Berlingske Tidende, 1836-02-24
Sagen om en Revision af den gieldende Jagtlovgivning. (See denne Tidende Nr. 35, S. 568. Nr. 3839, S. 624 og Nr. 5960, S. 960.) Brændeviinsbrænder J. Sidenius har til Stændernes Forsamling indgivet et Andragende, betræffende ovennævnte Gjenstand, af følgende Jndhold: Jndledningen til Jagtforordningen af 18de April 1732 siges: "at Forordningen af 8de December 1688 behøver en og anden Forandring, formedelst nuværende Tidernes Beskaffenhed." Det samme kan man visselig med megen Grund sige om den nu gjeldende Forordning af 1732, som høiligen trænger til en Revision, formedelst nuværende Tidernes Beskaffenhed. Denne Forordning er nu mere end 100 Aar gammel, den blev given paa en Tid, da Jagten var de Riges og Fornemmeres største Tidsfordriv og ædleste Sysselsættelse, da Jagtens Glæder gik langt overden Fornøielse at see vel dyrkede og vel fredede Agere hos Bønderne Som en Følge af de forandrede Omstændigheder bliver den nuværende Forordning om Jagten hver Dag overtraadt, og en Forordning, som overtrædes daglig, maa og bør revideres: En Anordning, som ei kan overholdes, virker meere skadelig end gavnlig. Forat vise, hvorlidet den nugjeldende Anordning passer for vore Tider, tillader jeg mig at henvise til dens I. 12, som siger, ingen Skytte maa tage en anden Skytte med sig paa Jagt i sin Hosbonds Enemærker under Straf af eet Aar paa Bremerholm." Skulde denne F. overholdes, da vilde visseligen Bremerholm see de fleste Skytter inden sine Enemærker. §. 29: Saavel i de forbudne Tider, som ellers altid, maa intet Vildt spises til Bryllupper, Barseler eller andre Forsamlinger i Kjøbstæderne eller andetsteds paa Landet, uden at saadan Forsamling skeer hos dem, som Jagtfrihed have, under 50 Rdl. Straf. Vel veed jeg, at Jngen bliver nu tiltalt forat have forseet sig mod disse tvende §§., men jeg veed ogsaa, at saalænge de staae ved Magt, kunde det skee. Dog, det er ei alene fordi denne Jagtforordning, saaledes som den nu er, ei kan overholdes eller blive overholdt, at jeg ønsker den forandret; men ogsaa og fornemmelig, fordi denne Forordning foraarsager Landmanden, og fremfor andre de mindre Landmænd, især Fæstebonden, meget Tab, forhindrer meget Landbrugets Fremskriden og Frugttræers Formerelse. Hoveribonden maa ei alene taale, at hans Sæd ædes og nedtrædes af Dyrene, at hans Frugttræer søndergaves af Harerne, hans Gæs bides af Ræven, at Rovfuglene tage hans Høns, at Tusinder af Vildgæs æde hans Korn, at Skytten og hans Hest og Hunde nedtræde hans Sæd om Efteraaret; men han maa og finde sig i, at hans tro Hund, der Nat og Dag skal vogte hans bygninger fra Rotter, Gaard og frie hans bliver, naar han ei holder den i Lænke, skudt, vel ei altid fordi den skader Vildbanen, men meget ofte fordi han, ved ei at have taget Hatten eller Huen ærbødigt nok af for Jægeren, har paadraget sig dennes Uvillie. Alle disse Tab og Ærgrelser maa Landmanden, føle, for at den Rigere og Mægtigere kan have den Fornøielse at jage og skyde et Dyr, en Hare eller Ræv, hvilken sidste ofte i Forveien har bidt hans fattige Fæstebondes Gaasestok. "Man kunde vel tænke sig, at det vilde stride ganske mod Herremandens egen Jnteresse, at han lod Vildtet tilføie sine Bønder nogen betydelig Skade, eller at en Herremand, som vidste, at hans Dyr havde tilføiet. hans Bønder Skade, godtgjorde dem denne eller at han, i Betragtning af den rimelige Skade, Vildtet kunde