Den Vest-Sjællandske Avis, 1831-01-04
Ligesom det var Formaalet ved Udarbeidelsen af det første Bind af dette Tidsskrift, at meddele en Skildring af den Tingenes Orden, hvori vi Mennesker befinde os, ved i en almindelig Oversigt at fremstille den aandelige Naturs, det menneskelige Livs og den physiske Verdens (eller den egentlige saakaldte Naturs) Beskaffenhed; saaledes vil det blive det nærværende Binds Formaal at fremstille Religionens Sandheder, saavidt de fremgaae af disse Betragtninger, og for saavidt Menneskets Fornuft ved sin egen Kraft og uden en høiere og umiddelbar Veiledning er istand til at udfinde dem. Dette Bind skal saaledes indeholde en Prøve paa den menneskelige Fornufts Styrke, hvoraf man kan erfare hvorvidt den kan række; thi om endog Udarbeidelsen af det Religions-System, som her skal leveres, kan være meget feilfuldt, og kan af et mere tænkende Menneske blive udarbeidet i en langt større Fuldkommenhed, saa vil et saadant Forsøg derfor ikke mindre tiene til en saadan Prøve; thi dersom det ikke kan forsvare sin Post, saa vil det blive, naar dets Mangler opdages, fortrængt af et fuldkomnere, som da vil indtage dets Plads og tiene til denne Prøve. Men selv et saadant Skrift maae dog altid vige for en beviist og rigtigt forstaaet guddommelig Aabenbarings høiere Belæring. Det første Bind af dette Skrift vil, uagtet alle dets Mangler, altid blive, indtil det afløses af et fuldkomnere, en nødvendig Grundvold for Udarbeidelsen af en philosophisk Religion; thi da man ikke besidder nogen umiddelbar Kundskab om Guddommen, som bliver os tilbragt paa Sandsernes Vei igiennem Synet og Hørelsen; men denne staaer allene aaben for os ved Betragtningen, saa er det aldeles nødvendigt, at man først giør sig en tydelig Forestilling om Guddommens Gierninger, hvori dens Egenskaber aabenbare sig; førend man indlader sig paa at anstille Betragtninger over den selv. Sandt er det, at den meddeelte Oversigt har kun været kort og almindelig; men vi Mennesker maae ikke fordybe os saameget i det Enkelte, naar vi ville forskaffe os et Overbliover det Hele. Naar dette først er erhvervet naar Siælen først er bleven fortroelig med Religionens Sandheder, kan det blive passende, særskilte og i det enkelt gaaende Malerier at fremstille for vor Beskuelse og Eftertanke de forskiellige Partier af den Tingenes Orden hvortil vi høre. Man kunde giøre den Hovedindvending mod Udarbeidelsen af det første Bind: at da det kun skal betragtes som en Grundvold for den philosophiske Religions Sandheder, saa er det en Feil at religiøse Betragtninger ere blevne indblandede i de Afhandlinger, hvoraf det bestaaer. Men hvo kan afholde sig fra at betragte de enkelte Værker af denstore Konstner med Følelse og foreløbige Bedømmelser; uagtet den almindelige Skildring af Konstnerens Characteer og Værd først kan udarbeides naar man har erholdet et Overblik af hans Værker, Men to forberedende Betragtninger til den philosophiske Relgion staae endnu tilbage inden Haanden kan lægges paa den selv, nemlig Betragtningen over den physiske Verdens Characteer og over dens Forhold til den menneskelige Natur; de ere som en Forsal til det Tempel, vi ville bestræbe os for at opføre. Første Capitel. Den physiske Verdens Characteer. Der finder en væsentlig Forskiel Sted imellem en Tings Beskaffenhed og imellem dens Characteer; ved Betragtningen over den første lære vi at kiende hvordan Tingen er, ved Betragtningen over den anden derimod hvad vi skulle dømme, som den. Naar man har nøie gjort sig bekiendt med alle de Jorder, Skove og Bygninger, som høre til et Landgods, naar man har beskrevet det fuldstændigt, saa er man endnu ikke færdig; saa staaer det endnu tilbage for os at bestemme dets Værd og Brugbarhed, at afgjøre hvormegen Grund man kunde have til at ønske at komme i Besiddelse af det. Det samme finder Sted ved Naturens eller den os omgivende Verdens Betragt. ning; efterat vi først have søgt at forklare os hvorledes den er beskaffen, have vi endnu tilbage at undersøge, hvad vi skulle tænke og dømme omden Tingenes Orden hvortil vi høre, og om vi have Grund til at glæde os over, at vi ere komne til at tilhøre den. Ere vi først blevne enige med os selv om en Vurdering af Kunstværket, saa bliver det først den rette Tid til at giøre os bekiendt med Mesteren. Den første characteristiske Egenskab vedden physiske Verden er dens Hemmelighedsfuldhed. 1. Den physiske Verden er unægtelig et overmaade hemmelighedsfuldt Værk hvoraf kun saare lidet er blevet opklaret for Menneskets Fornuft. For den almindelige og tankeløse Beskuelse af Verden synes den vistnok at være meget fattelig; da Mennesket er ved sine sandselige Fornemmelser blevet vant til dets udvortes Phoenomener, og fortroeligt med dem og tager nu denne Fortroelighed for en Kundskab. Hvorledes forekommer Verden Mennesket i Almindelighed? – Jeg gaaer, siger dette, paa Jorden fordi den er saa fast at den kan bære mig; Skibet maae bære mig paa Havet fordi Vandet er løst, og giver efter; Luften indaander jeg fordi den er tynd og let; da Solen er et stort Lys og den kommer op paa Himlen om Dagen, saa er det lyst paa denne Tid, da Stiernerne kun ere smaae, Lys, saa maae det være dunkelt om Natten, eller reent mørkt naar man ikke kan see dem. At Legemerne falde ned til Jorden, naar man slipper dem, er jo naturlig da de ere tunge; at hele Naturen kommer til Live om Foraaret er begribeligt; thi saa bliver det varmt; at Mennesker og Dyr kunne leve er jo ikke forunderligt, naar der er Føde til dem; at de fødes er en naturlig Følge af deres Forældres Forbindelse, og at de maae de falder jo af sig selv, naar de blive gamle og svage. Saaledes er det simple Menneskes Dom om den Verden det lever i, og om det endog ikke udsiger det saa tydeligt, som det her er sagt, saa føler det det dog saaledes dunkelt hos sig selv; og det føler slet ingen Forundring over at det er blevet til, og er blevet et Menneske, og over at alt, hvad der rundt omkring det, er saaledes beskaffent som det er; det synes, at alt dette er ganske begribeligt, at det maae være saaledes og at det ikke kan være anderledes. Ganske anderledes falder Dommen om denne Verden ud, saasnart man begynder at tænke lidt over den; man opvaagner da af sin aandelige Søvn, og i kort Tid er det Blendværk forsvundet, hvori vor Siæl var indhyllet; man kommer da nemlig til den Jndsigt, at alting har en dybere Grund end det viser sig for det første og løselige Øiekast; man bliver nu begiærlig for at skue indi Sammenhænget; men efterhaanden som man trænger dybere ind der saa møder der fra hvilken Kant vi saa betragte Verden, hvilken Deel af den vi saa ville undersøge, noget vi ikke kunne forstaae og ikke opklare og vi overbevise os om, at Verden er ligesaa hemmelighedsfuld i sit Jndvortes, som den synes fattelig for os i sit Udvortes. Herved er det, at vi først begynde at faae Respect foren høiere Fornuft end vor egen, som virker i denne synlige Verden og ledes efterhaanden til at beundre og tilbede Verdens usynlige Aarsag, hvis ophøiede og beundringsværdige Viisdom overalt lyser os imøde. Hvor fattelig vilde Jorden synes at være for et Menneske, som blev pludseligt sat ind paa den, naar han først havde spadseret noget om paa den og var blevet vant til at see den. Den vilde da komme ham for som en rund Skive, Himmelen, som en Hvelving over den, hermed vilde han snart blive fortroelig. Men saae han i Randen af denne Skive et Bierg, og faldt han paa at vilde bestige det, saa vilde han blive forundret over at den var langt større end han i Begyndelsen havde troet; blev han nu nysgierrig og vilde marschere fremad, hvor underlig vilde han da ikke blive tilmode over at det maatte komme ham for, som der ikke var nogen Ende paa dens Størrelse, kom han tilsidsttil at gaae Jorden rundt og kom han derved tilbage til det Sted han gik ud fra, saa vilde han blive fuld af Forbauselse, og den Klode han boer paa, vilde synes ham stedse meere ubegribelig jo nøiere han lærte den at kiende. Begreb han endelig at den maae svæve frit i et grændseløst Rum, imellem en utallig Hær af andre Kloder, da vilde først den hele Tingenes Orden, hvori han befinder sig, forekomme ham i hol este Grad forunderlig og hemmelighedsfuld. Saaledes som det heri vilde gaae et saadant Menneske saaledes gaaer det enhver, som fordrister sig til at lofte hvilken Flig han vil af Naturens Slør og søger at skue ind i dens Helligdomme. (Jo dybere vi skue ind i Naturen, desto flere Hemmelig heder stode vi paa; den sandselige Verden er for fiin for vort Øie og den aandelige for vor Skarpsindighed siger Engel i sin Mimik, 1 Th. 94.) 2. Man maae imidlertid distinqvere imellem det egentlige Hemmelighedsfulde i Naturen og det Ubekiendte; dette er vel en Hemmelighed for os saalænge man endnu ikke veed det; men naar man først faaer det at vide, saa kan det være meget let at fatte. Dertil hører f. Ex. Kundskaben om de forskjellige Mineralier, Plante- og Dyrearter; hvor faae kiender man ikke af disses uhyre Antal, men saasnart en nye Art fremstilles for vort Øie, saa er ogsaa denne Deel af Naturens Hemmelighed forsvunden for os. Hvormange saadanne Ting vide vi ikke og hvormange kunne vi ikke ønske at vide, f. Ex. om hvorledes det seer ud inde i Jorden, eller i Maanen og Solen og de andre Himmellegemer? Naar og hvorledes de første Mennesker, Dyr og Planter ere komne paa Jorden? Hvorledes det har i enhver Tidsalder seet ud i hvert Land paa Jorden, Naar f. Ex. de første Mennesker komtil vort eget Fædreneland, Hvad de hedte? Hvorledes deres Tænkemaade og Sæder vare beskafne o. s. v. For os, som nu leve, er alt dette en Hommelighed; men intet var lettere at fatte for de Mennesker, som kunde komme hen til hine Steder, eller som levede i hiin Tidsalder. 3. Det for os Ubekiendte begynder først at erholde Characteren af det Hemmelighedsfulde, naar uagtet Tingen selv er let at fatte, man dog ikke kan fatte hvorledes den er bleven som den er, eller fatte dens Aarsag; det Ubekiendte faaer derved Navnet af det Uforklarlige. Ved alle Ting, som vi kiende er med Hensyn dertil noget Hemmelhedsfuldt. Det er en let Sag at tænke sig at nogle Mennesker have været de første, som have beboet denne Klode; men hvad er uforklarligere end deres Oprindelse, da de hverken havde Fader er Moder, og Naturens sædvanlige Orden i denne Henseende først begyndte med dem; vi kiende ingen Kræfter i Naturen hvoraf deres Frembringelse. kan forklares, eller selv annes. Det samme er Tilfældet med alle organiske Bæsner, alle Planter og Dyr; de som absolut ville forkaste alle Merakler eller Undergierninger, fordi de ikke kunne begribe dem, eller fordi de stride mod Tingenes Orden, have blot nødigt at henvende deres Opmærksomhed paa den ene Gienstand for at blive forsig tigere i deres Dom. – Det uforklarlige eller det hvortil vi ikke kunne vide Aarsagen, støde vi paa allevegne i Naturens Jndretninger, vi see at visse Ting forholde sig saaledes; men hvoraf det kommer at de ere saaledes beskafne vide vi ikke; dette gielder saavel om de specielle Jndretninger af Naturens, som ved dens Jndretninger i det StoreJagttagelsen lærer f. Ex. at alle drøvtyggende Dyr have spaltede Hove; men ingen kan begribe hvilken Forbindelse der er imellem hiin Function og denne Legemsdannelse. – Jntet er simplere end af betragte den afvexlende Colorit, som pryder Dyre nes f. Ex. Fuglenes Legemer; men hvoraf det kan komme, at denne er saa forskiellig paa den samme Fugls Legeme og dog tillige saa bestandig, at f. Ex. alle Fugle af den samme Art have en Plet af en forskiellig Couleur paa et vist Sted af Legemet, og som aldrig svigter, er os aldeles uforklarligt. - Hvad er mere bekiendt end visse Sygdommes Symptomer og Gang, f. Ex. Feber, Kopper, Meslinger, men hvori stikke disse Sygdomme, hvoraf fremkomme de, hvorledes ere de grundede i hele Legemets Organisation, dette er for det meeste uforklarligt for os. Til visse Tider udbreder sig voldsomme Epidemier over store Landstrækninger; men hvo kiender deres Natur, Lovene for deres Udbredelse og hvorfor de indfinde sig i visse Aaringer og udeblive i andre. Vi ere fra i Gaar siger Job 8 Cap. 9 V., og vide intet. 4. Ligesaa uforklarlige som Aarsagerne til saamange Ting ere for os, ligesaa uforklarlige ere saa ofte for os deres Hensigt. Alle de, som betragte Verden som et Værk af et allviist Væsen, tvivle ikke paa, at enhver Ting i den har en Hensigt; og selv de som tænke saare lidet derpaa. men dog undersøge Naturen, spørge dog bestandig om Bestemmelsen og Nytten, eller hvorfor enhver Ting skal være saaledes, som de see den at være, saalidet kunne Menneskene modstaae Jndtrykket af det Hensigtsmæssige, som overalt aabenbarer sig for deres Forstand. Men hvor ofte lede vi ikke forgiæves om denne Naturens Hensigt; vi vide at den existerer, men vi kunne ikke opdage den. – Dette gielder i Almindelighed om utallige Naturproducter, som kunne besidde saare brugbare og vigtige Egenskaber for Menneskene; men som endnu ere en Hemmelighed, og hvoraf mange efterhaanden virkelig blive opdagede; men saalænge dette ikke er skeet kan man ofte ikke engang formode at de besidde saadanne Egenskaber. Denne Hemmelighedsfuldhed bliver derfor især paafaldende ved visse Egenskaber ved de organiske Væsners udvortes og indvortes Bygning, som man kan begribe at maae have en Hensigt, uden at man kan giette sig til den. Et Par Exempler derpaa skulle her blive anførte, der gives et Dyr paa de Sydindiske Øer og paa den Afrikanske Øe Madagasker, som kaldes Hiortesvinet (sus bahirussa). Dette Dyr har to overmaade lange Huggetænder, som ere saaledes krummede op mod Hovedet, at Dyret hverken kan bruge dem til Angreb eller til Forsvar, hverken til at bemægtige sig sin Føde eller til at tygge den; hvorfor har den nu faaet disse Tænder det har ingen med nogen Sandsynlighed kunnet udfinde; thi at den ikke bruger dem for at tage fat med om en Green, og saaledes sove staaende, har Barrow viist i sin Reise til Cochinchina, Side 2578 Biblioth. Reisebesch. 