Viborger Samler, 1847-02-11
Barcelona, den 28de Jan. General Breton er marscheret ind i Bjergegnene, hvor den dristige Partigænger Ros Croles har viist sig med en flere hundrede Mand stærk Stamme. Breton har ladet skyde 4 Carlistanførere, Rusland og Polen. Fra den polske Grændse, i Jan. Rygtet om Polens ofte omtalte Jndlemmelse turde omsider blive til et Factum. For Tiden opholder sig en Commission i Warschau, som skal regulere Polens finantsielle Forhold, der hidtil ene og alene lagde Hindringer i Veien for Ophævelsen af dette Lands Selvstændighed. - At Keiser Nicolaus, efter sit bekjendte Uheld ved Kowno, i største Hast vendte tilbage til St. Petersborg, skal – saaledes som en ved denne Affaire tilstedeværende, sanddru Mand har fortalt - være skeet paa Grund af hans Ledsageres indstændige Forestillinger. Følget befrygtede nemlig, at Efterretningen om Keiserens Uheld, kunde, naar det naaede Keiserstaden, let have forvandlet sig til et Rygte om at Keiseren havde fundet Døden i Niemens Vande. Kongeriget Preussen. Jo mindre Udsigt der er til, at Pressen skal befries fra sine Lænker, desto mere paafaldende er det, at netop i academiske Taler, holdte i Kongens høie Nærværelse, det frie Ord og den frie Meningsyttring tør udtale sig paa en saadan Maade som neppe andensteds. Er det end smerteligt, naar Friheden, kun ved festlige Leiligheder – hvor den dog ikke er fremherskende nødvendig - finder et Tilflugtsted, saa ville vi dog stedse modtage den med Tak og med den trøstende Tanke, at den dog tør vise sig; hvorhos vi ikke bør undlade at bemærke med Hensyn til Kongen, at denne ophøiede Fyrste ved saadan Leilighed afgiver et Beviis paa, at hans egne, personlige Anskuelser vel turde underordne sig de ydre Forholds paatrængende Reclamationer. Til saadanne Betragtninger berettiger ubetinget den Tale, som Professor Friedr. v. Raumer holdt den 28de Jan. i Videnskabernes Academiets offentlige Møde til Mindefest, om Frederik den Store, i Kongens og Prinds Wilhelms Nærværelse. Raumer udviklede af Frederik den Stores bekjendte Ord: "at i hans Stater kunde Enhver blive salig paa sin Facon, hvorledes ei alene Undersaatternes Vel, men ogsaa Kirkens Tarv kun var at opnaae ved Hielp af en sand Samvittigheds- og Culturfrihed. Uden i mindste Maade at paalægge sig nogen Tvang, talte Fr. v. Raumer imod Begrebet af en Landskirke, der saafremt det skulde gjennemføres med alle sine Consequent ser - nødvendigviis maatte lede til en anden Trediveaarskrig og til hine afskyelige Dragonadeforfølgelser. Han talte imod de Bestræbelser, som lagdes for Dagen af flere Konger, der ønskede at gjøre deres personlige Anskuelse til Norm for deres Undersaatter; han erindrede om, at de spanske Jnqvisitorer vare blevne kaldte rettroende", og at man havde stemplet som, hellige de protestantiske Jndepententer, der havde bragt Carl den Første af England paa Skafottet. Derimod røste han det hos Frederik den Store, at Orthodorien paa ingen Maade var bleven krænket, at den ædle Konge, der selv var et Mønster paa Tolerance, ikke gade paatrænge Nogen sine personlige Anskuelser, og at der netop i hans Tid havde hersket dyb Fred i Kirken. Ogsaa fandt Taleren det passende og samstemmende med Religionens Væsen, at det ingensinde var faldet Frederik den Anden ind at sammenkalde Synoder, da deslige Theolog=Forsamlinger aldrig havde ledet til noget heldbringende Resultat. Denne Tale er allerede trykt og udgiven. (Rede zur Gedachtnisserer, König Friederichs 11, gehalten af 28sten Januar 1847 inder kongl. preuss. Akademie der Wissenschaften v. Fried. von Raumer." Leipzig, bei Brockhaus. 24 Seiten). Det synes ved den første Betragtning neppe troligt, at Noten fra Sverrig - en Magt af anden Rang - angaaende Krakaus Tilintetgjørelse skal have mishaget den nordlige Diplomatie langt mere end Palmerstons og Guizots Protester. Og dog tør man ved nærmere Betragtning ikke drage denne Kjendsgierning i Tvivl. De nordiske Cabinetter havde, da de decreterede Krakaus Jndlemmelse, gjort Regning paa Englands og Frankerigs Protester; de vare fattede derpaa, og Jndholdet var ingenlunde saa foruroligende, at de derved kunde bringes ud af deres Fatning. Men man har i lang Tid været vant til at Magter af anden Rang ikke interessere sig for vigtige politiske Spørgsmaal, naar de ikke angaae dem selv, og Sverrigs Medunderskrift under Wienextractaterne havde man kun betragtet som en Formalitet. Saaledes kunde Sverrigs uformodede Optræden vel overraske. Men det Ubehagelige i denne Overraskelse laae deri, at den svenske Note lader forudsee, paa hvilken Side denne Magt vil stille sig, naar det engang kommer til en ny Omformen af Forholdene i Europa, og netop deri ligger den politiske Vigtighed af det af Sverrig foretagne Skridt. Nærer Rusland virkelig de Planer, man tillægger det, saa maa det være blevet ubehageligt afficeret ved denne nye, af Sverrig indtagne Stilling. Den russiske Politik stræber siden Carl den Tolvtes Død at gjøre Sverrig til sin Domaine, fordi det ellers fra denne Side kan vente at afbrydes i sine Operationer, naar det udstrækker sin Haand til Constantinopel. Ogsaa Porten, har beklaget sig over Krakaus Skjebne; dette er imidlertid kun Dodsangestens Gysen, der hører den opslugende, frem rullende Bølge. Men Sverrigs Note er truende. Finder England i den afgjørende Stund en Allieret i Østersøen, saa turde den engelsk svenske Flaade være ligesaa hurtig i den finske Havbugt, som den russiske i Marmor havet, og St. Petersborg svæve i ligesaa stor Fare, som Contantinopel. Allerede Gustav den Tredie drog Sværdet imod Nordens Semiramis for at redde Porten, og havde den finske Adels Forræderi ikke lammet hans Anstrengelser, saa turde den store Keiserinde have paa Flugten feiret sine Seiervindinger. Hine Tider ere ikke glemte, og er endog Finland siden den Tid bleven en russisk Provinds, saa behøves der dog kun Hielp fra Udlandet for at lade de Følelser, der gjære i Sverrig, komme til Udbrud.