Viborger Samler, 1784-12-06
Jortsættelse af Svaret Nr. 2 i Samleren Nummer 47). Til H. ette Spørgsmaal er tilforn gjort og man maa erkiende det for et af de i Lov og Ret mørke, Spørgsmaale, eftersom iblant de Lovkyndige, nogle troe det, som andre tvivle om. At en Moder, fordi der imellem hende og Faderen er ingen Commumo bonorum, ikke skal Bbh. arve. arve sit Barn, som hun middelbar ved Faderengjorde, i Fald der var det, synes vel ubilligt. Anordningen i 52252, bestyrker denne Ubillighed, hvor Manden, der er skilt fra Hustruen ved Dom, ikke arver sit Barn med større Ret, end Moderen; i dette er ligesom i det første Exempel Fælledskab ikke til; Man siger, at naar 5235 giver Faderen Ret til at arve sit Barn alene, da er det under den Supposition, at Fader og Moder leve i Fælledskab, og at Lovgiveren derfor har seet, det at være det samme, enten han sagde, Fader skulle arve alene der allene forstaaes i Opposition til Sødskende) eller kun ligesom Moderen, det halve. En. delig, at det er ligefrem imod den naturlige Ret og billighed, som dog for største Deelen er lagt til Grund for Arvegangs Maaden, om Moderen, der er sit Barn lige saa nær som Faderen, skulle udelukkes fra al Arv efter det. Var der spurgt, hvad der var Ret efter Naturens Lov, da maatte sandelig alle Jndvendinger blive svage nok imod disse Grunde, men her spørges, hvad er Ret efter den borgerlige Lov, da see vi at 52235, siger, uden al Exeption. da arver Faderen alene; At Moder kan arve sit Barn umiddelbar, naar Fælledskab, ikke er, fordi det skeer, at hun arver det middelbar ved Faderen, naar Fælledskab er, kan ikke fast statueres, uden tillige at antage dette absurdum, at, fordi det skeer, naar Manden lever og Fælledskab er, at Konen nen arver sin Mands Broder, derfore kunde hun, om Manden, eller Fælledskab ikke var, dog ligevel selv arve samme Afdøde; man skulle kunde slutte fra Lovens Annalogie i den 52 Art. at Loven i alle Tilfælde iagttog det naturlige Bud i Henseende til Forældtes ge Ret at arve deres Børn, dersom Casus, i de Omstændigheder, som ere Grunden til Anordningen, vare eet og de samme i den 35 og 52 Art. men ved Undersøgning befindes de ikke at være det. J den 52, Art. er Ægteskabet ganske ophævet, saa at de Huus faderlige Pligter tillige cesserer, i den 35 Art, hvorikke Ægteskabet er ophævet, paaligge de Faderen endnu. Man veed, at vor Lov af politiske Raisons i den Huusfaderlige= eller Ægte=Standen har paalagt Manden ulige større Pligt, Byrde og Ansvar, end Hustruen, iblant andre denne betydelige, at han ikke i sin Hustrues Stervboe, som hun i hans, kan frasige sig Arv og Gield. Derfore retter den borgerlige Lov sig igien efter de naturlige ved at tillægge, eller borttage Rettigheder, hvor Pligter, enten tillægges eller borttages, dette er sagt til Forsvar for den borgerlige Lov, dersom det er dens Meening, at Moder naar Falledskab af Gods er ophævet, ikke skal arve sit Barn, tilligemed Faderen; Menat dette ogsaa maa være Lovens Meening, sluttes med nogen Vished, ved at sammenligne den paafølgende 36te med den foregaaende 35 Art.; thi Loven, som siger i den 36 Art. at Moder arver kuns med Fuld Fuld= og Halv Sødskende, og derimod i den 35te, at Fader arver alene, viser, at Moderen ikke er tilstaaet samme Arve=Ret, som Faderen, ja, dersom Loven, ville, at Moder tilligemed Fader skulle arve det Fælleds Barn, saa burde man have ventet den samme Bestemmelse, som i den paafølgende 40 Art, hvor det heder, om Farfader, Morfader, Farmoder og Mormoder, de arver ligesom de vare Sødskende. Til III. Man skulle neppe finde nogen Grund, hvorfore Kongen ikke ligesaavel ville have sig tilfalden deres Boeslod, der forseer sig imod 6416 og 17 Artikler, som deres, der forsee sig imod den næstfølgende 18 Art, hvor det udtrykkelig heder: og have sin Boeslod til Kongen forbrudt. Man kan sige, maaskee og forsvare det, at hvor i hele 6 B. 4 C. Gods og Boeslod forbrydes, der forbrydes samme til Kongen, som det heder i den 18 Art. og ikke til Hosbonden, som Lovens 1247 ellers anordner.