Almuevennen, 1843-07-26
Ved en Fest paa Bellevue den 20de Juni 1838. som 50 Aarsdagen for Stavnsbaandets Løsning, holdt Algreen-Ussing, der dengang endnu var en Røst af Folkets Røst, en Tale, hvori han paa en overraskende og humoristisk Maade gjorde opmærksom paa det Upassende i, at man endnu bestandig uden videre tiltaler enhver Bonde med "Du", medens man dog havde lært imod enhver, selv den ringeste Borger at bruge et anstændigt "De" – noget, der ingenlunde var saa ligegyldigt, som det ved første Øiekast kunde synes. Vel kom det i saa Henseende meget an paa, af hvem og i hvilken Forbindelse dette "Du blev brugt. Naar saaledes den gamle Godseier, der selv stedse havde været sine Bønder en kjærlig Fader, naar en ærværdig Patriarch, som hiin hos Bondestanden evig uforglemmelige Reventlov, hvis Slægt i mange Tider havde boet iblandt dem, og som selv havde gjort deres Velfærd til Maalet for et virksomt Liv, naar en saadan Mand, sagde "Du til sine Bønder, da kunde der endog ligge noget smukt, noget der betegnede hint Forhold af gjensidig Velvillie. Men naar hine Godseiere, der under Krigen voxte op som Svampe, disse Herrer, som vare blevne til halve Millionairer ved Kaffe og Sukker, Prisepenge, kongelige Obligationer, Rigsbanken og andre slige Historier, naar de troede sig beføiet til at dutte enhver af deres Bønder, da laae heri en stor Miskjendelse af det rette Forhold. Eller naar den gamle Sjelesørger sagde "Du til sine Sognemænd, da vilde neppe deri findes noget Anstødeligt; men hvad i al Verden berettigede Fuldmægtigen hos Amtmanden, eller Contoirbetjenten paa Amtstuen, eller enhver stumpskjødet Skriverdreng hos Herredsfogden paa saadan Maade at tiltale den frie odelsbaarne Bonde? Det forekom ham, at følte Bonden sig som han burde, da vilde han vide at feie en saadan lille Penneslikker. Sagen var nemlig ingenlunde ligegyldig; thi allerede derved at man havde fundet paa at tiltale Bonden paa en Maade, som man ellers kun betjener sig af til de laveste Klasser i Samfundet og navnlig til sit Tyende, paa en Maade, hvormed man altid forbinder Jdeen om noget befalende – allerede derved holdes Bonden i en upassende Afstand fra de øvrige Stænder, hvorimod han vilde komme i et langt ligere og naturligere Forhold til disse, naar man til ham brugte den Tiltale, hvormed det nu eengang er vedtaget at tiltale den, som man erkjender for sin Ligemand. Det physiske Stavnsbaand der hvilede paa Bonden, er vel blevet brudt, men der hviler endnu et gandigt Stavnsbaand paa ham, som det er Tidens Opgave at sønderbryde. Dette er det store Bønde-Værk som endnu staaer tilbage at fuldføre. Bonden bør føle sit Værd, og sin Betydning; det vil give ham Kraft og Mod, og vække ham af den Dvale hvori han endnu saa ofte ligger. Ogsaa de andre Stænder bør komme til en tydelig Erkjendelse af, at en oplyst og velstaaende Bondestand er Danmarks Grundpille, og ret gjøre sig det klart, at imedens Bonden selv lønner alle de Embedsmænd og vedligeholder alle de Jndretninger, der umiddelbart ere til for hans Skyld, lønner sin Præst, Skoleholder, Herredsfoged, Herredsskriver, Amtsforvalter, Læge, Jordemoder, underholder sine Fattige, vedligeholder sin Kirke, betaler alle Udgifter til Amtsrepartitionsfordet, vedligeholder sine og vore Veie, gjor alle mulige Frireiser, leverer baade den faste og Oplags-Fouragen, betaler Accise af Alt, hvad han fører ind i Kjøbstaden og Told af Alt hvad han igjen fører ud af samme, erden, hvem alene Landets Forsvar paahviler, yder han endnu i Landskatten det betydeligste Bidrag til Udredelsen af Statens almindelige Udgifter. Først naar de andre Stænder ret levende indsee dette, ville de fatte Betydningen af Digterens skjønne Ord: Bondemand, som frit kan flytte, Han er Rigets Friheds-Støtte. Men medens det saaledes ingenlunde er værdigt eller sømmeligt at udvise smigrende Kryberi mod dem der ansees for Overmænd, saa er det ligesaa daddelværdigt, naar undertiden de samme Mænd igjen vise Overmod mod dem de mene at være ringere; dette Uvæsen gaaer let nedad, hvorimod den der veed at hævde sin egen Selvstændighed, ogsaa erkjender Andres. Et curios Exempel paa slig latterlig Hovmod havdes forrige Aar i Randers Amt, hvor Eieren af Avlsgaarden Sorvad, Peder Hviid anlagde Sag mod en anden Selveiergaardmand, Christen Nielsen Mogensen, fordi denne havde sagt "Du til ham. Den Jndstævnte fremlagde for Politiretten et Jndlæg, hvori han tog Sagen ganske fra sin rette Side, idet han med megen Lune fremstillede dens Latterlighed. Da det vil more vore Læsere at blive bekjendt med et Jndlæg i saa sjelden en Sag, optage vi det her ordret af "Ny Jyllandspost, Nr. 36 forrige Aar: Til Rougsøe, Sønderhald og Østerliisberg, Herreders Politiret.