Aalborg Stiftstidende, 1839-07-13
Udlandet. Frankrig. (Slutning af de i Gaarsavisen afbrudte Parlamentsdebatter.) Man maa kun sagde Hr. Villemain - ikke forvexle disse en skjøn Jndbildningskrafts Udbrud med en sund Politiks modne Overveielser. Det vilde heller ingenlunde være saa let, med eet Slag at tilintetgjøre Tyrkiet; det er ingen Bagatel, at udslette en heel Nation, at rive den ud af den Jordbund, hvori den i Aarhundreder har fæstet Rod, og dertil ovenikjøbet en modig ædel Nation; hvor dyrt have de ikke i Aarene 1828 og 1829 ladet Russerne betale Seiren. Reen Drømmeri var den af den foregaaende Taler anbefalede Deeling af det osmanniske Rige mellem Rusland og de øvrige europæiske Stormagter, en saadan Deeling vilde være en Uretfærdighed, en Slethed, hvortil Frankrig ikke turde række Haanden, og det selv uden at see den til de uendelige Følger, som en saadan hemmelighedsfuld Plan vilde drage efter sig. Med overstrømmende Veltalenhed gjendrev Ministeren Lamartine's Argumentation, men lod Vingerne stærkt falde, da han gik over til at forsvare den ministerielle Politik, om det, der skulde skee, var han just ikke synderlig udførligere, end hans Forgænger; den hidtilværende Tilstand maatte opretholdes, Sultanen udsones med Paschaen, Portens Undergang forhindres, men ogsaa den ægyptiske Magt conserveres derhos gav Ministeren at forstaae, at Regjeringen maatte stræbe hen til at gjøre den Protection, under hvilken Porten befinder sig, og som nu er en meget exclusiv, noget almindeligere. Hr. Villemain sluttede med en Gjendrivelse af den af Lamartine opstillede Paastand, at Restaurationen bedre end Juli-Regjeringen havde formaaet at lede de orientalsk Anliggender og forlod Tribunen med levende bifald. Blandt øvrige udmærkede Talere, som lode sig høre om dette vigtige Æmne, Tocqueville, Pages, Guizot, Berryer, Dupin og Odillon-Barrot, udhæve vi her endnu Dherrer, Guizots og Barrot's Foredrag. Guizot anbefalede Regjeringen en national, en europæisk Politik, den, som Ludvig den 14de og Napoleon havde fulgt, og som var den eneste rigtige: den Politik, der tillige var conservativ og fredelig. Denne bestod nemlig i, at man til Opretholdelsen, af den europæiske Ligevægt maatte opretholde det osmanniske Rige, men ikke ved Vaabenmagt. Vistnok synker dette af sig selv i Ruiner; den ene Steen efter den anden løsner sig fra Bygningen - Grækenland, Servien, Moldau, Wallachiet, Ægypten - men ved denne Orientens Falden fra hinanden maatte Europa absolut forblive upartisk Tilskuer; Frankrig ligeledes, kun Eet maatte det med al Anstrængelse søge at forhindre, nemlig at ikke den ene eller den anden Stat bemægtigede sig de Provindser, der løssnede sig fra Porten. - Odilon-Barrot drog isærdeleshed i en glimrende Tale tilfeldts mod de af Lamartine i det foregaaende Møde opstillede Anskuelser. Med fortrinlig Varme erklærede han sig imod den umoralske Tanke, at deele det tyrkiske Rige. Det egentlige Onde, som man havde at befrygte, var Ruslands bevæbnede Jndblanding i de orientalske Anliggender, Ruslands udelukkende Protectorat over Porten; dette maatte man modvirke, det var ønskeligt, at der blandt de overveiende Magter dannede sig et fast Baand for at sætte en Dæmning mod Ruslands Fremtrængen. Dertil frembød sig en Leilighed. Porten maatte beskyttes; endnu var Tyrkiet ikke død og Arven ikke tilfalden; det var umoralsk, at tale om en Deeling af Samme. – J disse Yttringer saae Hr. Lamartine en Opfordring til endnu engang at tage Ordet. Man havde misforstaaet og fordreiet hans Ord; han taadede ikke til at tilintetgjøre og deele Tyrkiet; han vilde kun, at, naar Portens Undergang, der var uundgaaelig, indtraadte, maatte Frankrig i saa Fald ogsaa reservere sig sin Deel deraf. Og naar den gamle Bygning styrtede sammen, behøvede man derfor just ikke at græde blodige Taarer. "De, min Herre", tilraabte han OdilonBarrot. De, som ikke troer paa Kongernes guddommelige Ret, troer De da paa en Barbariets guddommelige Ret Hvad jeg har sagt, er ikke Drømmeri; men en Drøm er det, at troe, at Rusland ved en Protocol vilde lade sig forbyde at tage Constantinopel; en Drøm, at troe paa Englands Ugennyttighed. Ved vor Opvaagnen finde vi Rusland i Constantinopel og England i Alexandrien, Forhørerne over de 18 for Pairsretten Anklagede og samtlige Vidner ere nu tilendebragte. Alle de i de sidste Dage forhørte Anklagede vilde ikke vide Noget at sige af et Complot og tildeels heller ikke af nogen Deelagtighed i de hemmelige Selskaber; de Fleste af dem paastode, kun tilfældige at være komne ind i Jnsurgenthobene eller med Vold at være blevne bortrevne af Samme. Atter Andre nægtede al Deelagtighed i Begivenhederne den 12te og 13de Mai, ogsaa var i Virkeligheden de Grunde til Mistanke, der havde ført til nogle af de Anklagedes Arrestation, meget ubetydelige. En var saaledes bleven arresteret, fordi man i hans Lomme havde fundet noget Krudt, en Anden, fordi man hos ham havde fundet flere Oppositionsblade, en Tredie, fordi hans Hænder vare sværtede af Krudt osv. Efter at Forhørerne vare tilendebragte, begyndte i det næste Møde Generalprocureuren sit Foredrag; men, for han kom til Orde, reiste Barbes sig og sagde: "Jeg er anklaget for at have dræbt Lieutenant Drouineau; jeg har ved Debatternes Begyndelse protesteret og protesterer paany imod denne Anklage, ikke for at frelse mit Liv, deri kan De troe mig, men for at tilbagevise en Beskyldning, der krænker min Ære. Jeg har sagt og jeg gjentager, at jeg hverken er skyldig i eller istand til at foretage en saadan Gierning." – Paa samme Maade protesterede ogsaa Martin Bernard mod de ham gjorte Beskyldninger. Barbes har i det Hele taget under alle Forhørene viist en meget trodsig Adfærd. Allerede i et af de tidligere paastod han, at Paterne ikke vare hans Dommere, men hans politiske Fjender, at Kampene den 12te og 13de vare en retfærdig Krig og Jnsurgenterne selv ikke anklagede Forbrydere, men beseirede Modstandere.