Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1807-05-02
J sidste Martii Hefte af politisches Journ. fortsættes de i det foregaaende Hefte begyndte Breve fra en krigsfangen Preussisk Officier. J disse berettes, at Preusserne førend Slaget ved Auerstadt vare fuldkommen visse paa at seire. Commanderende Officerer holdt Taler til Tropperne, hvori de paastode, at Fienden havde lagt Snarer for dem, hvori han selv skulde fanges. Da Dronningen kom Armeen i Møde passerede hun forbi hele Colonnen. Luften gjenlød af Soldaternes Fryderaab, men hun talde ikke, som de Franske Bulletins meldte, til hvert Corps, for at opflamme Krigernes Mod. Selv i det meest critiske Øieblik taldes endnu om Seier. Adjutanter kom galoperende og meldte, hvor mange Canoner og Fanger der var tagne. En Major ved Garden kom jagende og meldte i Kongens Navn: at Feldtmarchal Møllendorff havde sprængt Broen ved Ko sen; at 10,000 Franskmænd havde strakt Geværet; at 80 Canoner vare erobrede og et Corps indsluttet; at Kongen derhos lader Armeen erindre om, at det netop i Dag er et Aar, at Ulms Capitulation blev sluttet. Alle Soldaterne jublede nu og svingede med Hattene. Da det Regiment, som Relateuren stod ved, fik befaling at rykke frem, mødte det, efter at have tilbagelagt en halv Miil i fuld Fart, Bagagen, og istedet for Seiersbud haltende Bude, en Karret, omgiven af Husarer, hvori den dødelig saarede Hertug af Brunsvig sad, hylende Soldaterkoner, Saarede, som endnu kunde hielpe sig selv, skjelvende Rideknegte med Haandheste &c. De fremrykkende Soldater søgte pustende at naae Høiene, og formerede, i det de løb, en Linie. Man havde Tropper nok, som endnu ikke havde været i Jlden, men Anførere savnedes og i Ryggen havdes ingen Soutien. - Artilleriet blev i et Øieblik de monteret, og Stabsofficererne gjorde uhensigte mæssige Bevægelser paa langs og paa tvers. Havde de løbet ind paa Fienden, saa kunde de mueligen have kastet ham, eller i det mindste død en hæderlig Død, havde de retireret i Orden og med Fasthed, kunde de frelst mange Tropper; men da ingen høiere Anfører lod sig see, ventede de paa Befalinger, og da ingen gav dem, overlode de sig til Tilfældet. Jmidlertid faldt mange Folk, endeel Officierer bleve trufne; Kuglerne faldt alt stærkere og stærkere, og da Kartætscher kunde naae, bortrev ofte en Canonkugle en heel Række, endnu stode Preusserne, men omsider bleve de betagne af en panisk Skræk. Angesten stod malet i de grøngule Ansigter, hele Batailloner rokkede fra den ene Sid til den anden, ved hvert Knald foer man sammen og raabte: Gud forbarme sig! Vi ere her paa Slagterbænken; det ere ude med os Alle, Synet af de mange faldende, døende og lemlæstede Soldater var skrækkeligt. Tæt ved Fronten laae en Mand, som havde mistet begge Been, og sprættede længe; han vilde gjennembore sig med en sløv Sabel, og raabte bønfaldende, at dog nogen maatte vise ham den Barmhiertighed at skyde ham ihjel han besad saa megen Samling og Behændighed, at han greb sin Flinte, satte den i Munden, og trykt den af med Ladestokken. Saadanne Optrin maatte nødvendig gjøre et ufordeelagtigt Jndtryk paa me hvervede Soldater. Alting var nu i Uorden; Stabsofficierne, som var bag ved Fronten, dreve Soldaterne frem; man skjød i Bueskud paa en Fiende, der brugte Canoner og derpaa Granater, og i det mindste var tre Gange saa langt bort som en Flint rækker. Jntet forbud og ingen Overtalelse hialp her; de dumme Soldater raabte: vil maae jo dog forsvare vort Livl Officererne i Fronten vare hvert Øieblik udsatte for, i denne blinde Angest at blive skudte af deres egne Folk. Kun enkelte brave Soldater efterkom Officerernes Befaling, skjøde ikke, stilte sig i Front mod Fienden, og gik langsomt, men de øvrige retirerede ofte klyngede sig enten sammen eller løb til alle Kanter, nogle slængte deres Gevære, andre kastede sig paa Jorden, for at lade som de vare saarede, og for siden at kunne liste sig bort. Saaledes saa Preussernes Flugt omtrent ud ved dette Regiment, og den har neppe seet bedre ud ved de øvrige.