Norske Intelligenssedler, 1770-10-03
Sed Norske Jntelligenz- No. 40. Onsdagen den 3. October 1770. Vrimmel af ulige Tanker om det bedste Elskovs Valg Engang jeg kom udi Beer Grovsmeds skiulte Hytte, Hvor han omstøbe kand al Verden i en Hast; Og som han talede om Elskovs Valg og Nytte, Jeg, som en næsviis Fyhr, med disse Ord udbrast; Min super kloge Peer, som Verdens Kreds omvanker, Og af indbildt Forstand udgransker alle Ting; De skiulte Hendelser er blot for dine Tanker, J Afgrund, Luft og Hav, du sværmer flux omkring. Din fiine Klygt forstaaer de Ting som skeer og hender, Ja, Jordens runde Bold er ofte dig for trang; Du tæller Stiernerne og Himlens Strækning kiender, Du maaler Solens Løb og regner Maanens Gang. Du kalder Skiæbnen blind og Lykkens Gang urigtig, Al Styrelse forkeert og Friheds Valg for Spøg; Du laster Kiærlighed, at den er uforsigtig, At den ustadig er, som Skygge, Damp og Røg Du dadler Skiønheds Glands, foragter Rigdoms Sager, Du haver Ungdoms Jld, og ynker Alders Jis Du dadler Mandoms Lyst, og Alderdom beklager, At den, som Ungdom, er ustadig og uviis. Tillad mig usle Fyhr, jeg mig den Frihed tager, At maae raadføre mig, med dig erfaren Mand; Og spørge: Hvordan du mit Elskovs Valg behager, Samt, om jeg lykkelig mig derved vente kand? Jeg nys en Skiønhed saae, ak, hvor mit Hierte pikker, En Jld er i mit Bryst; Jeg vist af Længsel døer, Om jeg ej i en Hast kand binde Elskovs-Strikker, Og om min Smukke mig ej snart lyksalig giør, Det er en yndig Skat, et ædelt Foraars Blomster, Dens Vidd er ugemeent; dens Vittighed er stor, Dens Huuslighed kand spaae de visseste Jndkomster, Og Dydens Deilighed, jeg haaber, hos den boer Dens muntre Øiesyn kand al min Sorg forsøde, En liflig Ydmyghed besmykker hendes Trin; Med Underdanighed hun gaaer mig smukt i Møde; Dens Væsen værdigt er, det røde Rosen Kind! Saa sød dens Omgang er, saa yndig hendes Sæder; Hun med Belevenhed forsukkrer Sindets Brøst; Hun Livets Krone er; Hun over alting glæder; Hun alt mit Ønske er, mit Hiertes Fryd og Lyst. O! kunde jeg den faae, da vilde jeg mig skatte For den Lyksaligste, som er i Verden til, Ja meer - mig mangler Ord; min Pen kand meer ej fatte Døm nu, min kiære Peer, om dette Elskovs Spill. Jeg herom dømme maae at nogle Sneese Skruer, Er i dit Hoved løst; at du fortryllet er; Thi var dit Hoved ret: Jeg vedder paa du gruer, For at paatage dig, det, som du vover her Kand du ved Øjekast, saa vigtig Sag udgrunde? Har du de Ævner, som behager Skiønheds Pragt, Ja, mon du Siælens Art udvortes kiende kunde? Viid: Vittigheden selv er til bag Lyset bragt. Man ofte narret blie af det man Lykke kalder: Skiønhed forblinder os - vi ej udvortes seer, Hvad som indvortes boer - den ægte Dyd ej falder Saa læt i Øjnene, skiønt den i Hiertet er. Med Sminke-Flor man kand et Ansigt udstaffere, Og giøre at det faaer en glimrende Udsigt; Men see, en ringe Gust kand det og let lædere, Den bliv jo grimmere, som pralle vil med sligt. Saa vil der meere til i Elskovs vigtig Scene, End af et Rosen Kind, at slutte Hiertets Dyd; Kand lang Omgiængelse ej sikker Dom forlene, Langt mindre Øiekast udforsker Siælens Pryd. Man ei saa lettelig udgransker hos de Smukke, Hvad som der ligger skiult forinden yndig Smiil; Da ofte den, som mest kand smigre, neje, bukke, Kand snarest skyde ud en giftig Ædder=Pill. Et Ord, en Mine, ja et sælsomt Jndfald giver Den Smukke Leilighed, at vende Kaaben om, Naar Knuden bunden er, kand Arrighed og Jver Nok viise: Skiønhed er ei altid ejefrom. Hvad man ej troede før, man siden faaer erkiende At denne Nippre Møe er myndig, ond og tvær; Hun larmer, truer, slaar; hun bander, kaster, skiænder; Thi Kiv og Klammerie just hendes Lystmad er. Vil da den stakkels Mand et Ord i Lauget tale, Da er hun meget god, om han den Frihed faaer; Han ellers faaer til Svar: Hvad, vil du og befale? Jeg dig befaler strax, at du fra mig gaaer. Thi bliver jeg først vreed, du vist skal faae at finde, At du en saadan har, som kiæmme kand dit Haar; Hvad vil du Stømper vel udrette med en Qvinde? Maaskee du herske vil, Nei, sligt jeg selv forstaar. Beviis paa denne Sats, jeg dig Exempler giver, Som nylig med mig selv, sig nu tildraget har: Saa jeg herefter ej saa læt indtaget bliver, Udaf udvortes Syn, som jeg tilforne var. Jeg nys hos Damon var, som har en gammel Kone; O Stakkel! tænkte jeg, du er beklagelig, Som denne Gamle har; thi Knur og Klynke-Tone Er nok de Retter, som hver Dag frembæres dig. Du er vel gammel selv, men Hun har Moer-Moers Alder, Hvis Haand er skælvende, og skrøbelig Hun gaaer; At have saadan en, det vist nok traurigt falder, Da Suk og Klynke-Lyd du daglig høre faaer. Nei, holt var Damons Svar: Jeg mærker nok du dømmer Kun efter Øiesyn; Men viid: Du tager Fejl! Opagt dens Væsen lidt, Jeg vædder: Du berømmer Min kiære Gamle, som: et Mønster, Dydens Spejl. Hun stedse mod mig er elskværdig, from og kiærlig, Og har sin største Lyst i det jeg haver kiært; Hun imod alle er oprigtig, sandru, ærlig: Mon da vel saadan en at elskes ej var værdt, Jeg studsed! kunde ej et Ord til Giensvar give; Jeg tænkte: Drømmer jeg endog lysvaagende? Nei, Damon haver Ret; Thi det vil Sandhed blive, Man ej udvortes kand den skiulte Skiønhed see.