JohanHeinsen/ENO huggingface dataset:
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-12-18
Naar Henrik VIII. skal opdages af Hertugerne af Suffolk og Norfolk, saa hedder det i en Udgave af 1623, at Kongen maa drage Tæppet tilside; thi foruden Hovedtæpperne havdes endnu andre mindre. Skulde der forestilles et Sovekammer, saa omtales ingen Sceneforandring, men det hedder, at Eieren skal støde Sengen frem. De gamle Theatre vare i det Hele kun forsynede med Tæpper, og en eneste Scene sammensat af Tapeter, der stundom vare zirede med Malerier. Det formodes, at naar Sørgespil bleve givne, var Skuepladsen behængt med Sort. Allerede den Gang var det Skik, at spille tre musicalske Stykker, førend Skuespillet begyndte, og der blev ligeledes opført Musik imellem Acterne. Saaledes var Theatrets Beskaffenhed i Engelland, og saaledes var det, efter al Sandsynlighed, ogsaa i Danmark. Fra Frederik Udens Tid af maa Skuespillet være kommet i stort Forfald og næsten i Forglemmelse. Krigsurolighederne under Frederik den Tredie, Kampen imellem Borgerstanden og Aristocratismen, har vist bidraget meget til at forjage fra Fædrenelandets Grændser de blide Muser, der kun elske Fredens Ly og Samdrægtighedens Skygge. Men først under Christianden Femte, da disse Hindringer vare ryddede af Veien, fik man, som vi forhen have anført, et lidet Theater paa Amalienborg, men for tydske og italienske, ikke danske Stykker. - Jmidlertid maa de Mummespil eller Masquerader, man opførte ved Hoffet, ogsaa have været forbundne med et Slags dramatiske Forestillinger.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-12-18
Udgiverne af Mag. A. Bordings poetiske Skrifter, Conferentsraad F. Rostgaard og Mag. P. Terpager, berette i Fortalen til samme, at Digtet Studenters Rente-Cammer (P. S. 800) "var forfattet efter høiere befaling, til en Masquerade." For at faae et rigtigt Begreb om dette Digt, maa man vide, at Bording benyttede denne Leilighed til at vise paa en skjemtsom Maade sin egen Stands ublide Kaar. Han var født 1619 i Ribe, og hans Fader havde været Christian den Femtes Livmedicus, da denne Konge endnu var Kronprinds, noget, der nok siden bragte Sønnen i nøiere Berørelse med Hoffet; men skjøndt han havde studeret med Flid, og 1653 var bleven Magister, saa løb ham dog mangen EnDer ei var Poet Og derfor maaskee ei Prakker, forbi paa Lykkens Bane. Uagtet man roste Bording, som sin Tids første Digter, blev han dog ikke førend i en Alder af 45 Aar Læsemester i den hellige Skrift, men da han ikke var vant til at prædike, maatte han lade det Læsestolen tillagte Kald i Westervedsted betjene ved Andre, og da han var selv ubemidlet, saa kunde, under saadanne Omstændigheder, hans Stilling ikke være andet end høist maadelig. Men det være nu, at hans Beskyttere vilde forskaffe ham en Bi-Jndkomst, eller at man, af Mangel paa en jevn prosaisk Avis, ønskede en poetisk Tidende, med til behørig Licentia poetica, nok er det, Frederik den Tredie befalede ham, at udgive den danske Mercurius. Denne Mercurius havde det tilfælles med sin Navne paa Olympen, at den ved sin Poeste dyssede den hundredeøiede Argus i Søvn. Publiciteten vandt kun lidet derved, thi den indeholdt for det meste ikke just altid velsmagende Lovtaler over Hoffet, og