Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-09-16
Min Biøneskindshue ville jeg nu ikke ved Fremrykningen lade i Stikken. Jeg sprangt altsaa hen til den Ulykkelige, trøstede ham, befriede ham for min Hue, og hang den nu i Hurtigheden selv om mig saaledes at den laae til Siden, vendt lige mod mit Bryst, Jeg forføiede mig igjen hen til mine Grenaderer. Min Oberstlieutnant laae imidlertid skudt paa Jorden. og Kaptainen vinkede at jeg skulle indtage hans Sted; jeg fulgte hans befaling. Paa den Fløi, hvor vi stode, tabte vi overordentlig mange Folk. Et skjult, Batterie, som spillede paa os, ud af Skoven, anrettede morderiske Ødelæggelser blandt Tropperne. Paa engang kom den befaling fra Feldtherren, at nogle Grenadeer Regimenter skulle rykke frem, for at bestorme Batteriet. Det hvorved jeg stod, havde den Ære at blive befalet til dette farlige Foretagende. Vi tykkede nu rask frem og bleve to Gange kastede tilbage. Da vi den tredie Gang gjorde Anfaldet, faldt ogsaa min tappre Kapitain, og jeg overtog strax hans Post i Spidsen af Tropperne; men neppe havde jeg i forteret Marsch gjort omtrent hundrede Skridt fremad, da ogsaa en Geværkugle traf mig paa Brystet, men tillykke lige paa min Bjørneskindshues forgyldte Skildt. Den trykkede en Fordydning ind, men blev mat liggende i Huuslingen. Den bulde Frøken og Pragerbarnet faldt mig strax ind; dog jeg havde ikke Tid til videre at overlade mig til disse Tanker. Endnu omtrent hundrede Skridt fra os laae Batteriet, vi trængte fremad i Stormskridt, liig rasende Mennesker, der havde helliget sig Døden, og nu var jeg saa lykkelig med min lille sammensmeltede Hob af tappre Grenaderer at trænge ind, førend de andre Compagnier. Vi fik strax Hjelp, og nu udførte Bajonet og Sabelhug det Øvrige. Hvem, der ikke allerede har seet og oplevet en saadan Tummel, kan ikke danne sig noget Begreb derom. Mine Kræfter vare udtømte, saa jeg flød hen i Sved, og var sort af Krudtdamp, som en Satan; mine Armezittrede. J denne Tilstand satte jeg mig ned paa Stumpen af et afhugget Træe for at hvile en Smule ud Mine Tappre forsamlede sig om mig og de erobrede, Kanoner. Men hvor lidet var deres Antal, To Trediedeele vare tilintetgjorte, jeg selv var den eneste Officeer som var tilbage af Compagniet. Medens jeg nu sad saaledes pustende og trak efter Veiret, kastede jeg et Blik paa min arme Grenadeer hue, som havde beskyttet mig saa fortræffelig. Jeg saae at Kuglen var gaaet gjennem Skildtet og havde truffet den lille Kobberplade med Pragerbarnet. Dette havde altsaa ræddet mit Liv. Jeg forestillede mig nu hvorledes Frøkenen og Tanten ville glæde sig. naar jeg ved min Tilbagekomst kunne fortælle hende denne besynderlige Hændelse. Dette skeede nu den følgende Vinter efter Feldttoget, vi bleve igjen indqvarterede i Prag, og jeg, befordret til Kaptain for Compagniet. Man kan vel tænke, at jeg forsømte ikke at opsøge de Huse, hvori jeg før havde erfaret saamange Beviser paa en god Modtagelse. Jeg blev overalt modtaget med den samme Artighed, men frem for alt i Frøkenens Huus. Man glædede sig over min lykkelige Tilbagekomst. Og hvad udrettede Pragerbarnet var strax der første Spørgsmaal."Det blev mit Skjold og Beskytter, som De tilsagde mig svarede jeg. "Til Beviis viste jeg strax min Bjørneskindshue. Jeg maatte nu fortælle Tildragelsen med alle Omstændigheder. Glæde og Forundring afvexlede i min unge Venindes Ansigt, og jeg blev nu i Huset betragtet, som et Menneske, det himmelske Barn havde taget under sin Beskyttelse og blev alt tid udmærket ved den venskabeligste Modtagelse og Behandling. For øvrigt udviklede, kort at sige, Tid efter anden, en om Lidenskab sig, mellem Frøkenen og mig. Der bleve forskjellige Planer udkastede, som den gode, Tante ogsaa begunstigede. Men jeg erklærede med Standhaftighed, at saalænge Krigen varede, maatte man opsætte Fuldbyrdelsen af vore Ønsker. De Grunsom jeg fremførte, bleve billigede. Saaledes drog jeg altsaa igjen i Feldten, ledsaget af min elskede i Venindes Ønsker, og anbefalet til Pragerbarnets Beskyttelse, uden at noget Uheld mødte mig, undtagen i sidste Feldttog før Freden blev afsluttet, da jeg i en Fegtning, fik et dygtigt Skud i den venstre Arm, hvorved Benet blev knuset. Derpaa erholdt jeg, udygtig til Tjeneste, for Øieblikket, Tilladelse at reise til Prag. Jeg udholdt meget smertelige kirurgiske Operationer, Helbredelsen varede over : Aar og Dag. Knive og chirurgiske Jnstrumenter, bleve anvendte paa mig for at udtage de adsprede: Beensplinter. Men ved alle de Qvaler, jeg udholdt, var Tantens og min elskede Piges troe Pleie, det mest lindrende Lægemiddel. Endelig fik jeg igjen min Sundhed; men paa paa den venstre Arm blev jeg, som jeg endnu er, halv lam, saa at jeg ikke fuldkommen vel kunde udrette alting med samme. Efter Ansøgning blev jeg ved Fredsslutningen endtlediget af Krigstjenesten og befordret til en ærefuld civil Tjeneste. Min elskede Veninde blev nu Min. Og saaledes havde jeg dog i Grunden min Grenadeerhue og Pragerbarnet at takke for, at jeg blev min hele øvrige Levetid lykkelig og under andre Forhold fører et meget ære v. J. fuldt og virksomt Liv.