Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-08-19
Ved Tanken om den gamle Mølle greb Smerten ham saa hæftig, at han vendte sig mod Bjerget, der hvor man seer den dybe Spalte, som om han ville klavre oplderad; og nu tog han rask Sølvgroschenen, og kastede den med de Ord deri Her tag min hele Rigdom, mig kan det ikke hielpe, tag den derfor J Himmelens eller Helvedes Magter, om den ogsaa kun for Eder er en Draabe i Havet. Sølvgroschenen foer glimrende gjennem Luften, og klang, da den faldt ned, saa høit og tydeligt, at det gav Gjenlyd gjennem hele Dalen. Dog Kurt agtede ikke derpaa; men vendte sig mod Bækken, og tænkte just, med et Spring deri, at ende sine Lidelser i det vaade Leie, da han følte sig holdt fast bag fra. Han ville rive sig løs for at fuldføre sin Hensigt; men dette formaaede han ikke med Anstrængelsen af alle sine Kræfter. Denne uventede Modstand gav hans Tanker en anden Retning, og han dreiede sig om, for at see den Haand, hvis Styrke han ikke kunde betvinge. Men hvor forundret blev han ikke, da han i Steden for en Kjempe, som han ventede, saae en lille Dværg staae bag sig, som gav ham Tegn, at han skulle følge ham. Uden selv at vide ret hvad han gjorde, opfyldte Kurt hans Begjering. Den lille Mand skred foran ham indtil Klippespalten, som synlig udvidede sig, og dannede en Aabning, hvor begge ret magelig kunde komme ind ad. Nu gik det paa kryds og tværs, Bjerg op og Bjerg ned, snart gjennem lange smale Gange, snart gjennem rummelige Sale, og altid faldt Dagens Lys fra oven af ind, saa at de kunde kjende Veien. Dværgen aabnede nu en stor Port, og Kurt meente han skulle have blevet blind ved al den Glands og Glimmer, som blikkede ham imøde fra den høie hvælvede uhyre Sal. Efter en kort uvilkaarlig Tøven traaede han derind, og saae en Mængde Guld, Sølv og Ædelstene, som laae sammenskuslet i hele Dynger. Her! - sagde Dværgen og viste hen paa alle Skattene - tag saameget som Du vil, og byg Dig en Mølle!" Kurt lod sig det ikke sige to Gange, men fyldte alle Lommer; og gjerne havde han ogsaa taget Hatten til Hielp; havde ikke Dværgen raabt til ham. Det er nok til, førend Porten lukker sig igjen!" og nu løb han, saa hurtig som den Byrde, han bar, tillod ham, og det forekom ham, som om Veien denne Gang gik lige som en Snor gjennem Bjerget; thi han kom strax i det Frie, og med en lydelig Knagen, hvoraf han bedøvet styrtede ned, lukkede Klippeaabningen sig efter ham. Da han igjen kom til sig selv, troede han, han havde drømt; men Synet af hans Skatte overbeviste ham snart om Sandheden af denne underbartBegivenhed. Heri, vedblev Møllersken, stemme alle Efterretninger, som man har derom overeens, men siden lyde de forskjellige. Vist er det, at een, der hedte Kurt Döbel, anlagde Møllen, og at denne efter ham blev kaldet Døbelsmøllen; hvoraf man igjen har gjort Diævelsmøllen. Om dette nu er gaaet til paa en naturlig Maade, eller om man skal fæste Troe til Sagnet, at Møllen, ved usynlige Hjelpershielpere, var bleven bygget paa een Nat og at man omtrent efter Aar og Dag fandt Kurt, druknet i Møllegraven, det veed jeg ikke. Nok er det, Møllen nedstammer fra ham, omendskjøndt den siden mere end engang er opbygget af Nye. Hermed endte Møllersken hendes Fortælling, som hensatte Alle i dyb Eftertanke. Udenfor var det bleven meget stormende, og de vare imidlertid blevne saa rystede ved Fortællinger om