Almuevennen, 1844-04-03
Det siges i Berlingske Tidende" Nr. 9, at Fleertallet af Godseierne netop som Bondevenner kunne maale sig med dem, der meest synes at bige efter dette Navn. Det har glædet os, at Stemningen er saaledes, dette har end meere styrket os i den Overbeviisning, at Tiden er kommen til alvorlig at tænke paa en Forening af Bønder og Bondevenner, som ikke ere Godseiere, for at komme Godseiernes gode Sindelag imode. Vi og vi kunne med Sikkerhed sige, mange af vore Venner, som bestræbe os for at tilveiebringe en endelig Afgjørelse af de herhen hørende Spørgsmaal, for derved at fremkalde en kraftig, her i Landet saa meget savnet, Middelstand, vi ere, det tør vi trøstigen paastaae, ligesaa meget Godseiernes Venner, som disse ere Bøndernes Venner; thi vi ønske dem af Hjertet at komme paa gode og billige Vilkaar ud af det forviklede Forhold, hvori Godsvæsenet er geraadet, naar kun tillige Bøndergodset bliver løst fra enhver godsherrelig Forpligtelse, Skattefriheden bliver afløst og ophævet, og Sæde gaardene gjorte til fri, afhændelig og deelbar Eiendom, samme Vilkaar underkastede som al anden Eiendom i Landet. Vi holde os fuldkommen forvissede om at det Fordeelagtigste, som i saa Henseende kan møde Godseierne, er en hurtig Afgjørelse af alle de forvirrede Betingelser, hvorunder Jordeiendom nu besiddes; hvorved nemlig Kronens, det er Statens, Ret er kommet til Adelen gjennem Forledning, Hærtjeneste og Skatteopkrævningspligt; disse Statens Rettigheder ere blevne forbundne med Godset og Grunden i de ældre Adelsfamiliers Skibbrudsperioder, og derpaa som Gjenstande for Kjøb og Salg, i Statens Paasyn, ja under dens Beskyttelse, vandrede fra Haand til Haand, medens dog den ene efter den anden af disse saakaldte Rettigheder vilkaarligen toges tilbage, naar de Personer og Samfunds-Classer, som den tidligere Tids Misgreb vare gaaede ud over, vandt stands- og kastemæssig Jndflydelse nok til at skaffe sin klagende Stemme hørt. Thi saaledes er det efterhaanden gaaet med Amt mandskabet, Dommer- og Thingvæsenet, Præstekalds retten og flere lignende Herligheder, der efterhaanden borttages fra Adelsgodser, som sælges, skjøndt de høre til Godserne aldeles paa samme Maade som Bøndergodset og Bondeforpligtelsen mod Herremanden, nem lig som Forvaltningsgjenstand paa Statens Vegne Disse Herligheder høre nemlig til Godserne, for saavidt som de adelige Eiere betragtes som Statens Arve embedsmænd, forpligtede til Forvaltningen af en vis Deel af Statens Territorium, mod deraf at nyde Jndtægterne og svare al Skat og Skyld. Det maa være iøinefaldende for Enhver, som alvorligt tager disse Forhold i Betragtning, at Staten kun i Tider, da den har forglemt sig selv, da den selv har været forviklet i Godseierspeculationer som financielle Hjelpekilder, har kunnet taale, at Besiddelser af denne Art bleve Gjenstand for Salg. Ved uden Skaansel at inddrage nogle af disse Besiddelser, hvergang Salget foregik, ja allerede ved at ansee sig berettiget til at formene Salget af saadanne Rettigheder i Forbindelse med Eiendommene, har Regjeringen noksom viist, at den i Grunden, betragtede den hele Sag fra den samme Side som vi At Staten ikke med Hensyn til Bønderne i Eet og Alt har taget de samme Forholdsregler som med Præster- og Dommere, ligger aabenbart i den Vane, hvori man i de forgangne Aarhundreder er kommen, at betragte Bonden som Træl. At Staten imidlertid har anseet sig ganske berettiget dertil, det vise de Forholdsregler, som ere tagne i Bondesagen mod Slutningen af det forrige Aarhundrede, da Staten raadede med Herre gaardenes Bøndergod som med sit eget Gods. Ved dette er noksom viist, at Bøndergodsbesiddelsen kun betragtes som en Forvaltningsret, og det i Grunden kun som en usælgelig Arveforvaltningsret, forlehnet Adelen i den Tid, da denne Stands mægtige Tilstedeværelse ansaaes som en af Statslivets Grundbetingelser. Men hvad der saaledes ikke kan sælges, det kan ei heller kjøbes, og den, som kjøber det, har, naar det fratages ham, kun Erstatningskrav paa Sælgeren, ikke paa Godset. Dog indrømme vi villigen, at enhver