Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-12-07
Oversætteren har fundet efterfølgende Stykkes Jndhold af saa stor Vigtighed, at han troer det ikke vil være Danske Læsere ukierkomment. Vel har Forordningen af 6te Martii 1789 og en senere Placat og Cancellieskrivelse søgt at forebygge de onde Følger af Hundes Galskab, ved at paabyde Hundenes Nedslagning ved Natmesterens Folk i de saakaldte Hundedage, men deels er denne Nedslagning forbunden med den Ubehagelighed, at nervesvage Folk og især Frugtsommelige derved udsættes for mange farlige Tilfælde, deels er det neppe mueligt ved den, ganske at forekomme Hundes Galskab, da man ikke kan antage, at Natmandens Folk just skulle stode paa de Hunde, som enten allerede ere gale eller have meest Anlæg til at blive det. Det af Prof. Würter foreslagne Middel synes derimod at være langt hensigtsmæssere. Vagtet jeg saa godt som nogen er overtydet om Hundenes Behændighed, Troskab og Hengivenhed til deres Herrer, og selv længe og ofte har nydt den Fornøielse, som en Hund kan yde os, saa har jeg dog allerede siden en rum Tid af den inderlig ske Overbevisning gjort mig til Pligt, saa levende, som det staaer i min Magt, at skildre den Fare, man udsætter sig selv og andre for, ved at holde Hunde. - Man vil let gjette, at jeg her peger paa Vandskrækken, een af de græsligste Sygdomme, som i denne Verden kan hjemsøge os, hvis Helbredelse er saa vanskelig og efter det virkelige Udbrud desværre kun høist sjelden; men hvis Tilfælde ere saa strækkelige, at den, der engang har havt den Skjebne, at see nogen lide eller døe af dette Onde, ikke lettelig vil kunne tilbagekalde sig Billedet deraf i Erindringen, uden at hans Phantasie vil betages af Rædsel. - Men indvender man mig strax i Begyndelsen: en saadan Ulykke forekommer jo kun yderst sielden; der indfinder sig derved altid Forbud, som beskytte mod denne Fare. Den første Jndvending er ulykkeligviis ikke grundet og den anden er det endnu mindre. Denne Ulykke indtræffer – i det mindste i mange Lande – oftere end man formoder. Man behøver kun at forskaffe sig nøie Underretninger derom nogle Aar igjennem, især paa det flade Land, og man vil snart overbevises om det modsatte; men tilstaaet endog, at et saadant Tilfælde i en Provinds af en halv Million Jndbyggere kun finder eengang Sted hvert 20de eller 25de Aar, saa er det dog saa græsligt, at jeg ikke indseer hvorfor vi ikke opbyde alt, for at forjage af den Hær af Onder, der gjøre os Reisen igjennem Livet saa suur, og uafladelig følger os i Hælene, hiint, der er det skrækkelige, som undslap Pandoras Æske. At man Altid kan see paa Hunden Tegn, der betimelig nok bebude Sygdommens Udbrud, er aldeles urigtigt. Ofte, meget ofte, er dette desværre ikke Tilfældet. Man har seet gale Hunde nok, der gade og endog brak hyppigen (Hist. de laSociete de Medicine an 1783. 2 p. p. 109. og Richters chir. Bibl. 13 B. S. 184. Spille men Journal de Medicine T. 39 p. 216. Baldingers neur Beittage Th. 2. S. 133). Men dertil kommer endnu, at hundene kunne meddele Vandskræk, uden selv at være gale Reveillon, Hist. de la Soc. de Med. 1783. p. M. Van Geuher Verhand van het Genootshapt der heel kunde 2 Teil p. 60). - At Udryddelsen af den saakaldte Orm, Castration, Halens Afhug ning o. s. v. intet hielper, er i det mindste Lægerne, bekiendt nok. Det første er endog skadeligt, thi denne saakaldte Orm er en baand agtig Substance, der ligger midt i Tungen hos disse Dyr, strækker sig fra Spidsen af samme til Grundfladen og hielper dem at lade. Castrationen hielper intet og kunde desuden kun anvendes hos de af Hankjønnet, der have denne Sygdom, men ikke hos Tæverne. De andre Ting, man har forestaaet, fortjene ligesaa lidet at undersøges som Brændingen med den hellige Huberts Nøgle. - Den Anordning, der er indført i mange et Land, efter hvilken der sælges Tegn, som man binder Hunden om Halsen saa længe Hundedagens vare, give ligeledes ingen Sikkerhed, thi 1) blive