Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-11-29
Compagniets Organisation er lige saa besynderlig at betragte, som Tilstanden findes betænkelig. Det bestyres af handelskyndige Mænd, men var det under kyndige Handelsmænd, der simpelt holdt sig til den Sætning, at Gevinst beroer paa Salg, og naar man ikke kan sælge, bør man ikke indkjøbe, saa stod nu Tingene anderledes. Er det ikke lige saa besynderligt, at i Stedet for det hele styrende Personales Gage og Emolumenter burde været anviste paa Compagniets Avance som Handelsinstitut, er det i 15 Aar tagen fra Handelscapitalen. Det er altsaa i Organisationen af et Handelsinstitut at man ikke finder Spor til Handelsprinciper, foruden en Convention, der til de øvrige Jnconsequentia har lagt i Geneneralforsamlingens Magt, at afgjøre, hvad de sjeldent kunne forstaae, og hvilket de egentlig maatte overlade Kyndige at bedømme: Generalforsamlinger, som maatte føle Vanskeligheden i at bestemme, om meget sammensatte mercantilske Gjenstande, der oplyses i Almindelighed ved Beregninger, meget for vidtløftige at føre for en talrig, med Gjenstanden, ikke bekjendt, Forsamling, har paadraget sig et uhyre Tab ved, sin præconcepta opinio om en chinesisk Expedition – der koster det sandsynligviis langt over 600,000 Rbdlr. Tab, førende Theebladene, hjemførte med Skibet Kronprindsessen, ere gjorte i Penge. Forsamlingen burde desaarsag vel vogte sig for slige Overraskelser, for at, efter man har hørt i 15 Aar (see Skilderiet No. 83) Jnteressenterne faae Jntet, ikke Chorfinalen atter blev. Jnteressenterne have Jntet. Vandring fra Romsdalen til Lessøe, i Guldbrandsdalen (Gudbrandsdalen) i Juli 1822. (Fortsættelse; see forr. No.) Nordmandens Selvfølelse yttrer sig allerede hos Drengen, og ikke sielden traadte Knøse paa 8-10 Aar i Veien for mig, for med inquisiterisk Mine at lade sig de Spørgsmaale besvare: hvo est du, hvorfra kommer du, hvad vil du paa en saa utvungen og kiæk Maade, at man godt saae, det var ikke blot af Nysgierrighed, Hos Mændene er denne Selvfølelse naturligviis endnu langt mere uddannet, allermeest i de Egne, hvor Afsondringen fra Bye-Samqvem endnu den Dag i Dag vedligeholdt Forfædrenes Skik som Regel for de udvortes Livsforholde. Man seer kun i Tellemarken eller i Øvre Nummedalen de ranke velskabte Skikkelser, kraftfuldt udviklede ved mangesidig anspændt Brug af alle Muskler, trædende enhver imøde med aabent Bryst og frit Ansigt, og man har et Billed, hvor Kraft og Friheds=Følelse tale. Saa lidt de sædvanligen vidste om Tydskland, saasom de fleste fløttede det til Danmark, mange til Sverrig, nogle endog til Rusland, (de tre Lande, hvorfra de endnu faae noget at høre, saa fattede de dog en stor Agtelse for mit Fædreneland, da de faae mit Barometer, min Boussole og andre Jnstrumenter, og menede, at det tydske Folk maatte være meget kunstrigt, en Berømmelse, som jeg gjerne meddelede dem selv. Thi den norske Bjergbeboer er en fand Tusendkunstner; hardtad enhver Bonde forener alle Haandværkere i sin Person. Skal han bygge, saa gaaer han med Øxen i Skoven, og ligesom han med sin Arms Kraft fælder det stærke Træ, saa opfører han alene sit Huus, forfærdigende Alting selv lige indtil det simpleste Huusgeraads Detail. Klædningen, som han bær, er hans egen Flids Product fra den første Begyndelse, da han tog Ulden af Faaret, indtil Enden af Verket, da han sammensyede Vadmelet til Trøie. (Og hvor tækkelig er derhos den Smag, hvilken størstedeels hersker der i deres Træbygningers ældgamle Form, i deres Klæders Tilsnit, hvor Dalenes Fraliggenhed