Corsaren, 1841-06-25
En Bølges Fortællinger. Naar man i en Baad seiler hen under Langebro (tro nu ikke, kjære Læser, at der skal fortælles Dig en rørende Historie a la Under-Høibroscenen i "Et Løfte") og gjennem Stakkaderne, kommer man ud i et Vand, hvor man til Venstre seer Amagers flade Kjøkkenhaver og til Høire Kjøbenhavns vestre Forstad med dens Tømmerpladse og smaae Trægrupper, bagved hvilke Søndermarken faaer Udseende af en gigantisk Skov. Folk, der ofte ved Aftentid fare denne Vei, sige, at den hypvigt besøges af Kallebostrands Najader og Havfruer, der her bade sig i Maaneskinnet og høre Fortællinger af deres Veninder inde fra Byens Canaler. Der er da en Hvidsken og Fortællen som - ja, hvad skal jeg sige? – - som i en Syskole. Da jeg af Naturen er meget nysgierrig af mig (for at forebygge Misforstaaelse vil jeg dog erklære, at jeg er et Mandfolk), havde jeg længe gaaet og tænkt paa at seile ud en Aften og være Vidne til disse Aftenunderholdninger, og i dette Øiemed tog jeg endelig forleden Aften en Baad og roede derud, tillige i det hemmelige Haab, at jeg maaskee kunde fange saadan en sielden Skabning og vise den frem som "en Sælhund af Tigerracen." Jeg kom altsaa derud, men jeg kom ene; thi skjøndt Maanen skinnede saa upaaklageligt reent, som den i Almindelighed giør, naar Magistraten tænder sine Lygter, og skjøndt Bølgerne strømmede ind imod Byen saa roligt som den conservative Reform" reformerer (de strømmede dog noget stærkere; thi de strømmede lidt), saa kom dog ingen Najader eller Havfruer - mærkeligt nok! Jeg blev nu noget ærgerlig tilmode, lod Baaden drive, hvorhen den selv lystede, og lagde mig over Reilingen og stirrede i Vandet. Den ene Bølge svævede forbi efter den anden, hævede sig og sank, indtil den tabte sig i det Fjerne, og saaledes blev det ved, saa mechanisk og uforandret (som Arbeiderne i et Collegium), at jeg blev søvnig og var lige ved at lukke Dinene for at faae mig en Luur (og altsaa nær var bleven de Danskes Repræsentant i Kallebostrand). Da kom der en Bølge rullende, større og fyldigere end de øvrige. Den lignede smeltet Guld: thi Maanens Billede gyngede uafladeligt op og ned deri. Da den kom til min Baad, reiste den Hovedet lidt i Veiret og sagde til mig: "God Aften, Hr. Corfar!" "For Guds Skyld!" udbred jeg ængstelig, sig ikke dette for høit, jeg kunde komme i Politiforhør, hvis man fik at vide, at jeg var Medarbeider af "Corsaren". "Snik, Snak! Her hører os jo Ingen. Vend Deres Baad og ro sagte med, saa kunne vi faae os en lille Passiar". "Det er bestemt en forheret Prindsesse", tænkte jeg; "jeg kommer til at befrie hende, saa bliver jeg maaskee Konge, inden jeg veed et Ord deraf. O! Naar jeg bliver Konge - saa skulle Undersaatterne skee en Ulykke. Jeg maa vise mig uhyregalant imod Prindsessen." - "Hvor kommer De fra, lille Bølge?" spurgte jeg derpaa for at begynde en Samtale. - Det lod til, at den kun havde ventet paa et Spørgsmaal for ret at sætte sin lille Mund i Gang. Den svarede strax: "Meget langt herfra; men jeg veed selv ikke ret, hvorfra jeg gik ud. Dog troer jeg at have kunnet mærke af forvirrede Sagn i min Familie, at min sidste Fødsel skete fra Alperne. En Dag skinnede Solen saa varmt paa en Gletscher der, at den af aldrig for sete Veie sendte Kilder til Rhinstrømmen, og derimellem var jeg. Jeg blev mig først bevidst, da jeg styrtede fra et Fjeldstykke ned i den skummende Bæk og saae mig omgivet af en Mængde Jevnaldrende. Der hengik min Ungdom. Vi legede og tumlede os, sprang over de skarpe Kiselsteen eller rullede os over de vilde Blomster ved Bredden. Vi indaandede Fieldenes frie Luft og hørte de frie Hyrders Sange, og deraf lærte vi Friheden at kjende." "Om Forladelse, lille Bølge," afbrød jeg her; "De sagde, at deres sidste Fødsel