Corsaren, 1842-01-21
Justitsraad Reiersen og "Corfaren". De, der ikke have fristet den Skjæbne at faae et Blad beslaglagt, som man troede efter Omstændighederne temmeligt uskyldigt, kunne ikke godt gjøre sig et Begreb om de Følelser, hvormed man modtager Efterretningen om, at det er skeet. Disse Følelser bestaae af en Blanding af alle mulige Slags Folelser, kun ikke af behagelige; Ærgrelse er den stærkest fremtrædende Jngredients og giver alle de øvrige et Anstrøg af Bitterhed. Hvis man kunde døe af Ærgrelse, hvis en Portion Ærgrelse. engang imellem ikke tvertimod var meget gavnlig for Sundheden, saa døde man af en Beslaglæggelse. Det er altsaa notorisk. For Dem altsaa, der ikke have følt Sligt, kunne vi slet ikke ret beskrive, hvorledes man bliver tilmode. Nærmest kan det sammenlignes med det Tilfælde, at man for Ex. stod og vilde holde en rigtig rar Tale, og saa en Person fik det Jndfald lige ved det første Ord at slaae En paa Munden og holdt for den. Det var naturligt, at Talen standsede, men at man dog gav en Lyd fra sig, saasom: Buh, muh, mæh, bah o. s. v. Dette er ogsaa i Virkeligheden Tilfældet ved Beslaglæggelser og ved at være ret opmærksom vil man opdage, at hvert Oppositionsblad ved en saadan Leilighed giver sin Lyd fra sig. Saaledes siger "Fædrelandet": muh; "Kjøbenhavnsposten" siger: buh; "Den Frisindede" derimod siger: mæh, og "Corfaren" siger. bah. Dette bahl siger den især for at stjule den Ærgrelse, den foler over Beslaget. Paa hvem man da bliver ærgerlig? Dog ikke paa det uskyldige Redskab, Justitsraad Reiersen, som effectuerer Beslaglæggelserne? – Jo, netop paa ham; thi han er slet ikke saa uskyldig, som han lader til, hvilket De ville erkjende, høistærede Læsere, naar De blive indviede i den lille Krig. som man maa fore, og som navnlig "Corfaren" har fort med ham. Da den nuværende ansvarhavende Redacteur tiltraadte, lod Justitsraad Reiersen ham kalde op, og de bleve da enige om at være gode Venner - ikke fordi de meente det synderlig venskabeligt med hinanden; men Justitsraaden vilde gjerne undgaae Beslaglæggelser, fordi han af Erfaring vidste, at "efter den føde Kløe kommer den fure Svie", og Redacteuren vilde ogsaa gjerne undgaae Beslaglæggelse, fordi han vidste, at det var en Svie, hvorefter fulgte endnu stærkere Svie. Justitsraaden tilbod, til Venskabets Vestyrkelse, at han vilde staae Redacteuren bi med gode Raad og gjøre ham opmærksom paa de farlige Artikler i Bladet, og Redacteuren tilbod med Tak, at han vilde lytte til hans gode Raad. En Tidlang gik det meget godt. Justitsraaden agerede raadgivende Provindsialstænder og gav gode Raad; Candidat Morthensen agerede... ja, det er nu det Samme, hvad han agerede l.. nok sagt: han fulgte ikke de gode Raad. Tilsidst ophorte disse da af sig selv, og en ny Phase indtraadte. Justitsraad Reiersen indcirklede nu de "farlige" Stykker med tykke Streger. Det havde vi nu ikke Noget imod: Det morede os, at han saa godt forstod Alt, og desuden betragtede vi hine tykke Blækstreger som Afledningskanaler for hans Vrede, og det med saa meget mere Grund, som vi tidligere havde havt Leilighed til at bemærke, at, naar Afledningskanalerne udebleve i nogen Tid, slog den imidlertid stærkt samlede Vrede ufeilbarlig ned ɔː der kom et Beslag. Men nu gjorde vi en væsentlig Opdagelse: Det Venskab, der saaledes vistes os af Justitsraaden, var ikke oprigtigt. Han gik og talte ilde om os og yttrede blandt Andet, at "Corsaren" var et reent forbandet Blad. Det fik vi at vide lige ved Begyndelsen af det nye Aar, og det ærgrede os meget. Det maatte forebygges. Men nu kom Spørgsmaalet, hvorledes? Gaae ligefrem op og sige til ham. Hr. Justitsraad! De har kaldet Corfaren" et forbandet Blad, det taale vi ikke" gik naturligviis ikke an. Vi lagde altsaa en dybere Plan: Hans Portrait blev sat i "Corsaren" Nu, tænkte vi, lader han Redacteuren kalde op og siger til ham. "Hør, jeg kan for min Død