Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-11-12
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. med Ro Trettende Aargang. No. 91. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 12 November 1816. Peter Klims overjordiske Reise. (Fortsat, see No. 89.) Endnu vidste jeg ikke hvor jeg egentligen befandt mig. Vel forekom Alt, hvad der mødte mit Øie, mig saare fremmed, men at jeg, ligesom i Drømme, var bleven forfløttet, igjennem Luften, til en ganske anden Planet *), derom havde jeg endnu ikke den mindste Anelse. Efterat jeg havde gnedet Øinene lidt, og paa det fuldkomneste overbevist om, at jeg ikke drømte, var det første jeg foretog mig: at raabe til min Reisefælle. Monsieur *) Uagtet denne Planet i min Ven og Frændes Haandskrift kaldes Merkur, saa er jeg dog, efter nøieste Prøvelse, blevet overtydet om, at hiin Planet maa have været Maanen, og ikke Merkur; mine Grunde derfor skal jeg nærmere udvikle i en egen Dissertation, hvorfor jeg haaber, om Apol og Facultetet vil, at blive prydet med Doctorhatten. Foreløbigen maa jeg her anmærke, at det er saavel af Frastanden, som af mange andre Grunde klart, at det maa have været Maanen; thi efter Trigonometriens Regler er denne kun 50,7677 1/2 Mile fra Jorden, da derimod Merkur er 20 Millioner Mile fra Jorden. En Reise paa 50,000 Mile, som skeer med den Hurtighed, som en Luftmaskine, lod sig altsaa snarere udføre. Overalt hersker der endnu megen Mørke i Henseende til Maaden, hvorpaa min Frænde er Montolffer. - Monsieur Montolffer, Men han sov saa fast, at jeg, hvis hans Snorken ikke havde overtydet mig om det Modsatte, ei kunde troet andet end at han var steendød. Jeg ruskede lidt i ham, men det vilde heller ikke hjelpe, og jeg besluttede derfor at lade ham sove i Ro, da jeg endnu desuden ikke vidste om jeg gjorde ham nogen Tieneste i at vække ham. Skjøndt jeg hverken var sulten eller tørstig, saa følte jeg dog et Slags Trang til en Hjertestyrkning. Jeg aabnede derfor vort Flaskefoer, der endnu fandtes i godt Behold i Luftmaskinen, og tog mig et GlasSpendrupsk Magenaqvavit. Den var bleven i Luften til en sand Ambrosia, og jeg tør paastaae, kommen fra og til hiin Planet; men jeg haaber, at desuagtet ingen vil drage Sandheden af hans Beretninger i Tvivl. Man betænke, at lignende Jndvendinger ere mødte den berømte Niels Klim i Anledning af hans underjordiske Reise, og at hans Sønnesønner, paa Grund heraf, saae sig nødsagede til at skrive en apologetisk Fortale til benævnte Reise. J vore vantro overtroiske Tider, kan man vente sig Alt, og jeg forudseer allerede i Tankerne, at der vil opstaae Skraalere i Hobetal mod min Frænde, især nu, da saa mange ere blevne betagne af en critisk Feber, hvor Phantasien, eller rettere Phantaseren, ligesom i de fleste Febere, spiller en Hovedrolle, Men jeg skal vide at forsvare min Frændes Ære, ikke med de sædvanlige litterariske Sneeholder og Flintestene, men med Grunde de eneste Vaaben, der anstaae en tilkommende Baccalaureus. at naar man vilde sende Aquaviter til andre Planeter, ligesom man sender Snustobak paa Flasker, til Ost- og Vestindien, saa vilde man kunne forskaffe sig en Drik, som med Føie fortiente at kaldes Gudedrik. Da jeg havde kommet mig Glas, var jeg blevet til en ganske anden Skabning. Jeg følte mig saa let om Hjertet, mit Syn var blevet klarere og min Følelse finere. Men inden jeg vidste et Ord deraf saae jeg mig omringet af en Hob Skabninger, som snart sagde mig at jeg befandt mig paa et ganske andet Sted. Deres Antal voxte med hvert Øieblik, og snart var hele Slætten bedækket af dem. De