Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1835-01-12
Om Almeenaandens Oplivelse, yttrer Hr. Cancelliesekretair Allgreen Ussing i Bladet "Dagen" sig blandt andet saaledes: "Der er her, som allevegne, dem, der helst ønske, at Alt blev ved det gode Gamle, at ingen friere Aand komtil at røre sig i Folket; at Misbrug ikke blev Gjenstand for offentlig Paanke; at frimod ige Yttringer ikke hørtes i Landet; at Oplysninger ikke begiæredes, som det kan genere at meddele, at Forandringer i Administrationen ikke foresloges, som ville rive Vedkommende ud af deeres gamle Slendrian, og at saadanne Forslag ikke fremsattes, hvis Udførelse vil skille dem enten ved lukrative Forretninger eller ved en vilkaarlig Myndighed, som de ofte sætte lige saa høi Priis paa. Disse er det, som hade Almeenaanden og frygte for dens Oplivelse. Jkke Kongen. Disse er det, som gjerne vilde lænkebinde enhver fri Yttring og sætte Knebel for enhver Mund, der tør oplade sig til Sandhedens Røst. Jkke Kongen. Disse er det, som, naar Tidens Aand ikke var dem for stærk, gjerne vilde strue Tiden et Sekulum tilbage og giengive Os Censur og Jnqvisitionsretter og alt Andet, hvad dermed staaer i Forbindelse. Jkke Kongen. Disse er det, som see et Oprør i ethvert frimodigt Ord, og som drømme om "Jugendbund og "Tugendbund" og "demagogische Umtriebe" selv i de uskyldigste Foreninger. Jkke Kongen. Og i Sandhed, de have ikke ganske Uret, naar de tale om Oprør. Ved Almeenaandens Oplivelse, som Kongen selv ønsker, reiser der sig hos Folket en Oprørsaand imod Alt, hvad der er slet og nedrigt, imod al Slags Vilkaarlighed, imod alle Misbrug, og imod Alt, hvad der vil træde Kongens Villie iveien: at erfare, hvad der kan fremme Nationens Vel. Dette er det Oprør, der forestaaer, og intet imod Tronen eller Kongen. Og Alt for vel veed Kongen dette. Han veed, at intet Folk kan hænge trofastere ved sin Konge, end det danske Folk ved ham; at det hos Os passer bogstaveligt, at Kongen kan lægge sit Hoved i Skjødet paa den Ringeste af sine Underfaatter, og Jntet har at frygte, og at netop den oplyste Deel af Folket, Embedstanden og Videnskabernes Dyrkere ere de, der elske Monarken høiest, fordi netop de vide bedst, hvad han i nu over et halvt Aarhundrede har virket for sit Folks Oplysning og Dannelse." Nerven i den hele Afhandling er imidlertid hvad i Forfatteren siger imod Frygten for en Jndskrænkning af Trykkefriheden, eller en almindelig Censurs Jndførelse hos os. Ogsaa her paaberaaber han sig vor Konges eget givne Ord, idet Hs. Maj., og det i en stormende i m Periode, da Tøilesløsheden i Yttringer havde naaet sin yderste Grændse, høitideligen har erat klæret, at han under Trykkefriheden og har givet sit Folk det kongelige Tilsagn, at han ikke le igjen vilde indføre Censuren," men at han kunved passende Straffe vilde tæmme Misbrug af Pressen. Siden den Tid - vedbliver Forf. . – ere mere end tre Decennier forløbne. Svære Storme have gjennemrystet Europa. Troner ere reiste og ere faldne. Krigen har raset g fra Nord til Syd og over alle Lande, og Danmark er heller ikke gaaet fri for dens Følger. Alt dette har Kongen gjennemlevet. Hans Jsse er bleven hvid under mangehaande Omskiftninger, og ogsaa han har tømt sin Deel af Prøvelsernes Bæger. Men hvad der til in egen Tid svigtede ham, var hans Folks Kjærlighed. J Lykke og i Ulykke hang Folket lige trofast ved ham, og i sin Konge saae det stedse kun sin Fader. Men det skal ogsaa siges, at der altid i