Viborger Samler, 1848-07-06
J "Kbhp." skrives fra Hamborg af 2224 Juni"Jngen tænker paa Augustenborgerne; saa utaknemmelige ere Slesvigholsteenerne; efterat Hertugen har sat hele sin Formue overstyr for deres Skyld, ville de ikke give ham saameget som en Skilling i Pension. Det hedder nu i Bremer Zeit., at han i dybeste Resignation vil blive boende her i Nienstadt (ved Blankenese), tænke paa sin tidligere Velstand, og maaskee skrive sine Memoirer. Allerede ifjor skal han have tabt betydeligt, navnlig ved den store Sangerfest i Würtzburg, hvor den da frembragte Beggeistring for Slesvigholsteen, skal have kostet ham 60,000 Mk. Courant. Men det sidste og haardeste Smæk, som ganske skal have ruineret ham, var den store Arnemannske Fallit i Altona, hvorved han skal have tabt 180,000 Mk., og hans Broder, Prinds Noer, 60,000. J Tilfælde af hurtig Fred frygter Man, at Præsidenten i Altona skal skee en lille Ulykke, fordi han paa egen Haand gjentagne Gange skal have udstedt falske Skibspapirer, 9: i Kongen af Danmarks Navn. – J London skal der have været et Gildeparet hos Lord Russel, hvor de fleste udenlandske Gesandter vare samlede, dog ikke den preussiske, og hvor Man skal have drukket meget kraftig paa Danmarks Velgaaende. – J Holsteen bliver Stemningen mod den provisoriske Regjering meer og meer tvivlsom. Efter flere meget devote, men ubesvarede Skrivelser til den engelske Regjering, skal denne tilsidst have erklæret, at den ikke anerkjendte den Rendsborgske Dito. Skulde der da virkelig intet tredie Alternativ gives, Jngen Udvei mellem en ydmyggende, fordærvelig Fredslutning og en paa eengang fortvivlet og tilintetgjørende Kamp." – Dette Spørgsmaal fremsættes af Profesfor H. N. Clausen, i Fædrelandet." – "Skulde der ikke kunne tænkes en anden, meget anstændig og meget virksom Maade at fortsætte Krigen paa, end den, der bogstavelig" skulde kræve Opoffrelse af enhver vaabenfør Mand, og det endda med lidet eller intet Haab om Seier, – naturligviis under Forudsætning af, hvad der ligger udenfor vor Beregning, fordi det ligger udenfor vor Kundskab, at vi ikke mod vor Villie hindres i at fortsætte Krigen, drives og trænges fremad til Fred, thi dette vilde upaatvivleligt være den sørgeligste Stilling, hvori vi kunde blive stedte, dersom vor egen Villie skulde krydses, vore egne Kræfter og Forsvarsmidler skulde lammes ved en Mægling af venskabeligsindede Magter, der traadte i Hjælpens Sted. Man tænke sig det nærværende Tidspunct og alle de Omvæltninger, om hvilke det varsler – og det indeholder vist ikke nogen Opfordring til at knytte Underhandlinger, til at lade sig paanøde en ufordeelagtig og krænkende Fred, men i Tillid til den Magt, der styrer Folkenes Skjæbner og Begivenhedernes Gang, endnu en Tid at fortsætte Krigen paa egen Haand, forat Udviklingen kan oppebies af de gjærende Forhold, Udbrudet af de endnu kun med Møie tilbageholdte dæmoniske Magter, der, efter al Sandsynlighed, ville komme den retfærdige Sag til Hjælp. Selv nemlig i det ugunstige Tilfælde, at politiske Hensyn skulde fremdeles afholde den svensk norske Regjering fra at opfylde Ønsket, der har yttret sig ligesaa lydeligt i Sverrig og Norge som hos os, om at lade den skandinaviske Hær i Forening vise Verden, hvorledes Meened og Forræderi og deres Understøttelse hævnes i Norden, – at saaledes Krigen væsentlig maa indskrænkes til Forsvar af Jylland, og - ved Hjælp af Stillingen paa Als – af det nordlige Slesvig, selv i dette Tilfælde synes en Fortsættelse at kunne have sin uberegnelige Betydning. Om Deeltagelse i dette Forsvar, dersom Kongerigets Grændse atter skulde blive truet, tør vi antage at have et bestemt Tilsagn af den svensk norske Regjering; og allerede med vor nuværende Hær af 2025,000 Mand, understøttet af vor Krigsflaade, af den jydske Befolkning, og af alle de Fordele, som Localiteterne tilbyde, skulde der vel, under de nuværende Forhold i Tydskland, være noget overmægtigt Angreb at befrygte? – – – "Vi tabe ei Modet; vi tillade, Hver især, Jngen i vor Kreds at tabe det, – saasandt som det for os Alle staaer klart, at det danske Folk har Evne som Villie til ikke at forsage, naar det kraftigt ledes." Med disse Ord har den kongelige Commissarius i Viborg sluttet den sidste danske Provindsialstænderforsamling - et ædelt Ord, mandigt og værdigt. Til vore Diplomater maa vi overlade Kunsten, at søge enhver ubetimelig Afgjørelse af vore Livsspørgsmaal forebygget; til vore Krigere maa det være overladt, at møde Fjenden Ansigt til Ansigt. Men et vigtigt Hverv staaer tilbage for os Andre. Thi til Enhver af os er den Fordring, stillet, at understøtte vor Regjering og vore Krigere derved, at vi ikke tillade Nogen i vor Kreds at tabe Modet, at vi arbeide paa at opretholde Tillid og Haab, saalænge som Haabet ligesaavel har sin Begrundelse som Frygten. - Haabet om en Kamp, der skal føre ikke blot til hæderlig Død, men ogsaa til ærefuldt og frydefuldt Liv.