Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1813-04-27
Allerede i Oldtiden betjente man sig af Priis belønninger for at opmuntre til udmærkede Handlinger; men hos Grækerne og Romerne bestod Be lønningens Værd meest i den Hæder, man vidste at tillægge den. En Oliegreen, en Palmegreen, er Egekrands var ubetydelig i og for sig, men vigtige og hædrende bleve de ved den Haand, der gav den, ved den Anledning, i hvilken den vandtes. De nyerTider, som i saa meget har stræbt at ligne Oldtiden, søgte ogsaa at betjene sig af hine ubekostelige Midler, hvorved Grækere og Romere virkede med sand Underkraft. Men de Mennesker, der skulde virkes paa, vare ikke mere de gamle. Petrarch blev kronet i Rom - Voltaire i Paris, men hverken paa det ene eller det andet Sted formaaede man derved at fremtrylle Virgiler og Horatser. Man fandt, at den Tid var forbi, da man lod sig møie med en Laurbærkrone, og man begyndte at vælge de to alvældige Metaller, Guld og Sølv. Man lod præge Medailler efter Fortjenesteens og Arbeidets Vigtighed, og troede nu at have udfundet den Talisman, hvormed Aand og Genie lod sig fremmane som Vandet af Fieldet, ved Moses Stav. Fra nu af blev det Skik i hele Europa at udlove Guld-og Sølvpræmier for Opfindelsen, af Cirklens Qvadratur og det fortrinligste Gjødningsmiddel, for det bedste episke Digt, og forKalkuners Opklækning, for et perpetum mobile, og en Model til en god Ploug. Alle menneskelige Videnskaber og Kundskaber bleve Gjenstande for Præmievæsenet, og alle lærde Selskader kappedes om, at udlove og uddeele Belønninger, ikke at tale om, at Præmievæsenet endog om sidder udbredte sig til Skoler og Opdragelsesanstalter. At der paa denne Maade er fremkommet mangt et fortræffeligt Værk, kundgjort mangen en gavnlig Opfindelse, er unægteligt; men om dette ene og alene er skeet ved Hjelp af Præmier, er noget, som man har største Grund til at tvivle om. Jdet mindste burde Frugterne af den uendelige Mængde Belønninger, der i de fleste Stater, i saa lang en Række af Aar ere blevne udsatte og uddeelte i saadant Øiemed, have været langt større end de virkelig ere, om man skulde tillægge Præmiesystemet den Vigtighed, som adskillige have tillagt det. Jmidlertid lærer Erfaringen, at de vigtigste Opdagelser og de herligste litteraire Mindemærker skylde intet mindre end Præmier deres Tilværelse. Hvad enten vi see hen til Oldtiden eller de nyere Tider, til vort eget Fodeland eller til andre Lande, saa finde vi, at næsten altid de ypperste Værker ere fremkomne saa godt som af sig selv og uden synderlig Opmuntring. Lad end være at det maaskee kun er Fabel at Homer tryglede om sit Brød, saa meget er alligevel vist, at han ikke har været rig, og at hverken hans Jlias eller Odyssea har været Frugten af nogen Guldmedaille. Selv Engelland, hvor man aldrig har manglet Guld, og hvor Præmievæsenet hidtil blev drevet ret i det Store, maa dog tilstaae, at dets Litteraturs herligste Prydelser, ikke ere fremkomne ved offentlig eller privat Opmuntring. Endog dets egne Sønner bebreider det, at det har ladet sin Milton, Buttler og flere sulte medens de levede, og efter deres Død opreist dem Mansoleer ved Siden af Konger og Fyrster. Mangen af dem havde i levende Live været reddede, om man havde givet dem det, som efter deres Død et eneste Exemplar af deres med Pragt og Bram udgivne Skrifter kostede. Ja, selv den første Ordbog, som dette Folk eiede, var en eneste Privatmands uunderstøttede og uopmuntrede Værk. Denne Engelske Dictionnair, siger S. Johnson i Fortalen til at store Lexicon, blev skreven med liden Understøttelse af de Lærde og uden Beskyttelse af de Store, ikke i Ensomhedens blide Skygge, eller i Ly af academiske Lysthuse, men midt under Fortrædelighed og Adspredelse, under Sygdom og Sorger". Keppler, Tydsklands Newton, døde saa fattig, at hans hele Efterladenskab bestod af II Rigsdaler, 11 Fl. for en solgt Hest og nogle saakaldte Naadepenninge. Han havde skrevet 22 Foliobind, som han ikke allene ei kunde faae trykt medens han levede, men som en anden fattig Mathematker endog 100 Aar efter hans Død (1714) forgjeves provede paa at ville udgive og ikke kunde faae trykt mere end et Bind af, som indeholder hans lærerige Breve. 1786 kom man i Regensburg paa den Tanke at reise den Mand, som endog savnede en Ligsteen, et Mindemærke, men Subskriptionen, kom ikke istand 7). Forfatteren af det ypperligste Lovgivningssystem, nogen Litteratur hidtil har kunnet opvise, Filangieri, var ikke, som man skulde troe, en Lærer i Lovkyndigheden eller en berømt Advocat, men en Adelsmand, der i sit 23de Aar i Vagtstuen lagde Planen til sit Værk.