Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1791-04-19
Paa nogle Dage har man her med fuld Alvorlig, hed arbeidet paa Krigsanstalterne, og der er nu den største Sandsynlighed forhaanden, at Krigen med Rusland vil udbryde. Frempel paa Faderkierlighed. Belidor, en Mand, som havde havt megen Modgang, fattede den Beslutning at gaae til Jndien, for igjen at oprette sin tabte Lykke. Han havde en Søn ongefær 7 Aar gl., som han overgav til sin Broder Zirmim, og selv reist han med Robert, een af sine gamle Betientere, som ikke vilde forlade, og ham havde hidtil været hans Søns, Netrant troe Ledsager. Barnet var over sin Faders, men Besynderlighed, over den gode Roberts Afskeed saa bedrøvet, som man kunde vente af et Barn i hans Alder, men ved Adspredelser og hans muntre Temperament forglemte han snart dem begge. Zernim, hans Farbroder, følede snart alle de Besværligheder, som vare forbundne med hans Brodersøns Opdragelse, hverken Raad eller Daad kunde forebygge, at han maatte blive en ung Sprodebasse, det er et Menneske med et tømt Hoved og et af Forfærgelighed og Usædelighed folsomt Hierte. Han lovede i Begyndelsen at faae Forstand, men hvo kunde i Tiden giøre sig Haab derom. Der var ingen Daarlighed, som han jo havde Lyst til. En hver fornuftig Mand var i hans Øine en Nar, som man maatte flye. Læsning var ham den unyttigste Beskæftelse af Verden; at tabe mange Penge i et Selskab var ham en sand Fornøielse og et ønskværdig Fortrin; og at underholde et liderligt Fruentimmer var Levemaade. Hans Farbroder, en stræng Moralist, gjorde sig forgieves Umage at overbevise det unge Menneske om sin Vildfarelse, men han agtede intet. Fuld at Haab om den Lykke, som hans Fader skulde giøre i Ja dien, gjorde han Gield allevegne og forødede i Forveien en Formue, om hvis Besiddelse han endnu ikke var forsikret. Forgieves saade man ham, at man ikke i to Aar havde hørt noget til hans Fader, og man maatte befrygte, at der maatte være truffet ham en Ulykke. Jntet kunde holde ham til bage, og Zernimsom havde forsøgt alle muelige Midler for at sætte sig i Anseelse hos sin Fetter, og at afskrække ham fra de farlige Forbindelser, i hvilke han havde indladt sig, søgte endelig at udvilke en Ordre, som satte ham udaf Stand til at begaae flere Daarligheder. Just da denne Ordre skulde komme, og Netran, ganske roelig i alle fine Udsvævelser, endnu mere havde opbragt sin Morbroder ved en Anmodning om 25 Louisdører, traadde et Menneske ind Zernims Kammer, som han ved første Øiekast ikke kunde kiende, men snart omfavnede med Henrykkelse som sin Broder. Efter de første giensidige Kierligheds Erklæringer, kom Talen paa den unge Nerran, og derover forefaldt mellem begge Brødrene følgende Samtale: Belider. Du svarer mig ikke, Broder, naar jeg spørger Dig om min Søn, han lever dog Jernim. Ja, Broder. Belider. Nu, det er alt hvad jeg har bedet Himlen om. Hvorfore qvæler Du mig da uden Aarsag? Jernim. Ak, kiere Broder, jeg vil ikke gjerne ef male Dig ham som han er. Belider. Jngen Hemmelighed, Broder, jeg forlanger at see hans naturlige Billede. Det er nødvendigt, jeg beder Dig, dølg intet for mig. Jernim. For det første er han en virkelig Laps. Belider. Han er jo kun 18 Aar gammel, Jernim. Nu, hvad giør det til Sagen. Og dernæst, Broder, er han et forfængeligt skiødesløst Menneske uden Grundsetninger. Belider. Det tænkte jeg nok. Jernim. Hvad tænkte du det? Belider. Jeg seer nok, at Du undrer Dig, men skildre ham kun videre. Jernim. Hver Dag i Selskab med de farligste Folk, Spillere, Lommetyve, ledige Mennesker, Aagerkarle, kort sagt: han er den afskyeligste Ødeland af den største Formue. Nu. Er On nu rolig? Belider. Det er Skilderiet af alle unge Mennesker i Hovedstaden, og jeg har ikke kundet vente, at min Søn med sit muntre og følsamme Hierte havde skuldet undgaae denne almindelige Sygdom. Er det alt? Jernim. For 2 Timer siden gik han trøstesløs fra mig, fordi jeg afslog ham 25 Louisdorer, som han i Dag nødvændig skulde bruge. Formodentlig er hans Credit fløiten, og jeg maa tilstaae, at jeg har betient mig af de 2 Aars Taushed, for saa vel at giøre ham urolig, i Hensigt til Dia, som og at afskrække Aagrerne fra at borge ham mere. Belider. Fortreffelig Broder, det var min Hensat med Eder alle, og i Besynderlighed at gjøre min Søn urolig, om hvem jeg just ventede saadan en Beskrivelse, som Du har givet mig. Jernim. Men Din Ligegyldighed, Broder, et mig Belider. Ubegribelig. Jkke sandt, Vent paa Udfaldet. Jernim. Mon jeg ogsaa skulde være saa rolig ved alle hans Udsvævelser, Fortrædelig over at alle mine Forestillinger ikke frugtede, har jeg udvirket en Ordre at holde ham fast, som jeg venter alle Øieblikke. Belider. Det er intet, min kiere Broder, og nu efter min Tilbagekomst kan denne Ordre