Berlingske Tidende, 1836-07-21
over London med Dampskibet.) J Gaar er Kammer Sessionen for 1836 blevet officiel sluttet. J Pairskammeret forsamlede sig omtrent tolv til femten Medlemmer, henimod Kl. 2. Conseil-Præsidenten forelæste Slutnings-Ordonantsen, nogle Stemmer raabte: "Kongen leve!" og Pairerne forlode Salen. – J Deputeredekamret vare endnu 20 Medlemmer tilstede; paa Præsidentens Befaling skeete først Berigtigelsen, af Protocollen for et tidligere Møde; derpaa blev af General Jacqueminot Commissionens Beretning forelagt over Nationalgarde-Loven; endelig forelæste Ministeren for det Jndre Slutnings-Ordonnantsen. Præsidenten sagde: "J Overeenstemmelse med Chartet skal Kamret ufortøvet adskilles." Dette skeete da ogsaa, efterat de Herrer Lefebyre, Odier, Jacqueminot og Schramm havde gjort nogle Forsøg paa at istemme: "Kongen leve!", hvilke Raab dog kun løde enkelt. Under dette korte Møde gik i Kamret det Rygte fra Mund til Mund, at der er blevet gjort et nyt Mordforsøg paa Kongen. Rygtet kom siden blandt Publicum og selv i nogle faa Blade: Man havde affyret en Pistol paa Kongen; Gierningen var skeet i Neuilly; Gierningsmanden var undkommet; man havde i al Hast besluttet, at holde Sagen hemmelig. Sidele siger: "Vi høre, at Anledningen til dette Rygte tilskrives et Brev, som Hr. L., en Ordonants-Officeer hos Kongen, skal have tilskrevet sin Gemalinde, for at melde hende, at han just ved hiin Begivenhed saae sig nødsaget til at opsætte sin Tilbagekomst (fra Neuilly til Paris). Vi maae iøvrigt tilføje, at om Aftenen bekræftede mange Personer Sandheden af hine Rygter, og at de ogsaa paa offentlige Steder have fundet tilstrækkelig Tiltro, for – hvis de ere falske – at trænge til en Gjendrivelse i de offentlige Blade."J Gaar Aftes Kl. 5 bleve atter nye Meddelelser, om denne Sag satte i Omløb: Gierningsmanden heed det – var en af Armeens Officerer, som strax efterat Gierningen var mislykket, havde skudt sig en Kugle for Panden. – En anden her udkommende Tidende paastaaer, man havde i Søndags paa Veien til Neuilly fængslet et Jndivid med fordægtigt Udvortes, og nøje undersøgt ham, men havde Jntet fundet, som kunde retfærdiggjøre nogen Slags Mistanke; han var derfor strax igien sat paa fri Fod, dog havde dette givet Anledning til hine Rygter. – J Dag hører man intet Nyere om denne Sag. Om Aliband sidste Øjeblikke veed man nu Følgende: Om Løverdagen var han gaaet til Sengs med den faste Overbeviisning, at han Dagen efter skulde henrettes, derfor vægrede han sig ved at klæde sig af. Først Kl. 5 om Morgenen, lod han sig af en af Bevogterne overbevises om, at en Henrettelse ikke kunde finde Sted om Søndagen. Nu klædte han sig af, og sov ganske rolig. Han havde udtrykkelig forbudt sin Forsvarer at indgive nogen Ansøgning om benaadelse. Jkke destomindre rettede Herr Ledru om Søndagen følgende Ansøgning til Kongen: "Sire, Fattet paa at døe, har Aliband paalagt mig at trøste hans gamle Fader. For at opfylde dette Legat, vover jeg at bede Dem om at kaste et Naadens Blik paa den Domfældte, hvis urokkelige Beslutning vilde stille den Naade, der maatte udgaae fra Deres Majestæts Trone, i et endnu meer glimrende Lys. Det har været mig umuligt, Sire, at bøje et Menneskes Stivsind, der altfor meget foragter Livet, til kun en eneste Dag at ville forlænge det. Men det vil synes mig, at ligesom det er enhver Borgers Pligt at tilgive sine Fjender, saaledes forpligter Værdigheden Statens første Borger til at tilgive sin Morder. Jeg har den Ære o. s. v." – Det er allerede omtalt, at den allerhøieste Resolution faldt benægtende ud. Jmidlertid havde Abbe Grivel