Den Vest-Sjællandske Avis, 1817-04-22
Det forstaaer sig, at Skribenterne kunne imellem være for dristige i deres Yttringer, saa at Regieringen ikke kan lade det hengaae ustraffet, saaledes er en Hr. Rioust, en gammel Mand og en Lærd, som ikke har taget megen Andeel i Revolutionen, dømt til 2 Aars Fængselstraf, til at betale 10,000 Franker i Bøder, til i 10 Aar at berøves sine borgerlige og Familie=Rettigheder, til at betale alle Processens Omkostninger og til at sættes under 5-aarig Opsigt af Politiet, naar han har udstaaet sin Straf, fordi han har udgivet en Picce, under den Titel, Carnot, hvori han har yttret anarchiskeGrundsætninger som stride mod Monarchiets Grundlove, og som tiente til at formindske den Agtelse som skyldes Kongens Person og Autoritet. Han fordærvede især sin Sag ved at paastaae for Retten, at Bonaparte, efterat han ved sin Tilbagekomst fra Elba havde taget Riget i Besiddelse, burde af enhver Franskmand betragtes som en retmæssig Monark. - Den franske Regiering kan faameget mindre tillade saadanne offentlige Yttringer, som Partieaanden stedse hemmelig giærer i Frankerige, uagtet den er dæmpet ved den vise og liberale Statsbestyrelse, som nu begunstiger dette Land, og kuet ved den fremmede Vaabenmagt, som holder den inden sine Grændser, men naar Leiligheden, gives, saa søger den at skaffe sig Luft, og udbyder af og til med frygtelige Kiendetegn paa sin Styrke det viiste sig for nyelig ved Opførelsen i Paris af det nye Sørgespil, Germanikus; en Begivenhed, som er fortalt i alle offentlige Blade, og som kun fortiener i dette Blad at fortælles paa ny, da det kan skee med paalidelige Oplysninger om de nærmere Omstændigheder. Den 22de Marts, skriver man fra Paris, forefaldt i Theater Francais en Begivenhed, som i Theaternes Aarbøger og i Enropas Culturs Historie neppe har sin Liige. Sørgespillet Germanikus er i sig selv fortreffeligt, det var forfattet af Hr. Arnault, en ivrig Bonapartist, som efter Napoleons Tilbagekomst fra Elba havde erklæret sig med megen Varme for ham, og derfor blev forviist Frankerige, og nu lever i Brussel. Under Bonaparte var han Medlem af Jnstitutet og Præsident i Raadet for den offentlige Underviisning. Stykket var af den liberale franske Regiering, som blot faae paa dets Værd og ikke paa dets Forfatter, antaget til at opføres: men Publikum, uden at følge sin Monarks høie Exempel, deelte sig lidenskabeligt i to Partier, for- og imod Forfatteren. Opførelses-Dagen satte Pariserne i en saadan Bevægelse, at man snarere skulde troe, at det gieldte om Regieringens Omstyrtning, end om et dramatisk Stykkes Opførelse; alle Loger vare bestilte 4 Uger iforveien. De til Theatret stødende Gader vare paa Forestillings Dagen opfyldte med Mennesker, som vare i tusindviis forsamlede. Uordenerne begyndte med, at en Trop af over hundrede kongelige Gardere brøde voldsomt ind i Theatret og toge Plads i det uden at betale; Publikum paa sin Side strømte ligesaa vildt ind i Theatret; Stykket blev imidlertid spillet, og det gik ganske roeligt til, paa det nær, at Publikum gav det et aldeles overdrevent bifald. Da Forhænget var faldet ned, raabte det, at Forfatteren skulde nævnes; Acteuren Talma traadte nu frem; men inden han fik Navnet sagt, begyndte to af de kongelige Gardere at pibe, nu blev der et rasende Slagsmaal, en Deel af Publikum anfaldt Garderne, disse trak deres Kaarder, man brak dem i Stykker, deres Kammerader tilte dem til Hielp, en Søn af Marskal Moncey tog Partie imod dem, og efter en heftig Kamp dreves de over Orchesteret ind paa Skuepladsen; de fik nu Geværer og vilde skyde paa Folket, da der endelig kom Gensdkarmer til, som standsede Tumulten. Men det blev ikke derved: Allarmen og Partieaanden blev ved at giære de følgende Dage; man skiændtes og sloges i Paris, og selv udenfor den, endog i Versailles. Fiolerne viiste sig paa nye og trodsede Lilierne. Og dog havde den høimodige Konge isinde at lade Stykket opføre paa nye, og først efter en lang Forhandling blev Tilladelsen dertil taget tilbage.