Almuevennen, 1843-05-03
Det er nemlig vitterligt, at der i disse Aar, under de samme Loves Bestaaen, har udviklet sig en strengere Fremfærd imod Pressen, der fornemmelig fremtræder i Jndførelsen af Criminalforhør i Pressesager, hvilke anvendes ikke blot for at indhente Oplysninger og personlige Forhold, men ogsaa for at fæske Forfattere Forklaring over Meningen i deres trykte Ord: en Fremgangsmaade, hvorved Skribenten, for hvem det i hans Gierning er en Fornødenhed, i endog gjøres til en Pligt, at han skal tage sig Tid og No til sin Tankes Fremstilling, udsættes, og det jus i critiske (vanskelige) Tilfælde, hvor hvert Ord bør veies, for at give en overilet Forklaring af forhen nedskrevne Tanker, hvis Jndhold og Sammenhæng, maaskee ikke længer er ham nærværende". Desværre kom denne Sag ikke til Forhandling i Stænderne, der ikke var givet den dertil fornødne Tid, hvorfor eibeller Commissarens bemærkninger om dette Punct af Andragendet bleve besvarede: de ere ellers høist mærkelige, og især bede vi bemærket, at han baade i Roeskilde og i Viborg omhyggelig søger at forvare Cancelliet for at tillægges nogen Skyld i Jndførelsen af disse Forhør i Pressesager, idet han anfører, at der fra Cancelliets Side aldrig er givet mindste Anledning til en slig Fremgangsmaade, og, tilføier han, jeg maa tilstaae, at jeg heller ikke har antaget, at den vilde førtil Noget. Naturligviis gaaer han derpaa over til efter sit Embeds Medfør, at forsvare denne Domstolenes Fremgangsmaade, men ogsaa dette Forsvar udmærker sig ved sin Synderlighed. Det skal være af en vis Scrupulositet (overdreven Omhyggelighed eller Ængstelse) for den Tiltalte, idet man ikke har troet at burde tillægge ham den Mening af hans Ord, som var graverende for ham, uden at han havde havt Leilighed til, personlig at yttre sig over denne Fortolkning. Det skulde altsaa være en Godhed der udvistes mod Redacteurerne, men det er dog i Sandhed en egen Slags Godhed, der, med Vand og Brøds Tortur, skal paatvinges Modtageren. At Forhørene forøvrigt vilde blive bragt i Anvendelse med en stedse tiltagende Strenghed, naar de først vare indførte, kunde forudsees og er nu af Erfaringen bekræftet. Selv i det Tilfælde, i hvilket Criminelkammeret viser sig fra sin fordeelagtigste Side, at en Mand, kort efter at han har skrevet Noget, fremkaldes for Criminel kammeret og der afæskes Forklaring om sine Yttringer, vil han, naar han er en samvittighedsfuld Mand, i Reglen være istand til at give denne paa en Sandheden og Retfærdigheden fyldestgjørende Maade, Havde han gjort en ganske simpel og triviel bemærkning, f. Ex. "Den eller Den havde godt Huus til sin Concert, og Crimineldommeren nu afæskede Forklaring herover og spurgte ham: "hvad forstaaer De ved godt Huus, Mener De derved, at de 3/4 af Pladserne skulde være udsolgte eller 3/5 Mener De dermed, at der har været en 4, 5 eller 6 Hundrede Mennesker tilstede," osv. osv. Vilde ei Besvarelsen af disse Sporgsmaal sætte ham i stor Forlegenhed, vilde Høiesteret med frelst Samvittighed kunne afsige nogen Dom, støttende sig paa hans Ja eller Nei. Men naar Sagen er er saa simpel, naar Talen er om vanskeligere og meere forviklede Gjenstande, naar Talen er og disse fine Ruancer i Udtryk, der som oftest ere det Gran, som gjør Udslag i Sagen, naar denne skal veies paa den pligtskyldige Opmærksomheds Guldvægt, hvorledes vil det da være muligt for den skarpsindigste og fineste Tænker, for det hurtigste og klareste Remme, ei at domfælde sin egen Uskyld ved en uheldig Vending i sin egen Forklaring, og hvorledes skal man da characterisere den Retssikkerhed, under hvilken man lader Retfærdigheden træde frem og afsige Dom, grundet paa en saadan Forklaring, Kommer nu hertil, at den Mand, der afæsker Forklaringen og stiller Spørgsmaalene, er vant til at omgaaes med de groveste Forbryderes Snee dighed, og som derfor betragter Forbøret som et fint og kunstigt Ret, i hvilket ethvert Spørgsmaal er en af de utallige fine Traade der bringe Forbryderen i Modsigelse med ham selv og fange ham i hans egne Forklaringer; kommer altsaa dertil, at en saadan Mand, hvem lang Vane er bleven til anden Natur, ikke let kan undgaae at anvende den samme