Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1807-11-10
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn de BorgerskaFemte Aargang. No. 9. Udgivet og forlagt af J. Varsel, trykt i Kjøbenhavn, hos P. H. Herrer Enke. Tirsdagen den 18 November, 1807. Ruinerne. i conlid at tale omkaldt, ubere Fabriker vort Would harren up thi soull, troede chy noug blood Make thi to ere, like stars, stort from ther opheres. But this eternal blagon must nor de to cars af heel and blaad. J habespeer. Loddet er kastet – Danmarks Stolthed er i Fiendens Vold Saaledes lod det første Budskab, som, efter tre Nætters Rædsler, bragtes mig. Jeg modtog det omtrent med samme Folelser som Efterretningen om en af Lægerne op givet Vens Død. Mine matte Øienlaage, min ængstede Siel længtes efter Hvile. Men Bombernes Drøn bragede endnu for mine Øren; mine Øine blændedes endnu af gloende Kugler, og Brandpile. De Døendes Rallen, de Saaredes Jammerskrig gjennemskare som Dolkestik mit blødende, sønderknuste Hierte. Ryggende Steenhobe, forarmede Familier, mit Fædrene*) Jeg kunde udfolde en Fortælling, hvis mindste Ord vilde sønderrive din Siel, isne dit Blod, drive begge dine Øine, liig Stjerner, ud af deres Fredse. - Men dette evige Malerie er ikke for Øren af Kjød og Blad. lands krænkede Ære, Dannebrogs Stolthed i Fienders Hænder, disse rædsomme billeder svævede uafladelig for min Phantasie, min dømmekraft var for svag til at formilde, og endnu langt mindre til at forjage dem. J denne skrækkelige Stemning - i denne Kamp mellem Aand og Legeme, kastede jeg mig hen paa mit Leie, for i Søynens trygge, blide og husvalende Arme at væbne mig mod alle disse Forestillinger, der, ligesom en brusende Strøm, voldsomt trængte sig ind paa min Siel, og overtraadte den koldere Fornufts Dæmninger. Mere vaagende end sovende forfulgtes jeg lige indtil Midnet af disse martrende Gjenfærd. Jo mere jeg væbnede mig imod dem, desto voldsom mere overvældede de mig. Men med eet for rekom det mig som jeg befandt mig i St. Pouls Kirke i London, Kirken, oplyst med mange tusinde Voxlys, var fuld af Mennesker. Store Laurbærkrandse omslyngede Alteret. Menigheden istemte en Lovsang til Gud som havde kronet de brittiske Vaaben med SeierEn blind Olding med Krone paa Hovedet, og indhyllet i en hvid Kjortel med blodrede Pletter, stemte med sammenfoldede Hænder og Øinene vendte til Himlen, knælende for Alteret denne høitidelige Lovsang. Jeg nærmede mig hen til ham og sagde: kronede Mand, hos du end er, Engel eller Damer Forlod dette fyndige Sted. Bespot ikke den Gud, som har skabt dig og hele Verden, Vild, at der er en Alfader over dig, som seer og prøver dine Gjerninger. Viid, at der kommer en Dag, hvor ogsaa du kan vente din Dom. Forlad disse Gudsbespotteres Samfund. Vær Mand, og betænk at man kan skuffe alle, kun ikke den Evige Følg mig, jeg skal vise dig dit Værk, og naar du har seet det vil du neppe beskylde Himlen for at have været Medvider i en Røverfærd. Han fulgte mig førend jeg endnu havde udtalet disse Ord, og i et Nu befandt vi os begge mellem Ruinerne af Dannerkongens ødelagte Hovedstad. Fro nede Mand. - sagde jeg - du er Fader, Christen og Menneske; du staaer ved Gravens Bredde og veed ikke hvilket Øieblik du skal aflægge Regnskab for Herrens hellige Domstoel! See her dit Værk, og skjelv. Bed Gud om Forladelse for din Synd, dersom den ikke er for stor til at kunne forlades. - Mit Værk, svarede han med en hævende Stemme - mit Værk, veed du da ei at Regenters Navn ofte er et uskyldigt Redskab i Trædsthedens og Herskesygens Haand, Hvorvidt dette kan gielde om dig! - svarede jeg - det maa den retfærdige Gud dømme, men du har selv tileg. net dig Værket ved at lovsynge Himlen for dets gode Udfald. See her denne Steenhob for fire Dage siden var den et Tilslugested for svage og fattige Oldinger. Her havde Velgjørenheden opreist sig et Alter; her fandt den Trængende Bestand og Lise. Men disse Bom der have fordrevet dem alle og knust mange. See hist disse ryggende Steenhobe! Her stod forhen et Herrens Tempel. Her sendte et uskyldigt, lykkeligt Folk sine Bønner op til Gud og takkede ham med varmt Hjerte for den Fred, han skienkede det. Her blev din kronede Frænde, som dine vilde Krigere nu forfølge med Jld og Sværd, salvet for Guds Aasyn; her svor han den høitidelige og trolig opfyldte Eed, at regjere sit Folk med Retfærdighed, at handle overeensstemmende med Guds og Naturens Bud mod Dig, mod hele Verden. Her flød Dydens Lærdomme fra Guds Tjeneres Mund; her indviedes. Folkets ypperste Lærere og Sjelesørgere; her rakte Bruden Bruddommen sin Haand, knælende for det hellige Alter - dette Dydens og Religionens Tempel har du forvandlet til Gruus. Dets stolte Taarn, hvis Klokkelyd indbød Folket til hellig Andagt, styrtede sammen under dine Ransmænds vilde Frydeskrig. See dette stolte sønderknuste Marmorgrav mæle, Selv omstyrtet aftvinger det os sin Høiagtelse. Dine Bomber have ikke kunnet aldeles tilintetgjøre det, og endnu mindre dens Minde, som overlever Marmor. Ogsaa Gyldenløve var Kriger; men aldrig drog han i Kamp som Stiemand, aldrig overfaldt han et advaret uskyldigt Folk, aldrig hvæssede han sit Sværd mod Qvinder, Oldinger og Værgelse, aldrig paa og han sig - som din Catheart og Gambier - at segte for en uretfærdig Sag. Kom her - høiere op, her kan du det fryde dine Øine ved Synet af dit Værk. See her den øde Tomte, Der optoges Fader- og Moderløse. Der nøde de Undervisning, Understøttelse og Veiledning. Jgjennem rasende Luer have de maattet forlade dette Sted, forfulgte af dine Bomber, liig Faarene af Ulven. Hist under disse Stene ligge Frugterne af et halvt Aarhundredes redelig Stræben. Dens velhavende Beboer er nu en Betler, hans trofaste Hustru lemlestet, hans Børn dræbte. Denne fore Steenhed er Lønir er af et almindeligt Fattighuus, grundfæstet af Ædelmodigheden, vedligeholdt af Gavmildheden.