Viborger Samler, 1839-12-10
Af Kjøbenhavns 32 Mænds Adresse til Hs. Majestæt Kong Christian den 8de tillade vi os at udhæve følgende Steder. "Deres Majestæt er bekjendt med Nutidens Historie og fortrolig med de meest oplyste Staters Forfatning; vi fortrøste os derfor med, at Deres Majestæts grantseende Blik vil erkjende, at ved Siden af de store Fremskridt, som allerede ere gjorte i vort Fædreneland, staaer endnu meget ufuldført tilbage. – Fast er det Haab i Folket, at Forsynet vil forlene Deres Majestæt den Lykke, at fuldføre det begyndte Værk, og at Alt, hvad Fylkets Tarv i Nutiden, som i Fremtiden udkræven, vil være Maalet for Deres Majestæts Bestræbelser. – Blandt Fremtidens Forventninger ligger os nærmest Udviklingen af friere communale Forhold, og det er vort tillidsfulde Haab, at af Deres Majestæts Viisdom og det i Folket udtalte Rand vil fremgaaer den Selvstændighed og Offentlighed i Bestyrelsen af Communens Anliggender, som hos Borgerne ville vække den levende Deeltagelse, der er Betingelsen for Communens kraftige Bestaaen. Ogsaa dette vil bidrage til, at Danmark under Christian den Ottende vil vedblive at skride frem i den Tidens Oplysning, som Frederik den Sjette førte sit Folk imøde." Den 4de Decbr. havde Kjøbenhavns Universitets Professorer Audients hos Hs. Majestæt Kongen; Rector Magnificus, Etatsraad og Professor O. Bang, tolkede i Professorernes Navn deres Hyldest med en kort Tale, af hvilke vi tillade os at meddele Slutningen; "Den Fyrste, der, Thronen nærmest, valgte Kunstens og Videnskabens Tempel til sit kjæreste Opholdsted, vil nu, da Kongepurpuret flynger sig om hans Skuldre, ved viis og kraftig Aand støtte dets Grundvold, pryde dets Mure, udvide dets Enemærker – og derfor er der vist heller Jngen i Danmark, som af et oprigtigere Hjerte bringer Deres Majestæt sin allerunderdanigste Hylding, sine varmeste Lykønskninger, sine helligste Løfter og en rastløs Fremadstræben paa Videnskabens Bane, Jngen, der i et gladere Haab end vi hæve vore Bønner til den Almægtige. Han vil skjænke Deres Majestæt en lang, en lykkelig Regjering, lykkelig ved Landets stigende Flor og Oplysning, lykkelig ved et erkjendt ligt Folks uskrømtede Kjærlighed. Som Ordfører for Videnskabernes Selskab, Selskabet. for Naturlærens Udbredelse og den polytechiske Anstalt holdt Etatsraad, Prof. Ørsted til Hs. M. Kongen en Tale, af hvilken vi, for Rummets Skyld, see og nødsagede til kun at udhæve Følgende: "Vi leve i en stor og mærkelig Tidsalder, fuld af Farer, truende Farer, baade for Folk og Fyrster. J Aarhundredernes Række have nye Kræfter udviklet sig, Oplysning og Hjelremidler have ikke blot i en uhyre Grad formeret sig, men ogsaa taget nye Retninger, saa at de true voldsomt at sprængde gamle Former, dersom ikke en viis og fredelig Omdannelse forebygger saadanne borgerlige Rystelser, hvis Ende om de fik Overhaand, maaskee ingen Nulevende turde haabe at see. Det er os en stor og tillidindgydende Tanke, at Deres Majestæt har deeltaget i denne Tidsalders Dannelse, og at De allerede paa mere end een Maade har givet Borgen for at De er indviet deri. Vi stole derfor ikke blot paa den Jndsigt i Forretninger, den Jver for disses raske og velordnede Gang, den Evne til at sætte alt dette i Bevægelse, som Tronens Arving alt saa ofte viste; men vi glæde os endmere ved at Deres Majestæt bringer med paa Tronen vo Tidsalders udvidede, frisindede Jdeer forbundne med et stort i Erfaringens Skole modnet Overblik over Verden. – Deres Majestæt vilde sikkert ikke tiltroe os, at det skulde være pludselige, sønderbrydende Forandringer, vi ventede af Deres Regjering; vi have tvertimod det sikkre Haab, at de store, indgribende Forbedringer, hvortil Tidsalderens raske Gang opfordrer, ville af Deres Majestæts fra al Ængstelighed fjerne Aand, paa eengang med Kraft vorde paaskyndede og med viis