Berlingske Tidende, 1836-04-11
andagen den 11te Fortsættelse af Sagen angaaende Kammerraad Drewsens Forslag om Midler til Hoveriets Afløsning. (See denne Tidende No. 136-137.)Ad No. 3. Dersom Forsamlingen ei vil gaae ind paa at ansøge Hans Majestæt om at ophæve Poveriet paa de ham tilhørende Godser, vil det være en naturlig Følge, at Forsamlingen ei heller vil kunne indlade sig paa Pluralitetens Jndstilling om, at den i denne Anledning udnævnte Commission ligeledes skulde mægle imellem private Godseiere og disses Bønder. Men ogsaa afheengig heraf kunne vi ingenlunde indsee, hvilken Rytte der skulde stiftes ved i saadan Commission, som ikkun træde Virksomhed paa Godseierens AnmodningCroer en Godseier at kunne afskaffe Hove fet, da vil han vel selv være den bedste Dommer om den Godtgjørelse, med hvilken han kan lade sig nøie, uden nogen Commissions Mægling; men ogsaa i det Tilfælde, hvor han ønskede en saadan Mellemmand, vil det vistnok være rigtigere at overlade ham selv Valget af en saadan Mand eller flere Mænd, end dertil at udnævne en fast Commission, til hvilken han maaskee ingen Tiltro har, Man maa ingenlunde ville hente Beviis for saadanne Commissioners Virksomhed fra det, vi vide om de ældre Hovericommissioner, ved hvis Mægling det vilkaarlige Hoveri forvandledes til et bestemt, thi disse Commissioner skulde afgive en Kjendelse, saavidt mindelig Forining ei var at opnaae, men en Commission, som aldeles ingen videre Myndighed har, end at prøve Forlig, synes at være temmelig overflødig. Vi kunne derfor ei tiltræde Pluralitetens Jndstilling under No. 3. Ad No. 4. Dette Jndstillingspunkt indeholder egentligen to Punkter, nemlig: 1) At forsaavidt det forelagte Lovudkast om Retsforholdet mellem Jorddrot og Fæster skulde gaae over til at blive Lov, det da maatte tilstedes Godseierne ved Hoveriforeningen at kunne erhverve sig de Rettigheder til deres Jndtægters Jnddrivelse hos de nærværende Fæstere, som efter denne Lovgivning kunne forventes hos de nye. Denne Jndstilling forekommer os aldeles overflødig, thi da Pluraliteten formodentlig dog har meent, at det skulde være Jorddrot og Fæster tilladt at blive enige om, at den første maatte benytte disse Rettigheder til sine Jndtægters Jnddrivelse, da formene vi, at dertil ei vil behøves nogen særlig Lovbestemmelse, men at det er en ligefrem Følge, at enhver Jorddrot og Fæster maae kunne retsgyldigen blive enige om, at de i dette Lovudkast (forsaavidt det gaaer over til at blive Lov indeholdte Bestemmelse i alle Rd. Seis, samt en Hauge og bevilgende ordlod af Hartkorn 1 Skp. 1 Fdkr. 1/4 Alb. Punkter skulle være Regel for deres gjensidige Forhold, om endog Fæsteren tidligere har indgaaet et Fæste, hvori Jntet derom er bestemt. 2) Det andet Punkt gaaer ud paa, at ansøge Hans Majestæt om, at de Rettigheder, som i bemeldte forventede Lovgivning skulde blive tilstaaede Godseieren med Hensyn til alt Gods, alene maatte blive forbeholdte de Godseiere, som hæve eller have hævet Hoveriet enten fuldkomment eller dog i den Grad, at Bonden ei meere er hindret i hensigtmæssigen at dyrke sine Jorder. Uden at indlade os paa dette Jndstillingspunkts Realitet, om hvis Rigtighed vi dog meget tvivle, ville vi blot her henpege paa, at dette forekommer os at være et