Københavns Adresseavis, 1773-07-13
Aviser ere den beqvemmeste Vey at giøre noget almindelig bekiendt, endog for Folk, som ellers ikke læse, I den Henseende er den første Artikel udi Adresse-Contoirets Efterretninger, saavidt Rummet tillader, bestemt til alle Slags Anmærkninger, Efterretninger, eller Afhandlinger, saasom: nye occonomiske Opfindelser, Agerdyrkning, Qvægavling, Fiskerie, Brygning og Brænding Kiøbmandskab, Haandværker o. s. v. angaaende, probate Lægemidler, skadelige Fordommes igiendrivelse; Opdagelser af Bedragerie i Handel og Vandel; Regler for Opdragelsen; Exempler paa roesværdige og patriotiske Handlinger o. s. v.; med faa Ord: alt, hvad til Verdens og i sær Fædernelandets Forbedring kan hensigte. Til den Ende ombedes alle de, som enten selv i deslige Materier have skrevet, eller i andre Skrifter maatte finde noget, som kunde fortiene at bekiendtgjöres, for det danske Publicum, samme af Kiærlighed for det almindelige Bedste behageligst at indsende til AdresseContoiret. Ligeledes önskedes, at patriotisk Sindede, saavel inden som uden for Kiöbenhavn, vilde behage at meddele AdresseContoiret mærkværdige Nyeheder til Indrykkelse i Bladene, f. Ex. usædvanlige Tildragelser i Naturen, besynderlige eller sieldne Tilfælde ved Fødsel, Dødsfald, høy Alder o. s. v. Tanker og Betleries Afskaffelse paa Landet. Det er unægteligt, at Ladhed hos en Deel af vore Omstreifende bliver at ansee, om ikke just som en Hoved, saa dog som en Baarsag til deres Tryglerie. Men disse (jeg er forsikkret derom, udgjøre skiønt en anseelig, saa dog en mindre Deel af vore Betlere, end maa i Almindelighed for restiller sig. Tiggere paa Landet kunde henføres til tvende Klasser: Enten ere de Boesatte, og have et vist bestandig Tilholdsted, eller ikke. - Under dem af den første Klasse regner jeg og deres Børn; de sidste ere egentlig de saa kaldede Løsgængere: Disse, naar de ingen Mangel have enten paa Helbred eller Lemmer, og ikke for en billig og i Egnen, som de hiemsøge, gangbar Løn ville tiene, burde uden alSkaanseel straffes efter Lovens 3. 19. 16, og seenere derom, udgangne Kongelige Forordninger. Men med de første derimod har det en langt anden Beskaffenhed. De ere Boesatte og Fæstere enten af matriculerede eller immatriculerede Huuse (thi heele og halve Gaardmænd, Boelsmænd og Selveier=Huusmænd, endskiønt Nøden mangen Gang haard nok trykker dem, saa skamme de sig dog gemeenlig ved at trygle) Hine derimod ere af en ganske anden Tænkemaade: De ansee ikke Betlerie som noget, der er skammelige for dem, men holde det saa godt som for deres lovlige Kald, og betragte derfor deres Fæste Breve næsten som Kalds Breve eller som Octrojer paa at trygle; thi hvorledes, sige de, skulde de ellers kunne svare Konge og Huusbonde. Jeg agter ingenlunde at agere Talmand for Betlere; thi ingen kan meere, end jeg, ønske dette Ukrud enten udryddet af Landet, eller forandret til gode Planter: Men dog kan jeg derhos ikke nægte, at det kommer mig jo for, at deres Foreglvende har nogen Grund. Thi da den allermindste Part af berørte Huus=Fæstere have saa megen Jord til deres Huuse, som kan befaaes med 1 Tønde Korn, og nogle ey engang 1 Skieppe Udsæd, og samme Jord tilmed er af den sletteste Art, da de have Kone og Børn, da Levnetsmidler nu ere stegne og opdrevne til de høyeste og tilforg uhørte Priser, da enhver af den Aarsag holder saa faa Folk, som nogenlunde mueligt, og opsætter det ey alt for uundvængelige Arbeide til de forventede bedre Tider, da de af saadant et Huus skal aarlig give 1 a 2 Rdlr. i Landgilde foruden de ordinaire Skatter, da Extra=Skatten, der i det mindste beløber til ligesaa meget, maae herud, saa længe de have noget og endelig, da deres Fæste=Breve, som de enten tilforn have have eller, tefterat Hoverle=Forordningen udkom, have (lagttamt de og vilde giøres Huusvilde, maattet beqvemme sig til at imod tage med de Betingelser, man vilde foreskrive dem, forbinde dem til at giøre en Ugedag til Hove, og da samme oven i Kiøbet er ubestemt, saa