Københavns Adresseavis, 1775-01-04
Naar man ved de Fattiges Anstalter seer alene paa de Fattige selv, saa er man snart færdig. Man bygger Hospitaler, stifter Vaysen= eller Fattighuse, opretter Fattiges kasser og andre saadanne gamle Fond under nye Navne, og udgiver med blind Haand saa længe man har noget at give. Man forsyner disse offentlige Anstalter med udførlige Love og Statuter, der have den sædvanlige Skiebne, som alle Love have, der ikke nøye passe sig for det Heles Sammenhæng; de blive en Tidlang efterlevede, derpaa misbrugte, og endelig glemte. De existere blot i deres støvede og ulæste Originaler, hvor de iblant en Mængde, af deres Lige henskumre i en uovervindelig Lethargie indtil de endelig døe. Man merker tilsidst ikke at disse velsignede Anstalter ere til, uden ved den Byrde, hvormed de besvære Staten, som bærer dem, og finder ey den Nytte, som man lovede sig deraf. En Følge, som aldrig udebliver, men tidlig eller sildig viser sig ved enhver offentlig Anstalt, der ikke er gjort med noyagtig Bedømmelse og ombyggelig Afpasning efter det almindelige Beste En alt for god og rigelig Pleie for de Fattige vil formere deres Antal indtil i det Uendelige. Hvor den Tattige har for godt, der vil enhver være fattig. Han befinder sig bedre ved en magelig Forsørgelse, end den arbeidende Borger og Bonde, som med Sorg og Møye ernærer, sig i sit Ansigts Sved, og, da han neppe kan slaae sig igjennem med sine, maa dog hielpe til at føde hine. Den døde, den uarbeidsomme Haand, hvor den findes alt for hyppig, hindrer og udmatter den levende; og len loffentlig Anstalt for de Fattige er stedse en død Haand, om man endskiønt og undertiden ved en fiin Mechanik giver den Bevægelse og Anseelse af en levende. Det vil ikke koste megen Umag at vise denne Anmerknings Rigtighed. Store og smaa Exempler i Nærheden, og langt borte stadfæste den. Jntet Land i Verden har flere og rigere Anstalter for de Fattige end Jtalien. Hospitaler som Palladser, og Fattigeshuse med fyrstelige Jndkomster. Almisserne falde ikke her i Skikkelse af vore Kobbertider, men som Danges gyldne Regn, udi Tiggernes udrakte Hænder og Hatte. Om der endog nu omstunder, findes ingen hellig Boromæus meere, som paa een Dag uddeler Pengene for et solgt Fyrstendomme iblant de Fattige, saa findes der dog endnu nok af dem, som ved overdaadige Almisser ville forhverve sig en Æreplads i Himmelen = = eller paa Jorden. Og hvad er Virkningen af alt dette, En Verden af Tiggere, og en fattig forfaldende Stat. De talrige og rummelige Hospitaler, hvorudi mange tusende have Plads, forslaae ikke til at optage alle, som dertil kunde være trængende. En bedrøvelig Virkning af overdrevne Fattigesanstalter, og det urigtige Begreb om en uindskrænket Gavmildheds Fortieneste, Vi have vel ikke saa meget at frygte for denne Følge hos os, efterdi vi ere meget reentroende i den Lære, at vi med vore gode Gierninger ey kunne fortiene noget, og ikke let gaae for vidt derudi, i sær i Almisser. Dog kunne vi ogsaa her allerede see nogle Spor deraf, hvad talrige Fattigesanstalter uden en omhyggelig Varsomhed foraarsage, naar vi ville give lidet nøyere Agt end sædvanlig. Hvor findes de fleste Fattige hos os Unægtelig i Kiøbstæderne, hvor de blive best forsørgede. En Kiøbstæd, der har ligesaa mange Jndvaanere som ti Landsbyer, har ganske vist ti gange saa mange Fattige, som alle disse Landsbyer tilsammen. Jeg tiltroer mig ved en Eftersøgning at indestaae for Rigtigheden af denne Proportion, uden at den maaskee maatte være endnu for liden paa Kiøbstædernes Side. Hvoraf kommer dette, Unegtelig for største Deelen af de bedre Anstalter for de Fattige, Hospitaler, Legater, offentlige Almisser, Kasser og