Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1775-12-29
J de nærværende Timer, som for opmærksomme Mennesker, og endnu meere for Christne ere høist vigtige og mærkværdige, erindrer jeg mig een af de bedrøveligste Feil i vor fordervede Natur, nemlig Glemsomhed. Et Aar, en stor Deel af Tiden, et vigtigt Stykke af vort korte Liv synker atter hen, og hvorhen hos de fleeste, i den følesløse Forglemmelses slumrende Nat. Derhen synker det med alle sine Velgierninger, med alle sine Domme, med sine Vilsignelser og Straffe, Ting, af hvilke ingen skulle begegne Menneskene bemærkt, uerindret og unyttet. Men alt for ofte treffe de ham ikkun med en uvirksom Berørelse. Ei, at de nærværende Øieblikke af de forskiellige Skiæbner, forgaae uden Fornemmelse. Denne er ofte ikkun alt for livagtig. Men ofte suser den alt for hastig forbi, og efterlader ikke i Siælen denne overlæggende Jhukommelse, som giør de flygtige Rørelser ret frelsefulde. Er det for længe siden afgjort hos Sædelærerne, at det skulle være fornuftige Væsener umueligt, at være saa forkierte, saa haarlige og ugudelige i deres Vandel, dersom de ret kiendte deres Pligt, deres Velfærd og Dydens Lyksalighed; saa er det ligesaa upaatvivlelig vist, at de menneskelige Gierninger, at den heele Verden skulde vinde en uendelig anden og bedre Gestalt, dersom Menneskene ei glemte den Kundskab og hine vigtige Sager, som virkelig boer hos dem, eller, altid kunne og vilde befinde sig. Kunne de vel alt for ofte erindres, Vel mangler der ei paa hellige Erindringer i de Christnes Forsamlinger. Jkkun Skade, at Vanen at høre dem der, at den Tanke, at de henhøre med til Nye=Aars Ceremoniellet, ofte giøre dem saa kraftesløse. - Det er ei mit Øiemærke, at tale og Glemsomhed i Almindelighed, eller om dens Oprindelse, dens Skadelighed og Modmidler, dette er en Beskiæftigelse, som henhører til den udførligere Sædelære. Jeg ønsker allene at kalde tilbage i Hukommelsen nogle Sætninger, som alt for let glemmes i den moralske Udøvelse der, hvor de mindst burde glemmes: 1) Der er en Gud. Denne store Tanke er Grunden og Begyndelsen til den gandske Religion. Skreven er den i alle Menneskers Hierter, ei nægtet af nogen, der har Fornuftens Brug; og dog er den i mange Mennesker, i mange saa kaldede Christnes, Vandel saa ukiendelig. Mon ikke mange leve saa, gjøre og handle saa, som der var ingen Gud i Himmelen, og som havde et mærksomt Øie paa Menneskens Børn paa Jorden, Mon ikke mange vise i Gierningen at have forglemt, at Gud er Skaberen, Opholderen, Forløseren, Fader, Herre og Regent, som er almægtig, alvidende, høist viis, høist god og høist retfærdig. I) Gud er Kierlighed. Den forkeerte Synder tænker ikke sielden paa Guds Kierlighed, men ikkun for des frekkere og sikrere at overtræde den Lov, som denne Kierlighed gav. Hvad tænker han altsaa ved sine vildfarende inddyssende Forestillinger mindre, end: Gud, Kierligheden selv, gav min Vil færds uforanderlige Lov, den hellige Lov, Kierlighedens Pagt, som fordrer Kierlighed til Opfyldelse, og hvis Holdelse er Kiendetegnet paa et rigtigt Begreb om den Kierlighed, hvorpaa han forlader sig. Hvad tænker han mindre, end den græsselige Fare for sin Udødelighed, hvis forskrækkende Speil selv er Storheden af den Kierlighed, som overstiger al Tanke, O! maatte han erindre sig til Omvendelsee, at Gud er Kierlighed. II) Gud er vor eneste Skaber og Opholder. En Tanke, som følger ligesaa rigtig som let af Begrebet om de Guddommelige Egenskaber, Skabningen og Forsynet Men denne Tanke bliver