Adresseavis for Børn, 1779-04-07
Luften i Dannemark er ikke lige sund og behagelig, i Nørre Jylland for Exempel, er den temmelig raae, kold og fugtig, derimod i en Part af Sønder Jylland, saavel som i Fyhn, Siælland, er den meget mildere og bedre; J Lolland og Marsklandene er den usundest og gemeenlig tyk De mangfoldige Vinde som her blæse, er Aarsagen til Veirligets Forandringer; men de giøre os alligevel meget Gavn, i det de rense Luften. Blant disse Vinde er den Vestlige om Aaret den sædvanligste og stærkeste. Jordgrunden i de Danske Lande er for største Deelen lav og jevn. Men dette giør just Landet Kornrigt, og Frugtbart, saa det ikke allene tilstrækkelig og rigelig kan forsyne sine egne Undersaatter, med alt hvad de behøve til Livets Ophold, men endog overlade en stor Deel deraf til Kongens andet rige Norge, og endnu have til overs især i de frugtbare Aaringer, at sælge til Fremmede og Udenlandske, baade af Korn og Qvæg. Endnu har Dannemark en Herlighed, som er uskatteerlig, nemlig sine ypperlige Skove, og Tørve=Skiær, samt sine rige Fiskerier ved Søekysterne, i Søerne i Landet, i de mange Damme, Floder og Aaer, som Landene over alt besidde. Cor Avis Correspondence. Ædle omfølende Lærer Teophille! De vide maaskee endnu ikke den store Angest og Bedrøvelse, der overkom os her i Kiøbenhavn, om Morgenen den 31 Martii. Det var en Skrækkens=Dag, ædle Teophille, det forfærdeligste Øieblik, som den største Deel af nu levende Menneskeer har oplevet. Tænk Krudttaarnet paa Volden, ved Øster=Port, sprang i Luften. Gud, hvilket forfærdeligt Knal, men ach, end forfærdeligere var følgerne. Jeg gruer for at fortælle dem det. – Saa beroer mange Menneskers Liv og Velfærd kun paa et Øiebliks Udfald, og dog ere vi saa sikre, dog vandre vi paa Livets Bane med saadan Rolighed, ret som intet kunde møde os, uden foregaaende Varsel, eller som enhver Hendelse stod malet for os, og forudsagde de Ting, der skulde møde os. - Belav dem kiereste Theophile paa at høre en ligesaa rørende som skrækkelig Tildragelse, ikke uden Taare, ikke uden en inderlig Medfølelse af min Medskabnings fortæller jeg dem den. O, hvor medynk fuld, hvor forfærdet blev mit unge Hierte, Den, som kunde skue dette Syn, og ikke fælde en Taare, ikke blive rørt, ikke skielve, hvor langt uden for al Menneskelighed maatte hans Hierte, være. Ach de Siele, som i mindre end et Øieblik blev forflyttet til en Evighed. Ventede de vel dette, da de forlod deres Senge om Gud, hvad er et Menne Morgenen skes Dage, hvor usynlig et Skillerum imellem Liv og Død, J det ene Øieblik skuer han bekymret Solen, sysler sig med Støvets Ting, og lover sig maaskee glade Udsigter i Verden; og i det neste er han skiult for Solens Øie, pludselig rykt bort i en Evighed, og enten staaer glad eller skielvende for sin Dommer. - Men jeg viger maaskee for langt fra min Fortælling. Scenen, var rædsom, der saae man splittede Møller, der ruinerede Huse, der indfaldende Tage, og der nedslagne Vindver. - Gud, hvor saae det udi hvilken Jammer, hvilket ynkeligt Syn. Skulde Menneskeligheden ikke græde her, hvor skulde den da fælde Taare, og dog kunde Forskrækkelsen, og Elendigheden have bleven større. Tænk, det andet Krudt-Taarn, neppe mere end 50 Skridt for Børn. derfra, fyldt, efter Sigende, med dobbelt saameget Krudt, nærmere Byen, og - o, hvor beskiermende er den Almægtiges Haand. – og dette Krudt Taarn frelst, neppe en Steen rørt af dets Tag, omendskiønt de nærstaaende Huse nesten bleve nedstyrtede. Hvilken Haand var her, hvilken vel uden den Almægtige, som holdt Skrækkene i Tømme, og truede Ulykken, at holde sine Raserier fra en endnu grueligere Ødelæggelse. Var dette Taarn tillige sprunget, kiereste Theophille, hvor jammerligt havde det da seet ud i Kiøbenhavn. Liig dig, Lissabon, skulle mange tusende da maaskee have ligget dræbt under Gruset af de omrystede Huse, og Forfærdelsen, have stillet et langt sørgeligere Syn for de Overblevne. Men Herren er naadig; hans tugtende Haand faderlig; han viiste os, hvad han kunde, og tilbageholdt Straffens Udførelse. – O! hvilken Aarsag har vi ikke at frygte og tilbede saadan en Gud, som behøver kun en Guist, og et Øieblik til at lade denne Gnist udbrede Skræk, og Jammer, og Død over os. - Lev vel, kiereste Theophille, jeg kan ikke udholde at fortælle dem mere om denne sørgelige Tildragelse. Ol at vi altid maatte leve som det behager ham, den Almægtige. Ol at vi ikke ved vore Synder selv maatte nedraabe Hevnen over vore Hoveder, hvor forfærdeligt er det at falde for hans Vrede. Jeg slutter med et ængstelsefuldt Hierte, og en bedrøvet Siel; men Herren er naadig, han vil ikke være vred evindelig. Fra Deres forrige Discipel Frederich Gorhaab. Nyeheder.