Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1778-12-18
Undersøgning angaaende Almuens Natur. Af en fransk Skribent. Jeg har troet indtil denne Dag, at Almuen havde Deel i den menneskelige Natur. Men da jeg nøiere eftertænkte Sagen, mødte mig nogle Tvivl, saa at det, jeg tilforn ansaae foren uimodsigelig Sandhed, bliver nu en Knude til at opløses. Men førend vi afhandle Spørsmaalet, da lader os tage Almuen hvor den er. Almuen var i forrige Tider den nyttigste, den dydigste, og følgeligen den ærværdigste Deel af et Folk. Den bestod at Agerdyrkere, af Haandverksfolk, af Kiøbmænd, af Financerere (), af Lærde og af Lovkyndige. De Lovkyndige have meent, at der var nok saa megen Ære ved at forhielpe Menneskene til deers Ret, som ved at dræbe dem, og de have, uden Kaardens Hielp, forskaffet sig adelig Værdighed. De Lærde, have, efter Horatses Exempel, anseet Almuen som ureen og vanhellig, og derfor vendt den Ryggen. Financererne have svinget sig saa høit i Veiret, at de maae giøre sig selv Vold, paa det de ikke skulle overgaae, men alleneste være lige med de Store. Det er nu ikke meere mueligt at regne Kiøbmændene iblant Almuen, siden de selv skamme sig ved deres Stand, og gaae ud af den, endog førend de gaae ud af den. Altsaa bliver der intet meere tilbage i Almuens Hob, end Agerdyrkere, Tienestefolk og Haandverksfolk, og ieg veed endda ikke, om man bør derunder befatte dette Slags kunstige Haandverksfolk, som arbeide paa Pragt og Overdaadighed; Hænder, som male en Vogn guddommeligen, som indfatte en Demant u forligneligen, som indrette en nye Mode uforbederligen, ligne ikke meere Almuens Hænder. Endskiønt Almuen er nu saaledes formindsket, saa er den dog ikke desmindre endnu den største, maaskee og den fornødenste Deel af et Folk; og i Henseende til denne dobbelte Betragtning, er det vel Umagen værd at man undersøger dens Natur. Bestaaer Almuen af Mennesker, Alle Philosopher ere overeenstemmende deri, at Fornuften er det Kiendetegn, som giør Forskiæl imellem Mennesker og Beester, Efter denne Grundsætning betragter ig Almuen, (a) Financere kaldes i Frankerig almindeligen alle de, som forpagte de Kongelige Oppebørseler; og mange af disse ere i Stand til at forstrække Regieringen nogle Millioner forud. og undersøger først, hvorledes den lever. Den boer under Straahytter, eller i nogle Afkroge, som vore Kiøbstæder og verlade til den efterdi man behøver dens Kræfter. Den staaer og med Solen, og uden at bekymre sig om Lykken, som smiller oven over den, saa tager den sine Klæder, der ere de samme baade Vinder og Sommer; den dyrker vore Jorde og Hauger, den graver i vore Bierge og Steengruber, den udskiærer vore Moser, den renser vore Gader, den bygger vore Huuse. og forarbeider vort Boeskab. Kommer der Hunger og Dyrtid, da tager til Takke med alting. Naar Dagen er til Ende, da legger den sig haardt og i Mødigheds Arme. Saaledes gjøre og de Dyr, som vi have gjort tamme; Oxen og Hesten beqvemme sig til alt det Slæb, som vi paalegge dem, uden at forlange andet af os end Føde og Huuslye. Er dette Fornuft? Lader os gaae Borgerstanden forbi, hvor Fornuften begynder først at spire frem, og lader os betragte den paa Æ. rens Skueplads, hvor dens Virkninger ere meere kiendelige Den boer under kostbare Lofte. Den lader sine Klæder væve af Guld og Silke. Den drager vellugtende Luft; den søger at opvække Begierlighed til at spise ved stærkt krydede Rætter, og naar den vil hvile sig efter Ørkesløshed, da legger den sig til at sove paa Duun. Naturens Drift veed ikke af andet end det Fornødne. Fornuften holder sig til det Overflødige, den udregner alle de Grader af Høiagtelse, som kunne flyde deraf. Nu af en artig Klædning, nu af et ziirligt Boeskab, nu af en smuk Eqvipage. Der er intet som undviger den, hverken Blomsterne fra Jtalien, eller de smaa Abekatte fra Amerika, eller de