Aarhuus Stifts-Tidende, 1840-02-15
Det talrige Besøg som det Müllerske Selskab ved sine sidste Forestillinger har kunnet glæde sig ved, tyder paa en Jnteresse fra Publikums Side, som maa være baade smigrende og opmuntrende for Skuespillerne. Det kan ikke nægtes, at Selskabet i Hr. Prinzlau eier et Talent som ikke er almindeligt, og Hovedrollerne i de fleste Stykker ere derfor med Rette tildeelte ham, som vel kan kaldes Publikums Yndling. Dog, en saadan Paaskjønnelse af de Fortrin han tildeels har en gavmilde Natur at takke for, kan let blive skadelig for saa ung en Kunstner. Han vænnes til at ansee sig berettiget til Publikums Bifald. Dette, – desværre maa man vel sige det om Pluraliteten, har eengang fattet den Mening, at han spiller godt, fordi han undertiden gjør det, og applauderer da med og uden Grund. Dog Geniet udgjør endnu langtfra Kunstneren; at ogsaa Flid er nødvendig, vil vist Hr. Printzlau selv ikke nægte, og at Publikums Applaus ikke altid er den Maalestok hvorefter han maa bedømme, om han har været heldig i sin Rolle, vil hans egen Bevidsthed sige ham. Vi ere nærmest foranledigede til disse Betragtninger ved at overvære de to sidste Forestillinger og at have seet Hr. Prinzlau som Hans Sachs" og som "Kean, og vi kunne ikke nægte, at vi i den sidste Rolle neppe gjenkjendte den Mand, som havde henrevet os i den første. Vi maae tilstaae, at Hr. Prinzlau som Hans Sachs spillede med et Liv, en Følelse, en Begeistring, som i Forening med hans smukke bøielige Organ og hans til denne Rolle saa passende Udvortes, gave os en høi Jdee om denne unge Kunstners Genie, og om hvad han ogsaa i andre Roller maatte kunne præstere. Men desværre bleve vore Forventninger temmelig skuffede ved at see ham som Keanhvilken Rolle vi dog havde hørt anprise som hans fortrinligste; men da maa han vistnok før have behandlet den med mere Flid, end vi sidste Gang kunne takke ham for Vi kunne vel gjøre Hr. Pr. opmærksom paa flere smaae Skjødesløsheder, flere Steder hvor han ikke gandske rigtigt memorerede sin Rolle, og forekom os næsten en Smule, distrait; men hvad vi især savnede var det Liv, den Mand, som vel fandtes i enkelte Scener, men som vi derfor nødigt savnede i det Hele. Det er ikke vor Hensigt at skrive en detailleret Kritik, men vi troe at det ikke kan være Hr. Pr. ukjært at see, at der er dem som følge hans Spil med Opmærksomhed, – som troe af hans Genie at kunne fordre mere end det Almindelige, og som derfor af sand Jnteresse for ham og hans Kunst give ham disse Vink. Publikums Gunst er høist vilkaarlig, og den Applaus der efter den sidste Opførelse af Kean blev ham til Deel, udgik vist ikke fra dem hvis bifald Hr. Pr. sætter meest Priis paa. Dersom han vil gaae frem paa den Bane han engang har valgt sig, og hvortil Naturen synes at have bestemt ham, maa han være en stræng Dommer mod sig selv; thi de fortrinligste Gaver kunne, naar de ikke uddannes, let gaae til Grunde. I flere andre Roller have vi seet Hr. Pr. med stor Fornøielse, og dersom vi ikke have bedømt ham urigtigt, da vil han ikke miskjende den Aand som har dicteret disse Linier. Aarhuus, den 14de Februar 1840. . . . .Ja, Præsterne tie. Sorg nedbøiede hidtil vor høitelskede Konge; thi han besteg Thronen efter en Ven, hvis Minde aldrig vil udslettes i hans Barm. Præsterne staae saa ofte ved Elskedes Vaare, læse Veemod og dyb Sorg i de Efterladtes Blik, skue med Deeltagelse de stride Taarer paa Kind og have det ofte erfaret, at der, hvor det elskende Hjerte helst iler mod Evigheden, der, hvor Aanden tyer med Haab mod Aandernes Rige, river sig løs fra Verden, for at følge den Hedengangne mod det Høie, der er det langt fra, at fortjene kun mindste Bebreidelse, om foreløbigen en vis Tilbageholdenhed iagttages. Derfor tang hidtil Præsterne, troer jeg, men jeg troer tillige, at de vist engang vil tale. Præsterne tie, medens den Tillid fylder deres Bryst, at Christian den Ottende, den fromme Fyrste, som overalt viser hen til den Herre, uden hvem der ikke er Sallighed, at Han, som Selv saa ofte har laant allernaadigst Øre til deres velgrundede Klage og skuet deres Trang, vist ikke behøver at læse den agtværdige Gjessings og Andres Skildringer, for at bevæges til, efter allernaadigste Løvte, et raade Bod paa deres, i Embedsklassen unægteligen, fte usleste Kaar, tarveligste Indtægter, mangehaande geistlige Sysler osv. - Præsterne tie. - Er det vel en idig Beskedenhed, om de