Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1810-01-27
Dr. Blink satte sig nu igjen i sin Canopee, og blev siddende der saa fordybet i Læsningen af sin Obligation, som hiin Archimedes, der tilraabte sin Morder, forstyr mig ikke i min Cirkel. Da han saaledes sad hensjunken i dybe Betragtninger, traadte hans Ven, Erik Budæus, ind i Stuen. De omfavnede og kyssede hinanden som David og Jonathan, og paa Spørgsmaalet, hvad godt Nye i Speculationernes Rige, svarede Budæus, at han kom ligge fra Børsen, hvor der var en skrækkelig Hurlumhei, og at hvo der nu havde Penge, kunde blive saa rig som Stormogol. Disse Ord electriserede Hr. Blink fra Top til Taa. Han var lutter Øre, og brændte af Nysgierrighed efter at erfare Maaden, hvorpaa man kunde blive saa rig; men jo mere hans Nysgierrighed steg, desmere søgte Budæus at pirre og spænde den. Efter megen Omsvøb fremkom han da omsider med den store Hemmelighed, han havde opstøvet paa Børsen, at hele den Franske Armee skulde klædes i Nankins Buxer, og at i den Spanske Armee rasede en saa stærk Colik, at man ikke kunde faae Rhabarber nok. Paa Grund af denne Efterretning, meente han, at det var en ypperlig Speculation, jo før jo hellere at indkjøbe Nankiner og Rhabarber, da begge Deele upaatvivleligen inden nogle Dage maatte stige 100 PC. Det var Vand paa Hr. Blinks Mølle. Budæus tilbød sig at være fælles med ham om at kjøbe et Partie af disse Varer, som en fra China nylig hjemkommen Supercargo Kornby, netop havde at sælge. For ikke at anstille sig alt for forlegen, indvendte Hr. Blink, at han i denne Tid var saa knap ved Penge, at han havde sat dem i saa mange Speculationer, at der dagligen tilbøde sig store Couper, og anførte til Exempel, at han kunde faae en vis Elias Henningsens Obligation tilkjøbs med 500 Rdlr. Rabat. Da Budæus hørte Navnet Elias Henningsen, slog han begge Hænderne sammen af Forundring og spurgte, om det var mueligt, Hr. Blink viste ham Underskriften, og i det han saae den, raabte han: ja, i Sandhed, hans livagtige Klo! Budæus forsikkrede, at Elias Henningsen var den rigeste Herremand i hele Jylland, og at denne Sag var ham høist ubegribeligt. Hr. Blink blev nu end mere indtaget af sin Obligation, og ventede med Længsel paa det lykkelige Øieblik, han kunde kalde den sin. Glæden tindrede i hans Øine, og det forekom ham, som om han allerede havde de 500 Rdlr. i sin Lomme. Han omfavnede i sin Henrykkelse sin Ven Budæus, og tilbød sig at følge strax med ham hen til SupercargoKornby, for at afgjøre Handelen. J det de vilde gaae kom Lovise med det Stempelpapir, som Pigen havde hentet. Hun lod som hun ikke saae Budæus, og leverede Hr. Blink Papiret. Denne Ligegyldighed fandt hendes Pleiefader fornærmelig, og spurgte derfor i en barsk Tone: "Hilser Du ikke Din tilkommende Mand?" - Lovise (forundret). Min tilkommende Mand, bedste Fader, - Blink. Ja, - Hr. Budæus. - Lovise (endnu bestandig som om hun ikke saae ham. Det fæle Dyr, – Budæus (i det han traadte ligefor hende). Ak, hvad denne skjerdsende Tone klæder dem nysselig, lille søde Jomfru Blink, Ha har "Det fæle Dyr. Hvor født det klang! – Lovise. Deres Tjenerinde, Hr. Budæus, Jeg troede sandelig ikke, at De var saa nær. - Budæus. Atter Spøg, lutter Spøg, intet uden Spøg. (Klapper hende paa Kinden.) Naar det fæle Dyr, først har ført Dem til Brudeskamlen, min Hjerte Jomfru, saa skal det spøge og logere for Dem saa det er en Lyst, og De vil da sikkert holde af det, og klappe det, og kjele for det, som om det kunde være en lille nysselig Bologneser. Lovise. Forskaan