58 Th., da han har truffet dem i Afrika i aldeles skovløse Egne. Men man kunde maaskee sige, at saadanne paafaldende og udmærkede udvortes Legemsdele, hvoraf vistnok høist forunderlige forekomme ved de organiske Væsner, kunne være tildeelte dem i den Hensigt, at de skulle giøre Naturens Udseende mangfoldigt og afvexlende, saa at den skulle derved blive skikket til at tildrage sig de fornuftige Væsners Opmærksomhed og forlyste dem. Men ved de indvortes Deele af de organiske Legemer kan dette ikke være Hensigten, og de maae være frembragte for at giøre en vis Nytte paa det Sted, hvor de ere anbragte; men hvor ofte formaaer man slet ikke at udfinde denne Nytte, Vi ville meddele et Par Exempler derpaa af Menneskets eget Legeme: Hvor uvis har man f. Ex ikke længe været om den Nytte Milten giør i Menneskets Legeme, og er det for en Deel endnu Hiernens Masse er omgivet af 5 Bedækninger: den bløde Hud (pia mater) som ligger inderst, en meget stærk Hud (dura mater) som ligger yderst, og af en tredie, som ligger imellem disse to, og som er en meget fiin og giennemsetig Hinde, hvorfor den ogsaa kaldes Spindelvævs-Hinden (Tunica arachneidea); den ligger vist ikke paa dette Sted, i Hovedet uden en gyldig Aarsag; men hvilken denne er, er ikke opdaget. – Endnu merre forunderligt er det, at der skal i alle Menneskers Hierne i den saakaldte Glandula pinealis findes smaae Stene, det saakaldte Hiernesand (aceroulus, hvilken Nytte kunne de giøre paa dette Sted og hvorledes komme de derhen, Spørgsmaalet bliver saameget mere interressant, som Dr. Anton Müller, Læge ved Julius Hospitalet i Würzburg, har fundet ved de fleste Afsindige, som han anatomerede, at Hiernesandet i Glandula pinealis manglede, saa at deres Bestemmelse maae være meget vigtig. Men det egentlige Hemmelighedsfulde bestaaer deri, at uagtet Naturen fremstiller sit Maskinerie for vore Øine, vi dog slet ikke kunne fatte det Vi see Spillet, kunne begribe at noget vigtigt passerer; men vi kunne ikke indsee hvad det er, som gaaer for sig. Naar en Ting er os ubekiendt fordi den ikke er sagt os eller viist os, saa kunne vi troe at naar det første kunde skee, saa vilde Sagen blive os klar, men naar Tingen vises os og vi dog ikke kunne fatte deres Sammenhæng, saa fornemme vi at der virker i den en høiere Aand end vor egen; med hvilken vor Tænkekraft ikke kan maale sig, og hvis hemmelighedsfulde Værker vi ikke kunne begribe med mindre vore aandelige Evner kunde blive udviklede og opnaae en større Fuldkommenhed. – Der er talt om i det første Bind af dette Værk, hvorledes den physiske Verden er sammensat af subtile Materier og der er viist hvormeget hemmelighedsfuldt der ligger i deres Natur og Virksomhed. Allene hvormeget forunderligt foregaaer ikke i vor Dunstkreds. Vi see de mangfoldige Meteorer som deri vise sig; men hvorlangt ere vi ikke fra at kunne forklare hvad der maae foregaae i den for at de kunne tilveiebringes. Jngen Phoenomener ere mere almindelige end Veirligets Forandringer; men intet er hemmelighedsfuldere end hvorledes de bevirkes: Atmosphæren er et chemisk Laboratorium, i hvis Operationer vi formaae kun saare lidet at skue ind. –Et af de mærkværdigste Poenomer i den livløse Natur er Chrystallisationen, eller den Egenskab ved Mineralierne, at de ved at gaae over fra en flydende til en fast Tilstand, kunne antage regelmæssige, mathematiske Figurer, som f. Ex. Fiirkanter eller Sexkanter, eller Pyramider; men formaaer nogen dødelig Forstand at udgrunde hvorledes dette kan skee? – J den organiske eller levende Natur er intet Phoenomen meere sædvanligt end Ernæringen og Væxten, som er og Følge deraf. Vi kalde den Operation i Naturen, hvorved dette skeer, Assimilationen, da de organiske Legemer omdanne de Fødemidler, som de tage til sig, til deres egen Natur, men vi begribe ikke ikke hvorledes det gaaer til dermed, f. Ex at Kaalen naar den fortæres af Kaalormen bliver til en hvid Saft; men at den derimod bliver i Harens Legeme forvandlet til rødt og varmt Blod. Saaledes som den udvortes Verden, som omgiver os, bliver for den største Deel en Hemmelig lighed for os, saaledes som alt i denne bliver ved at gaae sin Gang fremad og udvikler sig til sin Bestemmelse, uden at vi formaae at fatte det, saaledes er det samme Tilfældet med vort eget Legeme; dette er et uudgrundeligt Mysterium; thi ikke at tale om, at de allersleste Mennesker slet ikke kiende noget til det meget, som kan vides derom, saa vedbliver det dog at indeholde overmaade meget, som intet Menneskes Fornuft formaaer at udgrunde. Hvormeget har man ikke indbildet sig at vide derom, som man dog siden har indseet, at man ikke har forstaaet f. Ex. om Luftens Bestanddele i Legemet, om det Volumen Luft Mennesket indsuger i hvert Aandedræt, om Mechanismen af Udtalen, om at der gaves Deele af Menneskets Legeme uden Overbud (Epidermie), og over hvormange Deele af Menneskets Legeme og Functioner i det, hviler endnu ikke det største Mørke, nogle mærkværdige Exempler kunne anføres derpaa. J Menneskets Legeme blive foruden Blodet mange andre særskikke, og for den dyriske Oeconomie høist vigtige, Vædsker afsøndrede, f.Er. Galden, Urinen, Spyttet o. s. v. Den berømte Haller klagede allerede i sin Tid over at disse Afsøndringer vare et af de bunkleste Partier, i Menneskets Legeme, og samme Klage, maae endnu føres. Man veed at disse Afsondringer bevirkes fornemmelig ved Kirtlerne: man kan begribe at Aarsagen til at hver af disse afsøndrer sine særskilte Vædsker, er grundet i disse Redskabers indvortes Bygning; man kan anatomere dem; man kan undersøge dem, men man kan ikke fatte deres Textur, ikke forklare hvorledes de virke, og hvoraf det kommer at Nyrerne frembringe Urinen og Leveren Galden; kan man nu ikke engang fatte hvorledes Afsondring (Secretionen) gaaer for sig i en saa stor Kiertel som Leveren, saa kan man ikke gjøre sig Haab om nogensinde at komme til at udgrund denne store Naturens Hemmelighed; men man maae erkiende den for at være et Værk af et Væsen som er klogere end vi. Men er Afsøndrings=Processen i det dyriske Legeme en saa stor Natur=Hemmelighed, saa maae det ikke heller forekomme os forunderligt, at vi ikke kunne forklare hvori Kopper, Meslinger og Skarlagen=Feber have deres Grund; endskiøndt vi maaskee i Almindelighed kunne sige, at det er grundet i Naturens Besværlighed ved at afsondre det organiske Stof fra det physiske. Trænge vil dybere hen til Livets og til den aandelige Virksomheds Kilder, saa forekommer det Hemmelighedsfulde i Naturen os stedse at være større og beundringsværdigere. Hvad vide vi, uagtet alle angtomiske Undersøgelser, som ere foretagne, alle de utallige Jagttagelser som ere indsamlede, om hvorledes det gaaer til med Menneskets Fødsel." kiende nogle indvortes Deeles Beliggenhed, vi ab ne deres Virksomhed i Undfangelsens Øieblik, vi giøre os en Jdee om en organisk Krafts Opvaagnelse ved et organisk Stofs Tilførelse, vi see at Livet udspringer af en beundringsværdig Kamp men alle vore Granskninger tabe sig dog i en mysterios Erkiendelse af et guddommeligt Væsens hemmelighedsfulde Viisdom – Luk den menneskelige Hierne op, tog dens mangfoldige Deele udaf hinanden; her ere Stykker nok af en stor og konstig Maskine, at see paa; men forstaaer Du hvad de skulle bruges til, og hvad og hvorledes denne Maskine virker, knap veed Du om Hiernen er et Redskab for Siælen, eller blot et Redskab for at tilberede det fineste organiske Stof, Nervefludet, og tilføre det til Nerverne. Man er forat tale med Jth (Anthropologie 1 Th. 1945) tvungen til at tilstaae, at man aldeles ikke begriber noget af Hiernens Jndretning, uagtet man af mange Aarsager kan være overbeviist om at alle Dele, hvoraf den bestaaer, have deres Hensigter og tillige de vigtigste. Jeg forbauses, siger han, ved at betragte Hiernen, som den Uvidende forhauses ved at betragte et Underværk, jeg abner at en høiere Magt og Viisdom virker her uden at kunne fatte den Men ogsaa der hvor min egen Siæl, mit egentlige Væsen, er det virkende Princip, er jeg ligesaa lidet i Stand til at fatte den Virksomhed, som foregaaer Siælen virker i sit Legeme ved Hielp af Nerverne, disse samle sig fra alle Sider, og begive sig hen til den Egn hvorfra Siælens Virksomhed udgaaer for at tilbyde den deres Tieneste; det hemmelige Spil gaaer uafladelig for sig; den anviser den ene af disse Tienere efter den anden at udføre den Function den attraaer; den tager ikke Feil og hæver ikke Armen, naar den vil lofte Foden, men Spillet gaaer for sig i en hemmelighedsfuld uforklarlig Dunkelhed og mit aandelige Væsen er nedsunket i en for dets egen Beskuelse mysteris Tilstand. - Det forekommer os begribeligt at vi kunne udføre fornuftige Handlinger efter et Overlæg; men hvorledes Dyrene, som ikke kunne anstille et saadant Overlæg kunne foretage sig Handlinger, som ere aabenbart fornuftige, f. Ex. at Bierne ikke allene kunne i Forening med hinanden bygge regelmæssige sexkantede Coller; men tillige bygge dem af forskellig Størrelse, og af hvert Slags det behørige Antal, eftersom de ere bestemte til Boelig for Dronningen for de mandlige Bier, og for Arbeids bierne; er en underfuld Hemmelighed; selv kunne de ikke tænke og overlægge; hvo har da tænkt for dem og ledet deres Bevægelser, og Du Menneske, som dog kan tænke og overlægge, Du kan tvivle om en usynlig alviis Aarsag til Verden? – Saaledes ville vi især bemærke, at saasnart vi ville fra de sandselige Jagttagelser trænge med vor Forstand ind i de høiere aandelige Forhold, hvormed de sandselige Gienstande staae i Forbindelse, saa nærme vi os overalt til det Hemmelighedsfulde, saa føle vi at der staaer noget i Baggrunden, som vi ikke formaae at opklare. Hemmelighedsfuldt er Livet i sit Udspring; hemmelighedsfuldt er det i sin Virksomhed; kunne vi da undre os over, at det ogsaa er det i sin Undergang og at et hemmelighedsfuldt Slør er udspændt over Graven? – Ved hele Naturens Virksomhed forekommer bestandigt noget som vi ikke kunne forklare; det Princip, som sætter alt i Bevægelse, holder altid en Deel skiult af hvad det foretager sig. La Nature agt et nous disputons (Naturen gaaer sin Gang, og vi trættes om hvad den tager sig for), siger Voltaire. Men er saa meget, eller rettere sagt det meeste, af vort eget Væsen og af den os omgivende Verden en Hemmelighed for os, saa tiener det dog til vor Beroeligelse, at saameget af det, som er hemmeligt for os behøve vi ikke at vide, hverken for vor Beroeligelse eller vor Tilfredshed, eller for at opfylde Livets Pligter, eller nyde dets Glæder, eller for at tilbede Gud. Vi behøve slet ikke at vide om de første Mennesker bleve frembragte umiddelbart ved den guddommelige Almagt, eller middelbart ved en for os skiult Naturkraft; eller om Himmellegemerne ere fremkomne ved at organiske Kræfter ere fordeelte i Himmelrummet, som trække et organisk Stof til sig af dets Æther, og i Forbindelse med det et physisk Stof, som danner sig som en Skal omkring det, hvorpaa den da begynder sine Udviklinger; eller alt dette er gaaet for sig paa en anden Maade; det er tilstrækkeligt naar vi kun føle os overbeviste om, at dette og hiint er et Værk af en uendelig Viisdom, og det guddommelige Væsens Tilværelse kun ikke bliver en Hemmelighed for os. Naar det hedder i Skriften: At Gud giorde Mennesket noget ringere end Englene; og omgav dem med Ære og Kraft, hvor føle vi da meere Sandheden af disse Ord, end naar vi overveie at saameget af den hemmelighedsfulde Verden er dog blevet opklaret for os Mennesker, uagtet vi endnu for en stor Deel høre til Dyreverdenen og kun staae paa det første Trin af de fornuftige Skabningers Række. Vi kunne dog giøre os et Begreb om den Jord vi boe paa, og om den Tingenes Orden hvori vi befinde os; vi kunne dog nogenlunde fatte vort eget Væsens Natur og Bestemmelse, og vi kunne dog fra al Verdens Betragtning hæve tillids- og haabefulde Blikke til Alverdens uendelige Aarsag. Jngen føler dette dybere, end den som gransker flittig i Naturens Bog; hans Siæl hæves uafladelig til beundrende og lyksaliggiørende Følelser af Guddommens Storhed. Den berømte de Lue siger i sine Breve over Jordens og Menneskets Historie: at da han en Dag havde fordybet sig i en vigtig Naturbetragtning, og der paa engang gik et klart Lys op for hans Forstand om det Vise og Velgiørende i den Natur-Jndretning, som var Gienstanden for hans Overveielse, saa blev hans Hierte grebet af en Beundring over Skaberens Viisdom, og at han aldrig har siden kunnet erindre sig dette Øieblik uden en henrykkende Følelse. - Hvormange af saadanne Glæder ere os ikke forbeholdne, hvormange ville ikke i en høiere Tilstand fremgaae af denne Verdens Lidelser, hvorover vi her saa meget beklage os, vare disse ikke til, var Guddommens Godhed ikke saalænge skiult for os, saa vilde vor Glædesfølelse hisset blive meget mindre. Men ogsaa her i de jordiske Egne tillader Guddommen ofte os Dødelige at løfte Naturens hommelighedsfulde Slør; hvormange Ting ere ikke nu bekiendte for vor Tidsalder, som vare skiulte for vore Forfædre? Hvormange af Naturens Hemmeligheder vare ikke ubekiendte for Oldtiden, som hverken ved Teleskopernes Hielp kunde med en forstærket Synskraft skue ind i Himmelrummet, eller ved Mikroskopets skarpere Blikke opfange de Gienstande, som ellers unddrage sig Synet ved deres Lidenhed, i begge Henseender opgik som en nye og hidindtil hemmelighedsfuld Verden for Menneskets Forstand. Det er kun 200 Aar siden at Harvei opdagede Blodets Omløb i Menneskets Legeme og kun 300 Aar siden Copernicus opdagede Jordens og Planeternes Omløb omkring Solen. Uden Mikroskopets underfulde Kraft, siger Cuvier i sin Jchtyologie Vol. 1 Pag 272, skulle de My rinder af minutiøse Beboere, som opholde sig Havet, været evig blevne usynlige for os. Men som mange hemmelige Jndretninger i Naturens Rige, som tilforn vare en Hemmelighed, ere allerede blevne opklarede for Menneskets Fornuft, saaledes er det en behagelig Udsigt, at mange kunne endnu blive det, hvo kan bestemme