Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1836-01-17
Vor Modstander taler maaskee profetisk om en Tid, som skal komme, og som vi skulle vente; vi derimod holde os blot til den nærværende Tid og til Jorden. Mon han da tør nægte, at vi, som Kjøbstædhaandværkere og Borgere, have Privilegier, det er: særegne Rettigheder, ligesom andre Stænder og Klasser kunne have, og virkeligen have og nyde deres, Mon han drister sig til at benægte, at borgerlig Ret og Frihed, som D. L. 3 - 3 - 2 udtrykker sig, er andet end en tom Lyd; at det er Ord, som betegne en særlig Ret for Kjøbstædborgere, og at Forbudet i 3 - 13 – 25 er en dertil svarende Lovparallel Mon han vover at benægte, at Kjøbstæderne fra de ældste Tider have havt deres særdeles Love og Friheder. (See Christian 4des Reces 23 og Forordningen af 7 April 1619, hvilke ere de Kilder, hvoraf vor nugjeldende Landslovs Bestemmelser ere udflydte, ligesom de gamle Gildesskraaer have begrundet de nuværende Lovskraft givne Laugsartikler.) - Er det da en Sandhed, at vi de jure have vore Privilegier, i Hovedsagen ubeskaarne ved den senere Lovgivning, ligesom andre Borgerklasser, Adel, Geistlighed, Søefarende og Landmænd o. s. v. have deres særlige Rettigheder, f. Ex. Fæstebonden, at han ikke maa udsiges af sin Gaard, og Landbeboeren med Amtsbevilling, at han maa drive et bestemt Haandværk o. s. fr.; saa sees det jo heraf, at hiint Spørgsmaal er i høieste Maade vrangtydigt og uanvendeligt her, hvor der ikke spørges om, hvorledes Lovene burde eller kunde være, men hvordan disse Love, som paa nærværende Tid gjelde, ere. Altsaa de Rettigheder, vi have, og som tilkomme os medrette, dem allene paaberaabe vi, ligesom de andre Stænder sikkerligen ikke ville undlade, at paatale deres, naar de maatte gjøres dem stridig. Eller skulle nu alle Love og Jndretninger, fordi de ere gamle og ikke i Tidsaandens Smag, kuldkastes, til Forstyrrelse af al god Orden, der grunder sig paa tusindaarig Erfaring, eller paa eengang ophøre, fordi det er efter Mossø Persons Hoved, Vi formene Nei, og troe, at have alle retskafne og upartiske Medborgeres Medhold. At Privilegier skulde meddeles nogen enkelt Stand paa en Andens Bekostning, er en juridisk Modsigelse. Aldrig, kan man sige, bør dette skee; thi da var Loven hverken retfærdig eller billig. Om dette nogensinde er skeet i Danmark, overlade vi til Mossø Person, at bevise. Vi troe, at Privilegier, under visse Omstændigheder, kunne være ligesaa beføiede og billige, som de almindelige Love, naar de nemlig have en almeennyttig Hensigt og Virkning. Jdetmindste er det nok langt fra, at Kjøbstæderne ere meddeelte Privilegier paa Landmandens Bekostning, da de snarere nødvendigviis i sin Tid maatte gives Stæderne, for at fremme Oplysning og Videnskaber, ophielpe Handel og Søefart, samt befordre Kunster og Haandværker til større Fuldkommenhed, som Opmuntring og Belønning for Hazard, Arbeide, Møie, samt de særegne Skatter, onere og Forpligtelser, hvilke, ved Siden af de tilstaaede Rettigheder eller Privilegier, blive paalagte Kjøbstædernes Beboere for sig, alt til det hele Stats samfunds Tarv. Og vi maae vel spørge: Hvad var Landet uden Kjøbstæderne? Sikkerlig altid noget, men langtfra hvad det nu er, Og hvad ere vel Kjøbstæderne uden talrige, driftige og vindskibelige Borgere, Handelsmænd, Haandværkere, Vertshuusmænd og Næringsdrivende, samt Jndvaanere af ethvert Slags, der kunne fortære, forædle, udskibe eller udføre til fremmede Steder, de fra Landet indkommende Produkter af Agerbrug og Jndustrie? Er det da ikke just Kjøbstæderne, der skulle forskaffe Landmanden Afsætning af sine Varer, og høiere Landepriser, Og naar skulle vel Landepriserne antages at være høiere, end netop da, naar