Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-08-05
Kjøbenhavn. No. 85. Den 5 Augustii, 1805. Udgivet og forlagt af J. Werfel. Konsten at gjøre Gield paa den rigtige Maade. Min Herre, Jeg er en Mand af Opdragelse, det vil sige, jeg besidder hvad Franskmanden kalder savoir vivre, jeg kan drikke en Flaske Viin, uden derfor at behøve Vægternes Assistence eller Logis paa Charlottenborg, jeg kan være munter i Fruentimmer= og Mandfolkeselskab, uden just at være uhøvisk, jeg kan sige bon mots, uden just at saare Folk Ære eller synde mod Religion og Sædelighed, kort sagt – jeg er ikke født i Kjøbenhavn. Mellem mit Fødeland og Dannemark er der et Mellemrum af circa to hundrede Tydske Mile. Jeg har altid betragtet, Dannemark som mit andet Fædreneland, og jeg har fra min tidligste Ungdom af havt Grund til, at hade mit første Fædreneland, som behandlede mig saa ufædrenelandsk. Jeg har altid været en stor Nar efter at leve godt, fordi jeg tænkte som saa man lever kun eengang, og alt hvad man kun nyder eengang i Verden, bør man søge at nyde saa godt og fuldkomment som mueligt. Men min Fader var af ganske andre Tanker. Han søgte at skille mig ved enhver uskyldig Fornøielse. Naar jeg om Søndagen spillede Kort, saa raabte han at det var at vanhellige Dagen, naar jeg klædte mig anstændig og net, saa kaldte han mig en Straa junker, naar han var vred paa mig, sagde han til min Moder: "pas paa, om ikke vor Jacob engang bliver hængt." Jeg blev alt mere og meere overbeviist, om den Sandhed, at man kun lever eengang, og jeg agtede derfor bogstavelig, at følge den vise Salomons Ord: "Glæd dig Yngling i din Barndom og lad dit Hierte fryde sig i din Ungdom, følg dets Drivter og dine Øines Lyster Salomon, tænkde jeg, var et kronet Hoved, en Prophet, en Philosoph, hvis Viisdom lokkede endog Dronningen af det rige Arabia til at gjøre en bekostelig Reise til Jerusalem; en saadan Mand maa nok have vidst hvad der er moralsk, anstændigt og sømmeligt for et ungt Menneske. Det var mig derfor fuldkommen ligegyldigt, enten Asparges kostede to eller tre Rigsdaler hvert Hundrede, naar Aspargestiden kom, maatte jeg spise Asparges, om jeg ogsaa skulde tigge eller laane Penge dertil. Jeg sparede overalt intet naar det kom an paa, at fryde mit Hjerte og tilfredsstille mine Øines Lyster. Rigtig nok kom jeg i en fæl Gield derved, og blev ofte nødsaget til at gjøre, hvad MosheimsSædelære, fra en anden Side betragtet, ikke altid bifalder; men jeg tænkte som saa: "man lever jo dog kun eengang!" Men nu begyndte ogsaa mine Landsmænd at tænke ligesaa ufordeelagtig om mig som min Fader. Ved enhver Leilighed hviskede man hverandre i Øret: "pas kun paa om ikke Schurmanns Jacob engang bliver hæng 1 Jeg blev omsider kjed af dette evige Øretiderie, og det med saa meget større Føie, som jeg øiensynligen faae, at jeg istedet for at døe, endog overlevede min Credit. En Prophet agtes ingensteds mindre end i sit eget Fædreneland, siger Ordsproget. Velan da, du bør bære dig af som Propheten Mahomed med Bjerget. Vil Fædrenelandet ikke vige for dig, saa bør du vige for Fædrenelandet. Det var just en Aftensstund, og Maanen havde, fra Verdens Skabelse af at regne, aldrig skinnet med større Glands end netop den Gang. Jeg gik op paa en høi Bakke lige uden for Byen, hvorjeg kunde oversee hele Omegnen. Du vil, eller rettere sagt, du maa forlade dit Fødeland, Jacob, men hvorhen, Du mangler Penge, du mangler Patroner, hvormed du kan beskyde en haard Skjebnes Franske Batterier. – Jeg saae forbittret op til Maanen. Ak, tænkde jeg, slemme Planet, hvorfor er du saa langt borte fra vor Jord, hvorfor gives der