Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1846-08-22
Fra Arilds Tid har den danske Nation været berømt for sin Ærlighed og Ordholdenhed, og det er et sørgeligt Tidens Tegn, at ikke faa Landmænd i vore Dage i denne Henseende vanslægte fra deres Fædre. Skjøndt der ikke mangle Exempler paa Svig og Uredelighed iblandt Bønderne, fortjener Bondestanden dog det Vidnesbyrd, at den ialmindelighed trolig opfylder indgangne Forpligtelser; men dette skeer maaskee ofte meer af Frygt for Straf og Tiltale, end af indvortes Drift og Lyst til Ærlighed, hvilket synes at fremgaae af saamange andre Kjendsgierninger. Saaledes ansees det i Bondestanden hverken for Synd eller Skam, der kan forkleine Ære, godt Navn og Rygte, at bedrage Næsten paa et Marked. Usynlige Feil ved de sælgende Kreature fordølges for at opnaae høiere Priis, og de Løgne, der med dyre Eder bekræftes paa en Markedsdag, ville, hvis de ellers vare til at tælle, løbe op i Tusindtal. Jkke Mange ere samvittighedsfulde nok til at forrette Arbeidet ligesaa godt for Andre, som fordem selv, og skal Noget udrettes for det Offentlige, da sætter man endog en Ære i at bedrage, da man ikke blues ved at hovere deraf. Men endnu paa en sørgeligere Maade gaaer den saakaldte Nærighed i Svand, idet den bruger selv de skammeligste, meest syndige og ulovlige Midler til at komme i Besiddelse af Andres Gods, naar det kun blot kan skee i Smug. Man har Exempler paa, og det endog flere i een By, at selv velhavende Bønder have taget den sidste Trævl og det sidste Redskab af drikfældige Mennesker for Brændeviin, til det Halve af Varernes Værdi. Jkke faa Bønderfamilier have en stor Deel af deres Velstand fra en saa smudsig og mudret Erhverv kilde. For dem og Ligesindede hidsætte vi Skriftens Ord, Der er ingen Velsignelse ved uretfærdigt Gods, og Hvad med Synden kommer, med Sorgen gaaer, og vi føie hertil vor egen fulde Overbeviisning, at den Dag, et Menneske benytter Leiligheden til at bedrage sin Næste, er for ham og hans en Ulykkesdag, der, med Forbandelsen af de Bedragne, tidlig eller sildig vil have Fordærvelse i Følge for Bedrageren; thi foruden at Guds Ord ere Ja og Amen, naar de lyde: Gud er en nidkjær og retfærdig Herre, der vil straffe Fædrenes Synder paa Børnene indtil tredie og fjerde Leed, saa bekræftes denne Guddommens egen allerhøieste Røst ogsaa heelt igjennem i Historien med klare Kjendsgierninger, saavel i hele Folkefærds, som enkelte Familiers Historier; ligesom dette da ogsaa er Noget, der er en naturlig Følge, dybt begrundet i den sædelige Verdensorden. Mange ville vel sige: "Ja troe det, hvo der vil, den Dag, den Sorg. Man maa binde for Sækken, mens Grisen er deri, det er man maa snyde og bedrage sin Næste, naar Leilighed gives, og ikke lade den slippe af Hænderne, Hvilken Letsingighed, saaledes at spotte med det Helligste paa Jorden, vor dyrebare Religion, hvis Sandhed, som Grundvolden, hvorpaa den hviler, er en uforgjængelig Klippe. Det er ingenlunde min Hensigt med denne Paastand, at kaste endog det mindste Glimt af Skygge paa den agtværdige Bondealmue. Den udgjør dog den største Deel af Landets Agerdyrkere, og kan vel derfor ikke urigtigen kaldes Statens Grundpille, skjøndt den ikke maa oversee, at den aldrig alene, uden de Handlendes, Søfarendes og Haandværkernes Bistand, kan bestaae. Dens Sønner forte indtil den Dag i Dag næsten udelukkende alene Værger for Fædrelandet, og med glad Stolthed kunne de Nulevende læse om deres Forfædres Tapperheds-Bedrifter paa Land og Sø, paa Fødelandets Grund, som i Fjendernes Riger. Bondestandens Arbeidsomhed og Udholdenhed er beundringsværdig; den trættes og sløves ikke ved Vanskeligheder og ofte meget fjerne Forhaabninger; dens fleste Medlemmer ere Mønstre paa Tarvelighed og Nøisomhed, og holde Religion og Dyd i Agt og Ære. Bondestanden fortjener saaledes alle andre Stænders hele Agtelse, og det kan og saa med Sandhed siges, at denne i fuld Maade er bleven den til Deel, idet Statens første Mænd have hædret Bonden paa mange Maader, og Kongen selv har kaldet ham til Deeltagelse i de raadgivende Provindsialstænder. Men at denne Stand skulde være fuldkommere i det Gode, end andre Stænder, kan hellerikke indrømmes, og vi kjende hellerikke mange Exempler paa, at den troer sig bedre end de andre. Neil den har ogsaa sine Feil og Lyder, og, som en fornuftig Stand, vil den ikke kunne fortørnes over, at man gjør den opmærksom paa de Feil, der endnu klæbe ved den, allerhelst da den selv elsker Sandhed, og meget ofte raaber paa, hvad ogsaa er aldeles ret, at Sandhed bor høres. (Fortsættes.)