Aalborg Stiftstidende, 1836-03-01
J Aarhuus Avis af 5te Dennes læses følgende Artikel under Overskrift: Protestation. . den sildigere Tid have Kjøbstædhaandværkerne opløstet et stort Raab, et sandt Dommedagsskrig. Uverret udgik fra Snedkernes Laugshuus i Assens St. Rudolphi Dag 1835 og forplantede sig derfra til Jylland og Sjælland. Et Uveir maa man vel kalde det; thi deels er de Herrer Laugsmesteres Opraab meget stormende, næsten orkanmæssigt, deels har, samme til Formaal ganske at ødelægge de fattige Landsbyhaandværkere. Det er et af Tidens meget mærkelige Tegn, at Pressen tages i Beslag af Skræddere, og Skomagere, i den Hensigt at puste Liv i udlevede Former. Pressen er, i mine Tanker, et alt fori ædelt Organ til at dens Navn ustraffet skulde kunne tages forfængeligt, og desaarsag benyttes her det samme Organ til at vise det Skjæve, Eensidige og Jnhumane i disse Laugsmesteres Paastand. Det har noget Grueligt ved sig, at see en Skrædder eller Skomager fanatisere sine Laugsbrødre i det Øiemed, at ødelægge en Hob Landsbyfolk, som der dog ikke kan siges andet Ondt om, end at de ogsaa ere Skrædderel og Skomagere. Der er een Aand i Verden, som egentlig slet ikke fortjener at kaldes en Aand, men som dog stræber ved alle Leiligheder at gjøre sig gjældende som Saadan; den vil oversee Alt, skjøndt den ikke kan see ud over sin egen Næse; den slynger sins Banstraale mod Enhver, som, uden at være høitideligt stemplet dertil, vover at ernære sig ved Hjælpet af Naal eller Syl; den sværmer begeistret, beruset, ikke for Frihed og Menneskeret, men for sig selv; den føler sig idelig krænket, fornærmet og feirer ingen gladere Triumpher, end naar den seer en ustemplet Stymper straffet, mulcteret, kastet i Hullet. DennenAand er - Laugsaanden, som egentlig ikke erik Andet, end en gammel vindtørret Mumie. Hvorledes denne Mumie kan gebærde sig, have vi seet, og det ligger for Dagen, at den haandværksmæssige Fanatisme ikke giver nogensomhelst anden Fanatisme, det Mindste efter. Disse Laugsbrødre have længes været misfornøiede, vi fik Stænder, og nu bleve des glade, thi de meente, nu skulde der paa deres Horie jont oprinde en gylden Tidsalder; men Stænderne vilde ikke indlade sig paa, at føre en Ødelæggelses skrig mod Landsbyhaandværkerne, og nu er Hundrede og eet ude; nu gjøre de det sidste Forsøg paa, at redde sig selv, deres Hustruer, Børn og hele Familier fra den dem truende Lod, Armod, Nød og Elendidhed; nu lamentere de over den fjendtlige Tids Haand, nu finde de, at Tiden er kommen, da de med Energi bør paatale deres Rettigheder som Kjøbstædborgere og Kjøbstædhaandværkere", Stændernes Forhandlinger have ikke svaret til deres Forventninger, men de trøste sig ved, at de endnu have geenGud, een Tro, een Konge" De raabe paa, at deres Stand er den næsttalrigste i Staten", og tordne mod de Parvennes (sic) i Landdistricterne, som have fortrængt dem, som true dem med total Ødelæggelse; de dolere over Tidsaandens Frihedsskrig, og Frihedsværmeri i alle Foretagender, Handeler og Vandeler"; de jamre over deres egen Afkræftning ved Tidscunjuncturerne", navnlig over Skrædderlaugets Afkræftning", som tildeels skal hidrøre fra Landsbyskræddernes Behændighed; de gaae endog saavidt i deres fanatiske Jvren for egne Jnteresser, at de forlange Svendenes Adgang til at blive Mester indskrænket. - Jeg tør vel antage, at alle oplyste og fordomsfrie Mænd ere enige i, at Jntet virker fordærveligere paa et Folks Velstand, end Laug og Monopoler; i Laugstvangen ligger Spiren til mangen Misbrug, til mangen Standsning af fri, almeennytlig Jndustri. Over