Viborger Samler, 1841-04-07
Udenlandske Efterretninger. Orienten. Constantinopel, den 10de Marts. Angaaende Reschid Paschas tilkommende Stilling veed man intet Nyt siden hans sidste Audients hos Storsultanen, da denne overrakte Paschaen den store Ordensdecoration. Man siger, at Paschaen vil paa Grund af Sygelighed trække sig tilbage fra Forretningerne, og begive sig ud paa Landet. Hvad man, isærdeleshed lægger denne Statsmand til Last, er hans alt for store Eftergivenhed mod Lord Ponsonbys Anskuelser og Politik. Man haaber nu, at de af Mehemed Ali forlangte Forandringer i det ægyptiske Hatticheris ville vorde indrømmede ham at Sultanen. Efter hvad man veed om dette Anliggende, da raade Gesandterne fra Preussen og Østerrig alvorligen dertil. Lord Ponsonby befinder sig i Minoriteten: Men alt beroer fornemmelig paa den russiske Ministers, v. Titows, Jnstructioner. Hidtil har der ei endnu fundet nogen fælleds Conference Sted med Portens Ministre angaaende denne vigtige Forandring af Forholdene i det ægyptiske Spørgsmaal. Kun bereder man sig til at aabne Debatterne. Grev Pontois (den franske Gesandt i Constantinopel) forbliver i den isolerede Stilling, hvori han har trukket sig tilbage. De angaaende Stemningen paa Den Candia indløbne Efterretninger have givet Anledning til nogle Forsigtighedsforholdsregler. Porten har ladet udruste 2 Linieskibe og 1 Corvet, der skulle overbringe, Forstærkninger til denne Øe. Et engelsk Krigskib er allerede fra Marmarizza afseilet derhen. Roligheden er hidtil uforstyrret. Alle de Albanesere, der i Syrien have gjort sig skyldige i de imod de Christne og Rajahs begaaede Excesser, ere kaldte tilbage, og skulle ansættes herEfter en anden i Augsb. Allg. Zeit, indrykket Correspondentartikel fra Constantinopel af 10de Marts beder Paschaen (Mehemed Ali) om, at Administrationen af det ægyptiske Paschalik maa forundes hans Efterkommere i direct Succession, at den tidligere af ham udredede Tribut maa forblive uforandret, at de 4 Provindser (i Rubien) maae forenes med Paschaliket Ægypten, og at Arveligheden ogsaa maa udstrækkes til hine; han beder fremdeles om, at det maa tilstaaes ham og hans Efterfølgere, efter egen Jndsigt at uddeele til de Værdigst alle Graderne i den ægyptiske Hær, og isærdeleshed om at udnævne Præsidenten for Divanet i Cairo, eller for at tale ligefrem og uden Forbeholdenhed. Mehemed Alt beder om, at de noksom omtalte Fermans maae vorde ophævede. Neppe var Grev Pontois underrettet om Jndholdet af Mehemeds Supplik, førend han strax greb Leiligheden til atter at træde frem. Han understøtter nu med Varme Vicekongens Forestillinger, søger at vise, at Mehemeds Ønsker ganske holde sig indenfor Billighedens Grændser, reiser sig pludselig, naar han kommer til at omtale Bestemmelsen og Ordenen i Arvefølgen, og slaaer om sig med djærve Trusler og om Tvangsmidler, som Frankerig i saa Henseende vil tage med Hensyn til Porten, saafremt Storsultanen ikke skulde opfylde det af ham høitideligt givne Løfte om at tilstaae Mehemeds Familie den directe Arvefølge. Endnu heftigere – men rigtignok i en ganske modsat Retning - gebærder Lord Ponsonby sig. Den Langmodighed, man hidtil har udviist imod den rebelske Pascha, overskrider, efter den ædle Lords Formening, alle Grændser, og er nær ved at udtømmes. De Forestillinger, hvormed Paschaen atter fremkommer, ere, som sædvanlig, indklædte i ydmyge Former. Jkke Ord, men Facta maatte afgjøre, om Mehemeds Underkastelse var virkelig. Ligefra den første Jnvasion i Syrien og indtil Slaget ved Nisib, ja endog senere havde Paschaen betjent sig af et Sprog, saa ydmygt og underdanigt, som om han havde været sin Souverains lydigste Undersaat, og dog maatte vel Alle erklære, at Mehemed i hele dette Tidsrum ingenlunde havde viist sig som en loyal Undersaat. Umulig kunde man endnu lade sig vildlede af hans hyklerske Sprog. Stedse havde han anraabt om den høieste Naade, medens han til samme Tid førte Avindskjold mod sin Souverain. Paschaens Forhold nu kunde kun ansees som en Ulydighed imod Storherrens retmæssige Villie, men han (Lord Ponsonby) tvivlede ikke om, at England med Magt vilde vise ham tilbage indenfor de tilbørlige Skranker. Den russiske Gesandt tier. Endskjøndt det synes, at han stemmer overeens med den britiske Gesandts Anskuelser, indseer han dog, at den ædle Lord gaaer for vidt. De to tydske Magters Gesandter virke i Forening med hinanden; de søge at udjævne de skarpe Modsætninger; de Forestillinger, de gjøre Porten, have til Formaal at stemme Sultanen til Eftergivenhed mod Paschaen isærdeleshed i Spørgsmaalet om Arveligheden og Tributens Udredelse. Midt under alle disse Bevægelser indtager den tyrkiske Regjering en temmelig rolig Stilling; den lurer paa, om det ikke skulde kunne lykkes den at vække Skinsyge og Uenighed imellem Medlemmerne af Mehemeds Familie. Hvorlænge dette diplomatiske Anarchie kan vedvare, er vanskeligt at sige; Enhver imødeseer med Længsel de næste Depescher fra Europa, og Alles Blik ere rettede mod London, hvor det maaskee vil lykkes Conferencen at udfinde et eller andet Middel, der kan give Sagerne et bedre Udseende. Alle have Bebreidelser at gjøre sig. Frankerig maa angre sit Forhold efter Jbrahims Seier ved Nisib; England den uhensigtsmæssige Leden af Krigsoperationerne imod Paschaen, hvilke, istedetfor at rettes imod Ægypten, foretoges imod Syrien; de Andre, at de ikke med Kraft have antaget sig enten det ene eller det andet Parti, for saaledes at bevirke et afgjørende Resultat. J dette Øieblik er Uvisheden saa stor, at man ikke mere veed, hvad Porten, hvad enhver enkelt Magt, hvad Paschaen vil, og hvad den nærmeste Fremtid og Forholdenes Magt ville bringe med sig. Det Bedste er at temporisere, og dertil ville vel Alle beqvemme sig, indtil en Lysstraale fra London atter opklarer vor Horizont.