Aarhuus Stifts-Tidende, 1844-12-14
Blandinger. For de Pariser Assiser forhandledes for kort siden en Criminalproces, som vakte ualmindelig Opsigt og Deeltagelse. Den Anklagede var en ung interessant Morderske; hendes Mord Motiv var Kjærlighed. Charlotte Canchois, en smuk Brunette, traadte, 16 Aar gl., i Condition hos Modehandlerinde Mad. Drey i Paris. Her blev hun ved djævelske Kunster, Offret for en Vellystling, en Kjøbmand Langlume, som hun stedse havde følt den dybeste Afste for. Men mærkværdige Omslag i den qvindelige Følelse! – fra nu af følte hun sig uimodstaaeligt hendragen til sin Forfører, og denne Tilbøielighed steg, i de følgende sex Aar, til et fuld komment Raseri. Hun følte sig Moder, og nu først erfarede hun, at Langlum for kort siden havde giftet sig tredie Gang. Hun ophævede herpaa al Forbindelse med ham, medens han derimod styrtede sig i en Strøm af Udsvævelser. Hendes Hjerte sønder reves af alle Skinsygens Furier. Hun har ikke Na til hans retmæssige Hustru, derimod bevogtede hun, en lurende Argus, hans Omgang med andre Qvinder, og i Maison, hvor Langlumme havde et Landsted saae man hende otte Dage fra et Tagvindue speide efter alle hans Skridt. En Søndag besøgte tre Venner ham med fire Pariser-Phryner, for at indbyde ham til en Lysttour til en af Marne-Øerne. Charlotte følger Selskabet i lang Frastand og er, paa Den selv, useet Vidne til de vildeste Orgier, Krænket i sit inderste Liv ved denne Scene, ventede hun, i den meest oprørte Sindsstemning, indtil Midnat paa Langlume's Tilbagekomst. Hun blev seet af Naboerne, hvorlunde hun, trodsende Kulden og den nedstrømmende Regn, flakkede om ved Bredderne af Marne. Langlume kom ikke. Regnen holdt det elegante Selskab tilbage i Grove, hvor hele Natten tilbragtes hos en Restaurateur. Næste Morgen saae man atter Charlotte ved Flodbredden. Henimod Kl. 5 kom Skibet, som bragte Langlume tilbage; aldeles drukken ravede han hen mod sin Villa; en halv Time efter var han død. Charlotte var fulgt efter ham; men hvad der foregik mellem Begge er indhyllet i Mørke. Kun saameget er vist, at hun jog ham en Kugle gjennem Hovedet. Kort efter at man havde hørt Skuddet, saae man hende vakle udaf Huset, bleg, med forstyrrede Træk. Derpaa tilte hun til Floden, hvor den var dybest, og styrtede sig deri med det Udraab: "O, Moder, Moder!" En gammel Dagleier, Fader Path, kastede sig, skjøndt han ikke kunde svømme, ud efter hende, og reddede hende, efter at hun længe havde værget sig imod ham og, med det Udraab: Han er død Han er død, forlangt at døe. Man bragte hende til hendes Moder. Her greb hun en Flaske opløst Jndigo og tømte den. Kun denne Naturs kraftige Bygning kunde modstaa Følgerne af denne Drik. – Forhøret var af rystende Virkning. De Eedsvorne, Præsidenten, endogsaa Generalprocuratoren, formaaede ikke at skjule deres dybe Bevægelse. Juryen udtalte et "Jkkeskyldig" og Charlotte Canchois blev strax sat paa fri Fod. "At, saa skal jeg da leve!" hulkede den Ulykkelige. Under Forhandlingerne, som varede i to hele Dage, var Retssalen beleiret af Masser af Tilhørere. Silkekjolerne og Fjerhattene fandt ikke Plads nok paa Bænkene, men maatte staae blandt det øvrige Auditorium. En Englænder, ved Navn Bulklev, gjennemløb med sin Hat de Tilstedeværendes Rækker, og foranstaltede en Collect for Charlottes Barn. En Reisende befandt sig nys i en stærkt besat Diligence, faa Stationer fra Lyon. Det var mørk Nat; alle Passagererne sov. Postillonen spænder Hestene fra og trækker dem ind i Stalden, for at underrette sin Afløser og sin Ankomst. Conducteuren havde samtidigt begivet sig ind i Postbureauet. Men da nu Postillonen kommer med friske Heste, hvor for hauses han da ved ingen Diligence at finde Han hidkalder Conducteuren; men Denne er heller ikke istand til at løse Gaaden. Da hører man langt bort Raab om Hjælp. Den forrige Postillon havde spændt sine Heste fra paa en steil Skrænt udenfor Posthuuset, uden at lægge Hæmskoe paa Vognen. Denne begynder at rulle tilbage, og løber hen mod Randen af Chausseen, som grændser til en frygtelig Afgrund De sovende Passagerer have ikke fornummet Bevægelsen; de paagne først, da Vognen styrter ned i Dy det. Ved en synderlig Forsynets Tilskikkelse støder den uhyre store og sværtlæssede Vogn, efterat have slaaet et Par Kolbotter, mod et Par stærke Træer, som ere rodfæstede i den lodrette Klippevæg; de mægtige Stammer modstaae Stødet, og Diligencen bliver saaledes hængende over en Kløft, som er flere Hundrede Fod dyb. Det dybeste Mulm omgiver denne Rædselscene inde i Vognen. Nogle af de Reisende ville forsøge, at redde sig gjennem Vinduerne; men deres Fod finder intet Støttepunkt. De begynde at ane deres sande Stilling og befinde sig i en dødelig Angst. Den ringeste Bevægelse blandt Jndvaanerne i dette eiendommelige Fængsel kunde maaskee foranledige en Fortsættelse af Faldet. Conducteuren, som er hidilet med alle Postbygningens Beboere, er ude af Stand til at bringe Hjælp; thi Klippevæggen er for steil til at Nogen kan stige ned, og man har ikke Reeb. som er langt og stærkt nok til, at hidse de Forulykkede op. Fra det ensomt liggende Posthuus maa man sende Bud til nærmeste Landsby, og der hengaae to Timer, for de nødvendige Redningsmidler skaffes tilveie. Nu droges Passagererne op, Een for Een. To Personer af Ti vare ihielslagne og alle de Øvrige meer eller mindre betydelig saarede. Journalen "Lo Rhone, stadfæster, i alle Enkeltheder, Sandheden af (Morgenblatt.) det her Fortalte.