Corsaren, 1843-05-12
Lidt om den chinesiske Keiser. Nutildags have Chineserne ikke alene Plads paa Consolerne og paa Skjærmbrædtene, men ogsaa i Bladenes Spalter. Lad os derfor tale lidt og Chineserne, siden dette Folk nu viser sig paa den politiske Horizont. Og ere desuden ikke Chineserne blevne undertrykkede, ydmygede og tagne ved Næsen af et fremmed Folk? Jo, det er de, og det giver dem en vis Lighed med os. Det engelske Blad "Sun" meddeler meget omstændelige Details om den Maade, hvorpaa det himmelske Keiserdomme er regeret; men disse Details have ikke noget synderligt Nyt for os. De Oplysninger derimod, som nævnte Blad giver om dette Lands monarchiske Skikke og Brug, forekomme os meere piquante. Vi finde desuden en stor Glæde i at blive bekjendte med Keiseren af China, der i sin Egenskab af Solens Fætter nødvendigviis maa være en meget oplyst Monark, og det er en overmaade stor Sjeldenhed. Vore Læsere maae altsaa vide, at den skinnende Potentat hedder Taou-Konang. Dette Navn betyder Fornuftens Glorie, og han selv har givet sig det. Det er en Skik i China, at Monarcherne selv vælge de hæderlige Tilnavne, hvori de behage at indhylle sig; andetsteds er det Hofmændene, der give Tilnavnet "den Store", "den Dydige", "den Høitelskede". Det Ene er ikke mere taabeligt end det Andet. De chinesiske Keisere indbilde sig, at deres Undersaatter tage sig Alt, hvad der angaaer deres høie Person i høieste Grad nær, det er en Fordom, som de dele med mange andre kronede Hoveder. Følgeligen troe de at burde underrette Folket om den ubetydeligste Begivenhed i deres private Liv. Det er ikke sieldent at læse i Pekings Avis vigtige keiserlige Bekjendtgjørelser, saasom: "Jgaar havde jeg et lille Anfald af Colik". "Mit Folk vil sikkert ikke uden Bedrøvelse erfare, at jeg har en Ligtorn, der smerter min Majestæt." - China gyse af Smerte og Rædsel! Jmorges skoldede jeg min Tunge ved at drikke min Niissuppe" o. s. v.- Vi holde alligevel mere af disse naive og godmodige Bekjendtgjørelser, end af disse Beskrivelser af Hoffester, Hoftaler og tomme Hofcomplimenter, hvormed andre Landes officielle Blade ere opfyldte. Petings Avis er ikke latterligere end stundom disse Blade. Naar den chinesiske Keiser er syg, eller naar en chinesisk Prinds gaaer fra Livet over til Doden, er hele Nationen nødt til at anlægge fuldstændig Sorg. Denne Sorg bestaaer fornemmelig deri, at man barberer hele Hovedet. Dette er paa Ære bedre, end at blive barberet paa anden Maade, som det undertiden skeer i andre Lande, men under Paaskud af Begravelseshøitideligheder, Mindestøtters Opreisning, opfordre til frivillig Subskription. Skjondt despotisk Monark, fortælles der dog, at Keiseren af China føres i Ledebaand af de ministerielle Mandariner. I denne Henseende kan han finde sine Ligemænd paa mange Steder i Europa. Den chinesiske Premierminister hedder HunGaro. Man fortæller, at han skal have erhvervet sig sin Jndflydelse ved at give Keiseren det Raad, at han ikke skulde lade sit Hoved eller Hage barbere i de hundrede Dage, om fulgte Keiserindens Død. J andre Lande derimod erhverve Ministerne sig undertiden Jndflydelse ved den Jver, hvormed de barbere Nationalæren og Nationalformuen. Jøvrigt fortæller man, at den chinesiske Keiser er meget elsket af sine Undersaatter. I dette Tilfælde behøvede hans Residents ikke at ligge i det Jndre af Asien, for at der skulde være stor Afstand mellem ham og mange andre Regenter. (Efter "le Charivarie".)