Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-04-28
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Attende Aargang. No. 34. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 28 April 1821. Om adelige og borgerlige Don Ranudoer. Ere af Holbergs vittigste Lystsvel, der meest vid ner om hans comiske Genie, er unægteligen hans Don Ranudo de Colibrados, eller Fattigdom og Hoffærdighed; thi her kunde han ikke, som i hans fleste andre Stykker, benytte sig af sit overordentlige Bekjendtskab med de danske Nationalsæder, men han maatte, saa at sige, skildre sine Caracterer paa Spansk, for ei at støde paa Dansk Hans Tids Adel var ikke at spøge med, og hvor meget man end gad le over Andres fattige Hoffærdighed, vilde man dog ikke høre noget om sin egen. Ogsaa syntes han ved sin Don Ranude at have villet lægge det Saar, han ved sin honette Ambition havde tilføjet den svagere Deel af hans borgerlige Landsmænd, og ligesom at ville vise, at overdreven Ærgjerrighed ligesaavel hos den fødte Adelige, som hos den Borgerlige, kan blive latterlig. Holberg var imidlertid forsigtigere i at udgive det første end det sidste Stykke, thi han udgav alle sine Lystspil 1731, paa dette nær Mueligen har den Hofanecdot, der gav ham Æmne til Stykket, foranlediget ham til at lagt tage slig en Forsigtighed. Ved Christian den Fjerdes Hof var der en Syngemester, spansk af Fødsel, som bønligen søgte om at forundes Adels vaaben og Navn. Kongen tilstod ham hans Begjering, men befalede, at hans adelige Navn skulde være Don Ranudo, som anagrammatisk eller bagvendt læst er: o du Nar. Man seer heraf, hvilke Tanker denne store Konge havde om borgerlig Adels- og Glimresyge. Haardere, men tillige retfærdigere, kunde han vel neppe straffet en naragtig Syngemester, der, ikke nøiet med den Ære og Løn, hans Sang ydede ham, ogsaa vilde, at Vaabnet paa hans Segl skulde forkynde Verden hans spanske Byrdshøihed. Man har bebreidet Holberg, at Stykket, i Henseende til Costumet er en Tvetulle – halv spansk og halv dansk men mueligen har han havt sine gode Grunde for, saaledes at vise Fattigdom og Hoffærdighed med et Janusansigt, spansk, fordi Donquirottes Fædreneland var endnu i Alles Munde dansk, fordi han ikke udelukkende vilde indskrænke sin Satire til Spanien. Neppe kan det have været hans Hensigt, blot at ville satirisere over Ahnestolthed; thi, betragtet i sit rette Lys, er denne Feil maaskee den tilgiveligste blandt alle Svagheder. Er det da saa unaturligt, at et Menneske kan være stolt af en Række hædrede og fortjente Forfædre, der i mange Led ligesom kappedes om at bevare, hævde og forsvare deres Slægts arvede Glands, Hvo vilde vel ikke føle sig hædret ved at være af Julers, Hvidtfeldters og andre udødelig fortiente Mænds Æt Kun da bliver Anestolthed latterlig, naar den dumme og fortjenstløse Adelige, ene fordi Tilfældet har villet, at han skulde fødes af adelige Forældre, arre adelige Forrettigheder i Vuggen, og nyder disse Forrettigheder som Yngling, Mand og Olding, hovmoder sig af sin Adelsbyrd. Jkke hans Fattigdom, som i hver Livets Stilling, naar den ikke er selvvoldt, fortjener Medlidenhed, men hans dumme Opblæsthed af Forfædres Fortjenester, han ikke selv har søgt at erhverve sig, gjør ham til en sand Don Ranudo. Den borgerlige Stand kan derfor, ligesaavelsom den adelige, have sine Don Ranudoer, som sine Donna Olympiar. Vistnok har denne Stand, ingen Ahner og Stamtavler at blæse sig op af Men saa gives der andre Ting, der ikke forskaffe dem mindre Leilighed til at vise Hoffærdighed. Med samme stolte Mine, som den Adelige ofte seer ned paa den Borgerlige, betragter denne igjen sin mindre rige, mindre betitlede, mindre fornem beslægtede Medborger. De blive i den Henseende hinanden intet skyldige. Den saakaldte Standsperson seer sig ofte langt ophøjet over enhver Plebeier, naar kun et nok saa lille bitte Raad hænger ved hans Titel. Frimont har længe været Copiist, og som en Følge deraf hans Kone slet og ret Madame. Dette har den gode Virkning, at Familiebaandene ere uslappede. Hun kommer til sine Svigerinder, Saddelmagersken og Urtekræmmersken, og disse igjen hos hende. Sæbesyderen, hendes Svoger, Grovsmeden hendes Morbroder, Snedkeren hendes Fetter, med deres Koner og Børn, ere budne til hvert Familiegilde. Men hvad skeer, Fri mont bliver Fuldmægtig med Titel af Krigsraad, og hans Kone, som en naturlig Følge heraf, Frue.