Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1812-11-10
Den her til Hovedstaden nylig ankomne Bugtaler Hr. Charles, som offentlig lader sig høre i det Schmetzerske Hotel, har fængslet Almeenhedens Opmærksomhed paa denne saa høist mærkværdige Egenskab, der maaskee snarere maa betragtes som en Gave fra Naturens end fra Konstens Haand, at det upaatvivleligt ikke vil være Skilderiets Læsere ukjert, at finde her først en Efterretning om BugtalerEgenskaben i Almindelighed, og siden om Hr. Charles i Særdeleshed. Ventriloquus, sammensat af venter, Bug, og loquor, jeg taler, er et Udtryk, som bruges om et Menneske, der taler indvortes eller ved at trække Luften ind i Lungerne, saa at Stemmen, der kommer ud af Brystet, synes Tilhørerne at komme fra en vis Afstand eller i en vis Direction. Mennesker med saadan en Egenskab har man allerede fundet i Engelland, Frankrige, Tyskland og Holland (Hr. Charles's Fødeland). J London levede engang en Person, Smed af Profession, der besad denne Egenskab i saa høi en Grad, at han kunde tale saaledes, at man først troede Stemmen kom fra Kielderen, og næste Minut som om den kom fra det øverste Værelse. Paa denne Maade havde han ofte kaldt et Menneske først op, saa ned ad Trapperne, derpaa ud af Dørene, siden den og saa hiin Vei, og alt det gjorde han uden at røre sig af Pletten eller uden at man kunde mærke, at han talde et eneste Ord. - J Aaret 1772 er udkommen en Bog om denne mærkværdige Gienstand, under Titel: Le Ventriloque etc., af Mr. de la Chapelle, Kongelig Censor i Paris og Medlem af Academierne i Lyons og Rouen. Adskillige svage Spor til Ventiloquismen findes i de Gamles Skrifter; men mange flere kunne opdages der, naar vi antage hiin Forfatters Mening, at mange af de gamle Oraclers Svar fremsagdes af Mennesker, der besade denne Egenskab, som Klerkenedighed og Bedragerie saa godt kunde betjene sig af. Abbee de la Chapelle, som havde hørt fortælle mange paafaldende Ting om en vis Mr. St. Gille, en Urtekræmmer i St. Germain, en=Laye, nær ved Paris, hvis Ævne som Bugtaler havde givet Anledning til mange besynderlige og moersomme Optrin, besluttede at ville see denne. Da han havde sat sig lige over for en Camin i den underste Etage, og meget nøie havde observeret St. Gille, hørte Abbeden, efter at han havde talet en og en halv Time med ham, at man kaldte paa ham fra et Tag paa et Huus i nogen Frastand, og da han saae hen til Huset, hvorfra Stemmen syntes at komme, blev han endnu mere overrasket ved at høre de Ord: "det var ikke fra den Kant", som lod til at være samme Stemme som forhen, men syntes at komme neden fra Jorden eller fra en Krog i Værelset. Kort sagt, Stemmen gøglede rundt omkring ham, og kom fra hvilken Side eller hvilken Afstand, Bugtaleren vilde. Skjønt Abbeden vidste, at Stemmen kom fra St. Gilles Mund, saa forekom denne ham dog, ikke at tale et eneste Ord, medens han viste sin Konst, og man kunde heller ikke spore nogen Forandring i hans Ansigt. Dog lagde han Mærke til, at St. Gille kun lod ham see Profilen af sit Ansigt, medens han talde som Ventriloquist. Ved en anden Leilighed søgte St. Gille Ly mod en Storm i et Kloster, og fandt Brødrene i dyb Sorg; da han spurgte om Aarsagen dertil, sagde man ham, at een af deres meest agtede Brødre nylig var død. Nogle af Munkene førte ham ind i Kirken, viste ham den Afdødes Grav, og talde med megen Bevægelse om den ringe Ære, der var bevist hans Minde. Med eet hørtes nu en Stemme, der lod til at komme fra Taget over Choret, som jamrede over den Dødes Tilstand i Skjærsilden og gjorde Broderskabet Bebreidelser for dets Mangel paa Nidkierhed i Henseende til ham. Hele Broderskabet blev derpaa sammenkaldet i Kirken, Stemmen fra Tagel over Choret gjentog sine Klager og Bebreidelser, og hele Klosteret faldt næsgruus ned og lovede en høitidelig Opreisning. Man sang nu først i fuldt Chor et de profundis, og ved Pauserne yttrede Aanden af