Aarhuus Stifts-Tidende, 1844-09-09
Stænderforsamlingen i Viborg. Andragenderne fra Prof. Schouw og fra Trykkefrihedsselskabet om at indgaae til Hs. Maj. med allerunderd. Besværing over det kongl. danske Cancellies Fremgangsmaade ved uden Lov og Dom at supprimere censurfrie Blade: Efter at Comiteens Betænkning var oplæst, og den til Slutning havde indstillet til Forsamlingen, "at den indgaaer til Hs. M. med en allerunderd. Besværing over det kgl. danske Cancellies ulovmedholdelige Fremfærd ved uden Lov og Dom at supprimere censurfrie Blade, sagde Kjøbmand Ree: "Er der nogen Sag, der fordrer bestemt Udtalelse fra Folkets Side, da er det denne; thi det gjælder her en af Grundpillerne for Folkets Værn imod administrativ Vilkaarlighed, det gjælder her Domstolenes Jntegritet, Ukrænkeligheden af den moralske Hoved Garanti, hvorpaa Borgerfriheden hviler. Den Retfærdighedsfolelse, der ellers sædvanligen udmærker det kgl. danske Cancellies Handlinger, er vel Borgen for, at det vistnok ogsaa her har handlet i Erkjendelsen om at have opfyldt sin Pligt, den, som den høitagtede kgl. Commissarius forsikkrer, det i saadan Retning kun ugjerne opfylder; men naar der i Folket yttrer sig den klareste Bevidsthed om, at Cancelliet her langt har overskredet sin Myndighed og grebet ind i Domstolenes ukrænkelige Functioner, da er det Folkestemmens Pligt at reise sig og bringe sin Klage for Thronen. – Den kongl. Commissarius har meent, at den Omstændighed, at Bladskriverne uleiliges, ikke kan være noget Moment i denne Sag. Ja vist uleiliges de Mænd, i hvis hele Virksomheds Væsen der gribes saa forstyrrende ind, at den trues med aldeles Ødelæggelse. Men den ufordeelagtige Mening, der idelige Mistænkelighed, som Cancelliet lægger for Dagen mod enhver Pressens Udøver, burde dog vel neppe være nogen Anledning for det Collegium, der er sat til at lede Justitiens Pleie, til at nægte dem, der daglig hæve Stemmen over tilføiet Uret, at blive forhjulpne til deres Ret eller lade Domstolene bestemme Retsqvæstionens Afgjørelse. - Det er et af de sørgeligste Blade i vor Nutidshistorie, som her ligger for os, og at Folket med inderlig Bekymring er Tilskuer til de dagligt tilbagevendende Begivenheder, der danne Gjenstand for denne Rets krænkelse, ei alene af private Personers men tillige af det Offentliges Ret, behøver vist ikke mere nogen Stadfæstelse. Pressens Tilstand bliver hver Dag meere og mere fortrykt, den behøver derfor ogsaa, naar den ei efterhaanden skal gaae sin fuldkomne Tilintetgjørelse imøde, al den Bistand, som der fra Folkets Side kan ydes, og som Folket ogsaa paa en elatant Maade og vedvarende har viist, at det stedse er villig og redebon til at yde. Proprietair Jensen. Den kgl. Commissarius synes at betvivle Rigtigheden af hvad Dagbladene saa ofte have udtalt og gjentaget, at der hersker en almindelig Misnøie med Cancelliets Fremgangsmaade ved at undertrykke Journalartikler, uden at lade disse komme til Domstolenes Paakiendelse. Jeg finder mig i den Anledning opfordret til at erklære som den meest ubetingede og velbegrundede Sandhed, at Cancelliets Fremfærd i saa Henseende har i Folket vakt den almindeligste Misbilligelse (for ikke at bruge en skarpere Betegnelse, som der vilde kunne være Anledning til. Man har – og maaskee ikke uden Grund anseet denne Cancelliets Fremgangsmaade som et forbud for eller som et stort Skridt fremad til fuldstændig Censur, og det behøver vel ikke at fremhæves, at der neppe vilde være nogen anden Regjeringsforanstaltning. der vilde vække meere almindelig Harme og i høiere Grad fravende Hs. Maj. Folkets Kjærlighed og Tillid. Næst den