Adresseavis for Børn, 1782-07-03
Slutningen af den lærerige Historie Lorenz og Leonore. Leonore blev gandske slaaet i sit Sind, og truffen paa det ømmeste Sted, ved at faae saa haardt, saa beskæmmende, og saa ydmygende Svar af en Dame, der stod i det største Udraab for Veldædighed, og det varede længe, førend hun kunde finde paa Ord til at udtrykke hendes Bestyrtelse med. Endelig fremstammede hun en Art af Undskylding, og føyede til: Hun haabede, ikke at have fortjent, at blive regnet iblandt saadanne Folk, til hvis Klasse hun nu var bleven nedsat af Fruen. Jo gandske vist har De fortjent det, mit Barn, svarede Amtmandinden med en meget rolig og alvorlig Stemme, og den har aldrig været Deres Ven, som ikke for længe siden har opvakt Dem af denne usalige Drøm, hvorudi Dehar bortdrømt Deres halve Levetid gandske unyttig. Seer De vel, Gud har anviist enhver af sine Skabninger et bestemt Kald, saavel Manden, som Konen, og kun i den Grad, som vi opfylde eller ikke opfylde dette Kald, fortjene vi vore Medborgeres Agt eller Dadel, Medlidenhed eller Foragt. Hvo som har bibragt Dem andre Begreber om Sjelens Adel og om Menneskets Værdighed, den har bedraget Dem. Vort Kald bestaaer ikke i blotte tomme Følelser, men i Handlinger, ikke i en ørkesløs Betragtning, men i en almeennyttig Virksomhed. Men naar De nu selv vil prøve Dem efter denne Maalestok, hvad har De da opfyldt i Deres tredobbelte Kald, som Huusmoder, som Ægtekone, og som Barnemoder, Har De indrettet Deres Huusvæsen saaledes, at Udgivterne i samme stode i Forhold med Deres Mands Jndkomster, Har De været saa paapassende og holdt det i saadan Orden, at ikke en Deel formedelst Skjødesløshed eller formedelst Mangel paa Opsigt over Tjenestefolkene er enten gandske blevet fordærvet, eller vel og gandske gaaet til Spilde? Har De ingen Forhindring lagt Deres Mand i Veyen i hans Forretninger, Har De nogensinde ved en eller anden god Handling været ham behielpelig i hans Forlegenheder, og har De endelig gjort noget andet for Deres Barn, end at have sat det i Verden, Saa vist som Sandheds Kjerlighed er ædle Sjeles Eiendom, saa maae De tilstaae, at De Ded neton. Avis netop har gjort tvertimod alt det, som De burde have gjort. Thi i Stedet for at have indrettet Deres Huusholding efter Deres Mands Jndkomster, som ikkun ere 200 Rdlr. aarlig, har De jo levet saaledes, som om han i det mindste havde 400 Rdlr. i Jndkomster. J Stedet for at paatage sig en fornuftig Huusmoders Forretninger, har De læst unyttige Bøger, som ikke gjorde Dem visere, og skrevet Breve, som ikke angik den allerringeste Huusgierning eller Forretning. J Stedet for at komme Deres Mand til Hielp ved Deres Hænders Arbeyde, har De ved Deres Ørkesløshed og føelsomme Klager stedse nedstyrtet ham dybere og dybere, og ved Deres føel somme Klynken ikkun gjort ham uvirksommere. Derhos har De overladt Deres Barn til en Amme, hvorved Bekostningerne i Deres Huusholding ere paa en unyttig Maade blevne formerede, ikke at tale om den Skade, som Deres Barns spæde Gemyt kan have havt deraf. Jeg vil slet intet mælde om de Pligter, som paalaae Dem at opfylde i Henseende til Deres Forældre, og især imod en Fader, hvis hele Liv skulde have været en afbrudt Kiede af Virksomhed og Glæde, dersom De ikke ved den usaligste Forblindelse havde skilt ham ved den skjønneste Løn for sit Arbeyde, og havde lagt hans graa Hoved med Sorg og Smerte i Graven. Leonore, der havde anhørt alt dette Foregaaende, som Frugten af en kold Fornuft og Overlæg, med en Forfatning, der er de Føel somme egen i saadanne Tilfælde, kunde ved dette Sted, som traf Hjertet alt for stærkt, ikke holde sig længer. Uden at være i Stand til at tale, udbrød hun i en Strøm af Taarer. En svagere Siel skulde ved dette Syn være bleven blød og medlidende, og maaskee ved en alt for tidlig og alt for levende Yttrelse af Medynk have fordærvet alting igien; den gode og retskafne Amtmandinde derimod blev stærk nok, tilat holde hendes medlidende Følelser af en viis Godhed tilbage, for først at gjøre alle de Jndtryk paa Leonores Hjerte, som hun holdt fornødne til hendes Forbedring. Efterat hun altsaa først en Tidlang havde overladt hende til hendes Smerters Udbrud, sagde hun endelig i en alvorlig Tone, i det hun tog for Børn. hende ved Haanden. Det skulde gjøre mig ondt, mit Barn, om jeg ved min Tiltale til Dem blot har opvakt en smertelig Følelse hos Dem, uden tillige at have opnaaet den Hensigt, hvorfor jeg holdt det fornødent, at tale med Dem i denne Tone. Jeg ønskede, at overbevise Dem om, at hverken Deres Creditorer, eller virkelige ulykkelige Tilfælde, men allermindst Forsynet, denne alle virksomme Menneskers redelige Veninde, har været Skyld i al den Elendighed, hvorudi De- og Deres Mand ere komne. Jeg vilde, De skulde føle, at De selv har styrtet Dem i Ulykken, og det fornemmelig ved den usalige Føelsomhed, som dræber al sand og ædel Følelse i Mennesket, slapper dets Virksomhed, og giør et svagt, uvirksomt, jammerligt Væsen af det, som tilbringer sit hele Liv i en stedsevarende Klynken og Klagen, og med unyttigt Sladder, uden nogensinde at vise en almeennyttig Virksomhed. Seer De, derom har jeg villet overbevise Dem, paa det at De da ogsaa kunde lære at indsee, at det gandske og allene staaer i Deres egen Magt, at rædde sig ud igjen af denne Labyrinth, hvorudi De har styrtet sig, naar De nemlig vil begive sig paa den Vey, som er lige tvertimod den, De har gaaet, og ved Virksomhed og Flid søge at forhværve sig den Velstand igjen, hvilken De ved Uorden og føelsom Ørkesløshed har tabt. Eller kan De vel troe, om jeg var svag og enfoldig nok til at forstrække Dem nu strax med den udfordrende Summa, hvorved De for nærværende Tid kunde komme af al Deres Gield, at Dem skede dermed en virkelig Tjeneste, saasnart Aarsagen til Deres forrige Elendighed ikke skulde blive hævet? Jeg har alt for megen Erfaring af det, som er tvertimod, at jeg ikke skulde vide, Haardhed allene, i saadanne Tilfælde som dette, er den sande og rette Vey til Velgjørenhed.