Viborger Samler, 1848-05-05
Medens - hedder det i Fædrelandet af 2den Do. - endnu Lidet eller Jntet tyder paa, at den svenske Regjering kunde være tilbøielig til at yde det af Overmagten uretfærdig overfaldne Broderfolk virksom Hjelp i den nærværende Nødens Stund, saa begynder derimod den i det svenske og norske Folk sig allerede tidligere yttrende levende Medfølelse at fremtræde mere activ og energisk end nogensinde. Studenterne ved Lunds Universitet have saaledes besluttet, iaar ikke at feire 1ste Mai (der ellers hvert Aar feires med stor Festlighed ved de svenske Universiteter), men at sende den Sum, dens Festligholdelse paa vanlig Viis vilde koste, her over, til Understøttelse for de Saarede og Faldnes Efterladte. J Malm indsamles Bidrag i lignende Øiemeed, og inde i det Dybeste af Smaaland, i Warnamo, har en Hr. Westerberg ladet udgaae en Opfordring til at danne Fricorps, til at ile de danske Brødre til Hjelp; i hvilken Opfordring det tillige udtales, at det nærværende Øieblik synes gunstigere til den skandinaviske Jdees Realisation, end nogensinde. Samme Aften, som Efterretningen om Slaget ved Slesvig ankom til Christiania, udførtes en Sørgemarsch i Theatret, hvorefter Publicum eenstemmig fordrede, at paa Grund af denne Begivenhed ingen Forestilling skulde gives. Theaterdirectionen efterkom dette Ønske. "Fædrelandet tilføier endnu følgende smukke Artikel af Øresundsposten, der som bekjendt udkommer i Helsingborg og redigeres af Dr. Sturtzenbecher: "Det allerede i sig selv oprørende Forspil er omsider blevet opløst af det store tragiske Drama selv. Hele Verden har kunnet vente det; Øieblikket kunde ikke udeblive længere. Efterat det tydske Forbund har faaet samlet Hære nok i Holsteen til at kunne være ret sikker i sin Sag, har det endeligen væltet sine Masser mod Dannevirke. Udfaldet er vel ikke blevet ganske saaledes som Preusserne uden Tvivl ventede sig det; de have dyrt maattet kjøbe hver Fodbred Jord af denne danske Provinds, som Tydskland nyligt troede at kunne stiæle uformærkt med Lommetyvens Behændighed. De Danske have kæmpet saaledes som kun et Folk kæmper, naar det gjælder Fædreland, Tilværelse. De have ved deres beundringsværdige, uafbrudt fægtende Tilbagetog fra Slien indtegnet nogle af de meest herviske Blade i Nordens Historie, og kunde Sverrigs gamle Karoliner fra deres Gravhøie have betragtet denne Kamp, vilde de have følt sig stolte af saadanne unge Frænder, af saadanne værdige Sønner af det gamle Skandinavien. Men Sagen har tillige en anden Side. Danmark opoffrer sin ædleste Kraft i denne ulige Kamp. Fordi en Haandfuld Tydskere, der ere flyttede ind i det gamle Sønderjylland, finde for godt at begunstige en ærgjerrig Forræders skjændige Planer og under Paaskud af at slutte sig til Hvad de kalde det store, tydske Fædreland" – denne evige Løgn anraabe og Hjælp fra alle Kanter i Tydskland, maa Danmark see sine bedste Sønner falde paa Valpladsen, udtømme sine Hielpekilder og maaskee alligevel, uden med alt dette Blod, alle disse Anstrængelser at have kunnet hævde sin ubestridelige soleklare, ældgamle Ret. Danmark vil forbløde sig; det vil i ethvert Tilfælde falde med Ære, med evindelig Ære, som et Mønster for Nationerne, som en Stolthed for hele Norden; men vedbliver Alt at gaae, som det hidtil er gaaet, vil det dog falde. Og imidlertid sidde vi, sidde alle disse Venner, paa hvis Venskab der var blevet stolet – Venner i de glade Dage, – med Armene overkors, eller trække i det Høieste med følsomt Veemod paa Skuldrene. Dog ikke vi, ikke Svenskerne Thi ved den evige Gud, stod det i Nationens Magt at byde over Hære og Flaader, vilde disse ikke i dette Øieblik ligge hjemme i blødagtig Rol Atter skulde de svenske Kanoner da minde Tydskerne om den gamle Klang fra over 200 Aar siden og dette deres Forsøg paa at rane Næstens Eiendom vilde sikkert blive det sidste. Men det er ikke det svenske Folk som byder og befaler i denne Sag. Der gives Noget, der staaer over os Alle, det er den høie, velvise, Alt forudseende, Alt overskuende, Alt saa dybsindigt beregnende Diplomati, denne lumpne, feige, hjerteløse, egvistiske og derhos ikke alene kortsynede, men plumpe Diplomati, dette Gjenfærd uden Nerver og uden Marv, som desværre endnu i vore Dage har Lov til at spille et mystisk Forsyns Rolle over Land og Folk! Og Hvad vil denne Diplomati vel foretage her, Den vil maaskee komme med en Hjelp "pro forma, naar Alting allerede er forbi, den vil maaskee endog komme tidsnok for at trykke den døende Vens Haand og tørre sine Øine i Vidners Overværelse! O, det er til at fortvivle over, Sverrig har i Sandhed et andet, et høiere Hverv, end blot at staae rede til at gribe Dannebrog ud af den sidste Danskes stivnende Heltehaand og plante den med Pomp og Pragt - paa et Gravsted, Vi have allerede maattet uvirksomme see en Mængde ædelt Blod vande Slesvigs Sletter, og dette er et Ord især til de Unge: Der ligger allerede meere end een af vore Venner og Brødre, af Eders som af mine, fra de uforglemmelige Dage i Juli 1845, Tydskeren har med sin besudlede Haand allerede grebet ind i Skandinaviens inderste Jndvolde; ved det Saar, han har bibragt Danmark, gaaer der et Suk fra Nordens Hjerte, ret som om et forræderisk Staal var trængt isnende igjennem hele dets Væsen, Endnu er det ikke forsildigt at hielpe for dem, som kunne det. Men det er ogsaa den høie Tid. Den svenske Løve ryster sin Manke af Utaalmodighed, hvor længe skal den holdes tilbage i sine Lænker, Er det den høiere Politiks" Mening at lade Øieblikket gaae hen, ikke at ville høre med sine Øren, ikke at ville see med sine Øine - nu vel, Nationen vil ikke glemme dette, den vil optegne det i Dybet af sin Siel, og der kommer engang en Regnskabsdag for Alle!