Grændsen for dens Virksomhed, angive hvorvidt dens Evner kunne strække sig? Hvor det er trøsteligt at trænge med sine Blikke ind i Naturens Dybheder imod at skue ind i det menneskelige Hiertes; imedens man her saa ofte vilde kun opdage en syndefuld Egenkiærlighed og en ukiærlig Lidenskabelighed, opdager man i hine kun Viisdom og Velgiørenhed, (derfor er Naturens Studium det meest ophøiede og beroligende af alle). Menneskene vide ofte at omgive sig med et tækkeligt og behageligt udvortes imedens Ondskab boer i deres Hierte; men Skaberens Værker aabenbare sig for den dybere Betragtning som vise og velgiørende, uagtet de for den flygtige Betragtning og det udvortes Blik kunne have Udseendet af at være haarde og grusomme. Til at opdage det Ubekiendte i den os omgivende physiske Verden gives to Midler, nøiagtige Jagttagelser og anstillede Forsøg, men til at skue ind i det egentlige Hemmelighedsfulde, eller det som vi ikke kunne forstaae, uagtet Phoenomenerne ere os bekiendte, ere to Veie aabnede for os: Analogien i Naturens Jndretninger og Slutningernes Styrke. Det var et Resultat af de Undersøgelser om Hovedanlæggene for Naturens Jndretninger, eller om Naturens Love, som bleve anstillede i det forste Bind af dette Skrift, at visse Jdeer gaae igiennem den hele physiske Vorden, og at alting rykker fremad i den i en vis sammenhængende Orden fra det Lavere til det høiere. Derved aabnes en analogisk Slutningsvei for den menneskelige Fornuft, og naar vi fatte en Gienstand i en vis Forbindelse, saa kunne vi deraf giøre os et Begreb om de Tings Beskaffenhed, som staae i et nært Forhold til den, uagtet de høre til en anden Tingenes Orden. Have vi Mennesker et klart Begreb om vort eget Væsen, saa kunne vi deraf slutte os til meget i den dyriske Natur, fra denne igien til Planternes Beskaffenhed, og vi kunne paa den anden Side hæve vore Blikke over Menneskelivets Tilstand, og lade dem, styrkede ved Naturens Betragtning, skue ind i det høiere aandelige Liv og den forestaaende Evighed. Naar vi med en overveiende Sandsynlighed antage, at ikke allene Jorden, men ogsaa de øvrige Planeter ere beboede, saa er det kun paa Analogiens Vei, at vi erholde denne Troe, og naar vi vove den Gisning, at Jorden ikke er allene anviist til Beboelse og Betragtning for Dyrene og Menneskene, men ogsaa for høiere aandelige Væsner, saa er det allene Betragtningen over Jordlivets Jndretning, som leder os til den. – Side 25, 24 og 26 i det 1ste Bind af dette Værk ere anførte vigtige Exempler paa, hvorledes man ved analogiske Slutninger kan giøre sig Haab om at trænge indi Naturens Hemmeligheder. Den anden Vei, som vort Væsens algode Aarsaa har aabnet os dertil, ligger i den menneske lige Tænkekrafts og dens Slutningers Styrke Saa ufuldkomne Væsner vi Mennesker end maae i mangfoldige Henseender holde os for at være, saa maae vi dog erkiende, at der ligger en stor Styrke i vor Tænkevne, og vi ville ikke undre os derover, naar vi betænke, at det er i vort aandelige Væsen at vi bære det guddommelige Væsens Billede. Naar vi observere nøiagtigt og rig tigt, naar vi betænke alle Omstændigheder, naar vi følgerigt lade den ene Betragtning gaae fremt af den anden og ikke lade nogen Passion forstyrre Tankens Spil, saa kunne vi indsee saare meget vigtigt, opdage store og høie Sandheder og udføre store, omfattende og vigtige Foretagender, hele Menneskeslægtens Historie tiener til Vidnesbyrd, derom. Men ogsaa, skiulte, eller hemmelighedsfulde Sandheder formaaer den rolige og forskende Aand at opdage. Ligesom Apostelen Paulus siger 1 Cor 2. 10, at den guddommelige Aand udforsker Alt, selv Guds Dybheder, saaledes er det ogsaa forundet vor Aand, der i Støvets Land dog bærer den Himmelskes Billede, at opdage, ved sin aandelige straft høie og hemmelige Sandheder om de himmelske Ting. Til Exempel kunne nogle saadanne anføres, ved hvis Erkiendelse vi ikke feile, og hvis Sandhed vil blive bekræftet for os, naar vor Mand stiger op i Lysets høiere Egne: f. Ex at Dyrenes Siæle ere bestemte til et høiere Liv, da deres Skaber har underkastet dem Lidelser i dette, at Jordlivets Lidelser maae for Mennesket blive en Spire til en høiere Glædesfølelse i hiin Verden; at Menneskene maae efter Døden kunne erindre sig deres Dyder og deres Laster heri Livet, da ellers enten ingen Belønning eller Straf kunde finde Sted, eller dersom den fandt Sted, de dog ikke kunde indsee, at Gud handlede retfærdigt imod dem, at Guddommen maae kiende Menneskenes hemmeligste Tanker og Følelser, da den ellers ikke kunde være Menneskenes retfærdige Dommer, og naar den ikke kunde være det, saa kunde Verdens Frembringelse ikke være tilfredsstillende for det guddommelige Væ en. – For denne Styrke, som er nedlagt i Menneskets Fornuft, har ingen erklæret sig stærkere end Christendommens Stifter, som ikke forlangte at Menneskene skulde troe paa Forsynets Omsorg fordem paa Grund af hans høiere Auctoritet, hvorved han kunde bevidne det; men paamindede dem om at bruge deres egen Fornuft for at overbevise sig om denne Sandhed og lære den af Betragtningen over Blomsterne paa Marken og Fuglene under Himlen. Hvor de dog have været forblindede de ældre og nyere Theologer, som have indbildet sig at kunne hæve Christendommens Værd ved at nedsætte Fornuftens De have miskiendt den Guddommens Naade at Mennesket i sit aandelige Væsen bærer dens Billede; de have med Ringeagt betragtet Skaberens underfulde Værker og overseet at den Almægtige frembragte dem, for at de skulle tiene de aandelige Væsner til Betragtning og til at opvække Andagtens og Tilbedelsens hellige Følelser, hos dem; De, have ikke fattet de hellige Skribenters Tale, ikke deres Religionsstiftets Foredrag, som er giennemtrængt af disse Følelser, og de have lagt an paa at undergrave den christelige Religion selv i sin Grundvold, ligesom at fordærve den i sin Anvendelse; thi hvilken bevisende Kaft indeholde ver de høie Forudsigelser, de underfulde Gierninger, hvis Glands omgive Christendommen i sin Begyndelse og udbreder sig over dens Forkyndere, naar ikke Fornuften i Forveien erkiender et guddommeligt Væsens Tilværelse, hvis Hellighed ikke kan tillade det at omgive de Lærere med himmelske Vidnesbyrd, som vare vildfarende; og hvorledes skal denne Kundskab som nødvendigen maae gaae foran enhver Aabenbaring hos alle dem, som ikke umiddelbart have modtaget en Kundskab om den, opgaae for den menneskelige Fornuft, uden ved det at Mennesket aabner sit Øie og sit Hierte for Modtagelsen af det guddommelige Lys, som straaler det imøde af den Uendeliges Gierninger, og ved det at Menneskets Aand ved at forske i sit eget aandelige Væsen kan tillige skue ind i det guddommelige Væsens Dybheder. - Tør da Mennesket, føre Klage over at dets egen Natur, at den Verden, som omgiver det indeholder saameget hemmelighedsfuldt, J den Tænkendes Mund vil denne Klage forvandle sig til en tilbedende Erkiendelse af den Eviges Viisdom; og i hans Hierte vil den tabe sig i Trkens beroligende og i Haabets saliggiørende Følelse. Naar vi tænke derover, saa ville vi erkiende, at i Naturens Hemmelighedsfuldhed har den Alvise nedlagt en mægtig Spore til at vække Menneskets Eftertanke, og danne dets Fornuft; et Hovedanlæg, i det menneskelige Liv, hvortil saamange af Naturens Jndretninger sigte. Det ligger i Menneskets Natur, at alt hvad der er klart og uomtvivleligt taber sin Jnteresse for dets Siæl, fordi det da ikke indeholder noget, som kan sætte den i Virksomhed; hvortil den efter sit Væsens Natur idelig trænger, og hvormed den kan videre beskjæftige sig end blotat fatte det; derimod er alt det, som r hemmelighedsfuldt altid meget tiltrækkende for Sielen, fordi dette, ved bestandig at foreholde den noget som den idelig bestræber sig for at giennemtrænge og udgrunde, holder den i en bestandig Virksomhed. Var Verden derfor saaledes indrettet, at alt det vi kunde faae at vide, var paa eengang blevet os bekiendtgjort, at vi vidste det tydeligt og fuldstændigt og at vi slet ikke kunde opdage noget mere eller giøre os Vorden videre forklarlig, saa vilde dens Betragtning tabe al Jnteresse for Menneskets Fornuft. Men som den nu er indrettet, at den indeholder en Blanding af Lys og Mørke, at den aldrig lader sig ganske udgrunde, og at der dog altid kan erfares mere om den, er den bedste skikket til at holde den menneskelige Fornuft vaagen: Astronomen bliver aldrig færdig med at hæve Firmamentets Biendværk, beregne Himmellegemernes Baner, trænge med sit bevæbnede Øie indi deres Structur; Lægen aldrig med sine Granskninger over de organiske Væsners indvortes Bygning, over Sygdommenes Oprindelse, deres Symptomer og Midlerne til deres Helbredelse. Den physiske Verdens Elementer, dens subtille Materier, fremstille bestandig nye Phoenomener for Jagtagerens Blikke, og unddrage sig dog altid igien for hans Bestræbelser for at trænge fuldkomment ind i Naturens Helligdomme. Det Menneske, som giør det til sit Formaal at lære at kiende Naturens Produkter, de livløse saavel som de levende Væsner, finder altid nye Bæsner at betragte, formaaer aldrig at gjennemskue et eneste Væsens Natur ganske fuldkomment, og maae tilstaae, at han maatte være en over det Jordiske opløftet Aand, besidde høiere Evner end et Menneske, kunne usynlig omsvæve de levende Væsner (hvilken Tid dog vist engang kommer) naar han rigtigt skulde fatte Naturen. - Naturen kan derfor lignes med en qvindelig Skiønhed, som nu aabner sit Slør for at vi skulle blive hendragede til hende af hendes Yndigheder, og nu drager det over sig for at vi ikke skulle tabe Følelsen for hendes Fortryllelser. Man kan giøre en Anvendelse deraf paa den aabenbarede Religion. – Man kunde synes, at det kunde anføres som en Jndvending mod dens Sandhed, at Bibelen ikke indeholder den fuldkomneste Tydelighed, hvilket sees af de mange forskiellige Meninger, som til alle Tider have fundet Sted om dens Jndhold. Man maae i det mindste tilstaae, at dersom Jesu Apostler havde i Forening med hinanden meddeelt og underskrevet en aldeles forstaaelig Forklaring om Jesu Person, Skjebne og Lære, og uden at indhylle den i nogen billedrig Tale, saa maatte alle Tvivl og alle Stridigheder om den aabenbarede Religions sande Beskaffenhed været bortfaldne. Men man har ikke betænkt, at en aabenbaret Religion af en saadan Beskaffenhed vilde ikke have passet for Menneskenaturen. Naar Menneskets Fornuft ikke havde havt noget at grunde over, saa vilde den have tabt sin Jnteresse for den. Men lader os tillige lære deraf, ikke at standse den frie og sandhedskiærlige Undersøgelse af Christendommen ved noget Symbol, ved nogen menneskelig Mening; men tillade enhver frit og redeligt at anstille Undersøgelse, over de hellige Skrifter, og lader os lære deraf at høre Andres Meninger med Opmærksomhed, og taale deres Afvigelser fra vore med Sagtmodighed og Blidhed, saa at vi ikke tabe Aanden i Jesu Lære, som aander Kiærlighed, ved at trættes om hvorledes den skal forstaaes. Det er Forfatterens af dette Blad individuelle Overbeviisning: at Christendommen vil aldrig i sin Herlighed opgaae over Jorden, førend Eeden paa symbolske Bøger, som Religionslæreren maae aflægge, og det for det meste i en Alder da han endnu ikke har kunne, prøve Sandheden, bliver forvandlet til den dobbelte Eed, at han vil foredrage den christelige Religion efter den flittigste og samvittighedsfuldeste Undersøgelse af de bibelske Skrifter, og at han vil bestandig udvise et frømt og overbærende Forhold mod alle dem, som have forskiellige Meninger fra ham. Uden at antage disse Grundsætninger vi aldrig en Forening blive tilveiebragt i mellem de christelige Religionspartier og Spliden i Kirke blive hævet. Et Ritual, der blot bestod af Bibelens egne Ord kunde lægge Grundvolden til en almindelig Overeensstemmelse. Forener Eder i Christne om at foredrage dette Ønske for de Jordens Mægtige, hvis Love det er Eders Pligt at adlyde! Men vi ville vende tilbage til Betragtningen over Naturens Hemmelighedsfuldhed og til Slutningen. bekiende, at just i denne aabner sig den meest beroligende Trøst for vore saa ofte bekymrede Siæle. Var der intet mere at vide om Guds Gierninger end det vi Mennesker kunne vide om den; pa alt det som er til, alt det, som det guddommelige Væsen har frembragt, aabenbaret for os i det og Menneskeer kunne kiende, saa var det langt fra at vi kunde derved føle os beroligede; thi Lidelser og Trængsler ere blandede imellem Livets Glæder, ofte have hine Overvægten, og vor hele jordiske Tilværelse ender sig tilsidst under Svaghed eller under Smerter; men er der noget mere tilbage foruden det som vi kiende, og som er skiult for os, saa oplives Haabet om at noget forestaaer, hvori den nærværende Tingenes Tilstand kan finde sin Forklaring og at de giennemgaaede Prøvelser kunne blive rigeligen erstattede. Naar vi betragte Hiernens konstige og sammensatte Bygning, og maae tilstaae af det er en Hemmelighed for os hvorledes den vin og dog maae erkiende at den er et viisdomsfuldt. Værk da den udkræves til og er tienlig til at understøtte Siælens Virksomhed og gjøre denne muelig, saa styrkes vi i den Tillid, at den samme usynlige Viisdom, som saa skiult, men dog saa konstigt indrettede den til Menneskets Vel, ogsaa virker, endskiøndt hemmelighedsfuld i alle Hen ender for vort Vel. – Gives der saamange Tilfælde hvori Naturens Virkninger gaae saa stille og bemærkede for sig, og hvorved dog de vigtigste Ting frembringes, og Resultatet af denne hommelighedsfulde Virksomhed pludselig træder frem for Lyset; f. Ex. Menneskets Vært som udvikler sig saa jevnt og langsomt indtil det ubemærket er blevet fuldvorent; eller Fosteret som dannes skiult i Mode ens Legeme, indtil det paa eengang lader sig see blandt de levende Væsner og grædende indtager sin Plads iblandt dem, saa er det ikke længere roeligt, eller ubegribeligt eller usandsynligt for os, imedens Døden bereder i det aabenbare vor Undergang, saa bereder Livet i det Hemmelige en nye Tilværelse for os. Var vor Jndgang i dette Jordiske saa skiult, saa kan man ikke undre sig over at vor Indgang i det Himmelske ogsaa er det. Men naar dette er saaledes, naar det er en Sandhed at alt udvikles og forædles efterhaanden, naar Apostelen Paulus ikke har taget feil naar han lærer at et aandeligt Legeme skal afløse dette Jordiske; hvilke salige Udsigter aabne sig da ikke just for os ved den Jndretning at Verden er hemmelighedsfuld i sine Jndretninger, thi hvilke for os ukiendte Glæder kunne ikke bisset blive at nyde; hvilke Guddommens Underværker, som nu ere skiulte for vor Betragtning kunne ikke i hiin høiere Tilstand blive for os at betragte og beundre? – Flyve over 1500 Arter af Nattens Sommerfugle omkring i det Jordiske Mørke og skiule deres pragtfulde Dragt for Menneskenes Blikke; hvilken Naturens Pragt, hvilke Guddommens Herligheder kunne da ikke aabenbare sig for os paa hiin Side af Graven, naar Dødens Nat er gjennemvandret og vi udrustede med en sinere Organisation med fuldkomnere Evner kunne bostue den Eviges Værker, – Er det interessant at leve, hvorlangt mere interessant maae det ikke være at døe? Hemmelighedsfulde Stør hvormed den endelige hyller sine Gierninger, du vækker Længslen efter den tilkommende Tilstands himmelske Morgen. Nen vær rolig du Menneskestæl, fuldend taalmodig og tillidsfuld din Vandring igiennem Prevelsens Land, og forlad dig paa din usynlige Fader, som handler kiærligt imod dig naar han aabenbarer sig for dig i sine Gierninger og kiærligt naar han skiuler sig for dig og i det Hemmelige virker for dit Vel. Den anden characteristiske Egenskab ved den physiske Verden er dens Lære righed. 