Berlingske Tidende, 1772-04-01
Vore Udgifter skulle billigen være indrettede efter hver en Leylighed og efter vor Formue; thi en unødvendig Bekostning er saa forgiæves og forfængelig, som en overflødig er skadelig og farlig. Folk, som sætte meere bort end de have, mangle Forstand til at forvalte deres eget, og de, som forøde eller bortgive alt, betænkee ikke det tilkommende. Ligesom et Menneske maa føre Regning over de Udgifter han har gjort, saa maae han og giøre Overslag over hvad han tænker at udgive. Thi Uvished i denne Post er aldrig god. Som Udgifterne maae staae i et ordentlig Forhold med hinanden, saa maae og Regningerne være rigtige og visse. Ellers gaaer man i Mørket, Men her tales allene om Folk, som have en tilstrækkelig Udkomme, ere komne til en moeden og forstandig Alder, og er ved ulykkelige Tilfælde eller uformodentlige Gienvordigheder, ere komne tilbage i Verden. Rigdom skienkes os for at anvende den vel, og ikke for at vi skal tilbede den, eller foragtelig bortkaste den En Ødere bliver snart færdig med sit, og har saa meget med andre Folk at giøre, at han aldrig er Herre over sig selv. Dette er Frugten af Penges Foragt. En Gierrig lader andre ey nyde noget af sin Forraad, og giør sig ikke heller selv til gode, men kan dog snarere ansees som en Forvalter og Rentemester for andre Mennesker, end som en Herre over sit eget Gods. Og dette er Fordeelen af at tilbede Rigdom. - Middelveien herimellem er, at man viselig anvender det som man med Ære har erlanget eller forhvervet. Godgiørenhed er saavel en Dyd som Sparsommelighed, naar de blive inden deres rette Grændser, men saasnart den ene eller anden af disse Dyder drives forvidt, forvandles de til Laster, denne til Gierrighed, hiin til Ødselhed. Folk, som befinde sig i lykkelige Omstændigheder, og som Gud har velsignet med en stor Formue, ere og efter mine Tanker ved Naturens Lov forbundne til en større offentlig Depense end de, som hverken ere dem lige i Stand eller Midler, til Beredvillighed efter deres Formue at raade Bod paa andres Mangler. Thi de sidste kan og maa i saa Maade ogsaa opagte deres Arvingers og Efterkommeres Beste, paa det disse kan finde deres Arvedeel og Eiendom meere formeret end formindsket. En fornuftig Mand maa holde Maade med sine Udgifter, og indskrænke dem inden visse Grændser. Thi han er forbunden til, for at formere og forbedre sin Families Lykke, for efter sin Stand at kunde opdrage sine Børn og give dem Udstyr, altid at have saa tilstrækkelige Midler henlagte, at han ikke har nødig at lade noget fare, som behager og anstaaer ham og bliver ham tilbudet, skemdeles for at være i Stand til at forsvare sig imod onde Tilfalde, og afvende Skade og Uret fra sig, som og for ikke at blive foragt telig for Verden, og formedelst flere deslige Aarsager. Men skulle nogen giøre den Nødvendighed, at spare Penge til disse eller deslige, Tilfælde alt for stor, da kan jeg ey forestille mig nogen saariig, som ikke paa saadan Maade stedse havde Leylighed til at ønske sig endnu mere, dersom det var mueligt at erlange det. Gierrighed faaer aldrig nok. Jo mere et Menneske har, desmere vil han have. Det er langt bedre, naar man i at formere og anvende sine Midler, allene seer paa en tilstrækkelig Udkomme, end paa Overflød af Formue. - J sine besynderlige og huuslige Udgifter kan man være nøye og sparsom, men ved offentlige Leyligheder og saadanne, som angaae vor Ære, maae man anvende noget mere. Man handler uanstændig og nederdrægtig, naar man ved saadanne Udgifter er gnieragtig, for allene desbedre at pleye sit eget Legeme, og at kunde forøde mere til sin egen Fornøyelse. Had Gierrighed, men beflit dig paa Sparsommelighed. Skye Ødselhed, men forglem ikke at være godgiørende. At opofraalting til Pragt og Vellyst, og anvende meere paa Stads og sandselige Forlystelser end vor Formue taaler, det kan ikke undskyldes under det Foregivende at det skeer for Ærens Skyld, men det fortiener heller Navn af Stolthed og et Epicurisk Levnet. Og jegtroer, at der gives ingen gierrigere Folk, end