Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-11-18
Nu er Man, som al Verden veed, J Grunden altid selv sin Næste, Og Man giør følgelig det Bedste, Naar Man giør ei sig selv Fortred. Naar altsaa vi den Sætning hylde, At Man bør Næstens Feil undskylde, Saa mener vi naturligviis For Alting vore egne, Hvem vilde være slig en Griis, Saa nøie med sig selv at regne! See, heraf følger: gyldne Ord! Først vi, saa vore andre Næster, Som egenlig er Snylte-Giæster Ved Tolerancens Kammerbord; Naar ei de komme os for nær, Og har et kiønt beskedent Væsen, Og lidt Respect, og tie kvær, Om og vi tar dem lidt ved Næsen, Saa vee den Skurk, som ei dem gav Hvad ved hans Bord der falder af: Men giør de os vort Hoved kruset, Som de var Herrerne i Huset, Og kan de ikke taale Løier, Ja gloer os ind i vore Øier, Som de for deres Næster Var sat til Skolemester; Saa, der maae sidde Bielker eller Skiæver, Saa er det vore egne, Og det er Pligt paa Næstens Vegne At bruge sine Næver. Men nu er det en stor Ulykke, At vore Næster har den Nykke, At tænke akkurat som vi, Og Feilen, ja, den ligger i, (Hvad var det nu? – fra Slagelse, Jeg troer ogsaa fra Korsør.)J en forkeert Opdragelse, Og derfor, vil vi haabe, døer Den ud med denne Slægt, Som har indsuget Bielken Med Moders=Melken. Den bør Man derfor kjækt See til at rydde bort, Da de er kun til Hinder, For sand Oplysning, kort: Humanitetens Fiender. Det er til deres eget Bedste; Thi først, naar de har strøget Seil, Og mukke ei om Andres Feil, Da først kan og en ærlig Næste Sin Pligt mod dem opfylde, Og deres Feil undskylde, Tildække deres Lyder, Afmale deres Dyder. Til lovligt Eftersyn, J Sælland og i Fyn For Efterslægten. Der hialp jeg jer igien, Godt Folk, thi Knegten, Som nu er sovet hen, Han var, som sagt, vor Næste Og noget nær det Bedste Vor Tid har lært at sandse, Er det om Tolerance. Nu, vi forstaar jo nok det Sprog, Men for de Smaa, som voxe, Den Sætning smager dog Lidt af det Paradoxe: At man kan være tolerant, Og dog slaae Folk ihiel galant; At det er Tolerance, Den aldrig at tilgive Som efter vores Pibe Ei ordenlig vil dandse, Ei springe, naar vi fløiter, Men mukke, naar vi føiter. Men nu har jeg, som sagt, Det Sprog udlagt, Saa populært, Saa ganske i det Jævne, At det kan ikke falde svært Selv for de Smaae, Som har kun fattig Fatte-Evne Os at forstaae. Nu kan de godt begribe, Jens Baggesen ei vilde sandse, At efter eders Pibe Det var hans Pligt at dandse. Nu, Feilen laae jo vel J en forkeert Opdragelse. Der i Korsøer og Slagelse, Men slaae ham halv ihiel Man maatte allermindst, Og naar Man regner ret, For ham, det seer Man let, Det var en reen Gevinst; Thi nu, da han strøg Seil, Vi høit den Sætning hylde: Man bør hans Feil undskylde, Og som et Dydens Speil, J lovligt Eftermæle Ham male af paa Fiæle, Til lovligt Eftersyn. J Sælland og i Fyen Ja, hører det med Fryden; Endog for Tørre-Jyden. Saa vil, paa eders Vegne, Godt Folk, jeg nu opregne, Hvad der undskylde kan Den stakkels døde Mand, Ja dække til hans Lyder, Og bakke op med Dyder, Saa hvem, der ikke vel Sig tar i Agt, Det være eder sagt, Kan æde sig ihiel. Men, er tilgavns han ogsaa død? Aal det har ingen Nød; Thi Forord, seer J vel. Det bryder ingen Trætte, Og derfor vil jeg forudsætte, At han er slaaet ret ihiel; Hvis ei, da skal hver Dyd han miste Som males paa hans Kiste, Og paa hans Lyders Hielm.