Berlingske Tidende, 1815-06-02
I Aftes Kl. 6 behagede det Hs. Kongel. Majestæt ved en tilsagt Cour at modtage de herværende fremmede Gesandteres samt de høi civile og militaire Embedsmænds Lykønskninger. Dann. gen. ved hans GjenkFædrelandet. Velkommen, Dannerkonning, til Dit Rige velkommen hjem til Dine Fædres Folk Hvad Dig Marias Taarer ommest sige, er vore Længslers, vore Hjerters Tolk. Ari vidste Du, hvor stolteligt det rører, naar Kaiserstadens Ædle rose Dig, at tænke: det er Danmark, han tilhører, og det er did, han dog helst ønsker sig Hvor Folkets Held det vil, Du ofter gjerne Alt, hvad er Drotten kjært og Manden Lyst skjøndt holdet og velsignet i det Fjerne udeelt slog end for Fædreland Dit Bryst. Du, hvem de bifald tonede saa søde, som allevegne lød om Dine Fied, fordi, naar Hjerter kom Dig frit imode. da, var Dit Haab, vandt Dannemark derved velkommen hjem, til os, Du elsker saare, hvis Sprog er Dit, hvor Du er Søn, ei Gjæst i Dig Taarer hilse. Sige Dig hver Taare at os Din Gjenkomst er en huuslig Fest Larm lader sig betale, Jubler kjøbe, og Tidender udbramme dem for Guld; men Taarer leies ikke, Taarer røbe, at Barmen er af ømme Længsler fuld Naar Mand sin Dønt, naar Viv sit Barn forlader, naar udefalet Høben stimler til, naar Alle kappes, først at see vor Fader, naar Alle hilses, Alle hilse vil, da er det frie Hjerter, der modtage; Hvad Vaarens Sol blev Jorden, er han dem. Som Vaarsel kalder Plantens Liv tilbage, saa spirer Haabet nu forynget frem. Nu skal hver Thronens Mand, der seer ham, mindes: at Førsten, som har Folkets Lykke kiær, fortjener og, at Mod og Sandhed findes des Mændene, der staae hans Throne nær Hvad er den Sandhed, som af Frygt fordølges: Guldgruden skjult og død paa Havsens Bund. Hvad er det Mod, som ei af Sandhed følges: en Jld, der lyser ei, men blusser kun Hvad er den bedste Drot, hvis Sandhed sover, men Løgnen ei, den Dybets fure Aand; Den Drot er lig det Træ, som Frugter lover og bærer Løv, forladt af Gartners Haand. Saa skal idag hver Borger og erindre, for aldrig meer at glemme det igjen: at, om og liden, skal blandt ster tindre den Stat, hvor fleste Dyder ædre Mænd, Hvo har ei seet, at under Dydens Vinger staae Velstand, Frihed, Kraft og Kjekhed Rod; Hvo er saa stærk, at Velstand han betvinger, naar Frihed værger den med Kraft og Mod Snart Danmarks ædle Drot paa Thronen stigen og, viis, i Raad med Landets Vise gaaer, blandt hvem ei Folket tælle Een, der sviger, hvor, kaldet til at tale, frem han staaer, Ei nævnes meer det Sted paa danske Sletter, som Uslingen, den Slægfredsøn, beboer, der elsker ei det Moderbryst, ham mætter, og lever ikke tro den Stat, han svori Lad Dagen grye, da Verdens Slægter speile sig i, Hvad Drot med enigt Folk formaaer! da Kjæmper selv til Ædlings Venskab beile, og Himlen meer end læger Danmarks Saar, Der er en Haand almægtig til at fælde: og, hvor den fælder, føler Stov sin Gud. Det er den Haand, som giver Taalmod Vælde og sletter Lidelsernes Stempel ud! Lad Dagen grye, da Tidens Bog skal minde at Danmarks Held paa Danmarks Grav blev skabt Som det ei altid Vinding var, at vinde, det er ei altid Tab, at have tabt. Velkommen derfor, Konning, til Dit Riget, velkommen hjem til Dine Fædres Folk Hvad Dig Marias Taarer ømmest sige er vore Længslers, vore Hjerters Tolk. Frederik Høegh Guldberg. Helligen Damerlanges, Rorge FREDERI da SIETT. ved Allerhøistsammer Hiemkomst fra Wien. Saa faanar Danien igien sm Fredegode, sin inderligen elske Frederik bit banke Danske Hierter, saa tilmede, som Sönners, ved en savner Faders Blik. Et kan vi alle trænge til dit Hierte, ei skue os paa fromme Konge mær; kun det i Glæden ene nu er Smerte for Fredriis Sonner, er at kunde det. Velkommen, tusindfold velkommen være vor gode Konge blandt sit Folk igien, Den Hyldingsblomst vi den for Tronen bere, vor forste Glædes Taare pryder endTat, Fredriti Tak, Da gav og Fredens Glæder, Vi saatte Gaven, fryde og med Dig befæstet evig staaer Din Kongebeder. O! edle Hrste, Da er hökelig. Allerunderdanigst Terck.