Viborger Samler, 1788-07-14
Fortsættelse af No. 28. Regieringens Despotismus er grundet paa og helliget ved Koranen. Alt maa være Loven underkastet, alt maa adlyde Souveriainen. Jo meere uindskrænket Storherrens Magt er, desto nødvendigere er det, igjen at fordeele den til andre subordinerede, men saaledes, at det stedse gradviis bliver Despotismus. Storviziren er den første almægtige Vicedespat, men hans Liv, hans Lykke hænge af Sultanens Vink. Poscherne eller Gouverneurerne i Provindserne ere der uindskrænkede Despater, men alt . 230 Mk. alt hvad de ere og have, hænger af Storviziren. Det koster Storviziren kun et par Linier og et Bud, saa er Paschaen dræbt. Pascherne have deres Subbalterne, Dommere, Forstandere i Stæderne og Byerne, og de byde over deres Liv og Død, Lykke og Ulykke, ligesom de ville. Det synes ved første Øiekast meget grusomt. Mendet er mere Formen, end Sagen selv, De christelige Pascher tør ikke myrde, men giøre Livet ulykkeligt. De behøve ikke, at bruge Strikken, men Chicaner og fine Konster, som ingen Tyrk behøver at bruge. Han kan gaae lige til Verks. Men han er ikke saaledes beskyttet, han har ingen Familie=Connexioner, ingen Protoctioner, som beie Retten. Den Pascha, som misbruger sin Magt, bliver, ligesom den gemeeneste Mand, straffet paa Livet. Eiendommen er ligesaa sikker for Mahomedaneren, som for en Chri steen. Den Pascha, der borttog en Undersaat sin Eiendom, skulde have forbrudt Embede og Ære og Formue, og, efter Omstændighederne, Livet. Underdespaterne selv give ogsaa Agt paa hverandre. Thi enhver Mand af Fortieneste kan stige til de høieste Trin og Embeder. Der findes intet egentlig født Adelskab i Tyrkiet, endskiønt fortiente Mænds Sønner staae i besynderlig Hukommelse. Den ringeste Mand, en Slave, kan blive General, Admiral og Storvizir, naar han veed efterhaanden at opsvinge sig til disse Poster. Den nu værende Storvizir var tilforn Slave hos Storadmiralens Capitain Pascha, og Storadmiralen selv var fordum Slave i Algier. Denne For Forfatning tiener ligesaavel til Despotismens Støtte, som til at formilde sammes Aag. Den som føler Aaget, kan treste sig derved, at han selv kan opsvinge sig til Behersker. Tyrkernes Hovedfeil er Gierrighed, som den almindelige Klage lyder. Men jeg finder ingensteds Grunden til denne Last bestemt angiven. Man forundrer sig meget mere over, at en Tyrk, der seer sig og sin Formue Despatismen saaledes underkastet, kan være saa gierrig. Men just denne Despotismus er Kilden til den tyrkiske Gierrighed. Da intet Fødsels Adelskab gielder, men enhver kan blive alt, men naturligviis hører dertil Penge, for at bane sig Veien til Æresposter, saa sørger enhver for sin Berigelse. Dette Øjemærke er een Grund mere, hvorvel kun en iblant mange, til den Maadelighed i Spise- og Drik, hvori Tyrkerne meget overgaaer de Christne. Efter vor Levemaade, siger Hr. D. Lüdeke, behielpe Tyrkerne sig næsten i Almindelighed med slet Næring." Dette sige og alle andre Øjenvidner. De leve meget eensformig, gaae tilig til Sengs, og staae igien tilig op. Kl. 7 eller 8 nyde de en maadelig Frokost. Deres Hovedmaaltid er til Aften. Deres fornemmeste Spise er, som bekiendt, Riis, og Lammekiød, eller Fugle. De elske almindeligen meere