Viborger Samler, 1794-09-01
Brev fra en Ven i Kiøbenhavn en Ven i Jylland. P. M. dentvivl har den løgnagtige Frue Fama alt for nogle Post 1 dage siden fortalt Dem den lille Uro, her har været i Laugene, og da det er hendes Maade, at lægge ligesaameget til, som der kan være sandt i, hvad hun har at fortælle, saa formoder jeg, at i Jylland har Kiøbenhavn baade brændt og hundret, baade seet Kugler flyve og Blod flyde; og da ingen af de Ting er sandt, men kuns en til Elefant omskabt Flue, saa vil jeg anvende en Times Tid paa at fortælle Dem, hvad der er passeret, maaskee det moerer Dem, i det mindste vil det formindske Rygtet, og vise Dem eet og andet i anderledes Lys, end man vist har forestillet det. Heele Begyndelsen var et pr. Tømmersvende, som ville reise; deres Mester havde meget Arbeide, og kunde derfor ei vel undvære dem, naturligviis, at han da holdt paa dem og, som vi Mennesker, naar vi længe ere vante til at herske, og have nogenslags Medhold, da intet see paa andet end voregen Fordeel og Villie, saa nægtede han dem Lov at reise Hiem, men da de kom for Politieretten, erkiendte den, at deres Grund til at reise kunde ansees gyldig, og de fik Lov at reise. Næste Uge kom atter to, og ville have Afskeed; deres Grund var, saavidt jeg veed, ingen anden, end den de tydske Svende medfødte Bisselyst, at, naar de har arbeidet noget et Sted, vil de forsøge sig et andet, for imidlertid paa Vejen at leve et pr. Dage som Junkere paa hver af de gienremvandrede Stæders Laugs Bekostning. Retten kjendte derfor, at de skulle gaae til deres Arbeide indtil den ved Lovene bestemte Reisetid Mortensdag. Men de som ægte tydske Haandværksbursche paastode, de stode ei under de danske Love, men under Amtsgebrauche, og da de fremturede i Stivsindighed og Opsætsighed mod Lovene, blev dem tilkiendt en Betænkelsestid af nogle Dage i Forbedringshuuset, og, efterat dem endda var forundt Betænketid, om de ville appellere, ikke paa en halv Time, som Løgnen og en trykt Piece har sagt, men til Dagen efter, og de da erklærede, at de ei ville appellere, fordi de erkiendte Forseelsens Storhed og Dommens Mildhed, og frygtede, at, naar de kom til Høiesteret, kunde Straffen efter Placaten af 1749 blive langt haardere, saa vandrede de til Forbedringshuuset. Nu vaagnede mange forskiellige Jnteresser, og at de vare forskiellige, vil De see af Tingens Gang. Mange Tømmersvende samledes paa deres Kroe, og besluttede at ville ei arbeide, men reise, og de truede de andre med, at ville slaae Arme og Been itu paa dem, til at forlade deres Arbeide. Saaledes bleve de 400 samlede og da man lod dem spørge, hvorfor svarede de: at de ville have deres Kammerater løs igien, og at de ville have 8 s. Tillæg daglig. Det sidste, som siden blev een af de vigtigste Punkter, i Klagen, viser den forskiellige Jnteresse, og at Svendene, ikke vare ganske tvivlende om de dømte Kammeraters Forseelse, men allene blive pustede og desangaaende af Andre, og den Klagepunkt havde en ældre Begyndelse. Man siger, at, da enhver Tømmermester tager af Bygherren Tre Mark, daglig for hver Svend, men giver denne kuns almindelig to, saa har Svendene længe været misfornøiede dermed, og for lang Tid siden andraget det paa vedkommende Steder, faaet, uagtet der er Maaneder siden. men aldeles intet Sy Om dette er, fordi Cancelliet har anseet det