Corsaren, 1843-12-29
Kjøbenhavnsk Kritik. Juletiden er nu kommen, den føde Juletid med sine Noveller og sin Sødgrød. Selv "Aftenbladet" føler Julen og bliver sentimental og sætter i Sødt til og bliver vammel. "Berlingske" bliver ikke vammel med sine "Anmeldelser". Den bærer sig af som Gentlemændene, der ikke pynte sig om Søndagen, fordi de nemlig ere pyntede hver Dag. "Berlingske" bliver ikke vammel i Julen. Det er, i Sandhed, ret mærkeligt, at de servile Skribenter ogsaa adskille sig fra Oppositionens i deres Boganmeldelser, og at de selv paa den literaire Kampplads fremtræde som Eunucher ; men kan det vel være anderledes? Det er Mennesker, som saa længe have rost fyrstelige og høie Personer, at de tilsidst troe at maatte rose enhver slet Bog. Aarsagen ligger naturligviis ogsaa deri, at saadanne Folk, der ere vante til ikke at gjøre Noget for Intet, ikke kunne forstaae, at man faaer en Bog foræret af en Boghandler uden for at roje den. Endelig ere de jo ogsaa for Størstedelen Folk, der personlig ere høilig interesserede i, at daarlige Bøger blive roste. "Hanc veniam damus petimusque vicissim". Naar de endda fulgte det System at rose en daarlig Bog meget og en god Bog overmaade meget og en meget god Bog ganske enormt, saa kunde det til Nød gaae an. Men nei, en dygtig Forfatter har ikke engang den Tilfredsstillelse at blive rost paa anden Maade eller mindre end en Stymper. Disse Herrer Anmeldere drive virkelig Hensynet til sig selv altfor vidt. Man læser naturligviis sjelden slige Anmeldelser. Vi for vor Part betragte hver Aften det herhen hørende Par Spalter i de nævnte Blade som helligede til Overspringning par profsrence ligesom Avertissements-Spalterne i "Kjøbenhavnsposten". Men forleden havde vi netop skrevet en kort Anmeldelse af Torkel Tranes sidste Novelle, og i en Art Selvforglemmelse gave vi os til at læse"Berlingskes". Rigtig! Der var "Berlingske, igjen med al sin brede, ubeskrivelige Gemyllighed ("Aftenbladet" begynder sin Anmeldelse sentimentalt om "den kjære Juletid". Gud, hvor det maa klæde "Aftenbladet" at see sentimental ud!) "Berlingske kunde ikke engang stiltiende forbigaae Forfatterens, selv i sproglig Henseende uheldige Jndfald at kalde sin Fortælling "humoristisk" (hvad er "Humor", Hr. Berlingske? Det er rigtignok, ordret oversat, Vædske; men desuagtet er jo ikke engang De humoristisk) men forøgede det ved selv at kalde den dygtig humoristisk. Man kjender nok Historien om Bjørnen, der vilde gjøre sin Herre en Compliment og Fornøielse og desaarsag for at dræbe Fluen paa hans Pande slog ham en stor Steen i Panden. Men lad os ogsaa istedetfor det fremmede, her feilagtig brugte Ord "humoristisk" sætte det danske, vel nærmest paatænkte Ord "lunefuld" hvad berettiger da Forf. til at kalde sin Fortælling lunefuld? – Er der mere Lune eller "Humor" deri, end der netop hører til i en 400 Sider tyk Bog, naar den taalmodige Læser skal behandles menneskeligt og have nogen Glæde af sin Møie? Der hører Salt til ethvert Rugbrød, og hvad vilde man altsaa sige om en ny Bager, der i Adresseavisen kaldte sine Rugbrød saltede, fordi han ogsaa kom Salt i dem? Vi ville ikke videre urgere paa det, fra den reent literaire Side betragtet, Ligegyldige, at Forf. er saa ubeskeden, selv at kalde sin Fortælling humoristisk. Det er selv at ponere sin Dom, og det paa Titelbladet; det var den høieste Ros for Fortællingen, om Publicum fandt den humoristisk. Men selv med flere af de "humoristiske" Skildringer i Bogen staaer det noget misligt, idet de nemlig ikke have en indre Sandhed og Naturlighed. En nok saa skjøn Beskrivelse over et Bjerg, passer dog aldrig paa en Dal: om end f. Ex. Billardscenen i den Flille sjællandske Kjøbstad" var nok saa deilig, saa forseilede den dog sin Virkning, fordi de sjællandske Kjøbstadmænd, der udføre i Scenen, slet ikke ere sjællandske. Jo, de gode Spidsborgere i Sorø, Holbek eller Nestved skulde tale om Lyæus, Silen, Hector og Andromache og om de "fire Floder, der gaae ud fra Lyksallighedens Væld og vande Jorden, de rige Sletter og de blomsterfulde Dale" og deslige, Troer Forf., at de gaae paa Rov? Ved ethvert smukt Parti møder denne Fell paa en stødende og ubehagelig Maade. Personerne blive derved vage og taageagtige, det er Mennesker uden Fødeland, det er Skikkelser, ikke Characterer. En forunderlig naiv Skjødesløshed er der ogsaa i Behandlingen af Personerne. Drengen, Fortællingens Helt, lærer paa nogle faa Dage at dandse saa godt, at han selv bliver Dandsemester og giver en lille Kunstberiderske Jnformation udi Kunsten; samme uopdragne Dreng (see Beretningen om hans Ophold i det fædrene Huus) kommer over til Sverig og bliver strax Medredacteur af et Blad, hvorved han dog meest excellerer i Oversættelser; og oftnævnte Drengs Moder, der er en gammel Kone, sørger i nogle Aar over Drengens Forsvinden og gaaer derpaa til Theatret. Den smukke Skildring af det gamle Ægtepar - tilligemed et Par Ruus-Scener Bogens egenlige Fortjeneste - lider derved et stort Skaar. Selve Handlingen er da saa mat og betydningsløs, at vel Ingen vil tage sig paa at rose den, eftersom ikke engang "Berlingske" har vovet det. Man skulde troe, at Vogen var skreven, kort efter at Forfatteren havde læst Maryatts "Japhet- og en af Amalie Schoppenhauers Romaner, og længe efter at han havde læst Göthes "Wilhelm Meister" - længe efter. Til Slutning blot det, at ogsaa "Kbhposten" kalder Bogen "humoristisk." Men det er vel en af de Trykfeil, som nævnte Blad sædvanlig er saa uheldig at have i latinske Ord.