Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-08-30
Skilderie af Kjøbenhavn. Femogtyvende Aargang. No. 70. Udgivet og redigeret af Fr. Thaarup, Etatsraad. Forsendes, ifølge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 30 August 1828. Qvinderne. Qvinder!!! Skabningens Herrer troe at have sagt Alt, naar de med trende Udraab have nævnet dette Ord, og naar man saa spørger dem: hvorfor, saa blive de hidsige og komme frem med en Mængde almindelige Phraser, som ere gientagne ligefra Orpheus indtil Boileau. Hvilke ere da vore Dommere, De, som hade os, eller De, som elske os (der gives intet Tredie);de Første miskjende os, og de Sidste kjende os ikke. Saaledes blive vi da selv kun tilbage, for at afsige vor Dom, og ret gjerne paatage vi os denne Umage, men med den Forskjel, at Mændene fordømme eller frikiende os overhoved, men vi anklage hverandre indbyrdes, imedens vi sidste forsvare vort Kjøn i Almindelighed. Hvoraf kommer det? Deraf - at vi ville overtale Mændene til at troe, at vi ere frie for de Feil, som vi bebreide vore Naboersker, og at vi høre til Undtagelserne. Der gives faa Qvinder, som vove at være overbærende. Endvidere, naar Mændene tale om os, skeer det som oftest i vor Fraværelse, saa tager Gjækken, den Mistroiske Ordet og sætter hele sin Forfængelighed i at fortælle, hvorledes og hvor ofte han er bleven bedragen: muligt, at han siger sandt, thi jeg tilstaaer, at han fortjener det; men ogsaa den følelsesfulde, forstandige Mand vil frygte for at sige, at han har været lykkeligere; af Frygt for at blive anseet for en Gjæk eller en Mistroisk, tier han Har den braveste Mand vel nogensinde traadt frem til vort Forsvar, Deraf kommer da, uden videre Undersøgelse, det Resultat, at alle Qvinder ere coquette, troløse og fulde af Forstillelse; men, mine Herrer, vil jeg svare dem, parodierende det, som Figaro svarer Grev Almaviva: "Da man fordrer saamange Dyder af os, skulde da Deres Excellence vel kiende mange Mænd, som vare værdige til at være Qvinder. - Jeg vil anstille Betragtninger over denne Gjenstand, og bevise, hvad jeg paastaaer, ikke fordi jeg paastaaer det, men fordi jeg i mit Hjerte føler vort Værd og Mandfolkenes Uretfærdighed. Ja, jeg vil tænke over dette, endskjøndt Publius Syrus har tilladt sig at sige, et Fruentimmer, somtænker, tænker sikkerlig galt, eller idetmindste ikke meget klogt. Først maae De indrømme, at Qvinden blev skabt for Manden: det er ogsaa min Mening; men jeg føier til, da Gud skabte Manden først, gjorde han det med en liden Forbeholdenhed i Tankerne, og at Mændene ogsaa ere skabte en Smulle for os. Mine Herrer ville formodentlig være saa høflige, ikke heri at beskylde mig for Usandhed. Det er altsaa tilstaaet; nu staaer kun Afgjørelsen af det Spørgsmaal tilbage, om vi ere mindre værd, mindre fuldkomne end De. Jeg vil anføre Deres Dyder, den ene efter den anden, og sammenligne dem med vore (thi jeg paastaaer, at vi ogsaa have nogle, Modet for Exempel. De besidde denne Ligegyldighed mod Faren, denne Foragt for Livet, naar det gjælder om Berømmelsen, Æren eller en UlykkeligsFrelse. J Sandhed, Modet er noget Fortrinligt, Ogsaa er denne Dyd den, som behager os meest, den, som fængsler os til Dem, netop fordi vil savne den selv; men lad min Helt engang blive angreben af Feber - og i sin Seng er han ikke i Stand til at oppebie den Fare, som han trodsede, den Død, han gik imøde. Der er Fortrinet paa vor Side. Med hvilken Taalmodighed udholde vi ikke vore lange