Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-11-28
Pr. Professor Finn Magnusen i Bemærkninger ved mit Skrift: Om den nordiske Mythologies Ubrugbarhed for de skjønne Kunster, og hans Eccho-Recensenten i Dansk Litteraturtidende for 1820, No. 45, vise mig til Rette, fordi jeg lader Odin nære sig med Øl og Flesk, istedetfor Viin og Flesk. Det første er dog meer patriotisk, og rimer sig bedre, end det sidste. Thi Uden Øl og Mad er Helten ingen Ting, som Holberg siger, og gives der Viin paa Jsland, saa maae det være Viin af Krækebær, som Bisp Jon 1188 indførte fra de Canariske Eylænder. Men vi pide af vor Børnelærdom, at der i Valhalla spises Flesk, og drikkes Miød, eller Øl, som passer bedre til Flesk. Er det Nectar og Ambrosia? De formene og, at jeg ikke burde give Odin Ravne og Ulve ved Siden, men et Spyd i Haanden. Jeg giver ham dog ikke Ravne ved Siden, men en Ravn paa hver Skulder, og det efter den af dem selv forgudede Wiedewelts Haandtegning, som er hiemlet med Suhm Odin S. 66 og 306. Spydet er et alt for almindeligt og ubestemt Attribut. Fremdeles lære de mig, at ikke Giorden, men Halsbaandet, er Freias Særkiende. Jeg erkiender hverken det ene eller det andet for hendes Særkiende, men siger blot, at Freiger den samme som Venus, og maae, naar hun giøres til Gienstand for Kunsten, borge Venus's Udtryk, Haar og Giord, for at blive nogenledes kiendelig. Det er med andre Ord, Kunstneren maae gjøre Freia til Venus; ellers bliver han uforstaaelig. De laste min Beskrivelse af de Saliges Boliger: Ørn og Ulvhænge over Døren, forat betegne, at kun Ørnes og Ulves Fødere, som modigen vandre hen over Fienders Liig, kunneherstædes Jndgang. Men de kan ikke have noget imod den, naar de høre, at den er ordlydende med deres egen Mythologs Hr. Grundtvigs Beskrivelse. De laste og hos mig, at jeg har feilskrevet den nordiske Mythologies Navne. Men jeg sværger ved den eenøiede Odin, at jeg ikke har skrevet den anderledes, end de skrives af Mythologerne Grundtvig og Wille, hvis Udtog af den nordiske Mythologie Jslænderen Erichsen har giennemseet, førend det overgaves til Trykken. Desuden ligger der ikke stort Lag paa, om saadanne Navne skrives rigtig eller urigtig. Jeg kalder dem med større Ret barbariske, end Ovid kaldte Navnene Besser, Geter og Sarmater barbariske. De kunne ikke tilgive mig, at jeg anfører Slibestenen som det eneste Beviis paa nordiske Guders Tilværelse, og troe at have giendrevet mig, naar de blandt flere Beviser anføre Thorslund, Tirsbek, Odense, ja mit eget Fornavn, som skal erindre mig om Thor. Men disse og lignende Navne angaae kun enkelte Folkeslag; Slibestenen, angaaer den hele Verden. Derfor valgte jeg den. De indbilde sig, at den nordiske Mythologie kan tiene til at bøde paa Manglerne af den græske Mythologie, ligesom man i Holbergs Tid øgede paa det latinske Sprog med Klosterlatin. Men af Herder, Göthe, Böttiger og andre klassiske Kunstarchæologer skulle de lære, at den græske Mythologie tilbyder en uudtømmelig Rigdom af guddommelige og menneskelige Symboler, og at den Hielp, som Hadrian gav Kunsten, var som de Spiser, Lægerne foreskrive de Syge, der ikke lade dem døe, men heller ikke give dem nogen Næring. Reensenten troer, at Kunstneren, naar han sysselsatte sig med nordiske Forestillinger, kunde frembringe Kunstverker, som ikke manglede Værd. Det troer jeg ogsaa. Men eet er, ikke at mangle Værd, et andet er, at have Værd. Det første opnaaer Kunstneren ved at undgaae Dadel, det sidste ved at fortiene Roes. En Kunstner maae ligesaalidet være middelmaadig, som en Digter. Den nordiske Mythologie fører, ligesom den ægyptiske og indiske, til Middelmaadighed. Jeg bliver ved det, som jeg eengang har sagt: Skiønhed, er Kunstens Middelpunkt, og Grundvolden til det Nøgnes Tegning. Borttag denne Grundvold, og vore Kuustacademier styrte sammen. Ørnen blev, som den høistflyvende Fugl, Jnpiters Vaabendrager. Jntet var naturligere. Alligevel paastaae de, at Jupiters Ørn ligesaalidet har at bestille med Lynild, som Thors Bukke. Naar jeg indfører Loke sigende til Freia Tie du kun, dig kiender jeg alt for vel, dig fattes ikke vanærende Gierninger af alle de Aser og Alfer, som her ere inde, er der ikke een, som jo har været din Boler, saa svare de mig, at Loke lyver som en Ulykke. Men hvorledes han ustraffet i Gudernes Forsamling kan lyve en saadan Gudinde Ukydskhed paa, det gaaer over min Forstand. Her maae man nok sande med Digteren. Naar Digtning savner Sammenhæng, Vil Phantasus regiere Et Land, hvor Dværg og Trold afleng Og Spøgelser husere. Om did en Skald forvilde sig Til Egn paa Torn og Tidsel rig, Han fandt ei Laurbærkrone. De synes heller ikke at kunne fordøie min Sætning, at de skiønne Kunster ikke have noget moralsk Øiemeed. Men det er ikke min Sætning, heller ikke Sulzers. Thi hans Theorie var bestemt mere for Kunstelskeren end for Kunstneren.