Ribe Stifts Adresseaviser, 1795-02-27
Dette lille Skrivt er kommen for Lyset imod Enden af det forrige Aar uden Benævnelse af dets egentlige Trykkested. Det indeholder meget vigtige Sandheder, og kan derfor ikke blive almindelig nok bekiendt. Jeg haaber alt 2) Taget af Hist. Polit. Magazin. saa at bevise mine Læsere, hvoraf den mindste Deel vel nogensinde har seet det, en Tieneste ved at indrykke det i min Samling, og giøre dette Skrivt, som er et Ord talet til sin Tid, derved almeennyttigere og tillige hindre, at dette ikke saa let, som ellers gjerne Tilfældet er med slige Smaaskrivter, kan gaae reent forloren. Nu uden videre Fortale til Sagen: Førsteen. Om kort Tid skal der i Regensborg stemmes over det Churmaynziske Andrag. Det er høi Tid, at jeg lader udfærdige Jnstruktionen for min Gesandt der; thi jeg vil ikke, at han skal ved et saa vigtigt Anliggende blot tiltræde de fleste Stemmer. Enhver Rigs første synes mig ikke blot som deelhavende i den herskende Magt at være sit Land forpligtet, men ogsaa som Raadgiver det heele Tydske Fædreneland, og denne Pligt forglemmer han naar han, af Frygt for at mishage Mægtigere, tier, naar han skulle tale frimodigen til sine Undersaatteres eller den den hele Tydske Stats Vel. J mit Geheimeraads Forsamling, som holdes i Morgen, skal giøres mig Forslag desangaaende; men jeg ønskede i Forveien at tale ene med Dem, min kiere, derom og høre Deres Mening. Raadsherre. Min private Mening forlanger Deres Durchl. at vide? Førsten. Ja tilforladeligen, og da jeg af Aarsager, som ere Dem bekiendte, troede, at De under 4 Øine ville sige mig samme med min dre Tilbageholdenhed end i Kollegiet selv, saa bad jeg Dem komme til mig. Raadsh. Jeg takker Deres Durchl. for Deres naadige Tillid. J mine mange Aars Tieneste haaber jeg at have givet Beviser nok paa, at omendskiønt jeg just ikke eren Tværdriver, men gjerne underkaster Majoriteten min Mening, fortier jeg den dog ikke heller af Menneskefrygt. Naar min Første vil vide min Mening, saa skal jeg altid sige ham samme baade i Kollegiet og paa hans Kammer med den Frimodighed, som hans Godhed og Sandhedskierlighed saa lykkeligviis beretter mig til og hvortil jeg er forpligtet som Tiener og jeg troer i nærværende Tilfælde, tillige som Tydsk Borger. Det er sandt, jeg har vant mig til fra Ungdommen af ei at holde nogen Ting saa hellig, at den jo maatte være underkastet Fornuftens Domstoel, hvilken allene kan skille Vildfarelse og Fordomme fra Sandhed, og derfor tænker jeg over mange Ting anderledes end man ge andre Mænd, som jeg, vore Meeningers Forskiellighed uagtet, dog har Høiagtelse for, ligesom jeg ogsaa er vis paa, at disse ei heller skal nægte mig det Vidnesbyrd, at jeg er en meget varm Ven af Orden og Retfærdighed. Førsteen. Min kiere det er De overalt bekiendt for at være. Utidig Kierlighed til de nye politiske Grundsetninger er desuden ei at vente hos en Mand af Deres Stand og Formue; men desto meere forundrede man sig over, at De saa nødig saae Tydskland tiltræde en Krig, der føres imod Fiender af al Orden og Retfærdighed; at De stedse spaaede denne Krig et slemt Udfald, ja endog naar de Allieredes Vaaden vare allerlykkeligst, ønskede Fred med Kongemorderne. Raadsh. Dette klinger haardt, naadigste Herre, men det er sandt og Følgen har, desto verre, retfærdiggjort mig. Just fordi jeg er en varm Ven af Orden og Retfærdighed og befrygter meer Fare for vort Fædrenelands Forfatning af Krigens Fortsettelse end af at erkiende Nyefrankernes Republik, har jeg for lang Tid siden med Længsel ønsket Freden, og jeg troet, at dette nu er den hele Tydske Nations Ønske, i det mindste den allerstørste Deele deraf og især alle deres, som uden