Jyllandsposten, 1839-07-23
Om Kbhavnspostens Tilretteviisning af Skriftcomiteen. Hvor vanskeligt det Hverv er, at være en saadan Journalist, at man ikke, ved at yttre sig frimodigt om Forhold og Personer, skal støde an til Høire eller Venstre, og derved ansees for radical eller conservativ, inhuman eller rosiflængisk, det maa hver Den tilstaae, som har havt Noget med et selvstændigt Blads Redaction at bestille. Journalisten maa dreie sine critiske Artikler, som han vil, idet de angribe eller rose, ville de altid hos Nogle, som have en anden Anskuelse, vække Opposition. Det er ikke blot Critikens indre Væsen, der da nedrives og haranqueres over, som smaaligt, personligt, ubeskedent; men det er tillige dens Form, dens Aand og Tone, som alvorligen dadles af saadanne Mennesker, der, naar de afgive en Anticritik eller selv fremtræde med en critisk Artikel, ofte og stundom med større Føie maae af deres Modstandere døie de samme Beskyldninger, som de nyligen forekastede dem. Vi tale naturligviis her om Journalister, der have det ædle Formaal, at bidrage til Udbredelsen af Oplysning og Sædelighed i enhver Retning, og ikke om Døgnskriblere, der uden al Tact for det Sømmelige og Velan stændige søge Pøbelens Smag og Vittigheder. - Hvilken tænkende Mand, der kjender Kjøbenhavnsposten, tør nægte, at dette Blad har et ædelt Formaale, *) Det var at ønske, at den enkelte Mand, som tør nægte, at Kjøbenhavnspostens" Formaal er ædelt, vilde fremtræde med Beviisligheder; men endnu mere, at Skrift comiteens Majoritet, som saa høist ubetimeligen i ovenstaaende Anledning har paataget sig at tilrette vise dette Blad, nøiagtigen vilde belægge sin Paastand, med yderligere Grunde. At Kjøbenhavnsposten, som Oppositionsblad er det første og eneste i sit Slags, som nogensinde har existeret i Landet; et Blad, hvis uberegnelige og indgribende Nytte i saa utallige forandrede Forhold har gavnet, hvis udbredte og gavnrige Følger hver Fædrelandsven uforbeholdent maa anerkjende; et Blad, som har hæmmet omsiggribende Onder i Tusindviis og rystet den Lunkenhed og Slov hed, hvortil Nationen nu engang, mulig ifølge Landets gieldbundne Forfatning, der lammer al Energi, har eller at det i Almindelighed afgiver en sund, frimodig og interessant Critik over Fædrelandets vigtigste Anliggender og de forekommende Forhold og Personer, Men hvad maa ikke ideligen dette Blad (eller dets Redacteur) døie af dem, som troe sig fornærmede ved dets Oplysninger og bemærkninger, Naar der saaledes i Kjøbenhavnsposten, skizzeres en Byes, (eller som i Nr. 118, d. A.) en Kirkes Historie, viser Grunden til dens Forfald, og en navngiven Person i Fortællingens Løb betegnes som en maadelig Præst, uagtet det er almindeligt bekjendt, at han manglede det Talent, der skaffer en Kirke Menighed, og derved lagde ligesom den sidste Sluttesteen for Kirkedøren, saa doleres der strax over denne tilfældige bemærkning, som en tilsigtet Personlighed, som get i høi Grad nedsættende og ubegrundet (!) Udtrykt. Naar i samme Blad, oftere anføres træffende bemærkninger om Dotationer, Gratialer og Forskud paa Gager, der gaae over til sidste, og der saaledes (som i Nr. 125 d. A.) navngives en Mand, der har oppebaaret et stort Forskud, med den Yttring, at man er forvisset om, at Forskuddet vil blive tilbagebetalt i de stipulerede Afdragsterminer – en Bemærkning, fremkaldt ved, at Forskud tidt gaae over tilGratialer – saa forekastes atter dette Blad, at det sætter en tilladelig Handling i et ugunstigt Lys, uagtet bemærkningen udtrykkeligen refererer sig til forefaldne Facta, og ikke til den navngivne Person. Naar overvægtigt Hang: dette, formene vi, ligefrem udgaaer af nøie Kiendskab med Bladets Aand og Characteer.