Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1843-11-20
Hvad angaaer de Huusmænd i Waalse Sogn, som have Huusfæste og som ikke forrette Hoveri, da have disse for faa Aar siden indgivet allerunderdanigst Ansøgning om, at deres Afgifter maatte ordnes efter samme Forhold, som Gaardmændenes og jeg har, efter min inderlige Overbeviisning, anbefalet denne Ansøgning til allernaadigst Bønhørelse. Om Udfaldet af denne Sag har man fra alle Sider ladet mig blive aldeles uvidende. Af Comiteens Forslag i denne Henseende er jeg imidlertid beføiet til at antage, at den har Kundskab om, at bemeldte Ansøgning har været forgjeves, hvisaarsag ogsaa jeg gjentagende gjør det til mit Forslag, at de Huusmænd i Waalse, som have Huusfæste og som ikke forrette Hoveri, maatte see deres Afgifter ordnede efter samme Forhold, som Gaardmændenes. Betræffende dem, som beboe jordløse Huse, da forekommer det mig, at der er noget misligt i at indrømme Saadanne uden Undtagelse livsvarigt Fæste - hvilket Comiteen ogsaa synes at have følt, ved at foreslaae dette Slags Fæste betinget. Ligesom jeg antager, at Livsfæste paa Huse med Jord vil blive til Betryggelse for Fattigvæsenet, saaledes forudseer jeg, at Livsfæste paa jordløse Huse vil paaføre Fattigvæsenet sikkre Byrder, som efter Lovgivningen og Tingenes Natur ikke kunne afvises. Ved livsvarigt Fæste paa Huse med Jord vil Aftægt kunne erholdes. De jordløse Huse kunne ingen Afrægt yde, og af det blotte Huusly kan intet Menneske leve. Det staaer saaledes i den jordløse med livsvarigt Fæste forsynede Huusmands Magt, saasnart han har erhvervet Forsørgelsesret, at kaste sig paa Communens Fattigvæsen, naar han kun vil være conseqvent doven eller liderlig; thi, om han end er nok saa arbeidsfør, vil han dog kunne paaberaabe sig, at han ikke kan faae Arbeide - da Jngen naturligviis tager den Dovne og Liderlige i Tjeneste, saalænge paalideligere Arbeidere kunne erholdes. Maaskee vil det indvendes, at det Samme kunde blive Tilfældet, hvor Leiesystemet finder Sted, ja, hvad Mere er, at Communen dog i første Fald sparede Huusleien. Men denne Jndvending er ugrundet. Thi Huusleien skal jo dog betales, og vil, naar den Fattigvæsenet hjemfaldne Beboer ikke kan præstere den, falde Communen til Last, og desuden lærer Erfaring, at den jordløse Huusmand gjerne tragter efter at erholde Huus med Jord – endogsaa da, naar han er istand til at udøve en Profession - og Muligheden i, at Huusleiligheden kan opsiges ham, er en større Tilskyndelse til at see denne Tragten fyldestgjort (forudsat at der gives Livsfæste paa Huse med Jord) ligesom den er et Baand, der knytter ham fastere til Arbeide, den Stund han er arbeidsfør, naar han veed at han som Saadan kan henvises til en anden Commune. Vistnok har Fattigvæsenet i de fleste jordløse Huses Beboere omsider en fast Recruttering; men jeg troer, at man billigere vilde kunne indleie deslige Fattige hos andre Smaasamilier, end naar man skulde betale Leien af et heelt Huus for hver Enkelt - og man vil dog vel ikke gjøre det Forslag, at Huus eieren ingen Leie skulde have, naar Beboeren ikke formaaede at udrede den. At normere Pengeafgiften for hvilkensomhelst Klasse af Huusmænd til en vis bestemt Sum, er i mange Henseender et høist misligt Arbeide. Pengevæsenet er, til Trods for den Stadighed, hvorover vi i den sidste Fredens Tid i vort Fædreland have Aarsag til at glæde os, dog et af mange Tilfældigheder afhængigt og fluctuerende Væsen, Jordeiendommenes Værdie er jo ogsaa ustadig, Localiteterne ere overmaade forskjellige, og Agerbruget langt fra at have opnaaet den Grad af Fuldkommenhed, hvortil det kan stige. Man skulde altsaa