Ribe Stifts Adresseaviser, 1846-01-27
J Aalborg Avis læses følgende under Jndsendt: En Skolelærer har i Aalborg Avis gjort opmærksom paa Offerets Usselhed til Præst og Degn paa Landet; og sitterlig have Mange med Jndignation læst denne simple historiske Sandhed, der bærer et saa umiskjendeligt Vidnesbyrd om den religiøse Aand, det lever hos Mange. Flere, som have læst denne Efterretning, have yttret: "Saa daarligt offres der da ikke i Kjøbstæderne". - Det er sandt: Alle de Kjøbstadbeboere, der offre, offre anstændigt. Men hvor stort er vel deres Antal, J de største Menigheder offre. 150 a 160 Familiefædre til Præsten ev Gang aarligt, medens der, i samme By maaskee findes over 1000 Familier, paa hvilke den samme Pligt hviler. Og, vil man holde sig til de større Grundeiere, da vil det findes, at kun Sjettedelen af dem, som kunne vælges til en Byes RePræsentanter, opfylde deres Pligt, medens den hele store Piddelstand høist sjelden, og Tjenestefolk aldrig sende Præsten noget Offer. Begreberne om Pligt og Ret maae sandelig være høist besynderlige for Kjøbstadbeboerne, naar saamange af disse, Aar ud og Aar ind, kunne lade deres Præster arbeide for slet Jntet, og man derhos med Rimelighed kan antage, at Pluraliteten vilde blive høin fortrydelig, dersom disse gjorde noget alvorligt Skridt, for at erholde deres lovlige Ret. Man glemmer, at Kjøbstadpræsterne ialmindelighed kun have Offer og Accidentser at leve af, og ingen Tiende. Men – naar Offeret næsten ganske udebliver og Accidentserne ligeledes formindskes, saa maa man dog indrømme, at en Kjøbladspræst kan have god Grund til at beklage sig over en saadan Uretfærdighed. Anmelderen and not vide, hvad f. Ex. en Haandværksmand vilde dømme og sige om den Præst, der ikke vilde betale ham sin fulde Regning, men vove at afforte en passende Sum for resterende Offer? Og dog er Forskjellen kun den, at Haandværtsmanden bestemt kan foreskrive, hvormeget Præsten skal betale ham for hans Arbeide, medens denne skal være for noret med enhver Betaling, ja ofte med slet Jntet, dersom han skal bevare sin Popularitet og ikke beskyldes for at være pengegridsk. Man fordrer desuden medrette, at en Kjøbstadpræst skal deeltage i enhver veldædig Anstalt, intet Offer skye, hvorved det almindelige Bedste kan fremmes, og at han altid skal vare rede til at hjælpe de Nødlidende - og Erfaring vil vist betræfte, at de fleste Kjøbstadpræster gjøre sig en Fornøielse af, at kunne optylde saa hellige Pligter. Men de, der gjøre saadanne Fordringer skulle ogsaa være saa etundige og billigt tænkende, at de, efter Evne og Leilighed, ydede Præsten, hvad der med god Ret tilkommer ham; og – i mod sat Fald – skamme sig over, ikke at have afgjort en vitterlig Gjæld. Der træves visselig itte store Udgifter i denne Hensende. Just fordi de Offerpligtiges Antal i Kjøbnæderne er saa stort, kunne og ville Præsterne være fornøiede med vidt og modtage dette, som et kjært og opmuntrende Beviis paa Menighedens Agtelse og Kjærlighed. Men naar Pluraliteten glemmer Prænen – og det ene Aar efter det andet opsætter at betale ham sit ofte byrdefulde og tunge Arbeide, da bliver det rette Forhold mellem Menighed og Præst upaatvivlelig forstyrret til stor Skade ved mange Leiligheder, og en Kulde indtræder, der ikke kan have nogen gavnlig Jndflydelse paa det religiøse Liv. - Der kan derfor ingen Spørgsmaal være om, at det hele Offervæsen trænger langt mere til at ordnes paa en passende Maade i Kjøbstæderne end paa Landet, og at det isærdeleshed er Landsbyskolelærerne, hvis Kaar man derved bør tænke paa at forbedre; men det er ligesaa vist, at det er høist beklageligt, at en Reform i denne Retning er bleven til en Nødvendighed, og at Mange herefter skulle tvinges til at betale Præstepenge, istedetfor at benlægge med et kjærligt og taknemmeligt Sind, en frivillig Gave paa Herrens Altar.