Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1834-11-24
Om den arabiske Ørken fortæller en Reisende, J 10 Maaneder er alting heromkring forbrændt, og der hersker stor Tørke, kun 2 Maaneder om Aaret, seer man denne Ørken grøn og blomstrende, disse ere Decbr. og Januar, hvori der regelmæssig falder Regn. Naar man paa denne Tid reiser gjennem Ørkenen – fortæller den Reisende Sanveboeuf seer man intet, som kan erindre om en Ørken. En uhyre Eng, der er bedækket med et Blomstertæppe, udbreder sig for Vandreren, den milde rene Luft, bringer ham til at forglemme, at Landet rundt omkring ingen Mennesker ernærer; men neppe ere disse 2 Maaneder til Ende, saa forandrer Skuepladsen sig: en brændende Heede forjager den milde Luft; den hele Horizont ligner et Flammehav, den tørre Jordbund brænder under Fødderne, og alting er fortørret og henvisnet. Et af de største Exempler paa Hævngjerrighed, som Historien formaaer at fremvise, afgiver en skotsk Dame, en Lady Brunsfield, hendes Mand var en skotsk Herre, og levede i Maria Stuarts Tid, da idelige Krige herjede Landet, og Privathad og Hevn hørte til Dagens Orden. Saaledes var Brunsfeld en ivrig Forsvarer af Dronningens Sag, og holdt i Slottet Craighouse en langvarig Beleiring ud, mod en Afdeling af Regentens Armee, under Landen af Barnbongles Commando; denne var af en brutal og vild Caracteer, og nærede det græsseligste Had mod Bruusfeld. Efter et flere Maaneders tappert Forsvar, blev denne nødt til at capitulere, med Lofte om at hans Liv og Eiendom skulle blive respecteret; men hans dødelige Fiende Barnbongle, brød sit Ord, styrtede løs paa ham med sit Sværd og dræbte ham. Brunssield efterlod en Enke og 3 Børn; hans Død virkede voldsomt paa hende, hun trak sig tilbage til hendes Mands eensomme Slot, og viste sig ikke mere offentlig; det eensomme Gemak, hvor hun opholdt sig, var beklædt med sort, og kun en enkelt Lampe udbredte der sit matte Skin. Da hendes trende Sønner havde naaet deres 14de Aar, skikkede hun dem til Frankerig for at opdrages og gjorde dem det til fortrinlig Pligt, at øve sig i Vaaben, for at kunne hævne deres Fader, Den ældste Søn kom i sit 18de Aar tilbage, og var en ung, kraftig stærkbygget Mand; efter hans Moders Anmodning, anklagede han strax Lairden af Barnbougle for sin Faders Morder, og skikkede sin Fiende en Udfordring, Kampen fandt Sted i den kongelige Park; men den unge Bruusfield faldt for sin Fiendes Sværd. - Den anden af Sønnerne kom efter 2 Aars Forløb igjen hjem, han var begavet med athletisk Kraft, større og smukkere end hans Broder, samt mere øvet i Vaaben, og langt fra at Brøderens Skjebne skulle have gjort ham modløs, brændte han af Begierlighed efter at hævne sig paa sit Huses Fiende, men ogsaa han var uhældig i Kampen, da han under Striden gled ud med Foden og faldt, hvorpaa Barnbougle, efter de Tiders barbariske Skikke, kastede sig over ham og dræbte ham. Guds Villie skee, sagde hans Moder 4 da hun erfoer denne nye Ulykke, men Himlen være lovet, endnu har jeg et Haab tilbage. Henry Brunsfield, den tredie og sidste i Søn, havde altid været sin Moders Yndling, han var af et blidere og elskværdigere Gemyt, og skjøndt ikke saa føer og stærk som hans Brødre, længedes han dog efter Kampen med Barnbougle, og havde til den Ende, Dag og Nat øvet sig i at bruge Landse og Sværd. Han udfordrede da ogsaa strax efter Hjemkomst, sin Fiende, og Kampen fandt Sted paa en lille Øe ved Forth, kaldet Crammond Juich; i Nærværelse af en Mængde Adelsmænd, som Tilskuere. J nogen Afstand bemærkede man et for Anker liggende Skib, med et eneste Fruentimmer paa Dækket. Efter at alle de brugelige Formaliteter vare iagttagne, gave Kampdommerne Signalet, og begge de Kjempende gik nu løs paa hinanden med Sværdet i Haanden. Ved første Anfald saarede Barnbougle sin Modstander i den høire Arm, og man saae Blodet strømme ud, men Kampen varede nu ved i nogle Minutter, uden at man kunne see paa hvilken Side Seiren ville vende sig, Begge de Kjempende parrerede med Færdighed, hinandens Hug, og man saae tydelig at den Første der blev træt, maatte tabe. Barnbougle begyndte da som en Fortvivlet at hugge om sig, og blev uforsigtig; et skrækkeligt Hug, hvortil han havde samlet alle sine Kræfter, naaede hans Modstander, og denne sank ned paa det ene Knæe, men hans Fiende havde ikke mere Kraft til at give et lignende Hug. Bruns field havde imidlertid samlet en Deel af sine Kræfter, greb nu sin Dolk, og stødte den ligetil Hæftet i sin Fiendes Bryst; denne faldt nu død ved ved hans Side, og Trømmer og Trompeter forkyndte nu Seieren. J samme Øieblii hørte man et Skrig fra det for Anker liggende Skib, en Dame kastede sig i Schaluppen, der blev roet i Land, styrtede sig ind paa Kamppladsen, kastede sig i Brunssields Arme, og trykkede ham med feberagtig Henrykkelse til sit Hjerte. Man behøver vel ikke at sige Læserne, at dette var hans Moder Lady Bruns field; men Bevægelsen og mange Aars Lidelser, havde virket for stærk paa hende, hun opgav Randen i hendes Søns Arme, og hendes sidste Ord vare: "Nunc dimittis domine, (Lit. Bl. d. Bl.)