Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1835-12-29
(I Udgiverens Fraværelse redigeret af Ove Thomsen.) AarsaAnens Høistærede Hr. Vicekonsul Th. Ch. Grut! lindst havde jeg ventet at vorde beæret med en public Skrivelse fra D. V., som den, der læstes i Fyens Stifts Adresse-Avis No. 204, Side 816. Saasom jeg deraf maa antage, at Vi Begge ere Venner af "Offentligheden, saa tillade De, at jeg igjen besvarer samme publie, da jeg ligesaa nødigt vil udsætte mig for Skinnet af en Usandhed, som det kan være Dem magtpaaliggende, at fralægge Dem Skinnet af en "Beskyldning."Men forinden jeg gaaer videre, vil det være nødvendigt, at tilbagekalde i Deres ærede Erindring, Hr. Konsul, hvad der i afvigte Februar Maaned passerede imellem Os. Af trende Opfordringer til at affatte og uden Ophold lade cirkulere til Underskrift i Odense en Forestilling til Kongen i lignende Udtryk som den kjøbenhavnske, der kunde passe for Odense, men hvorom intet maatte indrykkes i Aviserne, var Deres den første, og blev af mig øieblikkelig saaledes besvaret: Odense d. 19 Februar 1835. Høistærede Hr. Konsul Grut! Forbindligst Tak for Meddelelsen af medfølgende Brev og Petition, 77) Saavel min Stilling som mine politiske Grundsætninger tillade mig ei at virke for samme. Uden at udvikle disse, hvilket her vilde blive for vidtløftigt, anfører jeg blot, at det ermin faste urokkelige Overbeviisning (enhver anden ubeskaaret) at nærværende Øieblik, da Monarken af egen fri Drift har skiænket Landet en ny Jnstitution, hvis Hensigt er at slynge fastere *) Saaledes tænke Offentlighedens Venner, *) Begge Deele skulde nemlig strax remitteres. Baand imellem Regjering og Folk, vilde være det mindst passende til at sætte sig i nogensomhelst Opposition til den første, hvorved gjensidig Tillid let svækkes og de attraaede Frugter kunne befrygtes at gaae spildte. "Med sand Agtelse. Deres Ærbødigste S. Hempel."Med disse Jndledningsord for Øine gaae Vi nu over til at betragte, med hvilken Ret De har troet at burde fralægge, Dem et Skin af Beskyldning, fra min Side i Følgebladet til denne Avis No. 201. Som Den, der nu atter interesserede Dem for at indføre Petitionsaanden i Provindserne, maatte De vist nok ansee det for overflødigt, at søge min Medvirkning. Jeg skulde altsaa ganske tiltræde og bekræfte Deres Erklæring, hvis ikke Forholdene, som strax skal oplyses, afgave nogen Grund til dette Dem saa omfindtlige Skin, Af Dem selv kunde jeg ikke vente mit Navn brugt, som Motiv og Opmuntring til at faae Underskrifter, og troer det, efter Deres Erklæring, ei heller; men hvad jeg heller ikke havde ventet var, at De brugte nogen Anden, der stod i en nærmere Forbindelse med mig, dertil. Nok for mig, naar Lotivet er brugt og det kan jeg bevise. Overalt skulde det da ikke være saa feillagtigt at slutte, at Mænd, der forene sig til et fælleds Foretagende, handle for fælleds Regning, og maae, Een for Alle og Alle for Een, svare for deres Handlinger mod min Villie nødsages jeg her til at trække en tredie Person ind i Sagen. Som bekjendt, er Hr. Ove Thomsen for Tiden i mit Brød og staaer i min Fraværelse som min Stedfortræder hvad Avis=Redaktionen be angaaer, og et paalideligeret Vidnesbyrd kan jeg derfor i dette Tilfælde ikke paaberaabe mig. Uagtet mine