Ribe Stifts Adresseaviser, 1795-04-17
(Fortsettelse af Nr. 15.) Saasnart Roxelane havde aftalet sine Forholdsregler med denne sin Fortroelige, begyndte hun at affektere en overdreven Nidkierhed for den Mahomedanske Religion, til hvilken Soliman var overtroisk hengiven, og tilbød sig at stifte og begave en keiserlig Moskee, et Verk, der fordrede store Omkostninger, men ansees hos Tyrkerne fortjenstlig i høieste Grad. Mufti, som hun spurgde tilraads, bifaldt meget hendes gudelige Forrehavende, men vundet og underrettet af Rustan fortalte han, at da hunvar en Slave, kunne hun ikke høste nogen Fortjeneste af denne Handling; men den tilfaldt eene Soliman hendes Herre, hvis Eiendom hun var. Derved syntes hun at blive gandske og vervældet med Sorg, og at synke i den dybeste Melankolie, som om hun var keed af Livet og alle dets Fornøielser. Soliman, som var fra værende ved Armeen, underrettet om denne hendes Sorg, og Aarsagen dertil, viste al en Elskers Omhyggelighed for at bortrødde den og med et Brev under sin egen Haand erklærede hende for et frit Fruentimmer. Da Roxelane havde vundet denne Strid, begyndte hun at bygge paa Moskeen, og antog hendes forrige, Venlighed og Sindmunterhed. Men da Soliman ved hans Tilbagekomst til Konstantinopel sendte en Gilding, ifølge Seraillets Skik, for at bringe hende til Keiserens Sovegemak, undslog hun sig, med tilsyneladende Bedrøvelse, men dog i den meest afgiørende Tonne, for at følge med Gildingen, erklærende at hvad der havde været en Ære for hende som Slave, blev nu en Forbrydelse, da hun var et frit Fruentimmer, og at hun ei ville indvikle enten Sultanen eller sig selv i en Forbrydelse, det maatte begge gjøre sig skyldige i ved faa offentligen at overtræde deres Profets Love, Solimann, hvis Lidenskab forøgedes og ophidsedes ved denne Vanskelighed, saavelsom ved den forestilte Delikatesse, der opvakte den, vendte sig umiddelbart til Mufti, for at høre hans Raad. Han svarede, at ifølge Koranen vare Roxelanes Tviis vel grundede; men lagde trædskeligen til, eftersom Rustan havde lagt ham Ordene i Munden, at det stod til Sultanen at bortrødde denne Hindring ved at tage hende til sin Ægtekone. Den forelskede Monark indgik letteligen dette Forslag, og ægtede hende høitideligen er ter den Mahomedanske Rituals Form, skiønt han ved at handle saaledes tilsidesatte en politisk Maxime, som det Ottomaniske Blods Stolthed siden Bajaget den 1ste havde ladet alle Sultaner holde over som urokkelig. Fra hans Tid havde ingen af de Tyrkiske Monarker giftet sig, fordi da han var overvunden og taget til Fange af Tammerlan, var hans Gemalinde bleven med barbarisk Grumhed krænket af Tartarerne. Paa det nu slig Elendighed ei oftere skulle treffe den Ottomanniske Familie, antage SultaJ Denne Deel af Historien er dramatisk behandlet i et Syngestykke, kaldet Soliman den 2den. nerne Ingen til deres Seng uden Slavinder, hvis Vanære ei kunne bringe nogen saadan Skam plette paa deres Huse. Men jo usædvanligere dette Skrit var, jo mere overbeviste det Roxelane om den ubegrændsede Jndflydelse, hun havde erhvervet sig over Sultanens Hjerre, og gav hende Mod til med større Haab om lykkeligt Udfald at fortsette den Plan hun havde lagt til at ødelegge Mustapha. Denne unge Prinds der i Følge Skik ken med Sultanen paa den Alder, var af sin Fader bleven betroet Statholderskabet over mange forskjellige Provindser, havde just paa den Tid Bestyrelsen over Diarbeker, det gamle Mesopotamien, hvilket Soliman havde frataget Perserne og lagt til sit Rige. J alle disse forskellige Kommandeer havde Mustapha opført sig med saamegen Klogskab og Forsigtighed, at Faderen aldrig havde kunne støde sig derover, og dog tillige