Aarhuus Stifts-Tidende, 1836-03-24
Hs. Maj. Kongen har ikke kunne være ligegyldig ved den Retning, en Deel af Dagsliteraturen i den senere Tid har taget. Det er baade i og udenfor Landet bekjendt og erkjendt hvormeget Kongen har ladet sig det være maatpaaliggende, saavel ved den høiere Videnskabelighed, som ved Almeenoplysning. at fremme sit Folks Udvikling, dets Hæder og Held. Jkke mindre vitterligt er det, at Hs. M. altid har ladet alle de Dørre aabne, af hvilke hans Undersaatters Klager og Ønsker kunne komme frem for Thronen. Fra begge disse Synspunkter har han derfor, lige fra den Tid han tog Statsroret i sine Hænder, hævdet Trykkefriheden, og skjøndt der til flere Tider har været Anledning til utilfredshed med dens Brug, har han dog ingensinde kunne beqvemme sig til at angribe dens Grundvæsen. Men Kongen har dog aldrig villet eller kunne ville tilstede, at Pressen danner sig til en fjendtlig Magt, der lægger det an paa, at undergrave Regjeringens Anseelse og Tillid, Vel maa det, i Kraft af hiin Frihed, være enhver Borger tilladt, offentlig at fremstille de Mangler og Feil, som han maatte troe at finde i enkelte Deele af Lovene og Statstyrelsen. Men den redelige og velsindede Borger kan ved Benyttelsen, af denne Frihed ikke have anden Hensigt, end at oplyse og overbevise Regjeringen, for af denne ene lovlige Vei at virkRettelse og Forbedring. At opvække Gjæring og Utilfredshed for derved at fremtvinge den Forandring, som han attraaer kan ikke falde ham ind. Han kan saaledes ikke lægge nogen anden Forudsætning til Grund, end at Regjeringen besidder baade fornøden Jndsigt til at bedømme Anken og god Villie til at afhielpe de befundne Mangler. Men ikke blot den, der ligefrem angriber Regentens Duelighed eller gode Villie, og saa den, der ellers tillader sig Udtryk og Fremstillinger, der ikke svare til hiint, den gode Borger værdige Formaal, at overbevise Regjeringen og derved fremkalde den tilsigtede Forbedring, men kun til at opirre Gemytterne og nedværdige Regjeringen, overskrider Trykkefrihedens rette Grændser. - Vore ældre og yngre Anordninger have, i at hjemle den ovennævnte Frihed til offentligen at yttre sig over Lovene og Regjeringens Foranstaltninger, ogsaa meget bestemt forkyndt Frihedens rette Formaal og dens Grændser. Jsærdeleshed har Forordningen af 27 September 1799 søgt nøiagtigen at afstikke disse Grændser. - Jmidlertid benyttes Trykkefriheden af enkelte Skribenter paa en Maade, der aldeles strider imod dens Formaal, idet de ideligen paa en nedværdigende Maade angribe Landets Love og Regjeringens Foranstaltninger, ja stundom ikke ere langt fra udtrykkelig at nægte den god Villie, tildeels endog bruge et Sprog, som om man skulde skræmme og imponere Regjeringen, for at bringe den til at gjøre, hvad Ret er. Det er vist sjeldent og maaskee aldrig Tilfældet, at saadanne Angreb hidrøre fra et bestemt fjendtligt Sindelag imod Regjeringen; men der gives dem, der føle en forfængelig Glæde ved at mestre Regjeringen i de bittreste og overmodigste Udtryk. Exemplet smitter, og det synes næsten, at Man stundom anstrænger sig, for at komme til den høieste Spidse af Ubeskedenhed, hvortil Man kan vove sig, uden at gjøre sig til et sikkert Bytte for Lovens Straf. – Erfaringen har viist, at de gieldende Straffelove ikke ere tilstrækkelige til at kue slige Udskeielser. En Dom, som Lands-Over- samt Hof= og Stadsretten har afsagt i en meget bekjendt, for Misbrug af Trykkefriheden anlagt Sag, har bestemt antydet et Hull, som deri denne Henseende skal være i bemeldte Love, og efter at denne Dom er stadfæstet i Høiesteret, synes man deri at have en bestemt Anviisning paa den Tillægsbestemmelse, der nu gjøres behov. Bemeldte Dom indeholder, at