Viborger Samler, 1781-04-09
Vi finde f. E. meestendeels Tordenveir opkommer paa meget heede Dage. Men kan man vel deraf slutte, at Tordenveir maa opkomme paa alle heede Dage, Og strider ikke Erfaring herimod? Hvor ofte har man ikke mange heede Dage i Rad om Sommeren, udenat de afbrydes med Tordenveir. Hvor sælsomt ville det endelig ikke være, naar man ville vende denne Sætning om, og holde den for almindelig: Altid naar Tordenveir paakommer, maa der være gaaet heede Dage i Forveien. Hvor ofte har man ikke Torden i kiølige Sommerdage, Og hvor ofte fører ikke Vinden midt om Vinteren Tordenen hen i de koldeste Egne, Da det altsaa ikke er nødvendigt, at Veiret forandrer sig ved Qvæksølvets forandrede Høide i Baromeret, metret, saa seer man let, hvor liden Grund man har til at slutte med Vished fra det ene til det andet. Men da dog begge ofte harmonerer, saa maa man søge at bestemme de Tilfælde, i hvilke begge maa treffe sammen, og i hvilke de ikke stemme overeens. Disse Tilfælde kan deles i 2 Hovedklasser. Der kan, fordet første, være Aarsageer forhaanden i Luften, hvorfore Veirglasset ikke stemmer overeens med Luftens Forandringer. Men der kan ogsaa, for det andet, findes saadanne i Veirglasset selv. Begge Deele maa oplyses. V. Den almindelige Grund til Forandringerne. i Qvæksølvets Høide i Hensigt til Luften er altsaa denne: Alt hvad som forøger Luftens Tyngsel, foraarsager ogsaa, at Qvæksølvet maa stige, og alt det som formindsker Luftens Tyngsel, giør, at Qvæksølvet falder. Her maa igien de særdeles Tilfælde anmærkes, hvori Luftens Tyngsel bliver formeeret eller formindsket. Alle de Fald, hvori Luften kan blive tungere kan bringes til 2 almindelige Hoved=Tilfælde. Enten bliver Luften specifisk tungere, eller den bliver høiere. J første Fald bliver den enten tættere formedelst Dunster, eller den bliver sammentrykt af en udvortes Kraft, eller den bringes af Kulden i et snevrere Rom. Dens Høide bliver større, enten ved Maanens verticale Stilling, eller ved Vinde. Luften bliver derimod lettere, enten naar den bliver specisiske lettere, lettere, eller naar dens Høide formindskes. Det første skeer, naar Dunsterne samle sig til Skyer, eller endogsaa bortdrives, eller naar den udvortes sammen trykkende Kraft giver efter; Eller naar Varmen forøges. Det andet nemlig Høiden forminskes enten, fordi Maanen gaaer bort, eller fordi Vindene bortføre en Deel af den øverste Attmosphære. V. 1) Vi maa derfore først bestemme hvorledes Luften kan ved Dunsterne blive specisisk tungere. Luften er, som af Naturlæren er bekiendt, et meget let og tyndt Legeme. Dens Tyngde forholder sig til Guldets Tyngde næsten som 1 mod 19000. Den maa derfore indeholde 19000 gange mindre Materie end Guldet. Og hvorledes var dette mueligt, om den ikke havde store Mellemrom, J disse Mellemrommaa fremmede Legemer kunde indtrænge, uden at forstørre dens Omfang. Nu bliver et Legeme specifisk tungere, naar dets Masse bliver forøget, men dens Størrelse uforandret. Skeer dette da ved Luften, saa maa den blive specisisk tungere. Dette maa skee, naar Dunsterne trænge ind i Luftens Mellemrom. Thi disse vare tilforn enten ganske tomme, eller dog fyldte med langt fiinere Materie, end Dunsterne ere Luften maa altsaa blive specifisk tungere ved de i dens Mellemrom indtrængte Dunster. Lad os forsøge hvad for Forandringer i Veiret heraf lader sig udleede, Vi pleie at kalde Veiret klart og lyst, naar Lysstraalerne. uden hindring kan gaae igiennem Luften, og komme i vores Øine. Derimod sige vi, at det er tykt og mørkt, naar dette ikke skeer. Optiken lærer, at Lyset svækkes ved hver Brækning af Lysstraalerne, og at derfore de Legeme ere tykke og ugiennemsigtige, i hvilke Lyset ofte bliver brudt. Men Lyset bliver altid brudt, naar det gaaer af et Legeme i et andet af forskiællig