Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1813-09-28
Skrivelse fra en Landsbymand. Høistærede Hr. Udgiver. Jeg er en jevn Landsbymand, som lever i en Afkrog, hvor man kun sjelden faaer Aviser, og hvor Nyhederne komme lige saa ildige fra Kjøbenhavn som Moderne fra Paris. Men uagtet jeg boer ligesom i et lidet Vardøehuus, saa er jeg dog langt fra ikke ligegyldig ved mit Fædrenelands Vee og Vel. Lige saa meget mit Hjerte bløder ved dets Uheld, lige saa meget glæder det sig ved dets Lykke. Saaledes tænker og føler jeg, og saaledes tænker og føler min hele Familie. Da vi forleden Dag sadde forsamlede under det store, af min Oldefader plantede Valnøddetræ i min Have, og min ældste Søn Frederik oplæste for os det Numer af Deres Skilderie, hvori der findes et Stykke om Sølvets Aflevering til Banken, stode Taarerne i alles Øine. Min Kone løb ind i Stuen, hentede sin Vielsesring og en Guld Halskjæde, jeg havde foræret hende Dagen efter vort Bryllup, og det med en Glæde, som den Dag hun stod Brud. Der, kjere Mand, sagde hun: "taa disse Smykker, og bring Kongen dem! De ligge saa til ingen Nytte for mig. Min Gave betyder vel kun lidet, men mange Bække smaa gjøre en stor Aae."Min Trine!" sagde jeg, i det jeg trykkede hendes Haand til min Barm: "det er jo det eneste Guld du eier?" – Hvad siger det, Mand, Har du ikke nylig fortalt mig, at Kongen selv har foræret RigsBanken de kostbareste Guldstykker, han som Fædrenearv leier, blot for at komme Landet til Hielp i sine haarde Trængsler, Kan Kongen undvære sit Guldservice, skulde jeg, en slet og ret Landsby kone, da ikke kunne undvære en Guldring og en Guld Halskjæde," – "Men hvad ville vore Naboer sige, Moer, naar de om Søndagen see dig uden Guldkjæde?" – De Kloge og Retskafne, min Bedste, ville finde det rigtigt og fornuftigt handlet, de Taabeliges Klaffer foragter jeg. Om jeg ved mit velmeente Offer paa Fædrenelandets Alter kun bidrog til at to Hungrige fik et større Stykke Brød end hidtil, da skulde denne Belønming være mig langt kjerere, end den tomme Glæde, at kunne prunke i Guld, naar saa mange tu finde Trængende sukke efter Livets allerførste Fornødenheder. Kone, Kone raabte jeg, rørt indtil Taarer, lad mig omfavne dig. Du er og bliver mit Livs sødeste Løn. Saaledes anstaaer det Danske Qvinder at tale til Danske Mænd. Saaledes talde og handlede vore Mødre i fordums Dage, og derfor blomstrede og befæstedes Landets og Kongens Held. Det er kun i Danmarks Krønike, hvor man finder det store Træk, at Qvinder løste med deres Smykker deres Kong fra Lænker, medens Mændene kjæmpede for ham med deres Arm." - Min Kones Redebonhed til at offre Fædrenelandet sine Guldsmykker, ansporede vore Sønner og Døttre til at følge hendes Exempel. Hver af dem kom løbende med et Sølveller Guldstykke, som de ved en eller anden høitiCa delig Leilighed havde faaer foræret. Selv den lille Peter, som først er fem Aar gammel, kom løbende med sin Sparebøsse, og bad mig modtage de tre Rigsorter, han havde gjemt deri. Det var et Syn, som jeg havde ønsket Kongen selv være Vidne til. - Næste Dag satte jeg mig paa Vognen, og kjørte med alle mine Kostbarheder, til Kjøbenhavn. Der var et Bæger deelblandt, som jeg havde faaet foræret af min Fader paa min Confirmationsdag, og som i tre Slægter havde været i Familiens Eie. Om nogen tilforn havde budet mig 100 Rdlr. for Loddet, saa havde jeg ikke skilt mig derved. Men ved denne Leilighed hengav jeg det med ligesaa glad og oprigtigt Hjerte, som Faderen hengiver sin Søn, naar Fædrenelandet kræver hans Arm. Mit første Ærinde, da jeg kom til Kjøbenhavn, var hen til Banken, hvor jeg afleverede mit Guld og Sølv.