Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-11-10
Man kan lade Gustav Adolf, som Konge og Kriger vederfares al Ret, uden at grunde hans Roes paa en Sammenligning imellem hans og Kong Christians Felttog i Tydskland. Holberg har allerede bemærket: "at havde Gustav Adolf begyndt Krigen først, da der hos de Allierede var saadan Koldsindighed, og hos de tydske Fyrster saadan Jndolence, var det ikke gaaet ham bedre." Om vi end ikke saa bestemt antage dette, saa er det dog vist nok, at fordi Gustav Adolf, som vi troe, var en større General, følger deraf ikke at Christian var en uduelig. At denne Konge spildte sin Kraft paa Enkeltheder, kan Jngen beskylde ham for, uden den, der ikke har gjort sig et fuldstændigt Begreb om hans Aandskræfter og deres Omfang. En Virksomhed, der for en svagere Natur vilde have været overvældende, var for ham Nødvendighed, og en Arbeidsomhed, der endog hos en Privatmand maatte kaldes sjelden og overordentlig, faldt ham ligesaa let, som den var ham naturlig. Han spildte altsaa ikke sin Kraft paa det Enkelte eller Mindre; men udhvilede den efter Anvendelsen paa store Gienstande, hvilke man aldrig nogensinde under hans Regjering saae ham at forsømme eller tilsidesætte for de Details, som han i Timer, da intet Vigtigere krævede hans Sjæls Virksomhed, sysselsatte sig med. Men - at han spildte sin Kraft, beviser Forfatteren dermed, at han i sine Riger intet Minde om en stor Konge efterlod." Jeg veed ikke, hvorledes Forf. vil forsvare dette Paradox, med mindre han under sine Undtagelser af "nogle Local-Anlæg, Fabriker og Handelspeculationer, vil inddrage Fjerde Christians hele Regjering. Thi denne staaer ikke allene i Historien som et evigt Monument over en af de største danske Konger; men saalænge de Riger, Christian styrede, bestaae, vil hans Regjering erindres med de Følelser, hvormed et Folk mindes sine kongelige Velgjørere. - Hvo kjender vel Danmark og Christians Historie, og kan være uvidende om, at næsten ikke en Plet findes i dette Land, hvortil hans Erindring ei er bundet? – Skulle vi reise over til Skaane, for at see Christians Navnetræk som Vaabenet for et Lehn og dets Hovedstad paa Christianstads Raadhuus, for i et fremmed Land at lære, at man hos fordums Danske og Efterkommere af Christians Undersaatter mindes ham som en stor Konge? – Fortjener alle de Monumenter om hans Regjering, vi dagligen endnu have forØie, fortjener Tøihuset, Holmen, Søfolkets Boliger, Regentsen, det astronomiske Taarn, Børsen, Rosenborg Slot i Kjøbenhavn - fortjene de blomstrende Stæder og Fæstninger i tre Riger, der i ham mindes deres Stifter, Christianshavn, Glückstad, Christianstad, Christiania, Christiansand, o.fl., tilligemed saamange andre Bygninger og Jndretninger, der skrive sig fra denne Konge, at nævnes med det fattige Udtryk: "nogle Local-Anlæg, - eller hvorledes fatter man en Undtagelse, der ophæver sig selv, ved at udtømme det Begreb, som den skal anvendes paa, Jeg afbryder disse bemærkninger, der kunde udstrækkes langt videre, og dog maaskee burde været kortere, da de vel kunde siges at være overflødige hos de fleste danske Læsere. Disse ville dog lade Hensigt, Sted og Tid undskylde Mangel paa en fuldstændigere