Viborger Samler, 1793-12-02
Mandagen den 2den December. Haugensganzau paa (Jndsendt.) Noget om Tale, Skrive= og Trykkefrihed. hvorledes den nydes i Dannemark. Tale, Skrive= og Trykkefrihed, eller Ret til at tale, skrive og lade trykke det, som enhver efter sin Overbeviisning føler at være rigtigt, er Menneskets medfødte uafhændelige Rettighed til Oplysning, grundet i ethvert forstandigt Væsens Natur. Dens egentlige Domstoel er Fornuften, dens Lov Sandheden. J enhver Stat altsaa, hvor der ei er lagt meere Baand paa Menneskets Rettigheder end Statens offentlige Vel udkræver, maae denne Frihed bestaae. Saalænge man derfor forholder sig som rolig Borger i den Stat, hvori man lever, villig lyder Landets Love, ærer Regenten og Øvrigheden, ivrig opfylder sine Pligter enten som Embedsmand eller Borger; saa kan og bør enhver nyde denne Rettighed til at oplyse sig selv og andre. Feiler man, saa oplyses man snart om noget bedre; mens Grunde, sunde, fornuftige Grunde maae giøre det, ikke Tvang; thi Vildfarelser i Ord og Tanker, naar de ei ere Handlinger mod Statens høitidelig bekiendtgjorte, ei ophævede Love, kan aldrig blive Forseelser. Jsær finder dette Sted ved alle Betragtninger over Staters Jndretning, Sammenligning med hinanden, Politiske Forbindelser o. s. v. de kan aldrig indeholde noget strafværdigt; thi enhver Regiering, som bestyres vel, er efter Popes Ord alletider den bedste, og i hvordan Regierings Formen end er, saa bliver det altid en uryggelig Sandhed, at enhver Stats Roe og enhver god Regierings Sikkerhed aldrig kan hvile paa fastere Stytte end den allerfrieste Oplysning. Aldrig opvakte det nogen Utilfredshed hos et Folk, at de lærte at kiende en og anden Mangel i deres Forfatning; thi aldeles uden Mangel kan ingen menneskelig Jndretning tænkes, endnu mindre forledede det dem til at styrte voldsom deres Statsforfatning; og derved modtvillig at udsætte sig for alle de utallige Ulykker, som ere forbundne dermed. Slige voldsomme Rystelser ere aldrig en Følge af blotte Fornuft-Slutninger, men af en længe følt, dybt smærtende Elendighed, der tilsidst frembringer en Art Fortvivlelse. Et Folk ligner i den Henseende Beboerne af et Huus, der, om de end troede, at samme ikke var aldeles indrettet efter Bygningskunstens Regler, dog ikke vilde fristes til at nedrive det voldsom, naar de forresten i det Hele befandt sig vel og fornøiet: men dersom det regner og sneer ind paa Hovedet af dem, dersom Bielkerne true med at styrte ind, og at begrave dem under dets Ruiner, da kunde de maaskee nok overtale dem til at nedrive det, skulde de end tilbringe en Tid under aaben Himmel, eller underkastes andre Ubeqvemmeligheder. Aldrig forledede det et Folk til Utilfredshed, at de lærte at kiende andre Landes ulykkelige Forfatning; tvertimod det opvækker Taknemmelighed mod den Regiering, hvor man lider vel. Man kan derfor gierne være den retskafneste Borger i det Land, hvor man opholder sig, elske sin Konge med den varmeste Kierlighed, og dog føle og tilstaae, at Frankrig og Polen lider aabenbare Undertrykkelse, at de Franske ere nødtvungne til de voldsomme Skridt, de foretage sig; at deres tilsyneladende haarde Fremgang med deres egne er den blotte Nødværge; at der hviler et stort Ansvar paa enhver af dem, som er Aarsag i den gruelige Menneske=Slagtning; at fremmede Penge har stiftet Borger=Krigen i VendeeLyons Ødelæggelse, Toulons Overgivelse, rimeligviis til større Ulykke, og giort Dumourier og mange andre til Forrædere. At den samme Mængde, der nu saaledes raser mod Adel og Konge-Magt, elskede Ludvig 15, tilbad Ludvig 16, naar han blot viste en Mine af Ømhed og Medlidenhed. Lyksalighed var hos dem, som hos ethvert enkelt Menneske, det Maal, hvorefter de tragtede; men de fik Skyggen istæden for Tingen, og grusomt bedragne vognede af deres Lyksaligheds Drem; da de derimod, uden fremmed Medvirkning, der forledte en eedbunden Konge, havde vedblevet at elske en Konstitution, der havde kundet udgjøre Landets Lykke og Kongens tillige.