Ribe Stifts Adresseaviser, 1793-08-02
La Fayette. Historien fremviser os ingen Revolution, udden store Mænd. Det er ikke nok, at Folkets Undertrykkelse har naaet sin høieste Spidtse, at en Nation har fremarbeidet sig til den Gradaf Cultur og Magt at den er skikket til, at bestride Fordomme og bryde slaviske Lænker. Nei, Naar Despotite og sammenstødende Omstendigheder have virkelig fremvirket et Grund stof til en Revolution, og alt tegner til et lykkeligt Udfald, saa kan den dog ikke iværksettes uden overordentlige med sieldne Aands E. genskaber begavede Mænd. Mangle disse Mænd, saa bliver Folkets Anstrengelse undertrykket, og man taler og et neddæmpet Oprør; men bliver denne Anstrengelse udført med Viisdom og Mod, saa vil Udfaldet krone det, og saa fører den til en Revolution. Uden Brutus og Collatinus vilde Tyrannerne ikke være blevne udagede af Rom; hvilken Udjagelse lagde Grunden til Roms Storhed. Uden en Cromvell havde Engellænderne i lang Jld endnu ei tenkt paa deres Frihed, og havde efter al Sandsynlighed ikke udført den ærefulde Revolution af 1688, ligesom og Amerikanerne. vist ikke havde givet os det store Skuespil at rive sig løs fra sit saa mægtige Moderlands grumme Aag, havde de ikke havt en Washing, ton og Franklin til deres Førere, ikke at taleom de andre afhøiede Patrioter af mindre Storhed. Med samme Ret kan man paastaae at aldrig vilde en Revolution i Frankerig have været fuldbragt uden Mirabeau, og uden laFayette vilde den kun have været af liden Vaa righed. Den første virkede mægtig, snart ved sin Veltalenhed, snart ved sit Exempel, og han vidste at biebringe de nye Lovgivere sit urokkelige Mod; og intet mindre end la Fayet, tes Siels Storhed, Aands Nærværelse, Koldblodighed i Farer, Mod forenet med Uegennyttighed og alle Dyder, som forædler Menneskeligheden, vare nødvendige. For at sette Grændser for den frembrydende Frihed og derved indgade Rigets Provindser Fortrolighed, for en saa stor Stad, der bestemte Rigets Skiebne, hvor Yppighed herskede, og hvor nu paa engang en tøileløs talrig Pøbel stormede frem lig Titanerne, og uden la Fayette havde ogsaa Mordscenerne i Versailles faaet et langt skrekke ligere Udfald. Ene hans ubegrændsede Virksomhed hans utrættelige Standhaftighed, hans Dyders og Patrio tilmes Exempler, hans stormodige Opofrelse af hans Sundhed og hans Formue, reddede mange Tusindes Liv, sikkrede Paris for Plyndring, og selv Riget for alle de Grusomheder der ere en Følge af et Anarchie. Denne Mand, Frankerigs første Borger, som alle fordomsfrie og oplyste Mænd i hans Fædreneland og Udenlands hædre, som havde fortient hos Grækere og Rommere Al tarer, som den sildigste Efterverden vil sette iblandt det lidet Antal af sande Helte, vansmægter nu lig en Misdæder i et Fængsel. De her anførte Dyder, Talenter og Opofrelser blive selv ikke nægtede af hans grusomste Venner; thi de grunde sig paa aabenbare, og af tusinde seete Handlinger, og som endnu ere i enhvers Minde, hvilket maae hæve al Tvivl. Ogsaa lode hans barbariske Anklagere, i hvis Spidse var Frankerigs største Afskum, Beskytteren af Mordscenerne til Avignon, Stifteren til saa mange Tumulter, Uretfærdigheder og Mordoperin, Ophavsmanden til Canibal Scenen den anden September, det moralske Uhyre Robespierre, alle ommeldte Punkter urørte og indskrænkede sig allene til beskyldningen af et seenere Forræderi. La Favette forstod den vanskelige Kunst, ene ved sit Forhold, ved theoretisk Yttrelse, og praktisk Udøvelse af ædle Grundsetninger, uden Kunstgreb, saavel at erhverve sig National=Forsamlingens og den Pariser Municipaalitets Agtelse, Troppernes Tilbeldese, Oplyste Patrioters Fortrolighed, Folkets og den hele Nations Kierlighed; ja selv Kongen hørte aldrig op at paaskiønne hans Værd; end- ogsaa da han som Fangen i Aaret 1791 i Thullerierne var betroet denne Mands Opsigt, og her opfyldte denne ædle Mand denne saa svære Pligt til enhvers Til redshed. Kun Jaccobinerne fra hvem han havde trakt sig tilbage, omendskiøndt det ikke var kommen til nogen Krigs=Erklæring imellem nogen af Parterne, vare ham ikke ginstige, ligesom og Bryggere Santerre, den saakaldte Mord General af anden September, opkastede sig til vor Heldts Rival hos Nationalgarderne og ved Jacobinernes Understøttelse, erholdte