raabte ideligen: Mikoko, Mikoko! De vare ikke ulige Menneske skabninger i Almindelighed, men meest lignede de det Slags Aber, man kalder Capucinere, dog uden at være lodne. De Største iblandt dem vare af to Alens Høide, og man kan let slutte heraf, at jeg stod her som Kong Saul i sin Tid blandt Folket. Det varede ikke længe førend man raabte: Ranaki! Der blev gjort Plads og nu nærmede en Procession sig, i Midte, af hvilken En blev baaren i en Bærestoel, der paa det prægtigste var udsmykket med brogede Fuglefjer, Blomster og Guirlander. Alle bukkede sig og faldt dybt i Støvet for denne Høibaarne, som jeg snart mærkede maatte være Konge eller Keiser her i Landet. Ti Personer, der omgave ham, lagde sig ned paa alle Fire, og dannede en Trappe af deres Rygge, paa hvilke Monarken kunde stige ned. Han udstrakte sit Scepter imod mig og tilkjendegav mig ved meget venlige Miner og Fagter sin høie Bevaagenhed. Jeg følte her for første Gang, hvor tungt det er at komme i et Land, hvis Sprog man ikke forstaaer. Jmidlertid gjorde mig Kongen det dog forstaaeligt, at jeg skulde sætte mig op ved hans Side. Tre Rygge tilbøde mig strax deres Tjeneste, og jeg blev nu, under Folkets uafbrudte Raab: Mikoko, Mikoko! baaret hen til Slottet. Hvor naadig jeg end blev modtagen, saa kan jeg dog ikke nægte, at jeg var i en stor Angest; thi allerede paa Jorden havde jeg lært, at de Stores Gunst er ligesom Veiret i April, og at der paa det skjønneste Solskin ofte kan følge Slud og Regn. Jmidlertid stolede jeg dog paa et væsentligt Fortrin, det nemlig, at jeg ikke kunde fortale mig, thi at kunne tale er, som enhver indseer, en nødvendig Betingelse for at kunne fortale sig, ligesom der, efter Lockes Paastand, ikke gives nogen Uret, hvor der ikke gives nogen Eiendom, saaledes gives der heller ingen Taleforbrydelse, hvor der ikke gives nogen Tale. Jgiennem de Gader jeg kom vare alle Tage, Skorstene, Vinduer ligesom bebræmmede med Tilskuere, der alle trængte sig frem, for at faae at see den vidunderlige Reisende. Luften gjenlød af Mikoko, Mikoko, hvilket forekom mig at være det samme, som hos det meget betydende Ord Hurra, som bruges baade til at udtrykke bifald og Mishag, Jubel og Fordømmelse. At det maatte være et Jubelraab sluttede jeg deraf, at man dog neppevilde være saa uforskammet, at tillade sig offentlige Forhaanelsesraab i Monarkens egen Nærvarelse. At dette ikke var Tilfældet, blev jeg ogsaa overtydet om ved min Ankomst til Slottet. Der viste man mig den Ære, at lade mig først stige ud af Bærestolen, og fire Personer, der lode til at være meget fornemme Herrer, førte mig underen Bærehimmel, besat med alle Slags brogede Muslingskaller, der glimrede som Ædelstene, indi Audiencesahlen. Efterat Monarken havde nedladt sig paa Tronen, der var af Perlemoer, tilkjendegav han mig ved Miner, at jeg skulde sætte mig ved hans Side. De fire Herrer, som havde ført mig ind i Sahlen, lagde sig igjen paa alle Fire med Ryggen i Veiret, og paa denne levende Trappe spadserede jeg ganske gravitetisk op paa Tronen, og satte mig ved Regentens Side. Omgiven af Rigets Store, gav nu Monarken, saavidt jeg kunde skjønne, Audience. Men, ubekiendt med Landets Sprog, var jeg her en stum Tilskuer. De omkring Tronen Forsamlede udraabte hvert Øieblik, Mikoko, Mikoko, og jeg tvivlede nu aldeles ikke mere om, at dette Ord var et Jubelraad. Da Audiencetiden var forbi, reiste Monarken sig, tog mig ved Haanden og førte mig ledsaget af Forsamlingen, under dennes bestandig Raaben Mikokol Mikoko, ind i Spisesahlen. Fortsættes.) Fornødent Gjenmæle paa Hr. T. Thaarups Anhang til Ruhs, tilligemed Bemærkninger om vor Handel og vort Pengevæsen, af Grosserer M. L. Nathanson, Kbhvn. 