Viborger Samler, 1790-10-11
(Jndsendt. Nei, een om een, og to om Fanden Elsberg i et Theater Prolog af Wessel. Feg indsendte i Samleren Nr. 37 er Inpromtu til 14 Septbr. Og dette stakkels Øjebliks Foster har saa mænd i No. 39, sat et heelt Triumpirat, heele 3 Hierner, Hænder, Penne, Blekhorn a. i Bevægelse, efter Ordsproget: re faciunt collegium, af hvilke den første Forfatter i heel ziirlige Vers snakker en Hoben over sig, og forsvarer Qvidius, som Manden troer er fornærmet; den sidste derimod finder sin Siele Glæde i at skiælde mig ud for sprænglærd. Den eneste E. 595 s. med hvilken jeg, uden at fornærme mig selv, kan indlade mig, er No. 2, Hr. Zetlitz. Jeg er langt fra ikke saa stolt, min ærede Hr. Contrapart, at jeg skulde tage i Betænkning, om jeg og mit Foster trængte til Overbækelse, og ikke paaskjønne, at De betragter det med en saadan, eller at jeg skulde oversee den Agtelse, hvormed De beærer enkelte Linier af det: en Agtelse, jeg skylder Dem tilbage just derfor, fordi De har betragtet det for, hvad det er, hvad det hedder, et promta. Men, De tillade mig, her er et Tvistens Æble, hvorom vi neppe saasnart blive eenige. De finder bestandig, at alt, hvad jeg skriver, er overspændt, utydeligt o. s. v. De finder stedse en urigtig Brug, af Commata, Puncter, o. s. v. Det sidste hører just ikke hen til Vigtighederne, om end en enkelt Feil, quam incuria fudit, der skulde indsnige sig; men hvad det første angaaer, da maae jeg give mig den Friehed at sige Dem: De anfører som Exempel paa en utydelig Construction: Vulcan slog sit Been &c. – Smidden. Sandelig m. Herre, her begriber jeg ikke, hvorledes en Mand, som De, der røber saavel mythologisk, som almindelig Lecture, skulde saa dybt have nedstemt Deres Fatte=Evne, at den skulde være bleven slap nok, til ikke at kunde construere en saadan Periode. Jeg i det mindste synes neppe, at ville tage i Betænkning, at opgive den for en Skole-Discipel. Og her er Stridsæblet; Ja - vilde De sige, at den største Deel af læg Mand maaskee ikke forstod den, hvem tvivlede derpaa, De siger videre, at jeg har talt mythologisk urigtigt, og det fordi jeg sammenblander Guderne, som om jeg ikke skulde kiende Ligheden imellem dem. Jo, tilforladelig, kiere Hr. Forfatter, jeg har længe vidst, at Mars var det samme, som Thor, Mercur som Hermoder, ikke desmindre er det saaledes sat med Villie, og Guderne just med Forsæt saaledes sammenblandede. Jeg troer, at omtalte Guder meget gierne, som forskiellige Nationers, uden Anstød, kan betragtes forskiellige. Men skulde min Herre være af andre Tanker, skal det ikke komme an paa at tilstaae, at det er en næsviis Stræg af den imellem os for omtalte Mad. Licentia poetica, der især troer sig berettiget til at slaae sig løs i Inpromtuer. Min flygtige Plan var denne Selv Osympens høieste Beherskere skal føle Glæde over Nordens Glæde, over den stolte 14de Septbr., og over den sande adle Maade, hvorpaa man paa et vist Sted (blant andre) lagde denne Følelse for Dagen: Til den Ende giør Mars en passent en Lysttour til et Lyststed, at besøge sin Standsbroder Thor, som No 506 R. han just veed, er der i samme Hensigt at lystere: af ham hører han Nordens Lyksalighed, og iller bort at fortælle den. Hvorfor just Mars nu, og hvorfor til Thor, og hvorfor Clampenborg Stedet, Jo, min Herre, her er atter en Frihed, som jeg stedse troer, man i et Digt af denne Art har Lov til at tiltage sig, saasnart man hverken støder an mod Sandsynlighed, eller forstyrrer sin Plan, og, det forstaaer sig, man ingen derved fornærmer. Under disse Vilkaar kan man vælge sine Personer blant Levende