1. Vi have erkiendet det for at være en Egenskab ved den physiske Verden at den er dannet paa en for os Mennesker hemmelighedsfuld Maade, saavel i dens hele Sammensætning, som i enhver enkelt af dens Dele, en Egenskab som den har tilfælles med den aandelige Verden, og saaledes med alt hvad der existerer. Vi have indseet, at dette Hemmelighedsfulde bestaaer i, at enhver Ting harnoget ved sig, som vi ikke formaae at gjennemskue; og vi have tillige overbeviist os om, at det er i høi Grad velgiørende for os, at vi indsee dette; da vi abne at deri maae Trøsten søges mod Jordlivets Lidelser, da vi derved ledes til at tilbede Alverdens usynlige Aarsag, og da vi maae tillige tilstaae, at det er denne Egenskab ved Verden, som giør den interessant for os, vækker vor Videlyst og ansporer vor Eftertanke. . Men al vor Videlyst, al vor Anstrængelse af vor Eftertanke vilde være forgiæves naar Verden, var saaledes beskaffen, at paa den ene Side altdet ved den, som er hemmelighedsfuldt, var i den Grad skiult, at det slet ikke kunde opdages, og paa den anden Side det, som kunde vides om den, var saa aabenbar indlysende, at det strax faldt i Øinene, og enhver kunde vide det, men ingen af Delene er Tilfældet. Meget af det Hemmelighedsfulde kan opklares ved Eftertanke og Betragtning, og meget som vel ikke er skiult, men er ganske tydeligt fremstillet, falder dog ikke saaledes i Øinene, at man kan erholde Kundskab derom uden ved megen Opmærksomhed og Eftertanke. Herved er det at den physiske Verden bliver lærerig; den er en frugtbar Jordbund for Siælen, som Jordens Overflade er det for Legemet; men de gandelige Frugter kunne, ligesaalidet som de sandselige, samles i Naturens Skiød uden ved Menneskenes Anstrængelse; uden denne ville hverken hine eller disse blive gavnlige for og 5. Til alle Tider har man erkiendet, at det er overmaade lærerigt at betragte Naturen, eller at den indeholder utallige Ting, hvoraf saare meget gavnligt og behageligt kan læres, naar Mennesket, vil tilbørlig anvende sin Eftertanke paa at betragte den, og at den saaledes er en Kilde til de nyttigste og de bedste Kundskaber. Naturen er en guddommelig Aabenbaring; thi Guddommen taler igiennem den og belærer Menneskene; den er en opslagen Bog, som vi aldrig kunne faae giennemlæst, men hvori vi aldrig kunne ophøre at læse med Fornøielse og med Nytte. 4. Foruden at vi drages hen til Naturens Betragtning ved det hemmelighedsfulde Slør, som er kastet over den, og ved det meget Forskiellige og Paafaldende i dens Skikkelser og Phoenomener, og tillige ved den store Jndslydelse, som vi erkiende at Kundskaben om den har paa vor timelige Velfærd, saa gives der desuden endnu en anden Egenskab ved den physiske Verden som opvækker vor Eftertanke over den, og denne er dens tilsyneladende Ufuldkommenheder; vi finde en Disharmonie i den harmoniske Verdens Indretning, som ansporer os til at tænke over den, en Blanding af det Onde og det Gode, det Sørgelige og det Glædelige, som vi føle Attraae efter at giøre os forklarlig 5. Jo mere vi studere os ind i Naturens Beskaffenhed, jo meere vi hige og stræbe efter at lære at kiende den os omgivende Verden, desto meere maae vi erkiende, hvilke svage Fornuftvæsner vi Mennesker ere, Naturen er saa uoverseelig stor, saa grændseløs mangfoldig i sin hele Sammensætning, saa fiin og saa beundringsværdig konstig i alle sine Jndretninger, og vore Evner ere saa indskrænkede og saa afmægtige; vi maae dagligen bekiende med Apostelen, at alle vore Kundskaber ere ikke andet end Stykværk, alle vore Betragtninger tabe sig i Følelsen af Guddommens Storhed, og dog kunne vi aldrig høre op med at betragte det guddommelige Væsens Værker. 6. Der gives flere Aarsager, der giør det vanskeligt for os at benytte Naturens Lærdomme; mange Gienstande undflye vor Jagttagelse ved deres Lidenhed, andre ved deres Afstand. Stierne himmelen fremstiller sig for os i sin Pragt; men de Verdener, som den opstiller for vore Blikke, vise sig for os i en saadan Fiernhed, at vi ikke formaae at skue ind i deres Jndretning; mange Ting ere saa bevægelige og saa urolige, at vi have den største Møie med at betragte dem. Hvor kan følge med Fuglen i dens Flugt; dukke med Fisken ned i Havets Bølger, vandre omkring med Vildtet i de vildsomme Skove, for at lagttage deres Levemaade og deres Sæder, Aberne ere vor Slægtninge, vi kiende talrige Arter af dem, med hvorlidet er det vi vide om dem, uden om hvad der angaaer deres udvortes Skikkelse; havde Jorden en høiere Bestemmelse end den for Menneskene, var den ogsaa bestemt til usynlige Aander Beboelse, hvor ganske anderledes maatte da ikke disse høiere Væsners Kundskab om den være beskaffen, som kunde overalt og useete omsvæve den og kunde betragte de levende Bæsner uden at forstyrre dem og uden at forstyrres af dem. Er der derfor troligt at den lærerige Natur skulde allene være skabt for Menneskene, som besidder saa lider Evne til at modtage denne Lærdom: 7. Der gives endnu en anden Aarsag til at Naturens Lærdom er ofte saa vanskelig at fatte og denne er, at den er saa sammensat i sine Jndretninger, saa mangfoldig i sine Forbindelser; vi see en Ting fra een Side, men der ere saamange andre hvorfra den kan betragtes. Det guddommelige Væsen forbinder i sine Værker mange og meget forskiellige Hensigter med hinanden; vi klage over vore jordiske Gienvordigheder, fordi vi ligesom Barnet ved det, som det skal lære, blot betragte dem fra dem fra den Side, at de ere ubehagelige for os, men vi betænke ikke, eller kunne ikke indsee de mange andre Hensigter, som ere forbund ne med dem, hvorved de blive i høi Grad velgiørende for os. Een af disse velgiørende Hensigte ved de jordiske Gienvordigheder lader sig imidler tid let erkiende, denne at de just blive et Hoved middel for os til at faae Kundskab om Naturen. Hungeren og Tørsten, Veierligets Umildhed, Arbeidets Besværlighed drive os til at adspørge Naturen og hvorledes vi skulle afhielpe vore Fornødenheder og befrie os fra vore Plager. De mangfoldige Sygdomme have ledet Mennesket ind Undersøgelsen af deres Legemes hemmelighedsfulde og beundringsværdige Bygning, som ellers altid vilde være bleven skiult for deres Forstand, og have selv været Midlet til at lære det bedre at kiende (Pathologia Physiologiam informat). Naturens Lærerighed var ikke gaaet op for vor Forstand dersom vi ikke havde følt Trangen til at modtag dens Underviisning. 8. Det er blevet omtalt i det Foregaaende hvilke Veie der staae aabne for Menneskets Fornuft for at trænge ind i den physiske Verdens hemmelige hedsfulde Jndretning: vi ville endnu med et Par Ord berøre de Midler ved hvilke vi kunne giøre den lærerig for os, disse ere i Almindelighed følgende tre: en flittig og utrættelig Jagtagelse af Naturens og Menneskelivets Phoenomener af det som vi see at foregaae i dem; anstillede Forsøg, hvorved vi bringe Tingene i nye Forbindelser, forat erfare hvorledes de ville vise sig i disse; og en rolig og fortsat Eftertanke over hvad vi saaledes erfare. Naar Mennesket rigtigt anvender denne, naar det tilbørligt giennemtænker de Deeles Beskaffenhed, som ere det klare og anvender hvad det deraf lærer paa de Gienstande, som ere det dunkle, saa vil ofte et stort Lys opgaae for dets Forstand saaledes forhielper Studiet af Lungens Bygning til at fatte Leverens, af Lydens Forplantelse i Ørets Huler til at giøre sig en Jdee om de sandselige Fornemmelsers Forplantelse. Siælens finere og indvendige Organ, og ved at betragte Fosterets Forhold til det voxne Menneske aabne sig lyse Beskuelser om dettes Forhold til dets tilkomne og høiere At dog det Menneske, som erkiender Tilstand. Eftertankens Værd og Vigtigheden af at øse af Naturens lærerige Kilde, ikke maae ansee noget i denne for at være ubetydeligt eller ligegyldigt, den mindste af Naturens Jndretninger er dog udgaaet fra samme alvise og skabende Aand, og er frembragt i en eller anden Hensigt; af de Ting, som forekomme os at være de ubetydeligste, kunne ofte de vigtigste Sandheder læres. (Jeg er overbeviist om, siger den berømte Physiker Lichtenberg, i sin Forklaring til Hogarths Kobbere at der gives ingen Streg i Naturens Værker uden Betydning) Enhver Gienstand i den physiske Verden fortiener nøie at observeres og omhyggeligt at giennemtænkes; men hidintil er den bleven bedre observeret end giennemtænkt, allermindst er den bleven giennemtænkt fra den Synspunkt hvorfra den burde udgjøre Hovedgienstanden for vor Grandskning, fra den som et hensigtsfuldt Værk af en alviis Skaber. - Hvor Du vilde blive lærerig for os Modernatur, dersom vi forstode at suge Kundskaben. om det Gudommelige som en himmelsk Føde af din Barm, men vor Aand ligger endnu indhyllet, i Sandselighedens og Jndbildningernes Svøb; dog banke vi paa Indgangen til den aandelige Verden, og vi glæde os ved at den snart skal aabne sine Porte for os. Men vi ville ikke længere opholde os ved almindelige Betragtninger over den physiske Verdens Lærerighed; men indlade os mere i det enkelte; vi ville giøre denne Lærerighed meere beskuelig for os. Den os omgivende Verden; det menneskelige Liv i alle sine talløse Afvexlinger, den hele store mangfoldige uoverseelige Natur er lærerig for os, og den er det i en tredobbelt Henseende, den meddeler os praktiske Anviisninger til rigtigt at føre vort jordiske Liv, moralske Forskrifter for derefter at ordne vor Forhold, og høie og vigtige Kundskaber, som gyde Trøst i vort Hierte og omgive vor Siæl med Forhaabninger. a) Den physiske Verdens practiske Lære righed. Naar man vil anstille Betragtninger over en Gienstand, hvorover kun faa Mennesker have tænkt, og som derfor have et fremmed Udseende, saa anbefaler man bedst sit Foredrag ved at anføre en berømt Mands Ord om samme Lære. Saaledes vil jeg ogsaa ved at skildre Naturens praktiske Lærerighed betiene mig af den store Herders Yttringer derom; de ere følgende: Efterhaanden som Menneskene tiltoge sig Herredømmet over Dyrene, saa have de selv lært det meste af dem. Disse vare levende Gnister af den guddommelige Forstand, hvoraf Mennesket med Hensyn til Spise, Levemaade, Beklædning, Færdigheder, Konst og Drifter, kunde i en større eller mindre Kreds lede Straalerne hen paa sig (det vil sige: ethvert Dyr er en Konstbygning, udgaaet fra Skaberens Forstand og indrettet til en vis bestemt Hensigt, naar nu Mennesket tænker over hvorledes Gud har dannet et levende Væsen, saa kan det lære deraf og anvende det deraf, som passer sig for ham selv i sin Virkekreds); jo mere Mennesket nu giorde dette, jo flere det forefandt af de klogere Dyr, værnede sig til dem og levede fortroligt med dem, jo mere tiltog dets Dannelse. Historien af Menneskets Cultur er derfor for en stor Deel Zoologisk (Geschichte der Menschheit 1. Th. 81 - 2). At Menneskene have lært de fleste af deres Konster af Dyrene og af Naturen er upaatvivleligt. Hvorfor klæder Marianeren sig i Bast, og hvorfor pynter Amerikaneren og Papueren sig med Fiere, fordi hiin lever imellem Træer og faaer sin Føde af dem, og fordi det smukkeste som Amerikaneren og Papueren seer, ere de spraglede Fugle, som leve i hans Land Jægeren klæder sig som sit Vildt og bygger ligesom Bæverne. Andre Nationer hænge som Fugle paa Træer (Amerikanernes Hængekoier ere bekiendte, og Spanierne have optaget dem efter dem) eller bygge paa Jorden deres Hytter ligesom Fuglene deres Reder. Fuglenes Næb var et Forbillede for Menneskene paa Spyd og Pile; (Pinsvinenes Pigge vare endnu et bedre Forbillede paa Pilen; den lange Tand, som stikker ud af Nrahvalens Mund paa Spydet, og som den ogsaa anvender som et Spyd. En Green, som var opspændt og sprang hurtig fremad kunde vække Jdeen din Buen; Næshornets haarde Bedækning kundelære Krigerne at indslutte sig i et Panser og Skildvaddens Skal at beskiærme sig bag ved Skioldet); af Slangerne lærte han den skadelige Konst at forgifte sine Pile. Den besynderlige saa vidt udbredte Konst at male Legemet var ligeledes en Efterligning af Dyrene. Hvorledes, tænkte det raae Menneske, skulle disse være saa smukt prydede og paa saa mange Maader udzirede, og jeg skulde vandre omkring med en bleeg og eensformig Farve, da hverken mit Clima eller min Ladhed vil tillade mig at beklæde mit Legeme, og nu begyndte han paa en regelmæssig Maade at ud brikke (tatonere) og male sin Krop. Selv Nationer som bare Klæder vilde ikke unde Øren sine Horn, Fuglen sin Kam og Biørnen sin Hale og efterlignede dem. De Nordamerikanske Vilde omtale med Taknemmelighed, at en Fugl har bragt dem Maisen, og de have ganske sikkert lært at Dyrene at kiende de fleste af deres Lands Lægemidler f. Ex. til at stille Blodets Løb, læge Saar. De gielder kun om de frie Naturmennesker (de Vilde) som leve med Dyrene og ikke ansee sig for at være saa overmaade ophøiede over dem, for Europæerne var det vanskeligt at finde i de fremmede Verdens Deele de Gienstande, som de Jndfødte dagligen betiente sig af, og efter langvarige Forsøg maatte de overtale eller tvinge hine til at røbe Hemmeligheden (2 Theil 161. 