Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-06-19
For gamle Slægtninger sørges især med den største Omhyggelighed; og en Jndianer, der i den Henseende paadrog sig Forsømmelse, var udsat for almeen Foragt. Sjeldent finder og saadan Pligtforsømmelse, Sted, altid kun der – hvor de Blankes Laster have allerede smittet." Høvedsmænd og Alle, der bestræbe sig forat forfremmes, gjøre sig yndede ved Uegennyttighed og Fattigdom. Ere de saa heldige, at vinde en anseelig Forfremmelse, høste deres meest fortjente Tilhængere al Fordelen deraf; thi de sætte selv deres Stolthed i, at være de fattigste Hoben." Fruentimrene besøge hinanden hyppigt, forblive længe sammen og komme sjeldent i nogen egen Hensigt, hvorfor og deres Under"holding er ved slige Leiligheder almindeligere og muntrere. Deres Samtaler gaae gjerne ud paa Dagens Tildragelser og, naar de ere afhandlede, paa Genstande, der fængsle Opmærksomheden, vække Nysgierrighed og tjene til at opflamme de unge Krigslærlinger, paa hvis Opdragelse deres Omhu stedse synes henvendt. Ofte stride de indbyr"des om, hvem af dem der vel har den kjekkeste Mand, eller hvis Sønner der paa Jagten, eller i Krigen have viist sig modigst, udmærket sig som de hurtigste Løbere, bedst taalt Møie og Sult. Tidt rose de sig af at forstaae, hvorledes det bedste Brødbagas, det bedste Korn avles. Deres, som deres Mænds Samtaler, "have sædvanligviis kun Tilstedeværende til Genstand, og, tales der dog om Fraværende, da er det om Saadanne, som nyligen have mistet Venner, eller forresten liidt et Uheld, der bringer til at yttre Deeltagelse. At bagtale, eller gjennemhegle Fraværende ansees for den afskyeligste af alle Laster". Selv slette Mennesker foragte Bagtaleren, medens de Agtværdige "pege med Fingre af ham og skye ham som en giftig Slange. "Jngen turde nogensinde vove paa, at tale Ondt om etagtet og ædelt "Menneske. Bagtalelse, denne alle smaae og skadelystne Sieles foragteligste Last, er selv under Fruentimrenes Værdighed, medens Mændene have endnu høiere Begreber, om Sædelighed. "Sieldent brydes Overeenskommelser; men, skeer det dog, er aldrig Talen og tvingende Forholdsregler. Alle Indretninger af den "Natur ere Jndianere fremmede; og, naar man "fortæller dem, at Skyldnere sættes fast hos de Blanke, mene de, at, hvis Hævnelyst ei blander sig med i Spillet, maa Bevæggrunden dertil være heelt vidunderlig. Kan en Jndianer ei opfylde sin Forpligtelse, fordi han har været syg, eller haft Vanheld med sig paa Jagten, maner hans Creditor ham ikke, nævner end ei i "hans Nærværelse sin egen Trang, men det venskabelige Forhold imel"lem begge vedbliver, som om Jntet var forefaldet. Dog, har Mangel paa Evne til at kunne betale sin Grund i Skyldnerens Dovenskab, eller i hans Umaadelighed; vil han ei betale, skjøndt han kan, anvender han Midlerne dertil til noget ganske Andet, da straffes han haardere, end med Fængsel, i det hans Venner forlade ham, han ansees for en lumpen Jndianer, og Creditoren vilde troe at vanære sig selv, om han længer hen modtog af en saadan Karl sin billige Fordring. Tilfælde af den Art ere imidlertid meget sieldne. Utaknemmelighed skiller Den, der gjør sig skyldig i samme, ved hans gode "Navn og Rygte. Denne Forbrydelse, og Feigheden skildres af Mødre og Oldinger i deres Formaninger til Ungdommen med rædselfuldere Farver, end nogen anden Last. Undertiden straffes den endog med Døden." Læserne ville tilstaae mig: at, er det Sandhed, hvad Hunter fortæller, og det bærer hans hele Fortælling umiskjendelige Præg af, da er selv det Lidet blot, jeg nu har meddeelt, saa overhaands rigt paa Betragtninger, at Bladets hele Aargang kunde ei rumme dem alle. A. B. C.