Aarhuus Stifts-Tidende, 1835-03-14
Hvad Forfatteren af den i Aarhuus Stiftstidende No. 21 indrykkede Artikel har forudsagt, er indtruffet: den har fundet Gienklang i mangt et ærligt dansk Hjerte, som ei har ladet sig bestikke af de sanqvinske Forhaabninger, Nutidens Ordførere nære; men den har ogsaa fundet Modsigelse, navnligen i Kjøbenhavnsposten No. 46. Denne Modsigelse vilde intet Svar fortjene, naar den ei kunde betragtes som Udtryk af en Aand, der, ligesom i Bevidsthed om sin Afmagt, ei forsmaaer at gjøre sig gieldende ved aandløse Vaaben. Denne Uaand fortjener, at vi bekæmpe den; det skeer, idet vi bekæmpe Jntolerancen. Thi det er just en af vor Tids meest skjærende Modsigelser, at dens Ordførere, over al deres Raaben paa Menings- og Yttringsfrihed, glemme, at indrømme Andre den. Dette uskatteerlige Gode skal kun være til for dem; der skal ingen Sandhed gives uden den de udgive derfor, ingen Ret, uden den, de anmasse sig; ingen Frihed, uden den, at være deres Slave. De opponere mod alt Bestaaende, og denne Opposition er deres Jdol, men at opponere mod dem selv, er en af de Synder, som aldrig forlades, hverken i dette Liv, heller i det Tilkommende. At denne Jntolerants maa lede til Fanatisme, er klart; men hvad den politiske Fanatisme har forud for den religiøse, er ikke let at indsee. Den opmærksomme Jagttager vil have bemærket, at ligesom et stort Schisma truer at indtræde i det religiøse Liv i Danmark, saaledes er det allerede, skjøndt uformærkt, indtraadt i det politiske. Endogsaa Dagsliteraturen bærer Vidne derom. Medens Nogle af vore Publicister, uden at miskjende Tidens Fordringer, ere vaersomme i, at stemme ubetinget for deres Tilfredsstillelse, og med Ærbødighed holde Hævd over alt det Gode i vor Forfatning, om det end skulde have den i visse Øine utilgivelige Feil, at være ældre end fra igaar, gives der Andre, som rive ned paa Alt, hvad de ikke selv have bragt istand, og slaae om sig med "Optimister", "Servile", "Conservative o. s. v., saa Man, om Man ikke har bedre Forstand, maa blive angest og bange derved. Endogsaa Ordet "loyal bliver, i disse Personers Mund, tvetydigt, om ikke skjældende. Saaledes har ei engang Sproget mere nogen Helligdom for en saa fordærvet Sands. Jeg gaaer over til, nærmere at belyse den mod mig rettede Artikel i Kjøbenhavnsposten, der af Redacteuren, er indledt paa en Maade, som er den værdig. At jeg har angrebet Stændersinstitutionen og den derved oplivede Almeenaand, er en af disse rask henkastede Beskyldninger, paa hvis Sandhed Jngen troer, ei engang Den som gjør dem. Hvad jeg har angrebet, er kun fremmede Spøgelser, som begynde at gaae igjen her i Danmark, hvor de søge at tilsnige sig en Jndfødsret, de aldrig ville erholde; hvad jeg har angrebet, er ingen Jnstitution, mindst den Stænderske, ingen Aand, mindst Almeenaanden. Jeg har kun yttret min Mening om et vigtigt fædrelandsk Æmne, idet jeg overlod Andre, at yttre deres. Men allerede det er en utilgivelig Brøde, jeg har en anden Mening end Kjøbenhavnsposten, altsaa maa jeg slet ingen Mening have, idetmindste ingen yttre, Menings- og Yttringsfrihed er kun til for Kjøbenhavnsposten, for mig ikke. Skal dette hedde Almeenaand, da bidrager jeg gjerne Mit til at nedmane den. Jeg valgte til Motto nogle Stropher af et Digt, som Kbhonsp. stræber at gjøre latterligt, skjøndt det just er Kjøbenhavnsposten selv, som for ikke længe siden, har brag dette Digt for Lyset. – Dengang var Digtet smukt og godt, nu derimod, da det citeres i Aarhuus avisen, finder Kjøbenhavnsposten det meningsløst. En saa stakket Hukommelse er, hos en Publicist, utilgivelig. Hvad han i dag indfører i den læsende Verden, kan han ikke i Morgen nedrive, uden at bære Brænde til sit eget Baal. Vil han stille sig i Spidsen for Døgn literaturen, bør han dog idet mindste ikke drive en saa skjærende Spot med sit eget Hverv. Vil han, i sit Fireogtyvetimersliv, bestorme, hvad Aarhundreder have bygget, bør han vogte sig for, at parodiere Saturn ved at opsluge sine egne Børn.