Den Vest-Sjællandske Avis, 1830-03-09
(Fortsættelse.) Vilde vi desuden henvende vor Opmærksomhed paa det menneskelige Livs Beqvemmeligheder, saa kunne vi ikke nok beundre og ikke nok prise den faderlige Omsorg der har taget Hensyn herved paa alle de forskiellige Forhold, hvori vi Menneskeer kunne komme her paa Jorden, og alle de forskiellige Ting vi kunne behøve: der er ikke allene sørget for vor Føde, Klæde og Brændsel og for Midler til vort Forsvar; men tillige for Materialer, hvoraf vi kunne giøre os allehaande Redskaber; for Dyr, som kunne arbeide for os, og selv for Livets ringere Behageligheder og Beqvemmeligheder, man tænke f. Ex, paa Korken, paa Badesvampen, paa Jldsvampen og paa Flintestenen. Undertiden er et eller andet besynderligt Middel valgt til at afhielpe en ellers uundgaaelig Ubehagelighed i Naturen, f. Ex. da Prins Maximilian af Neuvied reiste i Brasilien og i en stærk Hede passerede igiennem en tør Egn og leed af Tørst, saa lærte en Vild ham, at naar han brækkede de midterste Blade ud af de der voxende Brommelia Buske, saa vilde han der altid finde meget godt Vand, som samler sig af Nattens Dug, og som forskaffer en tilstrækkelig Vederqvægelse (see Reise nach Brasilien, 1ste B. Men Beundringen over den guddommelige Omsorg for de levende Væsners Vedligeholdelse og Velbefindende opvækkes dog stærkest hos os, naar vi betragte de dyriske og menneskelige Legemers indvortes Bygning; naar vi fra det Aabenlyse henvende vore Grandskninger til det Skiult og vor forskende Aand følger Viisdommens Spor paa dens hemmelige Veie. Jo mere vi Mennesker giøre os bekiendte med det Konstværk hvori vor Siæl virker, desto meere maae vi med et rørt Hierte prise denne vor Skabers faderlige Omsorg for os og lære at sætte Tillid til vor Gud; thi paa hvormange, tydelige og utvivlsomme Maader aabenbarer sig ikke her denne Omsorg?Saaledes er det beundringsværdigt at see hvorledes der er sørget for at indpakke og indsvøbe alle vigtige Deele i Legemet for at de ikke skulle komme til Skade, undertiden med tre til sin Hinder, hvorved de grovere omgive de finere, saaledes er Hiernen først omgivet af den tykke Hierneskal, inden for denne ligger den meget stærke Hud (dura Mater) og atter indenfor denne de to finere og blødere (Araclinorden og pia Mater), saaledes ere Pulsaarene ogsaa omgivne med tre Huder, nogle vigtige Organer ere endog indpakkede i egne stærke Punge for at conserveres, f. Ex. Hiertet i Hierteposen (Pericardium og saaledes flere Organer. Foruden denne Omhyggelighed for at indsvøbe Organerne eller de indvendige Dele, sees andre Foranstaltninger i Menneskets Legeme for at forebygge det Smertelige og det Skadelige, f. Ex. ved Øieblet, som da det nødvendig maae staae frem for at modtage Lyset og derved er udsat for Beskadigelse, er blevet gjemt i en dyb og rund Beenhulle, som holdes glatved en Mængde Fidt, der omgiver det som en Pude, og som hindrer Øiet fra at skade sig ved sin Bevægelser, og ved udvendig at bedække det med Øienlang og Øienhaar. Ligeledes ere mangehaandTilberedelser trufne for at forhindre, at det ene Organ skal ikke skade det andet, saaledes ere Øiets Nerver, som maae passere igiennem Hiernen for at stige ned i Øienhulerne, saalænge de opholde sig i Hiernen, indsluttede i en stærk Hinde for at forhindre at de ikke skulle trykkes af de omgivende Deel paa Veien; for Nervernes Conservation er desuden omhyggeligen sørget. – Endelig er der ogsaa sørget for at afføre de skadelige eller dog overflødige Deele, f. Ex. Urinen, Excrementerne og Sveden; Huden er et sandt Renselses-Organ for det menneskelige Legeme. Sugeaarerne ere især beskiæftigede med saadanne Afførelser inde i Legemet; disse lymphatiske Kar ere desuden frappante Beviser paa Naturen, overordentlige Forsigtighed. (Forfatteren til dette Stykke har ved sine anatomiske Studier samle mangfoldige høist paafaldende Jagttagelser af dette Slags, hvilke alle det her er umueligt anføre, og som kunde tiene til et Stof for specielle Afhandlinger.) Men eet af de mærkværdigste Beviser paa Naturens Omsorg og paa denne faderlige Betænksomhed, som aabenbarer sig i det menneskelige Legeme Bygning, er at den har taget Hensyn paa at Legemet er et Konstværk, som er betroet til et