Ribe Stifts Adresseaviser, 1848-04-22
Efter at have meddeelt dette samt Forbundsforsamlingens Beslutning af 12 og 13 April (see Hoved avisen for igaar) siger Fædrelandet blandt andet: Vi have altsaa Krig med det tydske Forbund. Det overfalder sit eget Medlem, Kongen af Danmark, uden at han har overtraadt sine Forbundsforpligtelser. Forbundet, der er stiftet for at opretholde og beskytte det Bestaaende, træder sin egen Grundlov under Fødder for at træde erobrende op og underlægge sig, hvad der aldrig har hørt til Tydskland og med Guds Hjælp aldrig skal komme til at høre dertil. Vi ere forvissede om, at vore Medborgere modtage disse Efterretninger, ikke blot med den alvorlige Bekymring, der maa være den første Følelse hos et lille Folk, der seer sig i Kamp mod et mange Gange større, men tillige med dylHarme og hele Forbittrelsens Energi. Vi have læst mange overmodige og for de paagjeldende ydmygende Manifester i Fortidens Krigshistore, men nogen mere skamløs og nedværdigende Fordring end Preussens og Forbundets kjende vi næppe. Det formenes ikke blot Kongen af Danmark at undertrykke Oprør og Anarki i sit til Forbundet hørende Land, men det forbydes ham at gjennemfore den lovlige Orden i een under hans uafhængige Stats Høihed staaende Lansdeel, hvor Forbundet har ligesaalidet at befale som i England eller Norge. Og saadanne Fordringer skulle Kongen af Danmark kunne gaae ind paa Kunde han det, da var Oprørernes og Meenedernes Ord sandt, da var han ufri, han var Preussens Satrap, Forbundets uselige Slave. Kunde han gaae ind herpaa, saa var han uværdig til at herske over et ædelt Folk, hans Krone og hans Hoved var forbrudt. Og kunde det danske Folk finde sig i, at dets Regering indlod sig herpaa, da fortjente det den Ydmygelse man ønsker at berede det, da var det uværdigt til længere at bestaae som en selvstændig Nation, da duede det kun til at trælle for fremmede Herrer. Men saavidt er det endnu ikke kommet under Absolutismens nedtyngende, bedøvende og udmarvende Aag gjennem 180 lange Aar, gjennem forskyldte og uforskyldte Lidelser og Tab, gjennem Udplyndring, Tvedeling og Nationalbankerot, gjennem forældede og forblændede Statsmænds kraftløse, demoraliserende Bestyrelse, gjennem snedige Forræderes alt lammende og alt undergravende Jntriquer og saavidt skal det aldrig komme. Endnu ere vi et Folk, endnu have vi bevaret Følelsen af vor Pligt og vort Kald som saadant, da denne Følelse er under de sidste Begivenheders raske Gang pludselig gaaet over til en klar og stærk Bevidsthed; Fædrelandskjerligheden, de ældste Tider, ere vaagnede igjen til nyt og forherligget Liv, medens vore Lyder og Laster ere, om ikke aflagte for stedse, saa dog i dette Øjeblik begravede i Skygge og Forglemmelse. Et saadant Folk være nok saa lidet og svagt, det er dog en agtelsesbydende Magt; enhver udført Bedrivt fordobler dets Styrke; ethvert Nederlag hærder dets Scener. Thi, Medborgere, vi maae være beredte paa Tab Det er den næsten uundgaaelige Følge af at kæmpe mod Overmagt; Sandsynligheden af at seire 1 mod 2, eller snarere 1 mod 10, er ikke stor. Vi maae være forberedte paa at see Fjenden trænge frem og vor Hær drage sig tilbage. Vi maae ikke tabe Modet, om vi see Fjenden i Besiddelse af det meste af Slesvig, ja endog af det hele. Vi maae forlange og vente, at hver Tomme Land vil koste ham Blod, at han ikke vil kunne trænge et Skridt uden Kamp, at vor tappre Hær ikke viger uden den yderste Nødvendighed. Men om den maa vige, saa maa vi have den Tillid til de Mænd, der lede dens Bevægelser, at de kun trække sig tilbage, fordi det vilde være unyttig Opoffrelse af Menneskeliv ikke at gjøre det; eller at de kun gjøre det for at søge en gunstigere Stilling eller for at afvente en gunstigere Leilighed til at kæmpe igjen, at de kun spare paa Kræfterne, for at gjøre det bedst mulige Brug af dem. Vi maae altsaa ikke tabe Modet og Hovedet, om vi modtage Budskabet om lidt Tab eller tilbagegaaende Bevægelser af Hæren. Det gjelder her langt mere om at holde ud, end om at seire i en enkelt Træfning. Preussens og Tydsklands forenede Styrke er saa mange Gange større end vor, at den kan fornye sig mange Gange tiere, end vi kan slaae den; men det er ikke usandsynligt, at de komme med den Jndbildning, at kunne afgjøre Sagen med eet Slag, og at de hverken ville have Lyst eller Leilighed til at fortsætte Kampen, naar de støde paa en alvorlig udholdende Modstand; det er ikke usandsynligt, at der forestaaer Tydskland baade indre Rystelser og ydre Angreb, der ville forbyde det at føre en Røverkrigmod os; det er ikke usandsynligt, at den Agtelse, vi ville forhverve os i Europa ved med kjækt Mod at møde det første Angreb af Overmagten vil forskaffe os en virksom Bistand udenfra. Altsaa Medborgere, være fattede paa hvad der vil komme, vorder ikke forsagte, ikke fortvivlede, ikke trætte Bevarer det Sammenhold, der har forbundet alle Samfundets Klasser i de sidste Dage, og som har gjort det og altid vil gjøre det stærkt i sin Lidenhed, bevarer det usvækket og urokket. Bereder Eder til nye, flere og større Offere, end J alt redebonne have bragt; fatter Eder paa den yderste Anstrængelse af alle vore Kræfter, enige om, at en ærefuld Død altid er bedre end en skændselsfuld Tilværelse, og at et Folk aldrig kan kjøbe sin Selvstændighed og sin Ære for dyrt!