Almuevennen, 1844-07-24
Den 9de Juli sammentraadte de jydske Stænder, ifølge den kongelige Jndkaldelse. Commissarius er Geheimestatsminister Ørsted og hans Secretair er Auditeur Dahlstrøm. Af de 55 Medlemmer hvoraf hele Forsamlingen bestaaer vare følgende 50 tilstæde: A. De af Hs. Maj. Kongen udnævnte Grundeiere: 1) Kammerherre Benzon, 2) Justitsraad Estrup, 3) Kammerherre, Krieger. B. De af Hs. Maj. udnævnte Medlemmer af Geistligheden. 4) Biskop Tage Müller, 5) Provst Møller. C. Det af Hs. Maj. for Universitetet udnævnte Medlem: 6) Professor Larsen. D. De af Kjøbstæderne valgte Deputerede: 7) Landsoverretsprocurator Jespersen, 8) Politiassistent, Procurator Nielsen, 9) Oberst v. Brock, 10) Apotheker Køster, 11) Cancellir, Landsoverretsproc. Møller, 12 Kjøbmand Müller, 13) Oliemøller, Exam. juris Schytte, 14) Overkrigscommissair Qvist, 15) Apotheker Dahlerup, 16) Kammerraad, Amtsforvalter Aagaard, 17) Strømpefabrikant Dalgas, 18) Kjøbmand Schou. E. De af Sædegaardseierne udvalgte Deputerede: 19. Cancelliraad og Stiftsrevisor Jngerslev, 20) Ritmester, Friis, 21) Hofjægermester, Baron Rosenkrantz, 22) Kammerraad Schjøtt, 23) Auditeur Roulund, 24) Legationssecretair Hvass, 25) Godseier Nyholm, 26) Godseier Winkel, 27) Kammerherre, Capt. Lüttichau, 28) Proprietair Jngversen, 29) Justitsraad Fønss, 30) Kammerraad Grønbeck. F. De af de mindre Landeiendomsbesiddere valgte Deputerede. 31) Kammerraad Bie, 32) Kammerraad v. Støkken, 33) Forpagter Bøgild, 34) Kammerraad, ForligelsescommisNavn, 35) Gaardeler Østergaard, 36) Forpagter Klingenberg, 37) Proprietair Jensen, 38) Høiesteretsassessor Lic. jur. Bruun, 39) Krigsassessor Secher, 40) Proprietair Vandborg, 41) Gaardeier Black, 42) Gaardeier Ostenfeldt, 43) Justitsraad, Herredsfoged With, 44) Overkrigskommissair Proc. Holst, 45) Jnspecteur Betzer, 46) Proprietair Boserup, 47) Selveier Lydersen, 48) Gaardmand Ole Kirk, 49) Sognefoged P. Jacobsen, 50) Landvæsenscommissair Wulff, Strax i Begyndelsen, naar vore Stænder møde, er der tre Ting som især sysselsætte Folkets Opmærksomhed og hvilke det imødesøer med spændt Forventning, thi af den lade sig ligesom forudsige eller beregne den Retning de følgende Forhandlinger ville tage, saavel fra Regjeringens som fra Folkets Side, og den Fod hvorpaa disses Organer ville komme til at staae til hinanden. Disse tre Actstykker ere: 1. Den Tale Negjeringens Organ, Commissarius, holder; 2. Regjeringens Svar paa Stændernes Betænkninger og Andragender i deres forrige Møde, og 3 Stændernes Adresse til Kongen, med de i den Anledning stedfundne Forhandlinger. Den Vigtighed der maa tillægges disse Actstykker, byder os ogsaa at medtage dem i de Uddrag vi heri Bladet ville meddele af Stændernes Forhandlinger, og dette kunne vi saameget mindre undlade, som de netop denne Gang ogsaa bringe Bondens Anliggender under Omtale. Vi skulle da nu levere Uddrag af de anførte tre Actstykker: 1. Commissarius's Aabningstale. Han begynder med at han, da han sidst var i Viborgs Stændersal, ikke troede at han skulde betræde den mere, men at han efter Kongens Dom og Villie atter har maattet overtage dette Ærinde, skjøndt just ikke gjerne, saa dog uden at forsøge nogen Modforestilling." Den Styrke det giver at gaae i Pligtens Kald og det Sindelag hvorpaa han tør gjøre Regning hos de Deputerede, støtter han sig til Vel har et Parti fundet for godt