Norske Intelligenssedler, 1797-02-22
Erindring af Höværværdige HANS STRör, Professor og Doctor Theologie, Sognepræst til Eger, samt Medlem af adskillige lærde Selskaber, som døde den 1 Februarii 1797, gammel 72 Aar. Fra een hans Ven J. N. Wilse. Store Mand og Menneskeven, Naturen og Skriftens flittige Tolk Vel tabte i Dig, Det Norske Fædreneland en sand Patriot, Den lærde Republik en æret og ærende Medlem, Din Meenighed en exemplarisk Lærer, og Verden et Lys: Men Du taler endnu paa Blade varigere end Marmor Til nu værende og kommende Slægter, Som næres herefter ved den Siæle-Föde Du skienkede dem, Din Aand svæve stedse over os Ved den velsignede Siæle-Fred, Som Du lærte os og selv nöd, Endog da Du maatte forlade os og alt paa Jorden I det trøstelige Haab at samles med os Deer, hvor alt skal fuldkommes. Hav nu den Tak, som Du vægrede at modtage i Dit Liv, Fordi jeg ey benyttede mig af Dig til at giøre Lykke, Hav Tak for det reene Venskab, Hvoraf den gyldne Pen dryppede, Hvormed Du meddeelte Dig mig saa ofte, Udtagen af de Siælens Vinger, Hvorpaa Du opløftede Dig over Menneskets Skrøbeligheder, Og den spaaede mig Din Udödelighed. Hav Tak for Du var til Hav end større for Du endnu er det stedse, Medens saamange 1000 leve som 900 Og døe førend de ret leve for sig selv. End sige levede for andre. Vel an! Dit Liv og Lys, Din Fliid og Dyd, Være os i et saa virksomt som taknemmeligt og svigt Minde, Allutio Nominis. Jo stillere Strøm jo dybere Grund, Vel ej stillere Strøm Hr. HANSSTRöM. End vore Vel ei dybere Grund, Bad den hos vor Doctor, Professor og Sogne Præst Udi Gude Lære Sæde Lærs Og Natur Lære; Vel ej stillere Strøm End denne vor Stöm Sagtmodighed. Een Moses frem for Hoben mod. Ven, Fiende, meenig Mand; Een Zelotes, i Forhold af Gud og Meenighed. Hos Ham Dyb Grund, Af Flodernes, Strømmernes og Havets Indhold: Af Jordens Overflade og Indvolde Ved Eftergrandskning; Strömmer. Tog den 11te Februarii 1797. Et endeligt Löb Uden for vore Jord Pole Til Det store Himmel-Glas-Hav Der Haver sit Löb igiennem Guds Stad, Vander det evig varende SempervinUdi Aandernes Verden. Sörge-Tanker efter gammel Stiil af gammel Jubel Lærere, Klem. Död, Du skaaner Ingen, men gjester Alle Majestæten selv, i al sin Stolthed, maa ligesaavel blive et Rov for dig, som Staaderen i sin hele usle og elændige Ringhed, Moguls talløse Skatte kan ligesaalidet afværge din ukjære Komme, som Betlerens mange Sukke og Taarer bevæge dig, Ja! Du sønderriver endog de ængeste Baand uden ringeste Medlidenhed, Skiller pludselig den kierligste Mage fra Mage, de ömmeste Fædre fra spedeste Af kom, og er der ved Bønner, ufolsom ved ynkelig Raab og Jammer Skrig, Saa var du d. 14. Februarii 1797. da du hastig bortrykkede Sal. Madame INGER SOPHIA FEDDERSEN fød RATCH fra Mand og 4 umyndige Børn, fra Mand og 4 umyndige Børn, efter 40 Aars Alder og 11 Aars Ægteskab, 4 med afdøde Borger og Bundtmager JOHAN BERENT LINDE, og 7 med Kjøbmanden, Velædle Hr. BROOER FEDDERSEN. I det første blev Hun Moder til eet, og i det andet til 5 Børn. Hiint er for længst hensovet, af disse er derimod 4 tilovers, der under en Strøm af Taarer beklager Moderens, ligesom Faderen, Ægtefællens, ey allene alt for tidlige men højst sørgelige Död, da Hun lod sit Liv i Födsels-Smerter, tilligemed sit Foster, fra hvilket Hun ey blev forlöst. Og hvor billig herover Eders Klage - hvor billig desuden! Thi foruden at huuslig Fliid - fornuftig Sparlomhed og værdigt Forhold i det Hele zirede Hende, var Hun en om og omhyggelig Moder - en from og Kjerlig Kone. Hvad Under da, at I Klage - klage vemodig og fælde