Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-09-27
Da een af Jordens ældste, viseste og retfærdigste Førster blev spurgt, hvad han ønskede, at Himmelen skulde forunde ham, da var det ikke Guld, som hele Verden sukker efter, ikke et langt Liv, som Mennesket af en medfødt Naturdrivt saa ivrig ønsker: "iv mig et lydigt Øre til at dømme dit Folk, og til at skjelne imellem Ondt og Godt!" var det eneste, som den kronede Vise udbad sig af Algodheds Fader. Disse Ord burde være Kongers ufravigelige Rettesnor, thi de indeholde en Lærdom, som befæster deres Trone langt kraftigere, end al menneskelig Vælde. Ved et lydigt Øre forstod den Østerlandske Vise den nødvendige Beredvillighed til at høre endog den allerringeste Undersaats Raad, naar det kom an paa at fremme og grundfæste Retfærdigheden i en Stat, den Overbærenhedshaand mod Andres Mening og den Yttringsfrihed, som er saa nødvendig, naar Førsten fra en straalende Trone skal kunne skjelne imellem Ondt og Godt, belønne skjulte Fortjenester, redde den i Løndom sukkende Uskyldighed fra den mægtigere Ondskabs Undertrykkelse, og straffe Lasten, hvor og hos hvem den end findes. Han ansaae det ikke under sin Værdighed, at bede Gud om at skienke ham Ævne til at skjelne imellem Ondt og Godt; thi han vidste, hvor kortsynet Mennesket er, og hvor let det første kan paatage sig det sidste Skikkelse. Saaledes tænkde man for tre Aartusinder siden; med hvor meget større Føie kan man ikke fordre samme Tænkemaade af vort Aarhundrede og i et Land, hvor gamle skadelige Love, avlede i Barbariets Tidsalder, styrte sammen, og en bedre, visere og menneskekjerligere Lovgivning blomstrer frem igjen af deres Ruiner? Vi behøve kun at kaste et Blik paa vor nyere Lovhistorie, og vi ville finde, at en saadan Aand har besjelet vor Regjering næsten i den hele sidste Halvdeel af det henvundne Aarhundrede. Hvilken skjøn, lys og velordnet Bygning er der ikke opført paa de gothiske Ruiner af vor gamle Lovgivning, Hvilken Afdeling af vor Lov bliver ikke dagligen forbedret og lempet efter Tidsalderens humanere og lysere Grundsætninger, Lige fra Kjøbstædsmanden til Bonden, og fra Bonden til Negeren, have alle Aarsag til at prise Kongen, der, saa meget som mueligt, har søgt at værne om deres Rettigheder, udvide deres Friheder, og skienke dem alle uden Forskjel den Lyksalighed, som er Frugten af vise og retfærdige Love. Men det er ikke nok, at de Love, som vi dømmes efter, ere retfærdige, vi bør ogsaa selv indsee og paaskjønne det, naar de fuldkommen skulle opfylde deres Bestemmelse. Fælles Higen efter at understøtte Retfærdighedens Haandhævelse, fælles Agtelse for de gieldende Love, fælles Afsky for Alt, hvad der kan bidrage til at svække deres velgjørende Kraft, dette, mine Medborgere, ere de ubetingede Borgerpligter, hvis Opfyldelse er nødvendig, naar Retfærdigheden skal kunne haandhæves. Men ligesom vise og retfærdige Love kun fuldkommen kunne opfylde deres Bestemmelse hos et Folk, der selv har uskrømtet Agtelse for Retfærdigheden, saaledes er det ogsaa nødvendigt, at de Mænd, hvis Kald det er, at dømme efter saadanne Love og hævde deres Kraft, ikke have noget andet Formaal end Pligtsopfyldelse. Den retfærdigste Lov i en uretfærdig Dommers Hænder er en Voxklump, som lader sig danne i alle muelige Skikkelser. Derfor ere ogsaa de viseste Love uden Virkning i de ulykkelige Lande, hvor Tribunalerne beklædes af uretsindige og vankundige Dommere, Ustraffet mishandler, undertrykker og haaner der den Rige og Mægtige sin fattigere Medborger; Uskyldigheden sukker der forgjeves over tilføiet Uret; Loven taler, men Dommeren tier. - Held os, at vi leve under en Regjering, som ikke allene har givet os vise Love, men som ogsaa sørger for, at deres Haandhævelse kun anbetroes Mænd, som føle Vigtigheden af deres hellige Kald i sin hele Omfang. Maatte dette Huus, hvis Grundsteen nu lægges, aldrig - end ikke i den allerfierneste Fremtid - betrædes af nogen Dommer, der formaster sig til at afsige noget vilkaarligt Magtsprog, til at mistyde Lovens Aand, til at bøie Retfærdighedens Vægtskaal, eller til at begunslige den Mægtigere og Rigere, Maatte disse Fængsler aldrig være Vidne til Uskyldighedens Taarer, eller grundet Anke over Dommerens Uretfærdighed, Maatte aldrig noget leiet Vidne, nogen nedrig og egennyttig Lovtrækker betræde Dortæskelen af dette Retfærdighedens Tempel! - Dette er i Dag Fædrenelandets forenede Ønske, og varmeste Bøn. Naar efter mange Aarhundreders Forløb, den tilintetgjørende Kraft, som opløser Alt, hvad Menneskehænder frembringe, har forvandlet dette Huus til en Steenhob; naar der er fremstaaet en ny, ganske anderledes handlende og tænkende Slægt, som ubekjendte med vore Love og Sæder, betragter os med samme Øine, som vi nu betragte de Mennesker, der have været til mange Aarhundreder førend vi, da vil der maaskee leve en Fremtids Frederik, som besielet af hans Grundsætninger, vil med hellig Deeltagelse betragte den Mynt, som skjules i denne Grundsteen, Med Begjerlighed vil han læse i Dannemark Aarbøger den Førstes Historie, som lagde den, og velsigne hans Minde. - Med Glæde vil han tilstaae, at der i Begyndelsen af det nittende Aarhundrede levede et Folk, som regjeredes efter vise og retfærdige Love. O, maatte han ogsaa kunne sige det samme om de Slægter, som følge efter os.