Norske Intelligenssedler, 1768-08-10
edler. TelliggenNordske No. 32. Onsdagen den 10 Augusti 1768. og Een billig Drøm. Jeg overvejede forleden Aften, da jeg ikke kunde sove, den ypperlige Deel af Skabelsen Mennesket var bestemt til, og hvor distingueret i alle hans Gierninger over andre jordiske Creature. Derfra tog jeg mig for i min Jndbildning at beskue den Forandring og Ødelæggelse, som Mennesket har tilvejebragt sin egen Stand, den graadige Lyst, Sandsernes Misbrug, og Sindsbevægelsernes vilde Løb, som nedstødte ham fra den Høihed, i hvilken det høje Forsyn havde sadt ham, den Feil han har gjort ved at antage Egenskaber, som ikke vare hans egne, og hans Fornedrelse til Gierninger af en ringere Classe. Dette indgav mig en Blanding af Foragt og Vrede, som alligevel ikke var hæftig nok til at forhindre mig Søvns Tilbagekomst, men blev foruroeliget ligesom Søvn overfaldt mig, og foraarsagede at jeg sluttede min Betragtning med at tillægge Mennesket det ubehagelige Navn af ubetænksom, daarlig og taabelig. Her syntes jeg, at hvor min vaagende Fornuft forlod Materien, der forfulgte min Jndbildning samme i een Drøm, og jeg forestillede mig i den yderste Passion, raillerede min egen Specie og syntes at gaae fast for at komme udaf det Sælskab jeg saa meget forhaanede, da tvende Mænd, som havde hørt mig, kom een paa hver Side til mig. Disse observerede jeg havde mange Lineamenter tilfælles, som hos de, der seer dem hver i sær, lættelig kunde foraarsage Feiltagelse, og at den ene blev taget for den anden; men jeg, som saae dem tilsammen, kunde lættelig befatte, at endskiønt der var een alvorlig Anseelse i begge, var samme dog blandet med en naturlig Sødhed og Jndtagenhed hos den ene, og vexelviis forbittret eller foruroeliget ved onde Hensigter hos den anden. Jeg var begiærlig efter at vide Aarsagen dertil, at disse saa mandig nærmede sig til mig, da den, hvis Anseelse mishagede mig meest, sagde til sin Kammerad, holdt Broder, lad ham være, saa skal vi strax see ham forvandlet til een Tiger. Dette forfærdede mig, som den anden mærkede, der bevægedes over min Bekymring og derfor bad mig være ved et godt Moed, thi endskiønt jeg havde været umaadelig i mine Domme over Mennisket (den jeg heller skulle reformere end raillere) saa ville han dog frelse mig af denne Fare. Herved blev jeg meere opmærksom og tillige forsigtig, og imedens jeg forsikrede min Fortrydelse, saae vi den vrede Broder i Bitterhed at at forlade os, fordi han blev imodsagt. Jeg var nu altsaa allerne hos min Ven, at som begiærede, at jeg ville følge ham tilbage, paa det han kunde sige mig Meningen h. af de Ord, som havde forskrækket mig saa meget. Som vi gik, sagde han: For at he underrette dig, med hvilke du haver denne Hendelse, vil jeg sige dig, at mit Navn er h Berømmelse og den andens Fortrydelse, vi ere begge fød af een Moder, men : af forskiellige Fædre; Sandhed er vores fælles Moder, Venskab, som saae hende, i blev forelsket i hende til hendes Fornøielse og avlet mig ved hende, men een Tiid efter i lagde Misundelse sig i Skiul for hende og blev Fader til den du saae at gaae med mig. Vores Moders Egenskaber har gjort os tilbøielige til een og den samme Gierning, nemlig: at lære Mennesket sine Fejl, men de stridige Egenskaber i vore Fædre, foraarsager Forskiæl i vores Hensigter og Selskab. Jeg har een naturlig Kiærlighed og Godgiørenhed i mit Sind, som tilvejebringer mig Venner, og han har en naturlig Ubarmhiertighed i sit, som tilfører ham Uvenner. Da han saaledes talede, kom vi til et Sted, hvor der var tre Indgange til ligesaa mange Alleer, som laae ved Siden af hinanden. Vi gik ind i den midterste Gang, som var ordentlig og besadt med Træer, hvilke forøgede Stædets Behagelighed; her begiærede min Gelejdere af mig, at see hvorledes den Gang, som laae ved vores ene Side, var fuld af Bierge og farlige Stæder, over hvilke Fortrydelse med Gevalt drev ulyksalige Mennesker, paa den anden Side var Gangen udlagt og indrettet til een behagelig Hauge opfyldt med yndige Blomster, imellem hvis Blade