det i høi Grad maatte misbilliges, at den tiltalte Forfatter, i at yttre sig over de meest betydende Gjenstande i vore Statsforhold, havde udtrykt sig paa en saa tvetydig Maade, at hans Sætninger, uden den nærmere Forklaring, som han under den mod ham anlagte Sag havde givet, let kunde forstaaes som indeholdende et strafværdigt Misbrug af den ved Lovgivningen hjemlede Trykkefrihed, men at der dog ei fandtes aldeles tilstrækkelige Grunde til at forkaste den Tiltaltes Benægtelse af at have havt de utilbørlige Hentydninger for Øie, som flere Steder i hans Skrift kunne synes at indeholde, og at han saaledes ikke kunde ansees strafskyldig efter de mod ham paaberaabte Paragrapher i Forordningen af 27de Septbr. 1799, hvoriblandt 5, 2.3 og 7, og at der, ifølge Trykkefrihedslovgivningens Grundsætninger ikke kunde være Spørgsmaal om at paalægge ham nogen efter disse Lovbuds Analogi lempet arbittrær Straf. Det ligger saaledes i hiin Dom, at der var begaaet Noge som Retten maatte erkjende for en fordærvelig Benyttelse af Pressen, men hvorfor den Paagjældende dog af Mangel paa et udtrykkeligt derimod givet Lovbud, ikke kunde drages til Ansvar, og det er tydelig tilkjendegivet, at hvad der mangle de, var en aldeles tilstrækkelig Vished om den bestemte ond Hensigt, som bemeldte Lovsteder fandtes at forudsætte, medens det dog erkjendtes, at Forfatteren havde tilsidesat den Omhu for ikke at skade, som han burde have iagttaget, og at dette fortjente i høi Grad at misbilliges. - Hs. Majestæt indseer heelt vel, at Censur vilde være det sikkreste Middel til at betrygge det Offentlige mod slige Misbrug af Trykkefriheden. Men, ligesom Kongen den Tid ikke vilde gjøre Brug af dette ubehagelige Middel, saaledes er det endnu Hs. Majestæts Ønske at kunne holde Pressen, fri for dette Baand, idet han erkjender, at selve de liberaleste Jnstruxioner, som maatte gives en Censor, ikke vilde give hans Undersaatter den Betryggelse for, at frimodige Yttringer, inden Lovlighedens Grændser, uhindret kunne komme for Dagens Lys, som den nuværende Tingenes Orden hjemler dem. Allerhøistsamme haaber og, ved at udfyldt dette Huul i Trykkefriheds=Lovgivningen, som hiin Sags Udfald har antydet, at kunne sætte saadanne Grændser for den fordærvelige Retning, som Dagsliteraturen for en Deel har taget, at mere indgribende Forholdsregler ei ville blive for nødne. – Da det, efter det oven forklarede, maa antages at den nuværende Lovgivnings Utilstrækkelighed ligger der at den ingen Straf har bestemt for den Skribent, der ved har yttret sig saaledes over Statens Forfatning, Love og Regjering, at disse Yttringer, efter den naturlige og rimelige Betydning, hvori Læserne ville opfatte dem, indehold nedværdigende Domme over disse Gjenstande, men som dog siden giver en saadan Forklaring over hine Yttringer, at de bestemte onde Mening findes ei med Sikkerhed at kunne til lægges ham, saa maa det Suplement, hvortil hiin Lovgivning trænger, bestaae deri, at ogsaa den Mangel af pligt mæssig Omhu for ikke at virke skadeligt, hvori en slig Forfatter i alt Fald maa være skyldig, gjøres til Gjenstand for et Straffebud. Det kan vel ikke kaldes i Tvivl, at det foren Forfatter, der offentligen behandler saa vigtige Æmner, er Pligt at anvende Eftertanke og Opmærksomhed, for at undgaae en fordærvelig Virkning af dette sit Foretagende, og at han, for kjendelig Tilsidesættelse deraf, bør kunne drages til Ansvar. Dette er tydelig antydet i den ovennævnt af Høiesteret stadfæstede Dom; kun at det antoges, at der behøvedes et udtrykkeligt Lovbud for at gjøre dette Ansvagjeldende. Straffen bør derimod naturligviis være ringer end for den, som forsætlig Brøde er overbeviist. Ved de ovennævnte Grunde er det Lovudkast