Aalborg Stiftstidende, 1837-09-30
I det følgende Nummer af 2den Frisindede, har Hr. Rosenhoff anstillet Betragtninger over dette Dødsfald og meent, at man vel ikke turde formaste sig at sige, at hans Domfældelse har foranlediget hans aarle Død, men at det dog nok er sandsynligt, at den har fremskyndet Catastrophen Bitterligen - hedder det - skal Johannes Hage have beklaget sig over, at det kun var det første Jndtryk, der vakte Deeltagelse hos det Folk, han troede vakt, det Folk, for hvilke, han leed og stred; en saa snart paafølgende Lunkenhed havde han ikke ventet sig. Hr. Rosenhoff sigter til den Omstændighed, at ingen Haand kraftigen har rørt sig for at foranstalte en Opfordring til alle hans Aandsbeslægtede, i nære og fjerne Grader, om at betale den ham idømte Mulcfor ham. Hvor vilde det ikke have glædet Manden, om Mange, ret Mange, ved lutter smaa Bidrag havde tilveiebragt hans Mulct og betalt den, som et Beviis paa, at det ikke delede den Anskuelse, hans Dommere, ifølge Lovens Bogstav og Politikens Bestemmelse, maatte have, Hellere end at sætte en Steen paa hans Grav, burde man have afvæltet den, der tyngede hans Hjerte. Til Slutning formener Hr. Rosenhoff, at dette havde været en smuk Leilighed, for Trykkefrihedsselskabets Generalforsamling til at give en domfældt Forfatter et Stempel, som ikke engang den høieste Ret formaaer at give ham. Hvilken Balsom vilde det ikke være for den retsindige Fordømte, naar Generalforsamlingen eenstemmigen besluttede at betale Mulcten, og altsaa frikiendte ham for Moralens billigere Domstol, I Kjøbenhavns flyvende Post, har en Stemme yttret i sig Om Selskabet for Trykkefrihedens rette Brug, der turde være af saa megen større Vægt, som Forfatteren, Hr. Dr. og Prof. F. C. Petersen, Provst paa Regentsen, ikke selv er Medlem af Selskabet. Følgende Strøtanker, uddragne af disse Betragtninger over et for Øieblikket almeeninteressant Emne, ville forhaabentlig her være paa deres Sted. Ved Siden af Offentlighed for Finantserne, Bankspørgsmaalet og Statslaan er der neppe nogen Gienstand, som i den senere Tid er bleven mere debatteret end Trykkefriheds-Selskabets Anliggender. Forfatteren har derfor ved sine bemærkninger villet give et Bidrag til at henlede Opmærksomheden paa nogle Puncter, som forekomme ham at berøre Hovedsagen nærmere end det Meste af det, som pleier at siges om Selskabet. for Trykkefrihedens rette Brug. Sammenligner man Selskabets Virksomhed med dets Navne, Selskabet for Trykkefrihedens rette Brug, eller Trykkefriheds-Selskabet, med den udtrykke lige Bestemmelse at, modarbeide Pressens Misbrug i enhver Retning", da maa det enten indrømmes, at disse Navne betyde lidet eller intet; eller at Selskabet kun for en liden Deel svarer til den ved disse Navne angivne Bestemmelse. Forf. er overbeviist om, at det fra først af har manglet paa en klar Forestilling om, hvad man vilde, og end mere om, hvad man kunde. Sagen er, at hvad man vilde, har maattet rette sig efter, hvad man kunde, og dette har dernæst gestaltet sig under Udførelsen saaledes, at det, som skeete, blev noget Andet, end det man oprindelig vilde. Det manglede fra først af paa en klar Jdee: man vilde gjøre noget; man ilede dermed; og man kom uformærket til at indlade sig paa Noget, som under de givne Forhold ikke lod sig udføre. - En Overeenskomst mellem Partierne, der var grundet paa, eller endog kun lettet ved at væsentlige Momenter vare overseete eller forbigaaede, vilde være en kun lidet ønskelig Afgjørelse af Selskabets Anliggender, og neppe bevirke Andet end en temporair Udsættelse af