Den Vest-Sjællandske Avis, 1823-12-09
Redacteuren af dette Blad har nyelig læst Capitain Franklins Beskrivelse over sin Reise i Aarene 181922. Det Engelske Admiralitet havde ligeledes afsendt ham med et talrigt Følge for til Lands at undersøge den nordøstlige Kyst af Amerika fra Kobberminesloden til Nepulsebugten, hvorved han skulde tillige sætte sig om mueligt i Forbindelse med Capt. Parrys Søexpedition; men dette lykkedes ham ikke, og i Henseende til det første opdagede han kun en Strækning af Nordlysten af omtrent 10 Længdegrader fra Kobberminefloden, imod Østen, nemlig fra Forbierget Hearne til For bierget Turnagain (Vendom) han opdagede en Strækning af Søekysten indtil Forbierget Barrop, og en dyb indgaaende Bugt fra Havet, som han kaldte Bathursts Bugt; med en Flod ved Navn Hood, som falder ind i samme, hvorved Landsortet har erholdet paa denne Kant en virkelig Forøgelse. Ved Kobberminefloden havde han bygget et lidet Fort, som han kaldte Fort Enterprise. Men at trænge længere frem imod Østen, og at naae til Repulsebugten var ham umueligt formedelst Aarstidens Strenghed og Mangel paa Levnetsmidler, hvilken Mangel forøgedes ved at det ikke vilde lykkes ham at komme i nogen nøie Forbindelse med Eskimauerne, som beboe disse Egne; men som vare mistænkelige formedelst de Jndianere som vare i Hr. Franklins Selskab og trak sig tilbage. Da Levnetsmidlerne begyndte at mangle og den strænge Aartid nærmede sig og Hr. Franklin vilde med sit Følge skraae over det indvendige Land fra Bathurst Bugten for at komme til FortEnteprise, saa kom Expeditionen i den sørgeligste Nød af Mangel paa Levnetsmidler, maatte gribe til gammelt Læder, til Been, til halvforraadnet Kiød af døde Dyr, flere Personer omkom paa Veien, hvoriblandt Lieut. Hood. At Expeditionen blev saa maadelig forsynet med Levnetsmidler kom foren Deel ogsaa af den Jalousie, som hersker i disse Egne imellem Hudsons Compagniets og Nordvest Compagniets Agentere. Disse Compagnier, som blot have Pelishandelen til Formaal, have oprettet smaae Forter dybt inde i det nordlige Amerika og høit op imod Norden; hvor de for alle baande Varer, men især for Brændeviin, tilhandle, sig Pelisvare af Jndianerne, og fordærve dem paa Siæl og Legeme ved at sælge dem denne Spirius. Denne Peltshandel er overmaade indbringende og foranledige Englændernes Had imod Nordamerikanerne, som fra Missourifloden søge at trænge frem i det Jndvendige af Amerika til det store Verdenshav, hvorfor de søge at ophidse og bevæbne Jndianerne imod dem. Saaledes hersker ogsaa uafbrudt Kampen, denne Jordlivets Lod, i disse eensomme og fraliggende Egne, imellem de Vilde indbyrdes, imellem de Vilde og Eurvpæerne og imellem disse indbyrdes. Jndianerne i det nord lige Amerika have forresten alle Vildes Characteer de dovne naar de kunne, men kunne ogsaa igien anstrænge sig paa det yderste, naar de nødes til at være virksomme; de Stærkere undertrykke de Svagere, og derfor er Qvindekiønnet i en undertrykket Tilstand, dog findes ogsaa Exempler hos dem paa inderlig og uforglemmelig Kiærlighed til en Elsket; de bedrage hvor de kunne, de ere Storpralere; de drikke sig gjerne fulde, de vise sig imellem forræderiske og froeløse, men til andre Tider ere de igien ofte hielpsomme, tienstvillige og godmodige. – Saadan er Mennesket overalt i den raae Tilstand; Fornuften har kun liden Jndpas eller raader ikke længe; Tilbøielighederne og Jndbildningskraftens