Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1803-11-28
Aviis-Vittigheder. "Leve Munterhed og Glæde!" er mit og, som jeg haaber, mine Læseres Valgsprog, og Tak skee den, som ved uskyldig Vid og Morskab søger at lette Livets tunge Fjed for os. Der gives i enhver Stilling i Livet alt for mange mørke Dage til at man skulde søge end mere at formørke dem. Det vilde altsaa være høist ubilligt at ivre imod en Avisskriver, som ved et muntert og vittigt Foredrag, søger at more sit Publicum. Det er en afgjort Sandhed, at ligesom en god Kok kan gjøre den simpleste Ret velsmagende, naar han forstaaer at tillave den rigtigen, saaledes kan en Skribent gjøre de tørreste Æmner meget underholdende for sine Læsere, naar han tilfulde forstaaer sin Konst. Men den, der, for at opjage en Vittighed, tilsidesætter Sandhed, Fornuft og Anstændighed, han ligner en Kok, som, for at give sine Retter en smuk Couleur, farver dem med Spanskgrønt. J det sidste Decennium har een af vore Avisskrivere skrantet af en vis Sygdom, som kaldes Vittighedsyge. Med en grændseløs Begjerlighed har han stræbt at kryddre sin Tidende med Vittigheder. Han bærer sig af som adskillige Damer, der udstaffere sig med Stene – lige meget om de ere ægte eller uægte naar de kun glimre i Mængdens Øine. Jkke nok med det, hans Vittighedskilde synes i den senere Tid at være saa udtørret, at han stundom opvarteer sine Læsere med grumset Brakvand istedet for reent Kildevand. Saaledes søger han ved alle Leiligheder at fremdrage de ubetydeligste Byrygter. - Privatfolks private Egenheder og mangt et Adresseaviis=Avertissement, som ikke er skrevet efter hans Hoved, saaledes har han nyligen fortalt os med sin sædvanlige Naivitet, at der gives en Mand i Kjøbenhavn, som altid har tre Mynder med sig, naar han gaaer ud Jeg gad nok vide, hvem den Correspondent er, som er istand til at berette ham deslige, Nyheder, som kun fornærme Privatfolk, uden at gavne nogen. Assistence-Huset. Assistence kaldes paa Dansk Bistand eller Understøttelse og Assistence-Huset er altsaa et Huus, hvor alle Stænder kunne søge og faae Understøttelse. Greven, som vil give et stort Tractement, Spradebassen, som skal paa Masquerade, Lykkefristeren, som skal have en Lotterieseddel til næste Trækning, den Fattige, som vil kjøbe sig et Tolvskillingsbrød, – alle stimle hen til dette Huus ligesom til et Lykkens Tempel. Assistence-Huset er en fortrolig Ven, som man aabenbarer alle sine Hemmeligheder. Det vilde ikke være uinteressent at gjennemvandre dette Huus, hvor Stændernes Ulighed saa at sige ganske ophører. Hist hænger en Kjole, som Hans Velbaarenhed kun har paa ved en fødselsdag eller en anden Høitidelighed, her en sort Silkesaluppe, som Anne Børstenbinderske kun bærer hver St. Hansdag, naar hun skal i Dyrehaugen; - i een Krog staaer en stor Sølvterrin, som kun kommer paa Bordet, hver Gang den naadige Fru giver en stor Dinee, - i en anden en sortsmuttet Caffekjedel, som Kirsten Skræder kone pleier at bringe paa Bordet hver Søndag-Eftermiddag. Alle disse livløse Væsener leve her i den største Harmonie, og mangen en fornem Mands broderede Vest skammer sig ikke ved at tage Plads ved Siden af en Skoflikkers Vadmelstrøie. Alt dette hører til Assistence=Husets gode Egenskaber. Men ingen kan negte, at det i adskillige Henseender maaskee kunde trænge til Forbedring. Det Comptoir, hvor Panterne indleveres og udleveres, ligner noget nær en Fangestue. Naar det oplukkes, trænger man sig her ligesom ved Billetternes Udlevering til Balparee. Jntet anstændigt paaklædt Menneske kan næsten være bekjendt at komme her, endskiønt man dog med største Grund kunde fordre, at Indretningen burde være saaledes, at enhver, der vilde, kunde selv besørge sit Assistence-Anliggende. Nu maa den, der har noget her at giøre, saa at sige, betroe sig til Uvedkommende, for at undgaae at komme paa dette just ikke behagelige Sted. Assistence-Husets Jndtægter synes især i vore Dage at være saa betydelige, at det maaskee kunde anvende noget paa sit Publicums Beqvemmelighed. - Den, der paa Auctionen vil tilbagekjøbe sine forfaldne Panter, seer sig stundom nødt til at tilbringe bele Dage paa Auctionsstedet, hvor den, der ikke hører til Marchandiser=Lauget, saare sjelden kan komme til at sidde ved Bordet. - Cataloquet er i Almindelighed en saadan Hader af Titler og en saadan Elsker af Tingenes Lighed, at det næsten altid taler i et ganske besynderligt laconisk Sprog; det nævner f. Ex. ikke andet end et Gulduhr, et Sølvuhr a., endskiønt der dog, som hver Mand veed, er ligesaa stor en Forskiel paa Uhrer som paa Mennesker. Det samme er Tilfældet med Bøger. En Bog kan i Assistencehuus=Cataloquets Sprog ligesaa godt betyde Tidens Skilderie som Reisers Jldebrandshistorie. Det synes ikke altid fordeelagtigt, at sælge Sagerne efter et Cataloque, som er saa utydeligt og som man ikke vel kan blive klog paa. En større Udførlighed vilde maaskee være forbunden med større Umage for den, der forfatter Cataloquet; men nyttigere og hensigtsmæssigere maatte det altid blive baade for Pant eierne og Publicum i Almindelighed, dersom enhver Ting fandtes bestemt angivet i Auctionsfortegnelsen.