Adresseavis for Børn, 1780-09-27
Bekjendtgjørelse. Det bliver herved bekjendtgjort for alle vore unge Læsere, at det smukkeste Ansigt kan vanzires ved et affecteret Væsen. En læspende Tone, en tvungen Mine, udstuderete Øyekast, efterabet Følsomhed ere Grimacer, som vanskabe det, de gjøre sig Umag for at forbedre. Det naturlige Jndtagende og den sande Uskyldighed giver ethvert Ansigt den høyeste Tækkelighed. Hvor Øynene ikke ere øvete i nogen Kunst, og Jlden i dem antændes af Hjertets Følelse; hvor Frimodighed, Munterhed og Vittighed herske, der er hvert Øyekast indtagende, omendskjønt der er ingen overordentlig Skjønhed, ingen usædvanlige Lineamenter, og ingen fortryllende Mine; thi Skjønheden i sig selv, om vi endog slet intet finde at udsætte paa den, opvækker meere vor Beundring end vor Kjerlighed, da det Angenemme og Yndige derimod sikkert rører og bestandig fængsler vort Hjerte. Alt det kunstlete Væsen gjør derfor vore Jomfruer mindre smukke. Naar Naturen har malet saadanne Roser paa deres Kinder, som ingen Maler kan tegne, bør de ikke ved usle Kunster forderve samme. Men ere de ikke af Naturen blevne bildete saa skjønne, saa skulde dog deres kunstlete Omhue være dem til Skade, og blot tjene til at forhøye deres Feyl og Mangeler. Den prægtige Pynt trækker vel Øynene til sig; men det mindre Smukke sees da og desto mere. Naturen kan feyle, men sjelden behøver den Kunstens Hielp. Den er altid vore Jomfruers bedste Veninde, og dannede dem visselig ikke, forde paa en uret Maade skulde forbedre dens Gierning. Til Oplysning herom kan tjene følgende Fabel. Om Gaasen og Svanen. En tvungen, tosset og forfængelig Gaas, som havde den høyeste skrallende Røst iblandt hele Flok for Børn. ken, gjorde engang med Stolthed og oploftet Hals alle de øvrige Gjes Rangen stridig. Jeg maae ret le af Menneskene, sagde hun, de snakke om, at Giessene vralte i deres Gang: men see engang her. – er det ikke en aabenbare Bagtalelse, intet stolt Menneske kan gaae saae rank Hiin Paafugl der henne, ach Himmel, hvor forgabet er ikke den forfængelige Skabning i sin prægtige Gumpe. Og dersom vi vare begge to afpillete, saa vilde jeg vædde, at en Gaas er en langt deyligere Fugl. Naturen bedækker sine Vanskabninger med en deylig Klædning, paa det den kan skjule sine egne Feyl. Dersom Giessene ikkun vare smyk kete med halv saa mange Zirater, saa skulde Menneskene visselig ikke meere beundre Paafuglen, Ney i Sandhed skulde de ikke. Under saadanne Pralerier gik den over Engen, og den hele svadsige og snaksomme Gaaseflok ledsagede den paa hendes Spadseregang. Solen kastede sine Middags Straaler ned paa dem, og Svaner nerne spillede i den derved liggende Søe; deres sneehvide Fjedre og deres stadselige Stolthed pirrede atter vor Gaases Galde. Der see vi nok et Exempel, raabde hun, paa en opblæst Stolthed og utaalelig Hovmod – See engang til disse arme Skab, ninger, see, hvor de ville efterabe mig, vil nu enhver Fugl stryge om paa Vandet, for man veed om os Gies, at vi kunne svømme? Jeg skal snart ydmyge dem, og de skulle føle deres egen Uformuenhed. Saa sagde Gaasen, og med udbredte Vinger flagrede let hen af Vandet; dens Bryst blev oppustet og svællede op, den udspredede sine Fjedre, og vilde efterabe Svanens prægtige hvælvete Hals Men Foragt og Spot fulde hende, og en lydelig høy Latter rystede hele Søen. En Svane, som udmerkede sig fra de øvrige, skjød frem, og tiltalede den narriske Gaas saaledes: Seer du, opblæste Ting, at alle bele din Forfængelighed. Disse vigtige Miner, som du gjør dig, røbe din Uduelighed, og vidne tydelig nok, hvad du er for en Jblandt den store Flok af dine Lige skulde du have undgaaet offentlig Latter, og man havde da til dit eget Bedste holdt dig for en god ærlig braltende Gaas. Efterabete tossede Grimacer vise altsaa Narrenes Stolthed, og de, som paa denne Maade ville tænke at forbedre Naturen, blotte just deres egne Mangeler.