bevarede dem fra byeagtige Modedaarligheders Efterabelse, eller Vedhængenhed ved det Gamle bragde dem til at forsmaae den nye Form.) Paa samme Maade er han Garver, Skomager, Sadelmager, Smed, Bødker, Møller, Øll- og Brændeviinsbrænder, Uhr og Jnstrumentmager, dertil med ved Kysterne Skibstømmermand og Styrmand, og Fisker; med eet Ord Alt, hvad hans jevne Huusholdning behøver, det skaber han sig ved egen Kraft og Dygtighed med Undtagelse af faa Poster; for Ex. den store trefodede Jernkiedel, Universalkogekarret, hvilket Jernværkerne levere ham, o. desl. (Hardanger=Bøndernes Jagter ere berømte paa Vestkysten, som de hurtigste Seilere, og ligesom hos os Kurvemagerne bære deres Kurve høit taarnede paa hinanden tiltorv, saaledes bringer Hardangerne sine Baade fer og flere taarnede paa hinanden paa Torvet i Bergen.) Derfor er og Enhver fortrolig med Agerdyrkningens Sysler, i den Form, som det meest klippefulde Terrain tilsteder, med Fæavlen, Jagten, og medens han kanskee i Dag tumles omkring paa en liden Baad, langt ude paa det stormige Hav, drager han op imorgen som dierv Jæger paa de evige Snee-Enge, for at fælde en Biørn eller et Rensdyr, eller han klattrer med Seglen (Jaaen) i Haanden paa sin Dals rue Klippeskraaning, for fra den utilgængeligste Plads at faae en Smule Græs til Bytte. Man kan ved den legemlige Krafts saa mangesidige Øvelse ingenlunde undres over de kraftfulde og skiønt dannede Skikkelser, hvilke mesteparten findes blandt Mændene. Virkeligen kan den, som kun kiender den ved Pløiningens eller Tærskningens eensformige Bevægelse legemligt øvede tydske Bonde, neppe have en Forestilling om den Smidighed, ja om den Grazie, som udtrykkes i alle en Tellemarkers, Halling dalers eller Hardangers Bevægelser, uden at derved noget af den mandige Værdighed og Kraft, tabes i Udtrykket. Den overordentlig smagfulde Klædning hielper rigtig nok ogsaa dertil. Snevre, korte, hvide Beenklæder, med broget Strikkerie, paa Knæe og Laar, hvide eller farvede Strømper, og Skoe, hvis Overlæder naaer kun lidt op over Tæerne; Skiorten lukket under Halsen, med to til tre kunstigt udarbeidede Sølvspænder, og over Vesten, som lader Brystet være frit, Klædningens characteristiske Deel, en kun til under Hoften rækkende hvid Kiol, ofte med pyntelige Folder eller Forskiøder paa Ryggen, foran med en enkelt Rad Knapper eller Hegter. Denne Kiol, hvilken hardtad har den saakaldte tydske Kiols Tilsnit, findes temmelig af een og samme Skikkelse over hele Norge, som Folke dragtens ypperste Bestanddeel, den smudsige Fisker paa Vestkysten bærer den, ligesaa vel som den pyntelige Tellemarker og Hardanger. Kun Farven er forskiellig; i Tellemarken, Nummedalen og Hardanger er den hvid, paa andre Steder, er den graa, eller rød, eller sort. Ogsaa i Dalekarlien i Sverrig er det hardtad den samme Kiol. Kun i Gulbrandsdalen og det nordlige af Dovrefield saae jeg hist og her som Statsklædning en yderst plump og tung Art af Frak, med Skiøder næsten lige ned til Jorden, og Knapper af noget nær 2 Tommers Giennemsnit; derimod forsmaaer den rige og sædelig allerede mere fordærvede Bonde fra Hedemarken, Toten og de øvrige Kornprovindser Forfædrenes jevne og smukke Dragt, og klæder sig i en stymperagtig efterlignet byeagtig Costume. Jkke sielden stikker en Art Mistænksomhed frem udaf Nordmandens Selvfølelse, i det den let hentyder Alting paa sig, og saaledes f. E. tiltroede mig Speiderie som Øiemedet af min Reise, hvilken jeg drev enten som Tydsker, eller i Sverrig eller Dannemark, eller endog deres egen Regierings Tieneste. Dertil