Væsen Raadighed, hvilket endnu er kun lidet forstandigt, og derfor deels ved Uforsigtighld og deels ved at storme løs paa sin Sundhed, bestandig udsætter sig for at beskadige det; og derfor har forsynet det med dobbelte Redskaber, naar disse ere særdeles vigtige for det; f. Ex. Øine, Øren, Hænder o. s. v. saa at dersom det ene af dem kommer til Skade, det da kan hielpe sig med det andet, og lære at tage sig saameget bedre lagt, og tillige har bygget Legemet med en saadan Fasthed, en saadan Konst og en saadan Jagttagelse af alle Omstændigheder, at det kan holde forunderligt længe ud, uagtet mange Mennesker ret giøre sig ved deres Levemaade ligesom Umage for at faae det ruineret. Naaman betænker at vort Legeme er giennemvævet af utallige fine Nerver, og at den mindste af disse, naar den beskadiges, kan volde de største Smerter; saa maae man forundre sig over hvor kom stigt den hele Maskine er bygget, at saa mangfoldige Menneskeer kunne være sunde og friske og ikke føle til nogen Smerte, og at Legemets hele indvortes saa sammensatte Spil kan blive ved at gaae uden at nogen af disse fine Deele blive trykkede eller beskadigede. 9. Det har ofte forekommet Forfatteren til denne Afhandling, naar han sammenlignede Menneskenes forskiellige Domme og Meninger med hinanden, som at eet Menneske maatte have er ganske andet Slags Fornuft end det andet; dette gielder især ved de forskiellige Meninger og hvorledes denne Verdens Oprindelse skal forklares. Det er ham saaledes ubegribeligt, hvorledes Mennesker, som have kun med nogen Opmærksomhed betragtet denne Verdens Jndretninger ikke kunne indsee, at den er et Værk af et allviist Væsen; men derimod holde den for at være fremkommen af en uforklarligt Tilfælde, eller af hvad der næsten er det samme, af en blind Naturnødvendighed (en tankeløs Causalitet). Et fornuftigt, eller rettere et alviist Væsens Virksomhed taler saa stærkt til vor Forstand igiennem al Naturen, og især igiennem de beundringsværdige Foranstaltninger, som ere trufne til de levende Bæsners Vedligeholdelse, at man maae synes, at det Menneskes Siæl maa være slagen med en aandelig Blindhed, som ikke indseer og føler dette. Alle Forfatterens Bestræbelser for at trænge ind med sin Eftertanke i disse beundringsværdige Naturindretninger, have i det mindste fyldt hans Siæl med en saadan Tillid til den uendelige Viisdom, at han aldeles ikke omtvivler at Guddommen vil i hiin Verden bære samme Omsorg for hans Siæl, som den har i denne baaret for hans Legeme; at den vil bevare Frugten for os Mennesker hisset af vore gode Handlingeher i Verden, saaledes som den velsignede her i det timelige vor jordiske Virksomhed; at den vil conservere og gjemme for os, til høiere Nydelse i en fuldkomnere Tilstand vore kiærlighedsfulde Forbindelser i Jorderigets Egne, som den her i disse lavere vedligeholder Forbindelsen imellem de levende Væsner og imellem de hinanden afløsende Slægter, Utallige tænkende og følsomme Mennesker ville istemme med ham i disse Betragtninger og denne Overbeviisning; kun hører han et ængsteligt Spørgsmaal sagte liste sig fra den Tilbedendes og Troendes Læber, dette Spørgsmaal: Hvorfor vaager Vedligeholdelsens trøstefulde Naturlov kun over de levende Væsners Slægter, hvi skal det enkelte Væsen forgaae, og saa ofte under Smerter Man ville tillade at Svaret paa dette Spørgsmaal bliver endnu nogen Tid og under Klager? - udsat. E. Den femte kosmiske Lov er Kampens. 1. Alle de Hovedanlæg hvorefter den physiske Verden er dannet, og som vi hidindtil have betragtet, have allene tient til vor Beroeligelse, til at lede os til den Overbeviisning, at den er et Værk af en usynlig Aand, der er ligesaa uendelig i sin Viisdom, som i sin Almagt; men vi komme nu til at betragte et femte Hovedanlæg, hvorefter den er indrettet, som ikke er saa skikket til at indgyde os beroligende Følelser, og hvorfor vi dog ikke kunne tillukke vore Øine, eller som vi ikke kunne skiule for vor Eftertanke, og dette er Naturens fra sine inderste Deele af grundede Anlæg til en uafladelig Kamp; Lidelsernes uophørlige Kilde. Hvad kunde det desuden hielpe os, om vi vilde forsøge paa at skiule hvad der er Sandhed, denne vilde dog her, som overalt, bryde igiennem, En Kampen den physiske Verdens universelle Lov, saa er det ogsaa en Lov, som er de tænkende Væsner foreskreven, at de skulle kjæmpe mod Tvivlen, og førend denne er overvunden er der ingen glæde rig Seiersfølelse, ingen tillidsfuld og varig Sindsroe at forvente. 