Aalborg Stiftstidende, 1843-06-09
Efter "Dannevirke, meddele vi den Tale, som Kammert, Drewsen holdt ved Festen paa Skamlingsbanke, idet han overrakte P. H. Lorenzen den ved Marksubskriptionen tilveiebragte Hædersgave. Efterat Kammerr. Drewsen havde kaldt P. H. Lorenzen op til sig paa Talerstadet og i den omkring Skamlings Hoved herskende Østenvind at have tilraabt Folket, om det kunde høre ham hvilket besvaredes med et tusindstemmigt "Ja) foredrog han med tydelig Røst omtrent Efterstaaende: Hvor er den Mand, m. H., der, naar han læser om, eller hører omtale Krigerens Mod paa Valpladsen, ei skjænker dette Høiagtelse, og naar Kampen har været haard, naar Krigeren har staaet kold, uforfærdet, bestemt til at seire eller de til det truende Fædrelands Forsvar, ei skjænker ham sin Beundring og om han talder, sin Deeltagelse; Og dog gives der et Mod, der maaskee er sjeldnere end det krigerske, og som ei fordrer mindre Offere end dette, men, som mindre iøinefaldende, ofte mindre paaskjønnes, og dette er det borgerlige Mod. Naar mange sammenstødende Omstændigheder opflamme Krigerens Mod, mangler Borgeren de fleste af disse Stottepunkter. Exemplet, som ligesindede Mænd giver Krigeren; Bevidstheden om, at Manges Øine vogte paa ham; Slagets Bulder, den krigerske Musik - opflammer Modet; Æren vinker i Baggrunden, og Skjændselen staaer truende ved Krigerens Side, om han lader sig henrive til mindste Feighed. – Borgeren kan derimod blive rolig hjemme i sin lune Stue og lade Fem være lige, uden at nogen dadler ham derfor, ja, passer han sine Forretninger ordentlig og betaler Enhver Sit, kan han erhverve sig Navnet af en god, rolig og agtværdig Borger, og virkelig, om end for en mindre Kreds, være dette Men vover han at styrte sig ind i den politiske Strudel, i et vanskeligt Øieblik at fremtræde kraftigt, ja endog at stille sig i Spidsen for et Parti, da maa han være beredt paa at bringe store Offere. Det modsatte Parti bliver da et Samfund at forbittrede, personlige Fjender, der underlægger enhver af hans Handlinger vædle Bevæggrunde, der fordreier Meningen af hans Ord, der haaner og spotter ham, og dersom hans Grundsætninger ikke behage dem, i hvis Hænder Magten er, maa han i det mindste være beredt paa Tilsidesættelse, muligen endog paa Forfølgelse, hvilket alle Tiders og alle Landes Historie viser. Men det, der maaskee bliver ham allersmerteligst, er, at han maa see gamle Venner vende sig Ryggen, og selv i hans Families Skjød vil ofte, som Følge at forskjellige Meninger, Uenighed opstaae, hans Huusfred være forstyrret og Familielivets Behageligheder være for ham tilintetgjorte. – J Barmen af den Mand, der vover at udsætte sig for alt Dette, maa Fædrelandskjærligheden blusse høit, og han maa være sig et stort Mod, en stor Hengivelse bevidst. Kunne vi derfor undre os over, at saadanne Mænd ere saa, og skylde vil dem ei Høiagtelse, naar de findes, – Her, ved min Side, staaer en saadan Mand; en Mand, der, da han saae, at Fædrelandet truedes af et statsopløsende Parti, hvis Øiemeed var ei mindre end Danskhedens Undertrykkelse i Slesvig, offrede alle personlige Hensyn og fremtraadte med hele den Kraft, Naturen har skjænket ham. Han saae, at et Parti havde sat sig som Maal, at opløse den danske Stat, at undertrykke den danske Nationalitet i Slesvig, og at nogle obseure Personer søgte at undertrykke, at haane det danske Sprog - det Sprog, hvori