Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-05-09
Endnu aldrig har der været saa faa Tilskuere, ved Skuespils Opførelse paa det store Theater, en i den sidste Tid. J Parquettet – Friparquettet fraregnet – findes ofte kun en Snees Mennesker, og Parterret er stundom saa tomt, at man i største Magelighed kan spadsere op og ned der. Ved Søndagsforestillingerne er Tomheden især stor, og større vilde den end være hele Ugen igjennem, om Logerne ikke vare bortabonnerede. Aarsagen hertil søger man deels deri, at der nu spilles næsten hver Aften, istedet for, at der tilforn spilledes kun fire Gange om Ugen, deels deri, at Folk nu ere blevne overmætte af at see gamle Stykker, deels endeligen deri, at man stedse, formedelst den idelige Upasselighed blandt Theatrets Personale, er i Uvished om, hvilke Stykker der vil blive opførte. Mange vente derfor hellere til der opføres Beneficeforestillinger, hvoraf der gives een næsten hver anden Uge, da de saa ere visse paa, baade at det anmeldte Stykke ikke vil blive forandret, og at faae at see yndede Stykker, som længe have hvilet. Det er at formode, at til næste Saison, Priserne paa Logerne, som allerede ved forrige Auction vare faldne 1/2 Deel under den næstforegaaende Saisons, ville synke til Fredspriser, og at f. Ex. en Loge til 2 Rdlr. 2 Mk. D. C., eller omtrent 2 Specier, vil blive solgt for 6 Rbdlr., istedetfor at den i Fjor betaltes med 11 til 12 Rbdlr. J det mindste vil Anmelderen, ikke forbinde sig til at see en heel Saison igjennem alle muelige Stykker i Flæng, da han finder langt bedre sin Regning ved at tage billetter til Parquettet, naar Beneficeforestillinger eller Stykker, han skjøtter om, gives. Der er altsaa al muelig Udsigt til, at Theatret i Fremtiden ikke vil kunne bestaae, med mindre det faaer et betydeligt Tilskud af Regjeringen Allerede i Aaret 1790, da dets Udgivter kun beløb sig til 69,949 Rdlr. 28 s. aarligen, maatte den Kongelige Casse give det et aarligt Tilskud af 34,000 Rdlr., da Jndtægten for 145 Forestillinger kun var 36,753 Rdlr. 40 s. Det er altsaa aabenbart, at Theatret, naar det under nær nærende Tidsomstændigheder skal kunne bestaae, vil udkræve end større Tilskud, end man har Føie til at fordre, Staten skal give det. Dette opvækker et gammelt, allerede i manfoldige Aar næret, men hidtil uopfyldt, Ønske om et Nationaltheater, hvorved baade Staten og Almeenheden vilde vinde. Men førend vi gaae videre, er det nødvendigt at vise i Korthed det ældre Nationaltheaters Skjebne, og de Hindringer, der laae det i Veien. Allerede i Aaret 1722 havde Kjøbenhavn sit Nationaltheater, under Montaigus Bestyrelse. Det var der, hvor Holbergs Genie, som Lystspildigter, allerførst udviklede sig. Det manglede den fornødne Understøttelse, men holdt sig dog i fem Aar, eller indtil 1727. Hvor meget denne det danske Nationaltheaters Undergang maa have gaaet Holberg til Hjerte, skjønnes bedst deraf, at han kort forhen skrev Komediernes Ligbegjængelse, som blev forestillet 25 Febr. 1727. Men Kong Frederik den 4de, der yndede og fremmede Alt hvad der var Dansk, tog sig af Skuepladsen, og tilstod Skuespillerne og Skuespillerinderne noget Bestemt om Aaret, foruden det, de fik under Montaigus Bestyrelse, og nu aabnedes Nationaltheatret igjen. Hvad der under Montaigu uden Tvivl havde skadet det meest, var de tydske Skuespil, der under en vis v. Qvotens Bestyrelse, opførtes i Brolæggerstræde, især med Marionetter, som vist ikke vare af den Fuldkommenhed, som de, Geitzelbrecher, foreviste for nogle Aar siden. Men Hovedstaden, eiede dette Nationaltheater neppe et Aar, førend der indtraf en ulykkelig Begivenhed, der gav det sit sidste Stød. Det var Jldebranden 1728. To Aar derefter, 1730, døde dets Beskytter, Kong Frederik, og med ham dalede Nationalskuepladsens Sol. Vel var hans Efterfølger, Kong Christianden Sjette, kun 22 Aar, da han besteg Tronen, men han yndede intet mindre end Skuespil. Et at tale om, at en ulykkelig Jldebrand kort forhen var overgaaet Residentsen, hvilket allerede maatte stemme til Alvor, saa hørte det, som bekjendt, til Datidens Aand, at ansee Skuespil for Synd, hvilket ogsaa E. Pontoppidan i sin Forklaring erklærede dem for. Lige indtil Frederik den Femte kom til Regjeringen vare Skuespillene saa godt som handlyste. En Organist, C. A. Thilo, fik imidlertid 1746 Tilladelse at opføre danske Skuespil, og Holberg blev Skuespillernes Veileder. Flere søgte om saadan Tilladelse og fik den. General H. J. Arnold erholdt 1747 et Privilegium paa at indrette et Skuespilhuus, og forpagtede det til v. Qvoten, en Søn af den forhen nævnte. Lysten til at see Skuespil tiltog nu meget. Endog to franske og et italiensk Theater bleve oprettede. Det ene af de franske