Berlingske Tidende, 1807-09-21
Medens Bombardementet i vor Hovedstad ødelagte saa mange Meimeskers Eiendomme, faldt det og i min tunge Lod at miste min og med den næsten alt hvad jeg eiede. Saavel for som under Bombardementet var jeg alternativ hos den commanderende General Peymann, for, som Adjutant, at udrette de Ordre og Forretninger han ansaae nødvendige, og den Aften Bombardementet begyndte blev jeg udsendt for at see hvorvidt den ulykkelige Jld udbredte sig, jeg fandt da min Gaard staae i Lue; ilende trængte jeg igjennem Jlden med en af mine Med=Officerer og fik den Øie paa, at Chatollerne der stode i en Stue næst ved mit Contoir, som allerede brændte, endnu vare fri for Jlden. Med Livsfare fik jeg disse reddede, i det glade Haab, at Ting af Vigtighed der var i Behold; men senere erfarede jeg desværre, at min gode Kone i Forveien forsigtigen havde udtaget deraf alt og nedlagt samme i en Kiste, for øieblikkeligen at redde denne, men uheldighiis faldt en Bombe i det Værelse hvor den stod og gjorde dens Redning umuelig for hende eller noget Menneske. Min Gaard var den første de ødelæggende Bomber tota fortærede. 17 af disse og andre Jldredskaber bleve heldigen slukkede, men under den 18de maatte den bukke under for Overmagten, da denne nedslog i mit Hørsvingerie og der udbredte en saa overhaandtagende Jld, der strax omspendte hele Gaarden saaledes, at alle dens Beboere, og deriblandt min Kone med 6 smaae Børn, maatte tilsomst og uden at tænke paa Eiendommes Redning søge Udslugt fra Jldens Luer. Først efter 3 Timers Forløb fik jeg med Møisommelighed Kundskab om min Kone og 6 Børns Opholdsted, men ogsaa da den sørgelige Erfaring, at alt var fortæret og intet reddet. Sidehuset i den bageste Gaard, der vel ei brændte, blev saa ødelagt af de uophørlig mang foldige Bombers Nedfald og det til sammes Slutning brugte Vand, at hvad der var er bedærvet. Jeg er saaledes i dette Øieblik en aldeles ruineret Mand, mine Eiendomme, saavel de rørlige som urørlige, brændte og min Handel og Næringsvei er stoppet. Det er altsaa Tid at sige Dem, mine Herrer Medborgere, som jeg staaer end i den mindste Forbindelse med, min Plan for Fremtiden, for derved at komme til Kundskab om, hvorvidt den stemmer overeens med deres Forsæt imod mig. Blive de alle enige om i Øieblikket at fordre sig contenteret, enhver for sin Fordring, da bliver naturligviis intet at erholde hos mig, og denne Tanke maae være den Mand skrækkelig, hvis ivrigste Attraae var, endog under Vægten af flere trykken Uheld, der nu og da svævede over min Haan deel, at tilfredsstille enhver; jeg maatte i dette Tilfælde give Slip paa et af mit Hiertes inderligste Ønsker for de Mænd med hvilke jeg staaer i Handels=Connection, og paa Grund deraf overlade mit Boes Op og Afgiørelse i Rettens Hænder; dersom omvendt, hvilket er det eneste Haab jeg har tilbage, enhver Creditor i mit Boe vil give mig Tid og frie Hænder at arbeide i og med, forventer jeg at kunde tage saadanne Messeures, der vilde gavne saavel disse som mig og min talrige Familie i Tiden, jeg vil da anspende alle mine Kræfter, anvende min hele Opmærksomhed, det jeg altid troer at have gjort, paa ved uafbrudt Virksomhed at søge deres, mit og mines Gavn, kun at jeg dertil forundes en passende rum Tid. Venner og Medborgere! Erindrer dem, at det var mig som sidste store Jldebrand prøvede en lignende Skjebne ved at miste 4 af mig selv opbygte Gaarde, som tildeels ei vare færdige til Assurance før Jldens Udbrud, at jeg da ogsaa mistede mit betydelige Varelager (der ei var assureret) og at jeg var blandt de der ei erholdt mindste Godtgiørelse. De blandt mine Venner som den Gang rakte mig kierlig Hielp, og de der gave mig fornøden Tid, vilde vist med Fornøielse bevidne, at de have faaet skadesløs deres Fordringer betalte. naar undtages enkelte ædle Mænd, som tillode mig fremdeles at virke med samme. Ogsaa ville ædle Venner erindre at jeg den Gang ikke modtog adskilliges menneskekierlige Tilbud, af Eftergivelse i deres Tilgodehavende; men udbad kun Tid til at fyldestgiøre det Hele. Mine ivrigste Bestræbelser under min kummerlige Forfatning var dengang deres eneste Garantie; thi om jeg vilde have contenteren med 10 p. C., da havde maaskee Mængden jeg stod i Forbindelse med billiget min Fremgangsmaade, men de Enkelte som rakte mig Understøttelse og gavnlig Hielp havde da havt Aarsag til at miskiende mig, og ingenlunde vilde jeg med opreist Hoved og frit Aasyn kunnet, som nu, gaae dem i Møde. Endnu har jeg Livets fulde Kræfter, endnu har min Lyst til Virksomhed ei tabt sig, endog under denne tunge uforskyldte og tilfældige Byrde, har jeg Mod til gavnlig at begynde mine Sysler til deres og mit Vel. Venner, haster derfor at meddeele mig deres Tanker, at jeg snarlig kan faae at vide om mine Hænder skal bindes, eller om de overlades mig til frie Disposition. Tilgiver mig for Resten, at jeg har talt Hiertets Sprog uden Tilbageholdenhed, da jeg anseer ubunden Virksom hed for et af de ypperste Goder paa Jorden, og det eneste sikkre Middel til at fornulde min nærværende kummerlige Forfatning. Kiøbenhavn, den 11te September 1807. Thomas Giørup.