tilføie dem, bestemte en mindre aarlig Afgift af Gaardene. Je veed, at dette skeer, men jeg veed ogsaa, at det skeer meget sjeldent. Hvad Hoveribønderne angaaer, da kan vel Eierens egen Jnteresse værne noget om Bøndernes Sæd og Hauge; men hvad værner om de Eiendoms-Bønders Marker og Hauger, hvor Jagten er forbeholdt en anden Mand, Ham er det ganske ligegyldigt, om Dyrene æde al Bondens Sæd, Ræven bider alle hans Lam og Gæs, Vildgæssene fordærve hele Vintersæden. Hvad enten denne Eiendomsbonde kan svare sine Skatter og Renter eller ikke, er ham ganske ligegyldigt: ham er det kun om at gjøre, at han kan finde rigelig Næring for sin Jagtlyst. Regjeringen har ved Hegnsforordningen søgt at skaffe Landmandens Marker Fred for tamme Dyr, skulde det ikke være ligesaa billigt, at Bonden fik Fred for vilde Dyr, Skulde det være mere Tab for Herremanden, at Bonden skød hans Hjort, naar denne kom i hans Bønders Kornmark, end naar Bonden, i Medhold af Hegnsforordningens §. 3, dræbte Jagteierens So, naar denne kommer i Bondens Korn"Naar Jagteierens Hund bider Fæstebondens Gæs, maa der gives Erstatning; hvorfor bør denne ei gives, naar Godseierens Ræv eller Maar bider dem, Efter vore nu gieldende Anordninger kan en Bonde, naar han, for at skræmme en Ræv fra sine Gæs, gjør et Skud med løst Krudt, blive dømt i 100 Lod Sølvs Straf ja vel endog have sit Fæste forbrudt, naar dette, som meget ofte skal være Tilfældet, er en Betingelse i Fæstebrevet, og i Tilfælde af, at han ei kan betale Pengene, komme til at lide samme Straf, som den, der har berøvet anden Mand sin Eiendom af 100 Gange mere Værdi end en skudt Ræv, hvilket noksom viser, hvor ufor fra England afsendte Retrutter, som nu ere undervejs til Spanien. - - - holdsmæssig den bestemte Mulct er for blot at have skræmmet Ræven.""Jeg troer ved det Anførte at have godtat den gjort for den ærede Forsamling endnu gieldende Anordning ei er passende med nuværende Tidernes Beskaffenhed, og at det var ønskeligt, at Forsamlingen indgave til Hans Majestæt en Petition om: 1) At en, overeensstemmende med TiJagtanordning blev dernes Tarv, nye given. 2) At i denne fornemmelig maatte bestemmes : at enhver Fæstebonde saavelsom Eiendomsbonde var berettiget til at dræbe eller fange alt det Vildt, som tilføiede hans Marker, Hauger og Huusdyr Skade, dog at det Dræbte blev strax overleveret til Jagteieren; og 3) At det blev forbudt Jagteieren at jage eller lade jage paa Bondens Jorder, naar paa samme fandtes Sæd og Fro, enten nedlagt eller i Fremvæxt. Til at tage denne Sag under Overveielse, udnævnte Forsamlingen en, af 5 Medlemmer bestaaende, Committee (Drewsen, Reventlow, Scavenius, Hans Christensen, Ahlefeldt, som senere fik igjennem Kammerraad Rasmussen tilstillet et Andragende fra adskillige Gaardeere i Ti kjøb Sogn under Kronborg District, om at der maatte træffes Foranstaltninger, der kunde sikkre Landmanden imod den Skade, som Vildtet foraarsager ham. Under 23de December afgav Committeen sin Betænkning, hvorpaa Sagen blev discuteret i tvende Plenarmøder den 31te December og 6te Januar. Committeen havde enstemmigen indstillet: at Stænderforsamlingen vilde indgaae med en Petition til Hans Majestæt Kongen om, allernaadigst at lade Jagtlovgivningen underkaste en Revision, for at derefter en ny med Tiderne stemmende Jagtanordning kunde vorde forelagt Stænderne til allerunderdanigst Procanerne paa aaben Mark, men derimod fra velse."