Viborger Samler, 1777-03-03
J Anledning af min i No. 47 indlemmede Afhandling om Bønhørelsen uden Forskiæl paa Stædet, finder Hr. N. B. tvende Ting at udsette. 1) Den Fortælling om Luther, og 2) At jeg i den heele Afhandling skal have yttret en stor Ligegyldighed imod den offentlige Guds-Tieneste. Hvad Historien, om Luther angaaer, da viser det foregaaende i formeldte Afhandling tydelig, at den ikke er anført for at giøre en saa værdig Mand latterlig, men alene for deraf at gotgiøre, hvor letteligen end og de gudfrygtigste Mennesker i og under Bønnen kan foruleiliges med fremmede Tanker, hvoraf jeg har uddraget den Slutning, at de Bønner som skeete saaledes, vare Gud ikke tækkelige. Luther var en gudfrygtig Mand og stor Theolog, men derhos et Menneske, og disses modsatte Skrøbelighed underkastet. Dette viser hans hidsige Adfær imod Pave Leo d. A. og Kong Henrich d. VIII. af Engeland. See MosheimsKirchengeschickte 5te Thl. Pag. 178 seg., og Halb. Kirke=Historie Pag. 341 109. Joh. Steph. Putters Reichs Historie, 1 Th. 17629 110 sed, hvor hans, ved saa mange Begivenheder anbragte for store Jvrighed, tillige kriticeres. Hr. N. B. har intet imod at en Historie af den Beskaffenhed som jeg i No. 47 har anført om Luther, kan være passeret med den hellige Bernhard, men ikke med Luther, og det hvorfor Fordi (som han skriver) Luther var alt for gudfrygtig en Mand til at spøge med Bønnen. Til Beviis derpaa citeres den 2 Deel af Lutheri Skrifter Pag. 46. Men med Tilladelse at spørge: a) Var Sanct Bernhardus ikke een af Kirke=Fædrene, b) Ansaaes han ikke for en ligesaa gudfrygtig Mand som Luther, og c) Det er dog nok ingen Vandære for Luther, at lignes med en af Kirke=Fædrene, Ei alene de for citerede Skribentere give mig Medhold udi dette, men Hr. N. B. vil derom finde tydeligere Oplysning i Bayles Dictionairehistorique & critique under den Artikel af Bernhard. Jeg kiender ingen Skribent derhar udgivet Luther for meere hellig og gudfrygtig end Bernhardus, og, skal vi alene bedømme Historiens Virke Hos Virkelighed efter Personernes Hellighed, saa faaer Bernhardus Overvægten; hvilket sees i formeldte Dictionaire under den Artikul om Luther. Vil Hr. N. B. tillige vide, hvorvidt han kan bygge paa det af ham anførte Skrift, saa kan han best derom blive underrettet i oftmeldte Dictionaire loc. cit. not. L. hvor Bayle anfører en Deel om de Lutherske Skrifter, og hvorvidt paa nogle af dem kan reflekteres, der af Lutheri Tilhængere og Venner efter egen Tykke ere samlede efter hans Død. Een meget berømmelig Professor har i Overværelse af meere end 200 Studentere fortalt den af mig anførte Historie at være passeret med Luther. Naar jeg da betragter Bayles Kritique, saa finder jeg inden Vanskelighed i at troe, det Lutheri Tilhængere have sat den hellige Bernhardus i Stikken. Hr. N. B. ville behagelig heraf see, at det Beviis han af Lutheri Hellighed vil udleede tilat svække Historien med, er ikke tilstrækkelig, da Bern hardi af alle Skribentere ansees, om ikke større, saa dog ligesaa stor som Lutheri. Saalænge altsaa som ingen kan nægte at denne Historie er skeet (hvad enten det er med Bernhardo eller Luthero, kan, for saa vidt til den Oplysning, jeg har uddraget, være ligemeget.) med en af de gudfrygtigste Mænd, saalænge kan og ingen sige at den af mig er anført for at giøre Luther latterlig. En Skribent bør stedse beslitte sig paa at erholde de værdigste og beste Mænd til sine Meeningers Stadfæstelse, hvorefter jeg og har rettet mig, i Betragtning af den Oplysning jeg derom havde. Hvormange giøre sig ikke Samvittighed af, det de under Bønnen foruleiliges af fremmede Tanker, saadanne kiende. kunde af en saa stor og værdig Mands Exempel, som Luther var, finde stor Trøst. Det er og ikke derfor sagt, at Luther ved Bønnens Begyndelse har tænkt at spøge med en saa alvorlig Ting, men han har troet sin Fuldkommenhed formeget, altsaa, uden at vide det, som paa en Gang aldeles forglemt hvad han bestilte. Det fattes os jo ikke paa Exempler af værdige