Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-05-23
Fra to andre Sider synes Gørt at være underkastet mere beføjet Daddel. Han synes aldrig at have kjendt det svenske Folks Stemning eller Dom om sig. At Carl regjerede Sverrig arbitrart, og at det var under denne Fyrstes Regjering, og i Samklang med ham, om ikke fuldkommen, saa dog nogenledes, han maatte virke, rækker ikke ganske til at retfærdiggjøre Gørt. Thi vist nok er det en Ministers Pligt, at søge at bringe Fyrstens og Folkets Meninger i Harmonie. Det er desuden en Ministers Pligt, som ikke vil handle eensidigt, – og Carls Ensidighed kunde vist nok ikke undgaae Gørtz's kloge Blik, – at raadføre sig med vise og patriotiske Mænd, og paa dem har Sverrig aldrig havt Mangel. Dette gjorde Gørt ikke, som naturligviis var en Fornærmelse imod Folket, og blev udlagt som en Ringeagt for den offentlige Mening, og desuden foraarsagede, at alle Carls Uretfærdigheder, uden Grund bleve ham tillagte. Et unægteligt Feiltrin var dette, men en moralsk Afvigelse, som ikke uden den høieste Uretfærdighed kunde belægges med Dødsstraf. Det kan imidlertid anføres for Gørt, at Begreberne om den offentlige Menings Indflydelse paa Magthavernes Færd langtfra ikke da vare saa uddannede, som nu. En anden Omstændighed, som ikke allene falder Gørt til Last som en moralsk Forseelse, men hvori endog hans sædvanlige Klogskab synes at have forladt ham, var den at han forlod sig udelukkende paa Carl. - Nu var Carl rigtig nok en Fyrste af alt for megen Fasthed i sine Beslutninger, til at Gørt fra den Side skulde havt noget at befrygte. - Men Carl var, omendskjøndt i sin bedste Alder og af godt Helbred, dog kuns et dødeligt Menneske. At han skulde falde paa den Maade, han faldt, kunde rigtig nok ikke forudsees, men ved hans uophørlige Felttog og Forvovenhed var det mere end sandsynligt, at han vilde ende, som han endte. At Gørt for den Regjering, som fulgte efter Carl, vilde være det samme som for ham, har han maaskee nok haabet; men her gjorde han en Regning uden Vært, og forsaae sig deri, at han byggede paa Carls Liv, sin egen Klogskab, og udelukte den moralske Verdensregjerings Virksomhed, hvilket altid har ulykkelige Følger, da det er farligt, at holde Kjød for sin Arm. Altsaa moralske Feil og Afvigelser kan Gørt ikke siges fri for, men ingen, som vanære hans Minde, eller nedsætte hans Værd som Statsmand. Og saalænge Menneskene ikke ere beføiede til at straffe det, over hvilket Guddommen har forbeholdt sig selv allene Kiendelsen, maae den over Gørt afsagde Commissionsdom erklæres for grusom og uretfærdig. Det henhører blandt Gustav, 3 smukkeste Handlinger, at han 1773 lod denne fortjente men ulykkelige Ministers Minde rehabilitere, og hans Familie, saavidt muligt, give Opreisning for de lidte Forurettelser. Men smerteligt Jndtryk gjør altid Historiens Læsning, saalænge den leverer saadanne Misbrug af de ypperste menneskelige Indretninger, som Domstole unægtelig ere, til at være Midler, ikke til at haandhæve Retfærdighed og beskytte Uskyld, men til at fremme Uretfærdighed og tilfredsstille Privathad!! Gørtz's Catastrose var som et Efterdrøn af Carl 12 blodige Færd paa Jorden. Paralleler imellem Personer, hvis Skjæbner, Tildragelser og Gierninger have Liighed med hinanden, ere ikke allene en behagelig Frugt af Historiens Studium, men og behagelig Følge af dens Læsning. De ere egentlig først anvendte af den vittige Plutarch, og efter ham med mere eller mindre Held efterlignede næsten blandt alle Europas Folkefærd. Her nogle Træk til en saadan Parallele imellem Gørt og en anden ulykkelig Minister. Gørt og Struensee vare begge Tyskere af Fødsel, og begge ved en besynderlig Sammenkjæden af Omstændigheder ophøiede til Ministre ved nordiske Hoffer. Begge nøde deres Fyrsters udelukkende Tillid, og begge blev det under deres Proces lagt til Last, at have været i Besiddelse af denne. Begge vare habile Statsmænd. Den første mere dannet for en Stats udvortes, den sidste for dens indvortes Bestyrelse. - Begge vare meget arbeidsomme. Begge vare lærde, og vel be vandrede i den ældre og nyere Literatur. Begge vare Deister. Den første dertil foranlediget af den dybere, engelske, speculerende Philosophie; den sidste af den lettere franske encyclopædistiske Skole. Begge indsaae, for de døde, deres religieuse Vildfarelser, og vandt deres rettroende Sielesørgeres Godhed og Kjerlighed. Begge bleve fældede ved Commissionsdomme. og om begge har Eftertiden dømt mildere, end de over dem nedsatte Commissioner.