Amendement til hiint ofte ommeldte Lovudkast, som ingenlunde retteligen kan sættes under Forsamlingens Overveielse ved denne Leilighed, ja vi kunne ei nægte at det forekommer os mindre passende, allerede forinden en kongelig Proposition er kommen til Discusion, at ville andrage paa Forandringer ved samme, og maae vi derfor endog blot fra denne formelle Side fraraade dette. Ad No. 3. Pluraliteten formener, at Foreninger om Hoveriets Afskaffelse ville fremmes, dersom saadanne Godseiere, som have Laan af det extraordinære Laanefond, maatte blive frie for at betale Afdrag derpaa, naar de afsluttede, hensigtsmæssige Hoveriforeninger. Ei heller med Hensyn hertil kunne vi være enige med Pluraliteten. Skulde Foreninger herved virkeligen opnaaes, da maatte en heel Deel tilfældige Omstændigheder være forenede hos den samme Godseier, hvilket neppe kan formodes. Thi foruden at han iøvrigt skulde ansee det for tilraadeligt at afskaffe Hoveriet, og Bønderne være villige dertil, foruden at han netop skulde være Debitor til det extraordinære Laanefond, og foruden at han ei var istand til paa anden Maade at forskaffe det fornødne Forskud, end ved at undlade at afdrage paa sit Laan, vilde det endnu være fornødent at godtgjøre, at den af ham afsluttede Hoveriforening var hensigtsmæssig; og kunne vi derfor ingenlunde antage, at Hoveriets Afskaffelse ved saadan Bestemmelse vilde fremmes, ligesom en saadan Udsættelse af Afdrag paa Laanene muligviis aldeles ei vilde con venere Finantsvæsenet og letteligen kunde give Anledning til Misbrug. Ad No. 6. Forsaavidt der er Tale om at fremme Hoveriets frivillige Afskaffelse, saa kunde det være tvivlsomt, hvorvidt Tilladelsen til at sælge enkelte Bøndergaarde uden Tab af Hovedgaardstaxtens Frihed vilde bidrage noget synderligen dertil. Dersom det antages, at Godseieren paa denne Maade vilde see sig istand til at forskaffe sig en Kapital, som han ellers maatte mangle, da forekommer dette os ei at være Tilfældet. Thi hæfter ingen Prioriteter paa hans Eiendom, da behover han sikkerligen ei dette Middel for at forskaffe sig det fornødne Forskud, hvorimod, dersom han har Prioriteter indestaaende i sin Eiendom, da vil han vel neppe kunne erholde sine Creditorers Tilladelse til at sælge enkelte Gaarde, medmindre han forpligter sig til at indbetale den erholdte Kjøbesum i Afdrag paa hans Gjæld. Med Hensyn til Placat af 26de Jannuar 1807 tillade vi os at bemærke, at den ikkun hæver den forhen givne Tilladelse til under visse Betingelser 1) at sælge af det til at complettere en Sædegaard henhørende Bøndergods, uden at Sædegaarden derved skulde tabe Hovedgaardstaxtens Frihed; 2) at sælge Hovedgaardsparceller med HovedgaardstartsBøn Frihed. At Tilladelsen til at sælge af dergodset, uden derved at miste Hovedgaards taxtens Frihed, maatte opmuntre til saadan Salg, og saaledes indirecte til Hoveriets Ophævelse, er vistnok udenfor al Tvivl; men det forekommer os, at disse Friheder, der ere Hovedgaardene indrømmede, netop ere begrundede i og ligesom compenseres ved de Jndskrænkninger og Byrder, der paaligge Godscieren med Hensyn til Bondergodset, men fra det Øieblik af, at disse Jndskrænkninger enten hæves, eller Jorddrotten ved Salg af Bøndergodset unddrager sig for dem, da bør han ei længere