Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1821-12-21
Af en Skrivelse fra Sir John Monckouse, Esq. Officier paa den Kongelige Engelske Flaade. (Slutningen; see forrige No.) Hans Constitutions Svækkelse i de sidste 6 Uger, førend hans Sygdom, var hurtig og smertelig. De Næringsmidler han tog til sig, formerede kun hans Onde. Maven fordøiede ikke mere, og Føden frembragte ingen Næringssaft. - En overordentlig Magerhed var kommen isteden for hans forrige Fedme. Hans Øine, som for kort siden vare fulde af Jld, vare nu mørke og matte. Denne Ex-Keiser fremstillede nu ikke mere en farveløs Skygge af den menneskelige Storhed. – Den 1ste Mai om Aftenen fik jeg Lov at komme ind til ham. Han kom mig for at drage med Døden. Bernand stod paa den ene Side af Sengen, og Montholon paa den anden. Madame Teusemer understøttede hans Hoved, og den lille Julie holdt en af hans Hænder. Han smilede til mig, forsøgte paa at reise sig op; men havde ikke meere Kræfter dertil. J nogle Øieblikke sagde han til os alle nogle Ord fulde af Godmodighed. Derpaa gav han et Tegn med Haanden at vi skulde gaae bort. Jeg saae nu Napoleon Bonaparte den sidste Gang; da jeg i dette betydningsfulde Øieblik betragtede en Mand, som havde engang opfyldt Verden med Frygten for sit Navn, saa kunde jeg, det tilstaaer jeg gjerne, ikke afholde mig fra at bukke mig for ham fuld af Ærefrygt, da jeg forlod Værelset. Vil nogen gjøre mig Bebreidelse for denne Svaghed, saa maae han være uden Tvivl anderledes organiseret end jeg. - Det kunde ikke passe for mig at være tilstede i hans Dødstime. General Bertrand og Grev Montholon vare beredte til at modtage hans sidste Suk. Feber og Deelirium indfandt sig, han sagde til Dr. Authomarchi: "Har man Efterretninger fra Europa. – Ja. – Er der ankommen Breve til mig." – Jngen Sire. "Læs, læs." De sidste Ord kunde han kun med Møie frembringe. Doctor Authomarchi læste nogle Blade. Hvad siger man om Parma, om min Kone og mit Barn." – Henimod Kl. 9 lod Bonaparte General Bertrand komme til sin Seng, Han kaldte paa ham med stærk Stemme, hans Tone var mere bydende end sædvanlig og bebudede noget høitideligt. Generalen, ledsaget af et Fruentimmer, hvis Navn jeg ikke tør anføre, traadte frem og kastede sig paa Knæe for Sengen. "Jeg ønsker, saade Napoleon, jeg ønsker at sige noget om Frankrig." Men hans Hoved faldt tilbage paa Puden, og nu var hans Liv ude, hvilket Mod og Ærgjerrighed havde bestandigen søgt at bemægtige sig. Sædvanligen give Menneskene deres religiøse Grundsætninger tilkiende paa Dødssengen. Selv Voltaire skal, som man siger, have paakaldet Jesu Christi Navn. Thomas Peyne paakaldte ham ligeledes. Bonaparte beholdt sine Meninger hos sig selv da han døde. Da han engang følte en Lindring i sine Lidelser, spurgte en Officeer ham: Troer De paa Jesus Christus vor Herre, "Behøver man at spørge derom, svarede han, har jeg ikke udrettet det ved Guds Magt, som jeg har gjort, og skal jeg ikke nu snart til at aflægge Regnskab over den Maade, hvorpaa jeg har opfyldt mine Pligter." Religionens Trøst virkede paa Bonapartes Gemyt, og han syntes i sin sidste Time at have løsgjort sig fra alle jordiske Følelser. Han lod til ganske at have frasagt sig al Ærgjerrighed, og han satte sin Tillid til det barmhiertigheds fulde Væsen, som ingen forgiæves paakalder. - Hans Skjebnes Foranderlighed og hans Død paa denne fjerne Øe er en frygtelig Advarsel for dem, som bære Kroner. Denne Mand, som beherskede et mægtigt Rige, har endt sine Dage paa en tør Klippe; Stormen sang Liigsangen ved hans Grav, og Kanonerne paa Bjergipidserne, som kun Himmelens Fugle høre, vare hans Dødningsklokker.