Berlingske Tidende, 1755-03-21
Naar der formedelst Tilvext af en Familie er Mangel paa smaae Gaarde, saa deeler han deres Jordegods, der kand miste noget, i 2 eller fleere Parter, paa det at enhver kand finde sin Underholdning, uden at være den andens Træl. Dog ere der faa Gaarde, der kand indrente aarlig over 100 Rdlr. De fleeste have neppe Halvparten af saadanne Jndkomster. Land-Gilderne og Forpagtningerne svares udi Byg, Havre, Meel, Faar, Lam, Fugle=Vildt, Smør og deslige. Bøndernes store Fattigdom har allerede gjort det til en brugelig Skik, at JordDrotten eftergiver dem aarligen noget af deres Restancer. Og naar dette sammenregnes, saa bedrager det gemeenlig en 5te Part af hans heele aarlige Jndkomst. For de meest mødtrængende Fieldboere i Skotland er Foraaret den vanskeligste Aarets Tid. Thi derudi begynder deres Forraad paa Havre=Meel at formindskes. For at opreyse denne Mangel, staae de en Aare paa deres Horn=Qvæg, og kaage det deraf udtappede Blod i Kager. Dette og nogle Draaber Melk rækker en stor Deel paa deres Havre-Meel, og er alle de Nærings=Midler de have. Thi omendskiønt der findes nogle elændige Fiske i deres Bække, saa forstaae de dem ikke engang paa at fange dem. Og Jord-Bunden, er saa nel, at den ikke engang vil frembære de saa kaldede Jord=Æbler, naar de der blive plantede. Formedelst den forommeldte Blods Aftappelse, bliver Qvæget saa mavert og kraftesløst, at det om Morgenen ikke kand reyse sig af Jorden som de ligger paa. Naboerne slaae sig derfor sammen og hielpe hverandres Kiør op igien til at komme paa Benene. Om Sommeren drive de deres Horn=Qvæg, som har overstridt Aareladningen om Foraaret, op til Fields, hvor de da boe i saadanne Hytter, imod hvilke de udi Dalene kand agtes for Palladser. De drage derhen, for at være der nærmere ved de smaae Jord=Pletter, hvor der findes nogen Græsning. Den giøre de da Smør og Oste. Og naar Græsgangs-Tiden er til Ende, saa forføye de sig hiem igien til deres forrige Boliger. Qvæget maa da igien søge sin nødtørftige Føde udaf Lynget, undtagen de Høveder, der ere opkiøbte, og drevne hen til Grændserne af det side Land. Om Vinteren blive de ofte formedelst de overløbende Strømme, saavel som formedelst Snee og Jis, som giør Veyene gandske ubrugelige, i deres Byer indelukte. Paa denne sørgelige Aarets Tid have de ingen Slags Forandring, ingen Slags Fornøyelse, de sidde stændig over Jlden, indtil deres Been og Laar blive gandske svedne, og der er saadan stændig Røg omkring dem, at deres Øyne deraf blive gandske tykke, og samme miste Synet aldeeles. De have intet andet Middel til at giøre Jld, end at de gnie to Stykker Brændeved paa hverandre. De veed ikke heller af Lys og deslige at sige; men de tage ikkun noget Fyrre=Træe, lægge det paa en Steen, og tænde det. Ligesom det efterhaanden brænder ud, saa legge de friske Pinde dertil. Naar Sneen udi store Dynger tilder ned af Fieldene, saa ere de end meere indknebne, og deres Omstændigheder meere sørgelige. Thi deres Hytter ere da gemeenlig indtil over Taget skiulte med Snee. Naar det da endelig giøres fornøden, at bane Vey fra den eene til den anden, saa begynder en Fieldboe paa den yderste Ende af Byen fra sit Huus af at giøre Vey. Han giver sig da fra sin Dør ud i Sneen, dreier sig fra den eene Side til den anden, og trænger sig frem. Naar Sneen gaaer ham over Hovedet, saa river han den ned med Hænderne. Naar han først naaer en Hytte, saa føyer sig dens Beboere til ham. Og de arbeyde sig da igiennem til den 3die Hytte. Naar nu et tilstrækkeligt Antall Folk er samlet, saa aabne de paa samme Maade Vey for Creaturene. Qvæget slippe de gemeenlig ud, naar Sneen bryder løs paa Fieldene. Thi den samme Blæst, der fylder Dalene, gjør Høyene bare og blotte. Foruden deres Horn=Qvæg have de ogsaa en Yngel af smaae Heste. Samme løbe vildt omkring imellem Fieldene, til de ere 8 eller 10 Aar gamle. De fanges paa adskillige Maader, og denne Yngel retter sig efter den Egn, som den lever udi. Undertiden drives de ind udi en Morads. Undertiden jager man dem op ad en steil Bakke, og den der er dem nærmest, søger at faae dem sat i Bag=Benene. Undertiden jages de idelig omkring fra et Sted til et andet, indtil de af bare Mødighed og Afmægtighed falde ned. Fieldboerne have den Meening, at deres Heste ere af første Færd komne fra Spanien, og at de efter Haanden have mistet deres forrige Størrelse, og ere saaledes indkrøbne, at de ikke ere større end deres Yngel nu er. Naar de vil føre en Byrde afsted til Hest, saa bruge de 2 Kurve, der hænge ned paa begge Sider af Hesten, og naar Læsset ikke kand skilles ad, saa legge de det heelt i en Kurv, og fylde den anden med Steene. Naar Hesten altsaa har 50 Pd. at bære, saa maa den virkelig bære 100 (Resten skal følge.)