Aalborg Stiftstidende, 1831-05-09
Den fredelige Politik, som dette Lands Regjering hidtil har hyldet, finder, som man kunde vente i et Land, hvor der for Øjeblikket hersker en temmelig Gjering, ikke almindeligt bifald. Af de offentlige Blade er især Temps Organet for Denne Utilfredshed. Først dadler det Regjeringen, fordi denne ikke har paastaaet at Luxemburg skulde vedblive at høre til Belgien, og fremsætter i denne Anledning den noget besynderlige Paastand, at Holland og Tyskland intet vilde tabe, Frankrig derimod vinde meget derved. Derpaa talet det om den belgiske Deputation til London og siger med Hensyn til den franske Minister for de udenlandske Anliggender: Vi have ofte dadlet hans Udflugter og hans forlegne Gang, men have aldrig trængt stærkt lind paa ham angaaende det, som han kalder sin diplomatiske Tilbageholdenhed, nu synes dog den ministerielle Discretion ikke mere at være paa sin Plads, naar en til London offentligt og højtideligt afsendt Deputation truer Frankrig med at hensætte paa dets Grændse en ung Fyrste, hvis Nærværelse der er det samme som en engelsk Flaade i Schelde, eller en engelsk Besætning i Fæstningerne paa den nordlige Linie. Dog, vedbliver Temps, det er ikke blot dette Belgiernes Skridt, om hvilket vi haabe at finde nogen Oplysning i Moniteuren, hvor Ministeriet i nogen Tid har hyldet Offentligheden som en constitutionel Grundsætning, ved der at motivere og oplyse nogle af dets Handlinger. Vi ville ogsaa tale om den Børsnyhed, at Preussen skulde have i Sinde at blande sig i de holske Anliggender. Vi tilstaae vel, at vi trods det, som vi allerede have oplevet af Ministeren for det Udenlandske, ikke kunne troe, at det berlinske Cabinet, skulde falde paa et saadant Angreb paa Frankrig; vort brændende Ønske at vedligeholde Freden vilde ikke kunne holde Stik derimod. Det er at beklage, at Frankrig ikke har kunnet forhindre Østerrigernes Jndfald i Jtalien, men hverken Østerrig eller Jtalien Kirkestaten nemlig) berøre vore Grændser, og vi kunde ikke handle der, uden at fornærme 2 neutrale Magter (Schveitz og Kongen af Sardinien). Vi kunde altsaa her blot protestere, reservere, og tvivle ikke paa, at man jo har forlangt Zucchis og de andres Frigivelse, som bleve tagne til Fange; men hvad Preussen angaaer, forholder det sig anderledes, da det grændser til Frankrig med sine Rhinprovindser. Det hele Stykke sluttes lidt tirrende saaledes: J Sandhed hans (Grev Sebastianis) Rolle er vanskelig og hans Hænder maaskee for svage til i dette Øjeblik at bære Forretningernes Byrde, men vi haabe, at han vil drage Nytte af de allerede gjorte Erfaringer, thi han har baade i Spanien, Portugal og Jtalien havt Lejlighed til at overtyde sig paa sin egen og fornemmelig paa vor Bekostning om at enhver Svaghed, man begaaer, strax drager en Fornærmelse efter sig, og at fyldestgjørelse kun bliver dem til Deel, som man anseer for bestemte nok til hellere at falde end at lade sig beskjemme. Dette lyder vist nok noget krigersk, men man maa betænke, deels at Efterretningen om Preussens Jntervention i de polske Anliggender udtrykkelig kaldes et Børsrygte, hvilket den formodentlig ogsaa er, deels at det hører til de constitutionelle Rigers Skikke, at idet mindste nogle Blade skal yttre dem imod Regjeringens Grundsætninger. Jmidlertid er det paa den anden Side rimeligt nok, at et temmelig stort Parti i Frankrig kan være krigersk findet.