Norske Intelligenssedler, 1780-04-26
Skipper Jost Alberts fra Bremen førte i Aaret 1777 Skibet de to Venner, som var af 472 Læster, ladet med Tran og Foerværk, og bestemt fra Archangel til Hamborg. Den 22 November overfaldt ham under den 64 Sr. N. B. 32 Miile fra den norske Kyst en forfærdelig Storm fra Sønden, Skibet blev hæftig omslengt, Forstavnen løsnedes, og der kom en farlig Lække under Vandet i Skibet, som man forgiæves søgte at tilstoppe, uagtet der bestandig blev pompet, blev dog altid Vandet 7 Fod højt i Skibet. Den 3 November faldt alle Master over Bord, og Pomperne bleve derved beskadigede. Den 6te stod Vandet 12 Fod højt i Rummet. Nu var intet Haab meere tilovers, og Besætningen som bestod i 22 Mand, forlod Skibet i 2 Chalupper, af hvilke enhver var 26 Fod lang, men den ene bredere end den anden. Den smaleste sank i den første Nat med 7 Mand. J den anden var Skipperen med de 15 øvrige, disse svevede med deres usikre Fartøi, endnu 6 Dage om i den oprørte Søe, med Mad vare de forsynede, men de havde slet intet Vand, 2 Dage ledskede de sig med syltede Moltebær, og i 4 Dage ventede de under den piinagtigste Tørst den altid truende og dog tøvende Død. Fire døde af Elendighed, 6 andre af Kulde, paa nogle frøes Tæerne af Fødderne. Fem udmattede Mennesker vare ikkun tilbage, som søgte at redde sig, og disse maatte endnu to Gange stride med en hæftig Storm, den sidste varede en Nat og en Dag. Søen gik høi og huul, store Bølger sloge over Baaden, til Lykke havde Skipperen taget en halv Tønde Tran med, han slog ikkun noget deraf i Vandet, i Øjeblikket lagde Bølgerne sig, Søen blev stillere og roeligere, og endelig naaede han en ubeboed Øe Fugle-Øe; At hans Liv blev reddet, tilskriver han allene Olien. Jeg gjorde Skipperen nogle Spørsmaal og vil anføre dem tilligemed hans Svar: Jeg: Hvoraf vidste de, at Olien stiller Bølgerne? Havde de læst noget derom, Han: Jeg havde ikke læst noget derom, men det er temmelig sædvanlig iblant Skipperne, at de bruge nogen Olie, naar de med en Baad søge at komme til Lands igiennem Brændingen, i denne Hensigt tog jeg ogsaa Olien med. At den kunde nytte noget i den aabne Søe, var mig ubevidst. Jeg forsøgte det ikkun i den yderste Nød. Jeg: Hvor meget Olie slog de paa engang i Vandet? Han: Den første Gang temmelig meget, men siden efter ikkun gandske lidet; Det er nok, naar Olien ikkun løber ud af et Hul saa stor som i en Tobakspibe. Jeg bragte endnu noget af den halve Tønde med i Land. Jeg: Hvad for en øiensynlig Virkning gjorde Olien, Blev Søen der hvor den kom hen, strax jevn og stille, eller lagde ikkun den hæftigste Bevægelse sig? Han: Jkkun Bølgernes Bryden lagde sig, de sloge ikke meere over Baaden, og hængte ved hinanden, Bevægelsen blev i Vandet, ligesom naar en Ager med moden Sæd bevæges af Vinden. Hvad der siden har tildraget sig med de reddede Personer, hører vel ikke til den Hensigt, hvorfor dette bekiendtgiøres, men jeg vil berette det tilligemed, siden det vil røre veltænkende Mennesker. Paa den ubeboede Fugle-Øe fandt de intet - uden Vand, og glemte nu deres forgangne og nærværende Nød, men den tilkommende skrekkede dem endnu meere, thi her forliiste de deres Baad paa et blindt Skiær. Endelig ankom efter 2 skrekkelige Dage en venlig Fisker, som i sin Baad bragte dem til Gillesgaard, et Sogn i Nordlandene i Saltens Fogderie under Tronhiems Stift. Her boede imellem høje Klipper i en eenlig Dal Menneskeligheden i sin Uskyldighed, saaledes som den kom af Skaberens Hænder, da endnu enhver Gienvordighed fandt Trøst og Hielp, og ethvert Menneske en Broder. Sognepræsten Hr. Hans Bruun og hans retskafne Kone toge imod disse halvdøde Fremmede saaledes, som man efter en langvarig Skilsmisse tager imod kiære Venner, de græd af Medynk over deres Nød, af Glæde over deres Redning, de pleiede de Syge og vederqvægede de Udmattede; Skipperen maatte blive hos dem fra November indtil efter Juul, for at helligholde den største Fest i Norden med dem. Ethvert lidet Træk af deres simple uskyldige Levemaade har inderlig rørt mig. De levede i et lykkeligt Ægteskab, og det fandtes i Samtalen, at Skipper Albers just havde giftet sig paa deres Bryllupsdag, herover glædede de sig som over et nyt Kiærligheds Baand. Da endelig Skipperen tog Afskeed, faldt Forældre og Børn ham om Halsen, og reve sig med Møje løs fra ham. Præste-Konen havde uden at nogen vidste deraf, tegnet et Sindbillede med Pennen, det forestillede et Hierte som var giennemstukken af en Pill paa et Anker, dette gav hun Skipperen med veemodig Kiærlighed: Tag dette med til eders Kone, sagde hun, til en Erindring af mig, hendes Hierte vil bløde over eders Gienvordighed, men J har igien Haab. Er denne Vittighed af en uskyldig og god Siæl ikke vellystige Taarer værd, Skipper Albers reiste fra Tronhiem over Land igiennem Norge tilbage, allevegne blev han kiærlig og vel imodtaget. Folk af alle Stænder kappedes om at beværte, at fornøje ham. J adskillige Vertshuse vilde de ikke tage Penge af ham, han taler med inderlig Taknemmelighed om denne ædle Nation. Ærværdigt Folk - længe berømt ved Mod og Kraft, ved Troeskab imod Fædrenelandet og aldrig brudt Troe imod dine Konger, til dig flyer altsaa den fra en mildere Himmel-Egn ofte fortrængte Menneske-Kiærlighed? O vogt dine Sæder fra vor Tids Oplysning; Af det heele Mandskab paa Skibet leve 5 Friske og 2 Krøblinge. Skipper Albers Skjebne har hidindtil været meget bedrøveligt; Et Aar førend denne Ulykke skeede, havde han forliist et andet Skib paa Stranden, og hans ædeltænkende Rhedere udruste nu det tredie for ham. O. d. 12 Junii 1779. H. P. St.