Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1812-08-25
Avertissements. Med et rørt Hjerte aflægger jeg min inderligste Tak til alle de ædle Mænd, Embedsmænd, Borgere og Borgerinder, som saa velvilligen og ædelmodig have bidraget til den gode Sags Fremme ved at understøtte mig ved mine Forestillinger i Nyborg, Svendborg, og paa Langeland. Uden ædle Medborgeres og Børgerinders Hielp og Understøttelse vilde jeg ikke have kunnet udrette Noget til de lidende Medmenneskers Lindring: og det er altsaa kun ved deres Hielp jeg har været i Stand til at bevirke det. Jeg skylder derfor ogsaa navnlig at aflægge min Taksigelse til de ærede Damer, som forskjønnede Opførelser, af min Fædrelandets Kirkegaard. Men i Særdelesned bør jeg med de inderligste Følelser i mit eget og Fædrelandets Navn takke den ædle Fædrelandsmand, Langelands Eier, General GrevAhefeldt Laurvig, for hans utrættelige Bestræbelser til den gode Sags Fremme, samt alle denne Øes Beboere af alle Stænder, og de brave Soldater og Matroser, som alle gave saa betydelige Bidrag til Najadens Qvæstede og Faldnes Efterladte; saavelsom og Hr. Stadsmusikant Kapit. Simonser i Svendborg, der tillod sine 2 Sønner at forskjønne min Forestillinger i Odense og Nyborg ved deres udmærkede musikalske Talent. - De modtage alle, ædle Medborgere, mit Hjertes varmeste Tak ! Kjøbenhavn d. 22 Aug 1812. H. C. Knudsen, Dannebrogsmand og Kongl. Skuespiller. Et paab, født i min Ulykke, at mangt et ædelt Hjerte vi skjænke mig Medlidenhed og maaskee flere som har miskjendt mig vi forandre deres Dom, bevæger mig til at fremsætte fa Træk at min bittre Skjæbne. I et got Kongelig Embede paa St. Croix levede jeg i Velstand og lykkelig, Øerne blev erobret jeg fangen og berøvet Alt; efter at have døiet meget, naaede jeg Fædrelandet, og blev af vor ædle Konge forundt Vartpenge og en Officeers Post. Et Afskum, ved hvis Redrigheder selv Skurke maae gyse tilbage, var Fjende af mig som af enhver der afskyer hans Grundsætninger, og søgte at styrte mig; findrig i paa den meest opirrende Maade at fornærme, bragte han mig i Vrede, denne fødte Udesindighed, og naaet var hans Maa at berøve mig Portepeen. Jeg var nu yderst ulykkelig, men langt fra at tænke paa Hævn saae jeg rolig til hiin Riddings hjævelske Skadefryd, haabende ved Forsynets Godhed og Monarkens Retfærdighed igjen at komme i Vei, men ikke engang den traurige Roe, dette svage Haab, kunde Uhyret unde mig. Min borgerlige Ære skulde undergraves og derved al Udsigt berøves mig; ved en for mig ubegribelig Jndflydelse erhvervede han sig Assistence til at arrestere mig og agerede selv Politiebetjent og Politiemester, Syv gyselige Uger maatte jeg paa hans lumpne Beskyldning sidde hæftet som Misdæder. Formaaende Mænd gjorde endog fælleds Sag med ham for at gjøre mig al Lindring, al Redning umuelig, og, kunne dette end ikke fuldkommen opnaaes, for i det mindste at faae mig landsforviist, men det Høikongelige Kancellie og vores ædle menneskekiærlige Amtmand var langt fra at billige saa himmelkaabende Uretfærdigheder. Resolutionen faldt fra bemeldte høie Kollegium: at man inget Grund fandt til peftelse eller Tiltale, hvorfor jeg strax maatte løslades. Min sørgelige Skjæbne satte fra alle Kanter onde Mennesker i Bevægelse, saavel Fremmede som mine forhenværende Kammerater sværtede min Karakteer og paaløi mig de skrækkeligste Beskyldninger, endogsaa at jeg skulde have forvandsket offentlige Penge. Den usle Fryd at bagvaske den Ulykkelige misunder jeg dem ikke jeg troer mit Forhold har og skal i Fremtiden tilintetgjøre Virkningen af deres Bestræbelser; men saa ærerørende Beskyldninger som hine, hvis Ugrund jeg med fuldstændige Qvittaneer kan gotgjøre, er det dog forskrækkeligt at taale; hvor ringe Ævne jeg end har dertil, kan jeg ikke andet end paa lovlig Maade see Ophavsmændene rævset, men da jeg ikke veed hvem de ere saa beder jeg inderlig enhver Retskaffen, som noget derom maatte være bevidst, desangaaende at give mig Oplysning. Foreløbigen etklærer jeg Enhver, som har frembragt slige Beskyldninger og ei kan bevise dem, for de nedrigste Mennesker. For den første Ophavsmand til min Ulykke (hvem jeg ellers for min uretmæssige Arrest og deraf fulgte skrækkelige Indflydelse paa almindelig Agtelse og Lykke ikke burde undlade ved Domstolene at søge) tjener det til Trøst, at min Ævne ikke tillader mig saadant. Dog, han som vist neppe af sit hele Livs Daa kan opvise en eneste Handling der ikke er Skurkestreg, kan umuelig andet end være afskyet af alle Ædle og martret af sin Samvittighed, om han besidder nogen. Dette vil være han Straf nok. Han vogle sig for at falde, thi da vil han vist falde dybere end hidtil nogen Dødelig. v. Printzen, Nyborg den 10 August 1812. Kontrolleur paa St. Croix.