Ribe Stifts Adresseaviser, 1792-08-03
Spørgsmaalet; hvorvidt Selvmord er Gienstand for de borgerlige criminelle Love, besvares alt for ofte urigtig af Mangel paa nøie Forskiel mellem de Pligter, der paaligge Mennesket, som Menneske, de Pligter Mennesket. har som Bekiender af en vis Religion, og endelig de Pligter Mennesket har som Lem af et borgerlig Selskab. Her som i fleere Forbrydelser har en Sammenblandelse af de trende et Menneskes saa adskillige Relationer - Men neske - Christen Borger - forvoldet de mange Urimeligheder og Gruesomheder, hvoraf Europas, selv de meest oplyste Nationers, criminelle Love ryge mod de mindre strafværdige end beklagelige Selvmord. Det være Philosophens Sag, at undersøge Selvmords Tilladelighed eller Utilladelighed efter Naturens Love. Til ham overlade vi Afgiørelsen paa det Spørgsmaal, om der dog ikke i Livet gives Tilfælde, som i det mindste undskylde Selvmorderen: eller om der ikke saavel i Livet kan gives Tilfælde, der kunne kræve, at jeg skal døe for mig selv, som der unægtelig gives Tilfælde, der kræve, at jeg bør døe for andre. Philosophen kan ikke dadle os, naar vi, indtagne af vor Menneskeadel og derpaa grundede Menneskefriehed, ikke andet kan, end i Catos Død beundre den sidste stolte frie Romer. Selv en Tyrans, og dennes Ministers, Yndling har i den Anledning brugt Udtryk, som vare de sagte af den frieste Romer, Britter eller vore Dages Galler. Thi hvad kan være friere og for Cato stoltere end Horatses tvende Linier, Cuncta terrarum subacta Præter atrocem animum CatoniisMeere Roes for Cato finder jeg i disse tvende Linier end i mangen bedst udarbeidet Lovtale over Stormanden, hvis af Forældre borgede Fortienester, og af dem arvede Midler, uden andre end hver Dags Talenter, ikke andet kunde, end visse sin Besidder og en rolig Død paa Sotteseng i bløden Duun. Jkke vil jeg forsvare enten Catos eller Lucretias Selvmord; men Philosophen nægter vist ikke, at den Sidstes Død er et Beviis for hvorvidt Mennesket med egne Kræfter kan bringe det i Dyden; og altsaa et Beviis mod de uoplyste, der alletider, (selv stundum fra de offentlige Lærestole) raabe paa Mirakler, for at giøre os dydige. Det være Theologens Kald og Pligt af Beviser, hentede fra vore hellige Religionsbøger, understøttede ved Fornuftens indlysende Grunde, at opvække hos sine Medmenneskeer Afskye for en saa stor og vigtig Uorden som Selvmord. Men han overdrive ikke Sagen paa en latterlig Maade. Han sige ikke: at Jndas begik en nedrigere Gierning, ved at hænge sig selv, end ved at forraade sin Ven, sin Lærer: eller at af alle de mod Gustav konspirerede Mordere. Baronen Bielke, som forgav sig selv, just derfor var den største Nidding. Han bruge ikke saa vandede Grunde, som den: fordi Mennesket. ikke selv har givet sig Livet, derfor maa han ikke heller skille sig ved det. Thi jeg har jo ikke heller selv givet mig mit Haar. Men i hvilken Moral forbydes det mig, at afstudse mit Haar Theologen eller Folkelæreren fraraade, men straffe ikke Selvmord; thi dette er Guds, Al herrens Sag. Men endnu meere vogte han sig for, at tilraade Lovgiveren til i Lovene at giøre noget Brug af disse hans Straffeprædikener; han vogte sig fra at forføre Lovgiveren til et saa formasteligt Jndgreb i Alherrens Sig forbeholdne Rettigheder. Jagttager Folkelæreren dette, passer han paa beleilig Tid, til for Folket at tale om dette Livs vigtige Bestemmelse, da skal han med den sande rørende Vil talenhed, dannet efter den sieldne Hollikoser, afholde fleere fra Selvmord, end alle Dracoer, Leyser, og hvad fleere de lidet fortiente Mænd, hede, som have misbrugt deres udmærkede Stilling, Lærdom, og øvrige Talenter, til at vin deres Medmennesker. Kun for saavidt Selvmord er en Overtrædelse af de Pligter, Mennesket som Borger af en eller anden Stat, skylder denne Stat, er Maalestokken, hvorefter vi i dette saa ufuldkomne som korte Forsøg vil prøve at bestemme: hvorvidt Selvmord kan regnes til en saadan borgerlig Forbrydelse, hvorpaa bør hæfte nogen borgerlig criminel Straf.