Almuevennen, 1843-09-20
Adjunct Sick fra Odense, for Pressens Virksomhed i den slesvigske Sag. Efterat Sangen "Danmark deilig Vang og Vænge" var afsjungen, udbragte Justitsraad Guldberg: "en Skaal for vort elskede Fædreland, gamle Danmark, fra Skagen og Øresund til Eiderens Bredder!" Stænderdeputeret, Procur. Balthazar Christensen: for Minoriteten i den slesvigske Forsamling under Sprogsagen. "Mine Herrer, Vi have nylig tømt en Skaal for vor høithædrede Gjæst, tillad mig til denne at føie en for de fire Deputerede i den slesvigske Forsamling, der stillede sig ved hans Side i denne ulige Kamp, og i en Forsamling, der synes at have gjort sig til Opgave at tilbagetrænge, at tilintetgjøre, hvad der endnu var tilbage af Dansk i Slesvig, aabent og mandigt hævdede vort elskede Modersmaals Værd og Ret. Ja, mine Herrer, det vil engang med Forbauselse læses i Historien, hvorledes i vor Tid en Forsamling af Folkerepræsentanter for en dansk Landsdeel, anførte af en Prinds, der staaer Danmark, Danmarks Konge og Danmarks Kongehuus saa nær, og ledede af Mænd, der for en Deel alene skylde Danmarks Konge og hans Udnævnelse deres Sæde i denne Forsamling, kunde ville og kunde udtale, at det maatte være billigt og rigtigt, at det danske Tungemaal kun som en Naade taales i Forsamlingen; men det vil da ogsaa læses, hvorledes der midt i denne stormende, voldsomme, fanatiske Forsamling reiste sig fom kjække Mænd, vor høithædrede Gjæst i deres Spidse, og hvorledes disse, uden at ændse Modstandernes Tal eller deres Overlegenhed, trøstigen kastede sig i Skranken mod Modersmaalets Tyranner, hvorledes de lydt og kraftigen vidnede i Forsamlingen og protesterede for Thronens Fod, at Dansk var Modersmaalet for Halvdelen af Slesvigs Befolkning, og at det derfor maatte være en naturlig, en uafhændelig, en uomtvistelig Ret, at denne Halvdeel og dens Repræsentanter paa deres eget Folketbing turde tale deres eget danske Modersmaal. Dette vil læses, mine Herrer, og det vil vise sig lader os være forvissede derom – at disse uforfærdede Forsvarere af en af deres Medborgeres helligste Rettigheder ikke forgiæves have stillet sig i den stormende Bresche. Alle Hindringer og alle Hertuger til Trods- den gode danske Sag vil seierrig gaae ud af denne, som af de mange andre svære Kampe, der forestaae. Vi ville ikke frygte for Danmarks Fremtid, saa faretruende Udsigterne end kunne synes at være. Folket vækkes meere og meere, og snart ville vi alle være gjennemtrængte af Overbeviisningen, om at Danmark kun gjennem Frihed, kan gjenfødes til Hæder og Velvære, at denne Gjenfødelse ikke længer tor lade vente paa sig, og at den maa bringes tilstede ved en kraftig og mandig Villen hos Folket og Folkets Mænd, saaledes som hine fem Deputerede have foregaaet os med Exemplet. Det var Nis Lorenzen, Posselt, Jepsen og Nielsen, der sluttede sig til vor hædrede Gjæst. Faa af os, mine Herrer, ere uvidende om de Krænkelser, den Vold, de Forfølgelser, vor Gjæst har maattet udholde for denne hans Kamp. Disse samme Forfølgelser ventede hine fire hæderlige Deputerede, og ikke havde de – som jeg gudskeelov kan vidne om vor Forsamling i Roeskilde, ligesom det tidligere af en anden Taler er antydet om den viborgske ikke havde de paa Præsidentstolen et Øie, der mid urokkelig Uafhængighed, med streng Værdighed og jeg kunde sige – med kjærlig Omhed fulgte hver deres Bevægelse og vogtede paa, at den skeete deres Ret: (stærkt bifald), maatte de ei frygte, at deres Troskab mod deres Sag og dens Forkæmper vilde berede dem tusinde Ubehageligheder i og udenfor Forsamlingen, paa høie, paa høieste, ja – seer man hen til, hvem der udmærkede sig i Spidsen for Modstanderne - selv paa allerhøieste Sted, og dog vaklede de ikke, men sluttede sig aabent til vor hædrede Gjæst. Ære og Tak derfor disse 4 Hædersmænd, at de alle disse Hensyn tiltrods ikke svigtede deres Overbeviisning, Modigt stillede de sig ved Siden af deres haardt forfulgte Høvding, og modigt og høit udtalte de for Forsamlingen og protesterede de for Thronen, at hans Overbeviisning var deres. Visselig have de herved kun fulgt deres gode Overbeviisning, om hvad der var Pligt og hvad der var Ret, og visselig kan det vel fordres, at den, som vil fortjene Navn af en Mand, ikke skal krympe sig ved at udtale sin Overbeviisning, navnlig hvor et saa helligt Hverv, som en Folkerepræsentants, paalægger ham det som Pligt. Men desuagtet, mine Herrer, ville mange af os kunne vidne, at dette dog ret ofte kan være en tung og – jeg frygter, stundom alt for tung Pligt at fyldestgjøre, og Jngen af os vil derfor vistnok negte det borgerlige Mod, hine Deputerede have viist, vor Anerkjendelse og vor Hyldest. Lader os meere end nogensinde holde Modet, det borgerlige Mod, høit i Ære, vor Tid kræver dette i stedse større Maal, og jo meere det erkjendes, des mindre vil det mangle, naar Timen slaaer. Det er kun gjennem Kamp, det Gode og Sande kan trænge igjennem, og det er igjennem Minoriteter, som denne, at Majoriteter skyde sig frem. Mine Herrer, Minoriteten i den slesvigske Forsamling i Sprogsagen leve, Lorenzenerne, Nielsen, Posselt og Jepsen: De leve!