Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1841-02-23
Efter en hjertelig Tak for den viste Tillid og Velvillie ved at kaare ham til Repræsentant, uagtet han var personlig ukjendt der paa Øen, angav Drewsen som Grund til at han her havde stillet sig som Candidat, at der i det District, han hidtil havde repræsenteret, ovar bleven gjort store Anstrængelser for at fortrænge ham fra Stændersalen, i hvilket Øiemed Man ikke havde indskrænket sig til at angribe hans politiske Meninger, men endog hans Forhold til og mod Bondestanden." Det Vidnesbyrd kunde han give sig selv, han havde været en trofast og nidkjær Arbeider, og i alt Fald bedre var paa sin Plads, end en Person som Peder West." Da Udfaldet nu havde gjort hans Modstanderes Bestræbelser til Skamme, saasom han var valgt til Deputeret paa trende Steder, blev Spørgsmaalet, hvilket af disse Valg han skulde modtage? Som Falstringernes gjeldbundne Tjener var han ilet herhen, for at spørge dem om deres Villie, den han var redde bon til i saa Henseende at underkaste sig! Denne Tale modtoges med de lydeligste bifaldsyttringer og fra mange Sider tonede det Raab: "at de i lang Tid havde ønsket at faae ham til deres Deputeret, at de havde valgt ham, og nu skulde han være deres Mand." Ora Lehmann tog derpaa Ordet og erklærede, at hvor meget han ærede det Sindelag, der her fra alle Sider yttrede sig, fandt han det dog rigtigt, ikke at fatte nogen Beslutning, for de havde hørt og veiet de Grunde, der kunde tale for, at Kammerraad Drewsen maaskee burde modtage et af de andre Valg, navnlig det i Ods Herred. Forinden kunde han dog ikke andet end ønske Vælgerne til Lykke med det af dem trufne Valg, og det saa meget mere, som Falstringerne, efter hans Overbeviisning, virkelig havde havt Noget at gjøre godt igjen, da deres hidtilværende Deputerede ved sin Færd i Stændersalen med Rette havde paadraget sig Nationens Uvillie - ja hans Navn var endog i Viborg af den Kongel. Commissarius, bleven brugt som et Argument mod Folkets Ønsker og mod Bondestandens Oplysning og Selvbevidsthed." Men al Ansvarlighed for Hr. Wests Vægelsind havde de nu fralagt sig ved at vælge Drewsen. Jntet Oplysningens og Frihedens Anliggende havde i Stænderne havt nogen varmere Talsmand, end ham, og fremfor Alt havde han med Ynglingens Begeistring og Oldingens prøvede Erfaring understøttet det store Folkeønske om Skattebevillingsret og i det Hele om en frie Forfatning. Det var han vis paa, at Jngen skulde kunne modsige, at paa enkelte ubetydelige Meningsforskjelligheder nær, var Lollands og Falsters Stift konstitutionelt sindet. Han paaberaabte sig i den Henseende den eneste Adresse fra Bondestanden ved Kong Christian den 8des Tronbestigelse, den djærveste og meest frisindede af de overrakte Adresser, og denne var udgaaet fra Lollands-Falsters Stift og blev overbragt af fire Mænd, der med stor Fasthed og Klogskab røgtede det Hverv, som mødte høist uventede Hindringer." Men fremfor Alt vilde Taleren henvise til den store Petition, der udgik derfra til Stænderne, underskrevet af Grever og Bønder, af Borgere og Embedsmænd - den første blandt alle Petitionerne, et virksomt Exempel for det hele Land - den Petition, som Stænderne overantvordede i Kongens Hænder, og som nu opbevares i Danmark Rigsarkiv som et Blad, et mindeværdigt Blad i Danmarks Aarbøger. Uagtet Drewsen var deres Mand, meente Taleren, burde han ikke modtage Valget her, men i Ods Herred. Det, hvorpaa det kom an, var, at han kom ind i Stænderforsamlingen, og det vilde komme dem lige meget til Gode, enten han kaldtes den ærede Deputerede for det 10de eller den