Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-06-29
Blandede Efterretninger. Øie Tenfelspapiere. Politisches Taschenbuch von Witt von Døring. Dette Skrift er i det tydske Tidsskrift: Der Freimuthige oder Berliner Conversationsblatt bedømt i et ironisk Sprog saaledes: Diævleskrifterne vinde ved denne Lommebog en Tilvæxt. Efterat Hr. Witt har leveret en Quast-Fortsættelse af Wilhelm Hauffs Satans Memoirer, lader han en Diævel selvstændigen optræde, som en vis Edvards Fører. Et væsentligt Kiendetegn paa vore Diævleskrifter, nemlig paa de Værker, som man tilskriver Satan, er vel, at Diævelen kun bliver nævnt paa Tittelen. Jndvendig føler man kun Forfatteren, der undertiden viser sig som et malitiost, sommetider vittigt, hyppigen ogsaa trivielt Menneske. Man føler ej Spor af nogen infernalsk Dybde, som overhovedet ej af nogen Dybde. Det er Oververdenens højeste Overflade. Saa meget der ogsaa maa blive skrevet og recenseret, saa er dog sjelden en Forfatter, som det synes, fortrolig nok med Opgaven, som han forelægger sig i Stof og Navn. Man kunde virkeligen ved en saadan Lekture komme paa den Formodning, Verden er langtfra endnu ikke gandske saa djevelsk, som visse engelske Pocter og tydske Pietister ville faae os til at troe. Ja, Ordsproget, naar man taler om Fanden, saa er han nærmest, thi osv. - er glimrende gjendrevet. Satan er der talt nok om, han er malet paa Væggen, men han har ikke indfundet sig i nogen af de mange Bøger. Men maaskee har dette sin Grund i en saadan Forfatters Hellighed, og denne Hellighed er 1) aandrig, thi han vidste ikke engang, at en Dæmonologie, en Diabolik og lignende Videnskaber existere, og at visse Værker fra den barbariske Middelalder nævne Satan, som Helvedes Fyrste. En sand Diævleignorantz, 2) er denne Hellighed moralsk, den kommer nemlig fra Hjertet. Satan fremkommer nu vel med malitiøse Vittigheder, omtrent ligesom de enhver Dame gjør ved en Kaffe visit, og saadant kalde hine himmelske Tunger, disse søde Siele allerede sataniskt. Det maa dog være en sand himmelsk Nydelse, at være en Forfatter, der kan skrive en saadan Satans Memoirer. 3) Er den Hellighed endogsaa kritisk, og det har endnu aldrig en Hellighed været, saalænge der gives Hellige og Paver, end ikke hine vidunderlige Hellige have forstaaet Mephistopheles, Diævelen i en Poesie. Thi havde de forstaaet ham, saa vilde de have følt, at han ikke er af de Store, der bag sin Elskværdighed skiuler sin dæmoniske Ondskab, og i Momenter, som Hvad gielder det, at jeg fanger dig!" eller kun: "De er ikke den første forraader sin sande Natur. De have fremdeles ikke følt, hvilken en Lespen og Lallen udtrykkes i Navnet Mephistopheles, medens Satan smægter efter Blod og Jld, hvorimod den første Diævel er et sandt Barn, en Usling. Sæt at hin Forfatter til Satans Memoirer, skriver engang Mephistopheles Memoirer, saa maatte disse efter den passende Proportion blive et Væsen, saa ganske sammentrængt fuld af Kjærlighed og Hellighed at det i levende Live hæver sig til Himlen lig en Luftballon. Altsaa ingen Satan – intet af blodige Rædsler, som han foranlediger, af tænderskjærende Fortvivlelse, af Grusomhedens og Forfærdelsens hemmelige vellystige Dybde. Jntet Væsen, som skjælver for Begrebet om menneskelig Forløsen, som den søde, hellige Forsoning indgyder et saadant Indbegreb af Afsky, at det fuld af Forfærdelse hylende griber Flugten. - Altsaa ingen Sataner, men Mennesker, der ere hellige. Ere de hellige, saa maa de ogsaa være ydmyge. Hr. Witt er ydmyg, thi han har aldeles ikke følt, hvilken en Hellig han var, da han skrev en saadan Satans Memoirer, og han vil endog saa gaae saa vidt i sin Hellighed, ikke at indsee, hvorvidt Recensenten med Hensyn til hans Værker, kunde erklære ham for en Hellig. Et svensk historisk Malerie.