Viborger Samler, 1816-12-07
Brevsækken. (Fortsættelse af No. 142.) Du maae undskylde, at mit sidste Brev ligner alt formeget en Roman deri, at det er usandsynligt og usammenhængende. - Thi mit Hoved var da jeg skrev det saa fortumlet, at det lod som om jeg havde giftet mig med Caroline. Da Du selv var til vort Bryllup, maae Du kunde overtyde Dig om, at min Kone ikke er den jeg taler om, da hun hedder Amalie Esk, men jeg blandede deres Historier sammen, skjønt de i intet ligne hinanden. Saaledes gaaer det, naar man er for magelig til at gjennemlæse hvad man skrev. Jeg tager da atter Fortællingen fat, efterat have bedet Dig lægge Mærke til, at det er Caroline min Datter, som jeg egentlig ville fortælle Dig noget om. Læs nu, og sig mig, om ikke en maadelig Fortæller gjerne kunde begaae en saadan Sammenblanding. Frieren - Hr. Dumreich - var en temmelig lang mager Figur, der intet udvortes Anbefalende havde ved sig; men dog røbede han saadan en Tænkemaade og Forstand, som en Ægtemand bør besidde, der tænker paa at forsørge en Familie. Han beviiste mig sin Formues Forfatning at være god og da har gjorde min Kone Foræringer af nymodens Pynt; saa var han i hendes Departement særdeles vel anbefalet Da man dog efter min Mening maae kjende hverandre noget mere end overfladisk, naar man gifter sig saa bleve vi enige om, at han om et Par Aar først skulle faae Carolines Haand, for imidlertid desfastere at fængsle hendes Hjerte. Caroline var bestandig sysselsat i Hovedstaden, med - Jngenting. Vi ventede dog om Sommeren at see hende i vor huuslige Kreds, og at være Vidne til hendes Glæde over at gjensinde de Skjønheder Naturen frembød; men hun kom ikke - naar vi yttrede vor Længsel efter hende i de Breve hun jevnlig fik, saa trakterede hun os med noget opskruet folsomt Sladder, hvoraf vi ikke forstode uden det, at hun var ganske forkeert. Endelig reiste jeg med hendes Moder ind til Staden for dog at faae hende at see. Men, jeg blev snart fornøiet og hendes Moder maatte, med ald den Overbærenhed hun altid viiste hende, dog tilstaae mig, at det var en langt anden Caroline. Rigtignok omfavnede hun os saa theatralsk som muligt og trykkede nogle ret hede Kys paa vore Læber; men det var og Hovedsagen; thi siden hørte vi kun Fortælling om Moder, Syngestykker Komoedier, Sommerhatte, Vinterdragter og de evige Prækener og brillante Baller, moersomme ja guddommelige Maskerader, gyselig deilige Kavalerer; saa jeg ofte ønskede aldrig at have bragt mine Øren. med til Staden. Det var med Nød, at hun kunde være bekjendt, at vise sig med os; thi vor Udtale og Manerer viiste strax, at vi vare Provindsialere og det var i hendes Selskaberes Øine som et Slags polske Bjørne. Naar Hr. Dumreich var hos hende, var hun snaksom, levende, og spillede den Kielne; men gik han, kom Furieaanden over hende, hun fandt ham gyselig flau og styg og erklærede os reentud, at hun kunde gjøre langt bedre Partii, da der vare hele Dusiner græsselig rare Fyre, som havde gyselig Forstand og skrækkelig mange Penge, der ville saa gjerne byde hende deres Haand, naar hendes Forældre blot vilde. Baade min Kone og jeg fandt, at Pigen var bleven halvfantet, vi anvendte vore Forestillinger tidlig og sildig, for at faae en Smule Fornuft ind i Hovedet igien; men saa blev en Halvdags Græden, Krampe og Sengeliggen, og Mixturer og Draaber, hendes Tilflugt.