Aarhuus Stifts-Tidende, 1845-01-01
No 1. den 1ste Januar. Onsdagen Kongelig privilegeret. Aarhuus Stifts-Tidende. udgaaer 4 Gange ugentlig fra Overkrige sair A. F. Elmquists Offtein i Aarhuus NYTAARSMORGEN 1845. Hvis der gives noget Moment i Livet, da Mennesket synes at staae udenfor Timeligheden, da findes dette paa Grændsen af det gamle og det nye Aar; man staaer et Øieblik mellem to Tilværelser, tilhører hver ken den ene eller den anden, og føler dog paa samme Tid sin fulde Existents. En Anelse af Evigheden, griber Sjælen i dette Secund, da Tiden synes at staae stille. Verden træder tilbage og Himmelen fremdet Sandselige svinder hen, og bliver til Jntet, med dens det Evige opfylder det store forladte, tomme Rum. Denne Stund har sine store Mysterier. J hver Menneskesjæl dannes der et Janusbilled med dobbelt Aasyn vendt mod Fortid og Fremtid. Hvad har det svundne Aar bragt; hvad vil det kommende bringe? Det eene Ansigt bærer Haabets Rødme, men tillige den spændtEngsteligheds Træk; det andet Tilfredshedens Ro, men paa samme Tid Beklagelsens bittre Smil. Mythen, tager derfor ikke Feil; de gamle Guder døe i en vis Betydning aldrig. Ei alene i den enkelte Sjæl danner sig Gudens Billed, ogsaa i Folkets store, almindelige Bevidsthed. J Eet mødes alle Sjæle, i Jnteressen for Fædrelandet. Her gjælde personlige Lidelser eller Sorger Jntet, men alene det, som Folket har lidt og stridt, har haabet for og jublet over i Fællesskab, det, som det frygter, ønsker, med Sky tilbageviser og med Inderlighed bønfalder om. Over hele Landet høitideligholdes en stille Fest, der offres et kostbart, men usynligt Offer til den nyfødte Gud, Guden som ei skal blive gammel. Men hvad seer dette Billed, vendt mod en dobbelt Grund, det Forbigangne og det Tilkommende, Vi maatte være Propheter eller Digtere for at skue ind med Billedet i de kommende Dage, vi maatte være Tegnsudlæggere, for at kunne sige, hvad de svundne have indeholdt. Men i et absolut Herredømme kan kun Monarken prophetere, kun Excellentser udlægge Tegn, og sige, hvad der virkeligt rører sig og har rørt sig i Folket. Vi selv, vi vide Intet; vi ere som Børn og skulde være som umyndige og lydige Børn. Men vi have Aandens Ord for, at idet mindste det Lidet, som Børn vide, at dette er Sandhed. Vi have derfor aabnet vort Øie denne Nat, og ladet Fortid og Fremtid drage forbi vort Blik. Man vil maaskee sige, at vi have blundet under Jndflydelsen af den hellig alvorlige Midnatsstund, man vil maaskee paastaae, at vi ikke have havt et Øie aabent, medens Janus har havt fire; – vi tilbagevise med Rette Beskyldningen som noget Urimeligt. Vi saae et langt Liigtog, fulgt af Tusinder. Det maa have været noget Stort, som saa Mange have kunnet eie Deel i; ja vel, noget meget Stort Selv Konger bare Flor for den Døde, ja Fædrelandet selv, den høie Moder, fulgte efter i Sørgedragt. – Ah, Du aander friere. – Det var altsaa ei Fædrelandet selv, man har til Hvile, Nei, Moderen lever i og med sine Sønner; Liigfærden er ei Fædrelandets – nei, Du tager Feil, – ei heller Sprogets nei, afbryd mig ikke med Dine Spørgsmaal, ei heller Trykkefrihedens. Det var kun en dødelig Mand, endskjøndt han har fyldt Olympen med Guder, Kirker og Altere med Propheter og Helgener. ForVerden var han simpelthen en Kunstner, endskjøndt han i Statscalenderen stod som Conferentsraad, for Evigheden en Stierne, som den misundte Jorden, og som den behøvede for at smykke sin HimmelFred med hans Støv! – Vi ville arbeide paa hans Gravminde. Andre Billeder drage forbi Sjælen, tildeels mørke og natlige. Jmod Syden Babels Taarnbygning, og paa Grændsen af Nord og Syd Babels Sprogforvirring. Underlige