ærede Deputerede for det 18de District. Spørgsmaalet var, hvilken af Suppleanterne de vilde have, deres egen eller ham i Ods Herred, Taleren kjendte ingen af dem, men ligesom han havde nogen Tvivl om den Sidstnævnte var en sand Friheds= og Bondeven, saaledes maatte han, efter Alt hvad han om den falsterske Suppleant havde hørt, antage, at var han end ikke nogen stor Taler, var han dog en ligesaa karakteerfast som agtværdig og forstandig Mand, der ikke nu vilde sige Ja og saa sige Rei, der ikke idag vilde underskrive og imorgen spytte paa sit eget Navn, der ikke vilde desertere fra sin Fane og forraade sin Sag, en Mand, der vilde gjøre sin Stand Ære og ikke Skam." For Resten maatte han ende som han havde begyndt: De havde det største Krav paa Drewsen, og det var altsaa Dem, der nu skulde dømme i Sagen." Det store Fleertal udtalte sig imidlertid bestemt for, at Drewsen burde modtage Valget her. Navnlig erklærede Sognefoged Hans Boesen, at de havde meget vel vidst, hvad de gjorde og hvad de vilde, baade da de underskreve Petitionen og da de valgte Drewsen, og de vilde staae ved deres Ord, og han skulde staae ved sit Ord; de vare de Første, der havde valgt ham, og derfor skulde han modtage Valget. Brændeviinsbrænder Sidenius erklærede, at Misforstaaelsen rimeligviis hidrørte fra ham, da han havde været fortrydelig over, at Drewsen tøvede saalænge med at erklære sig, og ikke engang havde underrettet sine Vælgere og Grundene herfor. Disse havde Drewsen udviklet i et Brev, som ikke var kommet ham tilhænde, og nu mundtligen gjentaget for ham. Da Sidenius og Forvalter Müller yttrede, at de kjendte Suppleanten i Ods Herred, Hr. Capit. Buchwald til Anneberggaard, som en Ven af Friheden og af Bondestanden, erklærede Hr. Orla Lehmann, at det havde glædet ham at høre tvende agtbare og troværdige Mænd give Hr. Buchwald et saa fordeelagtigt Vidnesbyrd, og at han ialtfald fandt det utvivlsomt, at han udtalte Forsamlingens Villie ved at gratulere Drewsen som Deputeret for det 18de Landvalgdistrikt. Forsamlingen beseglede disse Ord med et længe gjentaget, enthusiastisk Hurra for deres Deputerede, som derpaa takkede og erklærede at modtage Valget. Efterat saaledes dette Mødes nærmeste Øiemed var opnaaet, fremstod Sognefoged Christoffer Rasmussen af Veggerløse og sagde, at han hørte til dem, der ikke fandt sig overbeviste om Gavnligheden af at forandre Rigets Forfatning, og at han ikke vilde slaae sig til en Mening, forinden han var overtydet om dens Rigtighed. Han vilde gjerne lade sig belære, og han ansaae det endog for rimeligt nok, at han, naar han blev oplyst om Grundene, kunde forandre sin nuværende Mening, men indtil dette skeete, maatte han holde sig til denne, nemlig at de soveraine Konger havde gjort meget for Bønderne, og været deres Forsvar mod de Mægtige, og at det derfor var urigtigt, at tage Magten fra Kongen og give den til Stænderne. Det var hans Mening og som simpel Mand søgde Do han Oplysning der hvor han troede at kunne finde den. Orla Lehmann efterkom denne Opfordring i en udførlig og kraftfuld Tale. Han begyndte med at lovprise den foregaaende Taler, fordi han ikke vilde være nogen blind Eftersnakker. Der bestod den sande Selvstændighed og kunde det lykkes ham at overtyde en saadan Mand, da vilde han ansee det for en større Vinding, end om han kunde faae hundrede Andre til, letfærdigen at sige Ja til hvad han sagde. Slige vilde der ikke høre meere til at omstemme, nend at her skulde komme en af disse helderede Legnebælge, der snige sig om i Landet, og sige, at Clausen, er en Meeneder, som lader sig bestikke af Herremændene til at