Aalborg Stiftstidende, 1837-11-09
Copulerede i Viborg d. 3die Nybr.: Hof= og Stadsrets procurator L. Nygaard af Kbhvn, og Frøken A. M. Hoff Til Hr. Doctor Rygge. Dem Mimen flicht die Nachwelt keine Kranze. Jett har sie, Ryge Dir ein Zeitgenos geflochten! Dette var mit første Udbrud, da jeg med stor Glæde i "Søndagen læste nedenstaaende Linier til Dig, min mangeaarige Ven og nære Frænde! Du veed, hvormeget jeg agter Dig som Ven og ærer Dig som sielden Kunstner. Hvor naturligt vil Du de finde det, at jeg nytter dette Blad, der iøvrigt kun finder Læsere i en mere indskrænket Kreds, til, ogsaa i denne at udbrede en Dom om Dig, i hvilken jeg og med mig vist mange flere ville erkjende Sandheden i hvert Ord. Jal det glæder mig, at en saadan Røst har ladet sig høre. Lyt til den, naar Avind søger at fortrædige Dig Du er da ei uden Trøst. (Redact. Jeg var i Fredags i Theatret, og saae Virtuosen og Farinelli. Saa meget der end var, som i det sidste Stykke havde fængslet, frydet og fyldt mig og dem, som vare i Theatret i Selskab med mig, kunde vi dog ei Andet end vende Tankerne tilbage til Virtuosen og glæde os over, hvad vi der havde seet. Vi maatte, hvad Dem angaaer, paany tale om den herlige Forening af Natur og Kunst, - denne rette kraftige Midte, som saa ofte havde glædet os i Deres Spil. Hos mig, idet jeg mindedes Göthes skiønne Digt auf Miedings Tod, repeterede sig de Ord: Und die Natur erschhuf in ihm die Kunst. Jeg veed det meget vel, at det er Kunsten, der ogsaa i Den har skabt Kunsten: men man troer, naar man seer Dem, at see den rene umiddelbare Natur, men det er den anden Natu- og derfor den ideelle Natur. Dagen efter læste jeg Deres Opfordring i Dagen, hvori De forlangte at erfare, hvad den Hyssen havde havt at betyde, som havde ledsaget dem, da De efter Slutningsrepliken forlod Scenen. Jeg fandt denne Opfordring saare naturlig; jeg sympathiserede med Dem deri. Jeg veed, hvad det vil sige, at ønske at erfare, hvorledes man staaer sig med sit Publicum. Mer end eengang har jeg i en Forelæsning, endog midt under Timen, ønsket at kunne spørge mine Tilhørere, hvoraf Dette eller Hiint, som syntes mig at have gjort et Brud i den rene gode Stemning, var kommet. I det Øieblik, jeg læste Deres Opfordring, opstod det Ønske, hos mig, at det maatte blive levnet mig at svare Dem offentlig, hvortil jeg rigtignok maatte have nogen Tid. Jkke, at jeg ønskede at sige Dem, at hiin Hyssen paa ingen Maade havde gjældt Dem, men Digterens sidste Linie, eller rettere, da Digteren aabenbar har havt Ret i at slutte saa, at den havde været et ufrivilligt Udbrud af en øieblikkelig Misfornøielse ved at høre en saadan Linie, blot for dens umiddelbare JndholdsSkyld. Dette var jeg vis paa, De snart vilde erfare af mange Munde. Nei, jeg vilde gribe Leiligheden til, offentligen at afdrage noget Lidet paa en Taknemmelighedens Gjæld, hvori jeg og Mine, som mange Andre, i mange Aar have staaet til Dem. Vi have Dem og mange af Deres Kunstbrødre og Kunstsøstre, saa megen Glæde, saa megen Livsgehalt at takke, at jeg ret glædede mig til, engang offentligen at burde bevidne Dem - og i Dem bevidne alle de Andre - min Paaskjønnelse, min Erkjendtlighed. Jeg tænker mig, hvorledes jeg vilde blive tilmode, om Nogen engang førte mig ind i et Galleri af livfulde Statuer, talende Malerier, og sagde til mig: De ere Dine, tilegn Dig dem. Et saadant Galleri af de meest talende Jndividualiteter, de udtryksfuldeste Scener, have vi de Kunstnere og Kunstnerinder at takke, som ere Mere, end vort Theaters Pryd, da de danne dets Gehalt, dets rige aandelige Fond. Hvad der giver vort Theater sit store Værd, er, at det er Sandheden, den fulde, reene, dybe Natursandhed, man allerførst dyrker, og søger at give os at skue. Paa dens Grundvold opfører man - i dens Fylde optager og indlemmer man hvad man har at frembyde af Skjønt, Rørende, Yndefuldt, Humoristiskt, Komiskt og Mere. Men som en stor plastisk Kunstner i Sandhedens Rige har De i mange Aar staaet for mig. Tillad, at jeg her minder om nogle Linier af min Æsthetik, (Pag. 328229). De komme Dem nærmere ved. De lyde saaJeg tænker herved især paa hine rene, heelt plastiske