Københavns Adresseavis, 1773-12-29
Udi vore nye Moralisters og Philosophers Skrifter bliver Menneskekierlighed, ofte anpriist indtil Vemmelse, ikke til Overbeviisning, ey noksom brugt, men misbrugt. Ruussenu driver Spot med disse Menneskevenner: "Mangen een elsker Hottentotterne, siger han, paa det at han kan være fri for at elske sin Nabo. Lad os gaae oprigtig i Verke. Det kan vel hos mangen en treffe ind, at han troer a flippe lettere af med Kierlighed for Hoftentorterne end med Kierlighed for sine Naboer. Men veed man da vel ogsaa ret paa den anden Side hvad man egentlig vilde havt af dem, som udgiver sig for at have denne almindelige Menneskekierlighed vi gad gierne seet den intet er billigere, end denne Fordring, og paa hvad for en Maade da, i Gierninger, virksom, ikke i Ord allene, - ogsaa der har man fuldkommen Ret: ikkun et Spørsmaal endnu i hvilke Gierninger, – Nu da, i saadanne Gierninger, hvori Kierligheden yttrer sig, formodentlig altsaa, at man kommer enhver Nødlidende til Hielp; forskaffer endver Syg Pleye, enhver Saaret Lindring, enhver Bedrøvet Trøst, enhver Uoplyst Underviisning, enhver Forlene Raad, og det i alle fire Verdens Parter, eller ligesom i en bestandig OmvanSaadan et Forlangende var ufornuftig; disse bring. " Kierlighedens Virksomheder ere ikkun muelige imod dem, der ere os nær nok dertil. Altsaa skulde det næsten være bedre, slet ikke at elske hine. En overilet Slutning Hvorfor, Kierlighedens Øttrelse i Gierninger falder jo bort - saa bliver der jo endda Ord og en god Villie tilovers - altsaa formodentlig, at man forvandler sin Kierlighed til alle Menneskeer til Grundsætninger, og søger at bibringe andre disse, paa det at efterhaanden alle ved eet Sind oplivede, maae begegne ethvert Menneske, som de antreffer, og hvor de antreffer ham, efter disse Grundsætninger, og at saaledes en Aandudnydes over alt Kiød, som lærer enhver at elske den anden, som en Broder. Uden Tvivl, saaledes at danne Grundsætninger til Menneskekierlighed, og sammes Udbredelse, er al saa den eneste muelige Vey, at bevise sin almindelige Men Saaledes synes det O, saa lad os neskekierlighed. ophøre, at bagtale og fornærme, og at fordre Ting, der ved modnere Overveyelse forekommer os selv som urimelige, alene for at faae Leylighed til at foragte andre. Man maae ikke holde det, som er tvertimod et saadant menneskekierligt Sindelav, hvilket man søger at bogge paa Grundsætninger, for noget ligegyldigt og uskadeligt. Menneske fiendskab indbefatter jast ikke Had til alle Menneskeer; det findes sielden i denne Grad, men Had og Koldsindighed til alle, som ikke hører til vort Slægtskab, til vore Landsmænd, til vore Troes Forvandte, til vor Verdens Part, eller ikke have samme Ansigtsfarve som vi. Det er sandt, Tusinde finder deres hele Livstid aldrig Leylighed til at udøve dette Had, at det kunde have skadelige Følger henseende til dets egentlige Gienstande. Men man bedrage sig ikke, Had forbittrer altid Gemyttet. Den æder og sig, angrib er alle Sielens Tilbøyeligheder, og et Menneske, der haver en Tyrk fordi han er en Tyrk, vil finde, at han efterhaanden hader alt, som ikke er forbundet med ham ved en besynderlig Egennytte, Grundsætningerne til den almindelige Menneskekierlighed ere altsaa ikke saa fortreffelige blot for den Aarsags Skyld, fordi de ved forefaldende Leyligheder giøre ypperlige Virkninger, men fordi de ogsaa ihenseende til den andens Kierlighed giøre nyttig Tieneste, som kraftige Bevarelsesmidler. Vilkoster det ikke meget, at bevise sin Kierlighed allene ved Grundsætninger. Men hvor stor Nytte bliver dog undertiden virket derved: Jeg læser den redelige Las Casas Skrifter, denne Menneskevens! denne Americanernes ud kiere Talmands! Maaskee han elsker dem ikkun, for ey at elske sine Naboer, Jeg vi de vel, at nogen i dette Øyeblik saa de mig dette. Om denne Las Casas ikke havde skrevet, ikke været nidkier, ikke havde