Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-03-04
At man i det russiske Riges uveisomste Egne har bestræbt sig for lignende Indretninger (Diligencer) er visselig mere end man turde haabe, saa meget mere, som uveisomme, og især de uveisomste, Egne ikke ret synes at være skikkede til Diligencer, og der sandsynligen kun findes faa Reisende paa saadanne Steder. Dog mindes jeg ikke at have hørt om Diligencer i Siberien, eller i Kamskatka, eller over Caucasus, som dog nok er de uvelsomste Egne i det russiske Rige. Naar jeg derfor gjorde det Spørgsmaal hvo de Europas største Stater vare, i hvilke slige Indretninger havde naaet den største Fuldkommenhed, saa var dette Spørgsmaal hverken af Trædskhed eller Uvidenhed opkastet, men jeg fandt det at være et Paradoxon, som jeg troede Jngen selv kunde opløse. Men for at komme til Sagen igjen, hvorfra man let kan forvilde sig ved en saadan Belysning, vil jeg gjentage mit Ønske om den offentlige Befordrings Forbedring, som Hr. Just. reent synes at have overseet. Naar jeg nævner Befordring, i mit Ønske om den offentlige Befordrings Forbedring, saa taler jeg om vore store aabne Postvogne, hvilket let vilde bemærkes af Enhver, som med nogenlunde Rolighed gjennemlæser mit Forslag. Paa dem er først 1) Kudskesædet; 2) 2de Agestole; 3) betydeligt Rum til de Reisendes Gods. Nu at anbringe over hvert Sæde en Ka leske, tager jo ingen større Plads op, end allerede Sæderne optage. At deele Rummet i fire Deele med løse Skud, et Rum for hver Person, for at kunne tage eet eller flere bort, naar der var færre Personer, og for at de Reisendes Gods, ved Vognens Skrumpling, ikke skulde gaves og ramponeres, som nu er umuligt at forebygge; at belægge Rummet for Godset med en Læderpresenning eller et Læderdække, tilsnøret med en Jernlænke; der er Alt, hvad jeg har ønsket, og jeg skjønner ikke rettere, end at jeg fremsatte det i en saa human og anstændig Tone, saa jeg gjerne turde fremlægge det for høie Vedkommende. Jeg tænkte, at disse Indretninger let kunde gjøres, ja endog paalægges Vognmændene, fordi de, med Hensyn paa Bekostningen derved, ere ubetydelige, og Tyngden derved neppe engang at mærke. Vognmandstaxten er desforuden meget høi, omtrent det Dobbelte af hvad enhver Anden i denne Tid let kjører for. Naar jeg nu kalder disse Vogne temmelig svære, saa mener jeg, at de kunde være lettere, uden at den fornødne Styrke led derunder, eller det fornødne Rum savnedes. For at afbevise, at de ikke ere temmelig svære beraaber min Modstander sig paa, at de kun have en Længde af 6 2/3 Al. for oven, og 6 1/4 Al. forneden. Men Tyngde og Størrelse er ikke det samme. En stor Vogn kan være meget let, og en lille Vogn meget svær. Og ligesom Vognens Størrelse forvexles her med Vognens Tyngde, saa er det samme Tilfældet, naar han spørger: hvor da Plads til de foreslagne 4 Rum og de medhavende 700 Pd. Jeg svarer, bag Sæderne i Vognen, ligesom nu, blot i et eneste af de fire Rum, jeg har foreslaaet, kan der ligge 700 Pd. og saadant Gods kunde der lægges paa Vognen, at den ikke kunde rumme de 400 Pd. deraf. Saaledes har jeg foreløbigen viist, at det Hr. J. sidst har fremsat, ingenlunde kan ansees som Svar paa min Opfordring i Skilderiets No 2, i et roligt og passende Sprog at oplyse og bevise, i hvilken Henseende mit Ønske om den offentlige Befordrings Forbedring, i Skild. No 101, bør ansees at være en ufuldstændig ufuldkommen, uover lagt og umoden Jdee, som Hr. Justitsraaden i No. 104 har kaldt mit Forslag. Jeg gjentager derfor min Opfordring, og beder Hr. J. at besvare samme stykkeviis og i fornøden Orden og i et humant Sprog. Har jeg da feilet i mit Ønske, saa skal Jngen være villigere til at tilstaae dette, end jeg, thi at feile en ingen Skam.