Aarhuus Stifts-Tidende, 1835-03-14
Kjøbenhavnsposten bebreider Digteren en licentia poetica. At Kunstnere stundom tillade sig noget Feilagtigt, for derved at bevirke en høiere Skjønhed, er en Frihed, som til alle Tider har været indrømmet dem. At derimod en Skribent, som giver sig Mine af, at ville belære og tilrettevise, tillader sig noget Feilagtigt, for at nedsætte en Anden i den offentlige Mening, er en Licents, som kan trænge til en Tømme. Forfatteren i Kjøbenhavnsposten benytter sig af Skrivefriheden, i den Grad, at han ei engang afskriver mine Ord rig, tigt. Hvor jeg t. Ex. taler om Tidens Fordringer der lader han mig hvergang tale om Tidens Forandringer. – J den Betydning duer Skrivefriheden, virkeligen ikke meget. At enhver sand oplyst, fædrelandskjærlig og fri findet Mand har modtaget den nye Jnstitution med lydelig Enthusiasme, skal, efter Kjøbenhavnspostens Paastand, være Noget, som ikke trænger til Beviis. Vil Kjøbenhavnsposten imidlertid gjøre sig den Uleilighed, at gaae i sig selv, og see lidt tilbage i sine egne Blade, vil det atter vise sig, hvilke slemme Puds en stakket Memorie kan spille en Forfatter, som det ei udelukkende er og Sandheden at gjøre. Ogsaa i andre danske Tidsblade vil Man finde det fremsat som Kjendsgierning, at navnlige Kjøbenhavn, hvor dog hele Rigets Jntelligents paastaaes at være concentreret – jeg siger det uden Harme, og beder blot om bedre Beviser for denne Paastand, end de hidtil givne ingenlunde har yttret det Liv og den Deeltagelse, som en saa vigtig Statsbegivenhed burde opflamme til; etsteds vil Man endog have paastaaet, at Hovedstaden, med Hensyn herpaa, fremturede i et Slags lethargisk Sløvhed. Og efter slige offentlige Bekjendelser skal den Paastand nu intet Beviis behøve, at Enthusiamen, hvormed Jnstitutionen modtoges, har været lydelig og almindelig, kun med Undtagelse af Spidsborgere og Bønder, som, efter Kjøbenhavnspostens naive Tilstaaelse, ikke saa strax kunde lade sig henrive til Begeistring, aldenstund de vare for sløve til at ville, eller for dumme til at kunne have mindste Begreb om Jnstitutionens Jndretning og Øiemed! Hvad selve Stænders=Jnstitutionen angaaer, betragtet som Kongens frivillige Gave til sit Folk, da troer jeg, derom at have yttret mig saaledes, som det sømmer sig en loyal dansk Undersaat. Jeg har sagt, at denne Gave er den skjønneste Frugt af Frederik den Sjettes mageløse Kjærlighed til sit Folk, jeg gjentager denne Sandhed her, ikke fordi den trænger til at gjentages, men fordi mit Hjerte er fuldt deraf. Og jeg tilføier, at det endnu ikke er lykkedes nogen Fyrste i Verden, udem ham, i sin Person at forene Folkefaderen med Enevoldsherskeren, saaledes, at Denne glemmes over Hiin. Men jeg gjentager tillige, at den Taushed, hvormed Bebudelsen af det nye Statsliv modtoges i Danmark, var det danske Folk værdig, og at det vilde have anstaaet Nationen ilde, om den som Kjøbenhavnsposten paastaaer, at være skeet. var brudt ud i lydelig Jubel over, at have faaet Tilladelse til, at give en saadan Konge gode Raad. Kjøbenhavnsposten vil, i disse Ord, see Yttringer af Forsatterens Smigersind. Hvem har jeg da smigret her Kongen, Nei, Kjøbenhavnsposten istemmer selv, i enhver brav dansk Borgers Navn, min Erklæring: "En Konge, som sjette Frederik, er mig Rok; at Han har givet Danmark Stænder, er mig blot et Pant paa, at Han, ogsaa uden Stænder, vilde, som hidtil, været Altfor sit Folk. - Hvem skal jeg da have smigret? Folket? Hvornaar var da Demagogen ultra-conservativ, som