sysselsatte sig kun med Bagateller, som Hoffester, Navnedage, Hofbesøg, Jagtpartier, Kanekjørsler &c., men om vigtige Ting talede den enten aldeles ikke, eller under en Jndhylling af Virak, der i tykke Skyer opsteg fra Relateurens Røgelseskar til Hoffet og dets Omgivelser. Den gode Bording tog ikke i Betænkning, at smigre for dem, der vare i Vel ten, og derimod, som ægte Hofmand, at skyde bag Læsset, naar det begyndte at hælde. Saaledes smigrede han paa det væmmeligste for Griffenfeld, saalænge denne var lykkelig, og stiklede paa ham, da Manden var styrtet. Men alt det uagtet, har den Bordingske Mercurius dog noget historisk Værd, da den kaster meget Lys paa denne Tidsalders Sæder. Digtet Studenters Rentecammer mangler ikke Naivitet, og fortjener her at anføres, som en Prøve paa den Tids bedste verdslige danske Digters Skrivemaade: Min Kappe Luebar er saa nær, Min Pung ei meget veier: Jeg, som den gode Bias, bær Med mig alt det jeg eier. Men vilde med vel riig en Mand Dog ikke derfor bytte: Thi det jeg haver lærdt og kand, Mig kommer vel til Nytte.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-12-18
Min Kiærist er Philosophi, Frit Mod er min Vertinde, Mit Hoved er mit Liberi, Min Pen mig Brød skal vinde. Et andet. Jeg gik fra første Barns Been af J Skolen som jeg burde, Af Riis og Færle Slag og Straf Samt anden Tvang udturde. Til Sengs jeg ofte tørstig gik, Vel tynd var tit min Føde, Min halve Søvn jeg sielden fik, Jeg leed Frost, Kuld og Møde. Jeg sleed mig frem, og blev Student, Min Attestate jeg haver, Jeg og, som got Folk er bekient, Har skiællig Maal og Gaver. Om jeg kun tre Ting nu kand naaDa faaer jeg Glædsens Tone, Begyndelsen dertil er Kaa Det er Kald, Kiortel, Kone. Et andet.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-12-18
Et lystigt Sind, med Viin et Glas, Der til en vakker Pige, Det er Studentens rette Pas, Det er hans Kongerige. Lad Hesten fylde sig med Vand, Lad Munken sig udskiære, Lad græmme sig den gamle Mand, Jeg nu vil lystig være. Frisk op, frisk lystig, det er retStudentica, at leve, Skaf op Herr Vert, den Sag er let, Jeg snart faaer Vexel-Breve. Et andet. Studeret har jeg vel min Bog, Hebræisk og Grædsk kan snakke, Maa som en anden Betler dog Mig gjemmel Verden prakke. Men før jeg mig til Bogen slog, Jeg maatte lært at skakke; Jeg havde noget hvor jeg drog, Vel fundet an at pakke. Dog nei, jeg der til en var klog, Det havde brudt min Nakke; Jeg derfor nu vel gjerne tog Et Degne Kald til takke. Et andet.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-12-18
Jeg troer Studenten eftergaarBevegelige Fester, Jeg Doctor var det første Aar, Det andet Aar en Mester, En Baccalaureus der nest, Men i det fierde siden En slet Student, og simpel Giest, Ja mindre snart end liden. Mig selv jeg nu først kiender ret, Jeg nu med Harm maa klage, Jeg intet kand, min Pung er let, En Søft jeg ind maa tage. Et andet. Jeg gaar med Bettel Brev om Land, Og største Nød maa lide, Dog jeg de syv fri Kunster kand, Studenter bør at vide. Men vidste jeg den ene Kunst, Som er fix op at skiære, Hos mange jeg vel da fik Gunst, Dertil stor Løn og Ære. Et andet. Johannes in codem vil Studenten nødig hedde. Men in cadem er hans Spil, Haand gjerne tien sig Klæde. (Fortsættes.)
