Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-11-14
Paa langen Raft, Med Leen flad Paa Øxeskaft: Kort sagt, alt som en Tærsker-Loe, Som hvad der maae til Kvæg paa Stald. Til Knald og Fald Paa Mark opgroe, De giæsted ham, Og høsted Skam. Medrandre Ord: De paa ham foer, Som han var den Jens Langekniv, Om hvem mig Jyder har fortalt, Hvad der vel ei er Sandhed Alt, Men som dog vel har havt et Liv Engang forleden, Og slemt huseret paa Alheden. Men, Bitterdød, kanskee J havde Ret, godt Folk, Kom, lad os see Ret paa den Kniv og Dolk. Kanskee forandrer jeg min Mening, Som jeg vel ogsaa maae, Hvis vi i inderlig Forening. Skal Fienden slaae. Nu, jeg skal heller aldrig nægte, hinanden ligne de to Knægte J Tidens Spand Jo som to Draaber Vand; Thi, seer J. nu Er Krop og Hu Jo Hip som Hap, Og Skurv som Skab, Og Ræv som røde Hunde. See! Jens de heed jo begge ToOg paa Alheden, kan jeg troe, De begge gik til Gru og Grunde. 7 *) Da Somme ei er hiemme i Vort Fædrelands Geographie, Nu Langekniven, kan jeg troe, Sad hist i Haand og her i Munde, Men var dog hos dem begge To Saa det kan rime nogenlunde. Vel møder Folk Man paa sin Vei, Som sige vil, det rimer ei; At Lighed mellem Mund og Haand Er dog kun Fattigdom i Grunden, Kun som af Haanden og i Munden, Men den er dog i Tidens Aand, Og passer godt sig paa Alheden, Som J kan see herunderneden, og hvad der er i Tidens Aand, Det altid har en vigtig Grund; Thi snakker Man paa egen Haand, Saa siger Tiden, hold Din Mund, Og naar Man faaer en Dask paa Munden, Med Næver, ret i Tidens Aand, Jeg faaer vel melde om Alheden: Det er den store jydske Heed, J hvilket Amt jeg ikke veed, Men Silkeborg det heed forleden. Derover i min Barndom Til Vogns jeg alt imellem kom, Og saae, at der paa Heden grolde Kartofler meest, for Resten Rug Men kun til høist nødtørftig Brug, Og hørde at der Jngen bolde, Nu paa den egenlige Heed, Undtagen halv forløbne Tydske, Saa halv catholske, grumme brydske, Som ikke Skat og Trude leed. De kom her i den Syv Aars Krig, Og fik særdeles gode Kaar, Men trak dog siden Aar for Aar Med. Pik og Pak ad Tydsker-Riig, Og vi beholdt kun Skrab tilbage, Sam gjorde sig knap den Umage Med Tag og Fag at bøde lidt Paa Husene, de finge frit, End sige, som var deres Pligt, At giøre Husene til Gaarde; Jeg hørde meget andet Sligt, Som og maaskee kan rimet vorde; Af danske Trær, for Rimets Skyld, Jeg høist kun saa lidt Piil og Hyld Men Naaletræer, bitte smaae, Bag Tørvedigerne jeg saae, Og Kirken stod saa kort og lav Som et Kapel paa Mortens Grav. Saa tær, hvem der kun seer til Grunden, Jo Skeen i en anden Haand, Og stikker En Man lidt i Haanden, Saa holder han jo kiønt sin Mund, Og naar Man altsaa seer paa Aanden, Forstaae mig ret til Tid og Stund, Saa er dog Haand og Mund i Grunden, J visse Maader nær forbunden, Al Liighed har jo dog en Lammen, Og hvad der saadan hænger sammen, J visse Maader paa det Halve, Kan hænge sammen saa i alle. Nu veed jeg nok, jeg er en Tosse, Særdeles i Metaphysik, Og kan ei i mit Hoved rosse Den kolossalske ny Logik; Jeg veed og nok, at det a posse Ad esse skal ei holde Stik, Men see, om derfor jeg gir taft! Hvem har vel nu den Haand paa Skaft, Saa haard, og dertil uforskammet, At den tør stikke mig, naar jeg Betræder slagne Landevei, Og Tidens Aand har rigtig rammet, Og at jeg rande den, det veed Jeg med en god Samvittighed, For den Ting kan jeg saamænd vise Et heelt Læs Sort paa Hvidt, Af smaa og store Verdsligvise, Som viisde med Exempler tit, At naar Man skynder sig og læsser, Kan Posser gjerne gaae for Esser. Jeg veed jo sagtens nok en Haand, Som ei var bange for i Grunden, At næseknepse Tidens Aand, Men det var just en Haand i Munden, Og sæt, den var end i sin Kraft, Og ikke fløiet reent af Skaft, Saa, om den mig og stikke kunde, Den derfor stak mig ingenlunde, At Kniv i Mund og Kniv i Haand Jeg kalder Eet i Tidens Aand, For stak vi vore Hoveder sammen, Og kappedes i Aandens Rammen. (Fortsættes.) Forslag til et sikkert Redningsmiddel for Mennesker ved Jldsvaade.