Norske Intelligenssedler, 1766-12-03
Et fornemme FruentimUndskyld, og Damon, disse Tanker, Som Du har selv opvakt hos mig; Undskyld, jeg viger fra de Skranker, Som for mit Kiøn best skikker sig. Men Damon! Du har rørt mit Hierte, Din Yndighed selv Skylden bær, Jeg længe nok har skiult med Smerte, Hvor inderlig jeg Dig har kiær. Ja Damon, alt for elskelige, Troe, Amariilis elsker dig, Alt hvad hun har hørt om Dig sige, Giør Dig desmeere elskelig. Men kand jeg Dig end ikke vinde, Da bær dog ej mod mig Foragt, Det er naturlig en Hyrdinde Kand føle Kiærlighedens Magt. Tænk ej, et flygtig Sind mig driver, At elske mig en Vane er; Nei, lille Damon, hvad jeg skriver Paa Dyden ene grundet er. Jeg ønsker, Damon! Dig at eje, O! kunde jeg den Lykke naae, Den vilde meget overveje Hvad anden Glæde jeg kand faae. Men er Du alt, min Damon, bunden, Haar du dit Hierte given bort, Har Dig en anden overvunden, Da svar kuns Amaryllis kort. mers Frierie til Hr. N. N. Da viis Dig ærlig; sig: Hun ikke Skal søge meer at vinde Dig; Sig: Hendes Skiæbne vil ej skikke, At hun skal blive lykkelig. Da skal jeg villig udelukke, Min Kiærlighed udi mit Bryst, Og kun i dybe stille Sukke, Vil søge Lindring, Raad og Trøst. Et vil jeg Dig, min Damon, bede, Lad ingen vide, at jeg skrev; Nysgierrighed lad Dig ei lede, Jeg ellers ulyksalig blev. Thi der er nogle som mig kiender Og veed jeg fører dette Navn; Om de først Vaaben fik i Hænder, Det blev ei meget til mit Gavn. Nu vil Du, kiære Damon, giette, Hvo dette til Dig skrevet har: Men Du ej træffer paa de Rette, Jeg aldrig i Dit Selskab var. Jeg er af Stand og er Din Lige, Din og min Fader bar eens Rang; Men meere tør jeg ikke sige, Vær derfor rolig denne Gang. Med Tiden skal Du faae at vide, Hvem denne Amaryllis er: Men sæt Nysgierrighed til Side, Jfald Du selv er ærekiær. Nu, Damon; jeg vil overlade Det til Din Generosite; Men lad for alting disse Blade, End ikke Dine Brødre see. J Morgen Aften maa Du vente Mit Bud det kommer vist til Dig, Til Som skal et skriftig Svar afhente, Om Du et Svar vil unde mig. u Dig til Vers skal ikke binde, Men som Dig synes best, saa skriv i Amaryllis Din Hyrdinde, Men Damon, taus og ærlig blive Elskværdige Amaryllis. Første Svar. Efter Deres befaling besvares Deres fornuftige Skrivemaade i solut Stil thi om det skulle skee i Poesie, maatte det imod Deres blive som Mørket mod Lyset, Maaskee ved den Almægtiges Direction og ved Lykkens er Deres Tilkiendegivelse kommet i dens Haand, De det ej vilde; men ved Tidens Længde De ej fortryder. Jngen af os tvende Brødre er N. N., men til kaldes saa som Folk ej det og der meenes at vi kunde være det. Af den Aarsag haver jeg som den Yngste af os, til hvilken de fra Kramboden leverte det, og den de meente det var til. Jeg har igennemlæst det Jeg forsikkrer ved alt det hellig er, at er det kommet i urigtig Haand, skal det en være til Prejudice i nogen Maade; men jeg skal være Deres lydigste Tiener til hvad De befaler mig. Til den Ende udbeder jeg, at der maatte tales med mig ved min Gade-Dør, da jeg staaer der fra Klokken 8 til 10 i Aften, eller og De vil befale hvor jeg skal møde, paa det der ej skal skee Brevvexling ved saa galt et Sted, som en Urte-boed; ja vær forsikkret, at det Jndsendte ansees som en Følge af et fornuftig Fruentimmers Tænkemaade, der vil ej lade sit Kiøns urimelige Coutume være Hindring i et frivillig Val, hvilket desværre maaskee ofte skeer iblandt vores Stand formedelst Brugen af det smukke Kiøns urimelige Coutume, ja, elskværdige Amaryllis den Almægtige skal være mit Vidne til, at saadan Omgang, som denne, elskes af mig, og soutineres med Taushed og Oprigtighed; hvorfor jeg ønsker De vil befale, beviser den som med megen Submission henlever elskværdige Amaryllis. underdanige. N. N. Hvor megen daarlig og enfoldig Snak hører man ikke, naar endeel kommer tilsammen, og besøger hinanden. Den første Materie, som gemeenligen bliver foretaget, naar to eller fleere Personer befinder sig tilsammen, betræffer det onde eller gode Væjt, man klager over Heede eller Kulde, og giør saa meget af dette, ret ligesom noget Overordentligt eller Forundringværdigt lod sig tilsyne, da det dog fra Verdens Begyndelse efter et hvert Lands Clima og Beliggende altid haver været varmt om Sommeren og koldt om Vinteren, og fremdeles vil saaledes blive Denne Aarets Afvexling er ogsaa nødvendig, og har sin Nytte, sin fastsatte Orden og Aarsage, og omendskiønt Kulden og Heden fornemmes meer eller mindre i et Aar eller i et andet, saa er det dog daarligt at anstille saadan Klagen, da vi dog veed, at det efter Naturens Orden ikke kand være anderledes, og som vi saa ofte have baade seet og fornummet. Saadan Klage er desuden uanstændig og dumdristig, i det man paa den Maade dadler Naturen, og begiærer den skal rette sig efter vor Magelighed og Egennytte. Hvor ofte ønsker ikke en Urtergaardsmand, at det maa regne stærkt, Hans Jord er tør som Aske, og Urterne kand ikke voxe; Hvilket Ønske en Reisende ogsaa bestandig fører i Munden, at Støvet ikke skal falde ham besværligt, da han dog med Øjene kand see, at Kornet, som staaer i sin blomstrende Stand, og Græsset, som er afslaget og ligger paa Marken, nødvendig behøver Solens Tørke, saa at den Regn, som var dem tienlig, vilde være mange andre skadelig. Ligeledes ønsker man til et eller andet Arbeide og Forehavende gierne godt Vær, da dog et heelt Land begiærligen sukker efter en frugtbar Regn. For saadane Discurser ere ringe og enfoldige Folk mindre at fortænke, derimod maa man desto meer forundre sig over fornuftige Personer, naar de henbringer Tiden med saadan unyttig og ubetænksom Snak. Det maa altsaa vel med rette hede: J veed ikke hvad J bede, og fordi de fleeste Mennesker bruger saa liden Overveielse, og følger den daarlige Brug, saa er det billigt at erindre dem, at de indrette sit Ønske og Attraa med meere Beskedenhed, ikke efter sine egne Afsigter, men efter det almindelige Bedste, ikke murre eller klage imod Naturens Løb og Aarets Beskaffenhed, men med Hengivenhed at annamme alt hvad som den gode og naadige Himmel anordner.