Geistlige, der, uagtet de ei have manglet den sande Ærbødighed for Gud, dog have forseet sig ved Gudstienestens Forretning, i det de deels have feilet ved Fader Vors Læsning, og deels ved Sacramentets Uddelelse. Kunde Moses og Aron (som tvende saa gudfrygtige Mænd, der tilmed nød den Lykke dagligen umiddelbar af Gud selv at faae Befalinger) begaae Feil, nemlig: den første ved at slaae 2de gange paa Kappen i Ørken Zin 4 Mas. B. 20 Kap. 11 v., og den a den ved at støbe Joraliterne en Guldkalv, 2 Mos. B. 32 Kap. 4 v., hvad Under da at andre og kan feile, Hr. N. B. skriver, et blot man siger er ikke tilstrækkelig, naar der tales om en saa gudfrygtig Mand som Luther m.m. Hertil svares: De Ord, man siger, bevidner saameget, at en Skribent angiver Fortællingen saaledes som han har hørt den af andre, uden videre at indstaae for dens Rigtighed; Meni det samme han er beskieftiget med at demonstrere, det et blot man siger ikke er nok, saa anfører han et Exempel af Lutheri Skrifter saaledes: Som man siger om eens Bøn, a. Her er jo eiheller nogen anden Værgs=Mand, end et blot man siger. Havde Hr. N. B. erindret hvem den hellige Bernhardus var, og nøie betragtet Hensigten af Historiens Anfør Anførsel, saa formoder jeg den af ham derover givne Erindring, ikke var kommet frem. Det forekommer mig som om en ville skrive noget om Evangelisten Matth., og den anden ville sige: "Dette kan ei være hendet med Matth, thi han var en andfrygtig Mand og Evangelist, men en lige Historie er skeet med Evangelisten Johan." Man ville da deraf intet videre lære, end at den Raison, hvorfor var, i Henseende til Personernes Dyder og Egenskaber, lige vigtig og stor. Skulle der altsaa blive en Feil tilbage, saa bestaaer denne blot i Navnets Feiltagelse, hvilket ikke giør stor Forandring i Sagen i sig selv, og kan henregnes til en Ord eller Navne=Krig, som jeg hverken har Tiid eller Lyst at indlade mig videre udi, da den foranførte Dictionaire critique & historique pr. M. Bagle oplyser det fornødne; og havde det været mit Forsæt at giøre Sal. Luther latterlig, saa findes i anførte Skrift 15 Fol. Sider og saamange Auctores anførte, at det ikke kunde mangle mig eller nogen paa Stof og Materier dertil Jnden jeg ender dette første Stykke af Hr. N. Bs Erindring, maa jeg tillige erindre, at dersom de Ord man siger skulle udslettes og forsages af alle Historiske Skrifter, saa ville de nok tabe en stor Deel af deres Behagelighed. Den som læser Bayles Dictionaire, Mosheims og Holbergs Kirke=Historie, Algemeine Velt=Historie (der nu er voxet til 36 Qvart=Bind) vil finde Umueligheden i dette Ords Landflygtighed. Grunder Wilh. Malmesb. sig paa andet end et blot man fortæller, naar han taler om den engelske Kirkefader St. Aldhelmus saaledes: "At han, for at trodse Dievelen, lagde sig hos en ung Jomfrue, og imidlertid holdt sin Passion saaledes i Tømme, at han læste sin Psalter reent igjennem efter Orden, over hvilken Bravade, Dievelen skal være blevet særdeles forbittret. Undertiden satte han sig i kaalt Vand indtil Skuldrene for at dæmpe sine Kiødslyster." Den første Cur er og practiceret af Robert d'Arbrisel; Men en Eremit, der vilde giøre samme Prove, blev saa discontenanceret, at han tabte sit Brevarium, og læste saaledes for Jomfruen, det hun 40 Uger derefter viste ham en levende Virkning af hans kraftige Bønner. Efter den Jndsigt jeg har i Medicinen, er Aldhelmi Vand=Cur den beqvemmeste, især, da Verden nu omstunder er saa mistænkelig, sigende: nudus cum nuda non præsumuntur orare har, noster: hvilket paa dansk ikke ville lyde anderledes end: Naar man finder tvende udklædte sammen, saa formodes ikke de ere samlede for at bede Fader vor Men Men Hr. N. B. har ventelig merkelig feilet ved ret at be merke hvorom Disputen var, naar han skriver saaledes: At Hr. L. T. F. C. ved sin heele Afhandling har yttret en kiendelig Ligegyldighed imod den offentlige Gudstieneste." Der blev alene talt 1) Om den udvortes Omstændighed ved Bønnen, og 2) At de Bønner som skeete i Kirken, vare Gud