Slangen udblæste sin Gift; ved Enden af hver Græs-Bænk stoed Jndtagelsers Hyklerie, som flættede Buegange, at dysse Siæle i Sovn udi. Vi blev fremdeles ved at gaae, indtil vi kom til en Bygning, hvor Alleen endte. Denne Bygning var forlængst oprettet af Sandhed til et Vagt-Slot, hvorfra hun tog al Jorden i Øiesyn og som hun havde Aarsag udsendte Berømmelse eller Fortrydelse til Menneskets Forbedring. Over Slottets Dør saae jeg et Ansigt udhugget med et Hierte paa Læberne, hvormed jeg erindrede mig, at Fædrene betegnede Oprigtighed. Ved Indgangen mødte mig Frihed at tale og Høflighed, som een Tiid lang havde anseet hinanden for Fiender, men hvilke Berømmelse lykkelig havde forenet, at de nu opførte sig som Venner og fælles Agenter i een Familie, Førend jeg steeg op for Trapperne bleve mine Øjne rensede ved et Vand, som gav mig den allerklareste Syn, og blev opdraget af den Kilde (som Democritus beretter) hvoraf man tilforn optog Sandhed, som havde skiult sig derudi, derefter blev mig tilladt at træde op i Prospectets øverste Gemak, som blev kaldet: Kundskab om Mennesket; her blev ikke Vinduet aabnet, førend jeg jo saae Skyerne at samle sig og at glide bort fra mig, og een Scene af alle Forandringer og Gierninger i Verden at indstille sig for mine klare Øine. Men hvor forskiællig var Mennesket ikke i denne Syn fra hvad han ellers plejer at synes; mig syntes at de fleeste havde tabt den menneskelige Skikkelse, thi nogle havde Hoveder som lignede Hunde, andre lignede Aber og Papegøier, og kort sagt, hvilket Menneske som paatog sig de ringere og uværdige Egenskaber af et andet Creatur, hans Siæl blev strax forvandlet og øiensynlig kundbart i hans Ansigt. Den ophøjende Hovmod i den Brutale i stæden for Mod paa beleilig Tiid, omstøbte hans Ansigt i Liighed af et Hæste-Hoved, hans Øjne bleve glimrende og store, hans Næseborer udvidede sig, og hans Peruque, som ikke var bundet til Hovedet, gled need ved den ene Side af hans Hals og lignede en hængende Mahn. De som giøre Sladder og Bagtalelse til deres Haandverk i Selskaber, bleve forvandlede til een Gaaseflok, deres Læber blev til Neb ved ævigt Brug, de viskede i Spot, skreeg af Fornøielse, og deres Linnet, som faldt tilbage paa deres Arme, fræmbragte Fiædre, som dannede dem Vinger til at flyve om med fra en Besøgelse til en anden. De Misundelige og Malicieuse laae paa Jorden med Hoveder af adskillige Slags Slanger og tragtede ikke efter at oprette sig selv, men pønsede paa Fortræd imod andre, de indsuede Jordens Forgift og skiulte deres Skabninger til deels under deres Klæder. De hykkelske Overtrædere bar Ansigter af Crocodiler, deres Munde var Magaziner af Ubarmhiertighed, og deres Øjne af Bedrag, de begik Ugudelighed, og beklagede at der skulle være saa meget deraf i Verden. De Gierrige havde saaledes krummet og slidt sine Fingre ved at regne Rente til Rente, at de lignede Kløer som bruges til Harper, og disse strækte de ud efter meere, som de der endnu vare misfornøiede med hvad de havde i Eje. Betrækkere havde Anseelse af en Cammeleon, og hvert Minut forandrede sin Farve, ligesom Fordeelene udfordrede. De Budte lignede en Hane paa Dyngen, han brystede sig og bar sin Kam højt, han blev pryglet af fast hver en og dog galede til Triumph. Critici var forvandlet til Katter, hvis Fornøielse og Skraal er sammenføjet. Spradebasser var Aber i broderede Klæder. Smigrere var kryllede Spanske Hunde som blæffede og krøb. De Falske havde Ræve-Ansigt. De Lade og Dovne saae ud som Asen. De Ubarmhiertige som Ulve. De Jlde-opdragne som Biørne. De Fortrædelige var Giæder, og de Ureene Sviin. Drukkenskab var den eneste Daarlighed som ikke forandrede sine Eieres eller Herrers Ansigter til nogen Liighed af de andre Creature, men dette ansaae jeg langt fra ikke at være formedelst noget Privilegium, og det af tvende Aarsager, først, formedelst Drukkenskab i sig selv tilstrækkelig vanskaber sine Elskere, andet, fordi ingen af de ringere eller umælende Skabninger er skyldig i saa daarlig Overilelse. Fortsættelsen følger næste Uge.