Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1768-12-30
Man havde den Sædvane i Babylon, at man ved Enden af hver 5te Aar gjorde de Borgere offentlige bekiendte, som havde udøvet de ædelmodigste Gierninger. De Store ved Hoffet og Magi vare Dommere i den ne Sag. Den fornemmeste Satrape, som var betroet Stadens Velgaaende, fortalte de fortreffelige Gierninger, som var foregaaet under hans Regiering. Derpaa blev Stemmerne givet, og endelig fældede Kongen Dommen. Folk kom fra alle Hiørner og Stæder for at ansee denne Herlighed. Den, som var Overvinder, fik af Monarkens Haand, Edel et Guldbægere besat med endeel steene, hvorved tillige Kongen talede til ham med disse Ord, Tager denne Belønning for Eders Ædelmodig, hed an. Kunne Guderne ikkun give mig flere slige Undersaattere, som lignede eder. Engang da denne mærkværdige Dag var igien frembrækket, lod Kongen sig tilsyne paa sin Throne, omgivet af sine Store, Magis, og af alle Folkes Gesandter, som var ankommen til at see dette Spil, hvor man ikke var kommen, for at ansee den Ære ved Hestes hastige Løb eller Legemets Styrke, men allene ved den blotte Dyd. Den første. Satrave raabte ud med høy Røst de Gierninger, som kunde bringe den, som havde udøvet dem den høyeste Priis tilbeye. Først fremstillede han en Dommere, ved hvis Forseelse en Borger havde tabt en anseelig Proces. Omendskiønt den Forseelse var ikke af den Beskaffenhed at man kunde trække ham til at forsvare sig, saa havde han dog givet Borgeren alt sit Gods, hvilket udgjorde ligesaa meget, som det han havde forloren. Derpaa bragte han et ungt Menneske frem, som havde været forelsket i et ungt Fruentimmer i høyeste Grad, som han vilde ægte, men uagtet hans hæftige Passion, overlod hende til en af hans Venner, som af Kierlighed til hende stod i Begreb med at opgive sin Aand, og derhos udbetalte han Brude-Skat for hende. Endelig fremkom en Soldat, som i den Hyrkaniske Krig endnu havde aflagt et langt større Exempel paa en ganske ugemeen Ædelmodighed. De fiendlige Soldater havde berøvet ham sin Kiæreste; til samme Tiid, da han vilde forsvare hende, fik han Efterretning, at andre Hyrkaner havde bortført hans Moder. Han forlod sin Kiæreste med Graad, løb hvad han kunde for at frelse sin Moder, og vente derpaa tilbage til sin Kiæreste, som i Øyeblikket, døde. Han vilde taget Livet af sig selv, men hans Moder stillede ham for, at hun ikke kunde vente sig Hielp af nogen uden af ham, og han havde det Hierte at overleve sin Kiæreste. Dommerne var indtaget for Soldaten; Men Kongen tog her Ordet, han sagde: saavel hans, som alle de andres Gierninger ere berømmelige, men jeg forundrer mig ikke i ringeste Maade derover. Min Minister og FavoritCoreb var for nogle Dage siden falden. i Unaade hos mig. Jeg beklagede mig særdeles hæftig over ham, og alle Hofmænd forsikrede mig, at jeg var alt forlæmfældig, og der var intet Menneske sortere end Coreb. Jeg spurgte Zadighvad han tænkte derom, og han understod sig at tale godt om hannem, Jeg tilstaaer, at i vores Historier er funden Exempler, at Folk har maattet betale Forseelser med deres Formue at en har afstaaet sin Kiæreste, og en anden har foretrukket sin Moder sin Elskeligste. Men det haver man endnu aldrig fundet, at en Hofmand har talet. fordeelagtigt for en falden Minister hos hans Herre, som endnu dertil var bragt, udi yderste Vrede imod ham. Jeg bil, at enhver af dem, hvis ædelmodige Gierninger er nu bleven bekiendtgjort, skal gives Tive Tusinde Stykker Guld, men Zadig skal beholde Bægeret. Allernaadigste Konge! sagde denne: Det er Eders Majestæt allene, som fortiener Bægeret. Dem er det, som haber udøvet de uhørlige Gierninger: thi omendskiønt De er en Konge, saa er De dog ikke bleven fortørnet over Deres Slave, da han dristede sig til at sige Dem imod i Deres Vrede. Man faldt i Forundring saavel over Kongen, som over Zadig. Dommeren, som havde bortgivet alt sit Gods, Liebhaberen, som havde giftet sin Kiærste bort til sin Ven, Soldaten, som havde opofret sin Elskeligstes Velfærd for sin Moder, skiænkede Monarken deres Gave, ogsaa det, at deres Navn blev i udskreven i de Ædelmodiges Bog. Zadigbekom Bægeret, og Kongen forhvervede sig den Berømmelse af en stor Fyrste. Canket paa den sidste Dai Aaret. O: stands min Siæl et lidet her, Du ofte dog saa vidt omvanker, Hvoraf du liden Nytte sanker, Men mange Sinds Bekymringer, Stands ved det Aar, som endes nu, Den Tiid, som var og blir ey meere; Besind Guds Naade og Omhu, Som vilde dig alt Got beskiære.