Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1806-10-28
Skrivelse fra Politiken. Hr. Udgiver. Verden har i Almindelighed en eller anden Dæmon, som den tilskriver alt det Onde, der skeer. Der gaves Tider, hvor ingen Ulykke mødte, undtagen at en ond Aand strax fik Skyld derfor Oplysningens Straaler have fortrængt, disse prange Jdeer. Man troer i vore Dage desværre for lidet til at man skulde troe paa Dæmoner og Diævler, men derimod er jeg den, som man tillægger alt det Onde, der møder. Naar Krigsluen ødelægger de skjønneste Egne, og mange Tusinde omkomme i Jammer og Elendighed, saa er det mig, og ingen Anden, der skal være Aarsag dertil. Naar Cabinetter kappes om at udøve Uretfærdigheder og krænke Nationers helligste Rettigheder, saa er det under mit Navn at det skeer. Politiken, siger man, billiger Alt og skaaner intet. Skrækkelige Bagvaskelse. Jeg, som er bestemt til at fremlede Menneskeheden til høiere Fuldkommenhed, jeg som er Nationers Skytsengel, jeg, som bestandig ønsker at bortlede hver Lynstraale, der truer Verden med Ødelæggelse – jeg skulde lade mig misbruge til saa uværdigt et Øiemed Var det ikke ved min Veiledning, at Rom engang var Menneskehedens Stolthed og Athenen Viisdommens Skole, Var det ikke mig, der indged Trajaner og Mare Aureler Menneskekjerlighedens milde Følelser, Og dog tør man i vore Dage fremkomme imod mig med de groveste og blodigste Beskyldninger. Men jeg har en Halvsøster, som under mit Navn i adskillige Lande har anrettet store Ødelæggelser. Hun er bekjendt som den falske Politik. Det er hende, som paastaaer med Munkene, at Hensigten helliger Midlet; at Mennesker er Regnepenge i Magthavernes Hænder; at man over deres Liighobe kan bane sig Vei til foragtelig Vælde, at Religion, Moral og Menneskekjerlighed bør vige for Guld og udvortes Gimmer, at Neroner ere Helgene, naar de kunne tvinge Menneskene til at antage dem derfor, at Caligula's Valgsprog, lad dem hade, naar de kun frygte, er en ufravigelig Klogskabsregel for Førster, at de helligste og naturligste Baand i hele Verdens Aasyn bør kunne sønderslides, naar Øieblikkets Fordeel kræver det; at alle Midler ere tilladelige, naar de kunne tjene til at naae et bestemt Maal, kort sagt, at Alt hvad der i Aarhundreder har været Nationer helligt og dyrebart, maa trædes i Støvet, naar den falske Politik byder det. Mine Grundsætninger ere ganske anderledes. Jeg veed, at ogsaa Statstyrerne have en Domstoel, som de endog imod deres Villie maae erkjende, at der ogsaa i deres Bryst boer Følelse for hvad der er Ret og Uret: en Følelse, som maaskee kan neddysses og sløves, men aldrig aldeles udslettes. Det var mig, som Himlen nedsendte paa Jorden, for lidet efter lidet at fortrænge den Stærkeres Ret, og for, om just ikke at indføre den evige Fred, saa dog at afvænne Menneskene fra at dræbe hinanden som glubende Dyr, og at forekomme, at mange Tusinde skulde bøde for Enkeltes Feil, Ufornuft og Følesløshed. Jgjennem min Mund talde Griffenfeld, da han sagde: "med et Pennestrøg kan jeg udrette meere end med 20,000 Mand." Det var mig, der besse lede Bernstorff, da Dannemark fra alle Kanter, fristet til at deeltage i en ufornuftig Krig, blev sit Neutralitetsystem tro, og saae sine Undersaatter nyde Fredens herlige Frugter, medens Krigsluen, formedelst en ilde beregner Statsinteresse, udbredte Død og Skjændsel i de skjønneste Lande. Hvad vilde Europa ikke kunnet været, dersom det havde adlydt mine Bud hvad er det blevet til nu, da det har trodset dem, - Forblindet af den falske Politik troede maaskee mangen en Stat, at fiske i oprørte Vande, at gjøre Erobringer midt under de ryggende Ruiner af et under Despotismens Jernscepter i Aarhundreder nedtrykt Folk, at drage uværdige Fordeele af en ved indbyrdes Krige sønderslidt Stats ulykkelige Forfatning. Forgjeves opløftede jeg den Gang min Stemme; forgjeves tilraabte jeg hver Erobrer at holde sin Haand tilbage og ikke tirre en rasende Løve. Jeg blev ikke hørt, mine ypperste Dyrkere værdigedes ingen Opmærksomhed; Erfaringens vise Raad bleve forkastede, min Halvsøster havde ved Koglerie slaaet hele Stater med Blindhed. Man agtede kun paa Øieblikkets Fordeel; man forudsaae ikke, eller vilde ikke forudsee, hvilket skrækkeligt Svælg man aabnede for hele Europas Ro og Lykke. Fjorten Aars Blod udgydelse har nu lært Europa, at et Rige som Frankrige aldrig bliver større end netop naar man vil gjøre det mindre. Det ligner en Polyp hvis Regenerationskraft er saa stor, at intet af dets Lemmer kan afskjæres, uden at det jo voxer lige saa hastig frem igjen. Med Veemod har jeg været Vidne til, hvorledes Europa vedbliver at lade sig blænde. Den ene Hær opsluges efter den anden, og alligevel trættes man ikke; det ene Land ødelægges efter det andet, og alligevel indseer man ikke, at Menneskeheden sukker efter Fred, og trænger til Hvile.