Berlingske Tidende, 1775-08-01
Herr V. Beaumarchais er i Anledning af en Profes bleven foraarsaget til offentlig at bekiendtgiøre den vigtigste Deel at sin Reyse til Spanien, (hvilken vi her meddeele) hvis Begyndelse, Følger og Bi=Omstændigheder giøre ham til den allermærkværdigste Person. Det hænder sig sjælden, at en, i lang Tiid udraabt og overalt berygtet Mand, igien paa Engang faaer et almindeligt Biefald; endnu siældnere, at dette skeer ved en Profes, hvilken efter Hans Fienders Plan, som derved tænkte at betiene sig af Hans slette Rygte til Deres Fordeel, skulde i Grund have ødelagt Ham; og at denne Mand beskiæmmet af Dommernes Kiendelse og berømmet af Publiko, just derved skulde erholde sin Ære igien, hvorved andre miste den. Alligeveer dette hændet Herr Beaumarchais. Af Hans Fader, en fiint Uhrmager, havde han allene det Navn Karon. Han begyndte paa at legge sig efter denne samme Konst og bragte det og deri temmelig vidt; men Hans Ærgierrighed søgte snart en meere glimrende Sphære. Af Naturen begavet med en særdeles god Forstand, som Opdragelsen omhyggelig dannede; riig paa behagelige Natur=Gaver, og det, som over alt er det virksomste Middel, til at forskaffe sig andres Opmærksomhed, begavet med et deiligt Legems Skikkelse: blev det Ham ikke vanskeligt, at opsvinge sig over sine Forældres Stand. Han erholdte en Hovbetiening. PunPrinzesserne af Frankerig hørte Ham spille paa Harpe, og toge Ham an til at undervise Sig paa dette Jnstrument. J samme Tiid forskaffede Han sig ved en vigtig Tieneste Hr. Paris Duvernans Venskab, som hialp Ham til faae Deel i Finantz Forretningerne og gjorde Hans Lykke. Toe Gange efter hinanden gjorde Han særdeles fordeelagtige Partier, og blev begge Gange i en kort Tiid Enkemand. Han kiøbte sig en Titel og lod sig adle. Den hemmelige Fortrydelse, hvilken man sædvanlig fornemmer imod dem, som i Verden kom me til en vis Anseelse, hvortil deres Fødsel ingen Rettighed har givet dem; de Fortrin, hvilke Hr. Beaumarchais nød i Sælskaber; den Uforsigtighed, med hvilken Han ofte lagde samme for Dagen; Alle disse Bevæg=Aarsager, og over Hovedet en Lastefuld Letsindighed i Tale og Opførsel, drog Hamen Mængde Fiender paa Halsen. Der udbredede sig et afskyeligt Rygte om Aarsagen til begge Hans Koners Død, og de Midler, hvormed Han berigede sig. Ondskaben mætter sig i slige forargelige Bagtalelser, de give Materie til Samtale, og troes let. Jnden kort Tiid blev Herr Beaumarchais anseet for en mistænkelig Mand, hvis Omgang indbringer liden Ære. En Striid, hvori Han geraadede med en stor Herre, og som paadrog Ham et Fængsel af toe Maaneder, hialp intet til at forbedre Hans Rygte. Just den Tiid førte Han en Pro sees mod Græven de la Blache, som var Hr. Paris Duvernans Arving. Beaumarchais fordrede 50000 Rdr., hvilke Hr. Paris Duvernay, i Følge en kort for Hans Død underskreven Regnings Summe, var bleven Ham skyldig. Greven de la Blache paastod, at den underskrevne Regning ikke var rigtig. Sagen blev foretaget i Parlementet, og Hr. Beaumarchais blev paa den Beretning Hr. Göttzmann gav dømt til at have sin Fordring forbrudt. Men af denne Profes, hvorpaa ey meget blev agtet, reiste sig en anden, hvori heele Frankerig tog Deel, og hvis Grund var følgende: Herr Beaumarchais, som, medens Hans Profes vedvarede, formedelst den forommældte Strid, endnu sad fangen, havde erholdet Tilladelse, under Ledsagelse af en Politie=Betiendter, at gaae ud for at tale med sine Dommere. Det var af Vigtighed for Ham at faae Audienze hos Hans Referent Herr Göttzmann, og aldrig kunde Han faae Ham i Tale. En Boghandler, navnlig le Jai, og en anden Privat Person, Bertrand d'Airolles kaldet, gik imellem dem og lovede Herr Beaumarchais, at skaffe Ham Audienze, naar Han vilde lade sig overtale til, at giøre Frue Gotzmann Foræringer.