Politivennen, 1800-01-01
Om Krigen. (til mine Medborgere.) Udgiveren vilde gjøre sig skyldig i en Ligegyldighed, lig den man saa ofte har bebrejdet mange af vore Landsmund, dersom han i sin sædvarlige Trant blot holdt sig til det indvortes borgerlige Politi i et Øjeklit, da Fædrelandets, Sikkerhed, Ære og Selvstændighed synes at trues af Overmagten. Vor Regiering har selv bekjendtHjort i de offentlige Tidender Anledningen til den os omringende Uro. En Fregat udsendtes for at føre nogle af vore Købmandsskibe sikkert til Middelhavet. En Flok engelske Skibe støde paa den, og da Fregattens Kaptejn, vor kække Krabbe, ikke, ifølge Justrux, tillod dem at visitere Købmandsskibene, blev han en Time igjennem beskudt af *) 4 af de engelske Skibe, indtil han strøg, og opbragtes tillige med Konvojen til Engelland. Efterretning herom kom næsten ikke før til København, end en engelsk Eskadre af 20, for det meste dog smaae, Skibe kom i Kattegattet og Sundet, ja nogle endog paa Københavns Red, formodentlig for at beskytte deres østersøiske Flaade, men maaskee, og efter Aviserne sikkert, tillige for at skræmme. Men Danmarks Regiering lader sig ikke skræmme, med Il og Raskhed blev Kronborg sat i Forsvarsstand, med Iver arbejdedes Nat og Dag, indtil ogsaa Københavns Defension nu er i den Stand *) Aldrig har fire Danske paa engang overfaldet en enkelt Fiende. den for Tiden kan erholde, med uafbrudt Flid dreves og drives endnu en Deel af Flodens Udrustning, og snart vil en dansk Flode, stærk nok til at værne de danske Strømme, løbe ud af Havnen. Stemmingen var i Begyndelfen den uvilkaarlige Frygt, som Fredens Dyrker, saa naturligen føler, naar Krigersværdet, dryppende af Tusinders Blod og af tusindfold Tusinders Taarer, pludselig lyner for de halvslumrende Øjne. Men Frygten gav Plads for de Følelser, som egne en kæk og selvstændig Na;ion, der ligesaalidet vil taale som gjøre Overlast. Dette er Tilstanden, Medborgere, med saa Ord fremstillet, og med Sandhed. Ogden er saadan, at Tillid og Kjærlighed til Regjeringen, til vore Krigere, til os selv som Navion, bør dæmpe enhver Levning af svækkende Tvivl eller vanærende Frygt. Bør Danmark frygte for at Engelland ønsker Krig med det? Intet mindre. Man behøver kun at være maadelig Politiker, for at indsee saadan Frygts Ugrund. Engelland kjender hvad danske Søkrigere ere; Engelland veed at Danmark, om ikke strax, saa dog til næste Foraar, kan stille en Flode af 50 større og mindre Krigsskibe; Engelland, som skal holde en Flode i Middelhavet for at hindre en ny fransk Armee at komme til Egypten, en anden uden for de franske Havne, en Mæugde Skibe til at beskærme deres Handel over det hele Verdens-Hav, vilde neppe kunne stille en stærkere Flode imod denne, for at aabne sin Skibsfart Vej til den Østersø, det ikke kan undvære. Engelland vilde, ved en Krig med Danmark, skille sig ved en stor Mængde af sine duligste Søfolk, der ere Danske, og ikke kunde som Forrædere stride imod deres Fædreland. Engelland vilde, i sin nærværende Forfatning og indviklet i Krig med Danmark, ikke have anden Kummnika;ion med Fastlandet, end igjennem Veseren og ElbenDen sidste kunde Danmark strax spærre. Hamborg., Engellands Oplagssted stod blottet for en dansk Armee. Ja Hanover, og med det Veseren, kunde ikke vel sikkres imod en dansk Invasion. Bør Danmark frygte for at blive ødelagt ved en Krig med Engelland? Sikkert ikke. Vel kan det ikke forsvare imod hin Sømagt, sine Besiddelser i andre Verdens Parter, ligesom ej heller Island og Grønland, vel vilde Handelen uden for Østersøen lide et stort Tab. Men vore Marker og Enge vilde frembringe ligesaa godt Korn og Fedevare, vore Skove ligesaa gode Dæler, vore Bjergværker ligesaa godt Jern og Kobber, og disse Vare vilde udføres af Neutrale, medens de af vore Købmandsskibe, som ikke torde fare længere, forvandledes til Kapere og rundeligen erstattede Handelens Tab. Krigere vilde ike mangle os, og iblandt dem vilde ikke mangle Helte. Danmark har frembragt Troller og Adlere Juler og