Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1842-07-28
Vi sigte herved fornemmelig til den forhøiede Jndfæstningssum og de forøgede herskabelige Afgivter som nuomstunder kræves ved enhver Fæsteforandring paa nogle Godser. Det er paa Falster, hvor det meste Bøndergods hører til Fæsteclassen, ikke sjeldent, at der, for den Fæstegaard som tidligere bortfæstedes mod en Jndfæstningssum af 1 til 200 Rbd., nu fordres 5 a 800 Rbd. i Jndfæstning, ligesom og Landgilde-Afgivterne ere nærved at fordoble sig, idet de næsten regelmæssigen ved enhver Fæsteforandring forøges. Gaardmandens Søn har, da Districterne ere overfyldte med Haandværkere, Huusmands- samt den blot af Daglønnerarbeide levende Classe tæller Jndivider nok og Selveiendom ikke lettelig kan erhverves, ingen anden Udvei end at stræbe efter at opnaae Fæste paa en Gaard, sædvanlig paa den, Faderen besidder. For dette Øiemeed staaer imidlertid den store Jndfæstningssum, som nu kræves, denne ubestemte Størrelse, iveien, da en Fæstebonde sjeldent kan disponere over en saadan Kapital, mindst til Fordeel for et enkelt Barn om han har flere, og det Tilfælde, at Godseieren modererer Jndfæstningen for at conservere Fæstet i Familien, er saa stridende mod hans øieblikkelige Fordeel, at det naturligviis hører til de sjeldnere Undtagelser, omendskjøndt vi ikke ville nægte, at saadanne gives. Under saadanne Omstændigheder mister Familiefaderen, naar han, hvilket bliver det sædvanlige Tilfælde, ikke seer Udvei til at forhielpe et af sine Børn ind i Fæstebesiddelsen, en mægtig Spore til at arbeide paa sit Jordbrugs Forbedring, idet tillige Sønnen, der ikke seer sit eget Fremtids-Vel som Maal for sine Bestræbelser, taber Lysten til at anstrænge sig alene for at tilveiebringe Øieblikkets Fornødenheder, formedelst hvilken dobbelte Slappelse Oeconomien geraader i Uorden og Familien i trange Kaar. Naar disse indtræde, er erhvert Haab for Sønnen om at remplacere Faderen tabt, og Gaarden overgaaer da til en Fremmed, der er saa formuende at han kan tilfredsstille Godseierens Fordringer. Men, lykkes det end Sønnen af en fratrædende, uformuende Gaardfæster formedelst Laan at dække Jndfæstningssummen, saa trykke ham dog Renterne af dette Laan i Forbindelse med den høie Landgilde i den Grad, at han, naar ingen sær heldige Omstændigheder støde til, maa henslide sit Liv under Sorg og Savn og vil, ikke sjeldent førend Naturen sætter Grændse for hans Virksomhed, nødes til at forlade sin Stilling og, strax eller senere, falde Fattigvæsenet, det allerede noksom betyngede Fattigvæsen til Byrde. Det er utvivlsomt at disse Resultater efterhaanden ville flyde af den høiere Jndfæstning og de forøgede herskabelige Afgivter som nu fordres, og det er ikke at formode at Misforholdet retter sig selv, da Concurrenen er stor og Godseierens Berettigelse til at gjøre sig sin Eiendom saa indbringende som muligt, ubegrændset i den omhandlede Retning. Vi indsee og føle tilfulde hvor misligt det er for Fæstebønderne, der ere denne Ret undergivne, at andrage paa dens Begrændsning inden saadanne Skranker at den ikke alt for haardt bøier en agtværdig og nyttig Borgerklasse; men da Regjeringen, ved Hoveriets Regulering fra ubestemt til bestemt Arbeids-Qvantitet, og ved forandret Ydelsesmaade af Tienden, har vidst at træffe Foranstaltninger, der, endskjøndt de indskrænkende berørte Eiendomsretten dog ordnede disse Anliggender uden Fornærmelse for den Retshavende eller de Forpligtede, samt da vi have Exempel paa, at en Godseier, nemlig det Classenske Fideicommis, for endeel Aar siden normerede taalelige Jndfæstningssummer; saa have vi tænkt os Muligheden af et Regjerings-Arrangement i det foreliggende Tilfælde, der, uden at træde Godseiernes fornuftige og maadeholdne Jnteresser for nær, bragte dem i Samklang med Fæsternes Opretholdelse og Velvære. J det Haab, at dette Fæstebøndernes Velfærds-Anliggende vil finde Sympathie hos den ærede Stænderforsamlings Majoritet, anmode vi den allerærbødigst at indgaae til Hs. Maj. med en Petition om: At der, førend altfor sørgelige Følger af de store Jndfæstnings-Fordringer og forøgede Landgilde-Afgivter vise sig, maa, ved Regjeringens Mellemkomst, sættes saadanne Grændser for Godseiernes Berettigelser i disse Henseender, som betrygge Fæsteren en taalelig Existence og letter den oeconomiske Mulighed for Sønnen at succedere Faderen i Fæstegaardens Besiddelse. Det er imidlertid at vente, at Jndgivelse af en saadan Petition vil fra en vis Side i Forsamlingen møde betydelig Modstand, ved Grunde hentede fra Eiendomsretten og det Ønskelige i at denne ikke paalægges nye Jndskrænkninger. For det Tilfælde, at denne Modstand maatte vise sig hinderlig for Opfyldelsen af vor Begjæring, tillade vi os subsidialiter at andrage paa, at der maa petitioneres til Hs. Maj. om, at Fæstegodsets Overgang til Arvefæste eller Selveiendom maa paavirkes ved Opmuntring fra Regjeringens Side. Fordelene ved en af de sidstnævnte Besiddelsesformer, saavel for Staten som for Besidderen, ere ligesaa erkjendte som de ere ofte udhævede, og det er derfor ufornødent her at deducere en Sandhed, som hver Uhildet erkjender, dog maae vi bemærke, at vi ansee Arvefæste som meest harmonerende med Forholdene, deels fordi denne Erhvervelsesmaade ikke udfordrer en saa stor contant Kjøbesum, og deels fordi et saadant Arrangement lettere lod sig træffe end Afhændelse til reen Eiendom med Hensyn til saadanne samlede Godser som ere belastede med Pantegield. Det vil ikke være undgaaet Opmærksomheden at den landsfaderlige Opmuntring til Hoveriets Afløsning, som indeholdes i Placaten af 9de Marts 1838, har virket særdeles velgjørende i den tilsigtede Retning, og man tør derfor med Føie antage, at en Lignende i den her omhandlede Anledning ligesaalidet vil forfeile sin Hensigt. Subsidialiter andrage vi saaledes paa: At den ærede Stænderforsamling vil indgaae til Hs. Maj. med Petition om, at det maatte behage Allerhøistsamme ved et Regjeringsmanifest at opmuntre og understøtte Fæstegodsets Overgang til Arvefæste eller Selveiendom.