Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-04-22
Nyeste Skilderie Kjøbenhavn. No. 55. Den 22 April, 1805. Udgivet og forlagt af J. Werfel. Huusholdersker. "Altsaa er Raden nu ogsaa kommen til os!" hører jeg hundrede gamle Matroner, hundrede Duasikoner raabe? - "Stille Madamer, – Jomfruer, eller hvad De ønske at kaldes. Himlen bevare mig fra at fremsætte noget, der kunde fornærme en Stand, hvis Lemmers Antal er saa stort. Uden at dølge Deres svage Sider skal jeg endog idertimod være Deres Talsmand. Huusholdersker, som man med Føie kan kalde Auscultanter i Hymens Tempel, lade sig inddele i mange Classer. Adskillige nødes til at vælge dette Fag af Trang, andre lokkes dertil ved den store Udsigt, de have til engang ved Alterets Fod at give Slip paa Navnet Huusholderske, eller og for at mele deres Kage ved at holde godt Huus. Naar en ung Mand en Række af Aar har levet i Kjerlighedsforstaaelse med et Fruentimmer, som han hverken har Lyst eller occonomisk Ævne til at ægte, naar Kjerlighedens bløde Rosenkjeder omsider ere blevne saa jernhaarde, at man ikke meere kan slide sig løs fra dem, naar Aarene begynde at banke paa Døren, og Frygten for, man ikke skal kunne tilveiebringe de store Udgivter, som en Families anstændige Underhold i vore Dage udkræver, bestandig voxer, naar man af Mangel paa Ungdomsraskhed er ligesaa kjed af som bange for de Tilberedelser, der ere forbundne med at indkjøbe Mahagonietræes Meubler og Netteldugsgardiner, tage Borgerskab &c.; kort sagt, naar man skjælver for at vandre over de mange Stene, Moradser og Torne, der findes paa Veien til Hymens Alter, saa gjør man i Almindelighed kort Proces, og tager sin Dulcinee i Huset, under Titel af Huusholderske. Spiller Lykken nu Manden en liden Capital eller et lidet Embede i Hænderne, saa ægter han sin Ledsagerinde paa Livets Bane, gjør den det ikke, saa traske de begge afsted, saa godt som de kunne, paa den store Alfarvei, som man kan vandre paa, uden at eie mange Grunker eller at have synderlig, store Jndkomster. De hugges og nebbes som to Canariefugle, ligesom det falder, men leve i øvrigt i det samme tvang, og formalitetløse Ægteskab, som vore fælles Stamforældre, Adam og Eva i Paradiis. Navnet Pebersvend bliver man tilsidst vant til, og Titelen Huusholderske er ofte et sandt Fripas for mangt et Fruentimmer, der endog har tilbragt sin hele Ungdom som Glædesnymphe. - Men dette er kun een Classe af Huusholdersker. Der gives andre, som derimod fortjene Agtelse. Til disse hører det Slags, som ved deres vennehulde Omgang og omhyggelige Pleie ere en sand Trøst for den skrantende Capitalist, Enke= eller Embedsmand. Deres eneste Attraa er, at kunne have Livets Ophold hos deres Principal, og efter hans Død at faae en lille Capital. Videre strække deres Ønsker sig ikke. Mangen en Mand henlever tyve, ja flere Aar i et saadant Quastægteskab med en saadan Duasikone. De Børn, som saaledes avles incognito, behandles ligesom fordum Børnene i Sparta. De svage døe, de stærke sendes ud paa Landet eller sættes i Kost hos fattige Folk, der ikke betragte dem som Guds Skabninger, men som contrebande Væsener, der ikke ere blevne fortoldede paa Formaliteternes Toldkammer. De voxe vildt op som Ukrud, uden Opdragelse og uden Underviisning. Naar mange af dem ere blevne store og begaae Forbrydelser, fordømmes de, og fremsættes som Exempler paa den menneskelige Naturs Udardelse, uden at man gaaer tilbage og undersøger, hvorledes de ere blevne slængte ind i den Verden, som nu fordømmer dem, og hvorledes de fra Vuggen af ere blevne mishandlede. Dersom Jordens Store kunde overbevise sig om, hvor meget Ondt der stiftes ved de Hindringer, som Tidsalderens Ødselhed og fordærvede Tænkemaade, ja tusinde andre udvortes og indvortes Omstændigheder lægge i Veien for Ægtestanden, saa vilde vist een af deres Hovedbestræbelser bestaae i at bortrydde dem. Ved at gjøre den tilkommende Borgers Kaar saa frie for Besværligheder som mueligt, vilde de berige Staten med værdige Huusfædre, og kun værdige Huusfædre kunne være værdige Borgere.