Den Vest-Sjællandske Avis, 1836-12-06
Efter Ayubiternes Udryddelse blev dette skiønne Land underkastet militaire Slaver, fødte imellem det Kaspiske og det sorte Hav. De Mammelukkiske Fyrsters Herredømme var saa at sige hverken arveligt eller skeet ved Valg Fødselen gav undertiden Forrangen; men Fyrstens Morder var næsten altid hans Efterfølger. Der vare lige saa mange Revolutioner som Regieringer. Flere strede med hinanden paa engang om Magten, og tilloge sig den paa engang i Syrien, Kairo og Overægypten. Nogle Anførere for dette Anarchie havde regieret med Glands. Syriens Erodrere ydmygede Mongolernes Storhed, dreve Europæerne tilbage og førte deres seierrige Vaaben til Yemen, Cyvern og Armenien; men man seer ikke i alle disse Begivenheder uden Træk af Forvovenhed, Hævn, Skurkerie, Uvidenhed og af en vild Ærgierrighed. Man kan imidlertid ikke nægte, at jo den Muselmanske Religion formildede Tidernes Ulykker; den indgiød dog disse voldsomme Siæle nogle menneskelige Følelser, og frembragte hos Fyrsterne og Undersaatterne roesværdige Handlinger. Hvorledes passer det nu til Forfatterens forestaaende Yttringer, at den Mahomedanske Religion er en nødvendig Aarsag til Barbariet? Jmidlertid er det sandt, at foruden sin Falskhed i det Hele indeholder Mahomeds Religion tre Kilder til Menneskenes Fordærvelse: Polygamiet, Troen paa en uundgaaelig Skjebne, og en med den grove Sandselighed udmalet Forestilling om Himmelen. Af alle de Aarsager, som forstyrrede Palæstinas og Ægyptens Rolighed, har ingen havt større Jndflydelse end Europæernes Foretagender mod disse Provinser. Disse berygtede Expeditioner (Korstogene, som i to Aarhundreder satte alle de vestlige Magter i Bevægelse, frembragte ikke de forønskede Resultater, og de foraarsagede store Uordener; men paa samme Tid opvakte de Handelsaanden, udvidede Blikkene, forøgede Jndustriens og Seilladsens Fremskridt; de havde Lehnssystemets Undergang flere Stater til Følge, da de understøttede Monarkernes Magt og den borgerlige Friehed; og de hævede Roms politiske Magt til en Høide, hvorpaa den ikke kunde holde sig. (Alt dette er sandt.) hundrede tusinde Korsriddere bemægtigede sig Damiette til ingen Nytte, da de havde begivet sig paa Marschen paa en upassende Aarstid, saa bleve de indsluttede af Muselmændene imellem de Kanaler, som trækkes fra Nilen, og, nødte til at kapitulere, maatte de give Slip paa deres Erobringer. Ludvig den 9de, sit Aarhundredes Hæder, som besad den naturlige Authoritet over sine Undersaatter og selv over sine Fiender, som store Dyder forskaffe han var en sand dydig Regent, en Hæder for Kristendommen), førte 60,000 Krigere til Nilens Bredder. Han havde passeret Middelhavet med 1800 Skibe og kommanderede over Frankeriges meest udsøgte Krigsfolk. Da han var bleven Herre over Damiette, saa rykkede han i en lang Tid ind i det Jndvendige af Delta. Mammelukkerne beleirede ham i hans Leier, hvor smitsomme Sygdomme vare udbrudte, og afskare ham Forbindelsen med Kysterne. Da Kongen maatte opgive alt Haab, saa gav han Ordre til Retiraden, men formaaede ikke at iværksætte den. Resten af de Franske omkom med Vaabnene i Hænderne, da en Herold forkyndte midt i Blodbadet, enten af sig selv, eller fordi han hævde Ordre dertil, at man ikke kunde frelse Kongens Liv uden ved at give sig til Fange. Denne Fyrste, som ikke vilde forlade Bagtogien, faldt selv i Fiendens Magt. Man veed med hvilken Siælstorhed han hædrede sit Fangenskab. Han løskiøbte sine Folk, gav Damiette til Løsepenge og indskibede sig til Prolemais. J denne Epoche vare de Europæiske Nationer neppe de Asiatiske voxne; de havde endnu ikke den Gang erhvervet sig den Overvægt i Magt, som i vore Dage er saa udmærket, og som er en Følge af Fremskridtene i alle Konster. Maaderne at føre Krig paa vare næsten de samme og vare lige saa ufuldkomne paa den ene som paa den anden Side. Disse Folk, som have modtaget af Naturen et ubetvingelig Mod, og som besad den Gang Fortrinet af en bedre Krigstugt, maatte derfor være i Stand til at forsvare sig med Held paa deres eget Distrikt. De tilintetgjorde utallige, men uordentlige Armeer, som Occidenten fornyede uden Ophør, hvorved den tabte flere Millioner af sine Jndvaanere. Nationernes indbyrdes Forhold ere aldeles forandrede fra det sextende Aarhundrede af: De vestlige Nationer have perfectioneret deres borgerlige Statsbestyrelse, Taktiken, Anvendelsen af Artilleriet, Sammensætningen, Underholdningen, og Anførselen af Armeerne. De østlige derimod have forsømt alle de Opfindelser, som bidrage til Krigens heldige Udfald, hvori de ikke have gjort