Den Vest-Sjællandske Avis, 1815-01-21
(Jndsendt.). Samtalle. Simon Sørensen og Søren Simonsen, Simon. Jeg veed ikke, hvoraf det kommer Fætter, at vi to aldrig blive eenige med hverandre om nogen Ting, uden det skulde være Aarsagen, at du sætter Simon bag efter og jeg foran; men i Dag troer jeg dog, at vi skulle blive det for første Gang, naar jeg faaer dine Tanker at høre om den Sag, som jeg vil tale med dig om. Søren. Og den er Simon. At det gaaer reent desperat til med Fattigvæsenets Bestyrelse her i Byen, og at de, som har med det at bestille, bære sig at som gale Folk, for ikke at sige noget værre. Søren. Og hvorfor? Simon. Hvorfor, kan du spørge? Har de glemt dig med Fattigskatten i Aar, Af mig har de forlangt tre Gange saameget som i Fior. J Fior betalte jeg 4 Rbdlr. og i Aar maae jeg betale 12. jeg troer, at de Mennesker ere reent forrykte. Hvad skal det sige, hvor gjør de af de Penge? Dermed kunde de jo bygge hele Slagelse op Søren. Jeg har ladet mig sige, at Fattigskatten for i Aar udgiør 3220 Rbdlr.; hvor mange Mennesker troer du vel, at der kan forsørges tarveveligt, men ordentligt for disse Penge, efter hvad de nu gielde; thi det er ikke meere, end hvad 800 Rdlr. vare i gamle Dage, og du veed jo selv, at Fattigvæsenet har 60 Mennesker at forsørge, des uden mange Liig at begrave, mange Syge at helbrede, er 25 Rdlr. i gode Penge formeget for et Menneskes Forsørgelse i alle Maader, Tænk paa hvad din egen Huusholdning koster! Simon. Men det er jo ogsaa forskrækkeligt, 60 Fattige, hvor kan der være saa mange? Søren. Nei Fetter, nei det er det ikke, Districtet udgiør 3000 Mennesker; af dem er kun hvert 50de Menneske fattigt. J Engelland faaer hver 16de Menneske af de Fattiges. Simon. Men hvorledes kan Forskjellen være saa stor paa Fattigskatten i Aar mod i Fjor? Søren. Siig heller, hvorledes gaaer det til, at Fattigskatten i saa mange Aar har været saa lav, uagtet Pengene har været saa slette; i 1808, 1809, 1810, 1811, betalte jeg samme Fattigskat som i 1807, i 1812 betalte jeg blot fom Gange saameget, skjøndt Pengene vare 24 Gange slettere og i 1813 og 14 gav jeg kun den Fattigskat i Navne-Værdie, som jeg i forrige Tider betalte i D. C.; blot den formuende Mand, som vandt meget under og ved Krigen, maatte betale i et større Forhold. Jeg kan ikke begribe, hvorledes de, som har med Fattigvæsenet at giøre, har kunne komme ud med en Rbdlr., hvor du og jeg maae bruge fire, uden at de maae, som man hører, have ved Arbeidsanstalten gjort fordeelagtige Speculationer, hvormed dei saa mange Aar har sparet i min og din Lomme; men kan jeg, især naar Tiderne forandre sig, forlange, at de altid skal kunne gjøre det, en Næringsvei kan ikke altid være lige indbringende. Simon. Jeg tilstaaer, at der er noget i hvad du siger, men var det ikke bedre, at der hverken var Fattighuus eller Arbeidsanstalt, saa slap jeg og du for alle disse Udgifter, Søren. Ja, hvordan slap du? Fattigdom er en Sygdom, som paa en Maade skal bryde ud. Ja var du et Menneske, som vilde jage den Fattige fra din Dør og hen til din Naboes, naar der ikke var offentlig Hielp for ham, saa slap du; men det er du ikke Simon, du er lidt eenfoldig, men dog en god Mand. Simon. Men kunde ikke et Fattigvæsen være indrettet paa en bedre Maade? Søren. Hvilken skulde det være? Kan nogen Maade være mere naturtig, simpel og passende end den, at give alle Fattige deres tarvelige Underholdning og ingen Penge, at have dem sammen i et Huus og under Opsyn, og at holde dem til at bestille noget; det er det eneste Middel til at rykke Tiggeriet op med Roden. Var en saadan Jndretning ikke til, saa vilde man sige: her skal man give de mange dovne Tiggere; de burde holdes til Arbeide, nu har man en saadan Jndretning; skal man da klage derover? Simon. Men, gode Fetter, det koster saameSøren. Alt hvad der skal være som det bør, maae koste noget; det er dumt at forlange, at en Jndretning skal være god og ikke koste noget; de Fattiges Forsørgelse maae koste os noget paa een Maade, giver jeg ingen Fattigskat eller ingen tilstrækkelig, saa maae jeg finde mig i at have hver Dag en Snes Tiggere paa min Dør, hvorved den Arbeidsføre, som nu holdes fra Fattigvæsenet, tigger med den Svage, imedens smaae Børn, de Syge, de Gamle ligge og forkomme i Krogene. Det er dog godt at have Roe i sit Huus, at vide, at ingen kan lide Nød, og at alle disse Tryglere komme til at bestille noget. Simon. Sandt nok, sandt nok, men det er saa mange Penge at betale. Søren. Tie stille Fetter, lad ingen høre det: man maae jo skamme sig ved at leve i en Bye, naar Folk vilde, som du, finde sig i alle Slags Byrder og Udgifter, som Tiderne føre med sig, men først begynde at tage i Veie, saa snart som det gielder om paa en fornuftig Maade at give noget til deres trængende Medmennesker. Jeg for min Deel, havde jeg, med Fattivæsenet at giøre og Folk talte som du saa sagde jeg mig fra Bestillingen, naar jeg kunde, lod det gaae som det kunde, og lod saadanne Folk blive kloge af Følgerne, naar jeg ikke fik bedre Tab for al min Umage og gode Villie. Simon. Jeg vil ikke disputere længere med dig i Dag Fetter, stop din Pibe og læs mig for hvad Nyt den lille Mand med de sex Been har at fortælle! Frederikslund).(Skrevet 1812) De sidde med Gammen J gyldene Sale. Under venlige Tag. Med mangefold Tale. Forslaae de tilsammen. Den dvælende Dag. Og rundt gaaer Pokalen Med flammende Luer. Af Livsens Saft. Høit juble i Salen.