Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1789-11-20
(Fortsettelsen fra Nummer 46.)De begynder med Froekost, som for engang koster mere end Gierens Fortæring i et halvt Aar, og efterat de heele Dagen har Fraaset i dem, som Svinene søle i Mask, saa endes Dagens Herlighed med en maadelig Su pe af en 4 a 5 Retter; thi det er usundt at spise for meget saa sildig om Aftenen. Disse maa altider skee ofte i den Gierriges Fraværelse, som imidlertid maae være i Bevægelse, og ligne deri Uroen i Uhret, der idelig bevæger sig, for at vise andre hvad Klokken er. - Nu, kiære læser have vi i Korthed da seet Forskillen imellem en Gier og en Gierrig Begge erhværve Penge, men ikke paa eens Maade eller i Hensigt; begge elske Penge, hiin for at lægge dem paa Kistebunden, men denne for at lade dem vandre om, og dermed erhværve Rigdom og et stort Navn. Efterat vi nu med et Øjekast har betragtet Følgerne af alt dette, saa vil vi skue den Nøisommes store Lyksalighed. Gieren, efter sin Maade at handle paa, kan aldrig vente at blive fattig her i Livet; han tager sig alt for nøie i Agt dertil og han laaner aldrig paa Pandt eller Vexler, uden under 4 Øine, for ikke at giøre Dibitor skamfuld. Med denne Forsigtighed kan han ikke giøre sig selv fattig, og da han betiener sig af sine egne Penge, for at erhverve flere, saa kan andre ikke giøre ham det, fordi han ikke forgriber sig paa deres. Han lever saaledes i sin indbildte lyksalighed, og ingen Ting er ham i Veien, uden den slemme Tanke, at han dog engang skal Døe ikke fordi han skiøtter meget at leve i denne kostbare Verden, hvor man stedse skal have Skillingen i Haanden; men fordi han saaledes paa engang skal forlade sin kiære Penge hob. Han maae dog dertil engang og det skulde være det eneste han gad øde en 20 Daler paa om Døden vilde give Opsættelse. Den Gierrige derimod staaer mere Fare for at blive fattig. Da saavel Maaden at erhværve, som anvende Pengene paa, er forskiellig fra Gierens saa er han ogsaa udsat for den Fare, som Guieren er sikker for. Ofte vover han sit eget forvit ud, og ofte, ja desto være ofte forgriber han sig paa andres, for at synes riig, naar det have jer selv, kan ikke være tilstrækkeligt. Kommer der da en Kurve paa Traaden i det samme, saa maae han enten undflye, som en ubehændig Skielm, eller og lade sig gribe og føre som en dundristig hvorhen andre vil, og det til Trods foralle hans Jndvendinger. Hans Venner og Tilhængere beklage vel Tabet af den ædelmodigste Mand, som saae ikke an paa at lade en Snees Flasker Viin komme paa Bordet; men naar de begynder. at tørste paa nøye, saa glemmer de denne Lovsang Throphære blive ombyttet med en Skamstøtte. J denne Forfatning ligner ikke eller den Gierige hiin Guier, thi hiin tør byde Døden Penge for at gaae bort men denne gav Gierne Døden alt hvad han kunde have stukket til sig, naar han vilde slæbe ham med. Men Døden er en ærlig Mand, som ikke kommer af sig selv før Tiden er ude, og eller ikke bliver borte naar Tiid er at komme. Den Gierrige spiller da ofte selv Dødens Rolle, men som den ikke passer sig paa ham, saa gaaer det ham som med en Acteur der paatager sig selv at spille en Rulle, som ikke passer sig paa ham hans Roes bliver Spot, og hans Belønning bliver Straf. Nu Læser flye med mig fra disse urolige og græsselige Optrin, og følg mig, for at kige ind i den Nøisommes lyksalige Boelig. Her hersker Velstand, uden Overflødighed, og her kiendes aldrig Mangel, fordi man ønsker intet uden det Nødvendige; her findes den ædle Bestræbelse efter at erhværve til sit Udkomme, og man kiender hverken den gustne Grubler eller den oplæste Speculationshandler. Dette: vi vide vi have en Fader i Himmelen etc. er uendelig meere Sikkerhed for den Nøisomme, end de bedste Pandter for Guieren, eller Actier rige Skibsladning og opfyldte Pakhuse for den Gierrige. Naar Gieren frygter for en urigtig Dibitor, og den Gierige for en rasende Storm, eller en pludselig Udvikling af hans vidtløftige og undertiden ulovlige Foretagender, saa hviler den Nøisomme rolig, i sin Trøst og Forhaabning, at Gud velsigner ham i hans lovlige Kald. Han ved, at han skal æde sit Brød i sit Ansigtes Sved; men han ved tillige, at Gud giver han Styrke til at erhverve det, naar han ikke misbruger den Forstand, som den Almægtige haver givet er skienket ham som en Gave, og denne Gave ved han, at han ikke misbruger. Han ønsker sig derfor ligesaa lidet at døe, som han gruer derfor; men lever rolig, overbevist om, at han i Døden gaaer indtil et herligere, Liv.