Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1769-11-17
Den ulykkelige Friere. Min Herre! Peg havde arvet efter en Fætter, femten Tusinde Mark. Da jeg nu efter mine Tanker er en Mand, der lettelig kunde bortfiske en riig Enke; saa lod jeg alle andre Tanker fare om at gjøre min Lykke paa en anden Maade, og vendte mig uden at forsømme, Tiden, til en, der havde begravet sin Mand en Uge forhen; Ved Hielp af nogle af hendes Veninder, som var af mit Slægtskab, kom jeg paa den Tiid i hendes Selskab, da hun foruden mig og hendes Advocat ikke maatte tale med nogen Mandfolk. Denne Addocat var et lidet, uanseeligt, smalbeenet Menneske, og dertil med var han gift, saa at jeg ingen Aarsag havde at frygte mig for ham. Da jeg nu første Gang besøgte hende, sagde hun iblant anden Tale, og at jeg kunde høre det: Hun holdt den blege Farve i Ansigtet for den allerbehageligste saavel hos Mands Personer, som hos Fruentimmer. Nu maae de vide, min Herre! at mit Ansigt er saa bleeg som Kalk. Dette satte noget Mod i mig, saa at jeg for at forbedre denne Sag endnu, kiøbte mig en skiøn lang hvid Peruqve, som kostede mig 30 Ducater, og fandt Leylighed til at besøge hende med den om anden Dagen. Den Tid lod hun nogle Ord falde om en TobaksDaase af Porcelain. Jeg tog det til Eftertanke i Dyeblikket, og kiøbte mig en, fordi jeg ikke gjerne vilde forsømme det mindste, som kunde giøre mig behagelig i hendes Øyen. Paa samme Maade blev jeg forført til en virket og med Guld besyet Vest til Uhr og Diamant Ringe. Om nu hendes Vankelmodighed eller noget, hvad hun havde i Sinde med mig var skyld derudi, veed jeg ikke; Men jeg mærkede hel af hendes Tale, hvad som behagede hende den ene Dag, mishagede hende den anden, saa at jeg i 6 Maaneder maatte udstaffere mig mere end 12 Gange. Jeg sluttede mig, som jeg har sagt forhen, hendes Tanker langt fra; Thi jeg kunde ikke finde nogen Leylighed at tale med hende om min Hensigt. Alligevel var mig den ganske Tiid tilladt den yderste Fortrolighed med hendes Skiøde-Hund, ja jeg har i heele Timer spillet. pillet med den uden at faae nogen Erindringer, og jeg har erholdet fleere Gunst-Beviisninger, som jeg tænkte at løbe ud paa et Løfte. Hændede det sig, at hendes Vifte faldt fra hende, saa tog hun den med største Høflighed udaf min Haand, feilede hende et eller andet, saa rakte jeg hende det. Jeg har meere end 100 Gange skienket paa hendes Theepotte, og derpaa faaet en Skaal Thee af hendes egen Haand. Tænk nu vel, min Herre, om hun ikke har været forbunden efter saadan en Opmuntring, at ægte mig: Jeg har endnu forglemt, at jeg ugentlig maatte holde mig en Vogn, som maatte føre mig til og afhente mig fra hende. Og at jeg kan sige det paa engang, saa har jeg inden et Aars Forløb forødet alle mine 15000 Mark for hendes Skyld. J det at de sidste 200 bleve anvendte til en nye Klædning, som jeg var sindet at høre hendes endelige Slutning udi, som løb derpaa ud: At det var aldrig kommen i hendes Sind, at jeg havde noget i Tønker og Ægteskab, og at hun troede, jeg besøgte hendes Huus, for at jeg kunde være i Selskab med mine Blods Forhandte. Nu veed de vel, min Herre, at det ret kan kaldes at have et Menneske til Rar, og det har jeg ogsaa sagt hende. Men det verste herved er, at jeg har forødt min gandske Formue for intet, ja for slet intet. At hvad jeg begiærer af ham, er dette, at han vilde sige mig, om jeg ikke, naar jeg forestiller alle de Skader og Bekostninger, som jeg her beretter ham, kunde stevne hende for Retten, for at erstatte min Skade, Hans gode Raad vil høyligen forbinde. Hans ydmyge Forundere. Simon Seufzer.