Jyske Efterretninger, 1769-10-27
Tanker i Løvfald. Paa gaaer det til med Tidens Eiendomme, Hvad varigt er, hvor Varighed er Løv Vi grønnes, men, naar et Minut er omme, Saa falme vi, og raadne i vort Støv. Den Tanke faldt mig ind, nu Løvene affalder. Og Tanken, haaber jeg, man ey unyttig kalder. un BeRo tis Beprydet Eng, udpyntet Mark og Skove Er Tiden nu, at J skal klædes af: J alt vi dog maae Skabermanden love. Men, tænk, hvor du betragtet, hvad han gav. Et Græs=Straa i sin Pragt, betragtet ret og nøye, Kan Tanken løfte op, og Sindet ret fornøye. Dy Stærke, som paa Aar og Dage stole, Betragt dig nu, nu falder Løvene. Du Svage, som maae drikke Malurt Skaaler, Glæd dig, du snart kan see Omskiftelse. Du Stolte, du hvis Liv, allene er at braske, See dog nu, hvad du er. Du er kun Løv og Aske Du Karrige, som nænder knap at ade, Du Gierrige, som aldrig kan faae nok. Du Hykler, som i Falskhed finder Glæde. Du Lumske, som gaaer med i Venne Flok, Du Æreskiender, see, J og engang skal salme. Hvor vil I finde Trøst udi den sidste Qvalme? Du Aagerkarl, som Fattige udsiger, Du, som har Gift i dine Honning=Ord, Du Mægtige, som kun din Magt misbruger, Betænker, J er Lov, og bliver Jord. Du Æresyge, som dig sniger høyt i Været, Ved krumme Veye til. Du boer jo dog i Aeret. DuDu Spillere, som daglig spilder Tiden, Du Drankere, hvor kan J tænke ret Selvkloge, og din Kundskab er kun liden. Naturalist, din Bygning er kun slet: Ja, J Fritænkere, sig mig, hvad er Jer Tanke, Som Løv J visne skal, og evig Skam opsanke. End du, som er optændt af Lestekue, Som bærer paa et saa besmittet Kar, Hvor maae Du ey ved Livets Løvfald grue, Som Stubben du staaer nøgen, blot og bar Hvor vil du finde Skjul, som Raden kan bedække! O Daare! lad dig dog fra Daarlighed afskrække. Du som en Arm i Støvet plat nedtrædet Som Uret giør og trodser end dertil. Du Hadefuld, som styrter, og dig glæder. Den Arme taug; men Himlen tale vil. Stoel ikke paa det Løv. Den mørke Dal os iævner, Og du da faaer din Løn, naar Havnens Herre hævner. Som Strømen gaaer, saa gaaer og vore Dage Vor Tid er kun et Vaar og Efteraar. Vi blomstrer kort, vi snart maa Afskeed tage. Alt Kiød er Høe. Og Løv snart Ende faaer. Vel den, som tænker paa, han her kun Blade eyer, han Evigheden ret i Tiden overveder. Uu 2 Tan Tanker og Venskab. De fleeste Mennesker vide, at Venskab er det Baand, den Grundvold og den eeneste Støtte, der styrker og vedligeholder det borgerlige Selskab i Verden; De vide, at det er en Grund-Regel, som forbinder den ene med den anden til at staae hinanden bi, og indbyrdes at hielpe og tiene hverandre, uden at have anden Hensigt dermed, end allene den Fornøyelse, at finde Leilighed til, at kunde opfylde sine Pligter; Jkke desmindre er dog intet rarere end et oprigtigt Venskab, hvor vanskeligt er det ikke at finde et Venskab, som nedstammer lige fra Dyden selv, har Redelighed og den sande Ære til sin eeneste Hensigt, og bliver stedse, jo ældere, jo oprigtigere og fastere. Nu omstunder er Venskab intet andet end et Ordspil, en kunstig Samling af lutter velklingende Talemaader, som Egenkierlighed sammensætter; Ordene ligge ikkun paa Tungen, men Hiertet veed intet deraf. Venner efter Moden, dem kan man finde nok af, men disse ligne Svalen, som kommer med Foraaret, og flyver bort, saasnart Kulden begynder; Ja de almindelige Mund= og Bord=Venner legge egentlig Venskabet tilligemed Servietten fra sig. Den Regel er derfor ganske falsk, som vil, at man skal ved alle Leiligheder være om at giøre sig Venner; thi Jnteressen er nu omstunder det eneste Øyemed og Sielen af al Venskab; saa man maatte langt heller sige: at man skulde see at kiøbe sig nogle Clienter til thi hvad retskafne Venner ere, da sælge disse sig ikke for Penge. Man giør derfor allerviisest, naar man begegner enhver høflig, men for Resten ikkuns søger fortroeligt Venskab med saa, dem man i alle Begivenheder kan forlade sig paa Ulykkelige Mennesker fandt fordum i deres Kummer og Gienvordighed medlidende Hierter og hielperlige Hænder, men nu omstunder kan man daglig see ulykkelige Mennesker, men ingen Venner, Alle, hører man, rose sig af at være Venner, og at forstaae sig paa Venskabs Pligter, men saa, seer man, stræbe at opfylde og i Gierningen virkeligen at udøve disse ægte Pligter, det er derfor en gylden Regel, hin kloge Fader gav sin unge og i Verdens løb ver far. Ved Re farne Søn: Fide, sed cuivide, c. See dig vel for, hvem du troer. For at tiene Publicum, og befordre Jordemoder=Væsenets nyttige og vigtige Forbedring, ved at besørge Landet her omkring forsynet med oplyste Jordemødre, holdte Stædets Land=Physicus, Hr. Doct. Wichmand, efter offentlig Jndbydelse, i forrige Maaned Forelæsninger i denne Konst og Videnskab og ere da af ham underviiste og exammerede, samt derefter tagne i Eed, og af høye Øvrighed som lovlige Jordemødre bestilte, følgende: 1) For Gunnerup Sogn Maren Erichs Dotter af Waerst, som alt i en Deel Aar med megen Lykke og Velsignelse havde udøvet Jordemoder=Kon steen, hvis Underviisning er af Hr. Thagaard til Guddumlund a. bleven besørget. 2) For Sulsted Sogn Maren Anders Datter, af Sulsted, som ligeledes i nogle Aar har været Jorandemoder, hvis Underviisning Vælærværdige Hr. Orre. in har besørget. 3) For Astrup Sogn Mette Marie ChristensDotter af Moldrup, besørget af (S. T.) Hr. Cammerherre Baron Rosenkrantz til Villestrup. 4) For Torslev Sogn i Øster=Hanherred, Maren Niels Dotter af Torslef Sogn, besørget af Hr. Braes til Kokedal. 5) For Dronninglunds Sogn, Johanne Jespers Dotter, besørget af Hr. Amtsforvalter Rosen. og ligeledes: 6) For samme Sogn, Mette Niels Dotter, besørget af Velærværdige Hr. Provst Brorson i Lunderager.