Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-02-15
Jngen virkelig stor Kunstner gjorde sig nogensinde skyldig i Kunstnid. Rafael levede med sine Elever, som med sine Venner, og omgikkes dem som sine Lige, elsket, agtet af de Kunstnere, hvis Kiærlighed han havde vundet ved sit blide Væsen, fandt han en besynderlig Fornøielse i at forbinde sig alle dem, som lagde sig efter samme Fag med ham, og naar de forlangte noget af hans Haand, slap han strax sine Arbeider for at tiene dem. Han overlod gjerne sine Tegninger til sine Elever, og han giorde sit Testament til deres Fordeel. Giulio Romano, den kiæreste blandt dem, fik Broderparten. Carl Vanloo levede paa samme Fod med fine Elever. Van Veen glimrer i Kunstens Aarbøger, som en ypperlig Maler, som en Mand af udbredt Lærdom, og som Rubens's Læremester. Rubens beundrede Veens Arbeider, og denne, fornøiet over at have en saa haabefuld Eleve, anvendte al sin Flid paa hans Dannelse, og ophørte ej at fryde sig over Rubens's Fremskridt, selv naar denne havde overgaaet ham. Veen opmuntrede ham til at giøre en Reise til Jtalien for at blive en fuldkommen Kunstner, og han forestilte ham for Statholderen, for at forskaffe ham nyttige Anbefalinger. Saa ædelt handlede den Mand, som var for Nederlænderne, hvad Polydor fra Carravaggio var for Jtalienerne; begge to have givet Reglerne for det Klardunkle, og Rubens har, i denne Henseende, ikke gjort andet end fuldkomme for den flandniske Skole, hvad Veen havde udøvet før ham. Rubens selv besøgte sielden sine gode Venner; men han tog meget vel imod enhver, som kom til ham, og han undskyldte sig med sine Arbeider og Mængden af byrdefulde Forretninger. Jmidlertid undslog han sig ej for at gaae hen og see de Maleres Arbeider, som begierede hans Raad, og langt fra at tillade sig nogensinde at fortale sine Kunstbrødres Verker, indskiød han dem en ædel Kappelyst ved at rose deres Bestræbelser. Rubens udmærkede sig ei alene ved sin Kunst, men og ved Statsklogskab og Lærdom. Aner, Titler og Ordensbaand, som der til hans Tid var meget godt Kiøb paa, agtede han for intet, førende altid i Munden, Livius's Sprog, gloriam qui Spreverit, veramhabebit, det er, hvo som foragter Æren, erlanger den sande Ære. Det samme Sprog har Salvator Rosa taget til Text for sin bekiendte Satira della pittura, som egentlig er en Satire paa de fleste Kunstneres Raaehed og Uvidenhed, hvorfra alle Daarligheder, selv den, om hvilken her tales, Kunstnid, reise sig. (*) Nogle have paastaaet, at Rubens, misundelig paa van Dyck, og frygtende for at overgaaes af ham, havde faaet ham til at forlade Historiemaleriet, for gandske at opofre sig til Portraitet. Men Rubens kunde ikke være misundelig paa nogen af sine Jævntidige, og hans bekiendte Karakter gjendriver tilstrækkelig denne Beskyldning. Det er ydermere af de Malerier, (*) Hvo kan her bare sig for at tænke paa den smagløse Allegorie og lige saa smagløse Tegning af Monumentet til Føhr, som dog var udkastet af en Architekt og, hvad endnu meere er, af en Professor i Videnskaberne, og det ved et Academie, som Kongen har skienket den skiønneste Bogsamling. Til hvad Nytte er denne Bogsamling, naar den ikke benyttedes ved en saa overordentlig Leilighed? som van Dyck har efterladt os, indlysende, at Rubens ej kunde frygte for at blive forbunklet af sin Eleve, da Kiendere vel i disse Malerier, have bemærket ypperlige Egenskaber og selv Aand, men dog fundet, at de staae langt neden for Rubens's fornemste Frembringelser. Langt fra at beskylde Mesteren for Misundelse, maa man rose ham for at have forudseet, at hans Eleve aldrig vilde giøre Lykke i Maleriets Hovedfag, men at han var kaldet til at bringe et lavere Slags til Kunstens høieste Spidse, og saaledes at sætte sig ved Siden af de største Mestere. Man kan derfor med Rette tillægge Rubens's, Raad van Dycke's glimrende Lykke. Cavedone blev af en Stormand, der opdagede et fortrinligt Anlæg til Maleriet hos ham, betroet til Hannibal og Ludvig Carracci's Omforg. Jnden kort Tid opvakte den unge Kunstner sine Kammeraters Misundelse, blandt andre Tiarini's, der adskillige Gange rev hans Tegninger i Stykker. Gulds derimod, glad over at have en saadan Meddiscipel, førte ham til Rom for at dele sine Arbeider med ham. Cavedone opholdt sig ei længe i denne Stad, og kom tilbage til Bologna, hvor han snart giorde Ludvig Carracci Rangen stridig. Denne, ubekiendt med Kunstnid, ophørte ej at bevidne ham Agtelse. Det kan dog ikke negtes, at Kappelysten, der opstaaer mellem de dueligste Kunstnere, frembringer undertiden Misundelse og Had. Pordenone blev efter Giorgione's Død, anseet forden eneste Maler, som man kunde sætte mod Tizian. Denne fattede en Misundelse, hvorpaa han gav saa kiendelige Prøver, at Pordenone ikke troede at være sikker paa sit Liv i Venedig, hvor Senatet ofte brugte ham med Udelukkelse af Tizian. Han malede ej meer uden at have sin Kaarde og sit Spær ved Siden, som om ham havde frygtet at Tizian skulde myrde ham. Det hemmelige Fiendskab, som bestandig herskede mellem disse to Malere, lod dem anspænde deres Kræfter for at overgaae hinanden indbyrdes, og Pordenone's Ære udbredte sig over hele Europa. Hannibal Carracci og hans Broder Augustin kunde ej leve sammen i en fuldkommen Enighed, og længtes efter hinanden, naar de vare adskilte. Flyttede de sammen, deres Klammer begyndte med fordobblet Heftighed. Saalænge de vare under Ludvigs Øine, formildede denne ved fra Blidhed, deres modsatte Gemytter; men han kunde ei forhindre, at den enes Medgang jo avlede den andens Misundelse. Lykkeligviis faldt denne Kappestrid ud til Fordeel for deres Kunst. Et mærkeligt Exempel paa Kappelyst, som ej førte til Kunstnid, er følgende. Albano og Guide stræbte af al Magt at overgaae hinanden. Denne Stræben maa det tilskrives, at de frembragte saa mange beundringsværdige Verker. Naar Gudo giorde et Stykke, og udstillede det i Bologna's Kirker, var man vis paa snart at see et af Albano paa samme Sted. Dog bare de, uagtet denne Kappesyge, giensidig Høiagtelse for hinanden.