Adresseavis for Børn, 1781-04-04
De Unge, som ville sin Glæde forøge, Kun Selskab med Dydige, Fromme, bør søge. Slutning af Samtalen imellem Diogenes og den unge Kriton. Venofant havde ikke føyet saa gode Anstalter, som de forrige; thi Diogenes og Kriton vare allerede komne ind i hans Forgemak, førend de fik nogen af hans Tienere at see. Endelig kom en Tjener til dem, som strax gik ind og mældte det for sin Herre, men kom og strax ud gjen med det uhøflige Svar, at hans Herre var ikke hjemme. Min Ven, det er Usandhed, hvad du siger, svarede Diogenes ham, i det han saae ham stivt i Øynene. Gaae ind igjen, og slig til din Herre, at det er Diogenes, som er her, og forlanger at tale med ham, og som har et godt Budskab at bringe ham, angaaende Vexelereren Polikrates, at han er villig til at ville laane ham den forlangte Summa. Dette uventete Svar slog Tjeneren, saa han gik ind igjen til sin Herre, og et Øyeblik derefter kom han ud igjen, og med de ærbødigste Complanenter ledsagede dem ind til Herren. Forlad mig, Diogenes raabde Penofant, som endnu laae i sin Seng, at jeg førstegang nægtede, jeg var hjemme. Vi vare i Gaar noget lystige hos Klinias, og jeg befinder mig derover saa slet i Dag, at jeg har foresat mig, ikke hele Dagen igjennem at ville tale med noget Menneske. Men dersom Tjeneren havde sagt mig, at det var dig, saa skulde du dog strax O, gjør ingen Undskyldninger, Xenofant faldt Diogenes ham ind i Talen; thi det er ligesaalidet Sandhed, at jeg kommer til dig i et Ærende fra Polikrates. Vi kunne altsaa lade det gaae lige op med hinanden, og vor Hensigt maae afgjøre det, om vi har løyet, eller blot sagt Usandheder. Xenof. Du er dog en besynderlig Mand, Diogenes, at du strax tager alting paa saadan alvorlig Fod. Diog. Oney, Penofant, jeg tager det meget lemfældigt; thi jeg forlanger ikke engang at høre din Undskyldning. Men lad os komme til Sagen. Min Hensigt er egentlig, at undskylde dette unge Menneske, Kriton, hos dig og dine Venner, for han ikke kom med til eders Gjestebud; thi det er mig, som med Magt afholdt ham derfra, da han allerede var paa Veyen at gaae derhen. Klinias vilde ikke lade os faae sig i Tale, og du vil nok altsaa være saa god, at mælde Avis mælde denne Undskyldning til ham og hans øvrige Venner. Venof. Men, Diogenes, hvor kan du tiltage dig den Ret, og hvorledes kan du forsvare det, med Magt at afholde nogen fra at komme til Gjest hos Klinias, og hvorledes tænker du vel, at han vil optage denne Undskyldning? Diog. Hvorledes han vil optage den? - O hvilken vigtig Bekymring. Jeg tænker, han kan optage samme ligesom han finder for godt og behager. Men paa det han skal optage den saaledes som jeg vil at han skal optage den, saa kan du tillige hilse ham fra mig og sige ham, at jeg anseer baade ham og dig, og alle de øvrige Medlemmer af eders smukke Selskab, som Ungdommens Forførere, hvis Haandverk Staten bør søge nedlagt, i fald den ikke vil, at Dyd og gode Sæder med Tiden skulle gandske uddøeXenof Du gaaer for vidt, Diogenes, du glemmer din Pligt. Veed du og vel, at du er i mit Huus, Diog. Hvad, Mener de, jeg skulde ikke vide det, Alt, hvad jeg seer for mig og omkring mig, erindrer mig jo derom. Xenof. Din Hensigt synes at være, at du vil gjøre mig vred. Men jeg finder det blot latterligt, at du bekymrer dig om saadanne Ting, som ikke kommer dig ved. Thi hvad kommer det dig ved, hvorledes vi ville leve, og paa hvad Maade vi ville fornøye os. Diog. Nu, nu det er ogsaa det bedste, hvad du kan gjøre, thi det er kun