Viborger Samler, 1794-04-22
(Jndsendt.) Knud og Lise. en Vaar-Jyll. Nunc omnis ager, nune omnis parturit arboe, Nunc frondent silvæ, nune formosissimus annus, Lise. God Morgen, Knud! Knud Du her. - Hvorhen saa tidligdags min Lise, Knap række Solens første Straaler, Til Toppen af hiin Høi, hvis tætte Buske Os gjæstfrie tidt indbød til venlig Skygge, Naar Luften gløded stærkt ved soelrig Middag. Lise. Og var det dig maaskee ei Fryd At see din Pige her Knud. o. tie, du Gode! Jeg meente det ei saa; men sig mig dog Hvi seer jeg Lise her i Dagens Kjølning? Lise. Jeg laae, min Knud, endnu i hede Fjedre Og sov, udmattet af vor Gaardags Arbeid, Da raslende en Lyd kom til mit Øre, Og vækkede mig op af lette Slummer. Du husker vel endnu den kjælne Jrrisk, Som sov fortrolig ved din Piges Side, Naar, under skyldfrit Spøg i lange Aftner Den travle Fod utrættet dreied Rokken, Det var din Gave, Knud! Knud. Ja vist, min Lise, Ja vist, det var jo forrige Sommer Jeg tog den ud af bløde Moderrede, Og fødte den, og tænkte saa: " Min Lise Skal pleie, elske den og ømt erindre Sin Knud. - Men nu, hvad meer, Lise. Halvvaagen saae jeg den - den Arme J lukte Vindue med aabne Vinger O! hvor den flaggred om – Jeg hørte den Med istemt Qvad fremtrylle høie Toner Meer skingrende end for, meer smeltende, Som om det Elskov var, den sang: O! hvor med spæde Neb den streed forgjeves For Vei at bane sig igiennem Ruden. Da sprang jeg og fra Leiet. Gode Gud, Du gav os alle Liv og Fryd i Livet, Og skabe til Frihed er vi, mindste Skabning Har lige Ret til den: Hvo tillod mig At lægge Baand paa den, hvis Liv, som mit, En Gave er af fælles Faderhænder! Saa tænkte jeg, og Knud tilgiv din svage, Tin alt for ømme Lise Knud. Dig tilgive? Som om jeg kiendte ei dit Hiertes uskyld, Naar gjorde du vel Ting, som Angers Rødme Miøbilligede – Lise. Nu tie - og bør da Skjøndt vaklende jeg strakte bange Haand Til Vinduet og sagde: "Gaae, du Stakkel, Og sog den bedre Fryd, som Himlen undte Dit korte Liv - vær lykkelig. – En Taar Saa varm som den, der flød paa Lises KiniDet skjønne Øjeblik, vor Elskov eentes, Nedrulled over den; og aabent var Dens Fængsel nu - og den, lovsyngende Ophvirvled sig i Flugt med nye Elskov J for ukiendte Luft, og Ekko bragte Mig deres fjærne Lovfang, som til TakForsvagt opfyldte Pligt. – Da skyndte jeg mig J svale Dagning ud. Knud. Du rødmer, Lise! Saa rødmer Rosen, naar forvoven Haand Opdager i dens Barm den skjulte Ynde. Tag dette Kys til Tak, du gode Pige: Den Handling ædel var, og værd din Siel, Som altid søger Hæld i Pligtens Veie. Og tænk – naar Himlen nu snart byder mig Med dig, min Lise, fælles Eet forbinde, Og saa en grusom En, meer grum, end han, Som lægger Slaveaag paa frie Skuldre, Misunde - af - din Knud, hans Haab, hans Lykke, Og vilde, Lise, rive mig fra dette Bryst, Lise. Tie, for Himlens Skyld, og tie min Knuds Snart dræber Tanken blot din arme Pige. Vort Hæld er stort: – o lad os ydmyg takke Den Eviggode, Ham, som skabte det, Og bød os nyde det med Skjønsomhed. Kom! lad os glæde os. - See herligt smiller Den yndefulde Morgen. Kom, min Knud! Og syng - du sang jo altid glad ved Solens Opgang Og aldrig lød din Sang saa høi, saa munter Som naar du priiste Vaaren og dens Ynde. Og Knud. Naar jeg sad hos Lise: Jkke saa Lise. Du Skielm, det var ei det, jeg meente: Naar Lærken toned Fryd i kjøle Morginer, Og sagte Vinde hæved Bøgens Blade, Og Hjorden bræged' Tak for Solens Mildne Og al Naturen stod i vaarlig Pragt. Da hæved sig din Stemme med Naturens Og froe du qvædede Alfaders Lov. Knud. Du spotter Lise. - Nattergalens Toner Var aldrig sødere i Lundens Stille, End din den kjælne Stemme, naar du nynned J løvbekrandste Hegn om Elskovs Glæder, Og følte al dens Fryd, og kiærlig trykte Min Haand. – Dog, vil du, skal jeg synge Den Sang, din Broder bragte mig forleden Kom, lad os sætte os imedens J disse Buskes Lye, for Skyggen mindret Kom yndige Vaar! Seel smeltede Riim ned af Høiene flyder, Hør Lærkernes Dirren i Morgenluft lyder Og hver Mand sig fryder J Huus og i Gaard. Velkommen, velkommen du yndige Vaar! O signede Vaar! Det skabende Bliv i dit Moderskjød hviler. Du føder Naturen paa ny, og den smiller, Og Glæden fremiler Til Huus og til Gaard. Velkommen, velkommen, du signede Vaar! Tøv yndige Vaar! Tøv længe og smil til vor landlige Glæde, Naar løvklædte Feste vi for dig berede, Og freidige qvæde