1816. 153 S. 8vo. Uagtet nærværende Blad aldrig pleier at anmelde Stridsskrifter, og det allermindst kunde synes passende i en Tidspunct, da vor Litteratur ikke er ulig Balletten Amor eller Balletmesterens Luner, hvor Cavalierer og Kiedelflikkere, Amagere og Qvækere, Norske Bønder og sorte Prindser og Prindsesser, ledsagede af Morianer, med brændende Fakler og hotteentottisk Musik, i broget Vrimmel, stride og brydes med hverandre, saa troer man dog at burde gjøre en Undtagelse med det her anmeldte Skrift, der indeholder saare mange almeengavnlige Tanker, der kunne og maae læses med største Deeltagelse, endog af dem, der intet kjende til Hoved gjenstandene for Striden. Vi forbigaae den egentlige polemiske Deel af Bogen, og holde og en til de deri foredragne Jdeer, som ville være af Vigtighed for alle Tider og alle Læsere. Hvad Oversættelsen af Forerindringen til de tydske Læsere af Hofraad Meyers Levnet, som i nærværende Gjenmæle findes fra S. 1 til 32, i Særdeleshed angaaer, da have vi allerede leveret et Udtog deraf, i Skilderiets No. 55, og derfor lade os nøie med at henvise dertil. Vi troe saaledes at kunne gaae over til de to sidste Afdelinger, fra S. 125 til 153, som indeholde Jdeer og Forslag, der, kommende fra en saa saakyndig og lystænkende Mand, som Hr. Forf., fortjene at blive saa bekiendte som mueligt. Pengevæsenets Forbedring er en Gjenstand, der griber saa stærkt ind i alle borgerlige Forhold, lige fra Borgen indtil Hytten, at hver Jdee, der kan lede dertil, fortjener den grandskende Fædrenelandsvens største Opmærksomhed. Hr. Forf. meddeler fra S. 126 til 139, det Væsentlige af en allerunderdanigst Forestilling til Hans Majestæt, hvori han først fremsætter de vigtigste Aarsager til Pengevæsenets Slethed og de hensigtsmæssigste Midler til dets Ophielpning. Han viser, at man, saalænge Krigen varede, med Rette ansaae denne for Aarsag til vort Penge væsens Forfald; men Ufreden medførte ogsaa det Gode, at den ansporede til Vindskibelighed, og fremkaldte almeengavnlige Anlæg. Men neppe var Freden tilbagevendt, førend Mængden syntes retsom at søge Fredens Herlighed i Prunk og Pragt, hvortil den havde Leilighed nok, da fremmede Varers Jndførsel lettedes, og alskens Tant oversvømmede Landet. Kun Enkelte fortsatte de begyndte Jndustrieanlæg og den vedtagne Tarvelighed, Hvad Forf. her siger, troer Anmeld, at Enhver vil finde stadfæstet i sin egen Erfaringskreds, den være stor eller liden. Lige indtil Freden kom, blomstrede vore Fabriker; ingen undsaae sig ved at klæde sig, f. Ex., i indenlandsk Klæde; i de fleste Familier havde men indført en for Sundheden, og Finantserne lige gavnlig Tarvelighed. Jstedet for Viin drak man Dobbeltøl; Caffe, Thee og Sukker bleve, saa meget som mueligt afskaffede, istedet for hollandsk Ost lod man sig nøie med holsteensk og jydsk. De gamle Birke, der havde beskygget vore Fædre, ydede os Træ til vore Møbler, istedet for det kostbare Mahognie, der maa hentes fra en fjern Verdensdeel. Men hvor længe, kan man her med føje spørge, var Adam i Paradis, Hvor hurtigen fordrev os ikke den tilbagevendte Fred fra Tarvelighedens og Nøisom hedens Eden, Vi klæde os igjen, til største Skade, for den indenlandske Konstflid, i fremmed Klæde; vore Fruentimmer prunke igjen i udenlandske, især franske Luxusvarer; vore Rige og Formuende have igjen deres kostbare Skildpaddegilder; det danske Øl er igjen fortrængt af franske Vine. Vi havde neppe faaet Freden tilbage, førend