en Catastrophe, som, ved Tingenes Gang og Partiernes Stilling mod hinanden, allerede længe synes at være forberedet. - Det er ikke Nyt i Danmark at interessere sig og at virke for Folkets Oplysning. Trykkefrihedsselskabet har i denne Henseende gjort et Forsøg (Folkebladet), der dog neppe var enten den eneste eller nærmeste Jmpuls til Selskabets Stiftelse. Denne maa søges andensteds. Dens Udgangspunct var den bekjendte Petition - de danske Petitioners Stammefader - hvis Gjenstand var at nedlægge en Forbøn for Trykkefrihedens Bevarelse i dens nærværende Tilstand. Da denne Petition iværksattes, vare Meningerne deelte om, hvorvidt der var tilstrækkelig Grund til den eller ikke. Men endskjøndt Fleerheden havde Mere eller Mindre, som de ønskede forandret i Presselovgivningen, forenede de sig dog om at indgive hiin Petition om at bevare denne Lovgivnings status qua. Det kunde synes besynderligt, men er dog saa, at netop de, som mindst vare tilfredse med denne Tilstand, vare de, som med størst Jver dreve paa Petitionen. Et andet Punct, hvorom Meningerne vare deelte, var af hvem denne Petition skulde underskrives. Den første Jdet var, at den skulde paategnes fornemmelig af Forfattere, som de nærmeste Laugværger for de høiere aandelige Jnteresser. Men medens dette var i Værk, og Udførelsen allerede var begyndt, fik Sagen pludselig en anden Skikkelse. Det man vilde, var et Gode for hele Folket, det skulde derfor ikke værnes af en enkelt Stand, men af Folket. Ligesom en electrisk Jld gjennemstrømmede denne Tanke Gemytterne. Det var første Gang det danske Folk med magiske Farver udmalede sig Virkningerne af en Petition; medens dog Nogle mindre ventede umiddelba Virkning deraf, men vilde benytte Leiligheden til at vække Almeenaand og Sammenhold, og for at kunne sige sig selv de med en vis Stolthed beroligende, men ingenlunde altid velbetænkte Ord: "Jeg har gjort Mit! lad saa gaae som det vil En Petition med talrige Underskrifter indgaves til Kongen den 20de Februar 1835. Jmidlertid skeete det, som man i eget og Folkets Navn havde ønsket. Danmark beholdt sin hidtil havte Presselovgivning uforandret. Der er Jntet taget fra, og Jntet lagt til. Nogle Gange har man efter den Tid yttret sig til freds dermed; men man har ogsaa, og navnligen for kort siden, vitret sig med saadan Haardhed om den, at det maatte synes den, der ikke vidste bedre, utroligt, at dens Bevarelse for saa faa Aar siden har været Gienstand for en Petition fra Folket. Man stiftede det her omtalte Selskab, og dette begyndte sin Virksomhed med at udgive et Blad, hvilket man kaldte Folkebladet. Det Manifest, med hvilket man aabnede dette nye Felttog i Aandens Rige, lød paa, at, fremme Trykkefrihedens rette Brug, modarbeide dens Misbrug i enhver Retning, og saaledes virke til Folke=Oplysning. Jngen kunde antage hvad heller ikke Nogen antog - at den Forventning, man herved vakte, kunde opnaaes, ved at udgive et Blad til almeen Oplysning; ved at udsætte Præmier for og at belønne almeennyttige Smaaskrifter; og ved at foranstalte Samlinger og Aftryk af ældre, til Selskabets Formaal svarende literaire Frembringelser. Dette er hvad Selskabet har gjort - endskjøndt ingenlunde i alle Puncter med samme Held. Men det var ikke Hensigten at blive staaende derved. Jngen, som i den Tid Selskabet stiftedes, har taget Deel i de Samtaler, som førtes saa af sige af Alle og allevegne om denne Gienstand, eller var tilsted, f. Ex., paa den første Generalforsamling, kan tvivle om, at ma havde til Hensigt at stifte et Selskab meget forskjelligt fra et Folkeoplysnings=Selskab