tale mod Bønderne, eller at Kongen har sendt dem for at klage over, at Stænderne vilde afsætte ham. Men var deres Overbeviisning Frugten af egen Erkjendelse, da vilde de være aarvaagne, naar Fristeren kom med de sagte Fjed og de sledske Ord. Han gik nu ind paa aabenlyst at berigtige Misforstaaelser, som han vel vidste bleve deelte af Flere. Som en saadan Misforstaaelse maatte han ansee, hvad der nys var sagt om de souveraine Kongers store Fortjenester af Bondestanden. Det var en bistorisk Vildfarelse, som kun historisk kunde gjendrives. Ved Enevoldsmagtens Jndførelse 1660 var Adelens Magt knækket, ligeoverfor Kongen, men med Hensyn til Bønderne? Jngenlunde! Mod dem beholdt Adelen sin fulde Magt, og foruden al vor egen Adel kom her endnu hele Skibsladninger af tydske Baroner og Landstrygere, ind i Landet, der bleve Ministre, Amtmænd og Herremænd, og handlede heelt ilde med Bønderne. De, som derfor troe, at Revolutionen af 1660, i hvilken Bønderne ikke havde nogen Deel, havde været til Bøndernes Fordeel, de feile storligen; thi aldrig før havde det Tryk, der hvile paa dem, været saa haardt eller saa almindeligt, som netop siden den Tid. En ussel og forkuet Slægt, boende i elendige Jordbytter, kummerligen opfødt med den jammerligste Føde, opvoxet i Ureenlighed og Vankundighed, arbeidende under Ridefogdens Pidsk for Andre, der fraadsede i Hovmod og Overdaadighed – det er billedet af den danske Bondestand under de souveraine Konger lige indtil Slutningen af det forrige Aarhundrede. Dengang blev der gjort meget for Bonden, og den taknemmelige Jhukommelse heraf bør aldrig tabes, saalidet som Mindet om den Konge, der havde stor og hæderlig Deel deri. Men naar Man troer, at det var Frederik den 6te, som udrettede dette, da glemmer Man aabenbar, at han dengang var i en Alder, hvori selv den meest begavede Aand med den allerombyggeligste Opdragelse umuligen selv kunde have enten opfundet eller udført alt dette. Det var modne, pro vede Mænd, - det var Bernstorff, Reventlow, Schimmelmann, Colbjørnsen og mange Andre, fra hvem Forslagene udgik, og som i Virkeligheden gjennemførte dem. Det er ingen ringe Roes for den unge Kronprinds, at han med Begeistring opfattede og troligen understøttede denne Sag, i hvis Fremme der dog indtraadte Standsning, i enkelte Henseender endog Tilbagegang, da hine Mænd døde eller traadte tilbage, og det uagtet Frederik den 6te lige indtil sin Død usvækket bevarede sin varme Kjærlighed for Bonden. Dette er vel det bedste Beviis paa, at hine Forbedringer i Landboforholdene ikke vare Enkeltmands Værk, ja den egentlige Opfinder og Forfremmer af samme, det var Tiden, Tidsalderen, Tidsaanden." Taleren opregnde nu det Meget, Stænderne have gjort for Bondesagen, idet han yttrede: "Alt det have de Stænder gjort, i hvilke Godseierne dog have en saa unaturlig Mængde Stemmer, og naar de ikke have udrettet mere, saa er det, We fordi de have for liden, ikke fordi de have for megen Magt." Videre spurgte han, er det hos Os Vennerne af Enevælden eller Vennerne af en fri Forfatning, er det, forat nævne et Exempel, de høie Herrer ved Hoffet eller de lidet agtede Bladskrivere, der føle varmest og virke ivrigst for Bondens Vel, Her seer De nu, at det ikke er de souveraine Konger, men kun Frederik den Sjette, der have Fortjenester af Bondestanden, at det ikke er ham alene, men Tidernes Gang og mange samvirkende Ædlinge, der have udrettet, hvad der er skeet. Og sæt, at Alt, hvad Bønderne have opnaaet, ene skyldtes Frederik den Sjette, saa er han nu ialtfald død, og om Man end havde fuld Vished for, at Christian den Ottende i det Stykke