Jyske Efterretninger, 1767-07-10
Fortsættelsen om Utaknemmelighed imod det guddommelige Forsyn. Har de seet den Stakels Menander, mine Venner, hvor nedslaaen seer han ikke ud, Om alle hans Ønsker virkeligen bleve opfyldte, troer jeg neppe, han kunde fole nogen Glæde derover; Han vilde opsøge sig en nye Kilde til Græmmelse, og bevæbne sig med utaknemlige Sukke imod alle behagelige Følelser. Veed de, hvad der ligger ham paa Hiertet, Hans Naboe Crysolittes har flere Penge, end han; At Menander sover roelig efter hans Dags Forretning, da Crysolites derimod i en smertelig Sygdom tæller hvert Klokkeslag; At Menander har velbartede Børn, medens Crysolites i den eneste Arving til alle hans Midler finder en daglig Plage, det regnes ikke for noget. Menander seer hans Naboes ryggesløse Søn, og tænker: Hvor ulykkelig var jeg, hvis mine Børn lignede denne; Han glemmer denne Velgierning, og sukker i det samme: Gid jeg var saa formuende som Crysolites, Vil da Uskiønsomhed stedse maale sig med andre, Har Menander slet ingen Ting at glæde sig Ee over over og prise Skaberen for, fordi han ikke har net op saa meget Guld, som Crysolites, Lad ham tælle de milde Naades Prøver, han selv nyder, lad ham besee sig selv uden Fordomme, og ikke andre, saa skal hans uskionsomme Hierte smelte, og han skal for første Gang kunne sukke af Glæde og Taknemlighed. Men, hvor lidet føle vi dog af det Gode, vi virkelig nyde, Vi legge os til Hvile, og tusinde Ulykker lure paa os. Vor Forbarmere lader imidlertid sine himmelske Helte bevogte os. Vi undgaae alle vore Fienders Ondskab, og vaagne op bestraalede paa nye af den Høyestes Miskundhed, og omringede af hans Almagt. Fortiener alt dette ikke et Suk, en Taksigelse. - Vi forrette vor Dags Arbeyde, uden Anstød, da ulykkelige Tilfælde bedrøve dem, der ere tidt meget bedre end vi. Vi see dem, og trøste dem; Men maae vi ikke skamme os, om vi glemme at offre vor naadige Beskyttere en ærbødig og inderlig Tak for vor uafbrudte Lykke = = = Vi mætte os med Landets Fedme, og vort Bæger flyder over af Velsignelser, imedens en Hungrig ved vor Dør søger med Taare om en Smule Brød til at stille sin Hunger med. Vi ere Uhyrer, kiære Venner, om dette Syn, denne Erindring om vor Lykke ikke rører os til Taksigelse; 2 s. Og dette er kun Livets Fordeele; De vigtige og høye Lyksaligheder, som Religionen forkynder os, vort dyre Haab om ubegribelige Skatter henlagde til os i englad Ævighed, o hvilken en brændende Taksigelse fortiene ikke de Men faae de den : Elskeligste Medreysende. Deres egen Indsigt og Overlæg kan best bevise dem Sandheden, af mine Tanker, og maaskee en bedrøved Erfaring bliver hos en Deel af dem det beste Beviis. . . Vi kunde virkelig være lykkelige, ja overmaade lyksalige, hvis vi ikke ved en skammelig Uagtsomhed og en nedrig Utaknemlighed selv hemmede den Strøm af Velsignelser, som den ævige Kierlighed alle Øyeblike vilde sende os; Vi have et saligt Maal, vi have en kort Reyse, og Veyen er angenem, om vi ville see dens Yndigheder. Den har sine smaa Vanskeligheder, men burde Erindringen og vor Arv ikke forsukre og overvinde dem, . - - Hvi seer vor fordærvede Sølvkierlighed saa mange Vanskeligheder der, hvoringen gen er, Og hvi bruge vi ikke vor Agtsomhed for at erkiende og skiønne paa de Lyksaligheder, som vi saa tidt med en skammelig Foragt træde paa . . . En farer os forbi paa vor Reyse som et Lynild, ført paa Lykkens Vinger, og forsynet med større Pragt og flere Beqvemligheder, end vi til vor Reyse: Men dette Syn, der med eet nedslaaer os, kommer os med det samme til at glemme alle de Velgierninger, vi virkelig have af Forsynets Haand, vi knurre, og det øvrige af vor Reyse er os fortredeligt og tungt; Men kommer da denne, hvis Lykke vi bedrøves over, snarere til Maalet end vi, eller kommer han dog bedre . . . Melitus er meere ædelmodig. Han lever ukiendt, og øver tusinde ubelønnede Dyder. Man foragter ham, for man kiender ikke hans Værd, og det er neppe, han kan naar det Nødvendige, det Beqvemme tænker han ikke engang paa Men han er altid fornøyet, og hans værdige Siæl følet midt i Mangel, at Forsynet er viis og naadig. Han reyser til det samme Maal som andre, der svømme i Overflødighed; Men hans Reyse er meere