Politivennen, 1809-01-01
Forslag til nogle nye Jndtægtskilder for Staten. At pønse paa at forøge Medborgeres Byrder, synes ved første Øjekast hadværdig Jd; at granske efter Udveje til Jndtægter for Staten vil af Enhver sindes rose værdig Bestræbelse. Det Sidste lader sig imidlertid næsten aldrig gjøre uden i Forening med det Første. Hæld den, der kan finde Jndtægtskilder for Staten, der slet ikke betynge dens Borgere; men ogsaa den fortjener Tak, der, om han end foreslaaer en Forøgelse af Byrde, dog udfinder en saadan Fordeling af samme, at Skulderens allerede ømme Dele ikke føle dertil! Den der i den danske Stat vil henvende Tanken paa denne vigtige Gjenstand, vilde selv i enhver anden Tidspunkt mode følgende vigtige Sandheder: J.) Agerdyrkerens Flid og Jord bidrager i Nørrejylland og paa Øerne med Anstrængelse til Statens Jndtægter. II.) J Sønderjylland og Provindsen Holsten have paaberaabte Friheder hidtil hindret Paalæggene at vorde lige tunge med dem, der bæres af den egentlige danske Medborger, især for Købstædindvaanerne. II.) J Norge er Paalæg i Penge vanskeligere for Landboen at udrede, end det egentlige Danmark, eller i de to Provindser norden og sønden for Elben. Forfatteren af nærværende Forslag har derfor valgt, at angive nye Paalæg eller Jndtægtskilder for hver især af disse tre Statens Hoveddele, og at begynde, som naturligt, med det egentlige Danmark, som den i alle Henseender vigtigste Del af Staten. De nye Paalæg, der i Danmark foreslaaes, ere følgende: a) Forhøjet Afgift til Staten af Arv i Sidelinie. Den Afgift, som allerede er paalagt saadan Arv, viser, at Statspengevæsenet har fundet den beskattelig. Ogsaa er Rettigheden til Sidearv neppe hjemlet i anden Lov, end den positive, hvorpaa den forskjællige Arvegang udenfor den opog nedstigende Linie i de forskjællige Staters Lovgivninger er Beviis. Men er Arv i Sidelinie blot en Tilstaaelse af Lands Loven, saa er Lovgiveren beføjet, til Statens Bedste, at forhøje den. Jeg foreslaaer, at af al Arv i Sidelinie, der ikke overstiger 100 Rd. i Værdi, bør 1/4 tilfalde Staten. Af den imellem 100 og 1000 Rd. bør Staten tage og af enhver Sidegrv, der overstiger 1000 Rd. i Værd, bør tilfalde Staten. Dette nye Paalæg vil ikke være ubilligt mod Arvetageren. Hvad naturlig Adkomst angive de bedste Jurister for Arv efter Sideslægtning? Arveladernes forudsatte Forkjærlighed. Men hvo veed ikke, at Sidearv kun saare sjælden skyldes slig Forkjærlighed? at et pludseligt Dødsfald de 9 Gange af 10 er dens Ophav? - Jkke heller kunde nogen, der befandt sig i det Tilfælde, at vorde Arvelader for Sideslægtninge, finde det foreslagne Paalæg haardt. Han selv rammede det jo aldeles ej. Besad hans nærmeste Arvetagere virkelig den Forkjærlighed, ovenfor er nævnet, da stod det jo i hans Magt, ved Gave i levende Live, at formindske det Tab, Paalægget vilde ved hans Død forvolde i Arven. b) Afgivt af Summer, der ved Testament bestemtes at tilfalde nogen, han være Slægtning, Besvogret eller Ubeslægtet og Ubesvogret; saadanne Summer ikkun undtagne, der bestemtes ved Testament til Kirker, Skoler, Hospitaler, Lærerlønninger, Premiers Uddelelser, Udstyr, med eet Ord, de Summer, der ikke bestemtes nogen fysisk Person, men det Offentliges Vel. Med Føje og paa selv samme Grund, som under (a) er nævnt, kunde denne Afgift læmpes efter samme Maalestok. c) Afgift af udyrket Land. Den Landejer, der ikke opdyrker sin Grund tilbørligen, skader Staten. Et Paalæg paa saadan Landejer er derfor en billig Gjengæld. Forfatteren er ikke blind mod de Vanskeligheder, en med billighed stemmende Læmpelse af det her foreslagne Paalæg vilde medføre, men troer dem ej uovervindlige. Misforholdet mellem Ager, Eng, Græsning og Skov maatte afgive Grunden for Paalægget. Ejerens