Aalborg Stiftstidende, 1835-03-21
Politimesteren i Horsens, Hr. Overauditeur Ræder, har nu i Nr. 60 og 61 af Kjøbenhavnsposten" fuldstændigt besvaret den i Nr. 38 af f. Bl. til ham skeete anonyme Opfordring: hvorfor han, som Censor af Horsens Avis, havde udstrøget een anonym Artikel, medens han lod saa mange andre anonyme Bidrag passere Censurens Skjærsidheden at gjøre. Ogsaa i andre danske Tidsblade vil man finde det fremsat som Kjendsgierning, at navnligen Kjøbenhavn, hvor dog hele Rigets Jntelligents paastaaes at være concentreret - jeg siger det uden Harme, og beder blot om bedre Beviser for denne Paastand, end de hidtil givne - ingenlunde har yttret det Liv og den Deeltagelse som en saa vigtig Statsbegivenhed burde opflamme til; et steds vil man endog have paastaaet, at Hovedstaden, med Hensyn herpaa, fremturede i et Slags lethargisk Sløvhed. Og efter slige offentlige Bekjendelser skal den Paastand nu intet Beviis behøve, at Enthusiasmen, hvormed Jnstitutionen modtoges, har været lydelig og al mindelig, kun med Undtagelse af Spidsborgere og Bønder, som, efter Kjøbenhavnspostens naive Tilstaaelse. ikke saa strax kunde lade sig henrive til Begeistring, aldenstund de vare for Slove til at ville, eller for dumme til at kunne have mindste Begreb om Jnstitutionens Indretning og Øiemed! Hvad selve Stænders=Jnstitutionen angaaer, betragtet som Kongens frivillige Gave til sit Folk, da troer jeg derom at have yttret mig saaledes, som det sømmer sig en loyal dansk Undersaat. Jeg har sagt, at denne Gave er den skjønneste Frugt af Frederik den Sjettes mageløse Kjærlighed til sit Folk; jeg gientager denne Sandhed her, ikke fordi den trænger til at gientages, men fordi mit Hjerte er fuldt deraf. Og jeg tilføier, at det endnu ikke er lykkedes nogen Fyrste i Verden, uden Ham, i sin Person at forene Folkefaderen med Enevoldsherskeren, saaledes, at Denne glemmes over Hiin. Men jeg gjentager tillige, at den Taushed, hvormed Bebudelsen, af det nye Statsliv modtoges i Danmark, var det danske Folk værdig, og at det vilde have anstaaet Nationen ilde, om den - som Kjøbenhavnsposten paastaaer, at være skeet - var brudt ud i lydelig Jubel over, at have faaet Tilladelse til, at give en saa dan Konge gode Raad. Kjøbenhavnsposten vil, i disse Ord, see yttringer af Forfatterens Smigersind. Hvem har jeg da smigret her, Kongen, Nei, Kjøbenhavnsposten istemmer selv, i enhver brav dansk Borgers Navn, min Erklæring: "En Konge, som slette Frederik, er mig Nok; at Han har givet Danmark Stænder, er mig blot et Pant paa, at Han, ogsaa uden Stænder, vilde, som hidtil, være Alt for sit Folk. Hvem skal jeg da have smigret? Folket? Hvornaar var da Demagogen ultra-conservativ, som Kjøbenhavnsposten kalder mig: - Nei, min Brøde er, at jeg ikke har smigret, ikke strøet Virak for Døgnets Coryphæer, ikke kaaret deres store Schibolet: "Reform til mit Skjoldmærke. De maatte naturligviis indigneres ved min Tale at derimod den offentlige Mening skulde have yttret sig derover i, Smil og Medynk, det siger Kjøbenhavns posten vel, at den troer, men her smigrer den sig selv altformeget. Den vil det, derfor troer den det. Men den offentlige Mening ændser ligesaalidet Kjøbenhavnspostens Volo, som dens Credo. Jeg har berørt, hvorlunde den Erfarne ikke let fatter Tillid til Noget, som ei er oprundet af dansk Rod. Kjøbenhavnsposten spørger i den Anledning, om jeg ikke anseer den Jnstitution som udsprungen af dansk Rod, der har sit Udspring af Danmark sjette Frederiks Hjerte. Hertil svarer jeg: En Huusfader var bleven graa under Sorg og Kamp for sine Børns Lyksalighed. Han kunde lægge sit ærværdige Hoved til Hvile med den Bevisthed, at have fornægtet sig selv, for at befordre dette hellige Øiemed. Dog tænkte han afladeligt paa, at gjøre sine Børn endnu lykkeligere. Da hørte han tale om et Træ, som voxte i fremmed Land og som lovede alle dem, der samledes under dets Krone, Fred og Lykke og et langt Liv. Nu ristede han ei, inden han fik et ungt Skud af dette Træ omplantet paa sin Mark. At frede om det, var hans Livs Aftenværk, og aldrig var han gladere, end naar han i Aanden saae sine Børn samlede i dets Skygge. Huusfaderen er Kongen; alle Danske ere hans Børn; Stændersinstitutionen er den unge Plante, et Billed, der allerede vil være de fleste Læsere bekjendt af offentlige Taler og Sange fra den nyeste Tid. Nu være det ogsaa mig tilladt at sporge: Hvad er det her, som har sit udspring af Faderens Hjerte, Er det Træet, eller er det den Kjerlighed, hvormed han omplanter det til Velsignelse for sine Børn. - Uden Billed: Er det den efter en fremmed Typus udkastede Stændersinstitution, som har sit Udspring af Danmarks sjette Frederiks Hjerte, eller er det den utrættelige Omhu, hvormed han, selv i Livets Aften, søger at gjøre et fremmed Gode til sit Folks Eiendom, Min Paastand, at Stændersinstitutionen ei er oprunden af dansk Rod, kalder Kjøbenhavnsposten den forkeert Idee, hvilken den dog ikke vil indlade sig paa, at bestride. Alligevel truer den med en Hob Beviser fordenne Idees Forkeerthed; men det lader dog ikke, som den har Lyst til, at forsøge sine Kræfter paa det Umulige. Nei, den unge Plante er vistnok ikke af dansk Rod, men det er alle redeligsindede Danskes Ønske, at den, i Aarenes Løb, maa vorde saaledes akklimatiseret, at den føler sig hjemme i Danmarks Jordbund, under Nordens Himmel Dette opnaaes sandeligen ikke derved, at der iblandt os danner sig et Oligarchie af Personer, som troe sig ufeilbare i deres Meninger og store fædrelandske Emner og med deres Journalban forfølge Enhver, som vover at tænke og skrive uafhængigt af dem. Saaledes modnes ikke den nye Jnstitutions glædeligste Frugt: Almeenaandens Oplivelse. Det er Pligt, at gjøre opmærksom herpaa, og at prøve Aanderne. Det vil da vise sig, hvad der er Almeenaand, og hvad der er Sektaand, hvad der er frisindet Dannished, og hvad der er dristig Egosme eller Nosisme. P. D.