Jyske Efterretninger, 1774-02-11
For ungefær 16 Aar siden blev det strengeligen forbudet alle Huusværter paa Øen Placida, at holde Katte i deres Huuse, paa det at Fasanerne, som vare anlagte til Kongens af Neapolis Fornøyelse, desto sterkere kunde formeeres. Neppe havde dette Forbud staaet i 2 Aar, førend Rotterne saaledes havde taget Overhaand, at alle Ting i Huusene, i Kirkerne, ja endog Orgel piberne bleve ganske forgnavede af dem. Jndvaanernes Forraad, Liigene, ja endog Børnene i Vuggene maatte tiene denne ødelæggende Sværm til et Rov, hvorudover alle Jndvaanerne paa Øenbefandte sig i yderste Beklemmelse. Trøstesløse nærmede de sig til Monarchens Throne, kastede sig underdanigst for hans Fødder, for at raabe om Medynk, og lode ikke af med deres ængstende Bønner, at de dog ikke maatte gives til Priis for Rotterne, førend Forbudet paa at holde Katte, igien allernaadigst blev ophævet, hvorved denne haarde Landeplage, som de havde maattet udstaae, blev tagen fra dem. Naar vi undtage denne eeneste Tieneste, som Kattene giøre os, ikke saa meget af Tilbøyelighed til Menneskene, som af egen Jnteresse og naturlig Drift, saa have vi i det øvrige tusende Farer at frygte for af deres vilde lumske de Gemyts Art. Efter adskillige Lægers Tanker er ikke alleneste Kattenes Hierne en virkelig Gift for dem, som æde deraf, men endog deres Pis, deres Haar, deres Kløer, deres Tænder, deres Aande, ja endog deres Aasyn. Om deres Hiernes Skadelighed bliver i Ephem. N. C. D. I. A. 3. Obs. 199. følgende JagttaØynene, blev af en overtalt til at indtage 2 Skeer fulde af pul gelse anmærked: Et Menneske, som klagede sig at have ondt i verisered Kattehierne. Han gjorde det, men faldt strax derpaa i Afsindighed, tabte paa engang sin Hukommelse saaledes, at han ikke meere kunde nævne de bekiendteste Ting ved Navn, og døde i denne klagelige Tilstand. Desuden veed man, at Kattene kan være overmaade skadelige for Børn i Vuggen, efterdi de ofte have lagt sig paa deres Ansigter, og qvalt dem i Søvne. Ja voxne de af Naturen ere avindsyge, hævngierrige, ondskabsfulde og lum Personer maae endog stedse tage sig i Agt for disse Dyr, efterdi ske. Man anfører Exempler paa deres Avindsyge og Hævn Exempel kan være tilstrækkeligt nok til Advarsel for Katte=Elske gierrighed, hvorover man maae zittre og hæve. Et eneste re, det angaaer en Fransk reformered Præst, navnlig Mariette, som for Religionens Skyld flygtede til Engeland. Han havde sat sig ned i Canterbury, hvor han kunde leve i hans Rolighed, allerhelst da Erkebispen havde anbetroet ham et heelt Kirkesogn. Hans største Fornøyelse var en stor Kat, som han i 10 til 12 Aar havde vænt til sig ved idelig at stryge og klappe den, og hvilken han sædvanlig gav en Lækkerbid af det, som han selv spiste, paa en Tallerken for sig selv. Denne kielne Yndling var allene Aarsag til denne Præstes beklagelig Ende. Hans Broder, der just var kommen i Besøgelse til ham, maatte være et Vidne, til hans Død. Hr. Mariette havde indbudet en Deel af sine Herredsbrødre til et Middagsmaaltid. Katten havde i Stilhed tilligemed anseet de store Anstalter til dette prægtige Giestebud, og havde troet, at man efter sin Samvittighed vilde give den paa en Tallerken for sig selv noget af hver Ret at smage, ligesom den var vant til af sin Herre. Men Hr. Mariette havde enten for meget at tage vare, eller og han vilde dølge sin Svaghed, heri, og loed sig allene for denne Gang nøye med at kalde paa Katten, og at vække den et Stykke af et Hønse=Laar over Skuldrene. Dette vindsyge Dyr værdigede hverken at lugte til denne Lækkerbid, eller, saa længe Maaltidet varede, at nærme sig enten til sin Herre eller til nogen af Giesterne. Da man var gaaen fra Bordet, bleve 2 af Giesterne tilbage, for at tage sig et Middags Bluun, hvilket behagede Værten, for at tage Deel der. De Hr. Marieste nu var allene med sin fortørnede Yndling, og var indslumred paa en Sopha i samme Værelse, hvor man havde spiist, syntes alting i heele Huuset at være stille. Hr. Mariettes Broder var gaaen ned i Haven at spadsere, da imidlertid et Bud, kom med et Brev fra Erkebispen til Præsten. Broderen løb opfor at vække Hr. Mariette, men den gode Mand var ikke at faae vaagen, thi han var bleven qvalt af sin avindsyge Yndling, da man kunde see Sporene af Kattekløerne paa den Qvaltes Hals. Katten var imidlertid snue nok til at blive tilstede i Salen, og at stille sig an, som den sov. Hr. Mariettes Broder faldt paa at gjøre et Forsøg, for at blive meere forvissed om Sagen. Han bad de 2de gode Venner, som komme til, at skiule sig. Selv bandt han en Snor om sin qvalte Broders Foed, stillede sig hen i en Krog, trækkede paa Snoren, og bevægede den Døde saa naturlig, at Katten, som troede, at der endnu var noget Livi hans Herre, endnu engang faldt an paa ham, for paa samme Maade, som forhen, tilfulde at faae ham qvalt. Hr. Mariette der nu ingen videre Overbeviisning behøvede, forfulgte det grusomme Dyr med sin Kaarde, men det undkom lykkeligen, og loed sig siden aldrig see i Huuset meere.