Aalborg Stiftstidende, 1837-06-29
Jrland gives derimod en Pigeklub af ganske modsat Tendents, nemlig den: at tvinge Pebersvende til at gifte sig. Selskabet har nylig i denne Anledgning tilstillet Parlamentet et Bønskrift; men, ikke tilfreds hermed, har det desuden erklæret hele Pebersvendelauget Krig, og det en farlig Krig, da det har Ægtemændene, der ansee de Ugifte for deres naturblige Fiender, til Bundsforvandte. Selskabet lader optage en nøiagtig Fortegnelse over alle uforlovede Mandfolk, der ere i den Stilling at de kunne gifte sig, selv Enkemændene ikke undtagne. Disse Sidste, tilsteder man ingenlunde at slippe med den første Prøve, men giver de kun nogen Tid til at trøste sig. Enkemændenes Stand er nemlig endnu nok saa farlig for de giftefærdige Piger, som Pebersvendenes thi naar de ikke ville gifte sig igjen, vækker dette Mistanke om, at Ægtestanden er en Byrde, som man maa være glad ved at være sluppen. Enkemanden er desuden en Forræder, der kjender Standens Hemmeligheder. Pebersvendene ere inddeelte i Serier, og een Række efter den anden indkaldes til Ægteskabs=Recruteringen. Den, som Raden kommer til, erholder først en høflig skriftlig Opfordring, om at vælge sig en Kone, og man giver ham hertil den Frist af 6 Uger. Lader han dem ubenyttede hengaae, bliver han purret, og adlyder han endnu ikke, begynde Fjendtlighederne. Den Gjenstridige seer sig pludselig fra alle Sider udsat for allehaande Smaa drillerier: Hans Huusholderske forlader ham, og han kan ingen faae i Stedet; al qvindelig Pleie maa han savne. Er han ung, saa gjennemkrydser man hans Planer, ansporer hans Creditorer til Strænghed, og lægger Faldstrikker for alle hans Fornøielser; kort sagt: man anvender Alt, for at gjøre ham hans eensomme Stand ret utaalelig. Selv de meest Haardnakkede have paa denne Maade givet efter, forikke længere at see sig Livet forbittret, saafremt det ellers ikke foretrak, hellere ganske at forlade deres Fædreland. Ole Bull. (Et Brudstykke af denne berømte Kunstners Levnetsbeskrivelse. Det var i Aaret 1832. Cholera herskede den gang i Paris. Hele den store By var sorgklædt, da Bull ankom ene og uden at være kjendt af Nogen. Han var paa Lykke og Fromme draget dertil fra det fjerne Norge, hans Fødeland. J det Haab at vorde hørt, greb han nogle Toner paa sin Violin, men de fandt ingen Gjenklang, de overdøvedes af den offentlige Smertes Angstskrig. Han laae sin Violin, igjen under Laas og Lukke og steeg ned fra den 5te Etage, for at see lidt af dette Paris, som han ikke kjendte. Ved hans Tilbagekomst er baade Penge og Violin borte. Hvor skal han nu finde Brød, hvor et Tilflugtsted mod Natten, Fortvivlelsen gribe ham - Buli styrter sig i Seinen, men gjenvindes for Livet. Atter vandrer han om i Paris's Gader. Han gaaer ind i et Huus i Rue des Martyrs for at spørge efter Logis. Et Fruentimmer aabner Døren. Hun er Enke og har nylig mistet sin Søn. Paa Grund af nogle Liighedstræk, som hun finder hos Bull, tager hun sig af ham og giver ham Værelse og Brød i et Aarstid. Ogsaa forskaffer hun ham er Violin - Gangeren, hvorpaa han siden skulde holde sit Triumphindtog. Han forlader Paris, for at vende tilbage i en gunstigere Tid. Fra Paris styrer han til Schweitz, Derpaa gjenfinde vi ham i Triest. Her blev han syg og - opstaaer af sin Sygeseng som den skaben, de Kunstner, vi nu kjender. Nu see vi ham i Jtalien. J Bologna troede han at være ukjendt over hele Byen, men Tilfældet havde ført Mad. Rossini forbi hans Logis paa en af de Timer, da Kunstnergeniet lader sin Begeistring udstrømme i Toner, og hun havde fortalt, at der paa det og det Sted, som hun betegnede, foregik Underværker, som hidtil ingen enkelt Violinspiller havde kunnet frembringe. Academiet i Bologna optager ham til Æresmedlem. Florents, Milano, Rom, Venedig