at udsprede, at han i Slutningen af den sidste jydske Stænderforsamling skulde have forspildt deres Velvillie og Tillid, men – siger han jeg veed ikke, om der er Nogen, som har troet paa denne Tale, paa mig har den ikke kunnet virke." (Det var især ved Forhandlingerne om den slesvigske Sprogsag, og ved at udelukke disse Forhandlinger af Stændertidenden, saa at Folket blev uvidende om hvad der var talt, at Ørsted tabte den Velvillie og Tiltro som Folket for nogle Aar siden endnu nærede for ham og til ham, og dette vilde ikke have været ham ubekjendt dersom han havde levet i Folket; men vidste han det ikke da han holdt sin Tale, saa fik han det snart derefter at vide, som vi skulle see i det Følgende) Derpaa omtaler han det omhyggelige Hensyn Kongen har taget til Stændernes Erindringer og Forslag, og den Vægt, han har lagt paa deres Raad, og holder dernæst en Liigtale over Stændercomiteerne, hvis Skjæbne han ikke kunde andet end dybt beklage. De ny Lovforslag som han denne Gang har at forelægge, siger han ere ikke ganske faa og enkelte ere af indgribende Vigtighed. Han gaaer derpaa over til nærmere at omtale et af disse Lovforslag, nemlig om almindelig Værnepligt, og denne Deel af Talen meddele vi ordlydende for at vore Læsere kunne deraf bedømme med hvormegen Veltalenhed og Talent, denne Kongens høibetroede Mand forstaaer at føre Forsvaret for en Sag, som intetsteds udenfor Regjerings Kredsen har fundet bifald eller Forsvar: Det kunde vist ikke undre mig eller nogen, der har taget Deel i de Overveielser, som ere gaaede forud fordet udarbeidede Udkast til en Lov og Jndførelsen af almindelig Værnepligt, at samme frembød Stof til mange Tvivl og Jndvendinger. Det var isærdeleshed at forudsee, at Udkastet ikke vilde tilfredsstille den Retning af den patriotiske Aand, der vil, at Alt, hvad der er vaabendygtigt, skal uddanne sig til, i Farens Stund, at værne og Konge og Fædreland, men at paa den anden Side Mange vilde finde Betænkeligheder ved det Afbræk, som de fredelige Sysler kunde lide under den Udvidelse, Værnepligten efter Udkastet vilde faae. Jnden Kongen tager en endelig Beslutning har Han nu Leilighed til, igjennem sine troe Stænder, yderligere at erfare, hvorvidt der enten i den ene eller den anden af disse Retninger maatte være noget almindeligt og vel begrundet Ønske om en anden Vei end den, Udkastet er gaaet. Derimod burde man ikke have ventet, at det vilde blive miskjendt, at Udkastet, naar det blev til Lov, vilde gjøre en Ende paa den Ulighed, som Værnepligten i sin nærværende Skikkelse begrunder imellem de forskjellige Borgerclasser. Vist er det dog, at Udkastet ubetinget har holdt fast ved det Ligheds-Princip, som de jydske Provindsialstænder i deres Petition af 1836 – den eneste, der om denne Gjenstand er kommen fra de danske Stænder – kun paa en meget tvivlende og betinget Maade havde henstillet. Vist er det, at enhver Forskjel, forsaavidt den grunder sig paa Fødsel, efter Udkastet vil bortfalde; at Bondens Søn som saadan ingen større Pligt vil have end den, der ligesaafuldt hviler paa Adelsmandens, Statstjenerens, Kjøbstadborgerens. Om det end efter de nærværende Forhold er sandsynligt, at Bondesønnen sjeldnere end hine andre vil komme i nogen af de Livsstillinger, der medføre Fritagelse for den almindelige Krigstjeneste – for i Krigens Tid at følge Fædrelandets Banner skal ingen