nyde Godt af hine Friheder. Skulde der enten indrømmes Godseieren større Raadighed over Bøndergodset, eller skulde denne Nerus, som nu finder Sted, engang i Tiden ophøre, da bør vistnok hins Hovedgaardsjordenes Friheder tillige ophøre, hvorved der da ville tilflyde de øvrige Statsborgere en Lettelse i deres Byrder. Det forekommer os derfor, at Placaten af 26de Januar 1807 er velbegrundet, og at der ingen Anledning er for Stænderne til at andrage paa dens Ophævelse, saameget mindre, som man, ved at ophæve Placaten af 26de Januar 1807, vilde geraade i Forlegenhed med Hensyn til Eierne af saadanne ucomplette Gaarde, som siden 1807. have solgt deres Bøndergods, da saadanne Eiere vistnok med billighed kunde forlange, at Hovedgaardstaxtens Frihed gjengaves deres Eiendomme. Ad Nr. 7. Naar Pluraliteten angiver, som et Middel til at fremme frivillige Foreninger, at det maatte tillades den Godseier, der afskaffer Hoveriet enten i det Væsentlige eller aldeles, frit at disponere over respective hver 20de indtil hver 15de Gaard, da kunne vi ei andet end antage, at en saadan Tilladelse vil fremme Øiemedet; men det forekommer os, at en temmelig lignende Tilladelse allerede er given, og det i en større Udstrækning. Paragraph 12 i Forordningen af 15de Juni 1792 tillader den Jorddrot, der deler sin Hovedgaard i mindre Dele, at kunne forøge hver Parcel, som drives uden Hoveri, ved at ind sage under samme fra 1/2 til 1/2 saamegen Bonbejord, som Parcellen bestaaer af Hovedgaards ford; ligesom Rentekammeret ved kongelig Replution af 20de April 1813 er bemyndiget til at indgaae med Forestilling til Hans Mateltæt om, at det tillades den Godseier, der, den at dele sin Hovedgaard, afskaffer Hovekel, at underlægge Hovedgaarden Bondejordindtil 1/3 med den Jord, den egentlige Hovedgaard bestaaer af, dog dette sidste med Forpligtelse af at opføre adskillige Huse. Vel er i disse Lovbestemmelser Størrelsen af den indtagende Bondeford gjort afhængig ei af Søndergodsets Størrelse, men derimod af den deel af Hovedgaarden, som drives uden Hoveri. For imidlertid at udfinde, i hvilket Forhold det kan antages, at en saadan 1/2 af Hovedgaarden staaer til Bøndergodset, troe vi at kunne opstille som en temmelig almindelig Regel, at en Hovedgaards Ager og Enger en 1/4 saa stort, som det dertil hørende Bøndergods, og at derfor naar en Godseier aldeles afskaffer Hoveriet, samt inddeeler, hvilket vel altid vil være en nødvendig Følge af en saadan Forandring, Hovedgaarden i flere mindre Dele, vil han derved bevirke Tilladelse til at inddrage af Bøndergodset fra 1/4 til 12 af samme. Vel synes det at fremgaae af Forordningen 15de Juni 1792, at det udfordres, at saadant indtaget Bondegods altid skal forenes med en aliqvot Deel af Hovedgaards jorden; dog kunne vi ei antage dette for rigtigt, men maae meget mere antage, at Godseieren virkeligen erhverver fri Disposition over en saadan Deel af Bøndergodset, naar han dertil indhenter Rentekammerets Approbation, hvilken Approbation vel neppe vil nægtes i det Tilfælde, at Hoveriet er aldeles afskaffet. Vilde Rentekammeret holde sig strengt til Bogstaven i Forordningen af 15de Juni 1792, da vilde deraf ikkun flyde, at Godseieren forinden maatte foretage Magelæg mellem nogle af de indtagne