Fremstillinger, hvori vi ofte have seet Skuespillerkunsten yde os Mesterværker, og som virke saa stærkt, blot ved Sandhedens Kraft. Det er, som man saae Personerne selv i umiddelbar Virknighed for sig, men dog i en Kunstfremstilling. Det er den hele, rene, fulde gienskabte Natur, men i en ideal Gjenfødelse, ret et Exempel paa kunstnerisk Jdealitet, i en Art af Fremstilling, som ei saa meget sætter i enthusiastisk henrivende Bevægelse, som den meere humoristiske, eller den meere pathetiske, men som mere fylder Siælen med Nydelse, og hvorved Kunstnerens Berømmelse er den, at han stundom selv, fordi han mindre inciterer, bringer Tilskueren til at glemme den vante levende Bifaldsyttring, men desto meere lader os tage et plastiskt billede hjem med os, som vi længe indvortes kunne sysselsætte os med. De komme Dem nærmere ved, disse Linier; thi jeg kan forsikkre, - det er bogstavelig sandt - da jeg i sin Tid nedskrer dem, var netop De Den, jeg tænkte paa, just De. Paa andre Steder have Lindgreen, Frydendal, vor for tidlig tabte Winsløv, og flere af vort Theaters udmærkede Kunstnere og Kunstnerinder, ogsaa De selv atter, staaet for mig. Men ved de anførte Linier var det ganske særdeles Dem. Tag da mod disse Linier nu De have fra først af været Dem helligede. J et Tempel, reist for den kunstneriske Sandhed, træde vi ind, naar vi træde ind i vort Theater - hvor ofte har jeg glædet mig ved denne Tanke. Natur og Kunst, i herlig Naturforening hos det dyrkede Talent, gjengive os Natur og Kunsti herlig Kunstforening i Spillet. Der gives her imidlertid Spillerum. De synes mig at staae i en besynderlig heldig Midte. Tillad, at jeg gientager denne Yttring! Der var en Tid, da jeg, naar jeg skrev, skyede at understrege noget Ord. Det forekom mig, at Sligt ei burde være, det var Læserens Sag, meente jeg. Seenere har jeg seet, at man ei kunde, og ei heller skulde, lade det være: nu kan jeg ei undvære det. Men et eget tilfredsstillende Jndtryk gjør den Stiil, hvori man ikke savner nogen Understregelse, hvori man ei kan tænke sig nogen, og hvori dog intet Hovedudtryk mangler sin Kraft og Virkring. Det er det rette juste milien i Kunsten, det er den classiske Midte. De understreger ikke. Men De kan lære os, at, selv hvor det er den massiveste Jndividualitet, en Kunstner har at fremstille, kan han gjøre det saa, at Beskueren kan sige: "Schlank und leicht, pie aus dem Nichts gebohren, steht das Bild vor dem entzuckten Blik Hvor maa det være herligt, saaledes at kunne tage Livets og Poessens Skikkelser op i sig, forvandle dem hos sig til noge 3deelt og lade dem træde ud igjen af dette ideelle Hjem, og det endda igjennem sin egen Person. Den Nimen sticht die Rachwelt keine Krange. Hvo kjender ei denne Linie af Prologen til Schillers Wallenstein, Men hvor ofte har den bevæget mig, og det bittert. Ved den yndre Winsløvs Død følte jeg dens Stik Hvor havde jeg ønsket at have kunnet sætte ham et Minde, og senere Frydendal eet, og det saa, at ogsaa Efterverdener kunde have flettet dem Krandse. Giørligt var det - kun er af mig. Men ei kan jeg i dette Øieblik lade være at glæde mig i den Tanke, om det vel maaske skulde kunne blive mi giørligt, at sætte Dem et saadant Minde. Hvor gjerne skulde jeg det. Hvilken Nydelse vilde det være, paa eengang at tilfredsstille et paaskjønnende Hjertes Drift og at leve i al den herlige Erindren, som derunder maatte stige op. Men - hvor Meget vilde ikke dertil udfordres, Man maatte skrive udaf et livfuld og concret, ganske i det Specielle tro Hukommelse, og man maatte kunne male lige saa levende og individuelt. Mue mosyne maatte staae En rigeligen bi, og hendes Døttre ikke udeblive. Man maatte have Besøg af dem alle. - Men først da vilde hiin Linie af Schiller tabe den Braad, den har for min Følelse. Dog - der gives et Par andre Linier, jeg her endnu mindes. De lyde saa Wer den Besten seiner Zeit, Geenligt, der har gelebt for alle Zeiten. Det har De - det kan De erfare af tusinde Munde. Saa kunne vi da, naar den Tid engang kommer, da De kaldes herfra til Dem med fuld Ret sige: Ja, Ryge, Du kan døe, thi Du har levet! Kiøbenhavn, den 25de October 1832. Sibbern.