Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1826-11-18
Mange unge Mænd med videnskabelig Uddannelse og Hoved have i de senere Aar hos os valgt Chirurgie til deres Brødstudium. Mangel paa duelige Elever kunde altsaa ikke blive nogen Grund til at vort chirurgiske Akademie skulde have samme Skjebne som det Østerrigske, nemlig at blive lukket for en Tid og saaledes standset i dets Virksomhed, forudsat at man fortrinligen vilde opelske disse. Af slige Mænd kunde Akademiet med Tiden see fremspire duelige Lærere. Jeg siger med Tiden, men da efter Akademiets vedblevne underlige Skik de yngste Reserve chirurger endnu stedse ere tildeelte de vanskelige Forretninger ved Akademiet og de Forelæsninger som udfordre udbredt Kundskab og grundig Lærdom (see physicalsk, oekonomisk og medico chirurg. Biblioth. 1794. Pag. 363.) vil man finde deri noget ubegribeligt og næsten komme i den Fristelse, naar man ikke bliver nærmere overbeviist om det Modsatte, at ansee disse af Neo-Examinati holdte Forelæsninger for Sidegrene af den indbyrdes Underviisning, der, saa velgjørende og almeengavnlig den er for Almueskolerne, dog aldrig paa fjerneste Maade kan komme i Betragtning i en videnskabelig Læreanstalt. Gruner dømmer allerede i Aaret 1786 i hans Almanach für Aerste und Nichtarste meget ufordeelagtigt om denne Uskik ved det Kongelige Chirurgiske Akademie i Kjøbenhavn. Her ere hans egne Ord: jevnfr. Aaret 1787. Pag. 3839. Man denkt sich das Erziehungsgeschaft for leicht, und irret gar sehr. Was ich selbst nicht habe, kann ich andern nicht mittheilen, und habe ich verworrene Begriffe, so wird der Vortrag gewis er barmlich seyn. Hier ist der dentliche und fasliche Unterricht host nothig. Das blose Wiederkanen des Callisen giebt keine chirurgische Weisheit, und die kahle Wiederholung der Callisenschen Erklaruneinen schlechten Begriff von der tiesen Galehrsamkeit. Roh sønderbarer i es, wenn dem schwachen Lehrer vorgeschrieden wird, (thi svag kan man vel kalde en Lærer, der i en offentlig Attest forklarer at en nervos Svindel (vertionervofe) fremkommer af Nervesvaghed*) maa und wie er lehren soll, wenn er in Facher versest wird, wo er ganz Fremdlingist, und er statt der Chirurgie, die er versteht, die unbekante Pharmarodynamik, Botanik u.s.m. lehren mus, menn er seinen betzern Kentnitzen nich trauen darf, um den Oberaufseher nicht zu beleidigen. Dann giebt es unterthanige Nachbeter genug, aber desto weniger Denker. Danngewinnet die Chirurgie nicht viel vom Lehrer und Søgling. Infelix qui pauca sapit, spernitue doceri. ere. Et Par Ord om Dueller i Militairstanden. Man maa ikke troe, at det var den franske Soldats Politik, som gjorde ham uovervindelig under Revolutionen og Napoleon. Ne! Det var hans Begjærlighed efter, at erhverve sig en, endog nok saa ringe, Deel af den offentlige Berømmelse, hans Frygt for at ansees for feig, og en vis Anskuelse af sit eget Værd som Soldat. Denne Stemning, som Franskmændene ligesom indsuge med Modersmelken, og som alle Regjerings-Forandringernes Contorsioner og Corruptioner ikke formaaede at tilintetgjøre, var Grundvolden til de franske Seire. Den, ved Nødvendigheden fremavlede, ny Krigskonst, hvis Grundsætning er, at udvikle den størst mulige Kraft, og forhøie denne Kraft ved en Hurtighed i Bevægelserne, som deres mindre livlige Fjender ikke forstode at afparere; Libertinage, Rovsyge og terroristisk Frygt, virkede vistnok med, men - Æren gjorde det meste Hvorfra stammer den store Receptivitet fordenne Følelse af Æren hos dette Folk, Jeg spørger: hos Folket, ikke hos Adelen; thi denne kjender den ogsaa i andre Lande, og har havt den fra Riddertiderne af - men hvorfra have Franskmændene den, som Nation betragtet, ville vi undersøge det, og tør man sige det høit, Af den blandt Folket udbredte Duelaand. J Frankrige duellere Alle. Det er overhovedet en egen Sag med denne Duelleren. Fornuften er, ved første Øiekast, færdig at fordømme den, som barbarisk, raa og lovstridig; men man kan dog ikke nægte, at den giør Omgangen sædeligere og finere, og saaledes forædler Gemytterne. Den lærer at sætte mere Værd paa sig selv, og danner derved en vis Stolthed, der er uundværlig hos Soldaten; den giør bekjendt med Tanken om Farer og Død, og det Menneske, som i tyve Aar har maattet holde sig bereed til, naar det blev fordret, at stille sig blot foren Pistol eller Klinge, træder sikkert dristigere frem paa Kamppladsen, end det vilde være Tilfældet, om hans Mod i tyve Aar roligen havde slumret. Afgjør Duellen ofte Sagen uretfærdigt, saa har den dog den følge, at ikke saa let kaade Fornærmelser finde Sted iblandt dem, som hylde denne Afgjørelsesmaade. Jstedetfor at avle Fiendskaber, danner den i Almindelighed meget mere Venskab, Kammeratskab, esprit de corps - Soldatens ønskværdigste Egenskab. Det er derfor ustridigt en viis Maxime hos Regjeringerne, at connivere med Dueller, der – trods enkelte Ulemper – har saa moralske Følger. Hvad kan man ogsaa med Virkning, anvende herimod, Skærpede Anordninger udrette, som Erfaring lærer, intet. Man straffer derved den Behjertede og - Poltronen bliver understøttet. Marie Stuart ligesaa brødefrie, som skjøn g ulykkelig.