2. At der finder en almindelig Kamp Sted i den physiske Verden, falder saa tydeligt i Øinene, at man ogsaa erkiendte det i Oldtiden; saaledes tilstaaer Aristoteles, at Naturen virker overalt ved modsatte Kræfter og Bestræbelser; og Plutarch fortæller og Philosophen Heraclit, at han har lært, at alle Ting ere fremkomne ved Strid og et fiendtligt Forhold. Hele Oldtidens Lære og Chaos beroer herpaa; i dette vare Elementerne til alle Ting sammenblandede og der kjæmpede de saalænge imod hinanden, indtil efterhaanden en regelmæssig Verden fremgik deraf. De mere Tænkende erkiendte, at et viisdomsfuldt Væsen havde hævet Trætten og frembragt Verdens nærværende Orden. (hans Deus et melfor litem Natura diremit Ovidii Metamorphoseon Lib. I. v. 21.3. At Kampen er et Hoved eller Grundanlæg for den physiske Verdens Jndretning, og ikke en Uorden, som er bragt ind i den af et ondt Væsen, eller som en Straf for dens Beboeres Synder, giver sig tydeligt tilkiende; thi den udbreder sig over den hele physiske Verden, saavidt vi kiende den; den viser sig i dens største Partier, som i dens mindste Deele. Den sees i Firmamentets Bygning og i Elementernes Forbindelse; den opdages i Jordens Legeme, i dens hele Bygning og imellem alle de Væsner, som beboe den, og ikke blot blandt Menneskene. J Elementerne hersker en bestandig Kamp; de materielle Deele søge at trække hinanden til sig og at frastøde hinanden; de Kræfter som ere forbundne med de materielle Stoffer bestræbe sig for at bemægtige sig andre; men de i disse boende Kræfter modsætte sig deres Bestræbelser, og Attractionen og Repulsionen vise sig for os som en Grundindretning ved det Legemlige. Den simpleste Jagttagelse lærer os, at de subtile Materier arbeide imod hinanden, saaledes Vandet og Jlden, Luften og de jordagtige Legemer, hvilke hiin opløser. Hvad der er den oprindeligste Grund til denne indvortes Kamp i Naturen, vide vi ikke, maaskee den ligger i det materielle Princips Jnertie (Træghed) i Forbindelse med det Aandeliges Virksomhed. At hele Universet er construeret paa denne Grundvold af en indbyrdes Kamp imellem Kræfterne, falder klart i Øinene; thi selv alle Himmellegemernes regelmæssige Bevægelse og hele Verdens Uhrets Gang fremgaaer af en saadan Kamp imellem to modstræbende Kræfter; den centripetale hvorved Solen drager alle sine underordnede Kloder til sig og den centrifugale hvorved disse søge at undgaae det. Da Universets beundringsværdige Harmonie fremgaaer af denne store Naturens Kamp, saa indeholder denne Erkiendelse et trøsteligt og haabefuldt Forbillede paa den Kamp, som finder Sted i vor Jordklode og udbreder sig igiennem Menneskelivet, 5. Vi kunne ikke skue ind i de himmelske Legemers indvortes Tilstand, men de Blikke vi formaae at kaste ind i dem, give os en gyldig Grund til at antage, at der ogsaa finder indvortes Kamp Sted, ligesom i den Klode, som vi beboe (f. Ex. i Maanen). At den finder overalt Sted i denne, indvortes og udvortes, er et Resultat, som alle Betragtninger over den uimodsigeligt lære. Naturen fører sine indvortes Krige, siger en berømt Naturkyndig, og om disse vidne Sporene af de store Revolutioner, som Jorden har giennemgaaet; dens Overflade er en uhyre Valplads, hvor vi see dens Bygninger sønderknusede og omstyrtede og dens Beboere ødelagte, talrige Levninger af levende Væsner fra den umindelige Fortid forkynde Naturens Kamp og Dødens Seier. De udvortes Krige have vi hver Dag for Øinene i Kampen imellem den stormende Luft og det oprørte Hav; imellem Solens brændende Varme og Jordens Fugtighed; i de Luer, som opblusse fra Jordens Afgrunde og i Lynildens fortærende Jld, som nedstyrter sig fra Armosphærens Høider, i dennes opløsende Fugtighed og i Havets og Flodernes Oversvømmelser. Elementernes Kamp vedvare bestandigt, men dens Virkninger ere ikke altid lige frygtelige. 