Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1778-03-06
dagen. den 6 Manen. Lissabon. Et par Simler. Vildfarelsen. Mosgroede Hoved=Pander, SpøgelseLærren. Det er noget usselt Kiøretøi, sagde min Ven, der have de pakket sig, hans Kone, alle hans Efterkommere og Huusgesinde tilligemed mig i en stor gammeldags Reisevogn, og forbandede Veien 39 lange Mile og hans Jndfald at ville reise. Naar skeede det, Hr. Forfatters, Efter min Tilbagekomst fra Maanen. Denne Deel af mine Reiser falder mig just her ind, og jeg fortæller den følgelig uden for al Orden, ligesom ieg haaber at giøre det tiere. - De skal ikke, kiære Herrer, spare mig, det har jeg forud betinget mig. Det er saa sandt som jeg lever et elendigt Kiøretøi, saade han, og det skal være min sidste Reise; thi ieg er et halv Centner lettere, end da jeg satte mig ind Den klare Sved løb den stakkels Mand ned af Kinderne. Det er det, sukkede hans Kone, og gneed sig i Tindingerne; thi Vognen gav et voldsomt Slag. Ach du kiære Gud, det er det, raabte Datteren, mit Sæt er gandske forstødt. Det er det qvidrede 2 smaa Drenge, og ledte efter deres Hvedebrød paa Carretbunden, og stødte Hovederne i mod hinanden. Det er det, brummede den gamle Amme, og ville styre paa Drengene. Det er det, sagde jeg, og tænkte, det er narrevoren at du siger det, da du hverken er en tyk Mand, eller har stødt din Tinding, eller faaet dit Sæt af Lave, ikke heller maa lede efter dine Simler paa Carrethbunden, eller have stødt mod et Hoved, eller er en gammel Amme. Syv Mennesker i een Vogn, Ja net op 7, mine Herrer. Æsken var stor, og vi satte os i Lave, saa got som vi kunde. Hvem nægter, at vi ikke sadde meget umagelig: Det er umueligt, 7 Menneskeer i en Vogn, det maa have været en Landkarret. Og om det nu havde været den, Er denne Omstændighed noget betydeligt: Men kiære Herrer, der ere Philosopher, som holde de allermueligste Ting for de allerumueligste, fordi - de holde dem for umuelige, og som derfor langt heller glat væk nægte Syndfloden, efterdi det ikke behager dem at begribe, at No. Kiste har været stor og rummelig nok, at give Plads til hans Familie og saa mange Slags Dyr, tilligemed deres Rationer og Portioner. Et smukt Slags af Philosopher, Min Vens Repeteer=Uhr Slog otte, det regnede mange foldigt og Natten laae bel mørk paa Jorden. Postillionen stod af og søgte efter Hiulsporene med Hænderne. Vognen bevægede sig langsom og Nattens Gruelse, gjorde Damernes Jndbildnings Kraft dobbelt skiælvende, da Postilionen paa engang raabte: Heisa, nu er det got, vi ere ved Galgen, nu veed jeg alt Veien. Med Damernes store Mishag smællede Postillionens Pidsk, Hestene trak paa engang til, og Bære=Remmen gik midt i to. Groupperne vare uden Modsigelse tragiske nok, da her Spidsen af et Taarn, hist et Pallads, her et Huus, der en Hvelving styrtede ind over de fattige lykkelige Jndvaaneres Hoved i Lissabon; men dette rædsomme Tilfælde kom ingen af dem meere uventet, eller til ubeleie ligere Tid, end Jndvaanerne i Reisevognen, da Remmen gik i stykker, og ingen af Jordskiælvets mange Stød var forfærdeligere end Æskens Fald. Hielp os, Himmel, stønnede min Ven, som laae under Byrden af alle Medreisendes Legemer, og som forventede Enden af alle sine Reiser paa denne Jordklode med mueligste Standhaftighed og philosophisk Hengivenhed. Jeg er død, skreeg hans Kone, og igientog det: jeg er død, saa ofte, at hun endelig selv tvivlede paa, at hun var død. Mama, kiære Mama, jamrede Datteren, hun triner mig min Roberonde i to, og min Hierne=Skal er midt fra hinanden. De to smaae Drenge, skreeg, som 4 Marekatter, Ammen bad uden Forskiel, hvad der først faldt hende ind, og jeg steg ud af Glas=Vinduet, som laae øverst; thi leg laae oven paa de andre i mueligste Beqvemmelighed. Svager, Svoger, raabte ieg, herhid! de som endnu ere i Vognen ere alle Dødsens. Postillionen stod mig bie, og i en kort Tid laddede vi den ene efter den anden lykkelig ud, og satte Damen og Bør ene i Kiøreveien under Galgen. Damerne vriede deres Hænder, min Ven svedte store Draaber, og sagde: Gud skee Lov, denne Byrde havde snart bleven for tung for min verdslige Viisdom. Han vadede igiennem Kiøreveien, og befølte i Mørket hans Sæl skabs vaade og overregnede Næser. Er du bierget mit Barn, sagde han, og kyste Ammen hiertelig. Ammen bad, og hendes Herres Kys unddrog hende hendes Henrykkelse. Jeg er jo Ammen, sagde hun med Tugtighed. Ach den forbandede Galge, der spøger Tyvene, og min stakkels Herre er allerede stok blind af Diævelens - Gud være hos os! - Giøglerie og Spøgerie.