Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-03-04
Efter Forlydende skulle ogsaa Jndaandinsforsømed Æther ved Operationer være blevne anstillede i Kjøbenhavn baade paa Almindeligt Hospital af Overchirurg Larsen, paa Frederiks=Hospital af Prof. Stein og paa Militairhospitalet af Prof. Bendz, paa førstnævnte Hospital med tilsigtet Virkning. Det er at vente, at vedkommende Læger ville gjøre Publicum bekjendt med denne vigtige Sag. Man fortæller ogsaa, at der er gjort Forsøg paa Veterinairskolen med en Hest. (Fdrl.) Jgjennem flere Numere af "Fædrelandet har den med de Fattiges Forhold i Hovedstaden saa nøie kjendte Pastor Visby leveret nogle korte Bidrag til at besvare det Sporgsmaal: Hvad bør der gjøres for de Fattige under nærværende Dyrtid, hvoraf vi hidsætte følgende Betragtninger: "Ligesom det overhovedet er afVigtigged for en Læge at kjende Sygdommens Aarsager, fordi han derved i mange Tilfælde ledes paa Spor efter Midlerne imod den, saaledes er det ogsaa nødvendigt først at undersøge, hvad der er Grund til den især i de senere Vintere stedse stærkere fremtrædende Trang imellem Hovedstadens arbeidende Classer. Det er hverken den tiltagende Folkemængde alene, eller Jndførelsen af Maskinarbeide og Dampkraft, eller det for saaMange om Vinteren standsede Erhverv, eller den strængere Kulde, eller de forøgede Priser paa Levnetsmidler. Alt dette kan bidrage til Noden, men ikke foraarsage den. Grunden er at søge dybere. Den ligger hos de arbeidende Classer selv, jeg kunde næsten sige, hos Folket i det Hele. Der har i de senere Aar udviklet sig en Forlystelsessyge, en Higen efter Vellevnet og Adspredelse, der vel fornemmelig er udgaaet fra de bemidlede Stænder, men som paa en beklagelig Maade er trængt ind blandt de Fattige selv, og som ikke har kunne blive uden farlige Følger. Sparsommelighed er næsten bleven en ukjendt Dyd hos den meenige Mand. Han har vant sig til at bruge, hvad han fortjente, uden at tænke paa den næste Dag. Det hører ingenlunde til Sjeldenhederne, at see ham om Sommeren leve i en Slags Overflødighed, og om Vinteren at være nær ved at hungre ihiel. Man troe ikke, at jeg siger det, for at tillukke nogen Velgjørers Hjerte; Gud forbyde, at det skulde have denne Virkning, – men den, der i en Række af Aar har gjørt sig det til Formaal, at virke for de Fattige, og som ved Andres Bistand har kunnet virke meget for dem, tør sige det: Den herskende Tænkemaade hos en stor Deel Trængende er denne: i vil leve godt for det, som vi fortjene om Sommeren, naar Vinteren kommer, vil Gud og gode Mennesker nok sørge for os, En saadan Tænkemaade er farlig; thi den demoraliserer Folket. Med al sand og varm Deeltagelse for de Trængende, maa man dog vogte sig for at give den endnu mere Næring. Den arbeidende Classe hæver sig ikke til Frihed, Selvstændighed og Kraft ved at modtage Almisser; thi Almisse ydmyger. Og naar Skammen over at modtage den er overvunden, avler den Ladhed, Ligegyldighed, Sløvhed. Den nedværdiger Mennesket og forvolder tidt dybere Saar end dem, som den forsøger at læge. Det forekommer mig, som om Guds Finger spores i de senere Aars Nød, og som om hans Ord til os der ikke bør overhøres. Det er ingen Overdrivelse, naar jeg siger, at den Masse af Sæd, som aarlig tilintetgjøres i Brændeviinskjedlerne, kunde ernære de fleste Landes fattige Befolkning. Og det er ikke uden Føie, at man har gjort opmærksom paa, at Kartoflernes Misvæxt netop falder sammen med det Tidspunct, da man begyndte at bruge dem til at brænde Brændeviin af. Erdet ikke, som om Forsynet, fortørnet over denne Misbrug, deraf, vilde tage sin Velsignelse tilbage igjen, Dersom der derfor virkelig er Fare for en Hungersnød, saa lad os ikke endnu mere fremskynde den ved at bortkaste de Masser af Fodemidler, som tilintetgjøres i Brændevinet, Det er ikke til Regjeringen at jeg henvender disse Ord, men til Folket. akke et Forbud fra oven skal bevirke det, men en Beslutning franeden. Naar Folket siger: vi ville ikke mere drikke Brændeviin, har det hjulpet sig selv, og det Meste af den herskende Nod vil inden