Almuevennen, 1843-12-06
En i Aar ved Sors Birketing paakiendt Justitssag giver Leilighed til et nyt Jndblik i den danske Huusmands høist sørgelige Stilling. Vi have i Nr. 40 givet en kort Beretning om denne Sag, men vi skulle saa meget mindre undlade at fremstille dens Detail, som vi troe, at jo oftere vi kunne forelægge Offenligheden Sager af lignende Beskaffenhed som denne - og den senere Tid har ikke været fattig paa saadanne – desto snarere vil saavel Folket som Regjeringen komme til den Overbeviisning, at saadan som Huusmandens Stilling nu er, saadan kan og bør den ikke vedblive at være. Hvad vi nedenfor berette, er ingen Roman, det er et factisk, paa Retsacter støttet, Referat. Under Sorø Amt boe en Proprietair eller Herremand, ved Navn Hr. Kobler, og en Huusmand, der hedder Niels Pedersen af Bjernedehusene. Tre Aar efter sit Giftermaal leiede denne Sidste et jordløst Huus i Orsløvester af Sognefoged Anders Olsen, hvor han boede i 6 Aar, i hvilken Tid han ikke alene saae sig istand til at erhverve det Fornødne til sig og Sine, men ogsaa til at anskaffe sig en Ko og et Par Faar. Da det imidlertid faldt ham vanskeligt at skaffe Græsning til disse Kreaturer, og han troede lettere at kunne skaffe Underholdning til sin forøgede Familie ved at komme i Besiddelse af et Huus med Jord, henvendte han sig herom til ovennævnte Hr. Købler. De Betingelser, hvorpaa denne overlod Niels Pedersen et Huus med sex Skjepper Land, vare væsentligst følgende: Niels Pedersen skulde forrette i Alt 118 Ugedage, Arbeidet paa disse Dage skulde begynde ved Solens Opgang, og Niels Pedersen holde sig selv med Kost, men derimod nyde Fritid tillige med Hr. Køb lers øvrige Folk. Leiemaalet var uden Opsigelse, strax oguden Lovmaal og Dom ophævet, naar Niels Pedersen, ikke opførte sig til Eierens "Tilfredshed" – saaledes staaer der i Contracten – ligesom det med et Fjerdingaars Varsel kunde opsiges fra begge Sider. J dette Huus boede Niels Pedersen i 6 Aar. Han levede, efter mange Vidners og deriblandt Skolelærerens Forklaring, i god Forstaaelse med sin Kone, var en om og kjærlig Fader. Da den Huset tillagte Jord imidlertid var saa maadelig, at han, uagtet han dyrkede den med Flid, om Foraaret maatte ompløie den med Vintersæd besaaede Mark, og det Høieste, han kunde høste, var fire Fold, og da hans Familie tiltog, gik det, trods hans og Konens Flid, Aar for Aar tilbage for dem. For at tilveiebringe det Nødvendige, maatte de sælge saavel deres Kreaturer som deres meest værdifulde Eiendele, saa at de til Slutningen ikke eiede meer, end hvad de gik og stod i, hvilket var saa slet, at de i deres usle Klæder undsaae sig for som de tidligere pleiede van 2 Gange om Aaret at gaae til Guds Bord. Modet forlod imidlertid ikke Niels Pedersen, thi da han havde bearbeidet Jorden saaledes, at den gav en rigere Høst, haabede han ved en længere Besiddelse af Huset at oprette sit tidligere Tab. Men det begav sig, at Herremanden Hr. Købler vilde det anderledes. Skjønt Niels Pedersen, i de sex Aar, hvori han har besiddet Huset, ikke en eneste Dag har forsømt sit Arbeide, skjønt han, efter Hr. Køblers egen Forklaring for Retten, ingensinde, som de andre Huusmænd pleiede, havde beklaget sig over sine Kaar til ham eller været opsætsig, saa fandt Hr. Køhler dog, at Niels Pedersen, paa hvis Kone han Jntet havde at udsætte, baade var noget seen til sit Arbeide og "branten" Kort sagt, Hr. Købler blev – for at bruge hans egne Ord – kjed af at have Niels Pedersen til Huusmand, og da der desuden tilbød sig en Leier, som foruden henimod den