idelig forandre den normerede Pengeafgift efter Tidernes og Omstændighedernes Medfør, antaget, at billighed skulde finde Sted fra begge Sider; men dette var endda den mindste Ulempe. Jeg er tilbøielig til at antage, at den af Comiteen foreslaaede Pengenormering er for nærværende Tid og under de stedfindende Forhold baade billig og passende for Waalse Sogn; men den er det ingenlunde for mange andre Sogne; for Nogle vilde den maaskee være for høit, medens den for Andre var altfor lavt ansat. Hertil kan Comiteen svare: vi have kun alene havt Waalse Sogn for Øie. Meget vel, men saa vil den ogsaa kunne indsee, at det vilde blive et uendeligt Arbeide, at normere en Pengebetaling for saagodtsom hverandet Sogn. Dog - lad end dette være overkommeligt, og, uanseet den bestandige Tillempning efter Tidsforholdene, uden store Bryderier iværksætteligt, saa frembyder sig dog den store Modsigelse imod dette System, at det er et ligefremt Jndgrebi Eiendomsretten. Denne Sandhed, som Comiteen erklærer, at den ikke har kunnet komme til Erkjendelse af, er alligevel meget indlysende. Have Jordbesidderne lovlig Eiendomsret til deres, være sig kjøbte, arvede eller retmæssig overdragne Besiddelser, saa maa det vel være et Jndgreb i deres Rettighed, at foreskrive dem Maximum af den Betaling, hvortil de tør udbringe deres Eiendom. En slig Vilkaarlighed vil en civiliseret Stats Regjering aldrig gjøre sig skyldig i Naar man, som et Slags Gjendrivelse, taler om Stavnsbaandets Løsning og Vornedskabets Ophævelse, da bør man erindre, at Staten i disse Tilfælde disponerede over sin egen og ikke over Enkeltmands Rettighed. Det Samme kan siges, naar man vil paaberaabe sig Pengerenternes Normering, som angaaer alle Stænder uden Undtagelse. Enhversomhelst Regjering har dertil en anerkjendt og velbegrundet Ret, hvis Anvendelse i de private Forhold maatte erklæres for ligefrem Despotie. Der kan forresten ikke være Stort at befrygte deraf, at en Eiendomsbesidder opretholdes i den Rettighed, hvorpaa han har lovligt Krav, thi man forebygger ikke Misbrug ved at træde Ret og billighed under Fødder. Men der gives en naturlig billighed, indenfor hvis Grændser den retsindige og ærekjære Eiendomsbesidder ligesaa godt, som Enhver i hvilkensomhelst Stand vil vide at holde sig i sine Rettigheders Udøvelse. At der iblandt Eiendomsbesiddere, ligesom i alle Stænder, gives Enkelte, der gjøre Misbrug til den afhængige Næstes Undertrykkelse af deres uhindrede Rettigheder, er ligesaa vist, som at Misbrug ville kunne finde Sted endogsaa under de tydeligst lovbestemte Jndskrænkninger. Jeg har sagt, at Comiteebetænkningen indeholder deels urigtige, deels temmelig overdrevne Bemærkninger. Det er saaledes baade overdrevet og urigtigt, at fremstille Huusmandsklassens Vilkaar i det Hele, som om der intet Andet faldt i denne Klasses Lod end Armod og Elendighed. Det forholder sig ikke saaledes i Virkeligheden. Derfor gjør en saadan Overdrivelse meere Skade end Gavn, idet den fremkalder Modsigelse fra dem, som kjende Forholdene, istedetfor at vække deres Jnteresse for den gode Sag, og idet den bevirker Modløshed, Misfornøielse, Arbeidsulyst og Trodsighed hos dem, hvis Sag man mener at forfægte med urigtige Vaaben. Enhver, som ønsker Huusmandstandens sande Vel, i Overeensstemmelse med hele Samfundets Vel, vil vistnok ikke kjøbe det paa enkelte Medborgeres Bekostning. Det er fremdeles urigtigt og overdrevet at yttre, at 100 Menneskeer skulle, saa at sige, fødes, klædes og underholdes paa 55 Tdr. Land. Huusmændene skulle tildeels fødes, klædes og underholdes ved deres Arbeide i Andres Tjeneste, og saaledes skeer det ogsaa i det praktiske Liv.