Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-02-10
og Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. 29 Rbd, Boe-- Trettende Aargang. No. 12. Udgivet og forlagt af Boghandler S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 10 Februari 1816. Til Wosemosernes Repræsentant, som kalder mig "Danmarks første Egeistde Hør mig, du lille kaade Fyr Veed du, som lot parnassisk Dyr, Betydningen af Egoist, Og hvad er først og sidste Du troer, med det at skjælde mig Hvortil du ei kan svinge dig, Hvad, eller troer du, at et Qvæg Kan ogsaa sige: "Jegt? *) Jeg er eene Staaer, som lille Svane, paa det Reene - Rundkom i det Brune, Gule, Graa Med og uden røde Hoser paa, Samtlige Parnassets Store, Smaa Sammensvorne mod mig arme staae, Kaste Vand og Mudder, Gruus og Steene Og med Svanevingerne som saa Dog lidt fra mig af og til at slaae Vil man mig Uskyldige formeene? Enhver, der har et Jeg, er vist I een Betydning Egoist, Og den staaer først, der har et Jeg, Som over Sig slaaer Streg. Held mig, hvis jeg i den Forstand, Var Danmarks første djærve Mand, Jeg takker Gud, at i min Rad Jeg ei er bare Hvad? Der være Du, det være Han Bestandig Jeget gaaer foran, Og, hvor det seer et Uleg gaae, Vips, sidder det derpaa. Det sagde Fichte (hvis kun det Han havde sagt, hvor saare let Fandt hver en sund Fornuft sig i Den Mands Philosophie!) Svi, som til Vands jeg altsaa reed At styre lidt din Vælighed, Dig uden Grund fornærmet fandt: Thi hør, hvad siger Kant. Hvis Hesten, som jeg rider paa, "Mig gav lidt Jeghed at forstaae, Jeg pludselig steeg af, og bad Forladelse!" For hvad? "For Styren paa en dygtig Fyr, Der paa sig selv kan holde Styr; For Riden paa en fri Krabat, Der er min Kammerat!" Det er Tilfældet er med dig, Der er i Vers et Føl saa lig, Du gjør endog i Rang et Hop Naar jeg dig sadler op Som Hellig Anders altsaa tryg, Jeg paa din nattegamle Ryg Mit lystigen begyndte Ridt Fortsætter endnu lidt. Men hør, du lille springske Fyr, Da du dog er et snurrigt Dyr, Og mig forraader dit og dat, Der ei er ganske plat! Da man og aldrig vide kan J et forgjort poetisk Land Hvad der kan stikke i den Graa, Man trøstig rider paa Da man vel før et føl har seet, At kiøre siden i Karet, Og selv engang et mindre Krik, Der Spaadomsevne fik Saa hør hvad jeg dig sige vil Hvad om du fare lod det Spil Med Springen om paa langs og tvers J hvad du kalder Vers, Hvad om du faldt, i Prosa, paa Med mere Sindighed at gaae Paa den af dig indslagne Ver Som jeg fordømmer ei. Hvem veed, om du som Prosaist Thi noget Lune har du vist) Ei kunde raade Bod paa Savn. Af Velklang i dit Navn? Forsøg i mindre bunden Stiil, Paa fire Been, endnu en Miil, Lidt paa dig selv at holde Styr, Min alt for vildtre Fyr Hvem veed, om det ei lykkes dig Dit skjulte Jeg at vise mig, At det paa Riim er reent forgjort Vil ikke sige stort. Man være kan, som Folk er fleest, Endskjøndt man er i Vers et Beest, Og uden gode Riim paa Troels Gaae hæderlig til Stoels! Jeg stiger af, saa snart jeg seer, Du mosemøser ikke meer; Og gjør du noget got, min Roes Skal blomsterstrøe dit Moos Baggesen. Undskyldningen. Nys hørte jeg, af Danmarks store Skiald: Dit Blad er intet hegnet Jsistempel; *) See Skilderiet No. 8 for d. A., P. 117. Thi i dets vide, adgangfrie Hal Hver Undviet sætte kan sit Stæmpel; Tilgiv, og Bragas ædle Overpræst, At en i Qvad nøvet Prosatunge Undskylder sig for Dig, som den kan bedst, Skjøndt den ei nynne kan, end mindre sjunge. Et Jsistempel aldrig var mit Blad, Det skulde det, og burde det ei være; Jeg aldrig, Jsis liig, i Templet sad, For der, som hun, en evig Jld at nære. Hvis jeg, som Jsis i sit Guddomshegn, Skjød indbildsk for min Hytte Hovmods Skaade, Mon Folket det, i Tidens Slud og Regn, Og i dens barske Sneefog, kunde baade? O, selv til Isis store Helligdom Dog Veien aaben stod for saare Mange: Ei blot for dem, der rigtbeladne kom, Men og for dem, der qvade ringe Sange.