ene Trediedeel af Aaret, hvori Niels Pedersen, havde arbeidet for ham, var villig til at udføre end yderligere Arbeide, besluttede han at opsige Sidstnævnte til 1ste Mai, og underrettede ham herom ved sin Forvalter og 2de Vidner. Dette Budskab smertede dybt Niels Pedersen, der var sig bevidst ikke ved nogen Feil fra sin Side at have fremkaldt Opsigelsen. Efter forgiæves at have søgt Arbeide paa andre Steder, bemestredes han der for flere Aar siden har været angrebet af en on artet Feber, uden i samme at nyde Lægebjelp, og, efter afgiven Lægeattest, dengang leed af Smerter i Underlivet og dermed forbunden Uorden i Fordøielsen – nu aldeles af Frygt for, at han og Familie skulde blive huusvilde. Med denne Frygt vaagnede det første Forsæt hos ham til Selvmord og til at dræbe sine to yngste Børn, til hvilke han mistvivlede om at have Kraft til at tilveiebringe det Fornødne, medens han ingen saadan Frygt nærede med Hensyn til sine fire andre Børn, "der vare saa store, at de kunde tjene for Foden. Han betroede ikke dette Forsæt enten til sin Kone, hvem han ellers sagde Alt, eller til nogen Anden. Han indesluttede det i sit eget Jndre. J enkelte Øieblikke fik det Gode Overhaand over ham, i andre seirede den Onde". En Dag, da hans Kone var paa Arbeide og han i Færd med at røgte Torv, tog han Børnene ud paa Marken, for at ombringe dem og sig selv i Torvegraven, men da han saae, "at Gud havde skabt Børnene vel, at de vare muntre og fornøiede og løb omkring paa Marken og legede, tog han dem atter hjem med sig. Da han imidlertid vaagnede om Morgenen den 22de Juli, og følte Ulyst til at staae op, grublede han paany over sit Forsæt, med hvilket han maa antages at have sysselsat sig hele den Dag, paa hvilken han, da hans Kone var paa Arbeide, ikke havde nogen fast Beskæftigelse. Om Eftermiddagen tog han de ovennævnte tvende Børn, nemlig en Dreng paa syv Aar og en Pige paa noget over to Aar, ud med sig paa Marken til en der med Vand fyldt Mergelgrav, paa hvis Kant han satte sig. J Begyndelsen var det, som han ikke kunde komme af Stedet, men omsider tog han Drengen i den venstre og Pigen i den høire Favn og styrtede sig med dem Begge ud i Mergelgraven. Der var imidlertid ikke Vand nok, til at han selv der kunde drukne sig, uagtet han forsøgte flere Gange herpaa, og han var derfor nødt til at forlade Graven, efterat have seet sine Børn svømme ovenpaa Vandet. Paa Hjemveien mødte han en anden Huusmand, ved Navn Hans Rasmussen, hvem han fortalte det Passerede, og hvem det i Forening med en tililende Kone lykkedes at faae Børnene op, der befandtes døde. Kaldt til sin Bevidsthed ved Hans Rasmussens Tiltale yttrede Niels Pedersen, "at det var godt, at han ikke var omkommen, hvilket han i Forhøret yderligere erklærede, "at være en Guds Tilskikkelse, thi han haabede nu, at hans Sjæl vilde indgaae til Salligheden, naar hans Legeme her efter Øvrighedens Foranstaltning kom til at lide". J Arresten har hans Opførsel været rolig og fattet. De Læger, der have obduceret denne ulykkelige Mands Børn, ere imidlertid i deres Erklæring, over hans mentale Tilstand komne til det Resultat – som det vel tør antages, at Herremanden Hr. Køhler ikke saa ganske rolig har erfaret – at Arrestanten nu er "moralsk forrykt, og Sundhedscollegiet, hvis Betænkning er indhentet, har derfor yttret, at han i Gjerningens Øieblik har været i sindsforvirret Tilstand. Paa Grund heraf er Niels Pedersen ved Underretten ikke idømt nogen Straf, men dømt til at hensættes under Øvrighedens Forvaring. Sagen er for Tiden under Procedure for Overretten.