af den ovenfor beskrevne Art. Enhver maatte strax blive vaer, at det var netop denne Opinion, at det her var lagt an paa, ikke blot at bruge Pressen paa sædvanlig Maade, men at virke umiddelbart for Pressen - at det, siger jeg, var netop denne Opinion, som drog alle Stænder skareviis, til sig, og samlede i kort Tid Tusinder og Trykkefrihedens Faner. Thi mon Nogen tvivler om, at det er om disse, de store Masser have flokket sig? Det var Haabet om at give Selskabet denne Retning, og derved en politisk Caracteer, som dro saare Mange til det, og navnligen dem, som have været de virksomste, ikke fordi de interesserede sig for Selskabet, som det er, men fordi de haabede at kunne gjøre det til det, som de ønskede, det skulde være, og for hvilket Ønske de meente, fremdeles mene, at finde en Støtte i den oprindelige Plan for Selskabet. Ved Planens Affattelse er der ikke sørget for at forekomme, eller paa en afgjørende Maade at afvise denne Paastand. Jeg veed vel, at det Parti i Selskabet, som ikke efter dets almindelige Grundsætninger, men under de her omtalte Forhold ved Omstændighedernes Magt er bleven det aristokratiske, har meent, at det ved den Anseelse, som er grundet paa Fortjenester og Medborgeres Agtelse, kunde holde Vægten mod Bevægelsespartiet. Denne Forhaabning er allerede, og vil sandsynligviis blive end mere skuffet. Selskabet er saaledes fra sin første Begyndelse bygget paa et Schisma. Netop dette har saa pludselig givet det den stærke Tilvært, thi enhver udledede at den ubestemte, i det Uklare svævende Grundform det Haab, at kunne deri realisere deels sine phillantropiske, deels sine politiske Jdealer. Det Parti, som man har kaldet det aristokratiske, har gjennemlevet sin, rigtignok kun korte, men møisommelige Glands periode; Modpartiet med det unge Danmark og nogle af Øieblikkets Notabiliteter i Spidsen synes, især i den sidste Tid, at have staaet for Touren til at styre Selskabets Anliggender. Men under et saadant Schismaa kan Selskabet i dets nærværende Form efter al Rimelighed neppe bestaae, end sige blomstre. Omdet endog for Øieblikket lykkes at bringe en Art Overeenskomst tilveie, denne kan dog ikke lede til tilfredsstillende Resultater. Enten maa det Partii, som repræsenteres af de saakaldte Stiftere, give efter, og, dersom de blive i Selskabet, finde sig i at der foretages, hvad de, efter den Forklaring de give Grundloven, ansee for at være stridende mod Selskabets Bestemmelse; eller maa Bevægelses=Partier, give efter, og finde sig i, at der ikke foretages, hvad det mener først og fremmest at være Selskabets Opgave. Jngen af Parterne kan ville dette. Blive de endnu nogen Tid samlede, saa at sige under eet Tag, kan dette kun skee, deels fordi begge Parter haabe hver især den ene at komme til at beherske den anden; deels fordi Selskabet ved dets ydre Tilvært byder over saa betydelige Ressourcer, at man paa begge Sider frygter for en Adskillelse, hvis occonomiske Følger ere uberegnelige. Alt dette er let at begribe, men giver ikke dette Samfund den indre Eenhed, Sammenhæng og Styrke, som det har savnet fra sin Fødselstund, og som Medlemmernes numeriske Tilvært ingenlunde kan erstatte. Trykkefrihedsselskabet staaer i sin nærværende Form endnu indenfor Grændserne af hiin kun halvvaagne Tilstand; men det har factisk opløst sig, idet Partierne have adskilt sig og staae kæmpende mod hinanden. En Fred er her umulig : i det Høieste kan der sluttes en Vaabenstilstand. Men en Adskillelse 3: en Oplysning af Selskabet i dets nærværende Skikkelse, er vistnok 1 at foretrække. Udsættelsen