Forholdsregel fra Statens Side, der udførtes strengt som Følge af disse Grundsætninger, maatte ansees for haard, ja næsten for Krænkelse af Eiendomsretten. Derfor have vi stedse skyndet paa en Udløsning og Overeenskomst, der udjevnede alle Uligheder i Besiddelsesretten. Man tro os, vi tale ikke letsindigen; jo længer man fjerner sige fra den Tid, hvori de Forhold ere fremstaaede, som have ledet til de bestaaende Vildfarelser med Hensyn til Godsbesiddelse, jo større den Fordeel bliver, som Herremandsretten drager af den stedse voxende Befolkning, og jo større dennes Trang til en forandret Tilstand, bliver, – desmindre bliver den Sum, hvorfor Udløsningen kan og vil skee, indtil den tilsidst gaaer tabt ved et stort Statsforetagende; thi det maa ikke glemmes, at i denne Retning kan Regjeringen gjøre hvad den vil, og den vil komme til at handle gjennemgribende, naar Statsfornuften og Statsnødvendigheden kræver det, ja i Trængslens Øieblik vil den svageste Regjering maaskee handle meest voldsomt. Vi modtage jevnligen Beretninger og og Klager over Ulemper, fremstaaede af Fæsteforholdet, Overgreb fra Herremændenes Side, Misgreb af Statstyrelsen, som man idelig beskylder for at styrke Herremandsdommet og at fortrænge og fortrædige Bondebefolkningen, ved f. Ex. at inddrage Fæstegods til Avlsgaarde, istedetfor at afhænde det ved Arvefæste, ved at forsømme Kirke- og Skolevedligeholdelse etc. etc., vi lægge disse Klagemaal foreløbig tilside, for ikke ubetimelig at gjøre Striden personlig og bitter, men vi gjøre vor Pligt som uafhængig Journal, ved at paaskynde Løsningen af disse forviklede Forhold, og ved at protestere mod de nye Forviklinger, man bereder ved at oprette nye Stamhuse og Baronier. Det er aldrig faldet os ind, hvad vi have seet fremført imod os, at ville nedrive enhver i udvortes Omstændigheder begrundet Forskjel i Livsstilling, vi vide meget vel, at Fødselsvilkaarene ere og maae være forskjellige, at den Omgivelse, hvori Barnet opklækkes og opdrages, har Indflydelse paa Mandens Stilling og Udvikling. Alt dette vide vi og vedgaae det saa godt som Nogen; det er det samme som, at de Puklede ikke fødes lige og de Lige ikke puklede, de Dumme ikke kloge og de Kloge ikke dumme; men deraf følger aldeles ikke, at Staten skal lægge sin Magt i Vægtskaalen for at skabe og opretholde en Forskjellighed i Vilkaar, der i ingen Henseende befordrer Statens Velvære eller forhøier dens Styrke, men tvertimod i betydelig Grad hemmer Udviklingen, hvad netop er Tilfældet med sluttede Godser og Stamhuse. Jordsmonnet er i Danmark det Hovedmedium, hvorved de menneskelige Kræfter faae en frembringende Virksomhed; ethvert Middel, som befordrer dette Mediums, dette Stofs Anvendelse som Gjenstand, for Virksomhed, er vigtigt for Samfundet og bør benyttes. Vigtigheden heraf voxer, alt som den tiltagende Befolkning tilbyder en større Mængde Arbeidskræfter, men Jntet befordrer denne Jordens Anvendelse som Stof for Arbeidsvirksomhed mere end netop Befrielse fra de Baand, som unddrager den fra den af Forholdene følgende naturlige Omsætning, og et saadant Baand, er Stamhuse og sluttede Godser. Ved Stamhuusindretningen sikkres ikke alene det, som er billigt, at Børnene nyde godt af Forældrenes Velstand; men der bestemmes, at et Barn, det være et nok saa vanartet og maadeligt Subject, naar det kun ikke er aabenbar Forbryder; det være nok saa svagt og vantrevent, naar det kun vegeterer og genererer, dog skal vedblive at være Besidder, vedblive at raade for mange langt værdigere og bedre Medborgeres Velvære, og tilsidst endog, tiltrods for al denne Maadelighed og Elendighed, overgive Rigdom og Vælde til en Efterkommer, der er, Gud veed hvordan, beskaffen. Saaledes skal dette ene Barn forsørges og beskyttes, tiltrods for den Lovgivning om Arveforhold, der ansees passende for hele Massen af Befolkningen, medens de andre Børn, maaskee langt bedre og dygtigere, efter at have faaet samme Forsmag paa Livets Goder, udstødes i Verden uden Formue, for dobbelt at fole de deraf flydende Savn, og ofte for at begunstiges paa Almeenhedens Regning, der