Politivennen, 1808-01-01
Et allerunderdanigst uforgribeligt Forslag til at lette Land-Jndkvarterings Byrderne og paa samme Tid gavne Landet, og Kongens Krigere. Forfatteren af dette Forslag kan saa meget mindre troes, at ville enten tale mod Byrderne ved en stor Armees Jndkvartering i en Provinds, som han selv med den mest undersaatlige, og som han haaber tilstaaet patriotiske Bestræbelse offentlig har løftet Stemmen mod dem, der yttrede sig med utidig Frygt og udansk Omfølenhed om saadan Jndkoartering, og som han selv hidindtil foruden Slid paa Sengeklæder, samt Husrums og Staldrums Undværelse ufortrøden og villig tilskyder Betydeligt, for at faae sin Jndkvartering paa et ham tilhørende Landsted skikkelig bespist ved andre. Saadanne Byrder kunne vel naturligvis ikke andet end føles, men er man virkelig Ven af sit Fædreneland, da vil den Tanke, at man derved afbetaler paa sin Gæld til denne elskte Moder, snarere indgive en ædel Stoltheds Følelse, end et lastværdigt Mismod eller en strafværdig Uvillie. En Mand, der tænker saaledes, og er sig bevidst, at han aldrig har skrevet noget uden i den mest gavnelystne Hensigt, tor derfor, med fuld undersaatlig Frimodighed yttre de Tanker, om en og anden mulig Forbedring ved Tingen, som ere opkomne hos ham ved egne og andres Betragtninger over en Sag, hvortil han forhen ikke kjendte og trostigen tør han haabe, at disse Tanker ikke ville ansees Allerhøjeste Opmærksomhed, uværdige. Betænker man hvad for Mennesker det er, der udgjøre den Armee, der nu er omkvarteret her i Landet, da seer man, at det er Mennesker tagne fra stadigt og haardt Arbejde, hvortil de fra Barnsben vare vante. Jeg udmærker med Flid dette Ord vante, thi sandelig Dulighed til haardt og ægte godt Landbo-Arbejd erhverves ikke i Hast, endog med den bedste Villie. Den Arbejdsfærdighed de altsaa besade, førend de tiltraade det stændige Krigerlevnet, var en sand Ejendom, en sand Rigdom for Dem. Kunde de eller skulde de i deres hele øvrige Tid fortsætte det militære Liv, var det ligegyldigt, om denne for en gavnlysten Landbo og for et godt Agerbrug vigtige Aarbejdsfærdighed tabtes, naar de blot beholdt saameget der af, som deres Krigertjeneste gjorde fornødent. Men det er en gammel Sandhed, som blodig Erfaring har søgt paa ny at indskærpe Europas Styrere, at gamle Krigere, ligemeget om de ere i højere eller i laveste Grad, ikke ere skikkede til at gjøre Lykke paa den nye Krigskunstes ilende Marfer, Vinterfeldttog uden Forraad, Bivorakeringer, eller vidtudstrakte Valpladse. Altsaa kan den raske Bondekarl kun i et indskrænket Antal Aar være tjenstdygtig. Ognu? Nu er det til forrige Sysler der maae vendes tilbage, til det slupne Bondearbejd, der fordrer Senernes Anstrængelse fra første Gry til Sommernats Mørke, ja ofte Natten med. Vel ham, om han da kan, om han da kan med Lyst tage fat hvor han slap. Ve ham, om han ikke gider, og Ve Landet om dette blev Tilfældet med mange. Nødvendigt synes det altsaa vel, fra denne Side betragtet, at disse Arme, dem Fredens Gud havde bestemt til et for eget og Medbrødres Livsophold dyrebart Arbejd, men som Krigens rasende Aand nødte Landsfaderen til at tage fra Ageren, for at stille mod en Voldsmand, der attraaede at herje den, ikke medens de hertil bruges tabe Evne til forrige Gjerning. Herved maae, hvad efter Foregaaende og af Tingen selv maa følge, forstaaes ikke blot, at den simple Styrke eller Senekraft vedligeholdes, men og Vanen til at forrette det saa vigtige Bondearbejde. Man vil vel ikke paastaae, at Krigertjenesten selv kan virke, til at holde Senerne i deres Spændekraft saaledes som Markarbejdet. Er Vaabenøvelsen end nok saa strængt og idelig drevet, komme Senerne dog aldrig derved i saa mægtig og vedholdende Spænding, som ved Agerbruget. Den saa nyttige Exersering kan give fortrinlig Smidighed og skjøn Anstand, og dette af største Værd til sin Hensigt, men Styrke i omtalte Grad, og Færdighed i at bruge