Berlingske Tidende, 1836-03-04
Under Sagens Behandling bemærkede den Kongelige Commissarius, at den nærværende Sag hørte til dem, hvorom Forsamlingen vanskeligt kunde have nogen Mening. Den havde nemlig Hensyn til Associationer, som findes paa visse Steder i Udlandet, og hvis Charakteer, ei kan være Forsamlingen bekjendt. Commissarius, der selv ingen nøiagtig Kundskab havde om disse Associationer, havde søgt nærmere Oplysning desangaaende, og havde fra den muligst paalidelige Kilde erholdt følgende Beskrivelse over bemeldte Gjenstand: Disse Associationer ere revolutionære og systematisk organiserede. De have særskilte Love, Forstandere, samt flere Klasser af Adepter, i Forhold til Jndividernes moralske Evner og den Grad af Tillid, deres Personlighed indgyder Lederne. Medlemmerne forbinde sig ved de afskyeligste Eder til at virke efter Stilling og Leilighed til de fordærvelige Lærdommes Udbredelse, som udgjøre Gjenstanden for de hemmelige Sammenkomster. De udvalgte Jndivider forsynes med Penge af en egen oprettet Kasse, samt med Exemplarer af de antimonarkiske og irreligiøse Skrifter, som skulde forberede den paatænkte og forhaabede Opstand. Det er dem ligemeget, i hvad Grad saadanne forbryderiske Forsøg maatte lykkes, da man ikke, uden ved en eller anden Leilighed at skride til Gierningen, ret kan vide, hvad der muligviis skulde kunne udrettes. Selv under ugunstige Omstændigheder ansees Uroligheder som Fremskridt paa den udpegede Vei. De have deres egne saakaldte Cathekismer og andre Flyveskrifter i denne Aand. Spørger man, hvorfor just Haandværkerne ere blevne udseete til Redskaber for de skjændige Planers Udførelse, saa bliver Svaret, fordi den Borgerklasse er den talrigste i alle Lande, dens Kaar i det Hele, om ikke kummerlige, saa dog middelmaadige, og i Særdeleshed fordi det just er Haandværkerne, som i deres unge Alder vandre omkring efter gammel Sædvane og støde sammen allevegne, hvortil kommer, at de Revolutionæres Corruptionsforsøg i adskillige Armeer ikke have været tilstrækkeligt frugtbringende, formedelst Disciplinens større eller mindre Modvirkning, som falder aldeles bort med Hensyn til de uerfarne godtroende Haandværkere. Det er begribeligt, at det kan være farligt for den uerfarne unge Haandværker at besøge Steder, hvor saa fordærvelige Associationer findes, især da denne Klasse formedelst det Forhold, hvori den indbyrdes staaer, vanskeligt kan undgaae at indtræde i saadanne paa Stedet Jver og Kunst, udbredte Forbindelser, der med bearbeide de tilkommende Haandværkere for at faae dem indlemmede i deres Samfund. Om end de Foretagender, hvortil en saadan forført Haandværker kunde fristes ved sin Tilbagekomst til sit Fædreland, ikke ville være skadelige for det Almindelige, saa kunde de dog let føre Fordærvelse over ham selv. Men ogsaa for det Almindelige kunne saadanne Foretagender være farlige. Saavidt vides, have de bekjendte frankfurtske Scener netop deres Oprindelse fra hine Haandværker-Associationer. Vel ville slige vilde Angreb paa Ret og Orden ordentligviis strande, men de blive dog derfor ikke uden skadelige Følger. Foruden de enkelte Ulykker, de fremkalde, blive de og farlige, vel ikke for Regjeringens Magt, men desto meere for et Folks Friheder; thi Regjeringerne blive derved mistroiske og gribe til Forholdsregler, som indskrænke den almindelige borgerlige Frihed, og disse Forholdsregler finde bifald hos Frihedens varmeste Venner, der grue for den Afgrund, hvori