Bønderjorder, med Hovedgaardsjorder, og af denne Vei erhverve sig Ret til frit at disponere over hiin Deel af Bøndergodset, paa hvilket Forpligtelsen til at bortfæste hidindtil har hvilet. Dog da Lovgivningen ikkun taler om det Tilfælde, at Hoveriet aldeles er afskaffet, eller i det mindste ikkun har tænkt sig en partiel Afskaffelse, med Hensyn til, at en Deel af Hovedgaarden drives aldeles uden Hoveri, men derimod en anden Deel med Hoveri, saa forekommer det os ogsaa ønskeligt, at der gaves den Godseier, der havde afskaffet Hoveriet i det Væsentlige, Adgang til at nyde Godt af hiin Tilladelse, og maae vi ansee dette for saameget tilraadeligere, som der vistnok gives mange Tilfælde, hvor saavel Eier som Bonde er langt bedre tjent med en Afskaffelse af Hoveriet i det Væsentlige end med den aldeles Afskaffelse, idetmindste som en Forberedelse til dette sidste. Skulde en saadan ny Lovbestemmelse udgives, da antage vi ligeledes, at det var rigtigere at beregne Udstrækningen af den givne Tilladelse efter Bøndergodsets Størrelse og ei efter Hovedgaardenes, og formene vi, efter hvad vi ovenfor have anført, at Tilladelsen, burde udstrækkes til 75, hvor Hoveriet aldeles var afskaffet, og indtil 1/3 Deel, hvor Hoveriet ikkun var afskaffet i det Væsentlige, ligesom vi ogsaa troe, at det vilde være rigtigere at bestemme denne aliqvote Deel efter Hartkorn og ei efter Gaardetal. Dog da Lovgivningen neppe vil være istand til at fastsætte almindelige Regler for det Tilfælde, at Hoveriet i det Væsentlige var afskaffet, saa antage vi det for rigtigst, at det overlades Rentekammeret at bestemme, hvor stor en Deel der i de concrete Tilfælde burde tilstaaes Godseieren fri Disposition over, dog at Minimum og Maximum blev lovbestemt. Ligeledes burde til en saadan Jnddragelse af en Deel af Bøndergodset vel altid først erhverves Rentekammerets Approbation, thi hvor urigtig Control af Borgernes private Anliggender iøvrigt vistnok er, saa antage viden dog her for nødvendig. Endeligen maae vi antage det for billigt og retfærdigt, at en saadan Tilladelse ogsaa maatte kunne komme de Godseiere tilgode, der alt tidligere have afskaffet Hoveriet. Ad Nr. 8. Pluraliteten formener, at det endvidere vilde fremme Øiemedet, dersom det tillodes den Godseier, der hævede Natural hoveriet, i det samme Aar at kunne fritage et forholdsmæssigt Antal Avlskarle for Krigstjenesten. Med Hensyn til den nærværende Fredsperiode, da synes en saadan Bestemmelse overflødig, da vistnok den militære Tjeneste ei berøver Agerbruget de fornødne Arbeidsfolk i nogen følelig Grad, og mindste Avlskarle, som sjelden vælges blandt Folk i den Alder, i hvilken Tjenesteaarene falde. Men der ligger overhovedet noget odløst i disse mange Fritagelser fra en Byrde, der burde være almindelig, og det kan aldrig udeblive, at jo Flere ifølge en eller anden sær Bestemmelse fritages, i desto større Grad vil Byrden trykke dem, der ei ere saa heldige. Skulde derimod Krig indtræffe, da kan det være betænkeligt at indrømme saadanne Fritagelser, ligesom det neppe er at antage, at en Godseier vil vælge en saadan Periode til at afskaffe Hoveriet, og altsaa Ret til at fritage nogle Karle fra Militærtjenesten blive uvirksom. Det forekommer os derfor, at der ingen Anledning er for