og til den Trøst, den følte ved disse Andagtsøvelser og Bønner. Da denne Ceremonie var tilende, indlod Prioren sig i en alvorlig Samtale med St. Gille, og ivrede mod vore nyere Tvivleres og indvildte Phildsophers urimelige Vantro, i Henseende til Aander, og Syner, og St. Gille havde Ondt ved at overtyde Fædrene om, at det Hele var et lystigt Bedragerie. - Et andet Exempel paa sine udmærkede Ævner som Bugtaler viste St. Gille i Overværelse af et stort Selskab, bestaaende af Commissairer fra det Kongelige Videnskabersacademie i Paris, og andre Personer af høieste Rang, hvoriblandt en vis Dame, der vidste intet af Hemmeligheden, men som man blot havde fortalt, at en vis luftig Aand nylig havde valgt sit Opholdsted i Skoven ved St. Germaineen=Laye, og at Selskabet havde samlet sig, for at undersøge Virkeligheden af dette Foregivende. Da Selskabet havde sat sig, for at spise til Middag, begyndte den luftige Aand at tale til Damen med en Stemme, der synes at være i Luften lige over Hovedet af dem, stundom talde den fra Træerne rundt omkring dem, eller fra den flade Jord i en stor Afstand, og stundom igien fra en stor Dybde under deres Fødder. Efter at Aanden saaledes havde talet til Damen i meer end to Timer, blev hun fuldkommen overtydet om, at Stemmen kom fra en Aand i Luften. - Der anføres endnu adskillige Exempler paa St. Gilles Tallent. - Da Abbeden fortsatte sine Undersøgelser blev han gjort opmærksom paa en Baron v. Mengen, en tydsk Adelsmand, der besad denne Konst i en meget høi Grad. Han anfører ogsaa, efter Brodeau, en lærd Critiker i det 16de Aarhundrede, et af de besynderligste Optrin med en stor Bugtaler, der levede i hans Tid, Louis Brabant kaldet, Kammertjener hos Frants I. Engelskmanden Dickenson taler især om ham i sin Tractat, under Titel Delphi Phoenicizantes, trykt i Oxford 1656, i Duodets. Louis var bleven forelsket i en smuk og rig Pige, men hvis Forældre ikke vilde tillade ham at ægte hende, paa Grund af hans slette Omstændigheder. Da Faderen imidlertid døde, vedblev han at besøge Enkens Huus, og da han første Gang lod sig see der, hørte hun en Stemme, der lignede hendes afdøde Mands og som syntes at komme ovenfra, tale til hende saaledes: "Lad min Datter ægte Louis Brabant, der er en Mand af stor Formue og fortræffelig Caracteer. Jeg maa nu udstaae de meest ubeskrivelige Piinsler i Skjærsilden, fordi jeg havde nægtet ham hende; "adlyd denne Formanning, og jeg vil snart blive "befriet; Du vil forskaffe Din Datter en værdig Ægtefælle, og Din Mands Siel evig No. Denne frygtelige Opfordring, der allermindst syntes at komme fra Louis, paa hvis Ansigt man ikke saae mindste Forandring, og hvis Læber vare lukkede og uden Bevægelse, blev strax adlydt, men for at forbedre sine Finantser og sætte sig istand til at opfylde Ægteskabscontracten, henvendte han sig til en vis Cornu, en gammel, rig Banquier i Lyon, der havde sammenskrabet uhyre Rigdomme, ved Aagrerie og Blodsuerie, og pintes af Samvittighedsnag. Efter en Samtale om onde Aander og Spøgelser, Skjærsildens Pinsler a., hvorved der gjordes adskillige Pauser, høres en Stemme, der lignede Banquierens afdøde Faders, som jamrer over sin ulykkelige Forfatning i Skjærsilden, og opfordrer ham til at frelse ham derfra ved at levere Louis Brabant, naar han er hos ham, en anseelig Sum til at løskjøbe Christne, som ere i tyrkisk Slaverie, truende ham med evig Fordømmelse, hvis han ikke paa denne Maade udsletter sine egne Synder. J næste Sammenkomst hørte Cornu sin Faders og alle sine afdøde Slægtninges Jamren og Sukken. Da de anraabte ham for Guds Skyld og i alle de Helgenes Navne, der findes i Almanaken, at have Medlidenhed med sin egen og andres Siel, adlod Cornu den himmelske Stemme og gav Louis ti Tusinde Kroner, med hvilke han gik til Paris og ægtede sin Elskede. Gieren, som siden blev oplyst om Bedrageriet, tog sig det saa nær, at han maatte lægge sig og derpaa døde.