Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-09-02
Efter nogle Minutter kom Magdalen tilbage, tog mig tilside, og sagde, at Frøkenen allerede i to Dage ingen Klæder havde havt. Høist forundret overlod jeg imidlertid til Fremtiden at op forklare denne besynderlige Omstændighed." Stig. ind i Vognen, Magdalene, sagde jeg, ta nogle af dine bedste Klæder, og vær med Lynets Hastighed her tilbage. Madam De, lod sig nu meget rolig forbinde- og pleie, men Lægen kunde ikke bringe hende til at svare, Fortvivlelsen, forbunden med den Forvirring, at maatte føle sig udsat for en Fremmeds Medlidenhed, tvang hende til Taushed. Jeg forsøgte at aflokke hende nogle Ord, da Magdalene kom tilbage med to anstændige Fruentimmer Dragter. Da hun før havde staaet i Tjeneste hos en stor Dame, saa kunne Mademoiselle Dan for Øieblikket betjene sig af hendes Klæder. Jeg lod hende bede, ikke at lade sig see, førend jeg havde talt med hende et Øieblik. Derpaa lod hun mig strax kalde. Hendes skjønne Vext, hendes blændende hvide Hund, men fornemmelig den Engleblidhed, som laae udbredt over alle hendes Ansigtstræk, der endnu blev mere forhøiet ved et Anstrog af Tungsindig hed, overraskede mig. "Mademoiselle, sagde jeg til hende, endskjøndt jeg ikke har den Ære at kjende Dem, saa beder jeg Den dog, at de vil søge at fatte Dem. Skjenk de kun mig Deres Tiltroe, jeg vil blot benytte mig af samme, for at lindre Lidelser, som de vist ikke har forskyldt. Jeg skjænker Dem Svaret; deres Taarer tale alt for tydeligt. Kom da til Deres Moder, som et Tilfælde, der forhaabentlig ingen videre Følger. vil have, har lagt paa Sygesengen. Trøst hende, og sig hende, at hun har hendes Ulykke at takkefor en sand Ven." Jeg førte den elskværdige Klothilde til hendes Moder. Hvis jeg havde regnet paa Erkjendtlighed forden gode Handling, jeg havde udøver, saa ville jeg have funden samme i det Blik, som den unge Klothilde kastede paa mig; thi aldrig er Erkjendtlighed bleven saa sand og kraftig udtrykt. Madam D. ville hverken ser paa hendes Datter eller modtage hendes Kjertegn. Jeg troede at min Nærværelse forstyrrede den moderlige Kjerlighed, og ville bortfjerne mig. "Nei, min Herre, sagde Damen med mere Fasthed, end jeg havde tiltroet hende, "De ville dog ikke forlade os, uden at sige mig, hvem jeg er saameget forbunden; min Erkjendtlighed kan aldrig svare til Storheden af deres Velgierninger; og hvor store er den ikke, naar jeg tænker paa den Tilstand, hvori jeg har sat min Datter, O min Datter, min kjere Datter, hvad har jeg sagt? Tør jeg endnu give Dig dette søde Navn, jeg, Din Plageaand, Din Ravnemoder, Aarsagen til alle Dine Gjenvordigheder. Ømt tillukkede Klothilde Moderens Mund, og sagde huld som en Engel: "Bedste Veninde, sørg kun for at Du faaer igjen Din fuldkomne Sundhed og Din Datter vil ikke have en eneste Bebreidelse at gjøre Dig. Jeg troede ikke paa den ophøiede Post, jeg stod, endnu at kunne ofte Naturens blide Følelser, ømme Taarer. Men ved Synet at dette Udbrud af barnlig Kjerlighed, følte jeg at mit Hjerte endnu ikke var omgjerdet af Guld og Værdigheder; mine Taarer fløde, Taarer, meere søde end mange Glæder, jeg for havde kjøbt for en Hoben Guld. Gjerne vil og sige Dem, Madame, hvem jeg er, naar De tillader mig strax at torde forbedre deres Lykkesomstændigheder. Berøvede mig ikke af en falsk Undseelse denne Fornøielse. Naar De vil tage Deres Datters Stilling og hendes Jnteresse med paa Raad, saa vil De tillade mig at handle som en god Broder. Jeg modtager saameget villigere Deres Tilbud, svarede Damen, da jeg ikke har at frygte nogen Ydmygelse, og er fra min Families Side i Stand til engang at kunne giengielde Dem Alt." I dette Tilfælde skal endnu i Morgen, Deres Tilstand blive forbedret.