Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-01-28
Nu er det til Tidende, at en ny Sæd kom ind i Norderlande, og vist var hun god ja fuldbedre end hin gamle, saa som hun forkyndtes udi Østerleden; men sandt er det og at sige, at i den Time hun kom hid, var det Kosteligste ei mere tilsyne. Somme mene, at hun havde tabt det paa de lange Veie, men Somme mene det, som ligeligst kan være, at hun havde gemt det saa vel og inderlig, som Klippen sin dyre Malm, og at hendes Følgesvende ei vidste det at fremføre for Dagens Lys. For den Sags Skyld hændtes det ogsaa, at hine første Kierke og Kendemænd ei talte som Sandingen var, at den Gud, som Mænd nu skulde tiene, var hin samme, som de fordum tjente, dog de havde forvendt hans Navn og Jdrætter; men sagde idensted, at hine gamle Guder maatte nævnes Diævle og Menvætter, ligervis som den Jord, hvorpaa de ginge, og den Himmel med de store og smaa Lys, som løftede sig over deres Hoved, ei havde været de rette, denstund de mente dem bygte af Aser. Da forgættedes hartad alle de Ord, som Nor havde talt, i det hans Børn finge den gruelige Tanke, at der han drog til Guderne, da drog han til Diævlene udi Helvede, som de nu mente Guderne at være, og at det ei sømmede sig for dem, nu de skulde tjene Krist, at lyde hans Raad. Lyster Nogen at vide alle de Ting, som hændtes ere de Sødskende indtil denne Time, han maa vel rette sin Leilighed til at efterforske i alle de Sager, som om dem ere samsætte. Her er det kortelig at melde, hvorlunde det gik dem i alle Maader efter som Nor havde spaaet, baade at der kom megen Ufred imellem dem, indtil en Kvinde med Mandemod, dannis og klogtig og nær i Frændskab med begge, forligede dennem, saaog at ihvorvel Nor udentvivl mente Mere, kan vel være og Andet, der han talte om Drik og om Klæde, saa maatte dog og i disse Dele hans Spaadom opfyldes. Fra den Time Dane hentede sine Klædningsmon fra Bretlands Øer og sin Drik fra Sønderleden, da hovmodedes og bedaaredes hun saa, at Jntet som groede paa Dyr eller Jord i hendes Sletter var hende til Maade, og hengav hun det for en ringe Pris, at hun kunde bramme med braagede og blommede Mon, og hellere vilde hun øge sin Tørst med fremmet Drik, end lædske den i sin egen. Da blev hun blød i Sind og Hjerte, og er det Sommes Mening, at hun ved det Levnet kortede sine Dage. Bedre bleve Noregs Vilkaar, dog han i mange Stykker ei var klogere paa det Sidste, men fast maatte Man sige, at lige som de giftige Urter ei trives paa Fjeldene, saa kan ei heller Blodhed og Vellyst, der vel maa lignes ved giftige Urter, ret fæste Rod i hannem, for den stærke og rene Lufts Skyld, som blæser mellem Klipperne. Ei var det dog derfor et umærkeligt Ord, hvad som Nor talte til sin Søn, thi fra den Stund at Sakslands Mænd komme til at bygge og købslaa i Bjørqvin, da kom mangen ny og overflødig Skik, som ei var den bedste. Ondt maatte Man og hartad nævne det, at Noget blev fundet i Noregs Land, udaf hvilket det underlig Klare gjordes som Clar bliver kaldt; thi ligesom Glarmon kom til at stande paa Bordene isteden for de dunkle Horn og de mørke Bæggere, saa maatte Øllet og Mjøden lade sig drive paa Flugt af Vin og anden udlændisk Drik. Men, om Drik at tale, da haver den mest fordærvet baade Sødskende, som de ugudeligen vinte af det velsignede Korn, og ei er det at undres paa, aldenstund den laves ved Jld og ved Nat, ved den gruelige Troldomskonst, som Said monne kaldes; thi vel er det kundbart af gamle Bøger, at med den Konst vilde onde Jetter fordærve Jorden, og var det med hende, at Folk forgjordes fra Liv og Helsen, Vid og Forstand, ret som vi end dagligen se for Øie.