hine Foretagender kunne styrte Samfundet. Vor Tids Historie giver derpaa mange Exempler, og saa lidet det i sin hele Udstrækning finder Anvendelse her i Landet, saa tør man dog vel ikke antage, at hine Forsøg paa at omstyrte Ret og Orden nu og i Tiden ville være umulige her i vort Fædreneland, eller at de aldeles ikke der kunne have de sædvanlige og naturlige Følger. Jøvrigt blev Anordningen nærmest anlediget ved et Andragende fra den kongelige Gesandt ved Forbundsdagen i Frankfurt, som gik ud paa de store Vanskeligheder, der indtraadte for de danske Haandværkssvende, der agtede sig til de under Spørgsmaal værende Lande, idet de ikke kunde faae fornødent Visa i deres Vandrebøger af det Frankfurter Politi, og han ei heller kunde meddele dem saadan Paategning. Det er og aabenbart, at de danske Haandværkssvende, der maatte søge de omhandlede Steder, vilde udsætte sig for alle Slags Fortrædeligheder baade paa Hen- og Tilbagereisen maaskee ogsaa i Tiden, naar de maate søge Ophold i de tydske Forbundstater, og det da af deres Vandrebøger saaes, at de havde været paa hine Steder, saa at Anordningen og fra denne Side er given til deres eget Bedste. Øiemedet kunde ikke opnaaes, blot ved at forbyde Haandværkssvenden at indlade sig i de ommeldte fordærvelige Forbindelser, medens de ligefuldt kunde opholde sig paa de Steder, hvor disse taales. Hermed vilde de i alt Fald ikke være frie for de sidst berørte Fortrædeligheder, men at en dansk Haandværker ogsaa er udsat, for hine Associationers fordærvelige Jndvirkning. er bemærket i det Foregaaende. Naar der klages over Ubestemtheder i Placaten og navnligen over, at den ikke nævner de Steder, fra hvilke en Haandværkssvend har at afholde sig, saa bemærkes, at enhver Svend, som vil vandre, fra Politiet bliver underrettet om disse Steder, skulde Nogen ikke have faaet slig Underretning, saa maa han, hvis man vil gjøre ham hans Ophold paa et saadant Sted til Brøde, kunne undskylde sig med factisk Uvidenhed, der, som bekjendt, forhindrer en Straffelovs Anvendelse. Jøvrigt vilde det af flere Grunde været upassende og utilraadeligt, om hiin Placat vilde betegne de Steder og de Forbindelser, som samme tilsigter, med andre Mærker end dem, hvormed de ere betegnede i det tydske Forbunds Beslutning og i de derpaa grundede Anordninger i de tydske Forbundslande og deriblandt Holsteen og Lauenborg. Commissarius indsaae i alt Fald ikke, hvorledes Hans Majestæt nu kunde ophæve en Anordning, der er grundet paa en Erkjendelse af de omhandlede Associationers Farlighed, som Allerhøistsamme deler med flere andre Magter, ligesom de Anordninger af samme Jndhold, der ere udkomne for Hertugdømmene Holsten og Lauenborg, ikke kunne ophæves, saalænge den tydske Forbundsdag ikke har taget sin Beslutning tilbage. En saadan Ophævelse vilde blive udtydet som en Ligegyldighed ved, hvad der vedkommer Europas Rolighed. Det forekom saale ytte kunde des Commissarius, at der ei med 9. petitioneres om en Ophævelse af Placaten, men i det Høieste om en Lempning af sammes Bestemmelser, til hvilken der da neppe kunde gjøres bestemte Forslag, men som alene maatte henstilles til Hans Majestæts Viisdom. Committeen fandt sig foranlediget til, imellem Sagens foreløbige og dens endelige Behandling, at forandre sin oprindelige Jndstilling saaledes, at den kom til at gaae ud paa: "at det maatte behage Hans Majestæt at tage den forde danske Haandværkssvende af Placatens Bestemmelser flydende