Almuevennen, 1842-06-29
Fra Embedsædet den skuet ned Paa "Ples) med Ligegyldighed. Der mangled Frihed! – Da den bortvegEn giftig Taage fra Sumpen stegSøvndyssed Folkets Kraft og Mod, Vampyren suged dets Hjerteblod. *) i Stampe stod, det er, stod stille. Med, det er: Øiemed eller Formaal. *) Plebs, det er en haanende Benævnelse paa den ringere Deel af Folket. Hvilke Forbedringer ere der for Landalmuen at gjøre Andragender om til det forestaaende Stændermøde, Saavel den nyere og allernyeste som den ældre Historie opviser Exempler paa, at Regentere der selv havde Frihedssind og Hjertelag til at unde Bondestanden Frihed af Trældommens og Livegenskabets Baand, dog ikke havde Selvstændighed og Kraft til at udføre dette deres Ønske, skjøndt det dog hed om deres Regjeringsmagt at den var fuldkommen uindskrænket, ja saa uindskrænket i Souverainitet eller Enevoldsmagt som nogen Regjering i Formen kan være, havde de dog ikke i Virkeligheden Magt til at sætte deres Ønske igjennem, men har ladet det beroe ved at udtale deres Ønske, og da henstillet til de vedkommende Godseiere og Herremænd hvorvidt de ville opfylde dette Ønske af deres egen gode Villie. Dersom Frederik den Sjette i Danmark ligeledes havde overladt det til de danske Godseieres eget Godtbefindende at ophæve Vornedskab, Stavnsbaand og Trældom for deres Bønder, da var dette naturligviis ikke bleven udført uden paa enkelte Godser, hvor patriotiske og christeligsindede Herremænd regierede, og selv der var Bondefriheden bleven tabt igjen, saasnart et Godsherskab af et modsat Sind afløste det christeligsindede; men netop fordi Frederik den Sjette kom ihu, at han burde see paa alle sine Undersaatteres Bedste, og at de Undertrykte burde ophielpes, og vorde fri, velvillige og troe Undersaatter i Riget, til Landets store Nytte, istedetfor uvillige, utroe og bundne Trælle under Godseierne, til Landets store Ulykke og hele Statens Fordærvelse, – see, saa spurgte han ikke hvad Herremændene sagde til den Løsning for Bondestanden som han lod udføre, agtede ikke paa at den udraabtes for at være et Jndgreb i deres lovlige Ejendoms-Ret og Rettigheder, thi skulde han have rettet sig derefter da var aldrig nogen Løsning skeet, men han udførte den Reform eller Forbedring som han saae der var til alle Landets Børns fælleds Gavn og Bedste. Saaledes maa det ogsaa gaae til i ethvert Samfund, ja i ethvert Huus dersom det skal reddes fra indvortes Tyranni og Splidagtighed, for ikke at styrte sammen i sin egen Ruin. Er der f. Ex. en Huusfader eller Huusbond, der har sat en Søn eller en Avlskarl til at bestyre dette eller hiint i Husets Tjeneste paa hans Vegne, og derfor erholder en større Løn, og Fortrin for de øvrige Børn eller Tyende i Huset, da er dette jo lovligt og retmæssigt saalænge Tjenesten, uden Skade for Huset og uden Fornærmelse for hine andre Børn eller Tyende, ordentlig forvaltes; men skeer det, at denne Søn eller Husets ypperste Tjener sætter sig til at æde med Fraadsere og drikke med de Drukne, at slaae og fornærme sine Sødskende eller Medtjenere, og i det Hele at anstille sig som selvraadig Enehersker i Huset, da er det Christi egen Dom over en saadan Tjener, at Husets Fader eller Huusbond kommer hjem i den Stund, det ikke ventedes, og giver ham sin Deel med Øienskalke og udkaster ham af Huset i det yderste Mørke. Vilde nu denne Søn eller Tjener pukke paa sin lovlige Ret til at have og beholde sin Stilling med den Løn og de Fortrin i Huset han hidtil havde havt og aarlig havde udvidet, da det ikke var bestemt at han nogensinde skulde skilles ved disse sine Rettigheder og Herligheder, mon da Huusfaderen hertil vilde svare: Ja det er ogsaa sandt du siger, jeg havde forglemt at fæste dig i Husets Tjeneste under Opsigelses Vilkaar, da jeg ikke forud kunde tænke, at du vilde tilvende dig alle Husets Goder for dig selv, og ikke unde Andre Frihed, Rettighed og alt Godt med dig nu maae jeg derfor blot bede dig at du vil lade mig spise og drikke, og nyde alle Husets gode Ting med