Aarhuus Stifts-Tidende, 1838-02-03
J Blackwood's Magazine fortæller Lægen F. Collet i Dublin følgende overordentlige Begivenhed: Man vil endnu mindes den skrækkelige Jldsvaade, som ødelagde den store, Herr B. tilhørende Brænderie-Bygning i Dublin. Ved denne Leilighed oplevede jeg et Eventyr, som jeg tvivler om, at nogen Anden har oplevet, eller vil opleve Mage til. Samme Aften, Jlden udbrød, gik jeg hjemmefra, for at besøge en Patient. Henimod Elleve blev jeg opmærksom paa et rødt Skjær paa den nordvestlige Himmel; jeg vendte mig mod denne Kant, og nærmede mig den omtalte Brænderi Bygning. Jlden slog ud af Vinduerne, ud af Taget. Jeg sluttede mig til dem, som arbeidede paa at slukke, og snart dryppede jeg, som alle de Andre, af Vand og SvedEt Arbeid, hvori jeg deeltog, bestod i, at bort transportere Spiritusfadene, som opbevaredes i Magazinerne, for at de ikke skulde fænge. Veien til Magazinerne førte over en Platform, hvori var opmuret en stor Kjedel, som brugtes ved Destilleringen. Den var meget dyb og havde foroven en Aabning af to til tre Fod i Gjennemsnit. Over os var et Loft, hvis Bjælker gik ind i en Væg, der endnu var imellem os og Branden. Jeg var gaaet frem og tilbage to tre Gange, da En gjorde mig opmærksom paa, at Bjælkehovederne allerede havde begyndt at fænge, at Loftet snart vilde styrte ned og tage den omtalte Væg med sig. Jeg traadte nogle Skridt tilbage, da var der, paa den anden Side, En, som anraabte mig om Hjelp. Jeg kastede et Blik paa Loftet over mig, og det forekom mig endnu saa fast, at jeg ikke tænkte paa nogen umiddelbar Fare. Jeg gik hen efter en Stige, som stod paa den modsatte Side; neppe havde jeg naaet den, før der faldt en Hob Muurværk paa mig, og en Sky af Røg, Støv og Flammer skjulte hver Udgang for mig. Jeg blev fortumlet i Hovedet, jeg vilde flye, en ny Ladning Steen og brændende Bjælker spærrede mig Veien. Allerede belavede jeg mig paa, at omkomme i denne Jldregn, da Jorden pludseligt sank under mig, og en Metalklang naaede mit Øre. Jeg var styrtet ned i den store Destillere kjedel! – Godt, tænkte jeg, da jeg havde fattet mig efter den første Skræk, i dette sælsomme Opholdsted er jeg dog idetmindste sikker for de store Stykke Jeg gjorde mig ingen Bekymringer om, hvorledes jeg skulde komme op igjen, naar Jlden var slukket, men søgte at placere mig i Kjedlen saa godt som muligt. Jeg hørte kun endnu Larmen af brændende Træ og Muurbrokker, som faldt ned, prellede af og rullede videre. Det var en Larm, som om hele Verden styrtede sammen over mig. Et Øieblik troede jeg, at Kjedlen foroven var stillet ganske blot, men Jld stedet, hvori den var indmuret, beskyttede den og mig. En god Deel Gruus faldt gjennem Aabningen paa Bunden af Kjedlen, og det kan jeg takke for mit Liv, som man siden vil erfare. En mægtig Bjælke faldt lodret ned paa Randen af Kjedlen; Kobberet gav efter, uden at brydes. Ved den frygtelige Gjenlyd i mit Kobberfængsel ansaae jeg mig for forloren. Jeg søgte at klattre op af Kjedlens Sider. Frugtesløse Møie, de vare speilglatte. Mit Fængsel var idetmindste fjorten Fod bredt og næsten ligesaa høit. Umuligt kunde jeg komme ud af denne Grube. Jeg søgte nu, at danne mig en tydelig Jdee om min Stilling - da vaklede hele den gamle Muur, og styrtede ind; de fleste Steen rullede hen over mit Hoved. Da jeg nu saae den brændende Oon over mig, hengav jeg mig Fortvivlelsen. Der regnede gloende Aske. Jeg holdt mig ind mod Siden af Kjedlen, forat være mindre udsat for de brændende Stykker, der faldt ned gjennem