Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-12-21
Naar en Psendonym skriver i den Tone, som findes i ovennævnte Stykke, saa kan han neppe vente, at en Mand, der ikke elsker Strid, og som har fuldt op at bestille, skulde indlade sig i vidtløftigt Skriverie med ham. Min første Beslutning var derfor, at lede J. J's. Product hurtig glide ned af forglemmelsens Bølge, en Beslutning jeg saameget lettere kunde bleven tro, som jeg maatte være overbeviist om, at Forfatteren ikke af denne Vei var i Stand til at unddrage mig tænkende Land mænds Tiltro og bifald, paa hvis Besiddelse jeg har saa mange og umodsigelige Beviser. Men sagde en Ven til mig - den der ikke er Landmand og af Erfaring maa dømme om Forfatterens Dadel er grundet eller ei, vil dog mueligen misledes og bringes til at tro, at det i Almanakken for Aaret 1816 Jndrykkede, var slet Raad til Bonden. Denne bemærkning, som jeg fand grundet, bestemte mig til, skjøndt mod min Tilbøielighed, ikke at lade hiint Angreb være ubesvaret. Forfatteren begynder med at lade mig vide, at jeg har fornærmet Bonden ved i Almanakken at have tiltalet ham i anden Person, hvorved han mener, at jeg har villet lægge for Dagen, at Bonden stod et Trin lavere end jeg selv. Allerede herved viser Forfatteren enten ond Villie eller liden Eftertænksomhed. Det - Du hvormed jeg har tiltalet Bonden, er efter min faste Overbeviisning, netop det rette Ord, thi jeg har jo ikke talet til den, enkelte Bonde, men til hele Standen, og det er, som Enhver veed, ganske almindeligt vedtaget, at Skribenterne, naar de henvende sig til en vis Stand, være sig Bønder, Adel eller Krigere, bruge samme Udtryk Kiendte J. J. mig, saa vilde han ydermere vide, at jeg i daglig Tale stedse kalder Bonden, som enhver Medborger - De. At J. J. ikke hører til de Bønder, som vise andre samme Høflighed, seer man deraf, at han uafladelig kalder mig Han. Skulde jeg derfor oftere opfordres til at levere Bidrag til Almanakken, saa vil jeg ufei bar ligen kalde Bonden - Du - fordi jeg derved bliver ligesom hensat i en Fortrolighedstilstand, med ham, som jeg i det ringeste saare ønsker, og 4 kjære Bonde – fordi den virkelige Bonde er mig kjær. Den ædle hedenfarne Høegh talede i samme Tone, ikke fordi han var Præst, men fordi han skrev en Bog til Bondelæsning. Tidsspildende vilde det være for mig, og kjedsomt maatte det vorde Læserne, om jeg vilde følge Gaardmand J. J. gjennem hans hele Række af Declamationer, blottede for alt Beviis. Naar han selvklog troer, selv bedst at vide hvad der passer sig for ham og hans Lige, er dette faare naturligt, og netop den meest uvidende Bonde egent. Naar han mener, at Bonden der dyrker Vikker i Brakmarken, vil have Bælgederpaa, er dette vel mueligt, men ikke min Skyld, og man kunde med lige Ret sige: Raad ikke Bonden at dyrke Vintersæd, thi med denne vil han tillige udsaae Heire og Klinte. Men, naar han endelig fortæller mig, hvad en Brakmark er, ja endog paastaaer, at jeg ved at tænke mig denne, har havt den skjøre Rugstub i et efter Frugtvexelens Regel udført Agerbrug for Øje, da blotter han sin Hensigt eller sit onde Lune saameget, at jeg ikke kan ændse hans Yttringer. Jeg behøver forresten saa meget mindre her, nærmere at forklare mig om det jeg skrev i Almanakken, som en anden Anonym - maaskee en af J. J. Bymænd - allerede for en Tid siden ved et Bidrag til Landoeconomiske Tidender, har opfordret mig dertil. Hiin Afhandling og mit Svar findes begge i det Hæfte af ovennævnte Tidsskrivt, som i disse Dage har forladt Pressen.