Adresseavis for Børn, 1782-09-25
Min elskeligste Maurits J hvor besværligt det endnu falder dig at skrive, saa har du dog erindret min Begjering, ja endog skrevet mig meere til, end jeg havde forlangt af dig. Jeg seer deraf din Kierlighed og jeg omfavner dig derfor. - Du skriver, at du er bleven Fyrsten forestillet; at han har havt den Naade, at antage dig, at han er den bedste og venligste Herre, og at du elsker ham af dit gandske Hjerte (Fyrsten seer paa Drengen og siger) Ney, virkelig, Det skriver du, Lille? – Nu, saa er det jo og min Pligt, at jeg elsker dig igien, og at jeg søger, at vise det i Gierningen. Du har Aarsag dertil, mit Barn, thi hvad skulde der vel blive af dig i Verden uden hans Bistand? – Du er ikke allene faderløs, men endog saa godt som moderløs med, omendskjønt din Moder lever; thi Lykken har sat mig ud af den Stand, at jeg kan opfylde min Pligt imod dig. Du har altid været min største, min tungeste Bekymring. Jeg kunde taale og udstaae al Modgang, saa længe jeg tænkde ikkun paa mig selv; men Taarerne stode mig altid i Øynene, naar jeg saae paa dig. Hvor megen Følelse! Det er en inderlig Om hed, som det synes. – Dersom hun er ligesaa god en Kone, som hun er Moder. - Men hvorfor skulde hun ikke være det? – Hun er det vist, Saa gierne, som jeg endog vilde, saa kan jeg dog ikke selv føre dig paa Veyen til Lyksalighed; jeg maae her blive staaende uvirksom, men med al den Kraft, som Kjerlighed giver mig, vil jeg tilraabe dig, saa længe jeg kan raabe til dig, og vil bede dig, at du følger den rette Vey. Mit kjere Barn, bær dette Brev stedse hos dig med den samme Lydighed, som du stedse har viist imod mig! (seer paa Drengen igien) Han har været lydig. Han har været oprigtig. Og dersom du fristes til at overtræde din Pligt, til at overtræde de Formaninger, som jeg med det Avis det sidste Afskedskys, med den sidste Taare tilraabde dig: o mit Barn, saa erindre dig dette Brev, og læs det igjennem, Erindre dig din Moder, som i hendes Eensomhed veed af ingen Glæde, uden det Haab, du giver hende Jngen anden Glæde? – Har han ikke en Broder, Erindre dig, at du vil lægge hende af Sorg i Graven, at du vil gjennembore det Hjerte, som har meest elsket dig paa Jorden. Hun føler hans Fare. Hun har Ret; thi han er i Fare. – Og kunde hun vove det? Kunde hun fatte den Beslutning Jeg skriver dette ikke af Mistillid til dig: Din Opførsel har ingen Aarsag givet mig dertil. Ney, mit Barn, ney, du har seet de Taarer, jeg har fældet for din Broder, du vil ikke gjøre mig den Sorg, han har gjort mig. Den Ældre altsaa Lieutenanten. – hvorledes skal man faae nøyere Underretning derom, Du har altid været et godt og lydigt Barn, Dette Vidnesbyrd giver jeg dig med Glædestaarer. – Bliv ved, som du har begyndt, og bliv en retskaffen Mand, Saa har du ingen fattig og ulykkelig Moder meere; ney, du har da en rig og en lykkelig Moder. Det er smukt. Det befalder mig. Det synes, Ulykken har meer ophøyet end nedtrykt hende. Du skriver til Slutning, at alle dine Medpager have Uhre. Jeg merker nok, hvor gjerne du og ønskede dig et, men du bryder af og undertrykker dit Ønske. Just for denne Beskeden heds Skyld gjør det mig meget ondt, at jeg ikke kan opfylde det. Men, forlad mig, min Søn, jeg kan ikke. Det er paa denne Tid nødvendigt, at jeg skal reyse til Hovedstaden; denne Reyse vil medtage det Lidet, som jeg endnu har tilovers. Men lad mig først faae denne Udgivt overstaaet, saa skal jeg indskrænke mig paa det allerstrængeste, og saa skal jeg nægte mig selv alting, for om muligt at tilfredsstille dit Ønske. Alt, hvad der staaer i min Magt, det vil jeg gjøre for min kjere Søn, paa det han aldrig skal fattes Opmuntring til Dyd og Lydighed. Jeg seer dig nu snart igjen, og er Det er en fortræffelig Kone, – Jeg vil vise dette Brev til min Gemalinde. Jeg vil beholde for Børn. det hos mig. Dog ney. Det er jo Drengens hele Rigdom. (han stikker det ned i hans Lomme igien) Hvor født han endnu sover, Himmelen, siger man, gjør sine Børn lykkelige i Søvne, og han skal erfare det. Hans Lykke er gjort, saavidt det staaer til mig. (han tager ham ved Haanden) Du Lille! Du Lille (Drengen vaagner, og stirrer en Tidlang paa Fyrsten. Fyrsten seer paa ham igien.) Det