vaabendygtig ung Mand være fri, saa vilde dette dog ikke i og for sig komme i Strid med et sundt Begreb og borgerlig Lighed. Først da vilde man kunne sige, at det var paa Skrømt, at Loven havde sat Bondestanden lige med de øvrige Stænder, saafremt hine Undtagelser vare udfundne, for at kaste Byrden fra disse paa hiin Stand. Men det modsiges allerede derved at de meest omfattende af disse Undtagelser kun indeholde en begrændset Jndrømmelse af det, som for Tiden, medens Værnepligten udelukkende ligger paa Bondestanden, er i større Udstrækning anordnet til dennes Fordeel. Desuden udfordres der saa stor en Anvendelse af Tid og Kræfter, for at komme ind i en saadan Stilling, at det end ikke er tænkeligt, at den kan bruges som en Gjenvei til at befries for hiin Alle paaliggende Pligts Opfyldelse. Men hvad der endnu klarere taler mod hiin Anke er, at Lovudkastet har en Mængde Undtagelser, som netop fornemmelig ere beregnede paa Bondestandens Tarv. Saaledes, for kun at nævne en eneste Ting, nyde de, der ere dannede ved Skolelærerseminarierne og der have aflagt Prøve paa deres erhvervede Duelighed, ikke ringere Frihed end de, der efter mange flere Aars Studier have aflagt de videnskabelige Prøver, hvorved Adgangen til de vigtigere Embeder i Staten og Kirken begrundes. Men Seminaristerne gaae for det meste ud af Bondestandens Skjød, ligesom det fornemmelig er denne, der nyder godt af, at de ei ved Krigstjenesten forstyres i den Virksomhed, hvorfor de ere bestemte. Jeg kan meget vel sætte mig ind i deres Tankegang, der hverken ville vide den ene eller den anden af disse Classer fritagen for sædvanlig Krigstjeneste. Den Maade at betragte Fædrelandets Anliggender paa, som derfor ligger til Grund, har noget saa Tiltrækkende for den ædlere Følelse, at det ikke er uden en vis Uvillie, naar man dog troer at burde frastride samme et saadant Resultat. Men jeg begriber ikke, hvorledes nogen Upartisk, naar han sammenholder de forskjellige Undtagelser, kan finde Stof til den Bebreidelse, at Udkastet ad en Omvei søger at holde Værnepligten paa den Stand, som efter den udtalte Regel ei skal være mere pligtig end de øvrige Borgerclasser. Dog, Bonden og enhver Anden har Uret, hvis de mene, at det ved Bedømmelsen af den omhandlede Lov alene kommer an paa, hvorvidt de nuværende Bondefamilier derved vinde større eller mindre Lettelse i den Pligt, der for Tiden hviler paa samme. Hovedsagen er, at den indeholder en Forædling i Bondens og derved tillige i hele Folkets Retstilstand, at den eneste Skranke falder, der endnu skiller Bondestanden fra dens Medborgere: at Jntet bliver tilbage, hvorved Lovene kunne siges at træde i Veien for denne Stand i at tilegne sig alle Dannelsens, Velstandens og Ærens Goder, lige med enhver Anden. Ja, naar Udkastet bliver til Lov, er Begrebet om en afsondret Bondestand og om Fødsel i denne Stand ikke længere til for Lovgivningen, og efterhaanden vil det ligeledes forsvinde i Meningen, naar Jntet er til Hinder for de Slægter, som for Tiden høre til denne Stand, i at vælge enhver anden Levevei, saalidet som der er Noget, der kan afskrække Andre fra at gaae over til de Sysler, som de nu ikke kunne drive, uden, om endog med visse Lempninger, – hvilke Lempninger iøvrigt, saalidet de uden Skade kunde være borte i det nuværende System, dog netop give det et forviklet og uhyggeligt Udseende, – at paadrage