Viborger Samler, 1784-03-22
(Fortsættelse af No. 11.) Paa de Pladser, hvor man er offentlig viser sin Stad, sin Skiønhed, sit indtagende Væsen, der forraadet man og ofte sin Forfængelighed, og sine ellers saavel skul te Lidenskaber; De Pladser, hvor man holder for, det er tilladt, at fornøie sin og andres Egenkierlighed, paa disse Pladser har ofte den reeneste Dyd, som ellers allevegne har holdt sin Uskyldighed ubesmittet under den nøieste og christeligste Tugt, faaet en slem Klikke paa sig, og den ømmeste Samvittighed det første ulægelige Saar. Denne Betragtning synes mig saa grundig og vigtig, at man umuelig kan agte agte sin Siel, sin bestandige Samfund med Gud, Dyden, som altid skal være sig selv lig, ja sine Børns Siæle og evige Velfærdt, høit nok, uden at holde Dandsen, især nogle visse Contradandse, som gandske vist ophidser visse Lidenskaber end- ogsaa i de endnu uskyldige Hierter, for meget farlige, og jeg vilde endnu dømme anderledes i den Sag, naar alene de oprigtigste Venner i deres Familie vilde skiftes ved, og alene i egen Nærværelse, at bruge for deres Huse denne Lystighed, maadelig og med en nødvendig Agtsomhed. End meere, jeg vilde i dette ene Tilfælde tillade Dandsen som et nødvendigt Onde, naar en retskaffen Mand ved visse Selskaber foreslog Dandsen, af Aarsage, fordi han forudsaae, at aabenbare syndige Kiødets Gierninger, saasom: umaadelig Drikken, slem og liderlig Snak, utilladelig Spil, og andre det onde Hiertes Udsvævelser paa ingen anden Maade kan hæmmes. Ja, jeg gaaer endog saavidt, jeg tilstaaer, at jeg tager det i Betænkning blot alene for de sande Gudfrygtiges Skyld, og at jeg ikke engang har det nødig for deres Skyld, som har et fordervet Hierte, at ivre meget imod Dandsen, som imod een i sig selv fordømmelig Synd. Kort at sige, jeg holder det ikke selv for Synd, men jeg anseer det alleene i Henseende til dem, som efterfølge Dyden, for en behagelig Vei, der gemeenlig fører Hiertet saa uformærkt til Syndens Grændser, svækker de gode Drifter, og hindrer dem meget i deres Løb paa Gudfrygtigheds Bane, saa at de ikke alene maa staae stille, men endog ofte frafalde den rette Bane. Derved betager jeg dem altsaa al Leilighed og al Ret, som tænke anderledes, og offentlig opgive sig som Dandsens Forsvarere, til at sætte mig paa de suurseende og miltsyge, Moralisters Liste. Dette er ikke skrevet for dem, men aleneste for dem, som ikke vil vige et Skridt fra Guds Samfund fund, og vil udlede alle deres Handlinger fra Gud, hans Egenskaber, Forskrifter og naadige Hensigter, og haster en Evighed i Møde, hvis gandske Lyksalighed bestaaer i en bestandig og let Fremgang til Sielens sande Fuldkommenheder. Tør jeg vel endnu føie noget til Det er et Fruentimmers Bekiendelse, som har dømt om den store Verdens Lystighed af egen Erfaring, her er den: "Saa ofte jeg befinder mig paa et Bal, hvortil min Stand tvinger mig imod min Villie, saa beklager jeg med største Sinds Urolighed en Dags Forliis, som jeg har spildt med at opsætte min Stads, en Nat som jeg uden Søvn har tilsadt, og en Dag, paa hvilken jeg formedelst Mathed har været gandske uskikket til mit Huuses Forretninger. Lætter jeg endelig hen imod Middag mine trette Lemmer fra Sengen, og giør mig endogsaa Umage for at opløfte mit med Forfængelighed opfyldte Hierte til min Skaber: Ach! saa finder jeg mig til alle retskafne Tanker, ja end mere til alle andægtige Forretninger, saa uskikket, saa jeg med den hæftigste Bedrøvelse over min udødelige Siæls forrykte Tilstand dyre, maae betale den forrige Fornøielse i nogle Uger. J dellige Skrivter selv! J! som i de rolige Timer gave min Siel saa sød en Næring, har nu intet meere født for mig i denne min ulykkelige Adspredelse. Og naar jeg tænker paa mine Døttre, hvor misunder jeg eder da? J kristelige Mødre! som en god Lykke har ført langt fra Hoffet, og dets farlige Fornøielser, haver Medlidenhed med en Moder, som har imodtaget saa dyre Panter af Himmelen, elsker dem saa inderlig og drager saa utrættelig en Omsorg for deres Hierters Helligdom, men maae dog see paa, hvorledes de borttages fra min Side og fra mine Øine, og bliver borte iblant de Dandsendes Sværm hvor hvorledes de blive et Maal for de hidsige Lidenskaber, og det paa en Tid, da de allermindst kan give Agt paa deres uskyldighedsfulde Hierter, men maa lade dem staae aabne forden frie og frække Snak. Hvad maae en Christelig Moder, føle, naar hun har opoffret Gud sine kiereste Børn med den hedeste Andagt, og anbefalet dem i hans Arme om Morgenen, og herpaa i en vellystig Nat maa see dem i saadanne Personers Hænder, som endog skamme sig ved et blot Gudfrygtigheds Skin, og som den grumme Mode i denne Fare hindrer fra at drage en værdig Omsorg for det kiereste, som de har i denne Verden, for deres dyrebareste Klenodie, Ol tier dog ikke længere, J! som ere Religionens Røst paa store Stæder, og skal forsvare dens Ret i den Allerhøiestes Navn, giører som hin Engelske Præst, hvilken, efter at han havde oplæst Carl den 2dens Udgave, hvori denne vellystige og utaknemmelige Prinds, som Gud ved et halv Mirakel havde ophøiet paa sin Faders Trone, havde givet alle udsvævende Lystigheder om Søndagen fuldkommen Frihed og Tilladelse, lagde dette til . . J have nu hørt Kongens Villie, og i det samme slog op i Bibelen og læste disse Ord: Du skal komme Sabatsdagen ihu og hellige den; sigende derhos: Og dette er Guds Villie. Nu maae J selv vide, mine kiere Tilhørere, hvem J helst bør adlyde. Saaledes tænkte en Dame af en høi, og giennemtrængende Forstand om den Lystighed, som vi hidindtil har undersøgte, Et Middel for Garverne og Landmænd.