Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1808-11-08
Blandede Sproganmærkninger. (See No. 8.) Det interessante Spørgsmaal, om Prosaisker eller Digtere bidrage mere til et Sprogs Cultur, kunde vel fortiene at være Gienstand for en egen Undersøgelse. Det vilde staae i Forbindelse med to andre Spørgsmaal, hvorledes bestemmes egentlig Skribentens Jndflydelse paa Sprogets Dannelse, og hvorvidt er den afhængig af Tidsalderens Aand og Cultur, – og hvorledes reises Grændseskiellet imellem det poetiske og prosaiske Foredrag: Her kan jeg blot i Forbigaaende løselig berøre det, langt fra det Forsæt, at ville afgiøre det. Maaskee lader det sig heller ikke afgiøre med almindeligt Hensyn paa alle Sprog; eftersom det er langt fra, at alle Sprog have taget een Gang i deres Uddannelse, og de almindelige Sproglove, maae taale mange Modificationer saasnart de anvendes paa et enkelt i Særdeleshed. Poesie, Sandsernes, Følelsens og Phantasiens Sprog, er Menneskehedens ældste, dens poetiske Barndomsalder kunde ei andet end have et poetisk Sprog. Ligesom Naturen selv taler til os igiennem de reneste poetiske Former, saa maatte ogsaa den menneskelige Efterligning af disse være poetisk. Den raae, ei udviklede Kraftfylde, der fremtræder stærkere og stærkere, jo mere vi nærme os Naturstanden, maatte ogsaa udtale sig i de stærke, ukonstlede og dog barnlig skiønne Toner, hvormed Naturens Børn kundgjorde deres ungdommelige Liv, hvilket endnu kun faa eller ingen af de Lænker trykkede, under hvis Vægt Naturlivet efterhaanden maatte synke. Efter mange Aarhundreder levede det op paa ny, men kun i Poesiens Verden. Det blev store Digtere givet, at skabe paa ny hvad Tiden kunde udslette, men ei tilintetgjøre, at lade Naturens poetiske Liv og det Sprog, som var egent for dette, leve op paa ny, ja i friskere og skiønnere Farver. Her kan, efter et fast uoverskueligt Mellemrum, Sprogets Aand i de gamle Toner, hvis sidste døende Efterklang vi med Møie opfange, møde en Tvillingbroder, som forynget vaagner til et nyt og mere blomstrende Liv. Men er engang det Store og Kraftfulde i Fortiden siunket, da maa Aarhundreder svinde i Mørke, og uendelig meget maa virkes og prøves, for dets Billede kan gienfødes. Saa er det og med Sprogene; og jeg taler her naturligviis blot om de nyere. Jeg mindes ret vel at have læst, at Grækenlands og Roms Sprog og Litteratur stod paa den høieste Spidse, da de frembragte deres ypperste Talere og Digtere, og at begge derefter hurtigen sank, for aldrig siden at reise sig. Et Maal gives der for al jordisk Fuldkommenhed; men hvo tør formaste sig til at reise Skranken, Maa ikke desuden den nyere Litteratur, i sin mere relige og stadige Gang, sees i et heel andet Lys end den gamle, og har ikke en Opfindelse, som maaskee er den første og høieste i Virkning paa Menneskehedens Cultur, eller om man vil Omdannelse, for evig gjort et litterarisk Barbari umuligt? – Jeg haaber det; vi kunne med Rolighed see store Digtere fremstaae, uden at ræddes for dem, som Forbud paa Litteraturens Forfald; og jeg troer, endnu staaer vort Sprog i sin Ungdoms blomstrende, kraftige Fylde. Det er et ligesaa mærkværdigt, som almindelig bekiendt Phænomen, at Videnskabeligheds Gienfødelse efter Middelalderens lange Dødskumring hos de sydligere Nationer begynder med Poeste; og at den prosaiske Stiil langsomt og meget senere naaede en høiere Dannelse og Correction. (Jtaliens Bocaccio, synes at giøre en Undtagelse; men han er eneste; og man betænke, at han levede efter Dante, og med Petrark.) Her synes det altsaa, som det poetiske Genie først maatte aabne Veien for Sprogenes Aand, og ved sin frie og diærve Flugt løse den af sit Fængsel. Først da dette var skeet, da en skabende Magt havde blæst Livets Aande i en uorganisk Masse og givet denne en høi intensiv Kraft, først da udflød ligesom af sig selv Sprogenes Fylde, den mellem høie Klipper brusende Fieldstrøm udgød sig i en bred, rolig, speilkar Flod, hvis Bredder indkrandsedes af en herlig Blomsterflor. J England og Tydskland frembyder Litteraturens Historie omtrent det samme Skuespil. Norden vaagnede sildigere til en fornyet videnskabelig Cultur; det fremtræder i Menneskehedens Historie som en forunderligen isoleret, ved sig selv bestaaende Verden, og dets Culturhistorie kan ikke saa let bringes i en analogisk Classe med nogen anden Nations. Hos os havde man, da efter det hierarkiske og fendalske, Aanden nedkuende Barbari en svag Straale begyndte at giennemtrænge Taagemørket, den gamle islandske Litteratur at bygge paa, ogsaa skal jeg – om Skiæbnen engang vil unde mig Udførelsen af mit kiære Forsæt, at fremstille det danske Sprogs Historie - stræbe at vise, at dette Sprog alt i det 12te og 13de Aarhundrede var langt fra at være aldeles udannet og udyrket; men vor nyere Litteratur var i sin Oprindelse saare prosaisk, de første egentlige Skribenter, vi støde paa, der kunne fortiene meer end at nævnes (saasom Forf. af Riimkrøniken, Hans Mikkelsen Christiern Pedersen &c.) vare Prosaister, vore første Klassikere, Hans Taus sen, A. S. Vedel og P. Claussen, vare det ogsaa skiøndt ingen vil nægte deres Prosa poetisk Værd. Vort nyere Sprogs Uddannelse begyndte med Holberg, hvis poetiske Verden laae inden for det borgerlige Livs Grændser, og der blot som komisk Digter har Betydning. Men vist er det dog, at vort Sprog har uendelig meget at takke ham for- og vel tør vi troe, at de klassiske Prosaister, der fremstode hos os i Midten af det 18de Aarh., skylde ham en stor Deel af den Sprogdannelse, vimaae agte saa høit. Hvad vort Sprogs Cultur skylder vore nyere Prosaister, er her ikke Sted til at berøre; jeg har kun løselig villet tyde hen paa nogle af mine herhen hørende Meninger. Min Hensigt: at giøre opmærksom paa det, vort Sprog skylder et stort poetisk Genie, som det 19de Aarhundrede tilegner sig, kan jeg heller ikke uden gandske kortelig og ufuldstændigen udføre.