Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1826-05-02
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Treogtyvende Aargang. No. 35. Udgivet og redigeret af Fr. Thaarup, Etatsraad. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 2 Mai 1826. Mindesang. over Medicinalraad RustrømEfter det Svenske *). Hans danske, ham inderlig hengivne, Venner Det Høst, Etatsraad Olsen, Professor Ramus, Prof. Rask, Capitain Thomsen, og Cancellieraad Thomsen. belige, 4 Nyerup. Dette Støv, hvorved vi græde, Er det ham, hvis snilde Sands Spredte om sig Lys og Glæde, Og ham vandt en Borgerkrands, *) Originalen til denne Skildring af en af Sverrigs ædleste Mænd, staaer i den Walmarkske Journal 1826 No. 88. Det. Carl Birger Rutstrom, hvis Død vi begræde, var Medicinalraad, Secretair i det kongl. Witterhets, Historice og AntiqvitetsHovedet, hin Mimers Lige Fandt paa hvert et Spørgsmaal Svar Hjerte, ej istand at svige Sagen, som han troede klar. Du med Raad og Daad var rede For Enhver, som til Dig kom: Lod Dig aldrig da vildlede Af en Qvidams men" og "om", Og naar En var stædt i Nøden, Kjæmpende med haarden Trang, Gik ja løb Du ufortrøden. Mangen knudret møisom Gang Du stod højt i Lærdes Kredse, Let Din Plads ej fyldes kan. Svens Muser de vil stedse Savne slig en Hædersmand. Akademi, samt i det kongl. Landbrugs=Akademi, og i det patriotiske Selskab, Ridder af Nordstjernen, En af de Atten i det svenske Akademi, Medlem af det kongelige Videnskabernesselskab i Stockholm, og af det skandinaviske Litteraturselskab i Kjøbenhavn; han døde d. 13 April, 67 1/2 Aar gammel. Højere Du stod, hvis tragted Du ei efter alment Vel, Og for Hæder det ei agted, Som ei fremmer Borgerheld. Men jeg seer Dit Hædersminde Spredes vidt om Land og Stad, Og en Efterverden finde, Du en sjelden Aand besad, Hvis Du ei – da saaes Din Ære, Med Beskedenhed i Strid. Tillod Jlden at fortære. Din Lucan og Din Qvid. Dog den lærde Verden priste Navnet Rutstrøm uden dem, Som med Smag og Snildhed viste Konstneren at mane frem Billeder, Du sindrig tænkte, Og, omkaps med Adlerbeth. Skjønne Former dennem skjænkte Med en ædel Simpelhed. Blomsterne Dig lislig rørte; For alt Skjønt var varm Din Siel Kun naar Du en Praler hørte, Lo Du høit og det med Skjæl. Selv ved Dine vrange Domme Spredtes Lys om mangen Sag, Og naar Striden den var omme, Brødes ei et Vennelag. Fik man stundom Dig at høre Bringe Paradorer frem, Og et spydigt Ord fremføre, For at give Talen Klem; Det Dig grædende forlade Dyd og Sandhed ved Din Bar Thi hvor kunde man den hade, Som paa Fromhed Mynster var Ei blot Vennen uden Lige Reves af vor ømme Favn; Og en Lærd, som Sverrige Lønner med et hædret Navn. Ens mod Høi og Lav sig viste Menneskernes varme Ven, Og hver Lidende ham priste, Som i Nød var Hjelperen. Lidende i lange Tider. Var Du selv; dog Tidsfordriv Fandt Du i Dit Kald. Omsider Hvil Dig nu fra daadfuldt Liv, Døden stial sig i Dit Hjerte; Men, til Fredens Land et Bud, Trøstefuld i Kampens Smerte, Fløi Dit sidste Suk til Gud. Den gamle Tobias's Huusraad, Efter megen og nyttig Færdsel i Livet, uden, ved sin Alderdom og ved sine mange i mangehaande Erfaringer og Kundskaber, ærvædige Tobias, tyet hen til sin Fødeby - en til ubetydelig fri Rigsstad – for der, i Ly af si Ungdoms Kjærminder, at ende sine Dage. C. vel tilbragt Liv forsætter en lykkelig Alderdom og Lindner - sund og munter – blandede si gjerne i Byens talrige Selskabskredse. Ma saae ham med Glæde imellem sig; thi behage ligt og fordringsløst var hans Væsen, og i en skjemtsom Tone sagde han ofte de vigtigste Sandheder. Men een Omstændighed forstyrrede den Fornøielse, som Oldingen søgte i disse Samqvem, og denne Omstændighed var de idelige, og, som oftest, ubeføiede Klager, som næsten ene og alene udgjorde Gjenstanden for Conversationen. - Nu klagede En over de ryggesløse Tider, en Anden over de svære Skatter og Paalæg, en Tredie over den aftagende Handel og de lave Kornpriser; en Fjerde over den