at de vide hverken Dag eller Stund, naar Bojeren kommer, ja da Ugedagen mangen Gang spaa res fra Vinteren til Sommeren, som er den Tiid, da Stakler, som kunne og ville arbeide, kunne have den beste Fortieneste, saa er det ey vanskeligt at begribe, at det er saa danne umuel at at underholde sig selv. - Bør de da at vansmægte af Hunger, – Ney det var Synd. - Eller skal man, for at gjøre Pinen kort, slaae dem ihiel for Dørene (som et lystigt Hoved skiertsviis raadede, da han blev adspurgt om den Sag) Ney det gaaer ikke heller andet var alt for haardt - Nu hvad da? – De bør kommes til Hielp - det er christeligt og billigt - men af hvem og hvorledes Efterdi et hvert Sogn efter Forordningen af 24 September 1708, hvorpaa de seenere føyede Allernaadigste Anstalter og Anordninger største Deelen grunde sig, bør underholde sine egne Fattige; saa maatte det første Spørs maal synes let at afgiøre, og saa godt som overflødigt. Der kunde og, efter mine Tanker, ingen Tvivlsmaal reyse sig herom, dersom det angik de Fattige i Kiøbstæderne. Men da her ikke handles om disse, men allene om Betlere paa Landet, saa seer jeg vel forud, at min Meening, dersom jeg vo ver at aabenbare den, vil finde en heftig Modsigelse, og af mange blive udraabt som kiættersk og urimelig. Dog! man tillægge den hvad Prædikat, man lyster - det er mig lig meget, dersom kuns noget godt og nyttigt derved maatte foranlediges. Jeg er ikke uvidende om, at Lovene undtage de Herrer Jordegods=Eyere saavel fra de Fattiges Pleye, som fra de fleste andre Borgerlige Pligter og Byrder, og det er en besynderlig Lykke for dem, ikke allene i denne men endog fleere Henseender, at den Forordning, som en gammel Skribent *) fortæller os at være gjort til Rom i Keiser Trajans Tiid, har ogsaa næsten hidindtil været antagen som en Stats=Maxime ved det Danske Hof. Denne skylde vi uden Tvivl og Anstalterne for de Fattiges Væsen, paa Landet; thi ellers havde man vel ikke i 4re Kongere Tiid forgiæves arbeidet derpaa, da det imidlertid er gaaer med vore Betlere, ligesom det fordum gik med Jfraels Børn, i Æsypten: jo meere man ved Hoffet bemøyede sig for at formindske deres Antal, jo fleere bleve de. Førend jeg derfor vover at fremsætte mine Tanker, nødes jeg til at indskyde mig for den naturlige billighed, og maae denne kuns blive Dommer, saa frygter jeg ingenlunde 9 Plin. Lib. 6 Ep. 19. Candidatos (honorum) patria monii tertiam partem conferre jussit inen, qvæ sole continerentur, deforme arbitratus Cut erat) honsrem petituros, urbem stalliamqve non pro patria sed pro hospitio ant stabule, grast peregrinames habere. for at tabe Sagen, naar jeg paastaaer, at ikke alle, men ikkun den allermindste Part af Almisse Lemmerne i de fleste Sogne bør ansees som sammes egne Fattige, der af dem bør forsørges. Man erindrer sig her, hvad jeg allerede oven for har anmærket og vores Landsbye=Tiggere, nemlig: at de ere Fæste Huusfolk a., hvilke tilligemed deres Børn (og disse saa godt som fra Svøbet af) tilhøre deres Husbonde. Nu sætter jeg, at en Proprietær eyer udi et Sogn en halv Snees flige forarmede Huusmænd med en stor Spærm Børn, en anden og den tredie Lodseyer ligesaa; skulde da de øvrige Sognefolk efter billighed være forbunden til at føde og opføde disse for dem, Var det ikke i saadant Fald at befrygte, at de Velhavende inden Tid derover vilde blive til Staadere, og selv komme til at trænge til Almisse, og hvo skulde da underholde dem, Disse Fattige ere jo deres Husbonders Fattige, og det maaskee i meere end een Henseende. De tilhøre ikke Sognet, men hænge ganske og aldeles af deres Huusbondes Nik, som og eene haver Nytten af dem. Naar Sognet har opfødt saadanne, indtil de naae den Alder og Styrke, at de kan giøre nogen Tieneste, saa kommer Husbonden nok ihu at de tilhøre ham. Haver nogen uden Godset, endog af dem, som have givet det meste til deres Underholdning, uden hans særdeles Tilladelse, vovet at tage nogen af den i Tieneste, viser han sit Herredom paa den kraftigste Maade, og lader dem endog i den travleste Tid snappe væk lige for deres beste Velgiøreres Næse. Langt fra, at jeg tør sige, at Huusbonden heri giør Uret; thi Drengen burde jo efter Lovens 3. 