Københavns Adresseavis, 1797-07-10
Europa. taler høit om Andreas Petrus Greve af Bernstorfs Værd, nedens oprigtige Danske, Norske, Slesviger, Holsteener bedugge hans Grav. med Væmods og Glædes Taarer. Enhver, som troer. at alle gode Mennesker, skal sees igien. hvor Sandheden throner, tilbede Alherren, som gav denne sieldne Mand, som - af for tidlig - kaldte ham til Løn. Ærefrygt for den Hiemgangne, Taknemmelighed mod hans forklarede Farbroder, bød at sætte disse Linter. A. Woldike. Ved ægteskabelig Troeskab, ved ufortrøden at opfylde de Pligter en god Moder skylder sine Børn, udmærkede sig altid. Mad. Christine Bohne, hun fødtes d. 1 Novbr. 1732, døde den 16 Junii 1797 i sin Alders 65 Aar, efterat hun første Gang havde været gift med Hr. Hans Jørgen Holm, anden gang med Hr. Hans P. Bohne, med hvilken hun i 24 Aar var forenet i det kierligste Ægteskab, med disse avlede hun 7 Børn, hvoraf 5 efterladte tilligemed en sørgende Ægtefælle nu yde hende den sidste Tak med taknemmelig Taare. Sallige! Din Vandel var retskaffen, Din Løn er vis. Lyksalige! Din Smerte endtes, Du streed og fandt en evig Roe, Enhver som ved Dit Forhold kiendtes Tilønsker sig hos Dig at boe Din Omgang var Troværdighed. Dit Liv var trolig Flid og Sveed. En Falskhed boede i Dit Hierte, Du flyede gjerne denne Last, Men langt fra den Dig Dyden lærte Al Falskhed blev af Dig forkast. Du frygted Gud af gandske Siel, Bar Omhue for Din Næstes Vel, En Dig saa kierlig Ægtemage Med Sorrig beklemt Hierte staaer, Nu savner Dine muntre Dage, Og sørgelig af Veien gaaer. Dit kierlig Raad sand Gudsfrygt gavner, Som giver det igien vi savner. Jmidlertid vi Dig ei glemme, I Haab vi skal omlavne Dig, Og en forsynet Gud istemme, Din Lov og Priis evindelig, Sin Æge derfor her skal mindes, Til vi hos Dig blandt Aander findes. Minde over Jomfr. Elisabet Smidt. Jorden avler mangehaande Kummer, Plager martre grumt hver Dødens Søn Ene Gravens fredelige Slummer. Vier Stov til varig Fryd og Løn. At ! at kun saa saare kort vor BanEr med Glædens friske Roser stroed! Ak! at den, som hylder Retsinds Fane, Lønnes tidt med Smerters haarde Stød, Taus, som Graven, der mit Støv skal dølge, Stirrer jeg, Veninde, paa Din Grav, Tænker paa det Vink, Du maatte følge, Trøstes ved den Løn, Dig Himlen gav. Vide skal vor Klode, hvad jeg savner, Vide, Du var Dyd og Retfind kier. Derfor Cak, at al vor Fryd er Avner 1) Fandt den Evige Dig Lyset værd: H. P. R.... Spørgsmaal. Er det ikke ligesaa rimeligt, at Jsenkræmmerlauget har Rettighed til at handle med Klædevare, som Kræmmerne at handle med Knapper. Naar der er betalt til en Kirke for at lægge en Steen ind paa en Grav og Qvittering (fra den der paa Kirkens Vegne er berettiget til at hæve Pengenc) forevises Graveren, hvor meget er saa en Gravers Taxt, og af hvad Dato er den Forordning der bestemmer samme, eller er der maaske ingen Forordning derfor, eller er det af Graveren en selvraadig tiltagen Rettighed, at han vil forbyde Stenens Jndlæggelse, saalænge til han faaer hvad han begierer. Herpaa ønskes en kondiges Svar. Svar paa Spørgsmaalet i No. 175. Der er Syn for Sagen, og altsaa en sørgelig Sandhed, at Kræmmer=Lauget lider største Uret, saavel ved de mangfoldige Hosekræmmere og andre Medborgeres utilladelige Jndgreb i dets Næringsvei, som og ved de alt mere og mere overhaandtagende Omløbere, der i enhver Mands Huusfaldbyder og paatrygler Folk alle Slags Vare. - Men det er ligeledes en unægtelig Sandhed, at Regieringen deels ved Langs=Artiklerne har værnet for Græmmernes Næringsvei, deels ved Forordninger strængt forbuden al Omløben og Faldbyden. Og skiøndt disse Kongelige Anordninger hidtil ikke ere hævede, spores dog ikke deres Virkninger, da de offentlige Torve og Gader daglig viser os uberettigede Sælgere og Falholdere, som vel ingen kan regne mig til Last, da jeg ikke har Competence til at anholde eller forsage dem, og idelig at klage over disse, let kunde ansees som om jeg vilde paa minde Vedkommende om de Ting de uden min Erindring tilfulde vred. I øvrigt, da den anonyme Sporgere i Avisen, No. 175 kaster en Skygge paa mig, som om jeg var ligegyldig ved den Misbrug og det Jndgreb der hersker og skeer til Laugets Fornærmelse, nødes jeg for at afvælte en Mistanke imod mig blandt Publicum, at erklære : at jeg ikke veed nogen Tid at have forsømt mine Pligter imod Lauget, men at jeg for samme har talt og skreven, klaget og paaanket, snart hist, snart her, kort sagt paa alle de Steder hvor jeg har troet det bedst kunde virke, og hvilket jeg er redebon, at bevise Spørgeren og enhver anden Langsbroder som vil beære mig med Besøg. Endnu for kort Tid siden, har jeg ved Politierettens Dom aldeles uventende tabt en anlagt Sag. Jeg troer ikke at nogen skal nægte mig, at jeg har gjort og giør alt hvad der staaer i min Magt. Om Følgerne ikke har svaret til mine Ønsker og Bestræbelser, derfore kan jeg ikke; jeg troer derfor ei heller at fortiene en offentlig Opfordring, da jeg upaamindet sætter min Ære i at biedrage det jeg formaaer til Laugets Gavn, som naturlig maae interessere mig selv. Kuns de, som Regieringen har bestemt at vaage over Anordningens Efterlevelse og Borgerens Vel; kuns de har Magt at forebygge Uordener, betrygge Kræmmernes lovlige Næringsvei, standse deres billige Klager, ved at bruge alvorlige Midler mod al Jndgreb i deres Leyebrød, og især at hæmme det saa meget overhaandtagende Omløberie. - Og hvormeget var det ikke at ønske, at de Anordninger som til Lauget, Faveur allernaadigst ere forundte, ogsaa engang snart maatte komme i Betragtning, for at forekomme mangen en stræbsom Borgers ellers deraf flydende Ruin. C. F. Helgerud, p. t. Oldermand for Kræmmerlauget.