sagen blev endnu kun foreløbigen behandlet, Fremdeles oplæste Godsforvalter Hjort det af ham indgivne Andragende, sigtende til at fremkalde et Lovbud, hvorefter gjensidig Forpligtelse i Trangstilfælde skulde paahvile Forældre og Børn til at understøtte hinanden. Hovedpuncterne i dette Lovbud skulde være: 1) At Forældre og Børn, uden Hensyn til om disse endnu vare Fædrenemagten undergivne eller ikke, skulde i indtrædende Trangs tilfælde være pligtige til giensidigen og i det Forhold, hvori de kaldes til Arv efter Lovgivningen, at understøtte hinanden; – 2) at Overøvrigheden skulde være den Autoritet, der i paakommende Tilfælde ved Decret bragte dette Lovbud til Anvendelse. Saavel Proponenten som flere i Andre af Forsamlingen forsikkrede, at der viste sig en stærk Tendents, endog hos meget formuende Folk, til at kaste Byrden af deres fattige Forældres Forsørgelse over paa det almindelige Fattigvæsen, ja man saae ofte, at velhavende Forældre overdroge til deres Børn Alt hvad de eiede, og umiddelbart derefter, eller efter en kort Tids Forløb, henvendte de sig til Fattigbestyrelsen og Understøttelse af Communen, og denne maatte da finde sig i at paatage sig Forsørgelsespligten. Der fortaltes endog Exempler paa, at Forældre, der have opoffret meget for deres Børn, paa Tro og Love have afstaaet disse deres Eiendomme uden skriftligt Document, og at Børnene siden paa en høist uforsvarlig Maade have forladt Forældrene, saa at disse have maattet skyde sig ind under Fattigvæsenet. Uagtet den kgl. Commissarius fandt det i flere Henseender misligt, ved en Lov at gjøre Børns Omsorg for trængende Forældre, og omvendt, til en Tvangspligt, anbefalede han dog Nedsættelsen af Commitee i denne Sag. En saadan blev ogsaa nedsat (Tage=Müller, Hjort, Fielstrup, Schjødte, Larsen, Funder). - Stiftsprovst Schjødte oplæste dernæst det af ham indgivne Andragende fra Geistligheden i Sunds Herred i Fyen, sigtende til at modarbeide Edens Misbrug. Jfølge dette Andragende burde 1) Eden aldrig anvendes, uden hvor Sagen ikke paa nogen anden Maade lod sig afgjøre, 2) aldrig uden den høieste Nødvendighed i saadanne Sager, hvori den Sværgende selv er interesseret, og hvor altsaa Fristelsen til Edens Misbrug er saastor, f. Ex. i Paternitetssager. Fremdeles maatte det 3) blive Statens Opgave at omgive Edens Aflæggelse med al den Høitidelighed, som kan indprente den Sværgende Ærbødighed for dens Vigtighed og Hellighed. Endvidere maatte det 4) gjøres til en Regel, der aldrig uden den høieste Nødvendighed maatte tilsidesættes, at Eden altid aflagdes paa vedkommende offentlige Thingsted, hvor Altdet burde fjernes, som kunde indvirke forstyrrende paa den hellige Handling, og alt det Ydre ved Edens Aflæggelse maatte være saaledes indrettet, at det hos Vedkommende kunde vække Følelsen af Edens hellige og alvorsfulde Betydning. Jsærdeleshed burde det indprentes Edtageren aldrig at undlade at oplæse Formaningstalen paa en værdig Maade, og stedse lade det være sig yderst magt paaliggende at foretage den hellige Handling med al mulig Alvor og Høitidelighed. Endelig burde der 5) gives Præsten Leilighed til at tale med Vedkommende førend Edens Aflæggelse, og 6) fastsættes en bestemt Søndag i Aaret, paa hvilken Præsten i sin Prædiken skulde udvikle Edens Betydning og Hellighed. – Den kgl. Commissarius omtalte det i flere Henseender Mislige i at indskrænke Edens Brug, hvormeget han end med Hensyn til Edens Hellighed og mulige Overtrædelse ansaae en saadan Jndskrænkning for ønskelig; iøvrigt troede han ikke, at der i denne Henseende vilde udrettes noget Væsentligt ved det fremsatte Forslag. Justitsraad With udviklede dette videre og yttrede med Hensyn til det næstsidste Punct i Andragendet: At en Præst altid skulde være tilstede ved Edens Aflæggelse, vilde medføre enorme Besværligheder, og Følgen maatte blive, at Præsterne, ialtfald efter Tour indbyrdes, kom til at møde hver Dag paa Dommerens Comptoir, da det ikke forud kunde vides, om der ikke den Dag kunde blive aflagt en Ed. Det synes mig overhovedet, at der ligger noget Egenkjærligt i dette Forslag, som om Dommeren ikke kunde paatage sig den samme ærværdige Mine som Præsterne, og ikke med samme Salvelse som disse kunde oplæse Formaningen. - Oliemøller Schytte fandt, at Eden blev misbrugt ved at anvendes for hyppigt, f. Ex. ved Syns- og Taxationsforretninger og i ethvert Tilfælde hvor et Skjøn skal afgives, selv naar Sagen angaaer de allerubetydeligste Gjenstande, f. Ex. en Gruushob, et Plankeværk, et Stakit, og at det virkelig var oprørende, at Ed skulde aflægges i saadanne Tilfælde.