Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1829-12-21
Et i Londonnerbladet Forcign Quarterly Revier optaget Stykke under Overskrift: "den græske Revolution og den europæiske Diplomatik, giver en høist interessant, og paa flere hidtil ukjendte Artstykker grundet Fremstilling af den omhandlede Sag lige fra Verona=Kongressen til Adrianopels-Traktaten, de hemmelige Jnstruktioner til de forbundne Admiraler ibegrebne. Uagtet de græske Deputerede afvistes ganske fra Kongressen i Verona, bleve de allierede Magter dog allerede dengang enige om, at det græske Anliggende til enhver Tid skulde behandles som Alliantsens, og ikke som Ruslands Sag allene. Da Jnsurrektionen siden vandt mere Fasthed ved en Regjerings Oprettelse, gjorde Keiser Alexander i Vinteren 1825 særskilte Forslag til en Mellemkomst. I den til de store Magter herover stilede Note viste det russiske Kabinet, at saalænge Revolution og Anarkie herskede i hine Egne, kunde Freden hverken ansees moralsk eller frisk sikret. Keiseren støttede sig derved paa de samme Principer, som havde ledet de allierede Magter ved Jndblandingen i Spaniens, Neapels og Piemonts Anliggender, og paa de Bebreidelser, hvortil Nationerne fandt sig beføiede, fordi Man vilde bringe et kristent Folk tilbage under barbariske Tyrkers Aag. Tillige blev foreslaaet, at de usurgeerte Lande at oprette tree saakaldte Fyrstendømmer det østlige og vestlige Grækenland samt Morea og Candien, med samme Regjeringsform under Portens Overhøihed som i Moldan og Wallachiet. To Aar forløb uden noget Resultat, indtil Keiser Alexanders Død bragte Sagen til Modenhed, og Canning, overbeviist om, at Rusland nu ene vilde paatage sig at afgjøre Østens Anliggender, skikkede Hertugen af Wellington til Petersburg. Virkningen heraf var den bekjendte Protokol af 4 April 1825. Allerede forud havde den brittiske Regjering (under Canning) faktisk blandet sig i de græske Anliggender, ved at erklære Jbrahim Pascha, at Engelland med Mishag vilde betragte Jndvaanernes Udryddelse paa Morea og forhindre den med Vaabenmagt. Efter Hr. Cannings Tilbagekomst fra Paris, hvor han ikke fandt den forventede Tillid hos det Villeleske Ministerium, bleve Østerrig og Preussen indbudne til virksom Deeltagelse i Alliantsen. Det første takkede for den fortrolige Meddelelse, men ønskede forud nærmere Oplysning om Udførelsen, med Tilføiende: at Keiseren havde og vilde fremdeles modsætte sig enhver Mellemkomsmed Magt, enhver Krænkelse af Tyrkiets Rettigheder og selv enhver Crudsel imod denne Magt. Preussen undskyldte sig paa Grund af, at det ikke stod i umiddelbar Berørelse med Tyrkiet, ingen Flaade havde i Middelhavet og at den preussiske Gesandt, i Tilfælde at de Allieredes Ambassadeurer skulde forlade Konstantinopel, kunde optræde som Mægler. Disse Forhandlinger endte først med Traktaten af 6 Juli 1827, hvorpaa de forbundne Magters Eskadrer i Middelhavet strax bleve forstærkede og den 12 Juli fil Sir Codrington sine Jnstruktioner. Da disse tang angaaende tyrkiske Troppeforsendelser fra en græsk Havn til en anden, hvor begge Steder endnu befandt sig i Tyrkernes Vold, Ex. fra Navarino til Patras, henvendte han sig til Stratford=Canning i Konstantinopel, som sendte ham Protokollen over de 3 Ambassadeurers Konferentser den 4 Septbr.,der bestod af 7 Artikler og bemyndigede de allierede Flaader til, ikke blot at forhindre hine offensive Kyst=Expeditioner fra et Punkt til et andet, men ogsaa at eskortere enhver Afdeling af den tyrkiske og egyptiske Flaade, som vilde forlade Grækenland. Slutningen af den 7de Artikel, hvori bestemt siges: at de tyrkiske og egyptiske Skibe, som for Tiden befinde sig i Navarinos og Modons Havne, og haardnakkent have besluttet at forblive der, maae, saavel som de derværende Forter, blive alle en Krigstilstands Omvexlinger underkastede, indeholder altsaa Nøglen til det berømte Navarinoslag.