Holberg, Wessel, Ewald, Baggesen, Rabbek, Oehlenschlager, Jngemann, Heiberg, Blicher, Electromagnetismens Opdager og saa mange andre Store og Herlige have skrevet og digtet; det Sprog, som Kunstnerkongen, skjøndt i en Menneskealder fraværende, bevarede reent og uforfalsket i sit danske Bryst – jeg siger, da han saae alt dette, greb han Dannebrogen, og fulgt af ganske saa ligesindede og modige Mænd, plantede han den, uden at agte paa den uhyre fjendtlige Overmagt, saa uventet og pludseligt i den fjendtlige Leir, at den frembragte saadan Forbauselse og saadan Forvidring, at man lod den kun halvfærdige Mine springe, der saaledes blev uskadelig, men med det samme afflorede det fjendtlige Parties, før kun halvt opdækkede Planer, og lod os Danske tydeligt see, at mellem os og Slesvigholstenerne kan aldrig sluttes Fred. - Og hvem var da denne uforfærdede og gode Kjæmpe? Det var Peter Hjort Lorenzen fra Haderslev, der ved denne Daad har stedsevarende Krav paa alle fædrelandsksindede Danskes Høiagtelse og Taknemmelighed, og hvis Minde skal, naar hans Knokler alt længe have muldnet i Graven, bevares i kjærlig Hukommelse, og tjene dem, der komme efter ham, til følgeværdigt Exempel. – Det var høist naturligt, at taknemmelige Medborgere ønskede at give ham et synligt Beviis paa deres Høiagtelse, og det faldt i min Lod at blive Overbringeren deraf, Overbringeren af et kunstigt forarbeidet Sølvdrikkehorn, hamret af gode danske Markstykker. Hans veltrufne billede og hans Navn, samt Navnene af de faa djærve Mænd, der sluttede sig til ham, pryde det. Ganske naturligt maatte Ønsket om, derpaa tillige at anbringe en, Leiligheden betegnende Jnskription, opstaae. Men ved den lille Plads, som dertil kunde indrømmes, var denne Jdee ei saa let iværksat, som undfanget; men see, da kom Hjælpen derfra, hvor den mindst kunde ventes. Slesvigholstenerne vare saa gode at skrive den for os, thi vi fandt i den slesvigske Stændertidende Ordene: Han vedblev at tale Dansk, hvilke Ord vi have tilladt os at benytte, og for hvilke vi derfor aflægge Vedkommende vor skyldigste Tak. Vi erkjende nemlig, at den Roes, der tildeles, selv ufrivilligt, af Fjender, har mere Krav paa Tillid, end naar Venner rose, og i disse Ord ligger desuden en Historie, som Efterverdenen maaskee vil ansee for en Fabel, om den ei var saa vel bekræftet; den, at en dansk Mand, der var valgt af danske Medborgere i et dansk District, til Deputeret ved en Stænderforsamling, der i lige Grad repræsenterer Danske og Tydske, blev forbudt at tale sit Modersmaal, og det uagtet vor Konge har erklæret, at saadant er hver Mands naturlige Rettighed, og at han, da han et vilde føie sig herefter, blev forhaanet, spottet og var nærved at udsættes for Haandgribeligheder. – Mødtag da, høistærede Hr. Lorenzen, i alle Dansksindedes Navn, denne saa velfortjente Gave af min Haand. Bevar den i Deres Familie, lad den gaae i Arv til Deres Sønner og Sønnesønners Sønner, at disse, naar de skue den, kunne mindes deres uforfærdede Stamfader, og opflammes til, naar Fædrelandet behover deres Tjeneste, at følge hans Exempel; bevar den i Deres Familie, at dens Beskuelse kan i Døttrenes Barm tænde en fædrelandsk Lue, og disse da føde og opdrage Sønner til at vorde Fædrelandets kjække og trofaste Mænd. - Længe og lykkeligt leve Peter Hjort Lorenzen!"Et tusindstemmigt enthusiastisk 3 Gange gjentaget Hurra gjenlød derpaa fra Folket.