Aarhuus Stifts-Tidende, 1846-07-11
naar en Dame af høi Dannelse frivilligt giver sig Døden, naar hun, ugift, i sine faareste Aar, offrer et Liv, som, i Rigdoms Skjød og i Omgang med aandrige Venner, skjænkede hende, hvad Tusinder søge forgiæves: saa kan kun en dyb og ulægelig Sjælslidelse fremkalde en saa rædsom Beslutning. Dette var nys, i Potsdam, Tilfældet med en ung, adelig Dame, der søgte sin Lige i Elskværdighed og Aandrighed. En sygelig Nerveaffection havde saaledes grebet hendes Gemyt, at hun troede, ei at kunne bære Livet mere. Hun yttrede det tidt, men man lagde ikke videre Vægt derpaa. En Morgen tog hun Afsked fra sin Moder, for at aflægge et Besøg, men kom ikke tilbage. En skrækkelig Anelse førte En af hendes Veninder til den nye kongelige Have. Her havde man fundet en Dames Hat, Mantille og Parasol paa en Bænk, der staaer ved Vandet under høie Elmetræer med dybtnedhængende Grene. Man søgte efter i Søen, og fandt her hendes Liig. Den Ulykkelige havde et Navn som Dig terinde og talede næsten alle levende Sprog. Adam Garing, Jndvaaner i Gussenstadt, 64 Aar gl., gift i 33 Aar og Fader til to Døttre, en i alle Henseender agtet Mand, indfandt sig for nogle Dage siden hos sin Øvrighed, og anmeldte, med den roligste Mine, at han nys havde ihielslaaet sin Kone. Hun havde skrantet nogle Aar, og navnligen leed, hun ofte af en saa rædsom Hovedpine, at hun var nærved at miste Forstanden. Hele sidste Vinter havde hun været sengeliggende. Da hun ikke havde noget Haab og Bedring, havde Livet været hende til Byrde. Hun havde ogsaa frygtet, at overleve sin Mand og at lide Mangel efter hans Død. Da han derfor nu sidstl. havde læst det fjerde Capitel af Dømmer nes Bog med hende, havde hun yttret det Ønske for ham, at han som Joel havde gjort ved Sisseravilde slaae hende et Som gjennem Hovedet; det var uden Tvivl, meente hun, en ligesaa let, som hurtig Død. Hun tilgav ham forud, og erklærede ham uskyldig for Gud og Mennesker. Et Som foraarsagede hverken nogen stærk Bløden eller noget stort Saar; naar hun saa var død, skulde han see at trække Huden over Sømmehovedet og give hende en hvid Natkappe paa; saa blev det Hele skjult, og der var Jntet, der kunde røbe ham. Enhver Modforestilling havde været frugtesløs. Langt om længe havde han givet efter; men det Søm, han havde villet drive hende ind i Hovedet gjennem den venstre Tinding, havde bøiet sig. Han havde nu prøvet det med et afbrækket Britbor; men det havde heller ikke villet gaae. Konen havde nu sagt, at da der var begyndt paa Sagen, maatte den ogsaa have en Ende, og det var bedst, han slog hende ihiel med Hammeren, hvilket han ogsaa strax havde gjort. Hun laa hjemme, og Øvrigheden kunde med egne Øine overbevise sig om, hvorledes Alt var tilgaaet. Man fandt Liget ganske i den angivne Tilstand, udstrakt paa Sengen. Over det venstre Kindbeen saae man tydeligt Saaret, som Sømmet og Boret havde foraarsaget; men paa høire Side var Hjerneskallen aldeles knuust af en Hammer. Ved Sengen stod et Fad med Vand, hvori Morderen havde vasket sine Hænder, for han gik paa Raadhuset. Under sin Gang til Fængslet beholdt han sin hele Fatning og en urokkelig Sindsro. Han beroliger sig ved den Tanke, at han har opfyldt sin Kones udtrykkelige Villie og beredt hende en bedre Lod, ved at forløse hende fra hendes Lidelser.