hundrede Aar har man søgt at udfinde Midler mod denne Tvangs fordærvelige Tryk Først i nyere Tider har Frankrig sat industriel Frihed mod Laugsforfatningen, og Tyskland har fulgt det givne Exempel. Det kan ikke andet være, end at Frihed maa haandthæves som Grundsætning af Staten, aldenstund Menneskeet, i retslig saavelsom i statsoeconomisk Hensyn, bør kunne gjøre den frieste Brug af sin Arbeidsdygtighed. Enhver Jndskrænkning i hans Vindskibelighed forstyrrer ham i hans Rettighed til Erhverv. Tiden vil ogsaa i Danmark vise, hvor vanskeligt det er, at hævde Laugenes gamle Rettigheder og Anmasselser, der aabenbart have overlevet sig selv. Laugene ere, som Laug betragtede, overflødige, for et at sige hæmmende Hjul i i Statsorganismen. De have tabt deres Betydning. De Kundskaber og Færdigheder, som de skulle tjene til at vedligeholde, ere det borgerlige Selskabs ufortabelige Eiendom, og det bør, om jeg ikke feiller, staae Enhver frit for, at lære en Haandtering paa hvad Maade ham selv bedst tykkes, og siden at søge Medhjælpere, hvor han kan finde dem. Jeg under Kjøbstædhaandværkeren Alt, hvad han til sin Subsistents behøver; men jeg fordrer ogsaa af ham, at han skal unde Landsbyhaandværkeren Livet, som Gud har givet ham, samt fri Brug af sine Ræver, som han ogsaa har faaet af Vorherre. Skomageren i Landsbyen har maaske ikke lært hos en Amtsmester; hvad siger det, naar han giør ligesaa godt Arbeide, som Amtmesteren, og gjør det billigere? Skal da den fattige, plagede Bonde, foruden alle de øvrige, Byrder, som hvile paa ham, ogsaa skatte til Kjøbstædhaandværkerne? Og en Skat, maaske den mest trykkende, og ganske vist den mest forhadte af Alle, vilde det blive, om det gjordes ham til Pligt, at betjene sig af Kjøbstædernes Professionister. Kunne disse ikke leve, uden at deres Tilværelse skal medføre en saa unaturlig og uretfærdig Tvang for den talrigste Menneskeklasse i Samfundet, saa maae de beklage sig over sig selv, at de have forfeilet deres Bestemmelse. Landmanden kan level uden dem. Disse bemærkninger ere fremkaldte ved følgende factiske Omstændigheder. Her i Egnen viste sig, for kort siden, et betydeligt Røre. Frederik Skomager, Jacob Skræder, Ole Bødker, Peder Smed, Rasmus Snedker, Anders Saalebinder - kort alle Haandværkernes paa Landet heromkring begyndte at holde hyppiges Sammenkomster, i Anledning af hvad de i offentliges Blade havde læst om Kjøbstædhaandværkernes Opraab, og de kunde ikke forstaae Tingen rettere, end at disse, gik frugtsommelige med det Forsæt, at foranstalte et formeligt Korstog mod Landsbyprofessionisterne, for at udrydde dem af Jorden. Det satte naturligviis ondt Blod i dem, og de besluttede eenstemmigen, at fægte for deres Liv til det Yderste. Men under altdet fordybede og forvildede de sig saaledes i politiskeKandestøberier, at de glemte at arbeide, og paa dennes Maade feilede der ikke meget i, at Kjøbstædhaandværkerne havde faaet deres Krig frem, thi ikke at arbeide var jo det Samme, som at arbeide disse lige i Hænderne. Efter mange Raadslagninger kom den paa den Jdee, at optræde som Repræsentanter forsk deres Standsbrødre i hele Riget, og, efter deres Modstanders Exempel, at benytte sig af Pressen. Tilfældigviis faldt en Afskrift af deres Protest i minen Hænder. Det var mig klart, at de gode Mænd kunsk vilde gjøre sig til Narre dermed. Da jeg imidlertidste er overbeviist om, at de i Sagen selv havde Ret, har jeg formaaet dem til at henlægge deres Manifest, imod at give dem det Løfte, i et offentligt Blad at tale deres Sag. Det har jeg nu gjort efter bedste, Jndsigt.