Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-05-30
Anmelderen i Litteraturtidenden erklærer vel at det er værd at undersøge, hvorvidt vi kunne være fornøiede med Hr. Grunu ig Oversættelse; men finder man da ogsaa, efterat have læst Anmeldelsen tillende, at den Sag er undersøgt som den bør, Eiler findes der da slet intet godt i denne Oversættelse, og hvis saa er, kan man da bedømme dens Værd, uden at kjende begge Dele, Anmelderen lover at give nogle Prøver af Stilen, og den Frihed, hvormed Hr. Grundtvig har oversat, og disse skulle da sætte Enhver istand til let at bedømme det Hele. Og hvilke ere nu de Prøver, Omtrent hvad vi før have seet: et Register over Talemaader og Ordsprog, en Række af Sætninger, tagne ud af deres Forbindelse, og endelig nogle sammenhængende Stykker af Originalen, anførte med hosføiet Oversættelse. Kan nu dette være tilstrækkelig for at bedømme et Værk paa henved 100 Ark, Hvad nu de af Anmelderen anførte saakaldte Særheder i Sproget angaaer, saa er her ikke Stedet til at gjentage dem; man see dem efter i Litteraturtidenden og dømme saa, om de ikke ere gode gamle danske Talemaader, som det var bedre at gjemme end udstøde af Sproget. For dog at nævne et Par, tages her de allerførste: "At give Saxo Skam til Tak! – "at hielpe en Oversættelse paa Fode. - Holberg en Mand med de store Hoved, de skarpe Øine, den rappe Tunge og den skrappe Pen" o. s. v. Fortjener nu dette at kaldes Særheder, Ere ikke de 2 første almindelig bekiendte og brugte Talemaader, Og har ikke Hr. Dr. i det sidste med faa Ord, dog paa en treffende Maade skildret Holberg saaledes som det kunde være passende, hvor han kun omtaltes i Forbigaaende, En anden vilde maaskee have skrevet mere og udtrykt mindre. Og nu i det Hele de mange Ordsprog, der findes i Oversættelsen, udtrykke ikke de som oftest paa en træffende Maade Kjærnen af Saxos Mening, og bidrag til at give Foredraget den Livlighed og Fynd man just maa finde stemmende med hine Tiders trohiertige og kraftfulde Karakteer. At Ordsprogene ere en saare vigtig Deel af vort Sprog, det sees jo aabenbar deraf, at det besidder en saadan Rigdom af samme. Skulle vi nu udstødt disse og ikke hellere gjemme paa dem, som et karakteristisk Billede af Sprogets Aand? At mangt et allerede kan være glemt, er Skade; at mange kunne falde uvante og stødende for Nutidens Øre, er heel rimeligt. Men betænkes maa det jo og at det Sprog, hvori den senere Tids i mang Henseender unaturlige Aand har afpræget sig, er heel forskjelligt fra den Tale, der fordum lød i Heltelag. Skulde nu de hensovne Fædre stige frem af deres Grave for at vorde kraftløse som deres Ætmænd, det er Helteskygger; de bør fremstaa i en Dragt, der er dem værdig, og deres Kjæmpeaand føre et Sprog, der vidner om Kraft. Men hvor er nu den Mand, der har viist at han bedre kjendte dette Sprog end Hr. Sr. Jmidlertid er det jo naturligt, at naar man lægger an paa, at udhæve de enkelte Talemaader og Kraftudtryk, for at samle dem i en Dynge, at de da maa tabe deres Virkning og stundom synes stødende; thi saaledes henkastede have de jo ingen videre Betydning. Det er ikke meere Oversættelsen, jeg har for mig, og kan ligesaalidt gjøre mig nogen rigtig Forestilling om samme, som om Blomsten, hvis afpillede Blade jeg seer henkastede i en Dynge Men, indvender man, Saxo giver ikke Anledning til de mange Ordsprog, som Oversætteren har anvendt. Denne Paastand er neppe rigtig. Enhver opmærksom Læser af Originalen maa dog vist tilstaae, at Saxo flittigen har søgt at anbringe sententieuse Udtryk og Antitheser, og høist rimeligt er det, at han vilde have brugt langt flere om han havde skrevet i sit Modersmaal, og ikke følt sig indskrænket af de Baand, et fremmed Tungemaal paalægger Enhver, selv Mesteren, Men maa man da ikke tilstaae, at Oversætteren, ved at benytte Modersmaalets Rigdom paa slige Ordsprog, skriver i Saxos Aand. En sand Fortjeneste er det unægtelig af Hr. Gr., at han har benyttet denne Leilighed til, ikke i et tørt Register, som man kun vilde lægge hen og glemme, men i et livligt, aandfuldt Foredrag, at samle og opbevare denne Skat af Ordsprog, kjærkommen for Enhver, der inderlig elsker sine Fædres Tungemaal. Og ville vi nu tage Hensyn til Oversættelsens Bestemmelse, især for menig Mand, da er det upaatvivleligt, at Hr. Gr. intet heldigere Foredrag kunde have valgt til at gjøre sin Oversættelse kjærkommen og brugbar for samme. Læse de ikke den, da læse de vist ingen; det er Jndsenderens faste Overbeviisning. Men skal nu den mere Dannede støde sig over enkelte Udtryk, der kunne falde hans Øre uvante, eller over enkelte Provincialismer, det jo dog var umueligt at undgaae for den, der leverer en saadan Oversættelse. Tonen, som gaaer gjennem det Hele, er vist ægte dansk, og hvor der kun slaaer et ægte dansk Hjerte, hvad enten det saa er under Stjernen eller Koften, vil den vel ogsaa finde Gienklang.