Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1845-01-27
Jndenlandske Efterretninger. Den Lauenborgske Adresse til Kongen meddeles nu i Berl. Tid. Den lyder saaledes: Allerdurchlauchtigste, Stormægtigste Konge! Allernaadigste Konge, Hertug og Herre! – Deres Kongelige Majestæts troe Undersaatter i Hertugdømmet Lauenborg have hidtil vidst at holde Ufredens Aand, der ruer med at gjøre de Deres Majestæts Scepter undergivne Folkeslag fremmede for hinanden, borte fra sig. Desto smerteligere og dybere har derfor det Jndtryk været, som er bevirket ved de Forhandlinger, som fra den roeskildske Stændersal have gjenlydt over til dette Lands Beboere, som vide med sig selv, at de ikke have givet nogen Anledning til de Misforstaaelser, som have fremkaldt Forstemning i de under Deres Majestæts Scepter forenede Landdele, og leve i den Overbeviisning, at de ikke have kunne give nogen Anledning til de Bevægelser, som man vil tilraade at standse ved Forholdsregler, som ligefrem vilde fornægte Retten og ere saa aldeles skikkede til at forstyrre den sidste Spire af Samdrægtighed og Fred imellem Deres Majestæts Undersaatter, og at svække Rigets indvortes Styrke, som de ifølge et ulykkeligt Selvbedrag foregive at ville bestyrke. Vel er der fortiden ikke paafulgt nogen Afgjørelse af det i den roeskildske Forsamling foreslagne Andragende; vel er det ikke endnu hos os blevet bekjendt, om Pluraliteten af hiin Forsamling virkelig, efter nærmere Forhandling, endnu vil tilraade at gribe til Midler, som meere end alt Andet, vilde fremkalde en Misstemning imellem de forskjellige Landsdele; imidlertid ere de Yttringer, som i dette Aars roeskildske Forsamlings 7de og 8de Møde ere udtalte af Statsminister Ørsted i hans Function som Kongelig Commissarius ved Forsamlingen, dog af saa stor Betydenhed, at vi, det allerunderdanigst underskrevne Land- og Ridderskab i Hertugdømmet Lauenborg, der ere forbundne til at værne og Landets forfatningsmæssige Rettigheder, hvor og naar de paa nogensomhelst Maade synes at være stedte i Fare, maae ansee os kaldede til frimodigen at bringe ogsaa vor Betænkning frem for Thronens Trin. - Her vil ikke behøves nogen Beviisførelse for at Selvstændigheden af Hertugdømmet Lauenborg, hvilke fra de ældste Tider har hørt til det tydske Statsforbund som et særegent tydsk Hertugdømme, ikke har kunnet omskifte sin Stilling ved at overgives til den danske Krone. – Er endog, efter at dette var skeet, Udtrykket Jndlemmelse blevet brugt i en Bekjendtgjørelse fra Frederik den Sjettes Regjeringstid, saa bevise Tractaterne herom, og de allerhøieste Stadfæstelser, der haves, samt flere vigtige Actstykker og Repræsentationen ved den tydske Forbundsdag dog klart, hvorledes denne Jndlemmelse er at forstaae, og hvorledes den hidtil er udtydet af vor allernaadigste hidtilværende Landsherre. – Det vil være tilstrækkeligt, blot at henvise til, at Lauenborg er et tydsk Forbundsland, en Deel af det, ophøiede Forbund, som efter sine Grundlove kun bestaaer i en Forening af tydske souveraine Fyrster og frie Stæder, og i sit Jndre danner et Samfund af selvstændige, indbyrdes uafhængige Stater. – Med denne Hertugdømmets statsretlige Stilling kan hiint Andragende paa ingen Maade bringes i Samklang. Det sigter kun til en gjennemgribende Forandring af den hidtil værende, retsbegrundede Statsorganisme, for at lede til en saakaldet Statseenhed, og det til en saadan Statseenhed, hvis Formaal kun er en Jncorporation og Sammensmeltning, eller Assimilering af uligeartede og forskjellige Statsdele. - Her ligger aabenbart en Tilsidesættelse af de velbegrundede Rettigheder, som tilkomme de enkelte Statsdele. At sætte disse tilside, at stræbe efter at det Særskilte skal gaae under i en Almeenhed, dette er den sande Betydning med det eneste uadskillelige Rige", som man ved Andragendet har havt for Øie, og som ikke kan skjule sig for noget klartseende Blik Om end den af den kongelige Commissarius, Statsminister Ørsted, over dette Andragende afgivne Erklæring ikke bogstaveligt samstemmer