saaledes kommer til at bære Byrden, ikke alene fordi Staten saa overdrevent har taget det ene Barn under Beskyttelse, men ogsaa fordi den har hjulpet til at tilsidesætte de andre. Hvorvidt et saadant Forhold nogensinde har været nyttigt, skulle vi lade henstaae uafgjort; det er nok at vide, at det er til og har været saa næsten et Par Aarhundredder, for, tilsidesættende alle Fordomme, at tage det i behørig Overveielse og maale det med Tidsfornuftens Maalestok. Men det troe vi for vist, at Jngen, uden de, som nyde godt deraf, nuomstunder vil finde et saadant Forhold fornuftigt, Mange ville, som vi, ansee det for høist skadeligt og haabe, at Tidens Dom snart vil overgaae det. Den politiske Side, som man har søgt at ville afvinde det hele Gods- og Stamhuusvæsen med Tilbehør, at det nemlig skal blive et herligt Element til et Overhuus i engelsk Stiil, naar engang den constitutionelle Sol gaaer op for Danmark, er idel Blændværk. Det er ikke os, der have gjort Godseierne til en Stand, det er ikke os, der have taxeret Borgerværd i Hartkorn, og tilveiebragt privilegerede Vælgere med stor Begunstigelse i Valgforholdet; men fra den Stund, dette er skeet, og den store Masse Besiddere, Brugere, og Bearbeidere af Jord som Minoritet er stillet ligeover for et ringe Antal talrigt repræsenterede Godsbesiddere, – fra den Stund see vi et politisk Aristokrati igjen fremspire i Modsætning til det demokratiske Folk, og dette saaledes paa Veie til at berøves den eneste Frugt, som 1660 har frembragt, nemlig det politiske Aristokraties Tilintetgjørelse. Saasnart vi ere blevne opmærksomme herpaa, have vi strax peget paa Faren, søgt at vise, at den kom deraf, at der endnu var bleven en Sæd til et saadant Aristokrati tilbage paa Bunden af vore Samfundsforhold, og at man maatte alvorlig bestræbe sig for at bortskaffe denne truende Spire, medens man dog tillige burde søge at udløs Alt, hvad der med billighed kunde blive Gjenstand for Udløsning. Jdet vi saaledes bekæmpe et politisk Aristokrati i Danmark, fordi det strider mod de Rettigheder, Folket saa surt har erhvervet sig, fordi dets indgroede skadelige Virkninger i saa mange Aar ere gaaede over Folket og endnu føles, vide vi tilfulde, at enhver Stat behøver en kraftig vel ordnet Organisme af Styrende og Styrede, at alle Myndigheder maae være fuldstændig udviklede lige over for hinanden; men vi vide af Historien, at dette kan bestaae i den fuldkomneste Forbindelse med et fuldstændigt Demokrati, det vil sige, med et Samfund, hvor Ret og Adkomst lovligen er lige, og Staten vel beskytter de tilfældige Forskjelligheder, men ikke fremkalder og pleier andre Forskjelligheder i Stilling og Vilkaar end dem, som Statsfornuften og Statens Velfærd til hver Tid udkræver. Man inddrømmer os, at vi have udtalt en virkelig historisk Sandhed, ved at sige, at det var Absolutismens Opgave, at tilintetgjøre Aristokratiets fordærvelige Overvægt over de andre Stænder; men er dette sandt, da er Alt, hvad vi have sagt om Godseierstanden, Sandhed; thi ved Stændervæsenet er den gjort til afsondret Stand; herved have alle dens Forrettigheder faaet fornyet Betydning. Dette gjælder lige saa vel om Kjøbegodseierne som om Arvegodseierne, saalænge Sædegaarde, Godser a. a. ere undtagne fra de almindelige Regler for Besiddelse. Maaskee ere Kjøbeherremænd endnu farligere end Arve- og Stamhuusherremænd, thi for hine er den øieblikkelige Fordeel det ledende Princip, for disse derimod den kommende Tid, og i deres Forhold til Godset indblander sig desuden en Følelse af Pietet, som ikke findes hos Kiøbegodsets Besiddere. Opgaven er endnu langt fra at være løst af vore Enevoldskonger, thi Aristokratiets fordærvelige Overvægt, ophører først ved Jndførelsen af ensartede Arvelove, ensartet Beskatningsmaalestok for al virkelig ensartet Eiendom, Frihed til Afhændelse, og Udløsning af de ubestemte og ubegrændsede Eiendomsforhold, der have ført til de tvungne Hazardcontracter, som kaldes Livs fæster. Enevoldsmagten har endnu saa lidt løst denne Opgave, at Regjeringen endog selv vedbliver at være Herremand, med alle