Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1846-07-30
Stænderforsamlingen i Roeskilde. Det vigtigste Foredrag, der blev holdt imod Ussings Andragende ang Ophævelsen af den patrimonielle Jurisdiction o. s. v., var Kherre Scavenius's, der lød saaledes: "Hvad det oplæste vidtløftige Forslag angaaer, da troer jeg, at Man derpaa kan anvende den gamle Talemaade, at enhver Ting har to Hanke. Proponenten har, for saa at sige, taget fat i Statsmagtens Hank, og han har med særdeles Duelighed og Kraft udviklet Alt, hvad der fra den Side kan siges for strax at inddrage disse ældgamle Rettigheder, som Godseierne, maaskee saalænge som Godser have existeret, have besiddet. Det turde derfor maaskee være passende, ja nødvendigt, at stræbe at belyse Sagen fra den anden Side, og undersøge, om der ikke skulde være ret gode Grunde, som tale for, fremdeles et bibeholde det Bestaaende, som er lovligt begrundet. Den høitagtede Commissarius har i den Henseende allerede for største Delen udtalt, hvad jeg vilde have yttret og det meget bedre, end jeg kunde. Jeg kan derfor fatte mig des kortere. Proponenten gaaer ud fra det Princip, at, eftersom Statsmagten bør være aldeles uhindret i sine Yttringer, bør Alt, som paa nogen Maade, selv kun tilsyneladende, lægger Hindringer i Veien for samme, uden videre ophæves og afskaffes. Jeg troer, at den hensynsløse Gjennemføren af dette Princip har fremkaldt mange Ulykker, og ledet til megen Uret i Verden; de sidste 60 Aars Historie frembyder noksom Beviser derpaa. Derfor synes Hensyn til Ret og billighed at fordre, at der med Principet forbindes den Regel, at naar en Rettighed kan bestaae uden Skade for det Heles Vel, naar den ikke gjør Jndgreb i Andres Ret, bør den ikke ophæves; først naar det bestemt kan paavises, at den er til Skade for det Almene, at den griber ind i Andres Rettigheder, først da kan det fordres, at Man skal give slip derpaa. Denne Regel er altid fulgt i det Land, hvor fremfor alle andre det constitutionelle Liv er kommet til Udvikling, og hvor Lovens Majestæt er agtet i den Grad, som sjelden findes andetsteds, jeg mener England, og jeg troer, at England har staaet sig ret vel ved at følge denne Regel. Jeg skal nu gaae noget nærmere ind paa nogle af Andragendets Punkter; at gjennemgaae dem alle, vilde være for vidtløftigt, og de ere heller ikke alle af lige Vigtighed. Proponenten begynder hvert Afsnit af sit vidtløftige Andragende med en historisk Udvikling af, hvorledes den paagjældende Rettighed blev til, og hvad Skjæbne den i Tidernes Løb har havt. Herimod kunde der ei med Skiel være Noget at indvende, naar der ikke dermed var forbundet en med meget mørke og stærke Farver udkastet Skildring af Tilstanden i ældre Tider, da Rettigheden vel havde samme Navn, men i Gierningen var en ganske anden end nu. Denne Fremgangsmaade kan jeg, med den ærede Proponents Tilladelse, ikke ansee for stemmende med billighed. Vel har han hvergang tilføiet, at det nu er ganske anderledes, at de Ulemper, han saa stærkt har fremhævet, ikke længere finde Sted; men jeg frygter meget for, at denne noget kolde og i temmelig svage Ord fremsatte Erklæring ikke vil svække den foregaaende stærkt udtrykte Fremstilling, og hos Mange, navnlig dem, som ei nærmere kjende Forholdene, vil efterlade det Jndtryk, at saadanne Ulemper endnu kunne finde Sted, skjøndt Proponenten bedre end Nogen veed, at dette er umuligt. Saaledes har han fremsat en virkelig skrækindjagende Beskrivelse over de Ulemper, som i gamle Dage vare forbundne med den saakaldte Hals- og Haands=Ret. Jeg indseer virkelig ikke, hvorfor han har opstillet et saa svært Artilleri for at nedskyde en for længesiden i Gruus sunken Fæstning; det synes mig næsten at være det samme, som at ville slaae død Mand anden Gang ihiel. Der er vist ingen Godseier, som ikke med Glæde giver Afkald paa denne saakaldte Rettighed med dette frygtelige Navn: Hals og Haand!