Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1786-03-24
Ridder Aquino gjorde mig bekiendt med alle Ordens Riddere. Jeg erindrer mig, at have spist med Hr. Bailo af Rohan, da værende Stormester, men kunde visselig ikke forud see, at jeg 20 Aar derefter skulde blive fængslet i Bastillen, forjeg blev beæret med en Prindses Venskab af dette Navn. Jeg har Aarsag at troe at Stormester Pinto har været underrettet om min Herkomst; han talte ofte med mig om Scherif og Trebisund, men vilde aldrig udlade sig tydelig derom, han begegnede mig med den største Agtelse, og lovede mig en hastig Befordring, naar jeg vilde gaae ind i Ordenen. Men min Tilbøielighed til Reiser og Hengivenhed til Lægekunsten gjorde, at jeg ikke modtog Tilbuddet. Her døde nu min Ledsager Althotas, og jeg kunde ikke blive længe paa et Sted, hvor jeg havde mistet saadan en Ven. - Jeg reiste med Ridder Aquino til Sicilien, til forskellige Øer af Archipelagus, og endelig til Neapolis, Ridderens Fædreneland. Herfra gik jeg allene til Rom, med Creditbrev til Banquier Bel lone. Her vilde jeg være incognito, men Cardinalens Secretair Orsini, indlod mig til Cardinalen, som tog imod mig med den største Høflighed, hos hvem jeg har spiist, og som forskaffede mig Bekiendtskab med de fleste Cardinaler, og romerske Prindser. Med den da værende Pave Reizonicohar jeg ofte talt. Jeg var da (1770) 22 Aar gl. Skjebnen forskaffede mig Bekiendtskab med en Frøken af Stand, navnlig Seraphina Felichiani. Hun var endnu neppe fuldvoxen, og hendes opblomstrende og henrivende Skiønhed antændte i mit Hierte en Lidenskab, som et 16 Aars Ægteskab endnu mere har forstærket. Det er den Ulykkelige, som hverken Dyder, Uskyldighed, eller Qualitet, som Fremmed, kunde redde fra Strængheden af et ligesaa grusomt, som lidet fortient Fængsel. - Jeg vil nu ikke tale vidtløftig om mine øvrige Reiser. Jeg vil kun nævne Personer, som have kiendt mig, hvoraf de fleste endnu leve, hvis Vidnesbyrd, jeg lydelig anraaber, om jeg nogen Tid har begiert en Gunstbeviisning af dem, om jeg nogen Tid har tilbedet mig deres Monark Protection, som af Nysgierrighed ville lære at kiende mig. De maa sige, om jeg nogen Tid har gjort andet, end helbredet Syge for intet, og understøttet Fattige: Da jeg ikke vilde være kiendt, saa har jeg reist under forskiellige Navne; Jeg har ladet mig kalde Grev Harat, Grev Fenix, Marquis d'Anna, men for den største Deel Greve Cagliostro. Den 19de September 1780 kom jeg til Strasborg, hvor jeg, paa den Elsatske Adels almindelige Anmodning bevidnede Publico mine Talenter i Medicinen; man har bagtalt mig i Skamskrivter og offentlige Tidender: Andre Forfattere have ladet mig vederfares Ret, besynderlig i der Briese uber die Schweiz, første Binds 5 Side. Det Vidnesbyrd, som jeg her erholdt, er ikke overdreven, Man kan spørge Præsterne, hvor meget godt jeg har beviist de Fattige i deres Kirkesogne, og Regimenterne, hvor mange Soldater jeg har helbredet. Lægemidlerne har jeg betalt Apotekeren, og Antallet af de Fremmede, som jeg trak til Strasborg, var overordentligt. Man kan spørge Fangevogterne, hvorledes jeg har opført mig mod de fattige Fangne, og hvor mange jeg har befriet. Cheferne i Staden, Magistraten og det ganske Publicum maa sige, om jeg nogen Tid har givet Anledning til Ærgrelse, eller om nogen Tid een af mine Handlinger har været stridende mod Lovene, gode Sæder eller Religionen. Dersom jeg under mit Ophold i Frankrige har fortørnet et eneste Menneske, saa lad ham træde frem og vidne mod mig; jeg vil ikke hermed berømme mig, jeg har gjort godt fordi det er min Pligt. Men hvad Belønning har man vel givet mig for den Tieneste, jeg har beviist den franske Nation? Skal jeg tale af mit Hiertes Bitterhed? Skamskrivter og Bastillen. Kort efter min Ankomst til Frankrige forlangte Cardinal von Rohan at lære at kiende mig. Saa længe det var af blot Nysgierrighed vegrede jeg mig at opfylde hans Ønsker, men da han lod mig sige, at han vilde spørge mig om Raad, angaaende et Anfald af Trangbrystighed, gik jeg til det biskopelige Pallais, sagde ham min Mening om dette Tilfælde, hvormed han syntes at være fornøiet, og bad mig oftere at besøge sig. J Aaret 1781 bad Cardinalen mig, at reise med sig til Paris i Anledning af Prindsen af Soubises Sygdom. Da jeg ankom der, vilde han selv føre mig til Prindsen, men da Facultetet allerede havde erklæret, at Prindsen befandt sig bedre, gik jeg ikke til ham. Jeg forblev 13 Dage i Paris, og var daglig fra om Morgenen Kl. 5 til Midnat beskieftiget med Sygeopvartning; og aldrig een Person skal fremkomme og sige, at jeg har taget Penge eller Gave derfor. Jeg reiste tilbage til Strasborg, hvorhen mine sædvanlige Forretninger igien kaldte mig. Til Belønning for alt det Gode, som jeg gjorde, kaldte man mig i forskiellige Skamskrivter Antichristus, den omvankende Jøde, Manden, af de 1400 Aars Alder. Kied af saa megen Uret, vilde jeg reise bort, men forskiellige Breve fra den kongelige Minister forandrede min Beslutning. Disse Breve og Monarkens Sindeelag mod mig, som af samme var klart, lod mig betragte Frankrige, som Enden af mine Reiser. Kunde jeg indbilde mig, at Giestfrihedens hellige Ret skulle 2 Aar derefter ydmyg blive anholdt for mig og min Gemahlinde? Jmidlertid blev jeg endnu stedse i Strasborg forfulgt af et Slags Mennesker, som mishagede mine lykkelige Cure, jeg besluttede altsaa at forlade Staden, da jeg bekomet Brev fra Ridder von Aquino, at han var overmaade syg. Jeg reiste derfore i allerstørste Hast til Neapolis, men kom for sildig, og fik kun min Vens sidste Suk.