hidtil ikke ere fremtraadte aiddelbart for Kongethronen; men derimod i Bevidst den om deres Kalds Vigtighed i vore farlige Tider, i overbeviisningen om, at deres stille, bramløse Virksomheds heldigste Frugter ere sande Christne og brave Bor ere, troeligen have udstrøet den Herrens Sæd, der moder til Lykke paa Jorden og Sallighed i Himlen, medens ikke have Andet end fuld Grund til at nære allerundanigste Haab om, at den Summus Episcopus, som saa ort efter at have greben Overhyrdestaven, yttrede slig Omsorg for den umyndige Kirkens og Statens Plante stole, ved Herrens Naade vil virke troligen i Viingaarden, til ædle Frugters Frembringelse og Guds Riges Kommetil os. - Præsterne tang ikke, da Almagtens Bud kaldte vor høisalige Konge til Hvile og vor nuværende Konge til Hersker i Dan; de talte, hvor de burde tale og deres Ord trængte med Klokkernes Lyd til Manges Hjerter, - og vel ingen ret christelig Præst med Dannesind vilde have ønsket at tie den 16de Januar, ja man kjender Præster, der paa den Dag prædikede i alle deres tre Kirker. Her var ikke Mangel paa Liv. I Kirken, saa følte man, var foreløbigen Stedet at tale, Stedet, at opsende Tak og Ønsker til Alherren - og Troen vidner, Haabet lover: de Bønner vare ikke forgiæves; thi Gud giver baade at ville og udrette. Det kan ikke være Kirkens Tjenere ligegyldigt, hvorledes Staten styres og af hvem Livets Baad føres mod Havnen; men saalænge gamle Danmark endnu har ingen Nød, saalænge glade Forventninger tilsmille baade Kirke og Stat, saalænge kunne Folkets varmeste Veiledere, Ungdommens Opdragere og Venner tie uden Fare, medens de ikke forglemme, at det Rige, for hvilket de skulle stride og kjæmpe den Stund det endnu er Dag, det er ikke et Rige af denne Verden. Men om der skeer Noget, hvorved Troen krænkes, Kjærligheden svækkes og Haabet, vi eie ved Jesum Christum, vanæres, da kan, da skal det løse de danske Præsters Tungebaand! R. Præstegaard, den 12te Febr. 1840. Petersen, Præst. Plan til en oprettende Døde= og Begravelseskasse. for syge og simple Haandværkere i Aarhuus. (Ordret efter Manuscriptet.) Da jeg har været, men endnu er meget syg, og altsaa veed af egen Erfaring, hvad Død og Begravelse medfører, saa foreslaaer jeg at oprette en Liigkasse for syge Haandværkere som mig og mine Lige, som kunde træde i Kraft efter vores Død til at erholde en honet Begravelse, hvori blandt Mere Følgende skulde der, bestemmes. d. 1. Skulde Nogen staae tilbage med Dødsfald og togange blive Samme skyldig, saa skal han have tabt de Penge han haver indbetalt i Liiskassen, og Udslettelse staaer da til at forvente. F. 2. Ofte staae blomstrende Børn om en Faders Leie som er bleven flere Dødsfald skyldig og desaarsag staaer meget tilbage. Og de jamre sig; hvorledes skulle vi bringe denne vores Fader, som staaer tilbage med saamange Dødsfald, hvorledes skulle vi arme Børn faae ham bragt til det Sted hvor hans forudgangne Medinteressentere slumre. Hvor skal han nu tage en anstændig Begravelse fra, og staae der de stakkels Børn med deres grædende Taarer. I. 3. Hvert Liig som er medinteresseret betales med 8 s. af Enhver af os Andre som endnu leve, uvist hvorlænge. F. 4. Skulde Nogen, i den egennyttige Hensigt, destofør at nyde Godt af Kassen, tage sig selv sund og frisk af Dage, da maa han ikke komme i videre Betragtning. J. 5. Jngen kan blive begravet udaf denne Liigkasse for Saamange af vore resp. Medborgere ere døde som behøves, hvoraf det da er naturligt, at de først Jndtrædende ikke maa forvente strax at see sig begravne for Kassens Regning, men maa bie til Touren kommer til dem efter lovlig Omgang, da Kassen ellers vilde blive sprængt i Fødselen. Der skal nemlig, efter hvad jeg har lært i den danske Naturhistorie, altid en Grund til at mure paa, og uden Grund kan Jngen mure, thi en Grund maa enhver Ting have i Verden, og Ingen, som forstaaer det, kan mure hen i Veiret. For de Ukyndige i Professionen tilføier jeg, der skal en Capital til alle Ting. Ogsaa maa nøie paasees at ingen Levende begraves, som er forbunden med skrækkelige Følger. Sluttelig anbefales dette som jeg i min Daarlighed har udstuderet, til tænkende Medborgere af den syge Haandværksklasse som ønsker en lempelig Begravelse efterhaanden, der ikke kan falde dem til Byrde, og maatte der da snarest stemmes paa en Dideriktør, hvis Valg formedelst min Sygdom frabedes. Aarhuus, den 7de Februar 1840. Anders Nothen, kongelig Frimurer.