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-12-18
Den nyligen i Nestved afdøde RegimentsChirurg ved Landseneer-Regimentet, Henrik Posselt, var en saa sjeldent elsket og agtet Mand, at hans Død opvakte en almindelig Sensation og foranledigede en Ligbegjængelse, man ikke havde seet Mage til før. For at opfylde et Ønske, han engang i Livet havde yttret, blev det til Kirkegaard for denne Byes tvende Sognes Beboere kjøbte Jordstykke ved denne Leilighed indviet, efterat det i Forveien var blevet indhegnet og forskjønnet. Paa fire til fem Miles Omkreds udeblev næsten Jngen for at følge ham. Baade høie Embedsmænd, saasom Greverne Danneskjold Samsøe og Moltke, Baron Thott, som utallige Andre, Præster, Bønder &c., ledsagede ham til hans Hvilested. Alle, baade Fruentimmer og Mandfolk, bare Sorg denne Dag, og flere Steder, hvor Ligtoget, der saaledes bestod af Mennesker af alle Stænder, med sort Flor om Hatten eller Armen, kom forbi, traadte sortklædte Damer frem og hans Krandse paa Kisten, der blev baaren af Generaler, Majorer og Officerer. Den Afdøde fortjente virkeligen ogsaa denne Hader baade som Menneske og Læge. Strax efter Kirkegaardens Jndvielse blev Liget jordet. En Mindetale var forud holdt i St. Peders Kirke af Hr. Pastor Holst, og efter ham fremtraadte Hr. Pastor Petersen til Herlufsholms Menigheder; begge tolkede paa lige rørende Maade den Hedengangnes Værd. Hr. Overlærer Fogtmann, ved Herlufsholm hædrede ham med en Gravsang, som af endeel af Herlufsholms Skoles Elever blev afsjungen i Kirken. Efterfølgende inderlige Mindedigt over denne fortjente Medborger vil upaatvivleligen være Skilderiets Læsere kjerkomment. Henrik Posselt. Fød den 18de November 1774. Død den 29de Novbr. 1821. Hvi aabner sig de høie, tunge Gitterporte For første Gang den Dødens Hal at vie ind Hvem bringer hist de Mænd, med Sorgens Mærker sorte, Med taust nedsænket Blik, med Vemodsgraad paa Kind Saa spørger Vandreren, og vover knapt at lytte En skræksom Ahnelse alt hæver i hans Bryst. Da nævner man hiin Ædling at som Dødens Bytte. Og Veemod qvæler Svaret i en sagte Røst. Bleg staaer den Vandrer der – tung gittrer Smertens Taare. Alt i et taget Blik – brat vender han sit Fjed. Og vakler uvilkaarlig bag den sorte Baare, At følge den med Ærefrygt til Gravens Fred. Ja, hellig er, o Jord, det Støv, som man nedlader Dybt i dit mørke Skjød - til Hvilens stille RoEn elsket Kones Fryd – sex fromme Børns Fader, Hver Lidende en Trøst - en Ven som Guld saa troe. 9 Sandhed, hæv da høit din Røst ved denne Baare, Ei Smiger tone skal i Harpens rene Klang. Et Sandheds Vidnesbyrd, det er den Veemodstaare, Som tungt ledsager rørte Hjertes stille Sang. Og den et Echo er fra Borgens gyldne Sale; Den finder Gjenlyd i hvert Suk fra Armods Vraae.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-12-18
En almeen Klage maae usminket den udtale Og vidne himmelsk om den Hedenfarnes Daad. som i fjerne Egne ham ei kjendte, Viid, alle Godes Agtelse han naaede. Lyst til at gavne i hans Hjerte brændte, Udbrede Held var alt hvad han attraaede. Hans Daad sig ikke med hans Dage endte, J næste Slægt hans Dyder ere saaede.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-12-18
En ædel Mand, hans skjønne Titel var, Dens Præg han i sit milde Aasyn bar. Et luttret Altar for den Venskabsflamme, Der brænder uforandret indtil Døden. J Livets Vexling uforstilt den samme; J Fryd og Smerte lige ufortrøden, Han virked tidt i Løn er for at bramme) Fra Livets Morgen indtil Aftenrøden. Da alt for tidlig frembrød mørke Nat Og Timeglasset standsede saa brat. En reen Begeistring lued i hans Hjerte, Til Harmoniens Tempel den ham førte. Sin Fryd at tolke, ham en Guddom lærte, J søde Toner vi det ofte hørte. Hvo mindes ei med frydbeblandet Smerte, Hvor tidt hans skjønne Strængeleeg os rørte. Hans Stræben var ei efter Guld og Glands Hans høie Løn var Musagetes Krands.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-12-18
