Adresseavis for Børn, 1779-07-07
Her seer jeg i Aviserne, min Fader, at Tordenen har slaaed need og dræbt et Menniske, er det dog ikke forskrækkeligt, O Gud give der dog ingen Torden var til, saa levede vi ikke i saadan Angest. Jeg er saa bange, hver Gang det bliver tykt i Veiret, at vi skal faae Torden, saa jeg ønsker mange Gange det var Vinter igien, for hvad Glæde er der ved at see disse mange vare Ting om Sommeren, som Blomster, grønne Enge og skyggefulde Skove, naar vi ingen Dag er sikker for at blive forskrækket for den grumme Lynen og Torden. Og Sommeren, min Datter, skulle blive mindre behagelig for os, om vi ingen Lynen og Torden havde. Hvor kan dog min Fader sige det, hvad Nytte er det vel at blive forskrækket? Hvem siger vi skal forskrækkes, det er jo Guds Gierning, vi skal have Ærbødighed og Ærefrygt, for saadan en Gud, som har saa stor Magt, og kan giøre saa mægtige Undergierninger, vi skal tilbede ham, og i en hellig Forundring over hans Almagt priise og lovsynge hans Guddommelighed, og ikkun da skielve for hans Torden, naar vi ere ulydige, og vores Samvittighed siger os, at vi have fortornet ham. Men alle Mennesker blive dog bange, naar det tordner og lyner, min salig Moder selv var meget angest, det kan jeg got huske. Aa ja min Datter. Jeg veed det nok; Jeg kiender selv mange gamle Folk, som har en Skræk hos sig for dette Veir, men deels kommer ogsaa denne Skræk af, at de betragter Tordenen enten som et Beviis paa Guds Vrede, eller et Verktøi, for hans straffende Retfærdighed. for Børn. Er da Gud ikke veed paa os, naar det tordner, min Fader. Jkke mere da, end naar Soelen skinner allerklarest, han skulle meere vise sin retfærdige Vrede imod os, om det ikke tordnede. Paa den Maade, som min Fader taler, saa skulle jeg jo ansee Tordenen for hans Kierlighed. Hvad andet, mit Barn, Ved Torden og Lynild viser han Menneskens Børn ligesaa megen Barmhiertighed, som ved det klareste Soelskin og den mildeste Regn. Det kan jeg aldrig begribe, hvori det kan bestaae, for jeg synes dog . . . . . Og jeg vil endnu sige meere, dersom vi kiendte den store Nytte, Tordenen og Lynilden giør alle de Skabninger, som beboe denne Jordklode, saa vilde de ikke alene tabe al Frygt for samme, men endog betragte den for en af Almagtens store Velgierninger i Naturen, og naar vi savnede den, anraabe ham ligesaa inderlig herom, som vi i stærk Tørke og heede Sommere beder ham om den vederqvægende Regn. Men vi høre og læse jo dog saa tidt i Aviserne, at Tordenen har gjort saa stor Skade, ofte at baade Byer og Stæder ere blevne opbrændte, ofte Mennesker og Qvæg ihielslagne. Du synes det er meget, min Datter, men maaler du nu disse Ulykker med den store og almindelige Nytte, som Tordenen giør, saa vil dette ikke meere forskrække dig, end ethvert andet naturligt Dødsfald eller opkommen Jldebrand i et Huus. Det er vores Frygt, som giør det Onde større, end det er. Hvad vil du sige, naar jeg forsikrer dig, at iblant syv Gange hundrede og halvtredsindstyve tusinde Døde i London ere i en Tid af 3 Aar kun to dræbte af Lynild. Det var forunderlig. Men maae jeg spørge min Fader, giør at Torden ingen Skade; Tordenen giør aldrig Skade, mit Barn, Du veed, Lynilden kommer altid førend Tordenen, har du seet det første, kan du være gandske rolig for det sidste, om det saa buldrede saa