Garanti, Folket har i Kongens Personlighed, haves under vor Statsforfatning intet andet Værn mod Regjeringsmagten og Embedsmyndighedens Misbrug end Lovens hidtil strængt respecterede og anerkjendte Hellighed og Ukrænkelighed, Domstolenes Selvstændighed i Forening med Trykke- og Yttringsfriheden; men derfor betragter Folket ogsaa med Frygt og Harme ethvert Tegn, ethvert tilsyneladende Skridt til at tilintetgjøre eller svække disse Værnemidler." Oliemøller Schytte: "Naar den kgl. Commissarius, har formeent, at det ikke er den almindelige Mening, at man er misfornøiet med Cancelliets Fremgangsmaade i den omhandlede Henseende, kan jeg efter min fuldeste Overbeviisning stadfæste, at en saadan almindelig Misfornøielse hersker i Folket, ja blandt de flere Administrationsgjenstande, i Henseende til hvilke man er utilfreds, er der ingen, jeg veed at nævne, som har fremkaldt en mere levende Misfornøielse, end netop denne. Vi have nu eengang gjort os fortrolige med den Tanke, at vore Retsforhold i paakommende Tilfælde ville blive afgjorte efter Lov og Dom, og det har derfor noget særdeles krænkende, noget utaaleligt, jeg kunde næsten sige oprørende for Retsfølelsen, at saadanne Anliggender, som have det høieste Krav paa at blive bedømte af Domstolene, hvor Anklage og Forsvar kan finde Sted, istedetfor at nyde denne Ret, ved Magtsprog unddrages fra at finde Afgjørelse for Domstolene, og derimod uden videre blive afgjorte ved en Villieserklæring af et enkelt Collegium i Landet. Overhovedet et Friheden til offentlig at yttre sine Tanker for ethvert oplyst Folk et saa stort, et saa helligt Gode, at Cancelliet, om det endog, som af Commissarius yttret, kun har troet at opfylde en Embedspligt, og det endog ugjerne, vistnok burde have været mere vaersom med at anvende den Myndighed, som det formener at tilkomme det, og som det tvertimod i den senere Tid saa hyppigt har benyttet. Men hvis man tør uddrage nogen Slutning af de mangfoldige Beslaglæggelser, der navnlig i den senere Tid næsten have hørt til Dagens Orden, har Cancelliet neppe været meget nøieregnende med at undertrykke de beslaglagte Blade, om hvilke man iøvrigt ikke kan vide, hvorfor Suppressionen er skeet, da ingen Forklaring derom meddeles. Jeg indseer i Sandhed ikke, hvor Grændsen skal være for saadan vilkaarlig Magtanvendelse; den forekommer mig idetmindste nu at være aldeles ubegrændset, og hvis den fremdeles skal anvendes, vil hele Pressens Skjæbne være i Cancelliets Hænder. J de fleste offentlige Yttringer vil nemlig Cancelliet vistnok let kunne finde noget, hvorpaa, efter dets Mening, Anvendelsen af dets Myndighed kan støttes, og hvorved Cancelliet altsaa anseer sig berettiget til at undertrykke samme, uden at nogen Betryggelse derimod haves ved nogensomhelst Paakiendelse af Sagen ved Domstolene. Vel bør man have saadan Tillid til Cancelliet, at det ikke vil udøve hiin Myndighed, uden at have særdeles Grunde derfor, men utænkeligt er det dog heller ikke, og med de Principer, der vitterligt gjælde i Collegiet, overeensstemmende, i hvert Fald menneskeligt, at det kunde holde Artikler tilbage, alene fordi de, efter dets Mening, ikke burde komme frem, t. Ex naar deri indeholdtes Noget, der kunde være ubehageligt enten for Regjeringen eller Cancelliet selv. Jeg troer saaledes efter min fuldeste og inderlige Overbeviisning, at der er de stærkeste og meest paatrængende Grunde til at fremkomme med nærværende Andragende, hvis Pressens Skjæbne ligger os paa Hjertet, og efter min Mening, er der intet Anliggende, der bør være os mere magtpaaliggende, end at værne og Pressens Frihed og Uafhængighed. (St. Td.)