Viborger Samler, 1780-02-28
MOREER. MLER. J Seng. Mandagen den 28 Februarii. (Slutningen af No. 8) H. En Christen sætter sin Ære i gode og retskafne Handlinger. en sande Ære bestaaer alene i et got og retskaffent Forhold. Saa meget nu som en Christen er forpligtet til at lade haant om den forfængelige nægte Ære, og aldrig at tillade sig nogen Lyst til samme Lige Ligesaa meget forbinder og den allerhelligste Troe ham til at sætte Priis paa den velgrundede sande Ære, at opvække i sin Siel en virksom Lyst til den, og med en vedholdende Alvorlighed at giøre sig Fliid for samme. Haan, Guds Ven, Jesu Christi Jgienløste, dannet af Gud til hans billede, kaldet til at være ligesindet med ham, og at faae Hierte og Levnet skikket efter Mynsteret af Guds Fuldkommenhed, bestemt til evig at leve og at være lykkelig i den nøieste Forening med Gud: kan nogen Skabning nogensinde giøre Regning paa Ere og Værdighed, saa er det tilvisse en Christen. Mendet er en Ære, der egner en Christen; ikke nogen tom Glands og Bedragerie, tvertimod noget virkeligt og sandt; ikke nogen barnagtig Tilfredsstillelse for Forfængelighed, tvertimod en mandig Opfyldelse af de Hensigter, hvorfor han er i Verden. Hører kun en Paulum tale i denne Sag, og J skulle indsee Rigtigheden af min Anmærkning. "Kiere Brødre, (siger han Philipp. 4, 8. 9.) Hvad som sandt er, hvad som ærbart er, hvad som retsindigt er, hvad som reent er, hvad som yndigt er, hvad som roesværdigt er, ja hvad der er dydigt; og hvad der er priseligt; det giver Agt paa Hvad som J baade have lært, og taget imod, og hørt, og seet af mig; sætter det i Verk, og Fredens Gud skal være med Eder!" Altsaa er Guds bifald Æren for en Christen; og saadant Guds bifald er undskilleligen samlet med et got, med et retskaffent Forhold. Det er hans Pligt, hans Roes, hans Glæde, daglig at overveie, hvorledes han maatte kunne saae Deel i denne Høihed og Værdighed, som og at sætte i Verk alt, hvad der kan føre ham til dette Maal. Hans Taler ere Sandhed; hans Giøren og Laden er Samvittighed og Ærbødighed for Gud. Han vogter sig for alt, hvad der ikke stemmer overeens med hans menneskelige og christelige Høihed; An Anstændighed og Værdighed søger han at udbreede over sit heele Levnet. Retfærdighed bestyrer hans Foretagender; ikke at fornærme nogen, og at yde enhver, hvad der med Føie kan ventes af ham, er og bliver hans alvorlige Stræbsomhed. Kydskhed, Orden, og Maadelighed i Begieringer er ham en ubrødelig Lov. Hvad der i Sandhed giør elskværdig, tragter han efter at giøre sig eget, og derved at anbefale sin Opførsel, sin Omgang, sin Person. Et got Rygte erkiender han for een af de største Guds Gaver, og stræber at opnaae og at vedligeholde det. Kort sagt, Alt hvad, der er dydigt, og som dydigt tilveiebringer sand og blivende Roes, det sætter han i Verk efter beste Evne. Saa tænker, saa handler han efter de Forskrifter, som Gud har givet ham baade i Fornuften og Aabenbaringen. Saaledes at tænke, saaledes at handle, det er hans Ære og bliver hans Ære, om og intet Menneske lagde Mærke dertil, ja om end heele Verden nægtede ham alt Beviis paa bifald i hans Forhold. Gud lægger dog stedse med faderlig Velbehag Mærke til hans Retskaffenhed og Dyd: Han, Fredens Gud, al Lyksaligheds Giver, er med ham, staaer ham bi med sin Naade, og velsigner ham med Trøst og Glæde. Ja hans Samvittighed, der er rolig og vel tilfreds, forsikrer ham daglig, at han er den høieste Ære værd, og upaatvivlelig vil opnaae samme hos den, der dømmer retfærdigen. See her, mine Dyrebareste, den sande Ære, der eene og alene fortiener, at fornuftige og udødelige