just disse prægtige Ødere. De tænke, at en ordentlig Bekostning falder ikke i Øynene, og sætter dem ikke i Beundring og Anseelse, og Udgifter, som Velanstændighed udkræver, forskaffe dem ikke altid en Fornøyelse for Ganen. Derfor søge de at undgaae samme, og stræbe allene, at samle Rigdom for at føde deres Tilbøyelighed til Pragt og Fraadserie. Man skal gemeenlig ved dette Slags Udgifter mærke mere Begierlighed, Hidsighed og Heftighed end hos andre, saasom de foranlediges allene ved uordentlige Affecter, og ere ey indrettede, hverken efter Ærens eller Dydens Forskrift. Mange forsee sig og deri, at de allene bruge deres Penge til visse Ting, og anvende slet intet paa andre Ting, som ere ligesaa betydelige, eller ofte endnu betydeligere. Mangen een koster noget anseeligt paa sine Heste, men behielper sig selv med en slet og usel Boelig. Nogle forøde meget paa Festdagen og ved høytidelige Leyligheder, og leve siden heele Maaneder kummerlig og elendig. Unge Egtefolk styrte sig ofte formedelst en umaadelig og ufornuftig Ødselhed ved deres Bryllupsfærd efter en Lystes Nydelse i 3 eller 8 Dage i Mangel og Trang deres heele Livs Tid. Saadanne Udsvævelser ere høyst skadelige. Enhver skulle billig i Proportion af sin Formue iagttage en vis Lighed i de Bekostninger han giør. Man kan nyde tilladte Fornøyeligheder, men maa maa derhos ikke forglemme sit Kald og sine Fordeele. Man kan være gavmild, men uden derved at gjøre sig fattig. - Jeg har kiendt meget formuende Folk, som i deres heele Liver have beqvemmet sig til en eeneste Kierligheds og Godgiøren heds Handling, men have derimod i deres sidste Villie bestemt en langt større Summa af deres Formue efter deres Død til milde Stiftelser end til andre Hensigter. Det skal nu hedde en Christelig Kierlighed og Garmildhed. Men jeg kan ikke ansee det derfor. J det mindste kan jeg hverken agte høyt eller rose saadan en Kiærlighed. Thi saadanne Stiftelser flyde ikke af en Begierlighed efter at giøre andre got, men blive allene gjorte af Tvang, saasom sammes Stiftere først tænke derpaa paa deres Dødsseng og paa en Tid, da de see, at de maa dog lade deres Mammon blive tilbage. Eller maaskee det skeer hos mange allene af den Grund, fordi Sædvanen fører det saamed sig. Thi de Mennesker, som i deres heele Liv intet Godt har gjort deres Venner og Paarørende eller de Fattige, beholde gierne i Døden deres gierrige Natur, og kan umuelig anderledes end høyst uvillig beslutte sig til saadanne Anordninger. Da de ikke vide, hvortil de skal bruge deres Penge, saa see de sig i visse Maader tvungne til saadanne elendige Kierligheds Gierninger. Jeg troer vist, dersom det var mueligt, at de i Graven kunde bruge deres Skat, skulle de heller vilde lade samme nedgrave med sig. Det er ikke den blotte Udøvelse af Godgiørenhed, men den Beredvillighed og kiærlighedsfulde Maade, hvorpaa samme øves, som giør dette Slags Handlinger agtværdige og priselige. Just sammes Opsættelse og Forhaling beviser, at man giør dem tvungen og ikke frivillig. Desuden fortiene saadanne Velgierninger, som man først efter Døden beviser, hverken Navn af Kiærlighed eller Gavmildhed. Thi alt hvad vi da bortgive, er ikke meere vor Eyendom, men tilhører andre. Naar man betrygter Rigdom efter sin egentlige Beskaffenhed, saa skal man finde, at den i sig selv er af ingen Værdie, men at den Agt, hvori den staaer, beroer allene paa Menneskers Indbildning og Meeninger. Det omhyggeligste og forsigtigste Menneske kan umuelig forudsee, hvilke Forandringer hans Formne skal blive underkastet, og om han længe skal beholde den, see den formeret eller adspredet, og sig reent skildt ved samme. - Hvem, som kan forlade sine Penge med saa stor Fornøyelse, som han har besiddet samme, han har vel anvendt dem. Dette skal enhver læt kunde giøre, som ey agter Penge høyere, end deres Brug og Nytte, udfordrer, og ikke lader sig ved sammes Glands forblinde og forføre. Forslag, hvorledes man med liden Bekostning og uden Hielp af Skibsfolk kan bringe Vandet ud af et Skib, som er blevet læk.