Kjøbenhavnsposten kalder mig? – Nei, min Brøde er, at jeg ikke har smigret, ikke strøet Virak for Dognets Coryphæer, ikke kaaret deres store Schiboleth: "Reform til mit Skjoldmærke. De maatte naturligviis indigeres ved min Tale, at derimod den offentlige Mening skulde have yttret sig derover i "Smil og Medynk, det siger Kjøbenhavnsposten vel "at den troer, men her smigrer den sig selv altformeget. Den vil det, derfor troer den det. Men den offentlige Mening ændser ligesaalidet Kjøbenhavnsposten Volo, som dens Gredo. Jeg har berørt, hvorlunde den Erfarne ikke let fatter Tillid til Noget, som ei er oprundet af dansk Rod Kjøbenhavnsposten spørger i den Anledning, om jeg ikke anseer den Jnstitution som udsprungen af dansk Rod, der har sit Udspring af Danmark sjette Frederiks Hjerte. Hertil svarer jeg: En Huusfader var bleven graa under Sorg og Kamp for sine Børns Lyksalighed. Han kunde lægge sit ærværdige Hoved til Hvile med den Bevidsthed, at have fornægtet sig selv, for at befordre dette hellige Øiemed Dog tænkte han uafladeligt paa, at gjøre sine Børn endnu lykkeligere. Da hørte han tale om et Træ, som voxte i fremmed Land, og som lovede alle dem, der samledes under dets Krone, Fred og Lykke og lang Liv. Nu ristede han ei, inden han fik et ungt Skud af dette Træ omplantet paa sin Mark. At frede omdet, var hans Livs Aftenværk, og aldrig var han gladere, end naar han i Aanden saae sine Børn samlede i dets Skygge. Huustaderen er Kongen; alle Danske ere hans Børn Stændersinstitutionen er den unge Plante, et Billed, der allerede vil være de fleste Læsere bekjendt af offentlige Taler og Sange fra den nyeste Tid. Nu være det ogsaa mig tilladt at spørge: Hvad er det her, som har sit Udspring af Faderens Hjerte, Er det Træet, eller er det den Kjærlighed, hvormed han omplanter det til Velsignelse for sine Børn Uden Billed: Er det den efter en fremmed Ti pus udkastede Stændersinstitution, som har sit Udspring af Danmarks sjette Frederiks Hjerte, eller er det den utrættelige Omhu, hvormed han, selv i sit Livs Aften søger at gjøre et fremmed Gode til sit Folks Eiendom Min Paastand, at Stændersinstitutionen ei er oprunden af dansk Rod, kalder Kjøbenhavnsposten, en forkeert Jdee, hvilken den dog ikke vil indlade sig paa, at bestride." Alligevel truer den med en Hob Beviser for denne Jdees Forkeerthed; men det lader dog ikke, som den har Lyst til, at forsøge sine Kræfter paa det Umulige. Nei, den unge Plante er vist nok ikke af dansk Rod, men det er alle redeligsindede Danskes Ønske, at den, i Aarenes Løb, maa vorde saaledes akklimatiseret, at den føler sig hjemme i Danmarks Jordbund, under Nordens Himmel. Dette opnaaes sandeligen ikke derved, at der iblandt os danner sig et Oligarchie af Personer, som troe sig ufeilbare i deres Meninger og store fædrelandske Æmner og med deres Journalban forfølge Enhver, som vover at tænke og skrive uafhængigt af dem. Saaledes modnes ikke den nye Jnstitutions glædeligste Frugt: Almeenaandens Oplivelse. Det er Pligt, at gjøre opmærksom herpaa, og at prøve Aanderne. Det vil da vise sig, hvad der er Almeenaand, og hvad der er Sektaand, hvad der er frisindet Dannished, og hvad der er dristig Egorme eller Novisme. P. B. Om Calmud. Talmud af det hebraiske Ord Lamad c: at lære) er en Samling af 60 Bøger, skreven af forskjellige jødiske Lærde omtrent 200 Aar efter Christi Fødsel. Dens Jndhold er 1) Forklaring over alle Love, som findes i Biblen. Det jødiske Folks borgerlige Forfatning og Tænkemaade har i den