mig for Deres Bologneser Complimenter, Hr. Budæus. De bliver aldrig min Mand. - Budaus. Det var da, reent ud at sige, meget. - Blink. Jeg befaler Dig at holde inde med den Snak, Taske! Har Du glemt, at jeg er Din Fader, Jeg veed nok, den unge Nar af en Vestindianer, som logerer her i Huset, stikker Dig i Hovedet. Men jeg skal drive ham ud; det kan du troe. Kom Hr. Budæus. Bryd Dem om ingen Ting; jeg skal nok lære den Taske at lystre. Hr. Budæus kastede et Kys til Lovise, og raabte i det han gik: Farvel Engel! J Morgen er jeg Din og Du min - Begge Speculanterne travede nu afsted. Lovise blev staaende ligesom forstenet. er Andet Capitel. en Der gives Fruentimmer, der betragte et Giftermaal som de fleste Mennesker i vore Dage et Huuskjøb. Naar Huset kun forrenter sig godt, bryder man sig intet om enten det er nyt eller gammelt, af Grundmuur eller Bindingsværk, af hele Steen eller Brokker. Men til denne Classe hørte Lovise ikke. Uden just at være forelsket i en smuk Kjøbmasse, i et melkehvidt Ansigt med rosenrøde Kinder og Bakkenbarter, som Tyrkiske Halvmaaner, fandt hun det dog langt mere passende at skienke en jevnaldrende Yngling sin Haand og sit Hjerte, om han end ikke eiede nogen Formue, end ægte saadan en Jubel Frier som denne Erik Budaus. Hendes Valg var saa godt som bestemt, Carl Romberg, den unge Vestindianer, som logerede i Huset hos Hr. Blink, havde virkelig strax den første Gang, hun saae ham, indtaget hende saameget, at hun var svag nok til, engang i et Slags Bevidstløshed, som hun kaldte det, at lade et lille bitte Ord falde, som bandt hende med Liv og Siel til ham. Fra det Øieblik af, dette Ord var kommen over hendes Læber, følte hun hvadsomtrent Eva maa have følt, strax da hun havde nydt den forbudne Frugt. En Himmel af Salighed aabnede sig for hende, og den Tilbageholdenhed, der før bandt hendes Tunge, forsvandt, hun blev saa snaksom og fortrolig med Romberg, som om hun havde kjendt ham i mange Aar; men hun tænkde dog derhos med Rædsel paa de Hindringer, som en saadan Forening maatte og vilde finde fra hendes Pleieforældres Side. Hvor ung hun end var, indsaae hun dog, at Miraklernes Tidsalder allerede længe var forbi, og at man vel har seet Folk døe, men endnu aldrig leve, af den blotte Kierlighed, hvor varm og oprigtig den iøvrigt end var. Medens Lovise saaledes stod og overtænkde sin Fremtids Skjebne, kom Romberg, der havde seet Hr. Blink gaae ud, og vilde benytte sig af dette lykkelige Øieblik til at tale med sin Veninde. For Himlens Skyld!" raabte Lovise: "see Du kommer bort. Min Fader har paa det strængeste forbudet mig at tale med Dig." Romberg. Tale med Dig? Gives der da intet andet Sprog end det, der kan udtrykkes med Læberne? Ogsaa Hjertet, dyrebareste Lovise, har sit Sprog. Lovise. Det er min Faders bestemte Villie, at jeg skal ægte Budæus. - Romberg. Jngen rer Herre over Dit Hjerte uden Du selv. Duhar eengang skienket mig det, og ingen paa Jorden skal berøve mig denne dyrebare Foræring. Lovise. O. Himmel, Jeg hører nogen komme op af Trappen. Faaer min Fader Dig at see her, er jeg ulykkelig. Han kommer – for Guds Skyld, skjul Dig her bag Chatollet. - Lovise havde denne Gang taget feil. Hun kjendte vel den Takt, efter hvilken hendes Fader opleiede at gaae op af Trappen; men enten det nu var, at Rombergs Nærværelse havde sløvet hendes Gehør for dette Slags Musik, eller at Budaus lignede meget Hr. Blink i Gangen, nok er det, hun saae til sin Forfærdelse Hr. Budæus træde ind i Værelset, og nærme sig hende med forelskede Sukke. (Fortsættes.)