Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-01-19
J Anledning af den hebraiske Skuemynt, som tilhører Hr. Corlett i Cork (i Jrland), og findes omtalet i Skilderiets No. 3 for dette Aar, Side 48, maa anmærkes, at det ikke er usandsynligt, at denne Mynt nedstammer fra Jtalien og er bleven til i det 15de eller 16de Aarhundrede, da den vakte Lyst til Oldsager gav Anledning til grove Bedragerier. En Mængde saa maritiske og andre Mynter bleve prægede paa Speculation og solgte som ægte. J Pave Leo A. Tid, 1512, foreviste man to hebraiske Kobbermynter. Selv de lærdeste Oldgrandskere lade sig i saadanne Henseender let føre bag Lyset. Et mærkeligt Exempel herpaa havde man i Paris 1779. Da Politiet søgte efter adskillige stiaalne Koster, som man formodede at være skjulte mellem Belleville og Montmartre, fandt man en Steen med gamle romerske Bogstaver, som man overgav Medlemmerne af Academies des Inscriptions til Undersøgelse. En Commission blev nedsat for at dechifferere Jndskriften, som bestod af følgende Bogstaver: SAN Da Commissionen aldeles ikke kunde hielpe sig udaf Sagen, saa raadspurgte den sig med den berømte Forfatter af Monde primitis, Court de Gibelin. Denne var meget tilbøielig til at troe, at Stenen havde været til førend Syndfloden, og at den i det mindste var ligesaa gammel som Beenraddene af visse Dyr, der ere blevne fundne i Nabolavet. Han skrev i Anledning heraf til Hr. Bryant, og lavede sig til i en egen Afhandling at bevise, at de romerske Bogstavers gamle Form nedstammede fra denne Jndskrift, der endnu bare alle Kiendemærker af gammel Raahed og Ucultur, og synes at være en Levning fra de gamle Celter. Men da derpaa et andet af Academiet Medlemmer, der havde koldere Blod og større Skarpsindighed, endnu eengang vilde tage Pletten i Øiesyn, hvor denne store og interessante Opdagelse var skeet, og dette Besøg, saavelsom Stenen, allerede havde begyndt at gjøre nogen Allarm i Landsbyen, lod Stedets Degn sig melde hos Academikeren, for at sige ham, at han allerede for 50 Aar siden har kjendt denne Mærkværdighed, og at den antidiluvianske Jndskrift maatte læses saaledes: sci Le Chemin Des Anes. "Her er Veien for Æslerne." hvilke Dyr fra umindelige Tider af vandrede denne Vei for at hente Gibs fra Brændovnentil Staden. Man havde fundet denne Veivisning saa meget nødvendigere for Fodgjængere, som den paa denne Vei vare mange Gjenstier der kunne føre vildt, og hen til Afgrunde. i Slutningen af H. Elles Beskrivelse over den sidste engelske Gesandtskabsreise til China, under Lord Amberst, see No. 2.) Efter megen Snakken frem og tilbage afstode Chineserne fra deres Paastand, men paalagde stedse Lorden Ansvar for hans Vægring. Engellænder bukkede sig nu ni Gange for Bordet, medens Chineserne faldt ligesaa mange Gange næsgrunned for det. Den øvre Deel af Sahlen var et Trin forhøiet, og der satte Gesandten, hans Conmissairer og begge de fornemste Mandariner sig disse til venstre, alle de øvrige Chinesere nede for dem paa samme Side. Nu blev der givet et Maaltid, hvorpaa fulgte et Skuespil. Ceremonien bragtes atter paa Bane, og omsider gjorde Gesandten det Forslag, at kysse med KnæbøininKeiseren Haanden, saaledes som Skik er ved Hoffet i St. James. Dette fandtes antageligt, og Lord Amhersts Søn maatte, for at give Mandarinerne et beskueligt Begreb om denne Hylding, fremstille denne Skik med sin Fader. Nogle Dage derefter fornyedes igjen Underhandlingen om den tatariske Ydmygelses-Ceremonie, og begge Overmandarinerne, Soo og Kvang, erklærede, at uden Kortou kunde Gesandten ikke modtages og maatte Foræringerne tilbagesendes. Alle Lordens Jndvendinger vare forgjeves, og hans Begjering, at ville fremsætte Grundene for sin Vægring skriftligen, blev afslaaet. De svarede, at de ikke turde modtage en saadan Forestilling. Endeligen tilbød Gesandten sig, at ville underkaste sig