Berlingske Tidende, 1836-09-13
Ungarn. Man skriver fra Vien under 3die dennes: Fra alle Kanter i Ungarn indtreffe desværre endnu stedse Efterretninger og ødelæggende Jldebrande. J Jlevesser Comitat blev for nylig i den store Markflække Pasto 262 Huse med Kirken og Raadhuset aldeles ødelagte, og Dagen derpaa udbrød der i den tilgrændsende Landsby Tar, hvorhen hine Jndvaanere vare flygtede, atter Jld og fortærede elleve Huse. Fra Comitatets Side er en streng Undersøgelse indledt. Jndbydelse til at oprette et Selskab for at antage sig en forladt og forsømt Ungdom. Da undertegnede Committee var sammentraadt, troede den at borde gjøre den opvoxende Slægt til fortrinlig Gjenstand for sin Virksomhed, og den begyndte derfor med de Børn, der deels vare af en saa fordærvet Natur, deels af en saa forsømt Opdragelse, at de – uden særegen Omhu for at føre dem tilbage igjen paa den rette Vei – truede med at blive ligesaa ulykkelige for deres eget Vedkommende, som farlige for Samfundet. Den har saaledes efterhaanden antaget sig 21 Børn, hvoraf nogle have været anbragte hos Pleieforældre paa Landet, men den største Deel dog i Jnstitutet paa Fjurendal under Grevskabet Holsteinborg. Dette Antal vil efterhaanden betydeligen forøges, da den Bygning, som Committeen har ladet opføre paa Flakkebjerg Mark ved Slagelse, er beregnet paa at kunne modtage endnu 40 Børn. Det ligger imidlertid i Sagens Natur, at Børnene kun til en vis Tid kunne forblive under denne nærmere Forsorg, men at de efter Confirmationen, og naar deres Opdragelse kan ansees fuldendt, maae udtræde af Jnstitutet. Her møder imidlertid mangehaande Betænkeligheder, og det er disse, som Committeen troer at burde udvikle for den Almeenhed, hvis virksomme Deeltagelse for Sagen saa betydeligen har fremmet det begyndte Værk. For største Deelen have de Unge ingen Forældre for en Deel ere de ude af Stand til at gjøre Noget for dem: og ikke sjeldent ere de selv af et saadant Forhold, at det ikke var til de Unges Gavn at fornye Forbindelsen med dem. Ved at udtræde af Jnstitutet vilde de Unge saaledes komme til at staae ene i Verden, i mange Tilfælde atter udsættes for alle Livets Farer og Fristelser, og maaskee ikke sjeldent falde tilbage igjen i den moralske Fordærvelse, af hvilken man havde søgt at udrive dem. De trænge til Raadgivere og Venner, der ville gjøre for dem, hvad Forældre ellers pleie at udrette, nemlig sørge for at finde en passende Lære, eller Tjeneste for dem, og anbringe dem til et Arbejde, ved hvilket de for Fremtiden selv kunne erhverve sig Livets Ophold. De trænge til en christelig Kjærlighed, der ikke taber dem af Syne i deres nye Forhold, men understøtter dem med Raad og Veiledning, og styrker deres Lyst til det Gode med Bevidstheden om, at man lægger Mærke dertil og glæder sig derover. Derimod troer Committeen, at det snarere vilde skade end gavne, om man paa en meere umiddelbar Maade understøttede dem, da dette maaskee kunde lede til Dovenskab og Ligegyldighed i Opfyldelsen af de Pligter, der bleve dem paalagte. Ved egne Midler seer Committeen sig imidlertid ikke istand til at kunne opnaae dette Øjemeed med nogen Fuldstændighed. Antallet af de Unge, som kunne behøve en saadan Veiledning, vil nemlig snart voxe saaledes, at Committeens enkelte Medlemmer umuligen kunde skjænke dem et saadant Tilsyn, som det, der behøves. Børnene ere derhos adspredte over Landet, og vi kunne ikke ønske at drage dem tilbage igjen til Hovedstaden, hvilket dog maatte skee, naar vi selv skulde vedblive at have