6. Da Freden ikke hersker i Jordens Legeme, hvorledes kunne vi da vente, at den skulde herske iblandt de Væsner, som beboe den Jagttagelsen lærer ogsaa at en uophørlig Krig finder Sted paa dens Overflade. Planterne opstige vel paa den som uskyldige og fredelige Væsner, dog trættes de med hinanden om Pladsen; den ene søger at tage Næringen fra den anden den Stærkere qvæler den Svagere, berøver den Livet eller svækker dens Livskraft, naar vi luge Ukeuddet bort af vore Haver, saa træde vi op som Allierede i Kampen med de nyttige Planter imod de unyttige. Naar Planterne have forenet sig om deres Plads, saa leve de forresten i Fred med hinanden og tiene til ved en fælles Bestræbelse at udbrede et ynderigt Dække over Jordkloden. Men nu reise sig imod dem de talløse dyriske Slægter, som føre imod dem den hæftigste Kamp og anvende alle deres Anstrængelser for at sønderrive og ødelægge dem. Hvormange Frugter seer man, som en Orm ikke har stukket, hvormange Blade i Sommerens Tid, som en Jnsekt ikke har giennemboret? Krigen imellem Plante- og Dyre verdenen er erklæret og hviler aldrig. – Denne Kamp er dog smertefrie; blev kun ikke en langt frygteligere Krig, fuld af Lidelser, ført imellem Dyrene selv; men paa en saadan Kamp er det hele dyrt ske Liv indrettet; thi ikke allene er den ene Dyreart bestemt til at fortære den anden; hvilket ufladeligt giver Anledning til Angreb og til Forsvar; men de leve ogsaa Strid med hinanden fordi de besidde de fleste af de menneskelige Passioner, saaledes Jalousie, Vredagtighed, Misundelse, Hadefuldhed og Hævngierrighed; de kæmpe om deres Eiendomme, deres Reder og deres Leier, og de befinde sig ikke i nogen Uskyldigheds Tilstand uden for saavidt, at de ikke kunne indsee det urigtige og skadelige deri, og altsaa ikke misbillige deres Handlinger og derfor giøre sig nogen Bebreidelse. Denne Kamp i Dyrelivet er saa dybt nedlagt i det, at Dyrene ofte have deres naturlige Fiender, uden at det kommer deraf, at de skulle tiene til disses Føde, eller de gaae hinanden i Veien; men blot fordi de af Naturen have en Antipathie imod hinanden; man har herved blot nødigt at tænke paa den Antipathie som hersker imellem Hunden og Katten, hiin og Ulven, Næshornet og Elephanten, Hvalen og Sværdfisken, Polarbiørnen og Hvalrossen, Dagfuglene og Uglerne. Det er besynderligt herved at observere, at det gaaer ofte saaledes til i Dyreriget, som det gaaer til i Menneskelivet, at de Dyrearter, som nærme sig meest til hinanden, ere hinandens bittreste Fiender; ligesom de Mennesker, hvilke staae hinanden nærmest, maaskee dette skal saaledes finde Sted blandt Dyrene, for at forhindre Arternes Sammenblanding? Denne Kamp imellem Dyrene frembringer mange, vel høist rædsomme, men tillige høist interressante Scener i den dyriske Verden, saaledes den frygtelige Kamp i Havet naar to saadanne Uhyrer som en Hval og en Sværdfisk angribe hinanden i deres fulde Styrkes Raserie; eller naar en Flok af saadanne Landuhyrer, som Næshorn og Elephanter, møde hinanden; hvorved hine søge at ophugge Bugen paa disse med deres Hom, og disse slaae løs paa hine med deres Snadler, eller naar Kæmpeslangen (Boa Constrictor) paa Ceylon styrter sig løs paa en Tiger, knuser det frygtelige Rovdyr og snger det brølende ind i sit Gab. Hvilke vilde, rædsomme forunderlige Scener gaae ikke idelig for sig paa Jordens Overflade og i Havets Afgrunde? Hvad vilde ikke et aandeligt Væsen faae at see, som usynligt og frit og med fuldkomnere Sandsevner kunde svæve over denne Klode, trænge ind i alle Skove og fordybe sig i alle Have, Naturens lærerigste og mærkværdigste Tildragelser møde kun sieldent Menneskenes Øine. 7. Den jordiske Kamp hører ikke op i Menneskelivet, den tiltager endog der i Mangfoldighed. J Dyreverdenen føres Kampen dog kun af enhver Art imod nogle andre, men Mennesket fører Krig med alle; det er det almindelige Rovdyr, hvorfor ingen Dyreart er forskaanet. Det vil ikke allene forsvare sig mod Dyrene, hvortil det idelig nødes; men det vil tillige overalt være deres Herrer og benytte dem til sin Fordeel. Kampen fremgaaer ikke allene i Menneskelivet af samme Kilder, som i Dyreverdenen; men tillige af de høiere Siælevner, som Dyrene mangle. Menneskene maae ikke allene kjæmpe med den livløse Natur, især i visse Lande, eller med de vildtvoxende Planter, eller med de glubende Dyr, eller med de Dyr som trænge sig