Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1827-08-21
Sex i Ungdom, i Alderdom een Fuldendte, som de begyndte først, Stolt af Forfølgelsens Tigertørst. Med Blod beseglede deres Tro; Døde, som deres Fader det mægted, For den Tro, deres Fiender fornægtede. Tre i Fængsel hendrog deres Dage, Der er syv Piller i Fængsels-Vraa Der er syv Søiler, mægtige, graa, Mat paa dem det fængslede Lysglimt falder, En Solstraale, som foer vild paa sin Vei; Den gjennem en Rift paa Muren er falden Og nu den finder tilbage ei. Den krybende hen over Gulvet gyser Som det gøglende Luftsyn paa Mosen lyser. Og i hver Pille der er en Ring, Og i hver Ring en Lænke er baaret Det Jern er dog en nagende Ting! Thi i mine Lemmer dets Tand har skaaret Et Mærke, som ej bortslides, før jeg Har sagt Farvel til den Dag, som nu straaler, Og som mit uvante Øie ej taaler J lange Aar det saae den ei. Hvor mange? – jeg Tallet kan ei beregne. Jeg glemte det, da jeg saae ham blegne Min sidste Broder, - og Dødskampen stride Og jeg laa levende ved hans Side. III. De lænked os til de Søilers Stene Og vi var tre - og dog hver alene Et eneste Skridt vi kunde ej vandre, Og naar vi vilde see paa hverandre, Heel tit i det blege blaalige Lys Vi trode at see en Fremmed med Gys. Og samled saa - og dog skilt med Smerte, Lænked paa Haand, men stungne i Hjerte Det var os dog, i den fulde Brøst Paa Livselementer, en stille Trøst, At lytte til hverandres Røst. Den ene vilde den anden husvale Med Haabglimt milde, med Vennetale, Hvad eller med Sange hervisk holde, Men selve disse tilsidst blev kolde. Og sørgeligt lød det naar vi sang, Som Gjenlyd af Fængselmuren det klang En skurrende Tone - en fuld og fri Som fordum - og - var det Fantast? Men med Gysen jeg trode til at fornemme: Vi talte ej med vor egen Stemme. IV. Jeg var den ældste af de tre, De andre styrke og muntre jeg burde; Jeg burde det – og mit Bedste jeg gjorde Og hvad de kunde det gjorde deDen yngste - min Fader ham elskede, Fordi han havde min Moders Pande, Med Øjne blaa som de klare Vande For ham min Siæl var bedrøvet til Døden. Og vel det maatte en græmme, med Spee, Slig Fugl i sligt et Buur at see: Thi han var skjøn som Morgenrøden, Som Dagen - da Dagen for mig var skjøn, Da jeg som Ørnen var Friheds Søn, Ja som en Polardag, der ej mon see Et Solsæt for dens Sommer er runden, Dens søvnløse Sommer af Lys er svunden, Hint Udspring af Solen, klædt i Snee. Og saa var han, saa reen og klar Og glad og ungdommelig lystig han var, Med Taarer ene for andres Nød, Og da som Bjergets Strømme de flød, Med mindre han vendte den Sorg til Glæde, Som var ham en Pine at see hernede. Den anden var ligesaa ædel og god, Men skabt til Krig mod sine Lige. Stærk var hans Bygning, og hans Mod J Kamp mod en Verden skulde ej svige. Velkommen vilde ham Døden været J forreste Rad. – men her, hentæret ved deres Raslen isned 100 J Lænker - Hans Sjæl – jeg saae, hvor hans Kraft henvisned Saa gjorde vel min og mangen Gang. Men skrømtet Smiil jeg til fremtvang. Jeg vilde trøste, jeg vilde bevare De Rester fra Hjemmet det dyrebare. Før var han en Jæger med Liv og Sjæl Jog Dyr i Skov og Ulv paa Fjæld. For ham var en Afgrund den Fængselhal, Og lænkede Fødder den værste Kval. Ved Lemansøen de Mure stande. Et tusind Fod i Dybden gaar Med Syden og Hvislen de mægtige Vande. Thi naar du paa Chillons Taarnmuur staar Og fra de snehvide Tinder nedsender Et Blylod, ved Rebets de lange Ender, 115. Først da den dybe Bund det naar. Et dobbelt Fængsel Muur og Bølge. Har dannet – en levende Grav de dølge. Og under Søens Flade sig hvælver Den mørke Kielder, hvori vi laa Vi hørte Vandet ved Dag og Nat Snart over vort Hoved at risle mat Og snart med Tordenbrag at slaa Og tit fornam jeg Vinterens Fraad, Der pibled og skylled fra Gitret ned Naar Vinden leged vild og kaad Og højt i livsalige Luft den red. Og Klippen skjalv ved dens vældige Magt Og jeg følte den ryste - med urørt Bryst. Jeg kunde jo hilse med Smiil og Lyst Den Død, der havde mig Frihed bragt. VII. Jeg sagde, min ældre Broder henviisned, Jeg sagde, hans mægtige Hjerte isned; Han vilde ej spise sin Fangeret; Det var ei fordi den var grov og slet, Thi vi var vante til Jægerkost, Og sligt os voldte kun liden Kummer: Sundt Brød og Gjedens Mælk og Ost Blev byttet med Vand fra Borgegraven, Med Fangebrødets de mulne Krummer. 140 Det var jo dog ei værre, end det, Som mangt et Tusindaar Fangen har vædet Med Taare, fra den Tid en Broder mon lære Sin Broder, lig Dyr, i et Jernbuur at spærre. Og dette voldt os kun liden Smerte, Det tæred hverken hans Krop eller Hjerte. Min Broders Sjæl var af den Art, At i et Slot han var blegnet heel snart, Naar man havde nægtet hans raske Sind At aande frit paa Fjældets Tind. Men hvorfor tøve? – han døde. Jeg saae Jeg saae det - og kunde hans Hoved ei læne, Hans døende - døde Haand ikke naae. Skjønt haardt jeg stræbte, forgiæves jeg stred, Forgæves min Lænke jeg rev og sled. Han døde – da tog de hans Lænke af, Og skuffed af kolden Jord ham en Grav I Fængselshulen, heel sid og lav. Jeg trygled dem, at de hans Lig vilde lægge Hvor Dagen straalede frit og lyst. Det bares mig for, at hans fribaarne Bryst Ej kunde faa Ro inden Fængslets Vægge. Jeg kunde sparet min Bøn; hvad jeg sagde, Det grined de koldt ad – og der ham lagde. Den flade, græsløse Jord nu laa Over det Væsen vi elskede saa For saadant Mord et værdigt Minde.