føie Tid være for spundet. - Jmidlertid forekommer det vistnok de Fleste, som om det kunde have lange Udsigter hermed, og de ville maaskee spørge, om der ikke gives hurtigere Midler, og ved hvilke der allerede strax kan udrettes Noget? Hertil svarer jeg, at alle Bespiisningsforeninger og velgjørende Selskaber kun kunne udrette Lidet, naar ikke den herskende Tænkemaade forandres. Jndenfra maa Hjælpen komme. Den Fattige maa lære at hjælpe sig selv, og jo meere man fritager ham herfor ved at yde ham Understøttelse paa hiin og denne Maade, desto meere trængende bliver han til Hjæld, fordi han derved lærer stole paa Andre og bliver uskikket til eget Arbeide, a Tænksomhed, egen Anstrængelse. Det er ved Oplysning og Overbeviisning at man bedst og siklyst virker for en Forbedring i de Fattiges Kaar. Der ningen Tvivl om, at jo en stor Deel af de Trængende udet forstandigere Forhold kunde have undgaaet deres Lod. Og Mange kunde endnu arbeide sig op til en rængende Stilling, naar de rigtigen forstode at benytte deres Kræfter og selv alvorligen ville det. Men baade denne Villie og Forstand mangler dem kun altfor ofte De føle ikke Nødvendigheden deraf, saa længe man altfor redebon kommer dem til Hjælp. En almindelig Trang paanøder Folket den Tanke: "om der ikke kunde have været gjort Noget for at afværge den? Om der ikke endnu kunde gjøres Noget for at formindske den?" En saadan Nød bliver af en velgjørende Virkning, naar den bringer Fattige og Rige i en nærmere Forbindelse, Men denne Forbindelse maa ikke være den blot udvortes, som bestaaer i, at den Ene giver og den Anden modtager. Den maa være grundet paa den vakte Følelse af, at Alle i Grunden ere Lemmer paa eet Legeme. Den skal nedbryde Skillemuren. Den Fattige skal føle sig hævet ved Kjærligheden, den Rige ydmyget i Erkjendelsen af, hvor Lidet han i Grunden kan udrette. Et lignende Forhold skal staae som i det gamle Rom mellem Patroner og Cliener, men i en ædlere Skikkelse. Den Trængende skal belagte den, der hjælper ham, som en Ven, paa hvis Raad og Veiledning han bør agte. Og den Rige skal ikke troe, at han har affundet sig med sin Pligt, naar han, maaskee paa anden og tredie Haand, har givet en Sum Penge ul de Fattige. Han skal knytte ham til sig og søge at hverve en forstandig og moralsk Jndflydelse paa ham. Jeg tilstaaer, at da jeg for et Aar siden virkede for Oprettelsen af Bespiisningsforeningen paa Christianshavn, vævede et saadant Formaal mig for Øie. Jeg tænkte, at naar de 30 Medlemmer, af hvilke den bestaaer, hver ikkun valgte sig 10 Familier til Gjenstand for Undersøgelse og Omsorg, naar de stiftede personligt Bekjendtskab med disse ved at besøge dem i deres Boliger, tale med dem om deres Stilling, deres Erhvervskilde, deres Levemaade og deslige, naar de skaffede dem den Understøttelse, hvortil de virkeligen trængte, og naar de dernæst ikke tabte dem af Sigte igjen, men ogsaa om Sommeren engang mellem kom til dem og saae, hvorledes det gik dem, medens de havde Arbeidsfortjeneste, vilde der være Leilighed i mangt et gavnligt Raad, mangen nødvendig Advarsel. Og jeg var overbeviist om, at naar dette fortfattes det ene Aar efter det andet, vilde Virkningerne snart vise Aanden i Folket er god, Velgjørenheden stor J almindelig. Det gjælder kun om at lede de befrugtende strømme i de rette Kanaler. Lad da enhver velgjørende Privatmand og Forening kun bidrage, hvad den formaaer, og paa den Maade, som de nu een Gang har udvalgt sig; men lad os Alle med hinanden erkjende, at hvad den nærværende Nød lægger baade Fattige og Rige paa Hjerte, er fornemmelig Besvarelsen af det Spørgsmaal: Have vi ikke selv nogen Skyld deri, Og naar de Rigere ville hjælpe de Fattigere, saa lad dem ikke glemme, at Talebrugen gjerne sammenføier Raad og Daad; men for at kunne hjælpe den Fattige med Raad, maa man ikke afsondre sig fra ham i stolt Fornemhed, men lære ham at kjende og bestræbe sig for at vinde hans Tillid. Saaledes alene vil man sættes i Stand til at kunne gjøre Vel imod ham i Ordets rette Forstand ved at sætte ham i Stand til at undvære Velgierninger."