Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1827-12-25
Nyeste. J Anledning af Stykket i Ny Freia No. 41. "Skranker for Præsters Ublu 7de November d. A. Under denne lidet humane Titel har en Hr. H. F. Martensen i bemeldte Numer af Ny Freia behaget at udbryde i nogle ganske besynderlige Fryderaab, paa fattige sukkende Enkers og Faderløses Vegne, over den Beskyttelse, som disse have erholdt ved Forordningen af 7 Nov. d. A. mod den Ubluhed, hvormed de hidtil skulle have været behandlede af deres Sognepræster, for hvilke de ikke uden Skjælven turde fremtræde med Begjering om Attester eller Underskrivter paa deres Ansøgninger, naar de ikke havde Daleren i Haanden. Uagtet slige Yttringer maaske allerrettest havde egnet sig til med taus Foragt at forbigaaes, turde det muligen alligevel ikke være af Veien, til hver upartisk Mands Bedømmelse at fremstille, hvorvidt Hr. hed, i en Kongelig Forordning af Almindelighed. Martensen kan antages beføiet til, med saa hæslig Beskyldning at brændemærke Præster i At alt for høi Betaling for Præste=Attester kan have været fordret, er alt for sandt til, at Nogen skulde kunne nægte det, alt for afskyeligt til, at Nogen skulle ville forsvare det. Men saamange Klager, som nogensinde have været forte herover, saa have disse dog stedse kun sigtet til enkelt Præst, eller enkelte Præster, forsaavidt man ved Klager bør forstaae grundede Klager, og ikke Alt, hvad ubeviisligt og ugrundet man i den senere Tid kan have fremført imod dem. Og følgelig var Alt, hvad der i denne Henseende med Sandhed lod sig sige, dog vel i det Høieste kun dette, at der ogsaa blandt Præster havdes Exempler paa Ubluhed i at lade sig betale. Dette har Hr. Martensen ogsaa tildeels indrømmet, i det han i Præmisserne til sine Exclamationer har stedse kun talt om enkelte Præster, og deri er jeg aldeles enig med ham, og kan kun til feilende Brødres Undskyldning erindre Hr. Martensen om, at Præster ere Mennesker, samt opfordre ham til at nævne mig nogen eneste Ting i Verden, hvori ikke enkelte Mennesker have drevet det for vidt. Men hvilken Mand, som vil bruge den mindste Smule, Fornuft, vilde lade det falde sig ind at tilregne, end sige offentligen bebreide en heel Stand de Misgreb, som enkelte af dens Medlemmer kunne have tilladt sig, Og dette har Hr. Martensen, alligevel ladet sig falde ind i Conclusionen, eller maaske rettere Applicationen, i hvilken han fuld af Begeistring, og ganske glemmende sin Logik, for at indblæse Frimodighed i Enkerne og de Faderløse, har aldeles skaaret alle disse Sognepræster over een Kam Jmidlertid troer jeg at turde berolige Hr. Martensen for den Angst, hvori han har svævet paa Enkernes og de Faderløses Vegne, ved den Forsikkring, at Faren virkeligen ikke for disse i Almindelighed har været saa overmaade stor, som han synes at have befrygtet. Meget mere tør jeg ansee det som afgjort Sandhed, at utallige Præsteattester have været afgivne aldeles uden Betaling, ikke blot til Saadanne, der ikke kunde betale, men og meget ofte til Saadanne, der ikke vilde, eller troede, de ikke behøvede at betale, og hvorfor man altsaa heller vilde give Slip paa sin Ret, end udsætte sig for Ubehageligheder. Og følgelig ere der, naar undtages nogle Enkeltes Ubluhed, hvilken jeg eengang har indrømmet Hr. Martensen, ved Forordningen af 7de Novbr. d. A. aldeles ingen Skranker satte for Præster i Almindelighed. Tvertimod tør jeg forsikkre, at de allerfleste Præster tilligemed mig inderligt glæde os, og med Hr. Martensen i Sandhed yde den Authoritet, som har bevirket denne Forordnings Udfærdigelse, vor Taknemmelighed ikke blot for den om ikke just betydelige, saa dog nogen virkelige Forøgelse i Embeds Jndtægt, som man ved denne Forordning har villet bevirke for os, men især for den faste Fod, paa hvilken denne Deel af vore lovlige og, hvad den største Deel af os angaaer, vist ikke misundelsesværdige Jndkomster ere bragte. Og - have vi saaledes Aarsag til Glæde og Taksigelse herfor, hvorledes skulde da derved Skranker være os satte, ja endog mægtige Skranker, for hvis Skyld alene Hr. Martensen tør love (naturligvis alle Enkerne og de Faderløse Tilgjængelighed til (naturligvis alle deres Sognepræster, Og selv hvad enkelte Præsters Ubluhed angaaer, da tvivler jeg vel aldeles ikke paa, at det Kongelige Danske Cancelli ved Udfærdigelsen af hin Forordning, jo ogsaa kan have havt til Hensigt at sætte Skranker for en saadan, men, ved at have gjort sig bekjendt med Jndholdet af Collegialtidendens No. 61 og 62, hvori Motiverne til Forordningen ere opgivne, vilde Hr. Martensen have erfaret, at dette høiædle Collegium i saa Fald alligevel havde viist saa megen Overbærelse mod Præstestanden, iblandt bemeldte Motiver ikke at nævne saadan SkrankesætningOg derfor tvivler jeg aldeles heller ikke paa, at, naar Hr. Martensen vilde offentligen raisonnere over en Authoritets Hensigter, han jo havde handlet allerrettest i, ikke at udlægge disse til den værste Mening. Jeg turde derfor anbefale Hr. Martensen, et mere christeligt Sindelag imod sine geistlige Medborgere i Almindelighed, og et meere skaanende Omdømme om den allerstørste ham dog aldeles ubekiendte Deel af samme i Særdeleshed. Og, hvad den Maade angaaer, hvorpaa man af Hr. Martensen har seet sig omtalt, da skulde jeg saare meget tage feil, om han, trods sit inhumane Forhold i slig Henseende, skulde have indhøstet de attraaede Laurbær for sine vistnok ikke meer, end skyldige Forhaabningsbevidnelser om en Mand, til hvis Øren de fordums Sukke og Klager ere trængte frem, og om hvem ligeledes hver retsindig" og ærekjær Præst underdanigst vover blandt saamange de skjønneste Forhaabninger ogsaa at nære denne, at Høisamme, langt ophøiet over Smiger, aldrig uden Mishag vil betragte, at Nogen paa hvilkensomhelst Maade offentligen bryster sig af at have med Skarn, bestænket en af Ham Selv vistnok baade agtet og beskyttet Stand.