Den Vest-Sjællandske Avis, 1830-01-19
Som paa Babels Taarn det klang ganske reent forbandet. Alle sprang fra Hylderne, dandsed med hinanden, Jeg var bange for at faae, nogle Bind i Panden. See nu blev en Contradands underligt rangeret, Mange Bøger dandsed med, skiøndt uconfirmeret. Langs med Væggen stilled sig store Folianter, Det var sikkert satte Folk, eller gamle Tanter. Badens Fru Grammatica, smukt forgyldt paa Bagen, Kom at engagere mig, jeg blev som et Lagen; Af det krilled i min Tag, Hiertet steeg til Halsen; Men jeg slap. Cornelius hende bød til Valsen. Atlas af Pontoppidan, klædt i Svinelæder. Med Fru Flora danica hist i Dandsen træder; Reiser fürgterlige Bog sprang med Jliaden; Af det suuste skrækkeligt, som en Storm fra Gaden. Fra Musæet lød en Røst: "Hvad er her paa Færde?" Og en Landse traadte frem, fulgt af tvende Sværde; Schwerenoth, J lærde Pak! vil J være rolig? "Unde J ei Helten Roi ser snevre Bolig"Hvad er vel en lurvet Bog mod en Pantser Plade! "J er kun Peermadsens Gang, vi er Østergade!" Og nu hugged Sværdet om, saa det Funker lyste, Det var fælt, det kan J troe, al mit Hierte gyste, Bøgerne fik ogsaa Skræk, hvert et Blad jo bæved, Som en broget Fuglehær De til Hiemmet svæved, Og paa Hylderne i Hast deres Pladser søgte. Men hist i Musæt, ak! det langt værre spøgte. Og af hver en Askepot steeg de Dødes Bene, Uh! en Jldstrøm risled mig, gjennem hver en Sene. Sylfelet jeg følte mig, Døren op jeg sprænger, Ak, hvad seer jeg Rundetaarn er ikke længer. Støtten lig i Don Juan Taarnet promenerte, Men slig Vandring kan J tro, fælt mig her generte. Afgrund for og Aander bag værre er end Døden, Maanen stod saa ladsket feed, hialp mig ei i Nøden. Som en Sappo stod jeg her, Vinden tog i Kiolen, Nede Vægteren jeg saae, blaa som Martsviolen. Deelig var min Monolog, Jngen den kan fatte; Først jeg selv min Død begræd, lod mig derpaa drakte; Vinden peeb i Marv og Been, alt mit Jndre raaber, Men til Lykke havde jeg hos mig Hoffmandsdraaber. Au, det var et hæsligt Stød, Himmel, see dog bare, Jeg jo ligger i min Seng, uden mindste Fare. Alt det Hele var en Drøm, Himlen være lovet! Læser, gid Du vaagne maae, dersom Du har sovet! Klintekorset paa Møen. Det er en lys, en delig Sommernat; En Jæger vandrer mellem Klintens Krat, Han er saa bleg, ak! Sorgen tungt ham nager. Med Jæger Taske og med ladt Gevær Han vandrer Skrænten nær, Mens Hunden rundt i store Kredse jager. Just denne Nat, for otte Sommere siden Hans Moder døde, længe alt for Tiden Og nys hans Brud man jordede bag Kirken, Hvor Storken bygger høit i Birken. En mægtig Beemod steeg i Siælen frem, Han tænkte paa de Kjære, paa sit Hjem, Den lille Hauge hist bag Huset, Ak, Alt laae nu i Gruset. En Stund han stod saaledes taus nedbøiet; Da hævede han Øiet; Guds store Himmel var saa reen og blaa, Rendeligt foran ham Havet laae Og sternt han saae i Maanelyset blaane, Den hvide Klint paa Stevns og paa Arcone Hans Tanke fløi i Verdens Rummet ud, Og fromt han atter stole, paa sin Gud; Et længer græd han for de tabte Kiære, Han følte snart han skulde hos dem være. En salig Fred født qvægede hans Bryst; Hans Øie fulgte langs den høie Kyst; Som Tempelvægge stod den hvide Klint med Skoven. Og Himlen danned Kuppelen foroven. Dybt nede leged Bølgen med Klintens brune Tang. Det lød saa sært i Natten som dæmpet Orgelklang.