Jyske Efterretninger, 1794-10-03
Uagtet alt dette kan jeg ikke noksom beundre deres Nøiagtighed i Tienesten, deres Aarvaagenhed og deres Opmerksomhed paa sin Post. Jeg ville ønske, at alle nu i saa mange Aar disciplinerte Tropper lignede dette, af Skjebnens haarde Storm sammenblæste Regiment, i alt hvad Tienesten angaaer. Paa deres Exerceren, hvori de øve sig flittigt, og undertiden paa en høist latterlig Maade, mer er man rigtig nok, at den store Exerceer mester, Stokken, ikke behørigen har indprentet dem sine Lærdomme, men marsere, svinge og rette sig, det gjorde de saa godt som det beste exercerte preusiske Regiment. Saa brugbar nu disse Folk virkelig ere til Tienesten, saa utaalelige ere de derimod i det selskabelige Liv Det er endog den roligste, taalmodigste, spaafærdigste Mand umueligt at tilbringe blot en neste Time hos dem. Af den Grund omgaaes intet Menneske med dem, hverken af Jndvaanerne eller Besætningen. De have her et eget Kaffehuus, et eget Spisehuus, og naar man vil spille en Fremmed et Puds, da behøver man kun at sige: Det er en Emigrant; da flygter strax enhver for ham, som om han var pestimittet. Disse stikkels Menneskers Ulykke, hvilke Skiebnen trykke saa haardt, saa skrekkeligt, saa grusomt, naaer sin høieste Spidse, naar de blive syge. Da maae Ordensridderen, og den fordums Officeer, ligge i Lazarettet paa Straasækken ligesaa vel som Officeren eller Styk knegten. Den hvilken fordum, som Greve eller Mar kis ved Ludvig den sextendes overdaadige Hof, holdt til Betientere, og maasker sin egen Livlæge, finder nu ingen som kan række ham en Drik Vand, for at kiøle Feberens utaalelige Hede. Jeg har selv i et saadant Lazaret seet et Optrin, som jeg ikke kan tænke paa uden Vemod. Jeg gik ind i et Klokker, hvor Hanovermernes Lazarer, er. Dette Lazaret fandt jeg beundringsværdigt og uforligneligt, ligesom alle Hanoveranernes andre militaire Indretninger. Jblandt en Mængde andre Syge saae jeg en gammelagtig Mand ligge, som havde talt længe med en Capuziner. Jeg var for beskeden til at vilde trænge mig tæt til, for at høre Samtalen. Men da jeg kiendte Capuziner=Munken, saa gil jeg hen til ham, da jeg merkede, Samtalen var forbi. Saa snart han saae mig, sagde han: "Betragt engang den Mand, som ligger der paa Straaet; ham har jeg kiendt, da han var Captain ved Regimentet de la Reine, og havde aarlig firesindstyvetusind Franske Livres i Jndkomster. Min Bevægelse ved disse Ord var alt for stor til, at jeg længer kunde dølge min Attraae til at kiende denne Dødelige, hvilken den jernhaarde Skjebne sømtes at have bestemt til, at forkynde alle jordiske Tings Forfængelig hed og Forgiengelighed saa tydeligen. Med Taarerne i Øiet nærmede jeg mig til den Lidende, og yttrede min Smerte: "Min Herre, sagde han med hæs Stemme, De synes, at være rørt over min Forfatning, - At svarede jeg, overordentlig. - Virkelig. "vedblev han, -er ogsaa min Forfatning ligesaa sørgelig som overordentlig: dog (i det han saae op til Himmelen, vil det snart blive bedre med mig. Jeg tog en Løbedaler i Haanden og purgte: Min Herre, trænger De til noget, kan jeg paa nogen Maade være Dem til Tieneste? - Smilende svarede han: "Nei, min Herre, til Lykke behøver jeg intet mere nu, jeg nærmer mig til den Tidspunkt, da man kan undvære Alting. - Vist nok min Herre, saaledes sluttede han omsider sin Tale, kunde hverken min Fødsel eller de første fire og halvtredsindstyve Aar i mit Liv opvække den Tanke hos mig, at jeg engang skulde døe paa en Straasæk i et Lazeret. Dog dette er skeet. Lær De af mit Exempel, at Fødsel, Rang og Lykkens Gods ere forgiengelige, og at de ikke bidrage, det mindste til Livets sande Lykke, at de ei engang kan beskytte mod Armod og Elendighed. - Den næste Morgen fik jeg at vide af Capuzineren, at Forsynet endnu samme Aften havde gjort en Ende paa hans Vens Lidelser ved en sagte Død.