tækkeligere end andenstæds. Da Skriften paa ingen Stæder biefalder denne Meening, saa har jeg stedse anseet og anseer den endnu for overdreven, men derfore foragter jeg aldeles ikke den offentlige Gudstieneste Min Afhandling sigter ikke til at bevise andet, "End at Gud, som et almægtigt og allesteds nærværende Væsen, ikke er, eller har indskrænket sig selv til et vist og bestemt Sted." Havde dette ikke sin fuldkomne Rigtighed, saa maatte vi jo opsette vores gudelige Bønner indtil Sabatsdagen. Hr. N. B. lader ikke at have noget imod den rette Anvendelse af de bibelske Sprog; aleene da han uddragen en odiens Følge deraf, som han gratis debiterer, uden at geleide samme med noget Beviis, hvoraf hans Meenings Rigtig hed kan skiønnes, saa venter jeg saa megen billighed af ham, det han ved nøiere Eftersyn vil finde at have fældet en for umild Dom over denne Afhandling. J Henseende til Bønnen i Kirken, da har jeg i Slutningen af Afhandlingen aleene talt om saadanne Folk, der af en blot Ceremonie søge Kirken, om disse kan det jo hedde, at de ikke komme sammen til det bedre men til det verre. Deres offentlige Gudstieneste er det altsaa jeg anseer at være uden Nytte, hvorom Jer. 7,4,5. saa og Ed. 1. v. 15. kan læses. Men ligesaa beskeeden og fraholdende fra ald Bitterhed som Hr. N. B. er i sine Erindringer over den af mig i No. 47 skrevne Afhandling, ligesaa trivial og opfyldt af de heftigste Grovheder har en ubekiendt Person under Titul af Landsbye=Præst, tilskrevet mig under 23 December sidst, med Begiering, at jeg ville lade hans i Brevet indsluttede Bekiendtgiørelse trykke, for at undgaae den af Hr. N. B. i No. 50 yttrede Mistanke, om min Ligegyldighed ved den offentlige Gudstieneste. Han overlader til mig at sætte hvad for Sause jeg fandt for got paa hans Pasquil, men Landsbye=Præstens Ord maatte blive uforandret, m. m. Men da ingen Bogtrykker tør trykke saadanne Skandskrifter, Forfatteren maatte da først tilkiendegive sit rette Navn og Opholds=Sted, samt securitere ham for Udfaldet. faldet: Saa ville han gunstigen have mig undskyldt, indtil han finder for got at opfylde disse 2de Poster, da jeg herved offentlig lover ham ufortøvet at lade hans smukke Nyt Aars Gratulation indrykke, samt de af samme flydende Følger. Jeg har viist adskillige det formeldte Brev i originali, end og Landsbye-Præster, men de ere alle enige derudi, at Forfatteren ved denne Underskrift maae have sat i dybe Speculationer, og saaledes, i stæden for at skrive Landsbye Rygter skrevet Præst, da de med mig formode, at en Geistlig Mand 1) Jkke kunde falde paa saa gemeene og pødelagtige Udtryk, som hans indsluttede Bekiendtgiørelse paa nogle 100 Steder vrimler af, og 2) Saa er det og at vente, at en geistlig Mand af Skriftens Ord ville tage sine Beviser. Hvad det er for en Heldtegierning at skrive et Brev uden Navn og Opholds Sted, indseer enhver Retsindig af sig selv; for slige Breve kan intet Menneske vogte sig. Men da Forfatteren har anmodet mig at geleide hans Tanker med en Sause, saa, for at vise ham min Beredvillighed i at opfylde hans Anmodning, for saa vidt den dependerer af mig, vil jeg anføre de Argumenter som hans Correspondence indeholder, og strax besvare enhver især. Paa det altsaa, at ingen skal troe, det jeg i den forlangte Sause kommer formange skarpe Specerier, saa vil jeg i al Korthed recitere et paa Expressioner af formeldte Correspondance, hvilke dog kan regnes blandt de fiineste. Og da skriver han, 1) Det er diævelske Jndskylderser jeg har om Bønnen. 2) Den som har saadanne, bør kaldes et raaddet Lem. 3) Salomons Tempel og de Ord Ære være Gud, kunde overføre mig mine Tankers Ryggesløshed og Ugudelighed, dem Diævelen havde indpræntet, m.m. som jeg, for ei at fornærme Læseren, undseer mig at fylde Bladet med, overladende det til Forfatteren, hvis Tænkekraft det best kommer overeens med. Naar jeg da saaledes forbiegaaer hans triviale Expressioner, saa kan hans Objectioner reduceres til tvende Membra. Saaledes bliver da det. (Resten følger: ) Nyeheder.