Ribe Stifts Adresseaviser, 1794-09-12
Mine dyre Medborgere, skulle vi da være saa dybt nedstunne, at vi skulle nedkaste os for slige Guddomme, Nei, Frieheden, den fra Himlen nedstegne Friehed, er ikke en Opefra Nymphe, ikke en rød Hue, en skiden Stiorte eller Pialter; den er Lyksalighed Fornuft, Liighed, Refærdighed, Rettigheder, Forklaring, eders ypperlige Constitution. Ville J. at jeg erkiender den, at jeg falder den tilfode, og udgyder al mit Blod for den; saa aabner Fængslerne for 200000 Borgere, som J kalde mistænkelige; thi i Forklaringen over Rettighederne finder man intet og Huse for Mistænkelige, men blot og Fængsler. Mistanke har 7) Den berømte Maler, der er Medlem af National=Conventet, og har stedse viist sig som en ivrig Ven eller Tilhænger af Robespierre, men er nu efter dennes Død kommen i Uleilighed. ingen Fængsler, men den offentlige Anklager, der ere ingen mistænkelige Folk, men Anklag te formedelst Forbrydelser, som ere bestemte ved Loven. Troer ikke, at denne Forholdsrege, kan skade Republiken. Det skulde vist være den meest revolutionaire Forholdsregel, som J nogensinde have taget. J ville udrydde alle et ders Fiender ved Guillotinen. Men gaves det vel nogensinde en større Daarlighed, Kunne J lade en eneste henrette paa Schafottet, uden at skaffe eder ti Fiender i hans Familie og iblandt hans Venner, Troer J, at disse Qvinder, disse Oldinge, disse Grillefængere, disse Egnister, disse Nølere i Revolutionen, som J indspærre, ere farlige, Af eders Fiender ere blot de Feige og Syge blevne tilbage iblandt eder; de Tappre og Stærke ere udvandrede. De ere omkomne i Lyon eller Vendee; den øvrige Deel af dem fortiener ikke eders Vrede. Den Mængde af Feuillantere, Rentenerere og Kræ mere, som J under Kampen imellem Monaar chiet og Republiken have fængslet, ligner hiint romerske Folk, hvis Ligegyldighed i Kampen, imellem Vitellins og Vespasian, Tacitus saa ledes beskriver: Saa længe Kampen varede, forsamlede Romerne sig, som nysgierrige Tilskuere, omkring de Kæmpende, og yttrede, som i et Skuespil, ved Haandklap og Tilraab sit Bifald snart mod denne, snart mod hiin. De erklærede sig stedse for den Seirende, og vilde, naar eet af Partierne maatte vige, at manstrak dem, som havde flygtet ind i deres Hu"se, ud af samme, og overleverede dem til Fienden. Paa den ene Side saae man Døde og Saarede, paa den anden Skuespil og Vertshuse, der vare opfyldte med Mennester. Er dette ikke Skilderiet paa vore Modereerte, paa Underskriverne af de berygtede Patitioner af otte og af tive tusende, og paa hiin ubevægelige Mængde, der staaer imellem Jacobinerne og Coblenz, og, eftersom Tingener gaae, snart raaber: La Fadette og hans graa Hest leve, snart bærer Marats billede i Triumph, og sætter det hen paa en Plads i vor kiere Frues Kirke imellem begge store Lysekroner. Man seer, at de parisiske Borgere, i Republikens andet Aar, ere ikke ganske ulige Romerne i Vii tells Tid, ligesom disse lignede i Platos Tid Athenens Borgere, om hvilke denne Philosophi sin indbildte Republik sagde: at man ikke maatte foreskrive dem noget, efterdi de vare skabte til at følge blindt hen Regieringens og de Stærkeres Tilskyndelse. Man sloges paa Caroussel=Pladsen og paa Marspladsen, og Palais Rojal fremviisde sine Hyrdinder og sit Arcadien. Ved Guillotinens Kniv, under hvilken de kronede Hoveder faldt, og paa samme Sted, i samme Tid, guillotionerede man og Narren, der deelede Opmærksomheden. Jkke Kierlighed til