Viborger Samler, 1782-06-03
Mandagen den 3 Junii Hove Efterretning om Lapland. Dunde nogen Deel af Jorden agtes for ringe forde øvrige Verdens Beboeres Undersøgelser, ville det maaskee være denne, og dog kan den, i Henseende til mange Særegenheder, meget billigen fordre vores Opmærksomhed. Lapland er 480 Mile i Længden, og næsten af samme Brede; men Jndvaanernes Tal er saa ringe, at den mindst befolkede Provintset andet dyrket Land indbefatter en større Mængde Mennesker end denne vidtløftige nordlige Strækning. Det er ikke meget at undre over, at andre Folkeslag blive kun lidet fristede til at skikke Nyboere til et Land, der tildeels ligger paa hiin Side Nordpolen; og som ikke frembriger anden Slags Næring for sine Jndvaanere end nogen Fisk og visse vilde Dyr; hvis Ørkener aldrig gave Gienlyd af Nattergalens Slag eller Lerkens Triller, og hvor, i Stedet for en behagelig Afvexling af frugtbare Høie og blomstrende Enge, knap vines andet end fremragende Klipper skiulte med evig Snee, og Moradser hist og her frembrinde en krybende Birk, der visner længe førend den naaer den Vext, den i andre mildere Himmelegne kunde erlange. Hertil kan man endnu føie, at Natten i de nordligste Deele af Landet næsten uden Afladelse hersker i en vis Aarsens Tid, og at, lad være Dagen her efter Martii Maaned begynde at blive længere end i de Lande, der ligge paa denne Side af Nord=Polen, saa har dog Solen ikke Kraft nok til at frembringe et almindeligt Foraar i disse frosne Egne. Thi der ere Bierg=Strekninger, hvor man, naar Solen endogsaa lader sig see ti Timer over Horizonten, dog kiører i Slæde over Søer og Floder, der ere frosne lige til Bunden, og som ofte i mange Aar efter hinanden ikke optøes. Endelig frembringer den stærkeste Sommerheede i andre Egne adskillige Slags Myg eller Insekter, hvoraf den følgende Sværm er meere besværlig end den foregaaende, og hvis Antal er saa uhyre, at de ofte betage So Solens Skin og foraarsage Mørke ved høi lys Dag. Det første, der fremstiller sig for Øiet, naar man kommer ind i Lapland, er en umaadelig stor Hede bedekket med Mos. Da denne Mos er den almindelige Føde for Rensdyret, der udgiør næsten Lappens eeneste Fæ mond, saa maa disse Heder være til særdeles Nytte. Der gives dog ogsaa nogle Steder, i sær i Dalene og paa Breddene af Søer og Floder, hvor der voxe Gran, Fyr, Birk, Enebærtræer, Elle= og Piletræer, saa at Jndbyggerne paa disse Kanter slet ikke havde nødig, at leve under aaben Himmel, og plages af Kulden, dersom de kuns ville føre dem Brændet til Nytte, som Naturen anviser dem. Ligeledes treffes en Mængde Engbund, der er tilstrækkelig nok til Græsning for de Svenske Nybyggeres Qvæg; og det er meget rimeligt, at mange Moradser kunde ved Udtøring blive til pløi bar Land. Lapland frembringer desuden adskillige Slags Bær, som Jndvaanerne veed med Fordeel at benytte sig af, omendskiøndt disse næsten ikke ere bekiendte andensteds end i de nordlige Lande. FyrreSkovne ere ogsaa Lapperne og Jndvaanerne af VestBothnien langt nyttigere end de beste Frugthauger i de lykkeligste Egne. Thi Barken af disse Træer bliver brugt til Brød, og hvor slet end samme maa synes at være, saa bevarer det dog Legemerne i sin fulde Styrke. Man seer ellers her Bierge af umaadelig Høide og det fæleste Udseende; men de synes at være satte der som Værn imod Vindenes Raserie, der i dette Land er saa heftig, at den ville omstyrte Naturen i sit første Chaos. Hvad Hvad det Sagn ellers angaaer, at Skyerne sommetider bortviister Folk og Fæe fra disse Høider, det er blot alene en Fabel.