Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-10-08
Besvarelse paa de, i nyeste Skilderie af Kjøbenhavn No. 3537, og i Randers Avis No. 89, indrykte Yttringer om Geistlighedens Coelibat. (Slutning; see No. 79.)Men vi maa igjen tilbage til Coelibatet, Forfatterens Hovedsag. Han taler om den Byrde, Staten har havt af Geistlighedens Enker, men han taler ikke et Ord om, hvad Fordele Staten har havt af deres Børn. Herfra concurrerede en saare stor Mængde til Embederne i alle Fag i vort Fædreneland. J Fædrenehuset indaandede de som Børn tidlig Følelse for Gudsfrygt, saa nyttig, som Apostelen siger, til alle Ting, ligesom de og havde Leilighed til at faae en tidlig Smag for Videnskaberne. Den Dag i Dag er, findes Geistliges Sønner som udmærkede Mænd i alle Embedsfag i stort Antal, og dog allerfleest i Kirkens Embeder hvilket viser, at Børnene ei i Forældrenes Huse have inddrukket Lede for Faderens Familiestilling, men arvet Lysten til at arbeide i Herrens Viingaard under lige Vilkaar med Faderen. Duelighed, Flid og moralsk godt Forhold maatte alene tjene til Anbefaling for dem, som ei havde patrem & rem. Hvor meget maatte Staten ei have tabt, om denne Concurrence ei havde været, hvorved Adgangen for mindre duelige og værdige altid var bleven lettere. Og - mon Staten ikke ofte, ved een slet Embedsmand lider større Skade, end den har Byrde af hundrede fattige Enker, Jeg mener saaledes, at en vigtig Fordeel af Reformationen, hvormed fulgte en nye givt Lærestand, var det, at denne Stand, som skulde bestaae af Mænd, bekiendte ved et ulasteligt og gudeligt Levnet, prydede og duelig gjorte for deres Bestemmelse ved Videnskabernes Dannelse, hvis daglige Kald var Gudeligheds Lære og Øvelse, blev en ny Stand, hvori man med bedste Grund kunde haabe, at Børn vilde vorde opdragne, som efter deres forskjellige Evner, Lyst og Duelighed kunde concurrere med Børn af andre Stænder til vigtige Embeder i Stat og Kirke, i hvert Fag. Forfatterens Colibatide, der syntes kun af oeconomiske Grunde at være fremkommet, røber sig imidlertid som særdeles smagende af Catholicisme, ved den Foragt han yttrer mod det andet Ægteskab. Men hvad ukristeligt er der dog i andet eller hvilket Ægteskab i Tallet det end maatte være, naar de forrige i Guds Orden ved Døden ere ophævede, Siger ikke Paulus, 1 Cor. 7, 89: "En Qvinde er bunden. til Manden, saalænge hendes Mand lever; men sover hendes Mand hen, da er hun fri at give sig med hvem hun vil." Christendommen har ingenlunde forbudt noget Ægteskab, som er fulgt paa et christeligen, det er, ved Herrens Kald til den ene, ophævet Ægteskab, men overladt alt saadant til vor Frihed, og i saa Henseende aldeles ingen Undtagelse gjort. Hvorledes kunde da hine aldrende Biskopper, om de anden Gang givtede sig med unge Piger, den fjerde Gang gjøre noget forargeligt, De foretoge jo intet, som enten ved Guds eller Kongens Lov var dem formeent. Hvilke nye Synder vil dog denne Colibatven paabyrde os, og binde vore Geistlige i Baand, som Religionen intet kjender til, og synes kun meddede paa Pavernes eller Jesuit ternes Esser. Tager Forfatteren sig ikke i Agt for hine Paulli Ords Anvendelse paa sig, 1 Tim. 4, hvor Forbuddet mod Ægteskab kaldes en Diævle=Lærdom. Nei, vort Evangelium kjender intet uden Hæderligt og Godt ved Ægteskabet: det første, det andet, det tredie, o. s. v., blot de skee i Overeensstemmelse med Guds Ord, hvad enten de skee mellem Unge, eller Gamle, eller Gamle og Unge. Mod anderledes Tænkende protesterede vore Fædre, og vi protestere, saalænge vor Kirke er til. Vi ville ikke i saa vigtigt et Stykke, hvor Gud har ladet os Frihed, paaliste eller paatvinge Menneskers Baand. Hvad nu Coelibatet, betragtet fra den moralske Side, angaaer, da formener Forfatteren i Randers Avis, at Ægteskabet er hinderligt for de Geistlige i Henseende til deres Pligters Opfyldelse, fordi Hensynet til Hustrue og Børn berøver dem det Mod, som udfordres, nu til at tale Sandheden uden Sky, nu til at besøge Syge; hvorfor han mener, at der i den protestantiske Geistlighed ei findes Mage til Bourdalone og Massillon. Men mon saadant, som ved første Øiekast synes at være sandsynligt, af Erfaringen bekræftes at være Sandhed, Mon Luther og de Mange, som i Reformationens Begyndelse virkede med ham, have talt Sandheden med mindre Fynd end hine Jesuiter og Catholiker fore droge Sandhed og Menneskedigt imellem hinanden, og mon hin Helt, der til Dagenes Ende, næst Propheterne og Apostelskaren, skal straale som det største Lys paa Sandhedens Himmel, var mindre uforfærdet efter, end før sit Ægteskab, Da de protestantiske Lande, hvor Reformationen fik Fodfæste, have bestandigen haandhævet sig mod Catholikernes saavel voldsomme, som listige Angreb, kan man da vel tænke, at deres Lærere have i Farens Tid viist mindre Kraft end Bourdalone og Massillon, og hvad Roes fortjene disse, om de end have anvendt Veltalenheden til Pavedømmets og samtlige dette Hierarchies Vildfarelsers og Ufandheders Forsvar, De vare Catholicismens djerve Talsmænd. Lad saa være - den Roes er liden, omtrent som den, der kan ydes den modige Stimand. Men meget Mod behøvedes der ei for disse til at tale det djerve Sprog. De talte jo under Pavens og catholske Fyrsters mægtige Ægide. Samtlige den romerske Stats og den franske Kongemagts Vaaben stode til deres Forsvar. Her behøvedes sandeligen ei synderligt Mod for at tale. Men