Jyske Efterretninger, 1769-05-05
Efter Herodoti Halicarnassi Fortælling Libr. 4 var et Folk i Asien, Neuri kaldede, der brugte de Skyttiske Skikke, som saa vel efter samme Skytters, som Grækernes der boede iblant dem Sigende, hvert Aar nogle Dage forvandledes til Ulve, hvilket Herodotus neppe dog har vildet troe, omendskiønt de svore sterk derpaa. Slige fleere Exempler, fremfører ogsaa Nicol. Remigius i hans Dæmonolatr. Lib 2. Cap. 5. Skulde man antage denne Olai Magni Fortælling for sand (noget deraf kan vel saa være, men ikke nær alt da maatte man blive bragt dertil af andre slige Historier som fleere end een troeværdig Medicus (hvilken frem for andre best ere i Stand til at dømme om Tingens Rigtighed, have givet os beskrevne, der selv have oplevet dem, kiendt Folkene, ja selv havt med dem at giøre, som de have skrevet om. Donatus Antonius ab Altomari i hans Bog de Med. Mord. Cap. 9, siger saaledes: "En vis Person, som var plaget af denne Sygdom (nemlig, at han anstillede sig som en Ulv) kom mig imøde, jeg frygtede mig og gik, af Veyen; Men han saae noget paa mig, og gik bort. Denne blev helbredet og fri fra sit Onde, og da han atter kom mig imode, spurgte han mig, om jeg havde været. bange, da han mødte mig, og var afsindig" Den som først har skrevet om noget ligt dette er den Græske Medicus Oribasius, der var i stor Anseelse hos Keiser Julianus Apostata, som døde Aar 363, hos hvilken han var Liv=Medicus og tillige Qvæstor i Constantinopel. Denne fornemme og lærde Mand har i hans Synops. Libr. 8 10, som han har tilskrevet sin Søn Eystathium, handlet om en Syge dom, som han kalder Lykanthropia, eller Lykanthropos (et Græsk Ord, som er sammensat af Lykos, en Ulv, og Anthropos, et Menneske) et Slags Melancholie, eller og et Slags Galenskab. Sygdommen beskrives der af ham saaledes: "De Mennesker, nesker, som ere plagede med denne Syge, gaae ud af deres Huuse om Natte Tider, og efterabe Ulvene i alle Maader, vankende omkring iblandt de Dødes Grave Gorræusmeener, at der skal staae et Ord, som betyder: De boe i Dødes Grave) indtil at Dagen bryder frem "da de komme til deres Vid og Forstand, som Actuarius Mecethod. Medend. 1. 16, skriver) Man kan kiende dem paa følgende Tilfælde: De see blege ud af Ansigt, have sammenfaldne Øyen=Laage, smaae huule, tørre Øyne, nden ringeste Fugtighed og Graad, en meget brændt, tør i Tunge, intet Spøt i Munden, hver Dag meget forandret, Beenene fulde af Saar, som de giøre sig ved at falde, og ved at støde sig paa hvad, der forekommer dem (Steen og Thorn, som Actuarius siger) og undertiden ved at blive bidt af Hunde, som Ætius fortæller, der ellers kalder denne Sygdom Kynanthropia, saavelsom Lykanthropia, og det fordi slige Syge, som Paulus Zachie udi Libr. 2. Tit. 1. Qvæst. 16. . 41. meener, løbe omkring paa øde og eenlige Stæder, lige som Ulve og Hunde. Samme Ætius saavelsom og Massarius Libr. 2. Cop. 27. og Donatus Antonius ab Alto mari paa alt anførste Sted, siger, at denne Sygdom er gængse i Februarii Maaned; C. Peucerus derimod skriver, at den yttrer sig 12 Dage for Juul, men Olaus Magnus, som vi have hørt tilforn, i Julen selv. At denne Sygdom endog har indfundet sig i de sildigere Tider, kan vi see af de Historier, som findes saavel hos forhen anmælte ab Altomari, en Neapolitansk Medicus og Philosophus, der var berømt ungefær Aar 1558, som og hos Petrus Forestus, der blev Professe i Leiden 1575. Med dette, som her er anført, kommer det i nogen Maade overeens, som læses om den Besatte hos Evangelisten Marcum i det 5. Cap. 2. vers, og hos Lucam i det 8 Cap. 27. v. nemlig, at han var afsindig, opholdt sig i de Dødens Graver, var Nat og Dag i dem, og paa Biergene (Actuarius siger, at de, som vare plagede at Lykanthropia, løbe hid og did iblandt de Dødes Grave, og paa 8de Stæder, agtede ikke om sit eget Legeme, og derfor skare og saarede sig paa de Steene, som forekom paa de Stæder, han, som et afsindigt Menneske, løb over. Der en ere d. A. 6 ere ogsaa de Lærde, som vil holde for, at Nebuchodonosor, de Babyloniers Konge, har, efter Guds Tilladelse, været plaget med af denne Lykanthropia, som Paulus Zachia paa anførte Stæd, siger, at Valesius, de Sacra Philosoph. Cap. 80 og Mercurialis, Prax. Libr. 1. Cap. 2 saavelsom og nogle Fædre have gjort. Hvor vidt at dette er troeligt vil jeg overlade til andre at dømme, og imidlertid anføre for nogen Ligbeds Skyld, det, som i forhen omtalte Kongelige Speil paa. 114, fortælles om visse Mænd, som i mældte Jrland, naar de i Striden skulle gaae imod deres Fiender, bleve til Galte; disse, naar de levede paa Skoven 20 Aar, da voxte der Fiædre paa deres Legemer, ligesom paa Fugle, som kunde skiule deres Legemer for Frost og Kulde, dog ingen Slagstædre, som de kunde bruge til Flugt, som Fuglene. Af anførte sees, at Folk i nogen Maade kan forandres til Ulve, om ikke saa lige i Henseende til den udvortes Legemets Skikkelse, saa dog i Henseende til visse Sindets Tilbøyeligheder.