Fremgangsmaade i Presse sager, hvem er der da, som vilde fordriste sig til at paastaae, at han, naar han først var kommen i Criminel kammeret, ei kunde komme til at afgive Forklaringer, der kunde gjøre det Uskyldigste skyldigt, det Lovligste løvstridigt: Det var i een af de mange Sager der for Øieblikket henstaaer for Domstolene, mod Bladet "Fædrelandet, at dette Blads Redacteur og Udgiver, der ogsaa er ansvarlig Redacteur for hint Blad, kaldtes til Criminelkammer forbør, Fredagen den 21 April, Kl. 12. Dommeren, Assessor Gudenrath spurgte ham først, hvorledes han havde forstaaet den incriminerede Artikel da den optoges i Bladet; hvortil svartes, at han efter fem Maaneders Forløb, og efter i den Tid at have gjennemgaaet mangfoldige heterogene (i Jndhold høistforskjellige) Artikler, ikke var istand til at erindre hvorledes han dengang forstod Artiklen, eller dens enkelte Sætninger. Enhver der kjender det Ringeste til en Redacteurs Forretninger vil vide, at den der i et saadant Tilfælde vil svare hvad sandt er, ikke kan svare andet, thi han maa jo daglig gjennemlæse en stor Mængde Artikler, han maa tage en hurtig Bestemmelse om deres Antagelse eller Jkke-Antagelse, og Forstaaelsen af hver enkelt Artikels enkelte Udtryk maa det saaledes være ham en reen Umulighed at vedligeholde i sin Erindring, i længere Tid; Forhørsdommeren fandt ei heller Ro get at erindre ved dette Svar, men spurgte, hvorledes han da nu forstod Artiklen, hvortil Redacteuren svarede, at han for at besvare dette for Retten, behøvede Betænkningstid, og da Spørgsmaalet derhos var Sagen, aldeles vedkommende, fandt han sig ikke forpligtet til at besvare det. Dommeren søgte først at undvige den sidste Deel af dette Svar, idet han holdt sig alene til den første Deel af samme, og trængte paa, at Redacteuren uden nogen Forbeholdenhed skulde svare ham et bestemt Ja eller Nel paa Spørgsmaalet, om han da ikke for stod Artiklen; Svaret var, at han forstod den vel, for sig selv, for sin egen Bevidsthed, hvortil da indvendtes af Dommeren, at naar han forstod den, maatte han ogsaa uden Betænkningstid kunne gibe en Forklaring herom. Redacteuren bemærkede, at dette ogsaa forholdt sig saaledes, naar Talen var om at give en almindelig Forklaring fra Mand til Mand, men at det ikke var saa let gjort, fordi man selv forstaaer en Artikel, uden Betænkningstid at give Forklaring derom for Retten, hvor ethvert Ord skulde prøves og veies; Dommeren fordrede nu opgivet, hvor lang Betænkningstid Redacteuren da behøvede, inden han troede at kunne afgive den forlangte Forklaring, hvortil denne svarede, at da han ikke ansaae sig forpligtet til at afgive nogen Forklaring om den Mening han nu havde om Artiklens Jndhold, saa var det overflødigt at besvare det til ham rettede Spørgsmaal. Enhver vil kunne see at, forsaavidt den Maade, hvorpaa en Redacteur har forstaaet en af ham optagen Artikel, kan have Jndflydelse paa Bedømmelsen af hans mulige Strafskyld i saa Henseend, er det der ene kan komme i Betragtning, den Maade, hvorpaa Redacteuren forstod Artiklen, dengang han optog samme. Optagelsen er den strafskyldige Handling, og alt hvad der ikke kan gaae ind som en Deel i denne Handling, kan naturligviis ikke have den fjerneste Jndflydelse paa denne Handlings Beskaffenhed paa dens større eller mindre Strafskyld, eller paa Bedømmelsen heraf. Naar altsaa Talen er om en Redacteurs Tanker om en Artikel, da kunne de Tanker ene komme i Betragtning, som han havde i det Øieblik, han fattede den Beslutning at optage den; thi det er ene disse Tanker, der kunne tillægges Sammenhæng med hans Beslutning. Hvad han derimod, efterat have fattet denne Beslutning, efter at have optaget Artiklen, kom til at tænke om denne, det er Noget, som ikke staaer i den fjerneste Forbindelse med, eller kan siges at have havt en Skygge af Jndflydelse paa den Beslutning, hvis formente Strafskyld er Gjenstand for Domstolenes Paakjendelse. Naar derfor en Jnqvirent spørger Redacteuren om de Tanker, han nu har om en for flere Maaneder siden optagen Artikel, da er det ligesaa fornuftigt og staaer i ligesaamegen Sammenhæng med Sagen, som om han spurgte ham: "Hvad mener De, troer De, at Jorden dreier sig omkring Solen, Redacteuren vedblev derfor ufravigelig sit givne Svar, og Dommeren eftersaae nu flere ældre Sager, for om muligt at finde angloge (lignende) Tilfælde, formodentlig for deraf at erholde en Veiledning i hvad han nu havde at gjøre, dernæst hentede han en Rescript- eller Lovsamling, hvoraf han oplæste for Redacteuren Rescriptet af 23de Octbr. 