tilhørende Privilegier, og endnu forøger Antallet af de allerede bestaaende Afvigelser fra den almindelige Lov. Man bebreider os, at vi ikke vide at paaskjønne, hvor meget danske Konger fremfor alle andre, ja selv fremfor Frankrigs Regjering, have draget Borgerlige frem til de høieste Poster i Staten; men til at fremkomme med denne Paastand, som vi nylig have læst i et kjøbenhavnsk Blad, hører der en besynderlig Blindhed eller en mærkelig Fripostighed. Som bekjendt, findes der jo nu i hele Frankrig slet ingen Adel i den Forstand, som her omtales, ingen Adel, der har det allermindste Privilegium, dernæst findes den hele gamleTiteladel næsten slet ikke i de høiere Embeder, og de af den napoleonske Adel, som rage frem i flere vigtige Poster, med den gamle Soult, den simple Landmands Søn, i Spidsen, ere selv Borgerlige, der tildeels have opsvunget sig ved Vaabendaad fra de lavere Folkeclasser. Har der maaskee været en Tid i Danmark mod Slutningen af det forrige Aarhundrede og i Begyndelsen af dette, da Fødsel og Familienavne kom mindre i Betragtning ved Forfremmelser, saa er man dog nu igjen temmelig tilbøielig til at tage Afstamningen i Betragtning ved Ansættelser. Flere Gange er der blevet leveret Fortegnelser over de senere Embedsbesættelser i visse Retninger, der noksom bevise denne Paastand. Jøvrigt lægge vi kun ringe Vægt herpaa paa dette Sted, hvor Talen ikke er og Væddestrid ved Embedsbesættelser, om Kamp mellem Hofgunst, embedsmæssigt Familieherskab og Borgerønsker, men og noget langt Væsenligere, hvoraf hin Kamp kun er en ringe Deel, nemlig om de Foranstaltninger, som ere forsømte, for at udvikle den store agerdyrkende Befolkning til en virkelig Borgerstand i politisk Betydning. Vi kjende tilfulde Rangforordningens Virkning i Kamp med Arveadelen, vi vide, at den er en af Embedsmagtens bedste Forskandsninger, og vi have oftere fremhævet den som saadan, men ligesom Arveadelen bliver svækket i sin Betydning ved at laane Glands af Rangforordningen, saaledes mister Rangforordningen sin Betydning, saasnart det tillades, at det ifølge Rangordnen erhvervede Adelskab ta der sin Døgnatur, og ved Hjelp af Stamhuse gjøres vedvarende; i saadant Tilfælde virker Rangforordningen i modsat Retning af dens Bestemmelse. At Oprettelsen af Stamhuse for Personer af en vis Rang er lovlig, have vi ikke bestridt, men vi have betegnet Udøvelsen af denne Lov som Misgreb, og ønsket den afskaffet. Om det endog var hver Mand i Landet tilladt at oprette Stamhuse, om Skomageren, kunde faae sin Boutik oprettet til Stamhus, saa finde vi derfor ikke Sagen selv fornuftigere, skjønt Ligheden da unegtelig ikke var krænket. Men den Lighed, som bestaaer deri, at en Mand, fordi han tilfældigviis er rig og gift med en fornem Frøken, bliver gjort til Hofjægermester eller noget andet Stort, og nu, paa Grund af at han har modtaget en saadan Gunst, faaer den Ret at binde en ikke ringe Deel af Landets Jordsmon til en Række af ubekjendte Førstefødte, uden Hensyn til disses personlige Beskaffenhed, den kunne vi hverken erkjende nyttig for Landet, eller billig mod Samfundet eller fornuftig i Staten. Og saa længe man ikke kan vise os, at Stamhusvæsnet virkelig er i Statens Jnteresse, saa kunne vi ikke ophøre at ønske, at det ikke maa vedblive i Praxis, men snarest muligt maa ophøre at være lovligt. Man har villet besmykke Godseiervæsnet dermed, at dets Tilværelse er nødvendig for at udvikle Agerbruget i dets meest fuldkomne Form, men dette forholder sig aldeles ikke saaledes. Flandern har i en Række af Aar været Agerdyrkningsskolen for det nordlige Europa, England indbefattet, men i Flandern ere ingen Love givne for at holde store Godser samlede. J England ere de Strækninger, som drives af den samme Mand, langt mindre end i Danmark; de drives derfor bedre. J Danmark, hvor de store samlede Gaarde saalænge have bestaaet, har Agerbruget staaet meget i Stampe, mange store Gaarde have savnet og savne endnu Driftscapital, for at komme under Dyrkning, og Bøndergodsets Underdanighed under Herremændene fremmer i ingen Henseende den fornuftigste Dyrkning.