deslige. Paa Landet vare for kort siden endnu slet ingen Fattigesanstalter; endnu ere de og der i deres Barndom, og kunne efter deres Beskaffenhed ikke betydelig tiltage. Enhver maa her selv see til hvorledes han slaaer sig igiennem, arbeide flittig, og ikke fortære meget. Var det ikke skiønt, om der i hver Landsbye blev anlagt et Hospital eller Fattighuus Det skulde være det rigtigste Middel til ogsaa her at anlegge en Kolonie af Tiggere, der ligesom Jnsekter falde Stæderne besværlige, og inden kort Tid at gjøre hver halve Bye til begyndende Hospitalslemmer. Man bygge det i Førstningen nok saa lidet, det vil snart udvide sig og blive større, i det mindste stedse blive stort nok til at skade. Mennesket har af Naturen mere Tilbøyelighed til Rolighed og Magelighed, end til Virksomhed og Arbeyde. Man behøver ikkun lidet at understøtte denne Tilbøyelighed, saa vil den snart udarte til en fuldkommen Uvirksomhed og Dovenskab. Æren er ikke tilstrekkelig Spore nok, i det mindste ikke hos den gement Hob, om den ogsaa giør noget. Nøden maa tillige sætte dem i Bevægelse. Frygt for den yderste Mangel lærer dem at arbeyde og spare. De vil lære at forlade sig paa sig selv, naar de ellers ikke veed noget at forlade sig paa, og at finde den Hielp i sig selv, som de forgieves søgte uden for sig. Det er den sikkerste Vey at gjøre nogen uduelig til alle Ting, naar man giver han for megen Hielp. Jeg troer vi lærte aldrig at gaae, dersom man ikke tog os ud af Gangvognen, eller slap os fra Haanden. Man skulde giøre mig Uret, om man for disse Tankers Skyld vilde holde mig for et haardhiertet Menneske, eller og for en Fiende af de fornødne Fattiges Anstalter. Jeg er det visselig ikke. Men jeg kan ikke billige det Unødvendige og alt for vidt gaaende, eller rose det, naar man driver en i sig selv god Sag saa vidt, at der maa komme slette og skadelige Følger deraf. Og det skeer ufeylbarlig, naar man alt for meget udvider Fattigesanstalter, og raader til i gode og lette Tider at giøre Indretninger, som falder Publikum til Byrde, for de tilkommende muelige onde og dyre Tider. Man overdriver i vor Tid den Maxime gandske øyensynlig i Fred at tænke paa Krig, og det samme torde man her giøre ved Fattigvæsenet, i Hensigt fra taalelige Tider til besværlige. Præservativkurer, naar vi befinde os vel, blive fraraadede af alle gode Læger, og jeg troer, at man med Ret giør det samme i Henseende til Statslegemet. Det sikkerste er, ikke at konstle for meget ved det ene eller andet, efterdi man let kan forderve noget. Man vil allerede have mærket, at jeg ikke er den største Elsker af Hospitaler, Fattiges og alle saadanne Huse, som har deres første Oprindelse fra Klostertiderne, og gandske skinbarlig bærer Præget af Klosteraanden. Stifte noget vilde jeg i det mindste ikke, om jeg endog var nok saa riig Hvo som har havt Leylighed til, nøyere at see det Jndvortes i samme, vil deraf ligesaa lidet som jeg være bleven opbygget. Allerede det første Øyekast maa vise ham, at den Velgierning, at blive optagen derudi, henhører iblant de allerbegrædeligste. I de af det sædvanlige Slags ere tyve eller tredive Personer sammenpakkede i en middelmaadig Stue, hvor de i Qvalm og Stant, i Kiv, Had og Avind henlever deres kummerlige Dage med Tvang og Fortredelig hed. Fælledskab, som Tvedragts Moder, yttrer ingensteds mere end her og i Klosterne sin skadelige Frugtharhed. Skal det ikke giøre det alt for meget, saa maa en haard og til Slaverie grændsende Tvang afholde det derfra. Og man kan med Ret tvivle, i hvilken Fald en Hospitalslem er slettest faren, enten naar han i al Frihed kan kives, eller naar han ganske er berøvet sin Frihed. Denne Avinds og Tvedragts Aand, som vel