Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1827-08-18
Den ældre og nyere Histories Studium bestyrkede mig kun endnu mere i mit Had, og hver Dag forøgede den Samling af Kjendsgierninger, der bragte denne Følelse til at voxe til den høieste Afsky. Læsningen af Scauses celebres, bidrog ikke lidet til klarere at bestemme min Mening. Mit og Deres Fædreland blev til 1814 under fremmed Herredømme, saa at jeg ingen Leilighed, intet Middel havde til at forelægge de mest egnede Grunde for Forkastelsen af en Lovgivning, som havde Traditionens hele Magt og en Regiering for sig, som troede at have Behov, at holde sine indre og ydre Fiender i Tøile ved Frygten; men næppe havde Folket beklædt mig med den Værdighed som en af dets Deputerede og Befuldmægtigede, før jeg i det Raad, hvis Medlem jeg var, gjorde paa Embedsvegne det forslag, at afskaffe Dødsstraffen; dette var i Aaret 1816. Fra den Tid har jeg flere Gange fornyet mit Forslag, og Statsraadet har svaret derpaa, at en Kommission har faaet det Hværv, at revidere Straffe=Lovbogen af 1810, og at man ikke kunde give sig af med mit Forslag før man har modtaget denne Kommissions Beretning, for at ordne alle Dele af Straffelovbogen paa een Gang og overensstemmende. Jeg har derimod anført Leopolds Exempel, der begyndte med at suspendere Dødsstraffen, og endte med ganske at afskaffe den. For at see min Mening understøttet af talentfulde Mænds Meninger, samlede jeg i Aaret 1826 deres Anskuelser om Afskaffelsen af Dødsstraffen, og udgav paa samme Tid et Flyveskrift, hvori jeg udviklede de Motiver, der stemte mig for denne Afskaffelse, og hvori jeg meddeelte et Udtog af Benthams Verk, af Leopolds Straffe=Lovbog, og endelig af Livingstons Beretning til Senatet i Louisiana. Slaaet af Ligheden imellem en uretfærdig Dødsdom og en uretfærdig Krig sammenlignede jeg begge Gienstande og anførte den af Hendrik d. 4de og Sully fattede Plan til en evig Fred, som man finder i den sidstnævnedes Memoirer, tilligemed J. J. Rousseaus Reflexioner over Abbe St. Pierres Verk, og jeg vedbliver som De, min Herre, at troe, at Afsky for Menneskemond vilde have en uberegnelig Virkning paa Folkenes og deres Regenters Sæder. Den Erklæring, at man ikke har nogen Ret over sin Medskabnings Liv og Død, vilde frembringe Resultater, som man mæppe aner. "Om jeg end lang Tid, som De, har troet, at Selskabet havde Ret til at anvende Dødsstraffen for at sætte sig i Sikkerhed, saa troer jeg det dog nu ikke længer; jeg er kommen til den Overbeviisning, at Dødsstraffen er ulovlig, efter den Retsgrundsætning, som ikke tillader at tage det, som man ikke kan give igjen, og efter Evangeliet, som lærer at tilgive og ikke at hævne Uret. Vor Frelsers Bjergprædiken, det Sted; Gud vil en Synders Omvendelse, og ikke at han skal døe *), forskjellige lærde Geistliges *) Her er dog maaskee talt om en anden Undergang, end den fysiske Død og Dødsstraffens Retmæssighed. J øvrigt vil vel nu ingen mere søge at forsvare denne efter Hævnens Princip, som man forhen har gjort ved en misforstaaet Anvendelse af et Sted i det gamle Testament. Det synes at være øiensynligt, at Selskabet ikke kan have nogen Ret, som intet af dets Medlemmer har over sig eller andre, og følgelig heller ikke kan overdrage, og at Straffen overhovedet kun har to Hensigter: at forbedre den Feilende, og at sikre det øvrige Selskab. Det første bliver umuligt ved Dødsstraffen, og det andet kan Mening, den Maxime, at Kirken afskyer Blod, den hellige Augustins Vidnesbyrd, Alt overbeviser mig, jeg gjentager det, om at Evangeliet taler for Afskaffelsen af en nigienkaldelig Straf, paalagt af et, Vildfarelser underkastet, Væsen. Ogsaa er jeg viis paa, at Dommere og Lovgivere af SamvittighedsUromsider ville opgive Dødsstraffen, og at det er denne Dør, man maa banke paa, for at komme til Maalet. Uden dette vil individuel Jnteresse, Bekymring for personlig Sikkerhed, og Vanen lægge Lænker paa Lovgivernes Tunge og Afstemning, hvilke Meninger og Følelser de ellers end maatte have. En Frygt maa man bekæmpe ved en endnu mægtigere Frygt; de