Regieringen uvedkommende, at fastsætte hvad jeg skal give min Tjener, eller Mesteren sin Svend; eller den velvise Magistrat endnu tager det i nøie og megen Overveielse, derom er jeg uvidende; nok, at Svendenes Misfornøielse herover brød ud ved denne Leilighed, og som mange ere tilbøielige til at udlægge Sagen paa det værste, saa troede mange, at det kom deraf, at man holdt med Mesterne. Saaledes gik et pr. Dage hen, og man hørte intet andet, end at de moerede sig paa Kroen; men saa forlod Muursvendene og deres Arbeide. En af de første Dage samledes endeel Pøbel, som længtes efter Moerskab i Adelgaden, hvor Tømmerkroen var; og da man havde givet Regieringen det Forslag, at tvinge Svendene til Arbeide ved at spærre Tilførsel til Kroen, og derved hungre dem ud, og man derfor havde sat Soldater med skarp ladt deromkring, saa samledes endnu fleere af Nysgierrighed. Politiemesteren blev den Dag, ved at ville gaae Hiem derfra, efterfulgt af en stor Deel Pøbel af alle Stænder, velklædt og sletklædt, med Husen og Støjen, og da man ei vidste, hvorvidt saadant kunde gaae, lod man Gardere rykke ud og forjage Pøbelen. De spørger vel, hvorfor man forfulgte ham, og jeg vil sige Dem, hvad jeg troer: Han har mange Fiender, og det er naturligt, at en aktiv Politiemester maa saa have. Det første han blev Politiemester, fortørnede han mange her i Byen, ved at eftersee deres Maal og Vægt, som ei i mange Aar var skeet, og de derfor maaskee meget afslidte. Andre, som handlede med Fødevare, og vare vante til, ikke at bortkaste Kiød, Flesk, Fisk, Smør, Ost &c., fordi det var raaddent, men at sælge det til den Fattige, som deels maa see paa een Skillings Kiøb, deels maae borge, og derfor tage hvad de kan faae, ubekymret om de bleve syge deraf, dem var han paa Halsen, og har kastet mange Tønder Kiød &c. i Skarnkulen paa Amager; men burde han ei straffes derfor ved Leilighed, ligemeget om Byen derved har været bevaret for megen Forraadnelsesfeber a. i nogle Aar; Andre misundte hans personlige Anseelse, Regieringens Yndest, hand besad, og et vel lønnet, skiønt byrdefuldt Embede; ligerviis som vi misunde Regenternes Glans, men betænke ei deres Byrder. Og saa kommer den Mængde, Legion er dens Navn, af Spidsbuber og Blodigler, som her i Kiøbenhavn leve af Gavtypestreger; de frygtede ham, hans giennemtrengende Øie og hans store Hukommelse. Hvad kunde være beleiligere fordem, end at løfte ham af Sadlen, fik han en Nathue til Eftermand, saa vare de sikre, og kommer der en retskaffen Mand, saa behøver han vist 2 til 3 Aar, inden han faaer al den Kundskab i dette Kapitel, som Flindt har, og imidlertid kan de malke i No. Det var viist deres Tanker, og De kan troe, de vare ei ørkesløse, jeg kjender nogle slige af Udseende, som jeg ellers møder paa Gaden knap eengang i to, tre Uger, og jeg mødte dem to, tre Gange daglig i de Dage; dømmer jeg da vel uret? Nu kan det tillige være, at han kan have feilet imellem. Er det forunderligt, om den Mand, der afgiør nogle tusinde Tvistigheder aarlig, der paaseer tusinde og tusinde Ting, kan engang imellem være sløv; det kan den høieste Domstoel i et Land, som har meget mindre at giøre, er aldeles fri for Skikaner og Opirrelser; hvorfor ikke et andet Menneske, som ikke aflader at være Menneske, fordi han bliver Politiemester. Ogsaa maa jeg ikke glemme at anføre een Aarsag