Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1765-12-09
Fortsættelse af den i No. 14 afbrudt Oversættelse om Ammourette. Jeg seer allerede du bliver begierlig efter en nøiere Kundskab om Amonrette. Du vil vide hendes Skikkelse. Men hvorledes skal jeg bedrive dig den, uden at det skal klinge hykkelsk, Dersom der og vare Pocter blandt Hundene, saa tviler jeg et paa, at de sindrigeste iblandt dem vilde afmale hende saaledes; "Jeg skal besynge dig, fortryllende Amourette, Men indgyd du først dine Øines Jld i mine Aarer, paa det jeg kand udtrykke mig ret livagtig, Naturen har ødet paa dig alle Skiønheder, og saaledes udtømmet sig, at den i lang Tid ei vil være i Stand til igjen at føde en saadan Hund. Dine Haar, dine fortreffelige Haar, overgaaer den stolte Persers fineste Silke, Paa din Par de skertze Gratierne, og dine spæde Øren skulde være fuldkomne, dersom de ei altid bleve døve ved vor sukkende Giøen. Dine Øine ere Sole, som oplive ved deres venligt Straaler, som ved deres fortørnede Øiekast føde de skiælvende Elskere Lynild, og tordensvangere Skyer. Din Koral-Snud overgaaer den prangende MorgenRødes Purpur. Dit hvide Bryst overgaaer i Skiønhed den ævige Snee, som ligger paa Toppen af de nøverstigelige Alpec. Hvad Under er det, om dit Hierte er af Jern, Dine velbyggede Laller bære et nydeligt Legeme, hvilket Naturen har gjort behageligt ved brune og an vendig hvide Pletter. Lykkelig er den, som tør røve det yderste af dine Kløer. Din tillige lokkede Rumpe er et Sæde for en om og opvakt Siæl, hvilken ved en munter Logren lægger hendes Tilbøieligheder for Dagen. Tilgive mig, Amuerttte. Om jeg nedlægger mit Rør. Min Geist, bliver skinsyg. Den forlader mig, Det vilde omtrent være en Hunde Poets Udtryk. Jeg troer at mange af vore selv skulde ikke aldeles kunde frakiende ham en Boets Jld Men dette er forvidtløftigt. Jeg vil giøre en kortere Beskrivelse, naar jeg siger, at Amsurette har et artigt Hoved, et hvidt Skind med brune ordentligen tegnede Pletter, og alle en Skiøde Hunds Skiønheder. Hvad Under er det ved, naar i saadant skiønt Legeme og boer en skiøn Hunde-Siæl! Amourette veed, at hun er smuk. Dette har hun tilfælles med vore Fruentimmer. Men hendes Skiønhed giø hende hverken hovmoeller latterligt. Her er hun forskjellig fra mange. Hun anvender ikke hele Timer for Speilet. Hun sminker sig ikke, og hun antog det for den største Spot, da jeg af Spøg vilde sætte hende en Skiøn Plet under det høire Øie. Hun har allerede oplevet 6 nye Fruentimmer=Dragter. Men har dog ei været at formaae til at forandre hendes om hvilken hun troer, at den et den naturligste. Hun elsker Sælskab. Hun aflægger og modtager Besøg. Men aldrig hører man hende tale ilde om hendes Næste, eller med en ondskabsfuld Nysgiærrighed at efterspørge andre Hundes Omstændigheder. Hun taler ikke heller om smukt Veir. Endskiønt hun ikke spiller; saa er dog Tiden hende ikke lang. Hun giør sig vel ikke gemeen med alle Dog foragter hun ingen. Rang-Strid er hendes mindste Sorg. Jeg har med mine egne Øine seet, at hun lod en krølled Hund gaae over sig, skiønt det var bekiendt i Byen, at hans Fader kun havde været en Slagter-Hund. Smykker og andre Kostbarheder agter hun ikke stort. Nogle Hals-Baand