Adresseavis for Børn, 1781-04-25
Et Posthud. Her er et Brev til den ældste Jfr. Falmouth. Julie. (tager Brevet) Det er fra Holland, seer jeg. Ha gandske vist faae vi her Efterretning om vore Penge. Det er vor Korrespondents Haand. (Hun betaler Postbuddet.) See der, min Ven, der er Postpengene. - (Postbuddet gaaer.) Julie (løber Brevet hurtigt igjennem, da Fikke snapper det i en Hast af hendes Hænder.) Fikke. Lad mig læse det Julie. (med en bedrøvet Røst) Ja, læs det, min Syster, Nu kommer det, som jeg har sagt forud. Fikke. Ach, Himmel, Skibet er forgaaet (Hun slænger sig hen paa en Canapee, og falder i Afmagt.) Julie. Ja, der har vi vor Lykke, min lille Syster. - Hvilken herlig Tilstand er du nu i O den ulykkelige Lyst til at gjøre saa store Bekostninger. – Ney, aldrig havde jeg tænkt, at den havde slaaet saa dybe Rødder. M. Fl. Jeg hører, at de hundrede tusinde Rigsdaler ere forulykkete, og ligge nu paa Havets Bund – Jeg har her altsaa intet meer at bestille. Farvel! Fikke. Ach, min søde Syster, nu er det ude med mig, jeg er færdig at døe af bare Angest. – Men slig mig, hvor kan det være muligt, Mon det ogsaa er sandt, Julie. Jo, jo, det er baade muligt og alt for sandt. Skibet er strandet i det haarde Veyr, det var forleden, og Havet har opsluget al vor forventete Lykke. for Børn. Fikke. Og det kan du staae og sige og snakke om med saadan Rolighed, og med gandske koldt Blod? – Ach, Himmel, – Saadan Koldsindighed efter saa stor en Ulykke! Men du har Ret. Du er endnu stedse lykkelig nok, du har intet tabt derved. – Men jeg, at jeg elendige Menneske, jeg er dog reent ulykkelig. Det er mig allene, som dette Tordenslag rammer. OGud, jeg troer neppe, at jeg kan overleve det. Julie. Men, min Syster, vil du da ikke endnu blive fornuftig, Hør, hvad jeg vil sige dig, min kjere Syster. Anvend denne Ulykke til din Fordeel, lad den tjene dig til Forbedring. Jeg er jo ligesaa meget at beklage som du? Vi ville derfor nu blive sammen. Saa ringe vore Lykkes=Omstændigheder end ere, saa kunne vi dog alligevel leve gandske godt, naar vi indrette vor Huusholding derefter Jeg forlanger intet andet af dig, end at du skal forandre og aflægge dit storagtige og fornemme Væsen. Det er dig ikke muligt, nu at kunne drive det igjennem. Læs engang denne Optegnelse, hvorpaa du har skrevet de udskeytende Bekostninger, som du havde foresat dig at gjøre. Jeg haaber, du vil finde dig beskæmmet over din alt for høye utidige Jndbildning, og at du ikke meere vil tænke derpaa, forat forurolige dit Sind. Du gjorde dig Regning paa et stort Arvegods, som du ikke havde i Hænderne, men som endnu var tusinde ulykkelige Tilfælde underkastet. Lad dette Tilfælde tjene dig til Lærdom og Advarsel, at blive klogere og forsigtigere. Jeg for min Part er vel tilfreds med den Lykke jeg har Vær du ligesaa, min Syster, du har dog nu seet, hvor let vor Forventelse kan slaae feyl i det Timelige. Lad os i Systerlig Kjerlighed leve sammen, og leve for det Evige, saa skulle vi være lyksalige baade her og hisset. Nyeheder. Om den lille Constantins Forbedring. Min lille Ven Constantin var altid sin Moders Yndling. Hun overdrev næsten sin Kierlighed og Ømhed for ham. Med den største Fornøyelse skaffede hun ham alt, hvad der kunde være til hans Magelighed og Beqvemmelighed. Hun Avis Hun var ikke i Stand til at nægte ham det allermindste, og hun opfyldte hans Forlangende end- og ofte med sin egen Skade. Men