Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-05-28
J Kong Frederik den Tredies Tid vare Kareter noget saa usædvanligt, at Kongen forærede (1660) Hannibal Sested, Christopher Gabel, Ærkebisp Svane og Præsident Nansen, Carosser, for at udmærke dem fra andre Undersaattere. "Men de bleve strax efterfulgte af Andre, siger Holberg, saa at Gadestenene begyndte at blive haarde foralle Fødder, og de, som ingen Ævne havde til at holde Heste og Vogne, finge Lyst til at lade sig bære. En Jtaliener, ved Navn Michael AngeloTonti fik ogsaa et tiaars Privilegium paa, for en billig Priis, at forsyne Staden med et tilstrækkeligt Antal Bærestole. Holberg mener, at Monsr. Tonti lod sig temmeligen vel betale derfor men naar man af Privilegiet seer, at han ikke turde tage, mere i Leie for en saadan Bærestoel end 2 slette Daler en heel Dag, saa kan man, om man end regner det for en Specie i rede Sølv, ikke sige, at 6 til 7 Rbdlr. var for meget for at lade sig en heel Dag slæbe omkring af to Mennesker. Holberg gjør nogle meget naive Anmærkninger ved denne Leilighed, og siger: "ligesom Kjøbenhavn (i den Tidspunct) tog til i Privilegier og Bygninger, saa tog den ogsaa til i Stads. Den bestod tilforn af Adel, Geistlighed og Borgerskab, men nu begyndte den at vrimle af characteriserede Personer, hvilke alle vilde leve characteermæssige, og derfor kjæppedes med hinanden udi Magnist cence, og Borgerne, som syntes, at de ei heller vare nogle Kastekjæppe, vilde gjøre Alting med. Mons. Tontis Bærestoel leder Holberg paa Talen om den Kjøbenhavnske Forfængelighed, der altsaa er ældre end man sædvanligen troer. Nogle syntes, siger han, at denne Tilladelse (at lade sig bære) var alt for almindelig, men man fandt ikke for godt, herudi at gjøre nogen Forskiel mellem fornemme og ufornemme Folk; thi, naar Tiderne udfordre, at see igjennem Fingre med en liden Vanitet hos en Stads Jndbyggere og Borgerskab, er det sikkrest, at Tilladelsen skeer i Almindelighed, efterdi at forbyde visse Folk særdeles Commoditet, foraarsager kun Jalousie, og opvækker desstørre Lyst hos dem, mod hvilke Forbudet skeer. J den Henseende seer man sjelden Klædeforordninger at have nogen god Virkning, eller at være af Bestandighed; hvis disse Bærestole havde allene været tilladt fornemme Personer, havde alle vildet regne sig til de fornemme Personer, ja en Kræmmer, der kunde bilde og ind at gjøre den selvsamme Parade udi en Bærestoel, som en Assessor eller Commerterraad, vilde nok have fundet Leilighed til at forblinde Fiskalens Øine, for at unde Monsr. Michael, Angelo en Styver. Dette, hvor ringe det end kan synes at være, har jeg dog holdt fornødent at indføre i Historien, saasom det viser et Periodum og Begyndelse til den Kjøbenhavnske Forfængelighed, hvilken siden dagligen er tilvoxen, indtil den er kommen til den Grad, som vi nu see den at være udi. Om Flytning. Blandt Ubehagelighederne i Livet er Flytning vel ingen af de ubetydeligste, især for Familier, der have meget Boskab at flytte. At bryde op fra et Sted, hvor man eengang har indrettet sine Ting efter bedste Beqvemhed, for at drage ind der, hvor man mueligen næste Aar, efter store Bekostninger og anvendt Møisommelighed, atter maa bryde op, ner, som enhver let indseer, høist besværligt. Jeg taler her ikke engang om den Beskadigelse, som Flyttegodset ved saadan Leilighed er udsat forMen dobbelt store blive disse Ubehageligheder, naar man støder paa Folk, der sige: "vi kjende ingen Flyttedag førend den 28 Mai Kl. 12 om Middagen", og at der desværre gives saadanne Folk, derom er ingen Tvivl. Sieldne ere vel saadanne Tilfælde, men det maa de ogsaa være, thi ellers vilde der opstaae alt for stor Forvirring og Uorden. Den, som imidlertid er saa uheldig at støde paa saadanne vranqvillige Mennesker, er meget ilde faren. Han skal have de Værelser, han fraflytter, ryddelige til samme Klokkeslæt, han kan komme ind, og