5). 2. Vi kunne ikke gaae med vore Jagtagelser, tilbage til Culturens første Begyndelse hos Menneskeslægten, og angive naar og hvorledes Menneskene giorde deres første Opfindelser; om de benyttede Forbillederne dertil i Naturen eller deres egen Eftertanke ledte dem derpaa. Vi kunne saaledes ikke sige om Menneskene have opfundet Saugen ved at betragte Saugsisken (Sqvalus pristis. fra hvis Hoved der udgaaer en meget regelmæssig Sang, eller have lært at svinde af Silkeormen og Udderkoppen; eller at opsætte Seil af en Conchylie som kaldes Argonanten (Argonauta Ange Nautils pompilius v. Papracaus) hvori der boer et Bloddyr Mollust), som har 8 Been, hvoraf de to første ere brede, og indsatte en hvid Hud, disse to Been stikker den frem af Skallen og spænder dem ud som Seil, lader Vinden tage fat dem og drive sig frem paa Havets Overflade, imedens den tillige roer med de 6 andre Been. Dette Forbillede paa Seilladsen er virkeligt saa paafaldende, at man ikke vel kan andet end troe, at den har opmuntret Menneskene til Efterligning. – Andre Ligheder imellem Naturens Frembringelser og Menneskenes Redskaber kunne derimod ikke betragtes anderledes end som tilfældige Flusus natura da enten Ligheden ikke er fuldstændig, eller den dog findes paa saa skiulte Steder, at den længe maae være undgaaet Menneskenes Opmærksomhed. Hammer fisken (Sqvalus Bygna) som har et Hoved som temmelig ligner en Hammer, kan tiene til et Exempel paa det første, og i lidet Been, som ligge skiult i Menneskes Øre, og som har en complet Lighed med en Stigbøile, hvorfor det ogsaa kaldes saaledes, kan tiene til et Exempel paa det sidste. Vilde man desuden antage at enhver Ligheimellem en Jndretning i Naturen og imellem en Jndretning i Menneskelivet var en Følge af, Menneskene havde efterlignet heri Naturen, vilde man let kunne gjøre sig skyldig i Overdivelser, saaledes som en af vore danske Lærde har gjort, som har antaget, at Menneskene have lært af Bierne at stifte Riger og at boe i Etager over hinanden; eller naar man vil formene at Meneskene have allene lært at bygge Huse af Bæver ne eller af Conchylierne, fordi Skaberen har frembragt Boliger for disse Bloddyr. 5. Naar vi derfor skulde antage, at Naturer har været Menneskenes Lærer ved deres Foretagender, saa maae de Forbilleder, som den der fremstiller være almindeligt udbredte, saa de falt let i Øinene og tillige være fattelige. Et saadan har den f. Ex. opstillet i Vandfuglenes og Fiskenes Bygning. Enhver And eller Gaas roer si saa øiensynligen from ved Hiele af den Svømme bud, som Skaberen har anbragt imellem den Tæer, at Synet af Bygningen af dens Fød maatte giøre det let for Menneskene at falde pa at giøre sig Aarer for at roe sig frem. Fisker Bygning viser saa tydeligt Veien til Opsind, af Baade; da den har disse kjoldannede Fig et fortræffelligt Roer i den bevægelige Hale, og er ved sine Finner saa vel forsynet med de bru bareste Aarer, at man kan godt begribe hvorlednæsten alle vilde Nationer ere faldne paa at bu sig Kander. – Man kan ikke omtvivle, at Ski gen har været Menneskenes første Lærer i Tegnekonsten; thi det var en let Sag med en Stok at gjøre en Omridsning af Skyggen i Sandet og saa havde man Conturen af Gienstanden aftegnet. Naar man studerer Bygningsmaaden af de Oldtids Templer, som endnu sees i Agypten og Nu bien, saa bliver det indlysende, at de store Huuler disse Landes Bierge have været deres første Mønstere. Ogsaa er det høist sandsynligt at Træernes Stammer have givet den første Anledning til Opfindelsen af de Søiler, som nu pryde vore Pragtbygninger. 4. At Naturen i mange Henseender tilbyder Mennesket sine Veiledninger og fremstiller sig som en Lærer hos dem er unægteligt: Magnetnaalen er de Søefarendes Beileder om Natten og Dagen over de vildsomme Have; Himlens Stierner tiene de Dødelige til at bestemme hvert Steds Beliggenhed paa Overfladen af den Klode de beboe; Qvægsølvet angiver i Barometret Biergets Høide for dem og Veierligets Forandringer; Fug enes Ankomst og Bortgang bebude dem Foraarets komme eller Vinterens Nærmelse; Lynildens Antændelser lærte dem at kiende Jldens Magt og Brugbarhed. Phoeniciske Kiøbmænd lande, efter Plinii Fortælling, i Egnen ved Sidon og ville tilberede sig deres Middagsmad ved en Flods sand fulde Bredder, da der ingen Stene fandtes, saa toge de nogle store Stykker Salpeter, som de førte med sig, lagde dem paa Sandet, satte Kiedelen op paa dem og lagde Jlden under dem; Jlden grider om sig antænder Salpeteret, det smeltes sammen med Sandet og bliver til en giennemsigtig Masse og Naturkræfternes Virksomhed ledte Mennesket paa Veien til Glassets Opfindelse. 5. Men Naturen har ikke allene i Oldtiden været Menneskenes første Lærer; den vedbliver ikke allene ved allehaande mødende Tilfælde at undervise dem; men den tilbyder endnu bestandig den rigeste Veiledning for dem til at forbedre det Menneskelige Livs Jndretninger og til at bringe dem til en større Fuldkommenhed ved at fremstille for deres Betragtning og Eftertanke den Viisdom og det dybe Overlæg, hvormed ethvert af dens Værker ere byggede. Den berømte Franske Physiker, Biot siger herom: Jeg er overbeviist om, at de physiske Jnstrumenter og de chemiske Operationer funde erholde meget betydelige Forbedringer ved et dybt Studium af de organiserede Væsens Bygning og de saa sammensatte Operationer, som finde Sted i deres Natur. Havde man tidligere studeret sig ind i Øiets Bygning, saa vilde Forstørrelses-Glassene være længe tilforn blevne bragte til en langt større Fuldkommenhed. Euler sluttede sig af Conservationen af Gienstandenes sande Farve i Menneskets Syn til at ochromatiske Glas, maatte lade sig opfinde. Vilde man ret studere sig ind i Øiets forskiellige Bygning hos de forskiellige Dyrearter, saa vilde man maaskee opdage Midler til Teleskopernes Forbedring (hvor vidunderlig er f. Ex, ikke Fluens Øie bygget, af hvem skal man bedre lære end af den store usynlige Mester,) det indvendige Øres beundringsværdige Bygning, kan maaske engang, naar dets Mechanisme, bliver bedre fattet, give os nye Jdeer om Midlerne til at samle og til at forplante Lyden, den konstige Organisation af Sangfuglenes Strube kan muligen blive en Veileder til nye musikalske Jnstrumenters Opfindelse; de levende Skabningers Legemer kunne betragtes som ligesaamange chemiske Apparater for at sammensætte det materielle Stof paa alle muelige Maader, en uoverseelig Mark staaer her aaben for Grandskningen (Biot, prees elementaire de physiqve Vol. 1. Pag. III. : X). Dette lærerige Stykke fortiener at læses i al sin Udførlighed. – Vi kunne tilføie at for at drage den rigtige Nytte af Naturens Frembringelser, udkræves at vi først nøie maae studere deres Natur; de maae undervise os førend de kunne gavne os. 6. Hvad kan der ikke læres af Naturen naar man blot betænker, at Bierne; men som ikke bygge efter deres egen Forstand; men efter det Væsens Forstand, som har tænkt for dem, bygge deres sexkantede eller med en Regelmæssighed og med en saadan Besparelse af Rummet og Materialier, at ingen Mathematiker kunde udregne det bedre, (Reaumur Listoire des Insectes Tom. V. Memoire VIII) eller naar man overveier hvor hensigtsmæssigt de dyriske Legemer ere byggede forat udføre de Bevægelser hvortil enhver Dyreart er bestemt, betragter man f. Ex. Rovfuglenes Bygning, saa fatter man tydeligt hvorpaa den legemlige Styrke beroer, og hvorledes de ere blevne saa hensigtsmæssigt byggede for at besidde den. - Saaledes siger Otto v. Kotzebue i sin anden Reise omkring Jorden 2den Deel Pag. 4, at Ballethandserne kunde lære af det vilde Faar paa Kamtschatkaat balancere i deres Spring; thi dette Dyr foretager sig uhyre Spring over Afgrunde springer fra den ene Klippespidse til en anden, trækker alle fire Been sammen, springer afsted med udstrakt Hoved og støder først med det paa det Punkt hvor det vil fæste Fod, nu først betiener det sig af sine Been. Det Øiemaal hvormed det beregner den Kraft det skal anvende er altid meget rigtigt. Ofte er den Plads, som det springer hen paa, ikke større end at Dyret maae holde sine fire Beentæt sammen for at blive staaende paa den, og dog forfeiler det ikke sit Maal; den Ligevægt hvori den strax kan sætte sig efter Springet er beundringsværdigt. Saaledes aabenbarer den guddommelige Forstand sig i alle Naturens Jndretninger, hvad vilde der ikke være at lære af dem, naar vi Mennesker kun besad den rigtige Forstand til at betragte dem: b) Den physiske Verdens moralske Lære righed. 1. At dette jordiske Liv har en moralsk Bestemmelse giver sig tydeligt tilkiende, naar man betænker, at Menneskene ere Bæsner, som ere satte i en Tilstand, hvori de skulle vælge imellem deres Tilbøieligheder og deres Pligter, hvis Siæle have erholdet en eiendommelig Kraft til at giøre dette Valg, som ere omgivne med Fristelser og som have erholdet Fornuft til at blive opmærksomme paa dem, undgaae dem eller gjøre dem Modstand; hvortil kommer at Menneskelivet er saaledes indrettet, at den Tilbøielighed til Lyksalighed, som er nedlagt i Menneskenes Hierter, ikke kan blive tilfredsstillet, naar de ikke underkaste sig visse Regler for deres Forhold, med hvis Efterfølgelse deres fælles Vel allene kan bestaae, og hvorfor ethvert enkelt Menneske maae opoffre sine særskilte Tilbøieligheder. 2. At dette jordiske Liv er lærerigt for Menneskene i moralsk Henseende, eller for at styrke og øve dem i Dyden, er utvivlsomt, vi lære dagligen af Følgerne af vore egne Handlinger at giøre Forskiel paa hvad der er godt og ondt, fornuftigt og ufornuftigt; det giver os bestandig smaae Advarsler for at vi skulle afholde os fra større Forseelser; Andre Menneskers Forhold fremstiller uafladelig for os et Speil paa Dydens Skiønhed og Lastens Afskyelighed, og i hvor lastværdig Menneskenes Siæl end kan være naar den forlader denne Verden, saa kan den dog ikke forlade dette jordiske Liv uden med en riig Skat af moralsk Erfaring. Det Men ske som tillader sig selv at begaae de syndefuldeste Handlinger veed dog ret godt at dadle som hos andre, og fornemmelig, naar det selv lider berunder. Menneskelivets moralske Lærerighed er saa stor, at det maaskee ikke allene har den Bestemmelse at vi Dødelige skulle gaae det igiennem som en Skole for Dyden; men at det tillige er bestemt til fra dette Synspunkt at være en Gienstand for høiere Væsners Betragtning, hvilke Væsner kunne i en for os usynlig Tilstand omsvæve vor Klode Men Spørgsmaalet er her om ogsaa den physisk Verden, den os omgivende Natur besidder en moralsk Lærerighed, Kunde vi opdage denne, saa vilde vi endnu mere føle os overbeviste om, at hele Verden er anlagt efter en moralsk Plan, og at deri maae søges Hovedhensigten hvori det guddommelige Væsen har frembragt Verden, og at den Gaade, som den fremstiller for den menneskelige Fornuft, maae der finde sin Forklaring. 5. Ville vi søge om en saadan moralsk Lærerig hed i den os omgivende Natur, saa er det naturligt, at vi først maae henvende vor Opmærksomhed paa Dyrene; disse Skabninger staae os saanær og ere beslægtede med os. Er den Formod. ning grundet, at vi Menneskeer kunne tiene til moralske Betragtninger for høiere Aander, som beskue vor Adfærd, maae da ikke Betragtningen af de ufornuftige Skabninger kunne igien tiene og Mennesker til samme Formaal; til at opvække dydige Følelser og Forsætter i vor Siæl og til at indgyde os Afskye for Lidenskaberne og Lasterne? 4. J enhver Tidsalder tager Menneskets Aandet get Sving; den henvender sin Opmærksomhed paa visse Gienstande, føler en varm Jnteresse, for visse Synsmaader, for hvilke den viser sig næsten ligegyldig i andre. J de Dage da Bibelens Forfattere skreve, herskede en levende Følelse for at tilbede Gud i sine Gierninger, som næsten er reent afkjølet i vore. Saaledes har der ogsaa engang været en Tid da de Tænkendes Opmærksomhed var henvendt paa Dyrenes moralske Egynskaber; i Enden af det 14de og i Begyndelsen af det 15de Aarhundrede, var det en herskende Mode i at foredrage Sædelærrens Forskrifter at giøre Menneskene opmærksomme paa Dyrenes gode Egenskaber og opmuntre dem til at efterligne disse, saaledes har Geiler v. Keiserberg, en berømt Prædikant i hine Dage, efterladt os mange Prækener og moralske Skrifter i denne Maneer (see Ammons Geschichte der Homiletik 1 Theil 1804.) 5. Man har maaskee i hiin Tidsalder overdrevet disse Skildringer; men dog kan ingen nægte, som har tænkt derover, at det er meget lærerigt for Menneskets moralske Dannelse at iagtage Dyrene, og det af den Aarsag, at de ere skabte med samme moralske Dispositioner, med samme Anlæg til det Gode og Onde, som vi Mennesker; det er vel sandt de kunne ikke være dydige og ikke lastværdige som vi, fordi de mangle Fornuft til at erkiende, og frie Villie til at vælge det Gode og modstaae det Onde, og kunne derfor ikke blive værre eller bedre, end de ere skabte til at være; men de tiene os dog til et Naturens Speil, hvori vi kunne beskue de gode og ædle Tilbøieligheders Skiønhed, og de Ondes Afskyelighed, og de tiene dertil i en saamegen høiere Grad, som begge Slags Egenskaber forefindes. i den dyriske Natur i en Grad, som næsten overgaaer hvad der forefindes deraf i den menneskelige. 