Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-12-29
J Venedig pleiede altid een af Senatet at føre Titel af og være Historiograph. Man skulde troe, at i en Fristat Sandheden kunde siges friere end under en anden Regjeringsform, men kun faa Exempler synes at godtgjøre det. Ogsaa i China har man Historiographer, som det er paalagt, at samle alle de Begivenheder, der tildrage sig under hvert Dynastie. Materialierne henkastes i en stor Sahl, der først aabnes naar Dynastiet er uddøet, og deraf sammensættes siden en Historie. Det samme var Tilfældet i Venedig, hvor hemmelige Efterretninger kunde kastes i et Gjemme, der lignede Gabet af en Løve. Men skal man slutte fra Chinesernes Hoftidende, der ligeledes betragtes som et vigtigt historisk Material til deres Historie, men næsten ikke indeholder andet end Befordringer a., saa har man ingen synderlig Grund til at gjøre sig store Begreber om dens Sanddruhed og Partiskhed. Hvad er overalt en Historie, som hverken maa kjendes eller skrives førend den paagieldende Slægt er uddød? Hvormange vigtige Materialier kunne imidlertid ikke gaae tabte? Hvor meget maa ikke forandre sin Colorit i en saa lang Række af Aar, og forekommer os siden i et ganske andet Lys end man vilde have seet eller har seet i det Øjeblik, det gik forsig, En Historieskriver bør, som Sallust, kunne sige: "ubunden af Haab og Frygt hælder jeg ikke til noget Partie,". Men hvor mange see sig vel istand hertil, Skriver man i det regierende, Dynasties Tid, saa maa man fortie meget Lastværdigt, for ei at støde det; skriver man efter dets Tid, saa maa man fortie meget Rosværdigt, for ei at støde det ny og herskende Dynastie. Salomons Ord, der er en Tid at tale og der er en Tid at tie, lader sig paa intet med større Grund anvende end Historieskriveren; thi afhængig af Tiden bliver han først, naar han saa at sige staaer ganske uden for den Tidsalder, han skriver om. Men saa gaaer det ham som omtrent Bonden hos Wessel, at han vel frit kan besvare Skildvagtens Bæ, men saa langt borte, saa længe derefter, at Nytten deraf falder ganske bort. Man taler meget om Historiens Domstol, og det kan forsaavidt være gavnlig, som Frygten for dens Dom mueligen kan afholde een eller anden fra i levende Live at handle slet, men hvad nytter, i det Hele betragtet, en Domstoel, der kun kan straffe den Domfældte in effigie eller in contumacum, Hvor mange Statstyrere, hvormange Store læse Historien, og om de end læste den, hvor mange gjøre den anvendelig paa sig selv, Jngen nyere Ners speiler sig i den ældres Exempel, enhver Regent, handlede han end nok saa slet mod sit Folk, vil altid vide at finde Undskyldning derfor, og kan han det ikke selv, saa vil han altid i den Ruus og Svimmelhed, Høihed og Vælde føre med sig, omsvæves af tjenstfærdige Aander, der ville vise ham Nødvendigheden. af at han maatte og maa handle saaledes, og neddysse hans Samvittighed, om end en indere Tordenrøst i et enkelt Øjeblik, vakte den, i en saa fød Søvn, at Tyranniet og Despotismen vilde kunne marchere med tyrkisk Musik forbi hans Leie, 2) - co magis, qvod mihi a spe, metu, partibus Reipubl. animus lider erat. uden at han engang mærkert noget dertil. Naar Jordens Regenter troe, at den kunne være tjente med at høre Sandhedens Stemme, og de ikke frygte den, saa bør de, medens de leve, aldrig tillade at man sætter den en Knævel, i Munden. Kun lidet nytter det, at de giver os Anviisning paa Historien. Denne vil vel, det vare nok saa længe, saa vidt mueligt vide, at gjøre sin Ret gjeldender uden deres Tilladelse; men, vil man, at Menneskeheden skal øse af Sandhedens rene Kilde det Livsensvand, som er saa nødvendigt for den, saa sørge man for, at de Aarer, der skulde lede det til Kilden, holdes rene; kun da kan man vente at Vandet, end ikke for Efterslægten, forplumres: Den, som med meest Sanddruhed, Upartiskhed, Kraft og Ynde har beskrevet sit Lands Historie, og som uden Tvivl, fortjener den første Rang blandt Europas Historieskrivere, er Skotten Will. Robertson og næst ham Hume, ligeledes en Skotlænder, hvis Historie om Engelland endnu altid maa betragtes som et Mønster i sit Slags; mærkeligt nok, at begge Storbrittanniens største Historieskrivere ikke vare Engellændere, men Skotter; dog netop denne Omstændighed bidrog maaskee meget til at de bleve saa store og udmærkede ideres Fag. J det tydske Sprog har det lille Schweiz hidtil været den eneste Stat, der havde en værdig Historieskriver i Joh. Müller. Tydskland selv har vel i de enkelte Grene af Historien havt udmærkede Mænd, men sin egen Nationathistorie, udarbeidet af en robertsonsk eller humesk. Pen, mangler det endnu ganske Langt over dem staae Jtalienerne, der have havt store Historieskrivere, især i Macchiavelli, Guicciardini, Paolo Sarpi Davila og Bentivoglio. Vende vi os fra Udlandet til vort Danmark, saa kunne vi i Henseende til Historiens Vurdering, om end ikke altid til dens Behandling, maale os med hvilken af de nyere Nationer det skal være. Medens det øvrige Europa laae nedsjunket i Middelalderens Barbarie, skrev, næsten paa een Tid, allerede for sex Aarhundreder siden Saxo Grammaticus og Snurre Sturleson.), den første *) Saxo skrev 1203, Snurre døde 1240. sin danske, og den sidste sin norske Historie. Saxo var egentlig Waldemar den Stores Historiograph, thi han skrev den under Absalons-Opsigt og Tilskyndelse, og Absalon var Waldemars inderligste Ven. For sin Sanddruhed fortjener han, som bekjendt, langt fra ikke saa megen Roed, som for sin ziirlige Skrivemaade. Dette er ogsaa let at forklare, naar man betænker, at han skrev under Landets første Geistliges og Hoffets Jndflydelse. Det modsatte var Tilfældet med Snutro. Han skrev i en Fristat, og behøvede ikke at rette sig efter de Forhold, han stod i Suhmesiger, at Snurros Værk fortjener i mange Henseender at kaldes et Mesterstykke, og at vi ruden dette næsten vilde være blinde i vor gamle Historie. Hvad Frimodighed for at sige Sandhed, Bestræbelse for at udlede den og Omstændelighed i at fortælle Bedrifter angaaer, da paastaaer denne saa beføiede Dommer, at ingen Historieskriver deri kan foretrækkes ham, og mener endog, at hvis en sund Critik og en god historisk Stiil paa den Tid havde været i Brug, vilde han kommet til at staae ved Siden af Thucydides og Polybius. (Fortsættes.)*) Hvad Stilen angaaer, kunde det dog maaskee være mueligt, at den er bleven filet noget, da Christian Pedersen, i Begyndelsen af det 16de Aarhundrede lod Værket første Gang trykke i Paris. Det er saa meget mere sandsynligt, som den Gang i hele Riget ikkun fandtes et haandskrevet Exemplar, der tilhørte Erkebisp Birger i Lund og som Biskop Lauge rne med stor Umage forskaffede C. Pedersen, for derefter at lade Bogen trykke. Der at sineer.