Corsaren, 1842-02-18
Breve til en Huuslærer i Jylland. Et Fjerde Brev. Søndagen d. 13. Febr. 1842. (Dette Brev begyndte med nogle politiske Bemærkninger, som vi Andre fik vor Collega til at stryge ud for at undgaae en ny Beslaglæggelse. De politiske Artikler synes os nemlig i denne Tid at ligne Hundene i Augustmaaned. Politiet skal gaae og optage alle dem, der lobe uden Tegn, og i sin Jver tager det dem med Tegn og dem uden Tegn. Man gjør altsaa rigtigst i at holde dem alle inde, indtil Hundedagene ere forbi.) -- Nu skal jeg fortælle Dem en Historie af et andet Slags, men som dog ogsaa bliver noget sørgelig til Slutningen. Jeg var i Fredags Aftes i Theatret tilligemed  -- De kjender ham jo nok: vor Theaterrecensent. Der blev opfort et nyt fransk Lystspil: "Marquisens Memoirer", som han skulde anmelde. Jgaar Morges gik jeg op til ham for at see Recensionen, for den blev trykt, og saa fandt jeg ham liggende i Sengen, ganske sort i Ansigtet "Min Gud! Hvad feiler Dig?" raabte jeg bekymret; "hvad er hændet Dig?" – "Saadan har jeg ærgret mig over Stykket iaftes," sagde han med mork Mine; "jeg kommer til at lægge mig ind paa Hospitalet, og J faae ingen Kritik til næste Nr." - Hvad var herved at gjøre? Jeg maatte hen og fortælle de Andre, hvorledes det forholdt sig og derpaa besørge ham paa Hospitalet. Jmidlertid har jeg slet ikke kunnet ærgre mig over dette Stykke, hvorom jeg skal fortælle Dem lidt. Jeg finder tvertimod, at Theaterdirectionen ved dets Opførrselse har handlet aldeles consequent og bragt Moralen til det Yderste. Den er gaaet langsomt og forsigtigt frem: lod først opføre slette, saa slettere og derpaa sletteste Stykker, derefter obscone, obsconere, obsegneste dito, nu har den endelig bragt et Stykke paa Bræderne, hvori Helten begaaer en Kjeltringestreg for at vinde sin Elskede. Dersom De altsaa har forstaaet min foranførte Yttring: at Directionen "har bragt Moralen til det Yderste," derhen, at den har bragt Moraliteten paa Scenen til den høieste Spidse, saa har De forstaaet mig feil. Directionens Jorhold til Theatrets Moral maa man tvertimod tænke sig saaledes, at Directionen har forfulgt Moralen gjennem et Værelse med Knive - og Gafler - lige indtil Vinduet. De skarpe Spidser berøre allerede dens Klæder - thi paaklædt, ja fiint paaklædt er Theatrets Moral - og nu behoves der kun et Skridt - hvad siger jeg: et Hanefjed behøver Directionen kun at gaae frem for at bringe Moxalen til i dødelig Angst at springe ud af Vinduet og - brække Halsen. Saa faaer den en christelig Begravelse, Blok Tøren faaer 2 Mk. for at skrive et Gravvers, som halter og hopper dygtig - for at betegne den Ulykkeliges Dødsmaade - og saa er det Hele afgjort, uden at der er spildt mere end 2 Mk. Men De vil maaskee vide, hvilken Kjeltringestreg Helten begaaer. Seer De: Han hedder Gustav de Mergy og faaer af en Boghandler i Paris, Frøken Cecilies Formynder, det Lofte, at han skal faae bemeldte Froken, hvis han vil bedrage Marquise de Verrieres (hos hvem Cecilie dem uafvidende opholder sig) for anden Deel af hendes Memoirer, som hun har solgt ham, men vil ikke have udgivet for sin Død. Han opnaaer denne skjønne Vlan ved et ligesaa skjønt Middel: ved at hykle Kjærlighed til Marquisen og faae hende til at betroe sig Manuscriptet, hvormed han da løber bort, dog imod at efterlade Betalingen (thi ellers vilde det jo være et Bedrageri, som Loven kunde straffe). Men han bliver strax greben af Marquisens Tjener (hvorfor og hvorledes denne griber ham, er egentligt vanskeligt at sige, thi han veed Jntet om Tyveriet; men hvad bryder man sig i et saadant Stykke, hvor man ikke respecterer Mit og Dit, om hvorfor og hvorledes?) Marquisen røres af saa meget Heltemod, tilgiver ham og giver ham Cecilie tilligemed 15,000 Fr. i Medgift. Derpaa gifter Marquisen sig med en Person, hvem hun hele Stykket igjennem har viist den største Afsky. Ende. Hvem det meest gjorde mig ondt for ved dette Stykke, var de gode Skuespillere, som havde Roller heri. De frembøde et ligesaa sørgeligt Syn som for Ex. en duelig Mathematiker, der maa lære smaae Børn Tabel. Den Eneste, som passede til Stykket, var Hr. Bruus (som Gustav) Han fik ogsaa engang nogle Klap, nemlig da han i den høieste Begeistring erklærede, at han vilde vove Kjeltringestregen. Endnu maa jeg dog fortælle Dem, at der blev klappet ved Tæppets Fald; men til Ære for Publicum vil jeg dog troe, at det kun var Claqueurs, og at den Hyssen, der lod sig høre, kom fra det egentlige Publicum. Den kongelige Theaterdirection vil formodentlig ikke bryde sig om denne Opposition, men stolende paa de hine bifaldende og BravoRaabende, stolende paa, at disses Smiger er Publicums bifald, trødse og lade Stykket opføre paany. Men ved paa denne Maade at opponere imod en Opposition bringer man den ikke til Tausbed, man forøger den. Paa den Maade vil Oppositionen ikke længe blive lille og hyssende, den vil blive stor og komme med anderledes talende Vaaben. Og naar da den vilde Larm raser i Bygningen, saa at dens gamle Piller ryste, og naar da den kongelige Direction ængstelig lader Politiet komme, da er det forgjæves - for silde! for filde! Stykket er udpebet.