Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-03-29
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. hos PotassaFjortende Aargang. No. 25. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 29 Marti 1817. Om virkelige Personers Efterligning paa Skuepladsen. At den sande Satire kan stifte stort Gavn, har der aldrig været noget Spørgsmaal om blandt tænkende Menneskeer; men desmere om den rigtige Bestemmelse af de Grændser, hvor Fornuftens Retfærdighedens og Menneskelighedens Markskjæl ligesom tilraaber Satirikeren, saavidt skal du komme og ei videre. Hvor der gives Latterligheder eller Aarsager til Latter, der maa der ogsaa gives Mennesker, hvis heldige Naturgaver opfange de latterlige Billeder i deres Laternamagica, og fremvise dem for Verdens Øine, som reflecterende Skyggebilleder fra Virkelighedens Rige. Satiren er een af de ældste Digterter, og allerede de græske dramatiske Digtere havde i deres Tragde dier satitiske Mellemspil, hvor Scenen var henlagpaa Landet, og de spillende Personer bestode af landlige Guber, Satyrer o. s. v. Siden indførtes den hos Romerne under forskjellige Former. Ligefra Aristophanus til Boileau Despreaux gaves der Digtere, der ikke ansaae det for moralsk, men endog for meget fortjenstligt, at gjøre den por sonlige Satire til Maal for deres Konst. Mid i det forrige Aarhundrede fremstod en Mand, der, skabt for Satteen, søgte at udrette med Penselen, hvad saa mange Aarhundreders og saa mange Landes Satirikere havde søgt at opnaae ved Pennen. Denne Mand var den navnkundige engelske Characteermaler W. Hogarth. J sine allegoriske og sattriske Malerier revsede han med et uopnaaeligt, skjønt ofte alt for bittert, Lune, sin Tids Laster og Daarligheder. Men hvad der fortjener at lastes hos ham selv, er, at han, for at skildre thine, betjente sig af virkelige Personer. Dette var især Tilfældet med Southwark fair (Southwark Markedet), Modern Midnight, Conversation moderne Midnats=Conversation), Rake's Progress (den Ryggesløses Fremskridt). Da han malede det sidste Stykke paa sit Landsted i Jsleworth, undlod han aldrig at spørge dem, der kom forat tage hans Stykker i Øiesyn, hvem den eller hiin skulde forestille, og naar de gjettede urigtig, rettede han deres Feil. Vist nok vare de Personer, som Hogarth saaledes offentligen satte til haanligt Skue, som oftest Mennesker af lastværdig Characteer og Handlemaade, men intet kan berettige Digteren eller Maleren til at opkaste sig til moralsk Censor over enkelte Personer, da det er Lasten, ikke Personen, der hører under Satirens Værneting. J Engelland, hvor der altid har været saa mange Partier, kunde en Mand som Hogarth, der ved sine Personligheder understøttede Partieaanden, gjøre sin Lykke; men i hvert andet Land havde man anseet ham for et meget farligt Menneske. Allerede saare tidligen viste hans satiriske Tilbøielighed sig fra en meget ufordeelagtig Side. Han havde nemlig malet en vis Adelsmands Portrait, og da denne, som fandt det alt for naturlig stygt, ikke vilde betale ham det, lod Hogarth ham vide, at hvis han ikke fik sin Betaling inden tre Dage, vilde Portraitet, forøget med en Hale og andre Tillæg, blive sendt til den bekiendte Vildthandler Hr. Hare. Mueligen trængte Hogarti til Pengene, som det altsaa var saa meget nedrigere af Adelsmanden at nægte ham, men denne Maade at komme til Penge paa, var en Konstner uværdig, og røbede allerede tidligen Hogarths lastværdige Hang til personlig Satire. Selv blottet for al videnskabelig Dannelse, foragtede han enhver Kundskab, som manglede ham. Han ansaae det for en aldeles unødvendig Egenskab, endog at kunne stave rigtigen, indtil han fik det Jndfald, at ville være Forfatter af Analysis of Beauty, hvori, efter hans egen Tilstaaelse, den tredie Deel af Ordene skyldtes de af hans Venner, som hialp ham til Forfatternavnet. Han, der var saa aldeles blottet for al Dannelse, vovede dog at gjøre en Riches latterlig paa et af sine Malerier, fordi han manglede hiin Egenskab, medens man i Stykket Beer-streat, blandt de