Almuevennen, 1843-04-26
(J Anledning af Christen Christensen Bommerhedes velmeente Formaninger, Lærdomme og Opmuntringer.)J hvorvel det stunder til at jeg snart skal i Tjenesten, nærer jeg dog ingen Frygt derfor, og jeg erkjender den for en daarlig Karl, der frygter for at gaae i Fædrelandets og Kongens Tjeneste. Men, hvad en Soldat lærer i Tjenesten til Gavn for hans Fremtid skal jeg ikke vidtløftig indlade mig paa. Vel maae jeg sande, at mangen En bliver vant til Orden, som man ogsaa, naar han kommer hjem, mærker han vedbliver i Fremtiden, men der vil vist Jngen nægte mig, at man seer hos ligesaa Mange det Modsatte, at de efter at de ere komne ud af Tjenesten er og bliver til daarlige Personer, skjøndt de vare ordentlige Karle før. Har Soldaterstanden ikke Skyld deri, Hvad jeg her nærmest vil omtale og berøre er: hvoraf det kommer, at man nu i Fredstid frygter ligesaa meget, ja maaskee meere, for at blive Soldat, end i de Aaringer vi havde Ufred. Jeg har hørt mangen forhenværende Soldat, nu gamle Mænd paa 50 a 60 Aar, fortælle, at da de skulde gaae i Tjenesten, græd deres Moder ved deres Bortreise af Frygt for at de skulde blive dræbt i Krigen, ja de frygtede selv ved Tanken om, at de muligt aldrig kom hjem mere. Det var naturligt ved Bortgangen fra Forældre og et kjert Hjem. Men jeg har ogsaa hørt de samme Mænd sige: "men da vi først var kommet fra Hjemmet kunde der ingen Mand være forknyt, thi han lærte Tjenesten under kjerlige Officerer, blev tiltalt med venlige Ord og nævnet "Kammerat. Med saadan Behandling maatte det være en slet Karl der ikke udførte sine Pligter med Lyst, og en Cujon der ikke med Mod og Raskhed gik i Jlden ved Siden af saa brave Officerer, af hvem han nød saa honnet en Behandling, og hvilken brav Karl vilde frygte for at blive Soldat, naar han nod saadan en Behandling af sine Foresatte. Men, kan man undre sig over, at Bonde-Sønnen nu frygter for at blive Soldat, Nei, hans Frygt er storligen grundet, det maae jeg tillade mig, min kjære C. C. B., at gjøre Dem opmærksom paa, da det lader til, at De ikke kjender nærværende Tids Soldaterstand. Har han ikke selv Leilighed dagligen at erfare det i Virkeligheden, da feiler det ikke, at han bliver gjort opmærksom derpaa af dem, der have denne Erfaring, og af de offentlige Blade. Kan det undre Nogen, maae jeg spørge enhver brav Mand, at Bonde=Sønnen frygter for at blive Soldat, naar han daglig hører: En har faaet Stokkeprygl, saa han er død deraf, En har lagt i flere Uger paa Hospitalet af Prygl, En har faaet Fugtel saaledes, at de saaes flere Uger efter endnu paa Brystet, En har skildt sig selv ved Livet paa Grund af en streng Behandling, han hører Soldaten bliver næsten aldrig tiltalt uden med Skjeldsord, bliver stødt og puffet i Ansigtet og for Brystet, ja han hører endmere, at de, ved at blive fugtlet, er, ved Vedkommendes Uforsigtighed, blevet hugget af Salen. Om det er sandt, hvad der saaledes har været skrevet og sagt, derom er jeg uvidende, men Bonde=Sønnen troer det, og hvad Under da, at han frygter for at blive Soldat, og ønsker bellere at blive hjemme og leve i sin vante Bonde-Enfoldighed end at komme i Tjenesten og lære det meget Gode, som De, C. C. B., er saa lykkelig at have lært, naar han dog i vores rolige og fredelige Tid er udsat for at komme til Skade. Jeg for min Deel vilde hellere drage i Krigen ved Siden af humane Officerer end være udsat for at blive behandlet tyrannisk under Exercitsen. Man kunde fristes til at spørge, hvoraf det kom sig, at man i Krigens Tid ikke hørte, at Officererne behandlede Soldaten saa strengt som nu, men tiltalte ham gjerne med Navnet Kammerat; jeg har hørt den gamle Soldat sige: Hvis en Officeer idag behandlede en Mand strengt, maatte han i Morgen, naar de drog i Jlden, frygte for, at han ikke af sine Undergivne fandt den nødvendige Bistand, ja at der maaskee kunde findes den, der vendte Geværpiben imod ham. Dette have vores Officerer for nærværende Tid ikke at befrygte, og en slet Characteer maatte ogsaa den Soldat have, der vilde hevne sig saaledes, om han for en Feil eller lille Uorden fik nogle Prygl, men det veed jeg, at, naar der vistes os Bonde=Sønner en human og venlig Behandling, da vilde vi ogsaa med Glæde gaae i Tjenesten, uden Frygt og Ængstelse. Hans Jensen Lidøe.