Aalborg Stiftstidende, 1829-01-14
Endelig ere da samtlige Beretninger; Begivenhederne i Østen angaaende, enige i, at den af os i dette Blad ved Aarets Begyndelse bebudede midlertidige Vaabenhvile ved Aarstid og Veirligt ufrivillig er indtraadt, og det er nu klart, hvad der desuden laae i Sagen selv, at de forhen anmeldte Bevægelser og underordnede Affairer i Bulgarien, samtligen have været begrændsede af November, eller at disse i al Fald kundgaae tilde første Dage af December. Den nyeste Tidende fra selve Constantinopel, i Medfør af Beretning fra Wien dat. 29de f. M. med Estafette indløben dertil, veed nemlig aldeles intet at fortælle om forefaldne Træfninger, end i om stedfindende Troppemarscher, men tilstaaer derimod - efter den forudsendte bemærkning at endnu stedse ingen Buletiner ere publiceerte - at Veiret har sat Grændse for alle fremdeles Foretagender. Selv fra Nürnberg, hvis Krigs, und Friedens Courier for nogen Tid siden saa ubarmhiertig brød Staven over de stakkels Russer, selv derfra indrømmer man nu i Beretning af 3die Januar, at Russernes Tab ved deres Tilbagetog ikke har været saa overordentlig betydelig, at de have Kystlandet fra Dubrudscha til Warna og Hirsowa besat, og at der mindst lader sig tænke paa et Vinterfeldttog i en Vinter denne, saasom hverken Russerne eller Tyrkerne maneurere i den opblødte Leerbund. At Ven omtrent i Midten af December virkelig er blevet mildere, og at Veiene følgelig kunne være opblødte, bekræftes saavel ved Beretning fra Odessa af 20de December, som ved en i samme Beretning meddeelt Skrivelse fra Jasse. Afsendelsen af Levnetsmidler for Armeen, hedder det i den paabekaabte Odessa Beretning, har ikke været afbrudt et Øieblik, og iforgaars (altsaa den 18de December) af gik 15 Skibe til Warna. Saaledes hedder det og i Skrivelsen fra Jassy, at de for Armeen bestemte Transporter af Levnetsmidler daglig ankomme til Warna. Naar hermed sammenholdes en Paastand i den førstomtalte Constantinopel-Beretning af 8de December, at nemlig flere russiske med Krigsfornødenheder til Warna bestemte Skibe skulle være total forliste ved Burgas, og at Storherren har paalagt Mufti at bringe denne Begivenhed til Folkets Kundskab, da vil man let skjønne at det Uheld der i saa Maade virkelig maatte være indtraadt ikke har været af særdeles Vigtighed; men man maae jo i Constantinopel opmuntre Almeenheden, med noget. Naar det forøvrigt i meermeldte, her omhandlede Beretning fortælles, at der atter vare flere Skibe med Levnetsmidler uhindret indløbne til Constantinopel, da lade vi dette staae ved sit Værd, thi det maae jo altid kunne lykkes for enkelte Fartøier, at smutte igjennem; men aldeles usandsynlig finde vi en foregiven Skrivelse fra Constantinopel af 25de November, meddeelt i Beretning fra London af 31te December, hvorefter flere med Levnetsmidler ladte Transportskibe under Beskyttelse af østerrigske Krigskibe uhindrede skulde være passerede midt igjennem den russiske Escardre. En saadan Krænkelse vilde det russiske Flag ligesaa lidet kunne taale, som man fra østerrigsk Side vilde tillade sig denne. Neppe at beagtes fortjener vel, Hensyn hertil, hvad der fra Nürnberg fortælles om et formeentligt spendt Forhold imellem to store Hoffer. Mærkeligt er det at Talen ligesaa lidet i selve Petersborger, som Pariser, eller Londoner-Blade i mindste Maade vedrører de forestaaende orientalske Catastropher, med Hensyn til hvilke man dog vistnok J samtlige disse Stæders Cabinetter er forholdsviis virksom. Den Tar hed der iagttages er følgelig planmæssig. Kun i Viener=Beretningen er den Yttring henkastet, at Freds forhaabningerne siden nogle Courerers Ankomst synes forsvundne, og at man med de meest spendte Forventninger seer Feldttogets Gjenaabning imøde med næste Martii Maaned. En Skrivelse fra Servien af 20de December staaer her maaskee paa rette Sted: Med Bekymring imødeseer man Foraaret, og kan ikke fordølge, at der fra Portens Side kræves større Anstrængelser end der hidtil blev anvendt, saasom Russerne upaatvivlelig ville aabne det næste Feldttog med en i høi Grad forstærket Magt. Servierne føle Vanskeligheden i deres Stilling, i Tilfælde af at en russisk Armee skulde have en Jnvasion i Servien til Formaal, hvorved de bleve tvungne til at erklære sig for det ene eller det andet Parti. Saa hengivne Servierne i visse Henseender end ere Russerne, og med saamegen Enthusiasmus disse ved Feldttogets Aabning skulde være blevne modtagne, saa synes man dog nu at være bleven koldblodigere, og at give materielle Jnteresser Fortrinet for Tilbøiligheden. Desuagtet kunde Rusland giøre Regning paa et talrigt og mægtigt Partii, der alene bliver holdt i Ave ved de for Tiden i Fæstningerne commanderende Paschaers Anseelse og Erfaring. Disse skylder Landet Takken for den Ro det hidtil nyder. Anderledes er det i Bosnien hvor Jndvaanere og Montenegrinerne ikke ville vende tilbage til Orden, og nægte saavel Pascha erne som deres egne Overhoveder Lydighed. Hvad Montenegrinerne ville, er bekjendt: de ville leve uden at arbeide og ernære sig og deres Familier ved Rov. Men hvad der foregaaer med de ellers rolige, stille og frugale Bosnier, synes ikke at være ligegyldigt, og mere at have en Omstyrtning af den bestaaende Orden end Afhjælpning af Misbrug til Øiemed. De ville endnu ikke nedlægge Vaabnene, men gjøre Fælledssag med de raae paa deres Frihed stolte Montenegriner: et forehavende, hvilket ved denne røveragtige Folkestammes uophørlige Udsvævelser, der end- og har opsat sig mod sin Vladika eller geistlige og verdslige Overhoved, kan blive meget farligt. Montenegrinernes aabenbare Opsætsighed skal være fremskyndet ved et af deres Biskop Stanowich udstædt Hyrde. brev, hvorved de formanedes til Rolighed og truedes med Bandsættelse, om de fornærmede fremmed Grund.