Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1843-07-29
Frankerig. Der gives i den politiske Historie ofte paafaldende Gjentagelser, som tjene til Erindringsmiddel for Hukommelsen, der skal gjemme saamange Tal og Navne. Med Hensyn til de franske Marskaller siden Revolutionen hielper saaledes Tallet To betydeligt til at opfriske Mindet om dem: To Marskaller bleve tagne tilfange, Begge i Tydskland, Victor i 1807 ved Kolberg, og Gouvion St. Tyr 1813 i Dresden. Togange to Marskaller faldt imod Fienden, Lannes 1809, Bessieres, Duroc og Poniatowsky 1813. To Marskaller faldt ved Snigmord Begge i selve Frankerig, Brune 1814, Mortier 1835. ved Fieschis Attentat. To Marskaller dræbte sig selv og, sælsomt nok, Begge ved at styrte sig udaf Vinduet, Berthier 1814 og Junot 1813, den Sidste i Vanvid, rimeligviis ifølge et i Portugal af en hannoveransk Husar erholdt Sabelhug i Hovedet. To Marskaller bleve stillede for en Krigsret og skudte, Ney i Frankerig 1815 og Murat i Kongeriget Neapel samme Aar. Man forsikkrer, at den elskværdige Konge af Neapel lod Murats Hoved skjære af Liget og opbevarede det i sit Kabinet i et Skab, for i Nødsstilfælde at modbevise enhver eventuel Prætendent eller falsk Murat. Saavel Ney som Murat bleve, sælsomt nok, af begge Parter og med fuld Føie beskyldte for Forræderi, Murat faldt fra Napoleon 1814 og atter fra de Allierede 1815, Ney var den meest afgjørende Stemme for Napoleons Afsættelse i Marts 1814 og derpaa igjen i Marts 1815 en aabenbar Overløber fra Ludvig XVIII til Napoleon. To Marskaller bleve af Napoleon selv anklagede for Forræderi imod hans og Frankerigs Sag i 1814, Augerau og Marmont. To Marskaller bestege Troner og fægtede da imod Napoleon, Murat, Keiserens egen Svoger, Konge af Neapel, og Bernadotte, Konge af Sverrig. Jgrunden meente Begge det maaskee ikke saa ilde med Napolevn. To Marskaller - ifald Man ikke vil nægte den endnu for Napoleon berømte Dumouries denne Titel – gik ligeoverfor Fienden over til denne, Dumouriet og Bourmont - Begge kaldes de i Frankerig Forrædere og vare Bourbonnerne af Hjertet hengivne. Hvis Man vil, kan Man til disse to Marskaller føie endnu to Generaler, som Begge vare egentlige Deserteurer og som Begge have beskrevet Napoleons Krige, Sarrazin, som 1810 gik fra Boulogne til Engelland og Jomini, som 1813 i Tydskland gik over til Russerne. Sarrazin tjente ikke alene 3 Herrer, den Ene efter den Anden, nemlig Napoleon, Engellænderne og Bourbonnerne, men han havde tillige, sandsynligviis for ikke at vorde anklaget for Bigamle, paa een og samme Tid 3 med sig sammenviede Koner, to i Frankerig og een i Engelland. To franske Generaler fra Revolutionstiden, rigtignok uden Marskalstitel, men ligesaa berømte som de senere Marskaller, vare personlige Fiender af Napolevn, Pichegru og Moreau; Begge bleve trufne af en forsmædelig Død, Pichegru, qvalt i Fængselet enten ved egen eller ved en leiet Haand, Moreau ved den første Kanonkugle, som de Franske affyrede i Slaget ved Dresden 1813. Tregange to Marskaller bleve i Spanien og Portugal overvundne af Wellington, Junot ved Vimmeiro, Victor ved Talavera, Massena ved Tor res Vedras, Marmont ved Salamanca, Jourdan ved Vittoria, Soult ved Oporto. Tallet to gielder forresten ikke om de franske Marskaller og Generaler, naar der spørges om deres uhørte Plyndringer og deres ofte unødvendige Grusomhed: de vare næsten Alle Rovsoldater, men de værste vare Junot og Massena. J saa Henseende ere kun Navnene Rapp. Rellermann, Kleber og Macdonald uplettede. (Læserne ville vel nok kunne skjønne, at denne Notice oprindelig hidrører fra en ikke aldeles upartisk Tydsker.)