tiltagende Luxus; Denne over sine Tjenestefolk; Hiin over sine Børn o. s. v.; men Alle vare de enige i, at ikkun fra Byens Magistrat var Hjelp imod disse Onder at vente, og at det var dennes Skyld, at de udbredte sig fra den ene Ende af Landet til den anden. En Aften, da disse Jeremiader – meer end sædvanligen - havde kedet Oldingen, ubbad han sig Selskabets Opmærksomhed, imedens han forelæste det nogle Huusraad, ved hvis Brug han troede adskillige af de Onder, hvorover de klagede, vilde kunne afhjælpes. Han tilstod at han ikke selv havde opfundet dem, men at de vare uddragne af kloge Mænds Skrifter. 5) At de vare probate, derfor havde han baade sin egen og Andres Erfaring. Selskabet, som heri saae en Afverling imøde, samtykkede eenstemmigen, og Tobias tog nu et Papir af sin Tegnebog, og forelæste, som følger: Klag aldrig, min Broder, over Tiderne, ellers maae Tiderne klage over dig. Det er dig Meddeleren har skjellig Grund til at antage, at Tobias har faaet sine Huusraad deels hos den ældre danske Tilskuer, deels hos det nyere Skilderi af Kjøbenhavn. selv, som gjør dem til det de ere. Men siger du – er det dog ikke ugudelige, rygges løse Tider, J nu Prøv du paa at være bedre end Tiderne, saa skal du see en mærkelig Forandring; vær saadan, at gode, ædle, retskafne Mennesker gjerne ville være om dig og leve med dig, og vær da vis paa dem, hvor du end er og hvor du end lever. Gid vel din Kikkert, naar du troer at see Pletter i Sol eller Maane, for Pletterne ere tilforladeligen oftest i Glasset. Søg om Dyder paa Gader og Stræder; men kan du ikke finde dem ude, saa see til du har dem hjemme i dit eget Huus, og kunde du ikke der have dem i Fred, saa forvar dem i dit eget Bryst. Det bedste Middel til aldrig at mistroe om Dyder, er at have dem selv, og den der er tilfreds med sig selv, bliver let tilfreds med den øvrige Verden. Men - siger du atter – det er dog slemme, urolige og farlige Tider, Bliv i Land, min Broder, er du søsyg, og er du hovedsvimmel, saa hold dig ved Jorden; hav din Rigdom i dit Hjerte og i din Aand – og frygt saa hverken for Jld eller Tyvehaand; gjør dig selv til hvad du er eller vil være, saa skal saamænd Herregunst hverken sætte dig at eller i. Hold Fred, saa har du Fred. Du klager over dyre, besværlige Tider. Deri har du Ret – naar du ikke selv vil have det let. Den der nøies med Lidt – faaer lettelig Sit, siger Ordsproget, og naar en Mand ikke vil leve, som han kan, hvad kunne da Tiderne for, at han ikke kan leve, som han vil. Naar vi selv har mageligt Rum i en Vraa kan til vor Daarskab et Slot ei forslaae. – Tro mig, Broerlille, Man kan føde Kone og Børn med det, een Last koster at holde, og - hvo altid vil dandse, endogsaa paa Roser – han snart slider Hul paa Sko og paa Hoser." Klag heller aldrig over Skatter og Paalæg. for den værste Skat er den, tu lægger dig selv paa. Kom frem engang med din Udgiftsbog, om du holder en, og lad os see, hvad du yden din Daarskab i Procent om Aaret. Hvad kræ per din Forfængelighed i Don gratuit – som du maa betale, om du aldrig kan saa lidt. Klag heller ikke over Byrder og Tyngder, saalænge du gjør flere Spand- og Gangdage, flere Skov og Kongereiser for dine selvvalgte Herskaber, end den værste Bondeplager nogensinde har forlangt af sit Gods. Vær fri for Jnden, førend du drømmer om at være det for Uden.""Jeg har lagt Mærke til, at du har den Vane at sige: O, det er Smaating, Men kald herefter ingen Ting saa, mange Bække smaae gjør en mægtig Aaa; siger Ordsproget. Sig heller aldrig, naar du giver Noget udi det er Smaating; – for Pungen og Lommen blev ligefuldt tom - skjøndt Pengene af dem i Skillingsviis kom, for Sukker og Caffe, for Thee og for Snuus - gik Mangeneen baade fra Gaard og fra Huus; og - Dobbel, Drik og Lotteri – sæt du dem i dit Litani. Sig ligesaalidt, naar Nogen fordærves eller forkommer: Aa, det er Smaating;" for af Mangel paa Sømmet gik Skoen forloren, af Mangel paa Skoen gik Hesten forloren, af Mangel paa