Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1776-02-16
Keiser Julianus bekymrede sig ikke meget om, at indsamle store Skatter. Da man engang gav ham det Raadat paalægge store Afgivter, svarede han: Jeg behøver dem ikke, mit Skatkammer er vel ikke rigt, men det er ikke heller fattigt: Statens Midler staae altid sikkrere hos Borgerne end hos mig; hos dem fortiene de, hos mig ligge de frugtesløse, behøver jeg dem, er det alt nok, at jeg veed at finde dem. Pipinus fordrede ikke store Skatter af sit Folk. Vi, sagde Kong Henrich den 4de af Frankerige, eftergive Eder, hvad I skylde. Antoninus i Rom solgde ved offentlig Auction paa Trajani Torv havde sine egne og sin Gemahlindes kostbareste Skatter, Klæder og Prydelser, for at skaane sit Folk, og fortsætte Krigen imod sine og det Romerske Folks Fiender. Mausolus derimod betienede sig af Lyciernes Forfængelighed til at berige Skatkammeret. Han mærkede, at Lycierne gjorde meget af et langt Haar, og vare forelskede i samme. Han befalede, at alle paa eengang skulle afskiære det efter et vist Maal; dog tillod han af særdeles Godhed for sine kiere Undersaatter, at enhver, som vilde give en vis bestemt Sum, kunne have Tilladelse at bære sit Haar, som sædvanligen. Licinius tog maanedlige Skatter af Gallien; men fordi han kunde have 14 Gange Skatter om Aaret, inddeelede han Aaret i 14 Maaneder. Tagne af Hr. Justitsraad og Prof. Schyttes Staternes indvortes Regiering 3die Deel. En Fortælling. Gierrigheds Belønning. Til Bagdad levede en gammel Kiøbmand, som heed Casem, der formedelst sin Gierrighed var særdeles bekiendt; ommendskiøndt han var meget riig, saa har han dog altid revne og lappede Klæder, hans Turban var af grovt Tøi og saa ureen, at man ikke kunne kiende Farven, især vare hans Tøfler mærkværdige: Saalerne vare beslagne med store Søm og Overlæret af saa mange Stykker sammenlappet, at det berømte Skib Argo ikke har kundet været bygget af fleere; kort, i ti Aar havde de dueligste Skoe magere i Bagdad udtømt al deres Kunst for al sammenflikke disse Tøfler. De vare derfor og blevne saa tunge, at man havde gjort det til et Ordsprog, naar man vilde ligne en Ting ved noget som var svært, at det var saa tungt, som Casems Tøfler. Da denne Kiøbmand engang spadserede paa det store Torv i Bagdad, blev ham en anseelig Mængde Chrystal falbuden, og, som han nok saae sin Fordeel ved denne Handel kjøbte han samme. Nogle Dage derefter erfarede han, at en Kræmmer, som handlede med vellugtende Vande, var kommen i Armod, og ikke havde meere tilbage, end et Partie Rosenvand. Cassem var følesløs nok for at føre sig denne fattige Kiøbmands Ulykke til Nytte, og kjøbte Rosenvandet af ham for dets halve Værd. Denne lykkelige Handel gjorde ham fornøiet, men i Steden for, efter Østerlandsk Skik, naar en Kiøbmand have de gjort en fordeelagtig Handel, at anrette et Giestebud, saa holdt han det for noget stort at kunne gaae i Bad, hvor han ikke havde været længe. Da han drog sig af sine Klæder, sagde en af hans Venner, eller i det mindste den, han holdt for sin Ven (thi de Gierrige har sielden Venner) til ham, at hans Tøfler gjorde ham til en Fabel i den heele Stad, og at han dog en Gang skulle lade sig giøre et par nye. Jeg har længe tænkt derpaa, sagde Casem, endskiønt ieg synes, at disse ikke ere saa slette, at de jo endnu gjerne kan bruges en lang Tid. Jmidlertid Casem her fornøiede sig udi Badet, kom Cadi af Bagdad og for at bade sig. Casem blev færdig af Badet, og gik i Kammeret for at føre sig i sine Klæder, men sine Tøfler kunne han ikke finde; da han derimod fandt et par gandske nye, betænke han sig ikke længe, at betiene sig af disse, i den Tanke de vare ham skiænkede af den Ven, der nyelig havde gjort ham den Erindring, saa meget mere, som det var just det han ønskede, da han derved sparede at kiøbe et par andre, og i dette Haab gik han gandske fornøiet, bort. Da Cadi havde badet