Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1846-07-25
Den 27de Juni d. A. afholdtes i Saxkjøbing et Skolelærer=Møde for Lollands-Falsters Stift, ved hvilket omtrent 30 Deeltagere havde indfundet sig. De paa Skolelærermøderne i Aarhuus, Randers og Roeskilde fattede Beslutninger om at indgaae til Stænderne med Andragender om Forbedring i Skolevæsenets Forfatning og Skolelærernes Vilkaar bleve underkastede en temmelig levende Discussion, hvis Resultat blev, at Forsamlingen enedes om de i nedenstaaende Petition indeholdte Hovedpuncter, der i alt Væsentligt stemme overeens med de Forslag, som fra Jylland og Sjælland ville indkomme til Stænderne. Der blev derefter valgt en Comitee, som i Overeensstemmelse dermed har affattet og til Roeskilde indsendt følgende Andragende: Til den ærede Stænderforsamling i Roeskilde, Det har i de senere Aar stedse meere viist sig som en almindelig Erkjendelse hos Dem, hvem Fædrelandets Vel ligger paa Hjerte, at enhver fornuftig Stræben efter at befordre Folkets sande Lykke og Ære, først og fornemmelig maa være en Stræben efter at befordre dets Oplysning. At Frihed uden Jndsigt og Evne til at benytte dens Velsignelser meget snart vil ophæve sig selv; at Selvstændighed uden Kundskab er en Modsigelse; at Magt uden Bevidsthed om dens Grundvold og Hjælpemidler er en Umulilighed, – det er i vore Dage ikke blot klart for alle Dem, der kjende Historiens Vidnesbyrd, men det er ved den vaagnende Almeenaand bleven en Erfaringssætning, hvis Sandhed daglig vinder i Anerkjendelse, og det ikke mindst hos de Samfundsclasser, der selv staae længst tilbage i Oplysning. Derfor maatte baade den offentlige Stemme i Pressen og Folkets udvalgte Talsmænd i Stænderne, som bestandig meere henvendte deres Opmærksomhed paa Bondestandens Tarv og Trang, med det samme skjænke Almuens Underviisning en levende Jnteresse, og det kan sikkert ansees for at være sagt i samtlige Stænderforsamlingers, ja i hele Folkets Navn, naar Præsidenten i den sidste Roeskildske Forsamling udtalte, at der neppe er Noget, som kan ligge en Folkerepræsentation meere paa Hjerte end det offentlige Underviisningsvæsen. Desuagtet er der, siden Stænderinstitutionen anordnedes, intet Væsentligt foretaget for at bortrydde Hindringerne for en forbedret Almue-Underviisning i Danmark. Ligesom viderfor med fuldkommen Tillid fremkomme i Folkeraadet med nærværende Andragende, hvis Gjenstand, nødvendigt maa ligge alle Forsamlingens Medlemmer paa Hjerte, saaledes frygte vi aldeles ikke for, at det skal ansees som et overflødigt eller ubetimeligt Skridt, naar Almue-Skolemænd bringe Almue-Skolens Sag paa Bane, thi vi ere overbeviste om at møde en levende Erkjendelse af, hvor meget der staaer tilbage at gjøre i denne Sag, og vi tør da vel ogsaa haabe at finde velvillig Jndrømmelse af, at om end Landsbyskolelæreren i Almindelighed savner den høiere Jndsigt i Statens Samfundsforhold, som er i Stand til at paavise Reformers rette Maade, og Skikkelse i det Enkelte, saa er der paa den anden Side Jngen, der efter sin hele Stilling bedre end han er i Stand til at føle de bestaaende Hindringers Vægt og de hemmende Baands Tryk, naar Talen er om Almue skolens Mangler, Jngen, der har bedre Ret til frimodigt at fremføre sine Ønsker til Overveielse i Folkets Raad. Vi udsætte os da neppe for nogen ringeagtende Tilbageviisning, naar vi i Følge en Beslutning paa Skolelærer-Mødet i Saxkjøbing den 27de Juni, hvortil alle Lollands-Falsters Stifts Skolelærere vare indbudne, med al Ærefrygt udbede os Forsamlingens Opmærksomhed, for følgende Andragende: I Erkjendelsen af, at vi ikke vilde opfylde vor Pligt i den vigtige Folkesags Tjeneste, for hvilken vi have begjært Ordet, naar vi vilde indskrænke os til de Forslag, som vi for Øieblikket og under de givne