Aarhuus Stifts-Tidende, 1817-01-24
Følgeblad, til Aarhuus Stifts Adresse-Contoirs Tidende. No. 11. (Aar) Landstormen i Taubenfeld. "Hurra, Fienden kommer!" skreg en Bonde, som med flyvende Haar, uden Hat, paa en usadlet Hest, foer giennem Byen. Landstormens befalingsmand, Borgmester Gunddram, skiælvede og bævede. "Skynd Jer at sadle!" raabte han ind af Stalddøren, og vidste af Angst ikke hvor han skulde faae Folk nok fra til at kalde paa hans Adjutant, lade Pistolerne, opfordre Klokkeren til at ringe med Stormklokken og meget andet. Jmidlertid styrtede allerede Borgerne ud af deres Huse, væbnede med lange Piker, og samledes paa Torvet. Ogsaa Adjutanten, den forrige Dandsemester Hæslein, kom farende i fuld Galop. Han sad fast og rank tilhest som en Berider. Sablens Metalskede klang lydeligt mod Sporen, og et frygteligt Knebelsbart paatrykte det ungdommelige Aasyn Mandigheds Stempel. Saaledes fløi han op og ned af Torvet, ordnede Rækker og Geleder og indgiød Borgerne Mod. - Sin Adjutantsværdighed skyldte han egentlig sin spraglede Hest, som han holdt for nogle udenbyes Dandseskolarers Skyld; dog agtede ogsaa hele Taubenfeld ham som den heltemodigste Mand og varmeste Fædrelandsven. Han bar endogsaa Nationalkokarden paa den hvide Nathue, han havde paa, naar han om Morgenen røgede sin Pibe Tobak i det aabne Vindue, og ved hvert Glas Viin, han drak, paastod han med tordnende Stemme, at man skulde ofre Fædrelandet Gods og Blod, og give dets Fiender Døden. Naar han talte om denne Gienstand traadte han næsten uden for Menneskelighedens Skranker, idet han med skrækkelige Eder forsikrede, at han uden Naade og Barmhiertighed vilde nedhugge enhver fiendtlig Kriger, som kom for hans Klinge. "O ikke saa grusom, kiære Hæslein!" sagde da stedse Gundrams skiønne Datter, Dorthe, som iøvrigt elskede ham ret inderligt for hans hellige Jver for Frihed og Fødeland. Hun selv tog levende Deel i det betrængte Germanerfolks Skjæbne. Deri stemte hun aldeles overeens med den aandrige Dandsemmester, og han vandt det Hierte, hun for hans Skyld unddrog en tidligere Tilbeder. - Denne var Kiøbmand Burkhard, en ung elskværdig Mand. Men han talte aldrig om de Heltegierninger, han vilde udføre, og derfor holdt Dorthe ham for frig. - Hæsleins flammende Mod opluede selv de fornemste Koner, og Piger i Byen. Alle vare beredte til Kamp for Fædrelandet. Hovedet for denne lille Amazonehær var Fru Polteratzki, en Fændriks Enke. Hun var en Kone af Kæmpevært, mandigt Aasyn og Tordenstemme. Hun havde allerede udmærket sig i en tidligere Krig. Da drog hun med sin Ægteherre, den ved sit Regiment høitagtede Kommandeersergeant Polteraski, tilfeldts som Marketenderske, og fangede engang ved Nattetid med egen Haand en fiendtlig Officeer, som i Drukkenskab havde forvildet sig. Til Løn for denne Heltedaad fik hun en Guldmedaille, som hun siden stedse har om Halsen. Ogsaa Hr. Kommandeersergeanten havde af sin Kones Tapperhed den Fordeel, at han, efterat Krigen var endt, fik Afsted som Fændrik og blev Toldbetient i Taubenfeld. Men hans mandige Gemalinde frabad sig overalt hvor hun kom, den borgerlige Titel: hun lod sig kun kalde Frue. - Da Landstormen oprettedes i Taubenfeld vilde hun iføre sig Mandsklæder og ansættes som Officeer. "Deres Beslutning henrykker mig, naadige Frue sagde, Hæslein, men De kan ogsaa vinde nye Laurbær uden at fornægte Deres Kiøn. Fortidens ædle Qvinder beskyttede ofte Byer ved at øse sydende Vand fra Mure og Vinduer ned paa den indtrængende Fiende. For endnu at forstærke dette Slags Forsvar, ville vi kiøre begge Byens Sprøiter hen til Porten, og af dem pompe kogende Strømme i Fiendens Ansigt; dette vaade Batterie vil ustridig giøre megen Virkning, naar De, naadige Frue, ville kommandere det." - Hun besluttede sig dertil og hvervede mange Koner og Piger, med hvilke hun en Tidlang anstillede flittige Øvelser. Alle andre, som ikke vilde tiene Artilleriet, maatte forpligte sig til, saasnart de hørte Stormklokken, at bringe Kiedler og andre store Kiøkkenkar til Porten, sammesteds tænde Jld, og koge det fornødne Vand.