Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-04-15
Ved enhver offentlig Udstilling være man iøvrigt forsigtig i, lydeligen at yttre sin Mening. Man omsvæves ofte af Konstnere, der see haanligt ned paa hver den, der dømmer, uden at være Konstner en professo; af indbildske Halv kjendere, der troe at have udelukkende Privilegium paa at bedømme Konstværker, fordi de engang have begabet Raphaels Værker; af bereiste æsthetiske Gerter, der ideligen pine Folk med deres "jeg reiste engang fra - men glemmer aldrig denne Reise." Ogsaa vogte man sig vel for de artistiske Damer, der løbe med en Sypung fuld af W. Scottske Romaner og give sig Mine af at være store Konstkjenderinder. Forfatteren af nærværende Betragtning var engang saa uheldig, ved en Udstilling at lade falde de Ord: "der er Colorit i dette Kobberstykke. En ved Siden af ham staaende Dame begyndte skogger leende at raabe: "Colorit i et Kobber, Hal hal hal Colorit i et Kobber! Det er første Gang, jeg hører Sligt!" – Fuld af Undseelse, over at høre slig en sønderknusende bemærkning fra en Dames skjønne Mund, formaaede jeg en at svare andet end: "jeg veed nok hvad jeg siger; men her er ikke Stedet at bevise det. Jeg vilde blevet til Latter i de hostaaende, Jkkekienderes Øine, dersom ei heldigviis et Par virkelige Kiendere havde taget mig i Forsvar. Men Damen vedblev at lee, og, pegende paa Luften, spurgte hun, for med eet Slag at give mig Naadestødet, er det da blaat, Men paa Kienderens Gienspørgsmaal: "er det da hvidt eller sort," trak hun Seilene noget ind. At der imidlertid var intet urigtigt i det, jeg havde sagt, kan man overbevise sig om hos Ant., J. D. Diargenville, i Anviisningen til Kundskab om Tegninger og Malerier, foran hans Levnetsbeskrivelser af berømte Malere, hvor det hedder: "Man siger en Tegning (altsaa og et Kobber) har megen Farve (le la Couleur) eller Varme, naar den er forfærdiget, med en vis Varme. Og denne Forfatter maa dog nok have forstaaet sig ligesaagodt paa Sligt, som hiin Dame, Var det Skandinaver, der ødelagde det romerske Rige? (Slutning; see forr. No.) Disse Gisninger ere aandrige; men imidlertid have de Svenske siden Tacitus's Tid havt Stæder, Hære, Flaader (Suionum hinc civitates, ipso in Oceano, præter viros armaque, classibus valent). Sverrig udgjorde altsaa Suionernes Land, en Deel af Scandinavien. Derpaa svarer Hr. Graberg, at disse Flaader aldrig ere komne ud af Østersøen, førend Jornandes's Tid; at de Svenske Toge til Rusland, til Preussen, fandt Sted længe efter det Ulte Aarhundrede. J det Tilfælde kunde Tacitus's Udtryk classibus valent kun synes lidet rigtigt; man agter ikke saa meget en Flaade, en Krigsmagt, som aldrig øvede sig. Uden i ringeste Henseende at dømme om Gothernes Oprindelse, forekommer det os høist sandsynligt, at i det første Aarhundrede af den nuværende Tidsregning Sverrig, Norge og Danmark havde en meer eller mindre betydelig Befolkning, og en Begyndelse til Civilisation. Det var hele Landet, hele den Halve, som disse tre Navne nu dele, og ikke, som visse Forfattere troe, Øen Gothland allene, som de Gamle tillagde Benævnelserne Scanzia eller Basilie, de gjorde deraf en stor Øe, fordi de antoge Østersøen for et langt Stræde, men ikke for en Havbugt. Der fandtes ogsaa en Nation, og det, der staaer tilbage at oplyse, er, at erfare, paa den ene Side, indtil hvilken Punct eller i hvilken Forstand Grækerne og Latinerne udvidede til Indbyggerne af denne foregivne Øe Navnene Scother, eller Sarmater eller Geter; paa den anden, om Geterne eller Gotherne ere et Folk, eller bør antages for to bestemte Nationer. Den anden Deel af Hr. Grabergs Bog har til Overskrift: En asiatisk Colonies Ankomst til Scandinavien, henimod Slutningen af det 1de Aarhundrede. Fra Dons Bredder eller fra Østens Skjød trængte en asiatisk Colonie, efter Forf., frem i Norden af Europa. Det var Gother, som oprindeligen udgik fra Persien, maaskee Indien, og saaledes som det store Slægtskab mellem det Sanskritske og Scandinaviske beviser, efterhaanden udbredte sig i alle Lande, fra Trapoborn indtil Jsland. Dersom de græske og latinske Historieskrivere fra det V. og VI Aarhundrede intet have talt om denne Udvandring, saa er det, fordi de intet kunde vide derom, paa Grund af Vanskeligheden af Samfærdslerne mellem det nordlige og sydlige Europa; men man lærer af danske og svenske Historieskrivere, at Sigge den Gang satte sig paa Sverrigs Trone, og blev Hovedet for Ynglingernes Slægt.