og skrækkelige Sygdomme. Og den fornægtende Godhed, som dølger sine Smerter for dem, af hvilke man elskes, kan vel ogsaa kaldes Mod; og søge vi end, skjælvende ved Larmen af et faldende Blad, Hjælp hos Eder, saa ere vi dog neppe blevne Eders Ledsagerinder, før vi atter blive stærke til at forsøde Eders Lidelser eller dele Eders Ulykke. - Fædrenelandskjærligheden, denne ældgamle Dyd, som atter opvoxer iblandt os - troer De da, at den er os fremmed, Vi elske vort Fædreneland i vore Ægtemænd, vore Sønner, maaskee fordi det synes at glemme os; men i Ulykkens Dage ville Qvinderne mindes det, naar det gjøres nødigt. Og Medlidenheden, Jsær i Qvindernes Hjerte finder man denne stille Dyd, Opofrelsen af Glæder, Hengivelsen af den hele Tilværelse. O, hvor godt den klæder dem, hvor den forskjønner dem, Naar den egoistiske Mand ivrer imod den Ulykkelige, for at qvæle Medlidenhedens Stemme, som han mærker imod sin Villie veed han da, om han ikke imorgen kan trænge til den, som bønfalder ham idag Imorgen kommer en Datter, en Ægtemage, en Søster, en Engel, for at lindre og gjøre godt - Betræffende den Dyd, at sige Sandhed, saa gives der tvende Slags: De, mine Herrer, sige i Almindelighed nyttige Sandheder. med Fare for at skade Dem selv; vi derimod sige kun behagelige Sandheder, af Frygt for at skade os. - Desuden ligger Skylden herfor ikke ganske hos os. At holde sin Eed er, efter vore Begreber, en Dyd, som udelukkende tilhører Dem Hvad forlanger man derimod af Qvinderne, En eneste Eed, den, at være troe imod den Mænd. Hvor Mange have ikke holdt dem for Utaknemmelige, som paa deres Side ustraffet bryde den Man peger Fingre ad Den, som skal have forseet sig derimod; Skjændsel og Foragt følge hende overalt. Kiender man de Kampe, hun har udstaaet; jeg vil ikke engang sige med sig selv, men med en øvet Forfører og Omstændighederne, som have styrtet hende i Fordærvelsen, at, stundom vel med et reent Hjerte, Desuden, grusomme Hævn, bliver ogsaa Manden gjort latterlig og til en Gjenstand for Spot, han, som næsten altid er hendes Skjændsels Medskyldige eller Ophavsmand. Denne Slutning giør mig sørgmodig. Lader os tilsidst blive enige om den Sandhed: Da det er Mandens og Qvindens Bestemmelse, at leve tilsammen, saa have de retfærdigviis modsatte Dyder, for at deres Forening kan indeholde dem alle, hvilket da grundfæster Livets Lykke(N. M. 235.)(*) Om Forpligtelsen for Præsterne til militært Hestehold. Dette er en af Præsternes store Byrder, jø naar de ere uhældige, en af de sværeste; thi naar alle andre Skatter og Paalæg ere bestemte til en vis Sum, hvis Beløb Præsten altsaa maae see at skaffe tilveie til rette Tid, saa er det militaire Hestehold, formedelst den Risico, som dermed er forbundet, en Byrde, hvis BelodPræsten aldrig kan bestemme, og som ved Uheld, der kan tilstøde Hesten, kan komme meget uventet og ofte paa ham. - Da det militaire Hestehold først blev indført, var Byrden mindre og mere ligelig fordeelt end nu. Den Gang blev hele Rytteriet remonteret med Heste af en Størrelse, nemlig 10 Qvarteer. - Den Gang vare Rytteriets Øvelser ikke saa raske og hurlige som nu, altsaa mindre angribende for Hestent, og de varede følgelig længere. - En til Visten udskreven Karl, paa hvis Valg Udredttiendog havde Indflydelse, modtog Hesten hos Udrederen, og førte den baade til Regimentet og hjem igien uden mindste Udgift for Udrederen; ligesom denne og var frie for al Risico, naar Hesten først uden Feil var afleveret til Karlen.