og Lucca følge Exemplet. J Neapel fremkaldte Publicum ham u Gange. Da vendte han tilbage til Paris, som nu overvældede ham med bifald, der grændsede til Enthusiasme. Bull har ikke sin Lige - hedder det i franske Blade - i den Kunst at røre og henrykke. Naar han udfører sin Polacca Guerica staaer han som en Heros med Panden omstraalet af Geniets Nimbus. Bull har aldrig studeret Composition. Han har frembragt dette Mesterværk i en søvnløs Febernat. De henrykkende Melodier ere fremkomne ved Jnspiration. Det er næsten overnaturligt, at hans Genius saaledes har aabenbart ham Harmoniens Mysterier. Hvo som eengang har hørt Bulle Spil, kan aldrig glemme det. J Maanedsskrift for Litteratur for Mai Maaned, d. A. findes, i Anledning af en Anmeldelse af Prof. J. W. Hornemann om Sterms statistisketopographiske Beskrivelser over Kjøbenhavns Amt, at der nærved Hovedstaden boe enkelte Familier som Troglodyter i egentligste Forstand i Jorden. Paa lille Værløse Overdrev gives nemlig nogle Hytter, der variere fra 36 Alen i Breden og 610 Alen i Længden, og have ingen Vægge, da Underdelen er i Jorden, udgravet i Bakker, og Overdelen, som bestaaer i nogle Rakter, der danne Sparrekoblen, staaer umiddelbart paa Jorden. Den første Bolig af denne Art, som beboes endnu, var indrettet for 2125 Aar siden af en svensk Krøbling. Senere bleve flere lignende Hytter byggede, hvoraf to af gamle Mænd af den svenske Nation, hvoraf den ene gik paa Kryksker. J enkelte Sommere har der vel været 9-10 saadanne Jordhytter paa Overdrevet, men ikke meere end fire af dem have været beboede i en Række af Aar baade Sommer og Vinter. Beboerne vare meest Svenske, der ernærede sig især af Tørveskjæring; de skulle endog have eiet et Par Heste, hvormed de kjørte Tørven til Kjøbenhavn, og man siger, at de enkelte Tørve Udraab, som man undertiden hører om Aftenen, efterat al anden Falbyden er ophørt, komme fra disse Troglodyter. Prof. Hornemann mener, at det er mærkeligt, at en saadan Coloni har kunnet existere i mange Aar saa nærved Kjøbenhavn, uden at være kjendt af andre end de Omkringboende, og han anfører tillige, at det skal have været paafaldende for Nogle, som ubekjendte med Tilværelsen af disse Hytter, havde seet smaae Børn hist og her at krybe ud af Jorden. Men hvor usle disse underjordiske Boliger maae være, kan man slutte deraf, at af de to Hytter, som nu ikke længere beboes, havde kun den ene et lidet Vindue; ligeledes havde ingen af dem Loft og den ene intet aparte Sted til at giøre Jld paa, men Brændet blev lagt midt i Hytten. Disse to Hytter have kun Græstørv til Bedækning paa Sparrekoblerne, istedetfor Tag, hvorimod de to, som endnu beboes, ere tækkede med Straae og have et Slags Loft; den ene med Rak ter, som ere belagte med Leer ovenpaa, den anden med løse Bræder. En snever Dal, indpresset imellem Bjerge i Tyrol, hedder Grøden, og ligger i Omegnen af Botzen, Den er meget ufrugtbar formedelst dens høie Beliggenhed; hverken Hvede eller Boghvede groer der, og den smule Rug, som voxer paa de magre Klipper, ler ikke tilstrækkelig til Beboernes Underholdning De lede derfor Mangel, indtil en Johan de Met i Aaret 1702 fandt paa at udskjære af Gran nogle Figurer, som ihvor simple og daarlig gjorte de end vare, dog fandt Kjøbere. Tyrolerne ere af Natur et snildt Folk og meget industrieuse. Brødrene Martin og Dominik Vinager indsaae derfor strax, at denne Anvendelse af de smukke Granskove hvormed Bjergene omkring Dalen vare klædte, kunde blive en Kilde til Velstand for dem og deres Landsmænd. Ene og alene hjulpne af deres medfødte Kunstfærdighed lykkedes det for disse Brødre at udskjære Figurer, og de fandt snart mange Efterlignere. Hvor altsaa før herskede Armod, kom nu et Slags Velstand til at tage Sæde; og imedens Koner og Børn eller