endnu han har stødt et Par af vore Poeter for Hovedet; og hvilken Forbrydelse, Kiender De noget ret til det Slags Folk, Genus irritabile vatum, Jeg ville langt heller forsee mig imod et Par af vore Statsministre, end imod nogle af vore Poeter; de første tilgav mig vist med Tiden, som Landets Fosterfædre; de sidste aldrig, med mindre min Ubetydelighed var Skyld; men var jeg sat paa et høit Sted, og de kunde især derved giøre deres Vittighed bekiendt og deres Sarkasmer vigtige, da skulle De see, hvor det ville gaae mig Naar De betænker disse og fleere Aarsager, vil det da forundre Dem, om mange forfulgte ham; om man aldrig nævnte Politieretten, hvori sidde 2 værdige Mænd foruden Politiemesteren, naar man lastede Dommen, om man glemte Svendenes Klage over Mesterne, for at sammendrage alles Misfornøielse til een Punkt, om man mod Sædvane glemte al Tydskeriet i denne Sag, for at forfølge den danske Mand, som man af private Aarsager hadede. Nu troede Regieringen, den burde være alvorlig i denne Sag, lod derfor alle paa Kroen værende Tømmersvende transportere ud i Kastellet, holdte der Politieret, for at være i Ro; her bleve alle de Tømmersvende, som erklærede sig forførte, og villige til igien at gaae til Arbeide, udladte; men de andre, som fremturede i Opsætsighed mod Lovene, og havde Skyld i de andres Urolighed, de bleve efter Placaten af 1749 dømte i Slaveriet paa en vis Tid, nogle længer end andre. Saasnart det spurgtes, hørte man tillige, at de andre Lauge, Smedde, Snedker, Skoemager, Skrædder er. holdte op at arbeide, og at der gik Deputationer fra de to første Laug til alle de andre, at de skulle forlade alle Værkstæder og forblive forsamlede paa Kroerne, under Trusel, at man ellers ville komme og hugge deres Laugskildt ned og forstyrre Kroen. De adlød, og ingen Svend arbeidede i nogle Dage; spurgte man dem, ja endog Mestere, derom, da svarede de med en høitidelig Alvorlighed: vi tør ei, ellers bliver vor Laug beschimpft. Seet De, altsaa: al vor Fortrædertydsk, De frygtede meer en Tydskhed, en Amtsgrille fra daraussen, end en retfærdig Regierings Vrede. Spørger De hvorledes kunde Mennesker, som klagede over, at de havde forlidet i Dagløn, altsaa ei nok at leve af, hvor de kunde junkerere og leve, uden at fortjene, saa husk paa den forskiellige Jnteresse. Der kom et Brev med 100 Rdlr. og den kierlige Formanning, at de skulle vedblive i Opsætsighed og vist vente Understøttelse, til Tømmerkroen; man siger, der kom nogle til de andre Kroer, nogle Mestere vedbleve, at give deres Svende sin Dagløn ligefuldt, uagtet de ei arbeidede; andre gave dem Mad Morgen og Aften fuldt op, og Natteleie, jeg troer just ei med nogle, for at puste til Oprør, men maaskee nogle i Haab om, ved Uordenens Ende at trække Svende til sig, og med dem Fortjeneste; andre maaskee af utidig og kierlingagtig Barmhiertighed. Den, som sendte Brevet, har vist havt høiere eller rettere nedrigere Hensigter. Denne strenge Dom blev ei exeqveret, men et Par Dage derefter i Statsraadet formildet derhen, at da alle disse, jeg troer 124, havde paastaaet ei at ville arbeide, men Ret at reise, saa skulle de bønhøres, men for ei at saae meer Ucenigheds Sæd i Staden eller ved Giennemreisen i Landene skulle de strax sættes paa Kongelige Skibe og føres til nærmeste Stad i det vare Tydskland, som og skeede et