Aarhuus Stifts-Tidende, 1838-10-01
Nyheder fra Udlandet. Fra Alexandria skrives under 1ste Septbr.: Mehemed Alt havde ved sin sidste Optræden imod Porten regnet saameget paa en europæisk Magts Bistand, at han idet mindste havde ventet, man vilde tilstaae, ham den, ikke lægge ham nogen Hindring i Veien, eller i det høieste, for at redde Skinnet, vexle nogle diplomatiske Noter, uden at give deres Jndhold videre Følger. Man kan derfor let tænke sig, at det mellem Porten paa den ene og England og Frankrig paa den anden Side oprettede Handelsforliig, der maatte ødelægge Vicekongens Finantser og ganske knække hans Magt, hvis den kom til Udførelse, maatte virke paa ham som et Tordenslag. Efter det Ydre at dømme ganske ligegyldig, indskrænkede han sig i første Øieblik til den bemærkning: det vilde fra nu af blive ham umuligt at betale nogensomhelst Tribut til Porten. Men snart fulgte Forbittrelsens hele Raserie paa Overraskelsens forbigaaende Stilhed. Efterat Mehemed havde siddet flere Timer maalløs og hensunken i Tanker, stod han pludselig op og talede forbittret de mærkelige Ord: "Man gaaer løs paa min Tilværelse, paa Frugterne af mine livsvarige Anstrængelser. Det skee, men jeg vil sønderrive det sidste Baand, som endnu knytter mig til Mahmud." Den følgende Dag lod han i Form af en Note udgaae til de europæiske Magters Repræsentantere den simple Meddelelse, at det var hans uforanderlige Beslutning, med det Gode eller med Magt at forlange An erkjendelsen af sin Uafhængighed af Porten, han vilde for Fremtiden ikke erkjende noget Menneskes Overherredømme og i sit Land kun agte den Lov, som han vilde finde for godt at give. Alle Forestillinger fra de europæiske Consuler bleve uden Nytte; selv den af den franske Generalconsul udtalte Trudsel, at Storbrittanniens og Frankrigs forenede Eskadrer vilde gribe alle Midler til at bevare Rolighed og status qud i Orienten, forfeilede sin Virkning, idet Mehemed ganske tørt skal have svaret, det var ham ganske ligegyldigt, hvad Magterne vilde gjøre eller ikke; hvad han foretog, kunde hine ikke forhindre; hans Søn vilde inden 2 Maaneder staae for Constantinopel og dictere, ikke antage Loven. To Courerer, som Vicekongen affærdigede til Jbrahim Pascha, skulde, saa gaaer Rygtet, overbringe ham befaling til at overskride den tyrkiske Grændse og angribe de under Hafiz Pascha forsamlede ottomanniske Tropper. Man tvivler dog meget paa Sandheden af den sidste Angivelse; det er ikke let at antage, at Mehemed Ali saaledes skulde overvurdere sine Kræfter, at han vilde indlade sig i en saa ulige Kamp. J ethvert Tilfælde er det klart, at det er lykkedes Porten, ved Ophævelsen af Monopolerne i det hele Omfang af det tyrkiske Rige at knytte England og Frankrig til sig, saa at deres Jnteresse fordrer det at holde Mehemmed All i fuldkommen Afhængighed af Porten. - De tre vigtigste betingelser, under hvilke Druserne have underkastet sig Vicekongens Autoritet, ere: Amnestie, Bekræftelse af deres Privilegier og uforstyrret Besiddelse, og Brug af deres Vaaben. – Efter Efterretninger fra Alexandria har Jbrahim Pascha, efterat Druserne og de med dem forbundne Beduinstammer ere blevne undertrykkede, opstillet sin Armee i 3 Divisioner: den første, som bestaaer af irregulært Jnfanterie, ved Taurus, under Gouvernøren af Kandia, Mustapha Pascha; den anden ved Aleppo under Soliman Pascha; den tredie ved Damascus under sin personlige befaling.