Corsaren, 1842-01-14
(Efterfølgende Artikel kommer rigtignok noget sildig; men det haabes undskyldt af den Grund, at der i forrige Nr. ikke var Plads.) Professor Schouw, hans Ikke-Valg. og hans projecterede Valg. (Skrevet med stadigt Hensyn til den Mulighed, at Stænderinstitutionen kunde have Betydning for Friheden.) Skulle vi lade være at gjøre Nar af hinanden? Skulle vi ophøre med at drive Abespil med hinanden? Skulle vi være enige om at antage, at Professor Schouw er bleven forbigaaet ved Udnævnelsen af kongelige Stænderdeputerede, ikke for Videnskabernes Skyld, men fordi han i Stænderne. taler og virker for Opnaaelsen af friere Statsformer end dem, Regjeringen er tilbøielig til at indrømme? Vi ere enige herom, vi vide det. Jntet Menneske i Danmark har, saavidt os bekjendt, næret eller yttret en anden Mening, med Undtagelse af: "Dagen", Blok Tøxen og Regimentstambouren ved 4de Livregiment. Hvorledes sidstnævnte kom til at have en saadan Mening, er os ubegribeligt, da han ellers er et ret fornuftigt Menneske. Lige hertil ere vi altsaa enige med den hele civiliserede Verden; men nu indtræder der vistnok en lille Uenighed. Vi ansee det her omtalte Factum for at være aldeles i sin Orden, jal vi troe, at man bor glæde sig derover, at man bør raabe Hurrah for det - Hurrah! Naa! Hvorfor raabe J ikke Hurrah med? Ellers tage J dog det ikke saa nøie med et saadant Raab, om J ogsaa havde Lyst til istedetfor at tie ganske stille og see vrede og mugne ud. J kunne jo lade, som om J vare i Theatret, og som om "Corfaren" var en Mand i rød Hofkjole og Ordener paa Brystet, der reiste sig og svingede med Hænderne og raabte: "Længe level. .. Hurrah!" Saa gaaer det saa nydeligt. Men J ville alligevel ikke? J ville uagtet alle Opfordringer ikke raabe Hurrah for Profesfor Schouws Tilsidesættelse? -Det kommer nok deraf, at J troe, at det er vort Spog, og det er dog vort ramme Alvor. Kunne J da ikke indsee, at Regjeringen ved denne Leilighed har viist, at den betragter Eder som voxne Mennesker, der maae sørge for sig selv? At den anseer den Tid for at være forbi, da det stod saa slet til med Eder, at en Konge, Repræsentanten for den Magt, der ifølge sin Natur altid maa være Friheden modsat, fordi Frihedens Udvidelse er dens Jndstrænkning - at Repræsentanten for denne Magt, sige vi, saae sig nødsaget og forpligtet til, selv at vække Almeenaand og Frihedssind hos Eder? At den anseer den Tid for at være forsvunden, da den maatte sørge baade for sig selv og for Eder, baade vælge Repræsentanter for sin og for Eders Jnteresse? Man maa, i Sandhed! være blind for Friheden, for ikke at see, folesløs for Friheden, for ikke at glædes over, at en absolutistisk Regjering anerkjender hos det absolutistisk beherskede Folk antirabsolutistiske Onsker, samt Lovligheden af disse Onskers Kamp mod dens egne; at den i Bevidstheden om, at en saadan Kamp skal gjennemføres, samler sine Kjæmperes Rækker, efter at den har overladt til Folket at samle og ordne fine. Naar et Folk jamrer og klager ved en saadan Adfærd, da er det kun et Tegn paa, at det saa længe har været behandlet som Barn, at det ikke kan finde sig i at blive behandlet som voxent Menneske; at det i alt Fald gjerne vilde forene begge Alderes Behageligheder: baade have Die paa Moders Skjød. og være fri for Riset og være sin egen Herre. Naar det imidlertid mærker, at disse Ting ikke kunne forenes, naar det staaer paa den frygtelige Korsvei og skal vælges mellem: Sin Manddomskraft, sin Barndoms Die, saa er der vel ikke megen Tvivl om at det vil bryde sig Pokker om Patten og istedetfor slaae sig til den forrige Viin eller, hvis det ikke har Raad dertil, til det stærke Øl. Frisk da! Glassene fyldte. Hurrah! En Skaal for Kampen, for den tilstundende Kamp! Ja, det skal blive en Kamp, ret saadan en alvorlig Kamp, som de gamle Nordboere vilde have ført. - Vaabnene ere Valgfrihed og Trykkefrihed (sidstnævnte har tidligere været en skarp, tveægget Daggert; nu har man brudt Klingen af; men det gjør Jntet: vi slaaes med Skjæftet), og bliver Slaget, man slaaer med dem, end ikke blodigt, saa kan det blive lige seirrigt, jal det kan bringe lige saa megen Velsignelse, som om 200,000 Mennesker vare blevne slagtede derved. Regjeringen kan benytte sine Vaaben ligge saa vel som Folket sine: den kan sende nok saa mange servile Amtmænd, stive Grever og nybagte Baroner i Stænderne, den kan anlægge nok saa mange Trykkefrihedssager - den