Almuevennen, 1844-05-15
Den Hovedgrund hvorfor Godseierne i gamle Dage begunstigedes med det frie Hartkorn, at de, foruden at indestaae Regjeringen for Skatterne af det dem underlagte Bøndergods, tillige som store og selvopoffrende Fædrelandshelte bare Hovedbyrden i Krigstyr til Landets Ansvar, er netop i vore Dage ikke meere tilstæde, idet ogsaa denne Byrde, nemlig Værnepligten, er gledet over paa Landalmuen alene, der nu skal beskytte baade Godseieren og sig selv imod Fjenden, da derhos Fæstebønderne vel nu selv kunne svare deres Skatter til Amtstuen, synes det soleklart at den store Ulighed i Beskatningen og Byrderne paa frit og ufrit Hartkorn bliver en stor Ubillighed, for ikke at sige Uretfærdighed, idet Enkeltmand derved nyder store Begunstigelser, paa det hele Borgersamfunds Bekostning, blot fordi han er født Lehnsbesidder eller har Penge nok til at kjøbe sig Jordegods med privilegeret Hartkorn. Det forekommer os høist inconseqvent eller selvmodsigende, først at lægge Jorderne til Grund for Beskatningen, og til det der giver Besidderen Værd og dernæst for Personlighedernes Skyld at ophæve Beskatningen eller gjøre Undtagelser fra den almindelige Regel, ved at til lægge Besidderne af de største Jordeiendomme Skatte friheder og Lettelser som de mindre Besiddere og Jordbrugere ikke erholde. Er det da lettere for en Familider skal leve af en mindre Jordplet, at tilveiebringe er større Overskud af reen Jndtægt til Statsbyrderne, en for den Familie der har en hundrede eller tusinde Gange større Jordlod at leve af Jo større Bedrivt en Mand er i, jo meere hans oekonomiske Virksomhed er udvidet, jo større Byrder maa han dog kunne bære til det Almindeliges Behov. Men kan det saaledes ikke nægtes at de mindre Landeiendomsbesiddere maa bære de største Byrder, – de allermindste (Huusmændene forholdsviis, de allerstørste – da er det heraf endvidere klart, at det hele Godseier- og Stamhuusvæsen er et stort Tab for Staten i oekonomisk Henseende, og da henved en Sjette deel af Landets Hartkorn er omspændt af Jorddrotter, der nyde fornævnte Begunstigelser paa den øvrige ager dyrkende Classes Bekostning, kan det kun være i Statens velforstaaede Jnteresse og til Landets almindelige Bedste, at ophæve en saa betydelig og følelig Ulighed At den forøgede Skatte- og Tiende Byrde som derved vilde opnaaes maatte komme det ufri Hartkorn tilgode og til Lettelse, følger af sig selv, og det retfærdige og ene rigtige Forhold vilde da indtræde, at Beskatningen bleveens for Alle, ligefra den største Lehnsbesidder, og Godseier til den mindste Huusmand. Man skulde mene at denne Sag var bygget paa saadanne Grunde og Principer, at den ikke kunde finde mange Modstandere, thi enhver sand Fædrelandsven maa dog tillægge sine personlige Jnteresser en underordnet Betydning, naar Talen, som i nærværende Tilfælde, erom hvad der er til hele Statens Tarv. Vi have imidlertid en vis Ahnelse om at Godseierne og Lehnsbesidderne ville betragte og om mueligt afvise denne Sag som et Jndgreb i Eiendomsretten, og vi skulle derfor først med Hensyn til Lehnsbesidderne bemærke, at de egentlig ikke her kunne tale om Eiendomsret, men kunom Begunstigelser, der ere dem tilstaaede, af kongelig Mildhed og Raade", og kun under visse Betingelser, saasom: "at de ikke paa nogen Maade maatte være Kongens Rettighed eller det almindelige Bedste til Skade. Saaledes bleve ogsaa Lehnsmændene fri for Skat og Paalæg ikkuns med mindre Kongehusets og Undersaatternes Velfærd det udkræver, Saasnart altsaa Kongen maatte finde, at det hverken er i hans eller Landets og Undersaatternes Jnteresse fremdeles at opretholde disse Privilegier, da er han som Souverain ikke alene berettiget men ogsaa forpligtet til, at indskrænke eller aldeles at ophæve dem. Lehnsmændene kunne altsaa ikke afvise denne Sag under Skin af, at det skulde være Jndgreb i Eiendomsretten, og Enevoldskongerne i Danmark have idetmindste gjort flere saadanne Jndgreb, f. Ex. ved Stavnsbaandets Løsning, Hoveriets Bestemmelse, den ny Matrikuls Indførelse, endeel af Veiarbeidets Fordeeling til det privilegerede Hartkorn, endeel af Landskat tens Overførelse paa samme, Skatten paa de modtagne, Tiender, og endelig nu, ved Udkastet til Loven om almindelig Værnepligt, hvorved Kongen har gjort sin Ret gjældende, til at paalægge og fordeele Skatter og Byrder stedse meere og meere ligelig til hele Folkets Tarv, og derved viist paa hvilken Fod han staaer til Undersaatterne, de høieste som de ringeste. Naar Talen, dernæst er om Kjøbe-Godseierne, er Forholdet noget anderledes, thi de kunne her tale om Eiendomsret, forsaavidt som de have erholdt deres privilegerede Hartkorns Forrettigheder og Friheder ved Kjøbet af deres Jordegodser til en høiere Priis, end om det havde været uprivilegeret, for de større Skatter, Tiender og andre Byrder der vilde blive dem paalagde, naar den fornævnte Lighed i Beskatningen blev paabuden, kunne de da med Grund gjøre Fordring paa billig Godtgjørelse, men ligesaavel som Regjeringen, ved alle andre Jndgreb i Eiendomsretten til Foranstaltninger i det Almindeliges Tarv f. Ex. ved Anlæg af Landeveie, veed at finde Raad til at give vedkommende Eiere Erstatning, – ligesaavel vil den samme Regjering, saasnart det findes at være Landets Gavn og Bedste at fordeele Skatter, Tiender og Byrder lige paa alt Hartkorn, ogsaa finde Raad til at give de Godseiere der maatte have retlig Krav derpaa, en passende Godtgjørelse for det høiere Jndkjøb af deres Hartkorn.