Ribe Stifts Adresseaviser, 1816-02-09
Den aldre Cashill levede paa sine Godser i Jrland; den yngre Broder, Georg, boede i Dublin. Disse Brødre havde fra deres Barndom af ikke været Venner. Tvende Reiser til Indien og heldige Handelsforetagender havde gjort den yngste til en rig Mand. Han var i sin Ungdom blevet paa en ondskabsfuld Maade bedraget af en Pige, han inderlig elskede; desaarsag havde han siden ikke giftet sig. Han havde næsten ingen Venner, uden en Matros, der engang havde reddet hans Liv, og fra den Tid af forblev hos ham. Af Naturen var han mild og blid; men Modgang havde forvandles hans Mildhed til Alvor. Da han ingensteds kjædede sig meere end i Selskab, levede han eensomt og indgetogent. Uagtet han var rig, arbeidede han daglig flere Timer, for, sagde han til sin Brøder, der herved rystede paa Hovedet, at kunne i Nødsfald undvære Rigdom. Hans Broder, der gjærne vilde været valgt til Parlamentslem for Dublin, modsatte han sig ganske offentligt, og foraarsagede, han ikke blev valgt. Da Broderen derfore gjorde ham bittre Bebreidelser, tog Georg venskabelig hans Haand, og sagde, det gjorde mig ondt, men jeg maatte gjøre det; Retfærdighed gaaer for Kjærlighed og Mennesket for Broderen. Og hvad erholder du ved din Retfærdighed, spurgte den Ældste bittert - Rolig Søvn og biefald af min gamle Tom saa hedte hans Ven, Matrosen) det redeligste Menneske i Storbrittanien. Men Ministeren hader Dig Det skulde Du forekaste Ministeren. - Du veed, hvor lang hans Arm er. - Den rækker dog ikke over Graven. Men, han kan forstyrre din Lykke. Jh nu jeg arbeider jo just i den Hensigt, at han ikke skal kunne giøre det; desuden naar jeg opfylder min Pligt. . . . Pligt, og atter Pligt, sagde Broderen teende, som om han spottede denne Tanke, men i sit Hjerte følte han dog dette Ords Høihed, saa sielden han end selv gjorde, hvad han erkjender for Pligt. - Saaledes disputerede Brødrene altid, naar de vare sammen, og sædvanlig gik de, den ældste forbittret, og den yngste roelig fra hinanden. En Profes, som den Ældste førte med Nabo=Godseieren, og i hvilken Broderen tog dennes Parti, fordi han havde Ret, var Aarsag i, at al Omgang mellem dem for stedse blev afbrudt. De saae hinanden ikke oftere, men den Ældste var saa fast overbeviist om Broderens Retskaffenhed, at han paa sin Dødsseng indsatte ham til sin Søns Formynder, og gav ham uindskrænket Myndighed, over den efterladte Formue. - Sønnen fandt det høist besynderligt, at hans Fader gav ham en Mand til Formynder, som han i levende Live saa ofte havde kaldet en tungsindig Daare og en Fjende af enhver Fornøielse. Han havde fra sin Ungdom af inddrukket Faderens Uvillie mod Oncien; og har dede denne endnu stærkere, end hans Fader havde gjort, og dette Had voxte, da Onclen bød ham ikke at reise til London, men komme til Dublin. Edvard saa hed Sønnen, var ikke noget slet ung Menneske, men yderst letsindig. Han havde Talenter, men ingen Stadighed; han var godgjørende, men uden Grundsætninger, ikke lastefuld, men ikke heller nogen Fjende af Lasten. Han følte, at han ikke havde det Forsæt at gjøre Ondt; og saa, meente han, kunde han gjøre Alt, hvad han vilde. Jeg er, tænkte han, saa dydig, som det Menneske i Almindelighed behøver at være her paa Jorden, der ikke har frasagt sig Fornøielser, og som anseer Nydelse for Hensigten af sin Tilværelse. Med Uvillie ankom han til Dublin, hvor han blev modtaget af Onclen med en godmodig Rolighed. Det simple i Onclens Udtryk, den rolige Alvor i hans Ansigt, hans Kulde, det Fordringsfrie i hans Væsen, alt dette ansaae Edvard for Beviis paa en indskrænket Forstand. Vel havde han medbragt meget høie Begreber og Ons lens Retfærdighed og Dyd i Almindelighed; men ogsaa disse sank da han aldrig hørte ham tale om sine gode Handlinger, ei heller nogensinde kunde opdage nogen af dem. Pah! sagde det unge Menneske, han bedrager ikke, det er det Hele; han gaaer simpelt klædt, graver et Par Timer daglig i sin Hauge, det er til Slutningen den hele høie Dyd, som alle mine Følelser ere blevne opoffrede. - Med alt det var Edvard dog meere tilfreds med sin Ons le, end han havde ventet, han kunde blive; thi han fik allene nogle Lærdomme angaaende Ungdommens Uerfarenhed og Letsindighed, men havde forresten Friehed at leve, som han vilde. Edvard sværmede da naturligviis omkring; og Pengene, hans Onele bestemte ham, strakte da ikke til. (Forts.) nerdoter.