Hindring for, i de Lande, hvor Fabrik- og Manufactur-Tilstanden staaer paa et høiere Trin, at forøge deres Jndsigter og Duelighed, under nærmere allerhøieste Overveielse, og derefter, ifølge hans Viisdom, enten allernaadigst ophæve dette Lovbud eller foretage saadanne Modificationer i samme, hvorved Opnaaelsen af det vigtige Øiemed med Haandværkernes Vandring kan befordres. Et Medlem yttrede, at han vel nærede den Overbeviisning, at den danske Nations Charakteer var Borgen for, at de danske Haandværkssvende paa deres Reiser i fremmede Lande ikke vilde indsuge farlige Principer eller indlade sig i lastværdige Forbindelser; men paa den anden Side troede han, at Forsamlingen hverken har tilstrækkelig Kundskab til eller kan være beføiet til at andrage paa Ophævelsen af en Anordning, der sigter til at forebygge den Ulempe, som kunde flyde af, at danske Reisende bleve mistænkte for Deeltagelse i de omhandlede Associationer. Der var saa meget mindre Grund til at andrage paa Ophævelsen af Placaten, som det vel var at vente, at dens Bestemmelser snart vilde bortfalde, eftersom det maatte formodes, at Regjeringerne i de Lande, hvor deslige Forbindelser finde Sted, vilde træffe de virksomste Foranstaltninger til disses Udryddelse. Forsamlingen burde ei sætte Kongen i Forlegenhed ved at petitionere om Ophævelsen af en Placat, hvis Emanation var grundet i Overeenskomst med de Stater, med hvilke Danmark og dets Konge staaer i Forbindelse; hvad Kongen havde lovet de andre Potentater, maatte han holde. Der kunde være politiske Hensyn, hvorved Placaten var fremkaldt, som vare Forsamlingen aldeles ubekjendte. Taleren maatte derfor, i Henhold til sit Anførte, fraraade at indgive nogen Petition i denne Sag. Et andet Medlem erklærede sig ligeledes imod at indgive en Petition, idet han blandt andet anførte, at man, da Hans Majestæt ei havde fundet det passende at forelægge Forsamlingen Placaten til Overveielse, maatte antage, at han havde havt sine særegne Grunde til ikke at gjøre dette. Et tredie Medlem yttrede derimod, at Placaten formeentlig ikke var tilstrækkelig til Øiemedet, hvortil den sigtede, eftersom fremmede Svende kunde hertil medbringe endog farligere Grundsætninger end dem, man ved danske Haandværks svendes Reiser i fremmede Lande befrygtede forplantede til dansk Grund. Jøvrigt maatte han beklage, at de Lande, hvor Associationer skulle findes, netop ere de, hvor der er Noget at lære for Haandværkssvendene, og han maatte derfor ønske og tilraade, at der i alt Fald androges paa en Moderation i Placatens Bestemmelser. Committeens Referent, Justitsraad Salicath. besvarede de Erindringer, som den Kongelige Commissarius havde fremsat. Forsamlingen maatte stille sig paa det Standpunkt, som om dens Betænkning over Placaten i dette Øieblik blev begjært, saa at de samme Ønsker om Forandring i samme, som Forsamlingen i saa Tilfælde vilde have fremsat i en Betænkning, nu maatte gjøres til Gjenstand for en Petition, da man ikke fornuftigviis kunde forudsætte, at disse Ønsker kunde have tabt deres Grund og Føie fordi Lovbudet var udkommet. Jdet man derfor strengt skulde holde sig til Sagen og alene betragte Forbudet som en, Haandværkernes Uddannelse og større Duelighed indskrænkende, Forholdsregel, kunde Forsamlingen kun have forØie sin Pligt mod denne Stands Rettigheder, i hvilke en Jndskrænkning, som den omhandlede, maatte være ligesaa omfindtlig, som om der blev lagt Hindringer iveien for andre