heraf kan kun enten føre til, at Kræfterne ødes i indbyrdes Splid og Trætte som hidtil, eller at det ene eller det andet Parti underkaster sig. Jngen kan ønske nogen af Delene. Det er langt bedre, at Hver gaaer med Sine sin egen Vei, ja Partierne selv ere velvilligere stemte mod hinanden, naar de staae adskilte hver paa sin Plads, end naar de, blandede sammen, skulle dele samme Plads. Skal Selskabet. vedblive, og fremdeles virke paa samme Maade, og indenfor samme Grændser, som hidtil, er betingelsen, at Bevægelses Partier" skal staae stille, ja endog træde tilbage ved at opgive, hvad det hidtil har paastaaet og forfægtet. Men det er kun lidet rimeligt, at dette vil skee. Søger man forskjellige Maal, maa man dertil bruge forskjellige Midler. Men dette kan ikke skee ved Medlemmerne i een og samme Association. Af de fire Hjul under een Vogn kunne de to ikke rulle af Helsingør, medens de andre to rulle af Roeskilde til. Skiller man dem derimod af, og sætter dem under forskjellige Vogne, har Tingen ingen Vanskelighed. Man vil dog ikke anføre de i Selskabet selv førte indre Stridigheder; og man kan ikke anføre de enkelte Forsøg, man navnligen i Selskabets tidligste Periode, gjorde paa directe at modarbeide Pressens Misbrug. Disse Forsøg vare i enhver Henseende kun lidet heldige. Jeg veed ikke, hvor skarp den Braad var, som Vedkommende viste Selskabet; dette maa imidlertid have følt sig stukket af den; thi med en enkelt Undtagelse, der, saa hæderlig den end var, dog vistnok ikke behøvede et Apparat som Trykkefriheds=Selskabet for at iværksættes, ophørte det derpaa med, hvad der kunde ligne en dette Selskab særegen Opposition mod Pressens Misbrug. Man vil imidlertid ikke kunne sige, at det har manglet paa Anledning dertil. Denne har hverken været sielden eller ubetydelig. At fremkalde gode Folkeskrifter, er en høist priisværdig Bestræbelse. At foranstalte Samlinger af ældre litteraire Frembringelser, kan tjene til at udbrede god og gavnlig Læsning; men jeg tilstaaer, at jeg hverken nøie nok kjender disse Samlinger, eller har overveiet denne Sag tilstrækkeligen, navnligen dens Forhold til Boghandelens Jnteresse (!), til at jeg derom tør yttre nogen Mening. Hvad endelig Folkeblader angaaer, troer jeg ikke, at jeg behøver at skrive en Critik derover. Jeg veed ikke, om derer Nogen som mener, at dette Blad tilfredsstiller de Fordringer, som bør gjøres til et Folkeblad, der udgives af et Selskab, som er udrustet med saa store Midler. Det er langt fra, at jeg ved disse bemærkninger vil erklære mig for, eller dersom jeg var Medlem, vilde understøtte dem, som ville give Selskabet en politisk Tendents. Denne har aldrig hørt til Selskabets Plan Der have Stifterne med deres Parti vistnok fuldkommen Ret. Men forresten befinde de sig i en mislig Stilling. Havde man fra først af udtalt Selskabets Bestemmelse med klare Ord, vilde Enhver fra først af have vidst, hvad Selskabet førte i sit Skjold. Man havde formodentlig gjort mindre Opsigt, vakt ringere Forventninger, faaet færre Medlemmer; men man havde kunne udføre sit Hverv fyldestgiørende; man havde sparet Kræfter og Tid, som nu kun alt for meget adsplittes, og for en Deel spildes af Mænd, paa hvis Talenter og Dygtighed Staten har andet og vigtigere Krav; man havde ikke givet een Anledning meere til at fremkalde Partiaand; og ikke begaaet den Feil - endskjøndt vistnok uden at have den Hensigt - at lægge Tønder, til en Jld, hvis Varme de, som befinde sig i Nærheden deraf, vel maae finde noget heed, og som det har været lettere at tænde, end det vil være at slukke den."