Politivennen, 1809-01-01
Ønsker i Anledning af Jsningen i Stadsgraven. Jngen uden en fejg Usling vilde foretrække at være strax, som det aabne Steds Beboer, et Rov for enhver Fjende af Antal, og hans vilde Villies Vink underkastet, for den Lod som Beboer af en befæstet Stad, at imodstaae med Kækhed, uagtet han derved døjer en Belejrings Onder. Derfor kan heller ingen Borger i Kjøbenhavn finde ubilligt at deltage i Opisningens Byrder, da denne er i Vintertid væsentlig nødvendig for enhver Fæstnings Forsvar. Kun dette Ønske troer han med Føje at kunne tillade sig, at hans Folk, som han sender, paa Opfordring, til at arbejde for ham, maatte naar de forlade Arbejdet medfaae et Tegn eller en Seddel, af de ved Opisningen Bestyrende, at bringe ham naar de kom hjem, og hvorved han kunde i Tilfælde godtgjøre, at han havde opfyldt sin Pligt, ved at stille denne Karl eller disse Folk. Man kan ikke nægte, at det jo var muligt, at en Karl som man havde lejet og tildels eller tilfulde forudbetalt en dyr Dagløn af 1 til 2 Rd., og forud om Morgenen udrustet med Mad og Brændevin, kunde fvige sit Ord, og blive fra Arbejdet, ja vel endog saaledes narre flere end een paa samme Dag. J saadant Tilfælde blev da Borgeren, uagtet sin gode Villie, og ikke ubetydelige Anstrængelse, udsat for at mulkteres, thi hvormed skulde han bevise, at han havde opfyldt sin Pligt. Et andet Ønske, var det, at nogen Udvej maatte gjøres for den, som slet ikke kan stille den eller dem han befales. Det indsees sikkerligen, at et saadant Tilfælde er muligt, - sjælden muligt, vel! men dog muligt (og det endnu mere, hvis kun de to Timers Varsel gives, hvorom Anordningen taler); thi var det vel umligt, at der i en Hast ej kunde findes Mennesker at leje, endog til den mest overdrevne Pris, og at den Tilsagte selv, for Sygdoms eller legemlig Svagheds Skyld ej kunde møde, forudsat endog at Tilsigelsen ej fordrede flere end een. Man vil maaske sige, og det er ogsaa Jndsenderens Trøst, at den tilsigende Underoffiser, hvor saadan Tingenes Forfatning forklares ham, vil kunne derom aflægge en Mældelse i sin Jndberetning, der fritager Manden for Mulkt. Men dels omtaler Anordningen aldeles ikke nogen Undtagelse, dels veed den Tilsagte endnu ej, i det Øjeblik han tilsiges, om han kan tilvejebringe Folk eller ej, dels er og muligt, at Uvenskab havde Sted mellem den Tilsigende og den Tilsagte, dele var det endelig ikke heller hverken billigt, eller Jndsenderens Mening, at nogen, ved at paaskyde eller endog bevisliggjøre hine omtalte Omstændigheder, skulde aldeles slippe for at deltage i den fælles Byrde. Uforgribelig tør Jndsenderen foreslaae, som en Udvej, i det benævnte Tilfælde, at naar Sygdom hos den Tilsagte selv eller Uførlighed behørigen godtgjordes, og 1 Rd. erlagdes hvergang for hver affordret Mand, maatte Kravet paa ham dermed være tilfredsstillet. Det forstaaer sig, at det var saameget ønskeligere, om en ringere Erlæggelse tilstodes tilstrækkelig; Jndsenderen nævner 1 Rigsdaler, baade for at vise, at det ej er hans Agt at ville lette for nogen at unddrage sine Skuldre fra det fælles Tryk, og tillige i den Overbevisning, at dette er den Dagløn, som, uden at regne Føde, almindeligst er bleven given i disse Dage.