Udførlighed; ligesom Gienstanden maa undskylde, at jeg har taget til Gjenmæle mod en Forfatter, hvis Fortjenester og hvis Arbeiders Værd Jngen kan være villigere til at erkjende, end jeg. De Læsere, der have Følelse, for Fædrelandets nationale Anliggender og Agtelse for de historiske Erindringer, hvortil hiin Følelse saagjerne slutter sig, ville ikke miskjende min Hensigt. Jeg tør haabe, at deres Antal vil være talrigt. Held det Land, Fjerde Christian engang styrede, saalænge det, som nu, holder hans Navn i helligt Minde! Chr. Molbech. Et lidet Bidrag til Dagens Penne Historie. uddøe end Fæe og Frænder, Et Noget dog jeg kjender, Som Død gaaer uden om, Det er de Dødes Dom Havamaal hiint Gamle. Medens jeg i Vinter og en Deel af Sommeren, sad, som jeg var muret, mellem Nordens gamle Krøniker; da blev jeg ikke sjelden tung om Hjertet, thi det syndes mig livagtig, som om jeg sadi de afgangne Høvdingers aabne Begravelse, og stirrede paa Kisterne, paa Bauta=Stenene, paa de mølædte Faner, og de andre Mindes Mærker om et længst forsvundet Kæmpe-Liv, som jeg kun mægtede at skielne mat ved Nat-Lampens dunkle Skin. Dødens Stilhed omgav mig, og mit eget AandeDræt var Alt hvad jeg hørde, kun igjennem det syndes mig stundum som en sagte Stemme af Saxos og af Snorros Aand tilhviskede mig glemte Ord fra Heden-Old, der styrkede mit Hjerte til at slaae roligt i de Dødes rædselsfulde Boelig, bortpustede Søvnen, som saa tidt vilde leire sig tung paa Øie=Laagene, og klarede, ei veed jeg ret, om Øiet eller Lampens Skin, saa Mindes Mærkerne forbandt sig til en livlig Kjæde, til et opmuntrende og lysteligt Syn. Dog, længe kan man ikke sidde taus og ene i den aabne Grav, og dog beholde Liv og Mod og Munterhed til Lytten efter hedenfarne Aanders sagte Hvisken, til ei at synke mat og mødig ned imellem Kisterne, det har jeg maattet lære, og naar man nu kanskee, i Danmark og Norge, vil synes det er sært, at kun saa Lidet af de gamle Aanders Tale lyder høit igjennem mig; da har man sikkert mindre Føie til at spørge mig, hvorfor end jeg har til at svare med den af Gravens Nat opkomne Asmund, Alfsøn: J feireste Huus er ei Fryd eller Mag For Menneske Afkom at finde, Naar alt som den eenlige Spurv under Tag J Taushed man sidder derinde, Nei, ynkelig faren og stædt er den Mand, Som vanker forladt i de Levendes Land! Men jeg sad i Dybet, saa øde, saa tyst, I Hullen, i Mulm og i Mørke, Hvor Kvalmen saa lummer bespændte mit Bryst, Og Liigluft fortæred min Styrke; Der ene jeg sad, uden Haab, uden Trøst, Med Lyset berøvet al Øinenes Lyst! Hvad undres, J Kæmper, da over endnu Jeg maatte vel blegne og bløde, Ja blegne i Mulm og i Kvalm og i Gru Og bløde i Kamp med de Døde! Ja, Alt hvad som lever, om Nat og om Dag, Vel Farve maa skifte i Dødninge=Lag! Saa kvad jeg i Asmunds Navn, der jeg, styrke ved at skue Bøge=Maien i Skjærsommer, og høre Natter Galens Slag i Sællands Skove, følde mig oplivet til ved Gravens Dør at lytte end til Aandernes Tale om Olav Tryggesøn og Frod Fredegod, Saa kvad jeg da, og kunde, siger jeg, anvende det paa mig, med mere Føie, end man kunde spørge, hvi jeg blev ikke uophørlig ved at lytte; men jeg gjør det ikke uden halvveis, ford jeg ellers løi mod Sandhed, og