sig, saa søgte hans Slaver efter deres Herres Tøfler, men forgieves; derimod fandt de et par overmaade slette og usle, som strax blev kiendt at være Casems. Rettens Betiente eftersatte den formeente Tyv, og bragte ham med de borteblevne Tøfler tilbage, hvorpaa Cadi lod ham sætte i Fængsel, og Casem slap ikke af Justitiens Kløer, uden anseelige Omkostninger, disse bleve saa meget større, som han var bekiendt for en lige saa riig, som gierrig Mand. Da han derefter kom til sit Huus igien, blev han saa ærgerlig, at han tog sine Tøfler, og kastede dem i Tiger floden, som løb neden for hans Vinduer. Faa Dage derefter drog nogle Fiskere deres Garn op, hvilket mod Sædvane var særdeles tungt, men hvor forundret bleve de ikke, da de saae, det var Casems Tøfler, de opfiskede, og hvor forbittrede, da de mærkede, at de store Som i samme havde sønderrevet deres Garn; De bleve saa vrede over denne Hendelse, at de toge Casems Tøfler og kastede samme ind af hans aabne Vinduer i Stuen, hvor den Ulykke skeede for Casem, at hans Rosenvands Flasker, som vare henstillede i Vinduet, bleve sønderslagne, og al hans Rosenvand spildt. Man forestille sig, om det er mueligt, Casems Bedrøvelse over denne Ulykke; Forbandede Tøfler, raabte han, og tog sig i Skægget, J skal nu ikke giøre mig meere Skade; herpaa tog han en Spade, gravede et Hul i sin Hauge, for at nedgrave dem der. Een af hans Naboer, som allerede længe havde baaret Fiendskab til ham, saae ham grave i Jorden, løb hen til Gouverneuren, og gav Casem an, at han havde fundet en Skat i sin Hauge. Dette var nok for at opbringe den pengegierrige Gouverneur, og Casem maatte nu undskylde sig saa meget han vilde, at han ingen Skat havde fundet, at han ikkun havde villet begrave sine Tøfler, saa var Gouverneuren nu engang faldet paa at ville have Penge, og den arme Casem kunne ikke slippe, førend en stor Sum maatte atter springe. Nu var Casem gandske fortvivlet, han forbandede sine Tøfler, og kastede dem i et Dam, hvorfra Vandet ledtes til Staden, og haabede nu aldrig at see dem mere. Men Ulykken, som endnu ikke var træt af at forfølge ham, gjorde, at disse Tøfler kom ned i en Rende, og dæmmede for Vandets Løb. Da Vandkigerne fornam, at det var Casem Tøfler, som stoppede for Vandet, lode de ham bringe for Gouverneuren, for at betale denne Skade. Den ulykkelige Eiere af disse Tofler, maatte altsaa igien gaae i Fængsel, og betale en langt større Pengestraf, end de begge forrige Gange. Dog viiste Gouverneuren sig saa retfærdig, at han ikke ville beholde andres Gods denne Gang; men gav Casem sine Tøfler. Paa det at Casem nu engang maatte blive befriet fra alt det Onde, disse Tøfler foraarsagede ham, saa besluttede han, at brænde dem; og til saadan Ende, siden de vare gandske igiennemvaade, satte han dem overst paa Altanen for at tørres. Men Ulykken havde endnu ikke ladet af at forfølge ham, og den sidste Streg, den spillede ham, var den værste af dem alle. En 3. af hans Naboers Hunde saae, hvor disse Tøfler stode, sprang 1 fra sin Herres Tag hen paa Casems, tog en af dem i Munden, og i sit Spøg tabte den ned paa Gaden. Til al Ulykke faldt Tøflen just paa Hovedet af en frugtsommelig Kone, som gik derforbi. Skrækken og det hæftige Stød gjorde, at hun foer ilde. Hendes Mand klagede herover for Cadi, og Casom blev nu dømt til saa stor Pengestraf, som Ulykken var, den hans Tøffel havde foraarsaget. Derpaa gik han hiem, tog begge sine Tøfler, og har dem for Cadi, og sagde med saadan Heftighed, at Dommeren ikke kunne holde sig for Latter, Herre, Der seer du Aarsagen til al min Gienvordighed, disse forbandede Tøfler har gjort mig fattig; lad nu offentligen bekiendtgiøre, at alden Ulykke, som de for Eftertiden vist vil udrette, ikke skal komme mig til Last. Cadi kunne ikke afslaae hans Begiering, og Casem lærde med sin største Skade, hvor farligt det er, ikke ofte nok at lade sig giøre nye Tøfler.