6. Det var et interessant Æmne for en philosophisk Naturgrandsker at betragte Dyrelivet allene fra denne Side, at samle alle dertil hørende Erfaringer, at ordne dem og at meddele en Skildring over Dyrenes Anlæg til det Gode og til det Onde. Men endog for den, som kun løselig betragter Naturen, ere mange af disse Egenskaber dog saa i Øienfaldende, at det ikke kan falde vanskeligt at forskaffe sig en nogenlunde Oversigt af disse Forhold, thi finder man vel ikke alle Menneskenaturens Anlæg til det Gode og til det Onde hos samme Dyr, saa finder man dog enkelte af disse Egenkaber meget paafaldende hos visse Dyrearter. - Tage vi først Hensyn paa de gode Egenskaber; saa finde vi den Tilbøielighed i Menneskenaturen, som er egentlig Grundspiren til alt det ædle og gode, nemlig den saa kaldte sympathetiske Følelse, hvorved det ene Menneske drages hen til det andet, finder Fornøielse i dets Omgang, tager Deel i dets Glæder, og føler Medlidenhed ved dets Lidelser, meget stærkt udtrykt i den dyriske Natur. Vi see Dyr af samme Art at søge hinandens Selskab, at længes naar de ere allene, ofte at forsvare hinanden mod fælles Fiender, undertiden at yttre Sorg naar een af deres Art er syg, eller lider, eller er død. Nogle Dyr, især Fugle arter, leve i en ægteskabelig Forbindelse, ere hinanden overmaade troe og hengivne, og kunne tiene Menneskene til Mønstre. Deres Kiærlighed til deres Unger, deres Omsorg for dem, deres Opoffrelse for at forsvare dem ere høist rørende, og Synet deraf maatte, naar Menneskene lagde meere Mærke til hvad der foregaaer i Naturen, tiene til en Bebreidelse for mange ligegyldige og samvittighedsløse Forældre. - Guddommen har desuden saaofte i sine Indretninger af den dyriske Natur opstillet Billeder for Menneskens Øine, som kunne tiene dem til en Paamindelse om hvorledes de skulle forholde sig: Vi maae faa ofte bebreide Menneskene, at de letsindigen og uden tilbørligt Overlæg indlade sig i Ægteskab, og uden at have i Forveien gjort de fornødne Tilberedelser til at det kan blive lykkeligt for dem; Fuglen giør heri Menneskene til Skamme, den lægger ikke sine Æg, førend den har bygget sin Rede, og den bygger den altid hensigtsmæssigt og ofte med den yderste Konst og Omsorg. Menneskene leve saa ofte letsindige hen i Tiden, have kun de øieblikkelige Nydelser for Øie, tænke saa ofte ikke paa Livets Vinter, den hielpeløse Alderdom, som venter paa dem, og undertiden lidt nok paa Aarets Vinter, som de i den gode Aarstid gaae imøde; flere Dyrearter udviser heri en for Menneskene lærerig Betænksomhed; de indsamle enten Forraad for den slette Aarstid som Hamsteren, eller berede sig et beqvemt Vinterleie som Murmeldyrene. – Mange Dyrearteer besidde høist elskværdige Egenskaber, som man maatte ønske at Menneskene maatte blive opmærksomme paa og efterligne; at alle Mennesker dog maatte være saa føielige og tienstvillige som Hesten, saa betænksomme som Elephanten, saa godmodige, troe og hengivne som Hunden. - Disse moralske Egenskaber ere undertiden saa udmærkede og saa beundringsværdige at det med Fornuft begavede Menneske føler sig beskiæmmet, og maae bekiende at Naturens alvise Aarsag har nedlagt i den dyriske Natur saa fuldkomne moralske Egenskaber, at det med den hele Anvendelse af sin Fornuft har Møie ved at opnaae dem. Der gives nogle smaae Papagøier (Pittacus, Pallarius) som man formedelst deres høie Grad af ægteskabelig Kiærlighed har kaldet: de uadskillelige (les Inseparables) har man dem i et Buur, saa seer man dem sidde paa en Stang ved Siden af hinanden, see paa hinanden og carressere hverandre: døer den ene, saa sørger den anden, æder ikke meere, og døer selv tilsidst af Bekymring. (Mon denne høie Grad af kiærlighedsfuld Følelse kan ikke være et Forbillede paa de fuldkomnere aandelige Væsners høiere Kierlighed til hinanden i det tilkommende Liv,) og hvormange sandfærdige Exempler veed man ikke at fortælle paa Hundens (især Puddelens Troeskab mod sin Herre, Bistand i de største Farer, Opoffrelse for ham og Sorg ved hans Død, som maae indgyde os Beundring og selv afpresse os Taarer. Men Naturens Speil kan ogsaa vise sig for os fra en anden Side; det fremstiller ikke allene for os i den dyriske Natur skiønne og elskværdige Egenskaber til vor Efterligning, men ogsaa modbydelige og onde, som kunne tiene til at opvække hos os Afskye for ligesaadanne Ufuldkommenheder i den menneskelige Natur, og hvorfor denne maae være udsat; thi kunde ikke Mennesket, ligesaavel feile og blive en kastværdig Skabning, som blive et ædelt og dydigt Væsen, saa kunde ingen ægte Dyd, ingen agtværdig moralsk Fuldkommenhed, finde Sted. Ligesom nu Skaberen i saamange at Livets Forhold har opoffret den dyriske Natur til Menneskenes Vel, (da Dyrene maae arbeide for os, og tiene os til Føde), saa er den ogsaa bleven bestemt til ikke allene at tiene til en Opmuntring for os til Dyden; men ogsaa til en Advarsel for os imod Lasterne. 8. Lader os foretage en Vandring omkring i den dyriske Verden, hvormange ubehagelige Egenskaber ville vi da ikke opdage hos disse vore ufornuftige Medskabninger, ved Synet af hvilke den Paamindelse maae opvækkes hos os vogt Dig, Du med Fornuft begavede Væsen for at blive faaledes findet, for at handle saadant, og søg at hæve Dig ved din Fornuft over den dyriske Naturs Ufuldkommenhed, Næsten ved enhver Dyreart klæber en Unode eller en ubehagelig Egenskab, hvortil noget lignende kan findes i Menneskenaturen, som derfor kan tiene os til Advarsel, hvor modbydelig er ikke Svinets Ureenlighed eller Slugvornhed; og hvormange enkelte Mennesker og hele Nationer, især af de vilde, give den kun lidet efter i begge Henseender? - Hvilken overdreven Ladhed er ikke egen for det Amerikanske Dovendyr (Bradypus)? og hvor vanærende er ikke den herskende Ladhed i Menneskenaturen, dette store Beviis paa det materielle Legems Overmagt over Aanden. – Den Aandsløvhed, som bemærkes hos Gaasen, hos Faaret, og hos saamange andre Dyrearter, som afspeiler sig i alle Fiskenes Phystognomier, burde dog paaminde Mennesket og at skiærpe sin Aandskraft, øve sin Eftertanke og godtgiøre, at der er ophøiet over de ufornuftige Skabningers Classe. - Kattens Falskhed, Rævens List, Ravnens Stiæle, lyst ere Egenskaber, som man ikke under hos Dyrene, men ikke heller bebreider dem; men hvor oft plette ikke de samme Tilbøieligheder det Menneskelige Gemyt, burde Jordens fornuftige Beboer taale dem i sit Hierte? – J hvilken Grad giør ikke Menneskene sig latterlige ved deres Forfængelighed; ved denne evige Higen efter at udmærksig fremfor deres Medmennesker, eller forhadte ved deres Stolthed, maatte den brystende Paafugl, den kneisende Hane, den sig kroende Kalkun oplyse dem om hvor foragtelige de giøre sig ved et saadant Adfærd, og være for dem, som Karrikatur Naturen har frembragt for at ridiculere deres forblindede Egenkiærlighed og deres Daarlighed. Af alle de Feil, som kunne vanære de Dødelige ere dog ingen meere lastværdige, end de som stride mod Hiertets Godhed; det Fornuftige udgiør den menneskelige Naturs Værd, det Ædle dets Smykke men at hvor ofte seer man ikke den menneskelige Siæl sine skiønneste Prydelser berøvet? Hvor der er modbydeligt at see et Menneske af et stridigt og ubøieligt Sind, som ikke veed at tæmme det, og at give efter for sine Medmennesker, hvor der er passende at gjøre det, eller at føie sig efter Omstændighederne, hvor Fornuften tilraader det; har ikke Naturen opstillet her for det stridige Gemyt et advarende Exempel i Svinet, har den ikke forbundet denne Characteerfeil med den foragteligste Skabning, med det Dyr hvis Bestemmelse det er at søle sig i Skarnet, er det ikke en høist ubehagelig Egenskab hos Mennesket at vredes over enhver Smaaeting, og at plage dem, det skal leve medmed sin Gavenhed, fortredelige Menneske, lade den giøende Hund sige Dig hvad Du er for et Væsen. - Dybt ligger Misundelse og Hadefuldhed nedgravet i mange Dyrs Hierte f. Ex, i Kalkunnens og i Andens, feilende Mennesker forgiftede disse Tilbøieligheder kun ikke saa ofte Eders Hierter? – Det være Dyrene overladt at misbruge deres Overmagt mod de svagere Skabninger, som Tyren, eller at afgjøre dens Trætte ved Legeme kraft som Hanen, eller at rase under deres Passioner som Hiorten i Brunsttiden, eller at overlade sig til grusomme Handlinger som Hyænen eller Tigeren. Men du Jordens fornuftige Beboer, du burde skamme Dig ved at ligne det ufornuftig Dyr, Du burde skaane den Svage naar du er den Mægtige, og lade Fornuften og ikke den blodige Kamp afgjøre din Strid, og vide at styre dit Sinds Oprør, og kun lade det være besiælet af ædle og kiærlighedsfulde Følelser. 9. Denne hele Skildring er kun et løseligt Udkast, et Penselstrøg af Naturens rige Forraad for lat giøre opmærksom paa det lærerige for Hiertes Dannelse, som den tilbyder paa alle sine Blade sin uhyre aldrig giennemlæste Bog; men een Betragtning endnu kan ikke tilbageholdes. Ville vi studere den dyriske Verden, for at uddrage mo falske Lærdomme af dens Grandskning; saa er det naturligt at vi see os først omkring i vor egen Familie, – Vor Familie. – Vi ville ikke studse, talrige ere vore Slægtninge i den dyriske Verden; thi talrige ere Abernes Slægter, tag Speilet, i Haanden hovmodige Menneske, sammenlig dig med disse Skovenes Beboere og du vil ikke kunne fragaae det, at de virkelig ere dine Slægtninge, Nu vel da, det forholder sig saaledes; hvad finder Du har Du Ære af dine Slægtninge? Du finder hos dem alle dine egne Vanarter, en høi Grad af Sandselig Begiærlighed, en ækel Tilbøielighed til Vellyst, en stor Stiælelyst, (Hang til at tilvende sig andres Eiendom), en høi Grad af Lunefuldhed og Vredagtighed, og virkelig saare megen Ondskab hvorved Aben udmærker sig fremfor de fleste andre Dyr, forbundet. med en ufornuftig Kiærlighed til sine Unger. - Saa ledes er det dyriske Væsen beskaffent som staaer dig Menneske nærmest, lær deraf af hvad der hæver Dig over dine Slægtninge er ene din Fornuft, giør en rigtig en anstrænget Brug af denne; thi ellers er Du ikke fuldkomnere end de, og tillige lastværdig, som de ikke ere. Skaberen kunde ikke give sine fornuftige Skabninger en stærkere Paamindelse om at tragte efter moralsk Fuldkommenhed, end ved at stille saa megen moralsk Ufuldkommenhed saa nær ved Menneskenaturen. 10. Men Overeensstemmelsen i de moralske Dispositioner imellem Dyrenes og Menneskenes Natur strækker sig endnu videre; thi de Anlæg til det Gode og til det Onde, som findes i Menneskenaturen, forekomme ikke allene saaledes i Dyre verdenen, at en Dyreart besidder een af disse Dispositioner, og en anden en anden af disse, f.Ex. Hunden Troskab og Hengivenhed, og Katten Falskhed; men ogsaa saaledes at der findes megen Forskiellighed Sted ved de forskiellige Jndividuers Gemytsbeskaffenhed hos den samme Dyreart; een Hund kan være langt mere godmodig end en anden, en Hone udvise langt større Omhyggelighed for sine Kyllinger end den anden; ligesom blandt Menneskene at een Moders Hierte er langt mere blødt og følsomt end den andens. – Ligesom man bemærker det i Menneskenaturen, at Sødskende, imellem have en meget lignende Gemytsbeskaffenhed; men undertiden en meget forskiellig, saaledes bemærkes en Lighed dermed ved Dyrenes Arter; den røde Ræv (Canis Vulpes), og den hvide Ræv (Canis lagopus) besidde begge samme listige Gemyt; derimod er Guldfasanen (hasianus pictus) af en ligesaa frygtsom Characteer, som Sølvphasanen (Phasianus nycthemerus) er af en modig. Ogsaa de samme Temperamenter, som lag tages hos Menneskene, observeres hos Dyrene; saaledes besidder den Abeart, som kaldes SiminApella et muntert og derimod Simia Capucina et tungsindigt Gemyt. – Ligesaa lærerig som det er at studere Dyrenes indvortes Legemsbygning for saameget bedre at udgrunde Menneskenes, saa lærerigt vilde det derfor blive at udgranske Dyrenes Gemytsbeskaffenhed for bedre at skue indi det menneskelige Gemyts forviklede Natur, og ofte uundgrundelige Dybhed. Lev Menneske med et opmærksomt Øie og et tænksomt Sind i den Dig omgivende Verden, og Kundskabens Kilder ville overalt udvælde sine Vande for dig, Hvad er mindre studeret end Dyrenes Siælelære og hvad er lærerigere, hvilket interessant intellectuelt System lod sig ikke bygge paa en systematisk Oversigt af Dyrenes forskiellige Charectere, naar denne var først tilveiebragt. - Hvad der er det meest frapperende ved alt dette er dog, at selv Dyrenes og Menneskenes Phystognomier kunne have med hinanden den største Lighed, af begge kunne den samme Characteer fremlyse, man læse Ungewitters Prystognomie 1850 Side 16978. Jeg erindrer mig at have udenlands seet fortræffelige Tegninger af den berømte Maler Tischbein, hvorpaa saadanne Sammenligninger vare anstillede f. Ex. imellem den store og berømte men diærve Konstners Michel Angelos Buonarottis og en Bulbiders Udseende. - Men gaaer den dyriske Natur ved disse Overeenstemmelser i Henseende til det Aandelige saaledes ind i den Menneskelige, saa er hiin dog deri væsentlig forskiellig fra denne; at Dyrets Gemytsbeskaffenhed er for det meste uforanderlig, hvorimod det staaer i Menneskets Magt, som et med Fornuft og Friehed begavet Væsen at forbedre sin moralske Natur. Men ogsaa selv i denne Henseende, ved dette høiere Fortrin er den dyriske Natur ikke berøvet at Lærerighed for os. Ogsaa Dyrene værnes til Pligtopfyldelser, saaledes mod deres Unger, som de ikke allene maae opføde men undertiden selv opdrage, f. Ex. visse Fuglearter, som øve deres Unger i at flyve og søge deres Føde, man læse Edderfuglens Historie; de kunne og saa blive klogere ved Erfaring, lære at tage sig bedre i Agt og gaae tilværks med større Forsigtighed; de kunne afrettes og dannes paa mange Maader, og deres Gemyts Beskaffenhed kan forbedres og forværres som hos Menneskene; men ikke ved eget Overlæg og Beslutning som hos disse; thi heri ligger det store og væsentlige Fortrin, som den menneskelige Natur har fremfor den dyriske. - At kun Mennesket altid maatte paaskiønne og benytte dette høie Fortrin. 