beskjæmmede den Troe, det er min Pligt at ære: den Troe som tænder Lys i Graven selv, beløi den Mand, som vender aldrig Haabets Fakkel, bagtalde den Star, som stotter kraftelig, selv paa den sidste, mørkeste og frygteligste Vandring gjennem Dødens SkyggeDale! Men hvad saa, hvad skal, hvad vil den halvveis præstelige Beenhuus-Tale her i Skilderi, af Dagens levende og friske Penne? Den vil staae her paa sit Sted, som en Erindring om, at jeg har og en Pen, og at min Pen har og en Dag Bog for 1818, som var saa næsten skrevet ud, før Hunde=Dagen begyndte og som jeg kun satte Anmærkninger til i FiskeMaaneden. Den vil minde om, hvad der et fandt, at i Aar, som i Fjor, var der i Skoven en frygtelig Taushed, et frygteligt Mørke, til frygtelig Ensomhed, hvis Lige jeg aldrig før har kjendt: Taushed, for hvem der ikke regner Kjækken og Galen og Snorken for Andet, end hvad det i Aandens Øre er: U-Lyd, Mørke, for hvem det ei indbilder sig, at hans egen lille Praas, dit svirper udi Vinden, mens han vender sig, 8 den kan gjøre lyst i Skoven, Naar Natten udruller sit sorte Slør, Og Dagen døer, ja, naar selv. Midnattens Maane sig skjuler bag Skye, Og Stiernerne længer ei blinke; Eensomhed, for hvem der ikke kalder Tummel Selskab og Snak Samtale! Ja, den skal minde om, hvad der er sandt, og hvad jeg er sikker paa, enhver i Danmark, hvis Kinder før har glødet i Straalerne af Aandens Soel, hvis Hjerte før har banket høit, og smeltet hen ved Tonerne fra Hoved=Hvælvingen og Hjerte Dybet, skal indrømme, at der i Fjor, i Danmarks Fugle-Skov, ei holdtes nogen Jubel-Fest for Aand og Hjerte, men snarere et Gravel, hvor Aand og Hjerte, som fortvivlede, som Asmund og Ragnhild, tog Afskeed fra Marken, for at indmure sig i Mørket. Jeg nævnede Asmund, og hvem der har et opladt Øje, seer vel hvad jeg mener: at jeg mener Nordens høje Kæmpe=Aand, der, end saa seent i Tidens Kveld, besøgde os med Adam Øehlenschlager, men nu, som et Gjenfærd af sig selv, ynkelig raste, gav Helte Driften og FostbroderSkabet Skyld for sin selvgjorte Skjebne, og syndes i sit eget Øie kun at have trende Kaar, aldeles at omskabe sig selv fra Aand til Kjød, eller at glemme sig selv i Jntets Skjød, eller ved et Krampe=Træk tage Kjødet med i Evigheden; altsammen lutter Umueligheder. Hvad Under at Aanden som rasede saa, forsvandt, uvist, til hvilken Side, og hvad Under, at der for aandekjære Hjerter blev tomt og eensomt her i Skoven, saa de, som Rerck og som Alfred, kunde vel faae i Sinde at drage bort fra Sællands Bøge, og lede om Opmuntring i Landet, hvor Citronen groer. Ja, Aander, saae J ikke Alfred, saae J ikke Unger=Svenden med det ømme Hjerte, saae J ikke Bernhard Jngemann drage taus, veemodig bort, da Haabet syndes reent udslukt om Asmunds Redning! Forstod J ikke, det var Asmunds Krampe=Træk, hvorunder Elnas Hjerte hardtad brast, da hun forgiæves havde med sin JomfruHaand bevæget Kirke=Klokkerne til Bede-Slag! Saae J ei, at Elnas Skiald kun vidste Raad for hendes Hjerte i et sælsomt Eventyr, ja vidste dog i Grunden intet Raad, thi hendes Hjerte slog jo kun i hans i Skialdens, i Halvdans, som forlod os med det veemodsfulde Kvad: Farvel, J Brødre, djærve, troe! Hos eder kan ei Skialden boe; Farvel, min