fremkaldt, som herved forelægges Provindsialstændernes Forsamling til Raadgivning Lovudkastets 1 og 2 6 ere saalydende: (1) Dersom Nogen, ved, i et trykt Skrift eller Blad, at yttre sig angaaende Rigets Forfatning eller dets Love, elle angaaende Regjeringens Handlinger, har tilladt sig en Fremstilling, der ikke svarer til det lovlige og den gode Borg værdige Formaal med Trykkefriheden, men derimod kun er skikket til at opirre Gemytterne og fremkalde Misnøie eller Ringeagt mod hine Gjenstande, og det desuagtet maatte findes, at den onde Hensigt ikke er saa umiskjendelig, at Forfatteren kan dømmes efter Forordn. 27de Septbr. 1799 § 2 3, eller 7, saa bør han for den Mangel paa pligtskyldiOpmærksomhed, der i alt Fald bliver ham at tilregne, at straffes med Bøder fra 100 til 5 Rbd. efter Sagens Omstændigheder. (2) Alle de Forskrifter som Forordn. 27de Sptbr. 1799 indeholde ang. Virkningen af sammes Overtrædelse ere ogsaa anvendelige, naar Forseelse derimod er begaaet. Committeens Betænkning derover: Denne (bestaaende af Algreen-Ussing, Haagen, Birch, Bang og Holstein, havde først undersøgt, hvorvidt det var hensigtsmæssigt, at der for Tiden blev givet nogen Slags Tillægsbestemmelse til den nærværende Trykkefrihedslovgivning, og principaliter indstillet at Forsamlingen, uagtet den maa beklage og misbillige de Misbrug af Pressen, som det forelagte Lovudkast gaaer ud paa at modarbeide, dog ei kan ansee det ønskeligt, at der for Tiden gives skjærvede Straffebestemmelser for saadanne Misbrug. Vel antog Forsamlingen, at der i enkelte Artikler af vore Dagblade skrives med et vist Overmod og en vis Bitterhed om Landets Love og Foranstaltninger, som fortjener at misbilliges, og at disse Blade stundom i det Hele træde Grændserne af det Utilbørlige og Usømmelige saa nær, at de næsten altid anonyme Forfattere af disse Artikler, naar de tiltaltes, vilde blive fundne skyldige efter Forordn. 27de Septbr. 1799 § 7, dersom ei den foreskrevne, for Forf, i Almindelighed vanærende Straf af Fængsel paa Vand og Brød opfordrede Domstolene til at sætte meget snevre Grændser for den Utilbørlighed og Usømmelighed, hvorfor Lovgiveren vil have en saa stræng Straf anvendt. Men uagtet Forsaml. for saavidt deeler den i de meddeelte Motiver indeholdte Anskuelse af den omhandlede Pressens Færd, saa mener den dog, at der ogsaa maa tages andre Data i Betragtning ved at besvare Spørgsmaalet om nye Straffebestemmelsers Nødvendighed. Først maa det erindres, at de Forfattere, over hvilke man i den foranførte Henseende har Grund til at beklage sig, sjeldent eller maaskee aldrig have et bestemt fjendtligt Sindelag imod Regjeringen, men at det vel oftest er Forfængelighed og Ubesindighed som fremkalde den daddelværdige Tone i en kelte af vore Dagblades Artikler, samt at vel endog undertiden noget af det Bittre i Fremstillingen blot hidrører fra en vis Lidenskabelighed i Temperamentet, der medfører, at Forf lader sig henrive af sin altfor store Jver for den Sag, han holder for god, og derved kommer til at yttre sig paa en Maade, som fortjener Misbilligelse. Hvor den subjective Skyld tilsteder saadanne Nuancer, der bliver det yderst vanskeligt at undgaae Ubillighed ved at gribe ind med en nye Straffelovs Bestemmelser, at skjelne imellem lastværdig Forfængelighed, kaad Ubesindighed paa den ene Side, og paa den anden en af ædlere Motiver udsprungen Heftighed og Skarphed, der ei hindre, at det oplyste Pablikum jo gandske eller for en Deel kan billige Jndholdet af en Artikel, medens det misbilliger Formen. Dernæst bør det formeentligen ei tabes af Sigte, at den Frihed, hvormed Pressen i Danmark i de senere Aar har bevæget sig, har bragt gode Frugter for det almindelige Vel, har bidraget