Viborger Samler, 1847-02-01
En Anonym, der underskriver sig N. N. Landmand i Thye", har i Viborg Stiftstidende Nr. 3 d. A. ladet indrykke et Jnserat, der skal skildre det Thylandske Folks Tanker og Domme om Nutidens Aand. Jblandt Andet fremkommer den unavngivne Concipist med en heel Deel bemærkninger, der ei just fælde en gracieus Dom over Skolelærerstanden, og det er disse, jeg herved føler mig opfordret til at imødegaae og belyse. Naar Hr. N. N. omtaler det nyeste Forslag til Forbedring. i Landsby=Skolelærernes Kaar som et saa dristigt og ubilligt Forlangende, hvortil der neppe kan findes Mage, saa vil jeg kun svare ham herpaa, at enhver Stand har lige Ret og Adgang til at udtale sine Ønsker for Regjeringen og dens Organer, saa at der dertil ei behøves noget overordentligt Mod af Skolelærerstanden fremfor af de andre Stænder; og naar hiint Forlangende kaldes ubilligt, da vil jeg nok indrømme, at jeg aldrig har ventet, og ei engang ønsker, just Saameget, som det foreslaaede Maximum; men at jeg og alle mine Standsfæller jo nok ønske og haabe, at Skolelærernes Kaar, der hidtil have været og endnu ere meget trange, for ei at sige usle maatte vorde meget bedre, end de ere, – dette er upaatvivlelig vist, og synes at være et billigt Ønske. Hr. N. N. siger fremdeles: "Lad Maximum for Lønnen vedblive at være efterSkoleanordningen, det er en god Betaling for den Underviisning, Bondesønnen faaer i Skolen". Af disse Ord seer man snart, hvilket Begreb Hr. Anonymus gjør sig om Skolelærer standen og dens Virksomhed, og han glemmer reentud baade Bibelens og Retfærdighedens Vidnesbyrd: En Arbeider er fin Løn værd." Af hvad Værdi er vel den Skjærv, som Bonden yder til Læreren, i Sammenligning med de uforgænlige Skatte for Aanden, hvilke hans Børn kunne medbringe fra Skolen, - Det er t. Ex. muligt, at Bondens aarlige Afgifter til Smeden ere større end det Bidrag, han har at udrede til Skolelæreren; men det er kun Dennes Løn, der hviler som et centner tungt Aag paa saa mangen Bondes Nakke, og dog skulde man troe, at Ordets Hammer skulde ændses ligesaa meget som Jernhammeren, og at en Lærer kunde behøve ligesaa Meget at leve af, som en simpel Haandværksmand. Mon en Skolelærer vel er af et andet Stof, end andre Mennesker, Har han ikke ogsaa et fandseligt Legeme, der gjør Krav paa de samme Fornødenheder, som andre Mennesker trænge til – Men Enhver, som kjender en Skolelærers aarlige Jndkomster, saaledes som disse ere i Almindelighed, maatte snarere forundre sig over, at en Lærer med Familie, især hvis denne er talrig, kan leve uden Betleri, - end misunde ham. Hvilken anden Embedsklasse i Staten er der vel, hvis Arbeide og Løn staae i en saastærk Contrast til hinanden, som just Skolelærerstandens, Sagkyndige vide vel, hvilket trættende, byrdefuldt og vanskeligt Arbeide en Skolelærer har, og hvilken Jerntaalmodighed han maa besidde, naar han, som saa tidt skeer, har med aandsfattige og stupide Børn at gjøre o. s. fr.; men alt dette ligger udenfor Hr. N. N.s Synskreds. Han, der vistnok ei er en Ynder af Reformer, veed vel, at Lærerstanden hidtil har nydt kun en ussel Løn, og det (saa mener han) bør i saa Henseende blive ved det Gamle - en smuk Mening. - Af de Motiver, han fremfører for denne Paastand, siger han først, at Læreren sædvanlig har været Bondekarl, førend han indgik paa Seminariet. Det synes jo at være aldeles ligegyldigt, til hvilken Stand en Lærer i sin Barndomstid henhørte, naar han kun, idet han dimitteres fra Seminariet, er i Besiddelse af de physiske, intellectuelle og moralske Egenskaber, som Regjeringen fordrer af ham, og derfor ere jo Seminariets Lærere, og Directeurer Borgen. Rasmus Møller var ogsaa en Bondesøn, og dog blev han tilsidst Biskop over Lollands-Falsters Stift. - At Seminarii-Eleverne for det Meste bestaae af Bondesønner, tyder umiskjendeligt hen paa, at Skolelærer standens Kaar ei have noget Tillokkende, men snarere noget Afskrækkende ved sig, hvorfor Enhver, hvis Formue tillader ham at blive noget Andet, i Almindelighed