Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1834-01-01
Jmedens Borgerkrigen saaledes rasede i det vestlige Europa, havde vigtige Begivenheder tildraget sig i andre Egne. De Forandringer, som siden Juli=Revolutionen vare foretagne i Schweitz, havde gjort en Revision af Forbundsakten af 1815 nødvendig; de foreløbige Arbeider vare tilendebragte, og en overordentlig Landdag samledes for at give dem Lovs Kraft; da protesterede flere Kantoner imod Optagelsen af Gesandter fra Landskabet Basel, der havde løsrevet sig fra Stadens Overherredømme. Under dette Paaskud, som dog kun var en Maske, bag hvilken de skjulte deres Bestræbelser, for at haandhæve det aristokratiske Parties Overmagt, forenede som Kantoner (Schwyz, Uri, Unterwalden, Basel Stad og Neuschatel sig i en særskilt Konferents. Dog, efterat det reviderede Udkast var antaget, traadte en ordentlig Landdag sammen i Zürich den 1 Juli, og stræbte først ved fredelige Midler at bilægge Striden; men da besluttede Fienderne af den nye Tingenes Orden at vove et afgjørende Skridt. Den 31 Juli besatte Tropper fra Jndre=Schwys Flækken Kusnacht i det ydre løsrevne Landskab, og den 3 August foretog Man fra Staden Basel et Krigstog imod Landskabet, som dog havde et høist ulykkeligt Udfald, da Landboerne bibragte Stadens Tropper et fuldstændigt Nederlag ved Pratteln, Det saae da ud til en Borgerkrig, der kunde blevet saameget farligere, som Man troede at have Grund til at frygte for en Jndblanding af de fremmede Magter; men Landdagens bestemte og kraftige Adfærd reddede Landet. Den opbød de troe Kantoners Tropper, besatte Schwyt og begge Dele af Basel, viste de østerrigske, preussiske og russiske Gesandters Forestillinger tilbage, og nødte de i Sarner=Konferentsen deeltagende Kantoner til at opgive denne Forhindelse og at sende Deputerede til Landdagen. Kun Neuschatel nægtede Underkastelse, stolende paa sin Fyrste, Kongen af er St. Preussen, ja besluttede endog den 28 August at gjentage sin Bøn til Kongen om Adskillelse fra Schweitzer=Forbundet. Her stod atter meere end Schweitz's, her stod maaskee hele Europas Rolighed paa Spil, men Landdagen lod sig ikke skræmme. Den beredte sig til at lade Neuschatel militairisk besætte, dersom det ikke inden en kort Frist underkastede sig. Da Man overbeviste sig om, at denne Trudsel var alvorlig meent, gav Man efter, og Kongen af Preussens afslaa ende Svar paa Kantonens Begjæring virkede saa meget meere beroligende paa de ængstede Gemytter, som det samtidige Monarkmøde satte hele Europa i Spænding. Kongen af Preussen og Keiseren af Østerrig havde nemlig havt en personlig Sammenkomst i Theresienstad den 14 August, og den russiske Keiser besøgde sin svigerfader i Schwedt den 5 Septbr., hvorfra han efter nogle Dages Ophold afreiste til Münchengratz. Her ventede Keiser Frantz ham, og begge disse Monarker, ledsagede af deres vigtigste Statsmænd, tilbragte her nogle Dage under alle Tegn paa oprigtigt Venskab; den 19 Septbr. tiltraadte Keiser Nicolaus igjennem Pohlen Hjemreisen til sin Hovedstad. Om Hensigten af denne Sammenkomst udtømte alle Blade sig i Formodninger; at det ikke kunde være ubetydelige Gjenstande, der bevægede disse tre mægtige Fyrster til at give Verden et offentligt Beviis paa deres inderlige Forbindelse, derom vare Alle enige; men nærmere Oplysning om de tagne Beslutninger er endnu ikke bleven Publikum til Deel. Da den franske Konge til samme Tid, paa en Reise i de nordvestlige Departementer, i Cherbourg traf sammen med flere engelske Statsmænd, hvorved Forbindelsen imellem Engelland og Frankerig knyttedes fastere, og tillige fremtraadte i en skarpere Modsætning til de tre ovennævnte Monarker, da det ikke manglede paa truende Ord fra begge Sider, og da betydelige Stridskræfter bleve sammendragne paa flere Punkter, saa ere alle Fredens oprigtige Venner den schweitzerske Landdag og Kongen af Preussen Tak skyldige, fordi hiins Energie og dennes Maadehold dæmpede en Jld, der saare let kunde have angrebet det brændbare Stof, der var udbredt overalt, og saaledes have bragt