Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1814-01-22
J. En psycologisk mærkværdig crimine Tildragelse, (Fortsættelses see No. 6.) Det skulde vel synes utroligt, at Johannes Jensen, som paa en saa besynderlig Maade (den dog i de Egne, hvor Begivenheden tildrog sig, ei er uden Exempel) kom til Drengen, men selv i det han tilforhandlede sig ham, viste et godt Sindelaug, da han, som han udtrykte sig, kjøbte ham for at gjøre et Menneske af ham, og siden sørgede vel for ham, endog en Tid lang efter at Drengen havde yttret sin herskende onde Tilbøielighed, kunde gaae over til en saa haard Beslutning, og udføre den, med koldt Blod, paa saa grusom en Maade, som Fortællingen udviser, og synes dette saa meget mere mærkeligt, som der, efter de Oplysninger, man indhentede om hans foregaaende Liv, ei allene ikke var Grund til at tillægge ham nogen voldsom Caracteer, men hans Vandel endog erklæredes af dem, der havde havt Anledning til at kjende ham nøiere, for roesværdig. - Men det er en, ofte stadfæstet, Erfarings Sætning, at naar, ved en eller anden udvortes Anledning, den modsatte Følelse vækkes af den, der hidtil besjælede Mennesket, den sidst opvakte da vil uskov virke desto voldsommere i jo høiere Grad dens Modsatte forhen fandt Sted. Den, der pludselig finder Anledning til at hade den, han i høi Grad tilforn har elsket, staaer mere Fare for at lade sig overvinde af hiin Lidenskab end den, der anlediges til at ansee et Menneske for sin Fiende, som hidtil enten var ham ligegyldigt, eller dog ei i betydelig Grad afholdt. Dette vil iøvrigt uden Tvivl finde Sted, hvorledes end den udvortes Anledning er beskaffen, der frembringer denne Virkning, men det vil finde Sted i en særdeles høi Grad, og udsætte Mennesket for farlige Virkninger, hvis der, paa samme Tid da hiin Forandring i Sindsforfatningen foregik, indtraffe udvortes Omstændigheder, der gjøre det mueligt, eller endog, saa at sige, indbyde til at yttre den forandrede Sindstemning. - At Johannes Jensen, ligesom paa den ene Side den Kierlighed og Tillid Drengen viste ham og Hustroe, ved flere Gange at vende tilbage til dem, maatte være ham kiær, dog paa den anden med hans Opførsel, dersom ellers denne laae ham paa Hjerte, som man af hans Udtryk, han vilde gjøre ham til Menneske, dog maa slutte, maatte være misfornøiet, i Særdeleshed i den senere Tid, da Naboerne begyndte at ville holde sig til ham, for hvad Tab de lede ved Drengens Tyverier, var vel saare naturligt, og ligesaa naturligt: at denne Misfornøielse kunde forhøies ved den Tanke, at det var haardt, han for sin gode Villie imod Drengen skulde lønnes saa slet. Midlertid er det dog saa langt fra, at hans Opførsel mod Drengen skulde lede til at antage, at han havde baaret noget Nag til ham, at tvertimod den Omhyggelighed, hvormed han, hvergang Drengen vendte tilbage, naar han frygtede for at beholde denne selv, søgte at anbringe ham andensteds, og dog ei, naar han kom tilbage til Lavig, og ham bort, vidner om det Modsatte. Det kan vist heller et paa nogen Maade lægges Johannes Jensen til Last, at han, da Erfaring havde lært Drengen hos ham var uforbederlig, og ikkuns udsatte ham for Naboernes idelige Klager og Fordringer, greb det eneste lovlige Middel, der var tilbage, for at skaffe sig af med ham, nemlig at levere ham i Øvrighedens Forvaring. En underlig Forvikling af Omstændigheder aarsagede nu, at Udførelsen af denne, i sig endog roesværdige Beslutning anledigede en saa lastværdig Handling fra hans Side, som den fortalte. (Efter Borgerv. Forts.)