Viborger Samler, 1790-05-10
Fortsættelse af Ragvart, (see No. 7.) Fis Betty, som et Fruentimmer, der besad temmelig Erfaring i Elskovs Sager, mærkede snart min Svaghed, som efter hendes gode Hensigter med mig ikke kunde andet, end foraarsage hende en hemmelig Fortrydelse. Jkke faa bidende Streger maatte jeg derfor taale af hendes satiriske Lunne, ja endog hendes Broder satte hun ud paa mig for at udfritte min Hemmelighed, skiønt den gode Sir Arthur var ingenlunde den Mand, som kunde besnære Hierterne. Hans Forsøg paa mig vare mange, men de løbe alle frugtesløse af. Utaalmodig herover besluttede Mis Betty saa meget des hastigere at udføre den Plan, hun forlængst havde lagt, som hun troede, at have E. 266 R. Aarsag til at frygte for en Medbeilerinde. Sir A. som hun havde aabenbaret sine Hensigter og forberedet saa got, som det vilde lykkes, til den Rolle, han skulde spille, indbød mig en Morgen til Frokost i hans Sovekammer; vi vare ganske allene, og den Urolighed, jeg strax blev vaer i hans Ansigt, det tvungne Væsen, som han her viiste, hvilket dog var saa aldeles imod hans Karakteer, var mere end nok til at overbevise mig, at en Sag af megen Betydenhed maatte have givet Anledning til denne udsædvanlige Jndbydelse. Jkke desmindre varede det en temmelig Tid, inden jeg hørte et Ord af den gode Sir Arthurs Mund. J Steden. for at gaae ligge til Sagen, begyndte han da med at tale om vor Handel og rose den Kundskab, han havde fundet hos mig, saavelsom den Aatpaagivenhed, jeg i alt havde viist - og med eet gjorde han her en Overgang, der var ligesaa forbausende for mig at anbere, som vanskelig for ham at faae fremført. Min Ven, sagde han, det er allerede længe siden jeg har faaet en Plan i mit Hoved, som jeg nu ikke længer kan skiule. Du er mig kierere, end du maaskee selv troer. Du veed, jeg er rig og har ingen Arvinger. Alderen begynder alt at nærme sig. Jeg kan giøre en Ven lykkelig - Det kommer ene an paa dig og din egen Villie, om du vil være denne Ven og min eneste Arving. Bestyrtset over dette saa besynderlige Tilbud bevidnede jeg saa got jeg kunde min Erkiendtlighed. Men forgieves umagede jeg mig for at faae at vide Vilkaaret, som jeg skulde opfylde, for at krones med al denne Lykke. Han tang og kunde ikke med al sin Flid faae det sagt - En anden Gang, sagde han om c. 267 s. sider, vil vi nærmere raadslaae om denne Sag. Jmidlertid kan du selv nøiere eftertænke den. Nu faldt ligesom paa eengang Taagen fra mine Øine. Jeg tænkte paa Sir Arthurs Ord og hans Søsters udmærkede Gunst imod mig. Det, som før var mig en Hemmelighed, blev mig nu aldeles begribeligt - Jeg saae det klart, at man kierligen havde udseet mig som et velskikket Redskab, til at frie den fordum knipske Betty fra det i hendes Øren saa skurrende Jomfrue=Navn - J Steden for at være glad over det gjorte Tilbud, skielvede jeg for Enden. Jeg var nedtrykt i Bekymringer. Nødig vilde jeg være utaknemmelig mod min Velgiører; men ingenlunde vilde jeg opofre mit Livs Rolighed, for at føie en rasende Qvindes Tilbøielighed. Desuagtet vedblev jeg det Forhold, jeg før havde viist imod dem begge. Mis Betty fordoblede sine Bestræbelser for at behage mig, og jo meere hun søgte det, jo længere kom hun fra Maalet. Hendes sande Karakteer indog mig en Frygt, som al hendes konstlede Venlighed ikke var i Stand til at hæve, og som hendes følgende Forhold viiste mig, ei var ugrundet. Jeg maatte paalægge mig en Tvang, som var næsten undstaaelig; thi i Hiertet afskyede jeg hende, og i min Opførsel maatte jeg dog bestræbe mig for, at vise den mueligste Høflighed, for at vedligeholde den gode huuslige Forstaaelse. Saa stod det sig i Sir Arthurs Huus, da M. B. en Dag foreslog en Lystreise til en Ven paa Landet. Det var Hr. St., som boede omtrent en Miils Vei fra London. Vi kom dertil ved Middags Tider, bleve To 268 S. venskabelig modtagne og herlig beværtede. M. B. havde ligesom concentreret den heele overblevne Rest af sine Yndigheder denne Dag, for ret at gjøre en General-Storm paa mit Hierte. Men et uventet Tilfælde giorde hendes heele Plan til intet, hende til megen Ærgrelse. Vi havde nyelig endt Maaltidet, og giort en Tour i den smukke Hauge, som prydede dette delige Lyst-Sted, da man meldte et Sælskab af Fremmede, som vor Vert gik bort for at imodtage. Vi gik ind i Huset igien, og vare endnu for komne der, end de Fremmede, som vi med Nysgierrighed ventede at see. Omsider saae vi dem nærme sig - hvilket Syn for mig! - min ubekiendte Donna, en Officeer og et aldrende Fruentimmer, som jeg erindrede mig just at være den, som jeg i Hyde Park havde hilset, som min Skiønnes Selskaberinde. Meere end hundrede Gange skiftede jeg Farve; meere end hundrede Gange giorde jeg mig forgieves Umage med at skiule mit Hiertes Urolighed. (mere