Politivennen, 1805-01-01
Om det altfor store Antal af Kjøbstæder i Danmark. (efter Tilsendt.) Jeg har viist, at ingen af de Betragtninger, der kunne have været, enkelte eller samlede, Aarsag til vore altfor mange og blot derfor elendige Købstæder, vare grundede i en sund Politik. Jeg bør nu ogsaa tale om Skaden af mange smaae Stæder. Den lille Stad, det i sin Nærhed et omringet af mange andre mindre Stæder kan umulig svare til sit Hovedøjemeed, at drive en god og fornuftig Handel. Den, som der nedsætter sig, har kun en ubetydelig Kapital (thi den der har stor Formue, tyer til den store Handelstad) at begynde med. Han kan ikke gjøre store Jndkøb, hverken fra egne eller Fremmede. Han kan ikke Udrede et Skib til nogen lang Bestemmelse og altsaa ikke faae Varene fra første Haand. Samler han endog endelig en Formue, saa skeer det langsom, hans bedste Aar, hans Raskhed, ere forbi. Vilde han nu alligevel lægge sig større Skibe til, saa møde tusende Vanskeligheder. Havne-Anstalter fattes bevante Søfolk og Styrmænd maae hentes fra større Stæder, og endelig, hvor skal han afsætte en stor Ladning af fremmede Vare? Efter deraf at have forsynet sig for Stædets Afsætning, maatte han sende Resten til en eller anden større Stad. Man seer ogsaa, at disse Betragtninger afholde ganske fra Spekulationer. Hver lille Stad har sædvanlig en eller to Købmænd, som have noget mere end Udkommet og nogle flere, som netop kunne leve. Varene hentes (de norske undtagen) alle fra Hovedstaden eller Lybek. De sidste ere egentlig af ringere Sorter, thi ellers blev ingen Vinding derpaa, og disse daarlige Vare skal Bonden gjøres ved Brændevin villig til at modtage. Havnevæsenet i den lille By bliver altid maadeligt. En Opmudring overstiger Kræfterne. Fartens Sjeldenhed gjør selv Lodserne ukyndige. Paa Tønder, paa Fyre, eller flere slige Lettelser er ikke at tænke. Haandværkerne i den lille Stad blive ogsaa kun drevne i en ufuldkomnere Grad. Med slette Materialier, dyrt købte hos Stedets Høker Købmand, og under Umuligheden at føre sig Professionens Fremskridt til Nytte, frembringes maadelige, uvarige og smagløse Arbejder. Den lille Stads Handværksmands Kaar er derfor virkelig meget beklagelige. Embedsmændene i den lille Stad, selv Præsterne indbegrebne, ere ikke saaledes lønnede, at de jo almindelig leve i en bestandig Higen efter at komme derfra, ved Befordring i større Stæder. Men netop herved bliver det umuligt, at føle den Kjærlighed og Deltagelse for Stedet, der vilde være det til største Gavn. Vejene omkring den lille Stad, dens Gader, disses Belysning, Vægter. og Politi Væsenet, Brandvæsenet, dens Bespisning med sundt Vand, alle disse Jndretninger formaaer den lille Stad ikke at hæve over det Middelmaadige. Skidne, slagfulde, halsbrækkende og om Natten bælmørke Gader, bestedræbende Veje i Omegnen, en sletlønnet og for Udskud passerende Vægter, Bønderslagsmaal i Brændevinskænkernes d. v. s. i de fornemme Borgeres Stuer, en slet vedligeholdt Sprøjte Thevand af Brønde eller Gadekær, ere derfor kun al for almindelig den lille Stads Særkjender. Og selv at have disse Usselheder er trykkende nok for den. Langt anderledes har det sig med den store Stad. Ved en stor Stad forstaaer jeg den, der har omtrent 20000 Jndvaanere, eller i det ringeste ikke under 12000. Kun den fortjener Navnet Stad, da den har Kræfter til at forskaffe sig de Jndretninger, der bør følge dette Navn. Der kan Handelsmanden