allerede om Løverdagen tilbudt den Domfældte geistlig Trøst. J Førstningen modtog Aliband ham med Kulde, men besluttede dog at skrifte for ham, og opfordrede ham om Søndagen skrivtlig til at gjentage sit Besøg. Den Geistlige kom, og forlod den Domfældte, der iøvrigt var meget rolig, og som om Søndag Formiddag havde moret sig med at synge nogle republikkanske Sange, først om Søndag Aften. Allerede Kl. 3 om Morgenen kom han tilbage. Aliband blev vækket og erfarede, at Executionen skulde gaae for sig Kl. 5. Han forlangte et Glas Viin og noget Kjød, begge Deele bleve rækkede ham. Men han frygtede forat drikke af Vinen, da han meente at man havde kommet nogle narkotiske Jngredientser deri, for at give hans Stemning et modløst Anstrøg. Først paa Abbs Grivels beroligende Forsikkring, at dette ikke forholdt sig saaledes, spiste og drak han. Under den afskyelige Toilette, som man nu forretog sig med ham, omfavnede han Abbeden, og bad ham om at sige hans Forældre, at han døde for Friheden. Derpaa vendte han sig til de Omstaaende og sagde: "Ja, jeg døer for Republikken. Jeg gjentager, at jeg ingen Medskyldige har. Jeg byder alle de Bagvaskelser Trods, som General-Procureuren har udspredt om mig. Mit Privatliv, mine Sæder, mine Sædvaner have været aldeles rene, rene som Brutus's og som Sands Liv. Som de, saaledes har jeg villet befrie mit Fædreland." Kort forinden havde han bedet om Skrivematerialier, da han vilde skrive til flere Venner. Da man bragte ham dem, betænkte han sig og raabte: "Nei, jeg vil undgaae at følge Fieschis og hans AutographersExempel. Kun to Linier – Farvel til min Fader."Men ogsaa heri betænkte han sig. Han vilde gjemme og bestandig atter læse disse en Domfældts sidste Linier, sagde han - dette Minde vil dræbe ham; nei, jeg skriver ikke! – Den sidste alvorlige Gang tilbagelagde han ligeledes med stor Fatning. Efterat han ved Foden af Skafottet endnu engang havde omfavnet den Geistlige, raabte han – da netop Dommen var blevet oplæst – lænende sig optil Guillotinen: "Jeg døer for Friheden, for Menneskehedens Vel, for Udryddelsen af Monarkiet!" Allerede laae han paa Brettet, hans Hoved under Kniven, da han, henvendt til Soldaterne, raabte: "Lev Han vel, mine Tappre. Lev vel, Kammerater!" syntes at ville sige meere, men Kniven faldt. - Paa Retterstedet havde man opstillet en stor Mængde Militair. Man havde hemmeligholdt Henrettelsen for Publicum, og holdt dog de tilstrømmende Tilskuere i stor Afstand fra Skafottet. Alvorlig og taus adskiltes Mængden. Hans Legeme bragdes til MontParnasses Kirkegaard, og blev lagt i samme Grav, hvor Fleschis Legeme hviler. Men paa Hr. Ledrus Opfordring er Legemet taget op igien og overgivet Alibands Familie til Begravelse. "Temps yttrer: "Alibands Henrettelse er en betydelig Begivenhed i de Personers Øine, der, skjøndt de deele Afskyen for hans Forbrydelse, dog kaste Blikket længere bort end paa Forbrydelsen og den lovligt retfærdige Straf, og som af Naaden ventede saadanne Resultater, som man hidtil forgjeves har søgt at opnaae ved Strenghed. En, fra den hidtil fulgte afvigende Handlemaade, havde kunne aabne en ny, en bedre Epoke, vi tilstaae derfor, at de, der stemmede for Skafottet, have paabyrdet sig et svært Ansvar. Gid Fremtiden maatte vise den Frygt og den Forudfølelse, vi knytte til hiin Beslutning, som ugrundede." i de sydlige Provindser ere befalinger udstedte, nøjagtigt at have Øie med de Reisende, navnlig ogsaa med de reisende Damer. Nogle paastaae, man haabede at komme paa Spor efter fordægtige Mænd i Fruentimmerklæder; Andre ville vide, at Hertuginden af Berry atter skulde være i Frankerig.