Norske Intelligenssedler, 1764-04-11
Nordske Jntelligen en No. 15. Onsdagen den 11. April 1764. Ve Ved Fabler har man i Besynderlighed foredraget Sædelæren; thi Æsopi Tider var Moralen det eneste Formaal for Philosophernes Bemøyelser. Man vil giøre et Forsøg om samme og kand anbringes i Metaphysiken og den naturlige Theologie. Fabel. Om Sneglen og Skov Bien. En Bie, som levede i Skoven, motte, ved hendes Kalds Forretning, uformodentlig en Snegle. De hilsede hverandre, og Begyndelsen af deres Tale gik ud paa almindelige Ting, saasom Honning Duggen, den tilstundende Vinter o. s. v. Endelig kom de, man veed ikke ved hvad Lejlighed, paa Tale om Mennesker. Aldrig havde Sneglen hørt at der gaves Mennesker; men Skov Bien havde det av et gammelt Sagn, beklagende derhos allene, at hun endnu ikke selv havde seet et eneste. Hendes Forældre havde indpræntet hende det herligste Begreb om Menneskeer, og dette kom hende til at bære den allerfuldkomneste Høyagtelse for samme. Hun forestillede sig intet smukt, intet fuldkommet, uden at tilegne Menneskerne saadant, og hvilke hun troede: at de vare de ypperligste Dyr under Solen. Jeg var begierlig, sagde hun videre, for at see denne ædle Skabning, og fløy meget tidlig til Staden i Haab at fornøye min Nysgierrighed; men, til Uheld, kom jeg alt for tidlig, og kiæreste Snegle, dette er Aarsagen at jeg ved høy Morgen ikke fik et eneste i Sigte. De sov. Jmidlertid havde jeg dog Anledning at slutte mig noget til om Menneskene av Stadens fortræffelige Bygning. Jeg var i deres Celler, hvilke de ikke, som vi Bier, bygge sex-hiørnet, men allene firkantet. Paa denne Tid havde de endnu ikke indtrukket noget, dog tvivler jeg ikke paa det jo maae være en fortræffelig Honning Menneskene tillave. Ved denne Fortællelse blev Sneglen meget Avindsyg. Skulle da, sagde hun, Menneskene have alle Egenskaber tilfælles med Bierne og ingen med Sneglen, Du fejler, lille Veninde! Det er ikke Celler du har seet. Uden Tvivl er det snegle-formede Huuse, og skulle du virkelig have seet, om du var kommet noget seenere, at de Huuse du saa urigtig kalder Celler, havde flyttet sig og den gandske Stad været i Bevægelse. Men, da var det endnu for tidligt, og Meneskene vare endnu ikke udkrøbne. Saa er min Tanke, Bien loe hiertelig derover, at Sneglen holdt det som den største Fuldkommenhed, at bære et Huus paa Ryggen. Hun søgte at tale denne Enfoldige af med sligt, og i den Sted at tillægge dem Vinger; thi, sagde hun, min Veninde! jeg veed i Sandhed intet beqvemmere end at flyve. Kand saa være, svarede Sneglen; men paa det du ikke aldeles skal danne Menneskeer efter Bier, bliver det maaskee nødvendigt at giøre visse Undtagelser. Tag ikke fortrydelig op, sagde hun videre med en forhøyed Stemme og en modig Brystet, min kiære Bie, dit Hoved staaer mig slet ikke an. Jeg troer sikkerlig, at Mennesket maae have et Snegle-Hoved, om det skal være fuldkommet. See eengang, hvad er anstændigere, og hvad lader smukkere end et Par Horn, De tiener mig som Øyne, og med dem kand jeg føle mig for. Bien lod sig dette endelig befalde, meere av Høflighed end av Overbeviisning, at Sneglen sadt Mennesker, Horn i Panden. Herpaa blev endnu en Strid og Fødderne, til de omsider bleve enige om saaledes at forklare et Menneske: Mennesket er en Vinget Snegle uden Huus, med sex Been som en Bie, og virker Honning; men ypperlig Honning. Anvendelse. Som disse Dyr tænkte om Mennesket; saa tænker og Menneskeet, ofte om Gud. Qvartille er en utugtig Kone. Man siger, retfærdige Gud, hvor kand man dog være saa ryggesløs, Men, man betænke, at enhver der havde samme Kiød, samme Blod, samme Vædsker, og samme Anledning, kunde blive en Qvartille. Tvertimod, behage man at see til Klæj. Alle roser hans Kyskhed. Men, hvor uforskyldt, Han er udygtig. Ungdommen laster de Gamles Gieragtighed; men, mon ikke disse med de sølv graae Haar vil bære samme Sind? Hvad man ofte udskriger for en Dyd, er ved noyere Betragtning ikke andet end et koldt Blod, og en vis Slumpe=Lykke. Oversatt.