Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1845-05-14
Blandinger. Den berømte Forfatter af Enten Eller" antages af Berl. Tid, ogsaa at være Forfatter af det for nylig udkomne nye Skrift, betitlet: "Stadier paa Livets Vei. Hvorledes nu end dette forholder sig, saa skulde Man troe, at det danske Folk - hvad saa end Tydskeren siger om den danske Eitelkeit med Glæde vil læse Forfatterens Mening om det danske Sprog, et Sprog, som tydskindede Blade kalde, hvæsende, spyttende, harkende, gylpende, ræbende og sig brækkende", Beskyldninger, om hvis Tilblivelse paa Prænt die dummen Danen, neppe have havt nogen Anelse. Forfatterens Ord ere følgende: "Nogle af mine Landsmænd mene, at Modersmaalet ikke skulde være dygtigt til at udtrykke vanskelige Tanker. Dette synes mig en besynderlig og utaknemmelig Mening, som det ogsaa synes mig besynderligt og overdrevent at ville ivre for det, saa Man næsten glemmer at glæde sig ved det, at forfægte en Uafhængighed saa ivrigt, at det stridige Ord tilsidst bliver det Spændende, ikke Sprogets Fryd det Vederqvægende. Jeg føler mig lykkelig ved at være bunden til mit Modersmaal, bunden som maaskee kun Faa er det, bunden som Adam var til Eva, fordi der ingen anden Qvinde var, bunden fordi det har været mig en Umulighed at lære noget andet Sprog og derved en Umulighed at fristes til at lade stolt og fornemt om det medfødte, men ogsaa glad ved at være bunden til et Modersmaal, der er rigt i indre Oprindelighed, naar det udvider Sjælen, og lyder vellystigt i Øret med sin søde Klang; et Modersmaal, der ikke stønner forfangent i den vanskelige Tanke, og derfor er det maaskee Nogen troer, at det ikke kan udtrykke den, fordi det gjør Vanskeligheden let ved at udtale den; et Modersmaal, der ikke puster og lyder anstrænget, naar det staaer for det Undsigelige, men sysler dermed i Spøg og i Alvor indtil det er udsagt; et Sprog, der ikke finder langt borte hvad der ligger nær eller søger dybt nede, hvad der er lige ved Haanden, fordi det i lykkeligt Forhold med Gienstanden gaaer ud og ind som en Alf, og bringer den for Dagen som et Barn den lykkelige bemærkning uden ret at vide af det; et Sprog, der er heftigt og bevæget, hver Gang den rette Elsker veed mandeligt at hidse Sprogets qvindelige Lidenskab, selv bevidst og seierrigt i Tankestriden, hver Gang den rette Hersker veed at føre det an, smidigt som en Bryder, hver Gang den rette Tænker ikke slipper det og ikke slipper Tanken; et Sprog, der om det end paa et enkelt Sted synes fattigt, dog ikke er det, men forsmaaet som en beskeden Elskerinde, der jo har den høieste Værd og fremfor Alt ikke er forjadsket; et Sprog, der ikke uden Udtryk for det Store, det Afgiørende, det Fremtrædende, har en yndig, en tækkelig, en livsalig Forkjærlighed for Mellemtanken og Bibegrebet og Tillægsordet, og Stemningens Smaasnakken og Overgangens Nynnen, og Bøiningens Inderlighed og den dulgte Velværens forborgne Frodighed, et Sprog, der forstaaer Spøg nok saa godt som Alvor: et Modersmaal, der fængsler sine Børn med en Lænke, som, er let at bære jal men tung at bryde. J Fædrelandet bemærkes angaaende de 3160 Underskrifter paa den Kjøbenhavnske Takadresse til Hovedstadens Borgerrepræsentanter, "Naar Man erindrer, at det hele Antal af Kjøbenhavns til Communalvalg valgberettigede Borgere kun er omtrent 2100, og at ingen Adresse nogensinde har talt mere end c. 2500 Underskrifter af kjøbenhavnske Borgere, saa vil Man her have et tilstrækkeligt Beviis for, i hvor høi Grad Borgerrepræsentanternes mandige og fædrelandssindede Skridt bifaldes af deres Committenter, de kjøbenhavnske Vælgere; medens derimod Embedsklassen ved denne Leilighed har iagttaget en beklagelig Tilbageholdenhed, der langt bedre lader sig undskylde med høiere Foresattes besynderlig vredladne og haanlige Miner, end forsvare med den curieuse Paastand, at kun Communens valgberettigede Borgere, og ikke samtlige dens Jndvaanere, skulde kunne repræsenteres af Borgerrepræsentanterne.