Den Vest-Sjællandske Avis, 1839-02-12
Den gamle Landsbypræst har i Nr. 20 af Aarh. Av. givet en "Svarskrivelse til Høiædle og Høiærværdige Hr. Amtsprovst Lund udi Rudkjøbing." Denne Skrivelse refererer sig til et tidligere indrykket Brev til Pastor St. St. Blicher om Provstemagten, hvilket vi ikke have omtalt, da fornærmelige Yttringer mod en heel Stand, foranledigede ved en urigtig Opførsel af enkelte af dens Medlemmer, forrekom os uretfærdige, og desuden det tidligere Brev var affattet i en bitter Tone, som ikke syntes at stemme med den lunefulde Godmodighed, der ellers har glædet os hos den gamle Landsbypræst. Denne forsikkrer nu om sig selv, at han virkeligen er en gammel Landsbypræst, som tidligt blev ført ud paa Heden og i over 40 Aar var og blev intet Andet end Velædel- og Velærværdig; ligeledes bevidner Aarhuus=Avisens Redacteur, at Sendebrevet om Provstemagten virke. ligen hidrører fra en alderstegen Geistlig, som over 10 Aar har været Landsbypræst. Fremdeles omtaler den gamle Landsbypræst, hvilket Held de Theologer, have havt, der toge Attestats i 1792, derimod siger han om sig selv. "Jeg havde en tyndere Lykke. Jeg tog Attestats udi det mislige Aar 1798, af hvilke Aars Candidater hver Tiende døde ubefordret, Fir døde som Capellaner, En maatte lægge sine Been, Grønland, En endte sit Løb som Skibspræst, og ku Fem kunne siges at have gjort nogen Eclat udi Verden, nemlig Fire, der bleve Provster, og En, der blev Formand for Liigbærerne." – Om sin Lystighed sige den gamle Præst: "Slutteligen haver D. H. H. optaget mig det meget ilde, at jeg er saa fornøiet. De taler og Kaadhed, om haanende Vittighed, om at more et lattermildt Publikum, o. s. fr. Quid autem te sam abhorret hilaritudo? – Det maa udentvivvære mig givet, at være glad, siden jeg ei engang haver kunne blive gaven over Deres Angreb. E glad Hjerte er en Mands Liv, en Mands Lystigheer et langt Liv, Sir. 30, 23. Og jeg kan ikke lukke min Munterhed inde altid; hun bliver undertiden urolig i mig, farer mig i Øinene, i Tungen, i Benene, i Hænderne, ja vel endogsaa i Pennen, saa jeg uden at vide, hvorledes det gaaer til, maa smile ad hele Verden, tale og skrive kortvilligt, klappe i Hænderne, vel endogsaa forsøge allehaande dristige Spring over Stole og Borde, og hvine høit dertil. Efterat han derpaa har fortalt nogen kortvillig Skjemt som forefaldt imellem ham, en gammel Ven, som var Muurmester, og hans Amtsprovst, slutter han saaledes: "Disse Dage ere nu forbi. Men alligevel spørger jeg ingen Magt udi Verden, om jeg maa være glad, eller ikke. "At lee ret tilgavns engang imellem er en god Hjertestyrkning!" siger Hr. Professor Hjorudi sin nysudgivne Danske Børneven, S. 152. Der til kommer, at jeg for Tiden haver mine specielle Grunde til at være glad. Aaret er godt. Marken haver givet en mægtig Grøde. Sædepriserne ere stive Nytaar, med sin Hærskare af Jndberetninger, er lykkeligt overstaaet. Ei engang det uhyrlige Schema mede 150 Rubriker, fik jeg tilbage, thi dennegang tog jeg min Fornuft fangen under Subordinationens Lydighed og anførte ganske rigtigt de Dødfødte i den 129de og 130te Rubrik efter deres ægteskabelige Stilling udi Livet, saa Enhver strax kan see, om de have været gifte eller ugifte, Enkemænd, eller Enkekoner Ogsaa mit Fattigregnskab gik godt frem, eftersom jeg iaar udtrykkeligen havde bemærket, at alle de Almisselemmer, som jeg havde bekostet Liigkister til og ladet begrave, havde været døde iforveien, hvilke jeg ifjor fik en Erindring om at have forsømt. Jeg kan saaledes godt selv formærke, at jeg bliver jo længere jo klogere. Ønskende alle gamle Mænd det samme, tegner ærbødigst den gamle Landsbypræst."