Viborger Samler, 1778-08-10
(Slutningen af No. 31. de give sig i Samtale med ham; han svarer beskedent. Man bedømmer Operaen; han taler med, og hans Dom finder bifald. Sangerne blive roste, og han roser med Smag; Man taler og Hoffet, han kiender Verden; Man taler og Stats=Sager, og man finder hans Tanker meget fiine; Man taler ilde om de øvrige Tilskuere; han tier, og selv hans Taushed bliver billiget, efterdi man holder ham for en Fremmed, der endnu er ganske ubekiendt, eller alt for for beskeden til, paa en ondskabelig Maade, at være vittig i fremmet Selskab. Nu er Opergen til Ende. Han har den Naade at fore den nærmeste Dame til Vognen. Han giør det med en utvungen Velanstændighed. Han tør kysse Haanden, og Hans Exellense ønsker, i det de kjøre bort, at den naadige Herre maa sove vel. Lyksalige Forandring! Den naadige Herre! Den, der endnu for nogle faa Timer stod beskæmmet ved Kaminen, og var alle Betienterne latterlig, udgiør nu heele Selskabets Beundring. Man erkiender hans Fortienester, thi man seer hans prægtige Klæder. Da vi nu blot har Klædernes Værd at takke for vore Fortienester; saa undseer jeg mig heller ikke ved at sige, at der er faa Personer, jeg betragter med saa megen Ærbødighed, som min Skrædder. Jeg besøger ofte hans Verk stæd, og aldrig uden en hellig Gysen, naar jeg seer, hvordan Fortienester, Dyder og Fornuft fremvoxe under hans skabende Hænder, og dyrrebare Mænd fremspringe af et Jntet ved Stingene af hans Naal, som fordum den første Hest sprang modig frem paa Strandbreden, da Neptunus stak med sin vældige Trefork i Sandet. jeg gik for nogle Uger siden hen til ham, og fandt ham i et Kaos af Fløieller og rige Stoffer, hvoraf han skabte Exellenser og naadige Herrer. Han skar just en Høiærværdighed til, og var meget ilde tilfreds, at Fløielet ikke ville række til, at naae den høiærværdige Mave; Over en Stoel hængte to Exellenser uden Ærmer, een af Svendene arbeidede paa en Velhaaren Junker, der havde optaget forud sin halve Forpagtnings Afgift, for at gjøre sine høiadelige Fortienester kundbare i forestaaende Snapsting. ting. Paa Bænken laa der endnu en heel Mængde unge Petimætre, allerkiereste Smaaherrer, og sukkende Elskere, der med Utaalmodighed syntes at vente paa deres Væsens Udvikling og Dannelse. Under Bænken var endnu en langt store Pakke, af ringere Sorter Klæde og Tøier, for Lærde, Kiøbmænd, Konstnere, og andre nedrigere Skabninger. To Drenge, der kuns havde lært lidet, sad ved Døren, og øvede sig paa en Poets Klædning. Jeg stod ved Mesteren med Hatten under Armen, og forblev over een Time i den selv samme ærbødige Stilling, som jeg antager, naar jeg er i Selskab med fornemme og store Mænd. Min Skrædder er allerede, i saa Fald, saa vant til slig en ærbodig Taushed af mig, at han ikke spørger mig om Aarsagen. Han veed den Høiagtelse, jeg har for de under virkende Klæder. Den er ogsaa billig; Thi det er dog kuns Klæderne, vilære hos de fleeste Store. Og siden det Legem, der stikker i en saadan fortienestfuld Klædning, er os ligegyldigt, og synes af ingen Vigtighed, saa forbinder vor Pligt os til, end- ogsaa da at antage en ydmyg Mine, naar vi see disse Klæder, uden deres tilfældige Legem. Saa opløftede mine Tanker er, naar jeg betragter de underfulde Virkninger af min Skrædder i hans Verksted, saa kleimodig bliver jeg derimod, paa den største Deel af mine fornemme Landsmænds Vegne, saa ofte jeg gaaer forbi en MarskandiserBoe. Denne er for Klæderne det samme, som Kirkegaarden for Menneskene. Her ophører al Forskiel Ofte seer jeg i saadan en Boe, et vittig Hoveds forslidte Kiel at ligge ganske fortrolig ved Siden af en riig Aagerkarls, og det er vel for skeet, at en fattig Lands Landsbye=Skolemesters Vest har hængt over hans Prælats Fløiels Kiol. Endnu bedrøveligere er det, naar disse dellige Klæder overleve Høiagtelsen af den Menneske=Maskine, der har været i dem. Man har viist mig en riig broderet Klædning, der udgjorde heele Stadens Beundring, og en besyngelsesværdig Gienstand for mange hungrige Muser; men maatte dog tilsidst, over Kreditorernes Ubeskedenhed, tage Flugten til en Marskandserboe. Førend jeg slutter denne Artikel, maa jeg endnu erindre noget. Jeg har været saa billig og viist, at Klæder gjør Folk og Fortienester. Til Giengield, for denne Bestræbelse, forlanger jeg igien noget, der er ligesaa billigt. De Folk, som jeg til Trost har anført, og meer bekiendtgjort dette Ordsprog, og som ingen videre Fortienester har, end dem, de maa takke Anseelsen af Deres Klæder for, ville igjen være saa billige, aldrig at skrive paa deres egen Regning de Æresbeviisninger, der ydes disse Klæder. De angaaer dem ikke, og det er virkelig et uforsvarligt Rov, naar de bemægtige sig en Høiagtelse, man er deres Klæder skyldig. Skulle jeg mod Formodning erfare, at man ikke tager denne min Formaning i Agt, men vedbliver, som det skeer med de fleeste, at anmasse sig Klædernes Fortienester, saa skal jeg og mine Venner offentlig ydmyge dem. Vi skal forandre Komplimentsproget, og aldrig sige andet, naar vi møde saadan en Mand, end "Min Herre, jeg har den Naade at forsikre Deres Vest min underdanigste Hengivenhed. Jeg anbefaler mig Deres broderede Klædning, til naadig Bevaagenhed. Fædrenelandet beundrer Deres rige Opslags Fortienester. Himlen opholde Deres Fløiels Fløiels Kiol, Kirken og Landet til Beste, endnu i mange Aar, og saa fremdeles.