fortalt, igientaget, skrevet igien, ikke havde ladet trykke, ikke stedse havde forestillet, at Americanerne ogsaa vare Menneskeer, skulde da vel de lindrende Befalinger være udstædte fra Spanien, som vist nok har forskaffet de arme Jndianere liden Hielp imod deres umenneskelige Toranner, men som dog har betaget deres Misgierninger den udvortes Frekhed og triumpherende Uforskammenhed. Han har altsaa skrevet med Nytte, denne redelige Mand. Han har endogsaa kundet elske Menneskeer uden for sit Naboelav han har elsket Americanere, Hans Kierlighed flød i Ord, i trykte Ord, Hvad for en anden Canal kunde han vel skaffe dem, Lad andre først giøre ligesaa meget, og saa spotte! Til hvor mange herlige Frugter ere ikke disse udsaar te Menneskekierlighedens Grundsætninger opvoxne! Hvor manges Liv, Ære og Formue har de reddet imod Gruesomhed, Ubændighed og Rovgierrighed Hvor ofte, naar Bønner vare umuelige, fordi de formedelst Sprogenes Forskjellighed ikke bleve forstaaede, naar Klager havde tabt deres Kraft, fordi ingen anden Tonne blev hørt hele Dagen igiennem, naar Taarer bleve ubemerkede, fordi de fløde uophørlig ligesom Vand, hvor ofte har Grundsætninger da opvakt til en almindelig Hielp En dydig Matrones Afbildning. Først forestille vi Matronen, endnu smykket med Skiønhed og Yadighed, omringet af alle Gratier, og bestraalet af hver mild Dyd; siddende smiller hun en Lection til et af hendes Børn, udsiger den med en fød Røst til en anden, og indtryk ker ham den ved et Kys. Scenen er i hendes Hauge, hvor hun seer spæde Spirer at blive stærke, og andre, som allerede lover at bære Frugter; billeder; som opliver hendes Haab! Paa et andet Blad viser hun sig staaende, og midt i Forretninger; hun ordinerer sit Huusvæsen, fæster sine Øyne paa alle Ting; mægler eet; erstatter bemmelig et andet, anviser enhver sit, veed nu at straffe en Forseelse, og nu ogsaa at tie med den. Hvo kan forestille hende ved een af hendes Paarørendes Sygeseng med den veemodige Ombyggelighed, med den ufortrødne Aarvaagenhed, med den Tillidsfulde Mine, naar hun er meest bange, med den ømme Følelse af hver Smerte, som den Syge lider: Hvo kan forestille alle disse Dyder paa eengang hos hende; Dyder, som Himmelen har tilskikket de svage Mennesker, til Lindring i Sygdomme, Det synes at være lettere, men det er ligesaa tunge, at male hende med hendes Kiøns egne Dyder; med den milde roelige Godhed, hvormed dun formindsker enhver Mismodighed; adspreder enhver Kummer ved et Øyekast: fordriver enhver Vankelmodighed ved et Ord, et Jndfald; forvandler ved hendes Nærværelse hver Glæde til Vellyst, og hver Bedrøvelse til Taalmodighed. Vadighed og Deylighed, J kan nu vige bort, der, hvorI henvender eder, ville vi vel ikke nægte eder den første Bevægelse. Men Høyagtelse og Ærbødighed er Tolden her, hvor vi seer Matronen i den høyere Forretning, at danne Børnenes Sind i den Alder, hvor Passioner meest hersker, med en stille Kummer at bære deres Forseelser; og under tu finde Taare at forbedre, skaffe Raad, hvor Raad ere dyre, tillige at forrette Huusfaderens Pligter, og at udøve vor Kiøns Dyder: For Naboer et Exempel, for Venner en Tilflugt i deres Anliggender, for hendes Egne en Roes, er hun neppe kommen til hendes Løbebanes Skranker, førend hun ofte allerede igien, uden at træde ud, begynder fra nye og viser den selvsamme Troeskab mod Børnebørn, som nu er bleven hende til en Vane. Saa trækker hun sig efterhaanden ud fra Selskaberne, jo fleere dydige og behagelige Selskabs Lemmer, hun allerede har opdraget og indsadt i hendes Sted, og hendes Bortgang fra Verden skulde neppe mærkes, siden den allerede i Forveien er erstattet, dersom det var mueligt, at kunne forglemme de værdigste Personer. Verden tier om hende, og holder derved en Lovtale over hende; men hendes Afmindelse er hellig for hendes Familie, og de betaler hende derved noget af deres undslukkelige og skyldige Taknemmelighed. Nyheder.