Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-02-03
Aarsagen til denne Mangel paa Simplicitet i Skattevæsenet maa ligesaavel søges hos Nationerne, som hos Regjeringerne. Det ligger nu eengang i den menneskelige Natur, at Totalindtrykker i saadanne Tilfælde virker ubehageligst, ligesom en Vægt, hvilende paa een Punct, ogsaa i moralsk Henseende, tynger langt mere end naar den er fordeelt paa forskjellige Puncter. Den Daler, som Hverdagsmennesket skal betale, vil han heller udgive i Skillinger, end paa eengang, fordi man da, som det sædvanligviis hedder, føler mindre dertil. Derfor var ogsaa Constantin saa uheldig med sin almindelige Kopskat, og derfor finde vi ogsaa i vor egen Historie, at Erik Plougpenning, da han lagde en Skat paa hver Ploug over hele sit Rige, saae Skaaningerne reise sig til Oprør, ikke saa meget fordi Skatten var for trykkende, thi alle hans øvrige Undersaatter bevilgede ham den, men fordi den ved sin concentrerede Vægt, eller rettere, Simplicitet, faldt Almuen mere i Øinene, og det saaledes blev Geistligheden, der, efter Pavens Befaling, skulde betale en Trediedeel, af Kirketienderne, lettere at lægge de forblindede Skaaninger mod deres Konge, der endog drog selv til Skaane, for at bevæge dem dertil i Min delighed. Tilnavnet Erik Plougpenning, som man siden gav ham, viser tilfulde, hvilket Jndtryk hiin Skat havde gjort. Havde han fordeelt den mere, under forskjellige Benævnelser, saa vilde han upaatvivleligen vakt langt mindre Utilfredshed, og maaskee aldeles undgaaet Oprøret i Skaane. Hvad der altsaa ikke lod sig gjøre i det trettende Aarhundrede, det lader sig saa meget mindre udføre i det nittende, og Phystocraternes System, der i en vis Henseende ikke er andet end en Plougpenningskat, vilde, om det end i sig selv var bygget paa aldeles rigtige Grundsætninger, allene af hiin Aarsag, saa meget mindre kunne anvendes nu, da Formuen ved saa mange forandrede Forhold er saa høist ulige fordeelt, saavel paa Landet som i Kjøbstæderne. Men ligesom man i ældre Tider i Skatternes Anordning næsten var alt for simpel, saaledes blev den i nyere Tider alt forJndviklet. Skatterne vilde man have, men nødigen vilde man skræmme ved et alt for concentreret Totalindtryk, de mindre Formuende, som udgiør Fleertallet af Folket, var det naturligviis, som skulde og maatte yde det Meste, men man vilde saa gjerne lade, som de forskaanedes, og som de egentlige, skjøndt alt for faa, Formuende, betalte Broderparten. Statsoeconomerne raadte derfor stedse til, at Byrden maatte falde haardest paa de sidste og hvile lettest paa de første. "Saaledes, sig vor T. Rothe, lægges meget paa det uundværlige daglige Brød, men lidet paa Lekkermunds Retter og paa Spradernes Flitterstads, da handles ikke forstandeligen med de Ringe; da er Skattevæsenet uviseligen indrettet." (Om vort Landvæsens System S. 216.) - Denne Tone, istemme næsten alle Statsoeconomer og Financierer. Paa de Riges Overdaadighedsartikker kan man, efter deres Mening, lægge saa store Skatter, som man vil, kun at man ikke bebyrder den Fattiges Nødvendighedsartikler dermed. At en Minister, for at smigre de ringere Folkeclasser, og at faae sin Regent til at troe, at ingen andre Skatter ere trykkende, end de, der lægges ligefrem paa det daglige uundværlige Brød, kan raisonnere saaledes i sine Forestillinger og Erklæringer, det er at undskylde; men hvorledes tænkende, uafhængige Mænd, der ikke skrive for et enkelt Folk, men for hele den cultiverede Menneskeslægt, ikke for en enkelt Stat, men for alle Stater, kunne raade hertil, er ubegribeligt. J det Foregaaende (S. 116) har det allerede været viist, at den Rige altid veed at holde sig skadesløs, og at de Skatter, der affordres ham, tilsidst dog falde tilbage paa de mindre Formuende, ligesom de Skatter, der paalægges disse, tilsidst igjen falde tilbage paa den Rige. Vi behøve her kun at holde os til de daglige Erfaringer. Naar min Skomagers Svende svire tre Dage og arbeide fire Dage, hvor er det da, der taber ved denne Sviren; ikke Svendene, men jeg, som er nødsaget til at lade mine Skoe gjøre hos Skomagerne. Leve skulle de og maa de, og hvad de altsaa tabe ved deres Lediggang, det lægge de igjen paa deres Arbeide, og da Mesteren fortjener mindre, naar hans Svende kun arbeide i fire Dage, istedetfor i sex, saa maa jeg, som Forbruger, betale baade hvad Svendene yde til Vertshuusholderen, og hvad Mesterne taber ved den forringede Arbeidstid. Vilde man standse denne Lediggang ved at paalægge, hver Svend f. Ex. 1 Rbdlr. i Mulct for hver Dag han svirede, saa kom jeg til at betale endnu mere for mine Skoe, thi baade Svend og Mester vilde nu ogsaa ligne denne Mulet paa Arbeidet. Forbrugeren bliver det altsaa, som det, under alle Omstændigheder, hvad enten han er rig eller fattig, i større eller mindre Grad gaaer ud over. Jntet er derfor urimeligere end at ville forebygge Overdaadigheden i et Land, ved at belægge dens Artikler med svære