Norske Intelligenssedler, 1769-11-15
Fortsættelsen fra forrige Uge: Men hvorfor taler jeg om vore unge Adelsmænd alene? Hvor mange af vore Kiøbmænd ere der vel, som troe, at de behøve at studere, og at vide alt det, som denne gamle Minister udkræver af sin Søn, alene for at giøre ham til en god Kiøbmand, Sandelig, denne Samtale smager af intet mindre end af Barbariet; og jeg finder noget deri, som fortiente baade vore unge Kiøbmænds og vore gamle Lærdes Opmærksomhed. Men jeg maa være kort. Foruden en vidtløftig Beskrivelse, af en Kiøbmands heele Forhold, hvorved han i sær anbefaler ham de to vigtige Ting, Oprigtighed og got Kiøb, formaner han ham at læse alle Slags gode Bøger, meest saadanne, som kunde lære ham at kiende Verden, at forskaffe sig en fuldstændig Kundskab om Lovene, og at lære fremmede Sprog, i sær Latin og Jtaliensk. Disse Sprog, siger han, maa du endeg forstaae vel, fordi de ere de Almindeligste: men du maa derfor ikke forsømme dit eget Modersmaal. Han raader ham paa et andet Sted, end og til at legge sig efter Veltalenheden, og beflitte sig paa en god Stiil, som noget der er fornødent for en Kiøbmand. Derefter forklarer han ham alt, hvad efter de Tiders Jndsigt var nyttigt at vide for en Søemand; hvorledes han best kunde bevare Skibet og Godset. Han taler med ham om Solens Gang og dens Virkninger, om Vindene, om Ebbe og Flod, om de adskillige Climatter om Aarets Tider og Dagenes Længde paa adskillige Stæder i Verden. J alle disse Samtaler er meget merkværdigt, naar man maaler det med Tidernes Jndsigt, men kuns lidet, som kunde oplyse vore Søefolk. Om disse fandt noget at lee af, vilde jeg ikke undre mig derover; den mindste Cadet forstaaer vist meer af Søevæsenet end denne gamle Nordske Minister. Havde dog vore unge Hofmænd og Kiøbmænd saa god en Grund til at foragte de Gamle, Derefter følge adskillige Historiske Efterretninger om fremmede Lande, som ere fulde af selsomme Fabler. Men vore nye Philosopher skulde og have deres Tiid til at lee; Det bliver derfor dog vist, at det ikke er Philosophien, men Historien, Handelen og Skibsfarten, som har lært os at kiende Verden bedre. Uden disse Hielpe-Midler, skulde man endnu kunde bilde en Metaphysicus ind, at der vare Lande til, hvor smaae Dverge reede paa flyvende Drager; thi hvorledes vilde han vel af almindelige Grunde beviise Umueligheden deraf, Jeg skulde og tale noget om Hof=Levnet. Den anden Deel af Samtalen indeholder en Formaning til en ung Hofmand; men ere Sæderne ikke siden den Tid saa forandrede, at alt dette er til ingen Nytte, Maaskee, Men det er dog artigt at vide, hvorledes unge Folk da bleve anførte; Jeg veed i det mindste ikke noget af heele Alderdommen, som skulde være meere interessant. Lad være, at man ikke fandt andet deri, end nogle almindelige Lærdomme og Dyden. Man kand dog altid undskylde Forfatteren, dermed, at han levede paa en Tid, da man endnu ikke holdt det for gandske forgieves, at moralisere i den Store Verden. Han udkræver tre Ting af en Hofmand Forstand, gode Sæder, og Høviskhed."Ved Forstand forstaar han Veltalenhed og Forsigtighed, at kiende Mennesket, dets adskillige Tænkemaade og Sæder, at skiønne, om Folk ere redelige, og meene hvad de sige eller ej, at forstaae Lovene, og kunde dømme om deres Grunde og Billighed, at vide, hvor vidt det er tilladt at give efter i en Sag, hvad man selv tør begiære, hvad man bør tilstaae andre, og hvad Ære og Velanstændighed tillader. Jeg overlader til vore unge Hofmænd at prøve selv, hvor viidt dette Begreb passer sig paa det, som man nu omstunder kalder, Klogskab og Forstand; Thi hvad vore Philosopher angaar, da veed jeg vist, at de bleve meget forlegne, om man forlangte, at de skulde lære os saadanne Ting i deres Logik. Det Capitel, om gode Sæder, vil jeg gaae reent forbi, og lade mig nøje med at anmærke, at Forfatteren derved ikke forstaar Manerer, men nogle af Hiertets Egenskaber. Det udvortes Forhold kalder han Høviskhed, og derom siger han saa meget, at man ikke kand tvivle, at han jo har været en meget galant Mand i sin Tid. Hans Agtsomhed gaaer saa vidt, at han endog fortæller, hvorledes man skal bære sin Kappe og sin Hat. Men Sæderne forandre sig. Der kommer en Tid, da man skal lee af vore Moder, og dette Capitel duer kuns for Elskere af Alderdommen. En besynderlig Anmærkning finder jeg om Oprindelsen til det Ord Hofmand. Vore Sprogkyndige skulde maaskee takke mig derfor. Hofmand, siger han, eller Hirdmand, betyder en agtsom Mand, som giør sig fornuftige Betænkninger over alt, hvad han seer og erfarer. Men mange, lægger han til, bære denne Titel, som et Øge Navn. Og unge Hofmænd, som troe, at de lære at kiende Verden bedre i et Forgemak, end af den heele Historie, ligner han snart ved dem, som reiste til Jerusalem, og vidste ikke at fortælle andet end Eventyrer, naar de kom tilbage, snart ved unge Discipler, som bilde sig ind at være Højlærde, saasnart de komme af Skolen. De to sidste Deele af dette betydelige Haandskrivt ere forlorne; De handlede om Geistligheden og Bondestanden. Om den sidste af disse Stænder have de Lærde sielden bekymret dem; men i Henseende til de første, maa det dog være os tilladt at spørge, hvorfor de, som have samlet saa mange Kloster-Krøniker, alene for at fylde deres store Bøger med lange og kiedsommelige Registre af Munke, hvorfor de have ladet saa vigtig et Haandskrift forgaae Smagen er dog ikke Skyld i dette Tab: Tvertimod; hvor liden Fortieneste det end er at samle, saa lader det dog, ligesom og dertil udkrævedes nogen Smag. For mig maa man lade trykke saa mange Samlinger, som man vil; Jeg troer altid, at det er bedre at giøre noget, som ikke er meget vigtigt, end at gjøre slet intet, om man og ikke gjorde andet, end betalede Afskriveren og Bogtrykkeren. Saa megen Smag ønskede jeg kuns dem, som samle, at de ikke søgte i Fejeskarnet efter Papirer til at trykke, saa længe der endnu ere saadanne utrykte Haandskrifter til, som dette, og at de ikke af Frygt, for at begaae smaae Fejl i Udgivelsen eller Oversættelsen, lode vigtige Værker ligge saa længe, indtil Tiden reent fortærede dem.