Constantins Fader, og jeg, hans Skolemester, som fortæller denne Nyehed, forholdt os gandske anderledes med ham i Henseende til hans Opdragelse. Vi elskede ham, men vor Kjerlighed tilstædde ham ingen Udskeytelser. Ofte fyldestgjorde vi hans Begjering, men ofte fik han og Afslag. Faderen kunde intet mindre fordrage, end en overdreven Ømhed og Hielenskab, hvorover der ofte reysde sig nogen Dispyt imellem begge Forældrene. Moderen havde ladet fylde hendes kjere Constantins Sengeklæder med bare Ederduun, paa det at denne lille Kieledegge skulde ligge ret blødt og godt. Tieneren maatte hver Aften varme Sengen med et Fyrbækken, og siden sætte en Varme flaske i den. Hans Nattrøye var udstoppet med Bomuld, paa det at han ikke skulde blive forlølet om Natten, og Sengeklæderne bleve næsten svøbte om ham hver Aften, ligesom han havde været et Svøbebarn. Det var meget sjelden, at han maatte komme ud i den frie Luft. Enten var det for koldt eller for varmt, eller blæsde for sterkt, eller var taaged. Kort sagt, min Eleve var en Kakkelovns Søn. De Forestillinger, som jeg i den Henseende gjorde ham, hialp intet; thi han havde Moderen bestandig paa sin Side. Jeg sagde det til Faderen, som vel indsaae, at saadan kjelen Opdragelse ikke var nyttig for hans Søn, men det var den eneste Søn, derfor bad han mig, at jeg efterhaanden, dog uden Haardhed, vilde søge at vænne hans Søn fra denne Vane, hvilket jeg gjorde, og det lykkedes mig Hans Fader og Moder vare engang udreyste og ventedes ikke paa nogentid hjem igien En Dag kom den Efterretning, at der var en meget stor Elephant ankommen til Byen. Dette fortælde jeg ham, og føyede til, at dette Dyr blev ikke længer end een Dag over her i Byen. Jeg viisde ham en Elephant paa et Kobberstykke. Den hovede han, og han ønskede at see samme. Jeg bød mig til at følge med ham, for at lade ham see dette sælsomme Dyr. Ja, svarede han, jeg havde nok Lyst til at see den; men det blæser saa sterkt, og det vil nok regne, saa Luften er nok ikke sund for mig - Jeg skal være ansvarlig for, for Børn. at Luften ikke skal være Dem skadet. – Ach, Hr. Hofmester, blev han ved, kunde man ikke lade Elephanten komme herhid til os i vor Gaard Jo, min Ven, men det koster Penge. Vil De betale, saa skal jeg lade sende Bud efter den. O, havde jeg kun Penge, saa vilde jeg gjerne, Var bare Mamma hjemme, hun gav mig gjerne nogle Rigsdaler til den Fornøyelse. Men hør, Hr. Hovmester, kunde vi ikke lade os bære derhen i en Portechalse? – Ney, min Ven! det veed De jo nok, at saa lægge jeg kan gaae, saa lader jeg mig ikke bære. – Jeg tænkde dog for dennegang? Ney, det skeer ikke. Han begyndte nu at spadsere omkring i Stuen for sig selv, og syndes at have taget det ilde op at jeg havde afslaaet hans Begjering. Jeg blev gandske ligegyldig derved, og lod som jeg ikke merkede det. Efter en Times Forløb faldt Elephanten ham ind igjen – Dersom jeg kun skulde faae Elephanten at see. – Det kommer an paa Dem. Lad os gaae derhen. – Ja nok! men det slemme Veyr, Jeg kunde blive syg deraf, og hvad vilde da Mama sige, naar hun kom hjem? – Det har slet ingen Fare, at De bliver syg deraf, og jeg sætter, at Mama fik det at vide, saa maae hun gjerne blive veed paa mig, og jeg vil sige, at jeg har forledet Dem dertil. Jeg troer visselig, at jeg da vover det; men Paraplyen faaer jeg tage med? – Ney vist ikke. Jeg gaaer foruden Paraplye. - Men saa bliver vel mit Haar