Københavns Adresseavis, 1769-03-21
Blant alle de Skrifter, som ere blevne udgivne med mindre Modenhed, til Forsvar for en høy Vexel=Courses længer Bestandighed, kan man med Føye regne dette Bre for et af de urigtigste, thi det bestaaer fornemmelig ey at andet, end af en frietravende Skrivemaade, grundet paa saadanne Sætninger, som ere tagne af Sagernes uredige Sammenblanding og hvorudi der findes aabenbare petitio nes principiorum. Autor begynder dermed, at den Mand han har stilet Brevet til, skal have erkiendt, at Coursens hastige Fald har knuset vore Næringer; men hvorledes vil det rime sig med den følgende Mening, at samme Mand skal endda have anseet den høye Vexel=Cours for et saa forderveligt Vild=Dyr, som burde af hele Riget ved en paa force Jagt at udryddes, om og Fierdeparten af Mand; skabet skulde falde derved. Alle Lignelser ere gemeenlig haltende, og kunde dog nogenledes nyttes til Øyemerket, eller til det man sigter paa, men denne Lignelse kan ikke trekkes derhen med et Ankertoug. Herpaa begynder Autor sine Setninger med Udraab, først at Dyret var fældet og Skraalet ude. O! at han sagde sandt, og at dette høystskadelige Vilddyr aldrig meere maatte faae Liv og Rørelse inden Sværrigs Grændser, Men saalænge det ey er fældet til 36 Mark, og derhos har saadanne masquerede Pladeurs, som Autor er, kan man ey ansee det samme anderledes, end som i det høyeste og paa det nærmeste dødelig saaret. Dernæst, at nogle laae døde paa Pladsen; at endeel havde mistet Armee og Been; og tilsidst, at de fleste har faaet saa sterke Contusioner, at de neppe formaaede at krybe hiem til sine Koyer. Med en saa mørk og skrekkende Maling vil vel Autor berede Veyen for sine Læsere, eller rettere sagt, berede deres Sind til blindt hen at troe hans Ord; men der oplyste Verden pleyer nu ikke saasnart som tilforn, at fæste Troe til Beretninger om Spøgelse. Men jeg setter, at Vilddyrets Fældende skulde haft forbemelte Følger, hvilket dog alligevel for ingen Deel tilstaaes i den Viide, som Autor siger, saa spørger jeg derimod, monne det være noget uhørt, eller og saa sælsomt, at der ved en fordervelig Fiendes Uddrivelse ud af et Land, nogle maa bide i Græsset, og nogle (ikke de fleste, som Autor vil ) faaer sterke Contusioner. Men det vil falde Autor vanskeligt at bevise, at andre ligger døde paa Pladsen, end de, som af en egennyttig Overdaadighed har selv enten svinget sig op- og redet paa Dyret, for at gjøre det saa tamt, som et andet Huusdyr, eller og forvovent kastet sig i dets Gab, uden tilforn at udforske dets Tænders knusende Styrke. Saadanne maae bære sin egen Skyld og Brøde. De andre, som allene har faaet nogen Contusion, kan snart igienkomme ud af sine Koyer springende, naar de allene faaer en liden Tid til at see sig om Jkke desto mindre fremsetter Autor det Spørsmaal. Om Liget vel fortiente saa kastbar Begravelse og Udføre Øl, Men just dermed har han uventet borttaget Masken og opdaget for alle, hvor kiert dette Bestie har været hannem, og endnu er, omendskiønt han, saasom bestraffet af sin Samvittighed, at han saa var, giør næst derefter en særskilt Periode, for at formaae Læseren, ikke til at troe ham derfor, med Formelding, at Spørsmaalet var allene, om Coursens Reduction til sit Pari burde skee fort eller langsomt, og ved hvad Slags Middel Herved bør jeg paaminde, at som Autor i samme Periode erkiender Skadeligheden af en høy Vexel=Cours, og saadant er saavel ved sidste Rigsdag, som siden af uvillige Penne, saa soleklart lagt for Dagen, at det af ingen Fornuftig kan nægtes; altsaa vil og behøver jeg ikke her at indlade mig i den Sag videre, end Autor giver Anledning til ved den falske Farve og Forgyldning, hvormed han søger at overstryge alt det Onde, som beklagelig kan være foraarsaget af dette skadelige Dyr. Hvorfor jeg nu allene vil, til Svar paa Spørsmaalet og Begravelsen, spørge Autor igien i Almindelighed, om man ikke med Fornøyelse maatte kunde koste noget paa et saa tyrannisk Dyrs Afskaffelse