torde den Omstændighed vel meget bidrage, at jeg førde Barometer og adskillige andre Jnstrumenter med mig, hvorved den Forestilling vaktes hos mange, at jeg reiste i Land-Opmaalingsforretninger, paa hvis Resultat da et endnu høiere Skattepaalæg skulde grundes, eller der forestod dem en Kri med Udlandet. - - Ethvert nyt uvant Syn vækker den Dannedes ligesaa godt som den mindre Oplystes Nysigenhed. Jngen Under altsaa om Synet af et ganske fremmed, enkelt omvandrende Menneske voldede megen Opsigt i de Norske Jnddale, hvor ingensinde Reisende kommer hen, og Rygtet derom stundom inden faa Dage udsprededes i Naboedalene, om Folkene overalt havde hundrede Spørgsmaale i Beredskab, hvilke skulde forskaffe dem Oplysning om mit Komme; og i hvorvel det i Førstningen kan være møisommeligt, at besvare dette sig ofte igientaget Eet og det Samme af deres Spørgsmaal-Katechismus, saa vænner man sig snart dertil, fordi deres Spørsmaal ere aldrig enfoldige, mesteparten treffende, ofte overraskende Tillige kan disse ufordærvede, med Byelivet og sammes tusende forfinede og forskruede Sæder ubekiendte Biergboere mangengang foranledige saa naive Yttringer, saa overraskende Dommeat man hører paa dem med sand Fornøelse. J øvrigt har, hvo der aabenhiertig og ligefrem træder den anden imøde, fuldkommen Ret til det samme, og Skyhed eller Tilbageholdenhed maa være ethvert frit, aabenhiertigt Menneske anstødelig. - Paafaldende var mig den store Livlighed, hvormed de toge Deel i deres Fædrenelands politiske Forholde, og hvor skæve deres Beskuelser herover ofte torde være ved den fuldkomne Ubekiendtskab med deres Nations Forholde til Naboestaterne, saa rigtige bleve dog mestendeels deres Domme, saasnart de vare leddede paa den rette Standpunkt. J Storthingsforhandlingerne føler enhver Enkelt den største Deelte gelse, saa lidet han kanskee end torde være oplyst om Storthingets Væsen og Betydning med Hensyn til de ind- og udvortes fædrenelandske Anliggender. - Stor Agtelse mod de dem foresatte Embedsmænd og ganske besynderlig mod deres Præster et skiønt Træk hos Nordmanden; et Træk, som reiser sig umiddelbart af den harn lig fromme Tænkemaade, som især i de indere Dale besiæler Unge og Gamle, aabenbarende sig overalt i deres Liv, hvilket er saa meget mere rørende og glædeligere, fordi Gudstienesteens udvortes Form er her blottet for ethvert Spor af Prunk. - Nordmandens Ærlighed behøver ingen Roes fra min Side, enhver, endog langs af Landeveiene Reisende har erfaret den og erfarer den, som iøvrigt hører til de Egenskaber, hvorved mere en Last nægtes, end en Dyd bekræftes. Mig var i Førstningen paafaldende, undertiden at høre uforholdsmæssigt høie Priiser, naar man efter lang Vegring endelig fordrede noget for den nydte Bevertning, saasom de mestendeels overlode Bestemmelsen af Hvormeget til den Reisendes Godttykke. Senere hen lærde jeg at indsee, at denne Omstændighed ingenlunde haver sin Grund i et bedragerisk Snyderie, men i fuldkommen Ukyndighed om Forholdet mellem Pengenes til Levnedsmidlernes Værd. (Herr Dr. Naumann siger, at han her, ligesom i hele dette Kapitel taler blot om Biergstrækningernes Beboere, navnlig Tellemarkeren, Hallingdaleren, Hardangeren og Gulbrandsdaleren (Gulbrandsdølen); Fiskerne paa den yderste Vestkyst, og Giestgiverne ved Landepejene ere i denne Henseende ikke sielden vanslægtede, de første deels af Nød og Armod, deels ved Matroslivet og Handelen med Byerne; sidstomtalte, fordi de ofte ere fødte i Stæderne, og fordærves ved mange Reisendes utidige Rundhed (Liberalitet).(Fortsættes.)