Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-02-16
Ahlefeldts Theaterbestyrelse var af kort Varighed. Almeenønsket, at faae en Direction, bestaaende af Mænd, der vare erkjendte for at besidde dramatiske Kundskaber, blev nu opfyldt. Thaarup, J. Kierulf og v. Sames bleve Ahlefeldts Eftermænd. Den første havde bevist sin Competence ved Høstgildet og Peters Bryllup; den anden ved hans i Skandinavisk Literaturselskabs Skrifter indrykkede, og ofte med Roes omtalte, Breve over Moral i Skuespil. C. C. v. Sames havde længe levet i Madrid, London og Paris, som Legationssecretair, og maatte altsaa formodes at kjende de udenlandske Skuepladse temmelig nøie. – Frugterne af disse Bestyreres Bestræbelse svarede imidlertid dog ikke til Almeenhedens levende Forventninger. Hvormeget man end havde havt at udsætte paa Ahlefeldts Bestyrelse, fremstode under denne dog flere Originaler end under hans Eftermænd, men enten dette nu var Virkningen af et blot Tilfælde, eller af en mindre stræng og nøjeregnende Critik, lader man staae ved sit Værd J Aaret 1796 fremkom et Værk, der gjorde en Lykke, hvortil Skuepladsens Aarbøger neppe kunne opvise Mage. Det var Sørgespillet: Dyveke. Jkke allene blev det givet mange Gange i Rad, men man gjorde endog Reiser hertil fra Provindserne, blot for at kunne sige, at man har seet Dyveke opføre, og det var tillige fra den Tidspunkt af, at det lede Billetprangerie tog sin Begyndelse. Paa Tydsk blev det oversat af tre forskjellige Oversættere. Hvad Gulddaasen gjaldt som Lystspil, det gjaldt Dyveke, og det i endnu langt høiere Grad, som Sørgespil. Men med Astrologerne maa man antage, at det kommer ligesaa meget an paa, under hvilket Stiernebilled, et literairt Arbeide, som et Menneske, fødes. Tidspunkten bidrager langt mere end man skulde troe, til et Stykkes Lykke eller Vanheld. At Dyveke, som Theaterstykke, har sine umiskjendelig store Fortjenester, det kan vel aldrig nægtes. Handlingens Gang, Groupperingen og Oeconomien ere fortræffelige. Men, betragtet som historisk Drama, taber det, efter Adskilliges Mening, paa Upartiskhedens Vægtskaal, meget af sin oprindelige Straaleglands. Ei at tale om, sige de, at Hovedcharacteren, en Frille, der i det Høieste kan undskylde sit Skjørlevnet dermed, at hun er et Redskab i en ærgjerrig Moders Haand, umueligen, selv ved sin uforskyldte Død, kan røre vor Medlidenhed, saa oplives Stykket ikke af nogen sand historisk Aand. Med forandrede Navne kunde det ligesaa godt spilles ved Carl den Femtes, som ved Christian den Andens Hof. Knud Gyldenstjerne og Torben Oxe, hvor livlige de end ere tegnede, kunne ligesaavel være franske som danske Riddere. Christian den Anden gjenkiendes næsten kun paa hans Eed: Guds drotz. Sigbrit er en af borgerlig Hoffærdighed og Ærgjerrighed opblæst Qvinde, og Munken, en Person, der ved intet Characteristisk viser, at han er andet end en sædvanlig Munk. Catastrophen gaaer næsten en heel Act igjennem; thi man seer Dyveke næsten den hele Tid kjæmpe mod Giftens stigende Virkninger. Tidsaanden er saalidet iagttaget, at end- og De bruges istedetfor J, uagtet Handlingen foregaaer i det 16de Aarhundrede. Og dog, vil man spørge, gjorde dette Stykke saa overordentlig Lykke, Svaret er dette maatte det paa saadan en Tid og under saadanne Omstændigheder gjøre.