Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1847-04-29
Skulde Regjeringen nu forbyde Udførsel fra Danmark, altsaa for Kjøbstædalmuens Skyld afvise den store Fordeel, Landet i det Hele har af de høie Priser, maatte det i det mindste være klart, at den Trængende derved virkelig vilde faae Kornet billigere. Men det vil ikke blive Tilfældet; thi hvo kan tvinge Landmanden til at sælge for en Priis, han ikke er tilfreds med, og de allerfleste Landmænds Kasser ere ganske sikkert i den Stand, at ikke Nøden vil drive dem dertil. Et Udførselsforbud maatte da følges af et Paabud om tvungent Salg til bestemt Priis; men ikke at tale om det Tyranniske i en saadan Fremfærd, saa vilde det endda ikke hjælpe den Trængende, da dobbelte Salg, hvor Kjøb offentlig sluttedes til den taxtmæssige Priis, medens der hemmelig betingedes en høiere, maatte blive Følgen. Og ved hvilke Midler vilde Man hindre Landboerne ved Strandkanten i Opkjøb for egen eller Andres Regning samt Smugudførsel i fremmede Skibe? Men i begge Tilfælde forsvandt dog Landets Forraad fra Markedet. Kun Tilførsel fra Udlandet kan hjælpe; men dersom Regjeringen med Magt vil hindre Udførsel, maatte Følgen blive, at det fremmede Korn gik vore Markeder forbi og søgte derhen, hvor det blev bedst betalt. Tænker man altsaa endog det Umulige muligt, at et Forbud mod Udførsel virkelig fremtvang lavere Priser, saa vilde det være det samme som et Forbud mod Jndførsel, og altsaa kun et Øiebliks Hjælp, men snart gjøre Nøden langt mere trykkende end før. Det er saaledes den Trængendes egen Fordeel, at Handelen bliver saa fri som mulig; og dersom han, hvad Gud i Naade afvende, lod sig af Uforstand, slette Exempler og slettere Raadgivere forlede til truende Bevægelser for at skræmme Regjeringen eller Kornhandlerne, saa indlod han sig ikke alene i en Strid, hvis ulykkelige Udfald og sørgelige Følger for ham selv intet Øieblik kunde være tvivlsomt, men han forhindrede netop det, han vilde fremme, idet han gjorde Sit til at standse den aabne Handel for at Kornet bag hans Ryg kunde gaae ham aldeles forbi og nødtes den dristige, formuende Kjøbmand til at trække sig tilbage, hvo skulde da skaffe de fornødne Forraad tilveie, endog til høie Priser? Det er imidlertid ikke Jndsenderens Hensigt at møde de kun altfor vel grundede Klager med en kold Henviisning til den trøstesløse Nødvendighed. Tvertimod troer han, at der baade kan og bør hjælpes, og det rask og kraftigt; men Hjælpen maa være en overordentlig, fordi Omstændighederne ere det, og en saadan, at den virkelig kommer den trængende Kjøbstadboer til Gavn. Som en saadan Hjelp maa først paapeges Consumtionsindtægten af Kjøbstæderne, hvorom nu Kjøbenhavns Magistrat og Repræsentanter have henvendt sig til Regjeringen. Consumtionens midlertidige Ophævelse vilde dog fornemlig komme dem til Gode, der forbruge meest, altsaa dem, der have meest Evne til at kjøbe eller bedst Leilighed til at indskrænke sig; og skjøndt Jndsenderen under Enhver alt Godt, mener han dog, at nu er det Smaafolk, der skal hjælpes. Kjøbenhavns Magistrat har da sikkert handlet rigtigt i at forlange Consumtionsindtægten overdraget i nogle Maaneder til Communen, for dermed at hjælpe den Trængende til taalelige Priser. Det var at ønske, at andre Communalbestyrelser uopholdeligt vilde med al Kraft tiltræde dette Andragende, og derved hjælpe der lykkeligt igjennem de