Kurts, at de bleve forskrækkede, da noget bankede lydelig paa Døren. Gisla og hendes havde og helst slet ikke seet, ud hvem det var, naar ikke Erich, uden at spørge derom, allerede var staaet, op og havde aabnet Porten. En stakkels Bjergmand traaede ind, for at søger Skjul mod Regnen, de lode ham skamfulde over deres Frygt sidde ned paa Bænken og Gisla satte hurtig et Aftens Maaltid frem for ham. Nu talte de, uden at lade sig forstyrre videre; den Gamle blandede sig i deres Samtale, og fortalte endnu mange underlige Ting om Bjergvæsenet. Mennesket vænner sig til Alt. - meente han dog det er haardt, naar man betænker, for hvilken ringe Belønning Bjergmanden, for at fylde de Riges Magaziner, maa stige ned i Jordens Skjød; hvor, isteden for Solens Lys, og isteden for den skjønne Morgen og Aftenrødme, kun Grubelysets blege Skind glimter ham i Møde, og hvor han isteden for Skovens vederqvægende Grønne, Blomsterduften og de skjønne Marker, kun faaer Øie paa de døde Steen og de iiskolde Metaller, naar man overveier alt dette, saa skulle man troe, at det værste Lod, blandt Menneskets mangehaamde Beskjæftigelser, havde truffet ham. Alle hørte med Opmærksomhed paa ham, og han vedblev at skildre de Farer, Bjergfolkene udsætte sig for ved deres møisommelige Arbeide, hvor ofte man har Exempel paa, at en Deel af de Gruber, hvori Stollerne ikke ere rigtig anlagte. eller en Metalaare er feil hugget, ere styrtet sammen, hvor en Smule Svingel er nok til at drage Døden efter sig, og Vandene, føiede han med en forunderlig Bevægelse til, hvor de bryde ind, maae Alt gaae under! Erich rykkede den Gamle nærmere, og bad ham dog heller, at lade fare den farlige Nærings green; ja han lovede han vilde tale med sin Fader. om, at sørge for ham paa en anden Maade, dog Bjergmanden vilde ikke vide noget heraf, og begyndte nu at skildre det Behagelige ved hans Arbeide. Han fortalte hvor hjerteopløftende det 1 var, naar det heele Bjergselskab med Sang og Ban forberedede sig til at fare ned i Dybet, og hvorledes det derpaa, lystig som til Dands, gi ned ad. Naar Bjergmanden fornam Køllernes Slag, og Karrernes Rullen, saa var dette for ham en saa sød Musik, som om han hørte Lærkens og Nattergalens Slag. Og naar nu - vedblev han med stigende Varme - Spaaestikken sænker sig, naar den høitklingende Lyd forkynder Sølvaaren, og naar det nu under Arbeidet blinker og glimrer, da svolmer Bjergmandens Bryst, og det forekommer ham, som om Himlen havde aabnet sig for ham i Jordens Dybde, er den ogsaa ikke - føiede han med et næsten forklaret Aasyn til, og foldede Hænderne saavel Bjergmandens som alle levende Kreaturers Hjem den bærer, nærer og pleier, liig en om Moder alle deres Børn, og er Livets Aande forsvunden, indslutter den dem i sit Skjød, hvor de sove og hvile, indtil Engelen kalder, og de vogne til en nye Tilværelse! Alt var stille, da Bjergmanden her endte sin Tale, og fremsagde nogle Minutter sagte en andægtig Bøn. Derpaa stod han op fra sit Sæde, saae ud gjennem det lille Vindue, og sagde, nu er alt igjen roligt, og da den klare Maane har, som et Slør, sønderrevet de bunkle Skyer, saa ville han nu fortsætte sin Vandring. Derpaa rakte han først Møllerkonen, derpaa Gisla Haanden til Afskeed, eftersom de fade efter hinanden. Foran hende blev han staaende, saae hende ind i det ungdommelige blomstrende Ansigt, og sagde med Betydning: Ogsaa Rosen