Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1840-03-24
Lollands Falsters Tidende. Stift No. 36. Tirsdagen den 24 Marts. i komme atter tilbage til den mærkelige Artikel i Fædrelandet No 93 om den Protest, som henved 2000 Mænd, Koner, Ungkarle og Piger af Haandværks- og Bondestanden have nedlagt mod Udkastet til en revideret Alterbog og et revideret Kirkeritual. Det Mærkelige finde vi deri, at Fædrelandet har optaget denne Artikel og optaget den uden nogensomhelst Bemærkning. Vi ere i flere Aar blevne vante til i Fædrelandet, under Davids og Hages Redaction, at have et Blad, der har skjænket os mange grundige Undersøgelser og vigtige Oplysninger, hvis Hovedformaal har været ved Sandhed og Oplysning at fremme Attraa efter Frihed og Modenhed for Frihed, og vi mene, at Bladet i det Hele har hyldet den Overbeviisning, at uden Folkets aandige Emancipation ved Oplysning og Moralitet er al Frihed farlig, den rette Frihed umulig. Siden Bladet har faaet flere Udgivere og udkommer som Dagblad, ere vi nærved at komme i Vilderede om, hvilke Bladets Tendentser ere, og ved hvilke Midler disse Tendentser agtes fremmede. Trangen til større praktisk Dygtighed hos Bestyrelsen og endnu mere til en raskere Gang, samt til et friere og forstandigere Folkeliv bliver stedse meere levende og almindelig blandt Folket. Constitutionelle Former, Folkets større og meere umiddelbare Deeltagelse i Bestyrelsen ere Ønsker som det danske Folk, forsaavidt det overhovedet interesserer sig for saadanne Anliggender, har tilfælleds med de fleste europæiske Folkeslag. Hos Publicisten, der her skal være vor Leder, fordre vi foruden generel Dygtighed og Jndsigt i de Gjenstande, som behandles, den Aabenhed og Utvetydighed, der sætter os istand til at see, baade hvad Journalisten vil, og ved hvilke Midler han vil det. Og fordi vi mene at have Ret til at gjøre disse Fordringer, har Optagelsen, uden ledsagende bemærkning, af den nævnte Artikel undret os. Thi, er nogen Bestræbelse for Tiden retrograd; er der noget Anliggende, til hvis Fremme forkastelige Midler ere anvendte, og hvis Resultater, naar de kunde tilveiebringes, vilde staae i den meest stærende Modsætning til Tidens hele Gang og Fordringer, da er det de grundtvig-lindbergske Bestræbelser for at gjøre vort Kirkesamfund den uomtvistelige Ret stridig at revidere en Liturgi, der efter Tidsalderens Vidnesbyrd baade her og i andre protestantiske Lande nødvendig maa revideres. Med skaanselløs og uretfærdig Bitterhed ere de dygtigste og ædleste Mænd blevne omtalte af dette Parti, naar de ei hyldede dets Paastande, og de ere blevne fremstillede som uredelige, som uværdige Mænd. Almuen, der her mangler Alt hvad der til en selvstændig Dom udfordres, har man lært, at den christelige Tro og det christelige Liv beroede paa visse Formers Bibeholdelse, og Sindet og Øiet er herved draget fra det Jndre og det Praktiske i Christendommen og henvendt til det Ydre og til Udtryksformer, der vexle med Tiderne. Men det er langt lettere at holde sig til dette Udvortes end at være en sand Christen i Sind og Vandel; det smigrer den menneskelige Stolthed at troe sig bedre end Andre, fordi man anseer sit Parti at være de eneste "Christne", og det er derfor ei vanskeligt at fremkalde Lægfolk, der protestere mod hvilkensomhelst Forandring, af det, man har lært dem at betragte som Væsenligt i Christendommen. Naar man alligevel maa lade Underskriftslister samle i 160 Landsogne og 10 Kjøbstæder, for ikke at tale om de Sogne, hvor man sandsynligviis har søgt at erholde, men ikke erholdt Underskrifter – for at faae 2000 Navne, hvoriblandt Tjenestefolk og Haandværksdrenges, da er vel dette ringe Antal et slaaende Beviis for, hvor Faa der have Lyst til at protestere mod dette Udkast. Hertil kommer: det er notorisk, at den kirkelige Bestyrelse kun efter mangfoldige af en meget stor Majoritet gjorte Anmodninger