Viborger Samler, 1775-07-10
Da Opdragelsen saaledes var kommen til den Deel af Bierget, som begyndte at blive steil og ujevn, overgav hun sit Embede til to Magter af storre Anseelse. Den ringeste af de syntes duelig til at forestaae et Raad, eller regiere heele Folk, og dog gav hun med den ængsteligste Omhue Agt paa den andens Skrit, og man kunde tydelig merke, hvor forlegen hun var, naar hun havde tabt hende af Sigte. Den anden syntes at finde Behag i denne Underdanighed, men paa en Maade, som viiste, at hun og fordrede den, som en Skyldighed; Og hendes Anseelse og Venlighed var saa stor, at man ei kunde see paa hende, uden at fatte Ærbødighed, for hende. Theodor, sagde min Skytsaand, vær uden Frygt, og bliv viis; Nærme Dig til dette Væsen, hvis Herskab strækker sig over den heele øvrige Deel af Existents=Bierget. Jeg hævede, og vovede at tale til den ringeste Nymphe, hvis Øiekast jeg ikke kunde taale, saa igiennemtrængende og skrækkelige vare de. Skinnende Gudinde, sagde jeg, eller under hvad Navn man maa tiltale dig, sig mig, du som her fører Herskabet, under hvilke Betingelser man kan nyde din Beskyttelse. Blot ved Lydighed, sagde hun, kan dette opnaaes; Jeg er Fornuften, det ædelste og største af de ringere Væsener, og dersom du antager mine Love, saa vil jeg belønne dig, ligesom mine andre Dyrkere, dermed, at jeg vil fore dig til Religionen. Jndtagen af hendes Stemme og Mine, bevidnede jeg min Villighed til at følge hende. Strax fremstillede hun mig for hendes Herskerinde, som ansaae mig med Ømhed. Jeg bøiede mig for hende, og hun smillede. Da Opdragelsen slap dem, for hvis Beste hun saa længe havde sørget, syntes hun at vente, at de skulde bevidne hende nogen Taknemmelighed for hendes Omhue, eller nogen Bedrøvelse over For lisen af den Beskyttelse, som hun hidindtil havde ladet dem nyde. Men af den Glæde, som udbrød ved Skilsmissen, kunde man let see, at hendes Nærværelse længe havde været dem fortrædelig, og at hun havde underviist Folk, som troede ingen Underviisning at behøve. De vare alle enige i at glæde sig, at de ei længere skulde være hendes Egensindighed underkastede, eller foruroliges af hendes Lærdomme, men nu staae alene under Fornuftens Anførsel; Og de bare ingen Tvil, at de jo, ved standhaftigen at følge hendes Regler, skulde vinde hendes Yndest. Fornuften raadede dem, saasnart de traadde ind i hendes Egn, at tage Plads iblant Religionens Dyrkere, og sagde dem, at dersom de forlode sig paa hende aleene, vilde de have samme Skjebne, som andre hendes Beundrere, der ikke havde kunnet værge sig mod Begierlighederne og Lidenskaberne, men vare i Lysternes Egne grebne af Sædvanerne; og slæbte i Fortvilelsens Huuler. Hendes Erindring var spildt, den største Deel erklærede sig mod ald anden Opsigt, og troede vist, at de ved hendes Anførsel sikker kunde bestige Existents=Bierget. Den Magt, Magt, sagde Fornuften, som jeg har, bestaaer deri, at jeg formaner, men ei tvinger; jeg har allerede foreholdt Eder Faren ved Eders Valg. Veien synes vel nu lige og jevn, men der komme siden gjevne Egne og farlige Steder, over hvilke Religionen aleene kan føre Eder. Seer op, saa ville see en Taage for Eder, som findes ved den øverste synlige Deel af Bierget, en Taage, som indgrændser mit Syn, og som Religionens Øine aleene kunne igiennemtrænge. Paa hun Side af den ere Lyksaligheds Templer, hvori de, som under hendes Anførsel bestige den steile Høi, evig hvile efter deres besværlige Vandring. Jeg veed ei Veien, og kan derfor kun vise Eder en bedre Anfører. Stolthed, har undertiden bebreidet mig mit korte Syn, men naar den søgte at udvide samme, har den alene inde i Taagen kunnet vise mig Fornøielsens Hytter; ja endog disse forsvandt, naar jeg fæstede Øinene, paa dem; Og de, som efter saadan Overtalelse gik efter dem, bleve af Sædvanerne bundne med Kiæder, og af Fortvivlelsen, en grusom Plagerinde, stødte ned i Afgrunden, hvis Huuler findes paa hiin Side af Mørket paa høire og venstre Side, og af hvis Fængsler ingen igien kan undflye, Og jeg er ei i Stand til at vise Eder, hvorledes J kunne undgaae dem. Saaledes erklærede Fornuften sig for dem, som forlangede hendes Beskyttelse. Nogle, som erindrede sig Opdragelsens Lærdomme, da de nu hørte dem anden Gang bekræftede, underkastede sig, skiønt uvillige, denne udtrykkelige Befaling, og bleve Tilhængere af Religionen, hvilke udmerkede sig ved deres lige Gang, endskiønt mange af dem vare Fruentimmer, og ved deres bestandige Bestræbelse at komme oplad, uden at merke den Udsigt, som ved hvert Skridt syntes at lokke deres Opmerksomhed.