Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-07-02
Nyeste benhavn. derie af KjøsvarosserFjørtende Aargang. No. 53. Udgivet trieldrig er et og forlagt af S. Solin. Torsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 2 Juli 1817. Morgenen i Charlottenlund. Du, min elskte, pro Veninde, Længe savnede Natur. Skal jeg atter her dig finde, Frelst af mørke Fangebuur, Grønne Skov, du venligt maner Frem mit Jndres dybe Savn; Det jeg føler, det jeg aner, Mangler end det rette Navn. Under denne hvalte Bue Kan jeg fremmedt Øre fly Kan jeg følge Hjertets Lue, Uden bange Harm og Sky Tys, og lad mig lønlig lytte. Skjuler sig en Speider hist? Nei, mig Grenene beskytte, Fuglen gynged sig paa Qvist. See, hvor Vinden Seilet spiller Hist paa Sjællunds Sølverrand, Slig, og Bølgevandrer, iler Du til Elsktes Fødestrand, Møens Rosenkinder ilie. Nær ved hendes Elskers Favn; Hun fra høie Pynt kan skue Sine Fædres hulde Stavn. Til at nyde Honningføde Bag det favre Blomsterskjærm, Kalder Solens Purpurgløde. Frem en gyldenvinged Sværm. Evige, Dit Billed maler Sig i Morgenrødens Lyst, Og saa kjerlig mildt Du taler J de muntre Fugles Røst. Mig skal ingen Kummer trykke, Jngen hvasse Pile naae; Her, i Bøges svale Skygge, Stierer jeg paa Himlens Blaa Seer jeg gjennem grønne Ringe Det uendelige Rum: Tanken flyer paa Haabets Vinge, Aanden standser taus og stum. Hver en Sorg jeg efterlader Bag den tykke, lumre Muur; Her mit Bryst sig himmelsk bader J den vaagnende Natur. Over Tidens Bølger svømmer Aanden stolt, paa Glæder rig, Svundne Ungdom jeg mig drømmer, Da et Græsstraa fryded mig. Kommer, kommer fjerne Dage. Kommer Verdner uden Tall: Eder vil jeg sammendrage J mit elskte Jdeal! Om Straffeanstalter og deres Indretning. (Fortsat, see forr. No.). Om Gradationer i Dødsstraffen har Pastoret. i sit berømte Værk talet med megen Fynd. "Vor Lovgivning (den franske), siger han, er fuld af Exempler paa Straffenes Forøgelse. Et Menneske, som er dømt til Døden, dømmes stundom ogsaa til at miste Haanden, til at brændemærkes o. s. v. Naar en Forbrydelse straffes med Døden, er det da ikke en barbarisk Grusomhed endnu at tilføje andre Straffe, unyttige til at virke som Exempel, Er det ikke ligesom Loven frygtede for, at Synderen kan undslippe Fortvivlelsen, Forgjeves beraaber man sig paa, at denne Straffeforøgelse er en nødvendig Adskillelse, der maa gjøres imellem forskjellige Forbrydelser, hvoraf den ene er værre end den anden. Nei, Døden er Maximum for Straffen; at forøge den er Barbarie, og man kan paastaae, at Loven altid agtes mere for sin Nolagtigheds end for sin overdrevne Strængheds Skyld. Hvor rigtig end den Sætning er, at Døden maa betragtes som Straffenes Maximum, saa kan det dog ikke nægtes, at man ogsaa i Dødsstraffe bør tage Hensyn til, at Mennesket er tillige et sandseligt Væsen. Hos os finder saaledes Radbrækning, Kniben med gloende Tænger kun Sted de jure, men i de sidste 25 Aar har man, saavidt mindes, ikke havt noget Exempel paa, at saadanne Straffe ere blevne anvendte; men imidlertid skader det dog aldrig, at selv Dødsstraffen, bør have sine Grader, i det mindste i de Efterlevendes Øine. Hvor hensigtsmæssigt det end er, at enhver Henrettelse skeer i Stilhed, uden at give adskillige Tusinde Ørkesløse Leilighed til at tilfredsstille en blodig Nysgierrighed, saa har det dog sikkerligen sin store Nytte at f. Ex. grove Forbryderes Hoved sættes paa en Stage, at deres Legeme lægges paa Steiler o. s. v. Man paastaaer, at den groveste af de sidst henrettede Forbrydere, skal have givet sig temmelig tilfreds, da han hørte, at han skulde døe for sine Forbrydelser, hvorpaa han selv tilstod, at hans Liv var saa rigt, men at hans Krop, skulde lægges paa Steiler, den Tanke var ham utaalelig. Cumulation des peines er altsaa ikke, som Pastoret paastaaer, saa ganske overflødig, naar denne Strafforøgelse