Viborger Samler, 1835-09-25
Forslaget til en Reform i vort Landvæsensystem, i Kbhavnsposten No. 161 d. A., giver Anledning til med fuld Føie at gjøre det Spørgsmaal: Kan Bondestanden, modtage denne Reform, om den iøvrigt var iværksættelig, Kan den ønske den ved Selveiendomme almindelige Jndførelse ved Lovbud, ved Tvang, Maatte Standen ikke frafalde sin virkelige Ret til Bøndergodsets Besiddelse, for at erholde en tilsyneladende bedre, som ved Omstændighederne kun blev Skygge af en Ret og mulig meere vilkaarlig for Alle. Lovgivningen og Omstændighederne tillade og fordre at afhandle denne Sag offentlig, og det er hertil Anmelderen opfordrer den Dueligere, ved at tilkjendegive sin Formening, at det nu er den rette Tid. Naar Reformen i ældre og nyere Tider, og andre Steder, kom med Voldsomhed og Forstyrrelse af de bestaaende Forholde, kommer den hos os fra Regjeringen, Landsfaderen, den gode Konge, der vil Alles Vel, lader det ikke beroe ved Villie, eller lader sig nøie med halve Forholdsregler i Bondesagen. – Saaledes som til det almene Vel, sees ogsaa til den enkelte Stands og faaledes til Bondestandens. Men skal nogen Reform udføres vel, hvad enten den udgaaer fra Regjeringen eller de Regjerede, maa den jo undgaae al Vilkaarlighed; Alle de Enkelte som interesseres ved, at den enten iværksættes eller hæmmes, maa kunde komme til Erkjendelse om, at den ikke staaer i nogen virkelig Strid med Eiendomsrettens Uforkrænkelighed; og da bør eiheller Reformen udeblive, hvad enten en Rettighed skal giengives den enkelte Stand, en Vilkaarlighed hæves, eller nogen Brøst paa Statstyrelsens Forgreninger afhielpes. Dog kunde vi herom nære nogen Tvivl, ifølge den Viisdom der stadig besiælede Monarken og hans høie Raad, Jngenlunde, Nylig faae vi at Landsfaderen, som det i Avisen hedder, havde befalet en Commission nedsat, der skulde gjøre Jndstilling om Retsforholdet, mellem Godseieren og Fæsteren, og atter erfaredes derfra, at Commissionen havde een til Hoverisagen udvidet Betænkning at afgive; men hvo betvivler, at den jo og har drøvtet og afhandlet det Retsforhold mellem Bonde og Godseier, som den kongelige Resolution af 2de Mai 1824, meddeelt Amterne ved Cancelli-Skrivelse af 8de Juni f. A., antager at finde Sted, i det den tilkiendegiver som noget Tilværende: "at Bondestanden udelukkende har Ret til at besidde Bøndergodset."Er ikke her en Forklaring og nøiere Bestemmelse af den positive Lovgivning, om Fæstegodsets Bortfæstelse, nødvendig, saa at en Regel kunde gives for Størrelse af Jndfæstning og Afgivterne, i det mindste for et vist Tidsrum! Og hvilke Baand hindre vel for Tiden Godseieren i at binde Fæsteren saa, at han uagtet Flid, Stræbsomhed og Duelighed, ikke kan møde Uheld, ikke vedligeholde de Forbedringer paa Avl og Bygning, Faderen har kunne udføre, mindre betale, foruden alle aarlige Udgivter og Onera, sandsynlige Renter af Arve beløb og anden Gjæld. Arbeider han ikke for Godseieren, (i et Trælleforhold) naar denne, paa Grund af Forbedringerne, som Bonden ene anvender, forhøier Jndfæstning og Landgilde, Er ikke Tiden nu at hæmme Misligheden i Bondens Stilling med dette Hensyn, Bondens Stilling er vel ved Lovgivningens Bryst endnu ubefæstet, saa at hans Ret til Fæstegodsets Besiddelse ei kan gjøres meget videre gjeldende, end eftersom Huusbondens Tarv og Tænkemaade tilsiger, og dog skulle Alles Tarv komme i Betragtning. Gavner den ene Corporation ikke Staten meere end den anden, hvorfor skal da ikke denne begunstiges ligesaameget som hiin, Kan dette ikke skee uden ved Selveiendom, ved Tvang, Jo! Viser os dette, saa overbevisende som det visselig nu kan skee, J Lovlærde – der ikke allerede andetsteds er kaldet til denne Virksomhed J philosopherende Historikere, Statistikere og Statsoeconomer; og Bondestand med Herrestand ville derfor være Eder lige takskyldige.