Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1804-02-13
Denne religiense Sværmer er, som bekjendt, en Bondeson, født i Smaalehnerne i Aggerhuus Stift i Norge. Under hans Navn og paa hans Forlag er der her i Hovedstaden trykt adskillige fanatiske Skrivter, hvoraf de fleste ere oplagte 2 eller 3 Gange. Disse Skrivter vrimle af Galskaber, blandede med bibelske Sprog. Han opholdt sig for nogle Aar siden i Kjøbenhavn, for selv at besørge sine Aandsproducter trykte. Dette Menneske stifter ved sine Arbeider ubodelig Skade blandt den Norske Bondealmue. Hans Sect kalder, sig Vennerne. J et af sine Skrivter siger han: "Efterat han havde sørget for, at faae sine gudelige Bøger færdige og vel udbredte, tog engang en Lieutenant sex af dem, og kastede dem efter hinanden paa Jlden. Men hvad skede. Den sidste brændte ikke, endskjønt den laae over en Time paa Jlden, thi Gud viste omsider sin Magt og Lieutenanten fik sin Løn. Han blev saa afsindig, at han fløi op ad Væggene, tudede som en Hund, og omkom saaledes i Elendighed! - Denne Niels Hauge opholder sig endnu den Dag i Dag i Norge, hvor der er udsat en Præmie for den, der skyder en Ulv. Hans Sect ansee ham for sin Biskop, Overhyrde og Apostel. Den agter hans Bøger meget høit og studerer andægtigen deri. Den sværmede nogen Tid omkring i adskillige Egne i Norge, og for omtrent tre Aar siden fralokkede nogle af dens Tilhængere en stakkels Proselyt, ikke langt fra Trondhjem, 2 til 300 Rdlr., som var hans hele Formue. Sectens Forpligtelser skulle omtrent være: at forlade alt, hvad man eier og har af timeligt Gods i denne Verden, vandre om, for at gjøre Proselyter, vise Menneskene Sallighedens Vei og uddele Hauges Postiller, leve yderst tarvelig af Proselyt Goddædighed &c. J Præstegieldet Lexvigen skulle disse Sværmeres Udbredelse og Virkningerne deraf være stegen til det høieste. Her findes neppe en Gaard, hvor de ikke i det mindste have 1 eller 2 Tilhængere. De forsamle sig om Søn= og Søgnedage 40 til 50 i Tallet, og studere og gruble i Hauges Skrivter. De skulle endog mundtlig og skrivelig have truet Stedets Præst med at sætte ham af, dersom han ikke prækkede efter Hauges Lære. Engang tildrog der sig i dette Præstegield en sørgelig Begivenhed, som var en Følge af dette skrækkelige Sværmerie. En ung Soldat, der var valgt til Prædikant, kom en Aften ind paa en Gaard, hvor der skulde holdes Forsamling. efter adskillige Ophævelser befalede han 7 eller 8 Mennesker at lægge sig i en snæver Seng, den ene oven paa den anden. Man adlød villigen hans Bud. Medens dette afsindige Menneske holdt sin Præken, kom et Barn, som laae i en Vugge, til at græde. Naa, naa raabte Prædikanten, den trene Aand er endnu i Barnet, det fordrager ikke Guds Ord, Der seer man, hvad det er, at afskaffe gamle gudelige Skikke, og at Præsterne nuomstunder ikke førend Daaben uddrive den onde Aand men jeg skal nok uddrive den, Derpaa gik han hen til Vuggen og holdt sin Haand for Barnets Næse og Mund, saa at det næsten blev qvalt. Da Barnet, i det han tog Haanden til sig, endnu lod høre en svag Lyd, gav han det et saadant Slag paa Panden, at Hjerneskallen brast, og at endog Bunden i Vuggen gik itu. Det dræbte Barns Søster, en lille Pige paa 4 til 5 Aar, brast ved dette Syn ien bitterlig Graad. Rasende nærmede nu dette Umenneske sig ogsaa hende; men til Lykke forlod en voxen Pige, der havde været disse Børns Opvarterske og som