Corsaren, 1841-02-05
Sprogsagen i den slesvigske Stænderforsamling. En Natscene. Jeg mener intet Ondt med Ordet, 'Natscene', som jeg bruger i Overskriften; jeg vil hverken lyve eller fremmane Spøgelser; den hele Grund, jeg har til at anvende dette Ord, er, at Dag (ikke "Dagen ) for mig er Symbolet paa Lys og Forstand og Nat Symbolet paa Mørke og Vankundighed, saa at Natscene" kun er et forkortet Ord istedetfor ,Mørke- og Vankundighedsseene". Det er imidlertid sjeldent, at en Nat er saa mørk, at den ikke oplyses af Maane Stjerner eller Lygter, og saaledes havde den slesvigske Stænderforsamling da ogsaa nogle Lygter, og disse Lygter vare to danske Bønder og to Senatorer. Det Lys som udgik fra nævnte Lygter, var forresten sande Ulykkesstjerner for Forsamlingen; thi uden dem havde den fra Top til Taa, lige fra Durchlauchtigheden til Kjøbmanden, været indhyllet i det absolute Mørke, der ifølge 'Perseus, Journal for den speculative Jdeel, er lig det absolute Lys, eller, for at tale mindre philosophisk, hvis ikke hine Lys havde gjort det muligt at see Mørket, havde man af lutter Forbauselse antaget det, man ikke kunde see, for et Overmaal af Patriotisme, Kløgt, Dygtighed at. Men jeg gaaer over til Skildringen af Scenen. Den durchlauchtige Besidder af Virilstemmen reiste sig for at bevise, at det tydske Sprog er det meest passende for Hertugdommet Slesvig, hvilket han udførte ved at sige: Jeg har et uhyre vægtigt Beviis for min Paastand, og dette Beviis er den Omstændighed, at - det tydske Sprog er det meest passende for Hertugdømmet Slesvig. Akl Hvorfor bleve disse durchlauchtige Ord ikke udtalte for 10 Aar siden! Saa havde jeg undgaaet mange Prygl i Skolen. Jeg var nemlig meget tynd i Mathematik, og, naar jeg derfor skulde bevise, at Topvinkler ere ligestore, saa begyndte jeg med at sige: "Topvinkler ere altid ligestore." Saa blev Hr. Svenningsen vred og sagde. "Du Slyngel! Gaaer Du ud fra Thesis?" og saa vankede der Klaps. Havde jeg dengang været saa lykkelig at kunne sige: "Saaledes bærer jo Hertugen af Augustenborg sig af i den slesvigske Stænderforsamling", saa havde naturligviis Svenningsen ikke turdet krumme et Haar paa mit Hoved. Men jeg har aldrig havt Lykken med mig. Af en rosværdig, besteden Mistillid til sit første Beviis hentede imidlertid. Durchlauchtigheden et andet Beviis frem; dette lyder saaledes:"Alle Slesvigere bør tale Tydsk, thi alle dannede Folk i Slesvig tale Tydsk." Dette Beviis er slaaende. Naar jeg nu engang kommer ud paa Landet og møder en Bonde, saa taler jeg Tydsk til ham. Siger han saa, at han ikke forstaaer mig, saa udbryder jeg forbittret: "Ei. Din Hund! Forstaaer Du ikke Tydsk? Saa skal Du faae en Ulykkel Hvor tør Du understaae Dig, ikke at tale Tydsk, da alle dannede Mennesker inde i Kjøbenhavn tale Tydsk?" Med disse to Trumpher var imidlertid Spillet ikke vundet. De danske Bønder sad rigtignok lidt og betænkte sig; men derpaa tog de til Spadille og Manille og slog dem i Bordet, saa det knagede efter. Det havde de tydske Makkere slet ikke ventet; de troede ikke, at Spadille og Manille sad paa den Haand, og studsede derfor først; men saa bleve de vrede, som Tydskere. En, som hed Storm, reiste sig og skreg, at Alting i Verden var Løgn undtagen det, som Tydskerne sagde. Hiint var Løgn, og det var Løgn, Dit var Løgn og Dat var Løgn (han brugte udtrykkelig Ordet "Løgn'", skjøndt dannede Folk ellers pleie idet mindste at bruge Ordet "Usandhed"; om altsaa end Hertugen af Augustenbog