maa frygte for at sætte deres evige Sallighed i Fare for Bevarelsen af et forgængeligt Liv, man maa virke paa Indbildningskraften, paa Samvittigheden, naar det skal lykkes, at overbevise deres Forstand om disse vigtige Sandheder. Hvad man her har læst, behøver ingen Commentar, denne en oplyst Lovgivers inderlige Overbeviisning har, som mig synes, mere Vægt, end de Tvivl, den Uvished, den ugrundede Frygt, som endnu standse de fleste af vore Regjeringers Skridt; den taler til Hjertet, til Fornuften; den maa alene være tilstrækkelig til at gjøre talrige Proselyter for Afskaffelsen af Dødsstraffen, hvis det er sandt, at den dydige Mands, den uden Dødsstraf altid opnaaes naar og hvor man ene kan anvende den, nemlig naar Samfundet har den Enkelte i sin Magt. Kun aabenbart Nødværge kan retfærdiggjøre Tilintetgjørelsen af et Menneskeliv. gode Borgers Ord og Handlinger ere Forbilleber, til alle deres Efterligning, der ere værdige til og stræbe efter at træde i hans Fodspor J Grev Sellons Correspondence med Hr. Duepetiaux, hvoraf Ovenstaaende er et Udtog, findes ogsaa høist fortjenstlige Details angaaende Oprettelsen af et Tugt- og Forbedringshuus i Gens, hvis Indretning der, som overalt, øjensynlig formaaer at gjøre Dødsstraffen uundværlig. Vi uddrage deraf følgende: Tilværelsen af et panoptisk Tugt- og For bedrings=Fængsel i Genf letter endnu Afskaffelsen af Dødsstraffen, ved den Gradation i Straf sene, som denne Slags Fængsler ere skikkede til: jeg siger dette for at besvare Deres 8de Kapitel, hvori De med Rette siger, at det maaskee vilde være farligt, paa engang at tilintetgjøre Straffenes Gradation; men den eensomme Jnd spærring i Mørket i et vist Antal af Dage kan blive en Skærpelse af Straffen, som med Rette kan stilles ved Siden af den høieste Straf, Dødsstraffen. Tilføj nu dertil de af Dem selv gjorte Forslag, og sandelig, den Betænkeligste vil kunne blive tilfredsstillet. J mit Flyveskrift 1826 foreslog jeg disse offentlige Straffe Ceremonier forat erstatte Dødsstraffen, men meget agtværdige Personer have givet mig at bemærke, at den saaledes paa et Jndivid kastede Skændsel kun slet passer til det Gjenfødelses System, der er en Basis for Bods=Systemet. Det vanskeligste Spørgsmaal ved Afskaffelsen af Dødsstraffen, er, hvad man skal sætte i dens Sted, Men man maa dog høre, hvad Leopold siger derom i sin Straffelovbog, Livingston i sin Beretning, og Sir Sammel Romill i sine herlige Taler til Parlamentet, Klædningen, Boligen, og til en vis Punkt Næringen og Arbeidet kunne karakterisere den høieste Straf i Fængslets Jndre i en ved Lovene bestemt Tid, der kunde forkortes af Fyrsten, som saaledes vilde finde den Benaadningsret igjen, hvis Tab han ellers maatte beklage; denne Ret vilde indskrænke sig til at forkorte Fængselstiden i Betragtning af Fangens Opførsel, og vilde da tabe det Anstrøg af Vilkaarlighed, som den nu har, thi man seer nu Benaadningsbreve fremkomme for Personer, der ofte ere langt strafværdigere, end de, der døe paa Skafottet; og denne Krænkelse af Retfærdigheden maa nødvendigviis levende føles af den Opofredes Slægtninge og Venner. En Kommission af Conseilet i Genf er, under Navn af: Recurs-Tribunalet, beklædt med Benaadelsesretten, og denne Kommission kan formindske Fangenskabets Aar efter en af en anden Kommission givet fordeelagtig Beretning. Den sidstnævnte Kommission bestaaer ogsaa af Medlemmer af Conseilet, der uden Løn gjøre Tjeneste som Fængslernes Visitatorer. "En Kommission paatager sig ogsaa Fangernes Beskyttelse, og et ganske faderligt Opsyn med dem, efter deres Befrielse. Lægger man nu til disse Forholdsregler de lavere Folke klassers Opdragelse, Skoler for Børn fra det fjerde Aar af, der dagligen staae aabne, Midlerne til Underviisning, der og dagligen forøges, saa maa enhver tilstaae, at Genf ikke kan nægte Afskaffelsen af Dødsstraffene, der ere en sand Anomali i dets Jnstitutioner. Men hvilket Parti end mit Fædrelands Statsraad og høieste (souveraine) Raad vil tage, og hvilken Hæder, det kunde bringe over Genf, ved at udslette Dødsstraffen af