Corsaren, 1843-07-07
Bedninen. (Rovelle.) Der stod et Telt ude i Ørkenen, og et Par Kameler laae nær derved. Kameldriveren var ikke nogen curopæisk Justitsraad, men en Vednin. Denne Beduin levede her med sin Familie, sin Hest og sine Kameler. Som alle Orkenens Beduiner var han Toldbetjent uden kongelig Ansættelse o: han confiskerede, hvad de Reisende førte over Toldlinien. I at bestemme Toldlinien var han ligesaa undforskelig som Toldinspecteuren i Stege. Meerbemeldte Beduin var fattig, hvilket dog ikke var hans, men de Reisendes Skyld. For 200 Aar siden var der kommet mange Neisende ad denne Vei, nu kom næsten slet ingen. Men han vilde ikke forlade dette Sted, det var ham helligt: Her havde hans Forfædre plyndret. Han ventede stedse, at de Reisende igjen skulde komme i store Skarer, endskjøndt Veien nu havde taget en anden Retning. Naar hans Familie bad ham om at drage bort, erklærede han deres Bønner for ubetimelige. Oftnævnte Beduin var endnu ung, da Gjenlyden, af de franske Kanoner paa Keiserslottet fortalte ham, at Franskmændene betragtede sig som Herrer over hans Fædreland. "Allah kerim, Gud er stor," sagde Beduinen; nethvert Menneske har Lov til at betragte sig for hvad han vil ". Derpaa gik han hen og mallede en af sine Kameler. Den gode Beduin vidste imidlertid slet ikke, at han i dette Øieblik var bleven født, paa europælske Maneer. Han var kommen ind under Love, som han ikke kjendte, endnu mindre havde været med at affatte, og for hvis Overtrædelse han skulde straffes efter den europæiske Regel: "Den, som veed sin Herres Villie og ikke gjor den, skal straffes mere; den, som ikke veed sin Herres Villie og ikke gjor den, skal straffes ligesaameget." Samme Dag oplæste en fransk Tambour paa Torvet i Algier en Forordning, hvorefter vor gode Beduin skulde rette sig, ligesaa godt som en Fisker ved Slagen skal rette sig efter den Forordning, den bliver læst udi den Kongelige Lands-Over- samt Hof- og Stadsret i Kjøbenhavn. Beduinen fortsatte sit Levnet, hvis Rolighed kun afbrødes ved, at nogle faa Reisende nødte ham til at plyndre dem. Da ankom en Dag en fransk Officier i Spidsen for et Detaschement for at ansætte ham til Skat. Skatten var kun ringe; men da Beduinen, ikke havde Smaapenge, gjorde Officieren Udlæg i hans ene Kameel. Til Erstatning derfor lod han ham beholde den anden."Allah! Bismillah! For Fanden, det var en daarlig Handel," sagde Beduinen, da Officieren i var borte. "Topscha giaour, den Hund skal give mig min Kameel igjen." Han drog efter ham til Algier. En Bonde kunde ligesaa godt i Kjøbenhavn lede efter en enkelt Hofjunker som Beduinen i Algier efteren enkelt fransk Officier, især naar han kom som Creditor. Som Beduinen en Dag stod mellem et Par Landsmænd og saae efter sin Kameel, saae han General Bugeand. Generalen red paa en prægtig Hest, efterfulgt af sin Generalstab. Beduinen betragtede ham skarpt og udbrod: "La Allah, det er min Næse." - "Hvad skal det betyde?" spurgte en fransk Soldat. - "Kosch me berischil! Samme Næse havde den Officier, der stial min Kameel." - "Hvad! beskylder han vor General for at have en Tyvenæse? Dumrian! Hvor har Han sine Øine? Vor Generals Næse seer ærligere ud end man skulde troe." Dermed gav han Beduinen et Kolbestod. En Vednin staaer naturligviis langt tilbage i Civilisation for os Europære; han forstaaer ikke at taale Prygl. Derfor skal han den franske Soldat sin Aatagan sex Tommer dybt i Brystet, hvilket var to Tommer mere, end der behovedes. Derpaa gjorde han sig usynlig, det vil sige: han løb bort, men ikke til Nordamerika. Han havde jo heller ikke laant 12000 Rbdlr. af Soro Academies Kasse. Paa sin