havde Ret ved at sige, at alle dannede Folk i Hertugdømmet tale Tydsk, saa sees det dog let, at ikke Alle, som tale Tydsk, ere dannede), kort sagt: Han skreg sig en Hæshed til i lutter Løgn. Da han saa var bleven træt, tog Steenholdt fat og fortsatte i samme Maneer, indtil han ogsaa blev træt. Saga stod forbauset udenfor og holdt sig paa Ørene. Der blev nu en lille Pause efter Uveiret. Den voldsomme Storm lagde sig; der blev saa tyst, at man kunde høre et Blad falde. Men det gjorde Veiret kun for at samle Kræfter til en ny Orcan. Ganske sagte begyndte Vinden igjen. Advocat Gottfriedsen tog Ordet og sagde, at det gjorde ham ondt, at han ikke havde forstaaet de dansktalende Deputeredes Ord; imidlertid vilde han dog gjendrive dem. Derpaa gjengav han de Deputeredes Ord paa Tydsk og modsagde dem paa Tydsk. Det kan man kalde Tydsthed. Det, han ikke havde forstaaet, oversatte han for at gjøre det forstaaeligt, og derpaa gjendrev han det med Beviser, som der hører en Egel til at gjøre forstaaelige. Selv kunde han ikke. Derefter reiste Todsen sig og ivrede imod det Danske. J Parenthesis være det sagt, at Todsen dog meest af Alle var forpligtet til at forsvare det danske Sprog, eftersom hans Navn saa aabenbart er dansk. Thi, var han tydsk, maatte han jo hedde Thoricht eller Thor eller saadant, medens hans nuværende Navn, Todsen, er den ægte, gamle danske Form af det nu mere, brugelige Ord: Tøssen. Jensen bemærkede, at han nu havde den modsatte Mening af den, han havde havt i den forrige Stænderforsamling; thi nu hørte han til det tydske Parti. Da det imidlertid syntes ham urigtigt, saadan ganske og aldeles at fornægte sig selv, vilde han holde Middelveien mellem begge sine Meninger, i hvilken Henseende han stillede det Amendement, at den dansktalende Deel af Slesvig rigtignok skulde have dansk Skole- og Administrativsprog men tydsk Retssprog. Efter at han havde fremsat dette geniale Forslag, erklærede han, at han nu var udtømt og 'for Tiden vilde afholde sig fra alt Videre.' Da en af de dansktalende Deputerede havde yttret, at "Embedsmændene ere til for Folkets Skyld, men Folket ikke for Embedsmændene', tog Justitsraad Dröhse Anledning til deraf at udlede den Analogi, 'at Folket bør rette sig efter Sproget og Sproget ikke efter Folket" (hvorledes han fik denne Analogi ud, vides ikke), og at altsaa (hvorledes han fik ,altsaa" ud, vides heller ikke) Folket bør tale Tydsk. (For ikke at gjøre Hr. Justitsraaden Uret maae vi dog bemærke, at han for sin Mening om det tydske Sprogs Rettighed i Slesvig fremførte som Beviis den Omstændighed, at det holsteenske Universitet er tydsk.) Jmidlertid var Uveiret tiltaget lidt efter lidt, og nu reiste atter Storm sig som en 'Sturm' imod Danskheden. Da han aabnede Munden for at tale, var det, som om hele Naturen blev taus for at lytte til hans Røst. Sandhed og Ret, Ære og Liv," saaledes raabte han da, 'er for den danske Propaganda en Boldt til at opnaae sine Ønsker ". Der er, som man seer, ikke Mening i disse Ord, og dog forstaaer man dem, mirabile dictu! Thi man kan ifølge Talerens Natur slet ikke tvivle om, at det er en eller anden Grovhed mod de Danske, og ved Grovheder kommer det ikke saa nøie an paa, om man forstaaer dem eller ei. - Og atter raabte Storm, indtil han blev hæs, og atter fulgte Steenholdt troligt hans Exempel. Jeg nedruller nu Tæppet for denne Natscene. Læser! Du har nu faaet et Begreb om en slesvig-holsteensk Nat, sparsomt oplyst af et Par danske Lygter.