Adresseavis for Børn, 1782-05-08
Avis. andre Ting i en Huusholding. Hvor Huusfaderen og Madmoderen ikke selv bekymre sig om, hvorledes det gaaer til, og forsømme det Opsyn, som de skulle have med alle Ting, der gaaer det gemeenlig urigtigt og uordentligt til. Det egne Tilsyn er altid det bedste. Frits. Det er godt, at jeg veed det, nu vil jeg ogsaa altid selv bringe Græs til mine Kaniner. - Lad os nu høre dit Riim, Carl Carl. Mit Riim er dette: Fromt Hjerte og en god Forstand, Gjør dig til en lyksalig Mand. Frits. Det var ret smukt. – Siig os nu og dit Ordsprog, Carl. Mit Ordsprog er dette: J hvad du giør, det viseligt giør, og glem ey at see til Enden. Fad. Nu, Lotte, nu spørger du Frits til. Frits. Ja, spørg mig kun frisk, Lotte. Lad os da for det første høre din Dom Frits. Min Dom. - Lad mig betænke mig, Ja, hvad skal jeg nu sige, min Fader, Fad. Hvorledes seer denne Spinat ud, Frits Frits. Den seer grøn ud. Fad. Seer du vel, der har du jo allerede gjort en Dom. Frits. Hvad er det da for en Dom, Fad. Det er denne: Spinaten er grøn. Frits. Er det da en Dom, Fad. Ja vist er det – Man dømmer, Frits, naar man siger, hvad en Sag er, eller og, hvad den ikke er. Da du nu har sagt, at Spinaten er grøn, saa har du jo altsaa og dømt derom. Frits. Jh, det var galant, jeg var visselig allerede gandske bange, at jeg slet intet vidste at dømme. Lotte. Lad os nu høre noget Merkværdigt Frits. O. det veed jeg. Fader fortælde os engang om Lüneborg, at der skal være et Saltværk, og at et Sviin skal allerførst have oprodet Saltkilden. Fad. Det er gandske rigtigt. Og hvad for en Ære har Lüneborgerne beviist dette Sviin derfor, Frits. De har gjemt en Skinke deraf, hvilken de har ladet sætte ind i et Glasskab, og derover har de med forgyldte Bogstave skrevet følgende paa Latin Til Afmindelse om at dette Sviin har opfundet Saltkilden. for Børn. Lotte. Lad os nu høre din Gjetning: Frits. Veed J, hvad det er: En Ting, som er fuld af Sødhed, jeg veed; Er oventil spids, og er neden til bred, Lotte. Om det er jo saadan en gammel Gjetning, den. - Det er en Sukkertop. Frits. Ja, dersom du ikke allerede havde vidst det, saa havde du dog ikke strax kunnet gjette det, min gode Lotte, Lotte. Det er ligemeget. Nu dit Riim, Frits. Mit Riim er et langt Riim, Naar jeg er artig, from og dydig Ey egensindig og ulydig, Men giør, hvad jeg bør, allesteds, Saa er jeg glad og veltilfreds: Saa roses jeg af min Papa, Saa elskes jeg af min Mama, Og alle, som mig see og kjende, Sin Gunst og Undest mig tilvende. Lotte. Nu dit Ordsprog, saa er du og klar. Frits. Mit Ordsprog er galant Den ene Haand vadsker den anden. Fad. Veed du og, hvad det vil sige, Frits Frits. Ja, jeg veed: Naar man gjør andre Folk noget til Tjeneste og Behag, saa gjøre de os noget til Tjeneste og Behag igjen. Fad. Det er gandske rigtigt. Nu det gik jo ret godt Frits Men, Lotte, nu kommer Touren til os to. Hvilken af os to skal nu spørge først: Du eller jeg, Lotte. Det skal du, min Fader. Fad. Velan da, saa slig mig din Dom, Lotte. Det er min Dom: at Dovenskab fordærver Menneskene. Fad. Hvorledes det, Kan du forklare mig din Dom, Lotte. Ja jeg kan. Naar man ikke arbeyder flittigt, saa bliver man usund, og der falder en da ikke andet, end lutter dumt Tøy indGottl. Og man er stedse saa ilde tilfreds. Christ. Og man bliver heller slet ikke stærk. Carl. Ja, og Maden vil heller ikke smage en saa godt, som naar man har