Viborger Samler, 1820-01-15
Da Samleren ikke har leveret noget prentet Nytaarsønske, haaber den, Hr. Hempel ikke har noget imod, at følgende ægte danske af hans Avis No. 1 laanes: Nytaarsmorgen 1820. Gamle Aar, din Skygge alt forsvinder -men dit mørke Minde svinder ei, mangen Smertens Sorgens Taare rinder paa din trange tornefulde Vei. Hvi er Glædens Olie udrunden, i vort forhen glade Fødeland? - O! hvorfor er fordums Fryd forsvunden, i vort Huus - vort Hjerte - i hver Stand? - Fromme Landmand Jorden trolig dyrker, søger i sit Ansigts Sved om Brød; Jngen Søvn hans trætte Lemmer styrker, drømmer kun og Byrder, Trang og Nød. - Modig Sømand Havets Bølge pløier, flyver længselfuld til fjerne Land, kummerfuld og farlig Nat han døier - favner Døden i det salte Vand. Natlig Skræk sig om den Syge hvælved Rædslers Torden for hans Øre lød - svage Aand som Aspens Greene skielved bad til Himlen om en hastig Død. Hist er Fred i Dødens tause Rige - Hist er Fred i Gravens stille Roe -Der er Trøst, hvortil vi Alle hige -Der er Fryd, hvortil vi vandre froe. - Her er Kamp - saalænge vi skal vandre frem paa Støvets forrigfulde Vei - Brødre. - styrker - elsker dog hverandre saarer og forfølger dog hinanden ei Nu en herlig Nye=Aars Soel oprinder - den opklare skal vor mørke Stie - Uroe - Sorg og Skræk forsvinder, haabe - troe - og elske Vi. - Haab og Tro og Kjerlighed ledsage Os som Lysets Børn paa Lysets Vei - Himlens Fred oplive mørke Dage, trøste, styrke, Os forlade ei (Sandhed.) Nykjøbing paa Falster: Cand. Jur. Joh. Henr. Døde. Kjøbenhavn: Viinhadler. Kaarsberg. Kierumgaard, 61 Aar; Student Carl Wilhelm Peter Tybring Fog, 28 Aar. Odense: Frue Frigast, fød Bircherod, 25 Aar; Sønderbroby Mølle i Fyen: Rube, 76 Aar. Nim ved Horsens: forrige Forvalter, Søren Møller, 57 A. Viig: Kirkesanger Joh. Christ. Hans Jacob Norup. Randers : Hattemager Hammershøis Huustro Mette Marie Thomasdatter, 40 Aar. Raad i denne haarde Frost. Den uvante strenge Kulde tilligemed Veienes Besværlighed, da Sneen har fyldt dem, og man ofte maae kjøre uden om, har voldet, at mange Veifatende have faaet forfrosne Lemmer. Derfor anføtes disse ofte før omtalte Raad for at hindre det, da Koldbrand ofte kan følge paa en urigtig Behandling. Den som skal reise i Kulden, bør først smøre sine Hænder og Fødder i Bomolie eller Tælle, lade noget Tælle og got Øl varmes sammen og dermed tre Ansigt, især Næse, Læber og Øren. Støv lene maae man først indsmøre dygtig i Tran eller helst Hestefedt, at Sneen ikke skal fryse fast og gjøre Fodderne kolde; inden i Støvlene bør man i Bunden lægge et Stykke graat Papiir eller bedre tynd Pap som er blødt i Brændeviin; det skal længbidtage til at holde Fødderne varme. At have Handsker paa Haanden og derover Uldvanter holder Kulden bedst ude. Man maae spise Flesk, spe get og røget Mad for man skal ud ikke drikke varmt Øl eller meget Brændeviin; men heller got og koldt Øl. (Paa enkelte Steder i Danmark drikker man for man reiser, for at hindre Kulden, en Kop Kaffe uden Fløde med brav Sukker og et Glas Rum i, dog ikke varmt men lunkent, og paastaaer dette at være et ypperligt Bevaringsmiddel.) Kommer man ind, holder man sig fra Kakkelovnen, og snurte Hænder og Ansigtsdele af Frost, uden dog at være sorteblaae, gnide man dem i stærk Brændeviin. Man kan og gnide sagte det forfrosne Lemmed Snee, eller holde det nogen Tid deri; men er et Lem ganske følesløs eller begynder at blive sort, da holdes det i iiskoldt Vand, hvori er kommet Salt, saalænge indtil det igjen faaer Følelse. Fiskerne ved Vesterhavet og i Liimfjorden, der ofte i mange Timer udholde streng Kulde 2 Mile fra Land bære Vanter med een Finger, strikkede af Hunde haar, Menneskehaar og grov Uld. Naar Kulden bliver Hænderne utaalelig, stikke de Hænderne med Vanterne i det salte Vand, og da blive de ganske varme.