Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1807-05-23
Enkehertuginden af Sachsen Weimars Levnet (sluttet). Med hvilke glade Følelser maatte hun nu under sin utrættelige Søns Hænder, selv imod hendes Forventning, see alle sine tidligere Ønsker opfyldte, og det saa meget mere, som der efterhaanden udviklede sig af den lykkeligste Ægteforening en værdig glad Efterslægt. Den rolige Bevidsthed, at have gjort sin Pligt, at have opfyldt sit Kald, ledsagede hende til et stille med Tilbøielighed valgt Privatliv, hvor hun, omgiven af Konst og Videnskab, saavelsom af den skjønne Litteratur i sit landlige Opholdsted, følte sig lykkelig. Hun fandt Behag i Omgangen med gandrige Mennesker, og glædede sig ved at kunne stifte, vedligeholde og gavne saadanne Bekjendtskaber; ja, at intet Navn af Betydenhed forlod Weimar, som ikke tidlig eller sildig har virket i hendes Kreds. Saaledes forberedede hun sig (1788) til en Reise paa hiin Side Alperne, for ved Bevægelse og et mildere Clima at styrke sin Sundhed; thi kort forhen havde hun et Anstød, som syntes at fremkalde hendes Livs Ende. Men en høiere Nydelse ventede hun at finde i Beskuelsen af det, hun i Konsterne længe havde abnet, især af Musiken, i hvilken hun tidligen havde erhværvet sig grundige Kundskaber; en ny Udvidelse i Livets Udsigter, ved Bekjendtskab med ædle og dannede Mennesker, der forherligede hine lykkelige Egne som Jndfødte eller Fremmede, og forhøiede hver Omgangstime til et mærkværdigt Tidsmoment. Mange Glæder ventede hende ved hendes Tilbagekomst, da hun, beriget med mange Konst- og Erfaringsskatte, kom hjem igjen. Hendes blomstrende Sønnesøns Formæling med en uforlignelig Prindsesse (1804), de attraade ægteskabelige Følger gave Anledning til Høitideligheder, hvorved hun atter kunde glæde sig i det gjenopreiste og med utrættelig Jver, dyb Konstsands og skjønsom Smag prydede Slot, og gav Haab om, at hendes Liv, til Erstatning for saamange tidlige Lidelser og Mangler, vilde tabe sig i en lang og rolig Alderdom. Men Alstyreren bestemte det anderledes. Havde hun end paa sin betegnede Bane dybt følt Forliset af to tappre Brødre, som paa Ledingstog fandt deres Død, af en tredie, som, opofrende sig for Andre, opslugedes af Bølgerne, af en elsket Søn, og senere af en elsket Broder, der kom til hende som Gjæst, saa vidste hun dog med indvortes Kraft bestandig at blive sig selv lig, og ikke at tabe Livstraaden. Men i de sidste Tider, da den ubarmhiertige Krig, efter at have skaanet os saa længe, omsider rammede os og hende, da hun, for at frelse en inderlig elsket Ungdom fra vild Trængsel, forlod sin Bolig, erindrende hine Timer, da Luen fortrængte hende fra hendes Værelser og Sale, nu under disse med Reisen forbundne Farer og Besværligheder, under den Ulykke, der udbredte sig over en høi Paarørende, og hendes eget Huus, ved den sidste eneste, elskede og ærede Broders Død, i det Øieblik, hun saae alle sine paa den fasteste Besiddelse og velerhværvet Familiehæder bygte Ungdomsforhaabninger forsvinde fra hiin Side, syntes hendes Hjerte ikke længer at kunne holde det ud, og hendes modige Aand at have tabt Overvægten over jordiske Kræfters Modstand. Men dog blev hun endnu bestandig sig selv lig, i det Udvortes rolig, føielig, behagelig, deeltagende og medlidende, og ingen af dem, der omgave hende, kunde befrygte, at see hende saa hastig opløst. Hun dvælede med at erklære sig syg, hendes Sygdom var ingen Lidelse, hun forlod Sines Selskab ligesom hun havde levet. Hendes Død, hendes Forlis skulde kun smerte, som nødvendig, uundgaaelig, ikke ved tilfældige, ængstelige Biomstændigheder. - Og hvem iblandt os er i dette Øieblik, hvor Mindet om henvundne Onder, for net med Frygt for tilkommende, ængster mangt et Sind, ikke et saadant billede paa standhaftig rolig Hengivelse trøstende og opbyggeligt. Hvo af os tør sige, mine Lidelser vare saa store som hendes; og om nogen kunde anstille en saa sørgelig Sammenligning, vilde han føle sig styrket og vederqvæget ved en saa ophøiet Gienstand. Til Læseren. Endskjønt intet røber større Mangel paa Delicatesse og Beskedenhed end den Uskik, ved alle Leiligheder at tale om sit eget Jndivid, saa gives der dog Tilfælde, hvor det er Pligt mod sig selv, at tale sin egen Sag. Hvor nødigen jeg end, som Forfatter af dette