Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-09-16
Priisudgave. Til Slutning en Priis Udgave, thi en literair Indretning uden Priindgave, er sans Camparaison, som et Hund uden Hale. Der bliver altsaa sat en Priis paa Opfindelsen af den bedste Pryglemaskine, og det endog ikke En, som blot ved at berøres af Skolelæreren sættes i Bevægelse. Nytten af en Saadan ville kun være meget indskrænket, ogsaa kunne den meget let blive forfærdiget efter en Art Tærske, Stampe= eller Valke Maskine. Rei Opgaven har et høiere moralsk Øiemeed, der udfordres meere, Maskinen maa nemlig være saaledes indrettet, at den staaer i Berørelse med enhver Skolar og ved endver unyttig Bevægelse af samme ved alle saadanne Miner, Geberder, Ord og Gjerninger, strax kan sætte sig i en til Forseelsen passende Bevægelse. Nytten af en saadan Opfindelse ville langt overgaae Alt hvad der hidtil en opfunden af Mennesket. Derved bliver 1) enhver Uartighed, ogsaa naar den ikke bliver bemærket, ufeilbar, og erholder strax den tilbør, lige Tugtelse; hvilket er en Advarsel for Ungdommen. 2) Retfærdighed bliver derved gandske upartisk udøvet, og de arme Børn ville saa ikke meere undgielde for, naar Læreren ved Sygelighed, Armod eller ogsaa ved sin Kone, bliver sat i ondt Lune. 3) Bliver derved en utroelig Mængde Tid sparet. Thi hvor hurtig end Retfærdighedspleien er i Skolen, ved det Læreren maae ofte være Klager, Dommer og Executor paa engang, saa man dog i enhver Skole daglig regne i det mindste 5 Minutter til denne Forretning, som udgjør ugentlig en halv Time og altsaa aarlig over 24 Timer, der havde kundet været anvendte til Underviisning. Man beregne dette nu for et heelt Lands Skoler; hvilket Resultat, den udsatte Priis eller Belønning bestaaer vel formedelst Skolelærerens og deres Læreres Fattigdom, ikke i rede Penge, men dog i følgende ikke ubetydelige Fordeele. 1. Har Opfinderen frie Nydelse og Brug af denne Maskine for sine Børn og Børnebørn 2, erholder han det forhaabentlig anseelige Honorar, som vil blive betalt ved Aftrykket af denne Afhandling. . . 3. Fortjener og erhverver han sig alle Menneskevenners Tak; hans Navn vil med rette blive nævnet blandt en Basedows og Pestalogis, og han kan glæde sig ved alle Skolelæreres færdeles Taknemmelighed og alle Steledørns Velsignelser. Pappes Lesefrichte 18192ter Vand. Grenadeerhen og Pragerbarnet. Flere Aar før syvaars Krig, studerede jeg paa en tydsk Høiskole, Retslære, Historie, Statistik og Mathematik. Jeg øvede mig, saavel i de gamle som nyere Sprog; og havde altsaa gode Udsigter til at bliver ansat i det civile Fag. Men da brød i Aaret 1756 den preusiske Krig ud, og det krigerske Jern; Soldaterkaarden, drog mig magnetisk til sig, som saa mange andre unge Mennesker, der paa den Tid gik i Kamp for Fyrste og Fædreneland. Jeg gik under et østerigsk Infanterie=Regiment, blev formedelst min anseelige Gestalt og Høide, Kadet under et Grenadeer-Compagnie, og efter et morderisk Slag udnævnt til Officeer. Den Gang var det endnu Skik, at Tropperne efter det møisommelige Sommerfeldtog regelmæssig drog i Vinterqvarteer og leirede sig omkring deres Hovedmagasin, hvoraf de fik deres Underholdning, rundt om i Stæder og Landsbyer. Man drog ikke før Marts igjen i Feldten. Saaledes ville min gode Lykke, at mit Regiment, blev anviist sit Vinterqvarteer i Prag. Her kom jeg i meget behagelige selskabelige Forhold. Kjerligheden til Studeringer opvaagnede igjen hos mig. Jeg læste flittig i Historien, øvede mig i de europæiske Sprog, saameget min Stands krigerske Øvelser tillod det; læste herhos ogsaa Mathematik og opmuntrede mig i min ærefulde og strænge