ikke nu, som fordum, en Himmelstige, hvorpaa man kunde reise op til dig? J dit Skjød maaskee kunde jeg finde Skabninger, der ikke vilde true mig med Arrest og Execution, fordi jeg indseer Sandherden af den Sætning, at man kun lever eengang, at man hør søge at gjøre sig Livet denne ene Gang saa behageligt som muelig, og at det er tusinde Gange bedre at være en levende Stodderkonge, end en død Carl Magnus. - Men jeg følte snart, at jeg maatte fæste mine Øine paa Jorden igjen, for at bestemme det Sted, jeg vilde vælge til mit andet Fædreneland. Jeg stod her ganske raadvild. Endelig faldt jeg paa at gjennemløbe i Tankerne Johan Hübners Geographie. Jeg mønstrede alle Keiserdømmer, Kongeriger, Republiker, Churførstendommer, Førstendømmer, førstede Grevskaber a., og fandt Lande og Riger nok – men intet, som ret stod mig an. Jeg begyndte at tælle paa Knapper ne, men det kunde heller ikke nytte. Med et fik jeg Øie paa Syvstjernen, der tindrede mig saa venlig i Møde og ligesom indbød mig til at følge sig. Lige under Syvstiernen, ikke langt fra Spitsbergen, tænkde jeg, ligger der et Land, begravet i Snee og Jis, beboet af et godmodigt Folk, som, efter Sigende, aabner sin Favn for enhver Fremmed, og som er et Drivhuus, hvor udenlandske Planter trives bedre end de indenlandske. Eenfoldige ere Jndbyggerne, men troskyldige, inderlig troskyldige. En Stemme raabte til mig: "Jacob, lad op dine Øine, og far af dette Land!" Min Beslutning var fattet. Jeg tog min Stok og Vadsæk og vandre de til - Kjøbenhavn. Jeg fandt mig ikke skuffet i min Forventning. Min tomme Vadsæk blev her ligesom ved Troldomskonst i en kort Tid forvandlet til et stort Huus med de prægtigste Meubler, og Kjøbenhavn overgik endog mit Jdeal. Men een Feil har denne Stad, og denne Feil er ikke ubetydelig! Den bestaaer deri, at den, som vil leve efter den Grundsætning, at man kun lever eengang, maa have en stor Pung, der aldrig bliver tom, og at Jndbyggerne, hvor troskyldige og eiegode de iøvrigt end ere, have den slemme Vane, at de sans facons sætte et Menneske paa evig Pension i en dertil egentlig, indrettet offentlig Pensionsanstalt, naar en stakkels Skyldner ikke strax har Leilighed til at punge ud. Ogsaa jeg har havt det Uheld, at blive hensat paa et saadant Sted af en impertinent Tracteur, der ikke har taget i Betænkning at tractere mig med saadanne Confecter. Stedet selv kan jeg ikke klage over. Her have allerede siddet Grever, Baroner og de største Rangspersoner. Men den forbistrede Jndfatning - de mange brændemærkede Skjelmer, som jeg her maa sove under eet Tag med det er egentlig det, som pointerer min Pointdhoneur. Jmidlertid maa jeg dog tilstaae, at blandt alle Pensionsanstalter i Verden bliver Pensionen her dog udbetalt med meest Nøiagtighed. Den Pensionerende behøver kun at forsømme en eneste Gang - og Fuglen er fløiten. O, det er en skjønne, en admirable Jndretning Naar man er Philosoph og tillige har Penge, saa kan man leve her som en Baron. Rigtig nok mangler man den ubetydelige Frihed, at spadsere omkring i Byen, men denne Mangel erstattes igjen tusindfold ved den mageløse Sikkerhed, man her nyder. Man har her gratis en heel Vagt uden for sin Dør, en Forvalter, en Portner, kort sagt, man kan sove ganske trygt i dette Huus, og uagtet man finder her et heelt Ensemble af Tyve og Spitsbube, er alting dog paa en saa sikker Fod, at man kan have 100,000 Rdlr. liggende i sit Chatoulle, – et Tilfælde, som dog meget sjelden indtræffer - uden at man behover at frygte for, at nogen skal stiele dem. Eensomheden har, som Zimmermann paastaaer, dannet de største Mænd - Eensomheden har ogsaa