Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-03-13
Forfatteren til Artiklen: "Kopenhagen", i det med Tub. Morgenblatt No. 215 fulgte Konstblad No. 72, er af den Mening, at Bygningen udentil er uharmonisk, og ikke svarer til Begrebet af en christelig Kirke, ligesom der heller ikke har foresvævet Bygmesteren, ved Udkastelsen af Planen til det Jndere, end ikke en Ahnelse af den mystiske og saa betydningsfulde, i ældre Kirker stedse atter forekommende Korsform. Vel er, efter Forfatterens Mening, hiint Begreb kun at opnaae paa den gamle tydske Bygningskonsts Vei, der er ganske det Modsatte af det gamle Grækenlands, for dets Beboere og for dets paa det Legemlige og Livet grundede Religion, ganske passende Bygningskonst. Men her kunde man billigen spørge Forfatteren, hvad vilde han da, der egentligen skulde gjøres af den ny Kirke, Dog vel aldrig en Bygning i samme Smag, som Roeskilde Domkirke eller den afbrændte St. Nicolai Kirke, Det kunde vel ikke have været saa vanskeligt at udføre, men ei at tale om, at de gamle Mure bleve staaende, og altsaa derved paalagde Bygmesteren Tvang, saa maatte en Hovedprydelse dog i saa Fald nødvendigen, efter vort nærværende Brandvæsenssystem, savnes, nemlig det høje Taarn. Og hvorledes vilde en Kirke i gammeltydsk, eller rettere gothisk Stiil, vel tage sig ud, uden Taarn, Desuden er det vel heller neppe rigtigt, at Grækernes Bygningskonst var beregnet paa deres Religion. Den var nok snarere beregnet paa det høieste Skjønhedsideal, og dette binder sig ikke til nogen Religion. Et græsk Tempel vil blive skjønt, om det end aldrig havde været bestemt til nogen offentlig Gudsdyrkelse, ligesom Phidias's, Jupiterhoved vil blive et Jdeal paa den høieste mandlige Skjønhed for Enhver, der er begavet med Konstsands, om end denne aldrig vidste hvis Hoved det er. Prosit. J Fortalen til sine Præcepta stili bene latini, Lips 1779, har den berømte Scheller nogle meget gyldne Ord, der meer og meer burde gjøres til befalet Motto paa alle de Blade, som givesig af med det saakaldte Recensionsvæsen. De ville vel paa Dansk lyde som saa omtrent. Beskedenhed og Humanitet kunne gjerne bestaae med at dadle, og Forsvar for Sandhed, dette, hvorpaa dog omsider al Dadlen bør ene see hen, trænger slet ikke til Ubeskedenhed og Jnhumanitet. Alle de, der i deres Bogbedømmelser give sig en vis Mine, ret som de vare nogle dertil af Regjeringen, kaarne og beskikkede Dommere, og der nu behandle, eller tiltale Scribenterne, som den "Dommer, der holder Forhør i en Tyvesag, eller "en Hexeproces, taler med Forbryderen, eller som Herren taler til sin Gaardskarl, eller og som den oplæste Skolemester paa sit Catheder taler med Pogen, der remser ham sine Gloser op, de besidde en Hoffærdighed og en Dumdristighed, hvilke sædvanligviis skade dem selv meer end Scribenterne, og hvilke ei heller fortjene, at disse bryde sig storligen om samme. Det Slags Recensenter, om de ellers ere værdige tildette Navn, skade som de Skraalhalse, de ere, Literaturen overmaade meget. Ei alene besudle de den med Mynstere paa Jnhumanitet, og oplære Læserne til at ansee al Humanitet og al Beskedenhed for usleste Smaating; men de "afskrække og de Mænd, der have Agtelse for eget Værd, fra at skrive. Bleve nu saadanne Personer tvungne til at nævne deres Navne, maaskee de da bleve mindre næsvise. Det har sig forresten med dem, som med de kaade Drenge, der fra et Vindue af kaste Stene og andre Sager ned paa en Forbigaaende, men der, saasnart denne seer tilbage mod Vinduet, for at opdage Gierningsmanden til en slig Uforskammenhed, strax trække Hovedet fra Vinduet og lee i Skjæget over, at der fra et høit Sted af lader sig saa trygt og saa kjet slaae. Maaskee vil man indvende, at alt Saadant hører med til den lærde Stats Frihed. Men saaledes bruge da bemældte Personer Friheden, at de levne alle Andre slet ingen, og at det synes, som eene de kunde og burde leve i Frihed. Hvad kan man vel lære af de Skraalhalse? Jntet, uden at skjælde, spotte, snakke itaaget og slaae om sig med Gadetalemaader. Stor Lærdom derimod er allenstund forenet med stor Humanitet." Disse gamle og i Forglemmelse gangne, gyldne Ord overleveres herved i al Uskyldighed Læseverdenen til fornyet og gavnlig Overveielse. John Barthold.