Norske Intelligenssedler, 1769-08-02
Fortsættelse fra forrige Uge. Da Enriqve havde fattet det Forsæt, blev han meere roelig, nærmede sig til Constance, og stadfæstede hvad Canceleren havde læst for den gandske Forsamling; Men i det samme Øjeblik, som han bedragede sig selv i at tilbyde hende sin Troe, kom Blanche ind i Sahlen. Det var efter hendes Faders befaling for at giøre Princessen sin Opvartning, og just da hun var kommen ind, havde Enriqves Ord trænget sig til hendes Ørne. Desuden vilde Leontio at hun skulde være vis paa sin Fortræd, og sagde derfor i Constances Nærværelse til hende: Min Daatter, beviis Eders Dronning den tilbørlige Underdanighed, ønsk hende baade Lyksalighed i hendes Regiering og Formæling. Det var et Tordenslag for den ulyksalige Blanche. Det var forgiæves at hun vilde skiule sin Bedrøvelse. Hendes Ansigt blev baade rød og bleeg, og hendes heele Legeme skielvede. Dog fattede Princessen heraf ingen Mistanke. Hun tilskrev saadan hendes Forvirring den Undseelse, som er hos et ungt Menneske, der er opfød i en Askrog og lidet vandt til Hoffet. Men Kongen dømmede langt anderledes. Han tabte Modet, da han saae Blanche, og den Fortvivlelse han saae i hendes Øyne, bragte ham gandske uden for sig selv. Han tvivlede ikke paa, at hun jo efter Anseelse holdt ham for at være utroe. Han havde været mindre bekymret, om han havde kundet tale; Men hvorledes var det mueligt, da heele Sicilien, saa at sige, holdt Øye med ham. Desuden betog den haarde Siffredi ham og Leilighed dertil. Denne Minister, som kunde see disse toe Forliebte i Hierterne, og vilde forekomme de For træder, som deres hæftige Kiærlighed kunde foraarsage i Staten, magede det saa snedig, at hans Daatter kom ud fra Forsamlingen. Han begav sig paa Veien til Belmonte med hende, besluttende, for meere end een Aarsags skyld at gifte hende, det snareste mueligt var. Da de der vare ankomne, lod han hende viide sin haarde Skjæbne. Han erklærede, at han havde lovet hende til Feldt-Marechallen. Retfærdige Himmel, raabte hun, betagen af en Bedrøvelse, som hun i hendes Faders Nærværelse ikke kunde tvinge, hvad for en forskrekkelig Marter har J tiltænkt den ulyksalige Blanche, Hendes Skræk var saa hæftig, at hun paa engang tabte alle Kræfter. Hun blev som en Jis, og faldt koldt og bleeg i en Besvimmelse i hendes Faders Arm. Han blev bevæget over den Tilstand han saae hende udi, ikke desmindre, skiønt hendes Bekymringer gik ham meget nær, stoed han derfor ikke fra sit første Forsæt. Blanche kom endelig til sig selv igien, meere ved en levende Følelse af sin Bedrøvelse, end ved det Vand, Siffeedi stænkede hende i Ansigtet; og da hun havde faaet sine matte Øine op, og saae hvem det var, der umagede sig, for at hielpe hende til Rette, sagde hun, som med en døendes Stemme. Jeg skammer mig Herr Fader, at J skal see denne Skrøbelighed paa mig; Men Døden, som ikke kand bie længe, inden den giør Ende paa min Qval, skal snart skille Eder af med en ulykkelig Daatter, som uden Eders Tilladelse har kundet give sit Hierte bort. Nei min kiære Blanche, svarede Leontio J skal ikke døe, Eders Dyd skal igientage sit Herredømme over Edder. Det er Eder en Ære at Feldt-Marechallen har begiært Eder, det er det anseeligste Parti i Riget. Jeg har al Høiagtelse for hans Person og Fortieneste, svarede Blanche; Men Kongen havde gjort mig det Haab--- Min Daatter, faldt Siffredis Ord, jeg veed alt hvad J kand sige derom. Eders Kiærlighed til denne Prinds er mig bekiendt, og i andre Omstændigheder vilde jeg ikke være Eder herudi imod. Ja J skulde selv see mig arbeide paa at blive forvisset om hans Person, dersom hans Ære og Statens Velfærd ikke forbandt ham til at give Constance sin Troe. Det er paa dette Vilkaar allerne, at Kongen har udnævnet ham til sin Efterfølgere paa Thronen. Vil J da, at han skal agte Eder høiere end Siciliens Krone, troe at jeg sukker med Eder over den dødelige Sorg, som gaaer Eder saa nær. Jmidlertid, efterdi vi ikke kand modstaae Skiæbnen, vær da saa ædelmodig at staae Eders Kiærlighed imod. Det gielder her Eders Ære, at J ikke lader det gandske Rige erfare, at J har smigret for Eder selv med et falskt Haab. Eders Kiærlighed til Kongen kunde tillige give Anledning til et Rygte, som ikke var Eder fordeelagtigt, og det eneste Middel at forekomme det, er at gifte sig med Feldt-Marechallen. Med et Ord: der er ikke lang Tid til at betænke sig. Kongen forlader Eder for Kronens skyld, han tager Constance. Jeg har givet mit Løfte. Giør mig løs derfra, jeg beder Eder derom, og dersom det er fornøden at jeg skal betiene mig af min Myndighed, for at bringe Eder dertil, saa befaler jeg det. Fortsættelsen følger.