Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1820-06-02
Odense. d. 26 Mai. J Virsdags faae en Reisende mellem Jndslev og Middelfart er ungt Menneske ligge paa Ryggen i en Tog, som vakte hans Opmærksomhed ved dennes besynderlige stive Bevægelser med Armene. Han lod Vognen holde og gik med Kudsken hen til hom, hvor han da saae et ungt 17aarigt Menneske drages med Døden. Det var sandsynligt at han havde havt et stærkt Krampeslag; thi rundt om ham, hvor han laae, havde han rykkes Græsset op om sig, hvoraf endnu noget sad imellem Fingrene, der vare blodige. Dr reiste ham strax op og holdt ham i denne Stilling i nogle Minuter, Da der paa Stedet ikke var noget ved Haanden til at vederqvæge ham med, tog den Reisende en hos sig havende Appelsin, og Færgede ham deraf noget Saft i Munden; hvorved bevirkedes, at han komtil at kaste og alt hvad han i den liggende Stilling havde været nødt til at synke, og som venteligen havde qvalt ham. Et Par Minuter derefter glædedes den Reisende ved at see ham, efter anvendte Bestræbelser, at aabne Sinene. Omsider indfandt sig hans Fader, som fortalte at han allerede i 2 Timer med sin Kone havde søgt ham overalt, da det var kommet dem for Øre, at Karken eller Manden i det: Gaard, hvori han tjente, havde saa forslaaet ham i Havedet, at man frygtede for han laae død et Sted. En forbikjørende Vogn fik man nu til at kjøre den Syge hjem til Forældrene, der dog nu var bragt saavidt, at han kunde tore sig noget og vaande sig; men at tale formaaede han ikke. Ved Ankomsten til Middelfart anmeldte den Reisende Tildragelsen paa Herredscontoiret, hvorfra blev lovet, strax at sende en Læge til den Syge. Bonden, da hans Procesvarende, Tak, Gud, at jeg en Bonde er; Og ei en Advocat, Der maa paa Tvedragt fjærn og nær Studere Dag og Nat. Og om han nok saa ærlig var, De er ei alle saaJeg heller dog med Gjødning faa J Regn, i Vind og Veir. Thi uden Jura skyder sig Min Rug og Hvede fik; Af Jntet Noget bliker ved mig, Af Noget gjør han Richts. Tak, Gud, at Advocat jeg ei, Jlien ikkun Bonde er; Og gaaer jeg meer paa den Galet, Saa tag mig Luciser! En indsendt Samtale. Motto: "Patentia omnia vincit,"At Dyrene virkelig har huve Folegaver i ÆsexiTider og manske har kundet tole fornuftigt troer jeg at nedenstaaende Samtale beviser. Skrivtet skal være saa meget mere paalideligt, som det er funden i en huul Ellestub, der efter Anseelse kunde være et Par hundrede Aar gammel og af Ælde næsten ulæse, ligt. Om Ellekongen har opbevares Skrivtet der som en Oldsaa vil Jndsenderen ovrelade til Oldgrandsker nes Omdømme. – Nu til Texten: Samtale imellem en Hund og en Ræv. Hunden. God Dag min gode Michel! Maae jeg spørge hvorfor Du er saa hornet? Ræven. For at sige Dig det, maa jeg være aabenhiertig. Hunden. Ja – saa var det nok ogsaa første Gang i Dit Liv, Du har været det. Ræven. Forstaae mig ret, man vil saa nødig tere ved det, som angaaer en egen Ære eller saare sig selv. Hunden. Du behøver saamen ikke af den Aarsag at genere Dig, da jeg veed, at Du sparer ikke andres. Ræven. Saa vid da, Broder, (Han græder og torer sine Øine) at en snavs Hare gjør Cour til min Gemahlinde, medens jeg Stakkel af og til er paa Jagt efter en Gaas til dem begge. Hunden. Din Gemahlindes Galan er i det øvrige ligesaa durchbreven en Skjelm som Du Ræven. Ja – han ligner mig fuldkommen i Sind og Skind; dog med den Forskiel, at jeg er fattig og han er rig; men hvad der endnu er det næste, naar han tages Masken af, saa holder han mig terne ud for Nur Hunden Hør min Ven! Da Din Gemahlindes Galan er riig, saa kan vel Penge i disse pengeløse Tider lare Bugten og trøst Dig for Resten med det gamle Ordsprog: "Taalmodighed overvinder Alt. Ræven Ja – Du siger noget. Jeg skal sætte en Prøve derpaa; men jeg har ikke Tid at passiare længere derom denne Gang. Jeg er en Hader af Moralen og endnu meer af Anvendelsen. - Den som haver Øren at høre med, han høre o. s. v.