Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1816-08-23
Fortsættelse. Niels Jensen havde selv aldrig tænkt, at den lille Plet Jord skulle blevet ham saa god. Og ligesaalidet havde hun ventet, at faae over halvfjerde hundrede Alen Væbning i eet Aar, og det endog vævet i hendes eget Huus; thi hendes Uld var, som sædvanligt, først gjort istand alligevel. Et Par Liispund Hør eller tre, høit fire, pleiede rigtignok hendes Mand at give hende, før de selv begyndte at faae; og høiere havde de heller ikke avlet noget Aar af de forrige, og glad havde hun været, naar de havde naaet fire. Næsten undrede hun og over, hvorledes de havde faaet det færdigt. De andre Aar havde de syntes, omtrent at have i Hænderne hvad de kunde rede fra dem. Og dog var det gaaen til uden Hexerie; Hun og hendes Modet havde været saa stadigt ved Rokken som mueligt; og havde faaet mellem 4 og 5 Pund om Ugen; med det fineste var det jo ikke, ellers var der bleven flere Alen De smaae Piger havde herved et Pund om Ugen; thi ogsaa de, stræbte hvad de kunde. Hør og Blaar, regnet med hinanden havde de omtrent et halvt Lispund om Ugen: det var i 26 Uger 13 Lispund, eller egentlig det halve Aar. Men naar man nu tager den ene Tid med den anden, og regnet Ulden med, saa kan det dog skjønnes, at der kunde være Gierning derved Aaret om, den Tid, der kunde anvendes dertil, men man begriber at det dog ogsaa kunde lade sig gjøre. Og det er det, de ere saa glade ved, i de Egne, der er kommen i med Hotovl af nogenlunde Betydenhenhed, at Tiden gaaer dem saa godt og nyttigt. Og det maae vi aldrig glemme at sætte Priis paa hos de gode Fruentimmer, al jo nyttigere Tiden bliver, jo gladere ere de. Ligefuldt tør vi neppe sige det om alle os i det Kjøn, der saa til vil gjerne klage over Fruentimmerne, isteden for at lægge nok Mærke til Stadigheden i deres Arbeidsomhed, og deres Glæde selv i at virke. Naar en Mand siger: Jeg har havt et svært Arbeide, det er dog forskrækkeligt saa det hænger paa, der er dog aldrig Lind, det er et evigt Slæb, det er ikke at holde ud, saa siger en Kone til sin Veninde: "Kom nu Barn, og see, hvad jeg dog har faaet færdigt. Et jeg dog ikke heldig i Aar, Gud skee Lov, vi har Helbred: Tiden er aldrig saaledes bleven borte: Vi begriber ikke, hvor den bliver af. Og lykkelig er jeg og, jeg har saadan en flink Pige." Det kan Du være vis paa," sagde Niels Jensens Kone til ham den Aften de tegnede det over; (det var en Søndag Aften de sad; thi den Skik havde de da at huske over, naar de vare ene en Søndag Aften, da især med hinanden at tænke over paa, hvad de i Besynderlighed havde Aarsag at takke Gud for) – "Det kan Du være vis paa, at de smaae Piger lader Dig ikke have Fred; Du kommer snart til at give dem selv hver en Skjeppe Sæd, 2 Aftener, har jeg tænkt paa, om Ugen, skal saa være deres egen; og Du skal, inden faae Aar, om Gud vil vi leve og beholde Helbred, forundre Dig over det de vil samle dem, til Hjelp til Medgiften, om Gud vil vi maae leve den Dag der blev Spørgsmaal derom. De har faaet at vide af Huusmanden, at det er Brug sammesteds i Fyen, og at de der har selv Væve i Gaardene, Du maae være betænkt derpaa, til Foraaret slipper Du dem ikke. Maatte bare Frøet blive godt i Aar i denne vanskelige Sommer. Af de sex Skjepper Horsæd i Aar maaskee jeg neppe tør vente over det Halve af hvad vi havde i Fjor af fire, i det Høieste neppe saa mange Lispund som i Fjor af de tre.