Skatter. Det Offentliges Casse kan vel tilsyneladende vinde derved, men naar Alt kommer til Alt, er der dog fleerheden af Folket, altsaa de mindre Formuende, der maa betale den. Paa disse falde saaledes især de Udgivter tilbage, som Skattevæsenets Jndviklethed foraarsager, og hvad der ved første Øiekast synes at skulle tjene dem til Lettelse, bidrager kun end mere til Byrdens Forøgelse. Hovedkilden, hvoraf de fleste Skatter med Rette øses, er Jorden. Naar ingen overordentlige Uheld indtræffe, ere de Fordele, den yder, lige, og Beregningerne lade sig her med langt større Vished gjøre, end i den usikkre Handel, Skibsfart og Konstflidssyssel. Jorden er langt fra ikke saa afhængig af tilfældige Omstændigheder, som disse sidste Næringsgrene. Handel og Skibsfart kunne standse eller ganske mistes; Konstfliden kan tage en ufordeelagtig Retning, men til Jordens Producter trænge Alle, om ikke altid uden forsaa dog i Landet. Jntet er derfor naturligere, end at man har gjort den til een af de vigtigste Gjenstande for Skatteydelsen. Lige indtil Aaret 1813 var det ogsaa Landmanden, der under alle Krigens Trængsler og Omvæltninger i Danmark, stod sig bedst af alle Stænder. Vel følte han ogsaa ved Jndqvartering, Kongereiser, Kornydelser o. s. v., noget af det Tryk, Krigen medførte, men saa fik han ogsaa sine Producter betalte i det mindste nogenlunde i Forhold til Coursen, medens han bestandigen betalte sine Skatter i Dansk Courant. Men ved de Skatter, der skulle hæves af Jordeiendommene, møde mange Vanskeligheder, naar de skulle kræves paa en saa billig Maade som mueligt. Til at hæve den saakaldte Grundskab eller Landskyld er en Matrikul nødvendig, som taxerer Jordeiendommene. Men ei at tale om, at en saadan Jndretning er yderst bekostelig, saa maatte Matrikulen ogsaa ideligen forandres, ligesom Jorden forbedres, for at være nøiagtig, og det vilde da blive endnu bekosteligere. Da dette ikke letteligen lader sig gjøre, saa har den, der eier en maadelig Jord, og den, der eier en overordentlig god Jord, ofte lige meget at svare i Skat Saaledes kan f. Ex. en Bonde, som eier 8 1/2 Tdr. Hartkorn, hvoraf han kan høste 120 Tdr. Sæd, komme til at svare lige saa mange Skatter som hans Naboe, der høster af sine 8 Tdr. 2 Skpr., 300 Tønder. Adskillige Biomstændigheder tages alt for lidet i Betragtning. Saaledes kommer det, foruden Jordens Værdie, ogsaa meget an paa, om Jorderne ere saakaldte Jndrejorder, der ligge nær ved Byen, have Fedmelse ved sig, og kunne faae Gjødning nok, eller om de ligge længer ude, og derfor ikke uden største Møie kunne blive gode. - En anden Vanskelighed ved Matriculering er: at man endnu ikke er kommet til Vished om, enten det er rigtigt at bestemme Jordskylden efter Jordens nuværende eller tilkommende Værdie. Begge Deele have meget for og imod sig. Vilde man bestemme den, efter hvad den med Tiden kunde blive, i den Forudsætning, at Culturen stedse maa gaae fremad, saa fordrer man mere, end den menneskelige Forudvidenhed tillader; thi der kunde være største Sandsynlighed for, at en Jord, efter visse Aars Forløb, maa forbedres til en vis Grad, og dog kunde Omstændigheder indtræffe, der kastede vore Beregninger heri, som i meget Andet, aldeles overende. Den, som imidlertid havde betalt Skatten til en høiere Værdie, end hans Jord virkeligen havde opnaaet, havde da betalt for meget, og dette Formeget kunde maaskee bidraget til hans Ødelæggelse. Paa den anden Side vilde det igjen være ubilligt om Staten ikke skulde drage Fordeel af den virkeligen forøgede Cultur, og at den Tønde Hartkorn, som nu frembringer dobbelt saa meget som for tyve Aar siden, endnu stedse skulde slippe med at svare samme Skat nu, som den Gang, da dog Kjøbstædsmanden, der eier dobbelt saa stor en Formue, som for tyve Aar siden, maa betale en saa meget større Næringsskat &c. Vel vilde det gjøre en ny Taxeren til bestemte Tider nødvendig, men naar denne skeete efter Jordens aarlige Production, saa vilde der komme et rigtigere Forhold i Skatteydelsen, og den, der kun avler 120 Tdr., vilde da ikke være nødsaget til at yde ligesaa meget, som den, der avler 300 Tdr. om Aaret. Rothe mener, at i saa Fald Frygten for Skatternes idelige Forhøielse vilde vække Ulyst til Forbedringer og standse Vindskibeligheden og Jordproducternes Forædling og Forøgelse. Men denne Grund synes at være af alt for liden Vægt. Skatterne behøvede ikke at forhøies ideligen, men kun at lignes til bestemte Tider, paa en billig Maade, efter Productionens og den rene Jndrægts Beskaffenhed. Den Fordeel, Jordforbedringen afgiver, overveier alt for meget Skatternes billige Forhøielse, til at den sidste kunde afskrække den virkelig vindskibelige og driftige Landmand fra at forbedre sin Avling. Naar man kan faae dobbelt saa meget ind af sin Jord, saa bryder man sig intet om at betale dobbelt saameget i Skat. Det Trykkende i enhver Skat retter sig altid efter dens Jndtægter, som skal bære den. (Fortsættes.)