Aalborg Stiftstidende, 1831-04-25
Fra den Slesiske Grændse skrives i Allg. Zeitung: Man er almindelig af den Formening, at de store Hoffer, rørte ved Polakkernes heeltemodige Anstrængelser, have følt sig bevægede til at gjøre nogle Skridt, til deres Gunst og at bevæge Keiseren af Rusland til at gaae frem med nogen Eftergivenhed mod en Nation, som vel svarligen har feilet og forgaaet sig, men dog ogsaa har mange Undskyldningsgrunde for sin ulovlige Fremfærd at anføre. Man troer, at Monarken ikke vil tage en Forbøn ilde op, som deels stemmer med hans egne menneskekjærlige Følelser, deels og vil redde et ham tilhørende Land og Folk fra aldeles Undergang, da dog sammes Opholdelse og Velstand er ligesaa magtpaaliggende for Ruslands Jnteresse, som for Polakkernes egen. Det er vanskeligt at beregne, hvilke Offere der ved Kampens Forlængelse endnu maatte bringes fra begge Sider, og man maa ikke nægte, at om Ruslands Krones Ære og Værdighed byder at forskaffe sig Agtelse og Lydighed, saa maa det paa den anden Side ikke være den mindre magtpaaliggende at afvende Ødelæggelse og Undergang fra et Land, der dog skal og maa forblive det Russiske Septer underdanigt (?), under hvad Form dette end monne vorde. Man forsikkrer, at Keiseren nu ikke længere har til Hensigt at indlemme Kongeriget Polen i det store Russiske Rige, men tværtimod have det regeret særskilt med frie Jndretninger, og om han end hidtil endnu ingen formelig Erklæring herom har afgivet, saa ligger Grunden i Krigslykkens Omvexling, hvilken har afholdt Polakkerne fra angerfald Underkastelse, som strax i Begyndelsen, fordredes med altfor stor Bestemthed. Nu da den Polske Rigsdag flere Gange har viist sig tilbøielig til Underhandling, men det dog ikke har været Grev Diebitsch tilladt at anhøre dens Forestillinger, saa kunde ved Forvisselsen om Keiserens gunstigere Sindelav de venskabelige Magters Forbøn være af den bedste Virkning til at tilveiebringe en mindelig Afgjørelse. Det vilde høiligen være at ønske, at Magternes Forbøn maatte have en gunstig og rask Udgang, da Polakkerne holde sig beredte til en Kamp paa Liv og Død, og have den Beslutning, hellere at gaae i Døden, end at overleve deres berømte Nations Udslettelse af de Europæiske Staters Række. De erholde Pengeunderstøttelse fra forskjellige Kanter og Sider, og en stor Mængde Polske Officerer, som have staaet i udenlandsk Tjeneste, have forladt denne for at le deres betrængte Brødre tilhjælp. (Man seer let, at denne Efterretning er skreven i en ikke aldeles upartisk Aand og at Russerne vel ikke ugjerne ville see de andre Magter at gjøre Forbøn hos dem eller for dem, for at undgaae videre Blodsudgydelse.) En By, som kaldes Vegrov, (rettere Vengrov) er ved en Afdeling af de Polske Tropper under en General Andrichievicz tagen ved Storm og derved gjort 400 Fanger, men vrigt nedsablet de sammesteds værende Russer. Det 20de Polske Jnfanteri-Regiment, som bestaaer af lutter unge Knøse og først ganske nylig er oprettet, udmærkede sig særdeles og holdt i tvende samfulde Dage tapperligen Stand imod tre stendtlige Regimenter Jnfanteri og syv Kanoner. Herom yttrer sig den Posenske Avis saaledes: "Ære være Eder, J unge Krigere. J disse Dage har det 20de Regiment, som bestaaer af lutter nydannede Tropper, givet et Exempel paa Heltemod og Udholdenhed, som endog vilde have gjort gamle prøvede Soldater værdige til Beundring. Med dette Regiment, som commanderes af Oberst Klimkievicz, og to Stykker Kanoner, havde General Andrichievicz besat Stillingen ved Vengrov, hvor Fienden gjorde Angreb med tre Regimenter og syv Kanoner, men efter fem Timers haard Kamp blev han nødt til at trække sig tilbage. Polakkernes ubetydelige Antal af nydannet Mandskab gav Fienden Mod til igjen den paafølgende Dag at gjøre Angreb, men han fik læstelige Prygl og reddede Levningerne af sine Regimenter ved en ilsom Flugt. - Fra samme Sted har derefter den Polske Ryttergeneral Uminski indberettet at han var i Begreb med at gaae hen mod Russernes Garder og ganske øde dem. Hvor Russerne flygte og af Mangel paa Heste ikke medføre deres Kanoner, nedgrave de dem i Grøfter og Kjær. Polakkerne maa saaledes have den Uleilighed at grave dem op igjen, men de gjøre dette saare villigen og kuurre ligesaalidet over dette Pligtarbejde, som Varskoverne, da de efter Trafningen forleden Skærtorsdag, maatte levere 500 Gravere til at kaste Kuler for de faldne Russer, ved hvilken Lejlighed de spotviis saade, at de gjerne vilde stille dobbelt saa mange næste Gang, dersom Russerne ellers nogensinde mere skulde komme ind i Masovien. At utallige Russer, som omkomme i Ellemoserne, opædes af Ulve og andre Rovdyr, vil ellers spare Polakkerne megen Uleilighed med Gravkastning, og deres Præster med Jordspaakastning, skjønt den Ceremoni i Krigstid ikke har Stort at betyde, saasom Jordspaakastelse ikke der skeer stykkeviis men dyngeviis og Ordets Lys kommer til at skinne over flere Tusinde Sjæle, alle i et Dræt. Om Trafningen ved Siedler fortælles end ydermere, at Russerne, som vare beskyttede ved Moser og uoverdumper, udholdt to Angreb af Polakkerne temmelig godt og beholdt endnu deres Stilling, men da blev General Prazenski ganske gram og bister i sin Hu Han steg af sin Hest og greb et med Bayonet forsynet Soldatergevær; General Romarino ligeledes. J Spidsen for de tappre Polske Hærskarer trængte disse tvende Hædersmænd ind paa Russerne med saadan rasende Heftighed, at al Modstand blev ganske utænkelig, og de af Russerne, hvis Blod nu gjøder Polens Jordbund, bleve adspredte, som Avner for Vinden. Geværer, Kanoner, og alskiøns Krigsbehov, som de havde med sig, glemte de at faae bort, og alle de Russer, som ikke vare udmærket lette til Beens, bleve ihjelslagne eller tagne til Fanger. Foran et af Polakkernes Regimenter gik Feltpræsten med et Krusifix i Haanden, men det findes ikke antegnet i Beretningerne, hvormange Russer han med samme ihjelslog.