Københavns Adresseavis, 1759-06-08
Betragtning over Blufærdighed. (Af Hans Hoværværdighed Hr. J. A. Cramers Ugeskrift. Der Nordische Aufseher. 8 Stuck. Blufærdighed, som Addision i hans Catakalder Sædernes Hellighed, er en saa elskværdig Egenskab, og contribueret saa meget til at vedligeholde Dyden, og til at svække Tilbøyeligheden til de Passioner, som forderve og beskiemme vor Naturs Værdighed, eller og at forekomme sammes Udbrydelser, at man kand aldrig være omhyggelig nok for at indplante den i Menneskens Gemytter, og pleye den som en spæd Plante, samt bestandig meddele den meere Liv og Styrke. Jeg mistvivler ikke om et Menneskes Dyd, fordi den er svag, og saa at sige, endnu ikke har naaet dens Moedenhed, naar jeg veed, at hans Ansigt kand sættes i Brand af en ædel Undseelses Rødme, saasnart han enten bliver bange for sin egen Dom, eller frygter for Verdens Dadlen, eller og af en hastig Frygt skielvende vender om for den Skams Skyld, som følger med og flyder af en nedrig Gierning. Man har alting at haabe af saadan hans Siels Beskaffenhed: den ufuldkomne Dyd vil voxe og tiltage; den vil gandske vist blive moeden, og tilsidst vil han blive saa sterkt befæstet i det Gode, at der i hans Miiner oftere vil lade sig see en roesværdig Uvillie og Kiedsommelighed over an andres Laster, end en halv kleinmodig Fryg for at fornedre sig selv. Jeg giør mig lige saadanne Tanker om Blufærdighed, som om Blomsterne paa Træerne; der bliver gandske vist ingen Frugt af, dersom Blomsterne falder af for Tiden. Ligesom nu Blufærdighed og dens Nærpaarørende Sædelighed, ere alle de øvrige Dyders Ledsagere og Beskyttere, saa giver de dem ogsaa, saavelsom alle Menneskets ypperlige Egenskaber, en høy Værdie. Det er sandt, at de forhindrer os fra at see de andre Dyder og Menneskets Egenskaber i deres fulde Pragt; de ere ligesom et fiin Flor over et deyligt og indtagende Ansigt. Man seer mindre af sammes Skiønheder. men man venter ogsaa meere end man seer, og der er altid meer Fornøyelse i Haabet end i Synet. J Særdeleshed giver den angeneme Rødme, ved hvilken Blufærdighed, ogsaa giør et middelmaadigt Ansigt deyligt, et Menneskes hele Gestalt saadan en Elske værdighed, som ingen Kunst er i Stand til at kunde efterligne. Seneca har allerede: sin Tid gjort denne Anmerkning. Comodiant-Spillere som søger at erprimere de menneskelige Passioner og Affecter, og veed at forestille Frygt, Skrek og Forhavselse, Bedrøvese og Glæden selv, tand dog ikke vise eller forestille Blufærdighed i dens fuldkomne Skiønhed; de slaaer Øynene need; de seer paa Jorden; de skiuler Ansiget; de forandrer deres Stemme og taler svagere men de kand ikke blive røde. Denne Dyd maae boe i Hiertet selv, dersom den skal forraade sig enten i Panden eller paa Kinderne. og den bliver altid saa Original, som Kunsten er for svag til at opnaae Naturen. Jeg var bange for, at fornærme det smukke Kiøn, dersom jeg vilde indlade mig udførligere Beviis, at man hos alle dydefulde og polerede Nationer og Folk har holdt Blafærdighed for det ædelste Smykke og den Aarsag er en sædelig Rødme af de Gamle bleven kaldet: Skiønhedens Liv=Farve og Blomster. Det indtagende i det deyligste Ansigt kand ved en eneste nanstændig alt for frie Miine forvandles til Heslighed, og den Admiration og Forundring man har over samme, tabler sig i Misfornøyelse og Foragt. Dog alligevel skal Blufærdighed i et vist Rige, som man altid har berømt for at være Artigheds Skole, have ophørt at være en af Fruentimmerets betydeligste Dyder og det er derover blevet en almindelig Mode, at sminke sig i Ansigtet, som der fortælles i den hemmelige Historie, siden adskillige Damer ved ald deres Smag i en Frihed som var dreven for vidt, dog havde merket og befundet, at de, som endnu kunde blive røde i Ansigtet af Blufærdighed, vare deyligere og smukkere end de. Af denne Aarsag havde de opfundet og indført en Kunst at farve sig, som havde befriet dem fra den ubehagelige Vidende med sig selv, at blive mindre admirerede, end andre. Da nu denne Mode, ulagtet vor Tilbøyelighed til det Udenlandske, aldrig, som jeg haaber, skal giøre sin Lykke hos de Nordiske Damer, saa har jeg meget høye Tanker om deres Uskyldigheds og Dyds Tendresse. Jmidlertid vover jeg det dog, at giøre dem det uforgribelige Forslag, om de, ved deres Omhyggelighed for deres Dragt og Prydelser, ikke vilde lade sig befalde, altid at tage i fuldkommen Overveielse, hvad vel beskedne og sædelige Personer af vort Kiøn kunde tænke derom, naar de ogsaa af Høyagtelse og Ærbødighed for Fruentimmeret skulde holde deres Tanker hemmelige. Saa unægteligt som nu Blufærdighed. er en af deres Kiøns fornemste Zirater, saa vist er det ogsaa, at den er heller ikke mindre anstændig for vort Kiøn. Jeg vilde derfor lade den recommendere til alle vore unge Mands=Personer af en gammel Philosopy, som var vant til at sige, at han altid fore bleve blege, dersom jeg ikke troede, at Fornuftens Stemme skulde have lige saa meget at sige hos dem, som Anseelses Stemme. Den er en Prydelse for hver af de menneskelige Aldere; den ophøier den mandige Alders Anseelse, og giør den Graahærdedes Rynker ærværdige. En uforskammet Mand . . . . Og end mere, en uforskammet graahærdet Mand, er unægtelig meget beskiemmende Navne. Dog alligevemaae jeg bekiende, at jeg iblant de Lovsange. og Berømmelser som jeg har hørt at legge paa Mænd og graahærdede Mænd, har sielden hørt den Berømmelse: Det var en blufærdig Mand, der var endogsaa Blufærdighed hos ham under hans graa Haar. Om dette geraader vort Kiøn til Ære eller Forkleinelse det kand de Sædelige af det andet Kiøn best dømme om; men jeg undtager de Fruentimmer herfra, hos hvilke et: Gaa bort, uforskammede, Næsvise, er en Opmuntring til større og dristigere Uforskammenheder. Anmerkning over Jord=Lopperne, og hvorledes man kand befrie KaalPlanterne for samme.