Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-01-29
J Aaret gives Dage, mærkelige saa tidt de gjenkomme, til hvilke vi knytte mangt et Minde fra Fortiden, og paa dem vi gjerne, ligesom løsrevne fra det Jernaag, Nutid har lagt paa vore Skuldre, frigjorte overlade os til Betragtninger, der yde Mænd en værdig Glæde. Vor egen, Lands faderens Byrdsdag høre begge ret egenligen hen til de Dage, om hvem dette gielder. Opleve vi den Stund atter, paa hvilken vi fødtes selv, og ere ei blotte Hverdagssiele, de Tanker, hvoraf vi da gjæstes, skjønne vilde jeg vel kalde dem, høitidelige vel, men blide ikke let, fortrolige ei heller. Saa saare naturligt ledes vort alvorlige Blik ud mod som ud over Samfundet det store, det, hvori vi ved vor Komme til Jorden indlemmedes. J os selv øine vi, paa den ene Side Sønnerne af Fortidens, de mange tusinde, de alle hedengangne Fædre; paa den anden Fædrene til Eftertidens, de mange flere tu finde, de Millioner ufødte Sønner. Hvor end vi see hen, overalt paa hele Jordens Kreds opdage vi Brødre. Fjernes imidlertid vi, faa Miles Afstand blot, fra det Sted, hvorpaa vi leve, forstaae disse vore Brodre ikke vor, vi ikke deres Tale, kjende ei de os, Ansigt til Ansigt, ei vi dem, hørte vi ikke deres, de ikke nogensinde vort Navn, fryder Det ei os, hvorved de forlystes, og ere de ligegyldige ved den Taare, der tung og bitter mørkner vort Øie. Ja, Krøniken mælder os: at ofte grebe hine Brødre til Sværdet endog, i det de med Rovdyrets Glubenhed udslettede hinanden af de Levendes Tal. Dog skabtes jo de og vi af samme Gud, høre een Jord til, bestraales af fælleds Sol, ere lignende Tilfælde af Held og Vanheld undergivne; dog gaae vi omsider tilhobe i Graven og forenes eengang med hinanden i Hjemmet hisset. Dette underlige Forhold, denne - maatte jeg næsten sige Nærhed i Fjernhed, og dog altid Fjernhed midt i Nærhed, kan vel slaae Sielen med Taushed, vel vække Længsler efter Samlingsøieblikket, den Stund, da hiint store, navnløsstore Bekjendtskab aabnes; men de Følelser, det indgyder, de ligne den Vandrer, der oppe fra Bjergets øverste Tinde seer Miles Omkreds ligge udbredet for Øiet, og sit, det lille Tag, sin Plet af Jord, et ubetydeligt Støvgran i det store Hele, neppe bemærkeligt at forsvinde mellem Stæder, Agre, Lunde, alle Verdens Riger og deres Herlighed. Han studser, tier, tilbeder - men, bedøvet, overmandet, er han Barnet lig, der skal gribe i Kurven med Blomster og veed, for de mange, ikke hvilken at tage. Derimod paa Landsfaderens Byrdsdag, især om selv den ledeste gustne Vranqvillie ei seer sig istand til at nægte ham det faderlige Hjerte, da bindes og fastnes Tanken saa saare begribeligt til Fædrelandet. Som for os skal og han sørge for alle vore Brødre der; thi de have Sprog, Skikke, Pligter og Rettigheder med os tilfælleds. Den Almeenglæde, der opliver ogsaa mig, den Almeen kummer, der lynslaaer mig ogsaa hiin bringer alle Hjerter, saavidt Landets Grændser gaae, til at leve op paa ny, denne dem alle til at ængstes som i Døden. Udmærker jeg mig ved mit Raad, min Pen, mit Sværd, min Ploug, da er i fjerneste Provinds mit Navn saa kjendt som midt i Kongestaden; det er agtet, det er el skeet, en Anbefaling for mig, hvorhen jeg end kommer. Luen forvandler mit Tag til Aske, Haa lens skarpe Strøg ødelægger Sæden paa min Ager, Havbølgen bryder Dæmningerne og bortskyller mine Hjorder; men til vore