Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1776-05-10
Foraaret (See Nr. 18.) Det er ogsaa denne Tidspunkt, som opliver Menneskens Aand til at drive deres Forretninger med fornyede Sandser og Kræfter. Den arbeidsomme Natur giver dem et fortreffeligt Exempel til at opmuntres i deres Fliid og Bestræbelser, og den glædelige Foventelse af den guddommelige Velsignelse giver dem saadan en Lyst, som giør de suureste Brmøielser lette og behagelige. Nu ere de Storme fulde og kolde Tider forbi, der holdte deres Aand ligesom fængslede udi korte Betragtninger. Den gladgjorde Siæl sender sine længselfulde Sukke op til Himmelen. Handlingernes Plan bliver udvidet, og den Fornuftige anseer denne Tid, som den, der forudviser de forønskeligste Opfyldelser. - Hvor lykkelige ville Menneskene være Hvor lykkelige ville deres Forretninger gaae fra Haanden, dersom Viisdoms Glands maatte flyde ind i dem tilligemed Solens Lys og Pragt, og hine skiønne Straalers indbrydende Varme kunne opvække udi Ligegyldigheds kolde Hierter en Kierligheds Jld til deres Skaber, og en stærk Drivt til Dyd. - Man kan ikke uden med største Forundring see, hvorledes mange tusinde Mennesker, der dog alle have en fornuftig Siæl, blive endog ved den fornyede Natur aldeles ubevægelige og følesløse. Jngen klar og opmuntrende Straale kan føre dem til nogen guddommelig Betragtning. De nye oplivede Marke og Enge, som prange med grønne Klæder, og ere udziirede med tusind og tu sin Slags farvede Blomster, blive ei af dem anseete for et Speil, som viser dem tydelig for Øine Guds Godhed og Almagt. Deres Tanker ere alene rettede paa en syndig Forfængeligheds sandselige Lyster. De glæde sig vel med andre og ver den behagelige Aarets Tid; men tænke tillige, at det er Himmelens Pligt saaledes aarlig at fornøie og qvæge dem, hvorfore og deres frekke Sind misbruger den dem af Gud forundte Tid til Daarligheder og syndig Glæde. Den derimod, som haver tilbagedraget den herom vankende Aand fra de syndige Tilbøielsers foragtelige Forfængeligheder, og haver vant sin Siæl til en beskeden Bestandighed og Eftertanke, beskuer de behagelige Tider med fornuftige Øine. Naturens Pragt indprenter i ham en tilbørlig Ærbødighed for hiint Tilbedelsesværdige Væsen, og den rige Velsignelses Opladelse sætter hans Hierte udi reen Kierligheds Lue til alle gode Gavers Giver, og Himmelens Viisdom bliver ham et kostbart Speil for alle hans Foretagender. Hans Aand bliver oplært til at indvie sig med al Flid til Guddommens Tieneste, og Skaberens runde Haand leder ham til Retfærdigheds og Barmhiertigheds Øvelse. Hvor lyksaligt er saadant et Menneske, Han er dobbelt riig, efterdi der tilflyder ham en forborgen Velsignelse med Naturens Yndighed, og hans Siæl er opfyldt med himmelske Betragtningers Mangfoldighed. Den nærværende Tids Trængseler, ere ikke i Stand til at fængsle og binde hans Aand, da han af alle Ting tager Anledning til at opmuntre den, og at være fornøiet i sin Skaber. - De alene, som ved Utaknemmelighed giøre sig uværdige til Naturens Gaver, ere Skyld udi, at den retfærdige Himmel ofte hemmer sin rige Velsignelses Flod. En hæftig stormende Vind støder Knoppene og Blomsterne af Træerne, og en stærk faldende Hagel og Pladsregn nedslaaer Kornet paa Marken, og det allerede havde gode Haab gaaer til Grunde. Bliver end noget tilovers, hvorom man kunne giøre sig noget Haab; saa indfinde sig ofte andre Plager, der tage Resten bort: Luften opliver Utøiet, og føder af sig