Ribe Stifts Adresseaviser, 1848-11-17
Et Rygte, som skal være kommet over Tønder, fortæller, at Hertugen af Augustenborg er bleven skudt paa Graasteen. (Brudstykke af et Brev). - - Skjøndt jeg ikke tør dadle den Politik, som Ministeriet har fulgt i denne Sommer, fordi jeg ikke kjender de diplomatiske Hensyn, som kan have bestemt dets Fremgangsmaade, saa troer jeg dog, at naar hine Hensyn ikke inden Foraaret have ført til en hæderlig og fordeelagtig Fred, saa er der ved hiin Hensyntagen vistnok skeet Diplomatien al fornøden Fyldest, og Danmark bør da vist for Fremtiden gaae selvstændigt, og, med Hensyn til Diplomatien, maaskee endogsaa noget hensynsløst frem, og sætte sin Politik fornemmelig i den korte Regel: at det aldeles ikke meere vil indlade sig i nogensomhelst Underhandling om Fred eller Vaabenstilstand saalænge Fjenden staaer norden for Eideren. –Med al den Kraft, som Nationen er istand til at udvikle, bør det derefter begynde Krigen til Foraaret og fortsætte den baade tillands og tilvands med utrættelig Udholdenhed, og, om det skulle være fornødent, i flere Aar. – Den største Ulykke der kunde flyde af en saadan vedholdende Opbydelse og Anstrængelse af alle Landets Kræfter, var kun den, at Landet kunde blive fattigt; men en saadan Ulykke er dog i Sandhed for Jntet at regne i Sammenligning med den uoprettelige Ulykke og utaalelige Ydmygelse, som maatte være en nødvendig Følge af en ulykkelig Fred med Tydskland. Dersom man, istedetfor at neddæmpe, søgte at forøge og styrke den krigslystne og selvopoffrende Stemning, der rører sig hos hele Nationen, saa vilde den blive istand til de største Anstrængelser og udvikle en Energie, som nødvendigviis maatte skaffe det i høi Grad andre Nationers Agtelse, og dette var vistnok tillige det sikkreste og det kraftigste Middel til at skaffe Nationen baade Venner og Allierede; thi da ville vore Naboer tilsidst bjælpe og af Agtelse og Kjærlighed, og den Hjælp vilde være baade fordeelagtigere og hæderligere end den, som vi kunne tiltrygle os ved Bønner og ydmygende Eftergivenhed. Man maa ikke indvende herimod, at Danmark kunde ved en saadan Politik paadrage sig Stormagternes Vrede og Hevn; thi det forekommer mig, at der hører en forunderlig forknyt Phantasie til for at udmale sig i Tankerne det Skuespil, at Europas Stormagter vilde udsende Hære og Flaader til at angribe og overvælde et lille kjækt, enigt og selvstændigt Folk, fordi det med Dristighed og Udholdenhed nødværgede sig mod et 30 Gange større Folk, der med blodig Uret har væltet sig ind paa det med den uretfærdigste af alle Krige. – En saadan Feighed vil nutildags ikke kunne skee; thi det er ikke længere Kongerne og Diplomaterne alene, som skalte og valte med Nationernes Ære og Lykke, men det et tillige Nationerne selv, som raade for Krig og Fred, og naar man maae erkjende dette, saa paatrænger det sig enhver, at det er umuligt at lignende skamløse Scener som Polens Deeling skulde kunne gjentages i vore Dage, og allermindst at saa høihjertede Nationer, som de frie og tappre Franskmænd og Englændere, vilde række Haand til en saadan Feighed og verdenshistorisk Scandale; – alene Stormagternes gjensidige Jalonsie vilde ikke tilstede, at noget Saadant kom istand. - Og dersom nogen føfarende Nation vilde formene os i at blokere de tydske Havne, saa maatte vi tilsøes med vore Kanoner forsvare vor Ret til at føre Krig med vore Fjender. - Og skulde vi herved paadrage os Krig med det halve Europa da er det hæderligere, og altsaa ogsaa bedre at ligge under fordet halve Europas Magt, end at bortgive uden Kamp vor gode Ret, vor Agtelse for os selv og vor Agtelse hos andre Nationer alene af Frygt for diplomatiske Trudsler, der aabenbart ikke have meere eller anden Betydning, end den, som vi selv give dem ved at agte paa dem. Altsaa Krig med Tydskland tillands og tilvands og Tydskland vil visselig for blive kjed deraf en Danmark.