Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-07-10
hvad enten Skuespilleren har Duelighed og Tilbøielighed til Rollen eller ei, og han, den Dag han fremtræder, gaaer eller ikke gaaer med Lyst- og Kierlighed til sin Forretning. Desuden maa den mimiske Konstner endnu erkjende i Publicum en Herre og Behersker, ja ikke sjeldent adskillige modsigende Fordringer gjørende Beherskere, hvad enten han nu vil eller ei. Han er eengang til for Tilskueren; dette medfører allerede hans Begreb, thi dem og ikke et udvalgt Selskab af Kiendere eller Yndere, stiller han sin Konst til Skue for. Han maa altsaa lade Mængden fælde Dom over sig, og denne Dom tør han ikke optage med Ringeagt, saafremt han ei vil forskjærtse sin Post; han maa agte derpaa, og var den end nok saa lidt grundet paa rigtige Konstanskuelser og sand Smag; ja, han er stundom nødsaget til, mod sin bedre Overbeviisning, at føje sig i Parterrets Lune og Egensindighed, og bestræbe sig for dets bifald; thi det almindelige Bifald er det omsider dog, hvorefter han higer, og hvori han finder den nærmeste og bedste Løn for sin Anstrængelse; han maatte da, fordi han ved et staaende Theater seer sin borgerlige Tilværelse fuldkomment sikkret, være sjunket saa dybt, at han betragter sin Konst kun som et Haandværk, som et Dagværk, og er blevet ganske ligegyldig for Publicums Stemme. I Virkeligheden bliver det dog altid en beklagelig Trøst, hvor høi den end synes i Jdeen, at lade sig nøie med faa beføiede Dommeres Bifald. Men kan end den Enkelte holde sig, trods Mængdens Ugunst, maaskee ved Directeurens særdeles Beskyttelse, saa er denne dog i mange Henseender nødsaget, til, at agte paa det store Publicums Mening, og denne Hensyntagen til den almindelige Stemme og Tidssmagen virker nødvendigen tilbage paa den enkelte Skuespiller. Saaledes seer han sig f. Ex. tvungen, saare ofte at paatage sig een eller anden flau og triviel Rolle i saadanne Stykker, han selv erkjender for slette og forkastelige, naar Publicum ikke kan see sig mæt paa saadanne Stykker. Saadanne Gjentagelser, der, selv i fortrinlige Dramer, naar de følge hurtigen paa hinanden, opvække Lede, maa i slette frembringe sand Væmmelse; men denne Lede og Væmmelse tør Skuespilleren ikke lade sig mærke med. Og saaledes maa han ogsaa kun alt for ofte til Unytte see paa fortræffelige Røller i udmærkede Dramer den største Overflødighed af Konst og Flid bortødslet; thi ofte blive de bedste Stykker, der i Almindelighed ikke behage Mængden, kun sjeldent eller aldrig givne igjen. Kort, Mimens Forhold til Tilskuerne er intet frit, sikkert grundet og til den ædle Konstfryd kun lidet passende, saa at han ogsaa i dette saa vigtige Forhold viser sig i et ufordeelagtigt Lys. Disse tre Jndskrænkninger af Friheden hos den mimiske Konstner den ubetingede Opoffrelse og Hengivelse af sin Personlighed - den tjenende Medvirken, som Deel af et Heelt og det bindende Hensyn til Publicums Bifald, ere unægteligen de tre Hovedpunkter, fra hvilke hans i Sammenligning med andre Konstnere saare ugunstige Stilling fremlyser; thi hvad de øvrige deels tilsyneladende, deels virkelige Feil og Svagheder angaaer, som Skuespilleren, formedelst sit Konstnerkald, især er udsat for, saa har han dem med andre Konstnere tilfælles, uagtet det ikke kan nægtes, at, da han deels staaer i nøiere Forbindelse og Forhold med den borgerlige Verden, deels befinder sig i et Samfund, Feilene og Svaghederne hos ham blive saavel meget synligere, som der ogsaa findes flere Leiligheder for dem til at udvikles, hvorfor de ikke heller have en ringe Indflydelse paa den offentlige Mening. Paa den ene Side er der især Rænkesygens, Avinds, Skinsygens, forfængelig Stoltheds, Berømmelsessyges og Jndbildnings smaalige Lidenskaber og den deraf flydende sygelige Omfindtlighed for hver Dadel, selv den meest skaanende og grundede - og paa den anden Hanget til Letsind, til sandselige Nydelser, og Udsvævelser, som er en naturlig og næsten nødvendig Følge af den uophørlige Afvexling mellem Anspændelse og Slappelse, af Følelsens, Phantasiens a. bestandige Opvækkelse o. s. v. Overveier man nu alle disse Omstændigheder, som hos Skuespilleren saa meget forbunkle Jdeen om Konstneren, saa maa man ikke længer undres over, at der endnu stedse gives en Fordom mod hans Stand, ja det vilde være at undres over, naar ingen gaves, og man kan paastaae, at den altid vil gives, hvilket aldrig kan blive denne Stand til nogen Bebreidelse, men hører til de store Besværligheder og Opoffrelser, der ere forbundne med samme, som et nødvendigt Onde og kun forhøjer en sand fortjenstfuld Skuespillers Hæder. Den sande Fortjeneste, den velgrundede Hæder en Schrøder, en Fleck har erhvervet sig, bringer all Fordom til at forstumme og derved bliver dens Ægthed paa den meest glimrende Maade stadfæstet hvilket jo meer eller mindre gielder om alle Stænder.