Tordenskjolder, Sehsteder, Tønderer, Gripper, Lykker, Ran;over, Gyldenløver, Schacher, og hvo opregner dens Helte i fjærnere Old, eller deres Efterlignere i det Nærværende? Danmark frembragte Kristian den store. Danmarks Søhæder var aldrig besmittet, aldrig overgaact. Sejrene paa Køgebugt, ved Femerens Kyster, i Dynekilen og for Sylt, vilde hædret en Tromp, en Reuter, en Drake, en Duguai Trouin. Danmark er ikke rigt, og Krig medtager saa mange Penge. Dette Frygtens Udraab er sandt, men ikke skræmmer det den, som kjender Na;ionen og dens Færd. Heller end at trues af en Overmagt til skændige Vilkaar, udgiver hver ægte Dane sin sidste Skilling. Hvo har allerede glemt hvad der gaves, da Kristiansborg var brændt, og da tillige vor Selvstændighed truedes. Frivillig gaves, og den udvortes Fare var det, som saavel Giverne, som Modtageren, mere rettede Øjet paa, end Branden af en Kongeborg. Dette er ikke Smiger; Forbandelse, lamme hver hyklende Tunge! ej heller er det Tant eller ugrundede Drømme. Selv hine vor Regierings faste Skridt i det nærværende Øjeblik vise, at den stoler paa Nationen. Vor Kongesøns utrættelige Virksomhed, der fornyer hin Ættens Kristians Minde, Borgerskabets Deltagelse, Koffardifarerens Tillighed *) til at spænde Sværdet ved mandige Belte, vore Købmænds Borgerdaad, der have tilbudt paa egen Bekostning at oprette et Korps af 800 til 1000 Mand, alt dette tilsammentaget er *) Ligesaa villigen som Koffardikaptejner indstillede sig som Maanedslientenanter, vilde sikkert mangfoldige Mennesker have indstillet sig til Arbejde paa Holmen, ja endog til at besætte Defensionen, hvis Kongen i en Opfordring havde bekjendtgjort, at det behøvedes og at en god Behandling ventede dem, foruden en god Dagløn eller anden Belønning. Langt fra at ville dadle den skete Presnings Motiv, tør jeg næsten troe, at en saadan Opfordring havde givet baade flere og villigere Folk. Præsning (denne engelske Skik) er i Sandhed yderst vanskelig at iverksætte med den Retfærdighed, som en god Regierlng og et ordenelskende Politi saa Gjerning, der retfærdiggjører mine Ord. Bryder Krigen ud, staae flere end een Stad færdige med frivillige Bidrag. De øvrige ville følge Exemplet, København især, hvis den ikke snarere vil ile at give det. 1kke Frygt, ikke Tvivl, ikke Uro, men mandig, fyrig, sindig Deltagelse være da vor Følelse, elskte Mevborgere. Det Folk, som er enigt, uforskrækket, og retfærdigt, er altid stort, rigt, og stærkt nek til at slaaes med enhver Fiende, der nægter en ærefuld Fred. Kun een Klasse af Eder synes i dette Øjeblik at have forladt sin Post! og det er - Skribenternes. Ved mindre Lejlig, gjerne see iagttaget; det er ikke let at afgjøre, hvo der er Lediggænger. Saameget synes i det mindste vist, at ingen Haandværker burde tages, med mindre hans Arbejd netop udfordredes, saalænge der var føre og friske Tjenere at tage; og let vilde en Læredreng, om han præssedes, i et Par Dage have seet og lært saa meget, at hans Mester ikke mere kugde bruge ham. heder var det fordum ikke saa. Ved Taler, ved Afhandlinger, ved Digte, ved Sat, oplyste og oplivede I tillige. Eders Forgængere, tildeels Eder selv, skyldes en stor Deel af den Almeenaand, som hersker. Nidingen og Besvigeren skjalv for Eders Aande, imedens den opflammede den kolde, kølede den vilde, og belønnende den retskafne Borger. Nu tie I!*) og hvi? Hvo har bundet Eders Tunger? Skal den mattere Pen opfordre de Kraftfuide! Griber Eders Penne, Griffeler, Penseler, Harper! underviser, oplyser, beregner, forestiller, gjendriver, pidsker, snærter, opmuntrer, opflammer! og Daniens Lovgivers Ord skal være Eders Skjold, og Daniens Held eders Løn! Ovenstaaende var skrevet, førend Rygtet udbrededes om et mindeligt Forlig. Jeg troede at det alligevel ikke var tilovers. ) Rahbek ene maa undtages fra denne almindelige Omtale. Glad over Haabet om Fred, lykønsrer jeg Fædrelandet og dets Styrere med denne lille Urolighed. Den sande Vise drager gode Følger selv af det Onde, som Bien Honning af det givtige Blomst! K. H. Seidelin.