Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1782-08-30
fra Sørgehusets underdanige Tiener Odense den 29de August 1782. Paa Livet hold kun nøie Vagt! Døe, bliver dog den gamle Pagt, Om du og Blod end vilde græde. a 546 R. R. Ei Byrd, ei Rigdom, Fromhed, Raad Dig frelser; men i Dødens Baad, Naar Herren vinker, du maa træde. Vel Herrens Almagts første Bliv! Tilkiendegav et evigt Liv; Men at, sig Bladet hastig vendte. For Livet kom retfærdig Død, Saa den som var til Himlen fød For Dødens Lee sit Liv nu endte. Saaledes maatte du og døe O Sallige! og denne Søe Du maatte friste, fælles Skiebne, Er nogen frie, jeg meener nei Enhver maa gaae al Jordens Vei, Skiønt han sig derimod vil væbne. Er Mennesket da uden Haab? Nei, Dødens saa retfærdig Raab, De Troende kan ikke skade, Dem Herrens Almagts første Bliv Forvisset om et evigt Liv Til Døden ei kan overlade. I Døden altsaa intet tabt Naar han, som haver alting skabt, Det Tab ved Døden saa opretter, At han udkaarer til sin Brud, Dem som til Enden holder ud, Som Tro og Haab til hannem sætter. J Troen du og Seier vandt For Jorden du en Himmel fandt Da du gik ud af jordisk Hytte, Du døde hen i Guds Søns Tro, Du vandt ved Døden Himlens Ro. For Verdens Uro, hvilket Bytte, Ar 547 R. R. Vel sandt, dig Lodden falden var Paa liflig Sted, for hvem Gud skar Selv Brødet, Kongens vare Naade Ved Tegn udmærkede og dig, *) Saa at det faaes tydelig At jordisk Liv var til din Baade; Men nu du har et bedre Sted, Som ei af jordisk Sorrig veed, J Himlens evigvarig Rige, Der lønnes din saa ægte Dyd, Af Gud, som deeler varig Fryd, Med de udvalgte Venner lige. Til Lykke med den Seiers Krands, Som ei begriber vores Sands, Som lever her endnu i Striden. Jmidlertid vi seer derhen, Vi der maa finde dig vor Ven, Naar vi ved Enden vexler Tiden. 1) Som Frøken af Wemmeltofte adelige Frøkenkloster, har hun den af Prindsesse Sophie først stiftede, og siden af EnkeDronningen fornyede Orden. Historisk. Ludvig den 14de, som engang havde ladet Staden, Algier beskyde, befalede Marqvis Dugnesne, anden Gang at lægge sig for den, og ved en heftig Bombardering straf. se disse stolte Barbarers Overmod. Da det nu var disse Søerøvere umueligt at holde den franske Flode, som i Bund og Grund ødelagde Staden, fra deres Kyster, saa geraadede disse Barbarer i Fortvivlelse, og faldt paa det Jndfald ved Umenneskelighed at ville udrette det, som de ikke kunde forhindre ved Magten. De bandt de franske Slaver for Mundingen af deres Kanoner, og lode deres Lemmer skyde over til de franske Skibe. a 548 R. En Algiersk Capitain, som paa sine Streiferier var bleven optaget af de Franske, og den hele Tid, da han havde været fangen, havde havt det meget godt, fandt en Dag iblant dem, som skulde have denne forfærdelige Skiebne, en Officeer, hvis Navn var Choiseul, af hvilken han i sit Fangenskab var bleven særdeles ædelmodig begegnet. I samme Øieblik trænger han sig ind til Deien, som var nærværende, kaster sig for hans Fodder, og beder om denne Officeers Frelse. Alle hans Bønner ere forgieves. Da han nu saae sin Ven bunden til Mundingen af Kanonen, og Konstablen at brænde Lunten an, saa fløi han hen, om favnede ham, og raable til Konstablen: Brænd an, kan jeg ikke redde min Velgiører, saa skal jeg i det ringeste have den Trøst at døe med ham. J hvor umenneskelig end Deien var, saa blev han dog saa rørt over dette Taknemmeligheds Kiendetegn, at han strax med den største Venlighed tilstod ham den Begiering, som han tilforn med saa stor en Grusomhed havde nægtet ham.