Berlingske Tidende, 1808-05-28
(Af Moniteuren.) Skrivelse fra Kong Carl den Fierde til sin Søn Prindsen af Asturien. Min Søn, Dine Venners troløse Raad have styrtet Spanien i en saa indviklet Forfatning, at det kun kan reddes af Keiseren. Siden Fredsslutningen i Basel har jeg været overbeviist om, at god Forstaaelse med Frankrig er mit Folks første Jnteresse. Der var intet Offer, hvortil jeg jotroede mig forpligtet, for at opnaae dette Øiemed; og endog da Frankerig var et Bytte for ephemeriske Regieringer, undertrykkede jeg mine personlige Følelser og fulgte hvad Politiken og mine Undersaatters Tarv bød mig. Efterat de Franskes Keiser igien havde bragt Franterig i Rolighed, hævedes store Bekymringer og jeg havde nye Grunde til at blive mit Alliancesystem tro. Da Engelland erklærede Frankerig Krig, var jeg saa lykkelig, at kunne blive neutral og forskaffe mit Folk Fredens Velsignelser. En gelland tog derpaa 4 af mine Fregatter og angreb mig, førend det erklærede mig Krig. Jeg maatte sætte Magt mod Vold og nu naaede Krigens Elendighed ogsaa mine Undersaatter. Spanien, der er omringet af Kyster og har sine Colonier at ikke for en stor Deel af sin Velstand, leed mere ved denne Krig, end nogen anden Stat. Handelens Standsning og de dermed forenede Uheld trykkede mine Undersaatter. Mange vare saa billige, at tilregne mig og mine Ministre disse Ulykker. Jmidlertid havde jeg det mindste den Beroligelse, at være sikker fra mine Land grændsers Side og ubekymret for mine Provindsers Jntegritet, som kuns jeg af alle Europas Konger havde kunne vedligeholde i de sidste Tidspunkters Storme. Uden de Raad, som have bragt Dig fra den rette Vei, kunde jeg nyde denne Rolighed. Du har for let ladet Dig henrivaf Din første Gemalindes Had mod Frankerig, og strax efter har du deeltaget i hendes ubillige Forbittrelse mod mine Ministre, mod Din Moder og mod mig selv. Jeg maatte erindre mine Rettigheder som Fader og Konge; og løDig arrestere og fandt blandt Dine Papirer Beviserne paa Din Brøde. Men nær ved mine Dages Ende, ved den Tanke, at see min Søn døe paa Retterstedet, lod jeg mig overtale af Din Moders Taarer og tilgav Dig. Jmidlertid ophidsedes mine Undersaatters Hoveder ved de løgnagtige Beretninger af den Faction, som Du havde sat Dig i Spidsen af. Fra dette Øieblik var mit Livs Rolighed tabt, og den Smerte, som Tvedragt i min Familie maatte foraarsage mig, forenedes med Smerten over mit Folks Ulykke. Mine Ministre bagvaskedes endog for de Franskes Keiser, som, i den Tanke at Spanien vilde rive sig løs fra Alliancen med ham og ved Synet af Forvirringen i min Familie, lod Spanien under allehaande Paaskud oversvømme af sine Armeer. Saa længe disse bleve paa den høire Bred af Ebro og kun syntes bestemte til at vedligeholde Communicationen med Frankerig, kunde jeg haabe, at har vilde vedblive de Agtelses= og Venskabs=Følelser, han stedse har viist mig. Da jeg saae, at hans Armeer rykkede frenmod Hovedstaden, var det nødvendigt, at samle min Armee omkring mig, for at vise mig for min høie Allierede i en Stilling, der er en Konge af Spanien værdig. Jeg vilde have opløst hans Tvivl og iagttaget min Jnteresse, Jeg befalede mine Tropper, at romme Portugal og Madrid og forsamlede dem paa forskiellige Punkter i Kongeriget, ei for at forlade mine Undersaatter, men for at forsvare Tronens Glands med Værdighed. Desuden lærte min lange Erfaring mig, at de Franskes Keiser kunde nære Ønsker, som vel kunde være overeensstemmende med hans Jnteresse og det uhyre Continentalsystems Politik, men meget skadelige for mit Huses Jnteresse. Hvad gjorde Du imidlertid, Du udbredte Forvirring i mit Pallads; Du gjorde min Livgarde oprørsk mod mig; Din egen Fader blev Din Fange; min første Minister, som jeg selv har ophøiet og optaget i min Familie, blev blodig slæbet fra