Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1806-07-26
Ved en Hændelse faldt Dagen No. 95, mig i Hænde. Der spørges, om man skal skrive Jordemoder eller Gjordemoder. Naar man i alle vore Bibeloversættelser, i Love og Christian den Femtes Ritual seer, at disse hæderlige Koner allevegne skrives Jordemødre, og at de ere forblevne i Besiddelse af denne Benævnelse i alle Lovgivninger siden efter, lige fra 30 Nov. 1714 indtil Rescriptet af 4 Febr. 1797, og ere saaledes kaldte i begge Rigerne, saalænge nogen Mand mindes, skulde man troe de havde vundet Hævd paa deres Embedsnavn. Hvor kommer da dette Gjordemoder fra, og hvad har vel Gjord, være sig til Heste eller Senge bunde, med Fødselshielp at gjøre? Jo, siger man, Barnet ombindes med en Gjord; jeg svarer, nei. Et saadant Bindsel heed i Oldsprodet Linda, saa at den vise Kone, naar hun derefter skulde benævnes, maatte kaldes Lindemoder ikke Gjordemoder. Den første, som i de senere Tider lod sig falde ind, at skrive Gjordemoder, maa have troet at optage et ved Udtalen forloret G. men han har ikke lagt Mærke til, at naar den slappe Udtale, hvor G og J mødes, finder Sted, er det aldrig G, men snarere i der faaer Afsked. Saaledes hører man gerne, Gerde, Gerning m. fl. isteden for gjerne, Gierde Gjerning, men aldrig jerne, Jerde, Jerning; derfor vilde Gordemoder blevet i saa Fald det gjængse Navn, men ikke Jordemoder. Heller maatte Nyhedsmanden i sit Had mod Jordemoder have kaldet hende Hjordemoder af Hirda (vogte); men Skade, at Jyderne, som til Held for vort Sprog, endnu kan udtale H forved i, aldrig sige Hjordemoder, men ligesom andre Danske og Norske Jordemoder, hvilket viser denne Gjetnings Urigtighed. Spørgeren i Dagen opgiver selv en meget antagelig Mening om Ordets Oprindelse, nemlig den Skik vore hedenske Forfædre havde tilfælles med Romerne: at den Nyfødte nedlagdes for Faderens Fødder paa Jorden (hvilken Forretning den vise Kone, der havde hjulpet den Fødende, rimelig udførte, paa det at hans Vink kunde bestemme, om Barnet skulde optages, eller overlades sin Skjebne; heraf kunde vore Forfædre ligesaavel kalde den vise Kone Jordemoder, som de Tydske af samme Aarsag kaldte hende Hehamme, af heden stovere) og amme(mater af det Hebraiske). Tilsidst, vil jeg, efter Spørgerens Ønske, fremsætte min Mening om Ordets Oprindelse. Jeg forudsætter, som bekjendt, at den i Barnsnød hielpende Qvinde (thi hos Qvinder maatte i de Dage Hjelp for al Svaghed søges) i Old sproget fik det skjønne Navn Lysmoder (Liosmorher), fordi hun bragte den Nyfødte til at skue Lyset, ligesom Romernes Gudinde Lucina havde sit Navn af Lux. Ligeledes forudsættes, som bekjendt, at Navnet af Gudfader, Gudmoder, hvilke endnu ere i Sproget, ere opkomne i de første christne Tider i Norden, fordi disse bragte Hedningsmanden, der blev døbt, til et nyt Liv, hvoraf, som bekjendt, endog opstod et aandeligt Slægtskab, nu blev Benævnelsen Lysmoder alt for herlig og paa en Slags Maade. endog tvetydig, da den efter de første catholske Geistliges Dogmer snarere maatte tilkomme Gudmoderen, der havde bragt Barnet til det himmelske Liv eller Lys, end Fødselshielperinden, der ikkun havde bragt det til det jordiske. Da nu disse Præster formedelst de mange ved Bar dets Daab forekommende vigtige Spørgsmaale i de Tider, havde Opsigt over disse Qvinder, der stode under dem, ligesom det endnu er paa en vis Maade Tilfældet med vore Geistlige, saa er det ikke at undres over, at Lysmodernavnet maatte bortfalde; men ligesom de havde optænkt det høie Navn af Gudmoder til den, der bragte Barnet til Himlen, saaledes nedsatte de ogsaa Lysmoder til Jordemoder, fordi hun blot bragte Barnet til Jorden. Vort Modersmaals Skjebne. Medens man paa den ene Side seer saamangen en Jndfødt ringeagte vort Sprog og med Haanlighed nedsætte det i Udlændingers Øine, maa det paa den anden glæde hver sand Fædrenelandsven, der elsker sit Modersmaal, at see vore Sproggrandskere vaage over, at end ikke et eneste Ord staves urigtigen. En saadan Samvittighedsfuldhed i Smaating røber en An telse for vort Sprog, der gjør vor Tidsalder Ære. Hos enhver Nation er dens Tungemaal. Maalestokken for dens Cultur, ligesom denne tiltager, fremblomstrer ogsaa Sproget; ligesom denne aftager, forfalder det. Britterne ere i denne Henseende et talende Exempel. Deres Overgang fra Raahed til Cultur sees aldrig tydeligere end i deres Sprog. Naar man gjennemgaaer med Eftertanke en Engelsk Ordbog, seer man strax hvilken Nation der virkede meest paa deres Nationalcultur. Under Bog over J svarer man Romernes og Gallernes Indfindelse, under i de gamle Gotters og Angelførers. Saaledes er det ogsaa med vort Sprog. J Wedels Oversættelse af Saxo finder man ægte Dansk, reent som luttret Guld, uden Tilsætning af fremmede Ord, i Holbergs Periode yttre sig allerede Virkninger af utidigt Hang til at forfranske og latinisere Sproget; i de senere Tidspuncter, hvor Alting skulde hentes fra Tydskland, og hvor enhver Som og stort fortæller, Om darausens Bagateller, beundres og berømmes, maatte vort Sprog naturligviis fortydskes. sle Oversættelser af Germaniens Usselheder bidroge tillige meget dertil.