roelig og stille; Han seer de Yndigheder, som møde ham paa hans Vey, og de fornøye ham. Ethvert behageligt Syn giver ham Anledning til at prise Skaberen. Han troer, at hin Reysendes glimrende Pragt end og er skabt til hans Fornøyelse. Han beundrer Naturens Skiønheder uden at glemme dens Herre, og uden at indtages af dens fortryllende Tillokkelser. Vil man spørge ham, hvor han altid kan være saa glads saa svarer han: Jeg tænker paa min Lyksalighed. = = = Carites søger et Embede overeensstemmende med hans Jndsigt og hans Fortienester, og en Uværdig faaer det Han havde nedlagt sin Villie for Forsynets Throne, og da hans Ønsker feylede, priser han dets uspoerlige Veye. Hans Venner komme for at trøste ham. De finde ham i en utvungen Munterhed, og forundre sig derover. En siger: Det var dog ilde, deres Absigter ikke gelingede dem, og Carites forsikkrer, at det var hans Lykke: De gaae bort og troe, han er en Hyklere; Men en levende Kundskab om hans Forbarmeres Naade har virket denne Bekiendelse. Den Et 2. var var i hans Hierte, før den kom paa Tungen, og den Høyeste velsigner hans Dyd med en vigtigere Velgierning. Elskelige Venner, De veed, at Forsynet velsigner ofte ved at negte; De veed, vi ere Børn, der ønske, i Følge af vor svage Indsigt, ofte det, som kunde skade os, og blive utaalmodige, naar vore Ønsker feyle. De veed, at neppe nogen lever, som jo den milde Natur ved et eller andet Fortrin enten paa Sindet eller Legemet har godtgjort det Tab, han i andre Ting kunde sukke over, og endelig, at Skaberen virker i alle Ting efter sin uindskrænkede Magt, dog altid til vort Gavn og Lyksalighed. Overveyer disse Sandheder, nærmere, føler deres Styrke, og uddrager deraf den Slutning, at de herefter vil lade Faderen raade. Hvi skal Mangel paa eet eller andet formeent ja end og virkeligt Gode hindre dem i at bruge utallige andre Velsignelser til Skaberens Ære, Og hvorfore skal en nedrig Misfornøyelse skiule deres Lyksalighed for dem, og drage et bedrøvet Forhæng for den Naade=Soel, der daglig bestraaler dem, --- Kunde de komme saa vidt som Carites, at de kunde lære at takke, end og, naar deres Begjæring nægtes dem, de havde da i Sandhed gjort et vigtigt Skrit. -- Reyser i øvrigt, elskeligste Venner, fornuftigen og lykkeligen: Det ene uden det andet er umueligt. Og vil de endelig sove, saa sover i Modgang. Tænker imidlertid sted see paa deres Lyksalighed, paa deres Arv. - - Hvilken saa lig Tanke, Og paa den grundløse Kierlighed, der brænder i Faderens Hierte til dem. Hvorfor skal Utaknemlighed og en fortredelig Murren gjøre deres Vandring mørk og ubehagelig, Og hvorfor skal Velsignelsernes Misbrug tilstoppe deres ævige Kilde, Tænker, at de ere Børn af Almagtens Herre, og at de have en Rettighed til den ævige Kierligheds milde Hierte; Lad denne Tanke røre dem, Gid den maatte - - - Ol gid de alle maatte naae deres salige Maal, Gid Naadens Soel vilde oplyse deres Vey, og Veyens Yndigheder, samt vort vigtige Haab maatte lære dem at kiende og føle, at Gud er god . . .Men endnu et Ord til de Lidende iblant mit kiære Reyse Sælskab, til dem, som sukke under Tyngden af deres Byrde, og synes at blive staaende, imedens en stor Deel af deres Medreysende gaae dem forbi med Foragt og Følesløshed. Bedrøves ikke, kiære Venner, De komme lige saa hastig og lige saa vis sort som de andre: Kuns uforsagt, De have allerede lagt et godt Stykke af Veyen tilbage, og hisset, og løfter dog eengang deres kummerfulde Øyne op med Hierter uden Fordomme, hisset seer de igiennem hin dunkle Skye allerede Spidsene af de ævige Lyksaligheds Boeliger: Deres Byrde er ikke heller saa tung, som de tænke, og den har sine vigtige Fordeele, den lærer dem at vandre forsigtigen, og bestandig at have deres Maal for Øyne: De ere ikke heller ene om at bære den, ney: Almagtens Haand bærer den tungeste Deel; Værer dog ikke saa skarpsindige i at opfinde nye Plager, De have deres egen Jndbilding, og deres selv gjorte Sorger at takke for, at de ikke føl Trøstens Aand, som hviler over dem; Og at de ikke høre de mangfoldige Røster, som raabe til den: Menneske! du er lyksalig, kiend din Lykke! = = = Eftertænker dette, og fatter Moed, saa skal en ævig Glæde krone Deres Hengivenhed. - - Mnemonides.