Viborger Samler, 1774-07-18
DEN VI BORGER. SAMLER. Mandagen den 18 Julii. Jistorien er Livets Speil, og Tidens Øie. Hvor, som agtsom læser den, bliver klog paa de fremfarne Tiders Bekostning. Naar Livets Korthed hindrer os fra selv at samle megen Erfaring, saa giøre vi ved Historiens Læsning de gamle Tiders Erfaringer til vore egne, og samle altsaa i 60 Aar mere Kundskab, end vi uden Historiens Hielp ventelig skulde erhverve, om vi end opnaaede Merhusalems Alder. Det er alene at beklage, at denne uskatteerlige Videnskab saa ofte er faldet i de urette Folkes Hæn Anden Aargang. der. der. Man har med denne Videnskab, som med andre, villet tiene Brødet. Derover har undertiden Dumhed, undertiden Hyklerie og Eegennytte, forfattet Beretningerne om vigtige Tildragelser, som Verden siden ei allene læser og troer, men endog, som værre er, tager til Mønster for sine Handlinger og Tænkemaade. Derover ere de Mægtiges Laster saa ofte af Skribenterne enten blevne forvandlede til Dyder, eller i det mindste forestillede, som smaa og ubetydelige Ting. Herved bliver Historien, som burde være opbyggelig, ofte forargelig, i sær for unge og letsindige Læsere, der mene, at man bør søge at spille en stor Rulle i Verden, og giøre Opsigt, ved hvilke Egenskaber det end skulde skee. For denne Feil ere de gamle Historieskrivere ei alle, eller aldeles frie. Men deres Feil forsvinder ganske, naar de lignes med de nyere, som ved deres Beretninger afvige langt meere fra Sandheden. Endskiønt dette ikke almindeligen kan siges om alle de nyere Tiders Skribentere, da Kierlighed til Sandhed, og Upartiskhed ei i nogen Tidsalder ganske uddøer, saa gielder det dog om Mængden, og dem, som læses af de fleste, hvilke, som man veed, ei ere de beste. Til Exempel vil jeg kun anføre tvende Regentere, som jeg slet ikke ønsker at betage deres Roes, saavidt den kan være fortient, men hvis Berømmelse af adskillige Skribentere drives saaledes over Grændserne, ja hvis Feiler saaledes deels forties, deels uden Undseelse roses, at det ei kan andet, andet, end være en bedre underrettet Læser til Forargelse. Det er Ludvig den Store, og Augustus, den Anden. Begges Eegenskaber og Bedrifter vare mere glimrende, end store, og naar man skulde domme af Virkningen, kunde man sige, at begges Folk og Lande havde dem lidet at takke. En kort Betragtning over Begges Regiering vil best vise det. Kong Ludvig havde maaskee store Hensigter; i det mindste søgte hans Fiender at faae Verden til at troe dette om ham. Men af hans Handlinger synes det troligere, at han slet ingen Hensigter har haft, Var det hans Tanker at oprette et almindeligt Monarkie, saa handlede han mod alle Regler af sund Statskunst, i det han gjorde sig alle til Fiender paa eengang. Snarere søgte han en Ære i eene at kunne, sætte hele Europa i Uroe, og i nogle Aar at kunne fægte mod sex andre Magters foreenede Krigshære. Han havde den Fornøielse ved gode Feltherrers Tieneste adskillige gange at slaae sine mægtige Fiender, men forarmeede tillige sit Folk, og vidste midt i sine Seiervindinger intet andet Raad til at slippe nogenledes fra Krigen, end at sætte Spliid imellem sine Fiender, og ved en besynderlig Fred at berige nogle, Haab igjen at holde sig skadeløs ved de andre. Ved rigens Ende beholdt han undertiden nogle af de Pro viser, han havde erobret og ødelagt, men kun forat te dem i samme Stand, som hans øvrige Lande, mlig i Armod og Nød. Paa Paa hans Tænkemaade veed jeg intet bedre beviis at anføre, end et Brev, han skrev til sin Minister i London, da samme havde meldet ham nogle i hans Tanker fornærmende Ord, som det Engelske Ministerium havde ladet falde. Det hedder der blant andet: "Det, som