Berlingske Tidende, 1834-07-02
Grækenland. Rauplion, den 20de Mai. Det er bekiendt, at GrevArmansperg hidtil repræsenterede Regentskabet. Til at bestride denne Moræsentation bestemte hans Colleget ham en betydelig Sam, og man hverdrog ham denne Værdighed, deels fordi man ansaaetedet formere oeconomisk, naar Een repræsenterede det bevegentskab, end naar hvert enkelt Medlem gjorde det, deels fordi man troede Greven og hans Familie meest skikkede dertil, Men for, nogle Dage siden fandt Majoriteten af Regentskabet sig anlediget til ved et Decret at fratage Grev Armansperg Repræsentationen, og meddele de fremmede Hoffers herværende Diplomater en officiel Kundgjørelse i den Anledning. Tillige afskedigedes Grevens Privatserretair, der hidtil var ansat som Regentskabscassens Casserer. Denne Begivenhed har naturligviis gjort stor Opsigt; den er Gjenstanden for Samtalen overalt i Staden, og Efterretningen derom vil snart vorde udbredt over hele Landet. Siden Sammensværgelsen blandt Militærcheferne, der som bekjendt ogsaa havde en Forandring i Regentskabet, men i modsat Retning, til Øjemed, havde Grev Armansperg mistet meget af sin Popularitet. Det nøje Forhold, der fandt Sted mellem ham og den engelske Gesandt opvakte megen Misfornøielse blandt Grækerne, da Hr. Dawkins er personlig forhadt. Denne Mander her almindeligen anseet for saa intrigant, at offentligen paastaaes, at Landet aldrig vil komme til at nyde Fred og Roe, saalænge han opholder sig her. Rygtet siger, at han først har prøvet sin Lykke hos Statsraad Maurer og General Heideck, men da han ikke fandt gunstig Modtagelse, hverken hos dem, eller siden hos Legationsraad Abel, traadte han i venskabelig Forbindelse med GrevArmansperg, og siden indtraadte det fortroligste Forhold mellem begge disse Mænd. Jmidlertid glemte Hr. Dawkins ikke sine vidtomfattende Planer. Man forsikkrer som aldeles tilforladeligt, at han har skildret de tre ovennævnte Medlemmer af Regentskabet, som den russiske Jnteresses Venner, da han fuldtvel veed hvor omfindtligt det Engelske Cabinet er netop i denne Henseende. Gesandtskabssecretairen, Hr. Paris, en Mand af prøvet Retskaffenhed, kunde ikke længer med Taushed være Vidne til hans Jntrigner, og meddeelte det engelske Ministerium Oplysninger i denne Henseende. Hr. Paris kaldtes for kort Tid siden tilbage til London, og man veed ikke, om dette skeete ved Hr. Dawkins's Medvirkning, eller og Ministeriet ønskede bestemtere Beviis for den skeete Angivelse. Det er ikke let mueligt at forudsige, om det vil lykkes Hr. Paris at overbevise Lord Palmerston om, at han, med Hensyn til Grækenland, er bleven fuldkomment mystificeret af Hr. Dawkins, eller om denne ved sine Jntriquer vil være istand til at styrte Hr. Paris. Men hvis det virkelig er sandt, at hine tre Regentskabsmedlemmer ere skildrede det britiske Ministerium som ledede af russisk Jndflydelse, saa har man ingen Samvittighed gjort sig af, at udbrede de skammeligste Logne. Sandheden er ved et saadant Udsagn saa aldeles traadt under Fødder, at man ikke behøver mange Ørd for at vise det Jntetsigende i en saadan Beskyldning. Enhver, der har, endog blot den fjerneste Kundskab til hine Mænds Levnet, Virken og Hensigter, veed, at de ikke have en eensidig Anskuelse af Grækenlands Vel, og allermindst vilde lokkes af Privatfordeel. Thi det er altfor klart, at Grækenland kun kan hæves ved de tre Magters Samvirken, og enhver, der søger at tilintetgjøre denne, kan ikke have andet Øjemed, end Grækenlands Ulykke. Dersom en Magt virkeligt ønskede, at hindre Grækenlands Selvstændighed og Fasthed, saa kunde en saadan Magt ikke have nogen bedre Diplomat her end Hr. Dawkins. Men at Englands Jnteresse fordrer det Modsatte, skjønnes letteligen. Der er ingen Tvivl om, at Hr. Dawkins nok indseer dette, men som en god Tory er det ham vel kun lidet magtpaaliggende, at tjene et Whigministerium, med Oprigtighed; han er maaskee endog glad over at have saadanne Whigs til Gjenstand for Moerskab. De vanskelige Forhold der siden ville vorde Følgerne af hans Opførsel, ere ham Vi leve paa en vulcansk vist aldeles ligegyldige. Grund. Hurtigen skjules den af Naturens yppigste Gaver, men et Øjeblik derefter skjælver den – Grev Armansperg anklages for at overgive sig og Grækenland til engelsk Jndflydelse. Medens Ministeriet Maurdcordato, denne for enhver Regjering undværlige Mand nøje forener sig med Armansperg, og følger sin gamle Tilbøielighed for England, staaer Koletti, fordum Chef for det franske Partie, og hans gamle Modstander, ham siden hiint Schisma bestemt imøde. Til Ulykke kommer Expeditionen, mod Mainoterne imellem. I denne Gemytternes smertelige Stemning, skuer Folket med fuldkommen og urokkelig Tillid op til den Haabets Stierne, der lyser for det i dets unge, rigtbegavede og høitelskede Konge.