Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1813-12-21
Hos Rotaaes. Tiende Aargang. No. 102. Udgivet og forlagt af Boghandler S. Soldin. Tirsdagen den 21 December 1813. Om Kjød, og dets nærværende høie Priser. Kjød er bleven hos os een af Livets allerførste og allervigtigste Fornødenheder. Man spørge hvilen Huusmoder man vil, om det kan undværes i en Huusholdning, og Svaret vil altid blive nei Det smukke Kjøn vil overalt stedse være den, som uden at kjende Buffons eller Rousseaus Fornuft beviser, ja, uden engang at vide, at vi have 4 Hundetænder, vil overtydesos om, at Mennesket er et kjødædende Dyr. Ved Frokostbordet, ved Middags taflet og ved Aftensmaaltidet hos Folk af Middelstand erindres vi om denne vor Bestemmelse. Jmidlertid synes Kjødspises Gavnlighed for Sundheden endnu at være temmelig uafgjort, og vist er det, at dens alt for hyppige Nydelse just ikke en noget Middel til at forlænge Livet for dem, som mangle Arbeide og Legemsbevægelse. Den berømte Huseland tillægger Kjøbmad mange ufordeelagtige Egenskaber. Den er stedse meget tilbøielig til Forraadnelse, irriterer og ophidser, giver saare meget Blod og Næring, hvorimod Fødemidler af Planteriget have langt fordeelagtigere Virkninger. De, der have opnaaet den høieste Alder, levede ikke af Kjød, men af Grønt, Frugt, Korn og Melk. Baco fortæller om en Mand paa 120 Aar, der hele sit Liv igjennem aldrig havde nydt andet end Melk. Bramanerne spise, fordi deres Religion byder det, aldrig andet end Vegetabilier, og opnaae for det meste en Alder af 100 Aar. J. Wesley begyndte i Midten af sit Liv at ophøre med at spise Kjød, og blev, uden at nyde andet end Vegetabilier, 88 Aar gammel. Vilde dog de Herrer, vedbliver Huseland, der blot i Kjød spise troe at finde Sundhed og Styrke, tænke lidet paa, at Schweizeralpernes Beboere aldrig nyde andet end Brød, Melk og Ost, og hvad er det dog ikke for raske og kraftfulde Mennesker, - Hvor vist det altsaa er, at den overdrevne Nydelse af Kjød, saaledes som f. Ex. hos Engellænderne, kun er en Vane, og maaskee en Hovedaarsag til den saakaldte Spleen, der er saa almindelig blandt disse, at den mindste Taage i Luften strax faaer Navn af Honging weather (Hængeveir), saa vist er det tillige, at Brød, Melk og Ost ere i de senere Tider blevne saa kostbare i Kjøbenhavn, at dets Jndbyggere, om de end i Axelstads taagede Gader ville føre et Liv som Hyrderne paa Alperne, af occonomiske Grunde umuelig vilde see sig istand dertil. Fiskevarer ere stegne til saa uhyre Priser, at selv tørre Jyder koste nu ligesaa meget som Karper kostede fordum, og at endog Klipfisk høre til sande Lekkerretter. En Familie af Middelstanden har derfor i de senere Tider maattet tage sin Tilflugt til Kjødmad, som, under Tidsomstændighedernes mangfoldige Omvexlinger længe har været næsten den eneste nogenlunde billige Føde. Men ligesom alle Livets Fornødenheder paa den urimeligste Maade, under tusinde Forrevendinger, den ene efter den anden, ere blevne opskruede, saaledes er nu i det sidste Aar ogsaa Raden endelig kommen til Kjødet. Medens Coursen stod 14 a 15000 kostede et Pund Kjød hos Slagterne, som den Gang endnu havde en Taxt at rette sig efter, 2 Rdlr. D. C., nu, da Speciecoursen er 600, koster det 3 Rdlr. Pundet. Spørger man Slagteren, hvorfor et Pund Kjød i Slagtertiden skal koste 3 Rdlr., saa svarer han, at han maa rette Kjødets Udsalgspriser efter Slagteqvægets Jndkjøbspriser. Spørger man nu igjen de Landmænd og Godseiere, der sælge Qvæg, hvorfor de lade sig dette saa dyrt betale, saa beraabe de sig paa Coursen, paa de betydelige Afgivter, paa alle andre Fornødenheders Dyrhed. Dette Svar kunde man maaskee lade sig blænde af, dersom man ikke for nogle Maaneder siden havde mødt et lignende hos dem, som handlede med Salt, Talg, Lys &c. Erfaringen har imidlertid lært, og Adresseavisen overbeviser os dagligen om, at man nu kan sælge alle disse Artikler for 1/2 Deel af hvad man var ublu nok til at begiere den Gang for dem. Man kan altsaa uden Overdrivelse paastaae, at ligesaa godt som man saae sig istand til at nedsætte de tre sidstnævnte og saa mange flere Artikler til en Trediedeel, saaledes maatte man ogsaa være istand til, uden Fare for at blive ødelagt, at kunne sælge Kjødet nu, da en Specie gielder 36 a 43 Rdlr., i det mindste til samme Priis som det solgtes, da den gjaldt 140 til 150 Rdlr. Mere end Fredspriser i rede Sølv kunne Vedkommende dog vel ikke forlange, og naar man til en Cours af 600 betaler 2 Rdlr. for et Pund Kjød, som i Fredens Dage i Slagtertiden kostede 5 a 6 s., og uden for denne 8 s., saa er denne Betaling omtrent ligge efter Speciecoursen. Men det behøver næsten intet Beviis, at en saadan Artikel, som Kjød, ligesaalidet som noget andet Fødemiddel, der avles i Landet selv, burde betales efter rede Sølv. Naar man undtager enkelte Skatter, saa har baade Landmanden og Slagteren kun yderst saa Udgivter, der beregnes dem i rede Sølv. At raade Bød paa et Onde, der er af saa vigtige Følger for hele Samfundet; at gjøre det mueligt for den Trængende og Fattige at faae det eneste nærende Fødemiddel, der, under alle Levnets midlers uhyre Dyrhed, trods Pengenes betydelige Forbedring, er tilovers for ham, synes at fortjen saavel den offentlige Skribents som vedkommende Bestyreres største Opmærksomhed. (Fortsættes.) Berberisse-Striden.