Kjøbstæderne have formuende Borgere, naar Handel og Søefart blomstre og Fabrikker og Haandværker trives, Sløifede man da Kjøbstæderne eller gjorde deres Jndvaanere lige i Vilkaar med Landet, vilde man nok snart spore Følgerne paa Landeprisernes Fald; og mon vor ubekjendte Modstander endda skulde troe, at dette vilde være til Baade for Landdistrictet i Særdeleshed og Landet i Almindelighed Nei, Mossø Person, Enten er De meget kortsynet - eller har De gale Øine - eller daarlige Briller. Saaledes gaaer det Dem og, naar De gjør den taabelige Paastand, at det er Landmanden, og ingen anden, som betaler Consumtionen, eller rettere sagt, hvem denne Afgift falder tilbage paa. Hvilken Nonsens Troer De da, Mossø Person, at De kan byde Publikum slig Gallimathias, uden Revselse? – Naar en Bonde selv indfører en Fjerding Smør til Kjøbstaden, og erlægger Consumtionen deraf, eller frigjør Varerne i Acciseboden, da har han altsat, efter Deres Mening selv udredet Afgiften, og det uagtet han maaskee i samme Øieblik sælger Varerne, og naturligviis i samme Handel faaer Consumtionsbeløbet godtgjort. Men De er heel vildfarende; thi, foruden at det er indlysende, at Landmanden ligesaavel forstaaer, at holde paa sine Varer, indtil den gangbare Priis bydes ham, som Byens Jndvaanere paa fine, og at Borgeren dog unægteligen selv erlægger Consumtionen direkte af de Varer, hvilke han selv paa Landet kjøber og selv indfører; saa er jo ikke Spørgsmaal herom hvad der af Landmand eller Borger indbringes til Kjøbstaden, som meget meer, om de consumtionspligtige Varer som fortæres eller forbruges i Borgerens Huus, eller paa Landmandens Boepæl. Og nu tør De dog vel ikke paastaae, at Landmanden betaler nogen Consumtion af det Brød, Smør, Flesk, Kjød, Æg m.m. som han forbruger i sin Huusholdning; eiheller, at Borgeren, er befriet for at svare Afgiften for de samme Slags Varer, hvilke i hans Huus i Kjøbstaden fortæres. De skal ellers have saa mange Tak for Deres gode Raad til os, om at flytte ud paa Landet, og der søge vor Næring i Fremtiden; men for det første skulde De dog først have anviist os Huus og Boepæl, for det andet skulde dertil - hvilket De nok er uvidende om – erhverves en Bevilling fra Amtmanden, for det tredie maa denne Embedsmand, efter Lovene, ikke meddele slige Bevillinger til andre end dem, der ere af Bondestanden og have lært Haandværket paa Landet, naar der findes Trang til flere Haandværkeres Nedsættelse a., endskjøndt saa ad dant dog vides hyppigen at være skeet, hvilket De nok ikke heller veed; og for det fjerde maae vi reent ud tilstaae, at vi ingen Lyst finde til saadan Flytning (hvad det tydske Ordsprog, kalder en halv Jldebrand) og til nye Establering paa Landet; hvilket alt især gielder dem af os, der ere blevne gamle og graae, eller dog komne til Aars. Hvorfor maa Landet ikke ligesaavel have sine egne Haandværkere, som Kjøbstaden sine? - Hvorfor maa Landmanden ikke kjøbe den Kiste, Skab, Dør, Vindue, Liigkiste han behøver, ved sin Dør, for billig Priis 2 -Men hvo har nogensinde bestridt Landmandens Ret og billige Krav paa at have sine nødvendige Haandværksfolk hos sig selv Hvo har nægtet, at de bør kunne faae deres Snedkerarbeider, efter Bondeskik, forrettet af Landsbyehaandværkere, Vi have jo kun paaanket Misbrugene, naar disse Haandværkeres Tal bliver legio, og naar disse foretage sig, at forfærdige de Slags Arbeider, hvortil de ere aldeles uberettigede; at holde Medhielpere, Svende og Drenge, uden Berettigelse; at arbeide for selve Kjøbstædernes Jndvaanere; at falholde deres Varer, paa Markederne o. s. v., hvilket sidste dog vel gjelder mindre om Snedkerne, end de øvrige paa Landet boende Haandværkere, hvis Arbeide bedre egner sig til Markedssalg.