Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-09-28
Oberst O Shaughnesseys Bedrifter og Gjenvordigheder i Indien. caf Blapoods Magazine og L. Bl. d. B. H.) paaatagaDen 3. Det her 180 sad Oberst vang jeg til Maltede Aalkaale og Kiendet at forselsom det arvede D, der er sat foran hans Navn, allerede hentyder paa, med sine Venner ved en Kulild omkring et Bord, som endnu har Maalti dets Levninger; Flasken gjorde ofte en Rund i Kredsen. Jeg har, begyndte endelig den gamle Oberst, ofte fortalt Eder om Indien, og som de fleste Reisende kjedet Eder med mine Beskrivelser; men det er vort Privilegium, hvorfor have vi ellers faret omkring i Verden. Dersom J vidste, hvilke Erindringer dette Land har efterladt i min Sjæl hvilke undslettelige Spor, der ere blevne tilbage i mit Minde af Annalerne over mit Ophold under den indiske Sol, saa vilde J ikke dadle mig. J vilde sinde Eder bevægede til, at høre medlidende og taust paa mig, og isteden for at beklage Eder over min Snaksomhed, vilde J beklage mit Vanheld. Nu da denne Burgunder skjerper Eders Taalmodighed, kunde jeg vel for stedse befrie Eder fra disse Erindrings-Fragmenter, som fra Tid til Løverdagen den 2. October 1830. anden undslippe mig, idet jeg eengang for alle ofrede Eder en sammenhængende og fuldstændig Fortælling. Min Historie er saa temmeligen lig alle engelske Officierers, som træde i den indiske Tieneste, og J lunne beholde den, ja J kunne endogsaa lade den trykke til Nytte for Eders Børn og til Lærdom for Efterverdenen. Fordømt være den Dag, da Fregatten Arquebuse forte mit Regiment og mig bort fra Storniens Vandes Søster. Dette skeedte for tiegedive Aar to Maaneder og fem Dage siden. Jeg var dengang endnu ikke Oberst, men blot Capitain, sattig, men kraftig, sund paa Legeme og Sjæl, en lystig Broder, stemt og beredt til at byde saavel Ulykken som Lykken Panden. Med mig vare begge mine umiddelbart Foresatte, Obersten og Majoren; Oberst Mac Mulligan, en Mand hvis Lidenskaber vare lige saa antændelige, som et Menneskes nogensinde har været, og hvis Vrede ligesom hans Gavenhed aldrig ophørte; Major 2 Dunder derimod var en ædel Mand (jeg skulde troe han var mig lidt beslægtet ved Giftermaal) ligesog god, som han var hæslig. Maculligan, var iøvrigt heller ingen Apollo, man tænke sig ham med en fremstaaende Mave, en Vært af fire Fod ti Tommer, med en rød, sirlig i en eclatant Vanskabning udhuggen Næse, med Elephantheen, en skingrende Stemme, en Tyrs Hals, antændelige Øine, kort med alle de slagflodartede Symplomer, der kunne skrække Tilskueren. O Dunder syndede i modsatte Yderlighed; hans Magerhed contrasterede paa det Høieste med Mac Mulligans Corpulencehans Øine laae ham dybt ind i Hovedet, hans Been vare udskeiende, paa en saadan Maade, at alle sædvanlige Forhold i det menneskelige Legeme trodsedes; hans flade Næse var knapt synlig paa hans blege og maare Ansigt. Jøvrigt vare begge disse Officierer endnu en Art af Anomalie i de af dem befalede Regimenter, da disse bestode af Folk, som Frederik Vilhelm med Glæde havde optaget i sit Kæmpe-Regiment og i samme givet Æres pladsen. Mac Mulligan med sin fire Fod ti Tommers Høide, og O'Dunder med sin fem Fods Højde, bleve fuldkommen usynlige i Midten af vore Tropper. Jeg er, som J veed, fem Fod ni og en halv Tomme høi, og dog blev jeg knap bemærket: aldrig er et skjønnere Corps end vores reist op igjennem Ganges, og har givet sig til Priis for Solens Gløden i Calcutta. Nu landede vi sunde og friske. En herlig Overfart, ubegrændsede Lovtaler fra Hans Excellence General-Gouverneurens Side, da han mynstrede os: det vare vore Felttogs Præludier. Det behagede Hans Excellence, at blive staaende foran mit Compagnie. "Aa, smukke Folk herlig holdning!" udraabte han. Rask op, fat kun Mod!" sagde han endvidere, idet han vendte sig til mig - maaskee seer jeg Dem vel engang, Herr Capitain, ved Spidsen af Regimentet." Denne Forudsigelse løb iøvrigt i stor Fare for aldrig at gaae i Opfyldelse. De fleste af de øvrige Capitainer vare rige og ældre i Ancienniteten end jeg, Majoren og Obersten ved god Sandhed. Jeg kunde kun gjøre Regning paa min Bravour, paa min Ungdom og paa den overordentlige Dødelig hed – der dog ligesaa godt kunde træffe mig, som enhver af de andre - i det overvættes lykkelige Clima. Levemaaden i Calcutta er aldeles ikke lig den, som Europa yder den Reisendes Nysgierrighed. Mænd, Fruentimmer, Insecter, Reptilier, Planter, alt har en fremmed Characteer, som, jeg tilstaaer det, i Begyndelsen afskrækkede. Det var mig tungt, at føje mig i disse Sæder, hvis Drivfjeder er Daarskab. Der benytter Ingen sine Kræfter; man gaaer ikke, men lader sig bære. Jsteden for Lastdyr har man Slaver, og Silke-Palankins, der langsomt bevæge sig gjennem Gaderne og tjene som Transport Værktøier. Men sligge til Dyr omskabte Mennesker mangle disses Jnstinct, og de gaae ikke af Veien for nogen Hindring, om ogsaa deres Liv var i Fare derved. En Dag løb mine Bærere mod en levende Masse, mod en af de engelske Damer, hvis Trivelighed paa alle Maader var bleven befordret ved god Appetit, Ørkesløshed og Aarene. Resultatet af vort Sammenstød var et gjensidigt Fald, ved hvilket jeg kom til at ligge underst. Jeg qvaltes næsten under den trykkende Byrde, uden at torde gjøre Regning paa en hurtig Befrielse; thi Hinduerne, som jeg havde leiet, for at bære mig, vare jo ikke betalte for at reise mig op, og i dette Ordenens Land, hvor enhver bogstaveligen opfylder sin Pligt, griber aldrig en Tjener ind i den andens Embede – saaledes byde Reglerne for KasteJnddeelingen. Lykkeligvis var Major O'Dunder netop i Nærheden, og ham skyldte jeg min Befrielse. Siden dette Uheld skyede jeg Palankinerne og svor, aldrig mere at betroe mit Liv til Folk, der vare saa samvittighedsfulde og holdt saa nøjagtigen paa ikke at gaae uden for deres Attribut. For Anstandens Skyld maatte jeg vel anskaffe mig et saadant bæreligt Vogntøi, dog har jeg ikke mere benyttet mig af det.