Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-03-22
Vilde man, efter Forfatterens Mening, henrette Forbryderen i Fængslet, og derpaa lade hans Død offentlig bekjendtgjøre, saa kan jeg ikke indsee, at der kunde høstes større Nytte deraf, end naar der læses i Aviserne, at en Forbryder er bleven henrettet i Constantinopel. Det ligger engang i den menneskelige Natur, at det, der skal gjøre stærkt Jndtryk paa os, maa skee paa en beskuelig Maade. Hvoraf kommer det vel, at endog det følsomste Menneske med største Koldsindighed kan læse i de offentlige Tidender, hvorledes nogle tusinde Mennesker ere faldne i et Slag, hvorledes et Skib med en Mængde Folk er blevet opsluget af Bølgerne, medens det samme Subject ikke kan taale at see en Forbryder halshugges, Et Slag, hvor mange Tusinde nedskydes, sønderhugges og saares, hvor der strømmer Blod, som Vand, gjør intet synderligt Jndtryk, fordi man ikke seer det, og et eneste Menneskes Henrettelse kan være os saa rædselfuld, i det Øieblik vi see det, Gives der vel et uomstødeligere Beviis for, at det Exempel, man har for Øinene, virker tusinde Gange saa stærkt som det, man hører omtale? Det er ikke Straffens idelige Gjentagelse, heller ikke dens Strænghed, men det er dens Beskuelighed, som gjør varigt Jndtryk og som følgelig afskrækker andre fra at begaae Forbrydelser. Den eneste Anke, man maaskee med nogen Grund kan have mod offentlige Henrettelser, er, at de skee alt for middelbart ved MenneskehænFranskmændenes Guillotine fortjener i der. den Henseende at foretrækkes.) Der ligger al*) Guillotinen blev, som bekjendt, opfunden i en meget menneskekierlig Hensigt, hvilken dens Mis tid noget humant i den Tanke, at ikke Menneskehænder, men en livløs Machine er det blodige Redskab, som i saadanne Tilfælde skal hevne Retfærdigheden og befæste den almindelige Sikkerhed. At see det ene Menneske udrydde det andet af Verden, og med dette maaskee en heel Generation, er, om det end skeer i Justitiens Navn, altid noget rædsomt, som man hellere maa ønske fuldbyrdet. ved en livlos Gienstand end ved en Skabning, der er af samme Stof som vi. Vel mener Forfatteren, at Almuen (hvorfor just Almuen?) ikke gjør sig saa rædsom en Forestilling om Døden, og at en lidenskabelig eller ond Forbryder, for at opnaae sin blodige brugelse under den terroristiske Regjering i Frankrige ikke kan forbunkle i mindste Maade. Nationalforsamlingen raadførte sig i Aaret 1791 med adskillige Mænd om Udfindelsen, af et Middel, hvorved den, der efter Loven dømtes til at døe, kunde skilles ved Livet paa den mindst smertelige Maade. Man foreslog Guillotinen og spurgte det chirurgiske Academie til Raads desangaaende. Man blev nu overbeviist om, og inddrømmede eenstemmigen, at dette Redskab skilte Hovedet fra Kroppen i et næsten udeleligt Øieblik. Hensigt, ikke frygter saa meget for offentlig at henrettes, da han dog er underkastet ved en naturlig Død at martres paa sin Sygeseng; men han har vel neppe beregnet, at der er en himmelhøi Forskiel imellem at forudsee den sikkre Død, og at døe paa sin Sygeseng, hvor næsten aldrig Haabets Soel gaaer aldeles ned for os; at der er Forskiel imellem, ikke at kunne leve længere, fordi Legemsbeskaffenheden, ikke tillader det, og at døe, fordi man har forbrudt Livet. Der gives faa Mennesker, som hvor kjedde de end ere af at leve, ikke gjerne vilde nyde Livet i det Øieblik, at Døden svinger sit Glavind over deres Jsse. Der er ingen skrækkeligere Vished i den hele Natur, end den, at man skal døe. Menneskene ligne heri Børn, som ikke frygte for Spøgelser, saalænge det er Dag, men skjelve som et Espeløv, naar Natten nærmer sig. Den meest forstokkede Forbryder, som trodser Døden nok saa meget, saalænge han lever, skielver dog i Hjertet, naar han med Vished veed, at han skal døe, og skjønt man ideligen beraaber sig paa, at der gives Mennesker, som gaae deres Død koldsindigen i Møde, saa strider dette dog saa meget imod den menneskelige Natur, at man bestemt kan paastaae: det ger et masqueret Mod. Deres tilsyneladende Kjekhed bestaaer i det Høieste kun i at kunne skiule deres Feighed. Man bør her ikke bedømme Mennesket efter det Udvortes, som saa let skuffer, men man bør dømme efter det, som vor Kundskab om den menneskelige Natur og Aarhundreders Erfaring siger os.