Den Vest-Sjællandske Avis, 1838-01-21
Hovedstaden har Politiet vidst at borfjerne Usædeligheden fra de offentlige Pladser, og i hiint Trylle palads, hvori Alt er sammendynget, hvad Kunst, Haandværksflid og den største Luxus kan opfinde, i Palais Royal kan man uden Betænkning spadsere til enhver Time, ja enhver Huusfader kan føre sine Børn derhen uden at frygte, at de skulle tage Forargelse over Noget; thi hiint skjændige Uvæsen, hvorom Tydske Reisende fordum vidste at fortælle saameget, existerer ikke mere. Men Lasten, som er fordreven fra Torvet, har, som velunderrettede Mænd forsikkre os, sneget sig ind i Familiernes Jndre og anretter der frygtelige Ødelæggelser; Uskyldigheden, er ikke ærværdig for den, Ægteskabets Baand ikke helligt, og der gives Ægtefolk nok, som ved gjenste dig Overeenskomst tilstaae hinanden Frihed til at leve, som de ville. Tiggeriet har Politiet ikke saa godt forstaaet at bortfjerne fra de offentlige Steder. Man træffer ikke blot i Hovedstaden, men i enhver Landsby, som man reiser igjennem, takrige Krøblinger, Oldinge og smaa Børn, som gjøre Fordring paa den Fremmedes Velgiørenhed. Rigtignok ere de sjeldent paatrængende, men gjentage med monotom Stemme deres høflige Bøn og vise ingen Uvillie, naar man ikke giver dem Noget. Men deres Tilværelse, beviser, hvormeget det endnu mangler paa Forsørgelsesanstalter for de Fattige, og hvorlidet man hidtil har forstaaet at stoppe den rige Kilde til Umoralitet, som ligger i Tiggeriet paa Gaderne. Dette er vel kun enkelte Træk, men de lade os kaste et dybt Blik i Folkets sædelige Tilstand, en Tilstand, der ikke bliver opveiet ved det savoir vivre, ved den Artighed og de fine Manerer, som man rigtignok overalt træffer paa. En saadan Tilstand er udenTvivl betænkelig; thi kun der, hvor Religion og Sædelighed ere fremherskende, har den selskabelige Tilstand et fast Grundlag. Men et Folk, der savner dette Grundlag for sine sociale Forhold, ligner et Rør, der drives frem og tilbage af Vinden. Den har Frankrig været, siden Religionen forfaldt i dets Skjød, siden det har lært at foragte den sande Gud og har gjort sig falske Guder, fulgte den disse Guder, hvorhen de førte. Hoffets Udsvævelser under Regentskabet i Ludvig den 15des Mindreaarighed frembragte Libertinagens Afgud, hvilken Fleertallet af Nationen strax hyldede. Denne frembragte Foragt for Kongedømmet og Had til Præsterne; disse igjen Revolutionen, hvor man myrdede og døde for Friheden. Napoleon, som var opdragen af Friheden, myrdede denne, sin Moder, og satte den krigerske, Berømmelses Afgud paa Alteret, og til den offrede Frankrig strax jublende sine Sønner. Med Napoleon faldt den opstillede Afgud, og Folket høiede sig kuurrende for den Magt, der bragte det den fordrevne Herskerstamme tilbage. Hadet til denne opvakte endnu engang Frihedsideen; men den steg kun op som et Meteor og forsvandt igjen for at give Plads for den værste Afgud, som Menneskeheden kan bringe Offere til, – Mammon. Penge, Eiendom er det, som Frankrig nutildags træller for. Adelens Aristokratie maatte vige for Talentets, dette for Pengenes Aristokratie. Hvo som har Penge, kan i Frankrig blive Alt, og derfor ønske ogsaa de Mænd, der eie Noget, at Tingenes nærværende Tilstand maa vedblive. Deraf kommer den offentlige Rolighed og Orden, som ellers ikke vilde være at forklare. Jkke Begeistringen for en eller anden stor Jdee, ikke Kjærlighed til Ludvig Philip er det, der understøtter hans Throne, det er alene Frygt for ved en Revolution at miste det Vundne. (Af W. Mengels Literatur=Blatt f. 1836 Nr. 107.)