Stænderne til at gaae ind paa dette Forslag. Ad Nr. 9. En Lovbestemmelse om, at det overlodes Kontrahenterne selv at blive enige om Vilkaarene for Hoveriforeningerne, synes temmelig overflødig, da det vel ligefrem følger af frivillige Foreningers Natur, og saaledes egentligen ikkun er Gjentagelse af Pluralitetens første Jndstillingspunkt, der gaaer ud paa at andrage for Kongen, at han vil berigtige den for Tiden blandt Fæsterne herskende vrange Anskuelse, ved at udtale, at Naturalhoveriets Ophævelse ikkun kan finde Sted ifølge frivillig Overeenskomst. Ei heller kunne vi indsee, at nogen anden Regel kan blive anvendelig paa den Hoveriafgift, som betales med Korn, end den, som gjelder for Landgilden, navnligen Lovens 31314 samt Placat af 22de Februar 1779. Ad Nr. 10. At en ny Lovbestemmelse behøvedes for at forhindre, at en hoverifriGaard ei atter blev hoveripligtig, forrekommer os ingenlunde antageligt, thi hvad Enkeltes Mening ogsaa maa være med Hensyn tilden 7de § i Forordningen af 6te December 1799, saa er det uden for al Tvivl, at Rentekammerets Bevilling er nødvendig til enhver slig Forandring, og saadanne Bevillinger en hidindtil ei tilstaaede, medmindre særegiOmstændigheder have talt derfor, men det er mere end rimeligt, at Rentekammeret nu til mere udsteder saadanne. Af hvad vi her have givet os den Ære at fremføre i Anledning af Pluralitetens Forslag, mene vi, at det vil være klart, at det ingenlunde har været vor Hensigt at fraraade Forsamlingen at anbefale saadanne Midler til Hoveriets Afskaffelse, som maatte kunne befordre den, ogsaa efter vor Formening, meget ønskelige Opnaaelse af dette vigtige Øiemed, men at vi alene have tilladt os disse Erindringer, fordi vi ei have fundet Forslagene, idetmindste ei alle, i den Grad hensigtsmæssige, at de af Forsamlingen kunde anbefales Hans Majestæt til Udførelse. Endeligen havde Committeens Medlem, Kammerherre Juel, erklæret sig i det Væsentlige enig i denne Betænkning af Minoriteten, men dog derhos vedlagt følgende særskilte Votum: For at komme til Kundskab om, hvorvidt Hoveriets Afskaffelse kan ansees ønskelig, vil en Undersøgelse af følgende Spørgsmaal formeentlig være nødvendig: a. Kan Hoveriet, som en ved Lov begrundet, ved lovmæssig Kontrakt mellem Godseier og Fæster bestemt Afgift, hæves uden begge Kontrahenters gjensidige Villie og Samtykke? b. Kan Godseieren vente at finde Fordeel i Hoveriets Vedbliven c. Tør det ventes, at Bondestanden i Hoveriets Ophør vil finde Middel til at tilbyde Godseieren et Æqvivalent i Penge, der staaer i Forhold til Hovarbeidets Værd, d. Hvilken Sikkerhed kan der stilles Godseieren for en rigtig Erlæggelse af den Afgift i Penge, som ved Hoveriets Afskaffelse træder istedetfor Hoveriarbeidet. e. Tør det forventes, at en fuldkommen Ophævelse af alt Hoveri vil medføre saadanne Fordeele for Staten, at Regjeringens Begunstigelse af denne Sag maa ønskes og haabes Besvarelsen af disse Spørgsmaal, der angaae en saa talrig Klasse af Medborgeres Ønsker, fortjener vistnok al Opmærksomhed, og udfordrer en udførligere Undersøgelse, en dybere gaaende Behandling og større Klarhed, end vel mine Evner ville være istand, har den Ære at til. Jmidlertid, da være Medlem af den Committee, hvis Hverv det blev, at undersøge