Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-12-09
J den sidste Betydning paastaaes, at Fornuft ligesaa lidet lærer Religion som lader sig lære. 35) Enten du bruger den høire eller den venstre Haand kommer ud paa eet, men Foden istedet for Haanden, eller Øret istedet for Øiet, det kommer ikke ud paa eet, og ligesaalidet er det eet og det samme, med hvilken Aandskraft Du fornemmer Religionen; 36) Den, som med sin Fornuft kan blive Religionens første Ord hellig, mægtig, ham beder jeg at komme til mig. 37) Jeg kjender et religiøst Ord som Fornuft kun forstaaer det Halve af, "Fest. Fornuften siger: arbeid ikke a. forvandles Ordet til "Festlighed, saa er det strax forrykket for Fornuften, det er den forunderligt og høit. Ligesaa "Vie, Velsigne. Sprog er fuldt af og Livet saa rigt paa Ting, som ere lige saa langt fra Fornuften, som fra de legemlige Sandser. Deres fælles Gebet er det Mystiske. Religionen er en Deel af dette Gebeet. Terra incognita for Fornuften. Disse Sætninger foranledige følgende Spørgsmaale: Naar Forfatteren (Side 19) siger: "at han er beredt til at forklare, bevise og forsvare sine Sætninger", saa spørges, med hvad skal alt dette skee, naar det ikke kan eller skal skee med Fornuften: Naar han siger (Sætning 34) "at Fornuften ikke lærer Religion, saa spørges, hvad det da kaldes, som efter hans Mening, lærer Religion? Naar han (Sætn. 35) siger, "at det ikke er eet og det samme med hvilken Aandskraft Religionen fornemmes", saa spørges, hvilken Aandskraft er da, efter hans Mening, den, hvormed den bør og ene kan fornemmes, Naar han (Sætning 48) siger: "Vi frygte Jnquisitioner og Troestribunaler, hedder intet andet end: Vi frygte Misbrugen af Fornuften, saa spørges, hvad bringer os til at frygte denne Misbrug, naar det ikke er Fornuften, Naar han siger (Sætning 52) "Men en Oversættelse (af Bibelen) i et levende Sprog maa hvert hundrede Aar revideres, paa det den bliver i Live, saa spørges, hvorved skal denne Revideren skee, naar den ikke skal skee ved Fornuften, Eller gives der noget andet end denne, hvormed man lærer det Sprog, hvori Noget er skrevet, eller den Fortolkning, som det kan modtage, og hvori bestaaer da dette Andet? At der gives meget mellem Himmel og Jord, som vor Philosophie ikke drømmer om, det har Shakespear allerede sagt for mere end to Aarhundreder siden; men fordi der gives Meget, som vor Fornuft paa den Standpunkt, vi nu staae, ikke begriber, bør vi derfor beskylde den for, at den ikke kan begribe det? Er Fornuften ikke givet os af Gud, og bør vi ikke bruge den, som en Guds Gave, naar vi ville bære Navn af fornuftige Væsener? Førend Luther fremstod som Reformator lærte han Bibelens Grundsprog, og, udrustet med philologiske og exegetiske Kundskaber, bekjæmpede han Papisterne. Var i Midlet hertil vel andet end Fornuften? – Naar han ivrede mod Afladshandelen, skeete det da ved andet end Fornuftslutninger? Følgende er den, i forrige Numer, omtalte Gravskrift over afdøde Etatsraad og Ridder Saabye, af Hr. Cancelliesecretær J. G. Groth. O. M. S. TheiGrevissimam patria secit jacturam, Decessis. vir singtlaris exempliver din desiderandus; Regi a consiliis status ordinis dannebrogici eqves auratus HANSRUDOLPHSAABYE. Erat illeAngulati prudentis, indefessa industria et candore animipariter conspicuus. Eratpauperibus perfugium er solatium dulce; amantissimus liberorum patter; de mercatura meritissimus; patriæ et regifidus. O triste plade acerbumque funus, Sublatum laarymis proseqvuntur liberi, proseqvuntur concives; qvando enim illum invenient parem, Venum en vero, tristium desinite qverelarum, temperate dolori Mortem pocare nofas, qva tanti Virimortalitas magis nita qvam vita est. Vivit adhus mivetave semper. crescet postera lande recens. Molliter ossacubent; Hoc monumentum illi osuit amicus, qvi amissum duget. pia memoria demper recolet, Havnie die Avto Novbr. Anno M. D. C. C. C. XVII. A. H. Ode, efter Horatius, af J. L. Berg. Skreven ifjor. Hvad Britten tænker, og hvad Algiras Det ved Atlas Fod udruger og pønser paa, lad vær at forske, ei, dig ængste Sorgen for Livets trange Nødtørft, Kun lidt det fordrer. Svindende flygter brat den glade Ungdom, flygter vor Skjønhed med, graahærdet Alderdom bortskræmmer spøgende Elskov og lette Slummer. Ei stedse smiller Foraarets Blomsterkor, i spraglet Klædning, vinker ei Lunas Blik med lige Ømhed, ei du granske Evigheds Alder, en Søn af Tiden Kom lad os strække hist under Linden os! nu vel, ved Asken, munter den vinker jo og, kjøligt Løv om Haaret vundet, tømme til Bunden Drueblodet af gyldne Bæger, Vinen vil sprede brat den hvasse Kummer. Hurtig til Kilden, Dreng, og dæmp med Bølgens svalle Vande blussende Brand i Falernens Druer! Kun Et vi mangle, – find os Alline, Gut! Fort Haaret løst kun bundet med Rosenbaand, hun ile, og en kjelen Sang at synge til Citharens Klang og VægretsSidste Lection. til Ham, der tydskade i dette Blads No. 89, 92 og 96. Frue v. Borgen: "Forstaaer De Den Paa det Spatzier: "O, ig er en Virtuos."(P. A. Heibergs Virtuosen No. 2, 4de Seene.)