Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-05-20
Engelen i Domino. (Sluttet.) Jeg fortalte derpaa med mild Skaansel, dog uden Tilbageholdenhed de Elskendes Historie, afmalede med de mest levende Farver, deres hele Væsens inderlige altomfattende Sammenkjædning, gav ham de nødvendige Oplysninger om den ældgamle Familie Hohenseels og talede endelig med al den Veltalenheds Jld der stod i min Magt, til det vrede og dog ømme Faderhjerte. Jkke uden at afbryde mig, ha. Greven hørt mig til Ende, derpaa tog han Ordet og sagde: tilgiv mig Hr. Baron de adskillige Udbrud af min Hæftighed. Det kan som Fader ikke være mig ligegyldige at see min Datter være paa Afveie, der under andre Omstændigheder ville sætte en Plet paa mit Huses Glands og sikkert have styrtet mig og hende i Fordærvelse. De har Ret, afbrød jeg ham, men da nu engang Omstændighederne have føiet sig saaledes, saa beroer det blot paa dem at lede hine vildfarende Trin til deres ellers saa dyrebare Barns Lykke og Held. Ol tøv ikke med at skjænke ud af de ædleste Væsener, som Naturen skabte: for hinanden og som adskildte kun ville tilbringe. kort og jammerfuld Tilværelse, Deres Velgnelse. Ansee mig ikke for svag, svarede Greven, fordi jeg siger Dem at jeg under deres rørende Fortælling, allerede har fattet min Beslutning, jeg er, vedblev han, endnu ikke saa gammel, at jeg ikke meere skulle kunne sætte mig ind i den lidenskabelige Ungdoms-Følelser, desuden har deres Skildring tilbagekaldt i min Erindring, mit eget Livs mærkværdigste Katastrophe. Min desværre fortidlig hensovne Gemalinde, var kommen af et anseeligt Fyrstehuus. Ved undsigelige Besværligheder tilkjæmpede jeg mig hende og erkjender endnu fuldkommen, at en Adskillelse, da ville for bestandig have tilintetgjort alle vore gjensidige Glæder i Livet. Desuden er den saakaldte Maler Albert, ved min gamle Ven Cellamara, allerede bleven mig bekjendt som en Mand af udmærkede Fortjenester. Deres Æresord, Deres Gesandts Forsikringer. er mig Borgen for hans Stand, altsaa kan intet være at . . . . Gode Fader, faldt jeg ham i et Udbrud af Glæde ind i Talen, De indvilger, de vil . . . stille, Ven! afbrød han mig, endnu en Betingelse: da jeg kun alt for vel føler, at jeg ved dette besynderlige Tilfælde virkelig er en meget god Fader, saa fordrer jeg ogsaa et lidet Offer Jeg er den sidste af en af de ældste Sicilianske Familier, som i denne Øes Historie har spillet en ikke ubetydelig Rolle. Jkke uden Smerte seer jeg derfor at denne ved min Død skulle uddøe. Vil Forhold, vil Greven kunne overtale sig til at ombytte sit Familienavn ved mit? - Ved den Anseelse hvori jeg staae her, vil Regjeringen ingen Vanskeligheder lægge i Veien derfor. Jeg kjendte de Familie=Forhold Grev Hohenfels stod i, kjendte Moderens Ømhed og Sønnens fordomsfrie Tænkemaade og tog derfor ikke i Betænkning, at forsikre den særdeles glade Greve omhans Ønskes Opfyldelse og saaledes blev da under gjensidige Taknemligheds-Yttringer de Elskedes Forbindelse foreløbigen sluttet mellem os. Efter at de første Glædesyttringer vare forbi, sagde Greven: "Men min Angiola fortjener, dog alligevel, uagtet den hældige Vending Sagen, har taget, en lille Rævselse og den skal ogsaa blive hende til Deel. Prinds Gravino har i Gaar meddeelt mig sine Ønsker i Henseende til min Datter og jeg havde bestemt Middagsstunden, i Dag for at underrette hende derom, bring De mig den unge Greve hid til den Tid, det Øvrige vil de nok finde sig. For den skjønne Udsigts Skyld, havde Greven, sin Boepæl i det høieste og længst bortliggende Qvarteer i Staden; den største Deel af Formiddagen var derfor henløben, førend han omsider kom tilbage. J den korte Tid vi havde været bekjendte, havde jeg erhvervet mig hans hele Fortrolighed. Han følte meget vel, at han som nyelig udtraadt af en Phantasieverden maatte handle meere passiv end activ i det virkelige Liv og overlod sig derfor gjerne til en Vens Ledelse. Af denne Aarsag spurgte han ogsaa nu næsten slet ikke meere, hvad der egentlig var i Gjære, at intet ubehageligt forestod ham, mærkede han vel paa den glade Lune, hvormed jeg paa alle Maader søgte at opmuntre ham. Blandt andet opkastede jeg, halv i Spøg og halv i Alvor, det Spørgsmaal, om han vel kunde beslutte sig til, af antagelige Grunde, at ombytte sit Navn for et Andet. Jeg havde ikke taget Feil, hans Svar opfyldte fuldkommen mine Forventninger. Da den forønskede Time nærmede sig, forestilte jeg Greven for Gesandten, som modtog sin Ungdomsvens Søn med den største Hjertelighed og satte sig strax derpaa i Vognen med os. Dunkle Anelser maatte vel have opstaaet i den Elskedes Siel, dog ahnede han vist ikke det nære Øiebliks Lykke og blev høist forundret, da man holdt stille for det velbekjendte Huus og jeg bød Portneren, melde den unge Grev Scalabrini. Med Villie havde jeg valgt dette Ravn, da jeg kunde forud beregne, at samme maatte gjøre et fordeelagtigt Jndtryk paa den gamle Greve. Han kom os ogsaa virkelig imøde med den gladeste, blideste Mine og omarmede den Høistforundrede med faderlig Ømhed. J lang Tid havde den overvættes Lykkelige ingen andre Udtryk for sine Følelser end Taarer og stumme Omfavnelser. Det var en angribende Scene, dog skulle snart en endnu skjønnere følge paa den.