J Sørgeslør indsvøbt, nedbøiet træder Hygaa til hans Grav – de blaae Kierminder Hun med sin stille Veemodstaare væder. Hun søger om sin Søn og ham ei finder, Da hviler hun ved Graven sig og græder; En Egekrands hun om hans Urne vinder, Og segnende til Danas Søsterfavn. De nævne med et Suk den Tabtes Navn. Henfarne Ædling. - Himlens Konst du dyrked, Det var din skjønne Jdræt at husvale. Saa mangt et brustent Livsensbaand du styrked, Saa mangen redded du fra Dødens Dvale. Som Haabets Stierne lysnede du Mørket J Armods Vraae - i Borgens gyldne Sale; Thi nævnes overalt med Tak dit Navn, Og veemodsfuld vi føle vil dit Savn. Dog, hvo har mere Ret til Sorgens høie Klage, End du, forladte Viv J faderløse Smaae, Som staae saa kummerfuld saa trøstesløs tilbage, J, som saa nær det ømme Faderhjerte laae? Dog, husk at Gud er alle Faderløses Fader, Og Enkers milde Trøst - og de Forladtes Ven, At aldrig, aldrig han en Sørgende forlader, Som i sin Nød til ham med barnlig Troe tyer hen. Hans Faderøie vaage skal ved eders Leie, Og huld hans Engle skal fra Himlen svæve ned, At følge eder troe paa alle eders Veie, Og som en Cherub staae i Mands og Faders Sted. Og naar da engang eder Aftenstjernen blinker, Naar Sielen stræber opad Hjertet banker mat: Da Mand og Fader eder til sin Himmel vinker, gjennem Gravens Og Gjensynstjernen straaler Nat H. J.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-12-18
Jndenlandske Efterretninger. Studenten Clod er ikke allene lykkeligen kommet tilbage til Fædrelandet, men man erfarer og saa, at Alt, hvad der har været fortalt om nogen vanærende Fængsling udenlands, er ham paaløiet af udenlandske Aviser.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-12-18
Hollænderierne i Holsteen er noget af det mærkværdigste i denne Provindses Landhuusholdningsvæsen. Det holsteenske Smør er noksom bekiendt i Danmark, og Aarsagen til dets Fortrinlighed ligger vel i den holsteenske JordbundsNatur og dens herlige Græsgange, men endnu mere i den omhyggelige Behandlingsmaade. Hollænderierne ere her meget gamle. Man veed ikke, om det var de i det 13de Aarhundrede indvandrede Hollændere, der gave Meierierne deres Navn, eller at de i Begyndelsen af det 16de Aarhundrede, under Christian II. indkomne Ostfrieslændere, der bosatte sig paa Amager, som ogsaa i Holsteen nedsatte sig som Hollænderie forpagtere. Men fra det 16de Aarhundredes Udgang og Begyndelsen af det næstfølgende Aarhundrede vidne gamle Jordegodsregninger om Navnets og Tingens Tilværelse. Af Godset Rantzaus Regninger fra det 16de Aarhundrede sees, at Avlingen den Gang blev dreven i det Væsentlige som nu, og Jorden afvexlende blev brugt til Kornavl og Græsning. Men til Ostlavning var den Gang endnu intet Spor. Efter en i Aaret 1774 foranstaltet Tælling havdes den Gang i Hertugdømmene 355,392 Høveder, og deriblandt 304,88 Køer. Ved den i samme Aar indtrufne Qvægsyge, der varede indtil 1781, styrtede og bleve nedslaaede i Hertugdommene 150,000 Høveder, hvilket medførte for Landet et Tab af 3 Tønder Guld, derved formindskedes Qvægets Antal betydeligen, og Hollænderierne kunde ikke ganske blive fuldtallige. Dog, efter adskillige Aars Forløb bragtes de ikke allene i deres forrige Stand, igjen, men endog til et langt større Antal. Jsær forbedrede Qvægavlen sig i Aarene halvfemsindstyve. Paa Godset Futterkamp voxte fra 1795, til 1806 Køernes og Øxnenes Tal fra 370 a 80 til 600.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-12-18
