Københavns Adresseavis, 1781-02-13
Den 9 Februarii 1781. See det er Vellyst, som den stolte Dødelige Opløftet - trodsende. - naar Himlens Glæder stige. Kan stige, det er min Ned paa hans Elskede. Ach hvem betaler den min Magdalus, hvor armeEr begge Jndier, Og Elskov - Elskov selv, kan med de aabne ArmeEn skienke Støvet meer. O du som første Gang i Livets Vaar mig lærte Hvor saligt Venskab er, Og fordrede, og fik, og dannede mit Hierte Til store Følelser! O dig indvier jeg min Ungdoms Ven, med heede Enthusiastiske, Bønhørte Ønsker - med mit Hiertes fulde Glæde, Til nye Velsignelse. Hun, som du valgte dig - du valgte dig! kan Sangen, Ophøye hende meer; Er Strengens Evighed vel halv saa stolt, som Rangen Hun i dit Hierte bær? Hun være hilset, som en længe søgt Veninde Som een vi manglede. Til Slægtens Lyst som den der ene kunde vinde. Din sande Agtelse. O Magdalus! den Lyst dig venter - overvældet Af Glæden, kan min SielEn tænke Tonerne engang - men stum som Fieldet Begrunder jeg dit Held. Er det en Vellyst, som jeg stolte Dødelige Opløftet - trodsende. Kan slige, det er min - Thi Himlene nedstige Jo paa min Elskede. Sneedorff. De opfyldte Pligter mod Selskabet, en Parodi. Til S. T. Hr. Om Mg den 9 Febr. 1781. Descende coels, & dic age tiliaRegina longum Calliope melds ; Sen voce nun mavis acuta, Sen sidbus, citharave PhobiHoratius. Fortiente Borger, som, til Statens, Slægters Gavn, Opoffrer Dine Aar for Dyden og Din Skaber, Naar, seent, Dittelskte Liv i Dødens Nat sig taber, Da høres end Dit Navn. Stor est Du, Philosoph, de sande Viises Rang Din Dyd, Din Virksomhed, som billig Løn kan kræve, Det, som Du skabtes til, dertil Du vilde leve, Ei døe i Lediggang. Du Verdens Bygning saae, og tænkde, og blev viis, Du overveiede, hvor, end de mindste Deele, Med skyldig Liv og Drift, steds virke til det Heele, Alt til Din Skabers Priis. O du, som sielden Geist med sieldne Dyder fik; Du, Himlens Yndling, skabt til Evighedens Ære, Du viste tidlig Dig ei ene skabt at være For Livets Øieblik. 3) See sidst i det 11te Stykke af: Forsøg i de skiønne og nyttige Videnskaber. Du gav Dit Fædreland den Gield, Naturen bod. Dit Fædreland, - hvad Roes for Dig, hver Gang det nævnes, Da, giennem Slægterne, erkiendtlig Borger stævnes, At prise Dig - end død. Af fyrig Borger=Dyd Din ædle Siel blev varm; Og Fædrestavnens Held var største Held Du kiendte; Din Flid for Fædres Dyd een evig Lue tændte J skiønsom Slægtes Barm. Du, Tolk for Dyden, Du, som saa ophøier den; Hvor, om Avidenhed - om ubrsmittet Dyder, Om Tvillingrigets Ven - Din festlig Harpe lyder. Du milde Dyders Ven! Ei nok, men Pligters Ven, som Hiertets Sprog forstaaer, Saa lidet Du Natur, som Borgernavnet hader; Det vellystrige Navn af elsket Mand og Fader Din ædle Siel attraaer. Udvalgte Dannemand! En Ære for vort Kiøn, See til med fredigt Mod Din yndte Mage smille; Udstræk Din ømme Arm til en forønsket Hvile For værdig spæde Søn! Den rene Elskovs Jld, som ulmer i Dit Bryst, Den tælle mange Vaar - Hver Dag et Vaar den blive, Som kan den sidste Slægt følgværdig Mynster give Paa Livets sande Lyst. Du aldrig skiuler Dig, hvor Brødres Trang har Ret Til Brødres meer end Nok. o en Dig hellig Lære, Du, Du fortiener Viid, og Held, og Guld, og Ære, Du veed at bruge det. Ei er det nedrig Smigr, som vagte mig til Sang; - feige Hyklers Lov den skurrer i Dit Øre. Nei Reent Venskab - æde Ven - det ene bød mig røre. Min Luth til festlig Klang.