Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-05-25
De sidste Efterretninger om Arendt meddeler et Redacteuren nyligen ved Godhed tilstillet Brev fra Udlandet, hvori det hedder: Tydske Blade melde følgende fra Venedig: "To Mile herfra døde, pludseligen rørt, som alle Beretninger sige, af et Nerveslag, den ved sin uhyre Lærdom, sine antiqvariske Undersøgelser og Skrifler, ikke mindre end ved sine videskabelige Fod reiser næsten over hele Europa berømte danske Lærde, M. F. Arendt. (Nu følger en kort Udsigt over hans Liv.) De virkelig beundringsværdige Kundskaber i alle Dele af den menneskelige Viden, som han besad, vakte hos enhver, der talte med ham, fortjent Beundring. J sine sidste Aar sysselsatte han sig fortrinligen med Bogstavernes Urformer. De støbte Typer hertil har han med sig. Da han tillige var slet klædt, reiste til Fods, havde Penge hos sig, kort tilforn havde været i Neapel, derpaa var reist til Spa nen, og atter vendte tilbage til Neapel, opvakte dette hos nogle neapolitanske Øvrigheder Mistanke om, at han var Carbonari, Sekterer og Spion. Han blev indspærret i det for Statsforbrydere bestemte Fængsel, St. Francesco i Neapel, og udsat for adskillige Mishandlinger. Her fik han en frygtelig Leverforstoppelse, for hvilken han dog fuldkommen blev helbredet ved virksom og heldig Hielp af sin Landsmand Dr. og Ridder A. von Schønberg. De udstandne Krænkelser have vel imidlertid ikke lidet bidraget til hans tidlige Død. Men hvad der gjorde hans Tab uerstatteligt for enhver Læge og Naturforsker er, at han havde samlet til 6 Octavbind, ikke blot antiqvariske, men og naturhistoriske Undersøgelser over Norge. Da han saa ofte havde bereist Norge, og ofte været i Egne hvor intet Menneske, i det Mindste ingen Lærd nogensinde er bleven seet, saa havde man heraf kunne vente noget Overordentligt Vist nok kan man ansee det for et videnskabeligt Tab, at en saa forunderlig Mand døde, førend hans store Reiser havde frembragt noget dertil svarende Udbytte. Jmidlertid tvivler dog Redacteuren paa, at han nogensinde vilde have udgivet noget stort Værk. Han holdt mere af at flakke end at skrive, var en Hader af store Bøger og søgte at bringe alt til Tabeller eller til Resultater paa enkelte Blade. Han læste ikke meget nyt og gjorde ikke Excerpter, da har stolede paa sin gode Hukommelse. Hans Videnskab og hans Reiser stode i adskillelig Forbindelse, derfor forstod han det bedst, som Reiserne, snarest kunde lære ham, at kjende Jndskriptioner, Codices, Monumenter og Bygninger. Unægtelig forstod han mesterligen at opfatte Characteren af en gammel Jndskrift, og blandede ikke det Tydelige med det mindre Tydelige. Hans Copier vare altid tro Fremstillinger af Originalen, og han havde en egen Maade ved vaadt Papir at tage Fassimiler af Klokke inskriptioner og andre. Hans Forklaringer af Runeinskrifter var meget naturlige, hans Conjecturer ofte plausible, og han erkjendte Dunkelheder, hvor de fandtes. Naar han tog en gammel Coder i Haanden, opdagede han strax, hvad palæographisk Mærkelighed den kunde have. Af Monumenter interesserede især Middelalderens Bygninger ham, han kjendte nøie deres forskjellige Stil i forskjellige Lande til forskjellige Aldre. J Numismatiken var han fortroligst med de angelsaxiske, merovingiske og celtiberiske Mønter. J de naturhistoriske Videnskaber var han ikke skredet frem. Han kjendte saaledes kun lidet dette Aarhundredes Botanikere. Hans vidtløftige antiqvariske Reiser i de nordiske Riger have gavnet i dobbelt Henseende, deels derved, at en Deel forhen ubekiendte Monumenter ere blevne aftegnede, deels ved at ikke faa Steder Landboerne ere blevne gjorte opmærksomme paa slige Mindemærkers Vigtighed, formedelst Arendts Enthusiasme. Denne var det som udgjorde det aandelige Princip i hans Liv, der begeistrede ham, og bragte ham til at betragte Europa som et antiqvarisk Cabinet, mellem hvis fjerntliggende Sieldenheder han syslede, ligesom Opsynsmanden. i en Samling. En umættelig og derfor ofte krænket Stolthed var uden Tvivl det, der tidligen gav Arendts Characteer en skjæv Retning, og som bevirkede, at han med sine ualmindelige Evner, sin Begeistring for Oldtiden, og fin sjeldne Kraft, blev istedet for en høiagtet Videnskabsmand kun til en omvandrende Antiqvar.