Aalborg Stiftstidende, 1846-11-10
Fædrelandet. Kjøbenhavn, den 7de November. Heri Staden, skal i denne Tid circulere en Opfordring til vore Capitalister om at contrahere et stort Laan (paa 3 Millioner, for Lehns besidderne i Østergothland, hvilket skal anvendes til at opdyrke de store, lidet dyrkede Landstrækninger, som findes i denne Deel af Sverrig, Ved Høiesteret er imellem Boghandlerne Klein og Avild Theodor Høst i Kjøbenhavn paadømt en Sag, hvis nærmere Omstændigheder vare følgende. Hr. Høst havde requiteret Bøger fra Hr. Klein, men senere nægtet at ville betale Beløbet for samme, 465 Rbd., idet han benægtede at han (Alvild Høst) var den rette Eier af Firmaet "J.N. Hofts Boghandel og paastod, at Gjælden skyldtes af den med ham ikke identiske, hans Fader J. N. Høst tilhørende, Boghandel, for hvilken han (Alvild Høst) alene bestyrede Sortimentshandelen, imedens han for egen Regning kun drev Forlagshandelen. Denne med juridisk Kløgt forsvarede Paastand imødegik Hr. Klein navnlig ved Fremlæggelsen af en Mængde af Hr. Alvild Høst skrevne Breve og Requisitionssedler paa Bøger, hvori denne Sidste ubetinget taler som den, der personlig staaer i Handelsforbindelse og Gjældsforhold til Hr. Klein, og da Hof- og Stadsretten fandt, at der herved var tilveiebragt saa megen Formodning for, at Hr. Alvild Høst for egen Regning og som personlig ansvarlig, skjøndt tildeels under Firmaets Navn, havde requireret og modtaget de Bøger, til hvis Betaling han sagsøgtes, gjorde den Sagen afhængig af Hr. Høsts Benægtelsesed, saaledes at der ikkun tillagdes ham Frifindelse under den Betingelse, at han dristede sig til under sin Eed at benægte det Nysanførte og bekræfte, at han alene som Bestyrer af J. N. Hofts Boghandel havde bestilt og modtaget de oftnævnte Bøger. For Høiesteretsskranken erklærede Hr. Høst gjentagende, at han ikke var istand til at aflægge den paalagte Eed og yttrede sin Glæde over, at ikke Mangel paa Evne til at appellere havde voldet ham en Fristelse til at aflægge den urigtige Eed. Han fortalte, hvorledes han ved sine mange Møder i denne Sag for Hof- og Stadsretten havde faaet Leilighed til at overvære Aflæggelse af Parts Eed og at høre Eedsformularen ifølge Frong, af 25de Juni 1842 oplæse, og idet han refererede en Deel af denne Formular, erklærede han, at den idømte Eeds Aflæggelse vilde stride mod den Forsikkring, han skulde afgive om derved at udsige den rene og fulde Sandhed, saa at han Jntet havde fordulgt, ikke brugt nogen Forbeholdenhed, men oprigtigen taget Ordene i den Mening, hvori han vidste de bleve forstaaede, ligesom han endelig ved at omtale sin Fader yttrede, at det ogsaa mod denne vilde være et urigtigt Vidnesbyrd, han kom til at afgive, dersom han aflagde Eden efter Hof og Stadsrettens Dom. Hans Paastand gik derfor ud paa ubetinget at frifindes for Hr. Kleins Tiltale. Denne Paastand blev imidlertid aldeles forkastet af Høiesteret, der i Sagen saaledes kjendte for Ret: "Lands-Over- samt Hof- og Stadsrettens Dom bør ved Magt at stande, og bestemmes Tiden for Edens Aflæggelse til 4 Uger. Processens Omkostninger for Høiesteret betaler Citanten til Jndstævnte med 100 Rbd., saa betaler han og til Justitskassen 5 Rbd. Rescript. Ved allerh. Rescript til Biskoppen over Fyens Stift, af 14de Octbr., er, i Anledning af indtraadt Vacance i Sønderhøierup og Gjestelev Sognekald i Fyens Stift, allern, fastsat følgende Omannectering af bem. Sognekald, nemlig: 1) at Gjestelev Sogn bliver at henlægge som Anner til Herringe Sognekald under Svendborg Amt, imod at Sognepræsten iblandt de paa samme hvilende Skatter, og Byrder udreder forholdsmæssig Andeel i Enkepensionen til afgangne Sognepræst for Sønderhøierup og Gjesteller Menigheder. Gyldendahls Enke, og at han taber den særdeles Lettelse i Skatter, som hidtil har været Herringe Sognekald tillagt; 2) at Sønderhøierup Sogn bliver et selvstændigt Sognekald, imod at erholde den Lettelse i Skatter, som Herringe Sognekald hidtil har nydt, indtil indtræffende Vacance i Søndernæraa og Aarslev Sognekald; 3) at Aarslev Sogn, naar saadan Vacance indtræffer, bør annecteres til Sønderhøierup, samt 4) at Søndernæraa Sogn da bør udgjøre et Sognekald for sig selv.