Jyllandsposten, 1841-08-17
Flands Vel. Udgivet af et Selskab. Ad. Aarg. Tirsdag d. 17. August 1841. No 62. Taler paa Himmelbjerget, den 3die August 1841, Fr. Sneedorff Birch. (Ved Solens Opgang.) Frisindet. – Liberal. - Hvorofte have vi ikke hørt disse Ord gjentagne siden den Tid, da Folket begyndte at vaagne af sin politiske UmyndighedssøvnMen hvormange, som bære Ordet Frisindethed paa Læben, drage sig vel til Minde, at ægte Frisindethed, ikke kan tænkes mulig, medmindre Mennesket selv stræber at gjøre sig frit fra det, som i hans Jndre arbeider paa at trælbinde ham; fra Egenkjærlighed, Forfængelighed, Eensidighed, Partiskhed og Fordomme? Hvormange have vel overveiet, at kun en dybtfølt Modbydelighed for alt det Hulle og Kjærneløse, der søger at gjøre sig gjældende som noget virkelig Værdifuldt; og at kun et inderligt Velbehag, en reen og høi Glæde over alt det Store og Ædle – med eet Ord: at Kjærlighed til Sandhed er Grundvolden for ægte Frisindethed ligesom for al anden menneskelig Dyd? – Fra hvilken Kilde udspringe vel de mange Klager over det Utilfredsstillende i den menneskelige Tilværelse? Mon ikke derfra, at Mennesket som en Slave bøier sin Nakke under Lidenskabernes Aag, at han mere at traaer den ydre end den indre Lykke uden Tanke om, at Rigdom og Overflod er Jntet, naar Sjælen er trælbunden og ikke frit kan bevæge sine Vinger, naar dens Fred er tabt, og Følelsernes rene Samklang, som ene fremvirkes ved Aandsfriheden, er sønderreven? O, hvor skjønt kunde Livet være, naar Mennesket luttede sin Tanke i Frihedens rene Flammer, naar han ikke selv saa ofte stødte det Gode fra sig, som den himmelske Fader tilbyder ham, naar han ikke i saamangt et Øieblik lod Sjælens Klarhed blive mørknet af Lognens Taageskyer. Men dette er Forbandelsen, som drev ham ud af Paradiset, at Vildfarelsens Vanvid overalt forfølger ham. Det Høieste, som Livet rakte ham, har han ligefra de ældste Tider til nu i sit Raseri miskjendt; og haanet, mishandlet de Faa, som vovede at rive Sløret fra Løgnens frække Pande. Derfor er Verdenshistoriens første Blad plettet med Broderblod; derfor maatte Menneskehedens Jdeal lade sig spytte i Øinene, hudflette, tornekrone og nagle til Korset; derfor maatte Sandhedens Vidner, en Johan Hus og Andre, udaande deres Liv paa Baalet. Kun een Gang blomstrede Paradiset paa Jorden; den tabte Sallighed vindes ikke mere tilbage, og forgiæves stirre Mennesket mod den, ligesom Kong Volmer mod Søen, hvor Toves Ring laae nedsunken. Lad os derfor hæve vort Øie mod den lysende Kugle, som nu ruller frem i Østen; mod Frihedens reneste Sindbillede, den evigfunklende Sol, der splitter Skystøret og belyser Alt med sin seirende Straale Maatte Frihedens klare Solglands speile sig i vore Jndre og bortjage Løgnens dunkle Skygger: da ville vi med et uhildet Blik overskue Alt, hvad der tjener til vor Fred; da vil vort Bryst staalnes med en Kraft, som aldrig lader os forsage. – Et Hurra for Aandens Frihed og for ægte Frisindethed! Her paa Himmelbjerget, have danske Mænd og Kvinder i flere Aar samlet sig til en fælles Folkefest. Saaledes samles de ogsaa i Aar; – og hvilket Sted kunde vel egne sig bedre til en Folkesamling end det høieste Punkt i Danmark, hvorfra Blikket taber sig i det vide Fjerne? Vi mødes her i Høsten. De Spirer, som Vaarsolen lokkede frem af Jordens Skjød, staae nu med tunge Kjærner; Vipperne springe for Leen, og snart vil Markernes gyldne Overflødighed fylde Laderne. Saaledes vil ogsaa Alt, hvad der i sig bærer en indre Kraft til Udvikling, efterhaanden modnes; og kun Avnerne splittes af Vinden, medens den rige Kjærne gjemmes i Laden. Saaledes vil ogsaa Alt, hvad der er skjønt, sandt og godt vinde Fremvært; og Høstenkrone det Haab, hvormed vi hilsede Vaaren. Men hvilket Haab er skjønnere end det, som vor tabte sjette Frederik vakte i sine Sønners Bryst, da han i Vaaren skjænkede sit Folk den kosteligste Gave, da han lagde det Frøkorn, som, eengang fremspiret, i Høsten vil modnes til Held for Danmark, J sit Livs Vinter gav han Danmark en Mai. Den 28de Mai 1831, skal i Danmarks Aarbøger være evig uforglemmelig. En dyb Betydning - man tillade mig her at bruge en Andens Ord, da jeg ingen bedre veed at sætte i deres Sted – en dyb Betydning har denne Dag i vort Fædrelands Udviklingshistorie. Det var den første nationale Festdag, som Folket selv har skabt sig, besjælet af Taknemmelighed mod sin Regjering og af Tillid til den. Dens Festligholdelse blev et paabuden ovenfra, men fremgik af en indvortes Nødvendighed; den var et Pulsslag i Folkets Hjerte; den var et Frihedens Aandedræt. Mangen anden Festdag kom og gik uden at ihukommes. Men den 28de Mai var uadskillelig fra Folkets Selvbevidsthed, den var et Moment i dets inderste Liv, den lyste som et heelt Folks Haab, den talte med et heelt Folks Tunge. Eengang festligholdt, maatte denne Dag altid forblive en Fest, altid tænde sine Glædesblus paa den danske Strand, altid bringe nye Skatteaf selvbevidste Kræfter for Dagen."