Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-06-10
To gamle fortrædelige Jøder, Brødre og Handels=Compagnioner: Judas og Jorobabel, vandrede en Dag, da Jerusalem allerede for lang Tid siden var forstyrret, om iblandt Ruinerne. Ol vee, hvor øde Staden er, som før var saa fuld af Folk, sukkede Judas. Det har vore Fædre forskyldet ved deres Synder. Paa alle Høie og mellem alle Træer, løb De, som Propheten Jeremias siger, kun paa Bolerie. Derfor vil jeg, sagde Herren, gjøre Jerusalem til en Steenhob og til Dragebolig, jeg vel nedbryde denne Stad, som man nedbryder et Pottemagers Kar, det skal aldrig igjen blive heelt! Herren talede saaledes og det skeede!" sukkede Zorobabel. Og vores arme, gjennem den hele Verden adspredte Folk, vil endnu komme til at gjøre haardere Bod, hvis det ikke aflader at dyrke den hedenske Gud: den Amor, der flyver omkring i Skikkelse af en bevinget lille Dreng, og saarer Menneskene med giftige Kjerlighedspile. Eil kunde vi, raabte Judas, adog bemægtige os, denne Fugl, ligesom det i Fortiden, engang lykkedes to fromme Jøder, at gribe og indslutte i en Blyepotte Helvedes Fyrste, der om susede deres Skjæg i Skikkelse af en næsevis Flue, uagtet han derover opsatte et saa forfærdeligt Skrig, at man kunde høre det firehundrede Mile borte." Ved denne ærgerlig Samtale, bleve de belurede af Kjerlighedsgaden; og havde strax, som Børn ofte have, det kaade Jndfald at drille Knurrepotterne. De stege just op af Bjerget Zion, for at finde det Sted hvor det berømte Salomons Tempel havde staaet. Med Fyrighed talede de om sammes Pragt, og roste ellers med megen Begeistring. det umaadelige Guld, som var bleven ødslet derpaa. De fordybede sig saameget i denne behagelige Underholdning om dette ædle Metal, at de hverken saae eller hørte hvad der foregik omkring dem. Amor kunne derfor ubemærket komme flyvende og skjule sig bag en af Templets indstyrtede Qvaderstene. Da Graaeskjæggene kom ham paa Skuds Distance nær, sigtede han efter dem, og hilsede hurtig paa hinanden enhver med en Piil, som skulle trænge ind i Hjertet. Men da de formodentlig bare fulde Pengesække og Brevtasker med Vexler og Statspapirer (hvis saadanne vigtige Blade, allerede dengang vare gangbare, i Barmen, saa glede Pilene ned af deres Hjertes Pandser og beskadigede blot Klæderne en Smule. Forskrækkede, men altid dog endnu fattede nok, til at stikke hurtig i Lommen de gyldne Pile, der faldt ned for deres Fodder, styrtede Hebræerne hen mod den Egn, hvor Skuddene kom fra, og med Forundring fik de Øie paa den lille Bueskytte, der stod og loe dem ind i Ansigtet. - Hal der er det slemme, Skarn!" raabte de til hinanden. Frisk Haand paa Værket og nu, de grebe ham, i det han ville svinge sig op i Luften ved Vingerne og holdt ham fast. Han bød dem sit gyldne Kogger og øvrige Vaaben, som Løsepenge, men de svarede, at Alt var jo allerede deres retmæssige Bytte, og de skulle saaledes: skalte og valte over hans Person, at han ikke skulle anrette nogen Ulykke mere i Verden. Derpaa bandt de ham med Strikker, og førte ham da det imidlertid var blevet Aften, til deres Bopæl, hvor de indspærrede ham i et stort Træbuur. De overlagde derpaa med hinanden hvad de skulle gjøre med den slemme Knegt, og hvorledes de bedst kunne berige sig ved denne Fangst. Judas en haardnakket stræng Karl, fandt ham skyldig til Døden. Vi ville qvæle ham, sagde han, derpaa stoppe Liget ud, og sælge ham for en uhyre Priis til en eller anden Fyrste, der samler paa en Skat af Natursjeldenheder. Men bliver der ikke buden os nok, saa løse vi peent Vingerne, der skal være af det fineste Guld, af, smelte dem og sælge dem efter Vægten. - Nei, Broder skakkre med ham ville vi ikke, svarede Jorobabel. Vi føre ham hellere levende omkring i Verden, og vise ham i de store Stæder for Penge."Ne aldeles ikke. - raabte Jndas. Den listige, Fugl kunne undløbe os, og saa stode vi efter med lange Næser. Zorobabel vedblev imidlertid fast at paastaae, en mildere Behandling, og det saameget mere, som hans Forslag, synes ham meget priseligt for Pungen. Efter at de have stridet med hinanden derom : hele tre Dage og ikke kunne blive enige, foredroge de en Rabbi Sagen. - Denne gamle, ærværdige Herre, blev forskrækket, da han erfoer Kjerlighedsgadens Fængsling, og sagde: J have handlet ilde, i at tage ham tilfange, og jeg forbyder Eder det under Kirkens Bann, længere at berøve ham sin Frihed, langt mindre at ombringe ham. Thi han er Verdens Sjæl, og den ville uddøe, hvis han ophørte at beleve den. Allerede i de tre Dage han har været i Eders Værge, er det foralle Mennesker uforklarlige og for mig nu opklarede Underværk skeet, at Kjønsdriften synes ligesom paa engang at være uddøet. Mand og Kone, som før forrig elskede hinanden, bleve pludselig ganske kolde mod hinanden, og Ynglinger og unge Møer, som altid for smillede til hinanden, saae ikke meere paa hinanden. Denne kolde Modbydelighed bemærkede man endog hos Dyreverdenen. Man søgte derfor forgjeves i de sidste Dage efter et friskt Æg, som man kunne behøve til Hielpemiddel for en Dødsyg. Skynder Eder derfor, hjem i Mænd, lader den Fangne løs, giver ham sin Rustning og alt andet tilbage, hvad i have taget fra ham. Gjør strax hvad jeg har befalet Eder, saafremt J ønske at undgaae det halv fortjente Kirkebann.