Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1812-10-13
Siden sluttede man Handelen efter vidler nes Vægt. 400 Æs af Admiral Lieften kostede 4400 Gylden, 446 Ætz af Admiral von der Eyk1620. Fl., 410 Æs Viceroy 3000 Gylden 15. Arten, Semper Augustus er ofte betalt med 2000 Fl. og der sagdes den Gang, at der blot var te Exemplarer deraf, en i Amsterdam, den anden i Harlem. For en vibel af samme Slags lovedes en 4600 Fl. og desuden en ny Kareth forspændt med Træblegraa Skimler, med alt Tilbehør. En anden lovede 12 Morgen Land; thi de, som ikke havde rede Penge, forskrev i disses Sted deres bevægelige og urørlige Gods. En Mand har i en Maaned ved denne Handel vundet 60,000 Fl. Jkke Kjøbmænd allene afgav sig med denne Handel, men og de fornemste Adelsmænd, Borgere af alle Klasser, Haandværkere, Sømænd, Bønder &c. Begyndelsen vandt alle; de Fattigste vandt i faa Maaneder Huse, Vogne og Heste, og kom ansættendes som de grooste Hansen, som Hollænderne sige. J alle Stæder vare der valgte Vertshuse, der tjente istedet for Børs, hvor Fornemme og Ringe handlede om Blomster, og hvor Contrakterne ofte sluttedes med de største Gjestebude. De havde oprettet Love imellem sig, havde deres Notarier, deres Skrivere. Naar man noget alvorligen overtænker denne Handel, saa vil man snart indsee, at Blomsternes Besiddelse ikke har været Hensigten dermed, uagtet de fleste saaledes forestiller sig Sagen. Prisen paa Tulipanerne steeg fra 1634 til 1657 stedse høiere. Havde det været Kjøberne om Besiddelsen af Blomsterne at gjøre, saa havde den i det Tidsrum. maattet falde, ikke stige. Gjor Landmandens Vare dyrere, naar J vil have dem billigere, siger Young, og han har Ret; thi en stærkere Consumtion foraarsager en større Reproduktion. Der vilde snart have opstaaet Tulipanplantager, og i et Par Aar kunde alle Lysthavende have kjøbt Blomster til langt lavere Priser. J den Tid Tulipanmanien stod paa, bød og betalte en Speculant store Summer for en vibel, som han aldrig erholdt og aldrig ønskede at erholde. En anden lovede vibler, som han aldrig havde havt, aldrig tilveiebragte og aldrig aflevere. de. Ofte kjøbte en Adelsmand af en Skorsteensfeier for 2000 Gylden Tulipaner, og solgte til samme Tid til en Tønde for en anden stor Sumvibler, og hverken Adelsmanden, Skorsteensfeiren eller Banden besad, erholdt eller ønskede at erholde vibler. For at forstaae denne Vindhandel, behøver man blot at forestille sig følgende Exempel. En Adelsmand lovede efter 6 Maaneders Forløb at betale en Tulipanzvibel med 1000 Gylden til en Kjøbmand, der for denne Priis vilde levere den. Efter 6 Maaneders Forløb var Prisen paa denne Tulipanart enten stegen eller falden eller bleven uforandret. Var den stegen, da betalte Kjøbmanden til Adelsmanden den Sum, den var stegen: var den falden, betalte derimod denne til hiin, det den var falden. Var Prisen bleven uforandret, da hverken tabte eller vandt nogen. Den hele Handel var et Haardspil, og hvad nu Bank=Handelen er. Hvad nu kaldes Banco, heed den Gang Tulipan eller Zvibel. Endelig faldt pludselig Tulipanhandelen. Mange Contrakter bleve ikke holdte, nogle havde lovt at betale mere, end de eiede. Da Priserne stedse mere og mere faldt, og aldrig stege, da vilde Sælgerne levere viblerne in natura, men Kjøberne vægrede sig for at modtage dem. For at ende disse Stridigheder, skikkede Blomsterhandlerne i Aaret 1637 Afsendte til Amsterdam, hvilke bleve den 24 Februarii enige om, at alle Contrakter, som vare sluttede for den sidste November 1636, skulde hod des; men de nyere skulde eftergives Kjøberne, hvis disse vilde til Sælgerne betale 10 PC. Faa brød sig imidlertid om dette døende Selskabs Dom. For Øvrighederne i Stæderne forøgede Klagerne sig. Da Retterne ikke vilde afgive sig med disse underlige Handeler, gik de Klagende til Staterne af Holland og Vestfrisland. Disse overdrog Sagen til Provintsial=Raadet i Haag, efter hvis Kiendelse de bekjendtgjort, at de forbeholdt dem nærmere at dømme om denne Handel, efter nøiere indhentede Underretninger; at til den Tid enhver Sælger kunde tilbyde sin Kjøber Tulipanerne, og dersom disse ikke vilde antage dem, kunde de enten beholde dem, eller sælge dem til andre, og for Skaden holde sig til Kjøberne; iøvrigt skulde alle Contrakter indtil videre være gieldende. Da man heraf ikke kunde forudsee, hvorledes Øvrigheden engang vilde dømme om Contrakternes, Gyldighed, saa vægrede Kjøberne sig saa meget mere for Tetalingen, og Sælgerne holdt det for sikrere at forlige sig, og at lade deres Fordringer fare mod nogle Procent, og saaledes endtes dette synderlige Hazardspil.