Aalborg Stiftstidende, 1844-12-14
Angaaende Stændercommitteerne bemærkede han endnu sluttelig, at han efter sin Overbeviisning ansaae dem som en Udvikling (?) af Jnstitutionen, der vistnok ikke svarer til hans Ønske, men dog under disse Tiders Piinagtighed maaskee en det, som nærmest kan naaes" (en daarlig Bevæggrund til at modtage hvad man ikke anseer mere værd. Commissarius modsagde den foregaaende Talers Yttringer med Hensyn til Statseenheden. Sammes Bedømmelse af hans Forhold med Hensyn til Arvesuccessionen havde endog i den Grad bragt Commissarius i Harnisk at han næsten ganske syntes at glemme sin Stilling ligeoverfor de Deputerede og hvad han selv som Commissarius, ja endog af ganske almindelige Høflighedshensyn, maatte være Forsamlingen skyldig, om endog de Ord, der saa stærkt havde afficeret ham, vare indklædte i en temmelig skarp Form. Han erklærede saaledes, at naar den Deputerede har dadlet hans Færd i den Viborgske Forsamling, forsaavidt han har talt om at diplomatiske Underhandlinger kunne komme i Betragtning med Hensyn til Arvespørgsmaalet, da anseer han hins Dom derover at være af ingen Betydning, ligesom ogsaa hins Taxation over hans Regjeringsanskuelser var ham personlig aldeles ligegyldig (den Lidenskabelighed, hvormed han talte og den Maade, hvorpaa han udtrykte sig, syntes just ikke at bære Vidnesbyrd herom, men tilføiede han - hvorvidt det et passende og om det bør taales, at en Deputeret udtaler saadanne (!) Domme om den kongl. Commissarius, maa jeg henstille til Hr. Præsidentens Afgjørelse. Naar den Deputerede har yttret sig om, hvad Folket skulde gjøre, hvis det Andragende, hvormed Forsamlingen i nærværende Sag maatte indgaae til Hans Maj., skulde blive afslaaet, paa en Maade, som i det mindste er tvetydig, saa veed jeg heller ikke om det bør taales, ligesom jeg og forbeholder mig at tage under Overveielse, om disse hans Yttringer kunne optages i Stændertidenden, hvorom jeg vil conferere med den ærede Redactionscommittee. Det Samme gjælder om de mange fornærmelige Udladelser, som han har tilladt sig imod den høisthæderlige Mand, der i 1807 bestyrede de udenlandske Anliggender, saavelsom imod den nuværende Chef for det udenlandske Departement, en Mand, som han er aldeles incompetent (!) til at bedømme, og som er langt baade over hans Roes og over hans Daddel." Paa Commissarii Opfordring bemærkede Præside, at han nøie har fulgt den Deputeredes Foredrag, og ved ikke kan nægte, at hans Yttringer flere Gange gik til den Grændse, som han maa ansee for den yderste, men at han ikke har fundet dem at være af den Beskaffenhed, at denne Grændse kunde siges at være overskreden; han har saaledes ikke kunnet ansee sig opfordret til at kalde ham til Orden." Lehmann replicerede endvidere: "Jeg skal kun tilføie, at jeg ikke har tilladt mig nogen Dom over den kgl. Commissarii Kundskaber men slutter mig til hans egne Yttringer, ved at indrømme, at han upaatvivlelig er i Besiddelse af nok saa megen Kundskab om Arvesuccessionen, som Alle, der derom have udtalt sig; – jeg har ikke yttret dette af Høflighed, men af Overbeviisning; – men jeg har sagt, hvad jeg her gjentager, at, naar han desuagtet har yttret sig i høieste Grad tvivlende om disse Forhold, saa viser dette, hvor fast og dybt begrundet hans personlige Mening end maatte være, at Regjeringen som saadan ingen fast Anskuelse og Overbeviisning har i saa Henseende, og dette documenterede jeg af, hvad han selv havde yttret. – Hvad jeg har sagt om en afdød Statsmands Jndvirken paa Forholdene i 1806, er ingen Fornærmelse, men er tvertimod fremsat med stor Discretion. – Naar den kongelige Commissarius af Tractatens Titulaturer har villet udlede, at Forholdet imellem Østerrig og Ungarn er aldeles forskjelligt fra Forholdet imellem Danmark og Hertugdømmerne, og den kongelige Commissarius i de holsteenske Stænder netop har henviist til det samme Forhold, som en oplysende Analogie til Forholdet hos os, saa er dette et yderligere Beviis paa, at, hvor vel begrundede og klare Anskuelser de ærede Commissarier end hver for sig personlig kunne have, Regjeringens Anskuelser maa være meget usikkre, da det ellers var umuligt, at tvende Organer for den samme Regjering kunde yttre sig om den samme Ting (Fortsættes.) paa en fuldkommen modsat Maade."