til at vække en Sands og Jnteresse for de offentlige Anliggender, som intet Folk i vore Tider kan undvære, naar det skal holde Skridt med de øvrige civiliserede Folk, og som navnligen vort Fædreland ei kan undvære, der just trænger til en saadan Udvikling, for at betrygges det Velværen, hvortil Folkets Troskab og Redelighed i Opfyldelsen af enhver Forpligtelse har gjort det fortjent. Ei heller kan nægtes, at jo Regjeringens Opmærksomhed er i den senere Tid gjennem de periodiske Skrifter bleven henledt paa flere Misbrug som ellers maaskee længe vilde være blevne omtalte, og som har givet Anledning til at Forbedringer ere blevne iværksatte i forskjellige Grene af Bestyrelsen. Det er at befrygte, at nye Straffebestemmelser for Misbrug af Trykkefriheden, hvorefter frimodige Yttringer og Landets Love og Regjeringens Foranstaltninger kunne blive strafbare, fordi Forf. ei med tilbørlig Agtpaagivenhed havde vogtet sig for, at de kunde vække Misnøie, tildeels vilde afskrække Mænd, som kunde og vilde virke gavnligt gjennem Pressen, fra at befatte sig med samme. Den blotte Mulighed af at komme under Action, skjøndt man ei var sig nogen ond Hensigt bevidst, vilde kunne berøve Literaturen dygtige Mænds Medvirkning. Derimod vilde de mindre samvittighedsfulde Forfattere rimeligviis vide i de fleste Tilfælde at undgaae de nye Straffebestemmelser, hvis disse ei skulde blive gjorte saa omfattende og indgribende, at de aldeles tilintetgjorde det store Gode, Danmark har i den ved Forordn. 27de Septbr. 1799 § 7. tilladte Skrivefrihed. Jmidlertid skulde dog alt dette ei kunne hindre Forsamlingen fra at tilraade nye Straffebestemmelser for Trykkefrihedsforseelser hvis de virkeligen vare nødvendige til at om gjerde Agtelsen for Rigets Forfatning og Regjering, og der navnligen ei var andet Værn mod de omhandlede Misbrug som naturligere og bedre kan modvirke samme end Retsforfølgning og Straf. Men for det første beskytter Forordningen 27 Septbr. 1799 Statens Sikkerhed, Regjeringens Agtelse, Religion og Sædelighed ei blot mod forsætlige retstridige Angreb, men ogsaa mod utilbørlige og usømmelige Udtryk ja den Trang, man troer at føle til nye Straffebestemmelser, maa, efter Forsamlingens fuldkomne Overbeviisning, ikke søges deri, at Forordningens Bestemmelser ei ere omfattende nok, men snarere deri, at Straffene ere altfor strenge med Hensyn til de mindre betydelige Forseelser, og at Domstolene saaledes bringes til at fastsætte snevrere Grændser for Begrebet om den strafbare Handling, end der rimeligviis vilde blive antagne, naar mildere Straffealternativer vare tilføiede de strengere. Jmidlertid indeholder den gjeldende Lovgivning endnu altid et tilstrækkeligt Værn mod de betydeligere Misbrug af Trykkefriheden. Hvad derimod den mindre betydelige Misbrug angaaer, som ei gaaer ud fra en forbrydersk Villie, men aabenbarer sig i tvetydig Skrivemaade, i Ubeskedenhed, og et vist Overmod og Bitterhed, da troer Forsamlingen allerunderdanigst at kunne udtale den glædelige Overbeviisning, at Hs. Majestæts Regjering, paa hvis faderlige Omsorg Folket hver Dag modtager nye Beviser, har en saa fast Grundvold i Undersaatternes Troskab og Hengivenhed, at den maa ansees langt ophøiet over saadanne Misbrug af Trykkefriheden, der ei høre ind under Straffebestemmelserne i den allerede gieldende Lovgivning. Den levende Erkjendelse af Regjeringens gode Hensigter, og en urokkelig Hengivenhed for Kongen og Kongehuset indeholder, efter Forsamlingens Formening, den bedste Garanti for, at det aldrig vil lykkes Nogen at opvække Gjæring og Utilfredshed hos Folket eller undergrave Regjeringens Anseelse og Tillid ved bittre og overmodige Domme om dennes Foranstaltninger. (St. T.)(fortsættes.)