uberegnelig Ulykke over heele Europa. Dog er det langt fra, at Faren for en almindelig Krig endnu er forbi, tvertimod synes den samme Opgave, der truede Europas Fred i Aarets Begyndelse, imod dets Slutning atter at skulle give Anledning til alvorlige Stridigheder. Den tyrkiske Halvmaane, der engang som et blodigt Meteor satte tre Verdensdele i Skræk, synes ganske at skulle forsvinde af den politiske Himmel; men neppe kan det Spørgsmaal, hvo skal arve Sultanernes Scepter, afgjøres anderledes end ved - "Kongernes sidste Grund." Fremfor de øvrige Magter kan Rusland lægge sit Sværd i Vægtskaalen, og den Sikkerhed, Porten vandt i Begyndelsen af Aaret ved Freden med Ægypten og de russiske Hielpetroppers Bortfjernelse, var dog kun en Opsættelse af dets endelige Opløsning. Skjøndt nu ingen Magt har mere Grund end Østerrig til at modsætte sig Ruslands Udvidelse i de tyrkiske Lande, er det dog fornemmelig Engelland og Frankerig, der yttre Frygt derfor, en Frygt der fik ny Næring, da det blev til Vished, at der efter de russiske Troppers Bortgang fra Konstantinopel var sluttet et Forbund imellem Sultanen og Czaren, der, som ethvert Forbund imellem den Svagere og Stærkere, gjør hiin ganske afhængig af denne. Alle Engellands og Frankerigs Forsøg paa at afdrage Sultanen fra denne Forbindelse, have hidtil været forgiæves, og den Protest, de have nedlagt imod den, har Man hverken i Petersburg eller Konstantinopel agtet paa Forholdet imellem Rusland og hine to Magter, især Engelland - allerede tidligere ikke det venskabeligste - har saaledes imod Aarets Slutning antaget en truende Karakteer, og den betydelige Søemagt, Engelland og Frankerig holde i Middelhavet, de store Rustninger saavel i disse Landes, som i det sydlige Ruslands Havne, og det Sprog de offentlige Blade føre, forøge Frygten for, at det dog seent eller snart vil komme til et Brud imellem de fiendtlige Jnteresser. Lige saa lidet som den russisk tyrkiske, er den hollandsk belgiske Knude løst. Jfølge den foreløbige Traktat af 21 Mai d. A. imellem Holland paa den ene Side og Frankerig og Engelland paa den anden, skulde der ufortøvet arbeides paa en endelig Afgjørelse af Striden imellem Holland og Belgien. Underhandlingerne begyndte derfor atter ved Konferentsen i London, saavel den hollandske som den belgiske Udenrigsminister tog personlig Deel i Forhandlingerne, og Alt lovede et gunstigt Udfald; da standsede Man ved Spørgsmaalet om Luxemburgs Deling. Konferentsen forlangte, at Kong Wilhelm skulde udvirke den tydske Forbundsdags og de nassauiske Agnaters Samtykke til den walloniske Deel af Storhertugdømmets Afstaaelse til Belgien. Da den nægtede at gaae videre i Underhandlingerne, for denne Sag var afgjort, fordi det ellers vilde staae i Hollands Magt at gjøre enhver Overeenskomst til Jntet, og da Kong Wilhelm forbeholdt sig Afgjørelsen af Luxemburgs Skjebne, indtil Man var bleven enig om alle andre stridige Punkter, saa erklærede Konferentsen den 24 Aug., at den maatte opsætte Underhandlingerne, indtil Kabinettet i Haag havde opfyldt denne Fordring. Jmidlertid ankom Fyrst Schwartzenberg til Haag som overordentlig Gesandt fra Wien. Hans Forestillinger var det formodentlig, som bevægede Kongen af Nederlandene til at gjøre det første Skridt hos det tydske Forbund, og Konferentsen begyndte da atter Underhandlingerne den 2 Novbr. Om det virkelig skulde være muligt at bringe denne Sag til Ende paa den hidtil fulgte Vei, vil Tiden lære; men dersom det bekræfter sig, at det tydske Forbund, til Gjengield for sit Samtykke, forlanger, at Mastricht og Citadellet i Lüttich skulle erklæres for tydske Forbundfæstninger, da vil Frankerig neppe indvillige i et saadant Bytte. Jntet kan bedre, end disse uendelige Forhandlinger, karakterisere Europas nærværende Politik, hvor de aldeles modsatte Jnteresser gjøre en Overeenskomst umulig, imedens den almindelige Trang til Fred og Magtens lige Fordeling, i Forbindelse med Frygt for Krigens uberegnelige Følger, holder Sværdet, i Skeden, skjøndt Haanden meere end een Gang har grebet Fæstet.