Viborger Samler, 1845-01-02
Det var i Juni Maaned 1843 at "Dagens Redacteur, Cancellieraad Fridert, rømte bort herfra Landet, og der fortaltes offentlig, imodsagt, at han havde medtaget af Sorø Academies Midler henimod en Snees Tusinde Rigsbankdaler. Man skulde have ventet, at der var bleven anlagt Sag imod ham, ligesom imod enhver anden utroRegnskabsbetjent, der løber bort; i det Sted børte man, at det høikongelige danske Cancelli beskikkede en DeelingsCommission, bestaaende af en Besvogret til den Bortrømte; og Prof. Hjort i Sorø har fortalt Fædrelandets Læsere, at blandt Sorøe Academies Udgivter er endnu Pension til Fribert. Senere er imidlertid hans Bo gaaet over til Hof= og Stadsrettens Skiftecommission, og i Decbr. Maaned har den kgl. Particulairkasse i Cancelliraad Friberts Fallitbo anmeldt følgende Fordringer: 1) efter Obligation, udstædt af Fribert den 24de Decbr. 1841, 5,000 Rbd., med Renter fra 11te Decbr. 1842; 2) efter dito, udstædt af Samme den 25de Novbr. 1842, med Renter fra 11te Decbr. f. A., 4,000 Rbd.; 3) efter dito, udstædt af Samme den 6te Mai 1843, men Renter, 6,000 Rbd. ; tilsammen 15,000 Rbd. Da Fribert forlod Landet kun omtrent en Maaned efterat han havde udstædt den sidste Obligation, og han her efterlod Gjæld, som man siger, til Gud og hver Mand, synes det ikke antageligt, at han har havt til Reisepenge og til at sætte Bo for i America ikke blot de foranske Penge. Historien viser tillige, hvor kostbart det er hertillands at vedligeholde et absolutistisk conservativt Blad. (Fædrel.) Stænderforsamlingen i Roeskilde. 56de Møde. (Landbosagen fortsat). Efterat ogsaa Etatsraad Neergaard havde holdt et Foredrag, som gik ud paa at skildre Landsoverretsprocurator Christensens, men især Kammerraad Drewsens hele Færd og Virken Landbosagen betræffende, saavel i som udenfor Stændersalen, ja endog den Sidstes private Bestræhelser gjennem en Række af Aar i Gierning, Skrift og Tale, som feilagtige, skjæve og agitatoriske, samt skadelige for Bonden selv, saa henstillede Præsidenten det til Forsamlingens Bedømmelse, om ikke denne Polemik mod to enkelte Medlemmer af Forsamlingen allerede havde spillet en større Rolle end nødvendigt og ønskeligt for Forsamlingen, samt om det ikke skulde ansees for ønsteligt, at den tilbagestaaende Deel af Forhandlingerne lod dette Gebeet uberørt. Efterat dernæst Præsidenen paa Kammerherre Scavenius's Spørgsmaal, om det ikke skulde være tilladt at imødegaae, hvad de to ærede Medlemmer havde yttret under Sagens foreløbige Behandling til Styrke for det af dem senere stillede Amendement, havde svaret, at hvad der henhørte til de stillede Amendements naturligviis ikke kunde være indbefattet under hans Erindring, og at det kun var en Henstilling, han havde rettet til ethvert enkelt Medlems nærmere Overveielse, fortsattes Discussionerne i samme Aand. Først fremtraadte da Provst Pleoner som en Art straffende Mægler mellem de stridende Parter. Det skal være Ord, siger han, som jeg skal henvende til begge Sider af Salen – et Udtryk, som jeg vel ikke bifalder, men som nu synes at have vundet fuld Ret her, og som det derfor maa være mig tilladt at benytte. Men idet jeg først vender mig til den ene Side, er jeg noget i Forlegenhed, deels med Hensyn til, hvad den høitærede Præsident i dette Øieblik fremførte, og deels fordi den Mand, hvem jeg for en Deel agter at henvende min Tale til, allerede er bleven, jeg kunde næsten sige, strængt behandlet her i Forsamlingen; men da det ikke er hans Personlighed, jeg vil berøre, har jeg dog troet at kunne udtale mig, skjøndt vistnok mindre frit end ellers. Og naar da en æret Deputeret, som er erkjendt for at være en Ven af Bondestanden, har fremsat et Forslag til Fæstegodsets Overgang til Selveiendom ved tvungent Salg inden et vist Aaremaal, for en ved Taxering bestemt Sum, da er dette efter min Overbeviisning et Forslag, som ogsaa fra det moralske Standpunct alvorligt maa bekæmpes. Efter at nu Provsten har søgt at vise det Mislige i dette Forslag, henvender han sig til den anden Side af Salen, og i Anledning af Kammerherre Scavenius's, Paastand, at Bondestanden maatte søge sin bedste Støtte, sine sande Forsvarere just blandt de store Grundeiere, og at den snart vilde indsee, at der kun var een Jnteresse for den og den store Grundeier, slutter han sit Forredrag saaledes: Naar den ærede Deputerede ved de anførste Ord ligefrem har henty det paa, at Bondestanden ved den nærmere Tilknytning af Godseierne bedst vilde sørge for sin egen Jnteresse, kunde jeg næsten fristes til at minde Bondestanden om den gamle Fabel, hvor Løven deler Byttet saaledes, at den Svagere faaer Jntet – og skal, idet jeg nu har sluttet mit Ord til den Stand, man ved Udsigt til Fordeel vil paavirke, ogsaa tillade mig at benytte et fremmed Sprog, idet jeg tilføier, lalet angviis in (Fortsættes.) herba.