ind paa dem; men de maae tillige føre den haardeste og bittreste Kamp, udvortes med deres Medmennesker, indvortes med deres eget Væsen. Hvilken Strid imellem Naboer, hvilke Disharmonier i det huuslige og borgerlige Liv, hvilken Jalousie ved Næringsveiene, hvilket uafladeligt Forsvar imod Angreb paa Ære og Eiendomme, hvormeget plages ikke Menneskene af Misundelse over hinandens Fortrin, og hvor vanskelig er den ikke at overvinde, hvilke store og blodige Kampe have Staterne ikke ført med hinanden, er den evige Fred paa Jorden andet end en smigrende Drøm, Selv til Meeninger strækker sig denne Kamp; hvor blodigt have Menneskene ikke forfulgt hinanden for Religionsmeeninger, og er det at haabe, at nogen almindelig Overeensstemmelse i dette Stykke vil nogensinde finde Sted? – Og hvor udbredet, hvor frygtelig Kampen i Menneskelivet end er, hvad er den dog mod den, som raser i Menneskenaturen selv, imellem disse bestandig paagne eller bestandigt opvaagnende Tilbøieligheder og imellem Fornuften, imellem den i den menneskelige Natur saa dybt indgroede Egenkiærlighed og Kiærligheden til sin Næste, hvilken Mennesket dog finder at være saa skiøn og saa elskværdig, ligesom Livskraften ligger i Menneskets Legeme i en uophørlig Kamp med de physiske Kræfter, saaledes ligger Menneskets aandelige Kraft igien i en uophørlig Kamp med dets hele organiske Natur Naar vi have overveiet disse Forhold, saa maae vi ikke allene føle os overbeviste om, at den physiske Verden, saavidt som den staaer aaben for vor Jagttagelse, er saaledes dannet, at der skal finde en uafladelig Kamp Sted i den, og at denne Kamp er saaledes et Grundanlæg ved dens hele Jndretning; men vi maae tillige erkiende, at fra denne Jndretning fremgaaer alt det Ubehagelige i det dyriske og det menneskelige Liv, og saaledes alt det, som vi kalde det Onde. Uordenerne i Naturen, Elementernes Voldsomhed, de stærkt virkende Kræfter, f. Ex., i Gifterne, volde de levende Væsner legemlige Lidelser eller deres Undergang; at Dyrene saaledes skulle hade og forfølge hinanden er en uophørlig Kilde for dem til Ængstelse og til Smerte. Hvorfor er det jordiske Liv saa møisommeligt for Mennesket, uden fordi det i alle dets Forhold har Modstand og Vanskeligheder eller Farer at overvinde? Den udvortes Strid hvori det indvikles herpaa Jorden, hvormange Bekymringer og Lidelser foraarsager den dem ikke? Hvo kan male alle de Sørgescener, som fremgaae af Menneskenes indbyrdes Uenighed, deres Had og deres Forfølgelser i deres huuslige som i deres offentlige Liv, eller alle Krigens frygtelige Rædsler, og hvor besværlig, hvor lidelsesfuld er ikke den indvortes Kamp, som Menneskets aandelige Væsen har at udholde indtil Graven med sin naturlige Ufuldkommenhed, sine syndige Tilbøieligheder, sine sandselige Naturs Fristelser? Hvor ofte maae det Menneske, som har gjort Dyden til sit Formaal, udraabe med en Paulus: Hvo skal befrie mig fra dette syndefulde Legeme? 9. Hvorfor skal dette være saaledes, – En saa beundringsværdig Harmonie aabenbarer sig i Naturens Jndretning; hvi skal en saa stor Disharmonie staae ved Siden af den? – Den physiske Verdens Orden og Anlæg udvise, at alt er saa nøie overlagt og beregnet; hvorledes kunne da saadanne Uordener og Forvirringer i denne saa alvise Orden forklares, – Det er indlysende, at der er baaret den største Omsorg for de levende Skabningers Vel, og dog skulle de være udsatte for saamange Farer og underkastede saa haarde Lidelser; hvorledes kan en Forening af to saadanne Modsigelser blive begribelig? – Disse Spørgsmaal have foruroeliget Menneskeslægten fra den Tid af, at den begyndte at tænke over den Tingenes Orden, hvori den befandt sig, Vanskeligheden ved at opdage den hemmelige Grund til denne Gaade har forledet Menneskeforstanden til mange Forvildelser og været en nye og virksom Aarsag til en stor Kamp indvortes og udvortes i det menneskelige Liv. Vi ville ikke heller her forsøge paa at finde Nøglen til denne Hemmelighed, som skal aabne os Jndgangen til Religionens Mysterier, denne vigtige Undersøgelse maae være den philosophiske Religion forbeholden. Her er det kun vort Formaal, saavidt som vore Evner ville tillade os det, at fatte Beskafsenheden af den Tingenes Orden, hvori vi leve. Vi maae først lægge en Grundvold, saa fast, saa sikker, som det er os mueligt, førend vi kunne tænke paa at opføre paa den Religionens Tempel, hvorhen vor forskende Aand kan tye og søge Rolighed, og hvori vi kunne overlade os til haabefulde Følelser og saliggiørende Andagt. 