Ribe Stifts Adresseaviser, 1791-06-10
Resten af den historiske Fortsættelse, see forrige Avis Nr. 22. Følgende Dag satte han sig i sin Vogn igien, tog nogle Domestiker med, og lod sig kiøre hen til det Huus, hvori Røveren boede. Her steg han ud, gik op for de umagelige Trapper, og hankede paa Dørren. Den arme Røvere lukte selv Dørren op for Prindsen, og da han saae ham, foer han tilbage, ligesom han par trufsen af en Tordenstraale, Men Gud, hvilket Syn, En Kone og 6 Børn laae syge og udhungrede paa Gulvet. Deres Ansigter vare overtrakte med en Dødnings Bleghed, og kun nogle faae gamle Pialter bedekkede deres udtærede nøgne Legemer. J lang Tid kunde denne ulykkelige Fader ikke fremføre noget Ord: endelig faldt han ned paa sine Knæe for Herrugen, og sagde med zittrende Læber, i det han tillige pegede paa sin Kone og Børn: See her min Herre, hvad der har bevæget mig til, som en Røver at anfalde dem. Allerede i 3 Dage havde disse ulykkelige aldeles savnet Brød. Bageren, som jeg var Penge skyldig vilde ikke borge mere. Jeg saae allerede min Kone og Børn af Sult at døe en langsom Død for mine Øine. Fortvivlelsen bemestrede sig mig, afsindig løb jeg ud, og mødte dem. Jeg gjorde det, som jeg ellers for al Verdens Guld ikke burde gjort. De har Ret til at overlevere mig i Rettens Hænder, og jeg vil gierne lide den haardeste Død; thi jeg har fortient den. Men ach! her omfavnede han Hertugens Knæe, der om min Herres Hierte kan føle Medlidenhed, saa beder jeg de vil forbarme sig over min Kone og Børn. Den syge Moder og udhungrede Børn krøb og grædende frem, bade og raabte om Naade, den første for sin Mand de sidste for deres Fader. Hertugen tørrede Graaden af sine Øine, bød den være rolige, gav Manden nogle kierlige Formaninger og tillige sin Guldbør, bad ham kiøbe Føde for sin Familie og siden komme hiem til ham. Her kiendte de Ulykkelige Hertugen, og Manden var næsten falden og om af Forskrekkelse. Men Hertugen bad ham at være frimodig, anviste ham maanedlig noget til sin Familie og tilstrækkelig Arbeide, hvorved han siden som en vindskibelig Mand ernærede sig. Hvor ofte Tyrkerne end have erfare Virkningen af det Europæiske Artillerie, saa skamme dog Janitskarerne og Spahierne sig endnu ved at lade deres Corps bruge det i Feldten. Disse kalde kun den Tapper, som har en stærk Arm, og veed med Færdighed at føre Sabel eller Lant se, og naar de høre, at ogsaa Europæernes Regimenter bruge Canoner, saa holde de det for et Beviis paa deres Frighed. Men og store Slag imod Europæerne endnu kunde vindes med Sabel og Lantse, saa vilde Tyrkerne være frygtelige, uagtet alle de Uordener, der haver i denne get sig blandt deres Tropper, Religion, Lovgivning, Fordom og vedtagne Skikke, Alting har forenet sig for at opmuntre deres Tropper til personlig Tapperhed. Saaledes er det sikkerlig ingen ringe Fordeel for en Otmannisk Armees Anfører, at Mohammed har forbudet sine Tilhængere alt Spil om Penge og alle stærke Drikke. Jkke at tale om, at deres Krigsfolk kunne anvende deres Penge langt nyttigere end til Viin og Brændeviin, saa ere de altid ædrue (at nogle og Aftenen drikke sig fulde i Smag, kan ikke regnes) og mange Uordener, som pleie at være Følger af Drukkenskab og Spil, undgaaes. Desuden erklære Mahammedanerne enhver Krig mod de Christne for en Religionskrig; de Otmanniske Tropper troe altsaa, at de ikke blot forsvare Sultanens og Rigets, men Guds Sag. Om der end blandt de gemeene Folk, der følge Armeen, findes nok af dem, som kun sielden bede, saa yttre dog alle Krigere fra Storviziren af indtil Soldaten (i det mindste udvortes) den største Ærefrygt for Gud. De dem foreskrevne Bønner holdes daglig, ogsaa i Leiren, og det med stor Høitidelighed. Tyrkerne holde især en ivrig Bøn før Slaget, og bede Gud, at han vil sende dem, ligesom deres Propher, et Corps Engle til bistand, for at være dem behlerpelige i at faae Seier over de Vantroe. De overgive sig aldeles i Guds Villie, som den, der i Forveien har bestemt, naar og hvilken Død En skal døe; de stole paa, at Sultanen, vil belønne deres Tapperhed, naar de komme derfra med Livet, og troe vist, at de gaae lige ind i Paradis, naar de miste deres Liv i det de forsvare Guds Sag. Derfor angribe de Fienden, modig, og ud raabe imidlertid stedse Guds Navn. Naar Armeen ikke er forsynet med de nøvendige Levnetsmidler, eller Lønningen ikke promte udbetales til den bestemte Tid, saa kan man let frygte for et Oprør, der endog kan blive farligt for Armeens Anfører. Dog give Soldaterne ham sielden Skyld for, at et Slag tabes. men troe derimod, at Gud i Forveien har besluttet det for at straffe dem for deres Synder.