nok vil vogte sig for at vorde Skolelærer. Jmidlertid synes det snarere at gavne end skade, at Lærerne fremgaae af Almuen; thi som Saadanne kjende de fuldkomment dennes Sprog, Udtryksmaade, Sæder, og Skikke, hvorimod de, der have bevæget sig kun i de dannede Cirkler, vanskeligt en Tidlang vilde have den ellers mulige Jndflydelse paa Børnene. Altsaa er det uretfærdigt, at en Lærer ei skal nyde en til sit Arbeide svarende Løn, fordi han er fød i Bondestanden. - Hr. N. N. siger dernæst, at "Bondekarlen (o: Læreren) blot i et Par Aar har freqventeret et Seminarium, og der opfrisket i Hukommelsen sin Religion, og noget udvidet denne og de almindelige Skolekundskaber. Hvorledes skulde vel de, der freqventere Seminariet, hvilke som oftest ere uformuende, kunne anvende længere Tid end et Par Aar, eller i det Høieste et Triennium, til at nyde offentlig Underviisning? De maatte da sætte sig i stor Gjæld; men hvo skulde betale den, Seminaristernes Udsigter i Fremtiden ere i pecuniair Henseende mørke, og der øines ingen Udvei til som Lærere siden at faae Noget tilovers, hvormed de kunne afbetale en betydelig Gjæld. Dog tør man vel sige, at Lærerne i Almindelighed medbringe saa megen Kundskab fra Seminariet, at de gjerne dermed kunne tilfredsstille Tidens Fordringer med Hensyn til den Classe, de skulle undervise. Det er derfor meget hyperbolsk at afmale Skolelærerne som saadanne ignorante Mennesker, der ei have flere eller grundigere Kundskaber, end – som man kan tænke sig, Hr. Anonymus mener – vel oplyste Confirmander. Endelig siger Hr. N. N. – ret ligesom for at give det allerede Sagte en uimodsigelig Vished og gjennemtrængende Styrke –, at Pluraliteten af Landsby=Skolelærerne kun selv have faa Kundskaber, og desaarsag ei heller kunne bibringe Børnene stort". – Begrebet faa er imidlertid relativt: vi Skolelærere føle og vide meget vel, at vor Kundskabsmasse i Sammenligning med de Lærdes og videnskabelig Dannedes kun er som en Draabe mod Havet, og med Hensyn til dem trække vi os beskedent tilbage; men paa den anden Side vil Sandhedsvennen vel ikke nægte, at vi staae paa et høiere Culturtrin, end Almuesmanden, og ere i Besiddelse af en Oplysning, der er nogenlunde tilstrækkelig med Hensyn til vor Livsstilling. Vel vide vi, at Almuens Oplysning endnu ei er hævet til det ønskelige og tilbørlige Standpunct; men at vælte Skylden derfor ene paa os, er ubestrideligt Uret. Er det vor Skyld, at Børnene saa ofte udeblive fra Skolen, hvad enten Grunden dertil er Sygdom, haardt Veir, eller Forældrenes Ligegyldighed og Deslige? – Naar, som saa ofte skeer, vor bedste Gierning modvirkes af en slet huuslig Opdragelse, hvad Frugt kan da vort Arbeide bære for Livet? – Jngen vil vel troe, at vi kunne gjøre Mirakler; saa megen Kraft kan da vel ei Hr. N. N. falde paa at tillægge os, især da han holder os for at være meget fattige paa Kundskaber. Og endelig - hvad Opmuntring føler vel den, der stedse maa trykkes af tunge Næringssorger, til at arbeide med Lyst og Kraft i sit Kald, til at arbeide for dem, hvis Forældre ei paaskjønne eller belønne hans Virken? - Jeg veed vel, hvad hertil kan svares, t. Ex. "Pligtfølelse; men naar man tager Menneskene, som de ere, uden at gjøre sig idealske Begreber om dem, da følger det ganske naturligt af sig selv, at naar Eens Gierning vorder upaaagtet og ubelønnet, da svækkes ogsaa hans Virkelyst. See, her har jeg nu, Hr. N. N. kortelig belyst Deres Jnserat, hvad Skolelærerstanden angaaer - ikke for Deres, men for Sagens Skyld, og jeg vil herved gjøre Dem opmærksom paa, at jeg slet ikke har til Hensigt at føre en Pennekrig med Dem; men jeg beder Dem, at De, hvis De siden faaer i Sinde at demonstrere Deres anførte, nu af mig modsagte, impertinente Opsats, da fremkommer med vægtige, slaaende Grunde, og ei raillerer en heel Stand, der dog er uundværlig. Jdet jeg tilføier, at jeg gjerne saae Dem udtrukken af Annymitetens Kaabe, byder jeg Dem herved et hjerteligt Farvel! Ville Skole i Salling, den 14de Januar 1847. P. Lynggaard.