Blad, ønsker at berøre Alt, hvad der staaer i Forbindelse med mit Jeg, hvor meget jeg end afskyer Alt hvad der kan røve Jndbildskhed, Selvroes og Skryderie; hvor lidet end den, der veed, under hvilke Conjuncturer jeg hidtil har maattet skrive og endnu maa skrive, kan beskylde mig for Ubeskedenhed og Glimresyge, saa føler jeg dog i dette Øieblik Kald til, at vise den Deel af Publicum, der ikke betragter mine Arbeider igjennem Partiskhedens eller Fordommes tusindfarvede Priisma, at der uden for mit Fædreneland gives Mænd, der dog bære nogen Agtelse for mine Arbeider. Jeg seer mig netop i denne Tid saa meget meere beføiet dertil, som man, skjønt ind recte, synes at ville tilintetgjøre de ubetydelige Fortjenester, jeg maaskee har erhværvet mig af vor Litteratur. Uagtet jeg neppe troer, at Anslaget saa let vil lykkes, byder Selvforsvar mig dog at arbeide derimod. Der vil maaskee komme en Tid, hvor jeg uden Tilbageholdenhed vil kunne forklare mine Læsere, paa hvilken Maade dette Blad er blevet til, hvilke Hindringer, jeg havde at overvinde, og hvor mange Gange jeg har havt grundet Aarsag til at nedlægge Pennen og aldrig at tage den op igjen. Men der maa foregaae adskillige og betydelige Forandringer, førend dette kan skee. Skulde denne Periode engang komme, da vil jeg tillige have Leilighed til offentlig at takke den talentfulde Mand, hvis tidlige Veiledning jeg skylder min første videnskabelige Dannelse, hvis opmuntrende Bifald gav mig Mod til at betræde en Bane, jeg fra Ungdommen af har havt Fordomme imod, hvis Hensigter, skjønt ofte mistydede, dog altid vare rene, ædle og liberale. Have mine Arbeider bidraget noget til mine Medborgeres Gavn og Oplysning, saa er det denne Mand, som jeg bør takke derfor. Uden hans Opmuntring og Understøttelse havde dette Blad neppe seet Verdens Lys. Han beskyttede den unge spæde Pode mod Fordommes og Partiskhedens ødelæggende Vinterkulde. ans Minde skal derfor være mig evig uforglemmelig. Hvorledes mit Blad, ja endog mit Jndivid for en rum Tid siden blev behandlet i nogle famense Chartequer af en Mand, hvis Talenter jeg ikke har ophørt at agte, endog efter at han under et fremmed Skjul har skrevet Libeller over mig og dem, der ere mit Hjerte dyrebare, maa endnu være de fleste af mine Læsere frisk Minde. Den Tanke, at jeg aldrig har fortjent en saadan Behandlingsmaade, bød mig at foragte og ynke saadanne Forfatteres Tænkemaade. Tilfælde af den Natur ere hverken nye eller sjeldne. Aristides blev land forvist, fordi han elskede sit Fædreneland; Sokrates maatte tømme Giftbægeret, fordi han troede paa Udødeligheden. Jeg har ved ikke faa Leiligheder, deels i Skjemt, deels for Alvor ivret mod vore Laugsskribentere. Jeg har havt og vil maaskee endnu længe have Grund dertil. Deres Partiskhed er alt for stor til, at den ikke skulde opvække hvert billigtænkende Menneskes Harme. Men er jeg end i vor Litteratur snarere en Dverg end en Samson, saa siger jeg dog ligefuldt med den sidste jeg vil døe med Philisterne!" Raadne Piller kunne endog rives omkuld af Pygmæer. Men uagtet jeg med Urokkelighed vedbliver at fortsætte Skilderiet, saalænge som Forsynet forunder mig Helbred, min Stilling Tid og mine Læsere Yndest, vil jeg dog i Fremtiden neppe ved andre litteraire Arbeider give nogen Recensent Leilighed til at prostituere mig eller sig selv. Jeg har havt en Plan særdig til et Arbeide, som jeg i det mindste i visse Henseender troede at være voxen; men jeg har opgivet den. Vor Litteratur trænger maaskee ligesaa lidet til mine Aands producter, som jeg til Forfatterhyre eller Recensentroes. Og det er jo det eneste, en Forfatter i min Stilling kan vente sig i mit Fædreneland. Jeg forudseer, at mine Ord her, som ved andre Leiligheder, ville blive mistydede. Hjertets Sprog er man ikke vant til, og det er derfor næsten altid udsat for Mistydning. Men ligemeget, lad dem, som nu leve, længe nok miskjende mig; der vil maaskee komme en Slægt efter dem, som dog nogenlunde vil lade mig vederfares Ret, det er med andre Ord, som i det mindste vil indrømme mit Hjerte, hvad den negter mit Talent. Fra dette Øieblik af lover jeg mine Læsere, aldrig at tale et Ord mere og mit Jndivid som Skribent. Jeg skal ikke i mindste Henseende berøre Alt hvad der siges for eller mod mit Blad i Almindelighed.