Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-02-08
J Tillid til et lykkeligt Udfald begyndte de nu at skue fremad, og at ordne den øvrige Deel af deres Anslag. Kongen, Dronningen, Prinds Henrik ventedes alle at overvære Parlamentets Aabning. Hertugen, paa Grund af sin unge Alder, vilde være fraværende, og det blev besluttet, at Piercy skulde fange eller myrde ham. Prindsesse Elisabeth, ligeledes et Barn, blev holdt i Lord Harringtons Huus i Warwickshire, og SirEverard Digby, Rookwood, Grant, optagne i Sammensværgelsen, var det overdraget, at samle deres Venner, under Paaskud af et Lystpartie, og, bemægtigende sig denne Prindsesse, umiddelbart at udraabe hende til Dronning. De vare saa henrevne af Raserie mod deres Modstandere, og saa fortryllede af Udsigten til Hevn, at de glemte al Omsorg for deres egen Sikkerhed, og, stolende paa den Forvirring, der maatte flyde af et saa uventet Slag, forudsaae de ikke at Folkets Raserie, nu utæmmet ved nogen Myndighed, maatte blevet vendt mod dem, og vilde sandsynligviis have kjølnet sig, ved et almindeligt Blodbad blandt Catholikerne. Den længe ønskede Dag, paa hvilken Parlamentet var bestemt at forsamles, nærmede sig nu. Den rædsomme Hemmelighed, endskiønt meddeelt til flere end tyve Personer, var blevet samvittighedsfuldt holdt, i en Tid af henved eet og et halvt Aar. Jngen Anger, ingen Medlidenhed, ingen Frygt for Straf, intet Haab om Belønning havde hidtil forledet Nogen af de Sammensvorne enten til at forsage Foretagendet eller aabenbare det. Det hellige Raserie havde udslukt i deres Bryst enhver anden Bevæggrund, og det var i det mindste en Uforsigtighed, fortrinligen udspringende fra disse meget bigotte Fordomme og Partiskheder, der reddede Nationen. Ti Dage førend Parlamentets Forsamling modtog Lord Monteagle, en Catholik, Søn af Lord Morley, følgende Brev, som var blevet hans Tjener leveret af en ubekjendt Haand. "Min Lord Formedelst den Kierlighed, jeg bærer til adskillige af Eders Venner, drager jeg Omsorg for Eders Frelse. Derfor vil jeg underrette Eder om, for saavidt Eders Liv er Eder kjert, at udtænke noget Paaskud til ei at være tilstede i Parlamentet. Th. Gud og Mennesker have forenet sig om at straffe denne Tids Ryggesløshed. Og vær ikke ligegyldig ved denne Efterretning; men tag ud paa Eders Gods, hvor J roligen kan oppebie Begivenheden. Thi uagtet der ingen Urolighed spores, vil de dog, siger jeg, rammes af det skrækkelige Slag, der venter dette Parlament, og alligevel skulle de ikke see, hvo der bereder deres Undergang. Dette Raad er ei at foragte, efterdi det kan være Eder til Gavn og ei til Skade; thi Faren er forbi saasnart J har brændt dette Brev, og jeg haaber, at Gud, i hvis hellige Varetægt jeg anbefalet Eder, vil vise Eder den Naade, at lade Ede gjøre god Brug deraf. Monteagle vidste ikke hvad han skulde gjøre med dette Brev, og skjøndt tilbøielig til at ansee det for et taabeligt Forsøg, at skræmme og gjækkes ham, fandt han det dog sikkrest, at bringe det til Lord Salisbury, Statssecretairen. Uagtet Salisbury ogsaa var tilbøielig til at værdige det ringe Opmærksomhed, fandt han det dog passende, at forelægge samme Kongen, der nogle faa Dage derefter kom til Staden. For Kongen syntes det ikke saa ubetydelig en Sag, og af Brevets strængt alvorlige Stiil formodede han, at det indeholdt noget Farligt og Vigtigt *). Et skrækkeligt Kong Jacob handlede her visere end Gustav, den Tredie, der, som bekjendt, ogsaa blev advaret i et med Blyant skrevet Brev, ikke at gaae paa Maskeraden, og det saa meget mere, som Brevet til Lord Monteagle var stilet forblommet, og det til Gustav aabenbarede ham Sagen ligefrem. Det er et utidigt Heltemod, at ville udsætte sig for en Fare, som ved Forsigtighed kan undgaaes, blot for at vise, at man ei frygter den Kommer Tid, kommer Raad, og mueligen Frelse, endog fra den kort i Forveien uundJ en Anmærkning siger gaaelige Fare. Hume: "Adskillige Historieskrivere have troet, Slag, og Ophavsmændene alligevel skjulte: en Fare pludselig, og alligevel saa stor, disse Omstændigheder syntes alle at betegne en Plan med Krudt, og det fandtes raadeligt, at undersøge alle Hvælvingerne under Parlamentsbygningen. Denne Forretning paalaae Lord Kammerherren, Greven af Suffolk, der med Forsæt udsatte Undersøgelsen til Dagen førend Parlamentets Forsamling. Han lagde Mærke til de store Stabler Ved og Riisknipper, der laae i Hvælvingen under Overhuset, og han kastede et Øje paa Fawkes, der stod i en mørk Krog, og gav sig ud for Piercy's Tjener. Det trodsende og bestemte Mod, der saa meget udmærkede denne Sammensvorne, endog blandt disse Helte i Ryggesløshed, stod fuldkomment malvt i hans