Viborger Samler, 1847-12-13
Nyeste Postefterretninger. Storbritannien og Jrland. Efterat Skatkammercantsler Charles Wood havde endt sin Tale i Anledning af sit Andragende om Nedsættelsen af en Comitee, der skal undersøge Aarsagerne til den nuværende Handelscalamitet og Bankloven fra 1844, toge flere mindre betydende Talere Ordet. Antibullionisterne, der, som bekjendt, fordømme det antagne Princip med Hensyn tilGuldgarantien, fordrede Banklovens Afskaffelse, og Protectionisterne søgte at gjøre deres Anskuelse gjældende, at Principerne for den frie Handel vare at ansee som Hovedaarsagen til den nuværende Handelsnød. Debatten aabnedes atter den 3die Decbr., og denne var saameget mere interessant, som Mænd optraadte, der ved deres Jndsigter i Bankvæsenet og Frihandelsystemet vidste at give Debatten Almeeninteresse. Til disse Mænd hørte F. Baring, Skatkammercantsler i Melbournes andet Ministerium, Herries, Skatkammercantsler under Ministeriet Welling, ton, – den nuværende Premierminister Lord John Russell, Sir Robert Peel og Charles Wood. F. Baring erklærede, at den nuværende Regjering havde gjenoprettet Tilliden paa Pengemarkedet, men den havde endnu den langt vanskeligere Opgave at løse, nemlig den: at gjenoprette Tilliden til de Love, der ere bestemte at regulere Pengemarkedets Forhold. Dette kunde Regjeringen kun bevirke, naar den holdt fast ved de Dele af Banklovene som have gjennemgaaet Skærsilden, og iøvrigt lod de nødvendige Forbedringer indtræde. Han havde lovet sig 3 Ting af Bankloven fra 1844, nemlig: 1) at Privatbankerne vilde holdes tilbage fra enhver overdreven Note mission; 2) at Vexelcourserne vilde tage en gunstig Vending for England. Disse tvende Forventninger vare opfyldte i den Grad, at han (Francis Baring) ikke tog i Betænkning at erklære, at naar den nu herskende, usædvanligt dybt indgribende Crisis var indtruffen for Udstedelsen af Bankloven fra 1844, saa vilde man nu have at raadslaae om noget ganske Andet end og Jndsættelsen, af en Undersøgelses Comite. Han havde endelig næret den Forventning, at Bankloven tillige vilde tvinge Banken til at begynde itide sine Operationer; han havde ventet, at Loven vilde tvinge Banken til at indskrænke sine Noters Beløb og unddrage Handelsforetagenderne og Handelspeculationerne samme. Men der havde han bedraget sig. Den 12te Septbr. 1846 udgjorde Bankens Bullion 16,000,000 Lstl. og de circulerende Noter beløb sig dengang til 20,980,000 Lstl.; i April 1847 derimod var Bankens Bullion reduceret til 9 Mill. Lstl. og Noternes Beløb desuagtet steget til henved 21 1/2 Mill. Lstl. Dette burde, efter hans Formening, ingenlunde have været Tilfælde - under Banklovens Regimente, og man fritager ikke samme for Skyld, naar man paastaaer, at Aarsagen ligger i Bankens feilfulde Forhold, thi en god Banklovskulde have gjort saadanne Feil umulige. - Herries, der er en ivrig Protectionist, yttrede at Regjeringen havde grebet et rigtigt Middel for at dæmpe den paniske Skræk, men det lod sig ikke negte, at Skrækken havde været vel begrundet, og at Banken – saafremt Regjeringen havde forholdt sig passiv - vilde have seet sig nødsaget til enten at standse med sine Betalinger, eller bringe Securiteter paa Markedet, til hvilke ingen Kjøber fandtes. Jkke Skrækken selv, men kun Aarsagen til Grundlaget for Skrækken, havde Regjeringen tilintetgjort. Han vilde nu spørge Huset, hvilken Dom man skulde fælde om en Lov, som ikke tillader Banken at emittere Noter under gunstige Forhold. Man burde derfor forkaste Loven, og Ministrenes Pligt var det, ufortøvet at foreslaae Forholdsregler, der kunde forebygge en lignende Catastrophe, som den nuværende. Man havde udskreget det som et af de største Fortrin ved den nuværende Banklov, at den vilde sikkre Landet for Farerne af en Pengecrisis. Men det havde paa en frygtelig Maade viist sig, at Farer for Pengemarkedet netop laae i selve Lovene. – Lord John Russell søgte at gjendrive Herries ved at gjennemgaae Handelscriserne i Aarene 1825, 1837 og 1839, i hvilke Aar der ingen Mangel var paa Emission af Papirpenge og i hvilke de nuværende Jndskrænkninger i Bankloven ei fandt Sted. Han havde i den nye Banklov kun seet et Beskyttelsesmiddel imod Noternes Dalen i Coursen, og ikke imod en Penge og Handelscrisis. Siden Aaret 1840 havde de dygtigste Statsmænd i England gjort dette Lands Pengevæsen til deres vigtigste Studium, uden at man dag tør paastaae, at Sandheden i denne Sag er utvivlsomt kommet for Dagens Lys. Vel var det muligt, at der kunde finde Modificationer Sted i Bankloven af 1844. - Modificationer, der muligviis vilde gjøre Loven nyttigere; men den nuværende Lovs Fortrin fremfor de tidligere vare uomtvistelige; under alle Omstændigheder maatte man dog vel indrømme, at den nu gjældende Lov, i det mindste med Hensyn til Jndlandet, afgav Garanti imod Pengenes Udvandring; under de tidligere Banklove vilde Banken nu ikke have eiet en Skilling i Metalpenge. Sir Robert Peel erklærede sig for det ministerielle Andragende, altsaa for Spørgsmaalets Drøftelse i den videste Udstrækning. Han havde ikke Grund til at angre de tvende, af hans Modstandere bittert angrebne Forholdsregler, Loven fra 1819, hvorved Guldgarantiet indførtes, og Bank loven fra 1844. Han fandt det upassende, at man rettede personlige Angreb imod ham, da de af ham foreslaaede Forholdsregler dog vare efter den omhyggeligste Drøftelse antagne af Rigets Parlement. Hvad Loven fra 1844 angik, saa tilstod han, at hans Haab om, at denne Lov skulde have kunnet holde Speculationsraseriet i Ave, var skuffet. Loven havde vel ikke paalagt Banken en juridisk, men dog en moralsk Forpligtelse om ved en itide anvendt Forsigtighed og Jndskrænkning af sin Notemission at forebygge den Nødvendighed at skride til Restrictiv=Forholdsregler af extrem Natur. Denne moralske Forpligtelse var ikke ændset. - Men havde Englands Bank, da de første Vanskeligheder viste sig, indskrænket Circulationen af Noterne og forhøiet sin Disconto, saa vilde man efter hans fulde Overbeviisning have kunnet undgaae Regjeringens Jntervention. Jngensinde havde han paastaaet, at Banklovenselv skulde forebygge Handelscriser; kun Skræk og Forvirring havde han villet hæve, og dette – det maatte han inddrømme - var ikke lykkedes ham. Men to andre vigtige Formaal havde han havt for Øiet, og med Hensyn til disses Opnaaelse havde han været heldig. Den nye Banklov havde sikkret Banknoternes Convertibilitet; den havde tillige sat en Grændse for de Vanskeligheder og Forlegenheder, som ere de uudeblivelige Følger af et forceret Creditsystem og en ubegrændset Notemission.