Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-10-31
Opmuntringerne til Tarvelighed og Besparelse, til fremmede, især engelske Frembringelsers Bandlysning, frugtede kun saare lidet. Desom havde liidt ved Krigen og den deraf flydende Standsning i deres Næringsvei, maatte gjøre af Nødvendigheden en Dyd; de, som derimod vandt Penge, og den, som vandt disse i de Dage, fik dem almindeligen paa en let Maade, troede at det, der kom saa let og hurtigen, burde ogsaa gaae ligesaa let og hurtigen. Overdaadighed i Mad og Drikke, Paaklædning og Møblemensteg nu i høi Grad. Grundrige Folk bleve vel med hver Dag fattigere, men de, der havde intet at tabe, og derfor heller intet at vove, bleve med hver Dag rigere, i det mindste i deres egen Jnd bildning. Mennesker, som før havde boet i Kieldere, flyttede op i pragtfulde Sahle, og de saakaldte Rangloger i Skuespilhuset vare sædvanligen besatte af Capergaster og Speculanter. Equipager, Ridehøste, store Guldsigneter, røde Silkeparepluer, oprægtige Gulvtepper bleve almindelige blandt forhen fattige Fiskere og Sømænd, som med en Tørvebaad havde erobret rige Priser. (Fortsættes.) Lidt om Foldertrang. Nyelig hørte jeg a et Selskab paastaae at der intet Tegn var til Fodertrang i den anstundende, Vinter, og at samme derfor slet ikke var at befrygte, endskjøndt Mængden af Landmænd, ifølge deres sædvanlige Ufornøielighed og Lyst til at klage, almindeligen ryttrede det Modsatte; thi, sagde den, der nedlagde hiin Paastand, han vidste at der allevegne var Overflødighed af Sædestakke, endog overgjemte fra den foregaaende Vinter. Hvor ganske nu og slig en Paastand er blottet for al Rimelighed, saa finder den dog altid nogle lettroende Øren; thi der egives de, som baade mangle Tid til at eftertænke Sagen, og som ere fuldkommen ukyndige i Landvæsenet, saa at de, uden Prøvelse, troe hvad man med Dristighed og Selvtillid forsikkrer dem, og da sætterislig en Paastand ondt Blod i Hjerterne. Man foragter den utaknemmelige Landmand, som midt i sin Overflødighed er ufornøielig og fører ugrundede Klagemaal, man føler vel endog en Lyst til at ydmyge ham og yttrer saadant, hvorved den Sidstnævnte igjen bliver uvillig timod sine Medborgere, og der mangler saaledes det skjønne Endrægtigheds Baand, uden hvilket en Stat er en Uting; ikke at tale om, at der dog maaskee kunde træffes en eller anden Foranstaltning til Nødens Forebyggelse, som nu efterlades, naar slig en Paastand troes. Den, der da er letsindig nok, til at yttre saadant, for hvis Rigtighed han ikke har Hjemmelensk, har altsaa meget paa sin Samvittighed og fortjener vist at modsiges offentligt. At den Gud, der kan gjøre langt over det, vi bede og forstaae, ogsaa har Magt til at afvende den Fodertrang, der truer Landet iaar, det nægtes ingenlunde. Skienker den Algode endnu et længe varende, blidt Efteraar, en mild Vinter og et tidligt Foraar, da vil denne Velgierning, i Forening med de af saa mange Landmænd trufne Foranstaltninger, som jeg vist haaber, afvende Nøden og gjøre, at vi ikke skulle see Qvæget skatreviis at svælte til Døde, som i Aaret 1799. Men, at Tegnene til Fodertrang ere der, det behøver ikke vidtløftigen at bevises, og at vi ikke med Vished vide, naar, hvor længe eller hvor stræng Vinteren vil komme og holde ved, det tør jeg vel antage. At der skulde gives overgjemte Sædestakke, er saa urigtig en Paastand, at enhver, som kjender det allerringeste til Landvæsenet, smiller ved at høre den. Naar man undtager en enkelt Herre, som agerer Bonde, uden at have Omhu for sin Agerdyrkning, eller uden at have Kraft til at udføre sin Dont, saa er der vel intet velforvaret Menneske, som lader sine Sædestakke staae Aaret rundt, for at de skulle fortæres af Rotter og Muus og underkastes Forraadnelse. Lad endog, som dog er for meget sagt, Een af Tusinde være saa skjødesløs, uformuende, eller afsindig; dette vilde dog intet Udslag give med Hensyn paa Lan idet. Men, at Aarets Afgrøde, hvad Foderet angaaer, har været knap, og at de gamle Beholdninger ere utilstrækkelige, det behøver ikke at bevises med Vidner, thi det har allerede viist sig ved Kiendsgierninger. At 1 Lpd. Halm allerede koster 2 a 3 Mk. (Landmanden raader dog vist ikke forat sætte Prisen) og at 1 Pd. Kjød sælges for 5 a 8 s. (en Priis, som Landmanden ligesaa lidet kan sætte) dette er vel Beviis nok for den øjensynlige Trang, som viser sig allevegne. At vide sligt, og dog at mægte Kiendetegnene paa en forestaaende Fodertrang, er ligesaa klogt, som at sige Viinhøsten i Ungern er ikke riig, men meget knap, skjøndt man der giver for et tomt Fad saamegen Viin, som kan fylde dette, eller endog mere. Hvorfor haster da Bonden ikke til Torv med sit overflødige Foder? Hvorfor Slagter han da 1/4 eller 1/2 Deel af sin Besætning? Hvorfor sælger han da 1 Lpd. Kjød for et par Lpd. Halm, Hvorfor ødelægger han de Huusdyr, som skulde give ham Melk og Smør eller Uld, eller paa anden Maade tjene ham til Ophold? Hvorfor berøver han sig den Gjødning, som er hans Agerdyrkning saa vigtig og nødvendig, Kan alt dette være, for at indbilde Stadsbeboeren, at der er Mangel paa Foder, skjøndt dette ei er Tilfældet? Er det mueligt at troe sligt? Tilforladelig, det er ubegribeligt. Det er jo Overlæg af den, der slet ikke røber Brug af Fornuften! Jo vist ere der tydelige Kiendetegn paa en Fodertrang, som er uundgaaelig, dersom Herren ikke ved sin naaderige Styrelse afvender den. Du veed det, kjere Landmand, Du veed af egen og Andres Erfaring, at der, i det Hele taget, ikke er avlet mere, end omtrent Halvdelen af Høe og Straa imod forrige Aar. Gjør derfor ogsaa Din Pligt, Slagt eller sælg alt, hvad Du ikke med Vished kan overfodre. Hold vel tilraade i Tide og spild intet Straa til Unytte! Reis ikke oftere end Du er nødt til Brug hvad gammelt Duhar, først paa Vinteren, især medens det fryser brav, brug det blandet med nyt Foder, og har Du Kartøfler eller Kaalrabi, saa deel dem saaledes, at Du hele Tiden kan vedblive at give nogle daglig! Saaledes skal Du, næst Guds Hielp, komme Vinteren igjennem og overvinde en Nød, som ikke ganske kan undgaaes. Lyngby, d. 29de Oct. 1818. B. F. Rønne.