Haand, tering med Musik, hvori jeg fra Ungdommen af havde gode Kundskaber. Vores Oberst, en fortræffelig Mand, saae dette meget gjerne. Han udmærkede omhyggelig alle de Officerer, der uden at forsømme deres militaire Pligter, ogsaa søgte at danne deres Aand ved Kundskaber. Jeg har ham at takke for, at jeg blev indført i en galant, frie og uafhængig Enkes Huus, som havde en meget elskværdig Niete under Opsigt. Der tilbragte jeg mange lykkelige Timer. I Huset herskede den fineste Verdens Tone; og der hengik faa Dage, hvor man ikke glædede sig med Musik. Jeg havde Leilighed til at lade høre og beundre min Færdighed paa Violin. Dette opvakte gunstige Tau ker om min Person. Jeg lagde ogsaa Mærke til, at jeg fremfor alle blev gjerne s. et af Frøkenen. Men i den Stilling, hvori jeg befandt mig, havde jeg holdt det for Daarskab at lade min Rolighed forstyrre, og tage en Lidenskab med i Feldten, hvoraf jeg efter hvad min Fornuft tilsagde mig, ikke kunne spaae mig nogen Livs Lykke. Altsaa kom det ikke til nogen Erklæring. Med Foraaret kom den Tid, da vil igjen skulle tykke i Marken. Jeg tog Tid efter anden Afskeed i alle de Huse hvor jeg havde nydt en god Modtagelse. Men opsatte at tage Afskeed fra Tanten og min unge Veninde - jeg veed ikke selv ret hvorfor - indtil Dagen, der var bestemt til vores Afreise. Just denne Dag havde jeg min Post paa Hovedvagten og blev afløst Klokken 11. Jeg ville ikke uleilige mig hjem for at tage civile Klæder paa, som jeg ellers pleiede at gjøre ved Statsbesøg. Men fremstillede mig nu under behørig Undskyldning i mit krigerigske Optog, altsaa i min Uniform, Sabelen ved Siden, og den høie Bjørneskinds Hue paa Hovedet. Jeg blev imodtaget med sædvanlig Godhed, ja jeg kan sige med et rørt Hjerte. Thi da jeg under Taksigelse tog Afskeed, og talte om Uvisheden, maaske nogensinde igjen at gjensee saa elskværdige Personer, traade Taarer Frøkenen i Øinene. Man forlangte nu, at jeg skulle sætte mig ned, og aflægge den besværlige Børneskindshue, som nu blev opstilt til Skue paa Bordet. Frøkenen havde i en Slags Adspredelse meget at bestille med Huen, dreiede den hist og her, og undersøgte det forgyldte Skildt, som prydet med Keiserens Navn staaer, lige oven over Panden. Endelig sprang hun op og sagde: hun ville dog give mig en Erindring, med, som skulle beskytte mig mod alle ubehagelige Tilfælde, ja for alle farlige Saar. En saadan, Amulet," sagde jeg leende, modtaget af en saa skjøn Haand, ville have dobbelt Værd for mig Efter denne Forsikkring gik hun ind i et Sideværelse, men kom snart igjen tilbage, og bragte en lille Tavle af tyndt Kobber med, paa hvilken et saakaldet Pragerbarn stod ikke daarlig malet. For at forstaae dette, maa man vide, at i en Kirke i Staden Prag, er vor Frelsers billede som Barn, udsat til Dyrkelse. Mange fromme Mennesker især af det qvindelige Kjøn, valfatte til denne Kirke og forrette deres Bøn for Helgenbilledet. Saaledes kom da denne lille Figur i stort Rye, fordi mange, giø dende af Andagt, fandt sig ved Bønnen lettet om Hjertet, og ofte troede at see opfyldt deres hemmelige Ønsker ved Bønnens Kraft. Man malte og tegnede det efter, afbiledde det i Vox, eller hamrede dem ud i forgyldte Kobberplader en Basrelief, og forærede dem til sine Venner. Frøkenen forærede mig en af disse meget net forfærdigede Pragerbarn. Hun stak det omhyggelig ind, bag det forgyldte Skildt paa min Bjørneskindshue, formanede mig til at være gudfrygtig, og med Tillid at bære Barnet flittig hos mig og forvare det vel, med Forsikkring at det ville bevare mig for alle Siels og Legems Onder, og at Alt hvad jeg foretog mig, ville lykkes.