Aalborg Stiftstidende, 1836-08-20
Den holstenske Deputerede, Advocat Løck, har offentliggjort en Beretning til sine vælgere om sin Virksomhed og dennes Retning i Stænderforsamlingen. Angaaende sin Stemme for almindelig Værnepligt yttrer han Mit Valgdistrict er vel militairfrit, og dets Beboere høre for Øieblikket til de Begunstigede, men jeg frygter dog ikke for, at de ville misbillige min Afstemning, thi paa Landmandens Side staaer umiskjendelig Retfærdigheden, og hvad denne tilsiger, maa befordre det Heles Vel, og saaledes tilsidst ogsaa den Enkeltes. Lader der sig tænke en gyldig Grund for, at Fædrelandets Søn, hvilken Stand, han end tilhører, kan være fri for at kæmpe for det og forsvare det. Forordn. af 1800 erklærer Bondestanden fortrinlig skikket hertil, men siger ikke hvorfor. Skulde Borgerens, Godseierens eller Embedsmandens Søn mangle nogen Egenskab dertil, ere de for svage, for blødagtige eller endog for feige? Sandelig ikke. Kun een hindring, finder Sted, de militaire Straffe, hvorved Æresfølelsen oprøres. Men disse ville kunne ryddes tilside, ligesom skeet ser i Preussen. Lad Wellington og hans Tilhængere længe nok anbefale og forsvare deres Hundepidske, Tidens Aand ville de forgiæves modstræbe. Man sammenholde kun Nu og Forhen, For 30 Aar siden vilde maaske ingen Commanderende have holdt en Øvelse i Vaabentjeneste, der skeete paa en saa human Maade, som nu, for mulig, og dog præstedrer den, hvad den skal. Efter at vi ere skredne saa vid frem, hvorfor skulde ingen videre Fremgang være mulig :er først Soldatens Stilling hos os saadan, som i den preussiske Hær, saa vil her som der intet være i Veien for at alle Stænder deeltage i hans Pligter. Jeg er overbeviist lom, at mine Vælgere ville være enige med mig i, at da bør heller ikke Stadbeboerne trække sig tilbage, og saaledes billige min Stemmegivning." Grundtvigs Dom om den første roeskildske Stænderforsamling lyder saaledes: En virkelig Folkestemme, der, trods sin splinternye Tone, ikke just meget velklingende, dog i Grunden var den ældgamle, Historieskriveren ei kunde miskjende, en saadan Folkestemme i Danmark, saa tor prosaisk, som den vel maatte være hvor i sexhundrede Aar ingen Skjald sang for Folkets Øren, ja, saa vindtør, at jeg lyttede til den i fom Maaneder, uden at høre mere end to Ordsprog, hvoraf det Ene endda var uægte, aandløs, om man vil, men dog ikke livløs, tør, men dog ikke kjedsommelig, ivrig, men billig frimodig, men sømmelig, og næsten uden Undtagelse taktfast for Fædreland og Modersmaal, for det Ordentlige Frie og Naturlige - en saadan Folkestemme, dannet paa fri Haand af Herremænd, Borgere og Bønder omkring paa Øerne, det overgik saa langt min Forestilling, om Mulighederne, skjøndt jeg ansaae mig selv for en Kæmpe i Troen paa danske Vidundere, at nu maa jeg anse Alt, hvad jeg har drømt om i 20 Aar, for Hverdagsbegivenheder efter Raturens Orden hertillands. I det danske Fiirkløver, giver Grundtvig følgende Omrids af sit Levnetsløb: "Jeg er født i Skoven og legede som Barn mellem Sjællands Bøge, voxte saa oppaa Jyllands sorte Hede og morede mig kostelig med Lyng og Krat og Lyse=Klyne, sværmede i min Ungdom paaLangeland ved Havfruens Tryllebelte, og graaner nu i Hovedstaden ved det storte Øresund, medens Runerne fra Brændold og Høiold og Munkebogstaverne fra Middelalderen i deres livligste Skikkelse vare i tredive Aar mine Yndlinger. Af egen Erfaring kjender jeg kun lidt til fremmede Lande, men i Bøgerne om de ypperste er jeg dog temmelig bevandret, og i mine meest upartiske, mindst patriotiske Løbedage gjorde jeg dog en Udflugt over Nordsøen, og sammenlignede ret koldsindig Havfruen ved Øresund med Elvedronningen ved Themsen, Frederiksberg=Bakke med Richmand=Hill, Møens Klin med Albions hvide Kyster, og det danske Paradiis i Sjælland med det engelske i Devonshire. Herved fandt jeg virkelig udenlands det Kjønne meget mindre og kun det Stygge meget større.