dets Straffelovbog, saa er dog mit Hjerte kosmopolitisk nok, til at jeg glæder mig uendelig over Alt, hvad man fordenne Sag gjør i andre Lande, og jeg vilde oprigtigen ønske det ædle og ophøiede Huus af Oranien til Lykke, hvis det gav den civiliserede Verden et saadant Exempel. Dets Regjerings liberale Gang lader mig haabe, at Deres Bog vil gjøre Jndtryk hos Personer, der have Jndflydelse. Naar jeg har yttret den Mening, at man vil have Samvittigheden at takke for Dødsstraffens Afskaffelse, saa er det derfor ikke mindre sandt, at man maa byde Lovgiverne alle Slags Motiver for at retfærdiggjøre denne Forholdsregel i Folkenes Øine, og at man, i det man beviser Dødsstraffens Ulovlighed, ogsaa maa bevise dens Uvirksomhed. Man maa søge at bekæmpe og berolige alle Bekymringer, alle Fordomme og alle Svagheder, saaledes som Dehar gjort det; da vil den selv omvendte Lovgiver sige: "Dødsstraffen er ukristelig, uretfærdig, forbrydersk og desuden uvirksom; jeg afskaffer den for bestandig." Det store Ord: det offentlige Vel, først af Fyrsten taget til en Retfærdiggjørelses Grund, og siden af de mod ham oprørte Undersaatter selv, vil stedse tjene Lidenskaberne til Paaskud og Middel, saalænge man ikke proclamerer Dødsstraffens Ulovlighed. Jkke frygte man for, ved denne Afskaffelse og Forkastelse at beskæmme de tidligere Dommere og Lovgivere; thi anklager man vel de Dommeres Samvittighed, der lode Damiens partere, og fordømte saa mange Offere til Pinebænken og Hjulet, og dog vilde, hvad der var Ret og Ære, anklager man de Læger, der lode saa mange Børn døe af Kokoppe-Jndpodningens Opfindelse, nei, man tillægger en Vildfarelse dette, imens man hylder den rigtigere Over tydning; men man maa ikke drive sin Skaansel for Vildfarelser saavidt, at man giver dem Menneskeoffere. At proclamere Dødsstraffens Afskaffelse vil ikke være nogen ny Opfindelse; men at erklære denne Straf for stridende imod de guddommelige og menneskelige Love - hvis en Fyrste engang erhværver sig denne Ros, saa vil han have gjort mere for Menneskeheden, end alle Tituser og Antoniner, end de faderligste Fyrster, der nogensinde levede. Denne Krigserklæring imod Menneskemord vil bevirke meere imod Duellen, end alle Forbud, der, saasnart de bleve bekjendtgjorte, ogsaa overtraadtes. Dette er i det mindste min Mening, og jeg vilde med Glæde see den udviklet af en mere veltalende Mand, og af en mere øvet Pen, end min Agtelse for Menneskets Liv, selv Forbryderens, vil være den største moralske Lærdom, som en Fyrste nogensinde kan give. Det er at ønske, at fromme Sjæle indviede sig til det ædle Kald, at bevirke i Fængslerne saavel ved religiøs Underviisning, som ved Beskæftigelse Fangernes Forbedring; ja, der vil gives saadanne, tvivl ikke derpaa. Qvækerne i Philladelphia ere ikke de eneste Kristne; man finder Kristne overalt. Qvækerinder er det, som Fængslet i Newgateskylder saa meget; under Hr. Treys Veiledning have de bevirket overordentlige Forvandlinger og Gjenfødsler. J Turin har Marqvise Baral, der kalder den store Colbert sin Stamfader, understøttet af de barmhiertige Søstre virket beundringsværdigen til sædelig Forbedring, og har drevet Menneskeligheden saa vidt, at hun forskaffer Fangerne efter deres Løsladelse først et Tilflugtsted, hvor deres Forbedring fuldendes, og dernæst bevirker, at de optages i honette Huse, hvor de mod en lille Løn gjøre sig nyttige. I hint interimistiske Opholds- og Forsørgningshuus staae de endnu under en Slags Tugt, og kun efterhaanden og gradeviis træde de ind i Verden. - Folkets Opdragelse, friHandel, fuldkommen Frihed til at udøve den Jndustri, enhver er skikket til, religiøse Følelser, uden nogen Blanding af Overtro og Fanatismus, et Angers= og Bods=System, understøttet af fromme Tanker, faderligt Opsyn efter Løsladelsen fra Fangenskabet, virksomt Politi, Undertrykkelse af Lotteri og Spillehuse - det er de Midler og Indretninger, der bedre og virksommere ville sikre Selskabet, end Dødsstraffen, som jeg aldrig vil ophøre at erklære for uretfærdig og altsaa og for ulovlig."(L. B. d. B. H. 206.)¬