Have= og Træefrugter og Bagværk, end Kiød. Vander deres meste Drik. Viisten er dem, som bekiendt, forbuden af Mahomed. Dog skulle de fornemme Tyrker og Aftenen mestendeels nyde noget, endskiønt meget maadelig. Men der findes mange Orthodaxer, som som drikke ingen Viin. De røge desmere Tobak, men af Piber, hvis Rør ere 2 til 4 Alne lange, saa at kun en let Damp kommer til Munden, der ikke bider paa Tungen, og ikke indtager Hovedet, som hos os. Mange Tyrker bruge og stærkt Opium. De holde ikke meget paa kostbare Meubler, men meget paa Gulvets, Teppets og det hele Værelses Reenlighed og Nethed. De Fornemme og Rige have et stort Antal Betientere og Slaver af begge Kiøn, som de mestendeels behandle mildt og got. Mildhed, Almissegaver og Tienstvillighed mod Ulykkelige er en saa fast Egenskab hos Mahomedanerne, at den endog er en Grundlov i deres Religion. Men just denne Religion indprænter dem en Stolthed af samme, og en Foragt for alle andre Religioner, og dem, som ikke ere Mahomedaner. Deraf flyde mange onde Egenskaber, som især ere de Christne skadelige. De foragte og hade de Christne, som Gauer ( Vantroende) og give dem allehaande Øgenavne. Dog maa man ikke tage det Ord Hunde, som man saa ofte har læst i Aviserne, i den Forstand, som vi tage Ordet. Østlænderen forbinder dermed Begrebet af Nedrighed og undertiden Ureenhed. Thi Tyrkerne, som i Følge deres Religions Love, daglig maa vaske sig tre Gange, bade sig meget, og bede tre Gange, holde dem for ureene, som ikke gjøre det, og Hundene ere hos dem ureene Dyr, i hvor mange af dem de endog holde til deres Bevogtelse, men ikke letteligen tage ind i Husene og aldeles ikke i Stuerne. At Ordet Hund i Orienten ofte tilkiendegiver kun Ringhed hed og Underdanighed, kan man allerede vide af Bibelen. En Kongesøn, Sauls Søn, Mephibo. seth, kaldte sig selv en Hund, da han vilde betakke sig hos David for hans Naade; det var saa meget som ganske underdanigste Tiener. - Saaledes bliver meget af Ukyndighed om Orientalismus falskeligen udtolket om Tyrkerne, og de udlægge meget ganske falskeligen om os af Ukyndighed om vore Sæder. (Mere følger.) Hos Gravskrift. I Fred paakom mig en Bitterhed, ja en Bitterhed. Saadan Gienlyd gav Sörgehuset ved det smertelige Tab: Livet Velædle og Dydziirede, nu ved Döden himmelsalige Madame METTE ELlSABET BöCNER, som Ved sin Fødsel glædede fine kiere Forældre d. 4 Aug. 1742. Indgik det kierligste Ægteskab den 6 October 1769, med Velærværdige og Høilærde, nu höibedrøve Hr. OLOF SADOl. Værdige Sognepræst til Wive, Ove og Walsgaard Menigheder; Hvis Gjnes Lyst og Glæde hun var paa 19 Aar, Men nu første Gang bedrøvede ham ved sin tilige Bortgang den 16 Junii 1783. Hendes Liv var en Kiæde af Yndigheder og Tækkeligheder, Af Gudsfrygt og Menneskekierlighed, Af Duelighed og Godgjörenhed; Hvad Under, at hendes Död var desmere smertelig, Smerten desmere levende, og Tabet desmere fölsom, især for Hendes dybsörgende Ægtefælle og efterladte 3 kiere Börn, Ja Paardrende og Bekiendtere, Rige og Fattige Föle og beklage Tabet. De sidste savne en Moder og rund Velgjörere; De bestride alle hendes Grav med Cypresser, Og ofre hendes Söv de Taarer, som skylde hendes Dyd Hendes Siæl behagede Gud, derfor hastede han med hende.