Viborger Samler, 1789-03-16
Jndsendt. Sider end fandtes en muelig Liebhaber til en Gaard, som den der findes anmeldt i Tillæget til Samleren No. 10, saa troer man ikke uden Grund, at han, i Særdeleshed om han opholdt sig langt fra bemeldte Gaard, maatte tage det meget i Betænkning, at reise hen, for efter den givne Beskrivelse at tage den i Øiesyn, og undersøge dens Beskaffenhed; med mindre Gaarden virkelig maatte være saa forunderlig, som den beskrives; thi i saa Fald kunde maaskee en Elsker af Sieldenheder finde sin Møie belønnet, ved at see en Gaard staaende paa 50 Køer, hvilket vist nok var et uhørt Syn. Man finder ellers Landboegaarde almindeligen beskrevne efter deres Hartkorn, men her behager Forfatteren at sætte Gaarden paa Køer, hvad enten det skal være naturlige Køer, der kunne have saadan Styrke, siden det er i Jyllands beste Egn, eller om det, hvilket dog kunde have mere Skin af Rimelighed, skal være kunstige Køer støbte af Metaller, eller udarbeidet af nogen anden Materie, derom meldes intet. Efterat Forf. har berettet den mageløse Herlighed, beskriver han, ikke Værelserne, - men Borggaarden at være gipset; et Syn, - - ikke mindre forunderligt end det første. En Gaarden nu ikke, som man meget kan tvivle om, lige efter de givne Beskrivelse, saa maae man tilstaae, at Forfatteren har store Naturgaver, til at lade sin Vittighed spille, saa man kan sige om ham, som en vis Poet i en anden Anledning siger: Naturen over Slig Spas iblandt. Den tidt for Løier prøver, Hvorvidt dens rige Danne-Evner gaaer; Og Sære Væstner da til Dagens Lys opstaaer. Endelig maatte det og falde en muelig Liebhaber heel betænkeligt, at reise og opsøge foromtalte Gaard i Følge Bekiendtgiørrisen; da det af samme ei lettelig lader sig slutte, enten den muelige Liebhaber skal vise den i Avertissementet benævnte gode Mand Veien, eller denne skal vise hiin den, og hvormeget stod da den arme stakkels muelige Liebhaber ikke Fare for, at fare vild i denne haarde Vinter, og omkomme i de i hiin Egn værende store Skove, om han og var saa lykkelig, eller maaskee ulykkelig, at finde dem. Ved Biskop Hees Urne! ) Vei. - Altret selv bestemt - da mindst frembærer Jeg Altrets slette Søn en leiet Sang: Med uviis Daad han sin Stand vanærer, Med faste Skridt ei gaaer sin Hæders Gang. Med salig Vellyst Tanken Sielen fylder, Hvor stedse Himlens Tolk kan virke Held, Men - det er Skjændsel, naar en Skjelm indhyller J Nattens sorte Dragt sin sorte Siel Hvad jeg vil ei fornedre mig at sige, At vores Hee var Engel – net, han var, Hvad vi er – men, som hiist, hvor Aander stige, J Glands, steeg han blandt os, og Kronen bar. Saa synes jeg - nu jeg den Nimbus skuer, Om Mandens Jsse, og dens Farvers Glands Med roligt Øie maaler, stærkest Luer Da Tree som flettet ham sin Hæders Krands; Ey som - var der ei fleer, men ney – som funkler Hist i det fierne Blaae stolt Lucifer, J Morgendæmrings Mulm - hvert Lys forbunkler Rundt om sig - brænder høyt blant Nattens Hær. Disse Linnier ere ved et Buds Glemsomhed bleven bortsendte sildigere, end Forfatteren ønskede. Utrættet Fliid og Jver for Guds Ære Og salig Lyst at skue, virke Fryd Men hisset skue den Palme, den maae bære Hvis Liv var virksomt her, hvis Vane Dyd. En saadan gaaer da og sin Død i Møde Med roligt Smiil – langt fra, han trodser den, Men zittre for den, som den fryge, bløde, Kan Helten det, som gaaer mod Himle hen? Din Morgen være reen, din Middag Frugter bære, Saa lød en Himmellov, der fast som Døvre staaer Da skal din Aften klar, og bliid, som Halles være! Og nu hver Hallo kjekt mod Piner, Døden gaaer. Dog Piner, ne – naar Livets Herre kalder Sin troe Tilbeder frem til sidste Dyst, Han døer, som moden Frugt af Stammen falder Ei ved Zemblaisk Storm, men Zephirs Pust. Saa Albions Addison til Leyet kaldte Obbaddons Spord alt blinkte, lynte Død, Sin unge, Ven, og greb hans Haand, og tale: See Ven, see Christnens Smiil ved sidste Stød, Men och - hvor saadant Stød og saadan Alder En Phonix er, hvor mangen Yngling brat, Mod hver, det seent bort til Elsium kalder, Fortvivled synker ned i Hælheims Nat! Kun enkelt Nestor, paa hvis Pande troner Bedaged Viisdoms, Godheds sieldne Spor, Med tre Mænds Alder Himlens Herre kroner, Som Oltids-Mand hin Grækers Gud tilsøver. Men her - tilgiver! *) - her jeg seer en JsseOm den og - graa Haar Sølvkrands flettet er, Saa lig vor Heltes, om til Ærens Spids Ei Stand kun ene Dyd sin Yndling bær -*) Man vil dog vist her tilgive Sønnen, om han taler, som Hiertets, saa Sandhedens Sprog om sin Fader. Ærværdig Olding, du, hvis Løv, hvis Ad Hist oppe prentet staaer med Lammets Blod, Ophøiet over Roes, som over Daddel Din lise Evighed du vandrer mod - Tie her, min svage Sang, ei meer i matte Toner Jeg vilde talt om døde Mand, jeg kan ei, Mit Bryst er fuldt – begynder Orioner, Han vandrer jo saa nu jer Himmel Vei! – Søegaard. (Mere over S. T. sal. Hr. Biskop Hee indføres ikke.)