Flugt stødte han paa Abdrel-Kader, der lovede ham, at, hvis han vilde fægte under ham imod de fremmede Undertrykkere og Troens Fjender, skulde han faae sin Kamcel igjen i Himlen. "Den Prosit, som kom seent, er bedre end aldeles i ingen," tænkte Beduinen og traadte ind mellem Abdel-Kaders Krigere. J det første Slag, der leveredes, fik han en Flintekugle gjennem Benet, og blev efter de Franskes Seir funden midt imellem begge Hærene. Han blev nu sat under Tiltale, deels for at have baaret Vaaben imod fine Landsmænd (de Franske, der jo havde erklæret ham for deres Landsmand), deels for at have stukket en fransk Soldat ihjel, og deels for at have talt ilde om Generalgouverneuren. Da Kuglen var gaaet heelt igjennem Benet kunde man ikke med Bestemthed afgjøre, om han havde saaet den i Kamp mod Franskmændene eller for dem Han selv tang haardnakket, da han meente, at, naar han havde Saaret, kunde det være de Andre ligegyldigt, hvorledes han havde faaet det. Med Hensyn til de to andre Puncter var der ikke anden Tvivl end, om han var den virkelige Giver af Saaret, der forvoldte den franske Soldats Død. Alle Beduiner ere brune og krumnæsede, og Alle slaae de fra sig, naar man slaaer dem. Der var altsan stor Uvished, om de tre Forbrydelser virkelig kunde tillægges denne Veduin, om man ikke muligviis i ham straffede en Uskyldig. Endelig sagde General Bugcand, der var piqueret paa sin Næses Vegne: Mine Herrer, Vi havr her tre store Uvisheder, det indrømmer jeg; men skulde tre store Uvisheder ikke kunne danne een lille Vished? Jeg mener Jo. Dette Additionsstykke slog hele Krigsretten. Den tappre General var heldigere mod sin Krigsret end mod Araberne. Jeg maa indromme Franskmændene den Dyd, at, naar de ville gjøre Uret, gjøre de den med Fynd og Klem og blive ikke bange staaende paa Halvveien. En dansk Krigøret vilde vistnok i et lignende Tilfælde ogsaa være bleven slaaet, af Præsidentens Additionsstykke; men saa vilde den holde Middelveien og ikke dom Forbryderen til Døden, men, som Valravnen gjorde ved Sigrids Søn, indtil videre kun aftappet Halvdelen af hans Hjerteblod og for ovrigt stillet ham under Politiets Opsigt. Franstmændene derimod dømte ham heel og holden til Døden. Da Beduinen horie denne Dom, sagde han; "Lail il Allah! Gud er retfærdig, det er Mere, end jeg kan sige om Franskmændene." Den næste Dag skulde Executionen sire, og imidlertid blev han indsat i et Fængsel. Orkenens frie Veduin, det Væsen, der aldrig havde kjendt Tvang, blev indspærret mellem fire Vægge; der var et lille Vindue og for det var sat Jernstænger. her i Danmari er et Fængsel i Grunden ikke Andet end en lille Æste inden i en storte Æste. De Jkke-Fængslede kunne spadsere en Smule længere, voili tout. Men Beduinen fra Orkenen, fra den frie ubegrændsede Ørken! Om Aftenen, da Solen gil ned bag Bjergene, saae han ud af sit Vindue over Sletten. Det var ganske stille, kun i det Fjørne hørtes Lyden af en Rørfløite, der var staaren ved Schelifs Bredder. Beduinen foldede sine Arme og tilhyllede sit Ansigt med den vide i Burnus. Om Morgenen kom de og førte ham ud og stillede ham foran Soldaterne med de ladte Geværer. De spargte ham, om han ikke onstede Noget. "Basch, jo, jeg ønsker at blive fri for at stydes." "Snik, Snak; men Alt uden det." "Ma nischtane! Saa ønsker jeg, at J ville styde Generalen tilligemed mig." "Slette Karl!" raabte en Offiicier. "Soldater! Au!" "Allah il Allah, Lail til Allah! Gud er stor og Mahomed er hans Prophet, og gid Fanden havde i Franskmændene!" "Fyr!" De skjød, og Beduinens Sjæl steg til Allah, hvor han kan malke sin Kameel og uden Fare tale ilde om General Bugeands Næse.