Aasyn, og undgik ikke Kammerherrens Opmærksomhed. En saadan Mængde Brændeved for En, der levede saa lidt i Staden, som Piere, syntes noget besynderligt, og, ved at sammenligne alle Omstændighederne, besluttede man, at en endnu nøiere Undersøgelse skulde anstilles. Omtrent ved Midnat blev Thomas Knevit, en Fredsdommer, sendt med et tilbørligt Følge did, og træffende for Dørren af Hvælvingen Fawkes, der just nu var færdig med alle sine Tilberedelser, greb han ham paa Stedet, og, vendende Riisknipperne omkring, op at Kongen havde hemmelig Efterretning om Sammensværgelsen, og at Brevet til Monteagle var skrevet efter hans Foranstaltning, for at beholde Prisen for Skarpsindigheden, i at opdage Complottet. Brevet, almindeligen omtalet, maatte naturligviis have vakt Urolighed hos de Sammensvorne, og bevæget dem til at pønse paa Undvigelse. Lord Kammerherrens Desøg maatte havt samme Virkning. Kort, man seer, at Jngen blev heftet eller eftersøgt i adskillige Dage, indtil hawkes aabenbarede de Sammensvornes Navne. Vi maa imidlertid slutte af et Brev i Winwood's Memorials, Vol. II., P. 171, at Salisbury's Skarpsindighed ledede Kongen paa hans Formodninger, og at denne Minister, som en snild Hofmand, lod hans Herre beholde Prisen for den hele Opdagelse. dagede han Krudtet. Lunterne og enhver til Krudtets Antændelse tjenende Ting fandtes i Lommen hos Fawkes, der nu, seende sin Forbrydelse røbet, og ingen anden Udflugt uden sin Dristighed og Fortvivlelse, yttrede den yderste Fortrydelse over, at have ladet Leiligheden til at tænde Krudtet paa eengang, og fremlokke sin egen Død tilligemed sine Fienders, forbigaae. For Raadet lagde han samme dristige Urokkelighed, endog blandet med Haan og Foragt, for Dagen, nægtede at aabenbare sine Medskyldige, og yttrede ingen Bedrøvelse, uden over sit Foretagendes Glippen. Denne Halstarrighed varede to eller tre Dage, men da han blev indspærret i Tower, overladt til at eftertænke sin Forbrydelse og Fare, og Pinebænken just vistes ham, forlod ham, udmattet af en saa lang Anstrængelse eller uunderstøttet af Selskab, omsider hans Mod, og han aabenbarede nu alle de Sammensvorne. Catesby, Piercy og andre af Forbryderne, der vare i London, uagtet de havde hørt om den Urolighed, man var sat i, ved et til Monteagle sendt Brev, uagtet de havde hørt om Kammerherrens Undersøgelse, vare dog besluttede, at holde ud til det Yderste, og aldrig opgive deres Haab om et godt Udfald. Men da de omsider erfarede, at Fawkes var arresteret, flygtede de til Warwickshire, hvor Sir Everard Digby, antagende for vist, at hans Medforbundnes Foretagende havde havt et heldigt Udfald, allerede var i Vaaben, for at gribe Prindsesse Elisabeth. Hun var flygtet til Coventry, og de nødsagedes til at sætte sig i Forsvar mod Jndbyggerne, der vare sammenstrømmede fra alle Egne, og bevæbnede ved Sheriffen. De Sammensvorne, med alle deres Følgesvende, udgjorde aldrig over fiirsindstyve Personer, og kunde, omringede paa alle Sider, ikke nære længer noget Haab, enten om Modstand, eller Undvigelse. Da de derfor havde skriftet og modtaget Absolution, beredte de sig dristigen til Døden, og besluttede at sælge deres Liv, saa dyrt som mueligt, til de Beleirende. Men selv denne elendige Trøst blev dem nægtet. Noget af deres Krudt fængede Jld. Folket styrtede ind paa dem. Piercy og Catesby bleve dræbte ved eet Skud. Digby, Rookwod, Winter og Andre, tagne til Fanger, bleve forhørte, bekjendte deres Forbrydelse, og døde, saavelsom Garnet, under Bødlens Haand. Denne rædsomme Forbrydelse uagtet, vare de bi gotte Catholiker dog Garnet saa hengivne, at de indbildte sig, at der ved hans Blod kunde gjøres Mirakler, og i Spanien blev han betragtet som en Martyrer. Hverken havde de Sammensvornes fortvivlede Skjebne drevet dem til et saadant Skridt, eller havde deres Livs foregaaende Ryggesløshed, beredt dem til en saa stor Forbrydelse. Forend dette ugudelige Forsøg syntes deres Opførsel, i det Hele tagen, at være ulastelig. Catesby's Characteer havde berettiget ham til saadan Agtelse, at Rookwood og Digby bleve forførte ved deres ubetingede Tillid til hans Mening; og de erklærede, at de ene af Venskab til ham vare beredte til, ved enhver Leilighed at ville have opoffret for ham deres Liv. Digby selv var saa høit agtet og elsket, som nogen Mand i Engelland, og han var fortrinligen blevet hædret med Dronning Elisabeths gode Omdømme. Det var bigot Jver allene, den urimeligste af alle Fordomme, maskeret med Fornuft, den meest forbryderske af Lidenskaber, dækket med Skin af Pligt, der forførte dem til Foretagender, som vare saa ødelæggende for dem selv, og meget nær havde kunnet blevet det for deres Fædreneland *).