Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-06-10
En gammel Ræv, som i sin Ungdom havde været havde ved Rævelisk og meget svag Rævestreger samlet sig saa meget, at den vorte og trivedes godt, og saae tilsidst ud som en lille Ulv. Den har bestandig Kappen efter Vinden, og var der Krig blandt Dyrene, holdt den altid med den Stærkere. Jkke langt fra dens Hul boede en Løve, i hvis Hule der engang opkom en Familie strid. Ræven, som troede, at her var noget at fiske, samlede endeel større Dyr, og var dristig nod til, i Spidsen for disse at angribe Dyrekongen i hans eget Huus. Men neppe saae Løven og dens Familie Reinike uden for Hulen som Forligelsescommissair, førend den blev enig om at fordrive ham. Han slap med en braadden Pande, og spadserede nu, efter at han med saa megen Skryd havde truet at ødelægge Løvens Hulle i Bund og Grund, med en lang Næse hjem til sit Hul, overladende til Bjørnen, Tyren og andre glubske Dyr at fortsætte den begyndte Kamp. Men da Løven saarede Bjørnens Labber og brak det ene Horn af Tyren, saalede Ræven om igien. Han loggrede for Løven, understøttede den hemmelig, og lod end- og i en heftig Strid Løveungerne passere igjennem sit Rævehul, for desbedre at kunne anfalde Fienden i Ryggen. Løven seirede, og betakkede sig for Rævens Tjeneste; men uagtet den forsikkrede ham om sit oprigtigste Venskab, skrev han sig dog dette bag Øret. Efter nogle Aars Forløb besluttede Løven at tugte Mester Reinike, som begyndte at blive for hoffærdig. Men Ræven, som taabeligen stolede for meget paa sin List og sin indbildte Stykke, vilde ikke have den Skam, at blive angreben. Den angreb først, og slap fra denne ulige Kamp med eet Øie halvanden Been, et Øre, og et Fragment af en Hale, der stod frem som en Træpind, ret som om den vilde sige: her har engang siddet en Ræverumpe, Admyget og afmægtig, men snysende af Harme, laae den nu i sit Hul, og lurede paa et gunstigt Øieblik til at tage hemmelig Hevn paa Løven, som havde saa jammerlig lemlæstet den. Det gunstige Øieblik kom. Tyrens afbrækkede Horn var atter voxet lidt ud, og den troede sig stærk nok til, endog ene at anfalde Løven. Da Ræven mærkede dette, tænkde han, nu er Tiden kommen Men med halvanden Been, et Øie, eet Øre og en Stump Hale lader sig ikke udrette meget i en Strid med Løver. Hvad havde Ræven altsaa at gjøre. Den lod een af sine Unger snige sig indi Løvens Hule, paa en Tid, da denne var fraværende, og kradse Øinene ud paa dens to nysfødte værgeløse Smaae. Ræven anvendte imidlertid al sin Veltalenhed, for at overbevise Løven, hvis Hevn den frygter, om, at dens vanartede Søn havde begaaet denne slette Stre, uden dens Vidende og Villie, men hvorvidt Løven har troet dens Forsikkring taler Sagnet ikke om II. Der var engang en Konge i Østen, som havde et stort og herligt Træ uden for sin Borg. Hans Forfædre havde røgtet og pleiet det, men ingen mindedes hvo der havde plantet det. Dets store, majestætiske Krone synes at tabe sig i Skyerne og dets tykke Løv beskyttede hans Bolig mod hver Storm. Under dets Skygge frydedes en heel Verden af vingede Skabninger, fra Graaspurven indtil Nattergalen. Frihed og Munterhed herskede paa enhver Green; thi ingen Gartner forstyrrede her Naturens Værk og ingen Jæger nærmede sig dette hellige Fristed. Men Allikerne, Ravnene og Uglerne formerede sig efterhaanden saa meget, at de døvede med deres Skrig Kongens Øren. Hans Minister, en sølvgraa Olding, sløv af Alderdom, og ingen Elsker af Fuglesang, fremtraadte nu og saade Mægtige Monark, Lad Træet fælde, og Duer for evig befriet for dette hæslige Skrig." "Dit Middel er for strængt," svarede Kongen: "men, for ikke ganske at forkaste Dit Raad, vise Abulhadda, vil jeg lade Træet beskjære. Neppe havde Kongen sagt disse Ord, førend Slotsgartneren med en stor Havesax i Haanden stod i Toppen af Træer og efterkom det Kongelige Bud. Den gamle, ærværdige Krone faldt, og alle de smaa og frygtsomme Sangfugle, der i hundrede Led havde bort her, toge forskrækkede Flugten. Kun Allikerne, Navnene og andre Rovfugle lode fik ikke skræmme. De forandrede blot Stedet og flyttede deres Rede hen til andre Grene. Fortrydelig over, ikke at have naaet sin Hensigt, befoel nu Kongen, at Træet skulde kappes ligge til Stammen, og hans Villie skede. Men Rovfuglene lode sig desuagtet ikke skræmme. De byggede deres forstyrrede Reder op igjen i Stammens raadne Hulinger, og det værste var, at nu ogsaa Høge indfandt sig, der brød sig intet om Skygge, naar de kun fandt Rum til at bygge en Rede, hvori de roligen kunde fortære deres Rov. De døvede nu ikke allene Kongens Øren med deres Skrig, men toge ogsaa hans kostbare Duer, som han havde ladet komme fra Asiens fjerneste Egne. "Hvor ilde raadte Du mig ikke, vise Abulhadda, sagde nu Kongen, angrende sin Daad. Jeg har ødelagt mit herlige Træ, i hvis Skygge jeg saa ofte qvægede mig, og forjaget de skjønne Sangfugle, der saa ofte henrykkede mig med deres melodiske Toner, for i deres Sted at faae idel Rovfugle, der ikke allene døve mine Øren med deres Skrig, men ogsaa dræbe mine uskyldige Duer ved deres Rovgjerrighed.