endnu meere end forglemt. Det besynderligste er, at den Lykkelige med den Elendige har lige slibrige Veie til denne Glemsomhed. Menneskets Hierte er en trodsig og forsagt Ting, hvo kan udgrunde det Her ere Kilderne til de Dødeliges Udsvævelser; snart til en formastelig Stolthed svimlende Høide, snart til den midtrøstige Tvivls synkende Afgrunde. Let spørger den Rige med en nægtende Stemme: Hvo er Herren? Men den Elendige kan ogsaa falde i lige saa fordervelige Afgrunde, og sige: Herren har forladt mig, Herren har forglemt mig. Men hvor lærre rig bliver her Skrivtens Randsagelse. Ol at hverken den Rige eller Ringe ville forglemme, at Loddet kommer, hvor Herren vil, og at han giver enhver sin beskikkede Deel. Hvor kunne dog denne Tanke ydmyge den Stolte, og berolige den Mismodige. V. Gud skal dømme os alle. Jngen, der vil være en Christen, skal kunne nægte denne Sandhed. Jngen skal give den ud for ubekiendt, ja, ingen er i Standetil aldeles, og sit hele Liv igiennem at forglemme den. Og dog forglemmes den saa ofte, denne alvorlige, denne skrækkelige Sandhed. Forskrækkeligere og meere rørende, end Guds timelige Domme selv, giør den dog saa liden Jndtryk, opvækker dog saa liden Agtsomhed. Uagtet den Sandhed er erkiendt, at Gud den Alvidende, den Retfærdige skal bringe alles Gierninger for Dommen; saa forglemmes dog saa ofte Retfærdighedens Udøvelse i Retten, Retfærdighed, billighed, Menneskekierlighed i Handel og Vandel, en medlidende og hielperig Forbarmelse over den nødlidende Næste. Ol maatte dog saa mange betrængte Taarer af den undertrykte Uskyldighed, saa mange retfærdige Klager af den forfordeelede Broder, saa skammelig hyppige Exempler paa en uvelsignet Brug af Ting, som ere Herren en Vederstyggelighed, og saa mange grædende Taarer af den forladte Elendighed, her bevise, hvor letsindigen den store Guds almindelige Dom anhøres, og forglemmes, da dog alle skiulte Tanker, Ord og Gierninger da skal komme for Lyset. - V) Vi ere Mennesker. Og hvad hører man oftere og almindeligere at igientages, end at vi ere Menneskeer; men Menneskeligheden glemmes dog ligesaa tit. Hvor ofte glemmer Mennesket ikke, at det er skabt til den Fuldkomnestes billeds Lighed, og bestemt til en evig Deeltagelse i hans Salligheder. Hvor ofte glemmes ikke at Gud for Menneskenes Skyld blev Menneske; Hvilken Høihed, hvilken Værdighed for os, naar vi ville være rette Mennesker, O! at denne Tanke ideligen maatte opfylde den gandske Siæl, og opløfte den til en billig Høiagtelse for sig selv; da skulle mange Siæle ikke opofre sig til Kreaturets Tieneste, og forringe sig ved de legemlige Lysters, og Lasternes, den forskudte Aands, Slaverie. - Vi ere Mennesker, alle dannede af eet Støv, alle een Skabers Skabninger, alle een Faders Børn, og Brødre indbyrdes, og dette forglemmes ofte. Endog hinSkriftlærd spurgte: Hvo er min Næste? – Og, naar endnu for nærværende Tid Stolthed seer med Foragt og Væmmelse ned paa den Ringe, naar den Fattige og Ringe gaaer omkring for den Rige ukiendt, ubemærket og hielpeløs, naar den lykkeligere Verden bortvenderfra ham saavel Øinene som Hiertet, og derimod beggegner ham med skammelig Haardhed; hvor meget bør da ikke den Tanke, at vi ere Mennesker, at, som J vil, at Menneskene skal giøre imod Eder, saa giøre J og imod dem, kaldes tilbage i en virksom Erindring. - Vi ere Mennesker, det er at sige: vi ere dødelige, og en i sin Fraværelse forborgen Dag skal overlevere os til Graven. Og da synker vor Ære i Støvet, vore Skatte og Fornøielser forsvinde, og