Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1810-06-30
Den angaaer de saa kaldte Diphtonger eller dobbeltlydende Vocaler. Disse, mener jeg, findes ikke i vort Sprog, men at Stavelser, Sammensætninger af Vocaler og Consonanter, af afde, ro, med i og v. haver urigtigen faaet dette Navn. Allerede det, at af Sprogets Grandskere, saavel ældre, som nyere, nogle vel antage, men andre forkaste, og atter andre med aldeles Tavshed forbigaae dem i de Skrifter, ti hvilke de have afhandlet det danske Sprogs Grammatik, vækker Formodning om, at de Grunde, ifølge; hvilke de antoges, langt fra at være Alle indlysende, meget mere af Mange kaldtes i Tvivl, eller rent forkastedes. Povelsøn, Syv, Høisgaard, Baden, Dichmann enten forbigaae dem tavse, eller erklære sig udtrykkeligen imod den; P. Schulz antager ingen af dem, Diphton gernes Forsvarere nu kjende sig ved, og Gerner i sin Epit. phil. d. kun an og en uden man vil antage de, hos de 2de Sidste med y skrevne, forde samme, som de Nyere skrive med i Rector Nissen derimod, i sine Grundtræk t. d. Grammatik, anfører 7, og Professor Guldberg, i sin Dannersprogets Retskrivn. og Tonekl., 6 under dette Navn, sammensatte af ae, og og 2 med i og uDen Første angiver ingen Grunde for deres Antagelse - hvad den tilsigtede Korthed udentvivl rikke tillod – men anfører Ord, i hvilke, han mener, de findes: den sidste derimod, skjøndt uvis paa, om der i Dansken ere Diphtonger af samme Natur, som de Gamles, siger: "at vi have to sidestaaende Selvlyd, som, fordi den eene af dem ei hielpes frem ved noget stærkere Stød af Stemmen end den anden, trækkes i Udtalen sammen til een Lyd. Men, mon ikke det forholder sig ligesaa med Udtalen af disse Vocaler, foreenede med visse Consonanter, mon ikke av i Tavle fuldkomment udtales, som an i Hauge, og, mon ikke saavel slige 2de Selvlyds Nærværelse i een Stavelse strider mod det almindeligen Antagne, at en Stavelse vel kan have flere Consonanter, men aldrig flere end een Vocal - hvormed ikke kommer overens, om man, som hidtil, staver Vei, som og den ene Vocal rettere holdes for en virkelig Consonant? At vi Tavle er en virkelig Consonant kan aldrig paatvivles, da det er kommet af de Ældres Tafle, og af Romernes Tabula; men ikke end den mindste Forskiel af Lyd kan jeg opdage imellem an i Hauge og av i Tavle. Undersøge vi de af Rector Nissen anførte Exempler paa de af a. c. v. med u. sammensatte Diphtonger, da vil det befindes, at en aabenbart er en, blot i fremmede Ord Stedfindende, Vocal, thi det eene, Fruling - for hvis Retskrivning vel blot Udtalen ligger til Grund - vil vel ligesaa rigtigen faae den Lyd, hvormed det udtales, tilkjendegivet enten ved ev eller ved gi: de tvende derimod, an og an, synes ikke saaledes at kunne bortfalde. Jmidlertid, naar vi undtage det eene Exempel, Poul, som oftere, især af de Ældre, skrives Povl, eller Povel, ere i de anførte Exempler, og noget nær i alle andre Ord, hvor an og u findes, u stedse forbundet med g; men dette ager uden Tvivl en Levning fra den Tid, da Sproget var mere udannet, for hvilket Nutidens Udtale, overeensstemmende med Sprogets Uddannelse, har vedtaget Brugen af 2, saa at ikke aleve siges, men og skrives, og det vel af de Fleste: Sav, Have, Lav, Plov, Tov. Alt Menneskeligt er foranderligt, dog vel især til det Bedre: Spiren til Forbedring har Alt, ogsaa vist Sproget, vi give da Slip paa de gamle Former, denne indhylles i, naar de forældes og antage de til Nutidens Sprogbrug mere passende!" Dette finde vi ikke i den samlede Lyd af ang og oug, som udentvivl har noget Forældet og Usædvanligt ved sig. Skulde dog den Lyd af ang eller og stærkere paaholdes, da stemmede jeg for, at betegne den med ang og og saalænge indtil den nyere Udtale havde reent fortrængt 4, hellere end for disse faa Ords Skyld, at gjøre Sproget vanskeligere for Børn og Fremmede at lære ved de mange Diphtonger; da desuden og derved for de allerede i Sproget Kyndige dets Retskrivning lettedes.