Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1846-09-11
Jdet vi undertegnede Borgere og Jndvaanere af Odense føle os opfordrede til at stille et Andragende til Østifternes Stænderforsamling i Anledning af det nye Udkast til Værnepligtsanordningen, troe vi først at burde imødegaae den Mistydning af vor Færd, som om det ikke ogsaa skulde være vor Erkjendelse, at det er enhver Borgers naturlige Pligt, i paakommende Tilfælde at offre Liv og Blod for Fædrelandet og derfor at være beredt paa, i Krigstider at kunne værne om dets Vel og Frelse. Men naar Jdeen om almindelig Værnepligt i de senere Aar har vundet næsten udeelt bifald blandt alle Stænder, holde vi os overbeviste om, at Grunden hertil maa søges deri, at Man har tænkt sig et Værnepligtsystem organiseret saaledes, at det blev enhver enkelt Lands borgers Pligt, ved Vaabenøvelser at gjøre sig dygtig til Landets Forsvar i paakommende Tilfælde, uden at derfra nogen Undtagelse end sige Frikjøbelse lod sig tænke. Det er derfor med stor Bekymring, at vi have seet et Udkast forelægge Stænderne, som - hvis det emanerede som Lov - i Virkeligheden kun vilde udstrække Værnepligten til de Fattige eller mindre Bemidlede i Staten, medens den Formuende slap for denne Forpligtelse mod en Opoffrelse, der forholdsviis vilde blive ubetydelig, ja for den Rige af aldeles ingen Betydning. Er det i Virkeligheden en naturlig Pligt, under Fædrelandets Fare at sætte sit Liv paa Spil for at redde det, da ligger deri efter vor Anskuelse tillige, at det er en Pligt, Man ligesaa lidt kan løskjøbe sig fra som fra egentlig sønlige Pligter. Thi jo mere en Pligt fremgaaer af Forhold, som ikke ydre Omstændigheder, men kun Naturen selv kan skabe, destomindre lader der sig i Penge eller deslige stille noget Æquivalent for dens Opfyldelse. Men det er ikke alene fra denne Side betragtet, at Udkastet har vakt vor Bekymring. Ogsaa og i ligesaa høi Grad ere vi blevne foruroligede ved de Bestemmelser, ifølge hvilke enhver til Soldat Udskreven skal være underkastet Garnisonstjeneste og en fleeraarig Tjeneste i Linien. Uden at tale om, at det Lighedsprincip overfor en naturlig Forpligtelse, paa hvilket Loven og almindelig Værnepligt dog maa være bygget, herved synes tilsidesat, saasom den Paagjældende derved anvises til Arbeider og Forretninger, der ere haardere og vanskeligere for den mere Dannede end for Bonden, saa forekommer det os at være indlysende, at der ved disse Foranstaltninger vil blive lagt Haandværkeren og Kunstneren som ogsaa Videnskabsmanden store Hindringer iveien for hans Fremgang og høiere Udvikling. Den navnlig forHaandværkeren og Kunstneren saa ønskelige Frihed, til ved Reiser at kunne uddanne sig efter en videre Maalestok, vil saa godt som aldeles blive ham berøvet, da der efter det foreliggende Udkast kun vil tilstedes ham saa korte Ophold i Udlandet, at han ingen væsentlig Frugt vil høste deraf, eller ialfald sættes ham saadanne Betingelser for et længere Ophold, at han vanskeligt vil kunne opfylde dem. Ja, en endnu større Skade vil flyde for ham deraf, at han under den lange Tjeneste i det mindste tildeels vil være ude af Stand til at arbeide i sit Fag, hvilken Ulempe tilmed vil blive end føleligere for den, hvis Duelighed for en Deel berver paa manuelle Færdigheder.