ikke udføres. Det skulde være mig meget ubehageligt, om jeg ikke ved andre Midler kunde bevirke min Søns Bedring. Fængsel, hvor alleslags uderlige Folk komme sammen, kunde reent forværve et Menneske, som mildere Midler havde bragt paa den rette Ven Man sette 2 Spitzbuber sammen, og de skulde i Tiden endnu blive værre. Tag mig det ikke ilde opnaar jeg siger, at Du ikke i denne Punkt har tænkt som Fader. Hernim. Men hvad er Din Hensigt for at bringe ham til Erkiendelse om hans Opførsel og bestæmme ham, Belider. Det vil jeg sige Dig. Du har dog i Begyndelsen neppe kiendt mig igien, og det er Kiendetegn paa, at mit Ansigtstræk meget maa have forandret sig. Jernim. Enhver anden skulde endnu mindre kier de Dig som min Broder. Belider. Og endnu mindre min Søn, som ikke har seet mig siden sit 7de Aar. Jernim. Sandelig Du har Ret - Men Dine Tanker. Belider. Hør eengang: Du erindrer Dig dog nok den gl. Betient, som var hos min Søn, men som absolut vilde ledsage mig. Jernim. Den gode Robert. Om det erindrer jeg meget vel. Belider. Jeg har mistet ham, han er død for2 Aar siden, og just saa længe har J ingen Efter ning have fra mig. Fernim. Endnu forstaaer jeg Dig ikke. Belider. Fra den Tid af fattede jeg da Beslutning, som jeg har udført, og holdt for meget nødvændig. Jernim. Og hvad har Du endnu i Sinde? Belider. Jkke Robert, med Din Broder skal være død. Fra dette Øieblik er jeg den gamle Rober, og den gl. Robert er i Dit Huus, og paa den Maade maa Du omgaaes mig. Jernim. Kiere Broder, er det muligt - Belider. Hvilket? Jernim. At Besværlighederne af en lang Rase - Belider. Saaledes har forrykket min Hierne; ikke sandt, Nei, Brøder, hør nu følgende: Din Broder var paa Tilbagerelsen fra Jndien med en stor Formue, det er en Sandhed; Hans Skib er forgaaet ved en arusom Storm, det er Usandhed. Jeg, den gamle Robert, har havt den Lykke at redde mig, har overbragt den sørgelige Tidende om Skibbruddet, om Belidors og hans hele Formues Undergang. Fordet øvrige lader Du Robert giøre hvad han vil, forestil Dig bedrøvet, læg Sorg an. Det er alt, hvad jeg forlanger af Dig, det øvrige lader Du være mig Sag. Jernim satte sig forgieves derimod, han maatte love at giøre alle Ting, hvad hans Broder forlangte af ham, og strax var det hele Huus og en Fierdepart af Byen selv fuld af den sørgelige Tidende, som Robert havde medbragt. Han fortalte vel hun, drede Gange om den forskrækkelige Storm, hvori Belidor var omkommet, og spilte sin Rolle saa vel, at alle Naboerne, som omringede ham, uden at kiende ham, fældede Taarer derover. Et par Timer derefter kom Nerran af en Hændelse hiem, da hele Huset var fuldt af den ulykkelige Tidende om Skibbruddet, hvorom han ogsaa strax blev underrettet. Bestyrtzet over denne Tidende, løb han til sin Farbroder, som bekræftede Ulykken for ham Han spurgte efter Rodert, han fløi hen til ham, omfavnede ham, vilde ikke høre mere derom, og sand ned paa en Stoel. Man maa lade ham rederfares den Ret, som han fortiente, sin Fader beklagede han meest, og Robert, opmerksom paa alle hans Bevægelser, spaa de sig noget Godt, fordi Kierlighed er aldrig uden Haab. Han tilbragte Resten af Dagen i sit Kammer, uden at befale Robert at gaae ud, og uden at tale med ham, men kastede undertiden et Øiekast hen paa ham, hvorpaa fulgte en Strøm af Taarer. Robert græd ogsaa, og det unge Menneske holdt hans Taarer for et Udtryk af en troe Tieners Sorg over Tabet af den bedste Herre. Disse Tanker rørte hans Hierte endnu mere, saa at Robert holdt det for sin Pligt at ladt hom være allene, og at bede ham at tage sig Rolighed nogle Timers Tid. Den følgende Morgen havde Robert en Samtale med Nerrans Tiener, som udbredte et Lys over alle hans Uordener. Karlen var en virkelig Tiener paa Comoedien, som bidrog alt mueligt til at ruinere sin Herre, fordi han fandt sin Regning derved. Saasnart altsaa Robert var allene med Nirran, talte han med ham om sin Tiener, og efterat han havde faaet hans Samtykke til endnu samme Dag at sende ham bort, saa bad han ham, og at tillade sig at opofre ham Resten af sine Dage. Og mig vil J tiene, svarede Nerran, mig, som nu er i den yderste Elendighed? Ach, min kiere Robert! flye den Ulykke, som nu omringer mig - skulde jeg vil nogen Tid være i Stand til at belønne Jer for Jeres Tieneste, Vær ganske roelig derfor, svarede Robert, jeg har, Gud skee lon, foruden mig selv reddet saa meget af Skibbrudet, at jeg har nok for min øvrige Levetid, og skal ikke falde Dem til Byede. Tillad mig kun, at jeg ikke maa forlade Dem, og jeg skal derved holde mig fuldkommen fornøiet. Det er min Skyldighed at bevise min ulykkelige Herre den ne Erkiendtlighed. Nerran blev tørt, omfavnede ham, gav sin gamle Tiener Afskeed, og Robert blev antaget i hans Sted. (Slutningen følger.)