Viborger Samler, 1782-05-27
D. C. N.C. C. De C. 119. Mandagen den 27 Maji. H. C. Beretning om Hako, Konge i Lapland. Jako, Konge i Lapland, var i sin Ungdom den berømteste Krigere i Norden. Hans Bedrifter, ere endnu indgravne paa en Stytte blandt Hangas Klipper, og hans Minde høitideligholdes endnu aarligen under Instrumenters Lyd, og ved Skinnet af de Fa Os Fakler, som Laplænderne i deres nattelige Fester antænde. Hans Uforfærdedhed var saa stor, at han torde svømme igiennem Søen Vether lige ud til Øen Vit ord. Her nedsteg han alene i en gyselig Hule, for at læse de Hexe=Tegn, der vare indgravne i en vis Troldmands Malm=Kølve, som havde der ligget under Kiæder i heele sex hundrede Aar. Hans Øine vare saa igiennemtrængende, melde de gamle Aarbøger, at hans blotte Blik kunde sløvgiøre Eggen paa en Kaarde. Og han var endnu ikke fuldt tolv Aar gammel, da han, i Overværelse af hans Faders heele Hof, bar en umaadelig Vegt en ganske halv Miils Vei. Hako var ikke mindre berømt for sin Klogskab g Viisdom. Laplænderne anføre endnu den Dag, i Dag er, to af hans Ordsprog. For at forklare det ypperste Væsens Aarvaagenhed, pleiede han at sige: at Odins Belte var altid spendt; og for at betegne, at selv det lykkeligste Livs Tilstand er uvist, sagde han: at, naar man endogsaa gleed paa den allerstærkeste Jis, saa skal man dog have Mistillid til den Afgrund, der er neden under. Men det, som i sær satte ham i Anseelse, var hans Afholdenhed og Strengheden i hans Levemaade. Han havde i sin Ungdom endnu aldrig smagt andet end Vandet, der flød blandt de isede Klipper, og han sov stedse i sin fulde Rustning med Lantsen i Haanden. Ja han foragtede saa aldeles De les al udvortes Pragt, at han ikke engang ville modtage en Øxe, der var indlagt paa Skaftet med Kobber. Dog, han blev ikke længe ved i denne Vellysters og Blødheds Foragt; snart forandredes hans Virksomhed til Dovenskab, hans Kiekhed til Qvindagtighed, og Hako endte sine Dage uden Ære og Berømmelse. En gang hændte det sig, at han efter en heel Dags Jagt befandt sig alene i en eenlig Skov. Efterat han længe havde søgt nogen Forfriskning, fandt han endelig noget Honning i en huul Fyr, og udmattet af Hunger og Møde fortærede han samme med største Graadighed. Jmidlertid var dette en ny Ret for ham, og han fandt samme saa behagelig, at han befalede, man for Eftertiden stedse skulle bringe den paa hans Bord. Nu begyndte hans Smag at forderves, ligesom den forfinedes. Almindelige og naturlige Ting smigrede ikke meere hans lekre Gane, og gradviis kom han nu i Vane med, at overlade sig til alle Overdaadigheds og Vellystens Tillokkelser. Snart troede han, at Vinen ville være et behageligt, ja end- ogsaa nødvendigt, Tillæg til hans nye Levemaade; han prøvede den altsaa, og denne troløse Saft nedsank ham lidt efter lidt i alle Drukkenskabens Uordentligheder. Vildheden tog til med Overdaadigheden, og begge formeredes saaledes Dag fra Dag, at hans Livs første Jevnhed endeligen ganske forsvandt. Han lod sine Stuen. Streger. Hvad havde han da gjort, spurgde den anden. Tænk engang svarede han hvor uforskammet, han havde hedet sin Ovn, og tørret Snee i den, som han har solgt for Salt. Ja det var forskyldt, svarede den anden Tosse, som siden gik og fortalde alle Folk det, og blev udleet for sin Dumhed. En pralede af at have giennemreist heele Europa, og i sær beseet de mærkværdigste Ting i Jtalien. Man spurde og Wenedig, og dens prægtige Bygninger. Han svarede: jeg kom just derigiennem ridende om Aftenen i Tusmørket, altsaa kan jeg ei fortælle meget derom. De andre i Selskabet sagde: Det er umueligt, da Wenedig overalt er omringet af Vand, at komme ridende dertil. Han svarede: Jh! det var jo Vinter; da jeg kom derigiennem, og jeg reed over Jsen dertil. En var for en vis Forseelse dømt til at druknes. Da han nu blev udført og saae, at Folk løb i Hobetal i Forveien for at see, raabte han: Giver eder kun Tid; thi jeg gaaer langsomt, og skal dog være en Tilskuer af dette Syn. Nyeheder.