Aalborg Stiftstidende, 1831-11-12
Det er ingen Colonie i Nordamerica eller Ostindien - tilføier Rec. - som saaledes har vansmægtet, - det er Randers. En anden Præst beretter efter - - tvende Maaneders Erfaring: "De tungnem mede Børn faae ikke Tid til at ængstes over deres svage Evner, og de lærenemme gaae forunderlig rask frem; Geografien er som en Leeg for dem; Flid og Opmærksomhed er uafbrudt; Orden og Sædelighed har faaet et fast Støttepunkt; Læreren seer det Tunge i sit Kald forsvunden; han træder ind i en mun nal; hvad der før var haardt Arbeide er nu glad Virksomhed o. s. v." Vilde man prøve den Beviissørelse - siger Rec. - paa hvilken her er anført Exempel, da ville betydelige Savn og Mangler komme for Dagen. Hvor man maatte ønske Vidnesbyrd af Mænd, der ikke vare personligt interesserede i Sagen, møde vi kun Jndberetninger af dem, der have en naturlig Opfordring til at retfærdiggjøre deres Valg, og kun alt for let maa kunne forledes til at tage gode Ønsker og Forhaabninger for Virkelighed; og hvor man maatte vente Erfaringer fortsatte i saa lang Tid, at det i det mindste blev muligt, at have en Erfaring, der træffes en Beskrivelse af Phænomener, som skulle have ladet sig tilsyne i et Antal af Maaneder eller Uger, der ligesaalidt tillader at forklare Sagen physilogisk, som at oplyse den ved noget andet Exempel af Pædagogikens Historie. Rec. mener, at samtlige disse Rapporter endnu ikke have oplyst den sande Tilstand om indb. Underv. i Landets Skoler, og at det var ønskeligt at Beretninger maatte blive affattede efter en strængere Critiks Fordringer. Vi mene da saaledes, - siger Rec. - at det hverken finder Medhold i sund og rigtig Menneskekundskabs Erfaring, eller at det kan sympathisere med de ædlere og finere Følelser i os, naar Forf. iblandt de vigtigste Aarsager til den indb. Underv. Fremme især beraaber sig paa "de gjentagne Beviser paa høi Yndest, paa Bevaagenhed og personlig Godhed og Varme for denne almeennyttige Sag, som Methoden skal have modtaget af de Kongelige Prindser, af Statsministre og øvrige høie Geistlige og verdslige Embedsmænd, og naar han øverst i Spidsen stiller "den landsfaderlige Naade." Hvad navnlig den eiendommelige Maade angaaer paa hvilken Forf. inddrager den høieste Autoritets Navn i sine Plaideringer for d. indb. Underv., da maa Anmelderen (Rec.) tilstaae, at han mener Forf. ligesaalidet har været heldig i at træffe det Sprog og den Tone, hvori danske Borgere, finde et værdigt Udtryk af deres Følelser for den bedste Konge, som i at beregne Virkningen i saadanne Motiver til at befordre paa Overbeviisning grundet og Sagen alene gavnende Anvendelse af den Underviisningsmethode, han arbeider paa at fremme. Det bør ei heller lades ubemærket, naar Forf. fremsætter det Ønske at "Alle vilde arbeide paa, at fremme Kongens ædle Villie da maa enhver dansk Mand, i Tillid til det usvækkede Kongelige Ord, der "tillader" Jndførelsen af indb. Undervhvorved, i denne Henseende, er lyst Fred over hver Mands Overbeviisning, holde sig overtydet om, at det ikke mere stemmer med Regjeringens Villie, at Enhver, som erkjender Methodens Gavnlighed paa Tid og Sted, indfører den, end det vilde være stridende mod Regjeringens Villie, om nogen indførte den mod sin Overbeviisning." Recensionen, der er saa vidtløftig, (33 Sider stor 8vo) at nærværende Udtog kun er en Mærkelighed at Forfatterens Beretninger om de ivrige Mænd for Methoden ere umiddelbar uddragne af disses egne Jndberetninger om deres Fortjenester i denne Henseende. Recensenten kalder det Mangel paa Discretion at Forfatteren navngiver tvende Biskopper og 14 Provster, der tillægges Roes for deres Jver o. s.v. for Sagen; at han dvæler ved allehaande Personalia, og udpeger overalt ved Navn "de hæderlige Geistlige" og anfører til deres Berømmelse adskillige Details. "Jmod slige Udpegelser - siger Rec. endvidere - vilde der være mindre at erindre, dersom de alene skeete paa krønikeviis; men der bliver meget at erindre, naar man seer hen til det Lys, hvori Forf. vil have enhver Ugunst imod den indb. Underv., enhver Vægring for at indføre den, betragtet. Uagtet man vel hos Fleerheden tør gjøre Regning paa den Erkjendelse, at geistlig Mands Fortjeneste maa bedømmes efter en ganske anden Maalestok, end den, der her er anlagt, saa kan det dog ikke være Vedkommende ligegyldigt, offentlig for Konge og Folk, i Skrifter, der anmælde sig selv som, "Extracter af allerunderdanigste Rapporter," at blive mærkede paa en Maade, der kan give Anledning til at betragte dem som seendrægtige Befordrere, vel endog som Modstander af Folkeoplysning, af en almeennyttig Sag, af Regjeringens faderlige Villie. Rec. mener endvidere, at hvis det hidtil Anførte samledes til et Heelt, ville uden Tvivl Billedet af en Virksomhed for Skolevæsenet, hvis Jver og Utrættelighed vi maa beundre, fremstilles os, men at vi saa meget mere maa beklage den Grundfeil: en Miskjendelse af det Aandelige i Mennesket, hvorfra enhver ædel og gavnlig Virksomhed udgaaer, og en deraf udsprungen udelukkende Bestræbelse for at sætte de materielle Kræfter i Bevægelse, og tilveiebringe en udvortes iøinefaldende Handlen, der ofte har Skinnet, imedens den mangler Kraften. Blot der ikke bliver Grund til at frygte, at denne, næsten til Fanatisme grændsende Jver i Tiden vil virke som enhver anden Jntolerence til at bortstøde Gemytterne, vække Uvillie mod Methoden og Tilbøielighed til ved Leilighed atter at unddrage sig dens Brug. Beretninger anlagte efter en anden Plan og udførte i en anden Aand end de der hidtil ere komne os for Øie, mener Rec., ere nødvendige for at erholde Oplysning om hvor vidt dens Gavnlighed var grundet eller ei. Hvad endelig den danske Geistlighed angaaer - siger Rec. - da gives der uden Tvivl mange, for hvem det har været paafaldende, at der fra Aar til Aar ikke har fundet sig anlediget til at meddele oplysende og berigtigende Dato til disse Rapport-Extracter, der røbe en fuldkommen Misforstaaelse af den Maade, hvorpaa Anliggender, der vedkomme Kirke og Skole, og Mænd, der leve for Kirke og Skole, skulle offentligen behandles. Det hele Forhold, i hvilket den danske Geistlighed behandles i disse Skrifter, er saa anomalt; den Maade, paa hvilken den geistlige Stand her er behandlet, er saa stødende, at Tausheden her ikke kan andet end fremkalde lidet glædelige Betragtninger, helst hvor det gielder en Stand, der nu, som i fordums Dage, har i Pennen sit rette, sit lovlige Vaaben og Værge.