Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1812-01-17
Da Kammerherre Kaas-Lehn, Kommitteret i Rentekammeret, blev begravet, fremtraadte Professor Høegh Guldberg ved Kisten i Sørgehuset, og fremsagde følgende Ord, værd at høres af Alle, sandes af Alle, og efterleves af Alle: Tyve Aar beseglede vort Venskab, salige Hedensarne! og jeg staaer nu her i Dine Kjeres tause Kreds, ved Din Grav, og mindes, Hvad Du var Dine, var mig, var os Alle. - Jeg har seet Dig Søn, jeg har beundret Din Lydighed, jeg har elsket Din Hengivenhed. Du var Den, der ærede Fader og Moder. Da haabede jeg, et det skulde gaae Dig vel; de haabede jeg, at Du skulde leve længe paa Jorden. - Jeg har seet Dig Broder. Alles Øine vogtede paa Dig. Alles Hierter vare i Din Haand. Man aabnede Dig sine Sorger, thi, betroede Din Barm, vare de forsvundne. Man ilede at bringe Dig sit glade Haab, thi, meddeelt Dig, var det alt opfyldt. Man kappedes om at elske Dig, og i sit eget Brysbar Enhver den stille Tanke, at være Den, Du havde kjerest. - Jeg har seet Dig Mand. J Din Qvindes Hjerte var Din Verden, i hendes Øie var Din Himmel. Saa higer Jngen efter Hæder og Lykke, som Du higede efter at tilfredsstille hendes sagteste Ønsker. Saa frydes Jngen ved Guld og Skatte, som Du ved et venligt Ord fra hendes Læber. Hendes Hjerte var Din Verden, hendes Øie Din Himmel. - Jeg har seet Dig Been, jeg har ent Dig som Ven, og tyve Aar beseglede vort Venskab. Hvilket jordiskt Gode, der lod sig dele, besat Du for Digene? Hvilket Held blev Dig ikke de først Held, naar Du deelte det med Venner, Du hvilede aldrig, for deres Sorger vare svundne, før Du kunde sige: de svandt ved mig 1 og dog, dog sagde Du ikke dette uden i Løndom, naar Du bragte Gud Din Tak, fordi han undte Dig denne Glæde. - Jeg har seet Dig Borger. Hver Pligt mod Fædrelandet var Dig en Herrens Lov, hvert Offer Dig let, hver Byrde salig. Saa var dets Sag og Din, dets Heli- og Dit. Men over Din høie Børgervandel svævede hiin stille Beskedenhed, der altid meente: at Jntet er der gjort, saa længe endnu Noget er tilbage at gjøre. - De stode om Dig i Din Dødsstund, Dine Kjere. De hørte det, hvor gjerne Du, begavet af Gud med Alt, hvad Menneskets Hjerte kan ønske, havde levet og i de Kjeres Kreds, som Broder, Mand, Ven og Borger, baaret Graahaars Krone om Oldingisse. Men de hørte det og, at Du, den Døende, var Den, der trykkede de Kjere, da Øiet brast og Livets Lys gik ud som Lampen De saae, at Du døde Christen. De ere mine Vidner: at hvert Ord, jeg uden Kunst har talet ved Din Kiste, er Sandhed. Thi Fred med Dig i Gravens dybe Gjemme Fred med Dig i Evigheden, Fred med Dit Minde, Og nu, Mænd og Venner, Otto Ditler Kaas var da den fjeldne Ædling, og den sjeldne Ædling bør at hædres ved vanmægtige Taarer ene. Træder med mig nær hans Kiste, Lader os række hinanden Haanden over hans Liig, Hans efterladte, ham saa kjere Veninde, vorde os den Arv vi Alle vaage over. - Lader os række hinanden Haanden over hans Liig, Fædreland og Konge være vi troe som han - Lader os end tredie Gang række hinanden Haanden over hans Liig! Som han var Broder, Mand, Ven, være vi Brødre, Mænd, hinanden Venner. - Og nu kalde Døden os til ham, naar den vil, Vi have levet som han, vi døe som han "Den Retskafnes Minde er til Velsignelsel - Fred med hans Aske!"