Den Vest-Sjællandske Avis, 1835-11-21
(Med nogle tilføiede Oplysninger af Oversætteren.) Det saa rørende og tiltrækken de Billede af Pompej(Jtalienerne skrive altid Pompei) havde allerede forhen viist sig for min Phantasie, og en Vandring til denne største og beundringsværdigste af alle Oldtids Minder, (at sige fra den klassiske Oldtid), var een af de meest fortryllende Reisephantasier, som havde foresvævet Ynglingens Siæl. Saasnart jeg derfor betraadte Jtaliens Jordbund, begav jeg mig uden videre at opholde mig nogetsted, til Neapel og Vesuv. Tre Dage efter min Ankomst til den beundringsværdige Stad, traf jeg paa en tydsk Fyrste, som jeg allerede havde gjort Bekiendtskab med i Baiern. En Aften da vi sadde tilbords, kom Talen paa Pompei, da jeg overlod mig til min Begeistring derfor, saa reiste Fyrsten sig op og sagde: Nu vel da, saa ville vi strax ved Fakkelskin foretage en Vandring dertil. Ciceronerne (Veiviserne) ville med deres affecterede Tone og deres Gientagelser af de samme Fortællinger kun forstyrre Deres Jllusion. Da jeg sagde han, besøgte første Gang disse herlige Ruiner, giorde det et høist ubehageligt Jndtryk paa mig, at jeg skulde give mig til Priis for et saadant Hverdags Menneske, der ved sine aandløse Forklaringer kom mig for som en Livendreier, der qvalte for mi enhver opstaaende Følelse. Paa min venstre Side befandt sig en ung tydsk forskruet Konstliebhaber med halvt nedhængende Haar, som af Følelse ved Synet af de brukne Søileskafter udgiød Taarer, og til Høire paraderede en engelsk Kammerkidsken med sit obligate grønne Slør, som yttrede at hun ikke saae andet end nogle Kieldermure. (Nu er det vist nok, at naar man vil overlade sig til sine Følelser, saa maa man være alene, eller i det mindste i et meget harmonerende Selskab. Paa den anden Side havde hverken den gode Jomfrue eller den unge Konstner saamegen Uret; thi Pompeji kommer Aar for Aar til at ligne meere gamle Kieldermure, da den neapolitanske Regiering ikke sørger for Ruiner nes Konservation, ikke lader Bygningerne bedække ovenfra, ikke sørger for at aflukke dem, og ikke lader alt hvad der findes i dem, blive paa sin Plads, deraf følger, at alt det som ikke strax bringes bort bliver bortstiaalet, at de dyrebare Malerier paa Væggene, naar de ikke skiæres ud af dem, som f. Ex er skeet med det uvurderlige Stykke, Achilles og Briseis, blive om kort Tid fordærvede og ukiendelige, og at Bygningerne Aar for Aar synke sammen i Ruiner. Man kan være vis paa, at f. Ex. den prægtige Merkurs-Gade, som endnu i 1829 viste sig i sin Storhed, seer nu i 1835 tildeels ud som gamle Kieldermure. Vil man giøre sig et Begreb om Vigtigheden af Pompeiis Opdagelse, saa maa man enten staae ved Siden af en Bygning i det Øieblik den opgraves; eller man maa oplede Stumperne i Museum borbonicum i Neapel og deraf sammensætte sig et billede i sin Phantasie. Vil man giøre sig en Forestilling om hvad der har været for en Herlighed i Oldtiden, saa maa man henvende fine Blikke paa den skiønne Tegning over det i Tankerne restaurerede Pompei, som er meddeelt i Mazois Kobberværk, og som Redakteuren af dette Blad ønskede at kunne forevise sine Læsere, og hvilken han skal søge at faae kopieret til den tredie Deel af hans Jndledning til Historiens Studium. Jkke alene den tydske Konstuer, men hele Europa, hele den kultiverede Deel af Menneskeslægten maa fælde Taarer over, at det Rige, hvori den største antiqvariske Opdagelse, efter de ægyptiske, blev fundet, ikke har anvendet sin Kraft bedre for dens Konservation til Nutidens og Efterslægtens Belæring og Glæde. Pompei forgik først efterat den var bleven opdaget: Vesuv skaanede den, Menneskehænder have ødelagt den.)