Den Vest-Sjællandske Avis, 1827-07-21
Keiserens Jndtog i Moskau med hans Familie en Deel af hans Garde og Stordignitarierne lignede alt for meget ethvert Jndtog af dette Slags og er for bekiendte til at jeg skulde endnu en gang omtale det. Ved siden af Enkekeiserinden befandt sig den unge Storfyrste, den tilkommende Thronarving, i militairisk Dragt. Jeg har samlet nogle Efterretninger om dette elskværdige Barns Opdragelse og blev ikke lidet forundret da jeg erfarede at den var betroet til Jukovski, Ruslands første Digter, og at man altsaa ikke ved at vælge en Opdrager havde taget Hensyn paa en høi Fødsel. Alle de, som nærmede sig til Prinsen, ere enige i at rose den Opdragelse han erholder. Hans Forstand er vistnok en Naturgave; men hans store Høflighed, hans venlige Godhed, imod enhver, ere Frugterne af hans Opdragelse Man vænner ham til Taknemmelighed, denne saa sieldne Dyd, og hvo som kun beviser ham den mindste Tieneste, modtager at ham den Forbindtligste Taksigelse. Overalt er en Thronarvings Opdragelse en meget vigtig Gienstand hvorledes endog Regieringsformen er beskaffen; men ved Løverdagen den 21. Juli 1827. en uindskrænket Regiering udkræver den endnu en mere samvittighedsfuld og omhyggelig Opmærksomhed; thi hvor Monarken er alt og hans Ord den eneste Lov, der beroer Folkets Lykke langt mere end noget andetsteds paa eet eneste Menneskes Characteer. Man har ofte beklaget de Nationer, som ere underkastede et enkelt Menneskes Villie da deres Skjebne maae være ligesaa afvexlende, som den menneskelige Villies Luner, (hvor ikke Familiedyderne ere arvelige, saaledes som har været Tilfælder i mange Dynastier); men betragter man en saadan Fyrste i Nærheden, saa maae man ikke mindre beklage ham. Til hvilken Sindsuroe maae han ikke være fordømt, naar han er begavet af Naturen med en høi Siæl, og naar Opdragelsen har stillet ham for Øinene de umaadelige mange Pligter, som hvile paa ham, og har indgydet hans Hierte det Ønske at opfylde dem. - Storfyrste Constantins Ankomst til Moskau gjorde stor Opsigt. Det hemmelighedsfulde Slør, som omgav denne Fyrstes Thronafsigelse, og det Oprør hvorved man brugte hans Navn som et Paaskud, havde opvakt hos mange Tvivl om Paalideligheden af hans sildigere Er Man udbredte de urimeligste Fablerklæring. iblandt Folket, som er altid tilbøielig til at antage sig dens Sag, som det holder for at være undertrykket. Storfyrsten, hedte det, holdes fangen i Varschau; det er ham forbudt at begive sig til Staden hvor man frygter for hans Nærværelse; men ved sin Fraværelse protesterer han imod sin Broders Ophøielse. Pludseligen erfarede man nu, at Storfyrsten var ankommen. Efterretningen udbredte sig hurtigt over hele Moskau; i Hytterne saavelsom i Paladserne tiente den til et Stof for Samtalen. Vagtparadens Time ankom. Man vidste at Cezarovitsch skulde ledsage Keiseren og Storfyrste Michael paa Pladsen foran Kreml (Czarernes gamle Slot) hvor Tropperne stode forsamlede; en uhyre Mængde, Mennesker strømmede hen dertil. Alle henvendte deres nysgierrige Blikke paa ham; man haabede at opdage hans hemmelige Følelser i hans Ansigtstræk. Endelig stege de tre Brødre ned af Paladsets Trapper hvorved de rakte hinanden Haanden, overalt gienlød Luften af BiefaldsraabHatter og Huer kastedes i Veiret og utallige Gange blev det Raab gientaget: "Hurra Constantin!" Storfyrstens ædle Holding i denne vanskelige Stilling hvori Folkets Begeistring satte ham, rørte mig uendelig. Hans Blikke røbede hverken den stolte Følelse af en Triumph, og endnu mindre nogen Fortrydelse; men kun en indvortes roelig Tilfredshed af et Menneske, som adlyder sin Samvittigheds Stemme, og veed, at han har opfyldet sin Pligt. Enhver af hans Ansigtstræk syntes at sige til Soldaterne: Værer J som Jeg, min Broders troe Undersaatter. Den gives vistnok i Europa mange Vantroende, som ikke holde det for mueligt at kunne modstaae en Krones Tillokkelser; men hvo der har seet Storfyrsten i Moskau vil ikke tvivle paa hans Oprig, tighed. - Vistnok kan man lettere tænke sig at en Dionysius, en Sylla, en Carl den 5te kunne blive trætte af Magt og Hylding, end at en Thronarving frasiger sig det Scepter, som venter paa ham. Jmidlertid mangler det ham ikke paa Bevæggrunde; fuld af en religiøs Ærefrygt for det Ord, som han gav ved sit Giftermaal, faldt det ham ikke vanskeligt at opfylde det, da han foretrækker en fredelig Lykke for de Besværligheder, der ere forbundne med at regiere."