Hundene ogsaa paa enhver anden Tid af Aaret gale, og 2 kan Hunden allerede være gal efter snart derefter blive det, om man ogsaa nok saa nøiagtigen paahænger den det foreskrevne Tegn. Ogsaa er der kun Jndbildning (men en meget skadelig, den største Deel af Publicum staaer i, at den troer, man kun kan faae denne skrækkelige Sygdom, naar Saaret af en gal Hunds Bid er blodigt. Dette er desværre ikke Tilfældet. Kun alt for mange Exempler bevise, at dette ikke er nødvendigt. Palmarins fortæller en rædsom Historie, en Landmand, der var behefter med denne Syge, omfavnede, førend han døde, sine Børn, og meddeelte dem alle Vandskræk. Giften, blot anbragt paa Huden og endog hurtig bortvisket, har allerede ofte svembragt denne Sygdom (Sal med, chirurg. Zeit. 1795. 3 B. S. 80. Pos Repertorium fod, gericht Arnesk. S. L. S. 280. Udtog af philos. Transact. B. I. S. 312). Ligesaa urigtig er Paastanden, at man har intet at befrygte, naar efter Biden Sygdommen i ni Dage ikke er udbrudt. Udbrudstiden er meget forskjellig. Sygdommen er allerede brudt udi 24 Timer (Gandde, Menger). For det meste udbryder den inden 40 Dage, men man har ogsaa Exempler paa, at den først kom tilsyne efter sen Maaneder og sildigere; den ulykkelige Professor Leuchtermann i Münster døde 16 Maaneder efter Videt. – Og en Helbredelsen af dette frygtelige Onde, hvor hanskelig, hvor problematisk er den ikke, Midler i Overflødighed ere vel blevne anbefalede af Lægerne. Man efterste herom min VenRougements classiske Skrift den uhyre Fortegnelse; men sædvanligen kunne Lægerne mindst læge der Onde, som Konsten roser sig af at besidde de fiele Midler imod. - Det, som Konsten formaaer, bestaaer i Saarets locale Behandling i det første Tidsrum; men naar denne nu er saa fort? Hvorledes kan den hidte Deel neskiæres o. s. v., naar mange Saar ere paa eengang tilstede, naar Saaret har stor Udstrækning, naar den bidte Deel er yderst vigtig? Hvorledes kan man udbrænde Saaret, naar den bide har atten til tyve Saar, Hvilket Hjelpemiddel frembyder Konsten, naar aldeles intet Vid er tilstede, som f. Ex. efter at have kysset den Bidte, efter Besprøitningen med Gift paa forskjellige Steder af Huden, efter Nydelsen af Kjød Melk o. s. v. af Dyr, der ere omkomne af gale Hundes Bid; efter en bidt Mands Samleiemed en sund Kone, eller en bidt Kones med en sund Mand førend Sygdommens AbbensEfter min Mening, fortjener ogsaa den Omstændighed at tages i Betragtning, et hund ikke sjelden bide og yttre Tegn, hvorved de holdes for gale, uden at være det. Naar Hund valpe faae Tænder, naar gamle Hunde have Tandpine, er dette ikke sjelden Tilfældet. (Journ. d. Medic. T. 69. p. 176, Ved Coliksmerter, som mange Hund ofte plages med C. C. T. 37 p. 222) og adskillige andre Leiligheder er dette ofte Tilfældet. Uvisheden stiger til en paafaldende høi Grad, naar den mistænkte Hund strax dræbes, istedet for at den borde fanges og bringes paa et sikkert Sted, hvor man uden Fare kan gjøre Jagttagelser over den) og i hvilken skrækkelig Tilstand bringes nu ikke den Ulykkelige, den er bleven bidt af et saadant Dyr, kjender alle Følgerne, og nu ikke veed, hvorledes det er fat med ham, Adskillige Mennesker mistede under saadanne Omstændigheder Forstanden, og faldt i Rasetie, en Tilstand, der næsten var ligesaa rædsom som Vandskrækken selv. Franke med Post gl. Pd. W. S. 293204) Maatte dog enhver, der af Lysthaverie eller Anne holder en Hund blive bekjendt med disse umodsigelige Kiendsgierninger, Mig tykkes, ingen, hvis han løvrigt ikke nægter at fæste Ten til disse Kiendtgjerninger, om hanellers frygter for det Samvittighedsnag, der undebliveligen maa paafølge, naar ved en Hund, han bor holder til sin Fornøielse, Mennesker gjøres saa grændseløs ulykkelige, kan overtale sig til at holde en Hund uden at den yderste Nødvendighed kræver det. - Og selv fra den occonomiske Side, der rigtig nok i Sammenligning med den, som Talen ovenfor var om, ikke er af nogen