Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1814-08-30
System, at de ikke finde Smag i andre Skildringer af dette sjeldne Genie, end i hine væmmelige Lovtaler og Hyklerskrifter, som et saadant Old uundgaaeligen maatte avle, men der er kun for tænkende, fordomsfrie og ubestukne Læsere, som dette Bidrag til Napoleons Levnet er bestemt. Forfatteren vedbliver altsaa ikke at afvige et Haarbred, fra den begyndte Bane, og, uden at agte paa Modpartiets Skraal, skal han fremsætte de Kjendsgierninger, der ligge aabenbare for hele Verdens Øine, og hvis Urigtighed maa godtgjøres førend man indlader sig paa at bedømme, hvorvidt de deraf udledede Resultater have været for strænge. Kun nogle Jndvendinger, der bedrage ved det udvortes Skin, troer Forfatteren dog at burde møde her. Man er ogsaa her fremkommen med det gamle, saa ofte mistolkede de mortuis nil nist bene, og tankeløs anvendt det paa Napoleon; men for det første forudsætter Napoleons politiske Død ikke nødvendig hans Gierningers moralske Død, og det er ikke mueligt for nogen Dødelig at bestemme, hvilken Jndflydelse det System, han vilde indføre, i Fremtiden vil have paa hele Menneskehedens Skjebne. Det er overalt ikke Napoleon som Menniske, men Napoleon som Frankrigs og Europas Omskaber, at Historieskriveren fra nu af vil sysselsætte sig med. Hans Hensigter, hans Hjertelag, hans Lidenskaber kunne i Grunden, naar vi betragte ham som Jndivid, være os aldeles ligegyldig i det Øieblik, han har forladt den store politiske Skueplads, at undersøge disse, maa overlades til Plychologen; her holde vi os kun til hans Handlinger, og disse skulle og maa dømme ham. Man har ligeledes villet anvende mod Forfatteren den forslidte Lignelse, at sparke til den døde Løve, ja nogle ere endog gaaede saavidt, at de ville, han skulle gjøre umuelige Ting muelige, og skrive under Napoleons Velmagt, hvad han nu skriver under hans Afmagt. Den første Jndvending betyder i Grunden intet; thi paa denne Maade turde man aldrig tillade sig at fælde nogen Dom over faldne Mægtige, og af utidig Ømhed maatte man begaae en Forbrydelse mod Sandheden. Det vilde være et herligt og beqvemt Middel for alle Despoter, dersom de i deres Velmagtsdage kunne være forvissede om, at man, selv naar de vare styrtede, af idel Høimodighed ikke vilde vove at tale noget om dem. Deres Død, den være politisk eller physisk, maatte saaledes betragtes som et Skjold mod enhver offentlig Drøftelse af deres Handlinger. Jkke at have Tilladelse til at tale noget om dem, medens de leve, af Frygt for Virkningen af deres Despotisme, og heller ikke til at berøre deres Gierninger naar de ere døde, fordi man ei maa tale andet end Godt om Døde, vilde være det fortreffeligste Fripas for enhver herskesyg Folkeundertrykker. - Den anden Jndvending gjendriver sig selv. Enhver, som kjender det mindste til Skrift væsenets Tilstand i de sidste ti Aar under Napoleons Despotie, vil noksom vide, hvor umueligt det var indtil hans Fald, at skrive andet end Lovtaler over hans Regjering og Regjerings Jdrætter. Man har ogsaa med en meget lærd og fornem Ming skjøndt lidt forblommet, villet fortælle Forfatteren, hvor vanskeligt det var, at skrive noget Fyldestgjørende om Napoleon, saa længe som Kilderne til Kundskaben om hans Handlinger deels endnu vare saa uklare, deels ganske forstoppede; men dette Paafund til at kaste Slør paa aabenbare og umiskjendelige Kjendsgierninger, og til at forblinde Mængden ved at beraabe sig paa Mangel af dømmeævne eller Oplysninger, eller Kildernes Uklarhed, er saa gammelt og saa ofte brugt, at det ikke fortjener nogen alvorlig Gjendrivelse. Enhver offentlig Person maa kunne offentlig bedømmes, enhver Tidsalder dømme efter de Actstykker, den har i Hænde. Den retfærdigste og ubestikkeligste af alle Dommere - Tiden - vil nok oplyse, om Dommen har været billig eller ubillig, for stræng eller for lemfældig. - Kun faa Sandheder blive evig skjulte, kun faa Logne evig uopdagede. Man lade derfor enhver, som ikke fremkommer med aabenbar falske Kjendsgierninger eller udleder ubillige eller ufornuftige Resultater, roligen fremsætte sine Meninger om Menneskene og deres Handlinger. Har Forfatteren forbrudt sig mod Sandheden, saa vil Tiden, det vare kort eller længe, blodigen hævne hans Brøde. Skulde