og Begravelse, som har trakt næsten alt Guld= og Sølv= samt Plade=Myndt ud af Riget, tilligemed en anselig Mængde, forarbeydet Kobber, og naar der ey længer har vildet forslaae, da store Summer i Banco=Sedler, alt i Udlændingens Hænder, som han supponerer, tilskyndet Kronen en utaalelig Formindskelse af gyldig og gængse Myndt for alt, hvad der af Udlæg barde betales med Mynt; foraarsaget en gruelig Dyrtid paa alt, hvad Kronen maatte ophandle til Armeens, Flodens, Garnizonens og flere nundværlige Fornødenheder, derved foraarsaget saavel en gandske betydelig Statsmangel, som og at Kronen nødsagedes til, at fordybe sig i en, formedelst Jnteressen aarligen tærende, stor Gield tilveyebragt, at Banken har ladet udgive langt større Capitaler i Banko=Sedler, end den har formaaet med reel Mynt at betale, bragt saaledes en større Seddeel=Stok i Gang, end der behøvedes til den almindelige Rørelse; derved lagt Grunden til Seddelmyntens Foragt og skrekkelige Afslag; og derimod lagt Grund til alle Vahrers umaadelig Stigning og Forhøyelse, efterdi Vexeltagere maatte for alt, hvad der skulde forskrives udenriges fra, betale Rigsdaleren tredobbelt over sit Værdie, hvorefter alle inden rigs Vahre siden maatte stige i Prisen i samme Forhold; været saaledes Aarsag til, at Fødevahre ere blevne utaalelig dyre for alle Haandverks= og Arbeydsfolk, hvis Løn i lige Proportion maatte forhøyes, og alting standse og falde paa Arbeydet og Vahren, hvoraf sluttes, at Afsetningen paa alle Fabrik=Vahre merkelig har aftaget hos de Handlende; thi ingen har kjøbt noget af dem for Dyrhedens Skyld, uden i største Nødsfald; og ey heller har nogen kundet blive formuende, saa længe han ikkun med den ene Haand har faaet ind, det, han strax med den anden Haand, maatte udgive igien; og atter andre, som har vidst lette Udveye til Laan og Credit, har i blind Speculation paa den Gevinst, de har syntes, der kunde giøres af alle Slags Landmandens Tilvirkninger, saavel som Huusleye i Stæderne, besynderlig her i Stokholm, kiøbt sig faste Eiendomme, uagtet de ey selv har eyet Fierdeparten af KiøbeSummen, hvilke, naar nu Crediten har ophørt; kommen til at erfare en ubehagelig Frugt af deres chimeriske Speculationer og let gjorte Handel, ja endelig, over alt dette forført Nationen, særdeles Unge og Uforstandige, til en yppigere Levemaade i allehaande Maader, alt i Fortrøstning til den overflødige representative Myndt, og dens magelige Adkomst in perpetuum, at forbigaae de flere smitsomme Operationer, som det har ført med sig. Heraf vil Autor kunde slutte, hvorvidt hans optænkte Forsvar for dette skadelige Dyr kan ansees som fornuftigt Ulyksaligt er det Land, som skal huse hos sig saa ildesindede Medborgere, hvilke drevne af urene Hensigter, giøre sig en Fornøyelse af at anvende alsin Styrke, før at sammenklistre Øynene paa den almindelige Hob, paa det at den ikke skal kunde see Beskaffenheden af sit trykkende Onde, og med Glæde imodtage alle optænke lige Bodemidler, omendskiønt de i Førstningen skulle smage noget viderligt. Men her vil blive endnu et Spørsmaal. hvem vor Autor anseer for sin Vederpart, og imod hvem han stiller sine forgiftige Skud! Han kan ikke klage over Rigets Høylovlige Stænder; thi de har allene lagt Grunden til Coursens høystfornødne og helbredsomme Faldende; ey heller over Regieringen, thi den har ikke fastsat den til 42 Mark for næste Aar, førend den allerede var falden saa lavt; og da var det Tid, at betiene sig af Tilfældet, naar det Onde vilde ligesom hielpe sig selv, hvilken Hændelse høybemeldte Stænder neppelig har kundet forestille sig. Men det torde hænde, at, imod al Autors Formodning, hans Skud, var brico kommer til at treffe dem, hvis Operationer til Coursens Raserie, han søger paa en forblummet Maade at besmykke. Hvad tykkes Autor, skulde vel noget være sandfærdigere, end at den, som har redet op med Vilddyret til den Høyde, hvor det nødtes til at standse, var og den samme, som har styrtet det ned igien til det