øiebliklige Stemning bestemme Handlemaaden. De erkiende og respectere Europæernes Overlegenhed i Jndsigter, saaledes var intet mere forhausende for dem end at Englænderne kunde forudsige en Svelformørkelse; de mangle ikke, som de fleste af Nordamerikas vilde Stammer, en vis Veltalenhed og Energie i Udtrykket, dog er i det Hele meere Observations Evnen end Dømmekraften skiærpet hos dem, som er en naturlig Følge af det Levnet de føre. Nordamerikas Vilde høre blandt Jordens vilde Nationer til de med Aandsgaver meere begavede Menneskeracer; men Naturen har givet dem et eget Præg af Vildhed, som Culturen ikke synes at formaae at overvinde; det ubundne omstreifende Liv er dem fremfor alting kiært, som Europæerne rykke frem i deres Land trække de sig tilbage i deres Skove, oprive hinanden i Kampen og Næringsmidler og ødelægge sig desuden selv ved Brændeviinets Nydelse, som de faae af de Christne. De have Følelse for Religion, Tanken om usynlige Væsner; hvilken Tanke udspringer af Menne siælens egen Natur, men deres Forestillinger ere bunke og ubestemte. Glæden har opslaget sin Plads ved Siden af Sorgen under Nordpolen som overalt paa Jorden, hele Forskiellen i Menneskelivet bestaaer blot i at disse to Menneskenes uophørlige Ledsagere tage andre Klæder paa og vise sig paa et Sted anderledes end paa et andet. Døden er derfor intet andet end en Omskiftning af vor Dragt, hvorved vi iføre os Glædens Dragt og lade Sorgens blive tilbage paa Jorden. De nordlige Jndianere, fryse, sulte, slaaes og mishandle hinanden indbyrdes, men naar de have nok at leve af, saa sværme de ogsaa i Glædens Ruus og dandse hele Dage; de ere store Børn, ubekymrede for den Dag i Morgen. Det algode Forsyn har ikke heller ladet denne Udkant af Jorden forblive uden Beviiser paa sin Omsorg; saftfulde og nærerige Bær voxe i Mængde lige indtil Polarhavet; de skulende tykt behaarede og med krumme og nedhængende Horn forsynede Muskus=Oxer græsse i Dalene; Rensdyrene strømme til Havet om Sommeren i store Hobe, for at nyde den friske Søeluft, søge deres Føde ved dets Bredder og bringe deres Angel til Verden, mod Vinteren trække de sig til byge og søge et Tilflugested i de meere sydligt beliggende Skove. Vilde Ænder og Giæs komme trækkende om Foraaret i uhyre Flokke til Nordhavet og udruge der deres Æg. J de indenlandske Søer findes behagelige Fiskvarteer. Hvide Ulve, Ræve og Bjørne (at sige den brune Børn; thi den frygtelige Nordamerikanske graae Biørn sees ikke saa høit oppe i Norden) tilbyde Jndvaanerne en indbringende Handelsartikel. Landet er riigt paa Søer, har Gran, og især Birkeskove høit oppe(men som naturligviis tabe sig og blive lavere i i de nordligste Egne) og mangler ikke naturlige Skiønheder; og hvad Jorden mangler i Skiønhed, vinder derimod Himlen; thi Nordlysets Pragt og forunderlige Phornomener ere et eiendommeligt Syn for Polaregnene. Capt. Franklin kunde vel i sine Cander beseile Polarhavets Kyster, men dog altid kjæmpende med Driviis, saa at Opdagelsen og den fuldkomne Bestemmelse af det nordlige Amerikas Grændser og Kyststrækning maae formodentligen mere forventes fuldbragt ved vel forberedede og udrustede Landexpeditioner end ved Skibe, som Jisen lægger Hindringer i Veien for ved hvert Skridt. En Nordvestpassage fra Europa til Asien gives vel; men vil aldrig blive et passabelt Farvand; og paa Spidsen af Jordens Axel kommer ingen Dødelig nogensinde til at sætte sine Fødder.