er i Sandhed en Fornøyelse. – Kom, muntre dig op, du Lille! Det er lys Dag, og du kan ikke længer sidde her og sove. Staae op Pag. (staaer langsomt op) Ja, naadigste Herre! Fyrst. Du har jo Søvnen endnu i begge dine Øyne. – Der, gaae ind i mit Kabinet, (Drengen gaaer) Sluk Lampen ud, Skyd Døren til, (han gjør saa) Nu, gaae nu derhen, hvor Uhrene hænge, hurtig. – Ney, ney til den anden Side, derhenne hurtig! – Komnu tilbage. Kom nu hid igjen. – Er du nu munter. Pag. Ach ja, jeg er, naadigste Herre! Fyrst. Siig mig engang – thi jeg holder dig for en ferm og flittig Dreng – kan du allerede skrive Breve, Pag. Ja, naar jeg vil Jeg har allerede skrevet to Breve, siden jeg kom her. Fyrst. Til hvem, Til din Moder formodentlig Pag. (meget venlig) Ja, til min Moder, naadigste Herre! Fyrst. Glæden funkler jo ud af dine Øyne, bare ved det, jeg nævner hende. (Hvor de elske hinanden, fordi de ere fattige,) Er hun da saadan en god Kone, din Moder 2 Pag. (griber Fyrstens Haand imellem begge sine) Ach dersom De bare kjendte hende, naadigste Herre! Fyrst. Det vil jeg lære, du Lille. Pag. Hun er saa kjerlig, og god Fyrst. Men saa vilde jeg ønske, at hun og havde gode Sønner. Lieutenanten, siger man, skal ikke være den bedste; men du Pag. (ryster paa Hovedet) Ach, Lieutenanten, Lieutenanten, Fyrst. Avis Fyrst. Man siger virkelig, at han har foraarsaget hende megen Bedrøvelse. Skulde det være sandt, Pag. Ach, naadigste Herre, – man har forbudet mig at tale derom. Dersom Obersten fik det at vide – (gandske fortrolig) Det er en haard og hæslig Mand, det er Obersten. Fyrst. (løftende Haanden op) Bevar os, - Men Jkke et Ord maae han faae at vide, hvad er da forefaldet? Hvad har han da gjort Pag. O, han har gjort saa meget, jeg veed ikke selv ret, hvad det er. – Saa meget veed jeg, at min Moder har havt forskrækkelig megen Sorg og Bedrøvelse derover, ja hun har endog engang maattet sætte ud alt hvad hun havde, forat hun kunde faae det nedtysset i Tide. - (gaaer tæt hen til Fyrsten og hvisker) Han havde kunnet blive ulykkelig, sagde hun, han havde kunnet komme af Tjenesten. Fyrst. Af Tjenesten, Hvorledes det? Pag. Det kan jeg visselig ikke sige, naadigste Herre! Fyrst. Jo, til mig kan du gjerne sige det Hvorfor ikke Pag. Man har ikke villet fortælle mig det. Fyrst. (smilende) Deri har man gjort meget viselig. Det er altsaa noget andet. Men for at komme til dig igjen, Du havde jo før intet Uhr. Har du skrevet til din Moder om et Pag. Ja, en enestegang, men ikke oftere. Fyrst. Jeg merker det. – Hun har gandske vist givet dig en Jrettesættelse derfor, Pag. Ach ney, naadigste Herre, Hun vil behielpe sig, skriver hun, som hun kan, for at spare saa meget, at jeg kan faae et Uhr, og hun behielper sig saa allerede knapt og elendigt nok. Det gjør mig meget ondt for hende. for Børn. Fyrst. Ja, det maae nok gjøre dig ondt. En god Søn skulde ikke gjøre sin Moder nye Sorger; han skulde ønske, at han kunde hielpe Og et Uhr – naar det kun er hende. - om et Uhr at gjøre, saa kunde det vel faaes paa en anden Maade. (han tager en Børs op) See her, lille Maurits, her har jeg sparet tolv Dukater, som jeg kan forære bort, og – jeg vil forære dem bort. Kom hid med din Haand, (Pagen holder sin Haand frem, og Fyrsten tæller ham Dukaterne til.) Pag. Skal jeg have dem, naadigste Herre, Fyrst. Ja, dem skal du have. - Men sig mig engang, hvad vil du nu gjøre med de Penge? Pag. (glad) Kunde jeg ikke kjøbe mig et Uhr for dem: Fyrst. Oal et ret godt Uhr. - Men naar du ret betænker dig, hvortil bruger du et Uhr, Jeg har jo Uhre nok. (Drengen seer opmerksomt paa Fyrsten.) Dersom jeg var i dit 5ted, saa vidste jeg nok, hvad jeg vilde gjøre. Jeg gjorde et gandske andet, et langt bedre Brug Men gjør som du vil, af disse Penge. ligesom du selv vil. - Nu gaaer jeg ind, for at lade mig klæde paa. Du skal blive her, til jeg kommer igjen Pag. (gaaer efter ham) Naadigste Herre! Fyrst. Hvad er der? Hvad vil du? Pag. Min Moder er her. Hun skal reyse bort igjen i Dag, og jeg vilde saa gjerne tage Afsked med hende. – Maae jeg, vil De tillade mig det? Fyrst. Ney, du gode Lille. Dennegang skal din Moder komme herhid til dig. Hun skal komme til dig. Bie kun lidt. Han gaaer.)(Fortsættelsen følger.)