skete fra Alperne. Har De da været født flere Gange?" Dumme Menneske! Har De aldrig hørt tale om Gjenfødelses-Læren? Saa bor De foreløbig til Belærelse æse Blichers "Gyldholm". Jmidlertid, vil jeg dog fortælle Dem dette: Jeg har været Deel af Havet mange Gange før, er gaaet som Damp op i Luften, er faldet som Regn eller Snee ned igjen, er optøet og igjen bleven til Vand. Jeg kunde ved Hjælp af en philosophisk metaphysisk Undersøgelse vise Dem, at De paa lignende Maade fødes og døer evindelig som Jord; men det har jeg ikke Tid til. Jeg standsede ved min Ungdoms Frihed. Ak, jal det gjorde De. Gid jeg kunde gjøre det Samme - det vil da sige: Saa maatte jeg standse ved Tiden for jeg blev født. Naa, men fortæl De kun videre. Ja, vi vare frie, trods alle Forsøg paa at gjøre os til Trælle. De kan tænke Dem: Man vilde bringe os til at gaae igjennem en smal Trærende og drive et Møllehjul. Altsaa paa en Maade sætte Dem under Censur? Ja, det har vel nogen Lighed dermed. Men hvad gjorde vik Vi sprængte Trærenden, kastede Møllehjulet ned og Møllen med - siden den Tid lod man os være i Fred. Det fattedes naturligviis ikke paa dem, som sagde, at en saadan Ubundethed ikke duede, at vi misbrugte vor Frihed o. s. v., og som Beviis derfor anførte de, at vi, efterat have samlet os i en stor Masse, ved Schaffhausen gjorde et uhyre, larmende Spring... Saadan en Art Revolution? - Ja, saa omtrent. Men, havde disse Folk seet, hvorledes vi derefter samlede os i en rolig, compact Masse, lagde os efter Skibsfart, Handel, Ager- og Viindyrkning og gjorde de tilgrændsende Egne rige, saa havde de vistnok talt i en anden Tone. Men det vilde de ikke fre, og derfor saae de det ikke. Disse Folk, synes mig, ligne vor "Dagen" og "Berlingske". Ja, jeg har hørt tale om, at deres Blindhed skal være af en lignende Art. - Efter nu at have deeltaget i den frie Flods raske og rastløse Virken, deelte jeg med den alt Levendes fælleds Lod, drog sagtelig ud i Oceanet, som for os er Evighedens Hav, og som De formodentlig vil sammenligne med Døden. Her blive Bølgerne ordnede efter Fortjeneste: de fra frie, klare Floder stige op blandt Oceanets Bølger og deeltage med dem i store og mægtige Strømninger, de fra underkuede, smudsige Floder synke tilbunds og maae luttres i Dybet, for de erholde Tilladelse til at stige op. Jeg har paa min Vei feet mange Ting. Jeg var med ved St. Jean d'Aere... Tys, kjære Bølge, tal ikke derom, det er udenlandsk Politik. Jeg var med ved Alexandrien og kan fortælle, hvorledes det egentlig hang sammen med... Tys, kjære Bølge, tal ikke derom, det er "Rygter". Naa, da - lad saa være. Jeg kom endelig til Nordsøen, til Sundet, her til Toldboden og maa sige Dem, at jeg blev forbittret. Tys, kjære Bølge, tal ikke derom; her har man ikke Lov til at være forbittret. Du lader til at være en daarlig "Corfar"; Du er saa angst som - jeg veed ikke hvad. Jeg angst? Ah, De skulde blot høre, kjære Bølge, hvad Folk sige om os, altsaa om mig med. De sige, at vi ere de forvovneste, ugudeligste, meest skaanselløse Skabninger af Verden. Saa? Ja, saa gad jeg dog vidst, hvorledes de Folk ere, som sige dette. De ere vel bange for deres egen Skygge. Jngenlunde! De ere ogsaa modige Folk. De sige saamæn tidt. "Det er skammeligt, det burde man ikke taale." Naa, og saa taale de det da heller ikke? Jo, det gjøre de rigtignok. Saa ere de jo dog feige. Nei, bevars. De tieristedetfor stille og trodse ved deres Taushed. Hjælper da den Trods? Nei, endnu har den ikke hjulpet; thi Vedkommende have ikke opdaget den. Men opdage de den.... Naa, hvad saa? Ja, saa faae de den nok afskaffet i en Fart. Fy! Jeg vil ikke tale meere med Dig... I dette Øieblik skjulte en Sky Maanen, alle Bølgerne bleve mørke, og jeg tabte for en Stund min lille Bølge af Sigte.