Jyske Efterretninger, 1795-01-26
En berygtet tydsk Freron sad paa sin kritiske Trefod, og nedskrev Oratelsprog. Hans syn Aars Dreng legede Just i samme Værelse, og i et andet Hiørne sad En at huns Venner og læste. Disse to Ting forstyrrede ikke Kritikeren. Han var kommen i en Maaneds Restance, ved sit Værneting, og frygtede nu for at faae en slem Maning, om ikke selv Afskeed. Flittig gik han derfor til sit Daglønnerie. Allerede havde han slugtig giennemløbet tre Fortaler, og dømt tre Bøger i Støvet efter dem; endnu ventede som paa sin Kiendelse, og to af dem saare taalmodig, thi de vare en smuk indbunden Forræring af Forfatterne. Men nu gjorde hans Dreng sig for balstyrrig, loe alt for høit. Fortørnet vendte Faderen sig om, og sagde: "Hvoraf leer du saaledes uden Ende, Wilhelm?" Wilh. Aa, over at denne Gedehans her, som jeg har reven Vingerne af, teer sig saa ynkelig, vilde saa gierne afsted igien og kan ikke. Faderen. Fy, Dreng, det er for stemt, hvem vil ved saaledes qvæle et stakkels Dyr. Wilh. Men, Fader, det er jo et foragteligt Dyr. De sagde jo selv nyelig, at Gedehamserne vare ganske nyttige. Faderen. Vist lader det saaledes. Jmidlertid var det dog mueligt, at de kunde tiene til noget; kun vi videdet ikke, Mange Dyrs Brugbarhed har man først opdaget efter Aartusinde. Desuden, hvo veed, om du forstaaer dig ret paa Gedehamserne, Om du ikke for Lighedens Skyld - (han gaaer hen og fter nøiere til, Rigtig, Rigtig, Just som jeg tænkte. (Vred) Det koster mig Overvindelse ci at slaae dig. See, Dreng, hvad du ansaae for en Gedeham, var en Bie, var et i Aalborg. lille Dyr at fremskaffe Vox og Honning. Wilh. Saa Ja da giør det mig ondt; men i det mindste havde den intet at bestille her i Kammeret; og da jeg saaledes eraf den paa gale Veie, tænkte jeg Fader : - Faderen. Saa tænkte jeg, at Du skulde tie, og skamme dig noget. Kan du vide hvad for et Slumpetræf, der fordrev den Stakkels Bie herind? Hvo gav dig ogsaa Ret til at dræbe et lille Dyr her, hvilket i sit Slags vist er arbeidsommere og nyttigere, end du maaskee nogensinde vil blive? Wilh Men den er jo ikke heller engang dræbt, men reven ihiel. Den lever jo endnu Faderen. Nei, den lever egentlig ikke mere. Du har betaget den sin Kraft til at være virksom for Fremtiden, den Kraft at søge sin Næring. Det er endnu mere, end blot at dræbe, det heder at pine, blot for at have pinet. Gale, Knegt, ogskam dig i ditenderste Hierte. Barnet græd, og gik bort. Aristarken greb til Pennen igien, for at indhente de til eller tolv forsømte Linier. Men Vennen i Krogen, som vi talte om i Begyndelsen, der havde hørt paa den hele Samtale, lagde nu Bogen, han læste i, fra sig, stod op, og sagde, i det han klappede vor Freron paa Skulderen: Visselig min Ven, du er vel haard imod Drengen, haardere endog imod ham, end Faderen. (faldende ham i Ordet) end han fortiener, troer du? Jeg ikke. At gribe et Barn i en Grusomhed mod Dyr, og ikke straffe det derfor, var en Efterladelses Synd, som i Fremtiden kunde forverre hans hele Charakteer endog imod Menneskene. Erindrer du dig hiin Dreng i Athen. Venten. Som stak Øinene ud paa Kuglene og derfor blev dømt til døde, Fuldkommen. Ei heller vil jeg give dig ganske Uret, ikke sige du opførte dig for haard, men kun haardere imod din Søn, end imod dig selv. Faderen (Forundret) End imod mig selv? Hvorledes forstaaer jeg det? Hvilken Lighed er der imellem Drengens Handling, og min Maade at handle paa Vennen. En meget stor, Saa stor, at jeg næsten troer, det er arveligt hos Drengen; kun med den Forskiel, at du allerede handler saaledes med Mennesker, som han endnu blot med Dyrene. Faderen. Du taler meget fornærmende, og paa samme Tid saa uforstaaeligt mod mig, at - - Vennen. (falder ham smillende ind i Ordet.) Uforstaaeligt, da jeg dog blot taler om det Haandværk. du just nu driver, Kritiker, hvis Pen er dyppet i Galde, du som saa flittig giør Jagt efter Feil og Skrøbeligheder - naar du tit behandler en giev Author som en slet; tager du da ikke en Bie an for en Gedehams. - Naar du bittert dadler et godt Hoveds tilfældige Svagheder - thi ogsaa Hommererne slumre stundom! giør du hans Avindsmænd og Fiender en Glæde dermed, og skaffer Trosset af Publicum noget at le ad; river du da ikke Vingerne af en Bie. Naar du træder den begyndende Skribent i Støvet med din Kritiks Styltefod, ødelægger du ikke da et Væsen, som kunde vorde bedre og virksommere i sit Fag end du i dit. rense Parnasset fra de lumpne Jnseeter, som drage Næ Faderen. Herlig Allegorie, og naar jeg nu søger at ringen fra ædlere Væsneer, stige op fra Moradserne og ligesom forpeste Luften - har jeg da ingen Fortieneste? Ven. Som en ussel Fluesnapper, og endnu meget us men blot for at nære dig, for at giøre dig frygtet og vigslere, da du vel neppe driver denne Syssel for at nytte: tig; maaskee ogsaa for at hævne dig; kort for at udvirke Ting, som du vist paa andre Maader kunde udvirke ligesaa sikkert, men ikke saa let. - Ja! selv om du end skulde nytte; selv da at have dræbt hundrede Myg er ikke en Fortieneste, som kan veie op imod Forliset af en eneste tilintetgjort, flittig Bie. Og hvor til kunde du ikke endog, som et Barn, af Ukyndighed eller Skiødesløshed imod din Villie have taget Bien for Gegehamsen; og hvad kunde da vel trøste en retskaffen Mand for det Samvittighedsnag at have krænket sin søelsomme Medskabning, og standset, ja maaskee knækket hans Evne til at nytte Menneskesamfundet.