Almuevennen, 1842-05-11
Da vor kjære hedengangne Kong Frederik den Sjette var død og vor nuværende Konge, Christian den Ottende, besteg Thronen, traadte Orla Lehmann i Spidsen for en Mængde Studerende frem for ham og bad allerunderdanigst om Jndførelsen af en Constitution, eller en folkestemmende Regjeringsforfatning heri Danmark, ligesom Regjeringsforfatningen er i Norge eller omtrent dog som denne, hvilken Kong Christian den Ottende i hans yngre Aar, som dansk Kronprinds og Statholder i Norge, selv var med at indføre deroppe 1814. Kongen svarede naadig og godt herpaa, men meente det vilde have Tid med at overveie og forfare hvorvidt en saadan Constitution som den norske, ogsaa kunde være gavnlig heri Danmark. Det var nu ikke alene de Studenter og Candidater, der var Liv og Hjerte i, som elskede den Sag, hvis Talsmand Lehmann var, men det var i det Hele taget Kjøbenhavns dygtigste og livligste Borgere, som nu sluttede sig til ham, som den der talte Borger=Rets og Borger=Friheds Sag, hvorfor han ogsaa valgtes til Borger=Repræsentant i Kjøbenhavn, hvilket er det samme derinde som valgt Sogneforstander herude paa Landet, og senere valgtes han endog af Borgerrepræsentant skabet til Viceformand. Ved sidste raadgivende Stændermøde saavel i Roeskilde som Viborg, indkom de mange Petitioner, eller Ønsker, allevegne fra de fleste Kjøbstæder, og mangensteds ogsaa fra Landet, især fra næsten hele Falster, Laaland og Langeland, om Skattebevillingsret, det er, at for det paalagdes Folket at udrede nogen Skat, da maatte dets Deputerede eller udvalgte Talsmænd i Stændermøderne først raadslaae med Kongens udsendte Commissarius, og med hinanden indbyrdes om, hvorvidt Skattepaalæggene vare nødvendige, og derefter ved Stemmegivning bevilge eller afslaae Paalæget, hvorved der erholdtes hvad de kaldte statsretlig Garanti, eller vis Forsikkring for, at deres til Kongen indgivne Lovforslag fra Stænder mødet i denne Henseende ogsaa blev stadfæstet til gieldende Lov af Kongen. Hertil var Lehmann og alle Kjøbenhavns Borger-Repræsentanter særdeles virksomme, idet at Forslaget derom først udgik fra dem, i en Adresse til Kongen i Anledning af Kronningen, og en stor Mængde Borgere i Kjøbenhavn underskreve samme Ønsker i en Petition til Stændermødet; det Samme skeete derpaa ligesaa, som sagt er, andre Steder fra, og skjøndt det vel ikke var alle Folkets Deputerede ved Stændermøderne i Roeskilde og Viborg, som vare af samme Mening om Gavnligheden af Skattebevillingsretten, saa vare dog de Fleste af den Mening, og stemte for en Petitions Jndgivelse til Kongen derom. Regjeringen advarede de kongelige Embedsmænd og Lehnsmænd som havde underskrevet disse saakaldte Constitutions=Petitioner, at de ikke tilsidesætte deres Eed og Pligt, saafremt de attraae længere at tjene Kongen, og ville undgaae at ansees for et saadant Forhold, nemlig med Unaade og Straf, fordi det skulde betragtes som Noget, der var imod deres aflagde Embedseed til den souveraine Kongemagt, eller Kongens Enevoldsmagt i Danmark. Ogsaa var der en Deel Embedsmænd, Herremænd, Præster, selv Skolelærere og Sognefogder, som (under alt det der passerede i Stændermøderne) her hjemme vare virksomme til at forestille Bønderne og eenfoldige Folk, at det var et reent splittergalt Forslag med den Skattebevillingsret, saasom derved ikke stiledes paa Andet, end at tage Magten fra Kongen og give den til Herremændene, Embedsmændene og de andre Store, der da, naar Kongen ikke længere havde sin Enevoldsmagt til at beskjerme og forsvare alle Landets Bønder og Smaafolk, reent vilde flaae dem, og vælte alle Skatter og Byrder fra sig selv over paa Bønderne og den lave Stand, som dog nu havde havt god Beskyttelse, Ret og Fremgang, siden Enevoldsregjeringen var skjænket Kongerne i Danmark, og det især under Frederik den Sjette, som jo hver Bonde endnu havde i frisk Minde. At en saadan Tale var skikket til at gjøre Jndtryk paa Bønder og eenfoldige Folk, naar de ikke vidste og erindrede sig, at det netop var under de foregaaende Enevoldskonger, lige til Frederik den Sjette, at Bønderne og de lave Folkestænder bleve saa forkuede, det er ligefrem, og naar man derfor mangensteds fik Bønder og selv endeel Kjøbstædborgere til at indgive Petitioner til Stændermøderne, om at der ikke maatte agtes paa de indkomne Forslag om Skattebevillings retten og statsretlige Garantier, saasom de vilde, at Kongen beholdt sin uindskrænkede Enevoldsmagt til Folkets Beskyttelse imod de Store, Herremændene og Embedsmændene, – see da var det netop Noget, som just Herremændene, Embedsmændene og de Store smiilte ad og hellere end gjerne sagde Ja til, thi de vidste godt, hvad Bønderne ikke vidste, hvad for en urokkelig Støtte og Beskiermelse Enevoldsmagten havde været for deres Privilegier, Forrettigheder, Magt og Myndighed, og forhaabentlig for Fremtiden kunde vorde dem det samme, medens de derhos paa den anden Side vidste ligesaa godt, at Bønderne aldrig eengang havde været med at skjænke og overdrage Souverainiteten, eller Enevoldsmagten til Kong Frederik den Tredie 1660, og havde siden, ligesom dengang, kun været regnet for en Folkestand, hvis Samtykke eller Jmod sigelse af hvad der gjordes ved den, der ikke spurgtes om.