Viborger Samler, 1775-04-10
Afskeed. fra Horsens Latinske Skole, d. 11 Octob. 1773. Hr. Peder Tetens Stifts=Provst i Ribe. (Overladt os, efter Begiering, her at indrykkes.) skeed, hvilket Ord, hvo kan nævne det uden Bevægelse? Bedrøvet er det Tillægs=Ord, Romerne have brugt, naar de nævnede den; og hvad Under, Skilsmisse efter kortere eller længere Sam Tredie Aargang. ling, ling, mon den kan tænkes, uden at erindre en tænkende om den visse, den undeblivelige Skibsmisse, som forestaaer (Gud aleene veed, hvor snart) enhver af os, ikke fra eet Sted, ikke fra nogle inderlig elskede og oprigtige Venner, men fra den ganske Verden, og alt det, vi i Verden har staaet i Forbindelse med; i det vigtige (gid ikke skræksomme Øieblik, da vi, som nogne kom af Moders Liv, igien nøgne skal overleveres til alles Moder. Bor nu enhver Afskeed opvække saadanne Bevægelser i en folende Siæl; hvad Under, om min Siæl i Dag er idel Følelse: Atten Aar, hvilket stort Stykke af de dødeliges flygtige Liv, hvilken lang Tiid, naar man seer den i Møde, skiønt ubetydelig, naar den er forsvunden, 18 Aar, siger jeg, ere næsten forløbne, siden Guds naadige Forsyn kaldte mig til dette, hvor jeg end fores i Verden, altid uforglemmelige Sted. Jeg har i denne Tiid adskillige Gange havt betydelige Leiligheder at tale af denne Lærre=Stoel til en kier Samling af ærede og elskede Venner, aldrig (det. selv vide, Høistelskede!) uden besynderlig Sinds rørelse. Med en kort Tale i ) Romer=Sproget tiltraadde jeg det mig da allernaadigst betroede Embede: alt for uværdig maatte jeg været, om jeg med en lunken Koldsindighed kunde talet om en saa vigtig Forandring i mit Liv, da jeg tvertimod mine Ungdoms=Ønsker, efter Guds urandsagelige Viisdom maatte bøie mine endda unge og vist ikke nok ovede Skuldre under saa vigtig, saa trykkende en Byrde; da jeg, selv ung, blev sat ikke aleene over en opvoxende Ungdom, for at legge Grundvolden til deres nyttige Mand= og Alderdom, ja at berede dem 1) de scolarum publicarum prærogaris. til Evigheden, men endog over ældre, ja ældgamle, for at bestyre deres Lærre= og Handle=Maade. Jeghar, mit Embede befalede mig det, paa en høitidelig Fest, f) en Fest, som neppe nogen af os meere oplever, erindret den for Rigerne høistvigtige Forandring, da Ernevolds=Magten blev overdraget vore til den Tiid alt for indskrænkede Konger; jeg opregnede de vigtigste af de utallige Velgierninger, Guds naadige Forsyn ved disse vore dyrebare Konger har beviist Rigerne. Hvo kunde vel ved saavigtig en Leilighed fremkomme som en kold Taler, mon vi endnu kan tænke derpaa uden de inderligste Bevægelser, naar har det været mindre mueligt end just nu, Efter en befaling, større end alle Kongers, et skiønnende Hiertes inderste Drift, har jeg ) begrædt (thi uden Taare kunde jeg ikke tale) en stor Konges alt for tidlige Død; og hvo kunde føle Tabet af saa oprigtig en Menneske=Ven (neppe har Verden seet en ømmere Siæl paa Thronen, uden næsten at opsluges af Sorg. Jeg har været Eders Tolk, Høistærede, ved den Mands Liig, hvis Liv Horsens endnu savner, og længe vil savne, og hvis Navn især paa dette Sted umuelig skal kunde døe, saalænge Skolen har at fremvise sin anseelige Bogsamling: med hvad Sindsrørelse jeg da talte, mindes J alle Høistærede, som da forenede Eders Taare med mine, og endnu neppe kan taale Erindringen deraf. Brændende Tak for store Velgierninger og afværgede Ulykker fra det Almindelige, samlet med ivrige Bønner for Regieringen, Staten og Kirken, haver. ) Jubel=Festen 1760. den selicissimi imper. A.) 1766 de constantii Friderici 5ti prudentia. ***) Hr. Etatsraad de Lichtenberg den gode Borgere, haver givet Materie til mine ) sidste Taler, hvis Anledninger ere saa nye, at vi endnu alle med de inderligste Rørelser føle deres Virkninger. Disse have været de Leiligheder, Høistærede, ved hvilke jeg adskillige Gange har haft den Glæde at see Eder her forsamlede. Den Agtsomhed, J have værdiget mig under Talerne, Eders kierlige Biefald, efter at jeg haver talet, har været mig den behageligste Opmuntring til at gribe nye Leiligheder, endog paa denne Maade at vinde og forøge Eders Kierlighed til mig. Men i Dag, Høistærede, hvad skal