Den Vest-Sjællandske Avis, 1822-12-31
Oversigt over Dagens udenlandske Nyeheder.)Man læser følgende Skrivelse fra Constantinopel af 12te November: Haled Effendi var unægtelig denstreest, Ven, som Sultanen havde; thi Venskabet reiste sig fra Barndoms Aarene af og var prøvet ved reele Beviser; han var ogsaa en Muselmand i Ordets egentlige, saavel religiøse som politiske Forstand. Alle disse Egenskaber hindrede ham imidlertid ikke fra at erkiende de store Mangler, som ere blevne forældede i Statsforfatningen og det var hans varme Ønske, at kunne afhielpe disse Mangler; han var derfore ogsaa en Reformator og befandt sig i denne Henseende paa den farligste Post i det Tyrkiske Rige. Da han fra Barndommen af var vant til Despotiet, saa forekom ogsaa denne Regieringsform ham at være den bedste, og de Erfaringer, som han havde gjort i den skrækkelige Catastrophe i Aaret 1808 opfyldte hans Hierte med et fandt Had mod Ophavsmændene dertil, nemlig Janitscharerne, som han, der følte sig sikker under den souveraine Magts Beskyttelse, ikke var klog nok til at skiule. Borgerne i Staden vare ikke utilfredse med Haled, fordi han var retfærdig; men de Store ønskede ham bortfjernet fordi de ved ham bleve udelukkede fra al Jndflydelse, og Jsnitscharerne be svore hans Død, fordi de vidste, at det var hans Plan at opløse dem alle, og i dets Sted indføre regelmæssige Corps, som skulde disciplineres paa Europæisk Maade. Saaledes stode Sagerne allerede i flere Aar og hvad der nu er skeet var maaskee for længe siden skeet, naar Haled ikke havde staaer i Orde for, at han havde forsvaret den Tyrkiske Halvinaanes Ære med megen Energie, og at den Enthusiasme, hvori Nationen var bleven bragt, egentlig var hans Værk. J Seraillets Hermeligheder kan man ikke indtrænge og hvilke Planer det har havt kan man ikke vide. Det Rygte var bragt i Omløb, at flere af Janitscharernes Ortas, og især i den 43de og 49de, at en virkelig Reform skulde foretages med hele Janitschar corpset paa den første Dag i den følgende Maaned; dette Rygte udbredte sig som en Løbeild igiennem alle Ortos. De Foranstattninger, som bleve tagne i den 43de og 49de Drta bleve efterlignede i det hele Corps, og enhver Judvaaner i Constantinopel kunde nu forudsee hvad der vilde mode. Regieringen søgte at hielpe sig derved, at den bestræbte sig for at vinde nogle af Janitscharernes Chefer paa sin Side, imedens den paa samme Tid gav Ordre til at flere Asiatiske Tropper skulde nærme sig til Hovedstaden; men disse Udveie slog feil, og man maae tilskrive Addullat, Paschas Viisdom, at Optøret ikke kom til Udbrud, Sultanen maatte modtage det bekiendte Bønskrift, naar han ikke ville udsætte sig for, at Seraileblev bestormet af Janitscharerne, ligesom i Aaret 1814. Uagtet all den Energie, som han besidder, faae han sig dog nødsaget til at tage det Forlangende, som det indeholdt, i Overveielse og den uindskrænkede Despot for det Tyrkiske Rige maatte føie sig efter den haarde Nødvendighed og vidste ingen anden Udvei end at bortfjerne sin Ven paa Janitscharernes Forlangende. Forresten troer man ikke, at denne Yndlings Fald vil bevirke nogen Forandring i Portens politiske System. Man siger: at Haled Effendi var hos Storherren indtil det sidste Øieblik før hans Afreise, hvoraf man slutter sig til, at det nye Ministerium vil regiere i Haleds Aand. Den nye Storvezir Abbullah Pascha er en Mand af stor Energie og en udmærket Feldherre; han saavel som den nye Mufti ere Fiender af det christelige Navn og ere HaledsVenner; alt vil derfore formodentlig gaae sin sædvanlige Gang paa det nær, at Janitscharernes Reforme vil blive udsat. Mærkværdig er den Maade hvorpaa Haled har forladt Hovedstaden; Naar En af de Tyrkiske Store bliver forviist saa bliver han ledsaget af en Capidschi Pascha, som skal bringe ham til hans Forviisningssted; har den Forviiste virkelig paadraget sig eiserens Unaade saa vil hans Ledsager være hans største Plager, for selv at sætte sig i Hoffets Gunst. Men med Haled forholdt det sig anderledes; hans Ledsager, var egentlig hans Slave, som maatte vente paa hans Befalinger; han gik ombord ved høi lys Dag ledsaget af sine Tienere og af mange af fine Venner. En uhyre Armee er forsamlet omkring Hovedstaden, hvilket er en farlig Omstændighed for Regieringen; for et Aar siden frygtede man for de Asiatiske Tropper, nu frygter man for Janitscharerne. Storveziren er en Soldat med Liv og Siæl som veed at det er den bedste Maade at berolige en Armee paa, at skikke den i Feldten. Han er nu Sultanens eneste Raadgiver, og man troer, at der ligger i Dennes Siælen utaalmodig Længsel efter paa den ene eller den anden Maade at giøre en Ende paa denne spændte Tilstand og at Sultanen, da dan hverken seer sig istand til at holde sin store Armee roelig eller forsyne den, længes efter atterholde en categorisk Erklæring fra Kongressen i Verona, og at han, dersom den ikke kommer, vil selv afgjøre det store Spørgsmaal og Fred eller Krig. - Man har Efterretninger fra Aleppo, som maae til den 30te Septbr. Den 29de om Eftermiddagen havde man der igien havt to stærke Jordrystelser, omendskiøndt ikke saa stærkt, som det store Jordskielv den 30te August. Dog ere mange af Jndvaanerne, som vare igien vendte tilbage til Staden, blevne dræbte af de nedfaldne Mure. Man anslaaer Antallet af de Mennesker, som ere blevne dræbte ved det første Jordskielv til 12000, hvoriblandt 8000 Tyrker, 2000 Jøder og 2000 Armenier.