Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1808-10-04
Parlamentsforhandlinger angaaende den ved Udbrudet af Krigen mellem Dannemark og Engelland condemmerede Danske Privateiendom. (Af en Engelsk Avis, som en fra Engelland flygtet Dansk Mand har medbragt.) (Sluttet, see No. 101 og 102.) Det vilde være utilbørligt af Parlamentet og af skadelige Følger, at ville befale eller fængsle Kronen i Udøvelsen af sinselvstændige Billighed, som den ved tidligere Leiligheder har været beredt til, stedse at lægge for Dagen, naar der tilbød sig Leiligheder dertil. Han beraabte sig fremdeles paa, at det ikke var Tiden, at vise Fienden Begunstigelser; vi ere, endte han med, i Begreb med en heftig Kamp; vi ere omgivne af en Hær fiendtlige Nationer og vi have store og utallige Hindringer at overvinde, og derfor maa vi mere see paa vore Forholds Trang end paa den Fremfærd, vi i denne Tid kunne følge. – Lord Ellenborough paastod i en Tale, der var fuld af kraftige Beviser, at de Handlemaader, man har brugt mod Dannemark, vare af et nyt Slags, og opfordrede Lorderne af Modpartiet til at anføre et eneste Exempel, som i nyere eller ældre Tider er blevet sanctioneret, at en Nation er bleven saaledes behandlet som den Danske Jeg opfordrer Dem til, i den Brittiske Historie at finde noget lignende Tilfælde, hvor et Lands Eiendom er bleven anholdt, uden at dette Land har gjort sig skyldigt i noget Angreb, – Folkeretten er en stræng Ret og den høieste Lov. Vel billiger jeg den Lære, at naar en Krigstand først fuldkommen er indtraadt, alle de Rettigheder, som flyde af en saadan Tilstand, maa finde Sted; at gure coronæ al fiendtlig Eiendom, som ved Krigens Udbrud befandt sig i Landet, hjemfalder til Kongen. Men Engellands Rygte, Retskaffenhed og Ære opfordre D. H. at tilbagekalde i Deres Erindring Omstændighederne ved den Danske Expedition, og tilkjendegive Kongens Raadgivere Deres Mening derom. Er det ikke almeen vitterligt, at ethvert Forførelsesmiddel er blevet anvendt for at berolige de ulykkelige Danske Jndividuers Sind, paa det de ikke skulde undlade at sætte uindskrænket Tillid til Storbritanniens Oprigtighed. Man har neddysset dem i en ugrundet Sikkerhed og paa det skjændigste bedraget dem. Selv i Expeditionens Tid har man endnu indpodet dem Tillid til Storbritanniens Ære og Retfærdighed. Paa den Tid kunde deres Skibe have blevet hjemme, men man har gjort et saadant Jndtryk paa denne Nation ved den Forsikkring, man gav den, at den satte ubegrændset Lid til den Engelske Regjering. Dens særegne Stilling fordrede det som en Retfærdigheds Handling af Kronen, at Mildhed og billighed skulde vises imod den. Det eneste, som man nu i den Henseende forlanger, er, at Hs. Maj. maatte bevæges til, ikke at gjøre nogen uhensigtsmæssig Anvendelse af de Fonds, som paa en saa voldsom Maade ere blevne anholdte, men at de maatte placeres saaledes, at de kunde tilbagegives de ulykkelige Skadelidte. - Herpaa reiste sig Grev Stanhope. Jeg kan ikke undlade, sagde han, at gjøre nogle Anmærkninger over hiint Spørgsmaal, fordi det giver Leilighed til at lære de Engelske Retslærde Ret. Lord Cantslerens Tale var neppe forstaaelig, Parantheser indbefattedes i Parantheser, der endog atter indeholdt Parantheser; saa jeg har uddraget deraf samme Slutning, man engang uddrog af Vang hams Tale, at Hensigten deraf bestod i noget, men Meningen i intet. Den ædle Lord forstaaer maaskee noget af Criminalretten, men den ædle Baron (Hawkesbury) forstaaer intet af denne Ret. For at bevise dette, fremlægger jeg en gammel Statut, som