11. Naar jeg har tænkt over denne store Overeenstemmelse imellem de moralske Dispositioner i den menneskelige og den dyriske Natur til det Onde, saavelsom til Gode, saa er den Tanke ofte faldet mig ind, om vi ogsaa forstaae den bibelske Fortælling om Syndefaldet rigtigt? Denne Tvivl er bleven saameget stærkere hos mig, ved at studere degamle Ægyptiske Monumenter (Hvad der staaer paa dem har vist kun faa Mennesker saa klart for Øinene som jeg) og ved at bemærke den nøie Forbindelse hvori saameget hvad der forekommer her staaer med hvad vi læse i det gamle Testamente (f. Ex. om Tabernaklet, om Cherubim, om Livets Træe, og fornemmelig om Slangen.) Skulle de moralske Anlæg til det Onde ikke oprindeligen være nedlagte i Menneskenaturen, hvor de staae i saa nøie Forbindelse med Menneskets Bestemmelse til Moralitet; imedens de findes saa tydelig nedlagte i Dyrenes Natur, som endnu staae fjernt fra denne høie Bestemmelse, Fordom mig ikke min Tidsalder for denne Tale, men lader os søge Sandheden, reent, da ville de Bibelske Skrifter vise sig for og i et nyt og forherliget Lys; den Tankeløse lader sig nøie med den Glands der fremskinner igiennem en Taage; Granskeren trænger igiennem det og Lyset fryder hans Øie. (Man læse Tholuces Tilstaaelse: die Lehre von der Sünde 5 Aufl. 1830 Side 232 &c.) 12. Men det er ikke allene i den dyriske Naturs moralske Dispositioner, at den os omgivende sandselige Verden er lærerig for vor moralske Dannelse; det guddommelige Væsen taler ogsaa igiennem den til vor Forstand og vort Hierte, ved de Sindbilleder, hvori det har indhyllet de Lærdomme, og de Paamindelser hvortil Menneskets Aand trænger, hvis Bestemmelse det er at kjæmpe sig frem til Dyden, og ved Aabenbarelsen af de Forhold hvori de sandselige Former og Naturens Jndretninger ere bragte til Menneskets moralske Følelser, og indvortes Bestræbelser for det Gode. 13 Det er mærkværdigt at finde hos den hedenske Oltids Vise en Erkiendelse af den Sandhed af Guddommen taler igiennem sandselige billeder til Menneskets Forstand. Plutarch siger: at da de berømteste Philosopher have endog hos de livløse og ulegemlige Ting fundet et unkelt Kiendemærke paa Guddommen og have ikke anseet noget for saa ringe, at de ikke skulle være opmærksomme derpaa, saa gielder dette efter min Mening ved de Ting som besidde en levende Siæl, visse Lidenskaber og Forhold, som lade sig betragte. Man maae derfor ikke tage Menneskene det ilde op, naar de ikke saameget agte disse Ting som det guddommelige Væsen, som aabenbarer sig i dem Saadanne Ting ere ligesom klare Speile som Naturen rækker os i Haanden og som man maae betragte som Redskaber eller fortræffelige Kunststykker af Guddommen, der idelig er beskiæftiget med at forherlige Verden (de lide et osiride Cap. 77). - Hvormeget maae ethvert Menneske istemme disse Yttringer, som vandrer om i Naturens Rige med et opmærksomt Øie, en tænksom Siæl og et følsomt Hierte, overalt maae han bekiende med Paulu(Apostl. Gierninger 17, 27) at Gud er ikke langt borte fra noget Menneske, overalt vil han træsspaa Ting, som indeholde en gavnlig Lære for ham, og som han maae erkiende for et Vink fra Naturens usynlige Aarsag; det gaaer med Symbolerne eller Sindbillederne i Naturen som med Metallerne i Bierget; de ere henlagte der og Mennesken kunne giøre Brug af dem om de ville. – Vi ville kun anføre nogle Exempler til en Prøve: Bierne ere Skabninger, som høre til de lavere Klasser af Dyrenes Rige; deres aandelige Evner kunne ikke være meget udviklede, og dog udføre de de konstigste, sammensatte og som det synes meget over lagte Værker; men disse ere dog ingen Virkning, af deres Overlæg, de arbeide efter en Plan som en dem foreskreven, og til hvis Udførelse de maae ledes ved deres Legemers hele Mechanisme, hvilken vi Menneskeer ikke formaae at giennemskue og sandsynligen ved visse billeder (Ider innate,) som ere indprentede i deres Forestillings=Evne; men disse uvidende Konstneres Værker, hvor lærerige ere de ikke for Menneskene? de paaminde dem paa det stærkeste om hvad disse vilde blive istand til at drette, naar de ville arbeide i Eenighed og Harmonie med hinanden efter en giennemtænkt Plan hvormeget staaer ikke Menneskesamfundet tilbage, som idelig adsplittes af Lidenskaberne, for Biernes Samfund, som altid sammenholdes af Driften; Skaberen naaer altid sit Formaal; men Mennesker forfeiler sit saa ofte. – Naar dydige Grundsætninger og ædle Følelser tage Plads i Menneskets Hierte, saa opvaagner hos det den Tilbøielighed, at virke for det Gode, at anvende sit Liv til nyttige og velgiørende Foretagender; men hvor let kan ikke denne Tilbøielighed svækkes og dette Forsæt kjølnes ved den sørgelige Erfaring, som det saa ofte erholder, at dets Bestræbelser blive spildte, dets velmeente Foretagender mislykkes; men herved yder Naturens Betragtning det en stor Beroligelse og Opmuntring; thi den lærer det, at dens Aarsag lader utallige Frøe udsaaes, hvoraf mange aldrig gaae op, og mange ikke opnaae nogen Fuldkommenhed; imidlertid er den dog tilfreds med at nogle af dem kunne lykkes og bære Frugt i Mangfoldighed. Saaledes bor Du, Menneske, ogsaa være findet, kan Du ikke udrette alt det Gode Du attraaer, saa glæd Dig dog over det Gode, som Du er istand til at udrette, og det vil ligesom det opgaaende Frøe altid blive meget; desuden lærer den samme Natur=Observation, at hvad der ikke opnaaer i den sin egentlige Bestemmelse, kan dog i andre Henseender blive til Nytte; det Frøe som ikke kommer til at fremspire, kommer dog til at tiene til Fuglenes Føde, saaledes du ædle Menneske, tab ikke Modet og Lysten til at giøre det Gode, opnaaer Du end ikke din egentlige Hensigt dermed, paa mange andre Maader ville dog Dine retskafne Handlinger blive velgiørende for Dine Medmennesker. Et Menneske, som vil føre et dydigt Liv paa Jorden, maae foresætte sig et dobbelt Formaal for sin Virksomhed, ikke allene overalt at søge at giøre det Gode; men tillige ogsaa være overalt betænkt paa at forebygge det Skadelige, thi noget saadant indblander sig overalt ved alt hvad han tager sig for, og dette er saaledes indrettet fordi hans Eftertanke og Omsorg skal overalt blive opvakt og skiærpet; men Naturen foregaaer ham ogsaa heri overalt med Exempler paa Foranstaltninger til at forebygge det Skadelige. Vi ville allene anføre et Exempel derpaa. Taarene i Menneskenes Øine besidde en saltagtig Skarphed, og vilde være angribende for dem; men der ere anbragte i Nærheden, af de Steder, hvor de afsondres, nogle smaae Kjert ler, som kaldes de Meibomske og som have den Bestemmelse at afsondre et Sliim, som beskytter mod denne Skarphed. Studerer man Musklernes Bygning i Menneskets Legeme, saa maae man med Beundring betragte de konstige Midler, hvorved den hemmelighedsfulde Viisdom har vidst at forebygge det ufordeelagtige for Legemsbevægelserne ved deres Paaheftningsmaade; mangfoldige saadanne Exempler kunne anføres. – Menneskene giøre sig meget hyppigen skyldige i den Feil at de bedømme deres Medmenneskeer efter deres Udvortes; de ere tilbøielige til at tænke vel om de Mennesker, som besidde et smukt Udvortes og et smigrende og indtagende Væsen, og at dømme ufordeelagtigt om de Mennesker, som mangle disse i øiefaldende behagelige Egenskaber; uagtet Erfaringen saa ofte lærer, at Falskhed kan boe i de førstes, og Ærlighed og Fromhed i de sidstes Hierter, Adspørge vi Naturen, saa meddeler den os en anden Belæring: Tigerens og Leopardens Skind er pragtfuld tegnet, de giftigste Slanger bære undertiden den deligste Ham; men den troe og hengivne Puddeel udmærker sig ikke ved nogen udvortes Skiønhed; Perle muskelen (Mytilus margaritiferus) bærer under sin stygge og hvasse Skal det deligste Perlemor. Troe derfor ikke Menneske paa det blendende Udvortes; men opsæt med at fælde Din Dom til Du har skuet ind i Skabningernes indvortes Væsen. - Hvad plages Du, som kaldes Jordens fornuftige Beboer, mere af, end af Dine jordiske Begiærligheder, de forurolige Dig, Du lider under dem, de klæbe endnu ved Din Siæl, uagtet Du begynder at indsee deres Fordærvelighed, og de vedblive at beherske Dig; Du kan overvinde dem, men Du vil ikke fatte den Beslutning at giøre det. Ufornuftige Menneske, speil Dig i Abens Exempel, som fanges med at man sætter for den et Kar fyldt med Riis og med en smal Aabning; den klemmer sin Haand ind igiennem Aabningen for at bemægtige sig Risen, fylder Haanden med denne, og kan nu ikke beqvemme sig til at aabne og slippe Risen for at faae Haanden tilbage, uagtet den seer sine Forfølgere nærme sig; Dyret kan ikke besinde sig og overvinde sin Begiærlighed; men det fornuftige Menneske kan det. – Lad den samme Abe, naar den ved sine overdrevne Karesser trykker eller endog qvæler sine Unger, hvortil den bærer en lidenskabelig Kiærlighed, sige Eder J uforstandige Mødre hvilket Navn Eders Kiærlighed fortiener, naar J af lutter Kiærlighed til Eders Børn for værve dem og giøre dem ulykkelige. – At det jordiske Liv er en Kampens Tilstand er udførligt godtgjort i den første Deel af dette Værk, Side 50 til 51 er fremsat et mærkværdigt billede i Naturen, som minder os om hvor nødvendigt det er for os at giennemgaae denne Kamp for at opnaae den høiere aandelige Fuldkommenhed, og den deraf flydende høiere Lyksalighed, hvortil vi ere kaldede. Men ængstes Du Menneske for den sidste store Kamp Du har at udholde ved Livets Udgang, saa lad den Kamp som Moderen og Barnet maae giennemgaae ved dets Indgang tiene Dig til et trøstende og opmuntrende Forbillede; thi var en Kamp nødvendig for at træde ind i dette ufuldkomnere jordiske Liv, hvorledes ville vi da undre os over at Dødens Kamp maae være en nødvendig Forberedelse for at træde ind i det høiere og himmelske Liv. Hold Kampen ud du flygtige Jordens Beboer med Taalmodighed og Standhaftighed; lade det Himmelske Haab, som opgaaer af Naturens Betragtning, omgive Dig med sit Lys i Dødens mørke Øieblik, thi denne Kamp, disse Lidelser ere det sikkreste Forbud paa det fuldkomnere Liv, som venter paa Dig, naar Du træder ud af den nærværende Tingenes Orden; kast et Blik tilbage paa de Omstændigheder under hvilke Du traadte ind i den og lær deraf at bære Tillid til Din Gud. Tvivl desuden aldrig ved Synet eller Følelsen af Jordlivets Trængsler og Guddommens Godhed, den staaer skiult bag de meest iøienfaldende Lidelser. 11. Disse Exempler kunne tiene til en Prøve paa hvorledes Naturens Jndretninger kunne i moralsk Henseende blive lærerige for vor Betragtning, hvorledes denne sandselige Verden indeholder Forbilleder paa høie Sandheder, som kunne lede os til Dyden. Guddommen taler til vor Fornuft igiennem sine Værker, vil den Tænkende sige, jeg vil sætte mig ned og øse Viisdom af den hemmelighedsfulde Kilde, og vil lytte til den Tale, som skal tiene til Veiledning for mine Handlinger; hvor riig paa Belæring vil ikke denne Tale blive forden, som træder ind i Naturens Tempel med et tænksomt Sind og et følelsesfuldt Hierte, Men ak, om Menneskenes Mangfoldighed gielder hvad hiin store Lærer sagde, hvis Hierte var opfyldt af Følelse for Guddommens Gierninger: De have Bine og de see ikke, de have Øren og de høre ikke og de tænkee ikke derpaa. Men ville kun Menneskene tænke paa den nøie Overeensstemmelse hvori Skaberen har brag den physiske Verdens Jndretninger med deres moralske Natur og Bestemmelse, eller med andre Ord fæste deres Opmærksomhed paa de moralske Anlæg, som ere nedlagte i Naturen, saa ville de endnu mindre kunne omtvivle dens moralske Lærerig, hed. – Det er at beklage at man i et Skrift som dette ikke kan behandle denne Gienstand med den fuldkomne Frihed, visse Jndretninger i den menneskelige Legemsbygning staae tydeligen i en nøie Forbindelse med Menneskets moralske Bestemmelse men Tingenes Beskaffenhed forbyder at omtale dem (f. Ex. Hymen Virginis, Bygningen af Urethra Muliebris, Menneskenes Herredømme over de naturlige Fornødenheder, Mavens physiske Forhold til Tænkekraften o. s. v.) Men to Egenskaber ved Menneskets Legemsbygning, som staae i nøie Forbindelse med Menneskets moralske Natur, staae aabne for Betragtningen: Taarerne og Ansigtet. Hvilket udtryksfuldt Tegn paa det menneskelige Hiertes Følelser, paa den dybe Sorg, paa den ømme Medlidenhed, ere ikke disse Taarer, som væde Menneskenes Øine, og hvor mægtigt virker ikke Synet af dem paa andre Menneskers Hierte til at opvække i det ømme og deeltagende Følelser, Og du menneskelige Ansigt, hvilket talende Speiler du ikke paa hvad der boer i Menneskets Sind; Du afmaler den hemmelige Sorg eller Tænkekraftens Anstrængelser ved de dybe Furer som grave sig i din Pande, du røber de Lidenskaber og de onde Følelser, som Mennesket saa gierne vil skiule, og du er tillige det skiønne Vidnesbyrd om Sindets rolige og ædle Tilstand; din blussende Rødme har saa ofte forkyndet den usynlige Beboers Bevidsthed om sin Brøde, eller Sandselighed eller Svaghed. Du advarer paa det stærkeste Mennesket om at vaage over sit aandelige Væsens Reenhed, og Følelse for det Gode og dydige Villie, da dette er det eneste sikkre Middel til at forskiønne sit Udvortes og til at forhindre at andre ikke skulle læse i Siælens Speil. Et Navn, som allerede Arisioteles gav Ansigtet) hvad den forgiæves vil bestræbe sig for at skiule. 15. Det er i det første Bind af dette Værk udførligt forklaret hvorledes det hele menneskelige Liv er anlagt paa, saavel hos det enkelte Menneske som hos hele Nationer, at udvikle og danne Menskenaturens moralske Anlæg. Hvad er derfor lærerigere end at betragte den Verden vi leve i fra denne Synspunkt, jo mere vi gjøre det, jo tyde ligere ville vi fatte dens høie moralske Bestemmelse vi ville indsee, at vare vi Menneskeer ikke overalt omgivne med Fristelser, gjorde vore Tilbøieligheders Styrke det ikke saa let for os at feile, var Kampen for det Gode ikke saa besværlig: var den jordiske Belønning for dets Udøvelse ikke saa usikker, saa vilde Mennesket ikke kunne dannes til Dyden i det jordiske Livs Skole. c) Den physiske Verdens philosophiske og religiøse Lærerighed. 