Væseneer, giøre sig Umage derfor, eene og allene kan tilfredsstille den Drift hos dem efter at agtes og udmærkes. Hvad der i Sandhed skal giøre dem Ære, det maa være hos dem selv, noget, der er deres eget, og ikke noget uden paa dem, ikke noget Laant. Det maa bestaae i sand Fuldkommenhed, ikke i Opdigtelse eller tomme Jndbildninger, Viisdom og Dyd, Kraf til at stifte Got og sammes Anvendelse efter en om Samvittighed, Fortieneste af Fædrenelandet, og Handlinger efter Menneskekierlighed; Dette, det er Ære, fordi det er en ubeskaarlig Eiendom hos dem, der har sligt; det er inden til hos ham, ikke uden paa ham; det er sand og væsentlig Fuldkommenhed. Jmod dette ere Rang og Titler og Ordensbaand og Jordens Kongers Gunst at regne som slet intet. Vel bærer en Christen største Agt for den Mand, som besidder disse udvortes Fortrin, og tillige ved sit indvortes Værd retfærdiggiør Fyrstens Naade, der har tillagt ham samme: Dog, det er ikkun for hans indvortes Værd at han yder ham sin Høiagtelse. Gaae tilside vil en Christen, endog for den, som uden sin Fortieneste er bleven ophøiet over ham; villig overlader han ham det øverste Sted, og udviser ham al den udvortes Erbødighed, som Lovene paabyde: Men føle vil han tillige sin egen indvortes og høiere Værdighed, og takke Gud for, at Gud har værdiget ham sit bifald og den Ære at have en god Samvittighed. J den uryggelige Overbeviisning, at den sande Ære, hvorefter han som en Christen tør og bør jage, ene og alene bestaaer i Viisdom og Dyd, udretter han efter sin beste Evne hvad der er got og ret; stræber ikke efter Rang og Titel; modtager dem, naar de uden hans Ansøgning tilbydes ham som Belønning for hans Fortieneste; glæder sig meget meere over hvert et got Foretagende, som Gud lader lykkes for ham, end over disse udvortes Ærebeviisninger, og besidder dem, som om han ikke eiede dem. b) Hvorfor stræber en Christen efter denne Ære, Saadan en sand Ære, som Gud selv erkiender den for, hvor værdig er ikke den til den alvorligste Stræbsomhed af hver den, der skiønner den uendelige Forskiel imellem Dyd og Last, imellem hans Skabers bifald og Mishag, imellem Lyksalighed og Ulykke! at have denne Ære kier, og ved en stadig Dyds Dyds=Øvelse at giøre sig værdig til samme, der opfylder han hver Pligt af sit store Kald, at være ligesindet med Gud, og at danne og indrette sit Hierte og Levnet efter det høieste Mynster af Jesu Christo. Denne Ærekierhed og muntrer og styrker, ham, at han med en virksom Velvillighed elskeer alle Mennesker, som sine Sødskende og Medigienløste, og sætter sin ædleste Roes i at befordre deres Velfærd: Den forhverver ham tillige igien deres takhengivne Kierlighed, deres Fortrolighed, deres Vel fornøielse med hans Forhold, da de see i ham deres Velgiører og Ven. Saa hinderlig og skadelig altsaa som den forsængelige Ærgierrighed er for Menneskekierligheden; saa fordeelagtig og befordrende er den christelige Ærekierhed for samme. Naar andre, uden at have mindste sand Fortieneste og indvortes Værd, efterhige Skyggebilledet af Ære; Saa griber en Christen fat paa det væsentlige selv, bliver Gud behagelig, bliver med sig selv grundigen tilfreds, og for Mennesker dyrebar. Ja og de Uvenner, som hans paa Viisdom og Dyd grundede Fortieneste opvækker, skulle i deres egne Samvittigheder blive nødte til, at yde ham ærbødige Hierter, og undsee sig for hans Dyd, uagtet at de offentligen veegre sig ved at give ham det bifald, hvilket de efter Overbeviisning skylde ham. Paa denne ædle Løbebane hen til sand blivende Roes ledsages han af en bestandig Sinds-Rolighed og Munterhed, da han ikke