Tæthed. Ere altsaa store Dunst Blærer hist og her adspredte i Atmosphæren, saa bliver Lyset brudt, i det det gaaer over fra dem i Luftens Mellem rom, følgelig bliver det svagere, og vi kalde dette en tyk og mørk Luft. Men ere Dunsterne saaledes opløste og adspredte i Luften, at de ganske udfylde dens Mellemrom, saa kan Lysstraalen ikke blive brudt, naar den gaaer igiennem Luftens Mellemrom; thi den gaaer da over fra et Legeme i et andet, som er ligesaa tæt. Derfore kommer Lyset uhindret i vore Øine. Og maa Veiret ikke da være klart, Vi giøre altsaa den almindelige Slutning: Naar Dunsterne ere opløste i deres mindste Deele, at de udfylde Luftens Mellemrom, saa maa Veiret være klart. Men nu bliver altsaa Luften specifisk tungere, som tilforn er viist. Følgelig maa Luften blive klar, naar den under disse Omstændigheder bliver specifisk tungere. Bliver Størrelsen af et Legeme, som bliver specifisk tungere, ikke formindsket, saa bliver det ogsaa absolut tungere. Naar man f. c. lader et Metals Mellemrom giennemtrænge af Qvæksølv, saa bliver Metallet derved specifisk og absolut tungere. Men tager man en Deel af Metallet bort, saa bliver den vel specisisk specifisk tungere, men dens absolute Tyngsel derimod formindsket. Da nu Luftens Størrelse ved Dunster nes Jndtrængelse ikke bliver formindret, saa maa og saa dens absolute Tyngsel derved tiltage. Skeer dette, saa maa Barometret stiige (III), Barometret maa altsaa stige, naar Veiret af denne Aarsag bliver klart. Gaae disse Dunster ud af Luftens Mellemrom, og kommer derved hinanden nærmere, eller hænge sig endog ved hinanden indbyrdes, saa danne de Taage og Skyer, og Veiret bliver tykt. Men da derved Mellemrommene blive tomme, saa bliver Luften specifisk lettere, og Barometret falder. Bliver disse Dunster uddrevne af Luftens Mellemrom ved Vinden, eller andre Forandringer derudi, saa bliver Luften igjen specisisk lettere. Følgelig maa Qvæksølvet igien falde i Barometret. Men da nu Lysstraalerne, som gaae igiennem den for Dunster frie Luft, ligeledes forblive i et lige tæt Legeme, og følgelig ikke meere brudte, saa maa ogsaa Luften da blive klar. Og man begriber deraf, hvor det er mueligt, at Barometret falder, uagtet Veiret bliver got. (Resten følger.) Over Om Sybariterne. Et Folk i det fordum saa kaldede store Grækenland, eller underste Deel af Jtalien, hvor det beboede Staden Sybaris. Dette Folkeslag er i den gamle Historie bekiendt af sin overdrevne Yppighed, Qvind agtighed og Vellystighed; hvorfore man endnu kalder et kiælent, vellystigt Menneske, en Sybarit. De rosede sig offentlig af, at de aldrig havde seet Solen, enten staae op eller gaae ned. Alle grove Haandværker, og alt hvad der gjorde Allarm, ja endogsaa Hanerne, fordi de gale om Morgenen, vare forsagede af Byen. Offentlige Belønninger bleve udsatte for Opfindelser af nye Retter og Lekkerheder. De sybaritiske Fruentimmer vare saa hengivne til Stads, at naar de skulle bivaane en offentlig Høitid, saa bleve de ansagte et heelt Aar forud, for at de kunde have Tiid til, at bringe deres Pynt i Rigtighed. Over Hr. Ewald. Hvo rører Danneharpen nu Og hvo kan stemme ret dens Strenge, O elskte Ewald, ikkun du, Som vidste konstigen at mænge De høie, sterke, spæde Toner, Saa Sielen henrykt tabte sig, Og Nordens glade Nationer, Dig Da Dig kaldte stor, guddommelig Nu Harpen Sørgeflor skal bære, Og ved din Grav saa settes hen. Vor Sorg, vor høie Graad skal lære, Europa, at vi bar vor største Digter hen. Selv Graad er Pligt. See Danske Muser græde Der Yndlings Tab, der beste Skald; Dog - beste Skald - Dit Navn skal vække Glæde Til Verdens sidste Fald. 1) Dette Ord skal her ikke sige meere end Latinernes divne. C. Busch. Nyeheder. Jungetgaard er solgt ved Auction til Hr. Anders Mortensen Qvistgaard, for noget over 28000 Rdlr.