Fængsel til Fængsel. Du har beskiæmmet min graa Haar, berøvet dem en Krone, som mine Fædre bare med Ære og som jeg havde vedligeholdt ubesmittet, sat Dig paa min Trone og givet Dig i Madrids Jndbyggeres Vold, hvilke Dine Tilhængere havde gjort oprørske, samt tillige overgivet Dig til de fremmede Soldater, som i samme Øieblik rykkede ind i Hovedstaden. - Sammenrottelsen, i Escurial var fuldført, min Administrations Acter vare givne til Priis for den offentlige Foragt. Gammel og svag kunde jeg ei taale denne ny Ulykke. Jeg kastede mig i de Franskes Keisers Arme, ei meere som Monark i Spidser, af en Armee og omringet af Tronens Glands, men som en ulykkelig og forladt Konge. J hans Leir maatte jeg søge Beskyttelse og Tilflugt; ham har jeg at takke for mit, Dronningens og min første Ministers Liv. Jeg fulgte Dig paa Din Vei til Bayonne. Du har indledet Begivenhederne saaledes, at alt herefter beroer paa denne store Førstes Reg ling og Beskyttelse. At vende paa ny tilbage til Folkeoprør, at plante Factionernes Fane, vilde være at ødelægge Spanien og styrte Dig selv, mit Rige, mine Undersaatter og min Familie i den skrækkeligste Katastrophe. Jeg har aldeles aabnet mit Hierte for Keiseren; han kiender de mig tilføiede Fornærmelser og Voldsomheder. Han har givet mig den Erklæring, at han aldrig vil erkiende Dig som Konge og at en Fiende af sin Fader aldrig kan vinde Fremmedes Tillid, desuden har han viist mig Breve fra Dig, som vidne om Dit Had mod Frankerig. - Under slige Omstændigheder ere mine Rettigheder klare; mine Pligter ere det endnu mere, nemlig intet at foretage mod Enden af min Løbebane, som kunde udbrede Ødelæggelse og Ulykke over Spanien og styrte det i den skrækkeligste Elendighed. Ak! Havde Du, tro mod Dine Pligter og Naturens Rost, forlaget forræderske Raad, været en standhaftig Bistand, ved min Side og oppebiet Naturens almindelige Løb, saa havde jeg kunnet forene alles Politik og Fordeel med Spaniens Jnteresse. Vel havde Omstændighederne været kritiske i 6 Maaneder, men hvor betænkelige de end kunde være, vilde jeg dog, understøttet af mine Undersaatters Fasthed, af de svage mig endnu tilbageblevne Midler og især af hiin moralske Kraft, som jeg havde havt ved at vise mig paa en værdig Maade for min Allierede, hvem jeg aldrig har givet Anledning til Besværinger, have erholdt en med mine Undersaatters og min Families Jnteresse overcensstemmende Forening. Da Du har berøvet mig Kronen, har du sønderbrudt Dinegen; Du har frarevet den alt, der giør den ærværdig og hellig for Menneskerne. Din Adfærd mod mig og Dine opsnappede Breve danne en uigiennemtrængelig Muur mellem Dig og Spaniens Trone. Det er hverken overeensstemmende med Din egen et ler Spaniens Fordeel, at Du trageer derefter. Jeg er en Konge efter Arveret; min Tronfrasigelse var Virkningen af Tvang og Vold; jeg har derfor intet at modtage at Dig og kan ei erkiende Stændernes Forsamling. Dette er ogsaa en af de feilfulde Forholdsregler af de uerfarne Mennesker, som omringe Dig. Jeg har regieret for mit FolkeLykke, jeg vil ei efterlade det Borgerkrig, Oprør, Folkeforsamlinger og Revolutioner til Arvepart. Alt maae giøres for Folket, intet ved Folket. At forglemme denne Grundsætning er at giøre sig skyldig i alle de Forbrydelser, som reise sig af denne Forglemmelse. Jeg har opofret mi hele Liv for mit Folk, og i min nærværende høie Alder vil jeg intet foretage, som strider mod dets Religion, Rolig, hed og Lykke. Jeg har levet for det og vil stedse handle for det. Alle mine Opofrelser ville blive forglemte, men naa jeg er sikker paa, at Spaniens Religion og mine Provindsers Jntegritet, Uafhængighed og Privilegier vedblive, vil jeg stige i Graven og tilgive Dig, at du har forbittret mit Livs sidste Aar. Givet i det Keiserl. Pallads i Bayonne, den 2den Maji 1808. Carl.