Berlingske Tidende, 1807-03-13
Ved Examinatus juris O. Ams Död, But love had like the canker - worm, Consumd the early prime: The rete gree pale and left bis check, He died before hie time. Gud i korte er din Skabnings Levedage, Paa Livets Hav den vildsomt tumles om; Snart Döden vinker - og den gaaer tilbageTil samme Intet, hvoraf Støvet kom Den Lod blev eens for Fyrsten og for Slaven, Og naar vi synkes ned i Jordens Muld- Med lige Venlighed modtager Graven, En Betlers Pialter og en Konges Guld. Fra Vuggen Sorg og Kummer os forfølge; Vi vildes paa vort Livs oprørte Söe, Som Skibet for Orcanens viede Bölge - Og vor Omtumling endes med at døe, Hensovne Yngling! tidlig paa din Bane Fremgroede Tornen - Rosen visnet laae, Og dunkle Varsler lod det Hierte ane Den Skibne, som dit svage Blik ei saae. Din tunge Lod du saae dig daglig dræbe; Men den bestemte en alvældig Cud, Dit blide Smiil hendöde paa din Læbe, og Ilden i dit Öie sluktes ud. Min svage Pen ei dette Billed maler - Du faldt liig Blomsten i den glade Vaar, Som Solen ned bag fierne Fielde daler, Og for vort Blik til natlig Hvile gaaer. Med Eviggrönt din Urne jeg omvinder; jeg spreder Blomster paa din taup Grav, Og stedse jeg dig Mindekrandsen binder, Til jeg, Som du, min Jorddragt lægger ag Dit Tab min Siel med navnlös Sorg betynger - Dog Salige! vi hisset sees igien; Din Ven Cypressen sörgende omslynger, Og paa din Gravhöi vil jeg plante den. Du kummerrante Moder til den Döde, Du atter Livets Bitterhed har kiendt; leg seer dit Hierte ved hans Tab at bløde - Aftör din Graad - hans haarde Kamp er endt Som graadig Ulv ufölsom Lammet myrder, Fortærer Sorg dit Hierte - godt og ömt: Det blev din Lod at sukke under Byrder, og atter har du Smertens Bæger tömt. Dit sidste Haab med ham til Jorden falder, Som Sörgetaaren paa det elskte Leer; Din sidste Stötte i en sölvgraae Alder; Din sidste Sön dit Moderöie seer. Men haab til ham, som Enkens Kummer lindret; og staaer du end ved Gravens Rand forladt - Paa Skjæbnens Himmel Haabets Stierne tindrer I Modgangs skumle, rædselfalde Nat. Og du, som var hans Alt - hans Haab - hans Glæde - Forvandlet ved hans sidste Dödesuk blev Dit Brudemykke til et Sörgeklæde, Og Elskovsbaandet Döden sönderrev. Der laae din ömme - døende Tilbeder; Ei ved hans Barm du Veemodstaaren græd; Forglemt var Pligt - forglemt de svorne Eder Ei Tröst fra dig han tog i Graven med. Som Plantens Liv i Nordens barske Vinter, Udræret længes efter Vaarens Dag - Jeg raver om i Tvivlens Labyrinther, Og gyser ved hans Hiertes sidste Slag. Dog Had kan dette Hierte ikke nære - Gid evig du maae blive lykkelig! Din Selvbevisthed skal din Dommer være - O, at den og uskyldig finder dig! Viid for vor Daad at Himlen Regnskab kræver - Dog er du skyldfrie - tal - hans Bröde nævn; Men skiælv naar at hans Skygge dig omsvæver; Og Gravens Rov anraaber Gud om Hærn. sk. Al! alt for tidlig lod jeg et bedrageligt Haab oplue i min bekymrede Barm om en elsket Kones Restitution af sin haarde Sygdom i Barselseng efter 2de Tvillingsønner, som ere gaaede forud. Hendes Time slog om Morgenen, den 9de Marts Klokken 11/2. Hun er død efterladende mig haardt nedbøiede Fader 4 Sønner. Venner, J som have kiendt hende, J vide mit Tab. Frederichsborg. T. Mørch, Krigs=Cancellie Secretair og Postmester.