var paa Charlottenborg, det andet paa Nørregade. At Mingotti, een af Bestyrerne, kunde lade den berømte Componist, Ridder Gluck, efterat han havde været i Engelland, hvor saadanne Konstnere belønnes Kongeligen, komme hertil, vidner om, at man hos os allerede den Gang ikke allene havde Smag for een af de ædleste Konster, men ogsaa vidste at belønne den. Dog var denne Lyst til at see Skuespil og hør smuk Musik endnu ikke saa udbredt, at tre Theatre, foruden det danske, kunde holde sig. De varede derfor kun kort. Men den danske Skueplads værdigedes endnu stedse en fortrinlig Opmærksomhed. Kongen skjænkede og overdrog ved Resol. af 28 Marti og det derpaa grundede Skjøde af 23 Mai det nye Comoediehuus med Theater og Tilbehør til Staden Kjøbenhavn, hvorimod Majestæten forbeholdt sig at bivaane, med sit Følge de danske Comoedier uden Betaling. Skuepladsen blev henlagt under Magistraten, og det blev i dens Privilegier fastsat, at intet andetsteds end i dette Skuespilhuus danske, tydske eller fransk Skuespil maatte opføres. Jkke destomindre til dog Capelmester Sarti siden (1760) Tilladelse til, under egen Direction, at opføre italienske Operaer, men han havde neppe benyttet sig af Tilladelsen, da han strax derpaa reiste til Jtalien og først kom tilbage 1766. Men Smagen for de franske og italienske Skuespil havde nu tiltaget saa meget at Nationalskuepladsen atter var sin Undergang nær. Man maatte indkalde Jtalienere, der under Capelmester Scalabrinis musicalske Styrelse, op førte italienske Operaer, og denne Opera blev forenet med Nationalskuepladsen. For at give denne sidste sit Naadestød, indkaldte man endnu samme Aar et fransk Skuespillerselskab, der lønnedes af Kongen, og 1770, saae Magistraten sig ikke mere istand til at bestyre den danske Skueplads Man overdrog den til Jtalieneren Sarti, som havde søgt derom, og han bestyrede det saaledes at Kongen maatte redde det, med en Opoffrelse af 30,000 Rd., fra aldeles Undergang. Det franske Skuespil varede ikke heller længer end til Dette er i Korthed det danske National theaters Historie. Ved atter at faae et ordentlig bestyret Nationaltheater, vilde Staten blive befriet for en saare betydelig Udgivt, og det private Jnteressentskab, som Bestyrelsen overdroges til, vilde gjøre sig saa meget større Umage for at trække Tilskuere til Huuset, ved gode Stykker, og godt Spil, som deres egen Jnteresse var saa nøie forbunden dermed. Ved flere Theatres Oprettelse vilde ogsaa Concurrencen tvinge den dertil, og de, som gave de bedste Stykker, vilde naturligviis faae dets største Tilløb. Talentet fik dervedet angt større Raaderum, og Yttringsfriheden den Selvstændighed, der er saa gavnlig forSmagen, og saa skikket til at befordre Tænksomhed. Digtere vilde noknudvikles af sig selv, naar de havde flere Theatre at vælge imellem, og ikke enhver dramatiskandsfrembringelse havde tre Skjærsild at gjennemgaae: Directionens, Skuespillernes og Publicum. Mere end een Erfaring har lært, at intet Jnstitut kan saa godt drives for offentlig, som for privat Regning, og Skuespillet er neppenen Undtagelse herfra. Det, der især skal anspore Skuespillerne og Skuespillerinderne til bestandig at stræbe efter Almeenhedens bifald, er, at de lønnes godt, saalænge som de spille godt, og det bliver netop Tilfældet ved et Nationaltheater, hvor de ere engagerede for en bestemt Tid, og hvor det bliver deres egen Sag at spille saaledes i deres kraftfulde Alder, at de kunne hvile paa deres Alderdom. Tidlig eller sildig vil man dog blive nødsaget til at forvandle Theatret til en Privatindretning. Jo mere Tiderne forbedre sig, desmere ville Folk søge Adspredelse paa andre Veie, end ved Skuespil, som, saalænge Pengecoursen, var ufordeelagtig, besøgtes saa at sige af Oeconomie, da man gav sine 4 Mk., sine 2 Rbdlr. for en Parterre og Parquetbillet, fordi man ikke vidste at anvende dem held rie. Men man bliver omsider kjed selv af Holbergs Lystspil, der i de senere Aar ere spillede saa ofte, at Folk næster kunne dem udenad. Kotzebues hjerteskjærende Dramer have allerede aflokket vore Damersaa mange Taarer, at disses Kilde næsten er udtørret. Smagen er saa forvendt, at nye Stykker næsten ikke kunne undgaae Udpibning, med mindre de ere efter et Kotzebuesk Tilsnit. Enhver Originalforfatters Mod er saa ganske knækket, at kun saare saa vove at oprøve mere deres Lykke paa den dramatiske Bane. Hvad skal, hvad kan dette vel lede til – Kun ved et Nationaltheater bliver det mueligt at gjenopreise den saa meget fjunkne Smag for det sande Skjønne, at give den offentlige Stemme en Selvstændighed, som man nu ganske savner hos den, at vækkeristedetfor at sløve TaAlentet, og fremlokke Geniet af det Mørke, hvori det nu skjuler sig. Tankeved.