Aalborg Stiftstidende, 1832-02-11
Captain Bloms nye Skrift. Forfatteren mener, at det vilde være udartet til literairt Mundhuggeri, ligesaa trættende for Publicum, som ufrugtbart for det ProblemsLøsning, der skulde være Feidens nærmeste Formaal, hvis han havde besvaret ethvert Modskrift, der holdt sig meere til Formen end til Materien; ja han havde tiet aldeles, hvis ikke Capt. Zahrtmann var optraadt med Postuleter, der vare hans (Bloms) diametralt modsatte og foredraget i et Sprog, der vel var skikket til at blænde Mængdens Øine for allede Sophismer, de indeholdt. Men nu mener Blom, at det var Utroskab mod den Sag, for hvilken han var optraadt, hvis han taug længere. De Særkjender, ved hvilke B. første Skrift tildrog sig saamegen Opmærksomhed, gjenfindes ogsaa i dette og blandt disse høre Frimodighed til de rosværdige. - J Anledning af Capt. Zahrtmanns Betragtning af Danmarks Forsvarsvæsen med Hensyn til de bestaaende politiske Forhold, leverer Capt. Blom en Sammenligning imellem begge Vaaben (Land= og Søværn) med Hensyn til Danmærks nærværende politiske Stilling, af hvilken vi hidsætte Følgende. Naar vi ved Selvstændighed forstaae Evne til ikke alene selv at bestemme, men og selv at forsvare vore Handlinger, saa er den danske Stat, vel ikke politisk, men militair uselvstændig, saavel til Lands som til Søes, det vil sige: den vil aldrig være i Stand til at føre Krig paa egen Haand, ligesom den allerede i de sidste 200 Aar, paa Grund af det europæiske Statsystems stigende Udvikling, dets Staters tiltagende indbyrdes Forbindelser og gjensidige Forviklinger, aldrig har ført nogen selvstændig Krig. Det var maaskee en af vore største, men tilgiveligste Vildfarelser under de store Omvæltninger, som fulgte med den franske Revolution, at vi stolede paa en Neutralitet, som vi dog ikke havde Magt til at forsvare, med andre Ord: troede os selvstændige uden at være det; det forskaffede os vel en længere Fred end Danmark, eller nogetsomhelst andet Land i Europa hidtil havde nydt, men paaførte os dog tilsidst større Offere end den blodigste Krig kunde have havt til følge, uden at efterlade os det væsentligste Gode, som en hæderlig bestaaet, om end uheldig Kamp altid medfører. Oplivelsen af Kraften og Nationalfølelsen. Alt, hvori altsaa vor Selvstændighed ved en udbrydende almindelig Krig i Europa bestaaer, er Friheden at vælge hvilket Partie vi ville høre til Men idet nu partielle Krige imellem de mindre europæiske Stater blive sjeldnere, blive de stridende Jnteresser saameget mere concentrerede hos de Magter alene, der ogsaa i militair Henseende kunne siges at være selvstændige, og vi støde da, ved Betragtningen af vor Politik, fornemmelig paa tvende store Hovedmagter, England og Rusland; hiin, som største Sømagt, Repræsentant for Liberalismen og det udviklende Princip, denne, som største Landmagt, Formand for Absolutismen og det stabile Princip, begge lige vigtige Betingelser for Menneskeslægtens Fremgang, som Centrifugal- og Centripetalkraften ere det forVerdenslegemernes Bevægelse. Hiin støtter sin Magt paa kunstige bevægelige Eiendomme (Penge), hvorfor dens Overlegenhed fornemmelig bestaaer i den Hurtighed, hvormed den formaaer at concentrere sin Kraft, denne grunder sin Styrke paa naturlige faste Eiendomme (Arealet), og dens Overlegenhed bestaaer i dettes Urokkelighed og Omfang. Da de begge ere Formænd for Principer, som siden den franske Revolutions Udbrud have ligget i Strid med hinanden, saa er vel en fremtidig fjendtlig Berøring imellem disse tvende Magter ei utænkelig. Midtveis imellem begge ligger Danmark med sine Søpasse, som Sveits med sine Landpasse, midt imellem Frankrig og Østerrig, det vil derfor neppe i en saadan tilkommende Conflict kunne undgaae at tage Partie - hvilket skulle vi nu vælge? *) - See vi hen til Aarsagen til vor ovennævnte militaire Uselvstændighed, saa finde vi denne fornemmeligen at grunde sig paa Misforholdet imellem den danske Stats Qvadratindhold og Grændse udstrækning, imellem denne og dens Befolkning, et Misforhold, som giør, at saa længe vi udelukkende med egne Kræfter ville være baade Land= og Sømagt, kunne vi ikke være nogen af Delene med tilbørlig Kraft, men derhos tillige et Misforhold, som ulige meere finder Sted med Hensyn til Søegrændsen end til Landgrændsen. Denne er aldeles proportional for vor Landmagt (hvorunder jeg naturligviis ikke alene forstaaer Armeen, men alle de Stridskræfter, vi kunne opbyde til Lands), hiin derimod aldeles uproportional for en saadan Sømagt, som vi kunne tilveiebringe, om den end bragtes til det dobbelte af hvad vi nu besidde. Saalænge vi vare i Besiddelse af Norge, kunde dette Land som selv trænger lidet til en Marine, ved sit overskydende Bidrag af Matroser i ældre Tider vel ogsaa af Bygningsmaterialier) for endeel bøde paa dette Misforhold, men nu at