10. Dog ville vi ikke strax nægte os Nydelsen og Trøsten af eet beroligende Haab af een høist sandsynlig Formodning, nemlig denne: at det ogsaa er kun i denne physiske Verden at Kampen finder Sted, men at der hæver sig over den (ligesom Siælen hæver sig over sit Legeme) en høiere og aandelig Verden, som ikke er underkastet Kampens Lov, og hvori den i det mindste efterhaanden vil ophøre. Jordlivets oprørte Bølger kunne maaskee skumme over i det; men efterhaanden ville de dog sagtnes og hendøe. For at dette forholder sig saaledes, er vor aandelige Væsens Natur os Borgen, som stræber efter Orden, Overeensstemmelse og Eenhed, som kiæmper imod sin sandselige Natur Uordener, og som ogsaa her i Jordlivet veed at hæve en stor Deel af disse Uordener og Modstræbelser, naar det lykkes det i disse Prøvelsens Deele at udvikle sig til nogen høi Grad af Fuldkommenhed. 11. Men midt under denne physiske Verdens vilde Kamp aabenbarer sig en trøstende Beskuelse, der venligt lyser, som Solens Klarhed der bryder frem i et Uveir, det er denne Erkiendelse at Mennesket er ikke forladt i Kampen; men at den samme omsorgsfulde Godhed, som aabenbarer sig i Livets Jndretninger, ogsaa bærer Omsorg for de levende Væsner under deres Trængsler: Hungeren ruster sig til Strid imod Livet; men Føden er beredet til dets Frelse. Vinterens Kulde angribet det skrøbelige Legeme; men Brændselet er henlagt, og Ulden og Peltsværket er givet til at modstaa den. Det kommer i Uorden ved de udvortes Tings Paavirkning; men Lægemidlet derfor er tillavet i Planternes Safter, eller i andre af Naturens Stoffer. – Livets Gienvordigheder nedbryde Menneskets Sindsroe; men Venskabets og Kiærlighedens deeltagende Følelser oplive den Lidendes Siæl og styrke den Kiæmpendes Mod, og Religionens trøstende Lys omsvæver og trøster hans Aand. Søvnen er desuden givet til en daglig Hvile for Legemet og Lindring for Siælen. – Paa hvor utallige Maader føles under Jordlivets Kamp den guddommelige Barmhiertighed, Siig Du, Jordens Beboer, var denne Kamp ikke til, kunde Du da føle saa levende din Guds Godhed, kunde Din Kierlighed til Dit Væsens Aarsag da blusse saa høit i Dit Hierte, F. Den slette kosmiske Lov er Fremrykningens(Man ville undskylde, at Afhandlingerne om denne og den følgende kosmiske Lov eller Naturanlæg blive noget vidtløftige; men de angaae de vigtigste Gienstande, aabne os de høieste Beskuelser og de ere desuden de sidste.) 1. Vi kom saaledes, ved at undersøge hvilke de Hovedanlæg ere, hvorefter den os omgivende Natur, eller den materielle Verden, hvis Beboere vi ere blevne, er dannet, til den Erkiendelse: at den bestaaer af det Mangfoldige, eller af utallige forskiellige Ting og af utallige Averlinger; men at der aabenbarer sig deri en Overeensstemmelse og frembringes en Eenhed, hvorved Naturen Mangfoldighed smelter sammen i en beundringsværdig Harmonie; at en alt beregnende nøie bestemmende Alvidenhed giennemskuer Naturen; at en uendelig Viisdom vedligeholder, ordner, behersker og leder til store Hensigter al denne Forskiellighed og alle disse Forbindelser. Men vi opdagede tillige at en uharmonisk Trætte blander sig ind i denne Naturens Harmonie, at en giennemgribende Kamp gaaer igiennem den hele physiske Verden og forstyrrer dens Orden og formindske dens levende Beboeres Lyksalighed. - O Held os, at denne Betragtning ikke var den sidste, som vi havde at anstille, at vi ikke paa denne Foruroeligelsens Vei ere komne til Enden af vor grandskende Løbebane; men at der endnu staae nye Veie aabne for os at betræde, at der ere endnu andre vigtige Blikke tilbage at kaste ind i Naturens Jndretninger og Verdens Beskaffenhed. Have vi først foretaget vor Vandring i disse udstrakte Eftertankens Marker; paa disse til det Fierne og Uoverseelige førende Baner, saa kunne vi først fatte Haab om at Religionens klare og trøstefulde Sol vil opgaae for os og adsprede alle de tagefulde Beskuelser, alle de Betragtningens