Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1827-09-04
Personel-Capellaniet hos Amtsprovsten over Veile, Amt, 200 Rbd. Sølv, foruden fri Kost, Logi, Vadsk, Brænde og Lys i Amtsprovstens Huus. Ved Grevinde v. Reventlows fød v. Qvalens Grav. *) Under Eges løvbeklædte Kroner, hvor trindt bølger Græs og svangre Straa, Flora smiller, Philomele throner, lette Vildt og muntre Hjorde gaae; her, hvor Alting Phantasien tryller, kjælne Stemmer vækker Alt til Lyst, her en himmelsk Glands mit Blik omhyller, hellig Andagt throner i mit Bryst. Hvilken Ynde overalt sig breder, hvilket Feeland spirer for mit Fjed, hvilke Sletter, Lunde, Huse, Steder. smiller trindt i densk Herlighed; *) Jkke er det min Hensigt med dette ringe Qvad at forherlige den Hedenfarnes Minde. Hun, der var saa almeenelsket, og ved hvis Død saamange bittre Taarer ere blevne fældede af Godsets Landboere, behøver intet Mindedigt; men mit Hjertes Stemme dicterede mig det, og Haabet, at Hver, der kjendte hende, deeler mine Følelser, har bestemt mig til dets Offentliggjørelse. for mit Blik et Eden sig frembyder, skjønt, som skabt af Skjaldens Jdeal; Alt, ja Alt, mig her den Kundskab yder: Friheds Hal er gamle Loers Dal. 7) Ak! og fordum laae i disse Dale Alt nedtynget af Despotens Haand, Alt var sjunket i en dyrisk Dvale, svundet var hver Gnist af Oldets Aand, Trælleslægt saae man i Kraftens Stamme, Eiendom var blot et skjændigt Rov, men og da, da tændtes Friheds Flamme ved Din Haand, Du ædle Reventlow! Og Oplysnings hulde Morgenrøde smilde mildt til Loers skjønne Vang, *** varmt for Frihed faaes hver Bonde gløde, atter fandt han fordums Værd og Rang; muntre Hjorde, Frugt og Huse zired, Jorden bugned under sædrigt Straa, fagre Blomster, Græs og Planter spired der, hvor man for Hjem for Ukrudt saae. Men hvi her, hvor Alt indgyder Glæde, hvor Alt aander Liv og Munterhed, seer jeg Skarer Mænd og Qvinder græde og gaae hid med Suk og Veemodsfjed? Hvi, O ak! et Marmorminde viser: Her nedsank i Jordens kolde Skjød, hun hvem hver som elskte Moder priser, hun der til Saamanges Held blev fød. Ja hiin Ædle, Folkets sande Moder, hun der fremmed varmt hver Landboes Vel, i ham fandt en Ven, en elsket Broder, saae hans Fryd, hans Held, som eget Held, Danas Yndling, Reventlows Veninde, Folkevennen Christians hulde Brud, Benedicte, Egnens Huldgudinde, hun, den Elskte, staaer – for Alles Gud. Hellig Gysen mig igjennembæver, taus, ærbødig jeg til Graven gaaer og af Andagt varmt min Barm sig hæver, Da jeg for Dit Hædersminde staaer; med hiin Andagt jeg for det nedknæler, som jeg knæled for for min Faders Grav, og jeg ved Dit Minde, Ædle, dvæler, som ved dens, der Modermælk mig gav. Vemodstaarer af mit Øie rinde, varme, som de, der for min Fader faldt, *) Pederstrup, kaldet Lollands Tempe (en i Grækenland Guderne helliget Dal).) Loers Vang eller Land, formeentlig Lollands oprindelige Navn (af Loer og Sædehuse). det er hvad jeg offre kan Dit Minde, ak, desværre, Ædle, det er - Alt; Dog Du vilde Offeret vist modtage, hvis det til Din Himmel hæved sig, Enkens Skjærv lod hiin sig jo behage, der i Dyd og uskyld var Dig liig. O for stedse, indtil rene Sæder, Hjertets Godhed, Aand, usminket Dyd ei er Gjenstand for den Bedres Hæder, seer man Dig som Kjønnets sande Pryd, og indtil ei Veemodstaarer rinde. ved Forældres, Børns og Mages Savn, vil Dit Folk Dig som en Moder minde, vil det signe - Christians Mages Navn. J. Jørgensen Jomtou.