Aarhuus Stifts-Tidende, 1836-07-23
Nyheder fra Udlandet. Hele Garnisonen i Paris var under Vaaben den Morgen Alibaud blev henrettet, thi der var gaaet Rygter om forventende Uroligheder. Skafottet var saaledes indsluttet af Soldater, Fodfolk indenfor og Husarer udenom, at man ikke engang kunde see derigjennem. Et Curasseer-Regiment holdt nær derved i fuld Slagorden, et andet Regiment var opmarscheret paa Boulevard noir, o. s. v. Paa selve Pladsen (St. Jacques) vrimlede det af forklædte Politibetjente, Bysergeanter og Municipalgardister. Barrieren var lukket, og allevegne havdes den strængeste Ordre til at holde Folk fra at komme ind paa Pladsen, og hvis det behøvedes, at bruge Magt. imod Magt. Uagtet der slet ikke var bekjendtgjort noget om naar Henrettelsen skulde skee, mylrede Gaderne alt om Morgenen Kl. 2 af Mennesker. En halv Time derefter blev Guillotinen reist. Delinqventen vidste endnu ikke det allermindste om, at hans Dødsstund var saa nær forhaanden. Efter at han om Søndag Aften havde sjunget patriotiske Viser og derefter længe læst i Th. Kempes Bog: "Christi Efterlignelse, var han falden i en dyb og rolig Søvn, hvoraf han Kl. 3 blev vaagnet og tilkjendegivet, at han skulde henrettes Kl. 5. Han maa naturligviis være bleven noget ilde tilmode ved dette Budskab, men det mærkedes ikke, han sprang rask ud af Sengen og forlangte et Glas Viin samt noget at spise. Men da Vinen var bragt ham, vilde han ikke drikke den, af Frygt for at man havde kommet narkotiske Jngredientser deri, for at give hans Tilstand et modløst Anstrøg. Først paa Præstens Forsikkring drak han den. Han saae derpaa ud af Vindue, og sagde til en af de vagthavende Sergeanter: "Det bliver en slemt Veir for mig idag. Han forlangte et Skrivertøi, for at skrive nogle Afskedsord til sine Forældre, men han betænkte sig igjen og sagde: "Nei, det vilde dræbe dem Hr. Abbed De hilser dem jo fra mig. Siig dem: jeg døer for Friheden!" – "Ja, mine Venner, sagde han til de Omstaaende Jeg døer for Republiken. Som Brutus vilde ogsaa jeg befriet mit Fædreland!" Nu var Klokken bleven et Qvarteer til Fem. Da traadte Skarpretteren ind med sine Folk. Disse iførte ham strax de Fordømtes Toilette. Da blegnede han men fattede sig strax igien, og bad om, at maatte rygge en Pibe Tobak endnu. Da det var skeet, kastede man det sort Slør over hans Hoved. Kl. 4 1/3 blev han sat paa Rakkerslufsen; ved Siden af ham sad hans Skriftefader, bagved en Retsbetjent. To Karether fulgte efter, den ene med Justitsbetjente, den anden med Skarpretteren og hans Vicarius For- og bag Kavallerie=Eskorte. Ved Abbedens Haand blev Delinqventen ført op paa Skafottet, som han betraadte med faste Skridt. Rank og ubevægelig som en Billedstøtte stod han, med Ryggen mod Skafottet, og hørte paa Dommens Oplæsning, ved hvis Slutning han raabte høit: "Jeg døer for Friheden!" Da rev Bødlen Sløret af ham og Skjorten ned over hans Skuldre; han saae bleg og alvorlig ud. Skriftefaderen traadte hen til ham, og Alibaud omfavnede ham inderligt, og sagde nogle Ord til ham som Jngen kunde høre. Nu bemægtigede Bødlerne sig hans Person og bandt ham til Fald brettet, medens han atter raabte: "Ned med Tyranniet!" Allerede var han bundet fast, Kniven blinkede over hans Hoved, da han med et voldsomt Ryk endnu engang vendte sig om til Siden hvor Soldaterne stode, og tilraabte dem sit sidste Farvel, og med Tordenstemme især de Ord: "En Anden vil snart hævne mig!" Under hele Executionen havde Folkemængden viist den dybeste Taushed, kun en eneste Stemme havde raabt: "Naade, Naade!" Personen, dette Raab var kommet fra, var strax bleven greben og bortført; hvem det var, erfores ikke. Dagen for Henrettelsen havde en Fremmed af høieste Rang faaet Tilladelse at see Aliband, med hvem han havde underholdt sig en Timestid. Alle ere enige om, at Fangens Rolighed og fine Udtryksmaade samt Characteerfasthed havde vakt almindelig Beundring. Den Karl er uforandret, som om han var af Jern!" havde en Skildvagt sagt, som stod inde hos ham, da han blev vaagnet op om Morgenen og forkyndt sin nære Dødstime. Selv havde han sagt i et af de sidste Forhører: "Jeg troede at redde Frankrig, naar jeg fældte ham der staaer iveien for dets Lykke. Jeg havde en bedre Ret mod Philip end den, Brutus udøvede mod Cæsar under Med- og Efterverdenens Priis. Ludvig Philips Tyrannie havde givet mig denne Ret, Og Kongemord er Retfor Den, der kun med sin egen Arm kan forskaffe sig Ret. Ministrene have jo fleregange sagt: Alle Beslutninger udgaae fra Kongen, Altsaa kommer jo ogsaa alt det Onde fra ham, Jeg vilde tillige hævne det ulykkelige Polen paa dets Forræder, og det var Ludvig Philip Polens egentlige Morder kunde min Arm ikke naae (Politipræfectens Forbud, at Bladene ikke maa optage Alibauds sidste Tale i Retten, hvoraf foranførte er et Brudstykke, har sat hele Paris i Bevægelse, og det endnu mere end hele Processen.