Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-11-29
Den 17de ds. er Dmille. Deluzy Desportes løsladt af Arresten, som fuldkommen uskyldig i Hertuginden af Choiseul-Praslins Død. (Forlangt indrykket.)Der er paa Falster et vist Menneske med et Slags tydsk Navn, en vis Forfatter, en vis Capacitet - hvad man nu helst vil –der nærer et ganske forunderlig stærkt Venskab for Bondestanden, rigtignok af en nogen særegen Art, men dog altid et Venskab hvilket ikke lader ham have Ro naar Bønder træde op og tale offentligt om deres egne Anliggender, men Skriftens Bud troe: at aagre med sit Pund, maa han med, maa han undervise, formane og raade eller revse dem efter Omstændighederne, og denne - . - ja lad ham være Forfatter, skjøndt han naturligviis ogsaa aagrer med sit Pund i andre Retninger, denne Forfatter er Godsforvalteren Hr. Müller paa Skjørringe. Hvo mindes ikke endnu hans forhausende literaire Virksomhed, da Falsters Landboforening, skulde stiftes, hans Angreb paa den af Stænderdeputeret P. Steffensen og Sognefoged, Dannebrogsmand C. Rasmussen udstædte uskyldige Jndbydelse til den, hans Udfald ved denne Leilighed imod den nu afdøde, høibegavede, men ulykkelige og i Meget uforskyldt lidende Procurator Madsen i Oustrup, og hvilket Afsnit af hans literaire Virksomhed tog en Ende med, at Madsen offentlig – man læse Lollands-Falsters Stiftstidende Nr. 20 for 1843 – fandt sig beføiet til at minde Hr. Müller og "Klogskabs og Humanitets simpleste Fordring" til den Mand, der alene ifølge en (af Madsen nærmere betegnet) meget løs Grund troer sig kaldet til at skam skjænde sin Medborgers Characteer og Handlinger Hvo skulde allerede have glemt hans ikke mindre udmærkede literaire Virksomhed, da Sogneforstander O. Rode tilretteviste den bekjendte, som istemmede hiint uhyggelige Seierskrig, i Stiftstidenden i Anledning af Forbudet imod Falsters og Lollands Landboforeningers Møder, Hr. Müllers Udfald imod O. Rode. som, ved sin velmotiverede Fremtræden her, allerede istedetfor Hr. ", som taug, havde faaet et Par andre stærke og utrættelige. men dog humane Modstandere i dHrr. Tesdorpf og 165, og hvilket Afsnit af Hr. Müllers literaire Virksomhed, en sindig, indsigtsfuld og aabenbar upartisk Jndsender, der i Stiftstidenden Nr. 24 for 1846 udtalte sig om "Landbostriden, fandt det pas seende at characterisere saaledes: "Men nu kommer Hr. Müller aldeles ukaldet, umotiveret, udenfor Sagen, og vælter sig ind paa O. Rode med de plumpeste og laveste Fordreielser. Et saadant Product fortjener intet Svar, men dets Forfatter borudhysses og paa det alleralvorligste kaldes til Orden!" – Denne saaledes noksom berømte Forfatter, har nu, da en Sag af stor Jnteresse for Bondestanden atter er bleven bragt paa Bane af en Bonde, ikke længer kunne fornægte sin Natur, men i sin eiendommelige ubegribelige Kjærlighed til Bondestanden, og formodentlig hyl dende Sproget: "den, Herren elsker, den revser han, i Stiftstidenden Nr. 187 for d. Agjort min ringe Person til Gjenstand for et nyt og fornøieligt Afsnit af sin literaire Virksomhed. Den samme Aand" (for at bruge Hr. Müllers egne Ord, der bevæger sig i denne Forfatters tidligere Producter, finder man ogsaa her i en Gjentagelse af Forsøg paa at kaste Snavs paa den, han træder op imod; - thi, naar jeg maa tilstaae, at jeg ved at skrive om Amtsraadsvalgene her i Stiftet, ikke har havt Leilighed til at skaffe mig saa nøiagtig Oplysning som Hr. Müller om, hvormange af hvert Slags Vælgere der har været tilstede ved disse, men ikkun i denne Henseende har bygget paa, hvad jeg, der selv var nærværende, troede at kunne skjønne, samt paa, hvad andre ligeledes Tilstedeværende, med hvem jeg har talt desangaaende, ligeledes har meent at kunne skjønne, muligen dog ikke har refereret saa fuldkommen nøiagtigt i dette Punct, eftersom endog 6. over Halvdelen af Vælgerne skal have været Bønder, forudsat at Hr. Müllers Talangivelser ere paalidelige, saa troer jeg dog alligevel ikke at denne Unøiagtighed fra min Side kan være tilstrækkelig til derfor at stemple mig som en ikke sandhedskjærlig Mand. Det Væsentligste i min Artikel, nemlig: at Forvaltere, Forpagtere og Præster ikke ere at anbefale som Valgmænd, har Hr. Müller meget viseligen undgaaet at omtale, og min Anskuelse i denne Henseende staaer altsaa uanfægtet. Naar Hr. Müller troer, af min Artikel at kunne see, at jeg ikke er gunstig stemt imod Godsforholdene og hvad dermed staaer i Forbindelse, saa har han seet fuldkomment rigtigt, men jeg er saa langt fra at skamme mig herved, at jeg tvertimod regner mig dette som en Ære. Og hvad enten Godsforvalter Müller anseer det som en Modesag eller ei, jeg anseer det derfor ligefuldt for et af Danmarks Livspørgsmaal, hvorledes disse Godsforhold omordnes. Høist besynderligt, jeg kunde fristes til at sige mistænkeligt, forekommer det mig at Laurids Skau allerede tvende Gange iaar er anbefalet mig som et Mønster til Efterlignelse, fra en Kant, hvor Anbefalingen for mig taber alt Værd. Jmidlertid nærer jeg den største Agtelse og Hengivenhed for Laurids Skau og jeg vil trøstigen haabe, at denne min vakkre Standsfælle (har De noget imod at jeg betjener mig af dette Ord, Hr. Müller?) er danskindet nok til ikke at sætte synderlig Priis paa en Godsforvalters Lovtale.