jeg i Deres Beretning i sær finder merkværdigt, bestaaer deri, at min Broder Kongen af Engeland, og de, af hvis Raad han betiener sig, endnu ei ret kiende mig, naar De tale med mig af en høi Tone, og yttre en vis Ar af Standhaftighed, der smager af Trusler. Jeg kiender ingen Magt under Himlen, der ved slige Midler skulde bevæge mig til det forlangte Skrit. Det er vel mueligt, at jeg kunde blive ulykkelig, men ikke, at Frygt kunde gjøre noget Jndtryk paa mig. Jeg tænkte alt at have bragt det saavidt i Verden, at man skulde have bedre Tanker om mig. Men til min Trøst er det vel alene i London, man fælder saa falske Domme. Det staaer til mig ved , mine Anstalter at bringe det saavidt, at de ei længe skal blive i deres Vildfarelse. Jeg er forsikkret, at hverken i Madrit, eller nogensteds i Verden, slige Ord ere hørte af en Ministers Mund, der taler med min Ambassadeur, som det Kantzler Hy, de har sagt til Dem, nemlig, at der intet Mid var til at billægge Flagstriden imellem hans He" Kongen og mig, naar jeg vilde gvarantere Horn derne deres Fiskerie. Naar man hører Kaneren, ", saaledes tale, skulde man ei da tænke, at det var ude med mig, hvis denne Flagstrid ei bliver forligt? - Jmidlertid er intet mig ligegyldigere, end dette, saasom jeg strax skal have min Soemagt i den " Stand, at Engelænderne skal ansee det for en Naade, om jeg endda vil anhøre Forslag til Forlig om en Sag, der med større Ret tilkommer mig, end dem. Kongen af Engeland og hans Kantzlerkan vel omtrent kiende mine Kræfter, men ikke mit Hierte. Jeg derimod kiender begge. Det er der- for min Villie, at de i Sted for ald Svar paa saa overmodig en Erklæring skal aleene af Deres Mund erfare, at jeg hverken forlanger eller søger noget Forliig om Flaggene med Engeland, men vel skal vide at hanthæve min Ret, hvad deraf end vil flyde; Og hvad min Gvarantie for Fiskeriet angaaer, saa vil jeg der gjøre, hvad jeg selv , finder for got. Jeg vil ikke engang have nogen Erklæring givet, om jeg virkelig har forbundet mig til denne Guarantie, eller ikke. Hos Fyrster af mit Sind, som see paa Ære, og have den fremfor alt andet til Øiemerke, skulde Kanzleren have brugt langt andre Midler, naar han vilde naae sin - Hensigt.... Efter Kantzlerens Trodsighed troer jeg vel, det bliver mit første Arbeide at indlade mig i den Forbindelse, for hvis Skyld man truer mig. Jeg er altid bereedt heller at udsætte mine Stater for den største Fare, end at begaae noget, 7, get, der kan besmitte min Ære, hvilken jeg ansee , for det fornemmeste Formaal for alle mine Forretagender.... Saasnart jeg havde faaet Deres Brev, gav jeg strax befaling at sætte min Flode i den Stand, at den skal ei have meget at frygte for, paa hvilken anden Flode den end maatte treffe, Og jeg troer med Sandhed og uden synderlig Indbildning at kunne sige, at dersom nogen Ulykke til, slaaes den, skal det blive den allerfarligste Sag for , Kongen af Engeland, som han nogensinde kunde , drage sig paa Halsen " Kan en Fyrste tænke anderledes, der har glemt, at han er et Menneske, der agter sine Undersaatters Liv og Velfærd for intet, eller kun for Redskaber til at befordre hans Ærgierrighed, Kan man fortænke andre Potentater, at de forenede sig mod en Konge, der tilstod sig ei at erkiende andre Love, end sit eget Begreb om Æren, Kong Ludvig, der saa ofte havde bevæbnet alle Potentater mod sig, fandt dem og endelig i den sidste Krig, som førtes om det Spanske Riges Lande, saa alvorlige, at der til Frankeriges fuldkomne Undergang kun fattedes, at den skulde have vedvaret et Par Aar længere. Det er bekiendt, i hvad Tilstand Frankerige ved denne Krigs Ende, og Kongens kort derefter paafulgte Død befandt sig.