Aalborg Stiftstidende, 1836-03-19
(Af Kiøbenhavnsposten.) Statspapirer og Sparekasser. Hovedgrunden til Nutidens Næringsløshed og deraf flydende Armod og Elendighed ligger upaatvivleligt i Statspapirerne. Jmedens nemlig den virksomme Bonde og Borger kummerligen maa slide, for at svare de Skatter, af hvilke Statspapirer, nes Renter betales, berøve Disses uvirksomme og næringsskattefrie Nydere Hine Driftscapitalen, der størstedeels henlægges til Handel og Børspil med Statspapirer, og saaledes unddrages Statslegemets Livskraft: Arbeidet. Kun Lidet ville derfor alle raadgivende, ja, selv lovgivende, Folkeforsamlinger bidrage til at lindre vor Tids frygtelige Nød saalænge dens Hovedgrund ei hæves; hvilket alene kan skee ved efterhaanden at indfri Statspapirerne, og ved imidlertid at gjøre Handelen med dem mindre indbringende, end Arbeidet. Dertil gives der neppe noget virksommere og tillige retfærdigere Middel, end det af Blok Tøren, for et Par Aars Tid siden, foreslaaede, nemlig: Paabud, under Confiscationsstraf af 1ste Classes Stempelpapirs Anvendelse til navn bunden og noteret Overdragelse af Statspapirer. Disses Eiere, som nu kunne overdrage Millioner Rbd. uden Stempelpapirs Brug, vilde jo saaledes kun tilpligtes, at svare den samme Stempelasgift, der ydes af deres fattigste Medborgere ved Pengeoverdra; gelser af et Par Rbd., paa længere Tid. Men, snart vilde hiin, omtrent enprocentlige, Stempelafgifts Anvendelse, til Jndfrielse af Statsgjælden ved den billigste Beskattelse af dens Rentenydere, yttre sine oplivende Virkninger paa Landvæsen, Haandteringer og Handel, som blot af Mangel paa Driftscapital savne Udbytte og Tillid. J forrige Tider ydede Menneskelivets nysnævnte 3 Hovedkilder begge Deele, fordi dengang alene Arbeidets Livsenstræ, men ikke, som nu, den døde Kistebund, bar Rentens gyldne Frugter. Det mangler eiheller nu paa Penge, men paa Pengeomløb, til hvis Standsning ogsaa de Sparctasser, der ei yde Udlaan - og det gjør de fleste ikke - overordentligen bidrage. De burde derfor alle omdannes til Spare=Laanekasser, hvorved de vilde vorde et af de kraftigste Hjælpemidler til Næringsdriftens Fremme og en sand Velsignelse for hele Landet. Udlaanene maatte naturligviis blot skee imod aldeles betryggende Sikkerhed og fulde 4 pCt. Vel høres Enkelte, midt under den almindelige Pengetrang og Næringsløshed, at tale om tiltagende Velstand, men Saadanne ere enten de Folk, hvis Aagerplov gaaer hurtigst paa Armodens Fælled, eller hine hjerteløse Velhavende, som ei bryde sig om Andres Nød, naar de kun selv have Overflod. Ogsaa kan slig Tale hverken forundre, eller vildlede os i en Tidsalder, hvis Hovedbrøst er den lumneste Egenkjærlighed, der endog ubarmhiertigen haaner Ulykken, idet den stempler enhver lædel, menneskekjærlig Følelse med Spotordet Føleri. At iøvrigt hiin blinde, døve og sløve Egenkjærligheds Dommedag vil komme, og det endog rimeligviis snart, trods alle Stockjobbernes Koglerier: derom kan Jngen tvivle, som kjender Historien. Men, de Tusinde af virksomme Statsborgere, paa hvis Grave den har hævet sig, - vækkes desværre aldrig til Gavn og Glæde for sig selv og Fædrelandet. Døgnets Selvsyge synes at have glemt J. J. Rousseaus betydningsfulde Sandsagn: Naar man siger om Statens Anliggende: "Hvad angaaer det mig Lid, da kan man være vis paa, at Staten er tabt.