Berlingske Tidende, 1830-02-01
Hvad der gjør dette Skrifts Æmne, Stridsspørgsmaalet angaaende Successionen i Portugal, saa interessant, ja til et europæisk Spørgsmaal, er: at netop hine extreme Anskuelsen i Politiken, der vel findes allevegne, men netop i Frankrige have udviklet sig til den skarpeste Modsætning, under dette Spørgsmaals Opløsning hilde sig i de største Modsigelser, og, for at seire nødes til at betjene sig af Modstanderens Vaaben. Thi de Liberal forsvare Don Pedro og hans Charte som dette passer for Portugal, eller ikke, er et andet Spørgsmaal, som ikke hører hid) af ingen anden Grund, end fordi Don Pedro ei allene af sin Fader og af hele Huset Braganza (Don Miguel selv ikke undtagen), men ogsaa af alle Europas Kabinetter er erkjendt for Portugals legitime Arving og Souverain. Men Ultra-Royalisterne, der tilfulde følte, at Don Miguels Rettigheder i og for sig selv ingenlunde vare tilstrækkelige til at forskaffe ham Erkjendelse, søgde at give disse Styrke ved Folkets Udsagn, og sammenkaldte Lissabons Cortes, for at udelukke Don Pedro fra Thronen, uden engang at ville høre ham. Kan vel Ugyldigheden af det politiske Dogmaa om Folkets Souverainitet klarligere bevises, end ved denne Miguel sternes Daad, Overveje vi Sagen fornuftigen, saa skiønnes lettelig, at Folket aldeles ingen Ret har til at blande sig i Thronnarchier: Valgmonarchiet. Adspørge vi den portugisiske følgen; ellers opstaaer snart deraf det fordærveligste af alle Mo Statsret, saa tilkommer det ikkun Stænderne at bestemme Nogen i Henseende til Thronfølgen, dersom den afdøde Konge ingen Børn har. Men selv denne Rett havde Stænderne, under Begivenhedernes Løb, allerede tabt. Hvor groveligen krænkede altsaa her netop de, der stedse holdt Middelalderen for det Høieste, selve de Rettigheder, som vare dem overantvordede fra Middelalderen. Ja, det Manisest, som Cortesforsamlingen i Lissabon, udstædte, og hvormed den vil forsvare selve Religionens Sag, er endog ublu nok til at erklære Edens religiøse Forpligtelse for ugyldig, naar den strider imod Folkets Vel og Villie. Saaledes skjønner Europa af dette Stridspørgsmaal, hvor let Extremer, netop fordi de ere saadanne, forvandles til en andet Extrem, og at Sandheden ikkun ligger i Midten. Hovedangrebet imod Don Pedros Arveret, som ogsaa gjentages i det af Cortesforsamlingen i Lissabon udstædte Manifest, grunden Krone har forspildt sin Ret til Portugals. Men for det Første sig derpaa, at han ved at antage Brasiliens - et fremmed Riges -er Brasilien ingenlunde et fremmed Rige; det er Portugals Søsterland og af portugisisk Oprindelse. Og for det Andet maa Cortesforsamlingen i Lissabon selv indrømme, at den portugisiske Historie indeholder adskillige Exempler paa, at Kronprindser, der modtoge udenlandske Kroner, desuagtet succederede i Portugal. bør være adskildte Riger, udelukke Don Pedro fra Portugals Heller ikke kan det Argument, at Brasilien og Portugal Throne. Thi begge disse Riger kunne være adskildte, have ganske forskellige Bestyrelser, og Kronen desuagtet være forenet paa eet Hoved, hvilket f. Ex. Sveriges og Norges, Englands og Hannovers, Exempel beviser. Jmidlertid - Hensigten og Meningen af den Tractat, hvorved Don Juan VI erkjendte Brasilien for et uafhængigt Rige, har dog vel været den, at begge Riger skulde have forskjellige Regenter, og at Don Pedro altsaa skulde vælge. Da Don Pedro valgte Brasiliens og frasagde sig Portugals Throne, turde han vist nok hverken bestemme, hvo der skulde succedere ham eller giøre nogensomhelst anden Bestemmelse i Henseende til Portugal. Men om det end var afgjort, at han, ved at octroyere Chartet, har gjort et overilet Skridt, saa følger deraf dog ingenlunde, at Don Miguel er legitim Konge. - Thi aldeles falsk er den Slutning, hvormed Cortesforsamlingen har villet bevise Don Miguels Kongeret af den portugisiske Statsret, ifølge hvilken, naar en Konge af Portugal ejer to Kroner, hans ældste Søn skal arve den største og hans yngste den mindste. D. Juan VI har nemlig aldrig ejet Brasiliens Krone, men behersket Brasilien som en portugisisk Colonie. Den første portugisiske Konge, der forenede begge Kroner, er De Pedro. Hans nærmeste Arving (d. er hans Søn, thi, endskjøndt yngre, har han, som i samme Linie, Arveret fremfor sin ældre Søster) faaer altsaa den større Krone, Brasilien, og den anden Arving (hans Datter, Donna Maria) Portugals. Ogsaa er den en mærkelig Omstændighed, at Donna Maria blev født, medens Brasilien endnu var en portugisisk Colonie, og at der altsaa ikke kan være mindste Tvivl om hendes portugisiske Jndigenat. Der maatte skee det voldsomste Brud paa Legitimiteten, dersom ikke den nærmeste Arving stedse skulde træde umiddelbart i dens Sted, der resignerer en Krone. Den tør Jngen resignere til en Tredies Fordeel eller Skade, og ingen Beslutning af Stænder tør antaste denne Helligdom. Om man endog vilde inddrømme Cortesforsamlingens Paastand, at Don Pedro havde forspildt sin Ret til Portugals Throne, ved at modtage det uafhængige Brasiliens Krone, saa maatte man, efter hans Faders Don Juan Altes Død, betragte ham der resignerede Portugals Krone, som død for dette Land, men selv i det Tilfælde bør, efter den portugisiske Statsret, hans Arvinger foretrækkes deres Farbroder.