Berlingske Tidende, 1836-03-16
Paris, den 5te Marts. (Slutning af den officielle Jndberetning over Marschal Clauzels Expedition.) Om Natten til den 27de Januar vare imidlertid andre mauriske Hjelpetropper stødte til dem, der nu ogsaa syntes at ville byde os Spidsen. Marschallen bemærkede om Morgenen at de gjorde en offensiv Bevægelse, og han besluttede, at oppebie dem med Fasthed. Deres første Angreb udførtes med en Heftighed, som vi ikke hidtil, heller ej paa Expeditionen til Mascara, havde sporet. Vort franske og tyrkiske Rytteri blev yderst levende angrebet af dem, men understøttet af enkelte Jnfanteri Detaschementer, holdt det sig fortreffeligt. Medens Cavalleriet saaledes kæmpede paa Sletten, steeg det fiendlige Jnfanteri med af Bjergskraaningerne, gik løs paa vor høire Flanke, og indlod sig i en Geværild med vort Fodfolk. Allerede havde vore Soldaters velrettede Jld og vore Kanoners Ladninger mærkeligt afkjolet Fjendens Hidsighed, da General Perregaux, hvem Marschallen havde tilladt, at støde til ham med 1000 Mand fra Tlemecen, for at deeltage i Kampen, nærmede sig Fjenden paa dennes høire Fløi. Fjenderne, der hidtil havde været de Angribende, vendte sig nu overalt til Flugt, og vort, hidtil angrebne Rytteri gik nu ligeledes over til Angreb og Forfølgning, hvorved den tyrkiske Escadron stod det troligen bi. Ved denne Lejlighed blev en Hest skudt ned under den uforfærdede Youssouf, som bestandig var i Spidsen. Paa denne Dag havde 8000 Fjender, af hvilke i det mindste de 5000 vare Maroccanere, kæmpet mod os og tabt omtrent 150 Mand, medens kun en eeneste Soldat blev dræbt paa vor Side. Marschallen havde opnaaet Øjemedet med sin Recognoscering, han vendte derfor tilbage til Tlemecen, paa Marschen derhen blev han kun et Øjeblik i det Fjerne angrebet med Flinteskud af omtrent 1000 fjendlige Ryttere. Da man havde dræbt dem nogle Folk, vendte de hurtigt om, og Corpset drog uden at blive videre forstyrret, atter ind i Tiemecen. Denne Recognoscering havde saaledes sat os i Respect hos de omboende Stammer, at mange af disse sendte og Fredsbreve, og forkyndte os den forestaaende, Ankomst af deres Hovdinge, der vilde komme til Tlemecen, for at underkaste sig os. Det indtrædende Sneevejr forhindrede dem imidlertid i at udføre deres Forehavende, og da det atter var blevet godt Veir, troede Marschallen at burde tiltræde sin Tilbagemarsch til Oran, for ikke at blive overrasket af den egentlige Regntid. Forinden anordnedes dog alt det Nødvendige til at sikkre os Besiddelsen af Tlemecen, Fortet Meschouar, Tlemecens Citadel, der indtil vor Ankomst havde været i de venskabeligt sindede Koulougliers Hænder, blev betroet til Capitain Cavaignae; 500 Mand stilledes under hans Befaling, og desuden bleve 500 Flinter uddeelte til Koulouglierne, der erklærede sig beredvillige til at staae ham bi Tilbagemarschen til Oran tiltraadtes den 7de Februar, uden at man paa de første tvende Dag marscher blev foruroliget. Den 9de og 10de viste dog Araberne sig paa vore Fløie, omtrent 4000 Mand stærke. En Mængde smaa Fægtninger leveredes dem, i hvilke de tabte henved 100 Mand, og den 12te Februar indtraf vort Expeditions-Corps atter i Oran. – Det Tab, vi paa denne Expedition have lidt, er saa ubetydeligt, at Marschallen har overseet, i sin Jndberetning at reducere det til et bestemt Tal. General Perregaur og en Række andre Stabs-Officerer blive i hiin Jndberetning specielt roste; men fremfor Alt fremhæves de udmærkede Tjenester, som Genie-Corpset har ydet under Oberst Lemercier. Ved dets utrættelige Virksomhed var det blevet Marschallen muligt, med Lethed at beseire Derrainets Vanskeligheder, der vare af den Natur, at noget ignende endnu Likke var forekommet ham paa hans lange militaire Løbebane. Den Orden, der herskede i Tiemecen under vort Ophold samme Sted, skildres ligeledes som exemplarisk.