ikke lide saaledes at blive aftegnet. De maa tage Portraitet ud." - Det kan det ikke blive, Hr. Justitsraad, havde saa Redacteuren svaret, "Oplaget er jod trykt; men -" og saa var det kommet til en Forklaring, hvoraf Følgen var bleven, at der imellem os som imellem andre store Magter var blevet sluttet en evig Fred, der skulde vare, indtil Justitsraaden igjen kaldte "Corsaren" et forbandet Blad. Vor Plan slog imidlertid feil - en Skjæbne, som den forresten deler med mange andre gode Planer. Hr. Reiersen betragtede sig som den Fornærmede og os som den Part, der havde brudt Venskabet, og lagde os under Beslag. Publicum, som stod paa Scenen og ikke kunde see, hvad der foregik imellem Coulisserne, troede, at det var et aldeles ordinairt Beslag. Men saaledes gaaer det ofte i Verden: Store og vigtige Begivenheder seer man forefalde, udleder deres Udspring i lige Linie, og aner ikke alle de smaae Lidenskaber, som fra Siden af have samlet sig i en stor Bæk, drevet den frem ad og ført den ud i Havet. J lære heraf, at der selv til at forstaae et Beslag hører Menneskekundskab eller, i manglende Fald, Kundskab til Justitsraad Reiersen. Men - "det maa jo være meget behageligt at have at gjore med en Politimester-Medhjælp af den Caliber; man behover jo blot at behandle ham klogt, for at undgaae saa mange Ubehageligheder." Tvertimod, Høistærede! tvertimod; det er netop yderst ubehageligt, jal det er Kilden til al den Ærgrelse, vi omtalte ved Begyndelsen af denne ligesaa sandfærdige som sørgelige Historie. Justitsraad Reiersen skulde skjøtte sig selv. Han er Justitsraad, eh bien! lad ham være tilfreds dermed og ikke desiderere at være "Corsar'- Raad. Lad ham betragte sit tunge Kald (vi kalde det tungt, deels fordi han siger, at det er tungt, og deels fordi vi selv have folt det) som en Nødvendighed, eller som en Tilskikkelse eller som hvad han vil - vi betragte det som en Tilskikkelse - men lad ham ikke blande sin Person ind deri; lad ham være Censor med Hoved, Øine, Hænder, Benene med, men ikke med Hjertet; thi Hjertet har slet ikke Noget at bestille med en saadan Jndretning. Lad ham erindre, at han slet ikke er Censor paa egne Vegne, men paa Regjeringens, at Bladene ikke sendes op til ham, for at han kan læse dem gratis og ligesaa gratis lægge dem under Beslag, hvis han bliver vred, men at han kun har at bedømme, hvorvidt de efter hans bedste Skjøn ere lovlige eller ei. Men saaledes bærer han sig ikke ad. Vi tør aflægge vor Sallighedsed paa, at hans sidste Beslag paa "Corsaren" nærmest er foranlediget ved hans eget Portrait; thi der er ikke een Artikel i hele Bladet, som er mere skarp og stødende end utallige Artikler, der frit have passeret. At Cancelliet stadfæster Beslaget paa den Artikel, han har angivet som Aarsagen til Standsningen beviser aldeles Jntet, naar man tager Hensyn til vor Presselov. Vi henvise i denne Henseende til vor Yttring om Voltaire i den mere detaillerede Beretning om sidste Veslaglæggelse, som findes i nærværende Nr. Men netop herfor er Justitsraad Reiersens Magt desto frygteligere: netop fordi Qværnen knuser Alt, hvad der kommer under den, er Den farlig, der kan bringe En under Qværnen, og desto større Grund have vi altsaa til høitidelig at opfordre Justitsraad Reiersen til at skille sit Jeg fra den danske Lov, og bede Publicum være opmærksom paa, om han ved at anvende sin farlige Myndighed iagttager denne absolut nødvendige Regel. Vi for vor Part have nu samlet saa megen Erfaring om, hvorledes man, hvis man ikke bliver behandlet vilkaarligt, tør skrive - hvilket ogsaa den lange Række af ikke- standsede Nr. fra Nr. 26 til 63 vidne om - og Publicum forstaaer os, Gud skee Lovl saa godt, at vi gjerne kunne sige det Modsatte af, hvad vi mene, og dog blive forstaaede, og vi behøve altsaa ikke at frygte nogen Beslaglæggelse, hvis Justitsraad Reiersen vil indrette sin Handlemaade efter den her opstillede billige Fordring.