Stemmer berørte vort Øre, tydske Tanker, udtalte med danske Ord, Kæmpeviser, sungne til Lirekassemelodier. Vi saae et Compas, dannet som et Hjerte. En mysteris Finger beskjæftigede sig uafladeligt med at dreie dets Viser mod Syd, medens denne nødtvungen stedse igjen vendte tilbage mod Nord Men vi trættedes tilsidst af disse forvirrede Syner, og vendte vore Blikke mod den Verden, hvori det nye Aar aabnede os Jndblikket. Vi saae en Fyrste, der, endskjøndt hans Jsse begyndte at graane, med ungdommelig Kraft strakte sit Scepter ud over et lykkeligt Land. Landet var lidet, men Fyrsten var stor. Hans Skygge alene naaede over hele Landet, fra Grændse til Grændse, og Jndbyggerne levede trygge som under et Paulun. Hans Hal stod aaben for, og rummede det hele Folk, ligesom han selv havde Nøglen, endog til den usleste Hytte. Hans Hjerte var saa stort, at det var giver og taget i Bytte for Millioner Hjerter, store og smaae imellem hverandre, uden at Nogen klagede over For fordeling eller ubilligt Bytte. Vi saae et Folk, som gav Tiende af alt det Kostbareste, som det eiede, kun Tilliden bragte det og lagde den i Kongens Haand heel og udeelt. Brodernationerne rakte hver andre Haanden uden Sky, og tvende Monarker velsignede Pagten. Vi hørte det hellige romerske Rige yttre, at det var stort nok, medens vore Brødre i Syden lagde deres Hænder i vore, med aabent Blik, idet de kun forlangte Retfærdighed for Retfærdighed, for at byde Trofasthed mod Trofasthed. – Elben blev breddere, og Øresund smallere; Landet blev fladere under vore Plove, Havet dybere og bredere for vore Brigger og Fregatter. Roeskilde Jernbane blev stedse længere, og Veien fra Viborg til Khvn, stedste kortere, Nationalgjælden stedse mindre, og Nationalfølelsen stedse større, Haabets Anker stedse vægtigere, og Magtens Scepter stedse lettere. Vi saae Vilkaarlighedens Forspand stedse blive taaligere, og de danske Løver stedse modigere, Sandhedens Banner bestandig hvidere og Korsflaget bestandig rødere, de danske Brynier bestandig haardere, og Leiet paa Ærens Mark bestandig blødere. – Kl. slog 1. Nei, kjære Læser, smiil ei, – vi vaagnede ikke; vort Øie var aabent, vidt aabent, som Dens, der seer ind i en herligt lysende Verden. Vi aandede under Jndflydelse af den ungdommelig gamle Gud Janus, ei under den valmuebekrandsede Guds Jndvirkning, endskjøndt vort Hoved var sjunket til Hvile i den flade Haand, og de festlige Lys vare nedbrændte til det Yderste. Dog - den betydningsfulde Time var forbi; vi saae ikke meere. Men med mægtig Vægt faldt det os paa Sjælen, at vi i samme Øieblik, som vi vare traadte ud af Synerne, vare indtraadte i den nye Virkelighed. – Evighedens Moment er forbi. Barnet er født, har forladt sit Svøb; det staaer alt opreist og skuer higgende ud i det Fjerne. Vi behøve ei at lære det at gaae med sikkre, flygtige og ustandselige Fjed iler det frem mod sin Grav, Graven, der igjen er et nyt Barns, et nyt Aars Vugge. Gid vi dog idetmindste turde lære det at tale. Vi vilde da itide lære den unge Mund at udsige Velsignelser, Velsignelser i et Sprog, som forstaaes i Nord og Syd, i Øst og Vest, Velsignelser, som ei fylde Ørerne med en tom Klang, men Hjerterne med Virkelighedens tillidsfulde Sikkerhed. Vi vilde lære den at velsigne Palladsets Marmor, Hyttens Straa, hver Tanke, undfangen i ærlig og kløgtig Hu, hver Jdræt, gjennemglødet af den sande Begeistrings Jld, hver Bedrift, udført i Fædrenes Kraft til Nordens Ære, – velsigne hver Glut, som fødes, hver Olding, som døer, hver Sjæl, som lever, kæmper og haaber, – ja, vi vilde lære den at velsigne Alle under Eet: Fædrelandets Fader og Fædrelandets Børn.