Aarhuus Stifts-Tidende, 1844-09-23
Onsdagen den 11te Septbr. sluttedes den jydske Stænderforsamling med en Tale af den kongl. Commissarius, saalydende: Hæderværdige Medborgere! Hver Gang jeg har staaet rede til at tage Afsked med de Landets udvalgte Mænd, med hvilke jeg har været samlet til Overveielse af Fædrelandets Anliggender, har jeg fundet mig overvældet af det mangfoldige Stof, som Tilbageblikket over hvad der i den tilendebragte Forsamling var foregaaet frembød for Betragtningen, og det har stedse været mig vanskeligt i den korte Tid, om dertil var mig levnet, og i den bevægede Sindsstemning, hvori jeg befandt mig, at udsondre og forbinde de Træk, som kunde give et tro Billed af hvad der rørte sig i mit Jndre. Det Resultat, som hiint Tilbageblik har givet, har dog hidtil altid været saa tilfredsstillende, at jeg har kunne overlade mig til de glade og opløftende Følelser, hvormed jeg inden Stænderinstitutionen blev til, tænkte mig ind i dens Birk somhed, og hvormed jeg hilste den, da den traadte ilive, og jeg har saaledes i Afskedens Øieblik med Overbeviisning kunne udtale Ord, hvoraf jeg kunde haabe et venligt Jndtryk. Det vilde være forgjeves, om jeg vilde dølge for mig selv eller for Andre, og navnligen for Dem, mine Herrer, at jeg i det Øieblik, da jeg skal træde tilbage, fra den femte Stænderforsamling for Nørrejylland, befinder mig i en mindre heldig Stilling. Medens jeg nu ikke for Alt i Verden vilde forlade dette Sted, hvor jeg er vant til at tale af mit fulde Hjerte, med falsk eller sminket Tale, vilde jeg og hvist ugjerne, at mine Afskedsord skulde udtydes som et Udbrud af Mismod eller Uvillie. Til saaledes at gjennemføre Betragtningen over det, der har viist sig i denne Stænderforsamling, at jeg derved kunde vente at undgaae skjæv Udtydning, mangler der mig imidlertid baade Tid og Stemning. – Jeg indskrænker mig derfor til at bevidne, at den Følelse, der i dette Øieblik fylder min Sjæl, er meget langt fra Alt, hvad der kunde kaldes personlig Uvillie mod Nogen. Jeg veed meget vel, at de Misforstaaelser med Hensyn til vigtige Statsforhold og de Mistydninger af Regjeringens Hensigter, der have givet endeel af vore Forhandlinger en Retning, som jeg maa beklage, have netop under en oprigtig Fædrenelandskjærligheds Medvirkning faaet Jndgang i Manges Sind. Men det bedrøver mig, at Kongen og Folket og de forskjellige Classer af samme, der ved den aabne Meddelelse i Stændersalen skulde forenes i en fælles Erkjendelse og Stræben, synes at være komne længere fra hinanden, og at derved Udsigterne til raske og stadige Fremskridt i en til den nærværende Udvikling svarende Ordning af vore Forhold for en Tid ere blevne fordunklede, saa at selv Love og Foranstaltninger, som ganske ere beregnede paa at virkeliggjøre hvad der havde udtalt sig som almindelige Ønsker, hvilke Kongen havde fundet retfærdige og billige, vanskelig under den nærværende Stemning ville finde den Optagelse, uden hvilken Formaalet ikke vil kunne opnaaes. Dog saadanne Misforstaaelser kunne ikke være vedvarende hos retsindige og forstandige Medborgere, og jeg kan ikke opgive det Haab, at det Sande snart vil finde sin Anerkjendelse. Gud skjænke Kongen Viisdom til at udfinde de Veie, ad hvilke Forvirring og Tvedragt kan fortrænges, og Han sættes istand til ved sit Folks tillidsfulde Samvirken at befæste dets Held og Hæder. Jeg tør ingenlunde gjøre Regning paa endnu i fuldt Maal at være i Besiddelse af den udeelte Kjærlighed, der forhen mødte mig overalt i og