Dyb, hvor det nu findes, for derved at vinde sin Fordeel paa anden Maade, Vil Antor svare, at saadant er blot en Jnsimulation eller Gisning: saa erindres, at jeg vel ønskede, det var saaledes, men da maae han opløse den Kunde, hvorfor de handlende Contoirer ikke i Christinehavns Market og flere Steder ville foralle Terminer, eller hele Aaret, paatage sig, at betale Brugs=Patronen sit Jern efter 66 Marks Cours. Monne ey da allerede var i Hemmelighed fastsat, at Coursen skulde fældes paa Brugs=Patronens Depance. Skulde og dette nægtes, som ufeylbarligt vil ske: saa maae da en anden gyldig Aarsag vises, saavel hertil, som hvorfor Contoirerne saa frievilligen har ladet Coursen falde. At saadant er skeet af Barmhiertighed eller Samvittigheds Drift, det var barnagtigt at sige, og at foregive, det var skeet af Nød, for saavidt ikke nogen vilde betale meere for Rigsdaleren per Vexsel, end som den efterhaanden var falden, er meget besværligt at troe, thi enten skulde aldeles alle Kornvahre, Salt, Viin=Specerier=A. Handlende ophøre med heele deres Handel, og gribe til Tiggerstaven, eller og, til Handelens Fortsettelse, tage Vexelen for den Værdie den kunde faaes. Maatte de lade sig nøye dermed da Rigsdaleren gieldte 108 Mark, og Kniven var ligesom sat paa Struben paa deres og al anden Handels Rørelse, langt lettere havde det faldet dem, at løse den for 66 Mark. Saaledes har ey heller dette været Drive fiederen. Men jeg vil gaae længere frem, og see hvad Lys Autor videre meddeler. Hans Sats er, at den høye Vexel=Cours har hverken gjort Ondt eller Got i vor Udenrigs Handel, som vil med Exempel vises. Derpaa tiener til Svar, at hvortil gavner dette Spil=Fegterie, Hvo har vel talet om eller klaget over Vexel=Coursens Virkning paa Udlændingen. Vi har selv faaet saa stærke Snærte, at Striberne deraf nok sysselsetter enhver at faae dem bort. Jmidlertid er det unægteligt, at Coursen har foraarsaget, at vor reelle Myndt med meget meere er kommet i Udlændingens Vold. Dog, hvad vil jeg tale om vore erholdte Snærte, da jeg strax neden for seer, hvorledes Autor tvertimod vil paastaae, at vi under den høye Vexel=Cours har havt en gylden Tid. For at betiene mig af Autors Talemaade, maae jeg her sige til ham: Sagte min Herre, Han paastaaer, at ikke nogen skal have tabt ved de høye Priser. Raison, at alle Vahre og Arbeyds=Lønner har steget i sin behørige Proportion. Men hvorledes har de vel steget? Jo, siden Forleggeren maatte giøre et sterkt Forskud til de raa Materiers Jndkiøb, og Fabriqveuren forædlede den ved dyre Arbeyds, Lønner og sin egen dyre Underholdning, saa har den første maattet modtage Vahrene for en dyr Priis, og den sidste beholde samme til at pryde sine Hylder med, uden at faae Afsetning og Kiøbere. Arbeyderen har atter havt en anseelig Dagløn, som skulde svare til tre Maaltider; men naar han har gaaet til Spise=Qvarteret, saa har han for det altsammen neppe kundet faae et got Maaltid. Adelsmanden har vel faaet, efter Regne=Værdien, sin Gaards Avl vel betalt; men naar han skulde kiøbe hvad han behøvede hos Kiøbmanden og Haandverkmanden, saa har hans forhvervede Seddel=Myndt gaaet med, og ligesom bleven bortført af en Hvirvelvind, hvilket ikke har kundet erstattes med den af Autor forebragte Kalv=Handel, som ikkun allene paa faa Steder har været profitabel. At de Præster, som har havt noget Smør at sælge, har derfor faaet en rig Betaling efter Stempelet paa Banko=Seddelen, det er sandt; men naar Præsten har afregnet og fradraget sin og sine Tieneste Folkes kostbare Føde og Underholdning, samt de sidstes dyre, Lønner, tillige med Taxten og alle andre Kron=Afgivter for sig og Huus=Folket, saa har han skatteret sig lykkelig, om Debet og Credit i hans Regning har kundet svare imod hverandre. Hvad der anderledes har kundet hænde en eller anden, er ingen Grund at dømme efter, da Spørsmaalet er om Almeenheden. Videre, om end en Salt=Handler har faaet 42 Daler for en Tønde Salt, hvad vil det forslaae, da han