Kortounaar Keiseren vilde lade udgaae et Edict, hvori han erklærede, at naar nogensinde en chinesisk Gesandt kom til Engelland, skulde denne være forbunden til at lagttage Kotou mod Hs. brittiske Majestæt. Men dette ansaae Mandarinerne for endnu anstødeligere end alle de øvrige Forslag. Endeligen blev Ultimatum: at Gesandten havde at vælge imellem Ceremoniens ubetingede Jagttagelse eller Tilbagereise. - Næste Dag modtog Gesandten, efterat være seilet ned af Floden, af Soos og Kwangs Secretær, en fra Keiseren ankommen Depeche, hvori denne tilkiendegav Lorden at gaae til Tongchow, hvor han vilde blive modtagen af to endnu fornemmere Mandariner: Ho- og Mod, den første Hertug (Kong yay) og den anden Præsident i Ceremonieretten, een af de høieste Embedsmænd i China, som endnu desuden ved Ægteskab var beslægtet med Keiseren. For disse skulde Gesandten øve sig i Kortou, og love at udføre den paa samme Maade i den Keiserlige Audience. Da endeligen efter en lang Underhandling Gesandten erfarede, at han skulde forrette denne Øvelse for en guul Drages Billed, det Keiserlige Emblem, saa erklærede han formeligen, at han aldeles ikke kunde indlade sig paa saadanne Forslag. Den 20de Aug. ankom Gesandtskabet til Tong Chow. Næste Dag, da Lorden med Commissairerne var gaaet i Land, hvor de spiste, kom 6 Mandariner, der behandlede dem med stor Uforskammenhed. Gienstanden for deres Sendelse var, at tilkiendegive Gesandtskabet, at Kong yay og Mootajiin vare afsendte, for at undervise Gesandten i Kortou. Gesandten svarede med stort Maadehold, at han nok skulde tale herom med Kongeyay selv. Dagen derpaa blev Gesandtskabet modtaget i den offentlige Hal, 2 Mile fra Tong-chow, af Hr. Mootajiin, Soo og Kwang. Alle maatte staae, fordi Kong yay stod. Denne meldte nu Gesandten, at han var hidsendt for at undervise ham i den tatariske Ceremonie. Derpaa svarede Lorden, at han var sendt fra sin Souverain til Keiseren af China, for at udtrykke ham den Agtelse og Ærefrygt, han bærer for Hs. Keis. Majestæt. Til den Ende havde han befaling, at nærme sig Keiserens Person med Jagttagelsen af samme Ceremonie, som hans Fader Kien lung havde værdiget at modtage. Kon paa svarede, at hvad der havde tildraget sig for 58 Aar, hører til hine Aar, det Nuværende angaaer dette Gefandtskab, og det himmelske Riges Anordninger maa efterleves; her gives intet Vexelvalg. Gesandten svarede, at han havde smigret sig med, at det, der havde været Kien lung behageligt, ikke vilde blive tilbageviist af Hs. Majestæt. Nu raabte Koon-yay, ligesom der kun gives een Sol, saaledes gives der kun en Tarwhangere (Keiser); han er den almindelige Souverain, og Alt maa yde ham ydmyg Hylding. Gesandten erklærede, at han nærede stor Ærefrygt for Keiseren, og betragtede ham som den mægtigste Monark; han var beredt til at nærme sig ham med saadanne Ærbødighedsbeviser, som han ikke vilde yttre mod nogen anden Monark. Han havde overgivet en officiel Note, der indeholdt en nøje Beskrivelse over den Ceremonie, han har foreslaaet, denne er forelagt Hs. Maj., og han, Lorden, troede, at den vilde fyldestgjøre den Keiserlige Siel. Kvang saae stift paa Gesandten, og erklærede, at han ikke dristede sig til at afsende Documentet. Til Slutningen sagde Kong yay, at Korton Ceremonien maatte forrettes, og da, siden det sidste Gesandtskab, mange Aar vare forløbne, saa vare de hidsendte, for at see, hvorledes Gesandten udførte den; hvor høit Keiseren agtede Kongen af Engelland, fremlyste tydeligen deraf, at han havde sendt Mænd af saa høi Rang som Soo og Kwang, for at føre Gesandtskabet til Hoffet, da Engellænderne læse chinesiske Bøger, saa maatte de have et tilstrækkeligt Begreb om Keiserens Storhed, vide, at han var Universums Souverain og desaarsag havde Ret til at fordre en saadan Underkastelse. For at undgaae, ganske at afbryde Underhandlingen, spurgte