bestaaer, ikke i en høiere Grad af Pinsler, men i en høiere Grad, af Vanære, der forbindes med den ene Dødsmaade frem for den anden. Har Staten, hvad der ikke kan nægtes, Ret til at straffe Morderen med Døden, saa maa den ogsaa have Ret til at paalægge den undvegne og igjen paagrebne Livsfange samme Straf; thi da han ikke mere hører til Samfundet, saa befinder han sig, i det Øjeblik, han udbryder fra sit Fængsel, i samme Stilling mod Selskabet, som hver anden Fiende, der anfalder vore Grændser. Have vi Ret til at dræbe denne, saa have vi ogsaa Ret til at dræbe hiin. Sæt, at nogen træffer en undvigt Livsfange, og skyder ham; kan eller bør han da drages til noget Ansvar derfor, Jeg troer, efter alle Retegrundsætninger, at kunne besvare dette Spørgsmaal med nei. Enhver Livsfange bø finder sig ved Udbrydelsen i en saadan Tilstand, at han, for at afværge Paagribelse og opholde Livet, maa gaae fiendtligen frem mod Selskabet. Man bør forudsætte, som afgjort, at han, naar han seer sig istand dertil, vil myrde sin Paagriber, og naar han mangler det Fornødne til Livets Ophold, vil bryde ind med mordiske Redskaber. En saadan Fange fortjener, naar han paagribes, med største Ret at udryddes af det menneskelige Selskab. Ved legemlig Straf kan man maaskee paa nogen Tid indgyde ham Frygt; men snart vil han glemme den, og naar Leiligheden tilbyder sig, vil han bryde ud igjen. Man kan behandle ham nok saa godt, man kan give ham nok saa god Føde, naar man ikke kan indrømme ham det, han egentligen higer efter – Frihed – saa nytter alt det Andet intet. Men hvad forstaae sædvanligen saadanne Forbrydere ved Frihed? - Jkke det, vi tænke os derved – nei, Tilladelse til at streife Landet rundt, som Røvere og Stiemænd, det er den Frihed de ønske og som de ved Undvigelse søge at opnaae. Man skal have spurgt adskillige af de Fanger, der vare med at stifte den sidste Tumult, om de havde noget at klage over deres Kost; de skulle have svaret, at deres Fødde var aldeles upaaklagelig, men at de ønskede deres Frihed, da, efter deres Mening, Slaverne havde det meget bedre end de. Det er det eensformige, tvungne Liv, som disse urolige, til bestandig Omflakken vante Mennesker, ikke skjøtte om. De vove derfor Alt, var det end blot for at faae nogen Afvexling i et paa Afverling saa fattigt Liv. De vide i Forveien deres Straf, som i alt Fald er nogle Dages Kat: en i sig selv svær Straf, men som deels ikke betyder saa meget for et Menneske, der fra Ungdommen af er blevet hærdet i Legemsstraf, deels i en Straffeanstalt ta der meget af sin Virkning ved at betragtes som en Martyrs Lidelse, og vorde en Gienstand for en stor Mængde ryggesløse Medfangers Beundring og bifald. Beccaria selv, der med saa meget godmodigt Sværmerie har ivret imod Dødsstraffen, anseer dog denne Straf for retfærdig og nødvendig der, hvor et Menneskes Død er et Mid deel til at afholde andre fra Forbrydelser. Men gives der vel noget bedre Middel til at afholde andre fra Forbrydelser end at bortrydde et Menneske, der ved Udbrud fra et Fangehuus, som er Selskabet den eneste Borgen for at han ikke vil forstyrre dets Sikkerhed, giver sine Medfanger et saa farligt Exempel, – J enhver Straffeanstalt findes der altid Forbrydere, der maa betragtes som et skadeligt Ukrud, der udstrøer sit giftige Frø blandt de øvrige; dette Ukrud maa enten dæmpes saaledes, at det ikke frembringer disse skadelige Virkninger, eller for evigen udryddes. Menneskeheden taber intet ved at miste en Snees Uhyrer, der ikke allene smitte alle de øvrige Fanger ved deres Exempel, men endog i mange Tilfælde kunne vorde den saa farlige. Tigre og Hyner kan man indspærre, og naar man kun sørger for at de ere tilbørligen lænkede og indelukkede, kan man være rolig. J. Men hvor ere de Lænker, Jernstænger, Mure, som ere stærke nok for listige og ryggesløse Mennesker, Man skal allerede