denne Styrke som Agerdyrker, vil vist ingen derved paastaae frembragt. Kan Exersitsen ikke, da kan Vagttjeneste end mindre. Der er ingen Tvil om, at en ved Udtagning til Tjeneste frisk og stærk Bondekarl jo, efter et Aars Levnet som Soldat, er mindre stærk, hvis han ikke har arbejdet uden for sin Exersits og sine Vagter, og mindre færdig til Bondeverk, hvis han ei i sin Fritid har gjort Bondegjerning. For hvert følgende Aar stiger Aftagelsen og unægtelig i et voxende Forhold, der ikke lader sig beregne. Jkke vil man paastaae, at denne her omtalte Bondestyrke og Bondefærdighed kommer igjen strax, naar Karlen har udtjent og vender tilbage til forrige Gjerning. Dette er Umulighed. Var end Helbreden usvækket, saa er Alderen dog tiltaget, og ældre Sener ere uendelig langsommere til at gjenantage en tabt Færdighed, end Ynglingens til at nemme den. Kun ved at den bondefødte Kriger, sin Fritid fra Exersits og Vagt, følger sin vante Dont, saavidt det med Tjenestens Behed i hurtig Tilstedeværelse under Vaaben er gjørligt, kan hin saa ønskelige Vedbeholdelse af Bondestyrken og Bondefærdighed ventes erholdet. Jeg har hidtil kun talt om Styrke og Færdighed; en vigtig Ting er endnu ikke nævnet, jeg mener den levende Kraft, der skal give begge Fremstødet til Virksomhed, - Villien. - Som hine tabes eller svækkes, saa svækkes, saa uddøer eller afkoles Villien. Den udtjente Karl tykkes mindre vel om et Arbejd, hvori han seer at han er vorden en Sinke; han ønsker lettere Arbejd og en anden Levevej, allerede af denne ene Aarsag. At flere Aarsager kunne støde til at stytte dette ønske hos ham, vil nedenfor vises. At selve Krigstjenesten vandt paa en Maade, ved at Soldaten øvede Bondegjerning er bevisligt. Der gives i Krigen ikke saa Lejligheder, hvor de saakaldte bomstærke Kræfter ere af den herligste Virkning, og hvor Smidighed allene ikke kan frembringe det, som den i Forening med hine vilde formaae, uden endog at nævne Haandemæneller Stormmars med Bajonetten, hvor den fysiske Krafts Nytte er saa uimodsigelig. Romerne, hvis Taktik er saa lærerig, og hvis Krigstugt var saa stræng, bare derhos største Omsorg for, at Soldaterne ikke tabte den Legemskraft, der var saa nyttig, naar der anfaldtes Skjold mod Skjold. Saa ofte Lejlighed var, brugtes derfor Soldaterne til stærke Arbejder, der styrkede deres Seners Spændekraft. Men det er her ikke nok, at have fremstillet Nødvendigheden for Agerdyrkningen og Nytten for Krigstjenesten af Soldatens Øvelse i Bondegjerning. Det er ikke nok, at intet, det jeg veed, hindrer vor paa Landet indkvartete Soldat fra at erholde Tilladelse til, at lade sig bruge til sligt Arbejde; jeg er overbevist om det Rigtige i det Ønske, at det som Pligt paalagdes Soldaten, at forrette al Bondegjerning i Nærheden, som der var Lejlighed til, hvortil hans Hielp ønskedes, og imod en anstændig Betaling. Enhver, der er enig i, at al mulig Øvelse i Bondegjerning var Soldaten nyttig o nødvendig, og som tillige har gjort den dobbelte Erfaring, 1) hvormeget der overalt paa Landet trænges til Hænder, 2) hvorledes man jævnlig seer Jndsvarterede henligge i Klæderne om Dagen paa deres Senge. istedet for at modtage Arbejd mod en rimelig Betaling, stolende paa at de alligevel kunne leve, da der er sørget saa tilstrækkelig for deres Underhold, - vil ogsaa finde, at uden nogen Paavirkning ovenfra vil denne Magelighed ikke aftage. At en saadan Ørkesløshed, hvori disse til Arbejd vante Mennesker ofte sees henslentre, er modbydelig, vil lettelig tilstaaes; men hvad er dette imod den slemme Følge for Fremtiden, om det indtraf, at en betydelig Mængde af slige Krigere udtjente vendte hjem med Ulyst istedet for Lyst til Arbejdet. Man veed, hvor forførende og smittende denne Ørkesløshedens Last er; at intet godt avles mere hvor den har taget Sæde; at tvertimod de forteste Forbrydelser som oftest fremspire fra Dovenskaben. Jeg kommer altsaa nu til mit Forslag. (Fortsættes).