Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-11-14
En Aften vare vi ligeledes stegne op paa Terrassen. Havet bølgede roligt i Rosenskimmer, og den duftige Dæmring opsteg fra Kysterne. De tilgrændsende Tage fyldtes med tilflørede Qvinder, og fra Moskeernes Minaretter kaldte Messanerne til AftenbonAlgier er bygget paa den steile Skraaning af en Høi. Huse og Terrasser hæve sig ligesom trappeviis. Ved Siden af Bagnoen var et stort Privathus, fra hvilket der gik et lidet Vindue udtil vor Terrasse. Adskillige Gange havde vi om Aftenen hørt Gitteret aabnes; det skete ogsaa denne Gang. *) Desertorer fra Oran, forhen Spaniens Besiddelse paa denne Kyst, omtrent halvtredsindstyve Mile sydvestlig fra Algier. De derværende Regimenter bestaae af didforviste Forbrydere. De ere Afskummet af alle europæiske Nationer. *) Jfr. Høst om Marokos. Biografen 18. S. 168. f. Skumringen tiltog, det var næsten ganske mørkt. Af en Hændelse saae jeg til Vinduet, og blev et hvidt Lommetørklæde vaer, der efter Anseende blev ligesom hisset ned. Det bevægede sig frem og tilbage, snart til Høire, snart til Venstre, snart høiere snart lavere, som om dermed skulde gives et Tegn. En af mine Kammerater sprang til for at gribe det. Men endnu før han kunde naae det, var det i et Øjeblik trukket op. Det lod sig see igjen, den anden var ikke lykkeligere. Det samme hændtes den tredie, endelig besluttede jeg, selv at forsøge. Næppe havde jeg nærmet mig, for det laae ved mine Fødder. Hastig aabnede jeg det, der var ti til tolv Messoner *) deri. Paa samme Tid hørte jeg Gitteret lukkes, og saae en hvid Haand, som syntes at vinke af mig. Jeg bukkede paa østerlandsk Viis, og vi ilede glade ned i Bagnoen. Et nyt Liv syntes at vaagne i os, vor Munterhed, vore Forhaabninger, Alt vendte tilbage. Hver Aften stege vi nu op paa Terrassen, og fæstede vore Øine paa det hemmelighedsfulde Vindue. Men fjorten Dage gik, og vore Ønsker bleve uopfyldte. Jmidlertid fik vi at vide, at en af Algiers rigeste Indvaanere, ved Navn Agimorato, boede i dette Huus. Det var den attende Dag, vi havde næsten opgivet alt Haab. Allerede vilde vi, da Mørket tog til, forlade Terrassen, da Gitteret fløi op Skielvende af Glæde vendte vi om, og saae et grønt Lommetørklæde, som langsomt gled ned af Muren. Jngen af mine Kammerater kunde naae det; det var atter kun bestemt for mig. Hastig løste jeg det af Snoren, og fandt deri fyrgetyve GuldEskudos tilligemed et Brev. En ung hvid Arm trak Snoren tilbage, og et Fruentimmeransig syntes at svæve forbi Gitteret. Jeg siger intet om vor Glæde, men desværre var Brevet arabisk. Hvo skulde fortolke det Kunde vi betroe os til en Fremmed, Længe bleve vi hvivlraadige, endelig besluttede jeg at vove det. *) Smaa runde og tynde Sølvmynter, af omtrent 4 s. Værdie. Ved Siden af Bagnoen var en spansk Rene gats Taberne. Han syntes at angre sit Affald og havde strax i Begyndelsen viist mig adskillige Tjenester. Da han saare godt forstod det Arabiske, besluttede jeg at vise ham Brevet, uden dog at fortælle ham de sande Omstændigheder. Han læste det, og løftede Hænderne i Veiret. - Gud vil tilgive mig!" sagde han veemodig og trykkede min Haand. - Herpaa oversatte han Brevet, og Indholdet rørte os indtil Taarer.