Jyske Efterretninger, 1821-08-06
Afskedsbrev. fra Napoleon til Marie Louise. Vil vel min Røst, mit Hjertes Afskedssuk trænge til Dem, min elskte Gemalinde, over Bølgerne, som ydskille mig fra mit Faderløse, fordum stolte Rige, Vil mit Farvel, maaskee mit sidste, naar Deres Øre, Paa Thronen var Deres Kjærlighed, min Siels Stolthed, mit Hjertes Sallighed; saa være det da ogsaa den fangne Mands sidste Trøst, at vide sit Minde bevaret i trofast Qvindebryst, Fangen; Heltens Siel erkjender intet Baand, og Verden, mene, Napoleon er mindre fri nu, indsluttet af St. Helenas Klipper, end da han svang Scepteret, lever halve Jorden, Verdens Beundring - Verdens Forbandelse; det er min Krønike, Men saasandt jeg i Fredens Hjem var mit Folks Fader, i Kampens Larm dets derve Høvding, saasandt dets Kjærlighed keilede mig til Frankrigs Herskerthrone, hvis Glands jeg aldrig plettede - saasandt foragter leg Verdens Dom over mig. J min Siel har jeg en Verden, og hvad i den bevæger sig, veed jeg at agte paa. Min stolteste Titel kan dog ingen jordisk Magt berøve mig, den, at kaldes Deres Verden kalder mig levende - død. Den veed ei, at mit egentlige Liv blomstrer i Deres Kjærlighed. Længe nok kalde den mig en bodiø stig Verdensstormer. - Efterverdenen vil bedre veie min Daad. Længe nok rive den Lauren af min Jsse - Myrthen beholder jeg dog - Engang kunde jeg vel oprulle Fremtidens Dække og forudberegne Begivenhederne paa Jorden Skueplads. Ei veed jeg nu, om min udvortes Styrke er brudt for stedse, om jeg nogensinde skal vende tilbage fra det Exil, mine Fjenders Høimodighed bestemte mig; - men muligt var det dog at Ørnen atter kunde ryste sine Vinger over Jorden i vældig Flugt, at det endnu forundtes mig, for mine Dages Ende at favne Dem, favne mit elskede Barn. -Men vil Skjebnen, at jeg skal udaande Livet herpaa Klippen, at mit sidste Suk skal blande sig med Bølgestormen, som ombruser den, at mine Fjender skulle nyde den Triumph, at have berøvet Keiseren Scepter og Krone, knust Heltens Kraft, sønderrevet det hellige Baand, der knyttede Mand til Hustrue, Fader til Søn, da mit sidste Farvel her, Hvi er mig dette Farvel saa tungt, Thronen kunde jeg frasige mig uden Smerte, thi jeg føle, hvor uraknemmelig en Herskers Møie er, men mit Hjerte bløder, i det jeg skal frasige mig Dem, thi skiøndt Venner, luttrede i Farens Jld, skjøndt Mindet og mine Bedrifter, Bevidstheden om et hæderligt Liv, ledsager mig i mit Klippebuur, vil dog den Rest af Liv, jeg har tilbage, vorde mig frydløs og øde uden Dem. - J mig ligger en Verdens Kraft, det skulle Aarbøgerne vidne, naar Jorden favner mine Been, skal først Hædersgiorien omstraale mit Navn, skal Sagnet og mine Bedrifter lyde over al Jorden, opflammende Fremtids slægter - hvad skjønnere Trøst for den døende Helt? Skuer jeg fremad, da veed jeg ei, hvad Lod der venter mig; snart bæres det mig fore, som skal jeg endnu engang fuldbringe noget hæderligt og stort, som er dette blotte Liv mit nok til at hævde mit Navns Berømmelse; snart kommer det mig atter fore, som om min Tilværelse maae styrte sammen i sig selv, som om mit Hjerte maae briste, løsrevet fra Alt hvad mig var kjert og dyrebart paa Jorden. Og om det brast? - Var ei mit Liv saa daadrigt, at seg nu ret hæderligt kunde slippe Vandringsstaven, og lægge mine trætte Been til Hvile, Saa skee da, hvad Skjæbnen vil, Mangen dødsmat Helt blev ei saa skjøn en Lod, at stige i Graven, ledsaget af den ædleste Qvindes Taarer. - Tanken om Dem og min Søn vil trøste min Siel, selv i Dødens Time, og favner St. Helena, mine Levninger, da skal Rygtet forkynde Dem, at De i Døden var min Tanke, som De i Livet var Napoleon. mig Alt!