Hesten gik Manden forloren, og faldt sine Fjender ihænde. Der er ingen Ting "Smaating, en lille Tue kan vælte et Læs - og Romernes Slot blev reddet af Gæs, og ofte kan Dryppe vand hulle en Steen - og ofte gjør Smaating saa mangen Mand Meen. – Husk vel paa det min Broer! Ogsaa vil jeg raade dig, at vogte dig for Laan og for Borg, for paa Borg rimer sig Sorg. Den har en kort Faste, som skal betale Penge til Paasken, og Jngen har bedre Hukommelse end den, som laaner Penge ud paa Vexler, thi han husker for Gjeldneren med Man troer at faae for Intet, hvad man faaer paa Puf – men Regning og Stævning er den i en Ruf Vogt dig ogsaa for Godtkjøb og Røverkjøb, thi over det gode Røverkjøb saa Mangen tilsidst af Landet lød. Alt hvad mankan undvære, er altid for dyrt." Glem aldrig, at Tid er Penge, og 4 Du ikke engang for Penge kan faae den Tid tilbage, du har ødt. Tidsfordriv er Stylt paa Liv *), siger et ældgammelt Ordsprog; og hvordan klæder nu det bestandig at klage over, at Livet er saa kort, og dog skjæle af det alt hvad Man kan. "Men - siger du - det er ikke Tiden jeg vil fordrive, det er Kedsomheden. - Og veed du ikke, at Kedsomheden er som en næsviis Myg, jo mere man driver den bort, jo værre søger den, og inden Man veed et Ord af det, har man en heel Sværm paa Halsen istedet for Een. Skal Tiden aldrig blive dig for lang, saa pas vel paa, hvad du har at gjøre, og pas bare det, og see saa til, om du ikke snart vil finde, at den er for kort. Tiden kan aldrig blive et Menneske lang, saalænge der er Gavn for ham at gjøre; og Gavn vil der *) Stylt; det gamle danske Ord paa Tyveri blive for ham at gjøre, saalænge der er Folk nok, som aldrig gjøre Gavn."Men klag heller ikke over at Tiden er forkort. Den der kommer tilkort, troer Man gjerne om, at han ikke holder godt Huus. Tænder du maaskee ikke imellem Lyset i begge Ender paa eengang, og klager saa over, at det brænder forsnart ud. Finder du det ikke maaskee mageligere, at klage over at Tiden er for kort, end at prøve paa, om den ikke skulde være lang nok til det, du har at gjøre Morgenstund har Guld i Mund; – men kanskee du seer aldrig Morgenen i Munden, men paa Ryggen, Vildu forresten aldrig have Tiden for kort, saa gjør aldrig meer end een Ting af Gangen, og gjør enhver Ting, saasnart du kan. Husk paa at Cen i Dag, er bedre end Ti i Morgen, og at Skildpadden, der kryder, kommer længere end Haren, der ligger stille. Vil du have dit Arbeide godt gjort, saa gjør det selv; Herrens Øie gjør Hesten feed, og den som vil have en Tjener, der er ham tro og er ham tilpas, han skal tjene sig selv. Arbeide er godt for Alting. Vil du have Brød, saa arbeid! – for – Armod staaer uden for flittig Mands Dør – men indenfor aldrig den komme tør. Vil du have Helbred, saa arbeid for – Sygdom lurer i lad Mands Leie - men vover sig sjelden paa Flittigheds Veie. Vil du have Glæde, saa arbeid! – for – vander du Jorden med Flittigheds Sved – da spirer der Roser, hvor den drypper ned. Haab du aldrig paa bedre Tider. Den som vil leve af Haab, maa gaae sulten i Grav, det er med den menneskelige Lyksalighed, som med den menneskelige Viisdom og Dyd, det er et Klæde, som ikke er stort nok til at naae fra den ene Ende af Jorden til den anden paa eengang, naar det slaaer til eet Sted, saa skorter det paa et andet, og trække længer end det er, lader det sig ikke. Hvo der da faaer fat i en Flig, han gjør vel i at holde fast, for det er ikke nok at han har Gavn af det selv, men de der ere om ham, faae altid lidt med. Klag aldrig over dine Børn; thi saa klager du over dig selv. En slet Rytter gjør en gal Hest, naar din Have staaer fuld af Ukrud, er det Tegn paa, du ikke har passet at lugge den, og poder du ikke dine Træer, maa du ikke klage, over, at du faaer kun Skovskræpper. Klag heller ikke over dine Venner, at Manikke skal spørge: Hvorfor valgte du dem ikke bedre? Naar du tager et Siv, at støtte dig paa, maa du ikke undres at det gaaer istykker. Klag endnu mindre