Tilhængere. Saasnart Kongen havde antaget Constitutionen, nedlagde la Fayette sin Generals Post hos den Pariser National-Garde, og begav sig paa Landet. Hans Formue, der førend Revolutionen bestod i 200000 Livres Jndkomster, var i Aaret 1791 da han nedlagde sit General=Commendantskab, smeltede ned til 18000 Livres Jndkomster, og denne sin Formue tilladte han deels i Statens Tieneste og deels for at redde de Ulykkelige der trengte til hans Hielp. Denne hans Stilling opfordrede Patrioterne til Taknemmelighed. Man foreslog, at overdrage ham som en National=Gaa ve Militairskolens Pallast paa Føderationspladsen, at adoptere hans Døttre som Fædrenelandets Børn, og paa Grund heraf at udstyre dem paa en, en stormodig og mægtig Nation ansteendig Maade. Men la Fapette forkastede standhaftig alle disse Tilbud, og alle hans Vennes Veltalenhed vare forgieves, hvilke beraabte sig paa en Malborouch og Chatam store Mænd der ikke afsloge Fædrenelandets Belønninger. Den franske Patriot valg. te sin ophøiede Lærers og Vens, den Amerikanske Cnicinatus Exempel til Efterlignelse. Man erindrer ham om, at denne hans Ven, ikke havde opofret sin Formue for Friehedens Sag, og at han var barnløs. La Fayette svarede, at hans øvrige Formue var større end hans og hans Families Nødtørftigheder, og at han i Grunden var rigere end forhen, da han besad den Luxus, som han meest havde ønsket sig, nemlig borgerlig Frihed og Religions Frihed. Han solgte alle sine Godser og forbeholdt sig intet, uden et gammelt Familie Gods i Anvergne, hvor han begav sig til tilligemed hans Familie, og hvor han besluttede at opofre sig ene Agerdyrkningen. Ja han vilde ved sit Exempel være det franske Folks Lærer, i den i Frankerig saa lidet bekiendte forbedrede Agerdyrkning; og til den Ende forskrev han to agerdyrkende Familier fra Engelland til Anvergne, og her var det hans Hensigt under Skyggen af Træer, plantede ved ham selv at tilbringe sit Liv i den Frihed og Uafhængighed, til hvis befæstelse han havde biedraget saameget, et Sted, som han sagde, han ikke før vilde forlade, uden for at forsvare sit Fædreneland mod fiendtlige Angreb. Men hans rolige Liv, som Jacobiner nes bittre Udfald ikke kunde afbryde, var ikke destomindre af liden Varighed. Den udbrydende Krig kaldte ham i Feldten for at anføre en Armee. Dette skeede i Aaret 1792. En nu vare hans Dyder blot angrebne af Skurke og leiede Markskrigere. Endnu blev han æret saavel ved Hoffet som hos Pøbelen. Endnu stod hans Buste, en Foræring af Amerikanerne, i Hovedstadens Raadsahl. Endnu arbeidede Kunstnerne paa lige saa prægtige som sindrige National-Gaver, som man have de bestemt ham. Endnu blev hans Navn næve net med Ærbødighed i alle Rigets Provinzer, som de talløse Adresser bevise. Endnu roeste ham med liden Undtagelse næsten alle Journalister. Endnu besang Digterne ham. Endnu gientonede Talerstolene i Senatet saavelsom de patriotiske Clubers hans Roes, og alle oplyste sande Patrioter stemmede i med. Endnu lod han sig aldrig see i National=Forsamlingen uden almindeligt biefald. Endnu tillagde Presidenten ham foruden andre Lovtaler den ophøiede Titel, To Verdens Deeles Heldt. Endnu trengte Folket med Jubelskrig, til hans Pallast, og mange tusinde ledsagede ham ved hans Afreise til Barriererne af Paris, med Kierligheds og Kummers Taarer. Kun et ubetydigt, aabent, og ædelt Forhold kunde tilveiebringe en saa almindelig Folkestemming. Neppe var la Favette Yndling, saa gik han hemmelig til Amerika, fegtede for deres Frihed, studerte Naturen, og erhvervede sig hos Amerikanerne en almindelig Hølag, telse, og kom berømt ved Erfaring og Jndsigter, og smykket med Saar og Laurbær til bage til Frankerig. Var det et Under, at en saadan Mand var en virksom Deeltager i hans Fædrenelands Revolution, Ogsaa her var han sin Charakter troe. Jngen Ubesindigheder, ingen Svermeri, ingen Rasen i National=Forsamlingen, ingen Cabaler uden for samme, udmerkede Manden, men destomere den hensigtmæssige Bestræbelse at sette Grendser forden indbrydende Uorden og de mangfoldige, Grusomheder. Alle Love, hvis Formaal vare hans Medborgeres udvidede Frihed, havde hans heele biefald; ogsaa han var en af de første, der glemte sin Fødsel, sine Ahner, sin Rang, og stemte for Adelens Afskaffelse. Omendskiøndt