holde baade Land- og Sømagt i tilstrækkelig Styrke tillader, hverken vor Befolkning eller vore Finantser os. Lægge vi meest Vind paa Søværnet, kunne vi dog ikke undvære et a) For at undgaae Misforstaaelse bemærkes: at her kun er Talen om vor Politik, udelukkende seet fra en militair Standpunct, skjønt jeg meget vel veed, den i Virkeligheden endnu maa tage mange andre Hensyn, som ganske kunne omstøde det her Fremsatte. betydeligt Landværn, end ikke engang paa Øerne, som Englands Exempel tilfulde viser os; endog Linieskibe selv kunne som bekjendt, ikke undvære militair Besætning til indre Ordens Overholdelse, og af Frygt for Entring, der for et Skib er det samme, som Landgang for et Land; ikke at tale om Landgrændsen, som en Flaade nu slet ikke kan dække, og som, hvis den ei tilbørlig kan forsvares, giver de to rigeste Provindser (Slesvig og Holsteen, samt Landets kraftigste Provinds (Jylland), det vil med andre Ord sige: de to Trediedele af Riget til Priis. Lægge vi derimod meest Vind paa Landværnet, saa kunne vi forsvare vor Landgrænse fuldkomment, og endog Øerne østen for store Belt ufuldkomment, men denne Ufuldkommenhed kunne vi da bøde paa, ved i vor Politik stedse at slutte os til England eller til den af Sømagterne, der har Herredømmet paa Havet. - J Forbindelse hermed besvarer Forf. den Jndvending, hvorfor Danmark da ikke efter Zahrtmanns Mening) burde slutte sig til det tydske Forbund, eller, hvis dette skulde forekomme os vel skrøbeligt, da til Fastlands magterne i Almindelighed?" - og søger at oplyse Muligheden af et Forsvar af Sjælland til Landsk, for det tænkelige Tilfælde, at England, paa Grund af sin maritime Overlegenhed og vor Afhængighed i saa Henseende, fristedes til at sætte sig i Besiddelse af Sielland. - - Forøvrigt støtter Blom nærværende sin Besvarelse næsten heelt igjennem paa historiske Data, og søger at bestride Anvendeligheden af dem, paa hvilke Zahrtmann har baseret sine Meninger. - Slutteligen bemærker han: "Skjønt jeg ikke kan vente, at det vil finde Erkiendelse hos en Stand, mod hvilken jeg i den senere Tid er traadt i en saa levende Opposition, er det ligefuldt Trang for mit Hjerte at bevidne den min uskrømtede Høiagtelse baade for hvad den i ældre som i senere Dage har været for Danmark, thi i Sandhed, den har været alt Det, hvad den under saadanne Omstændigheder kunde være, har vedligeholdt Danmarks Ære og Nationalitet uplettet, for saavidt dette kan skee paa et Element, wo der Mensch sich die Flugel gebaut, die die Natur ihm versagtel, har gjort Dannebrog til Danmarks Stolthed, paa en Tid, da Armeen derimod ved de fleste Leiligheder syntes at have glemt den, hvorved det da viste sig, at hvad der er vigtigst ikke derfor altid er bedst. Dette er Søofficerernes Ære, their due i bedste, ædleste Betydning, som ingen kan, skal eller vil tage fra dem, og jeg smigrer mig med, at den Uforbeholdenhed, hvormed jeg tog til Gjenmæle, naar det forekom mig at deres Selvfølelse gik for vidt, idet mindste for saavidt vil komme mig tilgode, at hvad jeg her siger ikke holdes for en tom Compliment, eller en Restriction i sædvanlig Betydning."- Hvis enkelte Yttringer i mit Skrivt, skjøndt kommende fra et Jndivid og stridende mod Opitionen, alligevel have fremkaldt smertelige Følelser hos mine Modstandere, saa slutte de fra disse til Armeens, der igjennem flere Generationer og endnu ofte saares paa en lignende Maade, under stadigt Medhold af den offentlige Mening, og man erindre siske Verden, fremkalder sit proportionale Modtryk, og at naar man da, staaer lavt, maa man tale høit, for at blive hørt. Skilles vi end derfor ikke fra hinanden med gjensidig Velvillie, haaber jeg dog med gjensidig Agtelse, og denne maa da være nok til at lade os glemme Alt, hvad der har været os imellem, ligesom de Forhold, under hvilke vi vilde fremtræde, hvis Fædrenelandet skulde kræve vor forenede Tjeneste, vilde være for store, til at saa smaa Hensyn, som nærværende Strid kan have fremkaldt, skulde kunne komme i Betragtning. - - - Og hvortil har saa hele denne Strid ført: - hører jeg tilsidst dem indvende, der ikke erkiende nogen anden Realitet end den aller haandgribeligste, og derfor troe Alt forgiæves, som ikke har en øieblikkelig Forandring i Sandseverdenen til Følge. Men disse Herrer skulde dog betænke, at ethvert alvorligt Ord ogsaa er en Udsæd, hvis Høst man allermindst kan beregne, men om hvis Frugter man ei skal mistvivle, fordi der er høstes den Dag der saaes, og fordi Alt hvad der skal blive varigt, maa modnes langsomt. Jeg er ikke saa uerfaren, at jeg jo veed at intet Jdeal opnaaes, men jeg er endnu ei heller saa sløv, at jeg derfor skulde troe, det maatte opgives, og skulde vore Ord end ei bære nogen anden Frugt, saa ville de dog maaskee i Tidens Længde komme til at tjene kommende Begivenheder til oplysende Commentar."