Københavns Adresseavis, 1777-06-24
Kiøbenhavn den 18 Junii 1777. Sørge=Tanker. Den Dydiges Grav. over Den i Livet Høyædle og Velhaarne hos Gud salige Frue, Frue Kammerherrinde de Moth, ne de Beverhoudt den 7de Julii 1735. som bortgik for ævig at leve den 30te Maji 1777. underdanig af Skoleholden. Jeger. Hvi er saa ullig Leve=Skranke, Bereed for Dyds og Udyds Ven? Hvi maae den onde længe vanke, Den Fromme hastigt rives hen? Hvi bliver Laster graae af Alder, Hvi blomstrer Vanart mange Aar, Da Dydens Kierner ofte falder For Stammen fulde Vext opnaar Min Geist hold inde med din Klage, Fortørn ey Himmelen derved, Hvis Viisdoms Veye at randsage, Er dig og Støv Umuelighed; Forgiæves Viisdom vil bevæbne Dit Øie i dens Soel at see, Du tænker got om Lykke, Skiædne, Naar du har tænkt med Zadige. Den Sætning bliv dog altid rigtig: Det er ei just en Raad af Aar, Som giør vort Livs Epoche vigtig, Der ei i Længden blot bestaar; Thi den, der Seculs Alder eier Men lever kun unyttigt hen, Bliir, naar Fornuften Værdet veier, Ephemmeron i Gierningen. Men den som Livets Pligter øver, Som kiender deres Lov og Grund, Som daglig viser dem i Prøver, Retskaffent aagrer med sit Pund; Dens Leve=Circul meer indslutter, Endskiønt den ung af Dage døer, Thi den udretter i Minuter, Hvad hiine ei i Seler giør. Naar Støv og Muld og Aske gjemmer, Et dydeløst forældet Siv, J Øieblikke Verden glemmer Dens Navn med dens nyttigt Liv Naar Dydens Yndling ung bortføres, Begrædes den i mange Aar, Og naar end Sorgens Taarer tørres, Dens Minde evig frugthar staar. See dette er Din Løn i Tiden, Du hellige usminket Dyd! Men ach, hvor vægtig blir den siden, Naar den biir lig Seraphers Fryd! Du staar min Geist ved denne Skranke, Den Pragt, som intet Øie saae Hvor Kundskab, Slutning, Viid og Tanke, Er alt for ringe til at naae. Men hvo udæsker disse Tanker, Hvad driver Dig min Digter Aand, O! Hiertet ved det Spørsmaal banker, Og Pennen zit rer i min Haand; Ach Himmel, (dog din Ville ære.) Skal Dydens Død og Undergang, Skal den et bittert Formaal være, For denne matte Sørge=Sang? Ja! Hver som vidste saae og kiendte Dito christelige Hiertes Grund, Med hvad Taalmodighed Du ente, Din Smertes lange Prøve=Stund, Hvor taalig, Gud hengiven, roelig Ved Sygdoms Kors Du holdte ud, Den maae bekiende. Meere troelig Og sandt kan ingen dyrke Gud; Hvo kiendte vel en Ægtefælle, Meer trofest, kiærlig, reedelig, Som større Ømhed kan befiæle, End den, der fandtes just hos Dig? Hvor ey een meere kiærlig Moder, Ach. Du den allerbeste var Hvis Død een Mage tvende Poder Et Morder=Stød tilføiet her, Hvad Under at Du elskte Næsten? Thi den, som trofast elsker Gud, Opfylder villig heele Resten Af Kierlighedens store Bud, Og den, hvis Siæl er Herrens Tempel, Hvis Hierte Dyders Plante=Beed, Den blir, som Du et sandt Exempel, Et Mynster af Retskaffenhed; Jg! selv de vildeste Barbarer, De Sorte i Westindien, De ynkelige Negrers Skarer, Til Live ynsker Dig igien; De Din Godgiørenhed paaskiønner, Hvis Prøver de saa ofte faae, Og, skiønt i deres Afguds Bønner, Dit dyre Navn velsigne maae. Den Lykkens Gave, at jeg kiendte Dig, mageløse, Dydens Ven! Den korte Fryd maae jeg forrette Med een fordoblet Sorg igien - Dog hvad Den omme Ægte=Mage, Og tvende kiære Sønner, DeDe ere høiligst at beklage, De har jo tabt det vigtigste. Ja vist! Ja! De har tabt formeget Ved denne Dyds Bortrykkelse; Thi det var Deres Deel og Eget, Som grædes for af Fremmede; Men Dydens Skat den er saa vægtig At hver maae græde ved dens Savn, Dens Glands, den Ære er saa prægtig, At hver beundre maae dens Navn. O! lad os Sorgen med Dem deele. Skiønt Byrden ikke lettet blir, Skiønt De allene bær den heele, Det dog een Trøst i Sorgen gir, At den Afdøde var saa værdig, Saa elsket æret af hver Mand, At hver som ærer Dyd er færdig, At bære all den Deel han kand! - Ach! Dydigste. Dit Navn nu kalder, Min Sørrig tynget Tænkekraft. Tilbage til den første Alder, Den Punkt da alting nys var skabt. De Sorrigs Taare, som nedrinde. For Dig, Eskværdigste Frue Moth. De mig som Menneske paaminde. Om Dødens Dom. Det Moth Thammot. O! lad dog Høie Efterladte, Det være Dem en Siæle Trøst, At den som her i Tiden satte, Gud og Dyden all sin Lyst, Hist skinne skal i Glands og Ære, Og i en evig Sallighed. Den Seier=Krands den Krone bære, Som De Udvalde er bereed. Jmidlertid vil vi oprette Den Dødes Navn et Mausoles, Hvor Sandhed denne Skrift skal sette: Til Ære for den Dydigste! Det allerædleste Gemytte, Een ægte Christen, beste Siæll.