Aarhuus Stifts-Tidende, 1817-01-11
St. Helenaboeren er vedvarende Gienstanden for hver Mands Opmærksomhed; Efterretningerne om hiin vor Tidsalders mærkeligste Mand blive stedse sieldnere, alt mere og mere unddrager han sig de Mennesker som omgive ham, ligesom Øen han beboer er afsondret fra den øvrige Jard. Hvad man med Vished synes at kunne vide om ham er: at den fældede Løve bevarer sin Stolthed; at Livets Modgang vel iblandt forstemmer hans Sind, men at den dog ikke nedslaaer det; at han hverken har tabt Jnteressen for sin Daad eller for Menneskelivets Begivenheder. Hvad som hemmeligen giærer og udvikler sig i hans store Siel er skiult for Verdens Blikke. Man erindre sig hvad han engang som Keiser sagde: "at det største Beviis paa Mod var at overleve Tabet af en Krone og sin Tidsalders Forhaanelse - og han har Ret. Nogle nye og interessante Efterretninger fra St. Helen er os meddeelt i et Skrift af en engelsk Overchirurg Warden. Blandt andet fortælles deri, at da Grevinden, af London, den ostindiske Generalgouverneur Lord Moiras fortroelige Veninde, forleden paa sin Reise til Europa kom dertil Øen, yttrede hun for Gouverneuren stor Lyst til at skue denne Historiens første Mand; et stort Giestebud blev arrangeret og General Bonaparte inviteret. Bertrand overgav Exkeiseren, Jnvitationsbilletten, men uden at sige et Ord kastede i han den bort. Sire, sagde Bertrand, hvad Svar befaler Deres Majestæt jeg skal give, At Keiseren intet derpaa har at svare, var Napoleons Giensvar. Heftigen gik han op og ned, jeg - udbrøb han - skulde af Soldater, liig en Forbryder, lade mig føre til Gou. verneurens Taffel; nei, saalænge endog kun en Officier skal følge mig, forlader jeg ikke den Vagtkiede som er dragen rundt omkring mig. Grevinden maatte forlade Øen uden at see sit Ønske opfyldt, nogle Dage efter da han hørte hun var reist, sagde han, men, hvorfor mon den gode Dame Uke beærede mig selv med et Besøg, holdt man det upasseligt, Mad. Bertrand - Napoleon har faaet sendt alle de i Ener jo her. gelland udkomne Beskrivelser over Slaget ved Waterloo; da man engang talte om en saadan, udbrød Napoleon. "saameget er afgjort, at Wellington den Aften Slaget stod, ingen paa den hele Jord saae hellere end den gamle Blücher med sine Preussere." Der spurgtes ham, hvad han dømte om Wellingtons militaire Fortienester, Engellands Folk - til føiedes der ønske Deres Mening om denne Helt. Vistnok vil De være retfærdig, og deres bifald vil forøge hans Roes, Han taug og svarte ikke. Han syntes at være uvis om hvad han skulde svare, og gjorde strax derpaa et aldeles uvedkommende Spørgsmaal. - Admiral Malcolm og hans Kone ere Napoleons Yndlinge; med den nye Gouverneur er det just det modsatte. Har De - spurgte Napoleon forleden den forommeldte Læge - nogen Kundskab i Fystognomiken. Jeg har svarede Warden - just ei i Særdeleshed lagt mig derefter. - N. Har De læst Lavater. - W. Nogle Uddrag af hans Værker, det er Alt. - N. Kan De af Ansigtstræk bedømme om en Mand har Talenter, W. Alt hvad jeg kan sige herom er, at jeg veed omet Ansigt huer mig eller ei. - N. Det er Sagen. Har de lagt Mærke til Sir Lows Ansigt? W. Ja- N. Og hvad lover det - W. Naar jeg skal sige min Sandhed, huer Lady Lowes mig bedre. Napoleon loe. En engelsk Kapitain der nyligen af Nysgierrighed for at see Napoleon havde sneget sig til ham og havt en lang Samtale med ham, maatte dyrt betale denne sin Lyst, da han af Gouverneuren hensattes paa eet Sted, hvorfra han ingen oftere Be- - Udtog af en Skrivelse, søg kan giøre.