Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-07-06
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. och votzosthaSextende Aargang. No. 54. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 6 Juli 1819. Om Opdragelsen. (Slutning; see forr. No.)Men det er et allene Barnets Ufuldkommenheder og Udyder, vi bør stræbe at forebygge, svække, dæmpe og lede til Held for dets vordende Fremtid, selve dets gode Evner og Dyder maa vi søge at udvikle, hvor de findes svage, eller hvor de, om jeg saa maa sige, ligge i bunden Tilstand, at lede og styre dem, hvor de kunne udarte til Svagheder, Overdrivelse og Laster, at bringe dets ædle Drivter til en Harmonie, hvis Resultat vorder Dyd og relativ muligste Fuldkommenhed; at lede de vædle saaledes, at selv disses Frugter vorde heldbringende, heldbringende for dem selv, men hvor saadant ei bliver gjørligt, saa dog for os, for andre vore Samtidige og for kommende Slægter. Denne er Forældres, denne er Læreres, denne enhver Barndoms Ven og Foresattes hellige Pligt. Denne Forretning er det, vi kalde Børne=Opdragelse; paa denne bør vi arbeide med Jver, med Mod, Ufortrødenhed, med Forstand og forenede Kræfter. Erkiende vi Nødvendigheden heraf, vor Forpligtelse hertil, og handle vi overeensstemmende med denne Overbeviisning, da skulle vi endnu kunne sande de af saa mange vise og tænkende Opdragere yttrede Paastande, at Gud er frembragte noget Ondt, men kun i det Høieste Beqvemhed til det Onde, at alle Børn komme uskyldige af Naturens Skjød, at i ethvert Barns Hierte ligger en god Jordbund, naar vi kun forstaae at finde og bearbeide den; men at ogsaa den fedeste Jordbund er mest tilbøielig til at udvikle det Ukrudtsfrø, som indsneg sig i den; at der alene er for at bespare os selv Bebreidelsen, vi beskylde Naturen, og dadle den for at gjøre os selv rene; at Naturen uddelede sine Aandsgaver og Legems Evner mere ligeligen end i Almindelighed antages; at det Hang til det Onde, den Ulyst til det Gode, som ustridigen findes i større eller mindre Grad hos alle Børn, ikke saa meget er en Naturfeil, som meget mere en, ved Opdragelsen og Omgang urigtigen ledet og udviklet Yttring af Sielens og Legemets gode Anlæg, hvormed Spiren til det Gode qvæles eller gives en skadelig Retning, at det som oftest er i Forhold til Dannelsen og vore givne Exempler, at de gode Egenskaber vise sig saa forskjellige i de forskjellige Subjekter, snart udarte til Laster, snart fremblomstre til Dyder o. s. v. Vi see da Nødvendigheden af Børne-Opdragelsen; vi erkiende dens veldædige Jndflydelse paa det enkelte Menneske og paa Samfundet, men uagtet vi tilstaae, dette, maatte vi dog nægte al Erfaring, hvis vi heraf ubetinget vilde antage den Sætning: at en god Opdragelse stedse viser sine gode Følger, eller at det, uden Undtagelse, er Opdragernes Skyld, at Børnene blive onde og mislykkes. Uden at indlade os paa Afgjørelsen, hvorvidt den af en vis Forfatter yttrede Paastand fortjener Medhold eller ikke: "at de menneskelige Karakterers Forskjellighed maa, for det Hele, være ligesaa hensigtsmæssig som Planternes og Dyrenes, ville vidog her tage Naturen til Exempel, og spørge derfor, høster da vel den kyndige, flittige og arbeidsomme Bonde stedse reent Korn af hans rene Udsæd, fyldes da stedse hans Lade i Forhold til det billige Haab han gjorde sig om Udfaldet af hans viisligen og i behørig Tid nedlagte Udsæd- nei - svare vi eenstemmigen, men ligesom det her gaaer Landmanden, saaledes gaaer det ogsaa ofte med den retskafne Børne-Opdragers Forhaabninger, ofte synes den allerbedste Opdragelses Frugter ei alene for en Tid at udeblive, men Barnet endog Dag for Dag at forværres, og her mindes vi Jesu lærerige Lignelse om Klinten, som Fienden, da Sædemanden sov, listede sig til at udstrøe blandt den udsaaede rene Hvede: til saadanne Fiender henregne vi især andre fordærvede Børn, Tyende og flere voxne Mennesker, som ved Gebærder, Ord og Handlinger udsaae deres giftige Ukrudsfrø i det uskyldige Hjerte. Hvilken Bonde kan stedse være paa sin Ager, forat hindre sin ondskabsfulde Nabo i at besaae den med Ukrud, hvor letteligen er ei det lille Fre nedlagt, og hvor vanskeligt at borttage det igjen, kunde det end skjælnes af det meest grantseende Øie? – hvilken Børne-Opdrager kan stedse forebygge at een eller anden af de mange Legioner Sædelighedens Fiender lister sig til at udsaae U dydens Frø i det ubevogtede Hjerte, og hvo vil opdage, end sige udrydde det, forinden det allerede staaer fremskudt, skjøndt med fine Blade, saa dog maaske med sin lange Korn-Tidsels Rod befæstet i Hjertets Jnderste, maaskee afknibe vi Toppen, men den tilbageblevne Rod vil tidligt eller sildigt vise sig ved paa ny at fremskyde, og hvo uden Almagtens Kraft formaaer da at udrydde Roden med alle dens saftfulde Fibrer, Lad os imidlertid ei troe, at vor anvendte Umage stedse er forgjeves, der hvor vi see Opdragelsens Virkninger udeblive for en Tid, eller Kornet