Tid antaget en eiendommelig, fra deres tidligere Forfatning og Tæntemaade forskjellig Skikkelse. De kunde selv ei andet, end bemærke, at de i Mose=Bøger indeholdte borgerlige Forskrifter, ei længer, formedelst Local=Omstændighed og politisk Tilstand fuldkommen svarede til den nye Tids Tarv og Forhold. Derved opkom ofte dette eller hiint Spørgsmaal, om, hvad man skulde gjøre eller lade, hvorom de ei fandt nogen Bestemmelse i den hellige Skrift. Da søgte de Lærde (Rabbinerne) at afhielpe denne Mangel, og ved Disputatser, Meninger, nye Spørgsmaal og Undersøgelser at tilføie den mosaiske Lov Forklaringer, hvorved den erholdt Anvendelighed paa nye Forhold. 2) En Mængde moralske Sententser, Sætninger og Sprog, af hvilke mange ere særdeles klare og af megen moralsk Værd for hver Mand. 3) Endeel astronomiske, mathematiske, og archælogiske Opgaver og Sætninger, hvis Oversættelser i det arabiske og latinske Sprog bestemt har bidraget meget til disse Videnskabers Udbredelse; og 4) endelig indeholder den Myther (under Navn af Agadita) Sagn, Fabler, af hvilke en stor Deel ere meget bunkle, og flere ere laante af andre Sprog, af andre orientalske Folkeslag. Jøderne ere ingenlunde forpligtede til at betragte denne Samling som hellige Bøger i Liighed med den hellige Skrift, derimod have de stedse betragtet dem med megen Agtelse, og det vil vist Enhver gjøre, ogsaa nu, der kjender deres Jndhold og Værd i dets hele Omfang. - Men dertil hører saan delig Meget. Jkke destomindre er Talmuden ofte bleven angreben og udraabt for en skadelig Bog, hvis Jndhold og Lære var gjort latterlig, ja endog farlig for de Jndivider, imellem hvilke dens Tilhængere opholde sig. Saaledes har ogsaa for nylig en døbt Jøde, – ved Navn C. Gerson fra Recklinghausen, an der Lippe, og som for Tiden gjæster Jylland – i Aarhuus Stiftsavis ladet indrykke endeel beskyldninger imod den. Det første Stykke, som og findes i Jversens Tillægsblad for No. 26, fortjener mindre Svar, da det her kun gik ud paa at gjøre Nar af Talmudisternes Forestillinger og Sagaer. – Han kan af denne Grund da ogsaa gjøre Nar af den hele græske og romerske Mythologie, Paafaldende var mig dog hans Fortælling om Djævlen og Viinfadet. Jeg eftersaae i hele Tract. Chulin, og fandt ikke et Ord derom, uagtet han anførte Stedet under Pag. 5. Derved opkom Tvivl hos mig, om Manden ogsaa kjender og forstaaer Talmuden, eller om han har hentet sine Vaaben fra Andres Rustkammer, hvoraf der gives nok, hvilket bestyrkedes, ved at læse hans anden Paastand i No. 32 af Aar. huus Avis, som er fuld af bare Dumheder og Usandheder Her anførte han under hver Rubrik "Talmud lærere, og ved Enden anfører han Forfatterens Navn, hvoraf Sætningerne ere tagne, saasom en Ralbag, Bechai, Debarim Rabba (Caphor og Schalschelet kjender jeg slet ikke, de staaer ikke i min Bog!) der have levet over 1000 Aar efterat Talmuder var skreven, Eller troer Manden maaskee, at ville indbilde Publikum, at Jøderne ere forpligtede til at holde Alt, hvad alle Jøder lige indtil nu have skrevet, saavel om det religiøse som borgerlige Liv, Han burde dog - som Talmudist vide, at Normen til de nugjeldende jødiske religiøse Lov(de borgerlige ere allerede ifølge Talmud, Landets Love) er Maimonides's Jad hachesaka, og Schulchan OrachJ disse Bøger ere Lovene fremsatte grundede paa Biblen og talmudistisk Forklaring; dog ophører efter selve disse Lovbøger, deres Gyldighed, der, hvor Landets Regjering give andre Love. Han bør jo kjende deres bekiendte Læresætning "dine