ængstelige Skyer, som have samlet sig om vor Siæl. 2. Paa een af de store, eller omfattende, af Naturens Love, have vi endnu ikke henvendt vor Opmærksomhed, og denne Lov er Fremrykningens. Ordet er fremmed, men Tanken er bekiendt; og under den udenlandske Benævnelse Gradationen er den vitterlig for alle: Den Lov er nemlig foreskreven for de skabte Væsner, eller den universelle Jndretning er truffen, at de ikke alle skulle staae paa det samme Trin, ikke alle besidde de samme Egenskaber og de samme Fuldkommenheder; men at disse skulle aabenbare sig i en høiere Grad hos den ene Skabning end hos den anden; saa at endskiøndt ethvert Væsen kommer, saalænge det existerer i sin nærværende Form, til omtrent at blive staaende paa det samme Trin af Fuldkommenhed; at dog hele Naturens Orden rykker tydelig fremad, saa at Kraften, Livet, Skiønheden og den aandelige Fuldkommenhed aabenbarer sig hos den ene Classe af Skabninger, men under mangehaande indvortes Tilnærmelser, paa en høiere Maade end den anden; indtil denne taber sig for vore Blikke i Menneskenaturens Høide og for vore Ahnelser i det guddommelige Væsens evige Storhed. – Fremrykningen i Naturen er en Fodstie, som viser os hen til de himmelske Egne. 3. Tingen forholder sig rigtig, selv det flygtigste Blik paa den Tingenes Orden hvori vi leve, kan overbevise os herom. Hvo miskiender, at den levende, sig selv udviklende, Plante er et fuldkomnere Væsen end den døde sammenhobede Steen, at det med Følelse og Forestillinger begavede Dyr, som frit kan bevæge sig over Jordens Overflade, staaer paa et høiere Trin end Planten, som med sin Rod er lænket til Jorden og tilbringer sit Liv uden Fornemmelsen af sin egen Tilværelse, uden nogen Forestilling om de Væsner, som omgive den; og at Mennesket endelig er blandt de synlige Bæsner paa vor Klode, det ypperste; da det har den klare Bevidsthed om sit eget Væsen, den tydelige Forestilling om sine Medskabninger, da det veiledes af Fornuftens Lys til at bemægtige sig Herredømmet over den Jordens Skal, som det beboer, og da Hiertets indvortes Jld opvarmer det til Humanitetens ædle Følelser, til at frembringe Menneskekiærlighedens Frugter, Denne komiske Lov har man givet det Navn af Fremrykningens eller Gradationens (LexContinui v. Continuitaris, Gesez der Stetigket). Aristoteles havde blandt Oldtidens Vise, allerede et Begreb om denne opstigende Orden i Naturen; men den berømte Leibnitz var dog den første, som i det forrige Aarhundrede fremsatte den som en kosmisk Lov, og gav den det anførte Navn; han gik endog saa vidt, at han antog at denne Fremrykning af de skabte Væsner er saa regelmæssig og gradviis, at Naturen aldrig tillader sig noget Spring, og at de forskiellige Classer af Væsner smelte saaledes ind i hinanden, at det er umueligt at sige hvor den ene hører op og hvor den anden begynder see Reimarus von den vornehmsten Wahrheiten der naturlichen Religion, 6te Udg., Pag. 2539.) Jfølge sin Theorie giettede han sig meget rigtig til Plantedyrenes Tilværelse, førend de endnu vare opdagede. 5. Anm. (Denne speculative §, kan uden Skade springes forbi.) Ville vi tage denne Naturens Lov i en nøiere Overveielse, saa bliver den første bemærkning vi have at anstille, den: at der finder selv en Gradation Sted imellem de Kræfter, som virke i den physiske Verden, og sandsynlig ogsaa imellem de Materier selv, hvoraf den er sammensat. Vi iagttage en tredobbelt Forskiellighed imellem disse Kræfter, og hvorved tillige en forskiellig Grad af Fuldkommenhed finder Sted. Det er indlysende at de Kræfter, som virke i Naturen, ere enten blot physiske, eller saadanne, hvis Virksomhed bestaaer i forskiellige Slags af Tiltrækning og Frastødning, i blotte Forbindelser og Sammensætninger, uden noget indvortes udviklende Princip - eller organiske Kræfter, de egentlige saakaldte Livskræfter, som ere ganske forskiellige fra de physiske, og som virke ved indvortes Udviklinger og paa en ordnende Maade, de ligge i en bestandig Kamp med de physiske Kræfter, hvilket sees tydeligt i Menneskets Legem, behersker disse saalænge Mennesket lever og overvældes af dem naar det døer, eller naar Organisationen forstyrres. Eller de ere gandelige Kræfter, som virke efter Forestillinger og med