kan bindes i saadanne gudelige Stiftelser, men ikke kan uddrives deraf, har den allerskadeligste Virkning paa deres Jndvaaneres Gemytter. Det falder steret i Øynene, hvor meget de har forverret sig, naar de har været nogen Tid derudi, thi Avind og Had er den farligste Forgift for det menneskelige Hierte, og Menneskers Sammenpresning i et snævert Fælledskab avler samme endnu meere, end visse legemlige Sygdomme, som sielden mangler at komme deraf. De Huse, hvor det er bedre eller taaleligere, ere egentlig ikke for Fattige, men meget mere et Slags Beneficium forBemudlede, som ere i Stand til at betale de ofte meget anseelige Jndkiøbspenge. Disse kan maaskee ernære sine Jndehavere saa got, som den fede Canonicus ernæres af sine, og ikke være onde for dem. Men om de ere onde for Staten og Publikum, det er et andet Spørsmaal. Med ulige større Nytte for de Fattige og det almindelige Beste kunde saadanne Stiftelser, i det mindste de rige og overflødige - Men det er best jeg tier, for ikke at holdes for en Kietter. Hvad der engang er, det bliver ved, om der endog ere nogle Misbruge derved. Men nye - for dem vilde vi nok, om det var mueligt, forskaanes. Vi han hverken de Gamles Aand eller Undskyldning, og har saa meget at bestille med nye Misbruge, at vi slet ikke behøve at opvække de gamle og forældede igien. Den Fattige, nødtørftig understøttet ved offentlige Fond, og i øvrigt overladt til sig selv, vil altid komme bedre til Rette, end naar han bliver bundet ved Statuter og Provisorer, og trykket ved sit snævre Fælledskab indsluttet i et Fattighuus. Vi finde endnu stedse Hielp i os selv, naar vi opsøge den, og vi søge den sielden ret, uden naar vi nødes dertil. Kun saa Mennesker ere aldeles ud af Stand til at hielpe sig, og at giøre noget, om de ellers ville. Men Mangel paa Villie fortærer i Almindelighed den liden Levning af Formuen. Ofte kan vi ikke gjøre noget, allene fordi vihavde overtalet os om en Umuelighed, som aldrig var til, uden i vor Jndbildning. Det forstaaer sig af sig selv, at de, som Aar, Sygdom og Lemlæstelse har sat ud af al Stand at arbeyde, ere undtagne, og disse ere de egentligste og værdigste Candidater til bemidlede Fattighuse. Men de kommer ikke letteligen i Bethesda Dam, fordi de sielden har nogen, som hielper dem derudi, Dersom Stiftelses=Aanden ogsaa engang angriber os alt for sterkt, dersom vi absolut ville og maa stifte, saa er det unægtelig bedre, at anlægge Arbeydshuse i Stedet for Fattighuse. De ere ligesaa nyttige for de sædvanlige Fattige, og ulige nyttigere for Publikum. Den arbeydsomme Trængende finder der Leylighed til at fortiene noget, og den Dovne til at forbedre sig. Fonden giør Forskudet, og betaler Arbeydet tilstrækkelig, ja endog over Værdien hos de Uformuende, der ikke meere kan arbeyde saa meget, som de behøve til deres Ophold. Dagdriveren kan ikke meere skiule sig bag den Udflugt, at han mangler Arbeyde, og bliver ved disse Anstalter bedre viist til sine Skranker, end ved alle Love. Den utallige Sværm af Betlere, som stedse finder Udveye at elndere de imod dem gjorte Forordninger, holdes herved best i Tømme. Er farenhed lærer, at ingen Lov er kraftig nok imod disse Græshopper, uden hvor saadanne Arbeidshuse findes. Den er næsten intet Land, hvor det ikke er forbudet at tigge, og dog finder man faa, hvor der ikke ere Tiggere i Mængde, En Deel af de gamle Fonds kan anvendes hertil, og vi ogsaa være tilstrekkelig. At oprette mange nye foruden de som allerede ere, synes af meer end en Aarsag ikke at være raadeligt. Hvad enten det nu er Fordom eller en rigtig Jagttagelse, saa forekommer de talrige offentlige Fonds og Casser mig stedse noget tvetydige. De falde den private og