uden meget indskrænkede Fremskridt. Heri viser sig Kundskabernes Overvægt og Jndflydelsen af de militaire Jndretninger, og af Kanonerne, at de samme Egne, hvis Nationer giorde i to hundrede Aar hele Europas Bestræbelser frugtes løse, kunne ikke længere i vore Dage blive forsvarede af deres nærværende Herrer imod en eneste af vore Armeer; paa den Maade at Besiddelserne af dem ikke ere garanterede uden ved Traktater og ved giensidige Modstræbelser imellem de store vestlige Stater. Ægypten ophørte i Begyndelsen af det sextende Aarhundrede at regieres af uafhængige Fyrster og blev erobret af Ottomannerne i det fire og tredsindstyvende Aar efter Konstantinopels Jndtagelse. Selim den 1ste, Fader til den berømte Soliman den 2den, kom til Regieringen ved Janitscharernes Gunst Rebellion forskaffede ham Thronen; han holdt sig opret derpaa ved et Fadermord, han lod derpaa sine Brødre dræbe førend han udførte sine store Planer, med Asien. Han tøvede ikke med at true Persien, Ægypten og Syrien, og erobrede hurtigen disse to sidste Provinser fra de Mammelukkiske Sultaner, som ikke besad uden en usikker Authoritet, og som kun med Møie kunde forsvare sig mod deres Statholderes Forræderier. Selim leverede to Batailler, den ene ved Aleppo, hvor Sultan Cansoutel Gauri mistede Livet, og den anden til hans Efterfølger Toumen Bey, nær ved Kairo. De Ottomanniske Tropper vare meget talrigere og Mammelukkerne havde endnu ikke begyndt at betiene sig af Skydegevær. Deres sidste Sultan blev udleveret til Seierherren og ophængt under een af Portene i Staden. Man samlede et stort Antal Mammelukker og nedsablede dem eller kastede dem ud i Floden. Alex andrien iøvede ikke med at underkaste sig; Naboenationerne bleve forfærdede. Scherifen i Mekka sendte Presenter til Selim, som, da han vilde forene den hellige Værdighed med Vaabnens Magt, lod sig udnævne til Beskytter og arvelig Chef for Jslamismen. Jsmael Soli, Konge i Persien, sendte en høitidelig Ambassade til Kairo, for at erholde Fred Selims Død afbrød Fremgangen af hans Seiervindinger. Soliman, hans Søn, som ved sine Vaaben og sin Politik har bidraget saameget til Tilvæxten af den Ottomanniske Magt, anvendte flere Aar paa den indvortes Bestyrelse af sine Stater. Man opsatte efter hans Ordre et særskilt Reglement for Ægypten, som følges endnu ved Distriktsbestyrelsen af dette Land. Man har undertiden tilskrevet Selim denne Foranstaltning; men han har saa at sige ikke havt nogen Deel der. Denne sidste havde kun anvendt liden Tid paa Krigen i Ægypten. Efter hans Tilbagekomst til Konstantinopel beskjæftigede han sig der blot med sine Forberedelser til en Krig mod Persien og det sydlige Europa. Han ønsede paa Bagdads Ødelæggelse og opholdt sig ikke med at regulere de ham tillagte Jnstitutioner og Myry (Skattevæsenet) for Ægypten. Man har publiceret en Alt, som indeholdt de supponerede Kapitulationer med Mammelukkerne, men dette Dokument er ikke authentisk. Det mærkværdigste ved hans politiske Forhold var hans Underhandlinger med Mekka og den Umage han giorde sig for at Konstantinopels Regent kunde blive Abassidernes Efterfølger. Selim, som erholdt det fortiente Navn af den Grusomme, som overleverede sine Vezirer til Døden, fordi de ikke kunde forudsee imod hvilken Deel af Verden han vilde vende sine Vaaben, som i hele Løbet af sin Regiering lod uden Forskiel sine Venner og sine Fiender dræbe, og blev sin Faders, sine Brødres, og otte af sine Brodersønners Morder, forbandt Overtroen med Gusomhed. Jngen Ottomannisk Keiser har drevet Hadet imod de fremmede Religioner saavidt. Han havde sat sig for at ville nøde sine kristelige Undersaatter til at antageJslamismen; men Sædvanernes Magt bragte ham snart tilbage til Tolerance mod de øvrige Gudsdyrkelser, en Grundmaxime i de muselmanske Stater, uden hvilken de ikke vare blevne oprettede. Han gav Ægypten, ligesom de andre Provinser som han havde erobret, en Gouverneur og en Tyrkisk Garnison. Soldaterne viste sig oprøriske, forlangte Forhøielse af deres Sold og nedsablede deres CheferPaschaerne forsøgte paa at giøre sig uafhængige. Mammelukkerne, endskiøndt kun et lidet Antal af dem vare blevne tilbage, giorde sig store Fordeele af Erindringen af deres Magt, af deres Forstaaelse med Araberne og af Anvendelsen af de lokale Resourcer. Dette er Oprindelsen til den anarkiske Statsforfatning, som opkom efter Erobringen. Den varede ved indtil Beyernes krigerigske Foretagender havde triumpheret over Janitscharerne, som bleve svækkede ved Klimatets Slaphed og af den Lediggang, som Garnisonstienesten i Kastellerne føre med sig.