Forsigtighed ledede. – J det jeg havde den Ære at staae for min Konge i dette høitidelige Øieblik, holdt jeg det for min Pligt at udtale dette Folkets tillidsfulde Haab, ikke som noget Deres Majestæt nyt eller lidet bekjendt, men det er Fædrelandskjærlighedens Trang at udtale sig, og Statens friske Liv trives, hvor Kongen bestandig har en levende nærværende Overbeviisning om at hans store og gode Forsætter have Rodfæste i Folkets Hjerte, og naar Folkets Kjærlighed stedse næres ved Overbeviisningen og Kongens Kraft og gode Villie. – Da de Ord, som tales i Kongernes høie Sale, vore Tider gjenlyde til de fjerneste Hytter, vil ogsaa det som der er talt være et Bidrag, om end nok saa ringe, til at oplive og vedligeholde den Kjærlighed mellem Folk og Konge, som er det Danske Folks gamle Natur." Hs. Majestæts Svar herpaa var, saavidt det efter en Tilhørers Hukommelse kan gjengives, følgende: "Jeg finder en sand Tilfredsstillelse ved de Følelser, De bevidne mig. Jngen kan dybere end jeg føle det store Tab Landet nylig har lidt. Min forevigede Forgænger har gjor meget for Videnskaberne; jeg vil stræbe, ogsaa heri at følge hans Exempel. – De have ikke feilet, naar De holde Dem overbeviste om min Kjærlighed til Oplysning og Videnskaber, og min Erkjendelse af disses Nødvendighed til Menneskeslægtens Lykke og Staternes Blomstren. Det har været mig en sand Fornøielse at fore Forsædet i Videnskabernes Selskab, og min nye Stilling skal ikke skille mig derfra. Ved kan jeg ikke mere, som forhen, stadigt møde i Deres Sammenkomster; men saa ofte som skee kan vil jeg lade Selskadet samles hos mig, hvad enten dette saa skeer paa Christiansborg, eller i denne Bolig, og vil da fore Forsædet imellem Dem. Hvad ellers der forhandles i Selskabet, derom kan Secretairen aflægge mig Beretning, og for saavidt No. get dertil egner sig, forud melde mig det. Jeg vil iøvrig overlade det til Selskabets egen Afgjørelse, om De ville vælge en Vicepræsident, eller forholde Dem efter Vedtægternes Bestemmelse, for Fremgangsmaaden i Præsidentens Fraværelse. De ville sikkert ikke ophøre fortsat at arbeide med Kraft paa Videnskabernes Berigelse til Gavn og Ær for Fædrelandet. Jntet skal glæde mig inderligere end at fremme Sølskabets Bedste. – J Selskabet for Naturlærens Udbredelse har jeg ligeledes med megen Tilfredshed førForfædet, og glædet mig over den Jver og det Held, hvormed det har arbeidet paa at udbrede Sands for Naturkundskaber og deres Anvendelse, ikke blot i vor Nærhed men ogsaa i Landets forskjellige Deele. Jkkeheller fra dette Selskab vil jeg skille mig; vel maa jeg nu overlade Ledningen af Forretningerne i Almindelighed til Selskabets Direction; men i vigtige Tilfælde, især ved Bestemmelsen af det aarlige Budget, vil jeg see Directionen hos mig. – Den polytechiske Læreanstalt har jeg med Fornøielse seet blomstre, og allerede at danne mange dygtige unge Mænd, som have begyndt at gavne Videnskab og Fædreland, og af hvilke Fremtiden tør vente vigtige Tjenester. Jeg skal stedse være beredvillig til at fremme denne Læreanstalts Bedste, og ønsker, at de med Tillid henvende Dem til mig i Alt hvad der angaaer dens Tarv. – J Henseende til det, som De have sagt om Videnskabernes Jndvirkning paa Statsforholdene, ville De i det aabne Brev, som idag udgaaer, see de Grundsætninger, hvorefter jeg agter at regjere. – Det er med en egen Tilfredshed, at jeg seer mig omringet af saa mange Videnskabsmænd, og deriblandt saa mange af Universitetets Lærere. Jeg veed at De besjæles af sand Fædrelandskjærlighed, og udbrede en Aand, som jeg vil ønske de unge Videnskabsdyrkere, der ere betroede Deres Veiledning, maae tilegne sig, og derfra udbredes i Samfundet. – Mit inderligste Ønske er, at Videnskaberne maae kraftigt blomstre hos os, og jeg nedbeder derfor Himlens Velsignelse over alle Videnskabernes redelige Dyrkere."¬