Omstændigheder kunne have sikkert Haab om at see iværksatte, men at vi uforbeholdent bør fremføre alle de billige Ønsker, som vi finde levende hos Folket og dets Lærere, kunne vi ikke undgaae først og fremmest at nævne den Hoved-Reform, omkring hvilken næsten alle danske Skolemænds og Geistliges Ønsker efterhaanden have samlet sig, og til hvilken alle Forhaabninger om et nyt og velsignelsesrigt Liv i Skole og Kirke meere og meere have knyttet sig, vi mene naturligviis en særegen, saakyndig Overbestyrelse af Landets Kirke- og Skolevæsen. Heldigviis kunne vi her fatte os i stor Korthed, thi denne Sag har, som bekjendt, allerede 3 Gange været Gjenstand for Stænderforsamlingens omhyggelige Overveielse, har hver Gang vundet Forsamlingens varme Jnteresse og næsten eenstemmige Anbefaling og har ei heller savnet Hs. Maj. Kongens bifald og gode Løfter, saa at det kun maa antages at være de practiske Hindringer for Reformen, der hidtil have forsinket dens Jværksættelse. Medens vi derfor maa indskrænke os til at erklære, at vi ikke have fundet de Jndvendinger overbevisende, som man fra forskjellige Sider har fremført imod den klare og grundige Udvikling af Reformens Gavnlighed, som dens Talsmænd i Stænderne og Pressen (navnlig Professor Clausen og Pastor Gjessing) have givet, og medens vi villigen renoncere paa at gjøre vor Stemme gjældende, forsaavidt denne Reform tillige maa omfatte Kirkens Forfatning, (fra hvilken vi dog mene, at den christelige Skoles Sag ikke kan adskilles), skulle vi for Skolens Vedkommende blot tilføie, at vi af en saadan tilkommende Overbestyrelse ei blot vente os Foranstaltninger sigtende til at befordre Lærernes større Duelighed, større Frihed, bedre og hensigtsmæssigere Lønning og taaleligere Udsigter for deres Enker, hvorom vi nedenfor skulle udtale os særskilt, men at vi ogsaa nære det Haab, at det af denne Vei vil blive muligt at faae den nu paa en saa fordærvelig Maade adsplittede Kaldsret til Lærerembederne samlet under een sagkyndig og upartisk Autoritet. Det er nemlig bekjendt nok, at Kaldsretten nu er fordeelt imellem Biskopperne, Skoledirectionerne og Skolepatronerne, og det er vel ligesaa bekjendt, at det heraf er bleven en Følge, at mangfoldige Embeder, men fornemmelig de, som Private have Kaldsret til, skjænkes bort af ganske andre Hensyn end Omsorg, for Skolens Tarv, hvorpaa vel intet bedre Beviis kan anføres, end den Kjendsgierning, at de Kaldsberettigede ei engang have været at formaae til at indrømme den saare billige og beskedne Fordring: at de ledige Embeder skulde opslaaes vacante, for at de meest Competentes Ansøgninger kunde komme i Betragtning. Hvor uendelig meget den Tanke maa hemme den vordende Skolelærers Lærelyst og nedbøie de allerede Ansattes Mod, at det ikke er hans ved Examen godtgjorte Dygtighed eller hans Anciennitet eller hans Flid og Forhold, hvoraf hans Fremtids Lykke afhænger, behøver ingen Udvikling. At derimod al Slags Øientjeneri og uværdig Higen efter at vinde de kaldsberettigede Herrers Gunst befordres ved de nu bestaaende Forhold, er desværre alt for naturligt. Vi oversee ingenlunde, at denne Deel af den attraaede Reform vil have sine store practiske Vanskeligheder, og at navnlig de Godseiere, som have Kaldsret, ville beraabe sig paa Eiendomsrettens Hellighed. Men ligesom vi paa ingen Maade kunne indsee, at Kaldsretten er at betragte som en Eiendom, men nødvendigt maa henregne den til de saakaldte Herligheder, der i det Mindste efterhaanden maae kunne indskrænkes af Regjeringen, naar Statens og Folkets Tarv nødvendigt fordrer det, saaledes ere vi overhovedet overbeviste om, at det i ethvert Fald er gavnligt, at Regjeringens Opmærksomhed itide vækkes og ideligt vedligeholdes for en Sag, som Fremtiden dog tidlig eller silde vil føre til det forønskede Maal.