Republiken drog saa mange Menneskeer hver Dag hen paa Revolutionspladsen, men Nysgierrighed, og det nye Stykke, som tillige kun eengang kunde blive opført. Jeg er overbeviist om, at de fleeste, der vare vante til dette Syn, log i deres inderste Hierte over Opera=Abonentere og Tragoedie Besøgere, som see ikke andet end Dolke af Papir og Skuespillere, som agere de Dødes Rolle. Ligesaadan, siger Cacitus, var Staden Roms Følesløshed, dens udartede Sorgløshed og dens fuldkomne Ligegyldighed for alle Partier. Men Sejerherren, Vespasian, lod ikke den heele Mængde fængsle. Troer mig og, værdige Repræsentantere, at det var langt bedre, naar vi nu, efterat Conventen har veltet den uhyre Vegt af den Skræk, som trykde den, den paa Jntriganter, ne, de fordervede Patrioter og Ultrarevolutid. nisterne med Knebelsbart og den røde Hue; efterat den har indtagen det Sted i Folkets Tillid, som tilkom den; og efterat Commissionen, for det offentlige Vel har forlangt en provisorisk Regiering der biver æret, og er stærk nok til at holde baade de Modereerte og de hidsige Hoveder i Tømme, naar vi nu, siger jeg, i det mindste lade hine fredelige Stympere, som under Ludvig den 15de, ja endog under Ludvig den 16de og Generalstænderne, ikke vare Republikanere, men som siden den 14de Julii og ved det første Flinteskud bortkastede deres Vaaben og Lilier, og bade Nationen om Naade, daglig holde deres fire Maaltider, naar vi lade dem rolig vegetere bag deres Kakkelovn. Man lade dem nu (ligesom Vespasian har gjort) følge Triumphvognen, og af fuld Hals raabe: Republiken leve Hvilke Velsignelser skulle da ikke høres allevegne fra Jeg tænker langt anderledes, end de, der sige til Eder, at der maa være noget Skrækkende i Eders ordnede Dagarbeide. Jeg er tvertimod overbeviist om, at Friehed besæster, og at Europa vil blive overvundet, om J havde en Naade=Commission. En saadan Commission vilde giøre Ende paa Revolutionen; thi Naade er og en revolutionistisk Forholdsregel, og den virksomste af alle, naar den bliver brugt med Kloghed. De svage Hoveder og Skuurkerne maa gjerne om de saa behage, kalde mig en Modereret. Jeg skammer mig ikke, fordi jeg er ligesaa lidet Enrage, som M. Brutus; og Brutus har skrevet følgende til Cicero Du vil giøre bedre, min kiere Cicero, om du heller vil anvende alle dine Kræfter paa at ende Borgerkrigen, end paa at udøve Vrede og mætte dit Had mod de Overvundne."Man veed, at Thrasthuus, efterat han i Spidsen af de Forviiste var bleven Herre over Athenen, og havde dømt dem af de tredive Tyranner dødskyldige, som ikke vare døde med Vaaben i Haanden, udøvede en overordentlig Lemfældighed imod den øvrige Deel af Borgerne, ja anordnede endog en almindelig Amnestie. Vil man sige, at Thrasibulus og Brutus vare Fenillantere og Brissotinere, saa er jeg og tilfreds, naar man regner mig, ligesom disse store Mænd, iblandt Modereerte. Politiken havde lært dem den Grundsætning, som siden og Machiavel lærde, at, naar mange Mennesker ere indviklede i en Sammenrottelse, qvæler man denne langt sikkrere, naar man stiller sig an, som man ikke veed, end naar man vil opsøge alle Medskyldige. Denne Politik har, ligesaavel som Mildhed og Menneskelig hed, lagt Antonin de smukke Ord i Munden, til den rommerske Magistrat, der vilde have alle de Borgere, der havde taget Deel i AttilsSammenrottelse, forfulgte og afstraffede: " Jeg vil ikke, sagde han, at man skal see, at der ere saa mange Mennesker, som ikke elske mig.