deres Børn de særegne Forpligtelser, der for Tiden ere lagte paa Bondestanden. Herved forsvinder derimod ikke blandt Landets Agerdyrkere den Ulighed, der saavel i denne som i andre Samfundsklasser, under de for Alle lige Loves Beskyttelse, udvikler sig af de forskjellige Naturens og Lykkens Gaver, af de forskjellige Brug, Enhver gjør af disse og de meere eller mindre føielige Omstændigheder, der ledsage hans Virksomhed. Ligesom kun Nogle ville være saa lykkelige at faae en fast Besiddelse, saaledes vil ogsaa disses Stilling stedse blive ulige efter Besiddelsens Betydenhed og de Adkomsters Forskjellighed, hvormed den er erhvervet. Dog, jeg er maaskee allerede kommet for langt ind i Betragtningen over et enkelt af de Lovudkast, som jeg har at forelægge. Men jeg har fundet det hensigtsmæssigst allerede i dette Øieblik foreløbig at møde de hidkastede Domme, som ideligen og i den meest afgjørende Tone ere udtalte over et af de vigtigste Regjeringsforslag, som her skulle komme under Overveielse. Jeg har derved havt Leilighed til at give en Prøve paa hvad Værd de skjærende Domme have, som nuomstunder henkastes over enhver Regjeringsforanstaltning, saavel medens man er i Forventning om samme, som efterat den er kommet frem, og saafremt det var ved et Valg, at jeg netop har taget denne Sag, saa maatte det sandelig erkjendes for et meget upartisk Valg; thi de offentlige Domme, der er afsagde over hiint Lovudkast, have dog ikke alle indskrænket sig til de hule Phraser, som et vist Parti stedse har tilrede mod det, som det ønsker at nedsætte; de ere tildeels traadte frem med et Præg af Sagkundskab, som hører til Sjeldenhederne i den seneste Tids Oppositionspresse. Men just dette gjør da ogsaa, at man har en fast Grund at staae paa, naar man vil indlade sig dermed. Hvad der iøvrigt giver hine Domme angaaende Værnepligtsloven en forøget betydning, er, at de udgjøre et Led af hiint Parties Bestræbelser for at bringe den hæderlige Bondestand til at troe, at den er forladt afsin Konge og de Mænd, som han har valgt til sine nærmeste Raadgivere, at det kun er i en enkelt kort Periode, at Kongemagten er blevet ærlig benyttet til at ophielpe denne Stand; men at saavel den sidste Periode af den hedengangne Landsfader som vor nuværende allernaadigste Konges Regjering snarere tyder paa Tilbageskridt end paa Fremgang af den Bane, der i hiin kort Periode blev valgt. Der er ikke Sandhed, ikke Skygge af Sandhed i denne Klage. Det ligger for Dagen, at efterat Regjeringen i hiin Periode havde i Hovedsagen fuldendt den hele Forandring i Bondestandens privatretlige Forhold, som Retfærdighed og Statsklogskab fordrede og tillod, saa er alt dette ikke blot vedligeholdt, men ogsaa det, hvori Bondestanden stod tilbage med Hensyn til sit offentlige Retsforhold, efterhaanden, og det netop i den seneste Tid med rolige og stadige Skridt, blevet afhjulpet eller dog bragt Afhielpningen nær, og Bondestanden er derved og under Begunstigelsen af de Forhold, hvorfor vi have Forsynets Styrelse at takke, rykket frem til at indtage den hæderlige Plads, der svarer til dens Betydenhed som Led i den store Samfundskjæde. Jeg stoler derfor paa, at den ikke vil lade sig afholde fra den beskedne og forstandige Brug af de vundne Goder, hvorved dens videre Fremgang vil være sikkret. 2. Kongens Svar paa Stændernes forrige Betænkninger og Petitioner.