Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-08-19
Vi bleve nu Natten over i Ordrupkro, og kjørte derfra næste Dags Morgen til Ringsted. Dersom Veien fra Hjertet til Pennen ikke var saa lang; dersom der paa denne Vei ikke tabkes saa saare meget, da ønskede jeg gjerne at gjengive mine Læsere Alt hvad jeg følte paa Veien til Ringsted, reent og ublandet. Hine gamle længst henrundne Tider svævede som Tryllebilleder for min Jndkildning. Alt hvad jeg i Historien havde læst og Waldemar og hans Ven Absalon, om Erik Glipping og Erik Menved, om Hertug Knud, der af sin egen Broder blev dræbt i den nærliggende Haraldstedskov, disse og alle dermed i Forbindelse staaende Begivenheder goglede for mig, liig en chantisk Drøm. Det forekom mig som jeg endnu saae den gamle ærværdige Ærkebisp følge sin Kongelige Vens Liig til Ringsted, og læse Messe over ham for Høialteret. Knuds blodige Skygge omsvævede mig, og min Phantasie flyttede mig over et halvt Aartusind tilbage i Tiden. Det mørke Veir og de idelige Jlinger begunstigede disse Drømmerier. Allerede i en god Afstand, inede jeg Ringsted med sit Kirketaarn, der rager høit frem over alle dets Bygninger. Un er en sende Regn kom vi ind i denne By, og uagtet vor Hensigt egentlig var, skun at tage Kirken i Øiesyn, og derpaa strax at reise til Sorøe, saae vi os dog nødsagede til at tage ind paa et Gjestgiversted, for er at væle indtil Regnen var over. J Ringsted, og det ovenikjøbet under en Skylleregn, er sikkerlig een af de ubehageligste Stillinger, hvori en Kjøbenhavner kan komme. Men Skjebnen har sine underlige Nykker. Naar den synes meest at ville drille os, naar den sætter et Ansigt op, at man kan blive bange for den, begynder den med eet igjen at smile. Jeg havde næsten allerede begyndt at capitulere, og holdt mig beredt til een af de kjedsommeligste Timer, jeg nogensinde havde levet, da paa eengang et mig saare bekjendt Ansigt traadte ind i Stuen. Det var Stedets nuværende Eier, bekjendt i den dramatiske Verden, som Directeur for et Provindsial=Theater. Adskillige Gjæster kom nu til, og en Conversation begyndte, som ganske bragte mig til at glemme Regnen og Ringsted med dets seilbare Gader. Det vilde blive for vidtløftigt at anføre her Alt hvad, som bragtes paa Bane, afhandledes, drøftededes og omtaltes der. Vor Vært, som saa at sige war nervus rorom gerendarum i Samtalen, vidste at gjøre den saa interessant og lærerig, at jeg nær havde glemt derover at see det, som egentligen havde draget os herind. Han havde et Prognosticon af Glas, der skal være det eneste, som findes i hele Landet og komme fra en reisende Jtaliener, som af Venskab havde overlladt ham samme; dette bedragelige Veirglas, som i saa bedragelige Tider, endnu aldrig havde svigtet sin Eier, forsikkrede vor Vert os, viste paa Godt veir, og det var ikke nogen liden Trøst for os, der endnu samme Dag skulde til Sorøe. Udfaldet viste ogsaa, at baade han og hans Progneste con havde Ret, og vare ligesaa ordholdende som paalidelige, thi ligesom de spillede saa gik det. Af Samtalen maa jeg her anføre noget, der, endskjønt det egentligen henhører til Parhologien, dog vil interessere mange Læsere. Det kom paa Tale om en Mand der i Egnen, som i det han slog Kegler, havde revet Neglen af den ene Mellemfinger. Man raadte ham strax at søge Raad hos en Saarlæge; men han ændsede det ikke. Hvad skeer? Han faaer Krampe i Kjævebenene og døde, som man havde spaaet ham, den tredie Dag. Man forsikkrede mig, at Døden altid uudbliveligen indtræffer, paa denne Maade, og det netop den tredie Dag, naar man river Neglen af Mellemfingeren, og ikke øieblikkelig søger Lægens Hjelp, og at man i China afliver Misdædere ved at afrive dem Neglen af Mellemfingeren. Jeg er ingen Chirurg, kjender intet til Pathologien, og kan derfor ikke indlade mig paa at dømme i denne Sag.