Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1845-11-13
Udlandet. Tydskland. Danmark og Stormagterne. (Fortsættelse, see sidste Torsdagsavis!) Og hvilken Lod vil vel nu om en 30 Aar blive de mindre Staters af anden og tredie Rang? Sikkert en meget forefuld, og i bedste Tilfælde en dog ingenlunde glædelig; thi hos enhver Nation ligger der, saalænge den endnu har Livskraft og Æresfølelse, et undsletteligt og billigt Krav paa at tage Deel i Raadet, der afgjør i det mindste dens egen Skjæbne. Men for at kunne have Stemme i Nationernes Raad, maa Man ogsaa kunne handle med og slaae med. Mere end andensteds gielder blandt Nationerne den Stærkeres Ret. De mindre Stater have i det sidste halve Aarhundrede bittert maattet erfare dette: selv Danmark og Sverrig have liidt uerstattelige Tab. Derfor er det enhver Nations Pligt at forøge sin Styrke ved Land og Folk, ved Penge og Jntelligents. Dette kan Man enten opnaae, paa svage og godmodige Naboers Bekostning, ved Vold og List, eller ved med Troskab og Redelighed at slutte sig til et stammebeslægtet, ligefindet og lige truet Rige. Danmark føler sin Svaghed, det er ikke blind for de Ting, som ville komme, men det føler ogsaa Mod hos sig til Styrke. Begge Dele er priseligt; og Man maatte af Hjertet ønske, at det Samme var Tilfældet med os Tydskere, der i det Sted igjen ere ifærd med at forsyne Himmel og Jord, istedetfor som tidligere med nye philosophiske Systemmer, nu med nye Religioner. De Danske, der synes at spekulere paa denne vor nye Fromhed, forsøge begge Maader til at styrke sig paa og at blive stemmeberettigede i Folkeraadet. Trofast nordisk Venskab byde de de stammebeslægtede, lige truede og ligesindede Svenske og Norske. Mandig nok til at skue Faren under Øinene, fordølger hele Skandinavien sig ikke, at der forestaaer det en uveirsvanger, mørk Fremtid. Det veed, at Rusland i Besiddelse af Østersøen i Nord som af Sortehavet i Syd, vil sprænge Portene, for værdig at fremtræde paa Nationernes Corso og Forum: Oceanet; det maatte da være, at "det hellige Rusland, som det kalder sig selv, skulde være ædelt og høimodigt nok til, for redelig at opfylde sin af Forsynet modtagne Mission, at ville indskrænke sig til Christendommens og Kulturens Udbredelse over Nord- og Mellem-Asien. Men Skandinavien veed ogsaa, at en mørk, hemmelighedsfuld Længsel byder Østens Folkeslag at følge Solens Løb, og at Egenkjærligheden i ethvert Menneskes, ethvert Folkeslags Bryst ansporer det til, hellere ved Vold og Magt, end ved suur Slid, at erhværve sig et jordisk Paradiis. Saaledes have Germaner, Slaver, Hunner, Avarer, Magarer og Tyrker gjort; Danske og Norske heller ikke at forglemme. Derfor skuede alle store Statsmænd i Middelalderen, Keisere og Paver, imod Øst; i det sidste halve Aarhundrede har Man derimod rettet Blikket imod Vest, og synes derved i den kloge Verdens Øine at stige i Storhed og Hellighed. J Skandinavien er Man endnu af en anden Mening. Dets tre Nationer ere her endnu aarvaagne og fulde af Bekymring for Fremtiden; de forglemme den gamle, i deres Øine nu kun barnagtige og forkastelige Skinsyge og de gamle Kampe; de skue hinanden mandigen ind i Broderøiet og række hinanden den trofaste Høire til Forbund. Det vinder i Styrke, som den første Kjærlighed; stille, men mægtigt udbreder det sig over Danmarks Sletter, som over Sverrigs og Norges Dale og Fjelde; det udtaler sig lydeligt, som Ungdomsjubel, ved Studenterfestene i Upsala, Lund og Kjøbenhavn; Snekkerne bære det for fulde Seil over alle Have. De prøve deres seiervante Sværd; de skue med Stolthed paa deres Flaader. Give Gud, at ogsaa vore tydske Stammer, og Stater gjennemglødedes, i Marv og Been, af en lignende Kjærlighed og Omsorg!"(Sluttes.)