Chinesiske Figurer, og ved de nendelige smaa Ting tragter den efter at blive store Den naturlige Drift er sig altid selv liig. I mange hundrede Aar er Silkeormen blevet ved at spinde, og Beveren, at bygge. Almuen forretter i sine Verksteder det samme i Dag som den gjorde i Gaar. Fornuften gaaer en anden Vei, See engang dette Menneske, som har Fornuft for fire og Rigdom for hundrede, hvorledes han afvexler sine Forretninger, han forbedrer en Fernis, han bringer en Cristal Lysekrone til Fuldkommenhed, han opfinder en nye Mode, han tager imod Røgoffer af en Skribent, han sætter Skik paa en Actrice, han anordner et Giæstebud, han forestiller en anseelig Person ved Bordet. Snart mynstrer han sine Liberiebetientere, snart giver han sine Vogne nye Navne. I Dag lader han sig kiøre af en vild Kudsk, for at forskrække de Forbigaaende, i Morgen bliver han selv Kudsk for at faae dem til at lee. Almuen følger Naturens Drift endog i de Ting, som ere den meest magtpaaliggende og kiære. Lucas ægter Colette, efterdi han elsker hende; dersom han havde Fornuft, da tog han heller Maturine, som vilde bringe et større Stykke Jord til Medgift. Colette ammer selv sine Børn op; dersom hun forstod at sætte Priis paa en frisk Farve og paa Rolighed, da skulde hun lade sig nøie med at være Moder. Børnene blive store, og naar Lucas forarbeider Jorden i deres Paasyn, da lærer han dem at dyrke den; dersom han havde liden Eftertanke om denne Stands Elendigheder, da vilde han sige til dem: Mine Børn, tager eder gandske andre Ting for. Denne sandsesløse Fader døer, og han efterlader dem sin Jord til lige Deeling; havde han havt Forstand, da skulde han efterladt den alsammen til den Ældste. Jo mere ieg grandsker, jo mindre Fornuft finder ieg hos Almuen. Har den og Dyder, Jeg har ikke endnu læst nogen Lovtale over en Bonde; ligesom man ei heller giør nogen over Oxen, der har pløiet Jorden med ham. Meen, hvad, lader Almuen ikke see Taalmodighed, Den taaler Hunger, Heede, Kuld, de Store Stolthed, de Riges Overmod, Forpagteres Røverie, Underbetienteres Plyndren, ja endog de vilde Dyrs Hærgen og Ødeleggelse, hvilke den ikke tør jage ud af sine Kornmarke, af Ærbødighed, for de Mægtiges Fornøielser. Jeg tilstaaer, at Almuen er meget taalmodig, naar man igien vil tilstaae mig, at Taalmodighed er en Dyd, som findes hos de dummeste Creature. Almuen kan have gode Egenskaber, men dersom nogen vilde være saa paastaaende, og tillegge den Dyder, da maa han i det mindste tilstaae, at det er ikke Dyder, der øves med Overleggelse, og disse allene ere et Beviis paa Fornuft. Dersom Almuen er ædruelig, retfærdig, troe, gudfrygtig, da er den alt dette, uden at eftertænke, hvad Nytte den skal have deraf. Det er ikke saaledes at de forholde sig, som ere dydige og vide af hvad Aarsag de ere saa. Man eftertænker meget alvorligen, hvad man vil giøre af sin Ædruelighed, af sin Retfærdighed, af sin Troeskab, af sin Gudsfrygt. Man undersøger om disse Dyder, naar de saaes i rette Tid, kunne forskaffe et anseeligt Embede, eller et Bispedom. Enhver veed, at i Kong Ludvig den siortendes sidste Regierings Aar var heele Hoffet andægtigt. Forfatteren af en meget god Bog om Handelen spørger, hvorfor der sættes ikke nogen Præmie for en Bonde, som har dyrket de fleste Stykker Jord, for en Fabrikant, som har gjort det beste Stykke Tøi, Det er let at svare hertil, det er fordi Almuen, ligesaa lidet som de umælende Dyr, kan have nogen ærekiær Begierlighed til at overgaae hverandre. Da Caligula beskikkede sin Hest til Borgemester, gjorde han den derved ikke bedre. Regieringen veed nok hvad den giør. Dersom den menneskelige Natur ikke viser sig i Almuens gode Egenskaber, da lader den sig endnu langt mindre see i dens Laster, i Stedet for at fornemme Folks Laster bære et Stempel af Fornuften, som viser at de ere Mennesker. Naar en Haandverkmand