føler sit piint ved heftige Begierligheder. Jngensinde veed han med sig selv uretfærdige eller menneskehadske Hensigter. Han giver sig ikke af med saadanne Udkast eller Anlæg, hvilke ikke uden med Græmmelse eller Angestfuldhed kunne udføres. Han behøver ikke at fornedre sig, krybe i Støvet, eller trænge, sig frem paa nederdrægtige Veie. Dyd og Fortieneste føre ham til Ære paa Retskaffenheds lige Bane, og Fredens Gud er med ham, og anseer i Naade hans uskyldige Hensigter. Hans Drift til sand sand Ære er tillige en Opmuntring og Bestyrkelse til alt, hvad der er got og ret; i det han søger - fyldestgiøre samme, tiener han Gud og sin Verden, opfylder sit Liv med ædle almeennyttige Handlinger, og bliver et velsignet Redskab i Guds Haand til at giøre sine Medmennesker lykkelige. Derved bliver og hans timelige Velfærd ubeskaaren, blomstrer alt meere og meere, og bliver under Guds Velsignelse en rigelig Velstands og Velfornøielses Kilde for hans Efterladende. Langt fra at ville vinde Anseelse ved daarlige Bekostninger, bruger han med en klog Sparsommelighed de ham anbetroede Guds Gaver til de Hensigter, hvortil han har faaet dem. Fliid og Orden herske i hans Huus, og hans Familie lærer at skikke sig baade i ringe og i overflødige Vilkaar. Og endeligen, naar Døden efter et velgiørende priisværdigt Liv kalder ham bort til Belønning derhen, hvor det, ikke efter Titel og Rang, men ene og alene efter Retskaffenhed og Dyd, afgiøres: hvo der skal evig æres, og hvor alle de, der have glimret i et uægte Lys, og brystet sig paa de Trappetrin, hvor ikke Fortieneste men Forfængelighed og Menneskegunst havde opflyttet dem, skulle bortvises ned i det dem tilkommende dybe Mørke: da skal Gud selv offentligen for Himmelens hellige Aander og for det forsamlede menneskelige Kiøn lægge Ære paa ham; og denne Roes skal evig være hans. - Dette, mine høitelskte Tilhørere, ere de Grunde, som opmuntre, som bestyrke en Christens Ærekierhed. Derfor giver han Agt paa hvad der er retskaffent og reent, hvad der er yndigt og roesværdigt, hvad der er dydigt og priseligt. Derfor beflitter han sig paa Viisdom og Dyd, og jager ved dem, ja ved dem aleene, efter en land og blivende Roes. AnvenBeslutning. Finde J nu, mine høitelskte Tilhørere, at alene den sande Ære er eders Stræbsomhed værdig; o! forsager da med en uryggelig Beslutning den forfængelige Ærgierrighed, J Mænd, og J Fædre, giører Eder dette til en magtpaaliggende Hoved=Sag, at faae baade Forstanden og Hiertet hos ders Koner og Børn helbredede fra den Syge, der for den sande Christendom, for Menneskekierligheden, for Gemytsroeligheden, og for eders timelige Velfærd, er i alle Henseender forgiftig og dræbende. Giver dem at forstaae det Barnagtige og det Ulyksalige i den Lyst, at ville ansees for meere, end man er, og at ville attraae høiere Poster, end man kan svare til! Vænner dem til at dømme rigtigen om det Sande og Uægte, om det Virkelige og det Jndbildte, Fører dem ved eders eget Exempel hen paa den lige Bane til den sande Ære, der er evigvarende. Derved ville J selv faae stoppet mangen Kilde til eders Harmer og qvælende Bekymringer, aabne Eder selv glade Udsigter ind i Fremtiden af eders Dage; giøre Eder selv behagelige for Gud og dyrebare for Mennesker. Han derimod, Fredens Gud, være med alle dem, der ikke have Lyst til forfængelig Ære, men som tvertimod ikkun give Agt paa, ikkun have kier, ikkun sætte i Verk alt, hvad der er sandt og retsindigt, hvad der er yndigt og roesværdigt, hvad der er dydigt og priseligt. Ja, gid deres Dyd, føre dem til sand Ære! Og deres Roes vare evig Theer, Nye Nyeheder.