Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-10-26
Blandede Efterretninger. Dr. Schwagrichen, Prof. i Naturhistorien, har i det Leipziger naturforskende Selskabs Navn ladet bekjendtgjøre, at i Sachsen, især ved Nedre Mulde, i Aar er fremstaaet for Granskovene en ny høist farlig Fiende, hvis Nærværelse allerede har foraarsaget en uhyre, i sine Følger uberegnelig Skade. Det er nemlig den bekiendte, men aldrig tilforn for saa farlig anseete Gran-Bladhvepse (tenthero pii L.), en 22fodig Larve, guulgrønmed guulbrunt glindsende Hoved; Munden, Pandepletten, Øjnene, de 6 spidse Forfødder og en tynd Sidelinie over Mavefødderne ere sorte. Den æder Naalene langs ned af den ene Side, men dog sjeldent ganske igjennem. Blandt alle Granhæriere er ingen saa vanskelig at fordrive end denne. Den kan ikke afpilles, thi den findes i Millioner, og saa høit som hele Træet er. Den kan heller ikke afrystes, thi den holder sig med Mavefødderne mere fast end hver anden Larve. Den kan i Puppetilstanden ikke udryddes, thi den indspinder sig i Grenene i faste valtse runde smaa Tønder; den kan ikke som fuldkomment Jnseet fordrives ved Røg, thi den skyer ikke Røgen. Om den efter sin Forvandling til flyvende Jnseet flyver ved Skud, som bombypini, kan man næste Foraar forsøge, og da vilde Hielpen, om derved end noget kunde udrettes, være for sildig. Ved denne Larves Ødelæggelse ere Træerne allerede syge, men nu kommer ogsaa Gran-Klanneren (dermestes piniperda L.) til i uhyre Mængde, der borer sig ind i de unge Poder, æder sig op i Marven, og ødelægger Træstammerne saaledes, at de, rystede af Vinden, falde om. Udsigten i Foraaret er altsaa i høi Grad foruroligende, da Veirliget har været Larvens Uddannelse indtil Puppestand gunstig og den første Efteraarsfrost ikke har skadet Larven. Fiender af Larven have hidtil ikke indfundet sig, og selv den saa mange Tusinde Jnsecter ødelæggende Gjøghvese (schneumon) har ikke været hyppig, neppe 2/3 Deel af Larverne er bedækket med Gøghvepseæg. Hvis derfor Larverne end formindskedes eller ødelagdes, er det dog neppe at vente, at ogsaa Granklanneren vil forsvinde. For Øjeblikket kjende end ikke de meest erfarne Forstmænd og Naturforskere andet Middel mod disse Jnsecter end at fælde og hurtigen at bortkjøre eller forkulle alt deraf angrebet Træ. Men heraf vilde, da store Skovstrækninger vidt og bredt ere angrebne, ufeilbarligen følge, at Vedet vilde falde meget i Prisen, og at meget med Jnsecter behæftet Træ vilde blive tilbage. Selskabet opfordrer saakyndige Mænd til om mueligt at meddele det Raad. (Anmeld, har troet at burde meddele den danske Almeenhed denne Efterretning fuldstændig, da mueligen hiint Jnsect ogsaa kunde have viist sig i vore Skovanlæg, og Ulempen deraf maaskee i Tide lod sig forebygge.)J norske Blade gjøres Forslag til Forandringer i det norske Vaaben, som en i det Jndvortes selvstændig og uafhængig Stat. Skjoldet skulde beholde sin gamle Form, men det skulde gives en Sølvkant med 31 gyldne Nagler, som et Erindringstegn paa de gamle norske Konger. Disse Nagler eller Reginns vare efter Schønning, Mærker paa Ondveiges Suler eller de Støtter, som stode ved Døren til Templernes Allerhelligste og kaldes Gudernes Nagler. Skjoldmærket skulde giengives, istedet for de tydske Hellebarder, St. Olavs Stridsøre. Over Skjoldet skulde lægges Rigsæblet, derover korsviis Scepteret og Rigs sværdet, og i Krydsets Aabning Rigskronen, omkring Skjoldet Norges tilkommende Rigsorden. Skjolddragere skulde være 2 Ulfhedner, Harald Haarfagers Kjæmper, som gjorde Udslaget i Kampen ved Hafursfjord. Hver af dem skulde holde i den ene Haand et Skjold og i den anden et Banner, hvoraf det ene forestiller Unions- og det andet Rigsbanneret.