følge. Mine uforgribelige Tanker. "J den Wiborger Samler Nr. 18, Side 254 Lin. 13 til 21de læser man det Spørgsmaal: Kunde det være til almindelig Nytte, om Ægtefolk, der ikke have Livsarvinger tilsammen, og andre, der leve uden Ægteskab, der have Midler, bleve formeente at giøre Testamente, og at deres Efterladenskab skulde gaae til en Kasse, hvoraf Renterne skulde forbruges eller anvendes, deels til gudelig Brug, deels til fattige Ægtefolk, som have mange Børn, til deres anstændige Opdragelse, og deels at fattige og skikkelige Fruentimmer af samme Renter kunde nyde en passende Medgift, naar de kunde giøre et anstændigt Partie, Dersom det at spørge var nok, uden, førende man spurgte, at betænke, om det Omspurgte var passende, eller kunde taales i Forhold til andre tilstædeværende eller muelig formodende Ting, saa var det opkastede Spørgsmaal en ganske herlig Ting, (og saaledes maae en vis Mand have troet om det, som den første Gang han læste det, kaldede det en herlig Ting og som besvarede sig selv); men da det er daarligt, at spørge om Mueligheder, hvor Tingene nægte dem selv, og ubillig, at vilde vente Ting frembragte, som nedbryde Selskabelighedens Grundlove, saa sees lettelig, at hvis dette Spørgsmaal er, (som jeg troer) af anførte Natur, saa er det daarlig og ubillig. Spørgsmaalet i sig selv, er deels ei nok udviklet og deels dobbelt. Først heder det: Kunde det være til almindelig Nytte, om Ægtefolk, der ikke have Livsarvinger tilsammen, og andre der leve uden Ægteskab, der have Midler, bleve formeente at giøre Testamente, Denne Deel af Spørgsmaalet kunde besvares med en Hoben andre Spørgsmaale, f. Ex. ere Testamenter ulovlige og ubillige, er det saa, hvi har man taalt dem saalænge, og hvi taales de endnu? har ei enhver, der virkelig og med Rette besidder en Ting, efter Selskabelighedens og Menneskelighedens Grundlove Ret, at bruge og nyde den efter sit beste Tykke, og er det ham ei tilladt, som en ham allene tilhørende Eiendom, at overlade, give, eller afhænde den til hvem han vil, Kan nogen med Rette paabyrdes efter en andens Villie eller Meening, at handle med sin egen virkelige Eiendom, ei som han selv vil og troer rettest at være; men som en anden vil og finder for godt, Nei, Ære være Selskabeligheds Grundlove, disse bestemme, at enhver med Rette bør, maae og kan disponere over sin virkelige Eiendom: og selv Monarkerne erkiende og hædre disse uryggelige Grundloves Rigtighed. Endvidere, saavidt mig er bekiendt, saa ere Testamenter af den Natur, at de aldrig aldeles udelukke den Testamenterendes Arvinger, og naar de ere oprettede imellem Ægtefolk, saa er det Skjebnen, som bestemmer, hvilken af Arvingerne den største Arvelod skal til S. 270 S. falde. Skulde det ansees billigt, at, fordi een ei var gift, eller og fordi gifte Familier ei vare saa lykkelige at avle Børn sammen, saa skulde de være umyndige, og ei berettigede til at disponere over det, som virkelig er deres eget, hvor ganske ubilligt er det tænk, naar man sammenligner det med Slægt, skabs og Arveforholds Grunde, at, fordi en Mand eller Familie ei haver lige nedstigende Arvinger, saa skulde alle de øvrige lovlige Side Arvinger derfor tabe deres Ret til at nyde Godt af deres Familie=Faders enten Lykke eller hæderfulde Vinskibelighed og Flid. Sandelig det er besynderligt, og en Vanziir for vore Tiders Smag, naar man tør opkaste Spørgsmaale om Mueligheder der, hvor Tingenes Natur nægter dem selv. At spørge, om en Ting kunde være almeennyttig, som nedbryder Sælskabelighedens Grundlove, nægter lovlig Arveret, eller tilladelig egen Disposition over egne Eiendomme, er det samme, som at spørge: mon det ikke var godt, at sætte Solen efter eget Tykke, hvor man vilde, og troede sig best gavnet ved dens varmende Kræfter, Men nu til den anden Deel af Spørsmaalet; her er vores spørgende Herre Projectmager, og det i den rigtigste Forstand. Han foreslaaer en nye Kasses Oprettelse, af hvis Fonds Renter, han deels vil giøre Gud Gaver, deels understøtte fattige Familier og hielpe dem til, anstændig at kunde opdrage deres Børn, deels give fattige og skikkelige Fruentimmer Medgift. NB. naar de kunde giøre et anstændigt Partie. Og denne Fond, af hvis Renter han vil frembringe alle disse gode Ting, skulde sammensamles ved at berøve tusinde Familier deres Myndighed, Haab og virkelige Arveret. Sandelig, min spørgende Herre! i hvo De er, det Land maatte blive i Bund og Grund ødelagt, hvor Deres opgivne Spørgsmaal blev tagen i Betragtning og ved høiere Myndighed bragt i Anvendelse. Til Slutning min Herre, paa det De ei skal giette over, hvem der kan være Deres Modstander over Deres Yndlings Jdee, som jeg formoder det opgivne Spørgsmaal er, saa lad det herved siges Dem, at det er Jetlitz, D. C. i Wiborg. N. 271 s.