Corsaren, 1841-08-20
Døblers "Forestillinger i tilsyneladende Trylleri". Livløst og stille er her vel, som sagt, i politisk Henseende, men vi ere dog ikke aldeles døde. Vi ere dog Mennesker, have et Slags menneskelig Aand, og den menneskelige Aand skal have Noget at beskjæftige sig med, Sindet skal have nogen aandelig Tilfredsstillelse. Spærres dets Virksomhed i een Retning, saa aabner det sig en ny Bane og arbeider kun saa meget mere ufortrøden i denne. Kan Folket ikke beskjæftige sig med Stats maskinens Gang, saa kaster det sig over Hørspinderi-Maskinen; kan det ikke kjøbe Actier og Stemmeret i sin egen Velfærd, saa kjøber det Saadant i Limensgade-Aluns-TilberedningsAnstalten; kan det ikke med Nytte grunde over alvorlige og vigtige Ting, saa grunder det over muntre og fornøielige Dito, i hvilken Henseende det har uhindret Tænke-, Tale- og Skrivefrihed. Og hvorvidt have vi ikke drevet det i sidstnævnte Retning! Vi have erhvervet os europæisk Renommee, saa at de europæiske Renommister strømme ind til os. Fra Øst, Nord, Syd og Vest komme de og uddanne endnu omhyggeligere vor Kunstsands - næsten ganske uegennyttigt. Hvilken Sommer har det ikke været! Først Jndtoget og Hoffesterne, som vi deeltoge i - med vore Ønsker; dernæst de populaire Concerter á 1 Mk. 8 Sk. pro persona; Sommerskuespillene; de franske Skuespil, som ere ophørte - desværre, de tyd- Dito, som ikke ere ophørte - desværre, Brødrene Graffina, som endnu staae paa Hovedet for os; Prume's og Lizt's henrivende Concerter; Mdm. Schenk's stadigt udsatte Dito, o. s. v., o. s. v. Men Et fattedes os dog - Døbler. Men "han er kommen, vi have talt med ham", som Feuilleton en sagde, og han har givet Forestillinger, som hver Mand veed, og han har henrykt os - nei, ikke ganske. Og hertil er Grunden følgende: Da han var kommen, stødte Feuilleton'en i sin Trompet (der er aftegnet foran; thi Feuilleton en er egentlig en Trompeter) og sagde. "Det er en Umulighed for Eder at begribe, hvad denne Døbler er for en Kunstner. Det er umuligt, total umuligt" - Folk forsøgte, dog paa at begribe det og opdrev nogle uhyre gBegreber, som det bragte med i Theatret. En vextede at blive slaaet ihiel, heelt ihiel, af den store Kunfiner og blive gjort levende igjen, en Anden ventede, at han vilde putte Theatret med Lysekroner, Mennesker og Fæ, kort sagt: med Et og Alt, i Lommen; en Tredie forestillede sig, at han vilde gjøre "Figaro" vittig, eller "Berlingske" og "Fædrelandet" gode Venner, og, hvad veed jeg Alt, hvad man forestillede sig? Nu kom Døbler frem og gjorde Ting, som slet ikke vare daarlige: Han gav En et Tørklæde at gjemme og bad ham passe nøie paa det, men, da Mennesket skal give det igjen, er det - en Kanin; han gyder en Kjedel fuld af Vand, kaster døde Duer deri, koger det Hele, og see - Vandet forsvinder, og Duerne blive levende og flyve ud; han samler Uhre fra Publicum, kaster dem bort og gjenfinder dem - fasthæftede under en Tabouret eller hængende som Blomster paa en yppig fremspirende Plante. Man fandt det godt, man klappede, men ventede stadigt Mere - indtil hele Forestillingen var forbi, og saa begreb man da, temmelig misfornøiet, hvad man gjerne kunde have vidst i Forveien, at man ikke skulde gaae hen og see ham med Feuilletonien, men med den sunde Menneskeforstand i Hovedet. Siden den Tid gaaer det bedre, man klapper, jubler, raaber Bravo for Døbler og kalder ham frem.