Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-08-26
Bjergskakten. (Sluttet.) I Diævelsmøllen var Erich ikke kommen i flere Maaneder, men næsten daglig besteeg han et nærliggende Bjerg, hvorfra han nøie kunde lægge Mærke til Alt, og Gisla hvis stille Virksomhed han derved havde Leilighed til at belure, forekom ham altid skjønnere og meere tiltrækkende. Da han nu engang havde vovet sig nærmere og kun en Busk unddrog ham fra hendes Øine, da saae han først, at hendes Kinders ømme Rosenfarve var forsvunden, og at hun, da Moderen forlod hende, begyndte ret inderlig at græde. Forend han viste et Ord deraf, løb ved dette Syn de klare Taarer ned af Kinderne, og det blev han derved kun tungere om Hjertet. Møllerkonen var imidlertid flere Gange kommen paa Borgen, havde ogsaa spurgt ham hvorfor han ikke besøgte dem mere, og endog udladt sig med, at det kom vel af Stolthed, at han skyede hende og hendes Børn; dog gjorde dette Sidste hende strax igjen ondt, da hun saae hvor det smertede ham. Han fortalte hende nu Faderens Forbud, og Møllerkonen gav ham Ret, ja hun bestyrkede ham endog deri, og haabede, da hun i havde kastet et ind Blik i sin Datters Hjerte, at hans Bestandighed i at afholde sig fra at see hende, skulle helbrede hendes Hjerte. Men da Erich havde seet Gislas blege Kinder, var ogsaa hans Beslutning forbi. Længselen efter hende lod ham hverken Dag eller Nat Roe, og han tænkte kun afladelig paa, at kunne tilfredsstille sit Ønske: endnu engang at see hende. Da han nu en Morgen tidlig saae hende gaae til Skoven for at samle Bær, som Kurven i hendes Haand viste, da gik han af andre Veie bag efter og mødte hende paa eet Sted, hvor han ellers ofte havde siddet med hende og Georg. J Begyndelsen var hun ganske tilbageholdende, endskjønde hun ikke kunde skjule den Glæde hun følte over at see ham efter saa lang Skilsmisse. Hun kaldte ham isteden for Erich, Junker, og han maatte længe bede hende derom, for hun ville sætte sig ved hans Side. Gjerne havde hun spurgt ham, hvorfor han saa ganske havde forglemt hende, dog det var som hendes Tunge ville nægte hende denne Tjeneste; thi hendes Moder, havde, for at betage hendes elskende Hjerte alt Haab, tiet med, at Erich kun derfor undgik at komme til Møllen, fordi hans Fader havde befalet ham det. Da han nu fortalte hende dette, begyndte hun hæftig at græde, han søgte forgiæves at berolige hende, og da han spurgte, om da virkelig Savnet af ham havde været hende saa smerteligt, og hun ikke kunde nægte at hendes Hjertes Roe og Fred var flygtet med ham, da trykte han hende fast til sit Bryst og lovede hende høit og dyrt, at han aldrig skulle elske en Anden end hende, og da hun havde givet ham samme Løfte, aftalte de, at de undertiden, paa dette Sted ville møde hinanden. Dog ikke for ofte gjentog Erich, thi kun Tiden kan krone vores Kjerlighed, Uforsigtighed derimod fordærve Alt. Vi ere dog endnu unge, og kunne bie indtil det lykkes mig, eller Himlen føier det saaledes, at min Faders Hjerte formildes og han tillader mig at tage en Kone efter mit eget Hjerte, og ikke en for hendes adelige Families Skyld. De skiltes af med den Forsikkring, at blive hinanden troe i Liv og Død, og Erich vendte tilbagetil Borgen, muntere end han i lang Tid havde været. Jmidlertid vidste begge de Forelskede saa omhyggelig at skjule deres Hemmelighed, at meer end et Aar forløb, uden at noget Menneske ahnede hvor inderlig kjær de havde hinanden, Jmidlertid var den allerede bedagede Ridder Berthold begyndt at skrante og en Morgen fandt man ham død paa hans Leie. Erich var den eneste af hans Sønner, som oprigtig fældede Taarer for ham, og aldrig kunde i forglemme den dyrebare Fader.