stærk, at du syntes hele Byen faldt need. Det er egentlig Lynilden, som antænder og giør Skade, men aldrig Tordenskrallet, om det var nok saa stærk, Og jeg vil endnu lære dig en Ting, jo længere Tordenskrallet bier efter Lynilden, jo sikere kan du være, Avis. være; thi det beviser, at Torden Veiret er langt borte, og ikke lige over vore Hoveder; men kommer Skrallet strax paa Lynen, saa er den os nær Og saa maae vi jo da nok frygte, min Fader. Nei min Datter, aldrig. Hvorfor skulle vi frygte for en god Gud, det er kun vor onde Samvittighed, som paa den Tid opvaagner og skrækker os, den dydige Christen frygter ikke. Han veed, han er lige nær sin Gud, i got Veir eller i Torden, i de blide Sommer=Dage, eller i de stormende Vinter=Nætter, han er lige blottet for hans Haand. Min Fader har sagt, at Tordenen giør saamegen Nytte, det kan jeg dog aldrig begribe, hvor denne Allarm i Luften kan giøre Nytte. Da vil jeg fortælle dig det. Det er vor Pligt at være en eftertænksom Tilskuer af Guds Værker i Naturen, at lære at kiende hans Godhed og Viisdom i de mindste med de største Ting. Vel ere vi ikke i Stand til at forklare den fulde Nytte, som udspringer af Tordenen; men det lidet, vi kiende deraf, er allerede tilstrækkelig nok at opfylde vore Hierter med Taknemmelighed mod vores store Velgiører. O. fortæl mig det, min Fader, jeg vil saa gierne høre noget om Guds Gierninger. Forestil dig, at Luften er opfyldt med skadelige og pestilensiske Dunster, som Tid efter anden, af de opstigende Dampe fra Jorden, og tildeels fra giftige og forraadnede Legemer, forsamle sig over vore Hoveder. Denne Luft maae du nu indaande, af den dependerer enten vores Liv eller vores Død, eller i det mindste mange farlige Sygdomme, og Legems Svækkelser. Føler du ikke selv, mit Barn, naar det er overmaade heedt og qvalmt, hvor Luften da trykker dig, hvor mat dine Kræfter blive, hvor besværlig du kan drage din Aande, hvor vansmægtet dit Hierte er, og vilde du da ikke erkiende det for en stor Velgierning at den kiere Gud rensede og kiøllede Luften ved sin kraftige Torden, gav dig renere og friskere Aandedrætte, og borttog alt, hvad som kunde skade dig? Hvad om dit Øie saae, hvor fuld Luften er af svovlede, salpeterriske og andre anstikkende Dunster, vilde du da ikke takke den Gud hierteligen, som vil antænde disse, og derved forhindre deres skadelige Virkninger, tænk engang efter, for Børn. naar Tordenen har renset Luften, hvor frisk du da kan drage din Aande, hvor behagelig da Luften er dig, og hvor let og munter endog Sindet bliver. Det har jeg ofte erfaret, min Fader, men jeg tænkte ikke, det var deraf. Men om vi nu ingen Torden eller Lynild fik, hvad vilde der da blive af Mit kiere Barn, saa vilde disse skadelige Materier, hvoraf Luften da meere og meere maatte blive opfyldt, foraarsage en almindelig Pæst, saa vilde baade Mennesker og Qvæg falde hobeviis om og døe, og hele Jorden inden en kort Tid blive et Lazareth eller en forskrækkelig Begravelse; og ikke det alene, men alle Planter og Vexter paa Jorden vilde fordærves, og ingen Fremgang faae; Erfarenhed har lært, at saavel Kornagre ne som Engene langt bedre har artet sig, og ligesom bleven meere grødefuld og forfrisket ef en Torden-Regn, end efter enhver anden; og hvilket bliver nu fornuftigst at ønske, enten Torden eller ingen Torden!