Gesandten, om han da ikke endnu vil faae ham at see, Kongryn, svarede, at han aldrig aflægger Besøg, den nyligen holdte Samtale var ligesaa godt som holdt for Keiserens Øine; Gesandten maatte underkaste sig, eller han vilde blive tilbagesendt; derhos skjelvede hans Læber af Harme. Herpaa overgav Lorden et til Keiseren stilet Brev i hans Hænder, og gik. Kong yay leverede Moota sin Brevet. Kong-yayvar øiensynligen overrasket; han var bleven noget koldere, og ledsagede Lorden nogle Skridt hen til Døren. - Den bestemte Vægring, ikke at ville underkaste sig den uværdige Ceremonie, havde den Følge, at Gesandtskabet aldeles mislykkedes, og at det forlod Peking, uden at komme for Keiseren, hvor nær det end var derved. Den 21 Oct. landede det i Nærheden af Nankin. Denne, fordum Chinas Hovedstad, kommer dagligen i større Forfald. Paa Keiserens Fødselsdag d. 24 Oct.) anmodedes Gesandtskabet om, ikke at gaae til Staden, Nanchang for. Her saae Forf. forskjellige Glasmalerier, hvis Colorit var ualmindelig skjøn, og Tegning ret god. De forestillede huuslige Scener Fruentimmerne, som det ved en Keiserlig Forordning var paalagt, at skiule sig for Gesandtskabet, kunde ikke undertrykke deres Nysgierrighed. Alle, de fattigste Classer undtagne, vare sminkede med en styg rød Farve. Paa en Plads af 250-300 Alen, som var indsluttet paa den ene Side med en Estrade, vare Krigsøvelser for unge Mandariner, bestemte til Militairrang. J Midten stod en Trone, og paa begge Sider af denne holdt Mandarinerne i fuld Stads. Ligefor var en Muur, som tjente de unge Krigere til Maal, bedækket med hvidt Papir af en Mands Høide. Dette Maal maatte de i fuld Gallop søge at ramme med tre Pile. De viste megen Duelighed og vare gode Ryttere. - Den chinesiske Regjering er i sine Grundsætninger, den engelske undtagen, den endnu mindst despotiske i Asien, og saadanne Undertrykkelser og barbariske Straffe, som i andre Dele af denne Verdenspart, seer man der neppe (?); efter chinesiske Grundsætninger hersker Loven over Alt, og sjeldent indtræffer det Tilfælde, at man offentligen handler imod denne Theorie. Endskjønt China staaer paa et dybere Civilisationstrinend den bedre Deel af Europa, har det dog umidkjendelige Fortrin for Nabostaterne i Henseende til Regjeringskonsten, Selskabets almindelige Jndretninger og Udbredelsen af Kundskaben om Lovene, og deres Fuldbyrdelse. Embedmændene Egenraadighed tilstedes mindre Spillerum, i Veien til at anraabe den høieste Magt er mindre spærret, hvilket, om end langvarigt, dog stundom ledder til gunstige Resultater. Befolkningen er efter Forf. Mening, anslaaet for høit, efter nøiagtige chinesiske Beregninger er den meget under 200 Millioner. Efterretninger om den Keiserlige Skat ere vanskelige at faae, og siden den sidste Opstand, har Statsmaskinen, ved Keiserens Characteersvaghed, faaet et føleligt Stød. Forf. troe derfor, at dersom Utilfredsheden, der stedse snige sig stille omkring i Provindserne, fik en Understøttelse udenfra, eller Riget blev angrebet af 8 Fiende, kunde det nuværende Dynastie ikke lette ligen undgaae sin Undergang; thi Chineserne gamle Had til den tatariske Race er endnu ikke ganske udslukket. Landets Forsvar ved Hæren syne Forf. aldeles utilstrækkelig, og han troer, at dette ikke er istand til at modstaae de uregulerede alle tiske Krigsfolk. Handelen paa det Jndere af Lande er langt betydeligere end den udenlandske, hvi forholdsmæssige Ubetydelighed Forf. tilskriver N. tionens besynderlige Sæder og Vedtægter, der ikk ere Samqvemmet med Fremmede gunstig. Han delen med Rusland indskrænket sig nu blot til Tuskhandel paa Grændserne, for hvis nøiere Forbindelse en avindsyg Politik lægger Hindringer Veien. Forf. mener, at de chinesiske Statsmærbefrygte, at denne mægtige Nabostat kan bliv deres Rige farlig, det være nu ved egen Kra eller ved at ægge de tatariske Nabostammer.