14. 6, ikke allene uden sin Huushonds Forlov ingen Tieneste have taget paa andet Gods, men endog efterkommet sin Skyldighed med at give aarlig Husbondhold2 Lod Sølv, lad være den heele Løn derved havde gaaet i Løbet. End meere: dersom slige engang ville være frie, maae de jo søge deres Frihed hos Huusbonden og ikke hos Sognet, og altsaa ere da disse Fattige udisouteerlig Husbondens og ikke Sognets. Men tilkommer nu Hurbonden, allene Nyt en af dem, saa medfører jo billighed, at han og bør have Uleylighederne, det er: han er forbunden frem forandre at tage sig dem an i deres Nød og Mangel, og bør ikke da at kaste Byrden af sig paa Publicum, men undsee sig ved at gjøre sine til Kostgængere hos andre, og sig selv derved til et stort Almisse=Lem i Staten, der saavidt med god Føye kan sige vor Herre efter: Hvadsomhelst I have gjort imod disse mine Mindste, det have J gjort mig. Men burde nu Huusbanderne have disse Fattige paa deres Lod, saa følger, at alle de øvrige, som intet Huusbond hold have, dersom de i to Aar bestandigen have haft Tilhold i et Sogn, blive at ansee, som Sognets egne Fattige, der af samme bør nyde den fornødne Undsætning, ligesom før ommeldte af deres Husbonder. Men hvor tage vi Brød i Ørken, at disse kunne mættes, eller hvorledes er det mueligt, at en Huusbonde kan være i Stand til i disse dyre Tider at forskaff saa stor en Mængde ham tilhørende Betlere fornøden Underholdning? Brød for mange Penge vilde jo ikke blive nok til dem, naar enhver dog ikkun fik noget lidet. Denne Indvending viljeg ufeylbar faae af vore Philipper, og jeg bør derfor ikke lade den ubesvaret. For da nu saa hastig, som mueligt, at sige mine Tanker derom, saa efterlader jeg at tale omSognernes egne Fattige, eftersom den Sag (saafremt ovenmeldte billige Reduction gaaer for sig) lettelig vil finde sin fuldkomne Rigtighed. Jeg indrømmer da gierne, at, naar en Proprietær skulde tage saa anseelig og billig en Andeel i de Fattiges Pleye, det da synes at ville giøre et kiendelig Hul i Korndyngen, og følgelig tillige i hans Kasse. Jeg nægter og ikke, at det jo, i sær i Førstningen, vilde blive meget emfiendtlig for dem, som endog til de mindre borgerlige Byrder hidindtil næsten aldeles have været ubevante, at høye Halsene under saadant et Aag, som hverken deres Fædre eller de selv indtil denne Dag have haaret. Men jeg for min Part søger ingenlunde at sætte dem i ufornødne Bekostninger, men vil skaane deres Kasse, saa vidt mueligt er. Og hvor gjerne ønskede jeg tillige, at see Øvrigheden svaret for at gjøre det uangenemme Skridt, som Reskriptet af 5te Martii 1734 paalægger den i Henseende til de Uvillige, og det i sær af den Aarsag, eftersom Taxation og Execution, saa vel de passe sig i Skatters Paalæg, saa stridige ere deimod Almissers Natur, saa at de strax ophøre at være det, de skulde være, saasnart de ved saadanne Midler skulle bringes tilveye, at jeg ikke skal tale om, at saadan Taxation vilde efter Omstændighedernes Forandring blive meget ubestandig og foranderlig. Ved rige Almisser allene at ville hemme Betlerie, er forgleves; det vil i saadant Fald snarere forøges, og Almisserne selv blive en Opmuntring og Støtte for Ladhed, eftersom alt jo flere og flere vilde med Tiden ikke finde sig ilde ved at lade sig enroullere iblant de Fattiges Tal til Ødelæggelse for Almissegiverne selv. Skalda dette ikke skee, maae her findes paa andre Raad, som tilligemed Almisserne maae anvendes: her maae tænkes tillige paa Arbeyde for Almisse=Nyderne: her maae Veye anvises og Midler forskaffes alle dem, som kan bestille noget, til at aftienne, om ikke heele Almissen, saa dog det meste eller i det ringeste noget deraf. Hvert Huus, som i saa Maade nyder Almisse, kan da baade blive sin Huusbond og sig selv, ja med det samme Staten nyttig, og altsaa Almissen ikke spildt, men