Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1837-05-02
Hvad de Filialforsamlinger angaaer, som meldes om ovenanførte Avis No. 42, da sigtes formodentlig dermed til, at den deri omtalte Seminarist besøger enkelte Familier i mit Pastorat, hvilke Christendommen ligger paa Hjerte. At der ved disse Besøg bliver talet om Christendommens Sandheder, derom tvivler jeg ingenlunde. Dette maa naturligviis finde Sted, naar alvorlige Christne komme sammen. Men jeg er og overbeviist om, at bemeldte Seminarist ikke taler Andet, end vad den har fuldgyldig Hjemmel i Guds Ord. Thi efter hvad jeg ved daglig Omgang med ham i et halvt Aar har kunne erfare, er han, saavidt jeg som Menneske kan bedømme, en oprigtig Christen, som efter min verbeviisning baade selv ønsker at leve efter Christendommens Bud, og tillige vil opmuntre Andre, han kjender, til det Samme, og i denne min Overbeviisning rokkes jeg ikke ved de fornærmelige Beskyldninger, som fremførte imod ham i No. 42, at han skulde have det sine Forældre uchristelige Kjettere. De maae førsthises, førend jeg troer dem. Jeg har aldrig hort ham tale dem uden med den skyldige Ærbødighed. At nu saadanne Samtaler og Forsamlinger kunne bbruges, vil jeg ingenlunde nægte; thi hvad skulde ikke gne misbruges af Menneskene? Jmidlertid have danne Forsamlinger misteret i Danmark forskjel Provindser i flere Aar; de ere blevne dadlede og bespottede; men jeg har dog ikke bort, at de have havt nogen for Sædeligheden fordærvelige Følger. At der i saakaldte gudelige Forsamlinger ogsaa kan komme Saadanne, der ikke komme i det rette Olemeed, vil jeg gjerne indrømme. Men at der og i de Forsamlinger som afholdes her – de eneste, ved hvilke jeg har været tilstede findes dem, der virkelig have en hjertelig Lyst til Guds Ord, der leve som flittige, fredelige og lydige Borgere, som oprigtige Christne, som bjælpsomme og tienstvillige Mennesker, det skylder jeg Sandheden at bevidne. Her er en Fremstilling af de, jeg har bort og seet i disse Forsamlinger. Og jeg haaber, at de, som kiende mig, ville troe, at den er sandfærdig, om de end ikke i Sagen selv kunne være enige med mig Jntet er foretaget i dem, som er stridende mod den sidste CancellieSkrivelse, med mindre det Besøg af Opvakte fra Fyen og Hellige fra Salling, som Jndsenderen omtaler, afdenne skulde ansees for ulovligt. Men, saavidt jeg kjender til Loven, kunne dog Mænd, der ere bostødende i Landet, ikke kaldes omstakkende Personer, fordi de besoge deres Venner, og heller ikke have de for Nogen foregivet at ville styrke eller opvække Andre. Vel troer jeg ikke ved denne Fremstilling af Sagen, at kunne overbevise ret Mange om, at der aldeles intet Fordærveligt foretages i disse Forsamlinger. Tog har jeg troet ikke at burde tie ganske. Hvad jeg her har skrevet, er ikke skrevet, fordi jeg agter hermed at begynde eller fremdeles fortsætte nogen Strid med Nogen; men kun fordi jeg ikke vilde lade mine Troesbrødres uskyldige, Handlinger aldeles upaatalt fremsættes som strafværdige. Hvem der vil sætte større Tro til det, der bliver sagt saavel hemmeligt som paa Prent, han faaer gjøre det. Kun dette til Slutning: Som Christen, der er overbeviist om den christne Troes evige Sandhed, og derfor ønsker, at den maatte blive antaget af saa Mange som mueligt, erklærer jeg herved, at hverken det, som hidtil er skrevet, eller det, som mueligt bliver skrevet om denne Sag, skal rokke mig et Haarsbred fra den Overbeviisning, at jeg som christelig Præst bor komme min Menigheds Ønske imode om Veiledning i deres aandelige Anliggender; og ei bør lægge Hindring i Veien for deres Opbyggelse, naar den foregaaer paa en Maade, som ikke er imod Guds Ord og Loven Solberg Præstegaard d. 28de April 1837. Sørensen.