Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1777-10-10
En Oversættelse. af det Franske. FeVerden finder man til Mennesker, hvilke alle Ting synes ligegyldige. Vil man troe dem; Saa bekymre de sig om intet; Den meest fornedrende Spot giør ej ringeste Jndtryk paa dem. Man maatte snart sige, at de vare uden Siæl. Her har man et stort Exempel paa dette Slags Stocisme. Damis var en af disse særdeles Mennesker. Han havde i Sandhed haft en Opdragelse, passende sig fortræffelig til hans Systemme; Det er, hans Forældre havde, efter den brugelige Maade, overgiven ham til en ypperlig Læremæster. Naar denne blev vel betalet, var det ham lige meget enten Disipelens Opførsel var ond eller god. Neppe havde Damis liget ind i Verden, førend han kom i Anseelse. En af hans Venner bragte ham strax ind hos et fornuftigt og elskværdigt Fruentimmer. J dette Huus bragte han intet andet med sig end Forgyldning, Kniplinger, Diamanter og Uforskammenhed. Man holdt sig derfor, efter sin Samvittighed, forbunden at give ham nogle Advarseler. Dammis knurrede derover, talede ilde derom og bliver en Bagtaler. Men fordi denne Dames Tænkemaade var anderledes end hans, lod hun ham ved sine Tiennere haanligen udjage af Hun set. Damis i det han gik bort, siger ved sig selv. Den Maade, hvorpaa man har givet mig Afskeed, er vel lidt eftertrykkelig; men naar jeg vil overveje alting, bør jeg ej sørge over saadant Lapperie. Der ere saa mange andre Fruentimmere i Verden, som vil finde Behag i mig, at jeg nok skal finde Leilighed til at hævne mig. Han kom siden i adskillige andre skikkelige Sælskaber, der havde han den ene Tid efter den anden samme Skiæbne, som paa det første Sted, med mere og mindre Opsigt, eller med mere og mindre Skam. Ved hver saadan Afsked han fik, tog han til sig en nye Dosin af Uforskammenhed; han sagde overalt med sin sædvanlige Philosophie, at dette alt var ham ligegyldigt, imidlertid var derdog engang en som bragte i Forvirrelse, denne galne Stocisme. Damis var saa dristig, at han offentlig angreb en berømt og velfortient Mand, som havde det Vanheld at Mishage ham. Det var en af de fornemmeste Krigsmænd. Man veed at slige Folk ei ansee alt med Ligegyldighed. Denne saae at han var kommen i Ugunst hos Damis, og at der ingen anden Maade var til at tilvejebringe sig hans Yndest, gav ham et vældigt Øresigen og dygtig Stokkeprygls. Det hialp ei at Damis vilde trække sin Kaarde, at han sagde at vilde hævne sig, og at man ej saaledes burde begiegne en skikkelig Person. Den anden svarede ham, i det han pryglede, at dette var ham ligemeget, han vilde ikke vove sit Liv paa en saadan stakkels Sludrer, at han allerede havde aflagt sin Prøve, at der var 30 Aar siden han begyndte at vove sit Liv for Fædernelandet, og meget andet detslige. Den høymodige Damis saae sig tvungen til ydmygst at afbede sin Daarlighed. Han løb derpaa til sit Boepæl, hvorhan tvende Dage maatte ligge til Sengs, men neppe var Smerten forbie i hans Skuldre, førend han kom forDagen igien med mere Frekhed end før. Til alle dem, som vidste denne Hændelse, siger han, at dette var ham færdeles ligegyldigt. Kort efter fik vor Philosoph en liden Trætte med en Haandværksmand, hvilken han ej vilde betale den fortiente Arbeidsløn. Denne Mand; oplyste lovligen sin Sag og beviste sin Ræt. Han vinder sin Sag og Dammisblev dømt til Omkostninger. Da han gik fra Retten, sagde han overlydt, at dette var ham ligemeget; Men med dette talede han ilde og Retten og beskyldte den for Partiskhed. Retten, som havde dømt efter Lov og Fornuft, lod ham sætte i Arrest; derfra kom han ikke ud, førend han havde maattet undgielde efter Fortieneste. Folk, som kiendte Dammis og vilde ham vel, ansaae alle disse Ulejligheder, hvori han var geraaden, som Frugter af en slet Philosophie. De formeente, at om han blev gift, skulde han have mere Undseelse baade for de andre og for sig selv. Man raadede ham da at tage sig en Hustrue. Dette biefaldte han strax; Thi ham var det ligegyldigt enten han var ugift eller gift.