dannet mig til Skribent. Et Værk, der, som jeg haaber, vil grundfæste min litteraire Hæder, har været Frugten af mit Slutterieliv. Det er bygt paa Erfaringer, ikke paa tom Raisonnement. Dets Titel er: Konsten at gjøre Gield paa den rigtige Maade, forfattet af en Mand, der uden nogensinde at eie en Skilling gjorde en Gield paa 10,000 Rdlr. og som har levet ti Aar i Slutteriet i Kjøbenhavn." Mit Værk er inddeelt i tre Hovedafdelinger og dernæst i Capitler og Paragrapher. J den første Hovedafdeling vises, hvorledes store Handelsmænd, der ville giøre Gield, som de ikke agte at betale, skulle bære sig ad. Her udvikles. hele Banquerotsystemet. Det inddeles i tre Perioder: 1) naar man begynder at lægge an derpaa; 2) naar man begynder at tage paa Credit; 3) naar det egentlig er den rette Tid at lade Minen springe. Den anden Hovedafdeling er en Anviisning for fornemme Standspersoner, der maa bruge en finere Fremgangsmaade. Den tredie, sidste og bedste Hovedafdeling er for Folk i Almindelighed, og indeholder egentlig de fleste af mine egne Erfaringer. For at give Dem et Begreb derom, vil jeg her anføre tre Paragrapher af denne Afdelings forste Capitel: "der gives tre Maader at gjøre Gield paa først ved at sætte et ret fornemt og impertinent Ansigt op og f. Ex. sige til en Klædekræmmer: Hr. Madsen, send, mig 10 Alen Casimir, Men han maa Kronedød ikke gjøre sig Regning paa, at jeg nogensinde betaler ham en Skilling. - Kræmmeren leer i Skjægget, og svarer: det har gode Veie Hr. - leer atter, skjærer Tøiet af, og sender det hjem til dig. Naar han nu tilsidst overbevises om, at du har sagt Sandhed, saa kan du altid stoppe Munden paa ham med de herlige Sentenceer: "fornøden Sandhed er ingen Mand for broget, eller Forord bryder ingen Trætte.""Den anden Maade bestaaer i at bestille gammeldags Arbeide, det være nu Klæder eller Boskab. Naar det er færdigt siger du nei, Mester, det er aldeles ikke efter mit Hoved; saaledes har jeg ikke bestilt det; det kan jeg tilforladelig ikke tage imod. Manden bliver vred og raaber - det er, som De har bestilt det, min Herre - og De skal, saa sandt jeg er ærlig, tage det. Nu svarer du igien: jeg tager det Kronedød ikke, Man bliver hidsig paa begge Sider, og for at undgaae ubehagelige Stridigheder og Vidtløftigheder tilbyder du dig, at modtage det bestilte Arbeide, naar Manden, vil give dig sex Maaneder Credit. For at blive af med det gammeldags Kram, du har bestilt, opfylder han din Begjering." - Men den tredie og bedste Maade, som lader sig udføre baade i det Store og Smaa, bestaaer i at unde en Mand daglig Søgning. Først gaaer man ind til en Kræmmer a. og kjøber en ubetydelig Ting for rede Penge, næste Dag kommer man igjen og kjøber f. Ex. to Alen Taft, og beder Kræmmeren at bytte en Halvhundrederigsdalerseddel. Manden kan ikke bytteden, og man lover at komme igjen den næste Dag med Betalingen. Man indfinder sig til den bestemte Tid og betaler sin Gield. Naar man nu har gjort dette otte til ti Gange, og Kræmmeren fuldt og fast troer, at han her har en redelig og daglig Kunde for sig, saa borger man for en anseelig Sum, som man aldrig betaler mere."De seer heraf, at mit Værk bliver classisk, og at det vil kunne stifte stor Nytte. Jeg agter derfor at udgive det paa Tydsk og Danske paa eengang. Det vil hverken mangle bifald eller Afsætning. Recensenterne kunne neppe have noget imod dets moralske Tendence; thi de kunne maaskee selv have practisk Nytte deraf. Folk, som rose det store Opus i et Dusin Bind, om Mødom, Samleie &c., behøver man desuden i saadanne Tilfælde ikke at frygte for i vore Dage. Deres forbundne. Jacob Schumann.