Ribe Stifts Adresseaviser, 1845-02-24
Af det af Høiesteret frigivne Nr. 1462 af Fædrelandet meddele vi den Artikel, som har givet Anledning til dets Beslaglæggelse, da den, som Fædrelandet mener, endnu efter et Aars Forlød er fuldkommen anvendelig. Der ligger en forunderlig stille Alvor i en aarle Nyaarsmorgen, naar al den larmende Støi, der ombrusede det gamle Aars Gravel, forlængst er forstummet, og det nye Aars nye Dag endnu ikke er vaagnet til sit travle, higende Liv. Da samler Sindet sig i ensom Betragtning, medens den hensvundne Tids blegnende Minder og den usikkre Fremtids dæmrende Forventninger mødes i Morgen gryets lydløse Skygge, da blande sig bemod i Glæden og bange Tvivl i den tillidsfulde Fortrøstning, indtil Dagens Lys kaldet Sindet til Livets Gjerning og det nærværende Øiebliks klare Behov. Hvor tung, hvor smerterig maa da ikke denne Regnskabets Stund være for den, der ikke blot vil gjøre sig Rede for sit eget Hjerte - sit enkelte Liv, men i sin Bevidsthed søger at optage det større Liv, hvori hans Tilværelse hviler, søger at opgjøre, hvad det svundne Tidsafsnit har bragt, – hvad det begyndende Aar forjætter hans Fædreland? – Der ligger det, med sine velsignede Sletter og yndige Øklynger, vort havombeltede, skjønne Fødeland, bundet i Vinterens kolde Dødssøvn, indhyllet endnu i Nattens fugtige Taager. Fimbulvinter og Ragnaroksmørke har kuet den stolte Kraft, hvis vilde Ungdomsbedrifter spaaede en glorværdig Manddom, - brudt er Nordens Magt i Sønderlemmelse og indre Strid, - Landets Grændseguder ere styrtede i Gruus, og Fremmede strække deres forvovne Planer langt udover, hvad de alt troe at have erobret. Og medens saaledes indvortes Splid og fremmed Anmasselse fra alle Sider true vort arme Danmark, hvor er da Troen paa det Gamle, hvor Modet til det Nye, hvor Noget af det, der kunde begeistre og styrke til den Kraftudvikling, som gjennem Kamp og Bedrift kunde føre vor Fremtid til Seir og Glands, Medens dunkle Forviklingers gaadefulde Taager omhylle vor Skjæbne, hviler Vinterens kolde Dødssøvn over Land og Folk. - Sandelig, disse Tiders Trængsel er saaledes, at baade Konge og Folk, at hver den, hvem Danmarks Frihed og Frelse og Ære og Velfærd ligger paa Hjerte, vel maa vide, at det er en stor en umaadelig vanskelig Opgave, den nærværende Slægt har taget i Arv fra sine Fædre, – vel maa vide, at Afgjørelsens uheldsvangre Farer skride fremmed ustandselig Fart, og ville blive fordærvelige for os, hvis de ikke finde os vaagne og vel rustede til den svære Strid. Derfor er det ikke Tider til at hengive sig til en forgløs Ryden af Øieblikkets letfærdige Gunst, eller en smaalig Syslen med Momentets omskiftende Behov; men ligesom Opgaven er stor, der er stillet de Nulevende, saa er og Ansvaret det, for hele Folket, men mest dog for dem, der nærmest have dets Skjæbne i deres Haand. Fuld af dyb Alvor er derfor den Regnskabets Stund, der med det nye Aars første Morgen dæmrer frem for den tænkende Fædrelandsven - fuld af bemod og bange Tvivl den stærke Opfordring til stille Betragtning og ærlig Opgjørelse, denne Time maa rette til hvert sandhedskjærligt alvorligt Sind. - Thi hvad er skeet i det nu henvundne Aar til at rede Landet ud af dets mislige Stilling? Hvad er skeet for at klare det Chaos af Arveqvæstioner, der synes at true Staten med Opløsning, Vi vide det ei, kun vide vi, at der Jntet er skeet for at begrunde Løsningen paa den eneste sikkre Grundvold – paa Folkets vel bevidste og velbetænkte, gjennem utvivlsomme Rets former udtalte Villie, kun vide vi, at hvad der er sagt om en diplomatisk Løsning, og hvad der kunde synes at tyde paa sammes Fuldbyrdelse - har J forstaaer en halvqvædet Vise? – ikke er skikket til at indgyde nogen sær glad Fortrøstning. - Hvad er der skeet for at sikkre Landets oversvømmede Grændse, for atter at sætte den danske Haves Led i Lave, Vi vide det ikke; kun vide vi, at det sigtsfarlige