Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1807-01-27
Vore fleste Digteres poetiske Aare er udtørret af Mangel paa legemlig Føde; Gudernes Sprog er nu, som Holberg engang ligesom i et Slags Spaadom sagde, virkelig blevet til Tiggernes Sprog, og dersom Homer levede nuomstunder i Kjøbenhavn, havde han neppe engang faaet Lov til at løbe omkring og tigge, eller synge sine Viser igjennem Gaderne; Fattigfogderne, som i min Ungdom hedte Stodderkonger, men hvis Navn formodentlig blev forandret fordi selv en Stodders Konge ansees nu for en meget ubetydelig Skabning, havde snart skaffet dem Logis i Pustervig - fordum Musernes, nu Stoddernes Gade. Meget rige, fornemme og smagfulde Folk ansee ogsaa den Danske Litteratur for ret en Pøbellitteratur, og vort Sprog for et sandt Pøbelsprog, som i det høieste kan være godt til at skrive Obligationer, Diplomer z i, men som iøvrigt er ligesaa lidet skikket til det Naive, Sublime og Fine, som Grønlændernes eller Laplændernes Sprog. Skuespillet besøges derfor kun meget sjelden af Stadens Honoratiores, Mercurs Udkaarede &c. Disse have Franske Comoedier og Comoedianter, som de forskrive fra Frankrige, tilligemed alle de øvrige tørre og flydende Varer, de behøve. "Jeg lader mine Børn lære Dansk," sagde nylig Proprietair * til mig; "fordi det endnu er temmelig nødvendigt paa Landet, for at gjøre sig forstaaelig for Bønder og andre grove Folk, som man dog ikke saa ganske kan undvære. Men dersom dette ikke var Tilfældet, troer jeg, at det Danske Sprog burde reent afskaffes, og at man, som det engang i gamle Dage var i Forslag, burde indføre det Tydske i dets Sted, som et Universalsprog i hele Riget. Rigtig nok er det næsten det eneste af vor Nationalcaracteer, der endnu er tilbage; men hvad behøve vi Danske ogsaa en Nationalcaracteer eller et Nationalsprog?" Seer Du, saaledes er Tonen i Kjøbenhavn, og hver Jndfødt har virkelig Ondt ved at sige her hvilket Folk han er, om det Jtalienskes eller Spanskes, det Engelske, det Tydskes eller Franskes. Ligesom Briternes Sprog er en Sammenblanding af alle muelige Europæiske Tungemaal, saaledes ere de nuværende Danske Sæder en Blanding af alle Europæiske. Hvad den huuslige Lyksalighed angaaer, da er den af de Ting, som endnu kun ere i Brug blandt Pøbelen, det vil sige blandt Bønder og fattige Haandværksfolk, Middelstanden, og de høiere Stænder ansee den for noget Ungturligt, som i det Høieste kun kan undskyldes i Romaner, Comoedier o. s. v.; thi Folk af Levemaade ere alle enige om, at man netop bør søge Lyksaligheden uden for Huset, ikke i Huset. Jngen Mand af Forstand og Formue er derfor saa taabelig at givte sig i den Tanke at komme til at nyde hvad enhver Prakker, enhver Bonde paa Amager, ja den laveste Pøbel kan nyde. Nei, man har en ganske anden Tendence. Pobelen givter sig endnu, ligesom fra Arilds Tid, i en ung Alder, saasom i det 20de, 22de Aar, men Folk af Stand knytte aldrig Hymens gyldne Baand, førend de have opnaaet en Alder, hvori de ere forvissede om, at kunne leve efter deres Stand, føre et uhusligt Liv, og vise sig allevegne fra en glimrende Side. En Ungkarl givter sig sjelden førend det 50de, og en Pige næsten aldrig førend det fyrgetyvende Aar, men naar de saa givte sig, see de sig som oftest paa begge Sider ogsaa bedst istand til at opfylde Ægtestandens Bestemmelse. Du kan ikke forestille Dig, hvilke herlige Følger denne Methode har Ægteskabsskilsmisserne, som vare saa almindelig i gamle Dage, at næsten ikke et Huus var fri derfor, ere nu blevne meget sjeldne blandt disse Stænder, thi Trang, en af Hovedkilderne til at ægte skabelig Uenighed, kjender man ikke mere til, og Skinsyge, denne den blussende Ungdoms jevnlige Følgesvend, har ingen stor Magt mere over Ægtefolk, der sædvanligen allerede for længe siden have gjennemgaaet alle Kjerlighedens forskjellige Febergrader, og, efter uophørlig Frem- og Tilbagekrydsen paa dens urolige Hav, ere løbne ind i Ægtestandens sikkre Havn, hvor Ægtemanden, ved at betale Modens og Etiquettens Havnepenge, ligger trygt for Anker. Ogsaa medføre saadanne sildige Ægteskaber den store Nytte, at kun faa Børn avles deri, men at disse faa kunne passes med des større Omhyggelighed, ligervis som et Træ altid bærer modnere og bedre Frugter, naar disse ere saa, end naar det bugner under Tyngden deraf Arvelodden bliver ligeledes mindre fordeelt derved, og Rigdomsmassen bestandig samlet i en Klump, til Familiens bestandige Glands og Hæder. Hvad Børnenes Opdragelse angaaer, da er det noget, som man ikke behøver at bryde sig stort om nu til Dags, hvor der findes Opdragelses Jnstituter i hver Gade. J gamle Dage havde rigtig nok de, der givtede sig i en sildig Alder, Grund til at frygte for, at deres Børn ikke vilde blive tilbørlig opdragne, og at de for tidlig kunne døe bort fra dem; men nu omstunder vilde denne Frygt være uden Grund, nu kan man i den Henseende være ganske rolig, og døe fra sine Børn naar det skal være. Padagogiken er dreven saa vidt, at man for Betaling kan faae dem opdragne hvad det skal være. Nogle Timer efterat Va Barnet er født, overleverer Moderen det til Ammen, og naar det er kommen saavidt, at det kan gaae og snakke, overleverer Faderen. det til en Pædagog, som sørger for det som om det var hans eget Barn. Folk, som ville have deres Børn ret elegant opdragne, sende dem til Tydskland og Frankrige, og have da ingen anden Uleilighed med dem, end at afsende det bestemte Antal Louis dorer hvert Qvartal. - Til Alt dette behøves der nu rigtig nok Penge, men ingen er heller nu omstunder saa taabelig at givte sig, uden at være forsynet med disse saa nødvendige Ægteskabsrequisiter. Den Mening, at Cupido er en Søn af Mercurius *), som altsaa er vant til at holde meget af det røde Guld, synes nu at være fuldkommen stadfæstet blandt Folk af Stand og Levemaade. (Fortsættes.)*) See Cicero de N. D. Lib. III. Cap. 23. Pag. 1199.