endog at forværres istedet for at forbedres; vel er det sandt, at den gode Opdragelses gavnlige Følger vise sig ofte tidligen, men ogsaa hos Mange først seent og efter lang Tids Forløb. Det udsaaede Frø ligger ofte i flere Uger eller endog Maaneder længere end sædvanligen i Jorden, men see, naar allerede vort Haab næsten er forsvundet, falder en mild frugtbringende Regn, og vi see det da pludseligen at frembryde, ja ofte endog langt at overgaae det tidligere opkomme i Vært og indvortes Godhed; eller og de unge, itide opkomne Planter bemærkes ei forinden den qvælende Nelde og Skarntyde bedække det for vort Øje, men lader os borttage hiint Ukrud, lader os rense det tilsyneladende vilde Beed, og det skal staae, skjøndt vel i Førstningen med svage, saa dog ei redningsløse Planter. Ogsaa den gode Opdragelses gavnlige Frugter udeblive vist kuns yderst sieldent ganske, og ofte forundres vi over at see den gode Sæd nedlagt i den tilsyneladende vanartede Ynglings Hjerte, uformærkt at udvikle sig, efterat det Jordlag, som hidtil hindrede Frøet i at fremskyde sin Spire, ved Eftertankens, Samvittighedens og Modgangens forenede Kraft er løsnet, eller efter at den alt for tørre og løse Jord hensigtsmæssigen er sammentraadt omkring Frøet; ikke sjeldent overraskes vi paa en høist behagelig Maade, ved at gienkiende den retskafne værdige Fader i den samme Mand, der, som opvoxende Yngling, var kjendt og afskyet som et Udskud blandt sine Jevnaldrede, medens Disse, som dengang afskyede og foragtede ham, mueligen ikke ere bedre, men maaske værre end de dengang vare. Paa Opdragelsen er det da at Øjemedet af hele vor Tilværelse hensigter; ved den er det at Mennesket hindres fra at udarte til et vildt uafrettet Dyr; den er det, som forebygger de Mangler, som selve Religion og Gudsfrygt ei formaae at udslette af Manden, hvis Dannelse i BørneAarene forsømtes; af denne Sæd, nedlagt i Barnets Hjerte, er det at Lyksalighedens Frugter tør ventes i Forhold til Sædemandens Klogskab, i Forening med Jordbundens og Udsædens Godhed, samt Tiden den er udsaaet. Opdragelsen besørges enten af Forældrenselv, af privat antagne eller ved offentlige Skoler ansatte Lærere, af Jnstitutbestyrere, eller endeligen af Præster, især paa Landet. At indlade os i nogen vidtløftig eller kritisk Undersøgelse om Hensigtsmæssigheden eller Jkkehensigtsmæssigheden af hiin eller denne Maade at danne Børn paa, er uden for vor Plan, imidlertid ville vi anføre Noget om hver Maade især. At Forældre selv bør, hvor muligt være deres Børns Opdragere, er et Bud, saa aldeles grundet i Naturen, at det intet Beviis behøver for at anerkjendes. For enhver retskaffen Fader, hvis Børns fysiske og moralske Vel ligger paa Hjertet, er det en sand Ulykke, ei selv at kunne vaage over deres Opdragelse. Jmidlertid er det, af Grunde som strax skulle vorde anførte, yderst sjeldent Tilfældet, at en Fader giver sig synderligen af med denne hellige Pligts Opfyldelse, da falder Barnet enten i Fremmedes Hænder, eller det, som endnu er værre, overgives, liig det ufornuftige Dyrs Afkom, sig selv. J første Tilfælde fordærves for det meste, i større eller mindre Grad, saavel dets fysiske, som intelletuelle og moralske Væsen, men i sidste Tilfælde see vi det ofte at udarte, som friraadig Skabning, til et Dyr, i disses Selskab see vi det opvoxe i Raahed, Svineri og den meest modbydelige Uvidenhed og Usædelighed, dets herlige Evner blive uudviklede eller sløves, undertrykkes og udslettes efterhaanden mere og mere; i disses Sted udvikles Lidenskaberne i hele deres frygtelige Vælde, vinde Overhaand over den yderst svage Fornuft, og begierligen griber Barnet ethvert Middel til at tilfredsstille disse, uvidende om deres ulyksalige Følger. Saaledes hensvinde de herlige nigienkaldelige Børne Aar, uden Lyst til nyttig Virksomhed eller andet Godt, foragtet og afskyet af Mængden, sjeldent eller maaske aldrig træffende paa den ædle Menneskeven, vorder det folkesky og fatter Had til dets Medbrødre, aldeles udstødt af det menneskelige Selskab, uanerkjendt for et Medlem af dette, føler det dog stedse sine fysiske Fornødenheder, ja høiere i visse Henseender, end det under andre Omstændigheder skulde have følt dem, ja det som er mere: det føler sine Rettigheder, en Følelse som aldrig udslettes af det menneskelige Bryst; det føler fysisk Kraft til at sætte sig i Besiddelse af de Rettigheder, dets Medborgere, gjorde det stridige og - griber ulovlige Midler for at opnaae dem, ulovlige, maaske uden at gjøre sig mindste, eller dog tydeligt Begreb om Ulovlig heden; ulovlige, fordi det aldrig lærde at tænke over Moral og Pligt, ulovlige, fordi det er berøvet Evnen og Leiligheden til at kunne vælge de lovlige. Saaledes uddannes og, hvis ikke uforudseete lykkelige Omstændigheder møde, modnes den raa Forbryder, hvis blotte Udvortes vækker Gysen og Afsky i Menneskebarmen og fremlokker Medynksomhedens brændende Taare af den tænkende Menneskevens Øie.