Viborger Samler, 1837-03-11
Udenlandske Efterretninger. Frankrig. Debatterne over Disjunctionsloven begyndte i de Deputeredes Kammer den 28de Febr. og fortsattes de tvende følgende Dage uden at tilendebringes. Fremfor alle udmærkede Hr. Dupin sig ved en fortræffelig Tale, hvori han med sin eiendommelige Skarpsindighed og Uafhængighed bekæmpede dette monstreuse Forslag, der, som han sagde, havde rystet ham i sit Jnderste, fordi han heri saae en Krænkelse af de ledende Retsprinciper, et Anstod mod en Fundamentalregel, nemlig Udeleligheden af een og samme Criminalsag. J sit Foredrag fremkom Hr. Dupin med den Paastand, at selv de dygtigste og meest characteerfaste Mænd, naar de stilledes for et exceptionelt Tribunal, pleiede at blive forlegne og usikkre, fordi disse Undtagelses-Tribunalers Natur aldeles ingen sikker Maalestok afgav for, hvad man af dem havde at vente. Som et Exempel anførte han Processen mod Marschal Ney, der i sin Tid forsvaredes af ham og de tvende Berryer. Denne Yttring foranledigede et heftigt Angreb paa ham af Hr. de Espee, en Neven af den myrdede Marschal, der fandt sig stødt ved hiin Paastand. Hr. Dupin svarede med stor Moderation saavel paa dette Angreb som paa en Gjentagelse deraf den næste Dag, og denne Uenighed bilagdes. – Blandt Lovforslagets Modstandere. udmærkede sig desuden Hr. Nicod, der med stor Energie bekæmpede det Han characteriserede det som lognagtig i sine Motiver, fordi den Fare, for militair Jnsubordination, man havde brugt til Paaskud, ikke existerede, som voldsom og trykkende i sin Tendents, fordi det spottede alle en god Justitses Fordringer, endeligen som forblændet med Hensyn til Formaalet, fordi det vilde lede til saadanne Resultater, der vare det Modsatte af de tilsigtede. Jsær udviklede Taleren mesterligt dette sidste Synspunct; han viste, hvorledes de Cedsvorne, fornærmede ved den Mistillid, man satte til dem, for Fremtiden vilde være desto mere redebonne med Frikiendelser, og derved kun vilde gjøre Contrasten endnu mere afstikkende mod Krigsretternes Jurisdiction, naar denne skulde være altfor beredvillig til at domfælde. Men ogsaa Krigsretterne vilde vogte sig for at udtale Condemmationer, fordi de maatte befrygte, at blive sigtede for Servilitet, naar de skulde faae ifinde, af Føielighed mod Regjeringen at domfælde de Deeltagende i een og samme Brøde, hvis Medskyldige senere vilde blive frikjendte af Juryen. Taleren fremhævede herpaa, hvorledes det strasburgske Verdict fuldkomment lod sig retfærdiggjøre, naar man kun holdt fast ved den oprindelige Jdee og Juryens Omnippotents. De strasburgske Eedsvorne have med Ret anseet det for vigtigere, ved hiin Frikiendelse at gjøre Regjeringen opmærksom paa det Uretfærdige i dens Fremgangsmaade med Hensyn til Ludvig Bonaparte og at afholde den fra Gjentagelsen af lignende Misgreb, end at fælde et Par Hoveder, hvis Uskadelighed laae klart for Dagen. Regjeringen skulde have holdt sig denne Lærdom efterretlig, istedet for at ville danne en almindelig Regel af sin tidligere begaaede Uret. Jmidlertid vil det neppe lykkes Frihedsforsvarernes Veltalenhed at bevirke den despotiske Lovs Forkastelse i det corrupte Kammer, især da Ministrene have knyttet deres Existents til dens Gjennemdrivelse og derfor vistnok kunne være sikkre paa det numeriske Antal. – Et Forslag af General Tirlet, i Tilfælde af et Complot at stille saavel de civile som de militaire Deeltagere for en Krigsret, er dog af en altfor despotisk Natur til at finde nogen Anklang, og er af de hidtil optraadte Talere kun hist og her berørt med velfortjent Foragt.