Corsaren, 1841-09-24
Høsten. Høsten er nu forbi. Digteren har gaaet og frydet sig over de "gyldne Ar" og Høstfolkenes "klingende Lee" og over den skjønne Sang - som han selv vilde skrive. Men han er nu borte, thi "Adresseavisen", "Dagen", "Berlingske", "Rasks Ugestrift" o. s. v. behøvede ham til den 18de September, og i hans Sted gaaer nu Koen og grandsker over Ævret. Det er Philosophien, som afløser Digtekunsten. Saaledes gaaer det Aar ud og Aar ind. Der opvoxe stedse nye Høstfolk, nye Digtere og nye Køer, og Sæden bliver bragt i Huus, Høsten besungen og Ævret spiist, uden at Nogen af de Paagjældende gjør sig videre alvorlige Tanker derover. Jngen af dem har fundet Andet, end at det hele var ganske i sin Orden, og er for Ex. slet ikke falden paa at lænke: Hvad om Høsten engang blev aldeles borte? Den Tanke have vi derimod gaaet og overveiet i vort stille Sind, og den har deri fremkaldt mange Grublerier. Naar Høsten blev borte! Naar Marken intet Brød gav, naar Bonden sad tomladet og tomhændet, naar Kjøbmanden Jntet havde til Udskibning og Fortjeneste, og naar Regjeringen ikke kunde faae sine Skatter og Afgifter ind, fordi der Jntet var at betale med! Saa var da Besparelsernes Tid kommen for os Alle, og Regjeringen maatte da ogsaa spare, virkelig spare, og enten reducere, virkelig reducere, saaledes, at den næsten selv blev reduceret derved, eller - Var ikke et saadant Tilfælde indtruffet i Frankrig 1791, vilde Revolutionen maaskee være udebleven, det vil sige: den voldsomme, blodige Revolution, som hverken skaanede Kongers eller Fyrsters Liv, thi ved en saadan Leilighed slaae alle Kunster feil. Naar Folket sulter, lader det sig ikke afspise med skjønne Ord og gyldne Beregninger, nøies heller ikke med at blive tørret om Munden, ei heller seer det da roligt paa, at Andre svælge i Nydelse og Overdaad. Maven lader sig ikke tilfredsstille med Løfter, og, jo mere Løfternes Opfyldelse trækkes i Langdrag, desto stærkere knurrer den, indtil Hungeren tilsidst bliver glubende. Nisvært har derfor tidt været en Tilskikkelse, som Gud sendte Folkene, tilsyneladende som en Ulykke, men i Virkeligheden som en Lykke, idet den hialp dem til at skaffe sig af med en Tyran, som de i mæt eller halv mæt Tilstand vare for søvnige til at modsætte sig. Men ofte er ogsaa et godt Aar en Ulykke, skjøndt paa en anden Maade. Dette sige vi uden Frygt for, at vore Ord skulle forstaaes saaledes, som om vi meente, at et godt Aar undertiden dysser Folket i Søvn; thi den hellige Skrift yttrer selv en saadan Mening. Den fortæller om den rige Bonde, som havde høstet sine Lader fulde og da blot tænkte: Æd, drik og vær glad, men som Herren tog bort fra al denne Rigdom, fordi han derover glemte det Høiere og Ædlere og blev et Dyr. Naar den samme Scene skulde gjentages nu og fortælles, saa vilde den omtrent komme til at lyde saaledes. Da de havde hostet deres Lader fulde og saae, at der var saa Meget deri, at de ikke alene kunde betale Skatter og Afgifter, men endda havde Overflod, da tænkte de: Hvad Nød have vi? Og hvad mangle vi i vor Stilling? Lader den os ikke blive mættede og klædte, baade vi og Kone og Børn, og er der noget høiere Maal for et Menneske? Vi drømte engang om Frihed, Det var Snak. Frihed er god for dem, som Jntet have, og som ikke kunne blive mætte. Hei, lystig! Lader os æde, drikke og være glade." Men som Gud gjorde ved den rige Bonde, kan han ogsaa gjøre mod dem. Fordi de glemme det Høiere og Ædlere, kan han tage dem bort fra det, hvori de have sat deres Lyksallighed, eller han kan sende dem en Tugtemester, der kan bringe dem til at huske.