vel anvendt. Og da Husbonden i Extra Skattens Oppebørsel best skal kiende sine Fattige, saa er det og at formode, at han best er i Stand til at bedømme saavel Arbeydets Natur, enhver bør beskikkes til, som Arbeyder nes Beqvemhed. I modsatte Fald, samt hvis jeg ikke forestillede mig ved en større Vidtløftighed i denne paradoxe Afhandling, end jeg selv i Begyndelsen havde ventet, allerede at have overskredet Grændserne, falden nogle Læsere besværlig, og betaget Rummet i Avisen for fornøyeligere Efterretninger, skulde jeg gjerne efter Muelighed have været til Tieneste. Nullestrup i Aalborg Stift, den 17 Junii 1773. Stephanus Liberius Reine. Om Buske Byg (Standen Gerste.) Dette Slags Byg, som bærer Navnet deraf, at det husker sig meere end det almindelige, kaldes og paa sine Stæder, Blade Byg, ventelig fordi det kommer frem med breedere og meere mørke grønne Blade. Hvor det egentlig først er kommet fra vides ey, men det er allerede for mange Aar siden bleven dyrket paa adskillige Steder i Tydskland, f. E. i Grevskabet Mansfeld og i Egnen ved Harzen, hvor man har holdt det i megen Værd. Denne Byg faaes meget sildigere end den sædvanlige, nemlig først in Junio, ja man skal have gjort lykkelige Forsøg med at saae den ved St. Hans Dag i en vaad og ugiødet Ager. Denne Egenskab giør sammes Dyrkning især fordeelagtig paa saadanne Stæder, hvor man har side og vaade Agre, paa hvilke Vandet bliver staaende til Pinzedags Tid, saa man ikke kan komme til at pløye eller saae til den sædvanlige Tid. Paa saadanne Agre voxer den hastig op, og bedekker Jorden tilig med sine bredere Blade, at Tørken siden lidet eller intet kan skade Rødderne, og langt fra ikke saa meget, som ellers ved den almindelige Byg letteligen skeer. Uagtet den faaes sildig, moednes den dog ligesaa tidlig som den anden. Et Korn giver gemeenlig 10 Stengler, som er stærkere end paa den sædvanlige. Ved Udsæden svarer man den fierde Deel, og ved Indhøstningen vinder man over 1/2 Gang saa meget, som ellers, nemlig til et Stykke paa 2 Skiepper Udsæd af den almindelige Byg behøves af denne ikkuns halvanden Skieppe, og imod at man derefter af den almindelige Byg kan høste omtrent 12 Skepper, giver Buske=Byggen 20 Sk. den har en dobbelt raddet Ax, er mindre af Kierne end vor ordinaire Byg, men giver hvidere og brugbarere Meel, er ey heller saa stram i Bagningen, men sød af Smag; Halmen er god, saa vel til Foering som Gjødning. Da Kiernen er tyndskallet, meelrlig og sød, saa kan man formode at den og til alle Slags Øl vil være bedre end den almindelige Byg. Som et Mundheld siger man om Buske Bygen: Af Sækken og i Sækken i 6 Uger, fordi den behøver saa kort Tid til at voxe og moedne udi Om den Siberiske Hør=Plante. Linum perienne LinnæDer er tilforn skrevet meget om denne Plante. Jeg veed ikke og man her til Lands har gjort Forsøg med dens Avl, og vilde derfor gjerne opmuntre vore Landmænd dertil. Dens Hovedfortrin for den almindelige Hør=Plante bestaaer deri, at den aarlig voxer frem af Roden igien; man sparer altsaa ved dens Plantning, aarlig Jndkiøb af Sæd, og aarlig Bearbeydning; Bekostninger, som i Landhuus holdningen ere betydelige. Planten har efter udvortes Anseelse megen Liighed med den almindelige Hør=Plante, ved første Øyekast seer man, at det er en Hør=Plante; den er allene en god Deel høyere, mere greenet oven til, og riigere paa smukke blaae Blomster, skyder og tillige mange Skud eller Stængler af Røden. Frøehuusene og Frøekiernerne ere mindre end paa den almindelige; disse sidste ere ey saa tykke og sorte. Saavidt man af dens Forhold i Haver kan slutte, som nes den hverken at behøve nogen besynderlig Cultur eller bedre Jord end den almindelige, og vort Clima passer sig forden ligesom for de fleeste Siberiske Vexter gandske vel. Det er værd at gjøre Forsøg med dens Plantning, efter al Anseelse vil den lykkes vel, og rigeligen belønne den, som foretager sig samme. Stilkens Længde maatte maaskee og bidrage til Hørrens ypperlighed, som deraf blev forfærdiget.