Aabningen. Hvert Øieblik ventede jeg Døden; jeg lukkede Øinene, og bukkede mig, for at modtage Dødstødet. Jeg bragtes igjen til mig selv ved Skinnet af de brændende Flammer, der tøileløse, som ud af en Vulkans Krater, fore frem fra alle Sider. Efter nogen Tids Forløb begyndte det at vorde roligere, og jeg grublede over et Middel til at slippe op af Kjedlen. Jeg gjorde en Line af mine Klæder, befæstede en Steen derved, og kastede den op, i den Mening, at den skulde hæfte ved Randen af Kjedlen, saa jeg kunde svinge mig iveiret. Forgiæves! - Jeg skreg, saa stærkt jeg kunde. Jntet Svar. Saa godt som muligt, søgte jeg at fatte mig og i Taalmodighed at oppebie Brandens Ende. Da kom jeg paa den Tanke, man vilde maaskee kunne høre mig, naar jeg raabte gjennem Hanen paa Kjedlen. Jeg lagde mig paa Knæe, for at kunne bringe min Mund til Aabningen af Hanen. Paa mine Hænder har jeg tykke, gandske gjennemblødte Handsker; saaledes gik det til, at jeg først, da jeg med min Kind nærmede mig Kobberet, overbeviste mig om den skrækkelige Sandhed: Kobberet var gloende hed! Øieblikkeligt stod jeg op, gjorde de største Anstrængelser, klattrede, sprang, skreg, brølte om Hjelp. Flammens Bragen var det eneste Svar. Jeg satte mig paa en Gruushob, og tænkte, nu skulde jeg, i egentlig Forstand, prøves i en syvfold hedet Metalovn. Jeg foer med Haanden mod Panden - en iiskold Sved laae paa den. Jeg tog mit lille Thermometer op af Lommen, som jeg havde med, for at bestemme Varmen af et Bad for min Patient; det viste paa 400 R. Jeg bragte Qvægsølvkuglen til Kobberet; Qvæg sølvet steg saa rasende hurtigt, at jeg strax tog Thermometret tilbage af Frygt for, at det skulde springe. Nogen Tid forblev jeg derpaa gandske ubevægelig: derpaa græd jeg. Mit Mod forlod mig, jeg tilstaaer, det, ved Tanken og de Qvaler, som ventede mig, hvis Kobberet blev gloende, som jeg havde al Grund til at frygte. Jeg bad Gud styrke mig til den haarde Prøvelse, han vilde underkaste mig. Det var ikke forgiæves. Jeg blev roligere. Jeg stod op, og vovede at see Faren i Øinene. Thermometret steg til 452; men jeg besindede mig, at efter Fordices og Bankes's Forsøg kunde de menneskelige Nerver, en bestemt Tid tilende, udholde en dobbelt saa stærk Hede, uden væsentligt at forstyrres. En Skygge af Haab oplivede mig igjen, da jeg ihukom mine egne talrige Forsøg. Larochefoncault's Barn var i en Ovn af 142 Hede. Sonnerat fortæller, at der, ved 65, findes levende Fiske i Manilla's hede Kilder. Paa Øen Lucan havde han seet Planter, hvis Rødder beskylledes af en Bæk, der har 790 Middel Temperatur. Endeligen beroligede jeg mig endnu med den Tanke, at Kjedlen kun heddedes ved Jlden ovenfra. Men ak, Thermometret vedblev bestandigt at stige. Nu vilde jeg udregne, hvor hedt Kobberet maatte blive, for Atmosphæren naaede 1200, en Hede, som jeg endnu ansaae det for muligt at udholde. Men det løb rundt i mit Hoved og med mine Beregninger var det strax forbi. Dog tjente de til at vedligeholde min Aandsnærværelse; jeg kunde endogsaa optegne mine Jagttagelser og affatte følgende, saa at sige, videnskabelige Testamente, der øiensynligt blev ned skreven i den visseste Forventning af Døden, og som jeg her, ganske uforandret, vil meddele Læseren: "Jeg er Doctor Ferdinand Collet. Saasnart man finder dette Papiir, iler til Destillerekjedlen, hvori jeg ellers vorder levende brændt. 12 1/2 om Natten, Hurtigt, Hurtigt, (Allerede eengang havde jeg skrevet Ovenstaaende, bundet Papiret til en Steen og kastet den ud, rimeligviis er den falden i Jlden.)