Viborger Samler, 1825-05-02
Nyeste Postefterretninger fra Udlandet. Paris. 19de April. Den betydningsfulde Lov for Sakrilegium er, som man og forud ventede antaget i Deputeretkammeret med 210 imod 95 Stemmer. Vel fremførte flere oplyste Mænd grundede Jndvendinger derimod og viiste, at Præstevælden herved fik en ny Statte liig de ældre Tiders, men desuagtet seirede Klerkerne og kun Mindet om Sandhedens Tolke er bevaret Efterslægten. Denne forfærdende Lov modsatte sig især de derve Talere: Bordeau, Royer Collard og Bertau Devaux. Bordeau sagde, Kirken afskyer Blodsudgydelse - og dog er saameget Blod udost i Religionens Navn. Han holdt ikke Forsømmelsen af Kirkegang og Gudstjeneste for ligegyldig: han troede "Overtrædelse af Guds Bud var Synd og, dersom det skadede Samfundet, blev den Forbrydelse, som de menneskelige Love burde straffe; men Gud allene tilkom det: at straffe Syndere," Royard Collard meente "At dette Lovforslag ikke alene indfører en ny Forbrydelse i Lovbogen; men skaber en nu Grundsætning i Criminalretten, en overnaturlig Forbrydelse, der hverken forstaaes af Sandserne eller kan begribes af Fornuften - Hvad er Sakrilegiumefter Lovforslaget er det: Vanhelligelse af de hellige Kar og indviede Messebrød. Men hvad forstaaes ved de indviede Messebrød, For os Katholiker er det Jesus Kristus selv; altsaa er Sakrilegium Forbrydelse mod Guds Majestæt og beroer paa Læren om den virkelige Forvandling i Communionen - Men, kan man sammenblande Menneskesamfundet og Guddommen, der ere saa forskjellige som Himmel og Jord? Denne Forbrydelse kan ikke siges at angaae Menneskehedens Opsyn, det tilhører Gud, at straf det og det fornedrer Religionen til Menneskeværk, Uvidenhed og Lidenskab væbnes ved dette blodkrævende Lovbud med Guddommens frygtelige Sværd - Beroer - spørger jeg - Jndsigten og Overbeviisningen i Religionssager paa Gud eller paa Menneskene? eller: kan menneskelige Love berettige til at straffe hvad den forbrydes mod Guddommen, Nei, Loven bør ikke befatte sig med den religiøse Tro; den fatter den ikke. Den Kristnes Tro er for ham Sandhed fra Gud, ham kundgjort ved Jesu og Apostiernes Lære - Ere da Regjeringerne Apostiernes Efterfølgere, have de af Himlen faaet Magt til, at sige hvad der er Religionens Sandhed eller ikke. Det er Regjeringens Fordeel at slutte sig fast til Religionen, fordi den forbedrer Mennesket; men dette Forbund strækker sig kuns til det Udvortes og Synlige, ikke til selve Sandheden - Staterne taale mange Religioner; det er Politik; men have de Ret til at bestemme hvilken Religion der er den sande Kristus forandrede Jntet i den selskabelige Indretning. Han sagde: "Mit Rige er ikke af denne Verden, hvorfor skal kun Vanhelligelse af de hellige Kar og viede Messebrød være Sakrilegium, gives der ikke mange andre Maader at fornærme Gud paa, En Spot og Kjetterie ikke lige saa strafværdige? Naar en Lærresætning af den katholske Tro gaaer over til Lovbud, maae den ganske Religion holdes for sand og de andre Troesbekiendelser for falske. Den katholske Tro maae da udgjøre en Deel af Statsforfatningen. Scepteret gaaer altsaa over i Religionens Hænder og, Præsten er Konge. Hos det jodiske Folk herskede Præstevælden; Evangelliet afskaffede den. Frankrigs Grundlov (Chartet) taaler andre Religioner, især beskytter den de kristelig og fortrinlig den katholske - Kristenaanden, der med Kjerlighed og Mildhed fordrager andre, er det Kirkens Kald at haandhæve - Religionen har ingen Plads i Loven, man nægter derved andre Religioners Sandhed; straffes Forbrydelse med Religionen med Døden, da nægter man et Liv efter dette. Den foreslagne Lov antager begge Deele; altsaa er den ugudelig og materialist i sk." Hr. Deveaux havde omtrent samme Synspunkt, og beklagede, at man mid i det polerede Paris vilde foreslaae Straffe som mindede om den raae (dog med saa megen Varme anpriste.) Middelalder. At tydske Lutheranere, Engellændere af enhver Bekjendelse, græske Russer og erkekatholske Spaniere her leve i indbyrdes Harmonie, ansaae han for Civilisationens, eller snarere sand Kristendoms Triumf; thi netop i Kristi Lære er det: at elske hverandre, Hovedbuddet. Og denne Religionsfred vil man forstyrre, ved at dictere Dødsstraf for en indbildt Forbrydelse, som kun vilde være et Beviis paa reen Afsindighed. At ville hævne Gud eller troe, at det høieste Væsen kunde dyrkes med Menneskeoffer, er en af de største Vildfarelser, Dødsdomme ere en bedrøvelig Spøre til Religiøsitet a. Jblandt Andre søgde Biskoppen af Hermopolis og Seglbevareren, saa godt det lod sig gjøre, at forsvare deres Foster imod disse og lignende haarde Angreb.