Barndoms grønne Strand! Her er dog ei mit Fædreland. Mod Øst, mod Øst gaaer nu min Gang, Med Pilgrimstav, med Harpeklang, Hvor Stiernekarmen ruller nu, Didhen, didhen staaer Skialdens HuDen over Oliebjerget gaaer, Ved Kedron Stjernen stille staaer, Den seer, hvor Lyset kommer fra, Den ruller over Golgatha. Did, hvor den høie Frelser stod, Did kalder mig hans Hjerteblod, Farvel, hver Ven paa Verdens Øe! Hvor Herren leved, vil jeg døe. Mod Øst, mod Øst gaaer Skialdens Gang, Med Pilgrimstav, med Harpeklang; Af Jorden slettes skal mit Spor, Min Kjærlighed i Himlen boer! Hvem tør i Danmark tale med om Aand, som ikke seer, at Jngemanns Hjerte begeistredes af Øehlenschlagers Aand, og kunde derfor aldrig skildre os en anden Helt end dens, men kun i Vexel=Kvad udtone den dybeste og reneste HelteKjærlighed, som Skialden føle kan i Støvet: en Kjærlighed, hvis Gienstand vel er ikke synlig paa Jorden, men kan dog være legemlig i Aandens Ord, og derigjennem aabenbare sig som Billede. Hjertet vilde ikke følge Aanden paa dens vilde Jagt i Luften, men eengang overraskedes det dog af Løve=Ridderen, fortrød det udentvivl, og opgav Haabet om at see en ægte, nordisk christen Helt, som det kunde jublende knytte sig til, for Tiden og for Evigheden! Hvem der har ikke bedre Forstand, maa, om det kan fornøje ham, gjerne kalde saadan Tale: Sværmerie, ja, den maa nødvendig klinge i hvert Øre, der er lukt for Aande=Pust med Mose-Uld, som en uvedkommende og uforstaaelig Surren; men jeg er af den stadige Mening, at en Forfatter, som maa tale mangt et Ord til Tidens Uaand, har ogsaa Lov til at tale enkelte, som den ei fatter, men som Aander godt forstaae. Det Følgende skal, haaber jeg, være desfatteligere forAlle, thi saa passende det sikkert er, at tale historisk om Aander, i Billeder, laante af deres egen Historie, saa latterligt vilde det være, i et saadant Billed=Sprog at fortælle de Pennes Jdrætter, som ingen anden Historie har end deres eget Dag-Blad, og det er, som man veed, Tilfældet med Dagens fleste Penne. (Fortsættes.) Oplysning i de Tolvs Rets-Sag mod Baggesen. Det er langt fra de Tolvs egentlige Hensigt, at ville blande dem paa nogensomhelst Maade, i Ting, de ikke forstaae. De have hverken i deres latinske Udfordring, eller i deres danske Oversættelse deraf, i hvor forskiællige begges Meeninger end ere, yttret det mindste, der kunde berettige til denne Slutning. Heller ikke har noget Udtryk i deres senere Erklæringer og Fortolkninger givet upartiske og sindige Læsere Anledning til at troe, at Undersøgelsen enten om Poesiens Væsen og Værd i Almindelighed, eller om Dannemark erkiendte største Digters, Adam Oehlenschlagers, poetiske Væsen, og Værd i Særdeleshed, var det, de vilde nappes om med Brevenes og Aphorismer nes Forfatter, Dannemark erkiendte mindste Digter Jens Baggesen. Deres eneste Meed og Maal, det, hvorom de eene og allene have med denne at gjøre, er, i Følge hans eget Tilbud, i Brevenes første Hefte S. 91 og 92, at nøde ham til offentlig at erklære: at Alt hvad han har skrevet paa Dansk, er usselt og elendigt, under al Critik. Mere forlangede ikke. Deres saa kaldte Uvidenhed, Kaadhed og Vanartighed gaaer rigtig nok saa vidt, at de ikke vide at