Grundsætninger i det omhandlede Tilfælde ogsaa vare og maatte være ham fuldkommen bekjendte, overraskedes jeg med den første Underretning i et Brev fra ham af 25 f. M., hvori blandt andet forekommer følgende Yttringer: Ønsket og Stænderforhandlingernes Offentlighed er her saa deelt, Overbeviisningen om, at De, gode Hr. Cancellieraad, selv Publicist og saa ofte Offentlighedens Talsmand, varmt vil hunderstøtte det, saa almindelig, at det af Consul Grut fremsatte "Andragende om, ogsaa herfra at indgive en Petition til Stænderne desangaaende har fundet levende Gienklang hos de respecetableste Jndvaanere &c. "Grut gaaer selvanden om med Petitionen, og da jeg blev anmodet om *), ogsaa en Dag at understøtte ham der, valgte jeg min Fridag, Tirsdag. Paa denne Dag fik den omtrent 60 Underskrifter iblandt de respectableste Jndvaanere. . . . . . For Embedsmænd har den ikke været presenteret. Jeg har troet, at glæde Hr. Cancellieraaden *) ved, saa hurtigt skee kunde, at meddele Dem paalidelig Underretning om det Skete o. s. v. Og tør jeg nu spørge, om jeg ikke var berettiget at holde Dem Hr. Konsul, om ogsaa indirekte, for Medvirkende i at samle Underskrifter i mit Navn og under Foregivende af det af mig som usandfærdigt gjendrevne Rygte, om ikke et lille bitte Skin synes at falde paa Dem, naar De anmoder Den, som i min Fraværelse træder i mit Sted, til at foretage et Skridt, hvorom jeg baade var aldeles uvidende og hvortil baade De og han vidste, jeg aldrig vilde give mit Samtykke. Skulde han, som jeg ikke bør formode, have givet en urigtig Beretning, da bliver det en Sag imellem ) mærk vel. Dem og ham. At Motivet: "at det vilde være mig behageligt at underskrive, er brugt, har jeg, som sagt, troværdige Beviser for, dem jeg forbeholder mig ved en anden Leilighed at fremlægge. Og hermed Level! Deres Roeskilde, Juledag 1835. S. Hempel. P. S. Skulde D. V. tilskrive de gode Venner i Kjøbenhavnsposten" og Fædrelandet, da behag at oversende dem min Caksigelse for deres Onos ege!" det er udlagt: "Ja Vi skal lære ham." Selv har jeg for Øieblikket ikke Leilighed dertil. De har sikkert med Fornøielse seet, hvorledes den Ene ynkes overden gamle Mand, medens den Anden erklærer mig uværdig til min Post som Deputeret, ja, hvis det kun stod til ham, gjerne afsatte mig strax. Hils dem tillige fra mig, at jeg fremdeles skal sætte en Ære i, at fortjene, Fædrelandets (NB. det Kjøbenhavnske!) gode Mening - thi hvi tage det for Spot? om min Ærlighed," og - hvorfor ikke tale uden Omsvøb? - ved Leilighed vise, at jeg hylder Offentligheden i den Grad, at jeg ei allene agter ethvert Bidrag, sigtende til at oplyse Folket, rette Mangler og afskaffe Misbrug; men heller ikke nogensinde skal lægge Dølgsmaal paa nok saa slangebugtede Forsøg af kaad Frækhed og Træskhed til at undergrave Regjeringens Agtelse, eller tænde Misnøiens og Utilfredshedens Guist i den danske Undersaats Bryst, som maatte naae til min Kundskab. Dette er, efter mit Begreb om Ærlighed, kun en Borgerpligt, Man skylder Gud, Konge og Fødeland. Dee den, som af Frygt eller andre usle Hensyn forstummer, eller, for at skaane sit eget Jeg, ikke tør blotte eget Bryst imod selv de giftigste Pile, naar det gjelder om, at bevare Folk og Land for en Jndpodning af fordærvelige Principer! D. S.