pr. Dage efter. Man siger, at vor veltænkende Kronprinds har, for at formilde disse vildfarende Faars Skjæbne saa meget mueligt, givet dem paa sin Regning fri Reise og ved Landgangen 6 Rdlr. hver, og nogle efterladte Koner Løfte om Understøttelse. De tænker vist det samme herved, som jeg. Men vore i Mørkhed arbeidende Muldvarpe ikke saa; nu hørte man tale om Magtsprog, om formeeret Straf, og Gud veed, hvad meer; men at alt sligt var uden Grund, kan De slutte deraf, at denne Raisonneren varede knap to Dage. Midlertid maatte Politiemesteren endnu eengang have den Ubehagelighed, at omringes af Pøbel, og Garden maatte patrollere et Par Aftener. Spørger De, om det sidste var nødvendigt, da veed jeg det ei; vist er det, at i den Gade, hvor han boede, og i de, hvor nogle Laugskroer vare, gik mange Folk, men de gik som ægte Kiøbenhavns Folk, for at see og sees, store Natkapper i hundredeviis og Salopper, og høie Fiær, og velklædte Mandfolk, og Skoemagerdrenge, og Embedsmænd og Borgere og Ripsraps, men ei een eneste Haandværksveld. De Spadserende gik meget længselfulde efter Løier, som de kaldte det. Men De maa ei fortælle det for Fruentimmerne i Jylland, at her gik saa mange af de saa kaldte skikkelige Fruentimmer; thi nogle, som efterabe dem i Alting, kunde og faae Lyst til, ved Leilighed at blive Amazoner, Andre kunde med meere Grund falde til at foragte vore Fruentimmer, og den største Deel fortjener det vist ikke. Men noget maa jeg dog giøre Dem opmerksom paa, at, uagtet heele Larmen, om De saa vil kalde den, varede næsten 14 Dage, og Garderne patrollerede 4 til 5 Dage, saa var dog Alting rolig heele Dagen til Kl. 8 om Aftenen og efter Kl. 11 om Natten, og ei een eneste kom ret til Skade. See, dette kan karakterisere det Danske, eller, om De vil, det Kiøbenhavnske Folk, men og tillige vise Dem, at det var ei Misfornøielse med Regieringen, ei Oprør, ei Plan til Oprør, men nogle forskiellige Jnteresser, som kom i Bevægelse, for Ex. Misundelse over nogle Haandværksmestere, som ved Monopolier eller gale Jndretninger sidde med 3, 4, 6 ja 120000 Rdlr. aarlig Fortjeneste, medens andre Mennesker ved Siden af dem skal holde Kone og Børn med 3, 4, 5 Mk. daglig, Laugenes gamle upassende Vedtægter, og de Grunde, jeg alt forhen har anført. Aldrig saasnart vare Svendene komme ombord, før de fortrød deres Halstarrighed, og med grædende Taare ønskede det omgjort. Men de seilede paa 3 Kongebaade under Konvoy af en Fregat til Rostok. Underveis har de havt saa haardt Veir, at et af Fartøierne blev læk, og de maa takke Gud, at det ei var i Profeten Jonases Tid, thi ellers kunde Søefolkene anseet Veiret for deres Skyld, og ofret dem til Fiskene, nok er det, de kom i Land i det lykkelige Tydskland, hvor de nu kan have Frihed at reise, indtil de maaskee falde i Hververes Kløer, som maaskee kan give dem snart Leilighed at døe paa Ærens Seng i Polen eller ved Rhinen hvor de maaske vil savne det foragtede Danmark. Man siger, de danske Svende kan, efter Ansøgninger, faae Lov at komme tilbage til deres Fædreland; men de Tydske behøve det jo ei. Ellers har man fortalt, at endeel af dem skal i Fjor være forviist Hamborg, og derefter Prag for samme Slags Urolighed, og at nogle da reiste til Breslau, Berlin, Dresden og skal være Skyld i de Uroligheder, som der har været i nogle Uger, men Resten kom her.