Græshopper, Oldenborrer, Snarorme, o. s. v. De krybe frem til mange Millioner, og opæde Blade, Blomster og Stilke. Paa den Maade bliver Foraaret og Sommeren selv et billede paa Forfængelighed. Den milde Himmel haver ikke klædet noget saa prægtigt, at det jo til sin Tid kan blive den grusomste Skiæbne og Fordervelse underkast, og skulle Mennesket ikke og heraf tage et Mynster paa sin egen Forfængelighed, Hvor skiøn end Menneskets Gestalt, og hvor sund end dets Natur mon være i deres blomstrende Levetid; saa kan dog utallige uventede Tilfælde giøre saadanne Fordeele til intet, og underkaste dem Dødeligheds almindelige Lov. Men hvorledes! Skulde denne Betragtning ikke være kraftig nok til at give os et Jndtryk af en høiere Magt, der, foruden vor egen Brøstfældighed, er i Stand til at opofre ved tusinde forborgne Midler vor egen Velstand og Liv, Hvor mange af vore egne Laster og Tilfælde af den onde Verden plage ikke vort Liv, indtil Liv og Siæl deraf blive fordervede, Skulle vi derfore ikke være betænkte paa at kunne skinne udi vort blomstrende Liv, ligesom de uskyldige Blomster paa Marken, til vor Skabers Ære, og lade see, at vi, til Beskæmmelse forden vanartige Flok, der ligner det tørre Græs, regieres af Guds Aand? – - Men lader os betragte den heele moralske Verden. Dette Livs Foraar viser ofte for heele Riger, Lande og Folk deres Stats Blomster udi et angenemt Prospect. Neppe ere de fra hiin ufrugthare og øde Vinter, som Græsset paa Marken, opvoxne til et sædeligt Folk, neppe giver den moralske Verden ved dens Handel, Bestræbelser og Foretagender Folket et nyt Liv, neppe viser sig sammes tilkommende Lykke i deres Polities og Regieringsforms Flor, neppe kommer en Familie op til Anseelse, Pragt og Rigdoen, neppe sætter den almindelige Lykke og en almægtig Regierings Jndflydelse Republikens Velstand, i Virksomhed, førend en forborgen Skiæbne kommer, og i en Hast giør heele Statens Haab til intet. Hvor ofte haver ikke en alt for stor Overflødighed fordervet et heelt Folks Hierter, Hvorofte haver et Folks Laster, ligesom Utøy, ikke ødelagt en Stats gode Forfatning, Og hvor ofte har Himmelen selv ikke fundet sig nødsaget til at lade gaae sine Straffedomme over et Folk, Ja, hvor ofte haver ikke fremmede Krigsfolk beleiret et Land, og, som en Mængde Græshopper, fortæret det? – Og - Hvilke frygtelige Tanker kan man ikke giøre sig over de mange og adskillige Planer, som Rygtet siger, at de Store giøre udi Cabinetterne, ikke til Verdens Lyksalighed, men til dens Ulyksalighed og Fordervelse. Dog er herved den Gudfrygtiges Haab, at den Høieste bestemmer Udfaldet, og sætter Maalet og Grændserne. Saligt er det Folk, som giver Herren deres Hierte udi deres Stats og Vil stand Foraar; thi det kan i Rolighed vente paa Sommerens Gaver. - - Vi ville opmuntre vor Aand til at betragte de Foraarstider, der frie for Storm og Forskrækkelse, vil føre os ind i den evige Sommer; Der skal omsider Fornyelsens og Livets billede, befriet fra al Undergang, fremskinne i større Pragt, naar den ved Døden stiv gjorde Natur, ligesom en forvisnet Sæd, igien, ved Almagtens Finger, skal fremkomme med forklarede Legemer. Hvem ville ikke længes efter, at dette mangelfulde Legeme kunne komme til hiin Lyksalighed. Endnu strøer den evige Guddom vore Legemers Sæd i den sorte Ager; men snart vil det Foraar aabenbares, da den forvisnede Sæd skal frempippe paa de døde Marke, herligen opvore, paa en Himmelsk Maade blomstre, og salig vedvare.