Viborger Samler, 1813-12-30
Dette fiendske Manifest havde endnu den for Østerrig egne Krænkelse til følge, at det endog satte de Opfordringer til Freden i et falsk og høist ufordeelagtig Lys, som dette Kabinet, med Frankrigs Vidende og tilsyneladende Villie, lod udgaae til andre Hoffer. De imod Frankrig allierede Souverainer fremsatte den franske Keisers offentlige Erklæringer istedet for andet Svar paa de østerrigske Underhandlings- og Meglingsforslag. Da Hs. Maj. i Marts Maaned havde sendt en Gesandt til London, for at indbyde Engelland til Deeltagelse i en Fredsunderhandling, svarede det brittiske Ministerium, at det ikke kunde troe, at Østerrig endnu gav Freds forhaabninger Rum, da Keiser Napoleon siden de sidste Underhandlinger havde lagt et Sindelag for Dagen, der maatte lede til en evig Fortsættelse af Krigen; en Yttring, der maatte være Hs. Majestæt desto smerteligere jo mere den var retfærdig og grundet. Jkke desto mindre vedblev Østerrig stedse at lægge Frankrigs Keiser Nødvendigheden af Freden bestemtere og kraftigere paa Hjerte; ledet ved ethvert af sine Skridt af den Grundsætning, at da Europas Orden og Ligevægt var bleven tilintetgjort ved Frankrigs grændseløse Overmagt, kunde ingen sand Fred tænkes, med mindre denne Overmagt indskrænkedes. Paa samme Tid gjorde Hs. Maj. alle de Foranstaltninger, som vare nødvendige til hans Armeen Forstærkning og Concentrering. Keiseren følte, at Østerrig maatte være rustet til Krig, hvis dets Fredsmegling ikke skulde være aldeles kraftesløs. Desuden havde Hs. Maj. allerede længe indseet, at Tilfældet af en umiddelbar Deeltagelse i Krigen ikke maatte være udelukt af hans Beregninger. Tingenes hidtilværende Tilstand kunde vare ved; af denne Overbeviisning var Keiseren gjennemtrængt; den var Drivefiedren til alle hans Skridt. Slog ethvert Fredsforsøg allerede feil i første Jnstants, saa maatte hiin Overbeviisning kun endnu blive meere levende. Resultatet var klart. Paa een af to Veie, ved Underhandlinger eller ved Vaabenmagt, maatte man fremvirke en anden Tilstand. Kelser Napoleon havde ikke allene forudseet Østerrigs Krigsrustninger, men endog erkjendt dem for nødvendige og ved mere end een Leilighed udtrykkelig billiget dem. Han havde Grunde nok til at troe, at Hs. Majestæt Keiseren, i en for Jordens Skjebne saa afgjørende Tidspunkt, vilde tilsidesætte alle personlige og forbillende Hensigter, kun drage, det østerrigske Monarchie og de det omgivende Staters varige Vel tilraads, og intet beslutte uden hvad disse høieste Motiver gjorde ham til Pligt. Det østerrigske Kabinet havde aldrig yttret sig saaledes, at dets Hensigter kunde gives en anden fornuftig Udtolkning. Det blev ikke blot fra Frankrigs Side erkjendt, at den østerrigske Mægling ikkuns kunde være en bevæbnet, men endog mere end een Gang erklæret, hvorledes Østerrig, under de indtræffende Omstændigheder, ikke meere maatte indskrænke sig til en Birolle, men med store Kræfter træde frem paa Skuepladsen og give et Udslag som selvhandlende Magt. Hvad den franske Regjering ellers maatte haabe eller befrygte af Østerrig, saa indeholdt hiin Tilstaaelse den foreløbige Retfærdiggjørelse af det hele Forhold som Hs. Majestæt har valgt og fulgt. Saavidt havde Forholdene udviklet sig da Keiser Napoleon forlod Paris, for at standse de Allieredes Fremskridt. De russiske og preussiske Troppers Heltemod i de blodige Fægtninger i Mai Maaned have selv deres Fjender ydet Ret. At Udfaldet af denne Feldttogets første Periode alligevel ikke var gunstigere for dem, havde deels sin Grund i den franske Krigs magts Overlegenhed og i deres Anførers af heele Verden erkjendte militaire Genie, deels i de politiske Combinationer, som under de allierede Souverainers hele Foretagende tjente dem til Rettesnor. De handlede i den rigtig beregnede Forudsætning, at en Sag, som den for hvilken de strede, umuelig længe kunde blive deres allene, at tidligere eller sildigere, i Lykke eller i Ulykke, enhver Stat, der endnu ikke ganske havde tabt sin Selvstændighed, maatte træde i deres Forbund, enhver uafhængig Armee staae paa deres Side. De gave derfor deres Troppers Tapperhed kun for saavidt som Øieblikket bød det frit Spillerum, og sparede en anseelig Deel af deres Kræfter til en Epoke, hvori de haabede at kunne med mere udvidede Midler stræbe efter nyt Held. Af samme Grunde, og for at kunne oppebie Begivenhedernes videre Udvikling, indgik de en Vaabenstilstand. (fortsættes).