Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1818-03-06
Sverrig. Den afdøde Konge af Sverrig Carl den Trettendes korte Biogrophie. – (Fortsat; see Stiftsavisen No. 18.)Men Greigh, hvis Tilbagetog Vinden begunstigede, fandt nu for godt at søge, istedet for en Havn i Archipelagus, Kronstadts Havn, og den svenske Storadmiral førte sin Flaade ind under Swraborgs Kanoner. – Efter Slaget ved Hogland havde Russerne ved den Forstrækning, de trak til sig beholdt Overherredømmet i Østersøen, og den svenske Flaade, derfor at udbedres, laae i Sweaborgs Havn, var, indtil langt ud paa Efteraaret, indsluttet her indtil Jis og Storm syntes at have gjort den hvert Forsøg at seile over til Carlscrone, for der at faae ny Forstærkning, til en reen Umuelighed. Men Karl, der i de vanskeligste Tilfælde vidste at rede sig ud af Forlegenhed, vovede dette Skridt, og var heldig i dets Udførelse. Han naaede lykkeligen Carlscrone og fandt der 5 nye Linieskibe, der allerede laae seillærdige og kun af den russiske Flaade forhindredes i at forene sig. Han kom til Stokholm, hvor hans Jndtog lignede en Triumph Folket spændte Hestene fra hans Vogn og trak den jublende til Slottet. Under Krigens Fortsættelse fremtraadte Carl atter som Overanfører for den svenske Flaade, da den ( Aaret 1789), bestaaende af 21 Linieskibe, hvortil af store og 6 mindre Fregatter stødte løb i bedste Stand ud fra Carlscronas Havn. Den var stærkt bemandet med Landtropper og Matroser, og tilstrækkeligen for synet med Skyts og Mundforraad. Russernes store Flaade, under Thitshakom, bestod af 30 Linieskibe og et forholdsmæssigt Antal Fregatter, for uden en Reserveescadre paa 6 Linieskibe og nogle Fregatter. Deres Skjergaardsflaade havde 8000 Mand Landtropper ombord, for at forhindre den store svenske Flaades Forening med den svenske Skiærgaardsflaade, og, naar Carl blev slaaet, at oversvømme de fjendtlige Kyster. Omtrent samme Hensigt havde begge de svenske Flaader, kun med den Forskjel at de vilde udføre den paa russisk Bund. Først midt om Sommeren opsøgte de fiendtlige Flaader hinanden, begge i det Øjemed at ødelægge hinanden. Den 26de Julii 1789 mødtes de imellem Bornholm og Gothland. Fra begge Sider begyndte en yderst levende Canonade. De svenske havde den Gang alle Vindens Fordeele; nogle af Russernes Skibe havde allerede lidt meget; deres hele Flaade syntes at være kommen i Uorden, og de Svenske sikkre paa en fuldkommen Seir, dersom ikke en heel Afdeling af den sidste, skjøndt Hertugen havde givet den 15 Signaler, ligefuldt var bleven uvirksom. Contreadmiral Liliehorn var det, der skilte de Svenske ved denne Dags Seir. Strax efter Slaget blev han sendt fangen til Carlscrona. Carl selv førte Flaaden tilbage did, fordi der herskede paa hans Flaade en smitsom Syge, som Tusinde smittedes af, hvorfor han vilde indtage friske Tropper. Carl, der lig som hans Broder, Gustav, ogsaa havde i dette andet Feldtog gjort Alt, hvad man af en tapper og klog, men ikke lykkelig Hærfører, kan fordre, vendte nu med Kongen tilbage til Stokholm. Kun Vinterens Komme standsede Gustav i sin krigerske Virksomhed, og neppe havde Vaaren nærmet sig igien, forend Krigsstammen atter begyndte at lue, og Carl fik nye Leilighed til at glimre. Planen var saaledes aftalet mellem ham og Kong Gustav, at medens denne med sin Skiærgaardeflaade trængte frem i Nærheden af Petersborg, for det at sætte i Land de indskibede Tropper; Kiærner af den svenske Hær, skulde Carl, førend endnu de to store i Reval og Kronstadt liggende russiske Flaade havde forenet sig, angribe Revaler Flaaden, slaae den, og lige formig med Kongens Bevægelser, vende sig mod Kronstadt og Petersborg.