Den Vest-Sjællandske Avis, 1818-10-31
Det Tyrkiske Riges nærværende Tilstand. Trættes imellem den politiske Forskers Die ved at betragte den langvarige og grusomme Kamp, som føres paa hiin Side af Havet for Sydamerikas Friehed; eller har han længe med Forhauselse og med Tvivlen, om hvortil det vil føre, bestuet Britternes Seier og Overmagt paa den Jndiske Halvøe; saa indbydes han til nye Beskuelser og Forhaaninger ved at lade sit Blik hvile paa det Tyrkiske Riges nærværende Tilstand; det forekommer ham, som at denne barbariske Stat, denne usurperede Magt er moeden til sin Undergang, og at saavel de udvortes politiske Omstændigheder som dens egen indvortes Beskaffenhed bebude dens Fald. Europas Beroeligelse i Vesten letter Krigens Foretagender i Østen; dens gamle Modstander har ved Statsbegivenhedernes forunderlige Gang opnaaet en kjæmpemæssig Kraft. Culturens Til vært, den opvaagnede Jnterresse for de Landes Vel, hvor den fordum blomstrede, den tiltagende Følelse for den Religion, hvortil Europas cultiverede Nationer bekiende sig, vise sig som truende Forbetydninger for Enden paa det Otomanniske Herredømme, hvilken vor Tidens Cultur og Følelse for Menneskeve, og Menneskeværd synes at fordre, og dette Rige selv, hvad frembyder det vel andet end Skuet af et sygt og forfaldent Statslegeme, som nærmer sig sin Opløsning? Jmedens Regieringerne i det hele øvrige Europa antage en stedse meere ædel og for den borgerlige Friehed gunstig Characteer, hviler endnu Despotiet med sin tunge Jernlænke over de skiønne Lande, som staae under Portens Herredømme; der kiender man ikke noget til en vel organiseret Statsbestyrelse, som har Folkets Vel til Formaal; Statsbestyrelsen er der intet videre end et Forpagtnings-System, grundet paa Røverie og Undertrykkelse; i Tyrkiet kiender man intet til at regiere, men blot til at befale og til at udsue Folket; og som der ikke gives nogen egentlig Statsbestyrelse, saaledes gives derikke heller nogen Patriotismus og Kierlighed til Regieringen; enhver Magthaver søger at giøre sig saa mange Fordeele og at giøre sig saa uafhængig som han kan, og at unddrage sig fra Sultanens Lydighed saameget som mueligt; derfore indeholder den nyeste Tyrkiske Historie intet andet end en Kiæde af indvortes Oprør. J de vigtige Provindser Grækenland, Ægypten, Sprien og Bagdad, har Storsultanen, for Tiden saagodt som ingen Magt. Det Tyrkiske Rige har i 300 Aar staaet ligeoverfor den Europæiske Cultur og har ikke lært noget af den, deels formedelst National-Stolthed og religiøse Fordomme, og deels som det synes, fordi Tyrkerne tilhøre en Menneskerace, der ikke er organiseret til at modtage nogen høi Grad af Cultier (Grækerne derimod som leve i det Tyrkiske Rige i en tung Undertrykkelses Tilstand, cultivere sig bestandig mere og ville, naar eengang Frihedens Dag frembryder for dem, kunne fremstille en stor Mængde af dannede Mænd) og den eneste Gienstand hvori den Tyrkiske Regiering føler Nødvendigheden af at tage Europæernes Cultur til Mønster, nemlig Krigsvæsenets Omdannelse, lader til at blive et Befordringsmiddel til Statens Undergang; da Folket, og især Militairen, modsætter sig enhver Forandring. Sultan Selim den IIIdies Bestræbelser for at sætte sin Armee paa Europæisk Fod, havde til Følge at Janitscharerne giorde Oprør mod ham, den 24de Mai 1807, afsatte ham fra Regieringen, og udvalgte den forrige Sultan Abdul Hamids Søn, Mustapha den 18de til hans Efterfølger; Mustapha afskaffede alle nye Forandringer og satte alting paa den gamle Fod; men den 28de Julii 1808 giorde Mustapha Baractar, Pascha i Rutschuk i Bulgarien, Oprør, og foretog sig et Angreb paa Constantinopel; forgieves søgde Mustapha at redde sig ved at lade den fængslede Selim d. IIIdie qvæle og hans Liig kaste over Serailets Mure. Balractar erobrede Serailet, afsatte Mustapha d. de og lod den nuværende Sultan, Mahmud den den, udraabe til Storherre. Mustapha Baractar blev Storvizir, han indførte alle Selims Forandringer paa nye, men den 28de November samme Aar giorde Janitscharerne et frygteligt Oprør, trængte ind i Storvizierens Palais, som da han mærkede at han ikke kunde redde sig, sprængte sin Boepæl i Luften; hvorved han tilligemed nogle hundrede Janitscharer, som vare trængte derind tilsatte Livet. Bairactars Tilhængere grebe nu til Vaaben for at hævne deres Herres Død; mange tusinde Janitscharer omkom ved denne Leilighed, tilligemed den endnu indspærrede Mustapha den 10de, som de bare Hengivenhed for dog fik Janitscharerne tilsidst Overhaand; og de Seymans, eller Soldaterne af den nye Organisation, laae under. Den nuværende Sultan Mahmud havde taget Flugten under disse Rædselscener; da de vare til Ende; vendte han tilbage og lovede en almindelig Amnestie; da han var den eneste Prinds, som er tilovers af den Ottomanniske Dynastie, saa lod Janitscharerne ham beholde Thronen, men de hade ham dog bestandig som et Kreatur af den dem saa forhadte Mustapha Baractar; deres Misfornøielse giver sig tilkiende i de uophørlige Jldebrande eller rettere Jldpaasættelser i Constantinopel, for at giøre Folket misfornøiet med Sultanens Regiering og at sætte Regieringen i Forlegenhed; vi have allerede hørt meget om disse Begivenheder; de nyeste Efterretninger fra Smyrna melde, at der hersker en stor Misfornøielse i Constantinopel, at flere store Jldebrande ere paa nye udbrudte, og at ved den sidste i Enden af August, ere over 10000 Huse lagde i Aske; og en Efterretning fra Constantinopel selv af 9de Septbr. melder, at ved en nye Jldebrand i Nærheden af Sultanens Sommerresidence Beschiktasch ere 80 Huse opbrændte; hvilken Begivenhed dog maaskee har blot, givet Anledning til den forrige overdrevne Efterretning. Man bør kiende disse Omstændigheder for at fatte den nærværende Tilstand i Tyrkiet, som er saaledes beskaffen, at der mere udfordres et Pennestrøg, med en stor Kraftanstrængelse, for at give Oldtidens berømteste Lande tilbage til Culturen, og for at føre det undertrykte græske Folk paa nye til Nydelsen af Uafhængighed og Friehed; det vil desuden neppe vare længe, førend man hører, at den nuværende Sultan er stødt fra Thronen, og at da enten hans Haarige og eneste Søn, Abdul Hamid, er sat paa den igien, eller at hele Riget opløser sig i mange smaae militairiske Stater, og hvortil Paschaen af Ægypten giør allerede en god Begyndelse. Vi ville formodentlig til næste Aar erfare meget politisk Nyt fra denne Kant, hvilket alle Adspecter bebude.