Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1804-06-22
Forbudet mod Danske Skrivters Jndførelse Sverrig opvakte en Opmærksomhed, som blev dobbelt forøget ved de i den Anledning mellem Grev v. Oxenstierne og Statsministeren Geheimeraad Bernstorff vexlede Noter. Hr. Profesfor Olivarius, Udgiveren af Skrivtet: Archi ves generales du Nord, var især den, over hvis Yttringer der blev ført Anke. Han har nu i sit Archiv søgt at fralægge sig hine Beskyldninger. Hans Retfærdiggjørelse kan ikke andet end interessere dette Blads Læsere, og Udgiveren har derfor ikke taget i Betænkning, at anføre her et Udtog deraf. Da han begyndte at udgive sin Journal, siger Professoren, blev den største Deel af Europa hjemsøgt af en ligesaa blodig som haardnakket Krig, hvis Øiemed og Følger vare meget forskellige fra de almin Det var imidlertid midt i denne ræd delige. somme Kamp mellem den meest modsatte Jnteresse, de meest modsatte og overdrevne Meninger, et han greb til Pennen med al den Tillid, som hans velmeente og rene Hensigter og hans Lyst til at gavne kunde indgyde ham. Naar han kalde om store Begivenheder, som foregit lige for vore Øine, saa fremstilte han dem med den strænge Apartiskhed, som anstaaer en Historieskriver, der føler sit Kalds Vigtighed, ønsker at fortjene den offentlige Agtelse og ikke søger andet end Fornuft og Sandhed. Lige langt fra Hyklerie og Frækhed, gjennemtrængt af den Agtelse, som man skylder Religionen, Nationerne og deres Regenter, har han nu allerede i sex Aar fulgt denne Bane med den for enhver ret kaffen Mand behagelige Bevidsthed, maaskee nogenlunde at have gavnet Fornuften og Sandheden, som han har vovet at sige de forskjellige Partier, uden dog at fornærme dem. Han havde derfor langt fra ikke ventet, enten at blive en Gjenstand for den Svenske Note eller for Paatale af en Nabomagt, imod hvilken han altid har iagttaget den strængeste Forsigtighed og til hvis Roes han saa ofte har talet. Han havde mindst troet, at han nogensinde skulde blive nødsaget til at forsvare sin Handlemaade og sine Meninger i Henseende til denne Regjering. *) Efter at have anført de omtalde Noter, som findes aftrykte i Collegialtidenden, siger Professoren: Den første Bebreidelse, som gjøres mig, er, at jeg har sagt: Sverrig lider endnu smerteligen af sine gamle Saar. Ved at fremsætte, vedbliver han, denne, i og for sig selv ubestemte, Yttring, har han ikke gjort andet end gjentaget hvad Carl den Tolvtes Historieskriver har sagt om Følgerne af denne Førstes Regjering og Ludvig Fjortendes Pragt og Erobringer. Gi Her anføres adskillige Beviser, som Oversætteren har udeladt, fordi han ikke indseer, hvad deres Bestemmelse er. Man kan mene det inderlig vel med en Regjering, uden at rose den, ligesom man kan rose den i een Henseende og være i en anden af andre Tanker om den. Oversætteren. ves der nogen Stat eller noget Rige, som han været fri for Uheld og som man ikke med mere eller mindre Føie kan sige det samme om Hvad der siges om Hoffets Pragt, an fores der endvidere, er uforskammer, Da Forfatteren paa ingen Maade har caracteriseret, Hoffets Pragt, saa troer han heller ikke at fortjene det Epithet, som tillægges det, han har sagt. Han fortjener det saa meget mindre, som han aldeles ikke har lastet denne Pragt, hvilket stadfæstes derved, at der i den Beskrivelse, han har gjort over Carousellen, der anføres som et Exempel paa Luxus, ikke findes et Ord, som røber denne Hensigt. Enhver veed desuden, at Hosluxus i visse Henseender er nødvendig, hvilken Mening