Aalborg Stiftstidende, 1834-10-07
Jndsendte Stykker, af Viborger Samler, 1. Om Partiaand. Det er vist nok, at Verden er deelt i Partier, og det saa ganske i det Smaae, at Mand og Kone ofte udgjøre to hvoraf vi ikke faae stort andet ud, end den velbekjendte le Sandhed, saamange Hoveder, saamange Sind. Men kunne der være 2 Partier i et Huus, hvorfor da ikke i den hele Stat, Vel det, men deraf følger slet ikke, at dette skulde finde Sted i Statens Regjering. Vi vide det denne Paastand er en Torn i Øiet paa et vist Parti i denne Stat. Man trækker paa Skuldrene, trækker Rynker paa Næsen og et Smiil i Mundvigen. De ivrigste skjælde os ud for Dosmere, Jgnoranter, Smigrere og de moderate forunde os et belærende Fingerpeeg til Parlamentet i England og Kamrene i Frankrig. Dem derom: svare vi. Men ligesom der gives Ægteskaber uden Opposition og Knur med eet Kammer, saaledes troe vi, at her ikke behøves mere end eet Partii, nemlig det danske. Hvorfor er der Opposition i England, fordi der er et Aristocrati at opponere imod. Hvorfor er der Whigs, fordi der er Tories. Ligesaa i Frankrig, og i ethvert Land, hvor een Stand søger at undertrykke en anden. Er dette saa i Danmark. Hvor ere vore Aristocrater, Hvor vore Hierarcher Ved Don Quirots Valkemøller. Vel vide vi, at disse Tanker staae Fare for at vorde offentligen brændte. Lad gaae. De tjene dog til en Jllumination. Men spørge maa vi alligevel, hvorledes har Danmark faaet Repræsentativ Forfatning: Har Folket selv til kjæmpet sig den Nei. - Har Kongen givet den -Ja! - Hvem tilkommer da Æren? Men det er vel raadeligst, at lade dette Spørgsmaal ubesvaret; thi for det før 1ste kunde det skaffe os Navn af Smigtere, Servile, Ordgydere, Folkeforførere m. fl., og dernæst, hvem kan vide, om vi ikke tilsidst maae takke vore danske Whigs og deres lovlige Virken, naar vi see hen til deres aabenbare Færd, hvorlunde de lykønske hinanden, gjensidigen takke og lovprise hverandre, tale i høie Alvorstoner og Kamp (ligesom de reeligisense Sværmere), skjøndt ingen har mærket uden nogle Pennefeider mod indbildte Fjender, og paasætte hverandre Seirs krandse. Med roligt Smiil skulde man betragte alle disse Spilfægterier, hvis ikke det var at befrygte, at denne politiske Cholera skulde udbrede sig videre, og i Fremtiden have Følger, der vilde virke skadeligen paa den danske Sindighed, og Enighed. Til Forebyggelse heraf og til Advarsel ville viskitzere disse vore petty Whigs eller perivigs. En ægte Periwig maa da for det første klynke og skraale over Danmark usle og elendige Tilstand, vise, bevise, paastaae og forfægte: at Landet saavel i det enkelte som i det hele trænger til en radical Reform, at Handelen ligger saa godt som i Dvale, at Agerdyrkningen slumer og Jndustrien snorksover; kort sagt paa alle mulige Maader variere det Thema: "Danmark er et stakkels fattigt Land!" (NB. Ved saaledes at fremstille Danmark i sin Nøgenhed, vil engang Periwigernes Fortjenester fremlyse i desto skjønnere Glands, naar de under et davidisk Ministerium faae det sat i en blomstrende Tilstand.) Det andet følger naturlig af det første: at Folket nyder samme Skæl, som Landet, især raaber han paa dets Dorskhed, Dovenskab og Trevenhed, og giver det idelig Sporen, Revselser at vække det af sin Dvale. - Hvilken Glæde, men ogsaa hvilken Ære, naar disse utrættelige Patrioter en gang faae det lysvaagen. For det tredie ignorerer han standhaftig alt det Gode, der i de sidste halvhundrede Aar er virket ved og under en Konge der elskes hjemme og beundres ude. Han lader haant omen saadan taabelig Enthusiasme. Det forstaaer sig, hvor det ikke kan undgaaes, at berøre denne Materie, gjør han det dog med fornuftig Reservation og passende Kulde, henkaster en let Compliment, en almindelig smuk Phrase, drik ker endog Kongens Skaal tilligemed sin egen og sine Venners alt uden at bortgive noget af sin constitutioneller Værdighed. For det fjerde roser og ophøier han sit Parti til Skyerne, saavel i Samtale som i Dagblade, nævner Anførerne ved Navn, udpiller deres Talenter, Dyder og Bedrifter - af Mangel paa allerede udførte, opholder man sig ved dem, der skulle udføre - og bearbeider saaledes uden Ophør den offentlige Mening. Da nu alle Periwiggerne gjøre ligesaa, indsees lettelig, at de alle vorde tilstrækkelig berøgede, hvorfor ogsaa Een har kaldet dette Parti. Selskabet for indbyrdes Ros. Skjønnest og høiest udtaler sig dette statsdeconomiske Venskab ved Ædegilderne, hvor Skaaler krydse hverandre, og Partierne, begeistrede af de spillende Druer, besynge Helte nes tilkommende store og gode Handlinger, medens Tarve, lighed paa en høist rørende Maade lægges Folket paa Hjerte. Da enhver Periwig gaaer med en Minister i Maven, anticiperer han denne Værdighed, og formaner idelig med Fyndighed og Myndighed de fremtidige Repræsentanter; og da han forudsætter, at alle de, som ikke høre til Partier, mangle baade Jndsigt og Dygtighed, indgiver han dem at sit Viisdomsdyb baade hvad og hvorledes de skulle tale, samt advarer dem først og sidst for Slavisk Føielighed mod de Mægtige i Landet. Dersom vi nu ikke erholde lutter dygtige Plads mænd, saa er det disses egen Skyld; thi paa Underviisning mangler det ikke, ligefra Skriverkarlen, der skriver dem Jnstruxer, og til Professoren, som med sin Pen giør et Land rigt og lyksaligt. Selv fra Hjertets Side angribes de kraftigen, og den maatte besidde eet af Steen, som uden at røres kunde høre paa Potten Peder Jensen eller Profeten Nathan. For det sidste stræber Periwiggen efter bedste Evne at lede Valgene, og for at Jngen skal tage feil eller bag efter undskylde sig med Uvidenhed, bestemmer han, hvem derskal vælges, og forsyner sin Nomenclatur med en Beskrivelse over enhvers mageløse Dygtighed.