Ribe Stifts Adresseaviser, 1833-03-05
Udenlandske Efterretninger. Frankerig. J de Deputeredes Kammer bleve Forhandlingerne og Budgettet for det Jndre, d. 18de f. M. bragte til Ende, efterat endnu adskillige Afkortninger i Udgifterne til den offentlige Cultus vare forkastede, de forlangte Sammer for den protestantiske og israelitiske Gudstjeneste antagne, og til Slutning 80,000 Fr. bevilgede til de under Restaurationen for politiske Forseelser Domfældtes Understøttelse, da man, som Hr. Salverte udtrykte sig, jo dog ikke kunde lade disse fulte ihiel, forat oppebie Ministrenes Beslutninger, dem angaaende. - Den dernæst følgende Raadslagning om 2,200000 Fr., som vare forlangte til Skadeserstatning for dem, der havde lidt Tab under Kampen i "den store Uge", fik nogen Mærkværdighed, derved, at Ministeriet atter blev spliidagtigt med sig selv, da nemlig Hr. d'Argout, tvertimod en Jndsigelse af Hr. Caulman, som blev understøttet af dhrr. Sal verte, Odilon=Barrot og Thil, vilde have denne Erstatning udstrakt til alle dem der havde lidt Tab, uden Forskjel, men fandt en alvorlig Modstander i sin Collega Hr. Barthe. Denne vilde have dem, der havde lidt ved Julikampen, adskilte i 3 Klasser: dem nemlig, som havde lidt for den gode Sag, dem som havde lidt uden at tage Deel i Kampen, og dem, som havde lidt i Kampen imod den gode Sag. At understøtte den første Klasse, fandt han var en Skyldighed; at hjælpe den anden ansaae han for billigt; men at give den tredie nogen Erstatning, kaldte han Galskab. Denne Anskuelse fandt Kammerets bifald, og Lovforslaget blev Dagen efter antaget med en Reduction af 514,740 Fr., hvilken Caulman og Sal verte havde foreslaaet. Kammeret aabnede derpaa Forhandlingerne om Budgettet for de udentigske Anliggender, hvis almindelige Discussion var meget levende og interessant, men for vidtløftig til at kunne optages. Hr. Salverte angreb uden Skaansel med sin sædvanlige Kraft den ministerielle Politik, hvilken han tilskrev, at Frankerig i dette Øieblik ingenlunde er i Besiddelse af den Rang, som tilkommer det iblandt Europas Magter, og som det uden Møie kunde have opnaaet, naar man istedetfor, af Føielighed imod de absolute Magter, at lade sig forlede til eftergivende Svaghed, havde antaget den stolte Holdning, som klæder en stor Nation saavel. Hans Angreb bleve mægtig understøttede af detr. Mauguin og OdilonBarrot, medens paa den anden Side Hertugen af Broglio med Guizot og Thiers søgte saagodt, som de kunne, men just ikke med det bedste Held, at forsvare den "vile Diplomatik", Frankerig i den sidste Tid har fulgt. Hr. Thiers begik den Uforsigtighed at indblande Kongens ikke ansvarlige Person i de an varlige Ministres Sag, hvorved han ikke blot paa drog sig levende Modsigelser i Kammeret, især af Odilon=Barrot, som forlangte Ministeren alvorlig viist tilrette, men fik ogsaa siden sin Text læst i National. Samle Lafavette lod sig ogsaa høre i denne Sag. Han sværmede for Revolutionerne, baade den første og den sidste, men især for den sidste, thi "af Julibarricaderne steg Friheden frem i sin fulde Glorie, og for dens Solglands svandt alle Drømme om kongelig Legitimitet, om priviligeret Almagt og Ufeilbarhed, for at give Plads for det evige, udelukkende sande Dogmaa om Folkets Enevælde, i Forhold til hvilket alle andre Dogmer kun have en underordnet Rang." Som den største, skjønneste og herligste af dens Følger anførte han, at den havde skudt en Bresche i den engelske Torvismus, gjennem hvilken Engellands Regjering havde hanet sig Vei til Reformeen. Men ogsaa over det øvrige Europa havde den glorværdige Revolution udøvet sin Jndflydelse (ak ja!), og han kunde ikke give sin ærede Ven, Hr. Salverte, Medhold, naar han skildrede Frankerigs Tilstand som sørgelig og erklærede, at det var uden Bundsforvandre, chi "Folket i hele Europa er Frankerigs Bundsforvandt, og til en saadan Bundsforvandt kan man have Tillid." Han gjennemgik derpaa samtlige politiske Spørgsmaal, som ere bragte paa Bane siden Revolutionen. Hans Udladelser om de portugisiske Anliggender foranledigede følgende, ikke uvigtige Yttring, af Hertugen af Broglig: "Hvad Portugal angaaer, vilde det ene Partis Understøttelse fra vor Side kunne foraarsage det andet Parties Understøttelse fra en anden Side, og da var det ikke Ret men Magt, der afgjorde Sagen. Ret til at afgiøre Sagen tilkommer alene den portugisiske Nation selv; denne maa man derfor overlade Udøvelsen af denne Ret." Da Kammeret siden kom til de enkelte Poster i Budgettet, fik Forhandlingerne en rask Gang, og den 23de blev det hele forlangte Beløb antaget med en høist ubetydelig Afkortning. Samme Dag fremkaldte en anden Sag, nye interessante Debatter. Hr. Portalis, kom fremmed et Lovforslag, som lød paa, at det ikke var Domstolene tilladt, at lægge andre hindringer i Veien for Ægteskab, end saadanne, som navnlig vare indførte i Civil-Lovbogen. Lovforslaget er foranlediget ved, at en Præst Dumonteil, er udtraadt af den geistlige Stand, for at gifte sig, og at Ret dertil er ham tildømt ved første, men fradømt ved de høiere Jnstantser. Forslaget, som er beregnet paa at skaffe Ex Geistlige Rettighed til at indgaae Ægteskab, blev udførlig motiveret af Hr. Portalis, modsagt af Larochefaucault, understøttet af Herbette og bestridt af Grev Jaubert. Hr. Dupin, der, som GeneralProcureur, allerede havde ivrig taget sig af Præstens Sag for Cassationsretten, reiste sig nu i sin fulde Kraft og skaanede hverken Ministrene, eller Geistligheden, eller Domstolene, hvorfor han ogsaa faaer et Rogoffer af National, dog med den bemærkning, at det maa være sørgeligt for ham, overalt at støde paa hindringer, som han selv har skabt. Hr. Dupin anførte i sit Foredtag Exempler af Keiserrigets Historie og fik derved Anledning til at sige, at Napoleons Statsraad var et saa stort, saa ophøiet Jnstitut, at man i lang Tid ikke vilde finde Mage dertil, hvilken Compliment blev modtagen af de mange tilstedeværende Statsraader med misbilligende Hovedrysten, af Justitsministeren med Knurren, og af Kammeret: med Latter. Han fandt, at intet Lovforslag var fornødent, for at hjælpe Expræster til Ægteskab, da ingen borgerlig Lov forbød et saadant Ægteskab. modsat Aand talede Hr. Berryer, som bragte Kirkens Dogma i Erindring, at den, som eengang har trolovet sig med Alteret, gjør sig skyldig i Bigami, naar han siden trolover sig med en jordisk Brud. Da han til Slutning paastod, at han forsvarede den religiøse Friheds Sag mod Hr. Dupin, hævede denne sig atter og afviste Hr. Berryer og hans Frihed med nogle Kraftudtryk. Ved den endelige Afstemning blev Lovforslaget henviist til Commissionens Overveielse.