Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1810-03-24
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. ans Modtage Syvende Aargang. No. 48. Kjøbenhavn, trykt hos P. H. Höeckes Enke. Løverdagen den 24 Martii, 1810. Kjøbenhavn trykt kan J. H. Höes Enke. Løverdagen den 4 Marts, 1 9. Tryggevælde-Stenen. Saare snevert og fattigt var Livet, dersom dets Udvikling var bunden til Nutids Form eller det ene var afhængigt af den enkelte Skikkelse, som det paa et vist Punkt i Tiden har, dersom ei en uafbrudt Kiæde fra Leed til Led forbandt det Nærværende med det Svundne, naar vi see tilbage mod Oldtids Skumring og Mørke – ligesom med idet Kommende, naar vi med uroligt Øie stirre udi den taageslørte Fremtid. Saa vilde Livets Herre, at den Strøm, paa hvis Bølger det glider frem, uden Afbrydelse, heel og udelelig, men her og der afgrændset ved endelig Beskuelse, skulde rulle med ustandselig Fart og i dens ilende Flugt føre Tidsaldere og Slægter og Folkeslag med sig i det hvirvlende Dyb, hvor det som har været, synes os at forgaae. Men saa er det ikke; thi hvor engang Livet yttrede sig, der forgaaer det aldrig; hvad der engang har nydt Tilværelsens Glæde, bliver aldrig til intet, men aabenbarer sig kun under andre Skikkelser. Livet er evigt og kun dets Skin er forgængeligt. Saa har det ogsaa givet Historien sit evige Præg, for at denne maa vidne endog for det sandselige Øie, at hvad der i Sandhed har levet af de hedengangne Tider, det lever endnu i den. Hvor Historiens Liv vil yttre sig kraftigen og reent for sandselig Beskuelse, der skeer det somhelst paa to Maader. Vi finde, at Menneskene, drevne af Længsel efter ogsaa i den sandselige Verden at leve efter Døden af indvortes Trang til at paatrykke den formløse Masse et eiendommeligt Præg, nemlig Tidsalderens, eller saadanne Jndividers, der herskede i denne - eller endelig af Konstens guddommelige Jndskydelser, som besiæler det Livløse med Jdeernes Liv - have i enhver Tidsalder, ja selv saa høit op i Tiden, at vi ei ved Aarhundreder kunne maale Afstanden - efterladt Spor af deres Hænders Gierninger, der skulde vidne for Efterkommerne. Vi nævne dem Mindesmærker. - Den samme Trang til at forlænge Tilværelsen i det Endelige driver Mennesket til at overgive Digtning, Sagn, Fortælling, og omsider den skrevne Krønike Bevaringen af saadan Jd og slige Bedrifter, som synes dem værdige til at overføre Enkelters og hele Slægters Liv til sildige Efterkommeres Erindring. Saaledes bliver Historie til. Mindemærker er det, vi her et Øieblik dvæle ved. At Norden ei savner dem, at ogsaa vore Fædres Aand lever i forskjellige Levninger, der ere bevarede os fra længst hensvundne Tider dette vide vi, og have altid vidst det; men ei have vi altid hædret disse Reliquier med den Agtelse og Ærbødighed, som vi fordre for saadanne Minder, dem vi reise os selv for den kommende Old. Ligegyldige have vi seet, at forgængelige Monumenter, som Tiden ligesom med Ærefrygt havde skaanet giennem en lang Raad af Aarhundreder, ved Skiødesløshed, Uvidenhed, Ringeagt eller endog den laveste Egennyttes Værk, ere af Menneskehaand tilintetgjorte. At endeel af disse vel ei fortiente anden Skjebne, nægter jeg ikke; men om vi end vilde antage det om dem alle, da er dette ei Skygge af Undskyldning for hines Brøde - thi Villien er det som dømmer os. Tiden er kommen, da ei længer fræk Ringeagt for Helligdomme, som ere