Jyske Efterretninger, 1773-09-03
Hs. Majest. Kongens af Polen Tale, holden i Raadsforsamlingen den 2 Augustii, til Beste for Kongemorderne. Jeg indfinder mig i Dag paa dette Sted, ikke for at være Dommer, thi det kan jeg ikke være i denne Sag, men alleneste for at aflægge et Sandheds Vidnesbyrd, hvilket ingen kan gjøre bedre end jeg. At jeg endnu er i Live, har jeg kun denne Johann Kuzma, som her staaer for alle vore Øyne, at takke for thi om Natten imellem den 3 og 4 Novembr. 1771, da jeg allerede var i mine Røveres Hænder, hørte jeg ofte, at de sagde til denne Kuzma Koczinsky, som den Gang var deres Anfører: Tillad os, at vi maae hakke ham i Stykker. Men han hemmede det hver Gang. Han er den, som allerførst lidt efter lidt bevægede de andre til en meere medlidende Omgang mod mig, ja endog ofte selv tvang dem til ved befalinger og Truseller at vise mig Tieneste, hvilken jeg i mine da værende Omstændigheder høylig trængte til. Jeg vil ikkun anføre nogle Exempler: Han tvang den ene til at give mig sin Hue, en anden maatte laane mig sine Støvler, og dette var ikke ringe Velgierninger imod mig, som samme Nat i det slemme regnagtige Veyer, med bart Hoved, blodige Fødder uden Skoe og Strømper, folede ved hvert Trin nye undsigelige og ubeskrivelige Smerter. Lidet derefter lod han paa en listig Maade begge sine Kammerader gaae af Veyen, og saa snart han var bleven allene med mig, erkiendte han mig strax for sin Konge, og kastede sig, (da han dog var bevæbned, og saae mig ubevæbned, saared og ganske magtesløs for sig) godvillig ned for mine Fødder, og tilbød sig at være mig til Tieneste, ja end meere, han underkastede sig ganske min Naade og min Villie, og forblev hos mig, for at gjøre mig Tieneste, da han dog havde Tid og Leilighed mk til at undflye. Han blev hos mig, og sagde derpaa til mig. Jeg veed, at min Død er mig vis i Warschau, men jeg vil ikke forlade Dem, førend jeg har ført Dem derhen. Jeg, inderlig rørt over dette, tilsagde ham paa mit Kongel. Ord, at jeg selv i Tiden vilde være et Forsvar for hans Liv. Paa denne Forsikring førte han mig til en Møllers Hytte, hvor jeg ventede paa en tilstrækkelig Bedækkelse fra Warschau, og imidlertid udhvilede jeg mig unge sær en Times Tid lidet paa en usel Seng. J denne for mig saa kostbare Tid blev han endda vel i visse Maader Herre, over mit Liv, men og tillige min Beskytter. Sandelig, han maae i samme Øyeblik selv have følt det, at hans sidste Handlinger vare gode og roesværdige; han maae have sat sin fuldt Tillid paa mit ham givne Kongel. Ord, da han uden Tvang, af fri Villie, kom her til Warschau under en saa stor Trængselaf Folk, som omringede mig. Jngen kiendte ham. Han havde 100 Gange kundet skiule sig og undflye. Ney, han var den første, som fremstillede sig for mig paa Slottet, og dette var visselig et Tegn paa, at han betroede sig til mig, og forloed sig paa mig; derfore maae det ey heller slaae ham feil. Jeg holder mit Løfte, jeg taler for ham, og end meere for mig, Jeg vilde selv regne mig det til en Skam, og ævig fortryde det, om jeg imod min egen Villie skulde være Aarsag til saadan en Mands Død, der meere end eengang har reddet mit Liv, og givet mig et saa vigtigt Beviis paa hans Tillid til mig og mit Kongel. Ord. Jeg tør vel ikke tvivle et Øyeblik derpaa, at de, oplyste Dommere, jo skulde alt for vel have fundet, hvad eders ædle Hierter i saadant Fald kunde fordre af eder. Lader eders Konge staae ved Ord eders Konge, hvilken J, som J saa ofte har forsikkret mig om, elske! eders Konge, hvilken visselig i det Fald, at den skulde døe, som har reddet hans Liv, og just derfor skulde døe, fordi han har forladt sig paa ham, Erindringen af hans Frelse vil koste meere, end at tænke paa sin egen Fare og Ulykke. De, mine Dommere, som saa ofte have tilbudet sig at vove Liv og Blod for min Persons Anseelse, giører dog ikke saadanne Saar i min Siel, som vilde være meere dødelige for mig end de, som jeg har havt paa mit Legem. Eders Dom, skulde den endog i noget falde ugunstig ud for Kuzma, vilde