Mariboe, d. 11 Decbr. Udi den sidste Storm, er ved Stevns under Møen kantret et Skib, lastet med Brænde fra Nysted til Kjøbenhavn. forrige Uge begav en Bonde fra LungholmsGods, under Baroniet Sønderkarle, sig, tilligemed sin Karl og Dreng, udi en Baad til den saakaldte Hyllekrog, for at hente Sand. Paa Tilbageveien begyndte Stormen at rase paa det skrækkeligste. Da nu den gamle Bonde var den eneste af Mandskabet, der kunde roe, blev han tilsidst saa udmattet, at de maatte kaste Anker, hvorefter han blev saa forkjølet, at han inden kort Tid opgav sin Aand i Baaden. Den samme Skjæbne fristede ogsaa tilsidst Drengen; men Karlen, der maatte holde Søen i 3de samfulde Dage, blev endelig tilsidst reddet af nogle Menneskevenner, der vare roede ud for at stange Aal. følge høiere Approbation maa Fiskeriet i Stads gravene ved Kjøbenhavn, som en Mand her i Lolland har forpagtet, gjælde for 12 Aar. (Mariboe Av.)
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-12-18
Blandede Efterretninger. Bonapartes sidste Øieblikke. (Fortsættelse; see No. 99.)
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-12-18
En lille Pige paa omtrent 9 Aar, Datter af een af Garnisonens Sergeantere, gjorde ofte Bonaparte Selskab, og han syntes at finde meget Behag i hende. Hver Gang hun kom, bukkede han sig, for at omfavne hende. Han havde altid noget til hende indviklet i et Klæde, som oftest syltede Frugter. En Dag gav han hende et lidet Gulduhr og en Kjæde, som han selv hængte hende om Halsen med de Ord, bevar dette til Erindring om mig; derpaa tog han en Pennekniv og udstak saa godt han kunde følgende Ord paa Uhrfutteralet: "Keiseren til Julie, hans lille Veninde." Jeg har havt dette Uhr mere end en Gang i Hænderne og jeg tvivler ikke paa, at Julie og hendes Efterkommere ville bevare det som en Reliqvie. Han gav dette Barn Undervisning i Tegnekonsten, udkastede for hende Conturer af Bjergene, saaledes som han kunde see dem i en Afstand, og alle Slags burleske Gjenstande for at fornøie hende. Naar hun gik bort, saa var han i nogle Øieblikke i ondt Lune. Jmidlertid besad hun dog ingen fortrinligere Egenskaber end Andre; hun udviste mindre Forstand end Børn pleie at besidde paa hendes Alder og var intet mindre end smuk. - Bonaparte syntes ikke at have Lyst til at studere. De Aviser, man bragte ham, læste han med stor Opmærksomhed; men man har seet ham blade hele Timer i Chambauds Dictionaire.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-12-18
De mange Citationer, som Johnsons Dictionaire indeholder, kunne vel være af nogen Jnterresse; men Chambauds Værk har ikke denne gode Egenskab, og jeg formoder at Bonaparte, naar han bladede om i denne tørre Bog, gandske overlod sig til sine egne Betragtninger, ligesom En, der er dømt til Døden, naar man bringer ham paa Schafottet, hefter Øinene paa en Bønnebog, hvori han sandsynligviis ikke formaaer at læse noget.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-12-18
Den 2den April fik Bonaparte første Gang Mindelsen om det Farlige i sin Forfatning. Han stod den Dag tidligen op og spadserede i en Planteskole nær ved Kjøkkenet. Man lagde Mærke til, at han satte sig ned paa en Græsplads. Montholon gik til ham og spurgte ham om han var upasselig? Jog føler, svarede han, at jeg ikke befinder mig vel og har Smerter i Maven; de ere Dødens Forløbere og høre til de hemmelige Paamindelser, som vi ere alle nødsagede til at lægge Mærke til."
