Berlingske Tidende, 1789-05-04
Greve Clars Lamenhaunts Dittamen var mart nærdigt fordelst et rigtigt Skilderie af alle Adelens Lidelser, under den Rigsdag, der vare afmalede med de stærkeste Farver. De nagtet, sagde han, naaret alle de Fornærmeler, som man rigt imod Adelen, ere vi dog villige til at paatage og en a. meest byrdefulde Bevilgninger som overgaaer vore Kræften, bringer vore Lidelser til der høieste Maal; mende bør aldrig staae fra den Rettighed, den eneste som et have tilovers, en stemme sammes Barighed, og ikke at bære den længere end Aar. Hr. Billang, Hof=Intendanten Malmsteen, og 2 el 3 andre vare de enene, som erklærede sig for en uindskrænTild, det er at siger indtil den næstkommende Rigsdag, den Forevending, at denne var den eneste Tild, som Stal derne kunne bestemme, og altid havde bestemt for en Ber ning, og at Kongen ikke vilde undlade at sammenkalde Stal derne, saamart som Omstændighederne tillade at formind. Bevilgningen, hvilket rimeligen ikke kunde skee saa man eftersom alle de 82 Tønder Guld neppe strækkede til Betal. gen af Jnteresserne for den Guld af 21 Millioner, som Stal derne havde garanteret. - Da Talerne og Ditramma og til Ende, saade Alle Marskallen, at han, i Følge Mengernes Pluralitet, indsaa meget vel, at Adelen fordrede Forslag, at bifalde Extratten af Protocollen, eller Dan nings Deputationens Udkast, men at Barigheden med samme skalle bestemmes til en Tild af 2 Aar. At han saaet var forbunden til at erklære, at han atte kunde giøre den sidste Deel af Forslager, eftersom Kongen havde forbudet, giøre noget Forslag i denne Anaire, som kunde lede til Ar sens Standers Sammenkaldelse. Man besværrede overmaade imod denne Ertining, som eet af de meføltige Jndgreb udi Standeres Rettigheder og Fri til at paalægge sig selv Skatter. Man spurgte, om Sal. Marskallen havde en saadan skelstlig Oldre, og da svaredt, at han havde den kuns mandtlig, paasted man at han nødvendig maatte have sattet Kongens Ordre urial og man syntes at han ikkundgive den en Fortaltning, . var saa stridende imod et samt alts første Rettighed, en Ra tighed, som Kongen selv havde saa ofte stadfanet. A. Marskallen satte sig bestandig haardnakket imod at ikke gan forslaget, for at fastsatte nogen anden Tidend til denne kommende Rigsdag. Efter mange Deputer og en Har Taler over denne nye Materie blev man endeels mig m. Marskallen, at han skulle forestille Kongen, at Adelen, og at fastsatte Bevilgningens Barighed, at alte tænkte at gaa mindste Indgreb udi Konge Menighed til alte at samme kalde Standerne, uden naar han sandt det for gode, efter som Hs. Majestæt, saafremt de Renaureer, hverpaa . burde hygge ved en for Haanden værende Fred, 1 823. Majestæts egen Erklæris, kunde komme i Bevilgninger: bo, folket var meget undlagt i Tifade af Staden, at havde fornøden at kalde Stænderne sammen, siden Beningen Fornyelse da ikke var nødvendig. At forresten. ge Rettighed, at bestemme Tidens Varighed, var en ustri- og gammel Rettighed, som var udøvet endogsaa under Fannamteten, og imod hvilken Hs. Majestat ikke havde bert nogen Jndvending enten i Aaret 1779 eller ved sidstaft. re Rigsdag. Da Vire Marskallen høitidtligen havde le at at anvende al sin Umage for at faae Kongen til at antage. sat Grunde, skildtes manad, uden at afgiøre noget i Hen Jnde til Bevilgningen selv, siden Spørsmaalet om Varian. den var et præliminaire Spørsmaal, som Adelen ville hensgiert, førend de erklærede sig over Bevilgningen Bal heller Summa, og man lad derefter indføre i Pestocollen, Bevilgnings Qvæstionen var endnu tilbage at decidere.