Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-08-08
Blandede Efterretninger. Meget har allerede været ivret mod Entemologernes eller de Jnsectkyndiges Grusomhed i at dræbe Jnsecter, men ligesom enhver Ting kan overdrives, saaledes synes man ogsaa at være gaaet for vidt i denne sin iøvrigt ædle Jver. J Kirby's og Speces Entemologie findes nogle ret sunde Betragtninger i den Henseende. "Det er bekjendt, siger Forf., at Følsomheden aftager, jo dybere vi nedstige paa Væsnernes Stige. Skildpadden spadserer endnu omkring, efter at den har mistet Hovedet, og Ferskvandspolypen bliver saalidet beskadiget af Knivsnittet, at dette tvertimod tjener til dens Tilværelses Formerelse. En næsten lignende Følesløshed sporer man i Jnsectverdenen. Jngen Deel af Skabningen er udsat for saa mange Fiender som Jnsecterne, og man kan derfor antage, at de Faa, der berige Entomologernes Museum, og hvoraf mange ere ham dyrebarere end Guld og Ædelstene, ere frarevne en Fugls eller Fisk graadige Gab. Jstedetfor af Vindene at jages i Vandet, at druknes eller trædes ihiel af Mennesket, og saaledes begraves i Forglemmelse, have de nu opnaaet et Slags Udødelighed. Kan man tænke sig, at den algode Skaber havde villet udsætte disse hielpeløse Væsener for saa utallige Fiender og Uheld, naar de besadde samme Følelse, for Smerte, som Dyr af høiere Orden, og derved bevises netop det Modsatte af hvad den store Digter siger: "Det arme Jnsect, som vi træde paa, J Legems Vaande føler samme Angst, Som naar en Kjæmpel dølv. dig. Ei at tale om Jnsecternes særegne Dannelse, beviser deres Ligegyldighed ved Forliset af dens Lemmer, selv hine, som vi ansee meget nødvendige for Livet, uimodsigeligen, at den Smerte, de lide, ikke kan være meget stor. Havde en Kjæmpe mistet en Arm eller Fod, eller havde man gjennemboret ham med et Spyd eller Sværd, vilde han ikke føle Lyst til dansende eller ædende at tumle sig omkring. Men en Myg kan miste det Halve af sine Been, og desuagtet flyve frem og tilbage med saadan Lethed, som om der aldrig var mødt den noget, og et paa en Naal spiddet Jnsect vil som oftest ligesaa graadigen sluge sit Bytte, som om det var frit. Havde man taget Jndvoldene ud af en Kjæmpe, skaaret hans Legeme i to Dele, eller og Hovedet af ham, saa vilde det være ude med ham; han vil ikke bevæge sig mere, han vil være døv for Hungerens Stemme og følesløs for Frygt, Smerte og Kierlighed *). Anderledes er det derimod med Jnsecter. Jeg har seet Oldenborrer med synlig Ligegyldighed spadsere, efterat en Fugl havde revet Jndvoldene ud af den. Bier sluge Honningen meget graadigen, endog efterat have mistet Maven, og jeg faae selv en Myre, som dens Kammerader havde slæbt ud af Reden, spadsere uden Hoved. En Hvepses Hoved søger endnu at stikke, naar den øvrige Deel af Legemet er borte, og ligeledes vil Bagdelen endnu søge at stikke, naar man nærmer sig den med Fingeren. Og hvad der er endnu besynderligere, man har fundet, at den hovedløse Krop af en Herimod kunde dog nok indvendes Adskilligt. Det er vist, at hos Mennesket, naar Hovedet, er afskaaret eller afhugget, i samme Øjeblik alt synligt Liv ophører, og den Bevægelse, der ved Galvanisme kan frembringes, f. Ex. hos Øine &c., er vel neppe andet end Musklernes simple Mekanisme. Derimod kan en Kalv, And, og flere varmtblodige Dyr, leve og bevæge sig, endog efterat de have mistet Hovedet. Jmidlertid kunne ikke alle Jnsecter taale dette. En Fisk kan bevæge sig endnu efterat Jndvoldene ere tagne ud, og den selv er skaaret i adskillige Stykker. Men skjærer man den i Halen, saa vil den strax døe. Disse Kiendsgierninger vise, at saavel mandlig Mandis forenede sig med det andet Kjøn. Disse faa Kiendsgierninger blandt hundrede ere tilstrækkelige til at bevise, at Jnsecterne ikke have den samme skarpe Følelse for Smerte, som Dyr af høiere Ordener.