Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1813-08-14
J dette Øieblik hedder det: mange kunne hielpe een, men En kan ikke hielpe monge. Denne Ene er Staten, disse Mange ere J. Det er endelig Tid, at J føle og indsee edets egen Tarv. Lange nok have vi arbeidet imod hinanden, lader os engang for Alvor arbeide for hinanden. Vi have hidtil børt tale og skrive og synge nok om Fædrenelandskjerlighed; lader os nu endelig engang i Gierningen vise den. Vi have længe nok seet en fortærende Jld ødelægge vor elskede Hjemstavn, uden at nogen tænkde paa, at redde andet end sin egen Bolig og sit eget Gods. Men det nytter kun lidet, at frelse sine Guld- og Sølvkar, naar et forstyrret Pengevæsens sprudende Hekla truer med at hære alt hvad der omgiver. Skal vort Pengevæsen saaledes vedblive at gaae sin fuldkomne Fordærvelse i Møde, saa holde J forgjeves paa eders Guld og Sølv. Tidlig eller sildig maae J dog frem med det, kun med den Forskjel, at det siden hverken vil gavne synderlig eder selv eller den Stat, som det i dette Øieblik kan redde. J ere i eders Jndbildning rige, naar J have den mindste smulle af disse Metaller, liggende. Glemmer ikke, at eders virkelige Fattigdom voxer med eders indbildte Rigdom. Cajus har 600 Specier liggende: deres Nominalværd er stor, men deres indvortes Værd bliver qvig den samme - 500 Specier. Hvad venten Cajus nu egentlig at udrette med disse, Stige de i Nominalværd, saa stige tillige alle Fornødenheder, og naae tilsidst Sølvets Cours. - Det er vor egen Blindhed, som er vor værste Fiende. J. det Øieblik vi ville ophøre at være indbildt rige, ophøre vi at være virkelig fattige. Lader os dog allesammen indsee, at jo meere vi, i den falske Tanke at sikkre os selv, drage de Safter til os, som skulle nære det store Træ, i hvis Skygge vi alle søge Ly, desto mere udsætte vi dette Træ forat visne og gaae aldeles ud. Op altsaa, J Dannemænd og Danneqvinder, som mene det redelig med eder selv, med eders Medborgere, med hele Staten - op, og nedlægger det Guld og Sølv, der i eders Hænder er en død Masse, som et sandt Dannefæ, paa Fædrenelandets store Nationalaltar. Her er alt at vinde og intet at tabe. Bliver Krigen, som Gud forbyde, endnu flere Aar ved, hvad nytter eder da eders Guldsmykker og Sølvkar, Hvo af eder gider vel prunke med tom Glimmer, naar hele Landet er nedsjunket i Sorg, Jngen er saa taabelig at besætte sin Sørgekjortel med Guldbræmmer. Faae vi Fred, hvor let ville J da ikke ved fornyet Handel og Skibsfart, ved atter fremblomstrende Velstand i alle Næringsgrene see eder istand til at anskaffe eder Guldsmykker og Sølvkar, langt kosteligere og skjønnere, end de J have offret eders Fædrenelands Tarv og eders Konges Hæder? Hvad Danske Qvinder gjorde for Aarhundreder siden og i uoplyste Tider, det vil Danske Mænd heller ikke efterlade at gjøre nu. Agtede hine ikke deres bedste Smykker for gode tilat løse deres Konge fra Fængsel, saa ville heller ikke J agte eders overflødige Sølvkar for gode til at hielpe eders Fødeland i Trængslens Dage. Jngen af eder tænker saa udansk, saa uborgerlig, at han heller vilde see Statens første Grundstøtter, synke, een efter den anden, end forsage en forfængelig Øienlyst, en Glimmer, der i saadanne Tider som nu kun gjør foragtelig i Fædrenelandsvennens Øine. Det Guld og Sølv, J saaledes frembære som fædrenelandske Offere, bliver eders og eders Børns Eiendom. Det sættes under eders Forvaltning og Bestyrelse. Det Metal, som J ellers i Tiden af Blussel over eders Mangel paa Borgerfind maa unddrage eders Medborgeres Aasyn, kunne J y forvandle til et frugtbringende Liggendefæ Danske Mænd og Qvinder. Endnu er det Tid. Endnu staaer det til eder, ved forenede Anstrængelser at støtte Statens sjunkne Kræfter. Held eder, hvis eders Børn engang maatte kunne sige: Det var vore Fædre, som vort Danmark har at takke for sin Frelse! Anmodning til Rigsbanken.