Følelse, som vide at betiene sig af de physiske Kræfters Virksomhed, og at sætte sig i Forbindelse med de organiske. At de aandelige Kræfter ere fuldkomnere end de organiske, og disse end de physiske, er indlysende; Men ogsaa i hvereenkelt af disse tre Hovedclasser af Kræfter giver sig en Gradation af Fuldkommenhed sig meget klart tilkiende. Saaledes virke de physiske Kræfter i følgende Gradation: a. de ere enten blot sammenbringende, f. Ex. Vinden, der sammenhober de materielle Deele uden at forene dem (f. Ex. løst Sand); b. eller de ere tillige forenende, naar de saaledes sammenhobe Stofferne, at de indgaae en Forbindelse med hinanden (f. Fr. Vanddelene i VandeSandelene i Qvarzen); c. eller de ere forandrende; naar een Materie giennemtrænger den ande(f. Ex. Ludsaltet og Olien eller Fidtet i Sæben; eller det biluminosa Træe); d. eller de ere omdannende f. Ex. naar Vandet fremkommer af to Gasarter, eller Metallet af os ubekiendte Bestanddele, c. eller endelig de ere ordnende, som ved alle Chrystallisationer, hvorved den physiske Kraft nærmer i til den organiske; hvis Væsen er at ordne; men hvilken tillige besidder den Evne at frembringe Udviklinger fra et enkelt Punkt. Gaae vi over til de organiske Kræfter, som Planternes og Dyrenes Legemer saa er Gedationen endnu mere iøienfaldende; thi hvorved bevirkes den store Forskiellighed i Kraft og Skiønhehos disse Legemer, uden ved de i dem virkende organiske Kræfter. Og i den intellectuelle Verde hos Dyrene og Menneskene kiende vi af Erfaringen, hvormeget det ene Dyr overgaaer det andet Klogskab, hvormeget Menneskene have heri forud for Dyrene og hvor mangfoldige Grader der finde af Klogskab og af aandelig Fuldkommenhed hos Jordens fornuftige Beboere. Saaledes som der gives en tredobbelt Forskiellighed og Grad af Fuldkommenhed ved de Kræfter, som virke i Naturen, saaledes synes det samme at finde Sted ved de materielle Stoffer sode virke paa, saa at den physiske Verden er sammensat af et ufuldkomnere physisk Stof, et finere og mere forædlet organisk Stof, og endelig høist sandsynligt af et endnu langt fuldkomnere, som staae i den nøieste Forbindelse med de aandelige Væsner, og som udgjør det egentlige Senforium. der virkelig gives en saadan Gradation saavel i Henseende til Materien som til Kraften, er unægteligt, men jeg tilstaaer, at man kunde tænke sig Sammenhænget derved paa en anden Maade, nemlig, at det materielle Stof kunde efterhaanden blive forædlet til et organisk, og at den physiske Kraft, kunde blive forhøiet til en organisk og derfra til en aandelig Kraft. Cuvier siger i sin Jchtyologie, Vol. 1. 2712: La matiere susceptible de vie est pour une grande Portion employde a la formation et a Lentretien des Especes vegetaux, les animaux lerbiberes y puisent une nourriture, qui une fois animalise par eux, devient un aliment propre aucarniveres. Den Materie som er modtagelig for levende Væsner (det organiske Stof anvendes for en stor Deel til at danne og underholde Planterne, de græsædende Dyr erholde igien deraf deres Føde og naar denne Materie er først engang bleven animaliseret af dem, saa bliver den en passende Føde for de kiødædende, Dyr. Han antager saaledes vel at Materien kan forædles; men dog ikke at det physiske Stof kan gaae over til det organiske, og saaledes seer det virkelig ud. Den physiske Verden seer ud til som at den er sammensat af disse to Stoffer, og at hele Kampen og Bestræbelsen i den gaaer ud paa at udvikle det sidste af det første. Det falder ret tydeligt i Øinene i Menneskets Legeme; hvori man seer at der udvikles et nærende Stof af Fødemidlerne, og at de ubrugelige Deele af dem afføres, og at der igien inde i Menneskets Legeme ved meget konstige Apparater uddrages langt finere Stoffer af Blodet. 6. Men vi ville forlade disse speculative Granskninger i Naturens hemmelige Værksted, for at betragte Fremrykningens Lov, som den aabenbarer sig i Naturens ydre Phænomener, hvilke ere ligesaa fattelige, som det er behageligt at betragte denne uafladelige Fremgang fra det Mindre til det mere Fuldkomne, vi ledes derved til de lærerigste Betragtninger og kunne derved forskaffe, og et klart Blik over hele Naturens Jndretning. – Veien er lang, men fortryllende. (Fortsættes.)