Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1776-06-14
Den berømmelige Land=Physicus Sal. Doct. Wichmand, der var en oprigtig Menneskeven, og en erfaren Læge, gav engang et ungt Menneske, som var meget plaget af Kblik, det ringe Raad, at han skulde tage nogle tørre Kammelblomster, og drikke dem som Thee, det stillede strax Pinen, og har siden hiulpet mange, der have benyttet sig af samme Raad. Phillaret. eller: Den guddommelige Førelse og Huusholdning. Phillaret, en Eremits Søn, var fra hans slette Aar ombyggelig opdragen af hans Fader i den Hytte, som han nu selv beboede efter Faderens Død, og kiendte altsaa intet videre til Verden, end hvad hans Fader havde fortalt ham, eller hvad han selv havde læst derom i Bøger. I disse fandt han tillige adskillige Efterretninger, deels og retskafne og gudfrygtige Folk, som i deres Liv ikke havde havt megen Glæde og Fornøielse, deels og ryggesløse bedragerske Folk, som det altid havde gaaet efter Ønske og Villie Han kunde umelig troe, at et Væsen, som elskede billighed, kunde gaae saa ulige til Verks med Mennesker, og overvælde Lasterne med saa mangfoldige Velgierninger, men belønne de Gudfrygtige derimod med saa mange Viiderværdigheder. Hans Begreb om den allerhøieste Guds Retfærdighed var saa stort og vist, at han paa ingen Maade kunde finde sig derudi, eller vidste, at tilfredsstille sig derved. Han holdt det endelig for det sikkerste Middel, at vikle sig ud af denne sit Gemyts tvivlraadige Forvirring, ved at forlade sin Hytte, anstille en Pillegrimsgang igien ne Verden, og selv med egne Øine at see, hvorledes det gik til Neppe havde han lagt en halv Dags Reise tilbage, førend der kom en ung anseelig Mand, som var omtrent af hans Alder, til ham paa Veien, og Philaret blev inden kort Tid saaledes indtagen af hans behagelige og tækkelige Væsen, at han skatterede sig det lykkelig, for han havde faaet saa ønskeligt et Selskab. De gjorde snart et nøie Bekiendtskab med hinanden, og aftalte, at de i fortroelig Enighed ville fortsætte denne Reise, og hver Gang om Natten blive sammen i et Huus. Nogle Dage gik forbi, førend Philaret fik det allerringeste mærkværdige at see. Endelig blev han vaer, at hans Reisekammerad, med hvem han havde stiftet saadant fortroeligt Venskab, borttog hemmelig med sig et forgyldt Bæger af et vist Huus, da de dog paa det allerbeste vare blevne bevertede i samme. Vor Eremit forhansedes og forundrede sig over denne Gierning, og kunde ikke begribe, hvorledes det var mueligt, at en Mand, som forekom ham saa billig og oprigtig, kunde foretage saadan anstændig Sag; dog holdt han det ikke for raadeligt, for det første at lade sig mærke dermed. De fortsatte deres Reise videre, indtil den indfaldende Nat drev dem til, at søge et Sovested. I det Huus, hvori de kom, var en meget uartig Vert, som lod dem ligge under aaben himmel i Gaarden, omendskiønt det regnede heele Natten igiennem. Dog alligevel belønnede Eremitens Reisekammerad denne slette og haarde Begegnelse imod al Formodning med en Foræring af det forgyldte Bæger, som han havde taget fra sin forrige saa gode og høflige Vert. Philaret forundrede sig paa nye herover, og endda meere end forhen, da han tillige saae, at hans Ven havde meere af et besynderligt Jndfald, end af Gierrighed, og Egennyttighed taget Bægeret. Den næstfølgende Aften bleve de antagne i et andet Huus med megen Kierlighed og Vildædighed. Da og den Vei, som de om Morgenen derpaa havde at gaae, var meget vildsom, og gik igiennem en tykvoxet Skov, saa gav Verten dem sin ældste og kiereste Betient med, for at vise dem den rette Vei, saalangt som det behøvedes. Neppe vare de komme paa den første Broe, førend Philaret med den største Bestyrtelse maatte see paa, at hans Kammerad med forsætlig Magt udstødte denne Veiviser uden for Broen, og lod ham drukne i Strømmen. Dette brængstede den arne Eremit saaledes, at han hverken vidste at raade eller hielpe sig. Dog besluttede han sig endelig, vel ikke at angive sin ubarmhiertige Ven, og ligeledes at lade ham opofre til Døden, men ved Leilighed at forlade ham i den første store Bye, som de kom til En Dag holdt han det altsaa endnu ud med ham, og dulgte imidlertid sine Tanker i Bedrøvelse og Taalmodighed.