Den Vest-Sjællandske Avis, 1832-12-29
Naar man tænker over disse mærkværdige Forhold hvori vi Mennesker staae til den os omgivende physiske Verden, saavel til dens Bygning i det Hele, som til Bygningen og Bevægelserne af den Planet vi beboe, til Constructionen af dens Overflade og til dens Frembringelser, saa opvækkes vor Aand til alvorlige og følelsesfulde Betragtninger over den Tingenes Orden, som vi tilhøre, og overden mærkværdige Livets Stilling, hvori Menneskeslægten er hensat, og til at grunde over de Hensigter, som den uendelige Mand, der har indrettet dette beundringsværdige Hele, har med os Dødelige, ligesom og over de Veie den betiener sig af for at opnaae dem. Det kunde synes næsten at være dumdristigt at en Jordensbeboer, der er begavet med en saa svag Aandskraft, tør vove paa at efterspore den uendelige Fornufts Veie og Hensigter; men det er unægteligt ham tilladt; det er hans Bestemmelse at skulle tænde et Lys i sin Fornuft ved at betragte det Viisdommens Spor han opdager i Naturens Jndretninger og i Menneskelivets Gang og derved styrke sin Troe og veilede sin Vandel. Hvilke de Anlæg og de Hensigter ere som den usynlige Viisdom, hvilken det Skabtes Orden skylder sin Oprindelse, har gjort og har til Formaal ved det, som er frembragt, og med det som foregaaer, er et Spørgsmaal, som det tænkende Menneske uafladelig maae giøre sig; thi da det er en frie Skabning og skal selv bestemme sig til at handle, saa vilde intet være daarligere end at handle imod disse Hensigter og hine Anlæg, intet klogere end at befordre dem. Derfor, J Jordens Mægtige, for hvilke det til en Tid er forundet for en Deel at lede Eders Medmenneskers Handlinger; J, hvis Kald det er blevet med en kraftfuld Haand at gribe ind i det menneskelige Livs Gang, anstiller Betragtninger af den Natur, som her ere anstillede, og spørger Eder selv. Hvad lærer os Naturens Forhold til Menneskenaturen? Hvilke Anlæg ere nedlagte i Jordklodens Bygning og Frembringelser til Bestemmelsen, af Menneskeslægtens Skjebne, hvorledes bør det gaae til her paa Jorden efter Albestyrerens Hensigter med den med Fornuft og Frihed begavede Menneskeslægt, 1. Den første tydelige Hensigt som Guddommen har havt med at sætte Mennesker, her paa Jorden, viser sig, naar man tager Jordens Bygning i Overveielse og betragter det Forhold hvori den staaer til den menneskelige Natur, at være følgende: hele Jordens Overflade, saa vidt som det deels er physisk mueligt og deels forsaavidt som høiere Hensigter kunne tillade det; (thi man tænke allene paa Havets Storhed, som en Hindring derfor og tillige paa Nødvendigheden af dets Størrelse) skal tiene til en Boepæl for Menneskene og modtage saamange fornuftige Beboere som kunne ernære sig paa den (see hvad herom allerede er sagt i § 2). - For at opnaae denne Hensigt er det indrettet saaledes, at Muldjorden, eller det egentlige nærende Jordsmon forøges stedse ved forraadnede Planter og dyriske Legemer, at et organisk Stof indsuges ved dem af Atmosphæren, og som bliver tilovers i deres Levninger, og at Jordens Overflade bliver i Tidens Følge saaledes stedse meere frugtbar. - Af samme Aarsag er en Vandrigdom anbragt i Jordens Skiød, og Kilder, Floder og Søer paa dens Overflade. Derfor ere disse store Brændsels=Forraad at Tørv og Steenkul nedlagte i Jorden og disse Masser af Skove bestemte til at voxe oven paa den og derfor er denne Overflødighed af Mineral Plante= og Dyrerigets Producter frembragt til føde, Klæde og til Livets Beqvemmelighed for Mennesker. Jngen kan tænke over disse Naturens Jndretninger uden at maatte bekiende, at Jordkloden og Menneskene ere dannede med Hensyn til hinanden og at en ordnende Viisdom har indrettet det saaledes. Jorden er saaledes skabt, at den kan beboes af Mennesker; Menneskene saaledes at de kunne beboe den. Dette falder endnu tydeligere i Øinene, naar man tager i Overveielse hvorledes Jorden er, som Menneskenaturens Brud, vel bleven rigelig udstyret for at tilfredsstille dens Tilbøieligheder; men dog paa en saadan Maade, at Menneskene ikke kunne tage dens Gaver i Besiddelse uden ved Hielp af en vis Anstrængelse fra deres Side, baade af deres legemlige Evner og af deres Overlæg (paa faa Undtagelser nær, f. Ex. vilde Frugter, ligesom til et Vidnesbyrd om at Guddommen kunde, naar den havde vildet det, have indrettet det anderledes); thi derved blev denne Jordklodes Beskaffenhed just passende for Menneskenaturen, som skal øve sig her paa Jorden i at bruge sine Evner og skal udvikle dem, saavel de aandelige som de legemlige, og derved uafladelig holdes i en dobbelt og velgiørende Virksomhed. Det synes selv, som Naturens Aarsag har med Flid ladet ligesom noget ufuldkomment blive tilbage ved sine Værker for at anspore Menneskenes Virksomhed til selv at tilveiebringe en fuldkomnere. Jndretning; saaledes nødes Menneskene til at inddæmme Floder og Søekyster, at udtørre Moradser, at anlægge Veie og grave Kanaler, at giøre vilde og ufremkommelige Biergegne passable ved mangehaande konstige og besværlige Foranstaltninger. Det være