egentlige Næringsstand til Byrde, og giøre dens Grændser snævrere, i hvor god deres Planer endog i øvrigt kan være, og bemeldte Næringsstand trykkes allerede ved saa mange nødvendige og gamle Byrder, og er indskrænket fra saa mange Sider, at man billig saavidt mueligt er, bør forskaane den for tilfældige og nye Byrder. De gode Planer lide ogsaa i Almindelighed Forandringer i deres Udførelse. Man forudsetter ved alle saadanne Anstalter ærlige negennyttige og duelige Opsynsmænd, og betænker, ikke, hvor meget dette er forudsat. De nidkiere Patrioters Fabrik, som glemmer sig selv ved Publikums Tieneste, er i vore Dage kommet i sterk Aftagelse, og gaaet meget af Moden; og i hvor høytidelig saadanne Opsynsmænd end- og bliver forpligtede, saa kan man dog endnu i en vis Forstand sige meere om den Uretfærdige end den Retfærdige, at der er ingen Lov givet for den. Dersom gode Loves Spændekraft ikke formindskede sig eller den Vægt, som vedligeholder deres Bevægelse, ikke aftog, saa vare de allene tilstrekkelige. Men Tidens og Chicanens Rust svekker deres Fiedre, og standser deres Gang, eller man glemmer at optrække Loddet, og saa staaer de der uden Virkning og Nytte. Det sikkerste er at forbinde alting saaledes med hinanden, at det ene stedse berører det andet, og at alt faaer en Deel af den vedvarende Bevægelse, der har sin Oprindelse for det første Mobils Trykning. Dette er det almindelige Beste, men som ikke maa være noget tomt eller misbrugt Navn, men noget virkeligt, der strekker sig til alle, og bliver fornummet af alle. Vel bliver ogsaa saadan en Indretning, uagtet dens Bestandighed, forslidt ved Tiden og dens egen Gang, og geraader i Standseelse, men dette skeer først seent, og dette er alt, hvad vi Mennesker kan vente. En jordisk Evighed findes blot i Hyperbolen. Nye Systemers, især politiskes, Skabere, synes ofte at glemme dette, omendskiønt de vandrer iblant deres Forfædres indfaldne Monumenter, og altsaa billig skulde erindre sig, at de ere dødelige, de spinde og væve, ligesom Gellerts Edderkop, for Evigheden, og har henvendt deres Øyemerke, langt ind i den tilkommende Tid. De giøre deres Udkast saa stort, at just derfor intet kommer ud deraf. Det er den sikkerste Vey til at tage feyl af sin Plan, naar man giør den for stor. Man maae giøre den saa almindelig nyttig, rigtig og let som mueligt. Det øvrige maae billig overlades til Tiden og Forsynet. De beste og nyttigste Anordninger ved Fattigvæsenet ere unægtelig de, som oplive Flittighed, vedligeholde Virksomhed, og ikke blot ere en Velgierning for de Fattige, men for hele Staten. Flid og Vindskibelighed er Sielen i en Stat Hvor der er ingen Flittighed iblant et Folk, der er ingen Velfærdt. Det frugthare Ægypten blev fattigt uden Vindskibelighed, og Alperne og de Bataviske Sumper, bleve rige ved Arbeydsomhed. En Stat, hvor alle kun nogenledes brugbare Hænder ere i Bevægelse paa en nyttig Maade, skal ikke have nogen Mangel paa noget Slags Gode. Jngen, end ikke de matte og afmægtige maae være udelukte herfra. Der findes stedse et Arbeyde for dem, som ikke er for tungt. Og om de endog ikke bestiller me ger, saa er dog det lidet, de giøre, stedse meget, naar man regner det imod det tomme Jntet i Ørkesløsheden. Just fra denne Side fortiener de Hannoverske og Brunsvigske Fattiges Anstalter særdeles Berømmelse, fordi de ikke blot give for at have givet, men giøre deres Velgierninger nyt tige, og kalde Hænder til Arbeyde, som Tiggerstaven eller uvarsomme Almisser skulde have gjort lamme og dørske. Men naar man endnu kunde gaae et Skridt videre, og give disse Hænder saa megen Kraft og Bevægelse, at de behøvede liden eller slet ingen Hielp, men kunde af sig selv holde sig i