været ret flittig ved sit Arbeyde. Fad. Og desuden saa mister ogsaa et dovent Menneske den store Glæde, som den Flittige hver Aften føler, naar han overveyer, hvad han har for Avis, forrettet den Dag. – Nu videre, Hvad for en Merkværdighed kan du nu erindre dig af Geographien? Lotte. Jeg erindrer endnu, hvor Sago voxer. Fad. Hvor voxer den da Lotte. J Ostindien. Der findes et Træe, som kaldes Sagopalmetræet. Dette Træe har indvendig saadan en Marv som Hyld hos os. Denne Marv tager Folk der i Landet ud og tørrer den; og det er den Sago, hvoraf vi koge Supper. Fad Erindrer nogen af eder, hvad jeg engang fortælde eder om dette Sagotræe, Hvorledes vor Herre har forvaret det? Christ. Ach ja det er gandske fuldt af Brodde udentil, saa at man ikke saa let kan tage fat derpaa Fad. Derover beklage ogsaa mange Reysende sig; men har de vel Ret til at klage derover Christ. Ney visselig ikke. – Thi dersom disse Brødde ikke vare, saa skulde gandske vist Vildsvinene ødelægge alle Sagotræerne, da de ogsaa gjerne gide æde Marven af Sagopalmetræet. Fad. Og da maatte ligeledes mange Jndianer sulte ihiel, som leve næsten gandske allene af dette Træe, og vi skulde da heller ikke meere faae Sago supper. – Nu, Lotte, lad os høre din Gjetning? Lotte. Hvorfor lukker Hanen Øynene, naar den galer. Carl. Det maae vel være, for det falder den saa besværligt. Lotte. Ney vist ikke. Det skeer, fordi den vil, at Hønerne skulle troe, den har lært det udenad. Alle. Hal har hil hi, hi. Det var Løyer. Fad. Nu, stig os ogsaa dit Ordsprog; Lotte. Mit Ordsprog er tydskt. An Gottes Segen Jst alles gelegen. Fad. Du er en brav Pige! – Nu skal jeg altsaa tilspørges af dig. Lotte. Siig os nu først din Dom, Fad. Min Dom er denne: at J har allesammen i Dag været ret flittige Børn, Vort Arbeyde er jo ret strax til Ende. Lotte Fortæl os nu og noget Merkværdigt; men noget, som du ey har fortælt os før, eller som vi endnu ikke vide, hører du vel, lille føde Fader, vad, Lad see, om J da ville lade dette passere derfor, som jeg nu vil fortælle. – Ved den per for Børn. siske Havbugt – J vide jo dog nok, hvor den er Alle. Oja, og ja der nede i Asien, Fad. Nu da, i Egnen ved denne Havbugt reyser sig undertiden en meget farlig Vind, som man der i Landet kalder Sammiel eller Sanum, Denne Vind er brændende heed, og dræber alle dem paa Stedet, som den træffer underveys, baade Mennesker og Dyr. Men til god Lykke farer ikke denne Vind frem tæt ved Jorden. Naar derfor Folk paa visse Kiendetegn merke, at den vil bryde løs, saa kaste de sig pludselig ned med Ansigtet paa Jorden, og saa gjør den dem ingen Skade. Men de, som den har overrumplet og qvalt, de ligge der, ligesom de fod. Men de ere forbrændte heel igjennem. Naar man derfor tager fat paa en Arm eller et Been af dem, saa løsner det strax fra Kroppen, og man beholder det i Haanden. - Hvilken Lyksalighed er det, at ikke ogsaa denne dræbende Vind blæser hos os, Lotte. Nu din Gjetning: Fad. Naar har man mindre, end intet? Lotte. Det veed jeg ikke. Gottl. O, jeg veed det naar man har intet, og man er endda noget bortskyldig. Fad. Rigtigt – Nu rester altsaa kun mit Ordsprog. Lotte. Ney, vær saa god, med Tilladelse, Først dit Riim, Fad. Ach, det havde jeg nær forglemt. At gjøre Ret og Skiel og ædelsindet være, Er meer end Guld og Sølv, ja meer end Pragt og Ære. Man har da altid Mod, og Venner mangler ey, Og ubekymret gaaer med Lyst sin jevne Vey.