Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1839-07-28
Jndsendt. De lollandske og falsterske Passagerer paa Dampskibet "Dronning Maria, der ifølge et Avertissement i Stiftsavisen, afgik fra Grønsund Færgested den 20de dennes om Morgenen, for at deeltage i en Lysttour til Møen i Forening med et Selskab fra Kjøbenhavn, aflægge herved Hr. Justitsraad Meincke i Stege den forbindligste Tak for den Velvillie og Humanitet, hvormed han bidrog til, at et talrigt Selskab af omtrent 120 Personer, der allerede vare skuffede i deres Forventning ved Landsættelse i Stege istedetfor paa Klinten, ikke ganske gik Glip af den tilsigtede Fornøielse, idet nemlig et tilstrækkeligt Antal Befordinger saa hurtig som Omstændighederne tillod, gjordes disponible for Selskabet. Ogsaa de tvende Herrer af Selskabet, der paatog sig at arrangere det Fornødne, da al Understøttelse og Meddelelse fra de egentlige Hrr. Formænd for Dampskibstouren ubeblev, aflægges herved den skyldige Taksigelse. aflægges herved den skyldige Taksigelse. Til Kirke-Jnspectionen i Maribo. Det saarer dybt, naar man hører, hvorledes den graadige Rutid med vandalisk Haand kan ødelægge, hvad Mangel i lang Tid have frydet dem ved og det uagtet Eens egne Øine ikke saae Ødelæggelsens Vederstyggelighed, men dybere rammer dette de ædlere Følelser, naar man skulle være tause Vidner til at Ødelæggelsen foretages for Eens Øine paa de Steder, man er vant til at betragte med hellig Ærbødighed. Der er, desværre, nok, der forstyrrer os, naar vi vandre til Herrens Huus, og man skulde dog vistnok mere end ellers vogte sig for at saare Nogens Følelse paa de Steder, der nær grændsende til Kirken, eengang ere indviede til alvorligt Brug, de Steder, over hvilke der eengang i Herrens Navn er lyst Kirkens Fred. Man skulde dog komme ihu, at det er blandt de stille Grave, ved de forudgangne Kjæres sidste Hvilesteder, hvor saa Mange søge og finde en opløftende Ro – hvad have vel de, der paa hvilkensomhelst Maade virke forstyrrende paa denne, at byde til Erstatning derfor? – Man har troet det umuligt, at Kirkegaarden i Maribo skulde kunne berøves sin skjønneste, i længere Tid sin eneste Prydelse, uagtet det nu og da af saare Enkelte er løseligen omtalt og ønsket; alligevel vil der og faa Dage ikke være Spor af den herlige Allee, der ikke er ældre, end at den er plantet af en endnu levende Mand. – Jngen tvivler og Kirke-Jnspectionens og Borger repræsentanternes Magtfuldkommenhed i dette Stykke, men det synes dog underligt, at man saa aldeles har ringeagtet de Flestes Ønsker, da dog de Forbedringer, der i den sidste Tid ere foretagne ved Kirkegaarden, ikke ere skeete uden aldeles frivilligt Sammenskud af Menigheden. - Den vil vistnok bedre vide at bruge sine Gaver, naar man uden trængende Nødvendighed saa lidet tager Hensyn til dens billige Ønsker. Jndsenderen veed, at denne Klage er uden Nytte, at den endog maaskee vil forekomme Enkelte latterlig, et Foster af en sygelig Følsomhed, og dog veed han med Sikkerhed, at han udtaler Mangfoldiges stumme Sorg og det netop Saadannes, der have Forstand og Hjerte til at agte det Skjønne og ikke skamme dem ved den hellige Ærbødighed, de nære for Kirken og hvad Kirkens er. - Der er dog en Trøst i at sørge sammen, naar man intet Andet har at gjøre.