Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-07-04
Den gode Bonde, hver Landmand indtil Jndsidderen inclusive, bringer imidlertid neppe, med al sin Vindskibelighed, solide Jevnhed, sine Kaar til Taalelighed, hvis ikke hans Ægtemage er af det rette Slags. Unægtelig spiller Moer i Huset, i alle Stænder, en meget vigtig Rolle, og ikke Faa, men saare Mange, have deres gode Moder uendelig meget at takke for. Tyve Aars lykkelige Erfaring har i fuldeste Maal overtydet mig om, fornemmelig senere Bod- og Poenitentseaar, - hvormeget den gode Huusmoder, i flere Henseender, formaaer, og det feiler ikke, at Mange tale i samme Tone med mig. Desværre fattes det heller ikke paa Exempler, at et Ødeland, en Slatte, eller en med andre Udyder begavet Huusmoder tilveiebringer største Uheld og Elendighed, ja vel ikke sjeldent, under den simplere Classe, hele Familien til Bettelstaven, eller til Bord paa Communens Bekostning. De gode Koner i Æren! de Fæle for saavidt i No. Det er egentligt vore smaa Borgerinder, Pigebørnene, jeg har til Hensigt at bede lidt Godt for, nemlig, at disse - de Ulykkelige meent - forinden deres Confirmation, jevnsides Underviisning i Christendommen, øvedes i Spinding, simpel Syening m.m.; thi hvorledes lærer et stakkels Pigebarn sligt, hvis Moder, der snart lader et Pund Uld, snart et Pund Hør eller Garn, gaae i Løbet, for at tilveiebringe den saa gjængse ødelæggende Caffedrik, Caffe vil Caffesvampen have, om det end gjaldt det næstsidste Klædemon, og jeg gjentager; hvorledes lærer et stakkels Barn af en saadan Moder noget Nyttigt, Efter Confirmationen gaae slige, til ingen Ting brugelige Jndividuer, fra Mand til Mand, indtil de endelig, i eller udenfor Ægteskab, forøge Statens Mennesketal med lignende Væsener. Jndlysende er det, at en saadan Underviisningsanstalt maatte være paa Communens og ikke Skolelærerens Regning; men maatte der ikke tillige kunne haabes en Formindskelse i de Trængendes Antal, Begreb om Virksomhed er jo det Modsatte af Erfaring i Ladhed, og her kunde vel Ordsproget være passende: Hvad der kommer først i Karret, smager det gjerne længst efter, Endeligen er, efter min Formening, et nyttigt Haandarbeide i Skolen ulige gavnligere for begge Kjøn, end Færdighed i at vide, at Rio Janeird eller Sanct Sebastian er Brasiliens og Constantinopel Tyrkiets Hovedstad, at Pofloden falder i det adriatiske Hav i det nordre Jtalien, at Jnn, Jller, Jsar falder i Donau o. s. v. Jndsenderen tage saaledes til Takke med en læg og simpel Landmands Yttringer, og jeg har da fra min Side, efter ringe Ævne, fyldestgjort hans Forlangende. Ligeledes meddeles Forfatteren H., i Skilderiet No. 83 f. A. et Par Ord til Giensvar over følgende, mildest talt, uoverlagte Udtryk, hvor det hedder: Skal Bonden endnu være sin Søns Veileder i Agerdyrkningen, saa troer jeg, at man kun behøver at kaste et Blik paa vore Marker, og høre vore Bønder tale, før man seer, at den ene Blinde leder den anden o. s. v. Forfatterens Yttringer forekomme mig at kunne tjene til Beviis paa, til hvilken Yderlighed overfladiske Kundskaber kunne lede. At det kan være vel meent, har jeg intet imod, men at Forfatteren er Landmand med Liv og Siel, eller hylder Agerdyrkningsfaaets sikkreste Veileder, Erfaring, skjønnes ikke. Den brave Bande, – braadne Kar, mener jeg, findes i alle Stænder, følgelig ogsaa i Bondestanden; om disse gjælde ikke mine Linier, – den gode Bondemand, der ikke behøver at skamme sig ved sine Jorder, sine Bygninger, Creaturer, Avls- og Gaardsredskaber a., er Gienstanden for min Pen, og en saadan Bonde er og bliver sin Søns sikkreste Veileder; ja jeg tør, uden at sige for meget, føie til: af ham læres og erfares, i flere Henseender, de sikkreste og solideste Regler. At Fleertallet af Bønderne bør ydes al Agtelse, vil nok ingen, uden at skamme sig derved, kunne nægte, og ingenlunde fortjene de at skildres som blinde og vrangvillige Væsener. Kiendsgierninger, mener jeg, ere de rigtigste Beviser, og i Virkeligheden bør de søges, ved grundig, ikke overfladisk, at tage i Overveielse, hvad Bønderne i de senere Aar have lagt for Dagen til Fremskridt for Landvæsenet, hvad de burde have gjort, og ikke skeet er; men ingenlunde at forglemme pro og contra, Sagens, stundum vigtige, Blomstændigheder. Jeg har kjendt Bondestanden i flere af Jyllands Egne, og ved oftere at besøge en kjer Broder, ikke kunne undgaae at bemærke, at Agerdyrkningen der er gaaet fremad; alt med Hensyn til Jordbunden og dens særegne Beskaffenheder. Forfatteren kan sikkert holde sig overbeviist om, at det priisværdige Kongl. Landhuusholdningsselskab, og, foruden det, saamange andre Mænd, aldeles ikke arbeide forgiæves paa Agerbrugets sande Forbedringer. Sidst afdøde, uforglemmelige, F. C. Hertug af Augustenborg, gav i sine sidste Leveaar Paradiis-Øen Als med dens Omegn et særdeles omfattende Exempel paa en bedre Jord brugsmaade. Dette store Lys antændtes paa alle Hans Durchlauchtigheds Gaarde og Godser, og dets velgjørende Følger, fjern og nær, have noksom bevist, at Bonden gjerne er følgagtig i det Bedre. Forsigtighed i Agerdyrkningsfaget er desuden ingen Udyd, thi Nyt er ikke altid det Bedste, og Gammelt stundum ikke det Sletteste. Det hedder: "Stik Fingeren i Jorden og lugt hvor du en Regel, de practiske Landmænd sjeldent, er: de theoretiske derimod ofte forglemme. At læse lidt engang imellem, indrømmer jeg gjerne, kan være til Gavn og Nytte; men jeg beder Forfatteren H., ikke oftere at compromittere Landets hæderlige Bondestand, fordi det Practiske foretrækkes det Theoretiske; i Landstanden gielder det virkelig ikke saa meget om, at vide meget af Bogen, som at vide, det man veed, tilgavns Schobüllgaard, pr. Apenrade, d. 4 Febr. 1820. P. C. Ægidius.