Berlingske Tidende, 1836-02-24
J Mødet Dagen efter (den 13de) talte Hr. Parquin først for Fieschi. Han forsvarede hans Characteer mod de Angreb, Hr. Dupont havde gjort paa samme, og fortalte, at Fieschi havde under hiin Advocats Defensionstale bøiet sig over til ham og sagt: "J dette Øjeblik lider jeg meget mere end jeg vil komme til at lide paa Skafottet." Han søgte derpaa at stille de Forseelser, for hvilke Fieschi tidligere var blevet dømt, i et yderst mildt Lys. Hr. Parquin fortalte dernæst, at han i Begyndelsen, havde undseet sig ved at overtage Forsvaret for en Forbryder, der havde bragt saa mange Familier i Sorg; men hans oprigtige Anger og de uværdige Angreb, som han havde maattet lide af Hr. Dupont, havde vakt hans (Parquins) Sympathi for ham (Fieschi), saa at han troede at burde anbefale ham til Rettens skaansomme Domfældning, og eventualiter til Kongens Naade. Endnu havde Hr. Parquin (der som bekjendt er af legitimistisk Tro) et Theater fif bag Øret, der syntes beregnet paa de mange legitimistiske Pairer i Kamret, og som ikke kunde andet end gjøre et stort Jndtryk paa dem. Det var nemlig just Hertugen af Berrys Dødsdag, og Hr. Parquin gjorde da opmærksom paa denne Omstændighed, og mindede om de tilgivende Ord for Morderen, som man dengang havde lagt Hertugen, i Munden, og han meente, at Kong Ludvig Philip vist ikke vilde staae tilbage for Hertugen af Berry. Rigtignok var Louvel blevet henrettet, men ikke med sit Offers Villie, hvilket nu, hvis Fieschi skulde bestige Skafottet, vilde være Tilfældet. Derpaa replicerede General-Procureuren, Hr. Martin. Med Hensyn til Boireau og Pepin indskrænkede han sig til, endnu engang at fremhæve deres Medskyld. Man maatte ikke glemme, at Boirean ingenlunde af Afsky for Forbrydelsen, men kun for Regnens Skyld, ej var redet frem for Fieschis Vindue, at han den 28de Juli havde baaret en Pistol hos sig, for at benytte Attentatet, hvis det lykkedes, til sine Medskyldiges Fordeel. Ogsaa for Loven var altsaa Boireau skyldig; men han havde intet derimod, om Retten vilde være eftergivende imod ham. Saaledes forholdt det sig ikke med Pepin, hvis Hoved maatte bringes Loven, Offernes (fra 28de Juli) Maner og den sociale Orden til Forsyning. Hans Skyld bevistes øiensynligst ved hans Gjeldsbøger, i hvilke de, Fieschi udbetalte Summer til Opkjøb af Materialier til Maskinen stode optegnede. Han beskjeftigede sig udførligere med Moren, hvem han fremstillede som en, i revolutionaire Tider og Jdeer graanet Mand, der af disse Tider og Jdeer havde hentet sin Plan til Attentatet. Jsær gjorde han sig Umage for, at gjøre Republikkanismens moralske Medskyld og især Foreningen for Menneskerettigheder, gieldende. Som Acterne udviste, havde Boireaunæsten aldrig læst; men den eneste Bog, man havde fundet hos ham, indeholdt republikkanske Smaasange. Heller ikke Moren havde læst meget; men hans Bibliothek havde dog bestaaet af et Phamphlet, i hvilket Foreningens Principer (for Menneskerettigheder) udvikledes, April Processens trykte Forhandlinger, Journalen gle Populaire" og "Slaveriets Lænker af Marat. Pepin havde, da han ved sin Flugt vilde unddrage sig Anholdelsen, kun taget en eneste Bog med af sit talrige Bibliothek, og denne Bog havde været – et Bind af St. Just's Værker. Uvilkaarlig maatte man derved erindre sig Hendrik den III. Morder, der Aftenen for Gierningen var sovet ind over Biblen. Efterat han endnu i nogen Tid havde talt over Foreningens (Menneskerettighedernes) Tendents og Principer, for hvilke Kongemord ingenlunde er fremmed, som de, i Foreningens enkelte Sectioner tildeelte Navne, Louvel, Marat, Robespierre o. s. v. udvise, glædede han sig over at kunne erklære, at Fieschis Gierning, næst April Processen, væsentlig havde bidraget til, at aabne Øjnene paa mange forblændede Republikkanere. Men deri laa ingen Grund til at overlade sig til en utidig Sikkerhed. Justitien vidste meget mere, saa ofte en stor Forbrydelse defereredes den, at haandhæve Lovene i deres hele Strenghed. Derfor vedblev han, med Hensyn til Fleschi, Pepin og Moren, sin Paastand om Dødsstraf, og henstillede Boreaus Medskyld og Formildelsen af en eventuel Straf til Rettens Betænkning.