Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-10-29
Blandede Efterretninger. Udtog af Lord Erskines Brev til Lord Liverpool. (Fortsættelse; see forr. No.) Forf. begynder sit Brev med, at dersom Parlamentet var vedblevet at sidde, saa havde han forelagt Overhuset sin Gjenstand, og dersom denne havde kunne taale Opsættelse, vilde han ventet til det samledes igjen, men da det er hans Ønske, at henlede Lordens snareste Opmærksomhed paa Grækernes Lidelser, saa er intet Øjeblik at spilde; han beklager, at ikke begge Grene af Lovgivningen alt længst have udfærdiget en Addresse til Hs. Majestæt, bedende ham om at opfylde en christelig Souverains Pligt, ved en alvorlig Bestræbelse for at gjøre Ende paa de ubeskrivelige Forbrydelser, der saa længe have været taalte, til Skjændsel for det tyrkiske Herredømme. Han anraaber aldeles ikke Kongens Menneskelighed og Retfærdighed, thi da Hs. Maj. ene kan handle igjennem de offentlige Raadsforsamlinger, saa henvender han sig til Hs. Lordship. Han føler sig overbevist om Lordens Nidkierhed for Christendommens Beskyttelse og Evangeliets Udbredelse, men indrømmer, at han, i sin høist ansvarfulde Stilling og i en saa critisk Tidspunct maa finde det saare vanskeligt, at fremme disse store Øiemed ved noget Skridt fra Regjeringens Side, og mener derfor, at han ved en Pligt, der staaer langt over en Statsmand, er høitideligen forbunden til, alvorligen at bestræbe sig for, at formaae de Nationer, der ere allierede med Engelland, til at tilintetgjøre grundsætningsløse, uforbedrelige Barbarers grusomme Herredømme over et christeligt Folk, der kjæmper for Frihed og Uafhængighed. Tyrkernes Herredømme over det gamle Grækenland var ikke en almindelig Erobring, efter civiliserede Staters Grundsætninger. Vare Grækerne blevne deres Undersaatter ved sædvanlig Krigslykke, og regierede efter den civiliserede Verdens Principer, saa kunde man antage, ikke at have nogen Ret til at modsætte sig med Magt deres Regjerings Strænghed, var den end uretfærdig, men saadan Eftergivenhed er ikke anvendelig paa Porten, handlende saaledes, som man kun alt for længe har tilladt den at handle Forf. gaaer nu over til at betragte Sagen fra en religiøs Synspunkt. Han mener, at Saragenernes Herredømme ikke var en ved Krigslykke bevirket Regjeringsforandring, men forudsagt af Propheterne og alt for vel beskrevet i Bibelen; at det ogsaa var i disse mishandlede Egne, hvor den Almægtige først aabenbarede sig for Menneskeheden; at i Constantinopel, nu Skuepladsen for ubeskrivelige Forbrydelser, Christendommens seirende Keiserbanner vajede; at Konstværkernes Ødelæggelse af Gother og Vandaler var intet mod Christendommens Kirkers Vanhelligelse, og dens Præsters og Bekjenderes Myrden, endog efter Sultanens udtrykkelige befaling. Besynderligt er det, at medens Storbritannien var en liden Øe, uden Magt og Hielpekilder udenfor sine indskrænkede Kyster, droge Britterne, med deres Konge i Spidsen, ud, for at befrie det hellige Land, end- og blot fra at besmittes ved Vantroes Fodtrin, og nu, det har udbredt sine Grændser til Jordens fjerneste Egne, og det kun behøver at opløfte sin befalende Stemme blandt Nationerne, nu ræddes det for at befrie et forurettet Folk, ud sættende sig selv for Faren, at indvikles i tilkommende Krig, ved at foretrække Neutralitetens falske Sikkerhed endog i en retfærdig og hellig Sag. Man vilde maaskee sige, at Forf. præker et Kortog, mere passende for Richard Løvehjertes og hans Baroners Tidsalder, end for Georg den Fjerde og hans Parlament i det nittende Aarhundrede. Men Forskjellen er her i Øinefaldende. Guds Retfærdighed kan ikke fordre af sine Skabninger, hvad han ikke har givet dem Kraft til at udføre. Tusinde Aar ere kun een Dag i guddommelige Pligters Opfyldelse. Tidspunkten er aabenbart kommet, hvor hele Christenheden opbydes, og det tilkommer Engellænderne, fremfor alle andre Nationer, at stille sig i Spidsen for den. Deres Mangel paa Bestræbelse for at befrie Grækerne fra deres Undertrykkelse, er ei allene en moralsk Pligts Overtrædelse, men tillige en Tilsidesættelse af Evangeliets Udbredelse, som Storbritannien dog ellers med saa mageløs Jver befordrer. Men uagtet, siger Forf., jeg ikke har skrevet en Linie, som med billighed kan beskyldes for Overtro, fordi jeg har beraabt mig paa de fordele, der ville flyde deraf for vore Bestræbelser, som Christne, har jeg dog ikke sagt, at de i og for sig selv kunde betragtes som tilbørlige. Grunde for vor Regjering, at handle efter, og uagtet jeg bærer den høieste Agtelse for de prophetiske Dele af den hellige Skrift, har jeg dog aldeles ikke sammenblandet dem med mine Meninger, skjøndt de ligefrem ere blevne anvendte i den Henseende af de Bedste og Viseste blandt Menneskekjønnet. Forf. gaaer derefter over til Undersøgelsen af Hovedgjenstanden for hans Brev, nemlig den Beskyttelse, som Engelland, overeenstemmende med en viis Politik, i dette Øjeblik bør yde Grækerne, Uagtet Forf. aldrig kan underskrive Læren om den legitime Souverainitet mod den almindelige Villie af ethvert Folk, over hvilket den paastaaes at udøves, saa er der dog en yderst stor Forskiel mellem Opstanden mod en civiliseret Regjering, hvad enten den oprinder af en Overenskomst eller en sædvanlig Erobring, og en Mod sættelse mod de mahomedanske Erobreres ugudelige Herredømme, naar dette opretholdes og understøttes, som nu, ved umenneskelige Undertrykkelser, stridende mod alle det civiliserede Menneskes Jndretninger. Her er ikke Talen om at føre Krig mod et Folk, fordi det troer paa Mahomed eller paa Christus; det er dets Afkastelse af alle de Baand, der characterisere den selskabelige Verden, som ene kan berettige andre Nationer til at holde dem i Tømme. - Det er ingen Muelighed (og om det end var, ikke ønskeligt) at sætte Grækerne i Tilstanden af fornøiede Undersaatter, eller i hvilkesomhelst fredelige Forhold til deres Undertrykkere. De have allerede begyndt at organisere sig til en Nation; de ere under mageløse Vanskeligheder paa Veie at forsvare deres Uafhængighed; deres Lykke opmuntrer til Standhaftighed, og med Christnes Styrke og Taalmodighed anraabe de i deres Proclamationer Feldtslagenes Gud, at understøtte deres Sag. Saadan en Modstand kan sikkerligen ikke betragtes mere som Opstand, der, saafremt den overlades til sig selv, maa endes med Underkastelse, og Forf. antager derfor for afgjort, at Grækerne aldrig mere kunne blive Portens Undersaatter. De kunne foruden andre Magters Hielp, blive udryddede eller adsplittede, men aldrig vende mere tilbage til en Underkastelses- og Fredstilstand. (Fortsættes.) Udmærkede Statsmænd ved Congressen i Verona. (See No. 86.)