Aarhuus Stifts-Tidende, 1841-03-17
Jndsendt. Efter de hidtil bestaaende Forhold maa det antages at Græsningsretten paa Aarhuus Byes Markjorder, der nu ere under Udskiftning, tilkommer enhver Jndvaaner i Aarhuus, hvad enten han eier nogen fast Eiendom i Byen, eller ikke. For at kunne have Ret til Græsning fordre de gamle Vedtægter som almindelige Betingelser, at man skal beboe en Gaard eller et Huus i Byen, og at man skal svare Skat til samme. Det Forhold hvori Græsningsretten tilkommer Beboerne bestemmes efter Beboelsesleilighedens, de ydende Skatters, Familiens og Næringsveiens Størrelse, alt i Forening med hinanden. Det er derfor fuldkommen i sin Orden, at der hidtil er tilstaaet ei blot Grundeiere, men og Leiere Græsningsret paa Byens Mark. Dette Resultat er ei blot nu, efterat de factiske Forhold have existeret i langt over Hævds Tid, grundet i den strenge Ret, men og i Billigheds Hensyn. Byens Jorder maae nemlig antages at have været givne til eller i al Fald fra gammel Tid af tilhørende den hele Commune, som Communal-Eiendom, og intet vilde være ubilligere end at udelukke noget Communes Medlem fra de Fordele, som Communal-Eiendommene yde. Driver derfor en Jndvaaner i Aarhuus en nogenlunde betydelig Næringsvei, har han en stor Familie at underholde, og holder han mange Arbeidere og Tjenestefolk, er han berettiget til Græsning paa Byens Markjorder for det største Antal Køer Nogen kan have, nemlig 6, hvad enten han er Leier eller Eier af den Gaard han beboer. Græsningsretten er saaledes ikke nogen reel, men snarere paa en vis Maade en personlig Ret, ligesom denne Ret ikke heller har været eller kan være Gienstand for Handel og Vandel. Dette Princip er derhos ei blot hjemlet i de gamle Vedtægter og billighed; den er og antaget ved Domstolene i den seneste Tid, og det med den Conseqvents og Skarphed, at ei blot Grundeieren er anseet uberettiget til, om han eier flere Gaarde, til Fordeel for sig at forbeholde sig Græsningsret med deres Udleie til Andre, men at ei engang Leietageren er anseet berettiget til at overdrage den ham som saadan tilkommende Græsningsret til Eieren af den Gaard han beboer. Det er saaledes langt fra at Græsningsretten er knyttet til Grundeiendommen, at den langt snarere kan siges at være knyttet til Personerne eller Familierne. Men er det saa, at Grundeierne ei som saadanne have nogen udelukkende Ret til Græsningen paa Byens Mark, vil det ogsaa indsees hvor lidet rigtigt det vilde være, at tildeele dem som saadanne det Æqvi valent der nu, med Markens Udskiftning, skal gives for Græsningsretten. Det er Græsningsretten der skal erstattes, og da den ei hidtil har tilkommet Grundeierne som saadanne, endnu mindre tilkommet disse udelukkende, kunne disse ei heller med nogen Ret gjøre Paastand, paa Erstatningen. At tildeele dem denne blot fordi de ere Grundeiere, enten efter deres Grundtaxt eller efter nogen anden Maalestok, vilde derfor ei være retfærdigt mod den fattigere Deel af Communens Beboere, der i Almindelighed boe til Leie. Det vilde derfor ei heller være retfærdigt at uddeele de 400 Tdr. Land, der som bekjendt ere udlagte til Vederlag for Græsningsretten til Grundeierne i Aarhuus Bye in natura, saaledes at hver i Forhold til sin Grundtaxt fik et Stykke Land. Dette vilde derhos kun være til Fordeel for de nærværende Grundbesiddere, men til ubodelig Skade for Communen i kommende Tider. Jal jeg feiler neppe ved at sige, at det vilde være en Uretfærdighed mod de kommende Slægter, der dog som vordende Borgere af Communen have deres Ret, der baade bør respecteres og paatales af Enhver. Det forekommer mig, at det vilde være det Samme som om Byens samtlige Beboere nu bleve enige om at deele Riis Skov, saaledes at hver fik sin Lod og sine Træer. Dette kunde vel være til Fordeel forde nuværende Beboere, især dem af dem der ei blev ret længe i Communen, men det vilde være baade uretfærdigt og skadeligt for Communen som saadan (fortsættes.) Otto Engelsted, Som Stormen over Jorden hen mon ile Aldrig standset sætter fort sin Vei, Selv styrter hvad paa Klippen synes hvile, Intet staaer saa fast, det rokker ei, Saa Døden heller ikke Foden sætter, Svæver rastløs fort fra Sted til Sted, Og Jntet, Jntet nei, dens Attraae mætter, Tidt den taler af Kjæden ud et Led, Og ei blot Oldingen, som gaaer ved Krykke, Men selv Ynglingen i Ungdoms Flor, J hvem Forældre fandt sin Glæde, Lykke; Ogsaa ham - og Dødens Haand let naar Planten, som saa kjærligt fredet blev og pleiet, Vil just til at folde Blomsten ud, Førend dette skeer, den knækker, bliker alt meiet Dog hvo grandsker vel Guds Viisdom udO, at dine Dage var saa korte Maa ei Vemod gribe dybt mit Sind, Otto, Otto, Ungdomsven, alt borte, Maa ei Taaren trille ned af Kind Nu forstaaer jeg Flugten af din Tanke, Da du hist i Vinduet mon staae, Og jeg saae dit Blik paa Himlen vanke Og jeg spurgte, hvad du stirred paa. Ei paa Andet end hiin lyse Stjerne, Som saa tidligt alt er staaet op, Som saa huldt og venligt fra det Fjerne, Vinker til os ned et sikkert Haab."Ja Død, hvor er din Seier, hvor er din Braad? –Er sløvet ei forlængst dens skarpe Od! Sørger ikke, Christus Seier har vunden; Livet er for hver, som troer, alt funden! –