Aalborg Stiftstidende, 1838-06-30
En politisk Artikel i Bladet, Sunk egner sig til Meddelelse. Den gaaer ud paa, at critisere nogle bemærkninger i de franske Journaler, over hvad Holdning England vel vilde ansee passende for sig, i Tilfælde at det kom til et aabenbart Brud mellem Frankrig og Beyen af Tunis, eller Porten, eller med begge. Den franske Coureer, har nemlig havt følgende Raisonnement herom: "Lord Palmerston veed ret vel, at Frankrig allerede befinder sig i stor Forlegenhed med Hensyn til Constantine og at det slet ikke har ifinde at erobre Tunis. Hs. Herlighed veed endvidere, at Frankrig har gyldig Grund til at fordre fyldestgjørelse, af Beyen af Tunis, som og til at forhindre Samlingen af en stor tyrkisk Sømagt i Nærheden af sine africanske Besiddelser. Under saadanne Omstændigheder vilde det fra Englands Side være en smaallig og uværdig Politik, om det netop nu vilde søge Kiv med Frankrig, i et Øieblik, da begge Rigers forenede Anstrængelser kunne gjøres nødig, for at møde de machiavellistiske Planer og Udkast, som i dette Øieblik udruges i Orienten." Hertil bemærker nu Sund: Vi inddrømme, at det er af Vigtighed at vaage over det venskabelige Forhold med Frankrig, da det er en Borgen for Freden og sætter os istand til at rydde Hindringerne af Veien for den i det vestlige Europa fremadskridende Liberalisme, men vi maae ligefuldt protestere, naar Frankrig vil anmasse sig en uindskrænket Ret til, efter eget Lune og Phantasi, at skalte og valte i Afrika. For at hæmme Ruslands farlige Magt i Østen, maae vi snarere forstærke Porten end tillade Frankrig, at svække den og Frankrig har jo ogsaa gientagne Gange erklæret, at det har Mahmud nødig for at møde Ruslands Hensigter. Vi vare langtfra at yttre nogen smaalig Skinsyge, da vi ønskede de franske Vaaben Lykke til Seieren i Algier, men vi kunne umuligt, taalmodigen og med Ligegyldighed, see paa, at Frankrig anseer sig beføiet til, at ordne Portens Forhold til een af dens Vasaller, medens det ikke befinder sig i virkelige Krig med Porten. Frankrig, klager over Fornærmelser; er den Vægring, ei at ville sælge sine Heste, en Fornærmelse, som byder en stor Nations Æresfølelse at hevne sig ved en Blokade? Frankrig har villet kjøbe 50 Heste af Beyen; han svarer, at han ei engang har Heste nok for sit eget Cavalleri, og strax giver man sig til at skraale over, at Borgerkongens Majestæt er beskæmmet. Vel kjende vi de tidligere den fianske Consul af Beyens Embedsmænd tilføiede Fornærmelser, men vi vide ogsaa, at fyldestgiørelse for disse baade er tilbudt og erholdt og at Frankrig dermed har erklæret sig tilfreds. Maaske man vil negte det, men det bedste Beviis ligger i, at Consulen er vendt tilbage til Tunis og at man har underhandlet med ham om hiint Hestekjøb. Vi have derfor nu blot den Slutningsbemærkning at tilføie, at England, saafremt Admiral Gallois, ifølge hans, som man vil vide, af Marineministeren erholdte Ordre, skulde beskyde den tyrkiske Flaade, naar den forsøger paa at aabne Communication mellem Sultanen og hans Vasal, Beyen, da maatte ansee det for en bydende Pligt, at lægge sin Steen i Portens Vægtskaal. England kan ikke tænke paa, som rolig Tilskuer, at berede Beyen af Tunis samme Skjæbne som Deyen af Algier og Beyen af Constantine. Gjorde England det, da vilde det dermed bevise, at det slet forstaaer at opsatte Orientens nærværende Forhold og de Knuder, som der ere at løse." (Man erindre, at Sun er et ministerielt Organ.)