over dine Fjender; thi hvorfor har du dem: Endnu har aldrig Nogen havt Fjender ganske uskyldigt, men - den der slaaer efter en Gedehams, maa vente at den stikker ham. Klag ligesaalidet over dine mislykkede Planer; hvad gavner det dig? See heller at blive klog af Andres Skade, end af din egen, for det er for sildigt, at kaste Brønden til, naar Barnet er druknet, og han som sprang i Luften med en Tønde Krud – for at prøve dets Kraft, kun siden lidt Nytte af Prøven har havt. Overalt er Erfarenhed Tossernes Læremester, siger Ordsproget; og af Skade bliver man sjelden klog, men aldrig rig. Her vil jeg standse for i Aften. – saad Tobias – skulde I ønske det, vil jeg gjerne, ved næste Samling, fortsætte Oplæsningen af mine samlede Huusraad. – Om Selskabet modtog den Gamles Tilbud, veed Undertegnede ligesaa lidet, som om Vedkommende fulgte den Gamles Raad; men at de ere paalidelige, derfor tør han indestaae. Her gjorde den gamle Tobias en Pause; men da han saae, at han havde opvakt det hele Selskabs Opmærksomhed, og læste Bifald, om ikke paa de Flestes, saa dog paa Nogles Ansigter, hævede han atter sin Stemme; men denne Stemme, som hidtil havde havt Spøgens og Munterhedens Anstrøg, var nu Alvorlighedens djerve Røst. En usædvanlig Jld tindrede i Oldingens Øie; han reiste sig fra sit Sæde og talede saaledes: Endeligen, mine Venner og Brødre være beskedne i eders Fordringer og fornuftige i eders Paastande. J det jeg giver eder disse sidste Raad, forlader jeg det muntre Billedsprog, jeg hidtil har betjent mig af, og lægger lidt mere Vægt paa mine Ord, fordi jeg ønsker at disse Ord længe maa lyde i eders Øren og bevares i eders Hierter. J fordre Alt af eders Regjering. Men derved vise J jo, at J ere som umyndige Børn, der maa styres og ledes af fremmed Fornuft. Undsee J Eder ikke ved denne Opførsel, J dadle hvad J ikke forstaae, og værer Eder ad, som Kujonen bag Kakkelovnen, der dadler den modige Helts Krigsplaner. Medens J klæde Eder fra fremmede Væve, medens I, med Glasset i Haand, fyldt af fremmede Vine - klage barnagtigen over Klædefabrikernes Forfald og Kornprisernes Ringhed, føle J da ikke at J selv ere Skyld heri, J indbilde Eder, at kunne see Feil i Øvrighedens Foretagender, og ere ikke istand til at see, hvor ilde det gaaer til med eders eget Huusregimente. Var Enhver af Eder sin egen duelige Finantsminister, saa vilde det se anderledes ud med Byens Finantser. Var Enhver af Eder Politimester i sit eget Huus, i sin egen Virkekreds, saa vilde Stadens Politivæsen, ikke koste Tiendedelen af hvad det koster. Den Tid J jammerligen øde i Eders Ølhuse eller Klubber, paa at mestre Øvrighedens Handlinger skulde J anvende paa at gjøre Eder duelige til at være Fædre, Mænd og Huusbonder, som J burde være det. Jstedetfor at laste, hvad J ikke forstaae, skulde J revse Eders Døttres Flanevornhed, eders Sønners Løsagtighed, eders Koners Ødselhed. J burde vide, at i samme Grad J ved Orden og Stræbsomhed forbedre eders egne Finantser, forbedre J ogsaa eders Byes. J klage over at fremmede Overdaadighedsvare ødelægge os, og dog nyde og bruge I dem dagligen. Synes J vel, at den Syge fortjener at undskyldes, som veed Oprindelsen til sin Sygdom og Midlerne derimod, men bliver ligegyldig ved sin Tilstand og ubekymret for sin Forbedring I ere jo som Børnene, der vel vide, at det søde Slikkeri foraarsager dem Mavevrid, men dog ikke kunne imodstaae Ganens Tillokkelser. Alt skal eders Øvrighed gjøre for Eder, og J glem me at J kunne regjere Eder selv. Der gives Uheld, som ingen Klogskab kan forebygge, finder Eder derfor som fornuftige Mænd i hvad J ikke kunne ændre. Handelen ligger" – sige J Hvor er den i Flor, spørger jeg. "Kornpriserne ere saa laver. Hvor ere de høiere, Skatterne ere saa store. Hvor ere de mindre, Troe Jat den samme Standsning i Handel, den samme Klage over Produkternes lave Priis, der høre fra den ene Ende af Europas Fastland til den anden, ikke skulde ramme Eder, Ere I da bedre end Andre,