Københavns Adresseavis, 1759-08-24
den 22. Jörgen Andreasen Balchen PrivilegiConfirmation, at drive Kræmmer=Handel, paa Giestgiver og Kræmmerstedet Smorhavn, udi Sundfiords Fogderie, i Bergens Stift. Lær at kiende dig selv. (Af Magazins des Verstandes und Hertzens. qvem er jeg, hvoraf har jeg min Oprindelse, og i hvad for en Hensigt blev jeg, hvorfra tog jeg mit Væsen, hvor længe vil jeg beholde det? Er jeg en forkastet umyndig af et blindt Tilfælde, et tilfældig Verk af Soelegran som uden Orden sværmer iblant hinanden, eller dannede mig en uendelig Kiede af Aarsager, og var jeg da jeg tænker, af en Substance som ikke tænker: ved Bevægelser som begyndte uden en Aarsag, og uden Hensigt eller Love var høyviiselig? Er jeg nu det, som jeg synes at være, blot Kiød og Blod. en Vævning af Aarer og giennemflettede Blodkar, Den purpur Strøm som glider igjennem mine Kar, flyder som alle andre Floder, uden Følelse og Fornemmelse. De Rør hvorigiennem Safterne har deres Løb ere lige saa lidet det tænkende Jeg, som disse Safter. Dette Legeme, som er sammensat, med den høyeste Kunst, og bestaaer, af bevægelige Lemmer, som ere min Villie underkastede, hvilket, ligesom ethvert Træ, ernæres af en frugtbar Jord, ligesom hiint, voxer og tager af, dette siger jeg, kalder jeg Mit, og ikke Jeg. En nye Materie, underholder bestandig den forfaldne Masse. Boeligen forandrer sig, og Beboeren bliver den samme og ligesaa meget forskiællig fra det forgiængelige Legeme der altid vedligeholdes af en nye Næring, som den Svømmende fra Floden. Hvad er jeg da? Sandelig af en ædlere Herkomst. Jeg inddrømmer dig, Jord, en Moders Ret, men paa min Faders Side, er jeg af ædlere Afkomst; han besiælede den tankeløse Jord=Klump med en himmelsk Jld. Han beklædede et guddommeligt Væsen med Livløs Jord, og regierte den, ved en dobbelt Natur og ved en dobbelt Jndskydelse. Med oprettet Ansigt, kaster jeg mine Øyen, fuld af Længsel til Himmelen, og tænker, bevinget at svinge mig op og naae mit Fædreneland. Jeg giør mig Umage for, at give mig i Veyret. Men ak, forgiæves! En Magisk Kiæde, holder mig fast paa den grove Jord. Nu sværmer jeg med mine hastige Tanker fra den ene Poel til den anden, og seer Verdener at rulle omkring deres flammende Middelpunkter. See, hvad for bestandige Kraften der regierer deres uendelige Bevægelser stedse igiennem ubanede Veye af det uindskrænkede Tomme. Jeg følger det gloende Slæb af en brændende Comete og veier Plancterne i en Vægt I det jeg nu ivrig forfølger disse gudelige Tanker. udrydder en glindsende Bagatelle, som falder mig i Øynene, en Myg, en Jnsect af den ringeste Art, det nye føde billede af min Siel. En naturlig Nødvendighed, raaber med ligesaadan en uoredentlig Begierlighed, som de grinende Hunde ved min Dør, dette tænkede Jeg fra himmelske Sandheder, tilbage, og siger mig, at jeg er ligesaavel et Dyr som disse. Naar min Siel, ved Kierlighedens og Berømmelsens opløftede Vinger, opsvinger sig over Stierne=Hvelvingen, saa lokker mig et slet Jndfald, eller en skammelig Lyst tilbage. Jeg bliver matt. Jeg synker og flagrer i Støvet. Saafalder den høyt opstigende Lerke. fra det høye hvor hun sang sine Palmer, ned paa en Ormeller et Sædekorn. Da jeg drives af nordentlige Jndskydelser, vanker jeg omkring: nu til den erne, nu til den anden Kyste. Min høye Siæl stræber efter en udekiendt Lyksalighed; Min Lod er for liden, for min store Begierlighed. Ligesom et Konge Barn føler sin ædlere Herkomst ibladt Bønderne, saa seer, og Menneskeet, som er blandet under Sælskabet med andre Dyr, at han er en Konge, men en Konge som er afsat. Hav Medlidenhed med ham i Dyn. J da J ikke. ere bundne til nogen Lov, og formedelst Eders Blindhed, ere uden Fare at geraade paa nogen Afveie: i det at Mennesket forvirres af de mange Veye som han seer for sig, og gaaer vild ved Hielp af Videnskaber. Et Øyeblik giver ham Fornøvelse og Væmmelse. Ham som er saa svag til at vælge, og endog, i at vælge, overiller sig. Han som de forbigangne Minuter bedrager, de Nærværende mætter, maa have sin Glæde