Viborger Samler, 1777-07-21
Mandagen den 21 Julii gang. Almamulims Tildragelse. nder Regieringen af Gingiekan, Overvinderen af Morgenland, levede i Samarkande en stor og riig Kiøbmand, ved Navn Nuradin, Hans Forraadshuuse vare opfyldte med alt, hvad Natur og Kunst frembragte af det rareste. Aldrig saasnart saae han noget nyttigt eller sælsomt, førende han uden Afladelse stræbte efter at faae det i Besiddelse. Hans Fragtvogne fyldte Veiene, og hans Skibe Skibe bedækkede Havet. Fra hvad Kant Vinden, end blæste, saa tilførte den ham Skatte. Dog kunde alle disse ikke bevare ham for en besværlig Sygdom, som han faldt udi, men dog haabede han ved fordoblet Flid i sine Forretninger at blive løs. Han gjorde nye Udkast, men fandt snart, at han til sit Ondes Afhielpning havde gandske andre Midler behov, end dette Slags Adspredelse. Han unddrog sig derpaa all Arbeide, og søgte ved en kostelig Pleie, og allehaande Lystigheder at oprette sin forfaldne Sundhed; men forgiæves. Lægerne maatte søges. Disse Livets Voldgiftmænd var strax ved forste Vink ved Haanden, og opfyldede Sygekamret med Essenser og styrkende Midler. Oceans skiønneste Perler bleve opløste, Arabiens Krydderier forødede, og alle Naturens Kræfter opbudne, for at forskaffe Nuradins Levegeister et nyt Liv, og hans Blod en balsamisk Dyd. Jntet ville slaae an; den Syge blev sørgmodig, og ærgrede sig over, at de timelige Skatter ikke kan hielpe, og at Sundheden, ikke er tilkiøbs. Yderligheden af den Afskye, som han imidlertid havde for Døden, indgav ham immer Haab om at leve endnu nogle Aar. Endelig da han eengang havde tilbragt Natten i en dødelig Svaghed, lod han sin eneste Søn, Almamulim, komme for sig. Min Søn, sagde han til ham, da han havde ladet Betienterne gaae ud, see dog, hvad for svage og skrøbelige Mennesker viere. Endnu for nogle faae Uger var din Fader en anseelig og lykkelig Mand, frisk som en Foraars Rose, og stærk som Cedertræet paa Biergene. Asiens Folkeslag drak hans Dug, og Handelen blomstrede, med Lyst under hans Skygge. Misundelsen stirrede paa mig og sukkede. Han er et Træe, sagde den, hvis Rødder række til Vældene af Floden Oxus, og hvis Greene brede sig allevegne ud. Hans Styrke trodser Vindenes Magt; Klogskab stytter sig til hans Stamme, og Lyksalighed smiller paa hans Top. Men nu, Almamuliim, see hvor henfalden og nedslagen jeg er, betragt mig, og giv agt derpaa. Jeg har drevet Handel, og Vindingen har fulgt alle mine Foretagender. Overflødighed hersker i mit Huus, og mine Betienteres Antal er stort Alligevel har Verden dog ikke seet uden en Deel af mine Rigdomme. Det øvrige er indsluttet i et Taarn, og nedgravet i underjordiske Huuler, som dette Pergament, jeg her leverer dig, skal underrette dig om. Jeg tog i Betænkning at bruge denne anden Deel af min Formue, for ikke at opvække Misundelse og Rovbegierlighed mod mig. Endnu i ti Maaneder havde jeg foresat mig at handle, og saa at begive mig med alle mine Skatte til et andet Land, hvor en riig Mand har mindre at befrygte. Der ville jeg i Syv Aar opofre mig GlæFf den den og Fornøielserne, og siden efter sige Verden, Farvel, for ene at tænke paa Døden. Men jeg foler min Ende allerede at nærme sig; Blodet styrk nes i mine Aarer, og jeg vil hermed tage Afskeed fra Frugterne af min Flid, og overlade dig dem til en fornuftig Brug. Tanken, saasnart at forlade sine Skatte, foraarsagede Nuradin en saa heftig Smerte, at han blev gandske overvældet. Han forfaldt nogle Minuter i Raserie, og gav sin Aand op, saasnart han kom lidet til sig selv igien. Almamulim elskede sin Fader, og tog sig derfor dette Dødsfald nær. To Timer forblev han i en dyb Eftertanke, uden engang at betragte det ham overleverede Pergament. Derpaa begav han sig, som en høist bedrøvet Mand, i sit Kammer, og giennemlæste der rolig Fortegnelsen paa sine umaadelige Riigdomme. Han befalede at foranstalte sin Faders Liigbegiengelse med en beskeden Pragt, og Nuradins Søn tilbragte begge de følgende Nætter med Undersøgelsen af Taarnet og Huulerne, hvor han forefandt Skatte, der endnu langt overgik hans Jndbildning. Da han ikke var opdragen i Herlighed, men med stor Maadelighed, saa kiendte han de Fornøielser, elser, man med Omkostninger maa forskaffe sig, fra ingen anden Side, end af den Attraae, han undertiden havde følt, naar han havde seet unge Folk af sin Alder øde deres Penge. Han indbildte sig altsaa, at de Ting, han hidindtil forgiæves havde ønsket sig, nu kunde tilfredsstille ham, og giøre ham til det allerlykkeligste Menneske. Hans første Omsorg gik ud paa et prægtigt Kiøretøi. Betienterne bekom rigelig besatte Klæder, Hestetøiet var af Guld, han udkastede store Summer iblandt Almuen, der betalte ham med muntre Skraal, som kuns tiente til at gjøre ham desmeere, stolt. Adelen ansee ham med Forbittrelse, Ministerne forbandt sig imod ham, og Generalerne svor hans Undergang. Almamulim mærkede den Fare, der truede ham, stillede sig ganske ydmyg og nedslagen an imod sine Fiender, og formildede dem ved Guld, ved Juveler og de dybeste Bukke. For ikke saa meget at være udsat for Virkningerne af deres Gevalt, søgte han at oprette et Forbund med een eller anden Tartarisk Prinds, og bød, for at bekomme en Kone af fornemme Stand, saadanne Summer, der kunde have betalt nogle Kongeriger. Hans Ansøgninger bleve afviiste, og selv hans Gaver afslagne. Kuns en Prinsesse af Astrakan fandtes, der tillod ham, at gjøre hen, de de sin Opvartning. Siddende paa en Throne, tog hun imod ham. J kongelig Pragt glimrede hun af Demanter fra Golkanda, hendes Øine funklede og syntes at befale; hendes Pande var Majestætens Sæde. Almamulim syntes ganske at være uden for sig selv af Frygt, i det han nærmede sig. Hun saae hans Forvirring, og foragtede ham. Denne elendige, sagde hun, er for frygtsom til at udholde min Glands, og lader sig dog komme i Tankerne at blive min Overherre. Pak dig, og nyd dine Riigdomme med en nederdrægtig Pralen. Du er fød til at være riig, men aldrig til at blive stor (Resten følger:) Nyeheder.