Almuevennen, 1842-05-11
(Optaget af Den Frisindede.) Nu har jeg færdes med Stænger og Slag Jndtil jeg er bleven gammel og graa Heelt mangen Fugl har jeg spærret i Vuur, Der ikke fortjente Guds frie Natur, Man bragte mangen Forvorpen herind, Med skummelt Øie, med gusten Kind, En ærlig Mand, medet aabent Blik, Var Noget, jeg sjeldent at skue fik, Da nærmed sig Tiden, da lød en Dom, En ærlig Mand i mit Fængsel komMen da han treen ind, da maatte jeg græde; Ei vidste jeg ret om af Sorg eller Glæde. Med Alvor og Tillid mod Gitret han saae, Hans Hjerte slog frit bag Stænger og Slaae, Og naar jeg betragted hans Miner i Løn, Min Fange mig syntes en Fyrstesøn; Af Samvittigheds Rag ikke plaget han blev Om Dagen han smilende læste og skrev, Om Natten han slumrede blideligt trygt, Det ikke var Synderens Uro og Frygt, Saadan seer en ærlig Mand kun ud! – Dog havde han gjort paa Lovene Brud. Naar jeg laased hans Dør, da maatte jeg græde Ei vidste jeg ret, om af Sorg eller Glæde. Men da nu var runden hans Fangetid, Da Folkeskaren bølgede hid, Da med Jubel man nævnte hans Navn uden Skrømt, Da var det som havde det Hele jeg drømt. Jeg syntes Himlen blev meere blaae, Da en ærlig Mand mod dens Hvælving saae, Det var som blomstrede skjønnere Vaar, Da det frie Blik han mod Skaren slaaer, Han tykdes mig være en Fyrstesøn, Hver Jubeltone en FolkebønNu maae i den tomme Celle jeg græde; Men veed ei ret, om af Sorg eller Glæde. Orla Lehmann. Ja hvad er det for en Mand? Hvem er den Orla Lehmann som der i Vinter har staaet saameget om i Aviserne, som holdt Tale for høieste Ret, saa Folk havde nær trængt og traadt hverandre ihiel, forat komne ind at høre ham som saa ovenpaa blev dømt til 3 Maaneders Fængsel, og Folk endda derpaa i en uhyre stor Vrimmel og Mængde hædrede ham og raabte: Leve, og Hurra, for ham, og det saa udbredt i hele Kjøbenhavn og saalænge, at Politiet nær ikke havde faaet dem til at holde op igjen dermed som saa kom i den borgerlige Arrest, hvor Folk vedblev at besøge og hædre ham mere og meere hver Dag hvis Navn har saa god en Klang i Folkets Øre, at Kjøbmændene for at skaffe deres Varer raskere Afsætning, ikke vide virksommere Middel end at opkalde dem efter ham, ja hvem er denne Orla Lehmann, og hvad har han gjort? – Saaledes spørger Mængden af Bønderne og Almuen der ikke veed videre om Orla Lehmann end det samme. Til Efterretning for dem skal vi da kortelig fortælle, at han er en mild, venlig og herlig Mand, som fylder 32 Aar den 19de i denne Maaned; han er latinsk studeret Jurist, kløgtig og dygtig i Alt hvad han tager sig for, og det er egentlig Alt hvad der hører til almindeligt Bedste, og især hvad der hører til Borger= og Bondestandens Vel, Frihed og Udvikling. Han er vel en skikkelig stor Mands Søn, thi hans Fader er afgaaet fra Generaltoldkammeret med Navn af Conferentsraad; men derfor er Orla Lehmann ligesaa ligefrem og folkelig som En af vi andre. J en Række af Aar havde han beskjæftiget sig med at virke paa de unge Studerende i Kjøbenhavn i deres Foreninger og Sammenkomster, ved at opvække dem til Liv, Jver og Fyrrighed, Velvillie og Troskab, Fædrene-Mod og Fædrelands-Kjerlighed, og fremfor Alt til, ingen anden Anseelse, Fortrin og Myndighed i deres vordende Stilling at gjøre Fordring, paa, end hvad deres virkelige Dygtighed, Velvillie og Troskab i Livet aandelig gjorde gjældende, og i Gierning medførte til Almeenvel og Velsignelse. Et saadant velvilligt Sind, imod Alle, og en fri Tænke- og Handlemaade i Livet derefter, uden Jndknibning at Dødbiderie eller Spytslikkerie, kaldte han Liberalitet, eller Frihedssind til Godt, og de Folk der have et saadant Sind, vare liberale eller frisindede, og ikke bange for at gjøre det Gode. Han vandt nu ogsaa mange Venner blandt Studenterne, thi en stor Taler er han, og af første Skuffe, og hans Ord ere Liv og Gierning; hvad han opmuntrer Andre til, gjør han selv, og i hans Hjerte og Tanker er ikke Svig, men Oprigtighed og Kjerlighed.