vi atter vilde leve paa samme Fod, som vi levede den Gang deni en Række af 90 Aar uafbrudt havde vælet hos os, istedet for at betænke, at kun vedholdende Tarvelighed og Sparsommelighed kunde skaffe os Midlerne til at høste Fredens modne Frugter, der, som alle Erfaringer vise, aldrig, efter en trykkende Krig, bør plukkes for tidligen. Jntet Under altsaa, at vor Cours blev, hvad den maatte blive, meget slettere end den i Førstningen var. Skibe skulle udrustes, Handel begyndes paa ny; og dertil udfordredes rede Penge. Hvor skulle disse komme fra, naar man ilede med at udsende dem for alskøns fremmede Varer og Tant? Det er med en heel Stat, som med den enkelte Borger, naar en Kjøbmand, efter lidte store Uheld, vil begynde at handle paa ny, saa maa han i de første Aar leve sparsomt, naar han først har samlet Kræfter igien, da kan han atter begynde, men dog lidt efter lidt, at leve paa den gamle Fod. Vil han derimod strax, naar han er kommet sig lidt, leve stort, saa kan han aldrig vente at komme ret paa Benene igien. Han er en Reconvalescent og bør leve som Reconvalescent. Hr. Forf. gaaer derfor ud fra den Grundsætning, at Mangel paa Tarvelighed og Sparsomhed, maa ansees som Grundroden til vort ufordeelagtige Pengevæsen. Han fremsætter nu sine Modgrunde mod de Tvivl og Jndsigelser, der fremføres imod hans Plan, at forbyde visse Varers Jndførsel i en vis bestemt Tid. Paa den Jndvending, at Kjøbenhavn, ret egentligen skabt til Frihandel og Stapelstad, ingenlunde bør bindes i sin Handel, men at denne bør overlades til sig selv, svarer Forf., at Kjøbenhavn ikke er i Besiddelse af den særdeles store Pengemasse, til at gjøre fremmede Nationer Forskud paa de Varer, som maatte vorde oplagte og ikke strax kunne sælges; ogsaa i den Henseende vilde det være af Vigtighed, ved Besparelse og de foreslagne Midler, at skaffe Landet 3 eller 4 Mill. Specier. Vi nyde her i Staden allerede en saadan friHandel, som alene Mangel paa rede Penge hindrer fra at udvides anseeligen, thi Oplagsfriheden, giver de Handlende al ønskelig Lettelse, og Transit afgivten er saare ubetydelig. Hamborg har en Toldafgivt, der ikke er mindre end vor Transitafgivt. Ligger Aarsagen til det følte Savn i Mangel paa Nealiteter, saa fremlyser jo deraf det foreslagne Forbuds Hensigtsmæssighed, da vi ved samme ikke alene vilde conservere vore Penge til at udvide vor Handel og Skibsfart, og forebygge Coursens Forværrelse, men endog samle os en liden Skat til at udføre hiin skjønne Jdee om Kjøbenhavns Forvandling til en Stapelstad. - Anmeldkan ikke andet end være heri af samme Mening som Forf. At vi trænge til rede Penge, det føl vi desværre ved alle Leiligheder; thi hvor kunde ellers vor Cours være saa ustadig? Hvor kunde den ubetydeligste Søgning om Banco bringe den saa let til at tage Disfaveur? Vi have lidt meget ved og under Krigen, og skal den tabte Kraft gjenerstattes, saa maa det skee ved det eneste Middel, der er os tilovers - Besparelse. - Den tilsyneladende vigtige Jndvending, at Forbud mod Jndførsel intet nytter, saalange der findes Smughandlere, møder Forf. med stærke og næsten igiendrivelige Modgrunde. De Varer, som kunne indsmugles, bestaae kun af Fabrikvarer og deslige; alle øvrige optage for stort Rum; thi hvorledes vilde det f. Ex. være mueligt at indsmugle hele Ladninger Sydfrugter, Viin, Fajence, Finlapper tøi a., Smuglelysten vilde heller ikke være saa stor, naar Forbudet kun gieldte for to Aar, som om det var for bestandigt. Smugleren maatte befrygte, at ved Forbudets Udløb Landet igjen vilde blive oversvømmet med Artikler af de