Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1806-08-23
Løverdagen den 23 Augusti, 1806. Menneskehandel Saavel hos os som i Engelland er Handelen. med vore sorte Brødre bleven en Gjenstand for de alvorligste Undersøgelser, værdige det Aar, hundrede, vi leve i og den Aand, der besjeler det. Hvilken Tanke kan vel meere fornedre Mennesket, end den, at rive Børn fra Forælde og Forældre fra Børn, sønderslide de helligste haand, og smedde uskyldige Mennesker, der ikke ere forskjellige fra os i andet end Farven, næsten evig uopløselige Lænker, Hvilken Handling kan vel fornedre og mere, end den, at drive Menneskehandel, Alt dette er allerede længe sagt og tusinde Gange igjentaget, og alligevet vedbliver dog Negerhandelen. Hvad er da ved Aarsagen til dette moralske Særsyn, Kan denne Handel ikke afskaffes eller vil man ikke af skaffe den. Dette Spørgsmaal fortjener en værmere Undersøgelse. Moralisterne sige, hvad der er Pligt, det bør skee uden Betingelse, og de vilde have Ret, dersom det Ord bør lod sig ligesaa godt udføre i det virkelige Liv, som det lader sig nedskrive paa Papiret. Verden vilde være et Perradis, og dens Beboere Engle, dersom Alt, hvad der burde skee, kunde skee. Men man sætte en Kant paa Tronen, og vi ville see hvor længe en Stat vil kunne bestaae, naar han bestandig vilde practisk udføre, hvad der i Theorien klinger saa skjønt. Hvad er vel uretfærdigere i Verden end at føre Hære af tvungne og leiede Folk hen paa Valpladsen, og lade dem dræbe hinanden i unyttige Krige? Hvad burde vel snarere afskaffes end saadanne Blodsudgydelser, hvor der med tusinde Menneskers Lis stundum ikke udrettes saa meget som med en snild Ministers eneste Pennestrøg, Og dog ansee Philosopherne Krig for hvad den virkelig er – et nødvendigt Onde - en Uretfærdighed, som engang indført, hævdet og rodfæstet, ikke kan afhielpes ved enkelt Mand. Gives der altsaa Ting i Verden, der, efter Moralens Forskrivter, burde, men ikke kunde være anderledes, hvorfor kan da Negerhandelen ikke ligeledes tælles blandt disse Ting? At indføre en uretfærdig Handling er fra Begyndelsen af en Skjændighed, men naar den engang er indført, naar tusinde Menneskers til melige Lykke staaer i Forbindelse dermed, saa maa man i det mindste vogte sig vel for, ikke at indføre en ny, maaskee større Uretfærdighed, for at afhielpe den gamle. Menneskevennen kan ikke andet end sukke over den Europæer, der første Gang beskjæmmede vor Slægt ved at gjøre fri Mennesker til Slaver, sine sorte Brødre til en Handelsartikel. Men kun paa de Europæere, som have begyndt denne Handel, hviler denne Skjændsel. Allerede Sønnen var uskyldig i, at Faderen efterlod ham en saadan Arvelod og lod hans timelige Vel beroe paa den. Han vilde handle ædelt, dersom han gav Slip paa den, men ikke uretfærdig, dersom han beholdt den som en Eiendom, hvis Retmæssighed endog Lovene selv hævdede, saalænge han ikke havde faaet en passende Skadesløsholdelse. Vist og sandt er det, at ikke Alt, hvad der bør skee - efter vor nærværende Forfatning - kan skee. Hvad vilde Følgen blive, dersom man i dette Øieblik sagde: at de 25,000 Negerslaver, som dyrke Plantagerne paa vore vestindiske Ellande, skulle være fri, Lykkelige vilde disse til Trældom opdragne og vante Men ster aldrig blive ved en saa pludselig Forandring. De Plantere derimod, hvis vigtigste Eiendom de udgjøre, vilde med eet blive ødelagte og med deres Familier gjorte virkelig ulykkelige. Deres Uheld vilde virke paa mange andre Mennesker, som ved dem sættes i Virksomhed; 25,000 Negere vilde faae en Frihed, som i det mindste strax ikke vilde være dem til stor Gavn, og ligesaa mange Blanke vilde maaskee i mange Led gjøres ulykkelige. Et rodfæstet Onde maa oprykkes med Lempe, ikke pludselig med Roden. Menneskehandelen bør og kan afskaffes, men ikke i eet Aar, ja ikke i til Den bør ophæves paa en Maade, som kan bestaae med Negrenes og deres Eieres fælles Tarv. Længe har man allerede indseet det Uretfærdige i al Negerhandel, og Kongen har allerede for fjorten Aar siden ved Forordningen af 16 Martii 1792) befalet, at denne Handel skal ophøre med Aaret 1803 for alle Danske Undersaatter, saavel paa de Africanske Kyster, som paa andre Steder udenfor Kongens Besiddelser, og at Udførslen af Negere og Negerinder fra de Vestindiske Kyster paa det strængeste skal være forbuden. Denne