han selv har forsvaret. Hvad der angaaer Forbudet mod Caffe, da har han, ved at fortælle dette Factum historisk, ikke troet, at kunne betjene sig af noget andet Udtryk end en vis Ustadighed Fluctuation, for at udtrykke den Hurtighed, hvormed to Tilladelser fulgte paa to Forbud, og hvorledes end hans Meninger i øvrigt maatte være, saa har han dog ikke tilladt sig at bedømme nogen af disse Mesurer. Dersom det er falskt, at Begjeringen har givet nogen Erklæring i Bayemanns Sag, saa har han derom været ligesaa ilde underrettet som den Hamborgske Correspondent. Denne almindelig udbredte og meget agtede Avis siger bestemt, at Bohemann er bleven overleveret til Dannemark, og at der i den Svenske Ordre, som er given i Anledning af hans Sag, erklæres af Hans Majestæt. At han har erfaret, at der existerer forskjellige Selskaber eller Ordener i hans Land. Har end den Svenske Ordre ikke været nogen Følge af den Bohemannske Sag, uagtet Correspondenten, dog forsikkrer det, og man siden, ved at sammenligne Facta med Datta har troet det, saa er det dog vist, at Bohemann er bleven tilbage sendt til Dannemark, og Forfatteren har troet, at det ikke kunde skee uden en Declaration fra den Svenske Regjering. Dersom det er yderst latterligt, at skildre Mecklenburg som en farlig Nabo for Sverrig, saa behøver man kun her at erindre, at Forfatteren i Julii Maaned 1803 blot har sagt, at Mecklenburg kunde blive frygtelig for Svensk Pommern ved Ruslands Beskyttelse, og at det ikke er sagt undtagen i Anledning af Wismars Afhændelse, for at godtgjøre, at der ikke vilde udbryde, nogen Krig imellem Rusland og Sverrig. Beskyldningen. for det Løgnagtige i den Paastand, at virkelig Mynt er fjelden i Sverrig, troer Forfatteren lettest at kunne fralægge sig ved at anføre de Vidnesbyrd, som Reisende og Skribenter af alle Nationer, de Svenske selv ikke undtagne, have givet. Han vil ikke engang anføre Danske Reisende og Skribenter, der kunde ansees for partiske, endskiønt han kan forsikkre, at den største Deel af dem ere indtagne for den Svenske Nation og eenstemmigen søge at befæste Samdrægtigheden imellem begge Folkeslag. Da Forfatteren bestandig har næret de samme Følelser, og aldrig har attraaet at nedsætte eller skade nogen, saa har han ikke villet anføre Beviser, paa Mynts Gieldenhed, og han har mere end eengang søgt at oplyse sine Læsere angaaende de partiske Domme, som ere fældede af adskillige Reisende, der vare meget indtagne imod Sverrig, Professoren siger end videre, at han gjerne vil give Slip paa alt, hvad han endnu kunde sige til sin Retfærdiggjørelse, forikke paa ny at mishage en Regjering, den stament venskabelig Forbindelse med of Menhan spørger kun anden man bør kaste en Journalisk, fordien han fremsætter Domme over Kjendsgierninger, som stadfæstes af agtværdig Reisende, og hverken fornærme Nationen eller Regjeringen Dersom man vilde bedømme, ikke allene Reisende og andre Journalister, men endog Historikere og Statistikere, med samme Strænghed, saa gives der neppe en eneste, som vilde udholde Prøven, og ikke en eneste Forfatter, som jo fortjente at lastes. Til Slutning yttrer Forfatteren det Ønske, at dette hans Forsvar maatte retfærdiggjøre ham hos vort Hof, som har fundet Urimelighed og Usømmelighed i den paaankende Artikel. Det smerter ham, at den har mishaget Regjeringen, og den skulde aldrig have seet Lyset, der som han havde troet, at den vilde frembringe en Virkning, der saa aldeles strider mod de Følelser og Hensigter, han saa mange Gange har lagt for Dagen.