Adresseavis for Børn, 1780-02-02
Bekjendtgjørelse. Alle vore unge Læsere og Læserinder, som have faaet nogen Følelse af Medlidenhed, endog imod de umælende Kreature, kunne ved følgende Tildragelse blive meere bestyrkete derudi, og deraf lære, at en dydig og from Medlidenhed ikke mangler sin Belønning. Den lille Juliane viiste sig altid saa udmerket føelsom og medlidende imod Mennesker og Dyr. Det er hendes velfortjente Berømmelse, at hvor hun enten saae eller hørde tale om nogen Ulykkelig, der skyndte hun sig hen, for at hielpe samme til rette, saa godt som hun nogensinde kunde. Engang reysde hun ud med paa Landet. Der faae hun ved en Broe en Flok Drenge, som slæbede afsted med en Stakkels Hund i en Strikke, for at ville drukne den. Hunden var gandske besudlet med Dynd og Skarn, og saae desuden meget hæslig ud. - Holdt, raabte Juliane til Kudsken; og han holdt stille. - Derpaa spurgde hun Drengene, om de ikke vilde sælge hende Hunden? Jo, gjerne, svarede de. Da gav hun dem nogle Penge at deele imellem sig, lod Hunden blive af vasket, og tog den op til sig i Vognen. -De, som fulgde med hende i Vognen, syntes meget slet om denne Hund, og vilde overtale hende til, at kaste den ud igjen. Men hun svarede dem, jeg seer ikke saa meget paa, enten Hunden er smuk eller hæslig, som paa det, at den er elendig og forladt, og det er for mig Bevæggrund nok, til at antage mig ham. - Da hun kom hjem, saa drev enhver Spot med hendes Skjødehund, som de kaldte ham; men Juliane brød sig ikke derom. Hun gjorde ham daglig tilgode, og Hunden elskede hende derfor saa høyt, at han var stedse hos hende, hvor Avis. hun gik og stod. – Engang, da hun om Aftenen havde lagt sig til Sengs, og var allerede falden i Søvn, sprang Hunden med eet op paa hendes Seng, rykke og sled hende i Ærmet, og hylede og tudede saa jammerlig, at hun vaagnede derved. Hun blev forskrekket, da Hunden blev ved at gøe, sprang stedse hen imod Sengen, og foer goende neden under den. Omsider stod hun op, og kaldede paa Folkene. - De kom ind til hende, og fandt en Tyv liggende under Sengen. Han blev greben, og bekjendte, at hans Forsæt var, han om Natten vilde have myrdet Juliane og borttaget alt, hvad hun havde. – Hun havde altsaa sin Medlidenhed at takke som en Aarsag at hun blev befriet fra denne overhængende Fare. Samtale imellem en Fader og hans Søn. En Fader sagde engang til sin Søn: "Min Søn Wilhelm, du har nu nylig bedet, at Gud vilde velsigne den Mad, som han har givet os, og lade den bekomme os vel. Har da Gud givet os Maden? Wilhelm. Ja, min Fader, Gud har givet os den. Faderen. Jeg tænker, at vi har selv forskaffet os den ved vort Arbeyde, og din Moder har kogt og tillavet den, og bragt os den paa Bordet. Wilhelm. Men vi kunde jo dog ikke selv lade den voxe op af Jorden, vi kunde hverken skaffe Regn eller Soelskin, og heller ikke selv give os den Sundhed, som behøves til Jordens Dyrkning; vi kunde ligesaa lidet skaffe os Vand og Jld til at koge den, eller indrette Træet saaledes, at det brænder. for Børn. Faderen. Mener du da og, at dine Klæder ere en Guds Gave, Dem kan man jo kjøbe Wilhelm. Ja vist ere og Klæderne en GudsGave; thi de ere enten af Linnet eller Uldent. Men nu voxer jo Hørren ligesom Kornet af Jorden, og Ulden faae vi af Faarene, som leve og ernære sig af det, der varer op af Jorden. Denne Jordens Grøde og Vext er unægtelig en Guds Gave. Og havde vi med sunde og friske Lemmer ingen Penge kundet fortjene med vort Arbeyde, saa havde vi heller intet kundet kjøbe. Altsaa kommer alt Godt fra Gud. Faderen. Men giver Gud og alt saadant Godt middelbar eller umiddelbar, Og maae Mennesket ogsaa gjøre noget dertil, Wilhelm. Gud giver os det Gode middelbar eller ved Midler og Aarsager, saaledes som vi faae Regn og Soelskin, Græs og Jordens Afgrøde. Og dertil hører nødvendig Menneskers flittige og fornuftige Arbeyde med. Men det er Gud, som giver Lykke og Velsignelse til vort Arbeyde, naar vi ere fromme. Faderen glædede sig meget over sin fornuftige Søns Svar, kyde ham, og velsignede ham. Gud har givet dig megen Kundskab, min Søn, sagde han, hielp nu til saa meget du kan, at det Gode, som du veed, kan blive meere tydeligt og bekjendt for dig, og stedse meere og meere udbre"det. Gud har beskikket alting ordentlig og indrettet det viselig. Han er en god Ordens Gud, og, som den første Aarsag til alting, regierer han alt det, han har skabt, middelbar eller ved Midler og Aarsager. Hvo som elsker Orden i alle Ting, den tækkes Gud vel. Subskribenternes Navne. Msr. Christopher Gleerup;) i Aarhuus. Mr. Peder Severin Rohde; Jensenius Gieding; Henr. Hans Nicolai Haar. i Aarhuus. Boe Boyesen, i Nyborg. - Peder Nørlem: - Malta Christian Møller, i Helsingøer. Peter Petersen;