gamle Mænd udskjære allehaande Legetøi og andre Kunstsager hjemme, drage Mændene omkring i de nærmeste Lande og sælge det Forfærdigede. Herved er en Jndustrigreen og en Handel fremstaaet i denne Dal, hvori dens hele Befolkning tager Deel. En reisende Englænder blev af Klokkerent i Grøden, der tjente som Veiviser, ført ind i et Værelse, hvori et Antal Mænd og Koner sadde omet Bord, enhver med et Stykke Træ i Haanden, som de skjare paa. En munter gammel Kone tog strax et friskt Stykke, og sagde, at hun vilde i hans Nærværelse udskjære en Ræv; hvorpaa en Anden tilbød sin Tjeneste med at danne en Ulv; en Mand, sin for at danne en Tyrolerinde, og en anden Mand sin for en Tobak ryggende Nederlænder. Det var mærkeligt at see, hvor flinkt de begyndte at snitte hvor sikkre de vare med at danne, og hvormeget Figurerne lignede. De forsikkrede, at de aldrig spildte et Stykke Træ, men de viste, hvorledes deres Hænder og Fingre havde mange Skrammer. De talte med Foragt om den Tegneskole, som Regjeringen havde anlagt hos dem, da de meente, at den, der ikke havde det i Hovedet, kunde aldrig lære deres Kunst. De snittede saaledes, som deres Forfædre havde gjort for dem, og de Børn, der havde lært at tegne, udskjære ikke derfor bedre. Men de havde, uden at tænke videre, anvendt denne Syssel over en Hundrede Aar, da de en Dag bleve forfærdede ved at opdage, at alle deres Grantræer vare forbrugte, og at Jngen havde husket paa, at opelske andre istedet. Siden den Tid have de, indtil de unge Træer atter kunne voxe til, maattet deele noget af deres Prosit med Nabodalene i Betaling for Træ, som de nu maa hente derfra. J Lions-sur=Mer og andre Byer ved Søkysten af Normandiet i Frankrig tage Kniplepigerne om Vinteren sin Tilflugt til Kostaldene for den Varmes, Skyld, som i disse Bygninger udbredes ved Dyrenes Uddunstning. De indgaae Accord med en eller anden Landmand, som holder mange Køer paa Stald, at de maae fortsætte deres Arbeider der i Selskab med Malkepigerne eller Konerne. Køerne ere da tøirede ved et Toug paa den ene Side af Stalden, og Kniplerskene sidde paa Huk ved den anden Side, med deres Fødder indhyllede i Straa. Ligend for enhver Pige, i en snever Nische i Væggen, er et Lys stillet bag ved en klar halvbuet Flaske, saaledes lat den flade Side af den er vendt imod Lyset, og den buede imod Kniplersken. Denne Flaske er fyldt med Vand, og kaster en smal Strøm af et klart, hvidt Skin paa Puden, hvorved den fineste Traad bliver mere synlig, ifald det var muligt, end om Dagen. Da Kostaldene i Almindelighed ere for mørke til at tilstede dem at arbeide uden ved Lys, og da Køerne undertiden om Dagen i den bedre Aarstid, ere ude paa Marken, saa foretrække Pigerne at arbeide den hele Nat. Et Antal af unge Karle, af samme Classe som de, ty da ogsaa til Staldene, og sidde eller ligge i Straaet ved Kniplepuderne hos deres Kjærester, synge, fortælle Historier, og sladdre med dem hele Natten igjennem, for at fordrive dem Tiden ved deres Arbeide. Præsterne i hvert Sogn have, af Frygt for umoralske Følger af denne Skik, hofte forsøgt paa at holde disse Friere eller Elskere borte, men alletider forgiæves. Derimod blive Mø forene eller ældre qvindelige Slægtninge til mange af Pigerne selv oppe hele Natten igjennem, og deeltage da i samme Beskjæftigelse. Om Arabernes Reenlighed fortæller Campbell: Vi kom forbi nogle Arabere, som sad ganske nog ne paa Jorden, medens de havde udbredt deres Klædningsstykker ved Siden af sig. Dette var mig paafaldende; jeg spurgte derfor, hvad de bestilte, og fik til Svar: De have udbredt deres Klæder over en Myretue; Myrerne ere nu beskæftige med at befrie dem fra deres besværlige Jndqvartering, naar dette er skeet, vende de igjen tilbage til deres Tue, og det er det, som de gode Mænd vente paa.