Forfatteren af denne Skildring virkelig have feilet i sine dømme, skulde Napoleon virkelig være den, som hans Forgudere ville gjøre ham til, da smigrer han sig med, at hans Arbeide ikke vil have synderlig skadelige Virkninger; thi hvad er denne Draabe af ubehagelige Yttringer and det Hav af Loptaler over Napoleon og hans Jdræt, som hidtil næsten i de fleste levende Sprog ere fremkomne; det maa jo opløse sig som en Draabe Malurt i en Pokal fuld af Tokaierviin. Jøvrigt er det Forfatteren kjert, at i et nylig udkommet Skrift een af vore skarpsindigste og meest lysttænkende Skribenter har betragtet Napoleons politiske Fremfærd omtrent fra samme Synspunct som han. "Det kan siger Hr. Prof. H. C. Ørsted: "vist nok ikke nægtes, at dersom Napoleon havde været gjennemtrængt af Gudsfrygt, saa vilde han ikke have begaaet al den Uretfærdighed, der betog ham sit Folks Kjærlighed og de andre Moarkers Tillid, og som drev ham fra et forvovent Foretagende til det andet, indtil den tilsidst styrtede, ham fra Thronen. Dersom hans Folk havde været gjennemtrængt af sand Gudsfrygt, saa vilde han ikke have fundet alle de Redskaber til Undertrykkelserne ude og hjemme, som omsider fældede ham. Men det som umiddelbart fældede og maatte fælde ham var Uretfærdigheden, der altid bærer Spiren i sig til sin egen Undergang. Af den Slags Kraft, som han brugte, vilde han længe have beholdt nok, saa længe der endnu gaves Mennesker, der med Forstand forenede Letsind, Egennytte og Ærgjærrighed. At det physiske Mod ikke forudsætter Tro, seer man deraf, at man finder det hos Dyrene. Og at Troen, hos et fornuftigt Væsen, mere maa hindre end bejordte Tapperheden, naar han skal stride for en Sag, hvis Uretfærdighed han selv tilstaaer sig, hvilket i de senere Aar virkeligen var Tilfældet, med de franske Krigere, dette er dog vel indlysende. Det var da ikke Tabet af den Kraft, som Troen avler, men den indvortes forstyrrende Kraft, Gud altid har lagt i Uretten, som N. havde at fade, og som virkeligen ogsaa fældede ham. Det lader sig mueligen undskylde med det franske Folks Caracteer, at Napoleon søgte at omgive sig med saa megen Glands. Hvis det er virkelig saa at det blotte Navn Keiser og det Glimmer, det medførte, satte ham bedre istand til at regjere de Franske, i hvis Øine den prunkløse Republicanis*) See: Jmod den store Anklager, af H. C. Øre. sted, Professor. S. 129. mes Jevnhed var alt for ensformig, hvo vil da vel laste hans Værk, Men da han røste sig af, at hans Familie nedstammede fra d. 18 Brumaire, og det ved alle Leiligheder hedte, at han havde opført den ny franske Statsbygning fra Grunden af, saa synes det besynderligt, at han saa ængsteligen søgte i alle sine Hofindretninger at vælge det gamle, i de Dage saa forhadte, Kongehuus til Mønster. Almosenierer, Kammerherrer og Kammer damer, Huushofmester, Secretærer og Pager bleve i stort Antal og mangfoldige Afdelinger ansatte. Den foreskrevne Hofdragt var saa kostbar, at der udkrævedes betydelig Formue til at vorde Hofdame, og adskillige adelige Damer, der blandt de mange, der havde meldt sig til denne Post, manglede Formue, bleve afviste. Ceremoniellet, hvorefter Keiseren og de franske Prindser skulde modtages paa deres Reiser, blev fastsat ved et Decret af 13 Juli, som indeholdt de ubetydeligste Bestemmelser, der vidnede om den latterligste og smaaligste Forfængelighed. Jo ivrigere man søgte at nærme sig Formen af den gamle monarkiske Regjering, desto mere stræbte man at bortfjerne hvert Spor af Republicanismen. J Statsraadet var allerede besluttet at afskaffe den republicanske Almanak, men Beslutningen blev tilbagekaldet, da alt for mange Stemmer modsatte sig den. For imidlertid at forberede denne Almanaks Afskaffelse paalagdes Ministerne i Keiserens Navn, at tilkjendegive de dem undergivne Grene af Statsforvaltningen: "at i Retterne, Cancellierne, Skolerne og andre offentlige Anstalter alle Forretninger skulde hvile den 1ste Jan.,der af de fleste Franske tælles blandt Familiefester ne. Hele Frankrig blev nu deelt i 27 Militair=Divisioner, og i hver især indsat en General, der skulde commandere den. Ved Napoleons Ophøielse til Keiser talte den franske Armee henved 400,000 Mand og omtrent 80,000 Heste. Det hele Artillerie blev anslaaet til 24,000 Mand.