Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-04-20
Cicero har skrevet et heelt Værk om Pligterne; men om Pligten mod de Mennesker, der staae paa den Bro, der adskiller Livet fra Døden, eller ere i Begreb med at gaae over til en bedre Verden, taler han intet. Jmidlertid have vi ogsaa mod dem store Pligter, som vi ofte af Uvidenhed, skjøndt i en meget god Mening, og af misforstaaet Ømhed, overtræde. Religionens Trøst og en Sjelesørgers Besøg hos den Syge, der vaander sig paa Sottesengen, er vistnok af stor Vigtighed, og kan virke meget til den Lidendes Helbredelse. Men naar dette ikke skeer med Forsigtighed, og efter foregaaende Raadførsel med en fornuftig Læge, saa kan det voldsomme Jndtryk, som derved frembringes paa et omfindtligt Gemyt, stundom volde en Rystelse, der har Døden til Følge. Den berømte Rabener havde bedes sin Læge, saasnart han fandt, at der intet Haab var mere til Bedring, at sende ham hans Skriftefader. Det varede længe og den Syge syntes at komme sig, da Lægen tilfældigviis mødte Skriftefaderen, som efterat have hørt, at denne vilde gaae hen til Rabener, sagde at han vilde følge med ham, da han længe ikke havde talet med ham, uden at Lægen erindrede, hvad han havde aftalet med Patienten. Aldrig saasnart var den Syge bleven disse to Mænd vaer, førend han meente, at det var ude med ham, og takkede Lægen for hans Omsorg, uden at nogen Forsikkring formaaede at betage ham hans Fordom, da han paastod bedre at kjende sin Ven. Han beredte sig til Døden, og døde virkeligen tidligere end Lægen havde formodet det. At trække Hovedpuden bort fra den Døende, for af utidig Medlidenhed at fremskynde hans Endeligt, er ligesaa skadeligt som grusomt. Legemets lavere eller høiere Leie virket overordentlig i de fleste Sygdomstilfælde paa den Lidendes Tilstand. Jkke allene forøger man derved, som oftest, Patientens smertelige Følelser, men man fremskynder derved ogsaa Sygdommens Forværrelse, selv der, hvor Hielp endnu er tænkelig og muelig. Overalt er alt for stor Travelhed og Snaksomhed ved Sygesengen høist skadelig. Hørelsen er nok den sidste Sands, der forlader den Syge. Man har havt Exempler paa Mennesker, der laae paa det Yderste, men kom sig igjen, som kunde fortælle, hvorledes de hørte deres nærmeste Paarørendes Klagen og Jamren, skjønt de tilsyneladende laae uden al Bevidsthed. Hvilken skrækkelig Forfatning maa det ikke være forden Syge, midt under sine Smerter, endnu at pines af saadanne Jammerskrig. Hvor skadeligt maa det ikke virke paa hans hele Nervesystem, Jo roligere det kan være i Sygestuen; jo mindre den Syges Nerver rystes ved utidige Klagelyd, desto bedre. Der gives moralske Forbrydelser, som Lovene, hverken paatale eller straffe, uagtet de ere ligesaa farlige som Mord og Drab. Liv for Liv fordrer Loven, naar et Drab begaaes ved et dræbende Redskab. Men med Pennen har man Tilladelse at ærgre Folk ihiel, uden at nogen Tiltale er at befrygte. At Folk ere blevne dræbte ved Pennen, derpaa har man desværre havt flere end eet Exempel, og at A. F. Klockerbrinck blev afsindig over Kotzebues Bardth mit der eisernen Stivn, hans Anlæg til Afsindighed have nu været stort eller lidet, er noksom bekjendt. Det synes, at de borgerlige Love ligesaa lidet have villet fastsætte Straf fordenne Forbrydelse, som hiin Oldtidens Lovgiver, for Fader, eller Modermord, uden Tvivl fordi ethvert ikke aldeles fordærvet Menneske i den Henseende, uden Lovens Advarsel, vil føle hvad han skylder sit Medmenneske.