er vred paa sin Kone, da banker han hende, men han bliver dog ved at leve hos hende; han er ligesom en Hiort, der handler ilde med sin Hind, og fører hende derefter hen i Kornmarkene; men naar Herren er misfornøiet med Fruen, da fører han hende anstændigen for Retten, og lader sig skille fra hende. En Kudsk, ligesom et Vildsvin, der kommer ind i en Viingaard, drikker sig fuld af en skarp Viin, den lugter endnu af Pressen; hans Herre lader sin Fornuft hvile i lækkre Vine og Himmeldrikke; han har gjort sine Betragtninger over den Dags nye Tidender, han har ført Ordet i adskillige Selskaber, han har dømt over tre halve Skuespil; man kan dog ikke altid tænke. En Røver af Almuen, ligesom et Tigerdyr der søger sit Rov, kræver trodsigen eders Pung, og man seer ham snarligen under Galgen; en fornemme Mand veed vel, at man maae have en Adkomst, en Bestilling eller et Embede for at plyndre, og han giør en anseelig Figur Overfalder I een af Almuen, han gaaer glubsk løs paa eder med de Vaaben Naturen har givet ham, ligesom en saaret Løve, der betiener sig af sine Tænder og Kløer; et Væsen, som tænker, dræber eder med Kaarden i Haanden, efter alle Kunstens og Ærens Regler. Disse Betænkninger og mange andre deslige svække min Troe og Almuens Menneskelighed; men en ny Betragtning giør mig næsten skamfuld over at jeg har nogensinde troet det. Den skiønneste, den ædelste Deel af Staten, den som forener Forstand med Rigdom og Høihed, denne Deel, siger ieg, troer det ikke; hvo er da jeg, at jeg skulde sige derimod, Dens Dom er skrevet i dens Forhold mod Almuen. Man har Senftdragere ligesom man har Muuleseler. Svøben er altid i Veiret over et gienstridigt Dyr; og hvilken vakker Herre bruger ikke sin Stok til at prygle en lumpen Karl, naar Leiligheden udkræver det En prægtig Herre driver for ved sin Karrete en Løber og en Hund. Paa Jagten synes det at være ligemeget, enten man jager en Hest ihiel eller en Jagthetienter, og naar et Feldtslag er holdt, da nævner man ligesaa lidet Soldaterne der ere dræbte, som Hestene der ere døde. Alle disse Ting forestille mig ikke andet end umælende Dyr i menneskelig Gestalt. Sagerne gaae saavidt, at Almuen selv tvivler om sin Stand; Ere vi da Beester, Det er et Spørsmaal, som man hører alt for ofte af Arbeidsfolk; Ere vi da Bester, Almue, det kunde vel være. Sleb som et Arbeidsbeest, pløi Jorden med Dyrene, og værer alle fornøiede dermed, om man lader eder ikke omkomme af Elendighed. Det er alt hvad Regieringen er eder skyldig, og Philosophien sætter eder i samme Rang. Man formane en Hof=Philosoph eller en vittig Frietænker til at troe vor Religions Hemmeligheder; hvad Svar faaer man af ham, Fortæl eders Fabler, for Almuen; det vil sige, for saadanne Væsener, der have ikke andet end menneskelig Gestalt. Denne menneskelige Gestalt, som man bliver vaer hos Almuen, gjør os noget tvivlraadig. Men bør man forlade sig paa de udvortes Anseelser, Nemption har udfundet at Carmin er ikke rød; Malebranche og Bexclep at vi leve i en Verden der er fuld af Forblindelser, og i hvilken der ere ingen Legemer; og uden at vige fra vor Materie, vil man sige, at disse vilde Menneskeer paa Bornco (a), at disse Havmennesker, som man har seet i Virginien og paa Høiden af Beest (b), at disse Satyrer, som forskrækkede Jndvaanerne i og omkring Alerandria, efter to store Helgenes Beretning (e), skal man troe, at disse usædvanlige Dyr vare rette Mennesker, fordi de havde menneskelig Skikkelse, () Mem. de Trerour 1791. P. 134. (b) Journ, des Scavans 1676. P. 351. (c) Mem. de Trevsur. 1725. P. 1902. Det er vanskeligt at imodstaae saa mange Grunde imod Almuens Menneskelighed. Jmidlertid foretager jeg mig at bevise den, og det for min Ammes Skyld, som har givet mig en god Melk, og af Godhed for en gammel Tiener, som har undertiden havt Ret imod mig. (Fortsættelsen følger.)