Viborger Samler, 1839-10-19
Udenlandske Efterretninger. Spanien. (Om de baskiske Provindsers Fueros.) Kampen imellem Principerne, hvilken satte Europa i Bevægelse umiddelbart efter Juli-Revolutionen, har, som bekjendt, fort til en høist sørgelig og langvarig Borgerkrig i Spanien. Det er mærkværdigt, at Modstanderne af det liberale Princip i dette Land kun formaaede at fæste fast Fod i de Provindser, hvor den hersker den største Frihed, og at Don Carlos, Forfegter for Absolutismen, fandt sine tappreste Farsvarere, blandt Baskerne, den absolute Kongemagts svorne Fiender. Befolkningens krigerske Aand, fanatiske Geistliges ophidsende Taler og Guldet fra de absolutistiske Magter formaaede ikke at forklare dette Særsyn, hvis Aarsag fornemmelig maa søges i en særegen Fædrelandskjærlighed, der i en for alle Provindser fælles Constitution kun faae Ophævelsen af de fra Arildstid nedarvede Friheder. Saavel i Frankerig, som i Spanien maatte Revolutionen, naar Liighed i Rettigheder skulde være et af dens første Principer, gjøre Ende paa Provindsial-Privilegierne og sammensmelte Monarchiets forskjellige Deele til et fælles Heelt, saafremt de ikke i Tidernes Storm ganske skulde falde fra hverandre. Det var derfor begribeligt, at Baskerne maatte befrygte af Revolutionen og de afden fremgaaede Constitutioner en Ophævelse af deres Provindsial-Forfatninger, og at de, drevne af denne Frygt, kastede sig i Armene paa Don Carlos, der fremstillede sig for dem ikke som en Forsvarer af den absolut, men af den gamle Statsindretning, idet han gav dem Tilsagn om deres hidtil bestaaende Forfatning. Trods Seiers hertugens udbafnnede Seire synes det, at Krigens Ophør isærdeleshed skyldes den Betingelse, at Regjeringen i Madrid ligeledes har tilsikkret Baskerne Opretholdelsen af deres Fueros. Hvorledes den vil kunne opløse det Problem, at forene Fueros med den almindelige Constitution, er saare vanskeligt at begribe. Man maa ved disse Forrettigheder ikke tænke sig en fælles Forfatning for de 4 Provindser med samme Rettigheder og Forpligtelser. De danne paa en vis Maade 4 Fristater, der næsten ikke have andet tilfælles end deres Uafhængighed af den spanske Krone, – fire Forfatninger, hvori der bestandig tales om Folkets Rettigheder, men hvori Kronens eller Kongens Rettigheder ikke omtales med en eneste Stavelse. Det er saaledes umuligt at udfinde, i hvilket Forhold disse Fristater staae til Regjeringen i Madrid. Forskjellen imellem de 4 Forfatninger ligger ei allene i Enkelthederne, men endog i Principet. Navarras Forfatning er en stænderisk, med en Vicekonge som Landsherre, – der imidlertid udnævnes af Kongen af Spanien. Vicekongens Magt er aldeles underordnet de navarresiske Cortes. – Biscaia er et reent Democratie, hvor hele Folket umiddelbart deeltager i Regjeringen, og hvert Aar vælger sit Overhoved, der kun i enkelte Tilfælde repræsenterer Kongens Person, men ikke engang har en Stemme i Forsamlingen. – Derimod er Guipuzcoa et formeligt Aristoctatie, hvor nogle adelige Familier i de fire vigtigste Stæder ere i Besiddelse af hele Regjeringsmagten; den af Folket valgte General-Deputerede, hvis Værdighed er indskrænket til et Aar, kan ansees for en næsten uindskrænket Monarch, der dog mister al sin Magt, saalænge Folkets Repræsentanter ere samlede. Bekræftes disse Forfatninger i deres fulde Omfang, vil Spanien mere ligne en Foederativ=Stat, end et constitutionelt Kongerige.