barnagtigt at blive vred, naar man har Uret. Men du spørger, hvad eders Levemaade kommer mig ved For eders egen Skyld tager jeg mig vist ikke meget deraf, thi det er nu vel allerede kommet alt for vidt med eder dertil, at J skulde kunne blive forbedrette ved mig, Spørg altsaa heller, hvad dette unge Menneske kommer mig ved, da jeg hverken er hans Fader, eller Fætter, eller Formynder, spørg kun dristigt derom, siger jeg, og her har du mit Svar, Alle retskafne Folk ere mine Paarørende, og alle ufordærvete unge Mennesker ere mine Børn. At J derfor handle saaledes imod eder selv, at J fordærve eders Siele tilligemed eders Legemer, at J ruinere eders Sundhed, at J svække alle for Børn. eders Kræfter, ligesom J misbruge alle Livets Goder – det maae J da gjøre længe nok, saa længe J kunne udholde det, siden J ikke ville lade eder raade, og saa maae J forsvare det hos ham, som har givet eder disse Kræfter og disse Goder. Men at J ville ogsaa udbrede eders Fordærvelse paa andre, at J ogsaa ville anføre andre, som dog endnu kunde blive gode Mennesker, til denne eders onde Levemaade, det skal J forsvare for Staten, for mig, og for alle retskafne Folk, og Diogenes skal selv være den første, som indstævner eder for denne eders Ondskab, i fald J fortsætter samme. Forglem nu heller ikke, at sige Klinias og alle dine øvrige Venner alt dette. Kom, min Kiere, blev han ved, i det han vendte sig til Kriton, vi har nu udrettet vort Ærende; længer maae vi ikke opholde os paa saadant et Sted. Lev du vel, Penofant om du kan, og forglem ikke, at sige dine Venner, hvad jeg har sagt dig. Eenofant vidste ikke, hvorledes han skulde anstille sig ved denne Tale, og Diogenes forlod ham i al den Forvirring, som en ond Samvittighed i saadanne Tilfælde altid og gandske undeblivelig frembringer. Du seer, min Bedste, sagde han til sin kjere Kriton, da de vare komne ud paa Gaden igjen, at det er sandt, som jeg har sagt dig. Hvad jeg lovede at overbevise dig øiensynlig om, det har jeg og nu saa temmelig beviist for dig. Men hvad jeg ikke haandgribelig kan bevise for dig, og som du dog alligevel ikke destomindre maae troe, er dette, at dersom der har været flere andre af dine Lige ved dette Giestebud, saa har mangen en af dem tillige vist tabt sin Uskyldighed, og mangen en paa nye bleven saaledes indviklet i Vellystens Snare, at han maaskee aldrig kan komme løs derudaf igien. Og dette, min Bedste, er just den farligste Side af disse Fornøyelser, som jeg i Morges tidlig kun saa løselig mældte om for dig, dette er det, hvorved disse Herrers Sammenkomster, som de pleye at kalde deres fine venskabelige Aftengilder, blive ligesaa farlige for Dyden, som de ere skadelige for Sundheden. Du maae altsaa tilgive mig det, at jeg endog paa en temmelig uhøflig Maade har afholdt dig derfra. Du Avis Du skal ikke bede mig om Forladelse Diogenes, svarede Kriton, i det han paa det kjer ligste trykkede hans Haand, ney, du skal ikke tale saaledes til mig, dersom du ikke vil, at jeg, ved Følelsen af din Godhed for mig, skal skamme mig over mig selv. Tilgiv du mig, du gode, du bedste Mand, at jeg endogsaa kun for et Øyeblik for den Aarsags Skyld har kundet være ligesom lidt vred paa dig, thi jeg indseer nu meget vel at jeg var paa en farlig Vey, da jeg troede, at jeg blot var paa Veyen til en stor Fornøyelse. Bevar og vedligehold denne Jndsigt, min Søn, sagde Diogenes, saa skal du være i Stand, til at imodstaae mange Fristelser. Med disse Ord og med et belønnende faderligt Kys forlod han Kriton.