Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-03-20
En Marchandiserbod er for Jagttageren et interessant Sted. Alt, hvad Menneskets Flid og Pønsen kan sammenbringe, er her opdynget, ligesom i et Naturaliecabinet, hvis Gjenstande ere hentede sammen med stor Bekostning og Fare fra alle Verdenskanter. Man træffer her Alt, hvad Mennesket til sin Beqvemhed behøver, lige fra Vuggen indtil Graven. Gangvognen og Fald hatten, Rangelen og Legetøiet findes her ligesaavel som Voxlagenet, hvori Liget svøbes. Her staaer Vuggen, hvori Noret tidligen lulles i Søvn, for at dæmpe dets billige Skrig over en Verden, hvori man, maaskee mod dets Villie, har trukket det ind; Brudesengen for det unge Par, der jager efter brogede Sæbebobler, Lænestolen for den verkbrudne, af Livet og dets Plager kjede, Olding; den jernbeslagne Kiste for Bonden, der vil oppynte sin Storstue, og Sophaen med Silkebetræk, hvori Max Vind vil hvile sig. Hver Gienstand giver her Stof til bemærkninger. See her dette Portræt i Oliefarve med forgyldt Ramme. Hvor hyggelig, hvor selvtilfreds han der sidder, den gode Mand, i den røde Skarlagenskjole, med blaae Silkevest, puddret Paryk og Merledon i Nakken. Du ønsker at vide hvem han er, denne Mand med de poliske Øine. Der svares, en Anonymus. Jeg skal sige Dig det, men sub rosa. Han var i levende Liv en Millionair. Han skrabede sammen i mange Aar, gniede, spiste sig neppe mæt, gik sine Støvlehæler skjæve, var aldrig i sit Liv en Tiendedeel saa peen klædt, som Du seer ham her. En Konstner malede ham uden Betaling, fordi han havde laant af ham 16 Rdlr. Dette Portræt var hans Øiesteen, fordi det ikke kostede ham noget, og han troede, at det, som en Reliquie, skulde gaae i Arv i hans Familie, og gjemmes og bevares af hans sildigste Efterkommere. Han gik til sine Fædre, trods alt sit Guld. Hans Arvinger deelte hans Efterladenskaber, lige indtil hans Ragekniv og Pibekradser, men hans Portræt skjøttede ingen af dem om, det blev solgt paa Auction, blandt gammel Skrimmelskrammel. Det gik fra Haand til Haand, indtil det kom i denne Marchandisers Hænder. Han kjøbte det for den smukke Rammes Skyld, og gav kun 4 Mk. for det. Nu hænger det i Regn og Slud, og venter paa en Bonde fra Landet, der vil pryde sin Bedstestue med Skilderier, omtrent paa samme Maade, som visse Folk deres Boghylder med Bøger, ligemeget om det end er Epistole obscurorum virorum. See her denne delige Porcellains Vase, som staaer saa slukøret. Du ynkes over, at den er lemlæstet, og det med Rette. Men kjendte Du dens Skjebne, vilde Du tilstaae, at den ogsaa er historisk mærkelig. Dens Kammerat har læng været forvandlet til Potteskaar, og eensom, som een af sin Mage forladt Turteldue, staaer den nu her. For tre Aar siden stode de endnu begge paa en Speculants prægtige Divan, beundrede af alle de Fremmede, som forherligede hans Cirkeler, og længe en Spore til Misundelse for mindre Lykkelige. Buen sprang - Skifterettens Folk skulde hentes, og nu skulde ogsaa Vaserne, blandt andet Flyttegods, op paa Loftet, for ikke at bebyrde Registrateuren med for meget Arbeide. J denne store Hurlumhei gik den ene i Mas og mistede den anden sit halve Øre. Dette Skildt med en stor paamalet rygende Ponchebolle og neden under den Paaskrift: "Zacharias Adolph Lykke, 1812." bør Du ikke forbigaae. Manden burde snarere have hedt Zacharias Adolph Ulykke – thi en Ulykke var det for ham, at han udhængte Skildtet, en Ulykke for den, som gik efter det, og en Ulykke vil det være fordem, som i Fremtiden gaae efter det.