tænkte ganske som han, ja om Man end kunde vide det samme omden nuværende Kronprinds: Hvo borger for, at dennes endnu ufødte Efterkommere ikke kunde tænke anderledes : Derfor meente Taleren, at vilde Bønderne sikre sig hvad de havde opnaaet, og vilde de aabne sig Udsigt til at naae hvad de endnu retfærdigen kunde ønske sig, da maatte De ønske en frie Forfatning. Endelig gjendrev han de Ord, som den foregaaende Taler havde brugt: "at tage Magten fra Kongen og give den til Stænderne." Fordi Enevælden ophørte, blev Magten ikke taget fra Kongen, som desuagtet blev hele Statens ypperste Hoved. Det var egentlig kun Magt til at skade ikke Magt til at gavne, der blev berøvet Kongen, og overhovedet maatte Man ikke troe, at han i Virkeligheden havde en saadan Enevælde, som dette Ord antyder. Saalidet som Kongen selv gaaer omkring og fanger Tyve eller kaster Sneen paa Veien, saalidet kan han ogsaa vigtigere Sager kjende Alt, see Altmed egne Øine, udrette Alt selv, men det er Embedsmændene, efter hvis Forestillinger de fleste Sager afgjøres, dem der udføre, hvad der skal gjøres. Deres Magt vilde det derfor nærmest komme til at gaae ud over; det var ikke saameget Kongens, som Collegiernes Jndflydelse, Manønskede fløttet over til Stænderne: det var folkekaarne Raadgivere, Man vilde stille ved Siden af Tronen, istedetfor de selvkaarne Raadgivere, der nu udøve en stor Deel af den Magt, som tillægges Kongen, men som unddrage sig Ansvaret for deres Handlinger, ved at krybe i Skjul bag Kongekaabens Purpur, og ved saaledes at stille deres Herre blot for Meget, hvortil han i Virkeligheden kun laaner Navnet." Den Kraft, Stænderne fik, den fik derved hele Folket og den vilde vise sin Virkning i det Smaa som i det Store. Kort sagt, det vil blive lettere at gjøre noget Godt, vanskeligere at gjøre noget Slet, vanskeligst at gjøre - slet Jngenting. Jo mere Kraft Folket faaer, desto større bliver Kongens sande Magt. Taleren sluttede med, at efter hans inderlige Overbeviisning var Spørgsmaalet ikke om, men naar vi skulde faae, hvad de fleste oplyste Nationer alt havde, hvad ingen, der havde faaet det, vilde opgive, hvad alle, der ikke havde det, stræbte efter. Naar Det vilde især beroe paa, hvor klart Folket erkjendte dets Gavnlighed, hvor levende den Længsel var, det følte derefter. "Derfor skulde det glæde ham, om hvad han her havde sagt, maatte have bidraget til at oplyse den Ukyndige, at berolige den Ængstelige, at styrke den Tvivlraadige, og hvis hans Ord ikke havde havt den Virkning, hvis han havde talt for døve Øren og til forhærdede Hjerter, da vilde han ialtfald trøste sig med, at han ved at virke for sin Overbeviisning - tidlig og sildig, Vinter og Sommer, ude og hjemme, ved Dag og ved Nat kun gjorde, hvad der var hans Pligt. Men han var overtydet om, at han ikke behøvede at tye til en saadan Trøst, men at ligesom han var bleven hørt med velvillig Opmærksomhed, saaledes vilde hans Ord blive overveiede i Stilhed og drøftede i Forening og virke til at klare Tanken og varme Hjertet hos dem, fra hvilke han nu maatte tage Afsked." Levende bifaldsraab stadfæstede denne Forventning, og længe efter at disse tvende uvante Gjæster, havde forladt Byen, saae Man endnu Bønderne samlede i Grupper og i Samtaler - livligere og indholdsrigere, end dette som oftest er Tilfældet. (At Orla Lehmann foreløbig er beordret tiltalt af Generalfiskalen for ovenmeldte Yttringer, har Man erfaret med sidste Post, og Hvo ønsker ikke at see Spørgsmaalet afgjort: enten det er troe Undersaatter eller Folke=Ophidsere, der herefter i Danmark skulle stemples som politiske Carricaturer,