Anordnings menneskekierlige Øiemed var, at sætte vore Vest indiske Eillande istand til, i Tiden at bestride Plantagernes Dyrkning ved Arbeidere, som ere fødte og opdragne paa Øerne, og fra Ungdommen af vante til Arbeidet og Himmelegnen. Der skulde tillige sørges for, at fremme Negrenes Ægteskaber, Oplærelse og Sædelighed. Dette var altsaa et Skridt til at sønderbryde de Lænker, sød i Aarhundreder have bekynget ere sorte Brødre. Jeg siger et Skridt, thi der er endnu mange tilbage, førend man kan faae det store Maal. Negerslaveriets totale Afskaffelse. Er end Tilførslen afskaffet, saa ere dog de mangfoldige Generationer, som ved de paa Øerne allerede værende Slaver i Frem uden faae deres Tilværelse, ligefuldt Slaver, Slaver i tusinde Led. Naar General Major rholm derfor i sin Afhandling siger, at Forbudet angaaende Negertilførslen ikkun virker lidet til Menneskehedens Held, saalænge Neger salg ikke ligeledes ophæves, saa kan man neppe andet end tilstaae, at han har Ret. Er Negerhandelen en Uretfærdighed, er det stridende mod Morallovens første Bud, at Mennesker sælges og kjøbes som Umælende, saa er det uretfærdigt og umoralsk, hvad enten der paa vore Mennesketorve i Vestindien sælges 10 eller 10,000 Slaver om Aaret. Antallet af disse Offere for Uretfærdighed og Umenneskelighed gjør her intet til Sagen. Kan og bør denne Handel ophæves, saa bør end ikke en eneste Re ger være Slave i de Danske Stater. At det burde skee og at Menneskevennen ikke kan nære noget varmere Ønske, end at det maatte skee, det er en Punct, som jeg allerede tilforn har berørt. Men her komme to vigtige Ting i Collision, en fra Begyndelsen af uretfærdig, men dog ved Lovene hævdet Eiendomsret, - og de Pligter, man skylder vore forte Medmennesker i Almindelighed. Man kan have Ret naar man paastaaer, at man ikke bør have nogen Eiendomsret i Mennesker, og det var, som jeg før har anført, fra Begyndelsen af en Uretfærdighed, at man gjorde Mennesker til en Gjenstand for Handel, men naar saadan en Eiendomsret engang er helliget og hævdet ved Lovene, saa bør den være Staten, hellig, den bør heller gjøre Opofrelser, end træde denne Ret et Haarbred for nær. Vor Regjering har tilfulde indseet dette, og den har derfor blot forbudet Negertilførslen, for dog nogenlunde at standse dette Ondes alt for store Fremskridt. Mit Hjerte bløder, naar jeg tænker mig Negerslavens ulykkelige Forfatning, der fra den Synspunkt, vi betragte den, og med de Farver, Skribenter skildre os den, maaskee synes ulykkeligere end den virkelig er, men at afhielpe en gammel Uretfærdighed med en ny er og bliver dog altid uretfærdigt. Men skal da denne ulyksalige Handel, dette skjændige Slaverie vedvare evig, Skal Menneskelighedens helligste Bud evig vige for Eiendomsretten, Disse Spørgsmaale maae falde enhver ind, der, uinteresseret i Sagen, føler for sine Medmenneskers Vel. Der er ingen Tvivl om, at begge Deele jo kunne og bør ophøre, naar man betjener sig af lempelige Midler, og naar man ikke tænker saa meget paa de Forandringer, der skulle skee strax, som paa dem, der kunne skee med Tiden. Paa den nærværende Slave Generations almindelige Frigivelse er der aldeles ikke at tænke. Den Eiendomsret, som de stoel, der vidner med ham, om han taler Sandhed. Derefter, naar han bekræfter denne Bekjendelse (eller dette Løvte) med den befalede Formular saa sandt hielpe mig Gud og hans hellige Ord, skal han med Øiet henvendt til Dommeren, række den samme Haand i Veiret, og dette være et Tegn paa, at han ogsaa i Dommerens eller Rettens Paasyn, kalder Gud til Vidne herom, ja, til Hevner over sig, om han sværger falskelig eller ikke holder sin svorne Eed. - Vidner, frygte J for Straf, er det eders alvorlige Forsæt, ikke at fordølge Sandheden og ville J bevare en god Samvittighed, saa aflægger da nu paa Eders Bekjendelse saaledes som J for Gud og Eders egen Samvittighed edelig tør bekræfte det. - Vidnerne (hver for sig med Haanden paa Brystet eller Hjertet). Jeg lover og bekræfter, at jeg vil aflægge mit sandfærdige Vidnesbyrd og intet fordølge af Alt hvad jeg veed til Oplysning i denne Sag, hverken af Frygt eller Avind, for Gunst eller Gave, eller for nogen anden optænkelig Aarsag. Dommeren; Og dette Løvte ville J bekræfte med Lovens Eed? Vidnerne: (Hver for sig med oprakt Haand).Ja, saa sandt hielpe mig Gud og hans hellige Ord.