Landsmænd taler en Ædling, min Sag, og i Egne, hvor ei jeg mindes at have Ven, træde Ædlinger, sammen, for at oprette, eller dog mildne mig Tabet. Fiender true Grændsen med Krav, Trudsler og slaqvante Hære; det kürrer i Vaaben fjern og nær, fornyet Liv og een Villie gjennemstrømme Alle; den Rige ofver sit Guld, Tænkeren sin Nat, Qvinden sine Smykker, og Ynglingen sin Arm; thi see, den er Hjerternes store og eneste Sag, det fælleds Fædrelands Frelse med Hæder. Disse Følelser tilhobe, ikke mindre høitidelige end hine, ere desuden langt meer. blide, os langt meer tilvante, langt meer fortrolige. Vi besieles af dem, og, som det gaaer Vandreren, i det han paa sin Vei bestiger den Høi, hvorunder hans Fædrehytte ligger, saa gaaer det og os, vanskeligen kunne vi rive os løs fra dem, og ikke kan han uden Vold forlade Stedet, hvor han kjender Alt, hvad han skuer, og elsker Alt, hvad han kjender. Vi ere, og han er, Barnet, som i den med tusind og titusind spraglede Blomster overfyldte Kurv kun har Øie for og griber ene efter Rosen, der ligger øverst, den det gjenkjender fra Legene udenfor Faderens Huusder. Ja, vel er det Sandhed, at Landsfaderens Byrdsdag er Tiden, paa hvilken Tanken om Fædrelandet vaagner lys og levende i vort Hjerte. De Glæder, vi der have nydt, og de Taarer, vider have fældet, de Baand, vi have knyttet, de Tab, vi have liidt, de Solskinsdage, som blide have straalet ned over dets Kyster, men og de Drøn i dets Jndre, de Stormstød ovenfra, under hvilke det har dirret, alle disse og mange lignende Billeder omsvæve os denne Dag, snart som Dødninger, opstandne af den Tidens Grav, hvori vi ønskede dem evig Hvile, snart som Trøstens Engle, de venligste i Guds Himmel. Dog, ikke de blot, ogsaa det mandige Forsæt, vi hellige Fremtiden, ogsaa de ædle Løfter, vi gjøre vor Samvittighed, ogsaa de fromme Ønsker, vi betroe den Evige, ogsaa de omsvæve os den Dag velsignende. Og endnu langt snarere gielder dette, hvis Fædrelandet, vort elskede, har nys overlevet Trængsel og Nød, saa nys, at de neppe halvlægte Saar end bløde, Hjerter ømme sig ved Berørelse, og dybe Suk gaae oper Læber. Kan jeg da vel nu, nu jeg en eiegod Landsfaders Byrdsdag skal staae fremfor danske Mænd, kan jeg tage det itvil, at gjøre Fædrelandet og vort barnligskjønne Forhold som dets Sønner til min Tales Genstand, Neil Det er og ene derfor jeg venter, at man med overbærende Opmærksomhed vil følge mig, i det jeg forsøger, med bedre Villie end Evne, at berøre et Dagen værdigt og Tiden vigtigt Emne, dette: hvilke Midler eie altid gode Børn til at formilde hinanden onde Tider, Forvænnede ved langvarig Fred, i hvilken vor Handel blomstrede, vor Velstand fordobledes, og vort Land var eet af de saare saa, der kunde i Europa endnu dengang tilegne sig Navn af lykkelige, lærte en uundgaaelig syvaarig Feidestid os Sandheden af det tunge Sagn, at, "Hvad i mange, mange hundred Aar forud er samlet, kan i Jkke nok, at Kilføie Dage Krigen adsprede derne til hiin Handel, hiin Velstand stoppedes; ikke nok, at derved vort som hartad alle Staters Pengevæsen forvirredes; men, og dette end værre, fra visse, især af de ringere Stænder, der fortjente ved selve Krigen Meget og vilde fortære Alt, sneg sig opad, fra Stand til Stand, den meest fordærvelige Higen efter at overgaae i Glands de høiere Stænder. Deraf al den Uredelighed, de private og de offenlige Bedragerier, vore Dages