udenfor Stændersalen. Men ligesom jeg har fuld Vished om, at ikke faa af mine ædle Medborgere have bevaret deres venskabelige Sindelag mod mig usvækket, saaledes forekommer det mig, at der i det Hele er blevet mere tilbage af den forrige Velvillie end der kunde ventes efter den store Omskiftning, der er foregaaet i de Begreber, hvorefter man dømmer om min Virken. Vel har Sammenligningen med det forrige lykkeligere Forhold sin Smerte; men ligesom jeg til hiin Tid, i dyb Ertjendelse af det Overdrevne i den Priis, som mine Medborgere satte paa mine Bestræbelser, stedse var beredt paa, at denne maatte dale, saaledes siger min Bevidsthed mig, at jeg med ikke mindre ærlig og anstrængt Villie er vedbleven at arbeide i Retfærdighedens og Fædrelandets Tjeneste, at jeg ikke har fornægtet nogen Grundsætning, der forhen ledede min Birksomhed, at den Gierning, som jeg i den seneste Tid har udført i mit Kald, ikke har været mindre overveiet og provet, eller den Overbeviisning, hvorefter jeg er gaaet frem, mindre fast. Stærk ved denne Bevidsthed vilde jeg, om end med Veemod, saa dog med fuld Sindsrolighed, kunne bære min Skjæbne, saafremt jeg skulde blive uheldig nok til i høiere Grad end hidtil at savne mine Medborgeres bifald. Saa meget dette end kan opmuntre Manden under hans redelige Bestræbelser for at opfylde Pligtens Kald, er det dog kun et betinget Gode, hvorpaa han, naar det gjælder, maa kunne give Slip, uden derfor at tabe Lyst og Mod til at fortsætte sine Bestræbelser. Denne Betragtning, der aldrig har været mig fremmed, men som jeg især paa mit Livs Aften har havt Anledning til at lægge paa Hjerte, viser hen til det Sted, hvor den Retsindige finder det rette og sikkre Tilhold. Men idet Siælen i dyb, undsigelig Tak hæver sig til Ham, hvis ledende og beskjærmende Haand jeg ogsaa under den Gierning, som idag er bragt til Ende, saa ofte har fornummet, glemmer jeg dog ikke de Medborgere, der have lettet mig denne Gierning ved den vedvarende Velvillie og Tillid, hvormed de have glædet mit Hjerte. Jsærdeleshed maa jeg frembære min inderlige Tak til Forsamlingens høitagtede Formand. Har han Krav paa Forsamlingens Erkjendelse af den Jndsigt og Nidkjærhed, hvormed han har varetaget det Kald, den havde nedlagt i hans Hænder, saa har han ikke mindre Krav paa min Erkjendelse af det venskabelige Sindelag imod mig, som han stedse har bevaret. Saaledes træder jeg tilbage fra dette Sted, der for mig er saa rigt paa betydende Erindringer, af Hjertet ønskende Held og Velsignelse over Konge og Fædreland, over den Jnstitution, som her har samlet os, og over alle de Mænd, der med redelig villie om end under forskjellige Synsmaader have arbeidet i dens Tieneste." Derefter tog Præsidenten Ordet og priste Forsamlingens Virksomhed (28 kongelige Lovudkast og 13 private Andragender vare, foruden andet Arbeide, afgjorte i noget over 50 Arbeidsdage), og ligesom Commissarius havde takket denne i Forsamlingens Navn for udviist Virksomhed, Jndsigt og Nidkjærhed, samt i eget Navn for udviist personlig Velvillie, saaledes henvendte nu denne lignende hjertelige Ord til den kongl. Commissarius. – Efterat endelig ogsaa Alderspræsidenten, Kammerraad Wulff, havde udtalt sin og Forsamlingens Tak m. m. til Kongen, den kgl. Commissarius, Præsidenten og Vicepræsidenten, reiste den kgl. Commissarius sig og erklærede i Kongens Navn Provindsialstændernes nærværende Forsamling for hævet. Forsamlingens Medlemmer udbrøde derefter: "Kongen leve!" hvorpaa Forsamlingen adskiltes.