Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1842-02-10
Vi tillade os endnu at hidsætte et lille interessant Brudstykke, hvor Lehmann imødegaaer en af Generalfiscalens Paastande, der saavel angaaer hans personlige Forhold som Talefriheden i Almindelighed: Vel har Generalfiscalen lagt Vægt paa, at det var til Bønder jeg talte, og at jeg ikke havde noget Kald til at tale. Men jeg skulde formene, at naar Bønderne ere kaldede til Deelagtighed i Stænderinstitutionen, det da ikke blot tilkommer og paaligger deres Udvalgte at danne sig saa klare Forestillinger og de offentlige Forhold som muligt, men at dette ogsaa er baade Ret og Pligt for den hele Stand. Og her var det ikke blot en Forsamling af Bønder, til hvilken jeg talte, men en Forsamling af vælgere, som blev afholdt netop i Anledning af et Stændervalg. Naar man derfor, som Hof= og Stadsretsdommen udtrykker sig, henseer til den Forsamling, hvori min Tale blev holdt, saa er dette et vigtigt Moment - ikke for Anklagen, men for Defensionen; thi enten maa Stænderinstitutionen ophæves, eller ogsaa maa det erkjendes, at de Spørgsmaal, som i Stændermøderne komme til Forhandling, ikke kunne være vælgerne uvedkommende. Hvor stor Vægt den kongelige Commissarius har tillagt Bøndernes Mening om Forfatningspørgsmaalet, derpaa skal jeg kun nævne det ene Exempel, at han i Viborg har paaberaabt sig netop den Peder West, med hvem jeg paa Falster ved hiin Leilighed havde en meget alvorlig Collision. Hvad Generalfiscalen mener, naar han hos mig savner Kald til hvad jeg har gjort, er mig ikke ganske klart; thi jeg vilde nødigen antage at han anseer nogen Slags Bestalling eller Bebrevelse som betingelse for den Ret at have og at udtale en Overbeviisning. Jeg i det mindste føler tilstrækkeligt Kald – et Kald, der ikke trænger til Nogens Besegling - i min levende og nidkjære Kjærlighed for hvad jeg anseer for Sandhed og Ret. Men heller ikke paa speciel Opfordring har det manglet mig. Christopher Rasmussen henvendte sig til mig for at æske min Mening, og hvad han ved den Leilighed fremsatte som sin Anskuelse, var efter min Overbeviisning urigtigt, og krævede saaledes i Sandhedens Jnteresse berigtigende Oplysning. Denne hans Anskuelse var desuden ikke hans individuelle Paafund, men jeg hørte deri Gjenklangen af Meninger, som baade omreisende Personer og udspredte Flyveskrifter have søg at skaffe almindelig Udbredelse blandt Bønderne, og jeg havde derfor god Grund til at udtale min Glæde over den sig her frembydende Leilighed til offentligt og aabenlyst at berigtige Misforstaaelser, som jeg vel vidste bleve deelte af flere. Det maa endelig erindres, at der til Grund for den antydede Formening ligger en Forvanskning og Mistydning af de Grundsætninger, til hvilke jeg bekjender mig, og til at imødegaae samme, havde jeg saaledes ikke blot Sandhedens, men ogsaa Selvforsvarets Opfordring. Skulde Generalfiscalen imidlertid insistere paa, at jeg skal legitimere mig ved et skrevet Kaldsbrev, da har han selv i sine Hænder det Document, der beviser, at jeg er Stænderdeputeret. Efter udførlig at have gjennemgaaet den hele trykte Beretning om det Forredrag, som har givet Anledning til Actionen, samt paa ethvert paagjældende Sted indflettet de Oplysninger, som findes adspredte i Forhørene, og modbeviist Generalfiscalens Paastande, slutter Hr. Lehmann sit foredrag saaledes: te Mit Forsvar er her tilende, og jeg skal nu overantvorde min Sag, og med den min Fremtids Skjebne i Deres Majestæts Haand. Jeg gjør dette med fast Fortrøstning til Høiesterets Retfærdighed; thi jo meere det ligger i Forholdenes Natur, at de administrative Aotoriteter under saamange krydsende Hensyns forstyrrende Jndvirkning maae være udsatte for at give efter for Øieblikkets vexlende Krav. desto større Beroligelse er det for enhver Anklaget, at Dommerkaldet hviler i en lidenskabsløs Ro, høit ophøiet over Momentets ustadigt bevægede Higen, - desto større Trøst finder ogsaa jeg i, her at turde appellere til den Domstolenes Uafhængighed, som er denne Jnstitutions skjønneste Attribut. Jeg har med beraad Hu ladet mange Punkter, uberørte, som en Defension i Reglen pleier at medtage. Dersom ikke Sagen selv overtyder Deres Majestæt om, at min Hensigt har været god, og at mit Forhold under hele denne Prøvelsens Tid, saavist som i mit hele tidligere Liv, har været agtværdigt, saa vilde det være forgiæves, om jeg selv her paaberaabte mig saadant. At jeg ikke har handler uden særdeles Foranledning, har jeg leilighedsviis alt fremhævet, saavelsom at Alt, hvad jeg har gjort, staaer i nøie Conseqvents med vor hele senere Statsudvikling, og navnligen med Jndstiftelsen af det Folkeraad, hvis Medlem jeg er. Langt betydeligere, end den Straf, Hof- og Stadsretten har idømt mig, ere de Onder, den blotte Action har paaført mig. Den har forspildt og forbittret mig et heelt Aar af mit Liv, – et Aar, som jeg tiltraadte med saa glade Forhaabninger og med det Forsæt, ret samvittighedsfuldt der at forberede mig til mit Kald som Stænderdeputeret; den har stødt mig tilbage fra det, der er et lovligt og sømmeligt Maal for hver Mands Stræben, - en fast Livstilling, en bestemt Virkekreds, et sikkert Erhverv, - og det i det Øieblik, da der aabnede sig en Udsigt for mig til paa den ærefuldeste Maade at naae alt dette. Og dog, allernaadigste Konge, dog ønsker jeg Jntet uskeet af hvad jeg har gjort, thi jeg har handlet i den faste Overbeviisning at opfylde min Pligt, og efter al den Opfordring til streng Selvprøvelse, som dette Aar har bragt mig, tør jeg udtale det - uden Overmod og uden Forsagthed, - men med den modne Selvbevidstheds rolige Styrke: min Samvittighed frikiender mig.