Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1814-02-15
Hvad Charakterernes rigtige Tegning angaaer, da kunde man vel billigen spørge, er Samsøes Christian den Anden, den halv forelskede, men bestandig kolde, halsflæbende, franske Chevalier, den Christian, Historien skildrer os - Har Dyveke været andet end en almindelig Frille, der tilligemed den Hollandske Æblekjerling, Sigbrit, udøvede et saa utilgiveligt Herredømme over en alt for lidenskabelig Konge til ubodelig Skade for de Riger, Forsynet havde betroet ham? Forstyrrede Dyveke ikke en fortræffelig Dronning og Moders huuslige Lykke? Hvorfor vilde da Digteren fremstille os Lasten i et saa forførisk Lys Hvorfor male en Frille, der var det farligste Redskab i en snedig Moders Haand, som en Engel Hvorfor søge at vise hiin Sigbrit fra en saa fordeelagtig Side, den Sigbrit, som, med al hendes Sledskhed, dog var en saare lavtænkende Qvinde, som, ved sin lunske Frænde Ditrik Slaghek, der fra hollandsk Badskjær blev Præmierminister i Danmark og Erkebisp i Lund, uden Tvivl var den første, skjønt hemmelige, Aarsag til det Stockholmske Blodbad? – hun, som tilsidst trostede den saadybt sjunkne, høist ulykkelige, Monark med de spodske Ord: "Bliver J ikke Konge i Danmark, saa skal J være Borgermester i Amsterdam?" Nei, den hele Historie om Dyveke er et Væv af Nederdrægtigheder, der umuelig kan være rørende. Samsøes Christian er en skinsyg Barbar, der ikke har mindste Følelse for den ømmeste Ægtefælle; Sigbrit en lumsk Rufferske, der end ikke agter sit Barn for kostbart, naar det kommer an paa at bringe en Konges Vellyst et velkomment Offer, og skaffe sig selv en mægtig Jndflydelse paa Statsstyrelsen; Torben Oxe, et ufornuftigt Brushoved, der, efter Historien, selv paadrager sig sin Ulykke ved sin Sluddervurrenhed og sit Storpralerie, at have udstukket Kongen, og som Digteren har maattet lade handle ganske anderledes, end han efter Historien virkelig handlede, blot for at gjøre ham taalelig paa Scenen; Knud Gyldenstjerne, en med Rette mod Sigbrit og hendes hele Slæng høist fortørnet Adelsmand, som i Stykket gjør fælles Sag med Kongens Frille, for at tilfredsstille sin Broders balstyrige Lidenskab, der elsker og vil bortføre en Pige, som ikke elsker ham, men en gift Mand, og oven kjøbet en Konge saadanne Characterer kunne, naar man ikke aldeles vil sætte sig bort over nogenlunde historisk Sandhed, umuelig give Stof til noget rørende Sørgespil; thi hvo af disse Personer skulde vel her kunne røre? Hvo ønsker ikke gjerne, om just ei ved Gift og Dolk, saa dog paa anden Maade bortfjernet en Frille, der ikke allene forstyrrer et Kongepars huuslige Lykke, men endog er et Almeenvel ødelæggende Redskab i en listig, herskesyg, fremmed Qvindes Haand? Endnu for faa Aar siden har man paa en Herregaard i Jylland, der havde tilhørt Gyldenstjernes Slægt, seet over Hovedindgangen en i Steen udhuggen Figur af et Fruentimmer, med Underskrift, Dyvere. Efter et gammelt Sagn maatte alle Folk paa Godset, der kom forbi denne Figur, spytte ud for den. Lad end være, at de fortørnede Adelsmænd i de Dage gik for vidt, ganske uden Grund har denne Forhaanelse sikkert ikke været. Christian den Anden havde neppe udfyldt en saa rædsom Plads i Danmark Aarbøger, dersom Sigbrit og Dyvere og det hele hollandske Slæng ikke havde været. Man sige om den adelige Hvidtfeldt hvad man vil; man ophøie nok saa meget Sigbrits Visdom; det maatte og kunde ikke andet end harme den danske Adel, at see Rigets Spir i en hollandsk Æblekones Haand.