dermed, saa billiger den dog samme i det Væsentlige, og giver Udsigt til Allerhøieste Stadfæstelse deraf. Denne Erklæring erholder en særdeles Vægt just ved den Stræben, som ligger til Grund for Andragendet, hvormed den staaer i en uadskillelig Forbindelse, der har udtalt sig uden Forbeholdenhed, og derfor kan kaldes vitterlig, fremdeles ved den kongelige Commissarii høie Stilling, da han er Medlem af det for Kongeriget og Hertugdømmene fælleds Statsraad, og derfor kan man neppe afvise den Tanke, at Erklæringen har villet understøtte hiin Stræben. Erklæringens Sammenhæng og Udtryk lede til denne Udtydning. - Kun med Smerte, have vi kunne uddrage denne Slutning. - Vi ere Deres Kongelige Majestæt og Kongehuset med Kjærlighed og Troskab hengivne. - Vi attraae ingen Adskillelse fra det nuværende Landsherredømme eller fra Danmarks Krone, naar det blot er muligt paa Rettens Vei at bevare os derfra. Men den i Roeskilde foreslaaede Udelelighed er forenet med andre Tendentser, med Tendentser, der true ved et voldeligt Slag at tilintetgjøre vor Forfatning, vor Stilling og vor Nationalitet, og som stedse skinne gjennem deres svage Dække. Hist have enkelte offentlig gjort høitstaaende agtværdige Statstjenere og Øvrighedspersoner mistænkelige, blot fordi de ere Tydskere, og fordi de ere kaldede til Repræsentanter for tydske Landdele. Men Deres Kongelige Majestæt er en Fader for alle Deres Undersaatter; Deres Majestæt er ikke nogen Magtens, men en Retfærdighedens Fyrste. – en rum Tid er forløben uden at hiin Erklæring er tagen tilbage, eller Noget skeer, som kunde lade slutte til at den misbilliges. Ogsaa af denne Grund giver den de allerunderdanigst undertegnede Stænder for Hertugdømmet Lauenborg Grund til Sorg og Bekymring for Landets forfatningsmæssige Rettigheder, som upaatvivlelig vilde komme i Strid med en fuldkommen Statseenhed og en gjennemført Ligestillelse af de forskjellige Statsdele. En virkelig og fuldkommen Statseenhed vilde heller ikke vel kunne forenes med det nationale og statsretlige Baand, som sammenknytter Hertugdommet med det tydske Fædreland. – Det allerunderdanigst undertegnede, til at repræsentere Landet kaldede Land- og Ridderskab lever vistnok i den uforanderlige Tillid, at Deres Kongelige Majestæt ikke vil give de ovennævnte Bestræbelser Fremme, og at De vil lade Deres troe Undersaatters forskjellige Nationalitet og deres Rettigheder nyde ligelig Omsorg, saameget mere som Allerhøistsamme for nylig har behaget allernaadigst at tilkjendegive dette i et Svar til den holsteenske Provindsialstænderforsamling, der er kommet til offentlig Kundskab, men desuagtet anseer Samme det under de nærværende Omstændigheder for en hellig Pligt, med skyldig Ærefrygt at reservere Landets Rettigheder, og udtale, hvormeget Deres Majestæts troe Undersaatter, i Lauenborg ansee sig krænkede, og deres forfatningsmæssige Rettigheder truede ved de i Roeskilde fremkomne, og ikke endnu misbilligede Bestræbelser. Saameget sikkrere troer derfor Land= og Ridderskabet. at turde regne paa Deres Majestæts billigelse, som just saadanne fra Allerhøistsammes tro tydske Undersaatter udgaaende Meningsyttringer kunne bidrage til at vise slige Bestræbelser tilbage til de rette Grændser. - Med denne urokkelige Tillid anraabe vi Deres Majestæt. – Vi have hidtil føl Os lykkelige under det ophøiede Danske Kongehu sees Scepter. Vi ønske, at Danmark maa være stærkt og alle dets Dele enige. Vi agte de Danske som et stammebeslægtet Broderfolk, med hvilket Tydskerne i Hertugdommene maae gaae Haand i Haand, og kunne gjøre dette, naar enhver af Parterne indrømmer den anden det Tilbørlige. Gid dette skjønne Maal ved Deres Majestæts og Deres Raadgiveres Viisdom maa vorde opnaaet paa Retfærdighedens og indvortes Freds Vei, og enhver god Statsborger der see Rigets Held og bedste Betryggelse. –Med dette allerunderdanigste Ønske forblive vi med den dybeste Ærefrygt Deres Majestæts allerunderdanigste, tro og lydige Ridderskab og Landskab i Hertugdommet Lauenborg. - Ratzeborg den 28de Decbr. 1844.