tilladt blot her at anføre een eneste mærkværdigt Exempel: Staten Nyeyork i Nordamerika er meget riig paa Søer og Floder; men disse mangle en fuldstændig indbyrdes Forbindelse: Ontario og Erie Søerne ere afsondredfra hinanden ved Vandfaldet Niagara; hverken disse eller Champlain-Søen staae i Forbindelse med Hudsons=Floden. Beboerne have nu afhiulpet disse Naturens Mangler ved at grave en stor Kanal, og saaledes tilveiebragt en stor Vandcommunication. Havde Gud indrettet Jorden alt for beqvemt for Menneskene, hvad vilde de da have havt at brug deres Forstand og Kræfter til Man synes maaskee at denne Bestemmelse af Jordens Overflade til Beboelighed, kunde være underkastet Tvivl. - Er den bygget med Hensyn dertil, spørger man, hvorfor skal da Havet være saa stort og Fastlandet saa lidet imod det, hvorfor ere da disse store og ufrugtbare Fieldstrækninger og disse øde Ørkener blevne til, hvorfor skulle der gives saa mange ubeboelige Moradser og saa store Søer midt i Landene? – Svaret bliver fordi Skaberens Hensigter ere mangehaande og den ene staaer i Forbindelse med den anden. Den største muelige Beboelse af Jordens Overflade, men bevirket ved Udviklingen af Menneskenes egen Kraft, og Anstrængelse er een af Guddommens Hensigter med Jorden og Menneskene; men ikke den eneste. Det en Hovedbestemmelse at alt skal udvikle sig og nærme sig til Fuldkommenhed; men som sagt ved de levende Væsners egen Bestræbelse og hos Menneskene tillige ved deres Overlæg. Verden er saavidt vi kiende den, sammensat af Lovmæssighed og af Friehed, hvilke skulle virke i Forening med hinanden; Gud opfyldte ikke Jorden strax med Mennesker; men lod Menneskene langsomt udbrede sig over Kloden. Jorden indbyder til Beboelighed ved sin Beskaffenhed og ved den Rigdom paa Frembringelser og Beqvemmeligheder, som den tilbyder. Den menneskelige Naturs physiske Beskaffenhed, hvorved Menneskene under de sædvanlige Omstændigheder stærkere forplante sig end deres Antal aftager, befordrer det samme og bevæger Nationerne til at udbrede sig over Jordens Overflabe. Da dette saaledes er Naturens Anlæg, og da en saadan Harmonie finder Sted imellem Jorden og dens Beboeres naturlige Beskaffenhed; saa bliver det Regenternes Kald at befordre dette naturlige Anlægs Fremme, eller at befordre Folkemængdens Tilvæxt, saalænge Landenes Produktion kan forøges eller der endnu gives øde Lande, som kunne befolkes og modtage de udvandrende Skarer, hvilke ikke længere kunne finde Underholdning i deres Hiem stand. En Plan, som den Skriften fortæller os om Opførelse af Taarnet i Babel, vilde derfor dersom den havde været udførlig, været aldeles stridende mod Guddommens Hensigt med denne Verden og den kan betragtes som en sindrig Jnd klædning af Læresætningen om denne Hensigt. Paa den anden Side maae en Virksomhed, som det Engelske Folks ved Colonier at udbrede Menneskene over Jorden, ligesom Phoenicernes og Grækernes fordum betragtes som at være harmonisk med Naturens Orden og Jordlivets Bestemmelse. Men af denne Jordlivets Bestemmelse, af denne tydelige Erkiendelse at Jordens Skaber vil at Jorden skal stedse blive mere beboet ved Menneskenes frievillige Bestræbelser, udspringer en Sætning i Folkeretten, hvis Gyldighed man har ofte villet bestride, nemlig den Ret at cultiverede Nationer bemægtige sig, eller tilvende sig ved Kiøb raae og barbariske Nationers Lande, som kun giøre et ufuldkomment Brug af de Egnes naturlige Anlæg til Beboelse, hvoraf de ere i Besiddelse, og som ved et vildt, omstreifende krigerisk Levnet, stedse hindre deres egen Formerelse; kun at de civiliserede Nationer tage disse saa slet benyttede Lande i Besiddelse paa en saa menneskekiærlig og for deres oprindelige Beboere skaanende Maade som mueligt, saaledes som de forenede Nordamerikanske Staters Regiering for nærværende Tid gaaer tilværks derved. Tvivler man om denne Sætnings Rigtighed, saa kunde man allene spørge om Englænderne skulde for bestandigt overlade det skiønne Nyeholland, dette store Australland til den nærværende usle og forfultede Menneskerace, som beboer det, fordi den med Skrig og med sine Kastespyd vil forjage enhver Fremmed fra sine udyrkede og tyndt befolkede Kyster? 2. Ved det Forhold hvori Jorden og dets fornuftige Beboere staae til hinanden aabenbarer sig endnu en anden Hensigt af dens Skaber, paa hvis Opnaaelse saavel Jordens Bygning, som dens Beboeres Organisation synes at være aldeles anlagt; den: at der vel skal kun gives een Menneskeart, for at alle Mennesker skulle betragte hinanden som Brødre, og kunne indgaae de nøieste Forbindelser med hinanden; men at der dog tillige skal herske den største Forskiellighed i blandt Jordklodens fornuftige Beboere, ligesom denne Forskiellighed finder Sted blandt dens øvrige Frembringelser; thi ligesom Naturen er forskiellig, saaledes har ogsaa Gud villet at Menneskene skulle være det. Betragte vi Jndvaanerne i de forskiellige Lande paa Jorden, saa ville vi finde, at de saavel i Legemsdannelse, som i Charakteer, Tænkemaade og Sæder paa det mangfoldigste afvige fra hinanden.