Parti, der midt i Fredens Skød vil fravriste det saa ofte sønderlemmede Danmark en vigtig Deel af dets gamle Odel og Eie, aldrig nogensinde for er optraadt med saa uhørt Dristighed, aldrig har drevet et saa forvovent Spil med sine skimlede Pergamenter, med sit hovmodige Artstokrati, med sin selvgjorte Storhertug og sine demagogiske Agitationer, som netop nu. - Hvad er der skeet for nøie at knytte Danmark til de herlige Broderriger, hvor det ene kan finde Tilhold mod Sydens Overvældelse, hvor det maa søge sin bedste Støtte mod de Farer, der fra andre Sider kunne true dets Selvstændighed, hvor det skal atter finde den brede og sikkre Grundvold for sin verdenshistoriske Betydning og nationale Udvikling til et høiere og rigere Menneskeliv, Vi vide det ikke, kun vide vi, at da den folkelige Bevidsthed og Nordens aandelige Enhed, den folkelige Trang til Nordboernes broder lige Sammenslutten vilde sætte sig selv et Vidnesbyrd i lovlige Foretagender, stødte dette paa Hindringer, der ikkun ere blevne uskadelige, fordi de vare inkonseqvente. - Hvad er der skeet for, vi ville ikke sige at opfylde de glade Forventninger og en høiere og friere Samfundsorden, der omjublede Kongens Thronbestigelse, men blot til at føre Folket den af Regjeringen selv erkjendte Opgaves Løsning et Skridt nærmere, for saaledes at begrunde dets Fremtids Skjæbne paa den gjennem lovlige Former organiserede Folkevillie, og vække alle Nationens gode Kræfter til virksomt og glædeligt Liv, Vi vide det ikke, kun saameget synes vist, at endog det Mellem stadium, hvorpaa Regeringen selv tidligere har givet Anviisning, men hvis Utilstrækkelighed vi troe tilstrækkeligt at have godtgjort, turde være opgivet af selve dets Ophavsmænd; - kun saa meget synes at være vist, at de nyeste Constellationer mere end nogensinde synes at fjerne Haabet om en fredelig og glædelig Løsning af den Opgave, Danmark saa lidet som nogen anden civiliseret Stat i Tidens Løb vil kunne skyde fra sig. Har J forstaaet en halvqvædet Vise Hvad er der skeet for at løse Pressen, - den eneste virkelige Støtte for Stændernes lidet virksomme Virksomhed, den eneste folkelige Vogter for Folkets Rettigheder i al den lange Mellemtid, da Stænderne ere stumme, den vigtigste Befordrer af Oplysning og Almeenaand, – for idetmindste nogle af de trykkende Baand, der end yderligere have indskrænket det indskrænkede Gebet, den ældre Trykkelov levnede den, og hvis Løsning den offentlige Mening ad alle lovlige Veie, navnligen ogsaa gjennem Stænderne forlængst har fordret? Vi vide det ei, kun vide vi, at under Fortolkningens Navn, selv den ringe Frihed, Lovgivningen levnede næsten er gjort til en Jllusion, der snart ikke mere er nogen Jllusion for Nogen. - Hvad er der skeet for at benytte frugtbare Fredsaar til Landets Opkomst, er de rige Statsindtægters Overskud brugt til at ophæve trykkende eller fordærvelige Skatter, hvis snarlige Ophævelse tildeels endog i de meest bindende Ord er lovet? Er Overskuddet anvendt til at bygge Fæstninger og Fængsler eller alle de andre store og tildeels kostbare Foretagender, hvortil vi næsten i alle Retninger trænge, Vi vide det ei, kun vide vi, at Finantsernes virkelige Underballance under Normalreglementets Satser kun daarligt er skjult ved at nedsætte den til saadanne almeennyttige Foretagender bestemte Sum til det Halve. - Dog hvor skulle vi ende hvis vi skulde gaae ind paa alt det Enkelte? Kun dette vide vi, og dette vide vi med saadan Vished, at vi ret indstændig ville bede baade Regering og Folk at lægge sig det paa Hjærte, at Danmarks Tilstand maa vække hver Fædrelandsvens dybe Bekymring, og at de alvorlige Betragtninger, som denne Nytaarsmorgen maa have vakt i hvert patriotisk Sind, kun da ikke ville være unyttige og nedslaaende Grublerier, naar enhver i sit Kald derfra medbringer det alvorlige Forsæt ikke at forsage, men at virke medens det endnu er Dag og handle derefter.