Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-06-10
Georg G. Miser i Hamborg har d. 24 Junii erklæret sig imolvent med 1,47,000 Mk. Banco. Bussemanden. (Ogsaa en Fabel.) Fra Arilds Tider end der stod to Træer ved en Klippefod. De hedd Kritik og Poesie. Naar Fuglene dem fløi forbi, de suged deres Blomstersaft, og drog af føde Frugter Kraft. De Træer bredte herlig Svale, rundt om i alle Klippedale, og qvæget under deres Skygge man saae den trætte Vandrer bygge, og lytte glad til Fuglens Sang, som over Træets Top sig svang. - Hver Egnens Fugl tog, hvad den vilde, hvad enten Blomster eller Frugt; men strax, naar Retten blev misbrugt og Frugt og Blomster gik tilspilde, for strængt at dømme Gierningsmanden. fra Træets Brug og fra Forstanden, som oftest valgtes da en Ugle til Dommer af de andre Fugle. Thi den har stedse havt for Skik ikkun Retfærdighed at lide, og for dens Kløgt og skarpe Blik, gaae falske Vidner strax tilside. En Dag den gustne Avind gik forbi, hvor disse Træer stode; da mærked hun en lillig Lugt fra Træerne rundt om sig sprede; da saae hun med et Smertens Blik hvorledes Fuglene tilgode sig gjorde med den røde Frugt; og fusende stod der den Leede. Hvad har de Fugle at bestille? Hvo tillod dem de Træer pille? "Det sagtens var den dumme Lov, Naturen i hvert Hjerte grov, den Lov, man Frihedsloven kalder; men denne Lov mog ej gefalder, den passer lidt med Tidens Alder. "Jeg veed ej, hvortil Frugten bruges, men naar den kan af Fugle suges, maa den vel være honningsød, og kunde give herlig Mjød. Den Mjød jeg vil alene drikke. - Jeg tørster vel aldeles ikke. Men Fuglene kan drikke Vand. Paa Bedre har de ei Forstand." Saa taled hun, og gik tilbage i Hulen, tog en gammel Stage, ret skrumpen, styg og sort og fælDen bandt hun om med gamle Lapper, dertil kom Mos og nogle Straae, som kunstig sattes ovenpaa, og nogle halvopædte Greene, som laae blandt sorte Runesteene. Og denne Fugleskrækkerpæl slog Qvinden, drabelig og tapper, med drøie Næveslag i Jorden, og svoer ved Helvedsild og Torden: "Du være skal en Bussemand, for hver en Fugl i dette Land!" Og næsten sandt blev Avinds Ord. De fleeste Egnens Fugle foer bort, smaa og store, alleslags, og flygted i Forvirring strax. De Dumme frygted Avinds Pæl. De Kloge fandt den alt for sæl og hver en Fugl trak sig tilbage. for denne Bussemand af Stage. Og Egnens glade Fuglesang, som før man hørte Dagen lang, nu sjelden mere lod sig høre. Den Taushed gotted Avinds Øre. Stolt Stagen Jssen hævede, og vildt de Klude svævede, og gjorde underlige Sving, som dog betyded ingenting; og Avind var først ret tilfreds, naar hele Horizontens Kreds var tom, saa langt den kunde øine, og alle Fugle var bortfløine. Det Væsen drev den først en Sommer og nogle flere Somre til den øvede det samme SvilTilsidst man mærker Avinds List; en Ugle den paa Sporet kommer. Hør, Brødre, J kan troe for vist, slet Jntet Spøgelset betyder. Det slaarer sagtens her og hist, men staaer dog fast paa samme Sted, og kommer ei en Fingersbred. Jeg om dets Trudsler ej mig bryder." Saa lod dens Ord, den nærmed sig, trods mange Fugles Angestskrig. - Den Stok stod ubevægelig, og roligt Uglen satte sig, med Næbbet Kludene den sleed itu, og kantede dem ned. Nu fløi der nogle Fugle til at see paa dette nye Spil, og da de mærkede, at Stagen. var ganske ubevægelig, for selv at undersøge Sagen, nu alle Fugle nærmed sig. Og hver en Klud blev revet ned og tusend Næb dem søndersleed, Straae, Mos og Greene toges bort fra Bussemandens Hoved; kort Der stodnu Avinds nogne Stok til Spot for Egnens Fugleflok. Langt borte, skjult bag tykke Greene saae Avind paa den hele Seene, og dobbelt mørkt blev hendes Blik. Den feige Fod var ikke seen; hun flygted, efter gammel Skik i skumle Hulle ned, – og green. Til Træerne de Fugle hen nu fløi med munter Sang igien; de glæded sig ved Frugtens Redme, og qvægede sig ved dens Sødme. - Fri stod Kritik og Poeste; thi Avinds Magt var nu forbi. Og naar et Træe blev ilde brugt, anvendtes strax den gamle Tugt. Men Fugleskrækken, Avinds trædske Datter, man huskeed aldrig uden Spot og Latter. Mor a 1. Humanitati qui se non accommodat, Herumque pænas oppetit superbi. Thi lære hver en Bussemand, med større Ondskab end Forstand, at holde sig fra fremmed Spil, naar Jngen kaldte ham dertil. Fred. Christ. Gundelach.