Viborger Samler, 1776-07-08
Hvorledes tænker du at indrette Huusholdingen, jeg udbeder mig din Plan, i det mindste dine Tanker derom! "Som De befaler. O I Digtere og Satireskrivere, som spotte over Fruentimmerets Modsigelses=Geist, J fortiene ikke at taales et Øieblik længere paa Parnas Jntet kan være meere ubehageligt i Verden, end en Kone, der ikke modsiger. At tilbringe sin Levetid med en saadan, er saa modbydeligt, som om man sin heele Livstid ikke maatte nyde andet end Meelpap, og aldrig nogen haard Spise, der modstaaer Gummerne. Naturen, der vel vidste dette, har ikke forgieves meddeelt Planter, Dyr, Mandfolk og Fruentimmer denne modstaaende Kraft. Hvor tænker du, blev jeg ved i mit Forhør, at indrette din Garderobe? Hvor De befaler. De De. - Du vil jeg nævnes. Hun slog Øinene undseelig ned. Denne Stue paa venstre Haand har jeg bestemt til, om Himlen velsigner os med Børn Havde nu kun enhver Læser seet hendes heele Portrait, fuldkommen en face, ved dette Ord; Hvo der kan, forestille sig et Par blaa Øine, tilforn, nedslagne, nu at aabne sig, saa at begge Øiesteene med eet fare i Øiekrogene, for at skeele til hendes hos siddende Mand, der har opvakt hendes Fornemmelse fra Grunden; i disse Øine lade man en undseelig Glæde svømme omkring paa de mange Vædsker, der i en Hast samle sig; under disse Øine sætte man et Par Kinder, der rødmes over noget uformodentligt, og paa hvilke den stærke Rodme efterhaanden, som en forsvindende Regnbue, taber sig i en blegrød Undseelsee, paa heele Ansigtet sætte man en Mine, der viser den høieste Grad af den Fornøielse, en tilkommende Moder finder ved at tænke paa sin Afkom: man blande deri en liden Undseelse for at forraade denne Følelse, og en Uformuenhed til at skiule den - saa har man min Kones Portrait paa den Tiid, tegnet efter Naturen; - og vist ikke et slemt Portrait. J det mindste gjorde det et saa levende Jndtryk paa mig, at jeg glemte min heele Jnqvisitions=Mine, og med et ret hier er hierteligt Kys gav hende ved mig selv den Tilladelse at have mindre Forstand, end jeg fordrede hos min Kone. Det var Tonen i vort ganske Egteskab; hver Dag saa lig den anden, som om vi sang en Duet uden ad. Jeg spurgte - som De befaler, var Svaret: jeg skiendte - som De befaler: jeg befalede, jeg bad - som De befaler. Til et Nei vare hendes Tale=Redskaber saa uskikkede, at hun i et Aar - saa længe varede vort Egteskab - ikke een eneste Gang udtalte det. Endog da jeg engang i Ærgrelse over hendes bejaende Lune spurgte hende, om hendes Moder ikke var klogere end hun? – fremkom et meget ydmygt Jo! Aa, sagde jeg noget hastig, og kastede Nathuen paa Bordet, skal jeg altid befale, saa vil jeg og eengang giøre det. Jeg befaler dig nu, at du ikke meere lader dig befale af mig. Som De befaler, svarte hun skielvende med en saa uskyldig fortrydende Banghed, at jeg satte min Hue paa, gik ud, og uden for Døren slog mig selv af Ærgrelse tre Gange i Hovedet, fordi jeg havde kunnet blive vred paa en saa from Siel. Jeg siger endnu eengang, en Kone, der ikke modsiger, er - ingen Kone, og derfor kalder jeg dette Egteskab et slet Egteskab, fordi det gik saa lad og og tangsomt, som et halvstaaende Vand, at det tilsidst - begyndte at raadne. Hun døde et Aar efter vort Bryllup, og efterlod mig til Arvepart en Datter paa 12 Uger, hendes udtrykte billede. Hendes gode uskyldige Hierte, satte mig ved hendes Død i en saadan Bevægelse, at jeg blev ved at græde heele to Timer efterat Sielen havde begivet sig paa Reisen. Andet Egteskab. En fornuftig Mand lader sig aldrig anden Gang bedrage; Det var min Grundsætning, da jeg vilde skride til det andet Valg, og efter denne Grundsætning gjorde jeg mig et vist Jdeal af Fruentimmer, hos hvilken Forstand og Følelse stode netop paa den Punkt, hvor Mangel og Fuldkommenhed skille sig fra hverandre. Jeg søgte længe, og fandt endelig een, der syntes mig at staae, om ikke lige paa denne Punkt, saa dog neppe et Par Linier derunder. Skulde man vel troe det? - Den kloge Mand var virkelig bedraget anden Gang - bedraget med alle sine vise Grundsætninger, Men den Ret maae jeg dog lade vederfares min Forstand, at den havde dømt rigtig. Min Kone var endog en god Tomme dybere under den Grad, hvor Fuldkommenheden begynder, end end jeg troede, og hvad kunde jeg til, at hun ikke var ligesaa villig til at troe det? – Med et Ord, hun havde en meget maadelig Forstand, og holdt den for at være meget fuldkommen. (Meere følger.)