yppige Taaren ved at skue hinanden i förgfuld Eensomhed, forladt af den beste - den dyrebareste Ven! Men beklemte Fader! - bedrøvede uskyldige Børn, hæmmer Elers ængstlige Sukke - stiller Eders bittre Taaret og betænker, Hun har strid den gode Strid og erholdt den herligste Sejer Hun er udfriet fra Verdens Kummer, og indgaaet til Himlens Salighed. Her skulle I efter et værdigt Liv, som Hun samles med Hende igien for aldrig at skilles - uafladelig frydes, for aldrig at sörge, og I med Hende og Hun med Eder udbryde til Jehovas Ære og Lov Du gjorde det vel altsammen Menneske! Betænk du er dødelig- og Döden sparer ingen i Glæm aldrig dens uvisse - skjönt visse Ankomst! Troe enhver Dag er den sidste, og holdt dig derfor öjebliklig bered, Dit Endeligt vil da være roeligt og saligt, skjönt pludselig og hastig som herTil den Anonym som i Jntelligents-Sedlen No. 4 d. A. skrev om Liigtaler, Naar en Præst vil foretage sig i en Liigtale at roese de Afdøde i Flæng, enten de have været lastefulde eller dydige, da begribes lettelig, at saadan hans Adfærd ikke kan bestaae med Dyd og Gudsfrygt. Men er det ogsaa almindelig brugelig paa Landet? Hvorfra har De den Vished; Saa væmmelig som det er, at høre en Præst vaase afsted enten paa den eller anden Maade, saa lidet bør man nævne enkelte Tilfælde som almindelige. Skulle vel Landsbyepræsterne i Almindelighed ville udsætte sig for den Skam: i en Liigigle at roese de Lastefulde for Betaling, og skulle de vel almindelig være nedrige nok til dertil om end Skammen kunde skiules, hvilket den dog ikke kunde; nogle Tilhørere maae dog vel forudsættes, endog iblandt den enfoldigste Bønde-Almue, som mis billigede slig Fremgangsmaade, og ingen - vist ingen med nogenledes sund Sands ville troe at den evige Lyksalighed beroede paa en Liigtale, hvilket jo dog af nogle maatte troes, dersom Liigtaler, kunde giøre denne Virkning: at Udsvæveren kan bestyrkes i at fortsætte sit Syndeløb under Tanken, at Præsten vil ligesaavel som over hiin afholde en god Liigprædiken for Betaling " De antage som afgjort: at den almindelige Mand paa Landet holdes i den vankundige Nødvendighed, at en Liigtale bør betales med 10 Rdlr eller en Koe, Uagtet den sorte Farve hvormed De afmaler alle Landsbyepræster er saa grovt reven, at den ikke kan bedrage ethvert fremmed Øye, maae jeg dog spørge: Hvoraf veed De, et Liigtaler paa Landet almindelig betales, eller giøres til Nødvendighed, at de bør betales med 10 Rdlr. eller en Koe, Det er ikke vanskelig at bevise, et paa de fleste Steder bruges den Skik at give Koe for en Liigtale slet ikke, og hvor det er brugelig, gielder det kun dem som have beboet Eiendoms Gaarde, og er uden Tvivl fra gammel Tid vedblevet som Bidrag til Godtgiørelse for den ringe Tiende som i Norge ydes af Gaardene i Forhold til Avlingen. Jeg kiender Landsbyepræster i de bedste Egne af Landet, som i 10 Aar ikke har haft 10 Liigtaler betalte med 10 Rdlr. og aldrig nogen Koe. Paa endeel Steder ere endog Liigtaler meget sieldne. Dog paa Anfordring beærer De formodentlig nogle med Undtagelse fra Deres smukke Regler, kun følger De denne Flinkfyrs Maade: at kaste Skarn paa en heel Stand, naar man har hørt fortelle om et eller andet Misbrug - Det er desuden saa skiønt at tale bestemt, derved har man Haab om at vinde Troeværdighed hos dem som ikke kiende Tingenes Sammenhæng. Om for Resten Liigtaler, ret anvendte, kan gavne, derom dømme de Tænkende, og om De ved Deres Spørsmaale og Anmærkninger har villet giøre Sandheden eller nogen Deres Lidenskab et Offer, derom dømme Deres eget Hierte. den 13de Februarii 1797.