la Fayette var udrustet med ungdommelig Kraft og et næsten ubetvingeligt Mod, saa havde han dog nær i Aarene 1790 og 1791 bukket under for hans Modstanderes Cabaler; thi de havde svoret hans Undergang, og de vare utømmelige i Opfindelser, Krænkelser, Bagtalelser og personlig Fornærmelse, hvortil endelig kom leiede Stiemænd, af hvilke en ved høi lys Dag hug efter ham, men saarede hans Hest, denne blev vel fastsat, men den Ædle tilgav ham paa Stædet. Bragt til det Yderste ved forskiellige Renker, opgav han i Aaret 1791 sin Post som General=Commendant; men ikke kiølnedes derved hans Patriotisme, han lod sig endnu samme Dag indskrive som gemeen Soldat ved Nationalgarden. Nu bleve Renkerne fordoblede. De rasende Democrater udtenkte endelig en Plan. De lyde et leiet Pøbel (det var førend Kongens mislykkede Flugt ) opvekke en stor Tumult, under det Paaskud at afsette Kongen; Fædrenelandets Altar blev bemægtiget paa en voldsom Maade; alle Bønner og alle Forestillinger bleve foragtede, de fremrykkende Nationalgardere bleve hilsede men Stene, nogle Soldater saarede, og nu maatte laFayette, som Veemod aftvang Taare, give Ordre at skyde, hvorved nogle af Fredsforstyrrerne tilsatte Livet. Nu udraabte Jacobinerne ham for sine Medborgeres Morder, og da han var en Paarørende af Bouille, saa maatte ogsaa denne Omstændighed til, for at sætte ham i Klasse med denne virkelige afskyelige Forræder, og tiene til Paaskud at paadigte ham et sort Complot. Dog havde disse beskyldninger liden, eller egentlig ingen Jndflydelse paa Folket; men destodybere Jndtryk havde det paa denne store Mand. Kun ene Bevistheden af hans Hensigters Redelighed; hans Fædrenelands store Sag; de ædleste Menneskers biefald, og Folkets vedvarende ubegrændsede Agtelse og Fortrolighed, formaaede ham at trotse sine Fienders Bestræbelset, som ikke kunde tilgive ham hans PopulariEt indlysende Beviis paa hans Popularitet var, at i Enden af Aaret 1791 feilede kun saae Stemmer, saa havde den fraværende La Favette nær bleven valgt til Maire i Paris, omend skiøndt hans der værende Med competent Petion blev understøttet paa det ivrigste af Jacobinerne; Et Valg der afgjorde Frankerigs Skiebne, da uden samme de skrækkelige Tildragelser til Paris i Aaret 1792, samt Kongens Henrettelse vist aldrig vilde have skeet. Nu syntes, som om Hovederne for Jacobinerne, hvilke egentlig vare la Fayettes Modstandere, opgave alt Haab at styrte ham, og da de nødvendig brugte denne talentfulde Mand til deres Hensigters Opnaaelse, saa forsøgte de alt for at vinde ham; og i Marts 1792, da han for en kort Tid opholdt sig i Pariis, gjorde de atter nye Forsøg. Aabenbar Foragt var moralsk roesværdigt, men maaske upolitisk handlet af en Mand, som alles Øine vaagede paa, og der paa sin slibrige Bane aldrig havde handlet uden efter Retskaffen heds og Dydens Grundsetninger, og saaledes vilde vedblive at handle, han reiste nu til Mett, for at paatage sig Armeens Anførelse. Fra dette Øieblik var hans Undergang uigienkaldelig besluttet. Jngen Dag forgik i Jacobiner Cluben til Paris, hvor jo den aabenhiertige og frimodige la Fapette blev afDemogogerne Robespierre, Marat, Carra, Collot, Brissot, Merlin, Chabot, Duhem, Thuriot og flere fremstillet som den troeløseste Forræder, og det største Uhyre paa Jorden. Skindgrunden hertil var, at han ved sin Nærværelse i Pariis for Velanstændigheds Skyld adskillige Gange havde besøgt Kongen i Thullerierne, og at Kongen agtede ham høit og maatte agte ham høit. Nu begyndte ogsaa de Jacobinske Medlemmer i National-Forsamlingen, at bagtale la Fayette, det samme skeedte ogsaa i Municipalitets og Sections Forsamlingerne, uden at anføre de ringeste Beviser; det samme gjorde ogsaa de Buxeløse Avisskrivere, selv Jacobinerne Condorcet, som Selskabet frygtede skammede sig ikke at træde op mod ham. Hertil kom Gade=Talernes Veltalenhed, Adresserne til Folket, og Gade=Viserne. La Fayette foragtede Alt dette, men nu styrede de Jacobinske Ministre Statsroret, og fra det Øieblik begyndte hans Ulykke. Man befalede ham at bryde op, og hans Armee feilede Alt; de havde ingen Brød, ingen Fourage, intet Krudt, ingen Heste; der var ikke et tilstrækkeligt Antal af Gevæhrer og Kanoner, ja Soldaterne havde ikke engang Skoe, og Krigen begyndte først.