indsmuglede Slags, der, til Tab for hine, vilde vorde solgt under Prisen. Da Forbudets Efterlevelse maatte være fordeelagtig selv for dem, der ellers vilde være mindre villige dertil, og det, kun gieldende for en Tid, med saa meget større Strænghed vilde kunde bringes i Udførelse, saa vilde af begge disse Aarsager Smugling blive desto vanskeligere og meget formindskes. De, som befatte sig med Vare handelen, vilde ved Forbudet tillige have Udsigt, til Afsætning af deres gamle Behold, og ikke skee sig nødsagede til at bebyrde sig med nyt Forraad, til det Gamles Forværrelse. Forf. foreslaaer derpaa Forholdsregler, hvorved Forbudet hensigtsmæssigst lod sig udføre. De Exempler han anfører paa de store Summer, der, efter Toldbøgerne, i forrige Aar ere udgaaede herfra for Overflødighedsartikler, maa sætte Enhver i Forbanselse. Allene af Sydfrugter, som Rosiner, Mandler, Korender, Figen og Oranger eller Apelsiner, indført, tes for omtrent 120,000 Specier. Desuden indbragtes i Fjor 7000 Oxh. og 36,000 Flasker Viin (regner man hvert Oxehoved blot til 500 Rbdlr., og hver Flaske til 1 Rbd., saa udgjør det en Sum af 3,636,000 Rbdl. Vist nok gaaer en stor Deel deraf igjen ud af Landet, men, man kan dog antage, at den største Part deraf forbruges af os selv). - Mærkeligt er det, at en Dannemand, allerede for henved 300 Aar førte samme Klage, som nærværende Forf. Denne Dannemand var den navnkundige Udgiver af Saxo Grammaticus, Christiern Pedersen, som den Gang klagede over den hos os fordærvelig Luxus, i sin Bog "om Børn at holde til Skole og Studium a., trykt til Antwerpen 1531, 80, 7 Ark. (See Dansk Magaz. T. 1. S. 47 til 49.) Disse hans Tanker vise, at til alle Tider tænkende Mænd kun have havt een Mening om denne Gjenstand, og dersom den gamle Stiil ikke har ældre Tiders Præg, skulde man troe, at den gode Christiern Pedersen endnu levede iblandt os; thi det er kun Formen, men langtfra ikke Tankerne, der ei ganske passe til og for vort Old *)."Mig forundrer - saa lyde hans Ord - en mere der paa, atheede sige ikke nu i vore Land og Rige almindelige, hvor til behøffne wil Vin, Veter, Silke, Fløyel, Damask, og andre saadane fremmede Vare, Effter thi ath vi haffve selffne got Korn, Malt og Mell, Flesk og Kød, och Fiske nock baade ferske, tørre, saltede og røgede, wi haffne och Kaaber, Jern, Sølff, Skow, Træ och Steen at bygge meth effter wor egen Begering og Vilge. Och wi købe alligevel fremmede Vare, og koste der store Penninge paa, som er Tyst Øll, Sundist Øll, Rostockis Øll, Vismer Øll, Baarssber, Pryssing, Mumme, Bernost Øll, Hamborger Øll, Bremer Øll, Kaberbille, och Samsøss Fledye, och andet saadant mere. Oc wi kunde vel selffne brygge bedre Øll hiemme, om vi ellers ville vel tro off selffne, og lade der god Humle til. Han er skøt aldrig saa fattig met os, at han skal en haffve Tyst Øll at dricke, skulle han en tygge dertil, eller selge sine Klæder, og Kon aff Baasen, der fore. - Men skulle mand giffve nogre Penninge vd til at holde Scole met, at gode unge Menniske kunde lære Visdom, som ganske nøttelig *) Man maa lægge Mærke til, at Christian Pedersen ikke var nogen Hverdagskannik, der blot, som Eftersnakker, ivrede mod sin Tids Daarligheder, uden selv nøie at kjende dem. Han var et meget lyst og kløgtigt Hoved, havde i sin Ungdom studeret i Roeskilde Skole, og medvirket meget til Reformationen, som just begyndte i hans Tid. Han havde fra 1514 til 1517 opholdt sig i Pa rid, for at besørge Saxo trykt, og under hans derværende Ophold uden Tvivl havt Leilighed nok til at gjøre sig bekiendt med Staters sande Tarv.