have seet en Fange, efterat han var bragt i Cachottet, bruge sit Halsjern, som en Tyr sine Horn. Saadanne forstokkede Forbrydere ere, i det mindste saa længe de dre unge, mindre at tæmme end de vildeste Dyr, og en sørgelig Sandhed er det, at de fleste Livsfanger i Tugt- og Rasphuset ere imellem nogle tyve og nogle tredive Aar. Dertil kommer endnu, at saadanne Mennesker besidde en stor Muskelkraft, og ere behændige af Lemmer; at deres Jndspærring, giver dem Leilighed til at pønse paa stedse ny Anslag og skjærpe deres naturlige Forslagenhed. Da de leve i aabenbar Krig mod Selskabet, hvo kan saa fortænke dette i, at det ogsaa behandler dem som Fiender, naar de overskride de dem betegnede Grændser, Hvis enhver Livsfange vidste, at han, naar han brød ud, uden mindste Haab om Naade, vilde komme til at bøde med Livet derfor, saa vilde han nok vogte sig derfor. J hvert Tilfælde vilde Staten, ved at bruge saadanne Forholdsregler, være sikkret, thi afskrækkes derved Fangen fra at bryde ud, saa har den naaet Hensigten; afskrækkes han ikke, saa vil den, naar Alting er, som det bør være, snart faae ham paagreben, og følgeligen, ved at skille ham ved Livet, for evigen blive befriet for ham. Deres Tal, som ikke bryde sig om Livet, er lykkeligviis ikke stort, endog den berygtede Ole Vovehals vilde nødigen døe; og om der end gaves tyve Forstokkede, der foragtede Livet, saa vilde de øvrige, naar de saae, hvorledes det gik disse, dog nok omsider gaae i sig selv. Mably forekommer mig, grundigst at have gjendrevet de almindelige Jndvendinger mod Dødsstraffens Uvirksomhed. "Døden, siger man, disse ere hans Ord – er intet uden et Øjeblik, de Ryggesløse vide, at den er uundgaaelig; de gjøre sig fortrolige med denne Tanke; de vænne sig til, ikke at frygte den; deres Endeligs Skjændsel rører dem ikke. Det, som slaaer dem med meest Kraft, er Frygten for en Fremtid, hvor de ikke ville see andet end Cachotter, Lænker og bestandigt Arbeide. - Den til Døden dømte Forbryders Afstraffelse er for de fleste Mennesker intet uden et Skuespil, der ikke efterlader særdeles dybe Spor i deres Siel. Man seer her kun en Gjenstand for Medlidenhed eller Harme: man føler ikke den velgjørende Rædsel, som det Menneske, der er dømt til det haardeste Slaverie, opvækker; desuden er den sidste Maade bestandigen lærerig for Borgerne; den anden derimod giver kun en forbigaaende Lærdom. - Døden er kun et Øjeblik, det indrømmer jeg, men det er et Øjeblik, som afgjør Alt; som ender Tiden, og aabner Evighedens Porte. Dette Øjeblik bringer Naturen til at gyse. Det er ikke saa let, som man troer for en Forbryder, at gjøre sig fortrolig med Tanken om Døden, som han hver Dag fortjener, thi de Ulykkelige man fører til Retterstedet, ryste og skielve, og man seer kun Fag, som nærmer sig det med Raskhed; desuden er selv Modet hervintet uden en vild Brutalitet." Saavidt Mahly. Det kunde synes som de sidste Forbryderes Henrettelse vidnede mod denne Forfatters Paastand, da de fleste af dem, som Øjenvidner forsikkre, gik deres Død med største Ligegyldighed i Møde; men Aarsagen til denne tilsyneladende Ligegyldighed kunne maaskee søges i adskillige særlige Omstændigheder. Disse Forbrydere hørte til de meest haardnakkede, havde fra deres tidligste Ungdom begaaet Forbrydelser, og udstaaet Straf, og befandt sig i et Selskab af Staldbrødre, der ansee det for den største Skam at yttre mindste Frygt eller Svaghed. Alt dette maatte naturligviis bidrage til at de søgte et Slags Hervisme i at foragte Døden. Men upaatvivleligen var denne Raskhed, som Mably meget rigtigen anmærker, en vild Brutalitet." Hvad iøvrigt denne Forfatter siger om det store Jndtryk, som en Henrettelse gjør paa Tilskuerne, og at man mere ryres ved at see sin Lige døe paa Retterstedet, end ved at besøge Fængsler eller Galeier, da synes Erfaringen at vidne om det Modsatte.