ført Bestyrelsen med saamegen Beskedenhed saavelsom Retferdighed, og viist saadan Tapperhed og Ædelmodighed, at han var ligesaa elsket af Folket, som næsten tilbedet af Krigshæren. Der var ikke Leilighed at legge ham nogen Uklogskab eller Forbrydelse til Last, som var istand til at formindske den høje Tanke, hans Fader havde om ham. Roxelanes Ondskab var finere: hun vendte hans Dyder imod ham selv, og brugte dem som Midler til hans Undergang. Hun talede ofte i Solimans Paahør om hans Søns glimrende Egenskaber: Hun roste hans Tapperhed, hans Gavmildhed, hans Nedladenhed med en ondskabsfuld og overdreven Berømmelse. Saasnart hun merkede, ar Sultanen hørde disse ofte igientagne Lovtaler med Urolighed, at Mistanke til hans Søn begyndte at blande sig med de forrige høje Tanker om ham, og at han lidt efter lidt begyndte at betragte ham med Misundelse og Frygt, bragte hun, som tilfældigviis, en Diskurs paa bane om hans Faders Salimans Oprør imod dennes Bestefader Bajageth, hun lagde Merke til de gamle Troppers Tapperhed under Mustaphas Kommando og at Diarkeker grændsede nær til den Persiske Sosis, Solimans dødelige Fiendes Stater. Ved denne List udslette des reent alt hvad der var tilbage af faderlig Ømhed, og der udklækkedes saadanne Lidenskaher i hans Bryst, som gave alle Roxelanes ondskabsfulde Forebringender et Anstrøg ei allene af Rimelighed, men ogsaa af Sandhed. Et dybt rodfæstet Had fulgte ovenpaa hans Mistanke og Frygt for Mustapha. Han udsatte Spioner for at oppasse og igjen berette alle hans Ord og Handlinger: Han vaagede og stod paa Post imod ham som imod sin farligste Fiende. Da Roxelane faaledes havde afvendt Sultanens Kjerlighed fra Mustapha, vovede hun et andet Skrit, og anholdt hos Soliman om Tilladelse for hendes egne Sønner, at lade dem see ved Hoffet, haabende, at naar de fik Adgang til deres Fader, de da ved deres gode Ef genskaber og sømmelige Opførsel skulle indsinu ere dem i den Grad af hans Yadest, som Mustapha havde forhen staaet i, og endskiønt det hun bad om, var stridende imod Brugen i den Ottomaniske Familie med Børn af den Alder, saa bevilgede dog denne sin Kone hengivne Monark hendes Begjering. Til alle disse qvindelige Rænker lagde Rustan et endnu finere Konstgreb, som gandske fuldendte Sultanens Delusion og forøgede hans Mistænkelighed og Frygt, Han skrev til Basserne i de Provindser, der grændsede til Diarbeker, og beordrede dem at sende ham en nøjagtig Underretning om Mustaphas Forhold i hans Statholderskab, og hver af dem gav han en egen Underretning, der, efter Anseende, kom fra hans Jver for deres Jndteresse, at Jntet ville være Sultanen kjærere end at faae gunstige Efterretninger og en Søn, som han havde bestemt til at vedligeholde det Ottomanniske Riges Ære. Basserne, uvidende om hans bedragelige Hensigt, og villige til at gjøre deres Souverain en Opvartning for saa billig en Priis, fyldte deres Breve med udsøgte men fatale Lovtaler over Mustapha, forestillede ham som en Prinds verdig til at følge efter saa berømt en Fader, og som udrustet med Talenter, der maatte sette ham istand til at tragte efter, om ikke maaskee at ligne hans Rygte. Disse Breve bleve med Fliid viste Soliman paa saadanne Tider, naar man vidste, at det ville gjøre det dybeste Jndtryk. Ethvert Udtryk til hans Søns Berømmelse saarede ham til Hjertet: Han mistænkte hans fornemste Officerer for at være villige til at understøtte de forvovneste Forretagender af en Prinds, som de vare saa opsatte paa at rose, og indbildende sig, at han saae dem allerede bestorme hans Trone med oprørske Vaaben, besluttede han, medens det endnu stod i hans Magt, at forekomme Stødet og ved sin Søns Død at sette sig selv i Sikkerhed.