finantsielle Hensyn, som ikke ville undlade at gjøre sig gjældende. Og navnligt bør Landets næststørste Commune, ikke forblive tavs i en saa vigtig Sag. Men Priserne ere allerede stegne til en saadan Høide, at øieblikkelig Hjælp er fornøden. Hvorfor da ikke i overordentlige Omstændigheder gribe til et usædvanligt Middel, Communen burde formeentlig strax, af sin egen Kasse, gjøre et Udlæg, stort nok til at forskaffe dem Brødet til taalelig Priis, der allerede have udtømt deres egne Midler. Siden kunde Udlæget indvindes enten ved Consumtionsindtægten, om denne tilstaaes Communen, eller ved successivePaaligning paa de høiere Klasser af Skatteyderne, alt efter Omstændighederne. Den private Godgjørenhed bør ogsaa vise sig virksom; der bør vel betænkes at det nu ikke gjælder om en for Giveren selv behagelig Tilfredsstillelse af den sædvanlige Medlidenhedsfølelse, men at det ligefrem er den Formuendes Pligt - om ikke imod denne og hiin, saa imod hans egen Samvittighed, at række den Commune Haanden, der forsvarer ham. Her i Odense navnlig synes det, at Bespiisningsanstalten og Foreningen for Brøduddelingen atter bør begynde deres Virksomhed. Saavidt vides har den førstnævnte Anstalt et Reservefond, som nu ikke burde skaanes. Det er vel rigtigt, at den sikkrer sin Fremtid, ved at holde en Sum tilbage, men i Nødstid bør man dog sætte dette Hensyn tilside og i Tillid til Forsynet lade den Dag imorgen have sin egen Plage. Ny Opfordring til Gaver burde udgaae, maaskee helst fra begge Selskaber i Forening; men det nyttede neppe at holde den saa almindelig, som hidtil. Direkte skriftlig henvendelse til formuende Mænd i Byen og paa Landet vilde foranledige disse til at tage sig Sagen alvorligt til Eftertanke. Jkke bør man betvivle, at Landmanden og Kjøbmanden, der har saa store Fordele af de Tidsomstændigheder, som trykke deres fattige Medborgere til Jorden, ville nægte klækkelig Understøttelse. Hvor Tusinder er vundne, er det ikke formeget at vente hundreder anvendte til at forebygge en Spænding, der kan blive betænkelig. Ogsaa Sparekassen disponerer over Midler, og har for givet rundeligt; men naar var der større Opfordring dertil end nu? Nøden er dog ikke blot en øieblikkelig ; selv om Sommeren bringer nogen Lettelse, og om Høsten endog giver Overflod, er der ingen Udsigt til, at Kornprisen vil blive lav nok til ikke at trykke Fattigmand haardt. Det er overalt i den hele Verden erkjendt, at Arbeide er den bedste Hjælp der kan ydes den Trængende; derfor maa man ønske og haabe, at de, der have en Stemme i Communens Anliggender, ikke af andre, om end maaskee respektable, saa dog underordnede Hensyn, vilde lægge hindringer i Veien for det betydelige Bygningsarbeide, det nye Gadeanlæg aabner Udsigt til. Det vilde skaffe Mange en stadig, hæderlig Hjælp; og hvad man end indvender derimod, kan det dog ikke nægtes, at det er det eneste større Forretagende, der nu her i Odense vil udøve en gavnlig Jndflydelse paa den talrige Klasse af uformuende Arbeidere. Jndsenderen mener da, at Communen og Borgerne have Midler til at lindre Nøden uden at forlange Tvangsforholdsregler, som desuden kun vilde gjøre Ondt værre. Men det gjælder ikke alene om, at give en Gave, det gjælder om, at alle Vedkommende handle rask, uhildede af de mange Betænkeligheder, som til dagligdags kræve tilbørlig Opmærksomhed, men i Nødens Tid lamme den Energi, der ene kan hjælpe.