maa altsaa nødvendigen sætte sit Gods paa Gaden hvor det er udsat for Regn og Beskadigelse. Unægteligen maa der forFlyttedagens Udløb være fastsat en Termin, men for at forekomme at enkelte Mennesker ikke ved saadan Leilighed af en eller anden Aarsag skulde chicanere, kunde det være ønskeligt, om det ved en Lov blev bestemt, at der f. Ex. af 6 til 8 Værelser skal indrømmes den Jndflyttende 2, af 5 eller 4 eet, af tre eller to et Lofts eller Pulterkammer to Dage 1 Forveien. Derved vilde mange Ubehageligheder kunne forebygges. Abraham og hans Gjæst *).Mens hedest Solen brændte, Abram lad J Døren af sin blomsterkranske Hytte, Og rørt og andagtsfuldt sin Skaber bad, At være hans og hele Husets Støtte; Da kom fra Ørken hid en gammel Mand, Hvis hvide Sølverskjæg berørte Bæltet, Og sneg med Langsomhed sig mødigt frem; J Ørken havde han to Dage svæltet, Og længtes saare nu at naae sit Hjem. Hans trygge Leder er den Støttestav, Som fast han holder med de svage Hænder, Og, stedse tænkende paa lune Grav, Han aldrig Øiet bort fra Jorden vender. Da Abram øined ham at nærme sig, Han reiste sig, og løb ham glad i Møde, Og raabte: "Gamle, og drag ind til mig! Lad Dig min Gjæstmildhed ei længe nøde; Man kjøligt Fodvand flux Dig bringe skal, Min Most, min Melk, min Honning Du skal smaae, og overnatte i min grønne Hal; J Morgen atter Du i Fred bortdrage!" Den Gamle ei vil tage derimod, Men svared, her i Skyggen vil jeg hvile, Her ved den gamle Palmes brustne Fod; Og derpaa atter hjem til Mine ile."Men Abraham saa ømt og længe bad, At Oldingen tilsidst sig lod bevæge; Han drog i Hytten ind, hvor Sarat sad, Og lod med Honning og med Frugt sig qvæge. *) D. Pocock skal i en Coder der gjemmes i Calro, have fundet det 22 Capit. af Mosebog, fortalt paa en fra den almudelige Grundtext afvigende Maade. Jdeen til nærværende lille Digt er taget deraf. Men nu faae Abraham i største Harm, At Manden ei Jehova signe vilde, Og spurgte, mens det bruste i hans Barm "Hvi, Gubbe, ærer Du ei Vældens Kilde? Den Gud, der skabte Himmel, Jord og Hav, Hvis Almagt er, som Rummet, uden Grændser, Hvis Øie skuer grant i mørken Grav, Hvis Miskundhed selv Møllet ændser?" Den sølvgraae Olding svared rolig, kold, Din Gud i Evighed jeg ei vil dyrke, Kun mine Guder kunne hielpe - styrke, Og derfor gav jeg mig i deres Vold. Med mig de boe i eet og samme Huus, Som Husets Venner de mig række Haanden; Selv jeg mig skabte dem af Leer og Gruus, Og nu tilbeder jeg dem dybt i Aanden. Jeg troligt stole kan paa deres Ord, Og kjerligt lytte de til mine Bønner; De sørge faderligen for min Hjord, Og bøje Øret, naar jeg eensomt stønner." Nu brændte Abraham af bitter Harm; Han flux stod op, og greb den gamle Gubbe, Og stødte ham med senefulde Arm Af Hytten ud imod en Palmestubbe. Og Oldingen til Ørken maatte flye, For ei at fældes ved den samme Hytte, Hvor nys han gjæstmild nød et qvægsomt By, Og i dens Eier fandt en venlig Støtte. Nu raabte Jehova, fra Bjergets Top, Og Abram svarede: "her er Din Tiener!" Hvi mon den Gjæst Du nys tog op Du nu saa grusomt fra din Hytte gjenner, Da svared Abraham: "alvise Gud! Frækt nægted han, Dit store Navn at ære, Og derfor drev jeg ham fra Hytten ud, Ei taale kunde jeg hans falske Lære." Nu har jeg taalet ham to hundred Aar, Lød Herrens Ord fra Bjerget høie Tinde, Og klædt og næret ham i Høst og Vaar, Skjøndt aldrig han min Almagt vilde minde; Og Du Din Gjæst ei taale kan en Nat, Men jager grusomt ham til Ørken brat? Da Abraham faldt dybt i Støvet ned, Og raabte: Herre, Du min Skyld forlade! Jeg dem miskjendte, som Dig ei tilbade! Ei kom ihu, at Du fra Evighed Var Middets og Seraphens milde Fader, Som Alle elsker og som Jngen hader Flux Abram derpaa gik i Ørken ud, Traf Oldingen, og tog ham med tilbage, Og fulgte atter Gjæstmildhedens Bud, Og lod ham Hvilens Sødhed smage. Som Dagen gryed Gubben drog i Fred, Og naaed snart sin Vandrings ønske Med.