formaae at hente Varer fra første Haand; der kunne flere Købmænd rede tilsammen i større Foretagender; der kunne Penge lettere faaes tillaans; Ja der kan opstaae, hvad Danmark savner, og hvad dens Regjering vist vil føje Tidens Tarv ved at tilstaae, private Banker; der kan et Havnevæsen naae en Grad af Fuldkommenhed i sine forskjellige Grene. Der er Evne til at forbedre Veje og Gaders Brolægning; der kan et tilstrækkeligt Politi og Vægterskab lønnes; der kan bekostes gode Brandredskaber, Gadelysning, Vandledning o. d. L.; der kan Handværkeren faae Sysselsættelse, Smag og Formue, der kunne Embedsmændene lønnes saaledes, at man kan nenne at kalde dem Skurker, hvis de ej opfylde deres Pligter. Saa mange og flere Fordele ere den store Stads, og jeg kommer nu tilbage til Ønsket, at Danmark havde et lidet Antal af saadanne, istedet for det store Antal usle, det nu kan optælle. Naar Sjælland blot havde 5 Handelsstæder: Kjøbenhavn, Helsingør, Kallundborg, Korsør, Vordingborg eller maaskee bedre Præste, da var dette Antal tilstrækkeligt for Øen, og disse 5 Stæder, (eller rettere de 4 foruden Kjøbenhavn) kunde da erholde den Førlighed og de Kræfter, som kunde gjøre dem gavnlige for Statens Velmagt. Fra intet Punkt i Sjælland var man da over 6 til 6 1/2 Mil fra en Stad, og dette er paa gode Veje ikke langt. Gode Veje er en Forudsætning, naar man taler om en veldannet Stat; den der ikke har hine, bør ikke gjøre Paastand paa at være dette. Naar Lollands Stift bebolder Stæderne Naskov og Nykøbing, da et Vejen til den nærmeste af disse paa intet Punkt over 3 Mille. Fyen behøver ikke flere Stæder end Odense og Svendborg. Vejen til disse blev ingen Fynbo længer end 4 Mil. Jylland kunde have Stæderne Frederits (som da burde gives en inden for dens Volde udgravet Havn), Randers, Aarhus, Aalborg, Skive, Ringkøbing og Hjerting, og maaskee Fladstrand. Jntet Punkt vilde være 7 Mile fra sin nærmeste Stad uden det skulde være Thy, som det muligt kunde være godt at lade beholde en diminutiv Købstæd. For børnholm var Rønne nok. Det forstaaer sig at man maatte gjøre en Undtagelse for smaae Øer, som Langeland, Møen, Ære, og lade hver af dem beholde sin liden Stad. Nu opstaaer naturligen det Spørgsmaal: Hvad skulde da gjøres med de øvrige Stæder, som man betog Købstædprivilegier? Svaret er: Man gjøre dem til Fabrikog Ager drivende Landsbyer, eller hvor dette ikke lader sig gjøre, til simple Landsbyer. Ved Konsumtionens og Købstædskatternes Ophævelse vilde deres benifiserede Jordbrug endnu holde saamange Beboere i dem, som deraf kunde leve. Dem, som nødtes til at bortflytte, kunde gives en Hielp af Staten, der vandt ved Nedlæggelsen. Vel bleve en Mængde sivile Embedsmænd og Betjentere derved Pensionister. Men disse Pensioner faldt bort naar de igjen befordredes ved Ledigblivelser. Og overmaade stor blev Pensionsbyrden ikke, da Lønningerne kun ere smaae. Det forstaaer sig, at alle Jndladninger og Løsninger paa Udhavne, som nu saa hyppig skee, og volde en uhyre Toldsvig, maatte alvorlig forbydes. Brænde allene kunde undtages og maaskee Tørv, i det ringeste i den første Tid, indtil den lykkelige Tidspunkt kommer, da Danmark intetsteds har store Skove, men beller intetsteds er skovløst, intetsteds ejer store ubrugelige Tørvstrækninger, men overalt har smaat enten naturligt eller konstigt Tørveskær, med eet Ord naar Danmark nyder Frugterne af eet velgrundet og overholdet Forst- og TørveVæsen.