Aarhuus Stifts-Tidende, 1846-12-02
Under Debatterne i agen ang. Udjevning af Forskjellen mellem det privilegerede og uprivilegerede Hartkorn yttrede Proprietair Weinschensk: "De Discussioner, som her føres, dreie sig dog egentlig om, at den Ene vil forsøge paa at tilvende sig den Andens lovligt erhvervede Gods. Man besmykke denne Sag med saamange veltalende Ord, som man vil, saa har den dog sit Udspring fra en Kilde, som staaer i Disharmoni med selve Skriftens Ord, der siger: "Du maa ikke tage din Næstes Huus. Alle de Friheder, alle de Begunstigelser, som Bondestanden paa Retfærdighedens Vei kan opnaae, under jeg den med største Beredvillighed, og jeg har selv ofte ved mange Leiligheder, ikke med tomme Ord, men ved virkelig Gierning beviist det; men jeg forsmaaer den evige Coquetteren med Bondestanden, at man uafladelig gaaer ind paa alle de Fordringer, som den opstiller. Alt Menneskeligt maa have sin Grændse, saaledes ogsaa Bondestandens Fordringer, og jeg kan, derfor ikke andet end fraraade det hele Forslag, som Comiteebetænkningen indeholder, saameget mere som de Godseiere, der i den senere Tid have kjøbt deres Eiendomme, maae have gjort den Beregning, at disse have den større Værdi, fordi de omhandlede Herligheder vare forbundne med dem. Disse Godseiere vilde føle sig høilig skuffede, hvis de communale Byrder pludseligt bleve paalagte dem, og et saadant Paalæg vilde vistnok blive en Ødelæggelse for mangen en dristig og virksom Mand. Men kan man da nu ikke standse den Manie, som synes at gjøre sig gjældende, saa maa jeg paa det Bestemteste gjøre Paastand om, at Hovedgaardseierne gives fuld Erstatning for hvad der berøvedes dem. - Hertil svarede Kb. Ree: "Jeg kan ikke fatte det Mislige i at røre ved Rettigheder, naar disse ikke ere reelle Besiddelser, men saadanne, som den almindelige Lovgivning fører med sig, som denne har givet, og som den ogsaa kan omdanne, naar den finder dem at være i Strid med Samfundsforholdenes gode Ordning, og jeg skjønner ikke andet, end at det endog er Statens simple Pligt, ikke blot at røre ved Rettigheder af saadan Natur, men og ikke omstøde, saa dog omstøbe dem i den Form, som Tidskravet og Samfundets Bedste betinger. Heri skeer aldeles ikke Andet, end hvad Staten i saamange andre Tilfælde har følt sig forpligtet til, naar dens Bedste fordrede det. Saaledes, for at nævne Exempler, have Kjøbstæderne hidtil ved Lovgivningen en Fritagelse for den personlige Værnepligt, som Lovgivningen nu atter agter at hæve, og hvortil den, for at Retfærdigheden og dennes Krav paa ligelig Fordeling af en fælles Statsborgerpligt paa alle Classer skal skee fyldest, naturligviis ogsaa er fuld berettiget. Det gaaer ikke anderledes med Rettigheder, der knytte sig til særegent privilegerede Stænder og yde væsentlige personlige Standsfortrin, saasom de saakaldte patrimonielle Rettigheder, om hvis Ophævelse et forslag foreligger, og det Samme gjælder, naar man gaaer et Skridt videre, og hele Adelsinstitutet, om Ophævelsen af den eminenteste Rettighed, der knytter sig til Fødselens Tilfældighed, og hvortil Staten jo, naar den kommer til Erkjendelse om dette Standsprivilegiums Skadelighed, med al Føie kan, og i Tidens Løb sandsynligviis ogsaa vil, beslutte sig. Der maa altsaa i alle Tilfælde skjelnes vel imellem Eiendomsret og Rettigheder, som Lovsystemet har skabt, og paa disse er det jo ogsaa Betænkningen gjør Forskjel; i alt Fald kan Cancelliraad Ingerslev tilvisse ikke beklage sig over, at Eiendomsretten ikke tilfulde respecteres, naar den Ret, der anerkjendes som saadan, udløses af Staten imod fuldt Vederlag. Jeg maa endnu tillade mig at gjøre Hr. Proprietair Weinschenck opmærksom paa, at der dog vel er stor Forskjel paa at begjære Næstens Gods, og paa at Staten, afløser en Rettighed, der er til Skade for Samfundshelet, og herfor yder fuld Valuta i Erstatning. Skriften, som den ærede Deputerede paaberaaber sig, siger netop, at vi Alle herneden skulle være lige, og naar Menneskene i deres Samfundsindretninger, drevne af Standsegisme, ere afvegne herfra, da skal dette vel mindst kunne lægges. Skriften til Last. Den ærede Taler maa ogsaa have misforstaaet Sagen, naar han betragter den ene for Bondestandens Sag da det er Statens Opgave, der til Udjevning af skadelig Ulighed her foreligger, og det desuden ingenlunde er Bondestanden alene, men ogsaa den Jntelligents, som har og faaer Sæde blandt denne, der herved særdeles er interesseret. Ligesom jeg derfor netop deeler Mening med ham om, at der ikke bør finde CoquetteriSted med Bondestanden eller i det Hele med Standsinteresser, saaledes er det jo netop denne Coquetteren, der maa bortfalde, naar Standsforskjellen ophører, naar det i sig selv og i sin Betegnelse unaturlige Ord "Bondestand forsvinder, og der kun bliver, hvad der ogsaa kun bør være: een agerdyrkende Stand, een Landboclasse." (St. Td.)