og Døde, Sandhed og Fabel, og ligesaa trygt kunde jeg have sat Scenen midt paa Slotspladsen, eller uden for min Herres egne Vindver, som i Clampenborg. Med største Skiønsomhed og Taknemmelighed skulde jeg ellers modtage Deres lærende og velmeente Regel, om at være simpel og tydelig, men, som sagt, saa vist som jeg indseer Raadets Rigtighed og sig almindelig udstrækkende Nytte, saa forbyder dog min Vantroe mig endnu, at følge det just saa ganske, da jeg har en Slags Mistvivl om dets rigtige Anvendelse paa dette Sted, og jeg er en stor Haver af Maarsprog. Til Slutning maae det aldeles komme an paa min Herres eget Behag, om De vil beære mig med mere, eller tage til Takkefor denne Gang med dette lidet til Giensvar fra Søegaard. Holstebroe den 14de September. Jkke vil denne Bye efter sin Leilighed være uvirksom i at høitideligholde Hs. Kongelige Høihed Kronprinds Friderichs og Hs. Kongelige Høihed Kronprindsesse Maria Sophies Jndtog til den Kongelige Residentsstad Kiøbenhavn. J den Henseende var Byens geistlige og verdslige Embedsmænd, tilligemed Byens Borgerskab bemeldte Dag forsamlede om Eftermiddagen Klokken 5 paa Raadstuen ved hvis Indgang Brand-Compagniet under Anførsel af Brand=Jnspecteuren paraderede) hvor de, ved et til denne Høitidelighed anrettet Aftensmaaltid, under Kanoners Løsning og Pokalers Klang, allerunderdanigst erindrede det Høi Kongelige Huses Velgaaende, og af glædefulde Hierter tilønskede vor allernaadigste Kronprinds med Høikongelig Gemahlinds al muelig Lyksalighed fra Kongernes Konge! og at hver Dag i deres høie Ægtestand, indtil den sildigste Alder, maatte bringe dem nye og uafbrudte Glæder. Efter Maaltidet var Bal, som varede til Kl. 7 om Morgenen. Raad stuen og det meeste af Byen var om Aftenen og Natten illumineret, hvoriblant i Særdeleshed udmærkede sig S. T. Frue Generallieutenantinde Numsens N. 597 s. og S. T. Hr. Landsdommer Lautrups Gaarde. Munterhed og Orden herskede i det heele, og da Ballet var endt, adskiltes Selskabet, som ei glemte de Fattige. Fra Wien melder den Politische Journal: Den mellem Sverrig og Rusland sluttede Fred er en af denne Tids mærkværdigste politiske Særsyner. J de 3 allierede Hoffers Kabinetter er man saa meget desmeere derover forbauset, som man har gjort sikker Regning paa, at denne Krig skulle have vedvaret, og endnu fornyeligen har understyttet Kongen af Sverrig med betydelige Summer. Og da han havde faaet disse - undertegner han Freden. Sammes Basis er et oprigtigt Venskab. Hs. Svenske Majestæt har nemlig opdaget for Keiserinden de sande Bevæggrunde til denne Krig, og meget bitter besværet sig over uopfyldte Løvter Følgen var, at Keiserinden af Rusland afstod fra alle Fordringer paa Sverrig, og ikke allene, som her forsikres, sluttede Fred med Sverrig; men og Alliance, som endnu eet Hof bi træder, for at vedligeholde Herredømmet over Østersøen. Man siger end ydermere: at Keiserinden af Rusland har bekiendtgjort Kongen af Sverrig en vis Plan, og forsikret ham en Skadesløsholdelse for den førte Krig, i et Land, som endnu skulle erobres. Vist er det, at Rusland, langt fra at spænde Fordringerne med Porten høiere, allerede har erklæret sig:at vilde slutte Fred med samme paa den Fod: at alting skulle blive, som det var for Krigen, dog allene med den Betingelse, at ingen fremmed Magt blander sig derimellem. Kort, alting synes at forkynde en nær forestaaende Krig mellem Rusland og Preussen, i hvilken maaskee ogsaa Østerrig, igien tager Deel. Vist nok var den Reichenbacher Udsoning alt for meget et nødtvunget og uforberedet Verk til, at man kunne vente Fasthed af samme.