Almuevennen, 1842-08-24
Da Generalkrigscommissair Abrahamson forelagde et Forslag angaaende almindelig Værnepligt, yttrede Proprietair Hansen at naar det betænkes, at Kongen strax efter sin Thronbestigelse gav Bondestanden et bestemt Løfte om, at almindelig Værnepligt saa hurtig som muligt skulde blive indført, og naar det dernæst sees at de Paabud Kongen har gjort for at fremme dette hans bestemte Tilsagn, ikke havde kunne bevirke at et Lovudkast om denne Gjenstand endnu kunde for relægges nærværende Stænderforsamling, og naar Kongen endelig selv har opoffret Meget af sine personlige Kræfter for at fremtvinge Sagen og dette desuagtet ikke er blevet efterkommet, da troede han at Forsamlingen maatte føle sig opfordret til at staae Kongen bi. Han yttrede at den Anskuelse meere og meere gjør sig gjældende, at hvor Kongen søger at fremvirke gjennemgribende Foranstaltninger i en liberal eller fremadskridende Retning, der søge stedse de øverste Collegier, eller hans fornemste Raadgivere, som ere af anden Mening, at trænge saadanne Foranstaltninger tilbage, og Taleren kunde derfor ikke troe, at der, naar Stænderne ikke understøtter Kongens Attraa i denne Retning, endnu vilde blive forelagt noget Lovforslag i denne Sag næste Gang de samledes. Ligeledes antog han at der gives et Parti i Staten, mod hvis Jnteresse det strider at Forholdene til Hertugdømmerne skulle blive ordnede, og han troede at dette Parti har havt Jndflydelse paa, at Sagen ikke dennegang er blevet forelagt, idet man har meent, kommer Tid kommer Raad. J Anledning af disse Yttringer fandt Præsidenten, at han ikke burde tilbageholde den Erindring: "at det vistnok var at overskride den rette Grændse, naar en Deputeret betegner det som sit eller som Forsamlingens Kald, at skulle staae Kongen bi imod en formeentlig hemmende og reformemodarbeidende Jndflydelse af hans Raadgivere." Commissarius bemærkede blandt andet: "forsaavidt der af den Deputerede for de mindre Landeiendomsbesidderes 15de Valgdistrict, er blevet yttret, at de der staae Kongen nærmest forsætligen skulle have modarbeidet den omhandlede Sag og forsinket dens Afgjørelse, da fortjente dette vel egentlig ikke nogen Besvarelse; thi den ærede Deputerede er vistnok aldeles uvidende om, hvorledes det forholder sig med denne Sag; og efter at han derpaa har anført nogle Grunde for at Sagen om almindelig Værnepligt ikke var videre fremmet, slutter han saaledes: "Da iøvrigt Præsidenten allerede har givet den nævnte Deputerede en velfortjent Erindring i Henseende til den Maade, hvorpaa han har angrebet de kongelige Collegier, skal jeg ikke derved videre opholde mig." Proprietair Hansen maatte hertil bemærke, "at han i denne Sag havde udtalt sig aldeles efter sin Overbeviisning, hvilket han ansaae for enhver Deputerets Pligt, og at han ikke formeente, at have fremført sin Mening paa nogen usømmelig Maade. Han maatte derfor tilbagevise den Maade, hvorpaa den kgl. Commissarius havde tiltalt ham." Commissarius svarede, at det ikke var ham, men Præsidenten der havde af givet den ærede Deputerede en Erindring; hvortil Hansen atter yttrede, at hans Gjenmæle ikke var rettet imod Præsidentens Erindring, men imod Commissarius's tilrettevisende Yttringer, navnlig forsaavidt disse indeholdt Udtryk om, at hans Bemærkninger ikke vare værd at svare paa. Nu endte Commissarius denne Disput med de Ord: "Saadanne Udtryk har jeg ikke brugt; men jeg skal iøvrigt ikke videre indlade mig med den ærede Deputerede." Proprietair Hansen var vistnok i sin gode Ret naar han udtalte sin Overbeviisning uden Tilbageholdenhed, thi det er han efter Freg. 15 Mai 1834 § 68 berettiget til, Præsidentens Erindring om, i et vist Punkt at have overskredet de rette Grændser, er han pligtig at modtage, og det gjør han, men da Jngen ellers i Forsamlingen er berettiget til at komme med Tilretteviisninger, saa er han ogsaa i sin gode Ret naar han tilbageviser den Maade hvorpaa Commissarius tiltalte ham; Commissarius, som formodentlig ved denne Tilbageviisning har følt at den var vel grundet, søger først at afvise den ved at yttre at det var Præsidenten, der havde givet Tilretteviisning, men da nu Hansen ikke lader denne Afviisning gjælde, men ligefrem betegner de Udtryk af Commissarius som det er han vil have tilbageviist, saa veed Commissarius ikke videre til sit Forsvar, end først at nægte at have brugt de paaklagede Udtryk, og dernæst erklære, at han ikke videre vil indlade sig med Hansen. Jøvrigt har Commissarius jo Ret i, at han ikke har brugt de Udtryk: "ikke vare værd at svare paa;" thi hans Udtryk vare: "fortjente egentlig ingen Besvarelse, men hver dansk Mand vil indrømme, at det bliver gandske det samme, enten man siger dette eller hiint.