Bøger, han bestemmer for Posterbageren, finder den berømte Critiker Turnebus's eller Tournebeufs Bog "om de Gamles Malerie, hvilken Hogarth, som een af hans Biographer meget rigtigen anmærker, burde have forstaaet, førend han vovede at fordømme den. Dette fortjener at anføres, som et Beviis paa, hvorledes store Satirikere ofte glemme sig selv, naar det kommer an paa at give deres kaade Vittighed Tøilen. Og kunne saadanne Mænd handle saa samvittighedsløst, hvad skal man da vente af de Forfattere, der søge en Næringsvei i Medborgeres offentlige Beskjæmmelse, og hvis Pen er, liig en Banditdolk, tilfals for enhver Nederdrægtig? Hvad Boileau angaaer, da kunde han kun i en Tidsalder, som den, hvori han levede, og ved et Hof, som det, hvis Beskyttelse han nød, tillade sig Satirer, som dem man har fra hans Haand. Jndtil Væmmelse har man efter ham, i flere end eet Sprog, gjentaget de bekiendte Ord: appelle un chet un chat, & Rolet un frippon(jeg kalder en Kat en Kat, og Rolet en Skjelm), som endnu i det Franske udtrykker det samme, som at nævne Barnet ved sit rette Navn. Men det er ikke let at indsee, hvorledes en Boileau har turdet vove sligt, saavidt man veed, ustraffet, mod en navngiven Mand, og jeg veed næsten ikke hvad man skal gjøre sig for et Begreb om den franske Lovgivning i hans Tid, naar saadanne Jnjurier kunde, uden anden foranledigende Grund end den, at en Mand skrev maadelige Vers, offentligen og upaaankede fremsættes. Een af Boileaus Samtidige sagde allerede om ham: Laissons Boileau tacher d'etre amusant, Et pour raison donner un mot plaisant; Mais ce Bolleau, juge passionne Nen et paa moins legslateur habile. At han var en lidenskabelig Dommer og ingen duelig Lovgiver, det saae man tydeligst deraf, at han nedlod sig til at satirisere sin egen Broder, Gilles Despreaux, paa den uværdigste Maade. Man dadler ham ikke, siger hans Biograph, fordi han offrede Fornuft og sund Sands de Rapsodier i Vers og Prosa, som Frankrig blev oversvømmet af, men man misbilliger kun den Licence, hvormed han nævnte en Medborger, naar hans Navn pent entrer dans un vers, sans rompre la mesure (kan passe i et Vers, uden at forstyrre Versemaalet). Det var Rimets ulyksalige Nødvendighed, som paadrog Abbe Cottin saamange Jndfald og Stiklerier. Nogle Exempler kunne bevise det. Boileau forelæste engang Furetiere Satiren le repas (Maaltidet), og standsede ved en Hemistich, som manglede ham: Si Pon nert plus a laise assis dans un festinO'aux sermons de Cossagne . . . ."De er her i stor Forlegenhed, sagde Furetiere, sætTabbe Cottin", og Satirikeren undlod ikke at gjøre det. Man paastaaer, at Abbe Cassagne tog sig hans Spotterier saa nær, at de kostede ham Livet. Overalt synes det, som Boileau saaledes hensatte Navnene i Flæng; han talede engang om Pelletier som om en Snyltegjæst: qui crotte jusqua lechine, aller mandier som pain de cuisine en cuisiner (tilsølet lige til Øreske gaaer han og tigger sit Brød fra Kjøkken til Kjøkken). Man gjorde ham opmærksom paa, at Pelletier ikke var saaledes som han skildrede ham, og han udslettede ham fra sin Satire, men for ikke at miste disse to usle Vers, satte han Colletets Navn i hiins Sted. Saa uværdigen kunde endog en Boileau tee sig, (See Bonnegards Dictionnaire hist. & crit. under Artiklen Boileau.) Hogarth og Boilean have imidlertid ved deres Hang til den personlige Satire, stiftet meget Ondt i Verden, thi mange Skriblere, der ikke besadde mindste Gnist af disse store Hoveders Aand og Genie, men desmere af deres Bitterhed, troede sig nu, støttede paa saa store Forgjængeres Exempler, berettigede til at forfatte Skamskrifter, over enhver af deres Medborgere, og saaledes blev det da ofte Tilfældet, at den samme, der solgte sine Lovtaler til den Høistbydende, heller ikke var utilbøielig til at afhænde sine Libeller og Smædeskrifter for god Betaling. Borgernes Rolighed og offentlige Agtelse blev saaledes en Boldt for slette og nedrige Mennesker, der, liig Stiemænd, lode sig kjøbe til at gjennembore Venners og Fienders Bryst.