skaaner, den giftige Meeldug ikke! saaledes trænger og saa smertens Braad ind i et hvert Menneskes Hjerte, det være ogsaa nok saa reent for Skyld. Jmidlertid mærk Dig det min lille Pige, ligesom Sølvet renset fra Slaggen perler frem af Jlden, og Diamanten først, naar den er kommen fra Sli berens Haand, faaer sin fulde Glands, og kaster tusende skjønne Lysstraaler omkring sig, saaledes hæver Siælen sig, prøvet ved Lidelser fra Jorden til Himlen, hvorfra den er kommen!" Gisla vidste ikke, hvad hun ville sige dertil dog det blev hende ganske ængsteligt om Hjertet og ikke Tanken, men en dunkel Følelse, ledte hendes Blik hen paa Erich, der for første Gang slog Øinene ned. Begge agtede ikke derpaa, da Bjergmanden ogsaa tog Afskeed fra Mølleren og Georg, indtil han tilsidst traadte hen til Junkeren, rakte ham Haanden, og som begeistret af en prophetisk Aand udraabte: Vend Dit Blik mod Himlen, paa Jorden er ingen Lykke beskjeret Dig og hurtig, som om der var noget der drev ham fremad, føiede han til: Endnu har kun den hvide Hest været synlig i det Fjerne, men snart kommer han anstigendes, vild reise han sin Mahnen, Øinene rulle af ædel Vrede. Hører Du Vandene bruse, seer Du Bjerget zittre, kun Mod, Junker, den Fromme har paa Jorden intet at frygte: Bjergmandens Ansigt havde ikke været Junkeren saa paafaldende, som da han talte disse underlige Ord til ham. Han blev bestandig blegere og blegere, og da Maanens Straaler, fordunklende den lille Lampe, brød ind igjennem Vinduet og kastede et Skjær hen paa ham, forekom det Junkeren, som om en Aand og intet levende Væsen havde talt til ham. Han ville have tilbudet sig som Ledsager, da han ogsaa skulle oppaa Borgen, men en ham før ubekjendt Gysen holdt ham tilbage, og hiin havde for lang Tid siden forladt Møllen, da han var i Færd med at gaae. Georg, saavelsom Mølleren og Møllerkonen, fældte mange Slags Domme over denne besynderlige Bjergmand; dog Gisla og Erich sagde intet dertil, men hæftede undertiden Øinene paa hinanden, det forekom dem, at de først nu lærte at kjende hinanden, og en veemodig sød Følelse lærte dem, at de kun i deres egne Hjerter kunde søge Kilden til deres tilkommende Lidelser. Erich skred nu hen gjennem den mørke Dal, og, kun ledsaget af Gislas billede og hensjunken i Tanken paa hende, forglemte han snart baade Møllerindens Fortælling og den blege Bjergmands Spaadomme. Berthold havde ventet ham, og hans Uddeblivelse i den stormende Nat havde opfyldt hans Hjerte med bange Sorger for hans Yndlings Lykke. Erich den eneste af hans syv Sønner, der opfyldte alle hans Forhaabninger, skulle efter hans Mening engang formæle sig med en Frøken, af ædet Slægt som han og dydig, skiøn og huld som hans Moder Gerlinde havde været. Nu tænkte han paa Muligheden af, at hans Hjerte ved den daglige Gang til Diævelsmøllen, kunde blive indtaget af den elskværdige Gisla, der vel forenede alle qvindelige Fuldkommenheder hos sig, men hvis lave Herkomst dog gjorde ham det umuligt nogensinde at erkjende hende som Datter. For nu at forebygge en Kjerlighed, som ingen af dem kunde overlade sig til, besluttede han at indskrænke Erichs Besøg i Møllen, og da han jufnu traadte ind i Værelset til ham, sagde han ham uden Tilbageholdenhed, at han i Fremtiden maatte være bedre betænkt paa, at sysselsætte sig med Beskjæftigelser, der vare meere passende for hans Stand, vel var det ham