Berlingske Tidende, 1834-02-27
En regnfuld Morgen i September Maaned, Aar 1806, faaes man en ung Englænder, et rolig og kold, som hans Landsmænd, i Almindelighed ere, men livfuld, hastig, i oprørt Stemning, med slap Tøile at ile igjennem en af Constantinopels Forstæder, i det han uophørligen vidskede løs paa sin Hest, indtil han kom til Serailets Marmorport, kaldet Bab-Umann – den høie Port. Ganske bedækket med Sunds og dryppende af Regn skred han rask igjennem den første Gaard, uden at lade sig opholde af de Bostandschis og Kapidschis, der opvidte Gaardens vide Rum, og ilede derpaa igjennem Divan Palladsets Jernport, fulgt af en Timatur og af Storherrens Officerer, der rakte ham Peltsen, med hvilken Frankerne altid maae lade sig beklæde ber, men som denne unge Englænder ikke vilde iføre sig. De han gik igjennem det dunkle Værelse, hvor Dragomannerne opholde sig, svarede han kort og stolt den Første blandt disse, AlecSuzzo, der syntes at betragte hans Paaklædning og hans sund sige Støvler med samme Skræk, hvormed fordum Ludvig den Sertendes Ceremoniemester betragtede Ministeren Rolands Skoe uden Spænder. Han gik videre, og, med Ridepidsken i Haanden fremstillede han sig stolt for den Ottomanniske Ports Ministre og Raader, der just vare forsamlede til en overordentlig Raadslag ning. Ved dette Syn bleve de Tyrkiske Ministre trufne af en saadan Forbanseelse, at de næsten faldt baglænds over paa deres Divans Puder. Denne unge Mand var William Welleslei Pole, anden Secretair ved det Engelske Gesandtskab i Constantinopel. Gesandten, Arbuthuot, træt af Divanets Rølerier og undvigende Svar paa alle hans Roter, plaget af Ærgrelse og Kjedsomhed, havde lagt sig til Sengs, for at undgaae de Tyrkiske Jntriquer og Ansvaret for en Underhandling, der tog en temmelig slet Vending. Fra sik Landsted i Bajukdere, ved Kysten af Bosporus-Canalen, havde Arbuthust endeligen besluttet sig til at skikke En af sine unge Gesandtskabs-Secretairer til Porten, med det Ærinde, at fordre et categorisk Svar paa alle hans Regjerings Reclamationer. Denne Afsendings Væsen, den Fasthed, med hvilken han optraadte, den næsten uforskammede Uorden i hans Paaklædning, den truende Mine, med hvilken han forkyndte en Engelsk Flaades nære Ankomst, – Alt bidrøgtil at indsage Divanet Frygt; og Storveziren, der havde fjernet sig, for at indhente Hs. Høiheds, Sultanens, Mening i den keiserlige Tribune, kom tilbage med et ydmygt Samtykke i alle den Euge Diplomats Fordringer; denne trak sig nu tilbage med en Felt og triumpherende Mine. Dengang regjerede Selim 111, en *) Af Revne des deur Mondes meddeelte af Alg. 36. - Revre bebuden Talleyrands Biographie i samme Maneer. Første, der fra sin første Barndom, liig de fleste nyere Ottomanniste Sonverammer, næsten aldrig var kommen udenfor Serattets Mure, undtagen for at gaae til Mostheen – en ubestemt, frugtsom Mand, som i lang Tid holdtes for seig, og som forekom sig selv saaledes, lige indtil den Dag, da han første Gang faae en Fare i Tinene, og hvor hans Tapperhed udviklede sig under J den fra de Britiske Fregatter. Efterat han i længere Tid havde afstaaet Marskal Brune, Frankriges Gesandt, og Hr. Russin, hans Legationsraad, der efter ham var Fransk Minister Reident, i Constantinopel, at erkjende Rapoleon som Keiser, havde Selemendeligen, bestemt ved Scirene i Feldttoget 1805, og i Særdeleshed ved Austerlig Slaget, sendt Galip Effend som befuldmægtiget Gesandt til Paris. Siden Kampen i Ægypten vare Frankriges gamle venskabelige Forbindelser med Tyrkiet blevne voldsomt sønderrevne. Den Tyrkiske Gesandts Ankomst frembragte en stor Senation i Parie; for atter fuldkomment at fornye vore Forhold til Orienten, besluttede Keiseren at sende General Ho ra; Sebastiani som Gesandt til Constantinopel. Sebastian ankom did under meget vanskelige Omstændigheder. Der, som overalt, vare England og Rusland forbundne imod Frankrige, og begge disse Magter bleve repræsenterede af Arbuthuet og Jtalinski, to Mænd, der stode i Rye for stor diplomatisk Dag tighed. J Særdeleshed udøvede Jtalinsti personligen stor Jndflydelse over Porten. Bekjendt med de Orientalske Sprog, fuldkomment indviet i den Tyrkiske Regjerings Politik, fra Grunden af gjennemskuende dens Ministres Tænke- og Handlemaade, deres svage Sider og de Bestikkelses-Midler, som man kunde anvende hos dem – var han til stor Hjelp for den Engelske Gesandt, og hans tvungne Afreise satte denne i