denne Sag, vil i frimodig fremsætte mine Anskuelser, overbeviist om, at den skaanende Bedømmelse, som den gode Villie til at gavne har Krav paa, ogsaa vil blive mig til Deel. Ad a. Med Hensyn til hvorvidt Hoveriet, som en lovbegrundet Afgift, kan hæves uden Kontrahenternes gjensidige Samtykke, maa det tillades mig at gjøre opmærksom paa Følgende. Hoveritjenesten kan vel rettelig betragtes som en Levning fra hine mørkere Trældomsdage, da Armod, indhyllet i Vankundigheds Kaabe, sukkede under Magtens Vælde. Vor Tidsalders tiltagende Oplysning lader ønske, at de Baand efterhaanden maae blive løste, der ere en saa vigtig Hindring for en fremskridende Cultur, men paa den anden Side kan det ikke nægtes, at Eiendomsrettens Uantastelighed og Kontrakters Hellighed fordre, at disse Baand ikkun løses ved Bondens og Godseierens gjensidige frie Villie og Overeenskomst. Det blev vor allernaadigste Konges landsfaderlige Omhu for Bondestandens Vel forbeholdt, at løse de Lænker, der i Aarhundreder bandt denne Stand til Gods og Fødestavn, og sætte en Grændse for den Vilkaarlighed, der i et saa langt et Tidsrum havde nedtrykt denne Klasse Forordningerne af af Statens Borgere. 8de Juni 1787, 20de Juni 1788, 25de Marts 1791 og 6te December 1799, der bestemme Fæstebondens og Godseierens gjensidige Pligter og Rettigheder, har Fæstebonden fundet et beskyttende Værn imod Forurettelser og mod al ubestemt Hoveri, hvilke velgjørende Lovbestemmelser have bragt de rigeste Frugter; men ved disse Lovbud maa ogsaa Godseieren antages at være sat i Besiddelse af den Ret, at maatte kontrahere om et bestemt Hoveri, efter det approberede Hoveri-Reglement; hvilket Hoveri træder istedetfor en aarlig Pengeafgift af den ham tilhørende Eiendom. Naar Kontrakten mellem de Paagieldende ved det lovbefalede Fæstebrev har erholdt lovmæssig Gyldighed, synes denne ikke under nogensomhelst Forrevending at maatte svækkes eller hæves uden begge de Kontraherendes frie Villie og Samtykke. Enhver anden Forklaring eller Bestemmelse med Hensyn til nuværende Fæstere maa formeentlig betragtes som et Jndgreb i Eiendomsretten og som et Brud paa Lovens 5-11 og 2. Ad b. Hvorvidt Godseieren derimod kan finde Fordeel i Hoveriets Vedbliven, er et Spørgsmaal, der kan være afhængigt af locale og andre Omstændigheder, f. Ex. Eiendommens Beliggenhed, Mangel af den nødvendige Driftskapital, nødvendige Jndretninger og meere Saadant, som kan udfordre, at enkelte Arbeider ønskes udførte ved Hoveri, hvilke enten ere uoverkommelige, eller foranledige Godseieren Udgifter, der ikke staae i Forhold til den Byrde, et saadant Arbeide, fordeelt blandt flere, vil medføre, hvorfor det lettere lod sig udrede som Naturalpræstation end godtgjøres med Penge. At Hoveriet derimod i dets nuværende Udstrækning og Form kan være at foretrække for en passende Afgift i Penge, synes Erfaring at modsige, saavel med Hensyn til Arbeidets Værd, som til den stigende Godsværdi, der maa blive en uudeblivelig Følge af Bondens frie Anvendelse af Tid og Legemskræfter. See vi hen til, at egen Jnteresse er Hoveddrivefjedren for de menneskelige Handlinger, da ville vi ikke undres ved at see Bonden forrette endeel Hoveriarbeide med den største Jilfærdighed. for desto hurtigere at komme til sit Hjem og sit