Politivennen, 1809-01-01
Tanker om Sjællands, Lollands, Falsters og Moens Varetilforsel under en Blokade. Vist nok er det en uimodsigelig Sandhed, at disse Øers Blokering af vor overmodige Søfjende burde oplive hos deres Beboere enhver Evne til at drage Godt af Ondt, ved at sætte egne Kunstvarer istedet for de Fremmede vi for formed vore Penge paa, og til at dels oppe dels forflere Øernes egne Naturvare, mens man tillige gjorde alt, for at lette Førselen af Øernes baade Natur, og Kunstvare til Forbrugstederne. Destoværre spores kun liden Jver af dette Slags, og man kan sige om os, at vi besidde ikke engang den Dyd, der gjøres af Nødvendigheden, som Talemaaden hedder. Søvnighed og drømte Forventelser synes at have lammet disse Øboers Krase. Kun saare saa have forsaget Sukker, Vin, Tobak, Thee og flere slige Overdaadsvarer, hvoraf nogle aldeles, andre for en stor Del, kunde undværes. Ligesaalidet er Kaffedrik, keriet aftaget; vel drikke nu mange Kaffe af Rug, Hvede, Byg, Malt, Ærter, Gulerødder, Løvetand, Sikorie, men derved vise de paa samme Tid, at, i det Øjeblik Freden kom, vilde de atter give Pengene ud for Kaffebønner. Kunne vel Sjællands, Lollands, Falsters og Møens Beboere fordre, Medynk for den Dyrhed mange Vare staae i, naar de saalidet vide at førge for sig selv, at Hvede kan koste henved 13 Rd. i Kbhavn, naar den i Sommer var i særdeles lav Pris i Lolland, og intet deraf er udført, og naar Bygog Havre, som solgtes i det vestlige Sjælland i Sommer for Spotpris, nu ere opstegne til en umaadelig Dyrhed. Havde da disse Øer ingen ædeltænkende Handelsmænd, der vilde opkøbe hvor Priserne til Landmanden; Skade faldt under det billige, for siden at sælge til Købstedmanden mod taalelig Fordel, naar Varene stege for denne over det Billige? vel have disse Øer Skibe nok, men mon der er Skibsejere nok, der finde det Pligt, mod billig Fragt at føre Brænde til Kbhavn. Neppe skulde man troe det, naar man i Fragt fra Smaaserne til denne Stad forlanger indtil 13 Rd. for en Favn Brænde. - Mon disse Oboere kunne frikjendes for Dorskhed, naar ikke engang Trækul eller Tørskul kan fritage ees for at tage Stenkul af fremmed, selv af fjendtlig Haand? Mon der paa disse Øer nu i 1/2 Aar af Blokering har været nogen Mand veltænkende nok, til at anvende noget af sin Formue til et nyt Fabriks Anlæg? Mon der er vævet en eneste Alen Klæde mere end ellers? - Mon man koger Salt? Nej. - Mon man udvider Hamp- og Hør-Avl? Nej. - Mon man saaer Sæd, der kan give Olie? Nej - Mon man gjør Glas? Nej - Mon man gjør Stentøj? Nej Mon man gider skaffet sig Salpeter af sine Stalde? Nej. - Dog hvi spørge? Svaret maae jo blive et evigt Nej til enhver Ting, der burde gjøres, lige til den usle Sæbe, som behøves til at tvætte de dovne Hænder med. Sørgelige ere disse Sandheder og Historien vil gæmme dem til deres Vanære, som de ramme. - Hvor herligt vilde det derimod været, om Historien havde sagt vore Efterkommere! (Fra 1807 af begyndte Øst Danmarks Blokade ved en overmægtig Søfjende, men fra dette Øjeblik af var disse Øer indvortes Lykke gjort. Beboerne opbøde alle Evner, benyttede alle Raad, samlede al Hielp, andvendte Formuen til Fædrelandet gavnlig Jd, anlagde Manufakturer og Fabrikker, grove Kanaler, udbedrede Veje, fyldte Magasiner med let og betimeligt Jndkøb, udsolgte med anstændig Vinding, afskaffede hos sig fremmede Kunstvarer, dyrkede Rapsat, Sukkerroer, Hamp og Hør, plantede Frugttræer blandede og bryggede herlig Most, Mjød og Øl, spandt og vandt og vævede, kogte Salpeter og Salt, og Salmiak og Soda, opædlede sine Potterier, Tegl- og Kalkbrænderier, undersøgte hvad Jorden gæmte dybere end Plovskæret vandrer, udsatte Belønninger for alskens nyttige Opdagelser, o. s. v., o. s. v." Vi see en nyere Nation, fjernt i Kolumbos Verden, blokeret ved egen hædrende Beslutning, altsaa hensat i lignende Stilling, - og hvad skue vi der? Den Formue, der ikke mere kunde bruges i Handel og Søfart, danner Veje, og Manfakturer, og Fabrikker og Kanaler, udtorrer Moser, bygger Broer, rydder Land og dyrker nye Planter; - og Landet vil, naar Blokeringen engang ophører, velsigne den Tid da den besluttedes, som en Velstands og Uafhængigheds frugtbar Kilde. Og vi, den ældste europæiske Nation, vi, hvis Forfædres Daad er Historiens lyse Hæder, vi kunne nu handle anderledes? Hvad standser vor Villie, thi den idetmindste maae være hos os, eller vare vi ellers Danske? Er det Frygt, at en paakommende Fred skulde atter aabne vore skændige Fjender nyt Udsalg for deres Varer, til Undertrykkelse af de Anlæg, vi nu kunde gjøre? Hvad! hvor er da vor Tillid til vor Regiering. Troe vi da, at en Konge, der er Dansk med Liv og Sjæl, kunde ville opofre os for engelsk Handelsfordel, at han ej skulde paaskjønne den Opoffrelse, der gjordes i Fortrøstning til hans Beskyttelse? (Fortsættes).