Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1828-11-28
Forandringen i Statsraadets Organisation og Embeds personalet lader Pariserne glemme baade Sultan Mahmud, og Don Miguel. Bladene ere fulde af Kritiker og Anti kritiker over samme. Moniterens Forsvar, der kan ansees som et Slags Manifest, læses i dem alle, undtagen Quotidenne. Med ædel Oprigtighed betegne Ministrene i dette herlige Dokument den Bane, de have afstukket sig selv. J sidste Januar Maaned - hedder det - troede Kongen, opmærksom paa Kamrenes Undersøgelser, Domstolene og Valgene, at maatte samle nye Raadgivere om sin Person. De, som han under saa vanskelige Omstændigheder beærede med sin Tillid, kunde ikke være i Tvivl om den Plan, de havde at følge. De saae Partierne stillede imod hverandre, Religionen i Fare ved de Misbrug, Man i dens Navn begik, Magten skildret som Grundforfatningens Fiende. Hvad var da vel Ministrenes Pligt? At berolige Gemytterne, dæmpe Hadet, sikre Frankerig den virkelige Nydelse af de af dets Konger forundte store Goder, og saaledes forjage Frygten for, at Man nogentid kunde falde paa, i Kronens Navn atter at tilrive sig hvad det havde modtaget som et Pant for Fremtiden. De maatte give Tronen den Kraft, som øses af Lovenes Jagttagelse, opbyde Alt for at svække Partierne, og vise Monarken for Alle som han vil være, stærk og mægtig, men tillige retfærdig, oprigtig og ædelmodig: Konge i sit Rige, men Fader for sit Folk, lige bered til at skaffe sin Krone Ærefrygt og blive sin Eed troe. Dette var Maalet, som Ministrene havde foresat sig, efterat have studeret deres Stilling, tænkt over Historiens store Lærdomme, overveiet Rigets nærværende Tilstand og udfundet de bedste Midler til at spare Frankerig for Ulykker, hvori en uforsigtig og egensindig Adfærd havde kunnet styrte det. Man har talt om Bevillinger. Forstaaer Man herved, at Ministrene have raadet Kongen til Forholdsregler, hvorved det konstitutionelle System befæstes og Mistroe hæves, da har Man Ret; men vil Man derved tilkjendegive, at Kronens Rettigheder, og Religionens hellige Jnteresse, opofres for et Parties Fordringer eller Higen efter en tom Folkegunst, da er det Uretfærdighed og Bagvaskelse. Ministrene ere gjennemtrængte af den Tanke, at Tronens Sikkerhed udkræver vore nye Stats=Indretningers Opretholdelse. De vide, at de gamle Jndretninger ligge i Gruus, og at det ikke staaer i noget Menneskes Magt at fremkalde dem; de begribe, at et Monarkie ikke kan bestaae uden Grundlove; at vore Konger kun ville herske ved Lovene, og at den souveraine Magt kun slet haandhæves ved Vold. De alt for hyppige Forandringer af Embedsmænd ere vistnok skadelige, men undertiden nødvendige. Tillid er den første væsentlige Egenskab for Ministrene. Fattes denne Betingelse, saa kunne de hverken gavne Fyrsten eller Staten. Men Tillid vindes kun ved en fuldkommen Harmonie i Cale- og Handling og denne kan ikkun finde Sted der, hvor der hersker Enighed imellem de Bydende og de Fuldbyrdende " o. s. v. Men vist er det, at hine Bevillinger have intet mindre end tilfredstillet de Liberale af alle Farver. Handelsjournaalen paastaaer, at Ministeriet aldrig har lagt større Afmagt for Dagen, end ved at skaane Høvdingerne for en Faktion, som har undertrykt Frankerig og endnu den Dag i Dag truer det. - Dog, hvad skal Man dømme om Gagetten, som efter Ministrenes aabenhjertige Erklæring endnu kan udskjælde dem for Revolutionsmænd, som overrække Kongen de triumferende Faktioners souveraine befalinger, Det mildest Udtryk, Messager herpaa kan anvende, er vistnok Bagvaskelse.