eget Arbeide; denne Jilfærdighed har som oftest tilfølge, at Hoveriarbeidet forrettes slet, til ikke ubetydeligt Tab for Godseieren. Undersøge vi endvidere, om det Arbeide, der ydes efter de til sin Tid indgaaede Hoveriforeninger, der nu gielde som ufravigelige Bestemmelser for, hvad der maa fordres af Bonden, kan ansees tilstrækkeligt, da bekræfter Erfaring atter det Modsatte, eftersom Godseieren, for at opnaae et bedre Agerbrug, oftest sættes i den Nødvendighed selv at maatte holde et Antal af Folk og Heste, hvis Underholdning og Bekostning kræve Udgifter, uden hvilke alt Landbrugs ene rigtige Formaal – at udbringe den størst mulige Afgaaer tabt til Skade saavel for det grøde Almindelige, som for Eieren, men som paa den anden Side, naar de anvendes, nødvendigen igjen maae blive at fradrage Jndtægten. Det maa derfor formeentlig ønskes, at disse Hindringer for Agerbrugets Fremme kunde hæves paa en saadan Maade, at Bondens og Godseierens gjensidige Jnteresser jeg tør med temmelig Vished forenedes, og antage, at Midlet hertil findes i Hoveriets Ophør. Jeg har bemærket, at Godseieren, for at opnaae den Fuldkommenhed i sit Landbrug, som de forøgede Kundskaber i dette Fag give Anledning til, er i den Nødvendighed, at maatte tillægge Hoveriet et Plus i Arbeidskraft. Spørgsmaalet vil da blive, hvilke en de Bekostninger, som endvidere blive at tillægge dette Plus, for at udføre det øvrige Arbeide, der hidtil blev udført ved Hoveriet. At disse ville være meget betydelige, eller overstige det dobbelte Beløb af hiint Pus der allerede medgaaer som Tillæg af Arbeids til Hoveriet, tør ikke formodes; og Godseieren vil derfor upaatvivlelig finde en tilstrækkelig Erstatning i en Pengeafgift af omtrent 6 Rbd. rede Sølv pr. Tønde Hartkorn af den med fuld Hoveri belagte Gaard, hvilken Sum, som jeg siden skal søge at op Fæsteren, end lyse, lettere kan udredes af Hoveriet. Endeligen maa jeg endnu tillade mig at bemærke, at da Bøndergodset under de complette Sædegaarde udgjør de 2/3 Dele (under Grevskaber og Baronier, de 2 Dele) af det hele til Eiendommen hørende Areal, saa er det vanskeligt at fatte, at de Dele af Eiendommen, anvendte til Fordeel for den ene Sjettedeel, skulde udbringe en ligesaa stor netto Jndtægt, som det tør ventes, at de 2/3 Dele vilde udbringe, naar herpaa var anvendt den fornødne Opmærksomhed og Flid. Det turde udentvivl være et rigtigere Princip, at Godseieren søger Kilden til Formue i Ophielpningen af Bøndergodset, end at han søger denne i det indbringende Product af den ene Sjettedeels Frembringelser. At et Godses stigende Værdi maa blive en uundgaaelig Følge af Hoveriets Afskaffelse, tør jeg da, under den Forudsætning at det er i vindskibelige Hænder, antage at være saa indlysende og at nyde en saa almindelig Erkjendelse, at videre Beviis herfor er overflødigt. gaaer derefter over til det Jeg Ad c. J Spørgsmaal: Om det tør ventes, at Fæstebonden i Hoveriets Ophør vil finde Midler, til at tilbyde Godseieren et Æqvivalent i Penge, der staaer i Forhold til Arbeidets Værdi. Allerførst maa det være mig tilladt at fremsætte som almindelig bemærkning, at for at tilveiebringe nogen Fuldkommenhed i hvilkensomhelst Erhvervsgreen, maa jeg, foruden at besidde den fornødne Kundskab i Faget, tillige