de malchuta dinat, at kun Kongens Lov er Lo i sin fulde Kraft. Og hvorledes kan han, overeensstemmende med Sandhed, anføre, at det er Jøderne tilladt at stiæle fra de Christne, At bemægtige sig alle Christnes og Hedningers Gods, At de maa dræbe en døbt Jøde, (No. 26, at de Christne ikke skulde være Mennesker - Hvad skulde de da være efter Jødernes Lære, Et Menneske kan dog ikke være andet end et Menneske!) Da vil jeg henvise ham til Talmud Tract. Berachoth P. 59. "Mennesket bør forbinde med sin Gudsfrygt en beskeden Opførsel, redelig og elskelig, ikke allene mod Slægt og Venner, men og mod alle Mennesker, selve Hedninger ikke undtagne." Trach. Aboth P. 27 din Næstes Ære og Gods maae være dig saa kjært, som dit eget. For ikke at troe, at under Navnet Næste blot forstaaes "Jsraliter, erklærede Rabbi Akiba, Hillel og R. Meyer, at derunder er indbefattet alle Mennesker, endog Hedninger. Trac. Sanhedrin P. 25 og Baba Meziah P. 70. Een der har aagret endog mod en Hedning, dens Vidnesbyrd er ugyldigt. Flere Hundrede saadanne Sætninger vilde kunne angives af Talmuden, dersom Rummet vilde tillade det, men disse ville være nok for at bevise, at Manden ikke kjender Talmuden, og er heller ikke sandfærdig. Mærkeligt bliver det altid, at næsten alle Spotskrifter imod Talmuden ere skrevne af Proselytter, medens mange lærd Christne med Jver og Grundigheder have studeret og anbefalet den som en nyttig Bog; (afdøde Prof. J. Møller, hvis Dom er nok kraftigere end C. Gersons, skrev, at der i den findes mange smukke Tankesprog og sunde bemærkninger, see hans Tidsskrift for Kirke og Theologie P. 56.) Alle rede i Aaret 1510 fremstod en døbt Jøde Johan Prefferkort- og ivrede imod den og alle hebraiske Skrifter, bevægede Keiseren til at lade dem brænde, men den lærde Johan Reuchlin protesterede derimod med Lærdom og Sandhed, og de blev intet af Baalet. Derefter der abgestreifte judische Schlangenbalg 1686. Feuriger Drachengift und wüthige Ottergal der Jnden 1682 – Der verdammliche Jndenspies 1688 (det lige Navne!!) alle skrevne af Proselytter. Deraf hentede Eisenmenger sit bekjendte Endecktes Jndenthum." Men Hensigten med deres Bestræbelser slog feil. Oplysningen tog til, Menneskers Rettighed var en altfor vigtig Sag for Verdens Store, til at antage hver ugrundet beskyldning for en Sandhed. Man dømte efter egen Erfaring, men ikke efter de døde Bogstaver. - Har nu C. Gerson, søgt at gjøre et Opkog af de gamle Beskyldninger ved at uddrage nogle Steder af Eisenmenger, ligemeget om det er paa Sandhedens Bekostning eller ikke, da tænker han gandske feil om Danmark. Her vil han kun finde Faa, som ville skjænke hans Foregivende Opmærksomhed. Jøderne ere her i Almindelighed anerkjendte som gode redelige Borgere. – Ungdommens Underviisning i Religion bliver foredraget af Mænd, der som kongelige Embedsmænd maae staae Kongen til Ansvar for deres Lære, og Disse have i mange Christnes Paasyn, noksom aflagt Beviis for, at den jødiske Religion kun lærer, hvad godt og ædelt er. Og hvorledes vil Manden troe, at kunne indbilde Folket, at det er Jøderne tilladt efter deres Religion, at stiæle, plyndre, ja endog at dræbe deres Medborgere, Deres Adfærd mod deres døbte Medbrødre er altfor bekjendt, og paa hvilken Fod de leve med dem. Er det derimod hans Hensigt at forbedre Jøderne, da trænge vi i Sandhed, ikke til en saadan Reformator, og hans Bestræbelser vil i saa Henseende være gandske forgiæves. – Han erindre Ordsproget: "Den der vil adle Andre, maa selve være Adel.