Borgerklassers Reiser til fremmede Lande. Man maatte ved en saadan Sags Afgjørelse i Forsamlingen vel gjøre Forskiel imellem, hvad den havde at indstille, og hvad Hans Majestæt i sin Viisdom fandt for godt at iværksætte derefter, thi Forsamlingen kunde ikke bedømme de politiske Forhold, som muligt afholdt Kongen fra at opfylde Stændernes Ønske. Maatte man nu med Proponenten og med den talrige Deel af Haandværkstanden, der senere havde tilstillet Forsamlingen en Petition, erkjende, at det saare vigtige Øiemed med Haandværkssvendenes Vandringer nu var besværet og i visse Tilfælde uopnaaeligt, saa var der af Agtelse for det Grundede i denne Besværing Anledning til en Petition; men en Petition er en Jndstilling til Kongens Viisdom, og hvis Allerhøistsamme, enten ifølge denne eller ifølge sine Forhold til andre Magter, maa lade Stændernes Ønske uopfyldt, saa maa enhver Undersaat have den Tillid til Kongen, at han gjerne har villet opfylde det, skjøndt der for Øieblikket var Hindringer derfor. Men saalænge disse Hindringer ikke vare Forsamlingen bekjendte, var Taleren overbeviist om, at Hans Majestæt i Forsamlingens Andragende kun vilde see en Yttring af Stændernes Tillid og Hengivenhed, som udtalte sig i det Haab, at, da Forholdet mellem Fyrste og Folk i Danmark var saa inderlig maatte et Forbud af det omhandlede Slags betragtes som ufornødent til at betrygge indvortes Orden, Rolighed og Fred. Kunde Referenten i dette Andragende finde Noget, som involverede Mangel af hiin Tillid, eller Noget, som i fjerneste Maade kunde være Kongen mindre kjært og behageligt, saa skulde han vistnok have taget dette i Betragtning som et Moment mod Petitionen; men i at afveie Grundene for og imod denne, maatte dog fornemmelig Sagens Realitet og den deraf resulterende Pligt for Stænderne komme i Vægtskaalen, og det saameget mere, som han var overbeviist om, at dette Andragende ikke var forskjelligt fra ethvert andet, der gaaer ud paa Ønske om Forandring i de gjældende Lovbestemmelser, og som det, ved den Misbilligelse af Formen og Yttringsmaaden i Haandværkssvendenes Petition, som Committeen havde udtalt, paa det Evidenteste var lagt for Dagen, at det ikke var Mængdens Stemme, ikke Journalernes Roes eller Daddel, kort sagt, intet snæverthjertet Hensyn, mendene og alene en heel Borgerklasses Tarv og en grundig Prøvelse af Lovbudets Beskaffenhed og den deraf følgende Formening om dets Unødvendighed, der bragte Petitionen for Thronen. Vare de politiske Forbindelser i hine Lande, efter den Kongelige Commissarii Skildring af samme, endog saa frygtede og frygtelige, som de siges at være, saa maatte han appellere til enhver Deputerets Overbeviisning, om han ikke havde den tilfredsstillende Forviisning, at Danmark under Kongens Scepter ei behøvede at tye til de prohibitive Foranstaltninger, som man andre Steder ansaae nødvendige til Roligheds og Ordens Vedligeholdelse, og om ikke enhver Stand, enhver Borgerklasse, ja næsten ethvert Jndivid havde det bedste Forbud imod politiske Forbindelser og det bedste Værn imod disses Lærdomme i den Kjærlighed, der baade ude og hjemme bandt ham til Fædrelandet; om end en Enkelt kunde antages, at hjemkomme, smittet af en fremmed politisk Tro, for hvilken dog Nationalcharakteren ei gjorde danske Undersaatter særdeles modtagelige, vilde dog hans Lyst til at gjøre den gjældende, hvis den ikke allerede paa Hjemreisen var uddunstet, snart forsvinde mellem et heelt trofast Folks Følelser.