lade blot ogsaa os beholde vore Vaaben: Ret til at sende vore egne Udvalgte til at føre Ordet imod dens, Ret til, at upartiske Domstole komme til at afgjøre, hvorvidt de anlagte Sager vare lovlige eller ei. Den kan lade være at vælge Professor Schouw, men lade os beholde Retten til selv at vælge ham. Og det har Regjeringen idet mindste hidindtil ikke prøvet paa at hindre os i, og derfor er der ingen Grund til dyb Bedrøvelse eller "smertelig Uvillie"; men der er Grund til at sige. Vi skulle være selvstændige? Vel - vi ville være selvstændige. Der skal kjæmpes? Vel - vi ville kjæmpe. Det var altsaa om Professor Schouws JkkeValg, som ikke var saa sørgeligt endda; nu vende vi den bedroveligere Side af Billedet ude hans projecterede Valg. Ak, ja! Eengang foretager Regjeringen en Handling, hvorved de betænksomme alvorlige Mænd, der hvert andet Aar i Galla-Dragt indfinde sig en Formiddag til Cour hos Friheden, troe at burde ryste paa Hovedet, og eengang ryste de betænksomme, alvorlige Mænd paa Hovedet, og - saa hjælper det ikke noget, at de ryste paa Hovedet. Sagen var den, at de, som sagt, rystede paa Hovedet over, at Regjeringen havde udelukket Professor Schouw fra Stænderne, og det gik saa vidt, at de besluttede, at han dog skulde derind. En saadan Beslutning kaldes et Skridt, og et Skridt af den Art siges at henhøre til den negative Opposition (ligesom Jndbydelsen til at holde Maigilde o. desl), og den negative Opposition er særdeles gavnlig og hensigtsmæssig - naar man ikke vil anvende den positive. Folket her i Landet er ogsaa vant til at betragte den negative Opposition med megen Respect, og den har derfor stor Betydning og Værdi (hvilket overhovedet er Tilfældet med alle Varer, hvoraf der kun er et ganske lidet Udvalg paa Markedet). Medens saaledes vi Andre, vi posttive Opponenter, der opponere hver Dag eller hver Uge eller tre Gange om Ugen, ligesom Leiligheden falder, og næsten opponere os hæse, knap kunne faae en Hund til at gjøe af os (med Undtagelse af, at man engang imellem beslaglægger og actionerer os) saa behøve blot Claussen og Tutein at komme sammen og rynke Øienbrynene lidt, medens de tale om Regjeringen, saa reiser hele Publicum sig paa Tæerne, spidser Øren, og man spørger hinanden med ivrig, dæmpet Stemme: "Hvad var det, de sagde?" - Ah, Du negative Opposition! Vi beundre Dig. J Sandhed! Vare vi ikke den posttive Opposition, vilde vi være den negative. Nok sagt: disse betænksomme Mænd gjorde altsaa det omtalte, Skridt', og det skulde man vel troe, var betænksomt og besindigt nok, men nei! Ligesom vi i Danmark have en Underret, en Overret og en Høiesteret, saaledes have vi ogsaa en Under-Befindighed, nemlig den nationale, den ægte danske Besindighed, en Over-Befindighed (hvorpaa hine Mænd have givet Exempel) og en HøiesteBesindighed, hvilken for Exempel Prof. Schouw har. Han fandt det betænkeligt, som de Andre ikke havde fundet betænkeligt (!), og han bad dem holde inde, og de holdt inde, den opløftede Fod sank igjen ned - Skridtet var ikke gjort. Prof. Schouw er en brav Mand, en grundredelig Mand, en frisindet Mand - Gud velsigne ham derfor - men han er høist-befindig, og denne Dyd er undertiden en Ulykke for Friheden. De for Frihedens Sag gunstige Øieblikke flyve forbi i stor Fart, og, naar man vil gribe dem, maa man undertiden springe ud af Sengen midt om Natten og i en Fart løbe ud paa Gaden og standse den. Nen hvad skal man gjøre, naar Manden, der skal gribe Dieblikket, ikke vil gaae i Slobrok og Tofler, men partout vil have Beenklæder, Kjole, Vest og Halsbind paa og Parryk med, for Ex. for at være beredt paa, at Øieblikket skulde være en Dame, der tog det negligerede Toilette ilde op. Øieblikket er imidlertid borte, og det kan vare lang Tid, inden det kommer igjen. Det er vel sandt: Besindigheden seirer tilsidst: Ved Hjælp af Prof. Schouw og hans Descendenter kunne vi ganske sikkert faae Frihed her om 2 a 3 Millioner Aar; men selv om alle vi Nulevende ved et Tilfælde ikke ere døde og begravede inden den Tid, saa er dog Friheden selv bleven nogel tilaars, er ogsaa bleven lidt for rolig og tam og besindig, og vi vilde jo have den unge, livsfriske, stærke Frihed, med Landse i Haand og Vandser paa, og vi vilde favnes af hende, selv om Nogle af os skulde trykkes ihjel i det første Favntag. Men - det er det Samme, vi ville gjøre en Dyd af Nødvendigheden, vi ville være taalmodige. Vi ville vente de Par Millioner Aar.