Jyllandsposten, 1840-08-28
(Cfr. Søndagsbladet Nr. 25.) Overhovedet anseer jeg ikke denne almindelige Musiktreiben, for at have nogen absolut Værd, saalænge man bliver staaende ved at kunne spille Sonater og synge (eller rettere, nynne) altslags Ripsraps af moderne Operaer. Meget – yderst Faa have saameget Anlæg, at de kunne bringe det til at præstere Noget alene, der isandhed er noget værdt, og hertil kommer desuden Feil i Underviisning, Mangel paa Udholdenhed og Tid. Men lad kun brav Mange lære Musik i Byerne og lad da en kyndig og praktisk duelig Mand forene alt dette, da kommer først et Product frem, som kan have Jndflydelse paa Dannelsen. Til at synge i Chor hører der ikke meget, især under en duelig Chor mester, men til at spille en Sonate saaledes at det tiltaler Hjertet, eller at synge Noget alene ret smukt og sjælfuldt, – dertil hører uendelig mere. Lad os tænke paa 3die Glocke, af Andreas Romberg; hvilken herlig poetisk Text, hvilken elskelig Musik. - Hvor, som har været med at udføre den, har ikke følt, hvorledes disse søde Toner mere og mere trænge ind i Sjælen, jo længere man synger den, og hvilken Jndflydelse har ikke Sligt paa Gemytterne? Hvorfra kommer Bagtaalelse og alle hine Usselheder, der forgifte Livet, især i de mindre Byer, – derfra, at man ikke har noget Foreningspunkt, der ret interesserer Hjertet og Forstanden; har jeg ikke selv (thi jeg lægger just saameget Mærke til Sligt) været Vidne til, at Misforstaaelser, der havde varet flere Aar, ophævedes ved Fællesskab i at udføre Noget, der ret glæder og hæver Hjertet! – Lad os mindre sørge for at critisere hverandres Dragt og Levemaade, lad os mindre sørge for om vore Gjæster, have faaet Sukker nok i Theen, om de tilbørligen have forspiist sig af Agtelse for Værtindens Kogekunst! lad Alt dette skjøtte sig selv - jeg troer Jntet i Verden lettere kan gjøre det – og lad os hellere see at gjøre hinanden Samlivet hyggeligt ved en aaben og kjærlig Udvexling af vore bedre og dybere Følelser, bortkaste denne fæle Mistro til Andres Characteer, og være mildere i vore Domme over deres virkelige Svagheder. Naar vi først ret lære at indsee dette, da ville vi ikke længere sige, at Byen eller ligner sig selv, og være vrede paa Tonen, da ville vi selv stræbe at blive anderledes og danne en anden - Tone, og hertil har vi et af de ypperligste Midler i Musiken. Det Samme gielder og Jnstrumentalmusiken, den mangler Jnstruction. Hvor lutter Dilettanter – de være nok saa brave - spille sammen, fremkommer aldrig noget sandt Heelt. De underordnede Stemmer ville aldrig tilbørlig træde tilbage, og - for at gaae et Øieblik ind paa det Techniske - hvor mange Dilettanter forstaae f. Ex. at spare paa Buen i en Adagio og dog derved beholde en fuld og rund Tone? – her behøves en Mand, der kan læse Partitur og kan bringe alle Deele i Harmoni. Alt Sligt skal Anføreren lære dem, og overhovedet bør han have et Magtsprog, der er nødvendigt ved alt Sligt; herved oprykkes ogsaa det Forfængeligheds Ukrudt, der saa ofte spiller en stor Rolle i saadanne Foreninger. Men man misforstaae mig for Guds Skyld ikke, som om jeg ønskede, at man ikke skulde lade Børn lære Musik, eller at slige smaae Musikforeninger (gid jeg traf en saadan i hver By) ikke fortjente Bifald, jeg forlanger kun, at Alt skal staae under Jnstruction, Jnstruction. - Og endelig - man mistvivle ikke om, at Jnteressen skal tabe sig, som de Ligegyldige eller Prosaiske mene, lad kun Alt blive ledet med Smag og kraftig Jnteresse, saa kan Lysten aldrig tabe sig, – man trænger altfor haardt til saadanne Foreningspunkter, hvoraf Musiken vistnok er et af de første og bedste.