Københavns Adresseavis, 1773-12-29
Afbrudte moralske Anmærkninger. Jeg har lagt Merke til, at man antager to Grader, naar man taler og Folk der besidde et godt Hierte, som ere meget vildt adskildte fra hiinanden, og, hvilket er endnu besynderligere, som meget ofte skal gielde den ene for den anden. Enhver veed, at en Følelse kan blive kraftig paa vor Villie, og frembringe den Beslutning hos os, ved vore Kræfter at afvende og bortrydde andres Lidelse. Thi hvor søger ikke at befrie sig fra sin egen Lidelse? Er altsaa Følelsen levende nok, saa blive vi oplivede for andre med samme Iver, som for os selv. Da imidlertid tusinde bemøyelser til vor egen Fordeel ere enten gandske umuelige, eller dog frugtesløse, da vi ofte, ja alt for ofte, ligne de Elendige, som i Havsnød vel anvender deres sidste Kræfter for at redde sig, men overvindes ved det udmattende og stedse paa nye tilskyllende Vand, lader først Armene synke, og siden synker gandske, saa møder os ogsaa det selv samme ved vort Foretagende til andres Beste, vor Æone, standses; vi føle deres Lidelse, men Ønsker, Taare og Bønner er att, hvad vi kan give. I begge Fald kiendes det gode Hierte, hvad enten Hielpen staaer i vor Magt, eller overstiger vore Kræfter; end mere, det er lige stort. Men af Dørskhed og Svaghed indfinder Forskiellen sig her efter haa den. Da Ønsker, Taare og Bønner er ofte alt, hvad vi kan give, saa bliver det endnu oftere alt, hvad vi vil give. Vi lade os meget let overtale at det første er sandt, om det end er falske, og saa bestyrkes vi derved i det sidste. At græde er lettere, end at legge Haand paa, og at ønske er lettere, end at hielpe. Uden selv at blive fattigere, kan vi bortskienke Taare, men ikke Penge; Sukke for andres Nød kommer ikke let i Veien for Sukke for vor egen, men dette kan vel skee ved virkelige Hieldsbeviisninger. Den for lade saa mange sig nøye med, heller at tilkiendegive deres gode Hierte med vaade Øyne, end med trætte Fødder; lade sig nøye med, at ansee alle deres Medmenneskeer som fraskilte Siele, hos hvilke man slipper med en god Tanke, ligesom paa en Kirkegaard. Her ere nu de to Grader, hvorom jeg taler. Folk og hvilke man aabenbar kan vise, at aldrig nogen har nydt Tieneste eller Velvillighed af dem, skal vi des uagtet dog holde for gode Gemytter, og hvorfor da, fordi man maaskee engang har seet dem grædt; fordi de ved en Mine har ladet sig andres Nød gaae til Hierte, og vel endog opsvinget sig til det Forset, at hielpe de Betrængte, naar - de kunde. Men medens de betænkte sig om de kunde - forløb hele Hielpens Tid, og deres gode Hierte stod beredt for den næste Elendige, som de gandske vist atter havde i Sinde at hielpe naar - de kunde. Skulle vi vel tillegne saadanne Folk et godt Hierte? En Grad i det mindste, siger man os for mig gjerne; naar man kun ikke tillegger saadanne, som vise deres gode Villie i Gierningen, blot een Grad mere, og altsaa lader kun een eneste Grads Forskiel blive imellem begge. Og hiin første Grad kan man vel ikke frak ende dem. Deres Forhold, ifald det ikke blot er bykkelsk, tilkiendegiver en Lethed at male sig billeder, og en fiin og lykkelig Organisation, med hvilken de kiender det dermed beslægtede: deres Lidenskaber rase ikke heller stedse, og hindre dem fra at merke andres Nød. Men, det er ogsaa alt. Saasnart Lidenskaben yttrer sig igien, eller den Dørskhed, som i menneskelige Ting er Aarsag til flere Virkninger, end man gemeenlig troer, begynder at trykke, saa bliver alt andet liggende i Villien paa Dørtærskelen af Jndgangen til Forstanden. Denne første Grad af et godt Hierte er kun et blødt Hierte, en Egenskab, hvoraf nogle Folk giøre for meget og andre for lidet.