Aarhuus Stifts-Tidende, 1844-02-09
Forlangt Jndrykkelse. Det var saamæn den 11te Decbr. f. A. om Formiddagen omtr. Kl. 10, at jeg gik fra min Huusbonds Gaard Langkjær, i Brande Sogn, ned over Agerne henefter en nærliggende Mose. Paa min Ryg havde jeg en Pose med Noget i, som jeg vilde bære hen til et vist Sted og gjemme der, men hvad det var for Noget, turde jeg ikke sige, eftersom det Sympathimiddel, der var blevet mig tilraadet, kunde tabe sin Kraft derved. Som jeg nu allerbedst gik paa min lovlige Vandring, og tænkte paa Sympathi, Posen og dens Jndvolde, saae jeg nok, at der kjørte en Vogn ud fra vor Nabo, Th. Kjeldsens Gaard og at der paa Vognen sad to Kjøbstads- eller velklædte Personer foruden Kudsken. Herom brød jeg mig naturligviis slet ikke, førend jeg med Eet hørte, at Vognen holdt stille paa Veien, og, ved at vende mig om, saae, at begge Personerne vare sprungne af Vognen, og efter at den Ene havde kastet sin Kappe, løbe hen efter mig. Jeg grundede lidt herpaa, og det faldt mig ind, at Sympathi virker paa vidunderlige Maader, og at der desformedelst mellem disse hersens to Personer og min Pose var opstaaet en vis Sympathi; men saasom jeg nødig vilde forstyrres i Udførelsen af min Gierning eller Cuur, smurte jeg Haser det bedste jeg havde lært, ud over Mosen, forfulgt paa det Ivrigste af de ommeldte to Personer; men skjøndt Jordbunden ikke var god til en slig Maneuvre, eftersom jeg flere Gange gik i til Knæerne, lykkedes det mig dog bestandig at have omtrent et Bøsseskuds Forspring. Saaledes løb vi alle Tre tvers over Mosen, vel en halv Miils Vei omtrent, men da jeg var kommen over paa den anden Side, og mig syntes, at Posen blev mig for tung, løb jeg i en Fart hen til en Dynge saakaldet Valt eller opkastet Jord, og gjemte Posen der, idet jeg ragede noget Jord over den. Derefter løb jeg hen til et i Nærheden liggende Huus, hvor jeg raabte Manden ud, forat han skulde komme mig til Hjælp i min græsselige Nød. – Jmidlertid vare mine Forfølgere naaede hen til Jorddyngen, hvor den Ene af dem, med sine med Guldringe besatte Fingre, strax rodede Jorden tilside og halede Posen frem. – J deres store Jver gave de sig ikke Tid til at løse Baandet, hvorimod den Ene drog ud sin Tollekniv – eller maaskee en anden Kniv – og sprættede Posen op; og – ud af samme væltede nu – ja det kan jo nu ei dennegang skjules for Verden – tre lange lyng laadne Skudtørv. – Nu ophørte pludselig den for herskende inderlige Sympathi mellem Posen og meerbemeldte tvende Personer; først bleve de betydeligt lange i Ansigterne, og siden betydeligt forbittrede paa mig arme Synder. – Gud veed hvorfor Jeg var jo dog den Forjagede, den Forulempede. – Dernæst foer den Ene, nemlig han med Kniven, hen imod mig, saa jeg næsten troede, han vilde jaget den i mit unge Liv, men til at Lykke sparede han mig dog, hvorimod den Anden sagde, at jeg skulde arresteres, eller saadan noget, og at jeg skulde følge med til Veile, hvorfra jeg nu kunde forstaae at de skulde være. Da jeg ydmygst spurgte, hvad jeg da havde gjort, og hvem de vare, tog den Ene af dem – der, som jeg nu saae, var iført et Par store laadne Støvler, hvilke paa Touren i Mosen vare blevne slemt medtagne – et Messingskildt frem, og sagde mig, at han hørte til Toldvæsenet; men hvad jeg havde forseet mig med, fik jeg ikke at vide, hvorimod jeg syntes, at han talte noget om at holde Folk for Nar, men om det var ham selv eller mig han meente, kunde jeg ikke rigtig blive klog paa. Jmidlertid fik jeg dog lidt Mod igjen, da jeg hørte, at han kun hørte til Toldvæsenet, og vovede derfor at tilkjendegive ham, at jeg af den megen Løben var bleven saa træt, at det ikke var mig muligt at gaae hen til Vognen, endsige til Veile, hvis jeg absolut skulde didhen. Han beordrede derfor den Anden til at gaae hen og hente Vognen, medens han selv vilde blive ved mig; men lidt efter at den Anden var gaaet, lod det til, som han havde betænkt sig, thi med Et gav han mig min Pose og betydede mig, at jeg nu kunde gaae, hvorhen jeg vilde. Dette lod jeg mig naturligviis ikke sige meere end een Gang, men tog strax min Pose og bød ham Farvel. Det skal ellers være en nylig ankommen Kjøbenhavner. Siden efter har jeg imidlertid meget speculeret paa hvad den hele Hurlumhei skulde sige, og da jeg nu ikke kan blive klog derpaa, eller fatte, at Nogen kan have Lov til at jage et uskyldigt Menneske ligesom et Stykke Vildt igjennem Dynd og Blode; saa tager jeg mig den Frihed at udbede mig klogere Folks Formening derom og deres gode Raad om, hvorledes jeg nu skal søge min Ret, forat jeg kan vide, hvorledes jeg en anden Gang skal forholde mig, dersom jeg atter skulde være saa uheldig at komme i et lignende Tilfælde. Langkjer, den 9de Januar 1844. Hans Christensen Hyvild.