1795 og betydede ham, at dette vilde blive anvendt mod ham, dersom han ikke gav den nævnte Forklaring. Dette Rescript er emaneret, fordi, hedder det, "det undertiden skal indtreffe, at Jnqvisiter ved de over dem afholdte inqvisitoriske Forbør alde les vægre sig ved at svare paa de til dem fremsatte Sporgsmaal, og det byder, at naar en Jnqvisit vægret sig for at give bestemt Svar paa de Spørgsmaal, som forelægges ham, forsaavidt han maatte kunne besvare samme, maa han hensættes paa Vand og Brød, indtil han beqvemmer sig dertil. Redacteuren protesterede imod at dette Rescript anvendtes imod ham, da han havde givet Dommeren bestemt Svar paa ethvert Spørgsmaal, men da Dommeren desuagtet gjentog sin Trudsel, kunde Redacteuren kun dertil svare, at han fik at handle som han ansaae sig berettiget og beføiet til Dommeren lod ham nu aftræde, og efter meere end en Times Venten i Forværelset blev han igjen stedet for Protocollen, hvoraf Dommeren da lod oplæse et Decret; som bestemte, at Redacteuren ifølge Rescript af 23 Octbr. 1795 skulde hensidde paa Vand og Brød, til han gav den Forklaring Dommeren forlangte. Redacteuren erklærede, at han ikke underkastede sig denne Kjendelse, men appellerede den til høiere Ret, men uden at ændse denne Appel, lod Dommeren strax sin Kjendelse sætte i Udførelse. Saasnart "Fædrelandets Udgivere kom til Kundskab herom, henvendte de sig øieblikkelig til Høiesteretsadvocat Buntzen, som endnu samme Dag tilskrev Dommeren, og begjærede den afsagde Kjendelse det snareste muligt in forma beskreven, da Udgiverne agtede strax at indanke den, som Rettens voldsomme Tvang, for Høiesteret, og da Redacteuren var udelukket fra alt Samqvem, navnlig med Udgiverne, saa anmodedes Dommeren om at Skrivelsen maatte blive ham foreholdt, for at han kunde erklære sig over hvorvidt han vilde tiltræde den forehavende Appel. Redacteuren gjordes næste Dag for Protocollen bekjendt med denne Skrivelse, og i Henhold til sin tidligere Appelerklæring tiltraadte han samme, men Dommeren negtede i en afsagt Kjendelse den attraaede Beskrivelse; Høiesteretsadvocat Buntzen, der ogsaa var tilstede, begjærede dernæst denne sidste Kjendelse, som Retsfornegtelse, beskreven til Appel eller anden fornøden Foranstaltning, men ogsaa dette nægtede Dommeren. Redacteuren havde nu intet retligt Middel tilbage at sætte imod Magten, og da enhver yderligere Modstand vilde have været taabelig, saa reserverede han sin lovlige Ret i Anledning af den mod ham udviste Medfart, og erklærede sig derpaa villig til at give den forlangte Forklaring, dog først efter, i Henhold til hvad han i forrige Dags Forbør havde yttret, at have havt Betænkningstid, for at sætte sig ind i Artiklen. Dommeren tilstod en halv Time hertil, og derpaa afgaves Forklaringen, hvorpaa Redacteuren endnu forlangte gjentagende tilført Protocollen, at den afgivne Forklaring kun var, om den Mening hvori han nu forstod Artiklen, og at han muligen havde forstaaet den paa en langt anden Maade, ved dens Optagelse i Bladet. Høiesteretsadvocat Buntzen indgav et Andragende til Cancelliet om, at Collegiet vil paalægge Dommeren, Hr. Assessor Gudenrath, at give den afsagde Kjendelse, hvorved Redacteuren underkastes Fængsel paa Vand og Brød, eller i alt Fald den sidst afsagde, hvorved Beskrivelse negtes af hiin Kjendelse, bestreven til særskilt Appel til Høiesteret, paa Grund af Vigtigheden af, at denne Kjendelse, som reent Retsspørgsmaal, uafhængig af Hovedsagen, snarest mueligt prøves ved Høiesteret, og anfører, som en afgjørende Betragtning for, at særskilt Appel tilstaaes i slige Tilfalde, at det ellers vilde staae i enhver Forhørsdommers Magt at afpresse hvem han finder for godt at stille for Protocollen og belægge med Navnet Jnqvisit, Forklaringer om hvilkensomhelst Gjenstand, uden at denne var istand, til at værge sig derimod.