Virksomhed, – Det var unægtelig endda bedre. Jeg vil strax forklare mig tydelig. Dersom man kunde sette den ringere Deel af Menneskeer, der er egentlig de Fattiges Planteskole, ved Flid og Sparsommelighed, saavel som ved nogen Forskaaning i offentlige Byrder og Paaleg, i Sikkerhed for Fattigdom og Armod, saa skulde man have truffet de beste Anstalter ikke for, men imod Armoden. Dette Slags Præservativmiddel er ikke allene uskal deligt, men endog at raade til i alle Omstændigheder; kunat det ikke er let at have og ey overalt virksomt. Sygdom, ulykkelige Hændelser og Landeplager giør alle Foranstaltninger til intet. Den ommeldte vil imidlertid ikke gandske være uden Nytte, den vil ikkun være det hos nogle. I de fleste Fald og hos de fleste gjør den vist Tieneste. Fattigdom kan hverken blive saa almindelig eller saa trykkende, som den uden samme pleyer at blive ved Krig og dyr Tid. Naar Halvparten af et Folk i sin sædvanlige Beskaffenhed er allerede fattigt og trængende, hvad vil da blive af det, naar usædvanlig Nød og Elendighed indfinder sig. Hos de fleste vil Flid og Sparsomhed være et vist Præservativmiddelimod Fattigdom, og i det Gandske maa man regne paa det meste, naar man ikke kan fatte alt. Og hvor vil man finde en Regel uden Undtagelse, og et Forslag, som i ingen Ting slaaer Feyl? Den største Vanskelighed er, at bringe Almuen, som her fornemmelig kommer i Betragtning, til vedvarende Flid og Sparsomhed. Sagen er ikke let. Den store Hob tænker med sine mange Hoveder i Almindelighed intet, ofte lidet, og mestendeels slet. Med Grunde og Forestillinger udretter man ikke meget hos dem. De høre paa dem, ryster, smillende med Hovedet, og giøre hvad de ville. Deres praktiske Lærrebygning, om man og ellers kan tilskrive dem nogen, er en Blanding af Fordomme og Sædvaner, Vante at leve fra den ene Dag til den anden, see de ikkun paa det Nærværende, uden at tænke meget paa det Tilkommende. De udøve ingen af Religionens Forskrifter mere efter Bogstaven, end den ikke at sørge for den anden MorgenEn ilde forstaaet Tillid til Forsynet, som vil ernære os alle, forleder dem til at leve ubekymrede her i Verden, og derpaa forfalde de til Dorskhed og Dovenskab, hvortil deres egen Tilbøyelighed allerede havde trakt dem alt forsterkt. Saaledes gjorde Faderen og Oldefaderen, og slog sig igiennem. Hvorfor skulde Sønnen og Sønnesønnen, være klogere og flittigere, Himmelens Forsyn, som har ernæret dem, vil ogsaa ernære ham. At samle sig meget, kan han dog ikke vente, og Fattigdom er ingen Skam Denne gode og i sig selv rigtige Senten bliver her meget urigtig anvendt. Og dog er den i denne Anvendelse et Axioma, som man daglig finder i den gemeene Mands Mund. Kommer endelig en ufornuftig Homilletiker dertil, som skielder paa Rigdom og ophøyer Fattigdoms Fortieneste, i det han paa got Franciskansk eller cynisk moraliserer over visse Sprog efter sit mørke Hoved, saa er alting ude Pøbelen roser sig af sin Fattigdom, og bliver stolt af en Fortieneste, som er ham saa let at bekomme. Sandhedernes vigtige Bestemmelse efter deres Afvigelser ved særdeles Forhold og Jndskrænkelser, er en Sag som man ikke finder paa enhver Prædikestoel, og ugrundede Tanker, i hvor rørende og opbyggelige de endog kan synes for mange, udrette, i Stedet for den forventede Forbedring, kun Skade ved de falske Begreber, som de indprenter. Rigdommes Foragt kan i de høyere Classer være Heltedyd; men i de nedrige er den mestendeels en latterlig Grimase. Fristelse ved Rigdom er hos den gemeene Hob i vore Dage just ikke stor, og altsaa lidet at frygte for, men vel den fra Armod Side. Naar han strider mandig imod denne, saa er han en Helt i sin Sphære. (Mere følger.) Nyheder.