Aarhuus Stifts-Tidende, 1838-11-26
Udi denne Lectie haver jeg tilvisse været, og jeg haver altsaa sans comparaison, som hver Diævel – regjeret udi min Tid og havt min Deel udaf Magten. Fuimus Troes. Jeg nægter ikke, det var en behagelig Tidspunkt udi Livet! – Skade, at denne Magt neppe nogensinde kommer udi Geistlighedens Hænder, thi den var værd at eie Men – naar Man nu træder ud af Skolelivet i Verdenslivet, og faaer taget Attestats, og prædiket for De mis, og absolveret catecheticum, og faaer Kald, saa lærer Man snart at gjöre Bekjendtskab med en anden Magt, som jeg vil kulde den gamle Magt, den er ingen vild, ubændig Fole, men kan snarere lignes ved en civiliseret Berider med karmoisinrød kjole og trekantet Hat. Den er ingen skummende Mesterlectionermagt, men en fiin dannet puissance, som gjör endeel Omstændigheder, korresponderer meget, gaaer lange Veie, men holder dog sin Gjenstand skarpt isigte, og træffer den med sikkre Strøg, med Næser, Paamindelser, trettesættelser, Trusler, Mulkter, Alt efter Omstændighederne. Og denne Magt haver derhos det Eiendommelige ved sig, at den fast aldrig selv kan gjöre Noget, men stedste maa kalde en höiere Magt til Hjælp, og denne Magt atter en Höiere, indtil Man omsider maa tage sin Tilflugt til raae Kræfter, e gr. til Bastiller og des. Det er paa en vis Maade latterligt, naar adskillige forøvrigt habile Mænd pine deres Hjerne, forat udfinde Grunden til denne eller hiin Statsomvæltning, thi Sagen forklares ganske simpliciter saaledes: Naar den unge Magt og den gamle Magt ryge sammen, saaopstaaer en Revolution. Ved saadan Leilighed bekomme de gamle, gjemte Kræfter gemeenligen et Slags Rörelse, som enden med en apoplexia exquista, eller dog en Slappelse i de indvendige Dele, som end ikke den bedste russiske Rhabarber formaaer at helbrede. Af Revolutioner foregaae der imidlertid saa saa, at den gamle Magt altid forbliver saare betydelig, og da den, for ei at see sit Pudder flyve for alle fire Vinde, gjerne undgaaer, formeligen at ryge sammen med den unge Magt, kunne vi uden Fare henregne den til de staaende Kræfter. At vi Geistlige tilforn have havt en Deel deraf udi Besiddelse, er bekjendt; men hvis jeg haver studeret Historien rigtigt, saa leed det Hele derunder. Da imidlertid Magten, som sagt, altid er og bliver et stort Agrement udi Livet, maa det være os behageligt, at dog Nogle udaf vor Stand, Provsterne nemlig, endnu have nogen Magt udi Verden, og istedetforat do lere derover, som Deres Velærværdighed, bør vi meget mere glæde os over det Skin, som fra denne Magt udgaaer over vor ganske Orden. Der er kun den ene Omstændighed, som her kunde volde nogen Betænkelighed, at nemlig ermeldte Provste magt ikke vender sig mod Andre, end os Præster, saaledes, som jeg seer, at Provstemagten fra Øster-Törsløv haver vendt sig mod Deres Velærværdighed. Men – du gode Gud! – det er jo dog nødvendigt, at den vender sig mod Nogen, da den ellers ingen Magt var, men en virkelig Plage, og quæse, mod hvem skulde den vel vende sig, En Provst er unægteligen et heelt Distriets geistlige Øvrighed, men hvilken Laicus spørger vel og geistlig øvrighed i vore Dage, Ak, Tidens Aand haver jo omvendt, omredt alle Forhold, bragt det Overste nederst og vice versa. Lad en Provst kun begynde at pirre e. g. ved en Postmester, en Districtschirurgus, en Apotheker, eller ved en ganske simpel Borgermand, ja, blot ved en Natvægter, saa vil han strax faae at vide, hvor ganske Intet hans Magt formaaer udi denne Retning. Men at sidde inde med en Magt, udenat have Nogen at exercere den paa, vilde være en utaalelig Situation. Det er altsaa ganske naturligt, at Tanken henvender sig til den velædle og velærværdige Præstestand, som det mest passende Object for Provstemagtens Ovelser, og herover tör vi Præster aldeles ikke beklage os, om Vi end stundom troe, at være noget hart medtagne under ermeldte Exercitier. Ja, at karnöffes af en læg og verdslig Magt, det vilde være noget Andet, det vilde jo naturligt gjöre ondt. Men at lide Noget af en velstuderet geistlig Magt, tör aldrig være os Geistlige uangenemt. Betænk, Deres Velærværdighed, saa er der jo dog virkeligen en geistlig Magt, saa er denne saameget omdissputerede Potents dog intet Phantom, eiheller nogen ganske ubekjendt Størrelse, men noget Fö4 leligt, Haandgribeligt, som ikke lader sig afvise, og jor vældigere denne Magt fremtræder udi Livet, desto fornøieligere bør det være os. Thi om end her og der et enkelt Individuum lider derunder, saa herliggjøres dog hele Standen, og saamegen esprit de corps hör da Enhver af os besidde, at han, for dette anseelige Formaal, kunne, om fornødigedes, opoffre en saadan Ubetylighed, som sin egen Existents.