af den smigrende Tilkommelse. Jkke lykkelig. Men underholder sig med Tidsfordriv paa sin Vandring, og ubetænksom (ligesom J) paa sit sidste Opholdsted, om ved Solens Opgang, hans værende vil ende sig i et Bondløs Intet, i Lyksalighed eller Smerte. Sec. her gaaer omkring mig, en Mængde af Tænkende og Tankeløse, bort paa sine adskillige Veye. Jeg spørger om den rette Vey: Den første varer mig, du er en Gud, og sender mig til Himmelen. Her neden paa Jorden, raaber den anden: Du torbenede Dyr, søg din Skiæbne, din Lysalighed og endelige Roe. Begge disse Afveie ere saavidt adskilte fra hinanden, at jeg indseer, jeg veed ikke, for meget, eller for lidet. Almægtige Væsen, ved hvis viseste befaling. jeg er her uden Hielp forlaaren og tvivlraadig. tag disse svage Gnister af dig gandske bort, eller laden fuldkommen Dag bryde frem i min Siæll. Saaledes siger jeg, og slaaer den hellige Bog op, den Balsom, det Lys, den Ledsagere for forvirrede Siæle. Saa seer endelig den om Natten vandrende, der vanker paa uvisse Veye, en Straale af Morgen=Røden. Den nattelige Taage og den tykke faldende Dug er forsvunden. Marken og den blaae Himmel blotter sig. O guddommelige Sandhed; ved Lysningen af dine Straaler, traver, og gietter jeg ikke meere, men jeg seer min Vey. Du forklarer mig Hemmeligheden af min høye Herkomst, og siger mig: Hvad disse mystiske Tegn betyder. Disse mine Fødsels Tegn som jeg har draget for intet, og som er de verdslig Vise. besværlig at forklare. Feno og Epicurs Opløsning var falsk, deres Lære opbyggelse var urigtig og deres Drømme bedragelige, uduelig at adskille min dobbelte Natur, hvoraf den ene var grundet paa Vellyst, og den anden paa Hovmod. Disse stridige Sandheder, som bedrager den menneskelige Kunst, lærer mig at ligne det hellige Blod saaledes. Du som stammer fra Gud, hvad du Kiøbenhavns du før har været, endnu er, og alletider kart blive, det kand din Gud allene sige, allene bestemme. Foruden Synd kom du fra hans Haand, og havde ikkun den Formue til at synde, fordi du havde din frie Villie. Men giv ham ikke Skyld, for din Synd, thi den, som har Formue til at gaae, har ogsaa Formue til at geraade paa Af veye. Hvem som ved Vold lader sig drive, har ingen Fortieneste, og Viisdom som ikke er nende. lig, kand tage Feyl. Ved dine nye voxede Vinger fløy dulderhen, forlod din Skabere og Lysets Rige, foragtede hans milde Bud, og troede at blive en Gud, naar du gjorde det Onde. Omende skiønt Pletten af dine Synder forstille din Himmelske Skikkelse, omendskiønt du med forandret Natur maatte blive udstødt fra det lykkelige Opholds Sted, saa beholdt du dog nogle faae Grister af den himmelske Jld, som var for svag til at ophøye dig, men dog aldrig hvilede, for at stræbe derefter. Endnu Engle nok, at søge din Lyksalighed igien, og Dyr nok, at giøre din søger forgiæves. Nu fravender Creaturerne dig, deres Nytte, nogle flyer, andre qvæler, og endnu andre forfører dig. De giver dig en Næring, som skik ker sig slet for saa mange Slags Aander, thi hvad din Legemlige Smag udfordrer det er ekkelt for din Siæl. Din Vellyst, din nye Begierlighed, din Stolthed bruuser, naar den bliver bøyet forholdet, eller tilfredsstillet, eller ikke tilfredsstillet, og giør dig alletider lige ulykkelig, i det hvad som du feyler, og har haft i Besiddelse. Du haaber forgiæves efter Lyksalighed, paa denne elendige Jord. Vend om, og søg din Fader og din Gud. Men haab dog ikke at erlange Himmelen og dit Fædreneland igien paa den forfængelige Verdslig Viisdoms Vinger. Fuld af Hemmelighed er Veyen derhen, og forborgen for menne skelige Øyne. J det dustiger, vil du synke, og vil stiige naar du synker. Ydmyghed maa være din Ledsagere; Hvad du har tabt ved Stolthed, maa du igien vinde ved Ydmyghed. Her til Staden ere ankomne. Hr. Consistorial=Raad Broder Brorsen, fra Rib til Christianshavn, hvor han er kaldet til Sogne=Præst, og nu paa Søndag bliver indsat af Hans Høiærværdighed Hr. Stifts. Provst Bützow. En Cureer fra Engelland. Hr. General=Adjutant von Krogen, fra Holsteen, vil til Norge.