dig, saa skal din lovlige Ret til at beholde den Magt og Eiendom du har forstaaet at tilvende dig, være hellig, uforkrænkelig og evig?" eller mon han ikke tvertimod baade vilde og maatte sige: "Hør, du utroe Svend, vi har en Grundlov for vort Huus, ældre end din Fæstning i Tjenesten her, og den byder: Fælleds Børne- og Tyende-Ret, hvorefter Enhver har lige Frihed og Arv, samt Kost og Løn i Forhold til den Tjenestedygtighed og Troskab, Evner og Kræfter han udviser i sin større eller mindre Bestilling i Husets Tjeneste, og denne vor Huses Natur-Grundlov er vor eneste uforkrænkelige og evige Rets-Regel, som du ved din Anmasselse og Tilraning af Andres Frihed og Rettighed har forbrudt dig imod, og derfor maa du nu enten træde tilbage til din første oprindelige Stilling i Huset, og afgive til de andre Børn og Tyende de Rettigheder og Fordeele du har skilt dem ved og tilegnet dig selv, eller du strax maa forføie dig ud af Huset der snart maatte adsplittes og falde hvis du længere skulde regjegiere her!" Det er let at indsee hvad Aarsagen har været og er til, at en uindskrænket Monark ikke har kunne sat de Ønsker igjennem han har næret for den ringere Deel af Folkets Frihed. Det vilde jo altid være umueligt for en Flok Herremænd eller Godseiere af nogle hundrede eller tusinde Aristokrater, at kunne imodstaae en Folkeregents Reformer til Folkets Frihed og Tarv, naar Folkets Millioner selv var paa Regentens Side og stod ham bi i at udføre Forbedringen; men det er og har altid været den sørgelige Mangel, at Folket ikke selv har staaet med dets Regent og med de af hans Mænd som strede for dets Oplysning, Tarv og Bedste, thi den Folkeslægt som igjennem lange Tidsrum er forkuet og undertrykt under Herskabers despotiske og umenneskelige Behandling, den frygter og hæver som et Espeløv paa Træerne, og kjender eller forstaaer ikke, og tragter altsaa ei heller efter, hvad der kan skjænke dem Frihed og Lykke Saaledes græd og bad Bernstorffs Bønder i Sjælland deres gode gamle Herre, at han dog endelig ikke maatte forskaffe dem nogen Løsning af Stavnsbaandet eller nogen Eiendoms-Frihed, saaledes troede de sjællandske Bønder næsten allevegne, at Ophævelsen af Fælledskabet og deres Jorders Udskiftning vilde reent ødelægge dem, og der er aldrig nogetsteds i Verden skeet Forbedring til Folkealmuens Frihed og Udvikling uden at den største Forhindring og Modstand, derimod jo er kommet fra Folket selv. Saa forvendt og gruelig usle ere Menneskene i deres Nedtrykkelse under deres Medmenneskers Tyranni, at de altid lade sig kudske som forblindede Daarer til at angribe og støde dem fra sig, der komme for at hielpe og rædde dem, og det fordi de ikke kjender hvad der tjener til deres eget Bedste, ikke heller længes efter at kjende det, og tør ikke troe at de kunne faae det bedre end de have det. Saaledes er det med Mennesket baade i det Verdslige og Timelige, og i det Aandelige og Evige. Da Guds eenbaarne Søn, vor milde Frelser, Jesus Christus kom til Verden, for at frelse alle Mennesker fra Diævelens aandelige Tyranni, i Synden, Døden og Fordømmelsen, da kjendte Menneskene ikke heller hvad der aandelig og evig tjente til deres Frelse og Fred, men de lode sig som vanvittige Daarer baade lokke og kudske af deres Præster, Pharisæer og Skriftkloge til at raabe: "Forfæst ham, korsfæst ham!" og først da Apostlerne derefter paa Pintsefesten, opfyldte af den Helligaand, forkyndte de forsamlede Jøder Troen paa den korsfæstede og igjen opstandne Herre Jesum som den eneste Vei til Frelse og Salighed, gik det en Deel af Folket til Hjerte, saa de spurgte: "J Mænd, Brødre, hvad skulle vi gjøre." Det er da det første der hører til naar en Forbedring eller Omvendelse, verdslig som aandelig, skal skee, at Folket maa oplyses om hvad der tjener til dets Gavn og Vedste; derpaa kommer det andet, at søge Naade og Kraft hos Livets Gud og Frelser til at udføre det, og da med freidigt Mod at gaae den Vei og foretage den Gierning, som fører til Forbedringen og til Maalet.