Nationens Eiendom, tør ustraffet antaste disse. Udvortes Tvang maa nu virke, hvad Nationalaand, ei længer kunde. Et Kongebud har lyst Fred over Oldtidsminderne, da Tidsalderens Aand medførte, at den sløvede Følelse for det Hellige ei længer kunde giøre det. Et Samfund af kyndige Oldgrandskere er det ærefulde Hverv overdraget, at vaage over Efterlevelsen af Monarkens Villie, at bidrage til Oplysning og Fortolkning af det ærværdige Oldtids Maal, der giennem hine Levninger taler til os, og tilveiebringe Klarhed i deres Forhold til vort Fædrelands og Nordens Historie, hvor dette kan skee. Heraf og af andre Tegn tør vi maaskee ogsaa see et Glimt af Haab om, at den kommende Slægt med større Ærbødighed og meere levende Følelse end den, vi ere opvoksede med, ville betragte disse Tidernes Reliquier; at selv maaskee hos Mængden af de saakaldte Oplyste, vil vækkes en dybere Sands for disse Fortids Afprægninger; og at de ei længer af Mangel paa Nationalfølelse, af Uvidenhed eller Sløvhed ville ringeagte som fattigt, ubetydeligt og unyttigt, hvad de ligesaalidt kiendte i dets Væsen, som i dets Forhold *). Det, som har givet nærmest Anledning til disse Betragtninger, er den hidførte Siællandske Runesteen, bekiendt under Navnet Tryggevælde Stenen. Den er en af de anseeligste og bedste bevarede blandt de danske, og dens Beskuelse vil bedre end al Beskrivelse meddele enhver, som ønsker det, et sandseligt Begreb om det Slags Mindesmærker. Vore Fædre i Hedenold følte deres Kraft og prægede den i deres Værker. Deres Aand taler giennem de Steen Masser, som de med en An*) Udviklingen af mine Jdeer og Synspunktet for disse Gienstande, hvilket jeg troer at see som det rette, og hvad deraf udrinder og dermed staaer i Forbindelse, agter jeg, et Skrift om vore Oldtidsminder og om den nordiske Archacologie, at fremlægge for mine Medborgere. Det udkommer, i Fald de maatte ønske det, endnu i Løbet af dette Aar. strengelse, der synes os overordentlig, sankede, ofte lanqveis fra hentede, og reiste eller opførte for at bevare Afdødes Hædersminde, for at værne om deres Gravsteder eller tiene til Ansted for deres Gudsdyrkelse og hellige Skikke. Saa var det og en ældgammel Skik hos Nordboer, at hvor en særdeles mærkelig Mand eller Kvinde, en kjær Frænde, Ven eller Velgiører lagdes i Høi, der reiste de Efterlevende ved Graven en Kampesteen, sielden pyntelig tilhugget, men ofte saare stor og anseelig, hvorpaa Runemesterne (hine Tiders Billedhuggere) indgrove den Hedengangnes Navn, Æt og Frændskab, Krigsdaad eller anden mærkelig Gierning, som oftest ogsaa den Efterlevendes Navn, der lod Stenen reise, og undertiden et Ønske over den Døde, eller Forbandelse over dem, som vilde rykke hans Minde. Deslige Mindemærker med Runeskrift findes hyppigen i de nordiske Riger, sparsomt har man ogsaa hist og her i fremmede Lande fundet lignende. Giennem mange hundrede Aar have endeel af den staaet, hædrede og urørte, hvor vore Fædre satte dem, ja sommes Alder troer man stiger til et Aartusinde. Mange ere og, især i de sidste Snese Aar, af graadige Hænder bortførte, sprængte og adspredte omkring blandt andre betydningsløse Steenhobe. Endnu ere dog ikke gandske faa levnede os, men flere vore Frænder i Sverrige. Af danske Runestene eier Kiøbenhavn nu, ved den Kongel. antiquariske Commissions Omsorg, en af de ved Størrelse, Form og Skriftens Mængde anseeligste, inden sine Mure.