Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-09-09
Fra Fortiden af, maaskee ligge siden Reformationen, har det været Brug, at Præsten gjør Bønderne et Tiendegilde. Atter en Udgift, og den ikke ubetydelig. Ved Loven er det tilladt at give Bønderne en Td. Tiendesl. Men i hele Forfatterens Bekjendtskab er der ikke nogen Præst, som kan slippe dermed. Overhovedet ere i denne som i andre Henseender Almuens Prætensioner meget tiltagne. maade, og kan ingen anden udfindes. Der ligger for meget i denne Paastand, og derfor fortjener den nærmere Prøvelse. Skulde den menneskelige Fornuft, som har vovet sig til de vanskeligste Gienstande, som har beregnet Firstjernernes Afstand fra vor Jord, deres rimelige Størrelse, som bestemmer med Nøiagtighed Himmellegemernes Bevægelse, Lysets Natur, Aarsag, Væsen og Egenskaber, som ved Compassets og Videnskabernes Hielp formaaer at komme til ethvert givet Punct paa vor Jord, og ved Bekostning, Flid og Lærdom udbreder Christendommens Lys og Humanitetens Spirer, skulde denne himmelske Gave i Forening med det himmelske Lys, som indeholdes i Jesu Evangelium, ikke kunde bestemme en Embedmands Jndkomster uden smertelig Nægtelse og Lovmaal, Allermeest i et Land, hvor saa mange Opgaver af lignende Natur lykkelig ere løste. Foreløbig være det sagt, at Forfatteren, der, saavidt Evne og Leilighed har tilladt, med et opmærksomt Øie har fulgt de Forandringer, som i det Smaae og Store ere foregaaede i Europa i de sidste 40 Aar, ikke hylder totale Omstøbninger, eller til Bunden gaaende Forandringer. Hans individuelle Mening grundet paa Erfaring er, at Risico ved disse er for stor, og at de i Henseende til lykkelige Følger have Probabiliteten imod sig. Dette udelukker ikke Nødvendigheden af undertiden at gribe til dem. En Sandhed, som Historien henviser til igjennem alle Aartusinder. - Men Gud være lovet. Danmark kan godt have Præster, og disse uden Kummer følge deres hellige Kalds Fordringer, og desuden udføre, hvad Staten overdrager dem, uden radicale Forandringer med deres Lønningsmaade og Stilling. Der har før været en Klasse af Embedsmænd, hvis Lønningsmaade var fuldkommen adæqvat med Præsternes, nemlig Lærernes ved Latinskolerne. Fra 1806 er hermed foregaaet en Forandring, som om den end var, som enhver Omveltning, dog denne som en Følge af Tidsomstændighederne, trykkende for de daværende Lærere i nogle Aar, senere har baaret de herligste Frugter for deres Kaar og Tilfredshed; thi da de lærde Skolers Lærere nu ere langt flere end forhen, vilde de neppe ved de nærværende Kornpriser, og Skatter paa Tienden have det halve, af hvad de nu nyde, dersom de vare Lønnede som forhen. - Da Geistlighedens Jndkomster have samme Kilder, som disse Læreres, saa kunde man tænke Muligheden af, at de bleve lønnede paa samme Maade. Dog da Geistligheden er saa talrigt et Corps, da Kilderne til dens Jndtægter ere udbredte over og ligge adspredte i alle Rigets Provindser, saa vilde vel en saadan Forandring indvirke paa hele Staten, og frembringe enkelte Uleiligheder. Den vilde medføre et indviklet Regnskabsvæsen, og mange Betiente, som skulde lønnes. Skjøndt det paa den anden Side ikke kan nægtes, at Staten, som handler med langt mere Overvægt end den enkelte, af Menighederne afhængige, Præst, kunde udbringe en betydelig høiere Sum af Præsternes Jndtægter, end den, som nu finder Sted. Offeret, som et Middel til Yttringer af Velvillie imellem Menighederne og Præsterne, som en liden Levning fra den høie Oldtid af den allerførste christne Kirkes Indretninger, har og meget for sig, men kunde maaskee modtage de Modificationer, som vi forhen berørte, at sammes Aflevering og Modtagelse ikke udgjorde nogen Deel af den offentlige Gudsdyrkelse, og at hvor Offeret tvertimod dets Hensigt misbrugtes til at chicanere og ærgre Præsten, maatte denne have Recours til et billigheds Tribunal, som kunde om ikke gandske afværge, dog moderere saadant.