jeg sige om denne Anledning. Viist havde jeg ønskeet, at jeg ikke havde været nødt til at søge den: Vist havde jeg ønskeet, ikke at sige saamange, saa kiære, saa forsøgte Venner mit bedrøvede Farvel, førend jeg skulde sagt Verden det. Tør jeg vente Eders vedvarende Kierlighed, da jeg, som det synes, frivillig forlader Eder; Eder, der med de ømmeste Hierter har bevidnet Eders kierlige Ønsker om at beholde mig? Tør jeg haabe Eders bifald, som Talere, da jeg i Dag ikke kan andet, end udstønne nogle usammenhængende og afbrudte Ord. Aldrig har jeg traadet frem for Eder meere ubereedt, meere ubeqvem til at tale, end i Dag: Tusinde Adspredelser og Forretninger har neppe forundt mig nogle faa, og ligesom stiaalne, Øieblikke til at tænke paa hvad jeg vilde tale, og Sindet, mit inderlig rørte Sind, har aldeles ikke været i Stand til at vælge i, end sige ordentlig samle, de 1000 sammenstrømmende Tanker. Dog har jeg umuelig kundet forlade Eder uden al Tale: Eders ømme Kierlighed skylder jeg Regnskab. 1) 1769 J Anledning af vor allernaadigste Konges vel fuldendte Reise. 1772 i Anledning af 17 Jan. om det sidste Aars priisværdigste Indretninger og lykkelige Forandringer. skab for min Bortgang. De utallige Velgierninger, jeg her har oppebaaret, fordrer Tak Det forbundne Hierte, jeg fører med mig, er saa fuldt af Ønsker, at jeg kan ei andet end udøse nogle. Vi have her intet blivende Sted. Saasandt som dette er om vor vist forestaaende sidste Skilsmisse fra Verden, saa sandt er det og om vor Ophold i Verden. Vort heele Liv er som en Reisefærd; Vi maae hver Dag ligesom holde os færdige at flytte, ikke alleene af Verden, men endog hvor det behager Guds skiulte Forsyn at sende os i Verden. Vor Fødsels=Dag og Sted vide vi, men naar og hvor vi skal ende vore Dage, vide ingen, uden den, i hvis Haand vore Dage og vore Veie ere. Gak, hvor jeg sender dig, er Herrens befalende Røst ikke allene til hiin store Prophete, men til ethvert Menneske. Har vi end ikke nu en saa umiddelbar befaling, som fordum Propheten, kan vi dog vel tvivle paa, at det Forsyn, der strekker sig endog til det allermindste, paa en besynderlig Maade bestyrer vore Gange, som de ypperste af hans synlige Skabninger paa Jorden; Han, som af Evighed kiender den heele Kiæde i sin Sammenhæng, har alle de sammenløbende (ofte i det kortsynede Menneskes Øine ubetydelige) Omstændigheder i sin Haand, til at udrette sin Villie. Jeg veed, siger derfor hiin store af Guds Aand oplyste Prophet, jeg veed, Herre, at et Menneskes Vei er ikke i hans Vold, ja det er ikke udi hans Magt, som vandrer, at han kan berede sin Gang. Menneskets Hierte, siger hiin erfarne Salomon, optænker sin Vei, men Herren, bereder hans Gang. Er det nu saa med ethvert Menneskes Gange og Veie i Verden, at de bestyres af den store Verdens Regent: "hvormeget meere, maae maae da en Læreres Gang fra eet vigtigt Embede til et andet være en Virkning af den store Overhyrdes allerbesynderligste Forsyn for den Kirke, han især har tegnet i begge sine Hænder. Alt for fremmede maatte vi være i Verden, om vi ikke kiendte Guds styrende Haand i Menneskenes Veie, hvorofte han tvertimod Menneskets egen Tilbøielighed og Ønsker sender dem, hvor han vil ja, ved at give Agt paa vor egen Erfarenhed, skal vi noksom kunde kiende det. Mit Kald til Eder, Høistelskede, er mig selv det største Beviis derpaa Mit Ønske og mine Bestræbelser fra Ungdommen vare at tiene min Gud, som Lærere i hans Kirke; De Veie, paa hvilke han saa naadig førte mig, syntes at sigte til dette Maal: Adskillige af de ønskeligste Adgange aabnede sig: Paa høie, ja de høieste Steder værdigede Gud mig at tale sit Ord, og mit Haab var ikke langt fra fuldkommen Tillid den Tiid at gaae lykkelig frem paa den Vei, jeg ønskede. Men see: Guds Veie vare ikke da, som mine Veie: Gak, sagde han, hvor jeg sender dig. Og see, jeg kom her, til et Sted, der altid vil blive saa meget meere dyrebart i min Erindring, som jeg vildfremmed her har fundet saamange sande Velyndere, saa mange oprigtige Venner. Samme Guds styrende Haand, samme befalende Vink, er det jeg nu følger, Høistærede, da jeg bedrøvet forlader dette saa elskede Sted. (Meere følger.) Nyeheder.