en saa stor Forlegenhed, at han, som ovenfor er sagt, blev syg af Urve og lagde sig tilsenge. Omkring begge disse Personer grupperede sig endnu andre Fjender af Frankrige, nemlig Baron Sturmer, Osterrigst Jntermincius; Baron Bielefeld, Preussens Charge d'Agaires; Ridder v. Palin, Svensk Gesandt; Baron v. Hubsch, Danmarks Agent, og Grev Ludolf, Reapels Gesandt. Vel vare de tilsammentagne ikke meget frygtelige ved deres egen Anseelse, der kun var ringe; men de vare i enhver Henseende virksomme, og dannede, paa denne Maade forenede, et Værksted for fjendtlige Juriquer og Planer imod Frankrige. – General Sebastianis Nærværelse i Constantinopel egnede sig ikke til at formilde den Engelske Regjerings Bitterhed og Ægrelse over den Ottomanniske Port. J Aaret 1802, da Sebastiani endnu var Oberst i et Dragonregiment, og havde gjort sig bekjendt mere ved sin virksomme Andeel i den 18de Brumaire, end ved sin Vaabendaad, havde man overdraget ham en Mission til Levanten. Det Engelske Ministerium kunde ikke have forglemt den Maade, paa hvilken han i Alerandrienhavde fremstillet sig for General Stuart, hvem han opfordrede til, ifølge Stipulationerne i den til Amtens, imellem England og Frankrige, undertegnede Fred, at rømme hiin Stad og fjerne sig fra dens Farvande. Sebastiani, ung og smuk, af Naturen stolt, forfængelig af sin egen Person, paa den Tid anseet som Mensteret paa Armeens Elegants, sendt af en ligeledes endnu ganske ung, og afsine Seire ligesaa stolt Regjering, havde talet i en saa høi Tone, at hans Ord bleve anførte som en af Englands Besværinger mod Frankrige, i det Manifest, der fulgte paa Brudet i Aaret 1803. Hans Ankomst til Constantinopel var Signalet til en Kamp imellem Magternes Repræsentanter, hvorved Frankrige allene havde Spaniens og Hollands Gesandter til Allierede. – Sebastianis første Forretning var, at bringe Porten i Splid med Rusland, og han udførte dengang med Held hvad General Guilleminot i den nyeste Tid, under Sebastianis Ministerium, forsøgte at gjøre. Han anvendte alle Forførelsesmidler og alle muelige Løfter, forat drive igjennem, at Fyrsterne Ypsilanti og Morusi, Hospodarer i Moldau og Wallachiet, der begge vare Rusland hengivne, kunde vorde afsatte. Han gav Porten gjensynlige Beviser paa deres Utroeskab, viste den Andeel som Een af den havde taget i de Serviske Uroeligheder; kort sagt: han drev Sagen saa snildt igjennem, at begge Fyrsterne bleve afsatte og deres Fiender, Suzzo- og Kallimachi, udnævnte i hine Sted, endnu førend den Engelske Gesandt og den Russiske Minister havde erfaret, at en Ungade truede deres Yndlinge. Jfølge Tractaten i Jassy kunne Woiwoderne i begge Fyrstendømmerne ikke afsættes uden det St. Petersborger Cabinets Samtykke. Jtalinski saae sig tvungen til at forlange sine Passe, og Arbuthnot, der havde tilraadet ham dette Skridt, vidste saa godt at indjage Divanet Skræk, at alle Sedastianis Opmuntringer ikke formaaede at bestemme det til at opretholde sin Beslutning. Til den Franske Gesandts store Ærrelse bleve begge hine Fyrster atter indsatte i deres Hospodar poster. Denne Feighed var i Øvrigt til ingen Nytte for Divanet, thi, imedens Jtalinski fordrede sine Passe, og imedens Arbuthnot ved den unge Wellesley sendte Trudsler paa Trudsler, blev Keiser Alerander ikke uvirksom. Ved den første Efterretning om Afsættelsen af Fyrsterne i Moldau og Wallachiet, befalede han General Michelson at rykke ind i Fyrstendømmerne med Observations corpset ved Dniester, og inden faa Dage blev den Tyrkiske Armee, der commanderedes af to Generaler, hvoraf den Ene var den berømte Pascha af Widdin, Passawan Oglu, slagen og trængt tilbage til Bucharest. Krigen var saaledes antændt, Englands og Ruslands Tractater med Porten vare tilintetgjorte, og Jtalinski saae sig hvert Øjeblik truet med, at maatte vandre til de 7 Taarnes Slot, for at indtage den Plads, som var bleven ledig efter den Franske Charge d'Affaires Ruffin, efter at denne under det hele Ægyptiske Feldtog havde udholdt et haardt Fangenskab. Under disse Omstændigheder havde Sebastiani endnu Leilighed til at spille en skjøn Rolle. Han forenede sig med den Engelske Gesandt, og forestillede Porten, at hiin barbariske Skik var samme uværdig, og han erholdt den Tilladelse for en mod Frankrige fiendtligt sindet Nations Repræsentant, at han maatte indskibe sig til Tenedos, paa et Engelsk Skib, der paa den Tid laae for Anker i Havnen ved Constantinopel.