Københavns Adresseavis, 1774-05-24
J Europa beskylder man vel de mohamedanske Fædre, at de sælger deres Døttre, men dette skeer ligesaa lidet hos de Fornuftige iblant dem, som hos os. En Mohamedaner giver vist nok sin Datter heller til en fornem og riig Mand, end til en Ringe og Fattig. Han faaer da flere Penge, men kan han nogenledes undvære samme, paa giver han sin Datter et got Udstyr, og dette er da hendes Eiendom. Ægteskabs=Contrakten bliver altid sluttet for Kadi, og i den bliver ikke allene bestemt, hvor meget Brudgommen strax skal give sin Brud til Udstyr, men endog hvor meget han skal betale sin Kone, i Fald det skulde falde ham ind, at forskyde hende. Det er meget rimeligt, at en fattig Fader kan undertiden meget let fornøyes af en riig Svigersøn; men ikke alle Fædre bortgifter deres Døttre blot for Penges Skyld. Meget ofte giver, en riig Mand sin Datter til en Fattig, ja skienker ham endog en vis Sum, paa det at han i Kadis og andre Vidners Nærværelse kan betale sin Brud den Fæstensgave, som er bestemt i Ægteskabs=Contrakteen, og saadan en Mand maa da gemeenlig lade sig befalde, at udsette en saa stor Sum for sin Kone, i Fald han skulde forskyde hende, at hun er vis paa, han ey skal tænke paa nogen Forandring. Konen er ikke forpligtet til, at give hendes Mand hendes egen formue i Hænder, saa han meget ofte dependerer, af hende. De rige Mohammedanerinder har derfor undertiden meer at befale i deres Huse, end de Christne Fruentimmer i Europa, ja de ere i visse Maader lykkeligere, efterdi de kan forlange at blive skilte ved Manden, i Fald han opfører sig utilbørlig imod dem. Dog er det ikke noget fieldent hos Mohammedanerne, at de forskyder deres Koner. Men de benytter sig ikke gjerne af denne Ret, uden meget vigtige Aarsager, deels fordi det holdes for uanstændigt for en ærbar Mand, deels og fordi de ikke ville beskiemme deres Kone og hendes Paarørende. Man finder ikkun hist og her rige vellystige Mænd, hvis Opførsel slet ikke bifaldes af ærbare Mohammedaner, naar de tager mange Koner. Disse vælger gemeenlig Personer af ringe Stand, som tykkes got om, paa eengang at blive fornemme, og opvartes af mange Betientere. Derimod maa de ogsaa lade sig befalde, at Manden ikke allene setter dem tre andre Koner ved Siden, men desuden holder sig Slavinder, og tilsidst endog forskyder dem selv. Der gives altsaa Mohamedaner, som har meer end een Kone. Da nu Antallet paa Mandspersoner og Fruentimmer er formodentlig omtrent lige i Østerlandene, saa vil en Europæer troe, at de fattige Mohammedaner ingen Kone kan faae. Jmidlertid merker man dog ikke denne Mangel. Det synes meget meere, at en fattig Mohammedaner kan med mindre Bekostning faae en Kone, end en fattig Christen i Europa. For Ex, en Mulla i Romas hie, en Stad ikke langt fra Euphrat, havde fire Koner, for tildeels at lade sig ernære af dem. Jeg tvivler ikke paa, at enhver af dem havde efter Loven let kundet finde en Aarsag, at lade sig skille ved ham, naar hun havde vidste at giøre et bedre Partie. I de østerlandske Stæder ere ogsaa mange flere Soldater og Tienere giftede, end i de Europæiske. Desuden har Mohamedanerne slet ingen Mangel paa liderlige Qvindfolk. Disse har i nogle store Stæder endogsaa Frihed til offentlig at drive deres Haandverk imod en vis Afgift til Øvrigheden. Naar man spørger om Aarsagen: Hvorfor Mohammedanerne, ved det de har Lov til at tage sig mange Koner, har dog ingen Mangel paa Koner, saa veed jeg ingensteds at søge den, uden i deres Fruentimmers Sæder og Tænkemaade. Det er endog nu omstunder meget ubehageligt for alle østerlandske Fruentimmer, naar de kan lignes ved et ufrugthart Træe, og det bliver en Mohammedanerinde i Særdeleshed fra Ungdom af indprentet, at det er ligesom en Skam for en voxen Pige eller en ung Enke, ingen Mand at have. Man finder derfor ingen Klostere hos dem for ugifte Fruentimmer, men enhver søger sig en Mand. Endog da, naar en Kone er forskudt af en Mand, giør hun sig Umag for at faae en anden igien. Og da Mohamedanernes Koner, i Ligning med Europæerinderne, lever næsten ubemærkede, saa bliver det ikke saa let bekiendt, om de gifter sig under deres Stand. Araberne ere mavre, og ligesom udtørrede. Men de ere ogsaa meget maadelige i Mad og Drikke. Den gemene Araber drikker gemeenlig intet, uden Vand, og spiser næsten intet andet, end friskt baget slet Brød af Durra, et Slags Hirse), som er tilæltet med Smør, Olie, Fedt, eller Kammelmelk. Østerlændernes Bord er indrettet efter deres Levemaade. Da de sidde paa Jorden, saa udbrede de en stor Dug midt paa Gulvet i Værelset, paa det at de affaldende Smuler ikke skal blive spildte, og Gulvtepperne ikke blive urene. Paa denne Dug setter de en liden Skammel, hvorpaa der ligger en stor rund Kobberplade, som er sterk fortinnet, paa hvilken Maden bliver frembragt paa adskillige smaa Kobberfade, der altid ind- og udvendig ere vel fortinnede. Hos de fornemme Arabere finder man i Stedet for Servietter en lang Dug, hvilken alle de, som sidder og Bordet, legger paa Skiødet. Hvor dette mangler, der tager enhver i Stedet for Serviette sit eget lidet Klæde, som han bærer hos sig, for dermed at tørre sig af, naar han har vasket sig. Kniv og Gaffel bruger, de ikke. Tyrrerne har undertiden ved deres Maaltider Skeer af Træe, eller af Hørn. Araberne ere saa vante til at bruge deres Haand som en Skee, at de endog kan undvære Skeen ved den med Brød gjennemæltede Melk. Anden Skee= eller Søbemad erindrer jeg mig ikke at have seet hos dem.