Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-11-18
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Tyvende Aargang. No. 92. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Folge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 18 November 1823. Tiderne. Jeronimus. God Morgen, Nabo. Hvor kommer De fra saa tidlig, Frands. Jeg var udi et Ærinde ved Langebro. Jeronimus. Hvad godt Nyt? Frands. Jntet, uden at man kom bærende med En, der havde druknet sig. Jeronimus. Det er jo intet Nyt. Men hvorfor havde han druknet sig. Frands. Man sagde mig det var for Gjeld. Jeronimus. Det er heller intet Nyt Frands. Samme Person har længe levet paa en større Fod end hans Pung kunde taale. Jeronimus. Det er heller intet Nyt Troer De at det Liv, som saa mange føre her i Staden, kan lede til Andet, Nu er jeg blevet tredsindstyve Aar gammel, og har seet mange store Stæder, men slig en Letsindighed har jeg endnu aldrig oplevet. Frands. Man vil dog sige, at det ikke gaaer bedre til i andre Hovedstæder. Jeronimus. Jkke i Paris, som dog har Navn for at være et Sodoma. Forleden Aften gjorde jeg mig, for Motions Skyld, en Tour gjennem Gaderne. Hver andet Skridt blev jeg overstænket af en Karet. Det var en Jagen og en Rumlen med Carosser, som om der var Bryllup i hver anden Gade. Hvor jeg kom, traf jeg paa Lystigheder. Folk trak afsted i hele Flokke. Mange ud til Sommertheatret, Andre hen til Baller og Concerter i Klubberne og paa lignende Steder. Selv fra Kielderne gjenlød Musik og Sang. Og det var endda en Søndag. Frands. Men Folk skal dog have lidt Adspredelse. Der er jo kun eengang om Ugen Søndag. Jeronimus. Der har vi det. Alt er kun eengang. Om Sommeren skal man et Par Gange om Ugen i Charlottenlund og Dyrehaugen. Der er kun engang om Aaret Sommer. Om Vinteren skal man have sin Loge i Comoedien, og til Bal i Klubben. Der er kun eengang om Aaret Vinter. Hver Geburtsdag skal man have et lidet Gjæstebud. Der er kun eengang om Aaret Geburtsdag. Saaledes øder man den sidste Skilling, man eier, og tager paa Puf, indtil man sidder op til begge Øren i Gield - Alt kun for at more og adsprede sig eengang om Aaret. Frands. Men nu maler Nabo ogsaa Tingen med vel sorte Farver. Mig synes Folk have i de sidste Tider begyndt at indskrænke sig temmelig, og knibe ganske artig. Jeronimus. Men hvori Jkke i undværlige, men i uundværlige Ting. Skal Nogen kjøbe en Skolebog for sine Børn, saa er den for dyr, saa kan han ikke faae den brugt, lasset og tiljasket nok, saa er en Daler eller to en Herregaard. Han saae gjerne om Forfatter, Boghandler og Bogtrykker arbeidede for Jntet for ham. Men skal hans Kone eller Datter have en italiensk Hat eller en Logebillet til Jægerbruden, eller en Vogn til Charlottenlund, saa ere en Halvsnees Daler ingen Ting. Frands. Man raaber jo ideligen paa, at det er godt, at Folk lade Andre leve med? Jeronimus. Men først skal de selv have noget at leve af. Frands. Og dog klages der over, at Pengene ere saa knappe, fordi Omløbet er standset. Jeronimus. Det er det ogsaa. Men Ulykken er, at de, som vil sætte dem i Omløb, burde holde paa dem, og de, som holde paa dem, burde sætte dem i Omløb. Frands. Man har klaget saa længe over Tingenes Gang og raabt paa, at Folk ikke kan holde det ud. Jmidlertid seer man dog, Alting vedbliver at gaae sin Gang og udholdes. Jeronimus. Kalder De det at gaae og udholdes, saa gaaer ogsaa en Vogn med tre Hjul og en Halt paa sit Træbeen. Udholdes kan Alting. Men Spørgsmaalet er: hvorledes det udholdes: Frands. Tiderne ere slette. Jeronimus. Og Menneskene ikke for gode Jeg beklager den uforskyldt Ulykkelige. Men seer jeg En den ene Dag bortødsle ti Rigsbankdaler til Overdaadighed, og den næste, naar man fordrer en Regning betalt af ham, klage og klynke over Tiderne, saa kan en saadan Klage ikke røre mig. Frands. De vil dog vel aldrig nægte at Tiderne, i det Hele tagne, ere besværlige? Jeronimus. Hvo fragaaer det? Men jeg paastaaer, at Besværligheden hos de fleste Mennesker ligger mere i dem selv, end i Tiderne. Jeg kjender ingen værre Skattefogder end Yppighed og Ladhed, intet bedre Raad mod Fattigdom end Flid og Tarvelighed. Sorg. Man er nødsaget til at sørge, hvad enten man har Grund dertil eller ei, hvad enten den Afdøde har været vor Velgjører eller vor Fjende hvad enten han er død i en blomstrende Alder eller mæt af Dage. Naar han kun har været beslægtet med os, maa der sørges, var det end kun med et sort Flor om Hatten. - Vor Sorg maa bæres offentligen til Skue; det kræver Etiquetten, Moden, Vanen. Om det end er en gammel Bedstemoder paa 90 Aar, efter hvem den unge Sønnesøn arver 90,000 Rbdlr., saa maa der førges over dette smertelige Forliis, skjendes over den ubarmhiertige Død, der saa voldsomt har bortrevet hende fra hans Side, og Bevidnelse af Deeltagelse i denne dybe Sorg paa det alvorligste frabedes i alle Tidender. Men man veed ogsaa paa det bestemteste hvorlænge en saadan Sorg kan og vil vare, nemlig fra 6 Maaneder til to Uger. Sorgen efter kjødelige Sødskende varer ofte kun ligesaa læng som efter en Prindsesse i Tydskland eller Portugal, som man aldrig har kjendt. Det er bestemt, hvor længe man skal sørge efter Mand, Hustrue, Fader, Moder, Stiffader, Stifmoder, Farfader, Morfader, Mormoder, Farbroder, Faster, Moster, Sødskendebørn og Næstsødskendebørn i 2det og 3die Leed; hvad der er dybest Sorg og hvad der er halv Sorg, naar der skal bæres sort Klæde med Klædesknapper og Knaphuller til Knebet, uldne Strømper, sort anløben Kaarde og Spænder, Ruelæders Skoe, Kammerdugs Halsklud og Manschetter med bred Søm, Pleureuser paa Kjolen og Vesten. Hestene og Kareten selv maa stundom beklædes med Sort, naar Sorgen, skal være ret fuldstændig. Ligesom Tiden begynder at udslette Sorgens Spor, fremkomme ogsaa Silkestrømper, Guld, Sølv- og andre Metalkaarder og Spænder a., som de tydeligste og meest talende Beviser paa at Smerten har fundet Lindring. Dette er Sorgens Thermometer. Den har sine Grader, hvorefter den falder. J Oldtiden leiede man Grædeqvinder til at hyle over en Slægtnings Død. Disse behøver man ikke nu. Sorgen er saa nøje ordnet og bestemt, at enhver paa det udhængende Sørgeskilt, ved første Øjekast kan see, hvem man sørger efter.