Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-04-25
J en herværende Tidende siges tydeligen, at visse periodiske Skrifter, især Censeurs Frekhed, har opvakt den urigtige Mening hos Bønaparte, at der hersker almindelig Misfornøielse i Frankrig, da denne yttrede sig saa lydeligen i trykte Skrifter. Vist er det at Censeur har skrevet med en overordentlig Dristighed. Det 4de Bind, som nyligen er udkommet, indeholder de heftigste Udfald paa Regjeringen og paaanker endog Murats Udelukkelse af Almanac royal, sigende, Murat kunde hevne sig, ved ogsaa at udelade Kongen af Frankrig og ved Ordet Frankrig, henvise til Den Elba. Gazette de france anmærkede herimod, at dersom Forfatteren havde sagt noget Lignende under den Bonapartiske Regjering, saa havde den allerede for længe siden ladet ham skyde. Men deslige Udfald ere endnu mange Folk meget behagelige. Censeur finder derfor stor Afsætning. Selv Ministerne, som dog ilde medtages deri, anskaffe sig Værket. – General Quesnel er endelig bleven fundet i Seine. Nogle Tidender yttre den Mening, at han maa være bleven underrettet i Forveien om Bonapartes Anslag, og, da han med Jver erklærede sig for Kongen, have hans Fiender dræbt ham. Militærstanden beholder endnu stedse i Publicums Tænkemaade en stor Overvægt. Bøger, Tidender og Selskaber gjenlyde af Roes over Armeerne, og ingen tør vove at tale i nogen anden Tone. En Skribent, der er saa ulykkelig at skildre et fransk Corps's Tilbagetog i sidste Feldttog endog med de mildeste Farver, forfølges overalt. Dette erfarer just nu Hr. v. Beauchamp, Forfatter til en Historie om det sidste Feldttog i 2 Bind. Da han ikke blot har raadført sig med de Franske Beretninger, saaledes som Pariserne vilde, men ogsaa med engelske og tydske, ligger han allerede i Proces og Stridigheder med alle Tidenderne. Man bebreider ham med Bitterhed, at have beraabt sig paa fremmede Actstykker, ligesom om disse aldeles ingen Sandhed indeholdt. Beauchamp var der gaaet noget forsigtigen frem, og undlod ikke at betjene sig af de saa gjængse Floskler, honneur de Parmee frangais na recuaucune atteinte, elle a essuye de revers par de cause qui lui son etrangeres &c. (Den franske Armees Ære har intet Skaar lidt, den har fristet Ulykker, som ere fremmede for den &c.) Disse Floskler bruges endog af de Fornemste. Biographie Universelle, som i et af sine sidste Bind fortæller, at Marschal Duroc aldrig har været en stor Feldtherre, og at hans sidste Samtale med Bonaparte, som en fransk Bulletin talte saa pathetisk om, er reen Opdigtelse, blev ilde medtagen af en fransk Oberst, og man maa meget undres over, at Forfatteren endnu ikke er blevet udfordret til en Duel. Denne militaire Fanatisme, der nu ikke mere kan yttre sig uden for Frankrig, foranlediget ofte i det Jndre meget ubehagelige Optrin, som man med Taalmodighed maa være Vidne til. Jsælmaa den geistlige Stand betale Gildet, ret som om den var Aarsag i, at Frankrig ikke meere kan slaaes. Overalt, hvor kun en Leilighed tilbyder sig, lægger Almeenheden sin Uvillie mod denne Stand for Dagen. Nogle Dage efter Optrinet i St. Roch's Kirke, ved Skuespillerinden Raucourts Begravelse, spadserede nogle unge Geistlige og Seminarister ved Ourca Canalen, hvor mange løb paa Skøiter og en Mængde Tilskuere af alle Stænder havde forsamlet sig. Da man blev de unge Geistlige vaer, brugte man nogle Skjældsord imod dem, og da de ikke syntes at agte herpaa, truede man dem, og da de alligevel bleve staaende, kastede man Snee, Jis og Stene efter dem, og tvang dem med største Vold, at forføye sig bort, og de, som gjorde dette, hørte ikke til Pøbelen, men til Folk af de høiere Classer, Jntet bedre Sindelav viste man imod den gamle Adel. En vis Lenoble, Commissair i Rannes, var næsten blevet slaaet ihiel, fordi han i en Trængsel omkring ham havde udraabt, at han var Lenoble, hvilket man tog i den Mening, at han var adelig. Hvilken Viisdom og Taalmodighed, udfordres ikke til at styre et saadant Folk, og undgaae hvert stort Udbrud, Den, som i Aviserne taler til Fordeel for Adelen, Geistligheden eller om Klosternes Gjenindførelse, bliver nedreven i de foregivne Liberales Blade, og et af samme Nainiaune, betegner hans Navn med en liden Lyseslukker, og endog med to, naar han vedbliver. Den, som derimod leer af Geistligheden og Statsreligionen, den, som udbasuner Armeen, og seer med Stolthed ned paa Europas andre Magter, han er i Fleerhedens Øine - en liberal Mand, un vrai Francis (en sand Franskmand). Tydskland kan derfor heller ikke nu vente sig nogen Billighed hos Pariserne; alt, hvad der skeer hos de Tydske til Nationalaandens Vedligeholdelse, skildres her kun fra den latterlige Side, man skjærdser overFruentimmerdragten, over Ærestegn af Jern, over det tydske Sprogs Jndførelse ved Hofferne a., kun Preussens militaire Stilling aftvinger Agtelse.