Berlingske Tidende, 1751-11-19
F. W. No. 9 TIANNT Danske. Kiøbenhavnske Hvender. To st. Cand. Fredagen den 19 November. Portrait paa Hans Durchl. Høyhed, den Høysalige Prinz af Oranien. Wilhelm Carl Henrich Friso, Prinz af Oranien, var af meer end middelmaadig Legems Størrelse; men et Tilfælde, ham var hændet i hans 4de Aar, gjorde ham lavere, end han ellers var, og forvoldte, at hans Krop hældede til den venstre Side, hvorvel han dette uagtet havde en ædel og nyndig Anseelse. Han havde Castanie-bruunt vel voxet Haar, store blaae levende og muntre Øyen, som tindrede i Hovedet, behagelige Lineamenter, og en smuk og lykkelig Ansigtets Skabning Han blev født efter sin Faders Død. De, som vare satte til at bære Omsorg for ham i hans første Ungdom, lode ham intet videre lære, end Latin, og Begyndelses Grundene af Theologien. Men han blev snart vaer, hvad Skade saadan Forsømmelse havde forvoldet ham, og stræbede med saadan Jver og Lykke at raade Bod derpaa, at faa Prinzer vare hans Lige udi Videnskaberne. Han lagde sig fornemmelig efter de Parter af Mathematiquen, der kunde gavne ham. J Almindelighed fandt han Fornøyelse i at faae Jndsigt udi alting, og forsømte aldrig nogen Leylighed, at spørge Folk til Raads, som han meente at være habile udi een eller anden Kunst. Han havde en Forundrings-værdig Jhukommelse. Foruden Latinen og hans Moders Maal, hvori han exprimere de sig med største Fynd og Ziirlighed, talede han 3de andre Sprog, nemlig Tydsk, Fransk og Engelsk. De Gienvordigheder, han i de første 36 Aar af hans Alder har lidt, ere hver Mand bekiendte. De vare haarde, dog tabte han derved ikke sin Taalmodighed. Han tog sig dem ikke nærmere, end som tilbørligt var, for at give et Ædelmodigheds Exempel, ved det at han forlod, naar han kunde hævnet sig. Han viiste sig mindre sensible i Henseende til Had, end i Henseende til Venskab. Aldrig har man seet, at han i Nød har nægtet endogsaa dem sin Bistand, som havde givet ham Prøver, at han med ingen Grund kunde forlade sig paa dem. Han var af kort Resolution; dog betænkte han sig snart igien, og stræbede, saa vidt som hans Dignitet kunde tillade det, at de, som havde fundet hans Hastighed, maatte forglemme det igien. Formedelst en Moderation, som et meget rar iblant Fyrster, begreb han, at hans Myndighed burde have Grændser, endogsaa paa en Tid, da enhver søgte samme at udvide. Saasom han var langt fra all Voldsomhed, saa resolverede han altid til de lemfældigste Midler. Denne Tilbøyelighed gik saa vidt, at han ret maatte tvinge sig, naar han skulde straffe, ja endog naar han kuns skulde give nogen Afslag. Mange have fældet for haarde Domme over ham formedelst denne Post saa vel som formedelst den gode Meening, han gjorde sig om andre, samt den Mistillid, han satte til sig selv. Dette Sindelav vil synes ubegribeligt for dem, der veed, at ingen kunde nægte ham sit bifald udi de Forsamlinger, hvor han ofte havde Leylighed at tale. Man admirerede derudi altid hans besynderlige Habilitet til at indsee Tingene, saa vel som hans noble og rørende Maade, at fremsætte den. Egenskaber, som tilligemed hans Mildhed læmpede alles Hierter til ham. En Prinz, der fandt saadant bifald, havde Rettighed til at fatte des fordeelagtigere Tanker om sig selv, fordi han, naar han tænkte sig om, fandt hos sig det reeneste og standhaftigste Sindelav til at gjøre godt, som var geleydet med store og ædelmodige Sentimens, for hvilke han strax og uden Vanskelighed opofrede all sin egen Jnteresse. Hans Tilbøyelighed drev ham til Pragt og Gavmildhed; men hans Eftertanke gjorde ham til en god Huusholder. Han gjorde godt med Fornøyelse, og gav altid med en Undseelse, som de fornemme, der røres af Menneskernes Skjæbne. Saasom han var meget for Fornøyelse udi Selskab, saa gjorde han paa sin Side meget dertil. Hans Omgængelse var altid munter og behagelig. Da Godhed var hans Hoved-Caracter, saa nændte han ikke, at falde dem besværlig, som han omgikkes.