undertiden tilstaaet at besøge sin Pleiemoder; men dette kunde ligesaa godt skee derved at hun besøgte ham paa Borgen, som at han altid skulle gaae til hende. Erich forskrækkedes derved, og i Smerten, som han følte ved at høre sin Faders befaling, syntes allerede de Lidelser, der skulle komme over ham, at have begyndt; dog da han var vandt til at adlyde Faderen, lovede han sjeldnere at gaae til Møllen. Berthold blev derved lidet vild, da han troede det skeede af et beredvilligt Hjerte. Med en Sieleangest, der ellers var ham fremmed, kastede Ynglingen sig paa sit Leie, det tykkes ham, at han i saa Timer var bleven mange Aar ældre, og nu, da man ville skille ham fra hans Ungdoms Legesøster, nu blev han først vaer, at han ogsaa i hende ikke længer saae det ømme Barn, men at det var en Pige, man vilde berøve ham, og at denne Pige var hans Hjertes Afgud, som han følte, han først i Døden kunde opgive. Nu faldt Bjergmandens Ord ham ind: at han skulle vende sig til Himlen, da ingen Lykke var beskjæret ham paa Jorden, og Blodet blev til Jis i hans Aarer, og han gjennemsukkede endelig hele Natten, uden at endog selv en let Slummer havde vugget ham ind i Forglemmelsens Skjød. Da han om Morgenen kom til sin Fader, saae denne, fuld af Forundring paa ham; thi der var foregaaet med ham en saa besynderlig Forandring. at han ikke forstod at løse denne Gaade. Ved igjenkjendte han i ham endnu sin elskede Erich, men det var ikke meere den samme muntre glade Yngling, som smillede Dagen glad imøde og hensov rolig Natten. Mandlig Alvor, blandet med dyb Tungsing, thronede paa hans ædle Pande, og af hans ellers saa venlige Øine, talede en fremmed Aand, som han ikke vidste at forklare sig hvad var. Han kappedes nu med sine Brødre i ridderlige Øvelser, og foruden det, at han ved mangen en Naturgave var dem overlegen, overgik han dem ogsaa i Brugen af Vaaben, og paadrog sig derved paa Nye deres Had og Forfølgelse. De havde længe staaet i den Formening: at han, der var opdragen af en simpel Møllerkone, var udygtig til at føre Spyd og Landse, og da han virkelig, ved hans Godhed for hans Pleiemoder, som de allene tilskrive hans gientagen Besøg i Møllen, havde længe forsømt disse Øvelser, saa havde dette bestyrket dem i deres Vildfarelse, og de vare allerede betænkte paa, hvorledes de ville, for at udelukke ham fra at arve efter Faderen, overtale ham til at vælge den geistlige Stand. Før havde han vel laant deres Jndskydelser, at opofre sig for den saliggjørende Kirke, et velvilligt Øre, men nu da han kjendte sit Hjerte, da han følte, at Kjerlighed til Gisla overveiede alle andre Følelser, erklærede han, da de endnu vovede et Forsøg, alvorlig og bestemt, at han sporede ingen Tilbøielighed hos sig til Klosterlivet, ja han opfordrede dem endog til, da de ansaae dette at være saa fortjenstfuldt, selv at opofre sig dertil. Berthold beundrede i Stilhed hans Mod og Duelighed, og han ville ret af Hjertet have glædet sig over hans Fremskridt, naar ikke Alvor og Tungsind havde præget sig alt dybere og dybere ind i hans Ansigtstræk. Han forskede ofte efter, hvad der paa engang havde saa ganske kundet forandre ham men Erich holdt sin Hemmelighed omhyggelig indsluttet i sit Bryst, da det ahnede ham, at han ikke torde aabenbare den, uden at han ville lægge Hindringer i Veien for sin Kjerlighed, og giøre sig og Gisla ulykkelig. (Sluttes i næste Rummer.)