Raadighed over sin Ejendom forblev ukrænket. Han beholdt jo Lov til at dyrke i det største Misforhold, ja slet ikke at dyrke, kun at han betalte Paalægger, og derved bidrog noget til at godtgjøre Staten hvad den tabte ved hans Ukyndighed eller Nykke. d) Skat af Hunde. Fra denne skulde kun Lænkehunden undtages. Der behøves intet Bevis for saadan Skats Føje. Vor Regierings Anordning mod unyttigt Hundehold i Norge, viser, at det erkjender, at Staten derved kan skades. Man indvende ej, at Folk vilde afskaffe deres Hunde, og Skatten altsaa ikke afkaste toget. Men maatte kjende da kun lidet til Mennesket. Forfatteren er vis paa, at der, ved 1 Rigsdalers Paalæg paa hver simpel Hund og 5 Rigsdalers paa hver Jagthund, vilde udkomme en ikke ubetydelig Summa. e) Udvidelse af Stemplet Papirs Brug. til Regninger, Kvitteringer, Vexler, Konossementer, Arier i Kompagnier, i Jnteressentskaber, i Rederier o.s. v.; - Dette Paalæg vilde, ved en god Læmpning, uden at være byrdefuldt, indbringe betydeligt. Naar ingen maatte stævnes for Gæld, med mindre en Regning fremlagdes paa stemplet Papir; naar ingen Kvittering var retogyldig medmindre den var skreven paa behørigt Papir, - saa beskattedes i Gjerningen den hele indvortes Omsætning af Natur, og Flidsfrembringelser. 1) Skat paa Næringsløshed. Den Næringsløse (hvortil man af Ordet ej bør forledes til at regne Embedsmænd af hvilkensom helst Klasse eller Stand) gavner Staten enten intet, eller i Forhold til den Næring Drivende forlidet. Hvad billigere da, end at han, ved en Afgivt, bidrog til i nogen Maade at give den Oprejsning. Dersom man til denne Klasse kun vilde regne dem, der leve af deres Midler, vilde ikke stort udkomme. Men man regnede ogsaa Fejl. Hvor mange store lange fuldvorne Sønner lade sig ikke føde af Forældre, uden at foretage sig noget, der kan kaldes Næring, hvormange Enker eller andre ugivte Fruentimmer henleve ikke af en større eller mindre Kapital, eller af en Jndtægt, som Livrente eller alskens Pensioner sikre dem, uden at foretage sig noget Flids Erhverv, tildels af ilde forstaaet Æresfølelse. Jngen Pensionist, uden den ved Alder eller Svaghed til Erhverv Uduelige burde undgaae dette Paalæg. Var det muligt, at det aarsagede en almindelig Virksomhed, og altsaa klev frugtesløst for Staten som Jndtægtskilde, da vandt Staten endnu mere ved den forøgede Flittighed og Sædelighed. 9) Uvæbnelses Skat. Herved forstaaes en Skat paa alle dem, der i en Alder under 50 Aar, førlige, og ikke Emhedsmænd, ere uvæbnede eller tilstaaede Frihed fra Væbnelse. Paa Landet kunne adskillige Personer være, og i Købstæderne ere mange Handelsmænd, Jøder, ogsaa andre Borgere, i dette Tilfælde. Vel have disse for det meste erlagt noget for denne Frihed engang. Men billighed krænkedes ej ved, at de aarligen maatte betale en klækkelig Afgivt. Hvad er 1500 Rdlr., engang, for en rig eller formuende Mand, imod hvad en anden Borger, der heller vil opofre alt end unddrage Fædrenelandet sin Arm, virkelig, ved at være under en Væbning, opofrer. En Millionær, en Tøndegulds- eller Ottinggulds Mand, han være hvo han vil, vide, at han, ved at undorage sig Væbning, har i det mindste gjort sit til, skjøndt Gud være lovet ej udrettet det, at Væbning kunde synes en haard Byrde. Man tænke sig en saadan Matador i Mag, maaske med Smil fra sit Vindue nedskue paa den Borger, der træt af Exersits eller Vagte Strabads, bedækket med Støv og Sved, vandrer hjem for med lævnede Kræfter strax at tage fat paa det Arbejd, hvormed han skal ernære sig og Familie, og som han ikke kan lade, eller har Raad til at lade, forrette for sig af andre, - og man vil ikke ynke ham, om ham paalagdes at betale 20, 50 eller 100 Rd. aarlig. Hans Offer var endda langt mindre end den væbnede Borgers! (Fortsættes).