Aalborg Stiftstidende, 1845-09-02
- Om Hr. Brettons Optræden i den BarfodskeAffaire i Viborg siger Fædrelandet: " – Nu hedder det rigtignok i Beretningerne, at man protesterede mod Hr. Bret tons ulovhjemlede Fremgangsmaade og tydelig tilkjendegav ham sin Uvillie, men hvorfor benyttede man ikke sin Huusret, at vise paatrængende Personer bort; hvorfor gav man efter for en Myndighed, som man selv erklærede for anmasset, hvorfor forandrede Hr. Barfod sit Foredrags Form til en Discussion, naar han var overbeviist om at være i sin gode Ret, Troer man maaskee, det er ved Eftergivenhed, man bedst curerer vilkaarlige Embedsmænd, Ved saadan Leilighed er det en daarlig Trøst at kunne klage, da man kan være fuldkommen (?) vis paa, at Stiftamtmanden, vil finde Medhold og vinde bifald (?) hos sine Overordnede for sin udviste Nidkjærhed; derfor skulde man benyttet den naturlige Modstandsret, som enhver Borger, der intet ondt er sig bevidst, har imod al vilkaarlig Myndighed, og derpaa ladet Hr. Bretton gribe til hvad Midler han vilde; han vilde nok taget sig i Agt for at rense Salen med Bajonetter, lige saa lidt som han vilde vovet paa at reise Sag paa een Gang imod 6070 Personer, iblandt hvilke Byens Embedsmænd og anseeteste Borgere; og om det saa var blevet Sag, hvad risikerede man da? Det er Provindsernes egen Skyld, om de behandles mindre godt af deres Embedsmænd, naar de lade en saa ypperlig Leilighed til at tugte deres ubeføiede Anmasselse gaae ubrugt hen." Sluttelig hedder det: Vi opfordre Jndvaanerne i de Stæder, Hr. Barfod endnu maatte besøge paa sin, med en hæderlig Patriots Understøttelse foretagne, Rundreise, til paa det Alvorligste at modsætte sig enhver Jndskriden af Politiet ud over hin Placats Bestemmelse, som kun gjælder offentlige Foredrag; thi det er med Hensyn til den borgerlige Udvikling af høieste Vigtighed, at bevare den ethvert privat Selskab omtvistelig tilkommende Ret, paa privat Sted at discutere eller lade foredrage for sig hvilkensomhelst lovlig Materie, og naar man rolig seer paa, at Politimagten gaaer udenfor Loven, saa vil man ikke siden kunne beklage sig over dens Vilkaarlighed. Hr. Barfod selv, haabe vi, vil ved det Medhold, han finder saavel i Pressen som hos alle fornuftige fædrelandssindede Folk, end mere lade sig bestyrke i Tilliden til sit Formaals Tilladelighed og Gavnlighed, og derfor holde fast ved sin Ret, uden at lade sig skræmme af tomme Trudsler, eller i alle Tilfælde hellere udsætte sig for hvad der kan paafølge, end opgive sit Forehavende." Jdet vi hensætte Ovenstaaende af Fædrelandet, maae vi kun hertil bemærke: at vi ansee det for en ugrundet og uberettiget Forudsætning, at Cancelliet skulde give en formeentlig vilkaarlig Handlemaade Medhold, ja endog bifald; thi skjøndt det vel er en uheldig Egenskab ved vor Administrationsmaade, at man i Collegierne nødigen desavouerer sine, især høitstillede, Embedsmænds Handlinger, saa vides dog Retfærdigheden ikke at have manglet Fyldest som denne endog er fremtraadt i svagere Form), hvor væsentlige Overgreb udenfor Embedsberettigelsen eller endog Jndgreb i private Retsforhold maatte, det være nu ved Vilkaarlighedssyge eller Overilelse, have gjort sig gjældende. At antage det Modsatte, vilde ogsaa være at svække Begrebet om vor hele administrative Retstilstand, der dog ikke kan ansees at være hjemfalden til Lune og Tilfældighed. I det Hele vide vi ikke, hvorfor man ikke i det foreliggende Tilfælde, istedetfor at anticipere Resultaterne af Klageveien eller at lade dennes Udfald tjene til Afgjørelse, gaaer den ligefremme Vei, som er anviist Enhver, der troer sig forurettet i sine private Rettigheder, og som staaer lige saa fulde aaben ved formeentlig uretlig Fremgang af Embedsmænd som i Retsforholdet til Private: Domstolene. For disse skylder ligesaavel Embedsmanden som den Private at stande til Rette og vi kunne ikke indsee, hvorfor Dhrr. Sandberg og Hagemann i Viborg, som det af deres offentliggjorte Klage sees, andrage paa Ret til at fagsøge, da denne formeentlig maa staae dem aaben naar de af Stiftamtmand Bretton som Uvedkommende saavelsom af Cancelliraad Selmer som Politimester ansee sig krænkede i deres private Rettigheder ved Jndskriden og Magtanvendelse. Heller ikke indsee vi, hvorfor Dhrrer. indskrænke sig til Klage over Stiftamtmanden, thi Politimesteren kan ikke indskyde sig under, at han har handlet efter Stiftamtmandens Ordre, og har man, paa Grund af den almene Agtelse for Hr. Selmer og af Hensyn til hans nære Embedsforhold til den høiere Autoritet, ikke villet drage ham til Ansvar, saa glemmer man, at her foreligger et Tilfælde, som det, fjern fra alle Hensyn, maa være af Viig tighed, af Klageveien eller ved Søgsmaal og Dom, at see afgjort, for at den lovmæssige Grændse for Politiets Rettigheder kan kjendes. Det er paa saadan Maade, vi ogsaa alene ansee det for ret og lovlig at indskride, og vilde have betragtet det for et stort Misgreb, hvis man, som Fædrel." siger, havde gjort Brug af sin Huusret imod Hr. Bretton og havde tabt det Hensyn af Sigte, som man dog absolut er hans Embedstilling skyldig. Jøvrigt er det paafaldende, at man endnu ikke erfarer, hvad de Klubber i Randers, Viborg og her, hvor Politiet deels var indskreden imod Talefriheden deels havde indlagt Forbud herimod for Hr. Barfods Vedkommende, har foretaget; thi det nytter kun lidt at man trommer Generalforsamlingen sammen eller i det Hele giør store Bevægelser naar Jntet bringes i Udførelse. For Klubberne maa det som private Foreninger være af største Vigtighed at see det Spørgsmaal afgjort, om Politiet, ved sit udførte eller nedlagte Jnterdict, har handlet ulovligt eller ikke, og hvorfor lader man da ikke et saa vigtigt Spørgsmaal komme til Afgjørelse, Et Øiebliks lidenskabelige Blus og Optræden som Forurettet duer til Intet. Enten skal man, naar Pligtfølelse eller Forhold opfordre dertil, holde sig kjønt tilbage eller ogsaa skal man bringe Spørgsmaalet om den Forurettelse, man ved Protest imod Politiet beklager sig over, til uretireret Afgjørelse.