Fordom eller egen Fordeel bedømme Sagen upartisk. Jeg glæder mig derfor, om ogsaa endnu noget skulle være at erindre imod det, Churmeynziske Andrag i Henseende til Formaliteterne, at Nationens Stemme derved er bleven høirøstet paa dene Rigsdag. Førsten. Mangen Tydsk Første ville tvile, om det, de kalder den Tydske Nation, har Ret at tale med her, og om Tydsklands Keiser og Stænder ere forbundne til at agte paa sammes Ønske, om det endog var nok saa almindeligt, som de troer. Jeg vil indrømme Dem dette, da Krigen kuns kan føres paa dens Bekostning, det er at sige, med dens Blod og Penge; men regner De den Umuelighed for Jntet at giøre Fred med et Folk, der slavisk adlyder snart den ne, snart hiin Ærgierrige, Den Fare for Jntet at indvikles i en nye Krig, og da maaskee at blive en Provinds af Frankerig, den Fryg for Jntet, at saadanne Statsompeltninger, som den Franske, ifald den blev lykkeligen udført, skulle finde Efterligninger nok ligefra Tagofloden til Volga? Troer De, at Spanien, Tydskland, Rusland har ingen Orleans, ingen Maratter og Robespierrer, eller at det Haab, at spille en Rolle og erhverve sig Rigdom eller Ære eller Udødelighed paa sine Medborgeres Omkostning ei snart skulle avle saadanne? Ryster De ei ved den Tanke, at vort Fædreneland, Raadsh. Tilgiver De, naadigste Herre! at jeg vover at falde Dem ind i Talen. De spørger og meere, end jeg paa eengang kan besvare. Lad os, dersom de vil høre min Mening, opløse det store Spørgsmaal, om der bør sluttes Fred, i flere mindre. Førsten. Ja nok, altsaa først: Skulle Nyfrankerne og deres Beherskere ogsaa ville giøre Fred, Raadsh. Derpaa kan jeg ikke et Øieblik tvile. Saa umueligt det end synes mig endog med nogen Grund at tvile om, at jo den største Deel af Nyfrankerne er resolveret til med alle Kræfter at forsvare deres Republiks Udeelelighed, saa vis er jeg ogsaa paa, at den allerstørste Deel af dem ønsker Fred, naar den kan bestaae med dette Øiemeeds Opnaaelse, for at nyde de Fordeele, som den lover sig af den nye Regieringsform, for hvilken den strider med et Mod, der indgyder dens Fiender selv Høiagtelse. Jeg kan kuns tænke mig 2 umuelige Tilfælde: enten ønsker den største Deel af den Franske Nation Krigen og vil opofre Liv og Gods for at vedligeholde sin udeelelige Republik, eller den vil det ikke og tvinges kuns dertil af dens Despoter. I hiint Tilfælde vil vi efter alle sagkyndige og fordomsfrie Mænds Vidnesbyrd, aldrig kunne undertvinge Frankerig: men i dette havde vi jo Jntet at befrygte, naar vi først erkiende den Franske Republik. Førsteen. Skulle ikke et 3die Tilfælde være mueligt og virkelig forhaanden, at den Franske Nation vel ønsker Freden, naar dens Republiks Uddeelelighed derved erkiendes af fremmede Magter, men at denne Nations herskende Repræsentante desuagtet ansee Krigen med uden landske Magter nødvendig for at vedligeholde deres Magt og altsaa nu underholde den og fremdeles ved den ringeste Anledning torde for nye den: Raadsh. Er dette Tilfældet, saa hænger, det jo kuns af de forbundne Magter, ved billige Fredsforslage at opløse det Tryllerie, hvormed som de troe, nogle Ærgierrige for deres Fordees Skyld, holde de Franske indviklede. Vil vi fortsette Krigen, paa det disse Mænd og andre af deres Orden kan blive ved at herske? Ogsaa da, naar Nyfrankerne imod al Sandsynlighed skulle foredrage Krigens Fortsettelse foren billig Fred, havde vi vundet meget derved, i det den offentlige Mening da ikke længere skulle være deelt, men dem ganske imod og Tydske land derved forbindes saa meget desto fastere. Man maa oplyse begge Nationer og, hvad Krigens Hensigt er og under hvad for Betingelser den kan høre op. (Fortsættelsen følger).