Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-07-01
Skrækkelig Orkan i Vestindien. Extract from the Diary of the Hon. G. R. Porter, Missionary. Tortola, Tirsdagen den 21de Septbr. 1819. Luften forkyndte stormende Veir, Vinden var høi nordlig. Denne Spaadom var des værre alt for Sand, Vinden tiltog Tid efter anden og blev slutteligen til en Orkan. Da jeg frygtede for dette, fæstede jeg med mine egne Hænder, saa vel som det var mig muligt, ethvert Vindui Huset og Chirurgiret. Omtrent Klokken 8 satte Dr. Ross, Richolas MLanghiin og mig selv, os ned til Middagsbordet. Mr. Jngram- og Lieutnant Pynsent paa Kutterbriggen Fly kom til os strax efter vi havde spist. Omtrent ved Midnatstider blev jeg nødt til at flytte min Kone og Børn ned fra anden Etage, og lade dem ligge paa Gulvet paa nogle Dyner og Madrasser. Klokken i om Morgenen trængte Regnen igjennem allevegne, som om der aldeles intet Tag, havde været derpaa, og tvang mig til at flytte Sengene til det forreste Værelse i Huset. Da jeg frygtede for at nogle af Vinduerne oven paa vare blæste bort, gik jeg op for at undersøge det, og fandt at det Vindue i mit Værelse, som vendte mod Vesten, var blæst i mange Stykker. Stormen i var saa overordentlig hæftig paa denne Tid, at den truede at ødelægge hele Bygningen, og forhindrede mig fra at aabne et Vindue lige over for, for at give en frie Passage for Vinden. Jeg skyndte mig saa hurtig ned igjen, som jeg kunde, og saae fra det Øieblik af, at hele Huset ville sikkerlig ogsaa gaae med. Klokken 2 aabnede jeg den Lem, som gik ned i Kielderen, gjorde Lygter færdige og sendte Stole ned; Forsynet synes uimodstaaelig at tilskynde mig til ikke at tabe et Øieblik. Børnene bleve bragte ned, og det var med megen Møie, at vi kunde bevæge min Kone og Negrene til at gaae ned Kielderen. En stakkels Neger udenfor, bad at han maatte blive tagen ind, dette skeete og femten Hvide og Sorte mig selv indberegnet, vare nu i Kielderen. Jeg var nogle Øieblikke uvis med mig selv, hvor det var sikkrest dernede, endelig sagde min Fornuft mig, at et Hjørne maatte være det sikkreste, i Fald Gulvet skulle give efter, og jeg valgte derfor den Krog som var beskyttet af Cisternen. Her faade vi alle i en Kielder hvori den var tre til fire Tommer dybt Vand; vi lagtoge al mulig Forsigtighed, og haabede at Forsynet ville beskjærme os. Nogle Minuter for Kl. 3. gik Chirurgiret i Stykker, det hørte vi tydelig, og efter hvad jeg kunne gjette, ti Minuter efter Kl. 3, rystede et skrækkeligt Vindstød selv Kieldermure. ne, og i dette frygtelige Øieblik hørte jeg det uhyre Brag, som Faldet af Huset gav, dette var sandelig, et rædselsfuldt Øieblik kunde Gulvet bære den svære Vægt, eller skulle vi om faa Øieblikke blive knuste af Ruinerne? Jeg holdt min elskede Maria i mine Arme, og omringet af min Familie, trøstede dog den Tanke mig, at vi kunde døe samlede, at ingen skulle blive tilbage at sørge for den Anden. Rystelsen var saa hæftig, at det rystede Lamperne af Krogene og vi bleve satte i fuldkomment Mørke. Brag fulgte paa Brag, sex i Tallet. Det var nu let at mærke, at hele Huset var gjort jevnt med Jorden. Vores Rædning var i nu vis. Ruinerne faldt fornemmelig østen for Huset, og da jeg vidste, at Vinden ville snart i løbe om til Sønden, ville Ruinerne selv danne en Vold for os. Regnen faldt ned i strømmeviis, min stakkels Kone og Børn havde blot et uldent Teppe, at bedække sig med, som uagtet det ydede kun lidet Forsvar, dog holdt dem varme. J det jeg og dem der vare med mig, anbefalede os alle til den almægtige Gud, som hidtil havde beskyttet, os, ventede vi ængstelige paa Dagslyset, som synes denne Gang, at komme en heel Time sildigere end sædvanlig. Endelig kom Dagbrækningen. jeg trængte ud af mit Tilflugtsted, og saae en Ødelæggelsens Scene, Neppe et Huus var blevet staaende, og Gaderne vare bestrøede med Ruiner. Den nye Dag bragte mange Bekjendtere til os, for at spørge hvorledes det var gaaet, og desværre enhver bragte sørgelige Tidender. Den hele Bye med meget faa Undtagelser var ødelagt, og mange Mennesker havde sat Livet til, den arme Mr. Dooty (og en Tjenestepige, som ikke ville forlade hende, Mr. Austin, Mr. Hetherington, Mr. Hill og Anderson og flere af vore Bekjendtere vare blandt de Dødes Tal, og MesSheen, saaledes forslagen at det voldte hendes Død; af Mulatter og Slaver veed jeg ikke engang hvor mange der vare omkomne. Reppe noget Vaaningshuus blev staaende paa noget Gods; Negrenes Huse vare aldeles ødelagte tillige med den hele Høst, Kogehusene med Undtagelse af nogle faa laae, i Ruiner, Sukkerrørene vare bræk kede, Presidenten skrækkelig forslaaet, saa at man endog tvivlede om hans Liv; Tamarintræer af umaadelig Størrelse revne op med Rødder; Ovnene selv kastede overende, enten ved Vindens Magt eller ved Bielker af Husene, i Belle Vue, var selv Kobberet blæst ud af Muren, kort sagt: saa stor, saa almindelig Ødelæggelse foregaaet i saa kort Tid, fandt maaskee aldrig Sted før, i nogen Deel af Verden. Dette er en svag Af skildring af de skrækkelige Hændelser af den 21de og 22de September 1819, som har bragt mig til den yderste Fattigdom, dog naar jeg betænker den almægtige Guds Naade, der bevarede mig og Familie uskadt i en saa overhængende Fare, saa lader jeg al Knurren mod Forsynet fare, og siger Herren gav, Herren tog, hans Navn være lovet. Opdagelsesreise gjort til Cape Breton og Newforndland foretaget i Aaret 1536.