Viborger Samler, 1782-03-11
Na S. Die, Die, K.,& Co. 9. Mandagen den 11 Martii. De, er, Kongens af Siam Svar til Ludvig 14des Gesandt, der skulle overtale ham til, at antage Kristi Lære. og henholder mig til den allerkristeligste Konges c) Jndsigter selv, for at dømme om hvad Vanskeligheder, der maatte møde i en saa betænkelig og vigtig Sag, som at forandre en Gudsdyrkese, der har været antaget og uafbrudt bevaret i mit heele Kongerige, rige, igiennem en Rad af to Tusinde to hundrede og ni og tyve Aar. Det kommer mig i Sandhedrunderligt for, at Kongen af Frankerige tager saa stor Andeel i en Sag, som dog egentlig vedkommer Gud; en Sag endogsaa, som Gud selv ikke synes at tage sig besynderligen af, da han saa ganske overlader den til vores eget Gotbefindende. Vilde ikke den sande Gud, der dannede Himmel og Jord samt alle Ting deri, og gav dem saadanne forskiellige Naturer og Drifter; vilde han ikke, da han gav Mennesket ligedanne Legemer og Siele, om han havde holdt det fornødent, ogsaa have indflydt os de samme Meeninger, i Henseende til den Religion, vi skulle følge; de samme Begreber om den Dyrkelse, der var ham mist behagelig? Bør vi ikke tænke, at den sande Gud, finder ligesaastor Fornøielse i, at æres ved adskillige Dyrkelser og Skikke som ved at ophøies af en uendelig Mængde Skabninger, prisende ham hver paa sin egen Maade? Hvordan saa end er, da siden vi vide, at Gud er uindskrænket Herre over Verden, og ikke kan tvivleom, at ingen Ting kan skee imod hans Villie, saa overgiver jeg ganske baade min Person og mine Riger i Forsynets Arme, og af mit heele Hierte anraaber den evige Viisdom, at raade for mig og dem, alt efter hans Villie og Velbehag. Særdeles Mærkværdigheder angaaende Gi limer, Vandalernes sidste Konge. Hilderik femte Konge over Vandalerne, der besteeg, Tronen Aar 524, efterlod den Eed, han for at tiene sin Ær Ærgierrighed ugierne tog, udvist stor Nidkierhed for den rettroende Kirke, og straffe de alle, der aabenbare antastede samme, men dette paadrog ham Arianernes Forbittrelse, de opspandt et Oprør, hvorfor Gilimer var Anførrere, der i et Feldtslag slog og dræbte Hilderik. Gelimer, steeg imidlertid paa Tronen, men leed snart den retfærdige Straf for de mange Grumheder, han havde udøvet mod de rettroende Kristne. Keiser Justinianus skikkede den berømte Belisarius til Afrika der i adskillige Kampe slog Gilimer og tvang ham omsider til, at søge sin Tilflugt og Skjul i de ubestigelige Pappiske Bierge. Her befalede Belisarius Fa ras, en duelig og erfaren Krigsmand, at holde ham indsluttet, imedens han med den øvrige Deel af Haren undertvang alle de Vandaliske Lande. Faras udførte den ham betroede Forretning med største Nøiagtighed, og bragte Gilimer i saa yderlig elendig en Tilstand, at han begyndte selv at ynkes over hans Jammer, og skrev det meest rørende Brev til den ulykkelige Konge, opmuntrende ham deri, at redde sig selv og sit troe Følge af deres nærværende Nød ved en ydmyOvergivelse af dem alle til den ædelmodige og veltænkende Belisarius. Men han blev ikke lidet forundret ved den fore Jndhold af Svaret, han fik herpaa; hvori han paa den ene Side aldeles afslog hans venskabelige Raad, og paa den anden sluttede med den allerydmygste Begiering, dog saavidt at ynkes over hans store Elendighed, at han ville sende ham et Brød, en Svamp og en Lut. Denne Halstarighed krenkede Farus. tii Faras ikke lidet, men det underlige i Begieringen bestyrtsede ham endnu meere, til saa længe Buddet med følgende Ord erklærede ham og Sagen: At Kongen. havde ikke smagt Brød, siden den Dag, han ankom paa disse Bierge, og længtes derfore overmaade efter, endnu at nyde en Mundfuld, førend han døde: Svampen behøvede ham, for at rense og lindre en Byld, der var kommen paa et af hans Øine, og Luten, som han havde lært at spille paa, var for at hielpe ham til at sette en passende Tone paa nogle Sørgevers, som han havde forfattet over sine ulykkelige Omstændigheder. Gilimer havde næsten tilbragt tre Vintre, paa dette ufrugtbare Bierg, hærdet meere og meere ved sin Elendighed selv, imod enhver Tanke om Overgivelse, da et sørgeligt Optrin i hans egen Familie, der fremstillede sig for hans Øine, bragte ham paa engang til at forandre sit Forsæt. Det var et blodigt Slagsmaal imellem to Børn, hvoraf det ene var hans Søstersøn, om et Stykke Dei, der var lagt paa Kul for at bages, som det ene greb fat paa, og saa brændende hedt, som det var, puttede i Munden, da det andet ved Slag aftvang hiint det og opaad det, med al den Slugenhed, som den graadigste Hunger kan fremvise. Dette Syn gjorde saa dybt et Jndtryk paa ham, at han strax sendte et Bud til Faras, for at melde ham, at han nu var villig til at overgive sig med Folk og alt, hvad han eiede, paa det Vilkaar, han engang havde tilbuden ham; saasnart han kuns var forvisset om, at Belisarius ville bifalde dem. Faras forsømte sømte ingen Tid for at faae dem samtykkede, og førte derpaa gladeligen Kongen og hans øvrige Følge til Generalens Hovedqvarteer; hvor Gelimer, i det han nærmede sig til Feldtherren, udbrød i en meget sterk Latter, som man forskielligviis udtolkede, men som meest sandsyligen maa tilskrives en Slags Vanvittighed, foraarsaget ved saa lang en Rekke af Uheld. Jmidlertid tog Belisarius imod ham paa en Maade, der tilkom hans Stand og Værdighed; og efter at have bragt de Karthaginensiske Sager i Rigtighed, gik han med første føielige Vind til Seils, og ved sin Ankomst til Konstantinopel overgav saavel den fangne Konge, som de umandelige Rigdomme, han havde bragt med sig fra Afrika til Keiser Justinianus. Gelimer blev her frembragt, bunden med Guldkieder, havende Kronen paa Hovedet, imidlertid Taarene strømmede ham frem af Øinene, og hans Hierte udbrød i de dybeste Suk, der saa ganske qvælede hans Stemme, at han neppe i brudte Udtryk, kunde faae disse Viis mandens Ord frem: Forfængeligheds Forfængeligheder, og alleting Forfænglighed. Endeligen da han var kommet lidt til sig sev igien, bad han i de ydmygste Udtryk, Keiseren om at skienke sig Livet; hvilken Bøn strax blev ham tilstaaet, tilligemed en vis aarlig Naadepenge, for at han deraf kunde leve som en privat Adelsmand. Men hans Sind og Hierte vare for dybt saarede, til at føle end sige smage lang Tid Sød hederne af en rolig Tilstand, og da han Dag for Da blev meere udygtig til at bære den tunge Vegt af sin VanVanhæld, Forbrydelse og Skiensel, saa døde han af Græmmelse i sin ulykkelige Regierings femte og Fangenskabs første Aar.