endog i det sidste Øyeblik af mit Levnet giøre mig urolig, hans billede vilde sveve mig for Øyne som et Phantom, for at raabe om Hævn, Troeles. Som Polakker, der elske mig, maae de sætte mig i gjøre mig ævige Bebreidelser, og kalde mig en Utaknemmelig og Sikkerhed for saadan skrækkelig Qval. Betænker dog dette som Dommere, at Kuzma, om han endog har syndet, har ved sin saa store Tieneste maaskee bedækked denne Forbrydelse, og igien for alting som Christne, kan de selv indsee, at det vilde være den gjort dobbelt got. Som vise Statskyndige, som Mennesker, og største Uret, om man vilde lægge hindringer i Veyen for enhvers sindig vilde straffe enhvers engang i Sinde havte Forbrydelse, Forbedring. Man maatte lade henrette Verden, om man ube ja saadan en selv, som endnu tragter efter Forbedring, og i Særdeleshed, naar Forbryderens Jntention skulde straffes, og den langt vigtigere Forbedring blive ubelønned. Men jeg siger det endnu engang, jeg maatte, tykkes mig, gjøre eders opklarede Jndsigter og det, som Retter, og eders gode Hierter, Uret, der være fri, og jeg frygter ikke for, at min haarde Skjæbne ogsaa som jeg vilde tvivle paa, at Kuzma jo skulde beholde sit Liv, og skulde udstrække sig saa vidt, at den Tillid, som jeg giver eder det livagtigste Beviis om, skulde være uden Virkning seende til de andre Fanger, skulde give Dem mine Tanker tilkienJeg har længe nok været ueenig med mig selv, om jeg, i Hende, eller om jeg med en upartisk Taushed roelig skulde oppebie Deres vise og retfærdige Doms Afsigt. Men et indvortes Kald, en Overbeviisnings Røst, som er i min Siel, raaber til mig, og befaler mig at tale, og gjorde jeg det ikke, vilde mit Sind ikke være roeligt. Jeg beder Dem, ophøyede Dommere erindrer dem den Tids Uroligheder og Forvirrelse, da et eenfoldigt og lidet oplyst Folk var meget lettroende efter et dem saa naturligt Anhang, og hvor enhver, der ikkun var dristig nok, havde Ret at befale, efterdi ingen stoed imod. Man valgte altsaa iblandt dette uforstandige Slags Folk saadanne ud, om hvilke man troede, at de som Soldater vare forbundne til at adlyde; og som foretoge sig saadan en Handel, ved hvilken de ikke forud skiønnede paa Forbrydelsens Størrelse, men kun paa en militarisk Straf. Og da man brugte Religionen som et Forhæng, til endnu meere at forblinde disse Folk, og ved haarde Løfter lagde disse Eenfoldiges Samvittighed i Lænker, saa og gjorde dem ganske ufrygtsomme, saa holdt disse den største Forbrydelse ikke for at være større end en Ulydighed. Og da de nu engang ere Forbrydere, uden at have Indsigt om deres Forbrydelses Størrelse. i sin heele Omfang, kan man da vel ansee dem saa strafskyldige, og ere de ikke saa strafskyldige, hvorledes kan man da fare dem saa haardt og strengt an? Man har jo undertiden hørt Lukawskat tilstaae, (hvilket han og meget klart har beviist, at han ikke har givet sin Tilladelse til at berøve mig mit Liv, men hans Hensigt var kuns at bemægtige sig min Person, og selv har han denne Plans Udførsel imod sin Villie tydeligen viist, at han har havt Afskye for denne sidste Handel, og selv ikke efterkommet den ham i denne Henseende overdragne befaling. Han har den Gang ikke nærmet sig min Person, men endnu førend dette Optrin endte sig, begivet sig af Veyen; og uagtet han tilsidst har viist sig meere geskæftig i denne Handel, saa igientager jeg dog alligevel og ikke forgiæves denne Reflection. Betænker de da værende Tiders Omstændigheder. Det syntes, ligesom den lovkraftige National-Regiering næsten ganske var død og stiv, og denne Taushed syntes at give enhver Commandoen i Hænderne, der først greb til. Og hvad maatte ikke den Forstillelse, som skiulte sig under Fromheds Kaabe, under Andagts og Kierligheds til Fædernelandet, have for en Virkning, da Affairernes forunderlige Lage, som jeg her ikke først tør beskrive dem da det desuden allerede maae være dem bekiendt nok, i visse Maader hemmede, og ligesom holdt den Magt bunden, som Regieringen endda kunde anvende derimod. (Slutningen skal følge i næste No.)