den ædle og lærde Lord (jeg beder om Forladelse at jeg kalder ham lærd) vel aldrig har henvendt sin Opmærksomhed paa – nemlig magna charta. Grev Stanhope forelæste heraf nogle Steder og viste derpaa, at man i gamle Tider, selv efter Fiendtligheders Udbrud, saae især paa, at den fiendtlige Kjøbmand ikke unddroges noget af sin Privateiendom, indtil man først kunde faae Vished derom, hvorledes Fienden har behandlet vore Kjøbmænd og deres Eiendom, som ved Krigens Udbrud fandtes i det fiendtlige Land. Denne Charta har sørget for, at der førend Fiendtlighedernes Udbrud skal herske største Sikkerhed for fremmede Kjøbmænds Personer og Eiendom. Denne menneskekierlige Indretning sammenlignede Grev Stanhope med Fremgangsmaaden mod den Danske Regjering. Jeg brændemærker, sagde han, en Deel af dens Fremfærd som nederdrægtig, nemlig den at den har valgt ethvert Skridt førend Fiendtlighedernes Udbrud for at indgyde de Danske Kjøbmænd Tillid, og at den ved Fiendtlighedernes Udbrud alligevel har anholdt deres Eiendom, og at den efter deres Udbrud har kaldet denne Eiendom en lovlig Prise. Jeg sætter det Tilfælde, at en Bande Skurke af Anførere, for Privatcapere i Fredstider havde villet indlade sig i, at anholde en Mængde Danske Skibe og derpaa at bringe dem op i vore Havne, kunde da vel noget Menneske paastaae, at disse Skibe, naar der siden udbrød Krig mellem begge Landene, paa Grund af en Skurkestreg kunne blive lovlige Priser, Dette paastaaer imidlertid den ædle Statssecretair og dette er netop den Fremgangsmaade, man har brugt mod Dannemark. (Hører, Hører, Hører, raabte man fra alle Kanter.) Ethvert Menneske kan jo i vort Land, hvor lidet jeg end kan lide det, arresteres for Gield, nu spørger jeg de Retslærde om det er Ret, at holde et Menneske, der paa en Tid, hvor han var intet skyldig, blev arresteret og derfor med Urette kom i Fangenskab, efter at dette er blevet bekjendt, ligefuldt, efter den første Arrestbefaling i Fangenskab, fordi han siden har gjort en Gield, for hvilken han retmæssigen kunde arresteres, Dette er de Danske Kjøbmænds Stilling og med saa bedragerske Grunde er deres Eiendoms Condemnation retfærdiggjort. Jeg siger med andre, at vi i denne Sag drage Fordeel af vor egen Uretfærdighed. Antaget, at en uagtværdig Regjering (jeg betegner ingen i Særdeleshed) formastede sig at udstede til en fremmed Regjering Proclamationer, hvori den sagde Folket, at den intet Fiendtligt har i Sinde mod dens Land, og at den endnu bruger andre Midler til at forføre dette Lands Kjøbmænd til at komme med deres Skibe i en saadan Regjerings Havne, og at den, saasnart de ere indløbne, lod dem anholde og ved Krigens Udbrud, som den længe pønsede paa, confiskere, kunde der da tænkes en skjændigere Handling? Jeg kan ikke undlade, at brændemærke Regjeringens Fremfærd mod Dannemark, for at faae dets Skibe, som en Skurkestrea, og som et Kneb til at skille de Danske ved deres Eiendom. Ja, saa oprørende er denne Fremturen i hiin Adfærd, at jeg endog i Dag har erfaret, at Deyen af Algier pønser paa, at erklære Engelland Krig, fordi det anmasser sig hans Ret som Sørøver. - Ogsaa Lord Lauder dale paastod Nødvendigheden i at skadesløsholde de Danske. Man har indgydet dem Tillid til Engelland og bestandig foresnakket det noget om sammes Ære og Retskaffenhed. Var dette ikke skeet, saa vilde de have ladet være, at sende deres Skibe til Brittiske Havne. Engelland har hidtil været bekjendt for sin Retfærdighed, sin Ære og sin Oprigtighed; uden videre Betænkning byggede de Danske herpaa og styrtede i Afgrunden.