Ribe Stifts Adresseaviser, 1844-05-13
Den danske Nation har erkjendt denne Opfordring i alle Deele af Landet; i alle Classer af Samfundet har Man viist sig redebon til, med Opoffrelse at samvirke til dette Maal, hvad der for Eftertiden skal staae ikke som det ringeste Mindemærke og en dansk Nationalaand, der begynder at forstaae sig selv. Men skulde paa selvsamme Tid, under disse Bestræbelser fra Folkets Side, den Ydmygelse, som det slesvigholstenske Parti har villet berede det danske Sprog i det halvdanske Land, blive til Virkelighed maatte ikke den danske Nation med den dybesteste Smerte troe, at dens bedste Bestræbelser stode forladte eller miskjendte af Regjeringen, Og hvor forklarligt, om Stemningen imod den fremvældende og overvældende Tydskhed, antager en altid bittrere Charakteer, der kun vil virke fordærveligt for Staten i dens Heelhed. Vi indsee og føle- - saaledes have de danske Slesvigere udtalt sig for Deres Majestæt – at det vilde være en Skjændser for os, om vi opgave vores Fædres Sprog og Nationalitet, og underkastede os de Tydskes eller de Fortydskedes Herredømmel. Og Jntet turde være vissere, end at den beklagelige Adskillelse, som allerede, ved det slesvig-holstenske Parties anmassende Fremfærd, er tilveiebragt i Hertugdømmet Slesvig imellem Dansk og Tydsk, vil udbrede sig paa altid mere indgribende Maade mellem Deres Majestæts danske og tydske Undersaatter, saalænge ikke begge Nationaliteter vederfares lige Ret og Skjel. Derfor kunne vi ikke fæste Lid til denne Beretning. Men - den er forbleven ovenfra uimodsagt, og vor Tale vilde mangle Aabenhiertighed, dersom vi fordulgte den Foruroligelse hvori vi ere bragte ved det, fra flere Sider tillidsfuldt gjentagne, Ord. Vi kjende kun altfor vel de stærke og samdrægtige Kræfter, der virke ikke blot for den tydske, men imod den danske Nationalitet i Slesvig, og det er paa den anden Side Gjenstand for den almindelige Bekymring, at den danske Nationalitet - der, hvor den stærkest trænger dertil – savner Repræsentanter af tilsvarende Villie og Evne at stille mod hine Kræfter. Det er hos Kongen og hos Thronarvingen, at den danske Nation venter at finde Sympathi for sin Stræben og Virken i sit Sprog og Nationalitets Jnteresse, og sluttende os i denne Jnteresse til vore Brødre i Slesvig, henvende vi os til Deres Majestæt med den tillidsfulde og indstændige Bøn, at Deres Majestæt ville skienke den Deel af Deres Undersaatter, som kun er betænkt paa nationalt Selvforsvar, Betryggelse af den naturligste Ret, ved at hævde det danske Sprog lige Berettigelse med det tydske i det dansketydske Hertugdømmes Stænderforsamling. Deres Majestæt vil ikke kunne mistyde den Aand og Stemning, der har bragt os til at nærme os til Deres Majestæts Throne. Vi troe ikke, at et Folk, vilde have Adkomst til sin Konges Agtelse, saalidt som til sin egen, der kunde med Ligegyldighed betragte sit Sprog i Nødværge for sin Selvstændighed og Ære, og vi maatte beklage det Folk, der under saadanne Forhold ikke havde en Konge, til hvem det kunde vende sig med undersaatlig Tillid og Frimodighed. Kjøbenhavn, den 4 Mai 1811. Allerunderdanigst H. N. Clausen. J. C. Drewsen, H. P. Hansen, Dr. og Professor, Kammerr og Fabrikeier, Raadm. og Gross., Stænderdeputeret.