Vigtighed, fortsener den Vane at holde Hunde Dameksomhed. Hvormange Menneskee kunde ikke i hver Stat leve af det, disse unyttige og farlige Gjæster fortære, især siden den Tid Chemien lærer og at drage Erleaf Benene, Den gives Mennesker, der have vidste at tage denne Sag fra den løielige Side, og næsten overalt finder man hist og her een, der gjerne bringer en Skiemt, lugtede den end af Øhuset, den frugtbareste Sandhed til Offer, saaledes gif det den bekjendte Papin, der var Professor ved det samme Universitet, som jeg har den Ære at høre til, da han anbefalede Kong Carl II. af Engelland sin Gryde til Brug i Fattighuset. Da Kongen engang gik til Taffels fandt han sine Hunde med Suppliker om Halsen. De bade at man dog ikke vilde berøve dem deres sidste Fødemiddel og udsætte dem for at omkomme af Hunger. Allerede den Gang gaves der ogsaa i Engelland spøgskulde Mænd i meget alvorlige Ting. Et lignende Spøg har nyligen en høist spøgefuld Avisskriver spilt mig, da jeg første Gang tilberedte min transportable Suppe (tablettes de houillon), tillavet af Been og første Gang tilbød Soldaterne i Marken og i beleirede Fæstninger samme, som Sør rogat for de Stude, som kom efter og anbefalede den (i Crille chem. Annalen 1794) som et høist kraftigt Middel til at forekomme mange Soldater sygdomme. Dog jeg troer ikke at lystige Folk heri ville skade den gode Sag synderlig meget. Dette være som det være vil jeg kan ikke undertrykke det varme Ønske, at denne Gjenstand til Fordeel for Statscassen engang alvorlig maatte tages i Betragtning. Grunde, der ikke trænge lige ind til Kiødet, og det er for mangen een Pungen) formaae lidet eller intet over Flerheden; derfor var min Røst i denne Punct ligesom saa mange andre Lægers hidtil en Stemme i Ørken. En Paalæg paa Hunde synes mig det passeligste Middel til tilbørligen at indskrænke den vrimlende Hær af Hunde, som endnu bestandig synes at tiltage i mange Lande. Kun maatte Paalægget ikke være ringe; i dette Tilfælde vilde Fordelen blot være paa Statscassens Side og aldeles ikke paa Menneskehedens. Jkke allene paa Landet, hvor endnu hist og her i nogle Lande en Siegfried v. Lindenberg residerer, der i sin hele Egn er en Rædsel for alle Harer og hvis behageligste Selskab bestaaer i Hunde, vilde et ringe Paalæg strax blive betalt, uden at det i ringeste Henseende vilde tænkes paa at indskrænke Hundenes Tal, men det vilde tilforladelig meer eller mindre ogsaa være Tilfældet i Kjøbstæder, hvor man ikke allene bebyrdes af dem om Dagen, især ved Eguspager, hvoraf nogle hist og her nu engang ikke pleie at præsentere sig for Publikum uden under det lydelige Accompagnement af nogle Bulbidere, saa at den arme Dødelige, hvis Skjebne det blev, stedse paa sine egne Been at drive omkring paa Skorpen af vor Planet ofte ikke veed, hvorledes han i snevre Gader skal trænge sig heelskindet igjennem denne Skrig og Støi, men ogsaa omNatten ligge de ofte paa Gader og forvolde Læger, Chirurger og andre Mennesker, hvis Kald byder dem paa enhver Tid at forlade deres Huse, Ubehageligheder, der let kunde undgaaes. Men var Paalægget anseelig stort (besvære sig derover kunde imidlertid ingen, thi han kan slippe for samme strax og det paa en lovlig Maade ved at afskaffe sin Hund), saa vilde Moserne, Pudlerne, Vindspillerne og Bulbiderne, og hvad de allesammen hedde, forsvinde som Duggen for den opgaaende Soel. De, som vedbleve at holde Hunde, vilde i Tallet være meget faa, og disse vilde høist sandsynlig kun være saadanne, der bare ret megen Omsorg for deres Yndlinger, og allerede derved nogenlunde forringede Faren, at disse Dyr kunde blive gale. Jægere, Qvægrøgtere og Slagtere maatte vel fritages for denne Skat, ligesaa de, der boede i enlig liggende Gaarde; men Antallet af Hunde maatte især i Henseende til de første ikke være overladt til deres eget Tykke, og nøie Opmærksomhed paa Jægeres og Qvægrogteres Hunde var saa meget mere nødvendig, som netop disse som oftest blive gal.