har maattet betale fem tolvte Deele meere for en Tønde Kornvahre, og saaledes i Proportion for alt hvad han har behøvet. Hvor liden en Deel af Almuen, for Afliggenhedens Skyld deels fra store Stæder, deels fra SøeFart, deels og for egen Levemaades og indskrænkede Nærings Skyld, har Raad og Leylighed til, med Fordeel at kunde afsette noget af sin Avl, det er noksom bekiendt for enhver, som kiender Stædernes Beliggenhed i Riget; men lad, endog være, at en Deel har kundet profitere, hvad vil det sige imod den Mængde, som har havt lidet eller intet at sælge, og oven i Kiøbet, naar de, som har faaet nogen Profit, har maattet betale sine Rente=Penge efter den høye Markets=Gang, og den gængse ubillige Priis til Kronen, Rente=Eieren og Jnddeelingshaveren, saavelsom og alle andre Kron=Udgivter samt sin og sit Huusfolks Klæde og Føde, saa har den vundne Profit bortsmeltet som løs Snee i sterkt Soelskin eller varm Regn. Ligeledes er det sandt, at Brugs Patroner og BierqverksFolk har faaet sit Smede= og Takjern vel forgyldt efter Daler=Tallet; men hvad har det hiulpet dem, da de første til de sidste for Takjernet, samt til Almen for Kul og andre Fornødenheder, saa og til Arbeyds=Folk i Dagløn, eller til deres Ophold, tilligemed sin egen Føde, og for udingænge lige Bygnings Materialier, har været nødsagede til, at udgive 3 Gange saa meget som før, og de sidste, eller Bierg verks=Folkene har maattet anvende hele den formeente Avance paa Kornvahre og andet til Føde, saa at det som knappest har strakt til fra Haanden i Munden, som Ordsproget lyder. Og ligesaadant har det været beskaffent med de fleste af de Handlende, Fabriqveurer og Manufacturister, som Udfaldet noksom bestyrker. In Summa, hele den Fordeel, Autor vil indbilde den Eenfoldige, har været lig de syv mavre Køer i Pharaos Drøm, af hvilke syv fede Køer aldeles bleve opslugede. Men, efterat Autor har tilbudet, ogsaa at mætte og tilfredsstille Koste Kierlingen med sin Vinding, saa er han alligevel saa billig, at han maae gjøre Undtagelse for Kronens Penge=Løn=Tagere, og erkiende, at de allene har været lidende; men det næsten ubodelige Tab, som Kronen har taget, hvorom tilforn allerede er paa mindet, og som i lang Tid vil trykke Almeenhedens Skuldre, gaaer han med Tavshed gandske forbi, ligesom den Myndlings Lidelse ey havde noget at betyde. Og hvad Penge=Løn=Tagere angaaer, da er han og snart færdig med at expedere dem fra sig, og giøre deres Lidelse saa lemfældig, som om det ey fortiente mindste Reflexion; men hvorledes: Jo, med Drømme Griller. Endnu har ikke nogen Fornuftig, som har nogenledes kiendt Sagen i sin Viide, tvivlet om Nødvendigheden deraf, at saavel Kronens Civile, som Militaire Betientere, hvilke efter Staten faaer allene Pengeløn, maatte nyde samme efter den Værdie, som Myndten havde, da den knappe 1696 Aars Stat indrettedes, hvilken den store Rigs=Huusholder, Kong Carl Kl. selv ansaae saaledes beskaffen, at han erkiendte, det hans Betientere, om de ikke bleve salige i hans Tieneste, saa kunde de dog umuelig blive rige. Rigets Høylovlige Stænder har og, fra flere RigsDage tilbage, yttret i det Tilfælde, ey mindre end i andet, en priselig Ømhed ihenseende til Forbedring; men Evnen, har ikke svaret til Villien; alleneste, at de Herrer Rigets Raad har faaet Frugten lidet deraf at smage; og ihenseende til at styre den Landfordervelige Vexel=Cours, som har lagt Tømme paa alle Rørelser, har vel intet andet, end allene det almindelige Beste været den sandskyldige Drivefieder hos Høybemeldte Stænder. Men vor Antor veed anden Udven; han anstiller Undersøgelse, hvorviidt Kronens Betientere virkelig har liidt saa Ondt, som Ordet har gaaet, og om deres Vilkaar nu vare forbedrede. Alt saadant vil han bestride med den Argumentation, at en, som vil og kan arbeyde, faaer altid noget at fortiene, samt at hvor Penge roullerer og Næringerne ere lønnende, der har enhver Raad til at give anselige Vederlag, endog for smaa (Fortsættelsen følger.) Tienester.