befandt sig i den opstablede Menneskedynge, Sengen, bemægtigede sig Barnet, og var allerede ude af Døren med det, da den rasende Prædikant greb hende i Skulderen, og førte hende ind i Stuen igjen. Barnet blev imidlertid udenfor, medens Prædikanten forfulgte Pigen, og det var med stor Nød, at hun smuttede ud af Døren. Hun løb nu hen til Naboerne, berettede det Forefaldne, og stødte just lykkeligviis paa nogle, som ikke vare Secten hengivne. Lehnsmanden, og nogle andre Mænd indfandt sig derpaa. De traf Prædikanten i fuld Jver, og Menneske dyngen i Sengen i den ommeldte Stilling. Under det præliminaire Forhør tilstod Prædikanten Gierningen; ogsaa stadfæstede Vidnerne uden Tilbageholdenhed hans Udsigende. Man vilde betyde ham, at det var en ond Gierning, han havde begaaet; men det vilde han paa ingen Maade tilstaae. Han havde, sagde han, frelst Barnets Siel, og hvad vilde det gavnet det, lagde han til, om det havde levet længere, ja om det havde vundet hele Verden, men taget Skade paa sin Siel, Man sagde ham, at han nok blev straffet derfor. "Vel, svarede han, jeg døer uskyldig som Frelseren, og det er godt, at een døer for Folket. Man spurgte de Tilstedeværende, hvorfor de ikke havde afværget saa skrækkelig en Gjerning? Det dræbte Barns Fader og hans Søn, et voxent Menneske, traadte frem og svarede: Hvorfor skulde vi det Han gjorde en god Gierning. – Gid vi saa vist blive salige som han, der gjorde den, og gid vi saa vist kunde have gjort den, som vi ere forsikkrede om, at vi da vilde blevet ligesaa salige. Prædikanten blev nu lagt i Boldt og Lænker. Han lovede og takkede Gud, fordi han ansaae ham værdig til Martyrkronen. De andre skulle have sjunget Psalmer til hans Ære, og læst Bønner, hvori de andægtigen udbade sig en ligesaadan Krone. Morderen blev ved et Militairforhør befunden, vanvittig, og af Krigsretten dømt til at bevogtes. Det dræbte Barns Fader og Broder, bleve paa Tinget Tronstad dømte, den ene til det og den anden til et halv Aars Fæstningsarbeide, og begge til at bøde hver for sig 3de 18 Lod Sølv. De Aalborgske Drenges Pagt tin. med gamle Erik. 4 64 Det kan vel neppe være nogen af dette Blads Læsere ubekjendt, at nogle Aalborgske Skræder drenge, formodentlig af Drengestreger og for at gjøre Løier, have indgaaet en Contract med Fanden, og underskrevet den med deres Blod. Voxe Avisskrivere kappes om at fortælle denne mærkværdige Begivenhed, vore Satiriker med at satirisere derover, – vore Visekjerlinger med at døve øvre Øren dermed. Hvad skal man dømme om de Tider, vi leve i – Et Par Skræderdrenge i Aalborg behøve kun at finde paa nogle Løier for at faae vore periodiske Skribenter til at stode i Trompeten. Mange have villet antage disse Drenges Kaadhed for et Beviis paa Oplysningens slette Tilstand i Jylland. Men den er, efter Forfatterens individnelle Mening, ligesaa stort et Beviis paa vor Tidsalders tiltagende Letfindighed, som dens offentlige Anmeldelse paa vore periodiske Skribenters tiltagende Aandsfattigdom. Der har maaskee aldrig existeret noget Tidsrum, hvori der behøvedes mindre til strax at blive offentlig omtalt, end netop nu. Naar Gadedrenge raade Hurra efter en beskjænket Kjelling, naar en Mand slaaer sin Kone, naar en Matros skjæler en Fleskeskinke, naar en Synder kommer i Forbedringshuset, naar en stakkels Skyldner stev nes af sin Creditor saa anmeldes det næste Dag som en Nyhed, og besynges derpaa i alle Gaver.