Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-03-01
Ved Lovgivningen af 3die Febr. 1847 er Preussen ud raadt af de uindskrænkede (absolutte) Monarkiers Tall: Det er en virkelig Jndskrænkning, som Kongen har underkastet sin Magt, en virkelig Myndighed, som er betroet Folkets Repræsentanter; men neppe har endnu nogen consitionel Stat bestaaet, hvor Jndskrænkningen i Kongemagten var saa ringe, hvor Folket havde saa liden Ga ti for at kunne gjøre sin Villie gjældende eller endog let udtale den. Det er kun i det Tilfælde, naar Regeringen i Fredstid behøver Statslaan eller nye Skatter, at Kongen har forpligtet sig til at sammenkalde Landstænderne, og at disse have en besluttende Stemme, men da Kongen selv har erklæret Finantsernes Tilstand for særdeles tilfredsstillende, ligesom det i sig selv skulde være meget paafaldende, om de store Skatter, som bleve paalagte under og efter de for Preussen saa ødelæggende Krige i Begyndelsen af dette Aarhundrede, ikke nu skulde være tilstrækkelige til Statens Behov efter 32 Aars Fred, og da Regjeringen har forbeholdt sig den Udvei til at reise Penge, efter Godttykke at forhøie Toldsatserne og de indirecte Skatter, saa vilde Folket aldeles ingen Sikkerhed, have for, at Landdagen nogensinde skulde blive samlet, naar ikke Kundgjørelsen om den første Sammenkomst allerede var udstedt. Ja selv naar en ængstelig eller fremskuende Politik troer at kunne forudsee Krig (Frdn. om Landdagen 6: "m Fall eines zu erwartenden Krieges) kan Regjeringen optage Laan og paalægge Skatter, saameget den lyster. Det synes ogsaa at være Lovgiverens Mening, at den forenede Landdag kun meget sjelden (f. Ex., hvert 8de eller 12te Aar) skal sammenkaldes, da det ellers er ubegribeligt, hvorfor den forenede stænderske Comitee nu skal vedblive efter at have opfyldt sin Bestemmelse som Overgangsled fra Provindsial til Land-Stænderne, og det i den nye Lov om denne Committees periodiske Sammenkaldelse og fremtidige Virksomhed, hvorved den faaer næsten ganske samme Raaderum som Landdagen, hedder, at den skal sammenkaldes senest 4 Aar efter Slutningen af enhver foregaaende Forsamling af samme, eller – naar imidlertid en forenet Landdag har fundet Sted – inden samme Frist efter Sidstnævntes Slutning". Men uagtet al denne Usikkerhed og alle disse Jndskrænkninger, uagtet Valglovens Ufuldkommenhed, som endog ligefrem sætter det egentlige Folks Repræsentanter i Minoriteten, da Herrestanden og Ridderskabet sender 311, Stæderne og Landdistricterne kun 306 Deputerede til Landdagen, – er det dog et stort og, som vi haabe, følgerigt Fremskridt den preussiske Stat herved har gjort. Det er nemlig en Seir, som Frihedens Aand har tilkjæmpet sig over Trældommens, Oplysningens over Mørkets, Sandhedens over Løgnens, kort: hele den nyere Tids, det nikkende Aarhundredes folkelige Stræben over de forældede Anskuelser, og denne Seir er saameget større, saameget ærefuldere, som den ikke er vundet ved Rænker eller Vold, men alene ved Sandhedens egen Magt ad Overbeviisningens fredelige Vei. Det var denne frie Folkeaand Frederik Vilhelm III selv kaldte til Live og anraabte om Hjælp, da hans Trone vaklede, ja næsten var omstyrtet, da alle den uindskrænkede Enevældes og de hvervede Hæres Kræfter vare udtømte og havde maattet bukke under for den i den franske Revolution løsladte Folkeaand. Da var selve Folkeaanden den eneste Magt paa Jorden, som formaaede at gjøre Modstand. Ved Frihedshaabet vakte Preussernes Konge sit Folks Begeistring, han paakaldte Folkevillien, og denne seirede over de fremmede Fjender og skabte Tydskland paany. Men ligefra Seirens Øieblik synes de tydske Magthaveres hele Stræben at have gaaet ud paa igjen at neddysse denne Aand, og ofte synes denne Stræben kun altfor meget at være lykket. Dog Jntet viser tydeligere end den nye preussiske Constitution, at Frihedens Aand vel for en Tid kan dysses i Sovn, men aldrig fuldkommen qvæles, naar den først er vakt til Live. Det gik dens Modstandere ligesom Troldmandens Lærling, i Göthes fortræffelige Digt: han havde lært at fremmane Aanden, men det Ord, som igien kunde nedmane den, formaaede han ikke at finde. Vi haabe, at den nuværende preussiske Konge frivillig har skjænket sit Folk denne Gave, eller dog har været, viis nok til at indsee, at dette – som Thiers nylig sagde i det franske Deputeretkammer – var det eneste Middel til at besværge Revolutionen, at forebygge voldsomme og blodige Omvæltninger; dog kan Jngen tvivle om, at der har været en betydelig Modstand at bekjæmpe. Men den Folkemagt, som allerede har formaaet forsaavidt, som skeet er, at overvinde denne Modstand, er den bedste Borgen for, at de forenede Landstænder, som nu skulle samles, ville vide og formaae at tilkjæmpe sig den Jndflydelse og de Garantier, som endnu savnes. For os er det især af Vigtighed, at det constitutionelle Princip fra nu af har Overvægten i de 5 Stormagter, som have Europas Skjæbne i deres Haand, at Preussen har sluttet sig til England og Frankrig, og saaledes forladt Rusland. For at kaste meere Lys paa dette Forhold ville vi til Slutning anføre følgende Brudstykke af den Tale, hvori Thiers nylig søgte at formaae den franske Regjering til at slutte sig nærmere til England: "J Tydskland vide De vel, at en Fyrste er greben af den ædle Hensigt, at give sit Folk en Constitution og jeg ønskede ikke at forstyrre ham i dette Værk ved nogen Partittring fra den franske Tribune. De vide, at denne Fyrste staaer imellem sit Folk, der erindrer ham om det Blod, det har udgydt for hans Fader, der forlanger, paa Grund af dette udgydte Blod, en Constitution og den Frihed, som det er saa værdigt til, thi det preussiske Folk er et af de meest oplyste Folk i Europaa; han staaer imellem dette Folk og Deeltagerne i Polens Deeling, der sige til ham: "giv ikke Tydskland Anledning til Uroligheder, det vil sige en Constitution. Disse to Magter have nylig formaaet ham til endnu engang at lægge Haand paa Polen, som en Forpligtelse, der er indgaaet imod Folkenes Frihed. Troer De ikke, at denne Fyrste, der vistnok er urolig over den store Beslutning, som han har at tage, ikke vilde være stærkere, hvis han nu, ved Siden af de to Magter, der trak ham med sig i Foretagendet imod Krakau, saae Frankrig og England forenede i en Protest og med fælles Hensigter, Miskjend, om de ville, Tildragelsen med Krakau. Krakan var vel lille, men det havde Rettens Størrelse.