og 2de Puder, er hendes gandske Huus-Geraad. Om Kurven, hvori hun ligger, og hører dertil, det maa de Løv kyndige afgiøre imellem sig. Den Maadelighed, hun iagttager, er mærkværdig. Hun spiser ikke meere end hun har godt af Hun drikker ikke førend hun tørster. Deri alene ligner hun Menneskene, at hun elsker Caffee. Dette ere de fornemste Dyder, som Zire min mourette. Der er ingen Tvil om, at hun jo be noder flere. Men hun er saa lidet for at rose sig selv, at jeg frygter, jeg vilde fortørne hendes Bestedenhed, dersom jeg rosede hende mere. Jeg vil være partiesk. Jeg vil og anføre det om hende, som Jldesindede henregne til Feil. Men jeg vil tillige vise, at det kun er Bagvaskelse. Man forekaster hende, at hun sover for læn hun ligger stedse i Sengen. Er dette en Feil det ikke meget mere et u imodsigeligt Beviis paa, at hun, det ringeste paa Fæderne-Side, af en fornem Hunde-Slægt, Hun skal være forliebt. Man vil have mær det uskyldige smaa Ting, af hvilke bagvaskende Tunger giøre hele Romaner. Man gaaer hende alt for nær. Vel føler hun paa visse Tider nogle forliebte Svagheder. Men en liden Tvang, og endnu mere en venlig Tiltale er tilstrækkelig til at holde hende fra alle Uordentligheder. Da er man først dydig, naar man føler en Drivt til at seile, naar man har Leilighed til at tilfredsstille den, men høimodig overvinder begge Deele. Hun skal være misundelig. Dette vil man skutte deraf, at hun bliver meget ivrig, naar en stemmed Hund indsniger sig i Huset. Er da dette misundeligt? Er det ikke et Beviis paa hendes Aarvaagenhed? Hver Hund maa bedst kiende den anden. Formodentlig seer hun, at disse fremmede Hunde kun har den lumske Hensigt at udforske, hvad der foretages i Huset for ved næste Sammenkomst derom at giøre skielskagtigt Beretninger. Endnu falder mig eet ind. For nogle Dage siden vilde en god Ven paastaae, at Amourette var dum. Jeg loderaf. Men han vedblev sit. Han vilde vide, at hun til laa gandske dybsindig, og uden Tanker, og ofte saa forglemte sig selv, at hun ei passede paa at holde sit Skind skikkelig rent. Du farer vild, min Ven! sagde jeg tilham. Dette er et Tegn til Dumhed. Amourette er dybsindig, og tænker maaskee paa en Sandhed. Hvo veed, om hun ei undersøger Cirklens Qvadratur eller maaskee end er beskæftiged i en philosophisk Skarpsindighed. J denne Gisning bestyrkes jeg deraf, at hun ei kand tydeligen tilkiendegive sine Tanker, og jeg selv har nyssen seet hende løbe med Hoved mod Væggen. Er ikke dette Spor til en abstract Lærdom. Dette maa være nok, Jeg har beskreven, Amourettes Herkomst, hendes Legemes og SindsGaver. Kort sagt: Jeg har beskreven Amourettes Bedrivter. Hun lever endnu. Jeg ønsker hendes Fortienester en Vedvarenhed af mange Aar. Hun er det værd. Men hun er og dødelig. Hun døer maaskee snarere end mangt et Menneske, som ei kand rose sig af saa mange Dyder, O J, som saa til forøde eders egennyttige Roes ved en lastefulds Grav. Skulde det saa skee; Skulde min Amourette døe; Ærer Sandheden. Strøer dog een Haandfuld Cypres-Qviste paa hendes Aske, Besynger hendes vare Egenskaber, Amourette fortiener det. J det ringeste skal J med god Grund kunde sige meere om hende, end at hun blev fød og døde. Martin Scribler, den yngere.