Aarhuus Stifts-Tidende, 1822-10-24
Aar 1822. No. 166. Torsdagen. den 24de October. Den til Forsendelse. med Brevposterne. Kongelig allernaadigst. privilegerede Aarhuus sislidende. Bobeling, Grækenlands Heltinde. Tre tyrkiske Fregatter og to Kuttere havde lagt sig ligeoverfor de græske Skibe, der laae i Havnen, ved Polikandro. Alt rødmede den østlige Himmel, da Grækerne gave Signal til at angribe Fjenderne; disse trak sig lidet tilbage, og syntes at oppebie Angrebet. Da blinkede hundrede Morgenstraaler fra Østen, de græske Kanoners Torden rullede frygteligt, Hornene tønte, og Himlen gav Gjenlyd af de Glædesraab: "Bobeling kommer!" Et høit Hurra overfløi Flaaden. Heltinden plantede Korsets Banner, paa sit Skib. Slaget begyndte. Det fjerne Land; bævede af Skytsets Torden, høit sprudlede Bølgerne, Død og Fordærvelse bruste frem paa Jernvinger. Længe vaklede den uvisse Seier hid og did da Bøbeling omsider saae sig istand til at kaste Entredagen paa Bassens Skib. Da Grækerne havde besteget dette, begyndte et blodigt Myrderie, men den kjække tyrkiske Konstabel, der vidste, at han maatte døe da han var haardt saaret, kastede sin sidste Lunte mod Krudtkammeret, og Skibet fløi op med alle Tyrker og Grækere. Bobelings Skib, der førte Navn af Torneren, blev slynget langt tilbage paa Havet, og da hun igien naaede Sine, imodetønte hende fra alle græske Skibe Seiers og Takkesangen: Store Gud vi love Dig Paa Samos gjortes store Tilberedelser til Helindens Modtagelse. Triumphuer bleve byggede, Ærestøtter reiste, Krandse bundne, Talerstole smyk Lede. Alt vare Skibene Havnen nær, Kanontordenen sendte tusinde Hilsener til den ventende Mængde, som stod ved Havbredden, at byde Seiervinderne velkommen. Bobeling steg iland; hun har halv Rust. ning, en blinkende Hjelm paa de sorte Lokker, et sort i Klædebon, liigt det, hvori Konstnerne fremstille Gudinden Minerva. Den glædedrukne Hob hilste hende, som et høiere Væsen, men stille og beskeden takkede hun med tindrende Øine, lod Toget ordne sig, og drog til Kirken, hvor høitidsfuld Musik, Orgeltoner, Pau ter og Trompeter, tønte hende imøde. Hun nærmede sig Alteret, satte sin Hjelm derpaa, imellem de straalende Kjerter, lagde sit Sværd ved Alterfoden, knælede, løftede Arme og Øine bedende mod det dellige Kors, og udraabte henrykt: "Lovet være Gud og den allerhelligste Jomfru, som har forlenet mig Seier, Jeg har holdt den høitidelige Eed, mit Hjerte svor, og jeg vil holde den, indtil det brister. Jeg drager atter ud paa Bølgen, hvorpaa Døden truende svæver, hvor Liig omflyde og Storme ombruse mig! Jeg har svaret, at hævne min Ægt fælle og mine Sønner. Herre, Du veed, hvad jeg har lidt, evig var det Nat omkring mig, ja, Natten selv var et Solgtimt, i Sammenligning med min Skjebnes Sørgefarve; nu er det bedre. Nu, i det jeg knæler for dette Kors, der er min Fryd og mit eneste Haab, nu sværger jeg paanp. Hævn, Hævn, Hævn over Mahomeds Trælle, Og er den opfyldt, denne min høitidsfulde Eed, da lover jeg, i et Kloster at vie den allerhelligste Jomfru Resten af mine Dage, indtil Gud kalder mig til sin Himmels Glæde; saa sandt hielpe mig Gud og hans hellige Evangelium!" Nu traadte Biskoppen til, velsignede hende og alle hendes Vaabenbrødre, og i hellig Andagt knælte den forsamlede Skare.