skjælne mellem Øehlenschlagers Værker, vedblive at beskylde Baggesen for Blasphemie, og mumle om, at Grundtvig træder frem i en gammel Spidsborgers Lignelse; men saastor er den Beskedenhed, der stikker i alt dette, dog ikke, at de skulde ville forsvare noget andet af deres elskede Lærer end Lærdommen, Stilen, og Smagen i hans Reise. For dennes Aris & Focis ville de stride, og bevise sammes Fortræffelighed - eller, hvad der er det samme: at alting deri er efter deres Hoved, efter deres Hjerte, og efter deres Smag; thi der, og ingen anden Steds ere de hjemme. Her er det og eene og allene, at Baggesen har constituert dem Stamquam arbitros Rei og appellert til Deres Dom, naar han udtrykkelig siger i ovennævnte Brevenes første Hefte, S. 91: "Hvad skulle vi vædde, Kandu faae een eeneste dansk Doctor, eller dansk Professor, eller og blot en eeneste dansk virkelig Litteratus til, at erklære offentlig paa Tryk, at den Bog (En Reise til mit Hjem af Adam Øchlenschlager, i to Deele) er fortræffelig skreven - saa vil jeg til Giengield, offentlig erklære, at alt hvad jeg har skrevet paa Dansk er usselt og ellendigt, under al Kritik. Mere kan dudog ikke forlange. Og dog vil jeg gaae endnu eet Skridt videre. Kan du ogsaa faae blot trefordentlig examinerte Studenter (de behøve ikke engang at være Laudabilister) til, offentlig at bevidne, at de have fundet den dit Navn værdig *) - saa vil jeg bede hele dit poetiske Partie reise sig en masse og bringe mig et Pergat uden for mine Vinduer i Brolæggerstræde, og langt fra, at beklage mig derover, staae op(laae jeg og i min sødeste Søvn) og takke dem derfor. Disse ere Baggesens egne trykte Ord, der behøves i Sandhed ingen Theses" (som Een af de Tolv siger) "Baggesen maa dog staae ved hvad han ladet trykke." Publicum seer heraf at de TolvsPaastand virkelig har noget at staae paa. Forsaa vidt kunne de og med Rette sige, at hvad de paa Latin kalder "Aliqrot, har forrykket den sande Controversiæ Statum." Af samme Aarsag pukke de saa meget paa Tallet; thi deres Gang er ikke paa to blot, som Peers og Povls, og Profts og Hammeleffs, der ikke har 2) Baggesens utilgivelig store Feil er upaatvivlelig den: at have troet dette umueligt. Denne blinde Tillid til samtlige Fædrenelanders, studerende Ynglinger straffes nu, som den fortjener. meget at betyde, da "To i Tyve en Tigang" (som Reisen siger) og en Tigang er ikke noget; men deres Gang er her virkelig paa fire; thi Baggesen har blot forlangt treordentlig examinerte Studenters Vidnesbyrd om Reisens Fortreffelighed. - og Tre i Tolv en Fiirgang, der imodsigeligen betyder noget. Dette er de Tolvs Udfordrings hele Hemmelighed, Dyrekredsens for Baggesen skjulte, men, som mig synes, farlige Fremgangsmaade, medens han staaer stille paa Pletten. Jeg tager saa meget mindre i Betænkning, at forraade den, da jeg aldrig hidtil har været indlemmet i deres Samfund, uden for at fylde Tallet, og Udfordringen selv underskrev jeg, fordi jeg i den latinske Original, efter mit Kiendskab til Latinitet, troede den ironisk. Den eneste Uskyldige iblandt de Tolv, naturlig ligviis altsaa (naar man betænker hvilken falsk Prophets Apostler de ere) med Forræder navnet hædrede. Discipel. In Fidem: Baggesen.