alle vore Anslag ere forlorne. Paa hvor rørende en Maade foregaaer Moses os med denne Bøn: Herre, lær os at betænke, at vi skal døe, paa det vi maa blive kloge, Men hvor ofte glemmes denne store Klogskabs Lærdom af mange, som gaae hen i dette Livs Bekymringer og Vellyster. - Man haaber, det ikke skal være til Mishag eller til Overflod ved Aarets Ende at tilbagekalde i Hukommelsen disse af mange forglemte og dog saa vigtige Sandheder; gid de stedse maa være i en hellig Erinding, og hvor vigtig bliver da ikke Erindringen om Aarenes og Dagenes Ende. Gud! Du, som haver os til idel Godt bestemt, Du Kierligheden selv, skal Du vel vorde glemt? Nei. - Verden og dens Alt os ikke skal forhindre, Med Hiertets ydmyg Tak Din Godhed at erindre. Et Aar er atter endt; Hvad Godt vi i det nød Fra Godheds Kilde ned til os allene flød. Han, vores Skabermand, Opholder og Gienløser Med idel, idel Godt vort Hoved overøser. Et Aar er atter endt. Vi os vil tænke om: Det er den gode Gud, som og vil holde Dom, Hvordan vi have brugt hans Godhed. Ol den Tanke J Siælen levende fra Aar til Aar skal vanke. Vi ere Menneskeer bestemt til Evighed; Opløsningsstunden dog ei nogen af os veed. Det gielder, vær bereed, lad Troens Lampe brænde Hvor, som vil vorde viis, betænke Livets Ende. Copie af et Nye=Aars Ønske. Til min Gudson Philip. Min kiere Philip, og havde gjerne sendt dig noget til Juul, naar jeg ikkun havde vidst, hvad der kunne giøre dig Fornøielse. Confect og Legetøi har du i stor Mængde, det veed ieg. Jeg sender dig altsaa denne i Guld indbundne Bog. Vel veed ieg gandske vel, at du for et Aar siden ikke kunne oplæse for mig de Ti Guds Bud, endskiønt det nu er tolv Aar siden ieg holdt dig over Daaben. Men ieg veed dog, at din Barnepige kan godt læse; thi hun er hverken rig eller fornem. Lad derfor hende læse og forklare dette Nye=Aars Brev for dig, og giem det, indtil du bliver 20 Aar, og selv kan læse Skrift. Jeg haver til den Ende ei heller sat et eneste Latinsk Ord deri, thi ieg veed, at din Frue=Mama kan for hendes Død ikke fordrage Latin, eftersom hun selv har sagt mig, at alle de Børn, som have lært Latin og Græsk, vare døde. Skulde Brevet ikke være bleven dig for langt, og skulle du ikke allerede ti Gange have spurgt din Amme, hvad der dog stod i denne Bog? Vil ieg sige dig Jndholden: Der bliver fortalt adskillige artige Samtaler og Historier, som imellem Dyrene se forefaldne, hvilke i Esopi Tider levede i de græske, Skove Thi paa den Tid vare ogsaa Dyrene kloge og lærte dog noget. Nu omstunder ere de derimod ligesaa dumme, som du Man mener, at det lader fornemme, at lære hverken Latin, Historie, eller Grographie. Er det ikke sandt, din Mops veed ligesaa lidet, som din Dukke, og du. Nu skulle ieg ogsaa ønske dig noget til Nye=Aar; men ieg veed virkelig intet, som du feiler. Du bliver smuk tyk, feed og stor, Noget ønsker jeg dig: At din Moder ville blive kied af den bestandige Larm, du giør i Stuen med det Leegetøi, og sende dig til en brav Skolemester. Arme Barn, Mig ynkes over dig, hver Gang ieg tænker paa dig. De fattige Børn gaae i Skole, og blive kloge. Men du spøger og tumler dig midlertid med din Stokhest omkring i Sahlen. Hvad vil du engang tage dig for, naar du bliver 25 Aar, og kan ikke meere lege, Din Mama ønsker jeg i det nye Aar en sand moderlig Kierlighed for dig, og din Fader, den brave ærlige Mand, ønsker jeg lidt meere Behiertighed. Sporgsmaal. Er det noget Laug tilladt at tage nogen udi Lauget, uden at gjøre det anordnede Mesterstykke? Nyeheder.