Danmark er udøvet et mildt og faderligt Regimente, og selv i hiin oprør Krigstid, da kun en Villie herskede i Europa, og da Alt maatte bøie sig under een eneste Mands Jernscepter, der taalte Alt hellere end Aandens frie Yttringer, blev dog Trykkefriheden i Danmark i ingen væsentlig Grad indskrænket, og Censuren vendte ikke tilbage. Dette tør Vi aldrig tabe af Sigte; thi hvad Revolutionens Rædselscener og Napoleons frygtelige Enevælde ikke have bragt tilbage over Danmark, vil heller intet kommende Aar bringe igjen over Os. J mere end 60 Aar kjender Folket ingen Censur, og dette Gode har det lært høit at elske og skatte. Denne Frihed vil ingen Konge i Danmark berøve Os; derpaa tør Vi stole trygt og sikkert." Endeligen viser Forf., at vi mindst behøve at frygte for, at Han, der løste Bondens og Regerslavens Lænker, vilde lænkebinde den Aands Yttringer, som han selv har ønsket at oplive. Det har gjort et ubehageligt Jndtryk, at Professor David formedelst et Par Afhandlinger i hans nylig begyndte Ugeskrift Fædrelandet er sat under Tiltale, imidlertid kunne vi Danske ved denne Leilighed anstille en for os glædelig Sammenligning mellem vort Land, hvor de Tiltalte dømmes af upartiske og uafhængige Dommere, og andre Lande, i hvilke saaledes som Tilfældet nylig var ved Pairskammeret i det frie Frankerig, den Fornærmede kan constitueres til Dommer i sin egen Sag. (Ah. A.) Det er en ofte gjentagen, paa Erfaring grundet Klage, at i vore Tider Forældre af Middelstanden, saavel Haandværkere, Handlende og andre Kjøbstædborgere, Eiere af mindre Avlsgaarde, Forpagtere og Forvaltere paa Landet, saavelsom kongl. Embedsmænd med indskrænkede eller middelmaadige Jndkomster, hyppigen søge med stor bekostning at give deres Børn en Opdragelse, der fornemmelig gaaer ud paa at forskaffe dem saadanne Talenter og Færdigheder, ved hvilke de kunne glimre i høiere Selskabskredse; hvoraf den skadelige Følge er, deels at Forældrene paaføres Udgifter, der overstige deres Evne, og derfor i Stedet for at komme ud med den Jndtægt de have, eller efterhaanden at forbedre deres Vilkaar, bestandig sætte til og Aar for Aar komme meere tilbage; deels at Børnene selv derover desto mere forsømmes i andre Kundskaber og Færdigheder, der for deres Bestemmelse og Velfærd ere af langt større Vigtighed og Nytte, at de danne sig falske Begreber og Ære og Lykke, faae Hang til Forfængelighed og Ødselhed, og tabe Smag for Huuslighed, Tarvelighed og Nøisomhed; at de saa meget snarere blive ulykkelige i Tiden, jo mindre de siden ere istand til at tilfredsstille eengang tilvante Fornødenhed, og jo mindre de da ere enten tilbøielige eller beqvemme til en saadan Leve- og Virkemaade, hvorved de tidligere havde kunne berede sig selv en lykkelig Fremtid; endelig, at de tilsidst meer eller mindre blive deres Familie, Medborgere eller Staten til Byrde. Disse Erfaringer og det Ønske, at bidrage noget til at afhjælpe et saa fordærvelig Onde, i det mindste ved derpaa at henvende den offentlige Opmærksamhed, have foranlediget en fædrelandsksindet Borger, Hr. Geheimekegationsraad Classen, til at udsætte en Belønning af 100 Rbd. r. S. for den bedste Besvarelse af følgende Spørgsmaal: "Hvilke ere de hyppigste Feil og Misgreb, som Forældre af i Middelstanden gjøre sig skyldige i ved deres Børns Opdragelse, og hvilke ere de Grundsætninger for Ungdommens Opdragelse af begge Kjøn, som, med Hensyn til privat og offentligt Vel, i denne Stand helst bør følges." (Ah. Av.)¬