Krønike tæller alfor mange af paa hvert et af sine Blade. Jntet Under, om Overspændelser, af saa vrang er Natur have udbredet en almindelig Slaphed, der hader Kraft og nøisom leger med Tant, en saadan Drift til Storhed i Smaat, at, lettere end at finde een Themistokles, der jo kun forstod sig paa at hæve en ringe og uanseelig Stat op til at vorde vældig og stor, lettere blev det nu at finde mange Tusind, der, hvilket han erklærede sig fri for, forstaae sig kun paa at ansee for større, at stemme Liver og synge Viser til Harper. Men, intet Under heller, om sandheds kjære vi tage det ei i Betænkning, at kalde de Tider onde, paa hvilke denne Skildring umiskjendeligen passer. - Dog lod sig vel og ved mangt af dens Træk medføie sige, ikke burde det saa at være, (Fortsættes.) Noget om Forligelsescommissioner. Ligesaa bekiendt, som Hensigten med Forligelses commissioner er, saa bekiendt er ogsaa denne Indretnings Nytte. Jmidlertid er Jndsenderen, af den uforgribelige Mening, at flere Sager kunde blive forligede, dersom det var Parterne paalagt, personlig at møde, og ei ved Befuldmægtigede at lade møde. For at bevise Sandsynligheden heraf, vil jeg antage, at een af Parterne, af hvilkensomhelst Aarsag, gjør ubillige Fordringer; saa opsætter han disse skrivtligen, og overgiver dem til sin Befuldmægtigede. Denne tør naturligviis ikke overskride sin Fuldmagt, i hvor vægtige Grunde end Modparten kan fremføre for sin Paastand, ja Commissionens Hænder ere paa en Maade bundne, da den udstedte Fuldmagt tilbagestøder enhver Mægling, hvilken dog er Commissionens Øiemed. Da saaledes intet Forlig kan træffes, bliver Sagen henviist til den kostbare Rettergang, for derved engang at tilendebringes. Men hvad er ofte Følgerne, undertiden een af Parternes kotale Ruin, og altid indbyrdes Uvenskab, hvilke maaskee kunde have været forebyggede, hvis Parterne for Forligelsescommissionen vare mødte personlig, og ved upartiske Mænds Mægling, mueligt forligede. Herimod kunde man indvende: i et saadant Tilfælde, som det her antagne, kan jo Sagen udsættes i nogen Tid, paa det Parterne kunde betænke sig. - Meget vel, men i denne Mellemtid raadfører man sig gjerne med Andre. Disse ere enten Familien, eller de saakaldte Venner; hine blændes let af Fordeel, og disse raade som oftest det, som Vennen helst vil raades. Jmidlertid er det dog godt, naar ingen værre Raadgivere adspørges, men undertiden maa en Vinkelskriver her frem, og hans Raad er gjerne Dievelens Jndskydelse. Dette sidste finder oftest Sted i den lavere Classe, der enten ikke har Tillid eller Formue til at hente fornuftige Raad hos en ordentlig Sagfører. Men hvorledes end Opsættelsestiden anvendes, saa havde den vist langt bedre Følger, naar den først blev givet, efterat Mægling ved Forligelsescommissionen, imellem felve Parterne, havde været forsøgt. Dog kunde jo her, som i ethvert Tilfælde, Undtagelse finde Sted, f. Ex. naar een af Parterne var langvarig syg, og Sagen ingen Opsættelse taalte, eller naar een af Parterne var andensteds bosiddende o. s. v. Saalænge som Parterne have Tilladelse til, ved Befuldmægtigede at lade møde, kan en Jndkaldelse for Forligelsescommissionen ofte ikke ansees for andet, end en Handling, man foretager sig, fordi den ikke kan efterlades, naar man vil søge Modparten ved Rettergang; men er dette ikke at misbruge den ædle Hensigt, hvori denne Indretning er stiftet?