være sikkret imod Jndskrænkninger, der sætte Grændse for min Virken og hindre Udførelsen af mine Bestemmelser; jeg maa føle mig som frie Mand, for med fuldkommen Anvendelse af Tid og Kræfter at kunne benytte enhver Omstændighed, ethvert gunstigt Øieblik, der frembyder lovlig Fordeel for mit Erhverv. Spørge vi nu, om den hoverigjørende Bonde er i Besiddelse af disse Betingelser, da maa Svaret nødvendigt, blive benægtende, og Følgeslutningen være, at naar Bonden ved Hoveriets Afskaffelse erholdt disse Goder, vilde han heri finde et Riddel til at tilbyde Godseieren den passende Erstatning i Penge, der nu maaskee an synes afskrækkende, fordi Bonden almindeligt savner den Evne, af rigtige Beregniner at uddrage rigtige Slutninger. Det vil derfor formeentlig til en mere fattelig Anskuelse være hensigtsmæssigt, at gaae tid paa en nærmere Detail af Bondens oconomiske Forfatning, til Undersøgelse af, hvilke Udgifter Hoveriarbeidet indirecte foranlediger, og derhos undersøge, om ikke dets Ophør kan give en directe Jndtægt, der sætter Bonden istand til at betale. Vi antage saaledes, at en Gaard paa 6 Tdr. Hartkorn, der efter Foranførte vil have at betale for Hoveriet 36. Rbd., maa forrette følgende Hoveriarbeide: 8 Pløiedage a 4 mk. 5 Rbd. 32 s., 56 Spand dage a 3 mk. 28 Rbd., 220 Gangdage a 1 mk. 36 Rbd. 64 s., ialt 70 Rbd. Heraf følger, at Bondens indirecte Udgift, endog under denne meget lavt ansatte Værdi, overstiger den directe med 34 Rbd., og at Afgiften i Penge saaledes er at foretrække for Bonden, medens dette Arbeide ikkun kan betragtes at være af halv saamegen Værd for Godseieren, i hvilken Henseende jeg refererer mig til en af Fortidens kyndige Landmænd, Baron Lehns Brev af 9de Februar 1786 til den allernaadigst befalede Commission, betræffende Godseieres og Fæstebønders gjensidige Rettigheder og Pligter, hvor det Pagina 324 hedder: "at det var ustridigt, at 10 Hovfolk neppe udrette saameget i en Dag som trende leiede Arbeidere." Det kan maaskee indvendes, at den indirecte Udgift er mindre mærkelig, er ikke forbunden med saamange Vanskeligheder, som at forskaffe rede Penge, men hvad enten Udgiften er directe eller indirecte, saa er og bliver den en Udgift, der endog, med specielt Hensyn til Hoveri, kan betragtes forsaavidt at være directe, som Bonden maa afgive Løn og Fødemidler til Hovarbeiderne. Jmidlertid for videre at tilveiebringe Beviis for, at Bonden med den Besparelse, der af selve Hoveriets Ophør tilflyder ham, maa finde Middel til Hoveriets Betaling, kan følgende Beregning formeentligen tjene: Bonden afskaffer ved Hoveriets Ophør 2 Heste, i hvis Sted han kan holde 3 Køer a 8 Rbd. 24 Rbd. Fradrages nu den halve Deel af den Løn, der udbetales en Karl, hvis Arbeide ved Hoveriets Ophør nu ikke meere udfordres, men som Bonden kan undvære mere end den halve Tid 12 Rbd., udgjør 36 Rbd.; da fremkommer den Sum, som en Gaard paa 6 Tdr. Hartkorn vilde have at udrede. At der i Vindskibeligheden findes langt større Resoureer for Tilveiebringelsen af denne Sum, maa være enhver Landmand saa bekjendt, at det kan ansees overflødigt at anføre, at denne findes i Dyrkningen af faa Skjepper Land med Handels planter, endog i Dyrkningen af 2 Tdr. Land med Kartofler, Udbyttet beregnet til 4 s. Skjeppen.