har bestemt sig til denne Revision; det er notorisk, at Kirkens Ypperste alle have erklæret sig for en Revision; det er endelig notorisk, at Biskop Mynster er en Mand, der med fuldendt Dannelse og Erudition forener Agtelse og Kjærlighed for det Bestaaende og Ulyst til andre Forandringer, end saadanne, Tidens Krav bydende fordrer. Mynster er almindelig erkjendt at være en ligesaa hæderlig som høit staaende Personlighed, og selv de gammeldags Christne have ei ret vovet at drage hans Orthodoxie i Tvivl. Mod denne Mands Udkast til en revideret Alterbog og Liturgi er det, at Grundtvig har rettet et Angreb, hvori det aandelige Hovmod, den Mangel paa Smag og paa Logik, der i en forunderlig Blanding med digterisk Begeistring og Originalitet karakteriserer hvad der kommer fra denne Mands Pen culminerer. Mod dette Udkast er det at den ofte nævnte Artikel er rettet. Den siger, at en Anordning, der vilde indføre en paa dette Udkast baseret Liturgi og Alterbog, vilde være som en Foranstaltning, der paaklinedes Folket udenfra. Den siger, at man skal høiagte det religiøse Liv, for hvilket enhver Forandring i Sakramentet er af umaadelig Vigtighed &c." Det er ikke let at indsee, hvad Talen og en Paaklining udenfra her skal betyde. Af Protesten seer man, at de Forandringer i Sakramenterne, hvorover de klage, ere: At istedetfor, at Barnet ved Daaben nu spørges, om det vil forsage Diævelen og troe paa Gud, spørges der, efter Udkastet, om det vil døbes paa den Tro, at det skal forsage Diævelen &c.; at de Ord: Barnet er født i Synd og undfangen i Misgierning, ere forandrede, og at ved Communionen siges ikke, dette er Jesu sande Legeme Blod; men dette er Jesu Legeme Blod. Enhver Christen kan see, at her er ikke Tale om Forandring i Sakrament; det er uvæsenlige Ord og Former, der ombyttes med andre Ord og Former, der erkjendes nu at være mere passende. Det religiøse Liv, der sætter en umaadelig Vigtighed i disse Forandringer og kalder dem Forandringer i Sakramenterne, kan man ikke høiagte og skal man ei rose. Dog – om disse gammeldags Christnes Meninger ville vi ei her sige meere; vi kjende agtværdige Mænd blandt dem, og ære Hvers Overbeviisning; men vi see ikke, at de have nogen Ret til, af Grunde, der forekomme os aldeles utilstrækkelige, at modsætte sig en Revision, Kirkesamfundet almindelig ønsker, enten maae de rette sig efter den store Majoritet, eller erklære sig for en egen Sekt, der dog ikke har Ret til at kalde sig enten lutherske eller gammeldags Christne." Det er ikke deres ofte nok hørte Paastande, der har tildraget sig vor Opmærksomhed; det er Jndrykkelsen i Fædrelandet uden al Commentar. Vi troe ikke, at denne Taushed har havt til Hensigt at billige den fantiske, hadefulde Aand, der hist og her yttrer sig i Almuens Conventikler, og som efter Historiens advarende Vidnesbyrd har frembragt saa sørgelige Forvildelser og Ulykker; men den turde mulig ansees for billigelse. Og vi mene, at Dagbladene skulde oplyse, veilede den Uvidende, den Forvildede. Saavel Fædrelandet som Kjøbenhavnsposten har ofte bekæmpet de grundtvig-lindbergske Anskuelser, og den Polemik, ved hvilken de have søgt at skaffe disse Anskuelser Jndgang. Men tillige have vi, dengang Fædrelandets nye Medudgivere leverede Bidrag til Kjøbenhavnsposten, undertiden læst i dette Blad nogle ligesom henkastede ganske besynderlige Vink, der snart syntes affattede i en anti-christelig Aand, snart fremstillede Grundtvig som aandelig Friheds djærve Kæmpe. Nu er efter vor Formening Grundtvigs og Tilhængeres Begreb om borgerlig og religiøs Frihed, og om de Midler, ved hvilke de skulle fremmes, saa forskjellige fra den Frihed, et langt større Parti attraaer, og fra de Midler, dette hertil anseer for de rigtige, at et Blad ikke kan tjene disse to Herrer; men maa sætte sine Læsere istand til at see, hvad dets Mening er i et saa væsenligt Anliggende.