Viborger Samler, 1840-06-11
Frankerig. Det var Glais Bizvin, Medlem af den venstre Side, der først havde Ordet i Discussionen og Lovudkastet angaaende Napoleons Aske. Dersom Commissionen," sagde Taleren, havde indskrænket sig til at forlange en Credit af Dem, m. H., for at hente Napoleons Aske fra den fremmede Jordbund, vilde jeg stiltiende have givet mit Samtykke dertil. – Men det synes, at man vil vække en Begeistring for Napoleon, en Begeistring for en stor Feltherre, en stor Aand, men der baade er en ond og en god Aand. (Bevægelse.) Det er ingenlunde min Hensigt at angribe Keiserdømmets tilkæmpede Hæder, der tillige var en Hæder for Frankerig. Men jeg føler Trang til med faa Ord at udtrykke min Hengivenhed for og Vedhængen ved den liberale og constitutionelle Regjeringsform, ligeoverfor den despotiske. Den største Velgierning, Forsynet efter min Mening har skjenket mit Fædreland, var Omstyrtningen af det keiserlige absolut Regjeringsystem, og jeg troer, at Fleerheden af Nationen deeler mine Anskuelser". Nu reiste Gauguier, ligeledes af den venstre Side, sig. Gud," sagde Taleren, syntes forbauset over Napoleons overmenneskelige Genie; thi han standsede det paa dets beundringsværdige, seierrige Løbebane: en Kulde af 33 tilintetgjorde i Rusland Keiserens hidtil uovervundne Hær. Hiin Helt og Lovgiver, der ikke har sin Lige i Historien, blev ikke alene i sin Levetid bagvasket af Skribenter og Mænd, hvis Penne og Samvittighed stedse ere tilfald, men hans Minde forfølges endnu af Angreb, der maae oprøre alle gode Borgeres Patriotisme, i det Øieblik, da Regjeringen under Nationens bifald udviser Retfærdighed imod ham. Efter Gauquier betraadte Digteren Lamartine, Forfatteren af la chute dun ange, Tribunen. Denne Taler erklærede, at han ikke vilde giendrive Gauquier, en af Keiserrigets gamle Soldater, hvis exalterede Følelser man maatte ære. Gud forbyde udbrød Taleren, at jeg skulde fremkomme med Klager imod Regjeringens Beslutning og den kongelige Tanke, der tilbagekalder fra Banlysningen den store Feltherres Been. Mine Dine have seet Themistoles's Grav, man kaldte hans Been tilbage, fra Landflygtigheden, for at anvise dem Havets Strandbred, ligeoverfor Salamis, til Hvilested, og jeg velsignede Athens Skytsaand. Men jeg vilde ikke have anseet det som en stor Ulykke for Napoleons Been, dersom Skjebnen havde villet, at de endnu i nogen Tid skulde have slumret under St. Helenas Taarepile. Maaskee er Heltens Aske ikke kold nok til at man tør berøre den. Ved at dvæle vinder Retfærdigheden, og Hæderen og Taknemmeligheden taber intet derved. Jeg har en piinlig Tilstaaelse at gjøre. Endskjøndt jeg er en Beundrer af hiin store Mand, nærer jeg dog ingen blind, uforsigtig Begeistring for Helten. - Jeg troer ikke, at det er godt uophørlig at forgude Krigen, og overvættes at befordre Opbruusningen af det kun altfor sydende franske Blod. Jeg har hørt en Philosoph forgude Krigen, denne Forsynets Svøbe, dog i en Philosophs Mund have saadanne Paradorer ingen Fare; de ere kun Sophismer, Men i en Statsmands Mund antage saadanne Yttringer en anden Characteer. Regjeringernes Sophismer vorde snart Nationernes Forbrydelser eller Lidelser. (Dyb Bevægelse; Bifald.) J min Ungdom beundrede jeg den keiserlige Regjering, undertiden førte jeg Klage over den. Hiin Regjering skylder jeg saare meget, thi jeg har den at takke for min lidenskabelige Kjærlighed til Friheden, denne Kjærlighed, der udgik af hiint trykkende Aag, der dengang sammenpressede ethvert Bryst. Ja, m. H., under hiint Regjeringsystem, da kun en Eneste havde Villie, medens det øvrige Frankerigs udviste stum Lydighed, under den Regjering, hvis glimrende Side Nutidens unge Slægt kun øiner, dengang følte jeg for første Gang, hvad den frie Tanke, hvad det frie Ord er. Dette forklarer ogsaa, hvorledes Mændene af min Alder optoge en anden Regjering. Bonaparte og Hæderen paa den ene Side, Friheden og fra Forfædrene nedarvede Jnstitutioner paa den anden Side. – Vi valgte Friheden. (Larm.) Vel føler jeg, at det Øieblik ikke er det passende til at dømme den Mand, der dengang faldt. – Kun Hylding og Agtelse skulle vi nu lægge for Dagen, og villig giver jeg min Skjerv. Napoleons Hæder er en Strøm, der let bortfører med sig hine bittre Erindringer." Lamartine erklærede i Slutningen af sin Talg, at han ønskede, at Napoleons, Gravmonument maatte vorde opreist paa en ensom aaben Plads og prydet med de faa Ord: "a Napoleon - seul." Med disse tre Ord vilde den franske Nation vise, at den baade forstod at ære og at dømme sine store Mænd.