1. Naar den os omgivende Verden er lærerig for vor moralske Dannelse, naar dens Betragtning kan blive et Middel for os til at styrke os i gode Følelser og til at lede os til Dyden, saa maae denne Erkiendelse allerede være en tilstrækkelig Bevæggrund for os til at tillægge den en phikosophisk Lærerighed; thi at tænke over Dydens alt overstraalende Skiønhed og Menneskelivets moralske Forhold er een af Philosophiens Hovedformaal; men dette er ikke dens eneste; Eftertanken over Hensigten af den nærværende, Tingenes Orden hvori vi befinde os, saavel i det Enkelte, som i det Hele, og Opdagelsen af den Aarsag, hvoraf den lader sig allene forklare ere ikke mindre vigtige Gienstande for dens Undersøgelser. Paa Erkiendelsen heraf beroer vor Trøst ved Livets Sorger, Beroeligelse ved dets Trængsler og Haab ved den dunkle Fremtid; hvor velgiørende vilde ikke den physiske Verdens Betragtning være for os, naar den ogsaa var lærerig for os fra denne Synspunkt. 2. Det skal i det mindste ikke fortryde os at giøre Forsøget dermed, thi intet kan være mere tillokkende for Menneskets Siæl end Naturens Betragtning; den indbyder os overalt til Eftertanke ved sin Skiønhed, sin Pragt, sine utallige Afvexlinger og sine konstige og underfulde Jndretninger, uafladelig opvækker den Nysgierrigheden, uden nogensinde at fyldestgiøre den. Den stierne fulde Himmel leder Tænkerens Blik hen i en ubestemt og ubegrændset Fiernhed til en uoverseelig og grændsels Fremtid, og de utallige Documenter, som findes i Jordens Skiød, som vidne om andre Tilstande hvori vor Klode har fordum befundet sig, lede det hen til en bunkel og ubestemmelig Fortid. - Hvo som engang har drukket det aandelige Livs Vand af dine Strømme Modernatur, kan aldrig ophøre med at vederqvæge sin Aand af dem. 3. Om Naturens Betragtning ikke ledte til andet end til blot at lagttage dens Phoenomener og beskrive dens Frembringelser, saa vilde den dog tiene til at øve og skiærpe vor Opmærksomhed, og til vor Moerskab; men de enkelte Jagttagelser, blive først egentlig interessante naar de lede til almindelige Betragtninger og give os et philosophisk Udbytte; først ved dette bliver den physiske Verden i egentlig Forstand lærerig for os. - Ligesom den legemlige Styrke gaaer frem af Svaghed, saaledes gaaer vort aandelige Væsens Kraft frem af Vildfarelser. Naturen omgiver os med sine Leege som Faderen spøger med sit Barn, for at øve os i at skille Alvor fra Spøgen; den indhyller os i sine Blendværk for at vor Fornuft skal ved at bestræbe sig for at udvikle sig deraf, arbeide sig frem til Sandhed. Naturen leger med fine Børn som den har modtaget i sin Favn forat opdrage dem; den giver et Been i Øret Stigbøilens Form, den aftegner Blomster i den kolde Jis og den døde Steen; den giver følesløse Planter Udseendet af levende Væsner; lader levende Dyr træde frem i Planters Skikkelse, maler Tal paa Sommerfuglens Vinger og Bogstaver inde i Blomsternes Krone, den giver Klipper allehaande Skikkelser af Dyr og Mennesker, eller af menneskelige Ting. Mennesket betragter med Studsen, Naturens Legetøi og lærer at skille Naturens Virkninger hvor de ere Alvor fra der hvor den spøger. Med idel Blendværk omgiver den Menneskets Sandser og Jndbildningskraft (see d. Bog, 1ste Bind, Pagina 12556. No. 32) og den leder Fornuften igiennem Feiltagelser til Sandhed, ligesom Villien igiennem Feiltrin til Dyden. Mennesket er et Væsen, som er bestemt til ved sin egen Kraft at udvikle sig til Fuldkommenhed, og den omgivende Verdens Lærerighed er Midlet i Guddommens Haand for at understøtte Bestræbelserne til dette høie Formaal af det gandelige Væ fen, som er indhyllet i det jordiske Svøb. Menneskets Fornuft kjæmper idelig for at fordeele det Skin, som blender den, og jo meere den bestræber sig derfor desto lærerigere bliver Naturen for den. 4. Men ogsaa billedrig er dens Tale til Mennesket; den physiske Verden som gik ud fra Guddommens Haand meddeler de Dødelige sin Underviisning i Symboler og Lignelser, ligesom hiin himmelske Lærer, som blev nedsendt fra den eneste Gud, der selv foredrog sin Lære i Lignelser og bød Menneskene at lære af de Forbilleder, som Naturen fremstiller for dem, af Fuglen under Himlen, af Markens pragtfulde Blomst hvad de skulde tænke om Guddommens Forhold til dem. Nogle Exempler paa hvorledes høiere Lærdomme, ligge indhyllede i Naturens billedrige Sprog ere fremstillede i det 1ste Bind af dette Værk (i No. 67, Side 26, No. 8, Side 29532. No. 14, Side. 5554, og No. 21, Pag. 8184, hvilket sidste Stykke især anbefales til Efterlæsning og Overveielse) hvor mangfoldige flere saadanne kunne ikke fremstilles f. Ex. Solens Op- og Nedgang som et Symbol paa Altings Stigen og Falden i Menneskelivet. Planten Zosteras (Tangens) Bygning paa Altings Udvikling af Svøb. - Myggen i Sommeraftenen, Tornen paa Rosen som Forbilleder paa den Blanding af det Onde med det Gode, hvorpaa det hele jordiske Liv er anlagt. – Blodiglen som et Sindbillede paa hvorledes de tilsyneladende skadelige Jndretninger i Naturen kunne være frembragte i de meest velgjørende Hensigter. Fosterets gamle og fortredelige Udseende ligesom Alderdommens, paa begges Overgang til et forestaaende forynget og forskiønnet Liv. – Fosterets hele Udvikling paa Menneskets forestaaende Opstandelse. Elskovs Driftens Opvaagnelse i Ungdoms Alderen, hvortil Barndommen ikke kiender noget, som Forbudet paa den høiere himmelske Kiærlighed, og paa de ædlere Tilbøieligheder, som i et tilkommende Liv kunne opvaagne i vort aandelige Væsen, og hvortil vi endnu ikkun kiende saa lidet i vor nærværende Barndoms Tilstand. - Selv hele de store Anlæg for den physiske Verdens Jndretning indeholde et symbolisk Sprog, hvorved Guddommen taler til Menneskenes Forstand; thi Væsnernes Tilstand i en lavere Sphære indeholder altid et Forbillede og Forbud paa Væsnernes Tilstand i en høiere Tilstand, saaledes den livløse Natur paa den Organiske, Planteriget paa Dyreriget, dette og især Abelivet paa Menneskelivet; Jndretningerne i en høiere Sphære anticiperes bestandig i en lavere. Menneskenaturen selv er et Forbillede paa hele Verden ved sin Sammensætning, paa det Tilkommende Liv ved sin Fødsel, og et Symbol paa Guddommen ved sin Aand. Ved denne Naturens lærerige Beskaffenhed, aabnes klare Blikke for Menneskets Fornuft i det Høiere og det Himmelske Forstaae vi rigtigt de jordiske Ting saa ville ogsaa de himmelske blive klare for os. – Du kan bringe det vidt i Kundskab, Du med Fornuft begavede Jordens Beboer, naar dito Øie er opmærksomt din Eftertanke vaagen og dito Hierte følsomt, Tvivl ikke paa at disse Forbilleder ere med Hensigt nedlagte i Naturen; thi al det i dens Skiød, som kan frembringe et Gode et vist nedlagt i den med Hensigt. 3. Men den physiske Verdens Lærerighed er dog fremfor alt vigtig for Menneskene, fordi dent Betragtning leder Menneskene til Kundskab om dens usynlige Aarsag, saaledes som vi igiennem Menneskenes Legeme komme til Kundskab om deres Aand, saaledes bliver ogsaa den usynlige Gud aabenbaret for os igiennem den sandselige Verden, hvilken Kundskab er enhver aabenbaret Religions uundgaaelige Grundvold. – J det første Bind af dette Skrift er der paa mange Steder blevet giort opmærksom paa hvorledes Kundskaben om Verden leder den Tænkende til Kundskab om Gud (saaledes No. 3536 Side 137140 og 140, hvorledes Naturen lærer os at tænke og Gud som der uendelige Væsen; Side 136 hvorledes Naturens Hemmelighedsfuldhed giør Guddommen til en Gienstand for vor Tilbedelse; No. 3758 Side 145 hvorledes Guddommens Tilværelse bliver os klar af det Aandeliges Eenhed og Materiens Deelelighed, og Side 14850 hvorledes den erkiendes af det Aandeliges Selvvirksomhed og Materiens Jnertie og Side 181 af Naturens indvortes Forbindelser. Endelig hvorledes det guddommelige Væsen Egenskaber afspeile sig i den physiske Verden, er udførligt forklaret i den vidtløftige Undersøgelse omde syv komiske Love eller Hovedanlæg hvorefter denne er dannet; ved at efterslaae disse Steder(hvorom jeg beder) vil man overbevises om Naturens store religiøse Lærerighed, see 1ste Bd. Side 119 og 159. 6. Men saa lærerig Naturens Betragtning er i denne Henseende, saameget er det at beklage, at denne Kilde til den høieste og trøstefuldeste af alle Kundskaber bliver saalidet benyttet. Aarsagerne til at det falder Menneskene saa vanskeligt at benytte sig af den behøves ikke her at gientages, da de er angivne i det 1ste Bind No. 30–31 Side 117 De ere lette at indsee, naar man betænker den menneskelige Tænkekrafts Svaghed, Sandselighedens Overmagt over den og det Guddommelige Væsens Usynlighed. Menneskene forhielpe sig for det meste ved deres religiøse Beskuelser med Jndbildningskraftens Spil, men der venter paa 8 en høiere Tilstand hvor denne Kundskab, som aer dunkel for vort aandelige Væsen, vil blive kla for det, hvor at dette istedet for nu at gaae for uvillig til at betragte Skaberens Gierning komme til at svømme i denne Betragtning, som i et Ocean af Glæde. Derfor maae ellerede den Jord vi beboe, endskiøndt saa liden en Deel af Skabningens Rige; men dog saa opfyldt med Underværker af Skaberens Haand, vist være bestemt for høiere Væsners Betragtning end Menneskene. Men erkiender ikke Menneskenes Mangfoldighed, Naturens philosophiske og religiøse Lære righed, saa have dog de viseste blandt Menneskene, erkiendet den, saaledes siger Danmarks Tyge Rothe, at enhver sikker Kundskab om Naturen, giver Kundskab om Gud, og hans store Forgiænger Bønnet, siger: at naar en Naturkyndig besidder kun nogen Evne til Meditation, saa hæves han snart ved Tanken over de Gienstande, som vise sig for hans Øine. Han kan ikke vandre længe om i den sandselige Verden uden at han snart maae trænge meere eller mindre ind i den aandelige Verden, som er saa nøie forbundet med hiin. (Oeuvres de Charles Bonnet vol. 1. 4to Side. VI. VII). 8) Jngen har dog bedre end den hellige Skrifts Forfattere paaskiønnet Naturens religiøse Lærerig, hed og den menneskelige Fornuft høie Værd ved det at den besidder Evne til at kunne øse Kundskab om Gud, af denne Aabenbarings Kilde, som staaer aaben for alle Jordens Nationer. Vi have nyeligen hørt Jesu egen Tale derom, vi ville nu lægge Mærke til hans Apostels, saaledes siger Paulus i Apostlernes Gierninger 14, 17, at Gud har ikke ladet sig selv uden Vidnesbyrd, da han giorde os godt og gav os Regn og frugtbare Tider fra Himlen - saaledes aflægger han Romerne 1, 20, den vigtige Bekiendelse: at Guds usynlige Egenskaber ere blevne synlige ved Verdens Skabelse, da de kiendes af hans Gierninger, saa at de som ikke troe paa ham, ikke kunne undskyldes; og saaledes giør han selv i det første Brev til Corinthierne det 15 Capitel, den ypperligste Anvendelse af Fornuftens Betragtning over Naturens Jndretninger, for at opklare det himmelske Liv, som forestaaer. Læse vi det gamle Testamentes Skrifter, saa finde vi dets Forfattere giennemtrængte af Følelse for Guddommens Storhed ved Synet af dens Aabenbarelse i det Skabtes Herlighed, (see et Exempel i d. Bogs 1ste Bind, Side 156), deres Skrifter ere fulde af de skiønneste og meest opløftede Beskrivelser over Naturen, overalt see de i den de guddommelige Egenskaber afbildede. Men eet eneste Sted af disse Skrifter, er tilstrækkeligt at anføre, for at bevise den physiske Verdens religiøse Lærerighed, det hedder i den 10 Psalme, det 2 og 3 Vers: Himmelen forkynder Guds Ære, og Firmamentet forkynder hans Hænders Værk En Dag siger det til den anden, og en Nat forkynder Kundskaben for den anden; det er ingen Tale og ingen Stemme, hvis Lyd ikke bliver hørt, – Saaledes var den Vise Oldtids Overbeviisning, hvormeget er den sildigere Slægt ikke vanslægtet fra denne naturlige, tilbedende, taknemmelige Folelse ved Synet af de guddommelige Værkers Storhed. Denne Stemme, denne Tale, hvorlidet bliver den ikke i vore Dage hørt af Menneskenes Mangfoldighed, som er saa ofte nedsunket i en bedøvende Overtroe, eller i en tankeløs Vantroe, med hvilken sløv Ligegyldighed, med hvilken tankeløs Siæl, med hvilket følesløst Hierte vandre de ikke omkring i en Verden, som overalt indeholder Vidnesbyrd om sin Skabers Godhed og Viisdom. - O Alverdens uendelige Skaber, han du derfor saa underfuldt aabenbaret dine Fuldkommenheder i dine Gierninger; har du derfor dannet det med Fornuft begavede Menneske efter dito Billede, for at dets Aand skal bestandig forblive nedsunket i denne Vanmagt? Den tredie characteristiske Egenskab ved den physiske Verden er dens Pragt, Rigdom og Storhed. 1. Den Erkiendelse at Naturen er et Værk, som er frembragt ved det guddommelige Væsens Almagt og Viisdom, maae drage det tænkende og følsomme Menneske hen til dens Betragtning, og jo mere han overbeviser sig om det Lærrerige ved denne Betragtning, desto større Lyst maa han føle til at fordybe sig i den. Men Guddommen har desuden givet denne physiske Verden en saadan Beskaffenhed, at om endog Menneskene ikke strax erkiende den for at være et Værk af en usynlig Aand, eller indsee dens Lærerighed, saa maae den dog i høi, Grad opvække deres Jnteresse og de maae føle en stor Fryd ved at lægge Mærke til de Ting, som de see i den, og til at tænke over deres Sammenhæng; dette har Skaberen bevirket ved de Hove danlæg, hvorefter den er blevet dannet (de kosmiske Love for dens hele Construction, som forhen ere blevne udførligt tagne i Overveielse, nemlig ved Naturens Mangfoldighed, Harmonie o. s. v.),men tillige ved at meddeele dette sit Værk en Characteer af Storhed og Pragt, som ikke kan forfeile sin Virkning paa det menneskelige Gemyt da den virker paa Sandserne; men som maae indgyde Hiertet Følelse, stemme Sindet til Beundring og opvække Forstanden til Eftertanke. Ved denne Characteer, og ved endnu en anden, som den besidder, og som vi længere hen skulle tage i Overveielse, nemlig ved dens konstige Jndretning, er det at den physiske Verden bliver saa mærkværdig; og det er denne Naturens Mærkværdighed, som endog uden Hensyn paa dens Nytte og Brugbarhed for os, maae bevæge Menneskene til at studere den. Dens Mærkværdigheder ere virkelig ogsaa utallige; thi den indeholder utallige Konstværker, af Skiønhed, Pragt, Brugbarhed og Viisdom.