fordærvet? – Lad det blive, mit med naar vi komme hjem igien, saa kan Tjeneren jo frisere os paa nye. Hvor mange fattige Folk maae hele Dagen igjennem gaae ude i Regnveir. – De maae være meget haardføre. Men min Rottinggot faaer jeg tage paa Ojal thi Klæder koste Penge, og dem maae man skaane og holde rene saavidt mueligt er. Nu, Hr. Hovmester, saa vil jeg vove det. – Ret saa. Vi gik. Men paa Veyen var min lille Ven nærmere ved at græde end at lee. Dog glemde han det altsammen, da vi kom til Gjestgivergaarden, og han fik Elephanten at see. Vi gik derpaa tilbage igjen i Blæsten og Regnen. Om Aftenen klagede han over Hovedpine, og bildte sig ind, at han skulde blive syg. Men og derved var jeg ligegyldig. Han sov godt hele Natten Avis ten og var frisk og sund om Morgenen. Nu forsøgde vi det samme oftere. Det befaldt ham selv, og han var saa glad, at han gav sin Moder Efterretning derom i et Brev med Posten En andengang tænkde jeg paa hans Seng. Den skulde, som mældt, varmes og afdampes hver Aften. Jeg gik ud med min lille Ven, og bestilde ved Pigen, at hun ikke skulde lægge i Kakkelovnen, og ved Tieneren, at han skulde anstille sig syg, og ingen Opvartning gjøre med at varme Sengen. Vi kom silde hjem om Aftenen. Jeg tændte min Voxstabel, vi gik op paa Kammeret; men ach, der var gandske koldt; Pigen var i Seng. Der blev ringet; men der kom ingen Tjener. Ach, Hr. Hovmester, sagde han, hvor skal jeg faae varmet min Seng? – Det veed jeg ikke; den bliver nok ikke varmet i Aften. Ach, saa kan jeg ikke lægge mig, saa kan jeg ikke sove. – Det er mig ligemeget, saa kan De sidde oppe, saa kan De vaage. Der er heller ingen Varmeflaske i Sengen! – Det kan jeg ikke gjøre for. - Ach, ach Hvem skal nu klæde mig af – Det bekymrer jeg mig ikke om. Vor Herre har jo givet Dem to Hænder. Ja, det er sandt nok, Men jeg har endnu aldrig klædet mig af selv. – Saa gjør det nu den første gang. De skal see, at De døer ikke deraf. Hvor mange tusinde Børn maae klæde sig selv af, uden at have nogen Hjelp, – Dette blev han paa nye stødt over, og han begyndte at græde; men jeg lod, som jeg ikke lagde Merk dertil. Endelig blev han træt og kjed deraf Han ledte sit Nattøy op, klædde sig af, og gik til Senge. Han sov ikke desmindre vel i den varmede Seng. Om Morgenen gjorde jeg ham Forestillinger derom, og sagde, at saadant kjelent Levnet var skadeligt for Sundheden. For ham, som nu var paa niende Aar, var dette alt for barnagtigt. Fra denne Tid af, vilde han ikke mere have sin Seng varmet. Jngen var derover gladere end jeg. Endelig bestillede jeg ligeledes, at Pigen skulde give min Eleve andre Sen for Børn. geklæder, uden Ederduun, men lade det samme Overtræk komme paa Overdynen. Dette skede. Om Aftenen, da han havde klædt sig af og lagt sig, raabde han, Hia hvad er dette for Sengeklæder, De ere jo saa haarde som en Steen. J denne Seng kan jeg nu slet ikke sove. Jeg gik hen til Sengen, følede paa Dynerne og forsikrede ham om, at de vare af samme Beskaffenhed som de i min Seng Han lod sig da overtale til at blive liggende i Roe, sov godt, stod frisk op, og forlangde siden ikke de forrige Sengeklæder igjen. Men, spurgde han, hvor kommer det sig, at mine forrige Sengeklæder vare blødere og lettere, end de, jeg nu har Der er jo dog ogsaa Fjedre i disse? – Ja vist er der, svarede jeg, men i de forrige Dyner var Ederduun, som er meget blødt og let. Slutningen følger) Den tørstige StærEn Fabel.