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-12-18
J Prof. Niemanns vaterlandische Unterrichte, 4 St. 1820, vises de skadelige Følger, som Skovenes Udryddelse og den efterladne Plantning i de danske Stater drager efter sig.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-12-18
Nogle Uger førend den yndede engelske Digter Keat nyligen døde i Rom i en blomstrende Alder, talte en Ven med ham om en Jndskrift, der kunde forevige hans Minde. Han vilde intet vide af et saadant Forslag, og sagde, at naar man endeligen vilde sætte ham en Gravskrift, saa skulde det være: "Her ligger Legemet af et Menneske, hvis Navn var skrevet i Vand.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-12-18
Kjøbenhavns Børs, d. 18 December. Cours. Hamb. 2 M. 246, a vista 249. Spec. 250. - Specier solgtes til 15 Rbmk. Oblig. (med Renter fra 11 Dec. 1821) 72 a 72 1/2. Nationalbank-Obligationer (af Laanet den 4 Febr. f. A.) 93 1/2 a 94 Rbdlr. r. S. (uden Renter) eller 117 1/2 a 118 Rbdlr. Sedler pr. 100 Rbdlr. r. S. Norske Rigsbanksedler 123. Svenske Sedler 68 s. Disconto 6 pC.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-12-18
Bekjendtgjørelse. De, som maatte have Bidrag til Skilderiet og Breve til sammes Udgiver at aflevere, ombedes behageligst at henvende sig dermed til Hr. Bogtrykker Höecke, i store Helliggeiststrædet No. 144. Kjøbenhavn. Trykt hos J. H. Höecke.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-12-22
Nyeste Skilderie, øbenhavn. og 8000000 Attende Aargang. No. 102. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 22 December 1821.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-12-22
Den danske Skueplads. (Fortsættelse; see forr. No.)
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-12-22
Efterat Skuespilhuset paa Amalienborg var afbrændt, lod Kong Christian den Femte lægge Grunden til et nyt Operahuus, men hans Død (1699) standsede Bygningen. Vi indtræde nu i et Aarhundrede, hvor man mindre samler i Mørke end i de to foregaaende, nemlig det attende. Der er ingen Tvivl om, at Kong Frederik den Fjerde paa sin Udenlandsreise vandt Smag for Skuespil, thi han lod snart et fransk Skuespillerselskab komme herind, som han selv lønnede, og som opførte franske Skuespil paa Slottet. Bestyrelsen overdrog Monarken til en vis Montaiau, der roses som en fortrinlig Skuespiller i Characteerroller, og som stod i stor Yndest hos Kongen. Han var en Mand af høi Byrd, god Opdragelse og fiin Forstand. Hver Gang Kongen havde fundet Behag i hans Spil, sendte han Bud efter ham, og lod ham, som et særdeles Naadesbeviis, ved Aftensmaaltidet staae bag Stolen, for at opvarte. - Men det var en høist ugunstig Tidspunkt, hvori dette Selskab kom til Kjøbenhavn.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-12-22
Den med Sverrig under den erobringssyge Carl den Tolvte udbrudte Krig, gav de fleste Menneskeer andet at tænke paa, og der opførtes nu kun ved Hoffester og naar Kongen var hjemme, Skuespil paa Slottet. Fredens Tilbagevendelse 1720 havde den modsatte Virkning, man skulde ventet, thi Kongen gav de franske Skuespillere Afskeed, og Montaigu var den eneste af dem, som han forundte en Pension. Men dette skeete sandsynligviis nok meest af Besparelse, som Statsoeconomien, efter en længe ført bekostelig Krig, gjorde nødvendig; thi da endnu samme Aar en vis Etienne Capion ansøgte om Tilladelse, for egen Regning at lade opføre Skuespil, fik han strax Privilegium derpaa d. 17 Mais. A. Man veed ikke med Vished, i hvilket Sprog disse Skuespil bleve givne. Paa den ene Side synes det rimeligt, at det var Fransk, thi deels hedder det i Capionsunder 12 Mai 1721 fornyede