Aarhuus Stifts-Tidende, 1843-03-11
En ganske eiendommelig Sag har i f. M. moret Pariserne overordentligt. En Hr. Fessart begav sig en Dag til en paa Temple-Boulevarden boende Restaurateur, for at dinere her. Alle Borde vare allerede besatte, paa eet eneste nær, ved hvilket der sad en forpulent Herre, som i stor Sindsro og Behagelighed fortærede sit lækkre Maaltid. Der var endnu Plads ved Bordet for tre Personer. "Tillader De, min Herre, at jeg sætter mig her, spurgte Hr. Fessart høfligt, idet han pegede paa en af de tomme Pladser. "Meget gjerne, min Herre!" svarte den Anden med en Accent, som røbede Engelskmanden, og vedblev roligt at spise. Franskmanden tager Plads ligeoverfor, og lader Maden smaae sig fortræffeligt, uden at vexle et Ord med sin Gjenbo. Lord Plakatt – det var Engellænderens Navn – er nu færdig; han tørrer sig om Munden, staaer op, og træder til Buffetet, for at betale sin Regning. Lorden vexler nogle Ord med Værten, og Denne sender en Garcon til Hr. Fessart, som spiser endnu. "Befaler De endnu Noget, min Herre, saa vær saa god at bestille, Mylord er just i Begreb med at berigtige Regningen for begge Couverts." Den Spisende ta der Gaflen af Haanden og gjør store Øine. "Forhvilke to Couverts betaler Herren?" spørger han forundret. – "Jh nu, for sin Egen og for Deres."Er Manden gal?" farer Franskmanden op, forlader sin Plads, og gaaer hen til Buffetet. Engellænderen stanger sine Tænder og venter noget utaalmodig paa Værtens Regning. "Mylord!" begynder Hr. Fessart: "De har været saa god, at overlade mig en Deel af Deres Bord, hvorfor jeg takker Dem; men dermed har De tilstrækkeligt fyldestgjort Høfligheden, og nu ville De tillade mig, at betale min Regning selv." – "Det kan jeg umuligt tillade, min Herre!" svarer Sir Plackatt: "Jeg kjender Gjæstfri hedens Love, og jeg vil vise dem i Frankrig, hvorledes man udøver dem i Engelland. De har spiist ved mit Bord, og jeg vil betale Deres Regning, saasandt jeg hedder Plakatt!" Nu reiste der sig en levende Ordstrid mellem Begge. Lorden paastod, at ville betale Franskmandens Couvert, og Denne protesterede heftigt derimod. Omsider forlader Taalmodigheden den koldblodige Britte; han knytter Næven og giver sin leende Bordfælle et Puf for Maven. Nu bliver Franskmanden rasende, griber en Flaske, og slaaer sin Modstander i Hovedet dermed, saa Blodet flyder den gjæstfrie Gentleman over begge Kinder. Værten springer imellem dem og skiller dem ad. Sir Plackatt lod, saasnart han havde faaet sit Hoved lægt, Hr. Fessart drage til Ansvar for Tugtpolitiretten. Denne blev idømt en Mulct af 150 Fres og forlod Retten med det faste Forsæt, aldrig tiere at forsmaae en Engellænders Gjæstfrihed. Der ere, i den sildigere Tid, indtrufne en Mængde Jldebrande, foraarsagede ved Meteorer. Man har længe draget Muligheden deraf i Tvivl. Sagen er nu bleven drøftet i Videnskabernes Academi i Paris, og den berømte Arago har erklæret sig for den Mening, at Meteorer kunne tænde. Som Beviis anførte han, at en Mølle, hvorpaa der var falden et Stjerneskud, øieblikkeligen havde staaet i lys Lue. Dette Factum var indtruffen for ikke længe siden, og adskillige Personer, der vare fængslede som mistænkte for at have sat Jld paa denne Mølle, bleve, paa hans Jndstilling derom, strax frigivne. I Amiens har tildraget sig en mærkelig Begivenhed. En ung Mand gik udenfor Byen; det begyndte at regne, og han opslog sin Paraply. Da han kom hjem, fandt hans Familie ham forrykt, og de eneste Ord, han kunde tale, vare: "Torden og Lyn, Min Hund!" Han var aabenbart truffen af Lynet, thi af hans Paraply var alt Jern bortsmeltet; dog var ikke den mindste udvortes Læsion at see paa ham.