Tilsyn med dem. Laugsmestere, som behøve Drenge; Landmænd, som kunne anvende dem til Agerdyrkning; Præster og Skolelærere, som i deres Sogne og Districter kjende Nogen, der behøver arbejdsføre Mennesker, Fabrikerere, Skibsførere og overhovedet Enhver, som i sin Stilling og Næringsvei har Brug for unge Mennesker, ere de, til hvem vi i denne Henseende med den største Tillid troe at kunne henvende os. At de Unge, som vi anbefale til deres christelige Omsorg, eengang have været paa Afveje, vilde det være unyttigt at dølge; thi allerede, at de have været under Committeens Forsorg, er et Beviis derpaa. Men at der er anvendt det Muligste, for at bringe dem tilbage igjen til den rette Vei, at dette hidindtil er lykkedes med de allerfleste, og at vi i Almindelighed tør love, at de ikke skulle forlade os, uden at være vel oplærte og vante til Flittighed, Orden og Oprigtighed, derom tør vi forsikkre Enhver, der maaskee kunde føle Frygt for de Unges Opførsel. Vi henvende os derfor til vore Medborgere med Opfordring til en Forening mellem christeligsindede Venner af den forladte og forsømte Ungdom, hvis Formaal skulde være, at antage sig disse efter deres Confirmation paa samme Maade, som christelige Venner ellers pleje at udvise mod et ungt Menneske, hvis Forældre ere døde, ved at anbringe ham i en passende Lære, skaffe ham en Tjeneste, sørge for at faae ham til Søes, eller overhovedet virke for hans Fremtids Vel. Da Committeen bestandig længere Tid i Forveien veed, hvilke Vørn der ville blive confirmerede, seer den sig ogsaa i Stand til at kunne forud underrette den foreslagne Forenings Medlemmer derom, for at de i Tide kunne være forberedte paa, hvad der kunde være at gjøre for det enkelte unge Menneske, saa at han ved sin Confirmation gik umiddelbar over fra Committeens Forsorg til Foreningens. Angaaende Maaden, paa hvilken den bedste kunde troe at virke, tillade vi os iøvrigt ingen yderligere Yttring, da Bestemmelsen heraf, saavelsom af Foreningens øvrige Organisation naturligviis tilkommer dem selv, som maatte føle sig kaldede til at indtræde deri. Kun troe vi at burde antyde som noget Særegent og Characteristiske for samme, at medens ethvert andet Samfund er baseret paa eller dog forbunden med aarlige Pengebidrag, vilde der her aldeles ikke være Talen om noget aarligt Contingent, men alene forlanges det Tilsagn, at hver efter Evne og Leilighed vilde paatage sig et christeligt Tilsyn med et ungt Menneske, der befandt sig i det ovennævnte Tilfælde. Vi troe saaledes at have gjort Nødvendigheden og Nytten af en saadan Forening indlysende. Det er den, som skal fortsætte og fuldende i den modnere Alder, hvad Committeen kun har kunne begynde i de Unge: og fortsætte det med Midler, over hvilke vi ikke have at byde, ikke materielle men aandelige Hjelpekilder, Kjærlighed, Velvillie, utrættet Deeltagelse. Stille os i Spidsen for et saadant Selskab, hverken kunne eller ville vi; thi vi ansee det tvertimod for gavnligt og ønskeligt, at det virker uafhængigt og frit, det vil da kunne virke med desto større Liv og Kjærlighed. Vi kunne derfor kun gjøre, hvad vi her have søgt at opfylde: gjøre Almeenheden bekjendt med Trangen til en saadan Forening, Nytten deraf og det Characteristiske derved, hvornæst vimaa lægge Realisationen deraf i deres Hænder, som kunne føle sig kaldede til, enten at stille sig i Spidsen, for et saadant Foretagende og fremkomme med nærmere offentlig Opfordring, eller privat forene sig til nærmere at overveje, hvorledes denne Sag bedst kunde fremmes.