Privilegium, "at han med stor Umage og Bekostning fra fremmede Steder haver ladet hidkomme beqvemme og dygtige Komedianter, men paa den anden Side er det igjen ubegribeligt, hvorledes det kan hedde i Privilegiet, at de Personer, han forskriver, skulde være saadanne, som med deres Spil meenige Mand kan fornøie." Forstod den danske menig Mand Fransk i Frederik den Fjerdes Tid, Sagen i sig selv er imidlertid af saa meget mindre Vigtighed, som dette Theater for privat Regning kun har havt en meget kort Tilværelse, og mueligen aldeles ikke kom ret istand. Næsten skulde man formode, at Capions Theater befattede sig med alle Slags offentlige Forestillinger, thi i hans sidste Privilegium hedder det: "at da der er skeet ham stor Jndpas og Fornærmelse, i det, at adskillige andre skal være tilladt Komedier, Liniedansere, Marionetter og deslige videre at holde, da han dog med stor Umage og Bekostning fra fremmede Steder haver ladet hidkomme beqvemme og dygtige Komedianter &c., saa bevilges og tillades ham, at ingen af forberørte eller deslige Personer maa eller skal efterdags nyde Frihed tilat bruge deres Excersicer, undtagen de allene, som af ham blive antagne &c., hvorimod han skal være forpligtet at holde saadanne Personer, som med deres Komedier og Spil for en billig Betaling kan fornøje alle og enhver. - De sidste Udtryk kunde ikke have været brugte, dersom Capion blot vilde give franske Skuespil.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-12-22
Det danske Folks Nationalitet maatte under en saa alvorlig ført Krig, og under en saa dansksindet Konge som Frederik den Fjerde, naturligviis meget opflammes. Nationen kunde derfor ikke andet end vinde Smag for nationale Skuespil, og disse kom virkeligen ogsaa istand 1722, altsaa netop for 100 Aar siden, da de franske ikke mere syntes at ville trives hertillands. midlertid var dog Entrepreneuren for det danske Skuespil en Udlænding, den forhen nævnte Montain, der, som Enkemand, nu havde giftet sig med et dansk Fruentimmer, og nok ønskede sig en bedre Jndtægt, end den Pension, Kongen havde forundt ham. Hans Selskab bestod især af hans Kone, en Dem. Coffre (maaskee en Datter af den navnkundige Maler Coffre), Mad. Lerke, Mad. Hjort, Hr. Ulsøn, Dhrr. Philoe, Wegner, Schow, Rammel, Lindorf, Gram, Høberg, Hald, Schumacher, og Hammer. - Men det var ikke nok, at man havde Skuespillere og Skuespillerinder til at udføre nationale Skuespil, da Stykkerne selv manglede. Det var altsaa den danske Skuepladses gode Genius, der netop paa den Tid lod fremstaae en Digter, forhen uden Lige, og hidtil uopnaaet – den udødelige Holberg. Han var den Gang i sin kraftfuldeste Alder 36 Aar. Anledningen hertil fortæller Holberg selv i sin Levnetsbeskrivelse. Det var nemlig faldet Nogle ind, efter andre Nationers Exempel, her at indføre Skuespil i Modersmaalet, og da man, saavel efter Peer Paars, som de paafølgende Satirer, forestillede sig, at han maatte kunne skrive ret morsomme Comoedier, saa lod han sig bevæge af de idelige Anmodninger fra sine Venner, ja endog Folk af første Rang, til at vende tilbage til det Arbeid, han nys havde opgivet. Hvad der især laae ham paa Hjerte, var at fremstille i sine Comoedier, Feil, som vare uberørte af andre Lystspildigtere, og vor Nation egne. Først læste han disse Stykker for sine Venner, og da han saae, at man bestandig overhængte ham derfor, blev han bange, man skulde faae Afskrift at føre dem op efter, og gav selv Skuespilselskabet de fem første. Da den politiske Kandestøber opførtes 1722, saa maa man af disse Yttringer formode, at der allerede opførtes førend den Tid danske Skuespil i Kjøbenhavn. (Fortsættes.)