Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-10-10
(Jndsendt.) Vort Theater, det eneste, ikke blot i Hovedstaden, men i hele Landet, synes alt en Tid at have overlevet sin gyldne Periode. De Dage ere svundne, da en Mængde af deels fortræffelige, deels gode Skuespillere prydede Scenen, da det Haab, en yngre Slægt gav, trøstede Tilskueren over det engang kommende Tab af den ældre. Det var i hine Dage den Tid endelig syntes at nærme sig, i hvilken man dog engang vilde betragte Theatret fra et høiere Synspunct. Man holdt det Umagen værd at optegne dets Progresser, og saaledes blev i Dramatiske Journal, i Rahbeks Theateranmeldelser (først i Minerva, siden i Morgenposten og senere i Dramaturgiske Tillæg og Samlinger i Thalia, Svada og Dramaturgiske Blade) leve*) Dette sidstnævnte fragmentariske Værk, der i et lille Arketal eier adskillige kjærnefulde Stykker, er saa lidet bekjendt og efterspurgt, at Forlæggeren har troet at burde gjøre, hele Oplaget til Makulatur!!! ret Efterslægten, om ikke altid tilfredsstillende, dog fortjenstlige Bidrag til denne Deel af de skjønne Konsters Historie. Det er anderledes nu. Theatret er ikke længer hvad det i hine Dage var, og den Tid, i hvilken Mængden skulde komme op til hiint høiere Beskuelsespunkt, synes atter at være veget længere bort. Det er overflødigt at udvikle dette videre for hver den, der i senere Dage har kjendt Theatret, der ikke blot har seet paa de Spillende, men og paa de Tilskuende, og saaledes ofte er bleven fristet til "At skue meer paa Folket end paa Scenen, Da hiint en større Farce spillede, Og til at troe, at Digteren fortalte Sit Eventyr for døve Æselsøren."(Spectare populum ludis attentius ipsis, Ur sibi præbentem mimo spectacula plura, Scriptores antem narrare putaret atello Fabellam surdo. . . . Horat. Epist, lid. II, 1.) Jkkun sjælden er i denne Theatrets Jernalder noget Vartegn reist om dets Fremskridt eller Tilbagegang, om dets Forhold til Publikum og Publikums til det, der kunde ventes at ville naae en senere Slægt. Der er intet arbeidet imod den tiltagende vrange og trivielle Aand, og netop derfor maaskee har den tiltaget. Skulde end den Tid ikke være kommen, da denne Aand ganske kunde standses i sin Fremstrømmen, saa er det dog deres Pligt, som den ikke har ført med sig, som have modstaaet den, at fremskynde dette Tidspunkt. Vistnok maatte man derfor med Hr. Veianias ønske os en ny dramatisk Journal, hvori Mænd, udrustede med Evner, Jver og Apartiskhed arbeidede til dette Maal. Have ikke dog ei blot de alvorlige, men ogsaa de skjønne Videnskaber og Poesten stedse havt deres Aarbøger, der til kommende Slægter overleverede Grundrids af deres Gebeter, og Skuespillerkonsten, der er saa nær beslægtet med de nævnte saakaldte skjønne Konster, der faa at sige opvækket og levendegjør dem, skulde slet ingen Mindesmærker efterlade sig, skulde døe hen med en Samtid, der ofte maaskee mindst vidste at skatte dens høie Værd, Engang vil, som Danmarks Belenschlæger har sagt, den Tid komme, da Spørge maaler om Konstens Nytte til ansees ligesaa latterligt som det om Dydens, og da vil en kommende Forfatter af vor Alders Kulturhistorie med Glæde gribe et saa vigtigt Bidrag dertil som en theatralsk Aarbog fra Tidsalderen selv, da vil Savnet af en saadan kun give et endnu ufordeelagtigere Begreb om Tidsalderens Aand. Men for at fyldestgjøre i denne Henseende, maatte saadanne den theatralske Konsts Annaler være det i Ordets egentlige Forstand. De maatte levere Eftertiden omfattende Udsigter over Konstens Tilstand, maatte ved Fremstillinger af mesterlige eller særdeles heldige Rolleudførelser gjøre den denne Tilstand, saa anskuelig som muligt. Men ogsaa til Nutiden maatte naturligviis en dramatisk Journal tage Hensyn. Mængden er endnu saa langt fra, rigtigt at kunne veie Skuespils og Skuespilleres Værd, at man endnu over Skuespilkonsten hyppigt hører Domme, der førgeligt karakterisere Tidsalderens Aandesløvhed og Mangel paa sand Kultux. At udforske Aarsagerne til disse skjæve Domme, at undersøge om de ligge hos Mængden selv eller hos Theatret, og om dette allene er istand til at bibringe den en høiere Anskuelse af Konsten eller ikke, at udgrandske de virksomste Midler hertil og kraftigen arbeide mod den herskende Lavheds=Aand, det vilde være Gjenstande, der i en dramatisk Journal fortjente særdeles Opmærksomhed og Behandling. Hvad nu Skuespillerne selv angaaer, da er det Sandhed at den meest omhyggelige mikrologiske Kritik nok aldrig har dannet nogen Skuespiller. Den store eller med store Anlæg Udrustede behøver den ikke, og den mindre Genialske, men Konstflittige vil neppe kunne høste nogen Nytte af den. Store Mønstre, private Veiledninger og Jnstructioner ere ham langt gavnligere. Men lærerig for den mod Fuldkommenheds Maalet, stræbende Skuespiller kan en dramatisk Journal blive ved Udsigter over herlige Udførelser af store Roller, ved Undersøgelser, der lede, ikke blot til rigtigen at sige enkelte Repliker af en Rolle, men til at fatte det Heles, til at assimilere sig med Digterens Aand. J en anden Henseende ere Fremstillinger af heldige Rollendførelser Samtidens skyldige Gjæld til den udmærkede Konstner. Den hædrer sig selv ved at reise hædrende, til Efterslægten talende Mindesmærker om den store Skuespillers ellers saa let forgængelige Aandsværker. Digteren og Skuespilleren modtoge i lige Grad den "Gnist af Himlens Jld, den indre Lue, der gjør begge til hvad de ere. Men medens Digterens Jld endnu opluer fjerne Slægter, medens hans Værk lever og beundres gjennem Aartusinde, henvistes Skuespillerens med Lyden af hans Ord, udslukkes den himmelsendte Lue med hans Liv. Thi hurtig, uden Spor Actørens Konst, Den underfulde, Sindet gjennemfarer, Naar Digterens Sang og Meislens Mindemærker, Udleve svindende Aartusinde.