Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1807-05-19
Det er høi Tid, at offentligt Tiggerie bliver standset, thi skal det saaledes vedblive at tiltage som i de sidste to Aar, saa vil eet af Hovedformaalene for Fattigvæsenets ædle Bestræbelser aldeles forfeiles. - For at undgaae Paagribelse have adskillige Tiggere fundet paa, at drive deres Haandværk, under Skinnet af en lovlig Næring. De tilbyde selv eller lade deres Børn tilbyde Almanakker, Viser, Svovelstikker, Blomster a., men Conclusum af dette Tilbud er dog altid, en Halvskilling i GudsNavn, jeg er saa sulten!" Dette bør ikke være. J det lykkelige og fredelige Dannemark bør ingen levende Skabning sulte. Det er vanhædrende for Nationen. Den Svage og Vanføre bør understøttes af det Offentlige; den Lade, men Arbeidsføre, bør tvinges til at arbeide, ja endog straffes, ikke blot fordi han tigger (thi det er i sig selv ingen Forbrydelse), men fordi han beskjæmmer sin Tidsalder, sin Regjering og sine Medmennesker, naar han offentlig beskylder dem, at de lade ham sulte. Til at føde den virkelig Hielpeløse have vi Raad nok, og for den Arbeidsføre bør der være Arbeide. Med al den Agtelse, jeg har for vort Fattigvæsen, troer jeg dog, at den Understøttelse, adskillige Fattige nyde, ikke er tilstrækkelig, til ganske at forekomme Tiggerie. Hvad er i Grunden nogle faa Mark ugentlig for en fattig Familie i Tider, hvor man kan faae alle muelige Slags Levnedsmidler saa godt betalte i Danzig, Kønigsberg og Memel, Vel er det sandt, at saadanne Familier bør selv arbeide saa meget de kunne, og blot betragte det, de faae af Fattigvæsenet, som et Bidrag til Understøttelse. Men i Almindelighed have de Mennesker, der modtage en saadan Understøttelse, allerede tabt al Lyst til Arbeide; Skjebnen har, det være nu forskyldt eller uforskyldt, været dem imod, og Armod og Elendighed avler sjelden Lyst til Arbeide. Træffer det sig, at den saa ubetydelig Understøttede er en Enke med tre fire umyndige Børn, der kræve hendes Tilsyn, saa er det jo næsten umueligt for hende, at leve af den Hjelp, hun faaer af Fattigvæsenet. Har hun ingen Slægtninge eller Venner, der kunne hielpe hende, saa maa hun jo i sin Fortvivlelse sende sine Børn ud i Byen, og lade dem anraabe den offentlige Medlidenhed. Jeg er fuldkommen overbevist om, at vort Fattigvæsen anvender Alt, for at hielpe og husvale den Fattige, og at det sikkerlig uddeler sine Understøttelser med største Skjønsomhed og upartiskhed. Men upaatvivlelig ere dets Jndkomster for ringe i Forhold til dets betydelige Udgivter. Med Smerte har man fornummet, at det endog har maattet opsige adskillige af sine udestaaende Capitaler, for at bestride sine Udgivter. Det kan næsten ikke være anderledes, hvor Mennesket skal handle gavmildt af frie Villie, og uden at det bliver offentlig bekjendt, der yttrer Gadmildheden sig sjelden saa rundelig og hæderfuld for Menneskeligheden, som i Tilfælde, hvor den kan blive omtalt i alle Aviser. Det havde maaskee været godt, om Fattigvæsenet ved sin første Jndbydelse til Bidrag havde taget Hensyn til det menneskelige Hjertes naturlige Svaghed, og lovet offentlig at bekjendtgjøre, hvor meget enhver Almisseyder, bidrager til denne velgjørende Indretning. Mangen en formuende Mand, som nu kun giver to Rdlr. om Aaret, istedet for at han i Forhold til sin Formue maaskee burde give ti Rigsdaler, vilde da, af Frygt for sine Medborgeres ufordeelagtige Omdømme, have gjort af Tvang, hvad han nu ikke vil gjøre af Pligt; mangt et forfængeligt, men iøvrigt veltænkende Menneske, vilde med Glæde have bragt Penia et værdigt Offer, naar han forud vidste, at hans Gavmildhed vilde blive offentlig bekjendt. Det menneskelige Hjerte er sielden saa haardt som mange tro. Det har Luner, som man ofte maa føie sig efter, og Svagheder, som maa smigres. Men hvor det gjelder om at fremme Menneskeheld og afhielpe mange Tu findes Nød, kan man jo gjerne, uden at træde den strængeste Moral et Haarbred for nær, lempe sig efter et vægelsindet, svagt og lunefyldt Væsens Griller. Vel kan man ikke negte, at Fattigvæsenet i de senere Aar er blevet rundeligen understøttet saavel ved enkelte Bidrag, som ved betydelige Legater og paabudne Fattigpenge af Kjøb og Salg. Men hvor overordentlig fast en Grundvold der udkræves til en saadan Indretning, det har man seet af det fortræffelig indrettede, og ligesaa fortræffelig bestyrede Hamborgske Fattigvæsen, som, af Mangel paa kraftig Understøttelse, maatte gaae til Grunde. Mange af dem, have som bidrage til en saadan Indretnings Understøttelse, forarmes jo selv efter Haanden; de Formuende forhøie desuagtet ikke deres Bidrag; de Fattiges Tal bliver daglig større, og Livets Fornødenheder dyrere. Aarsagerne til Fattigdom tiltage, uden at Midlerne til at hæve dem forøges. En overordentlig stor Capital er derfor nødvendig, saafremt noget Fattigvæsen i vore Dage bestandig skal kunne staae sig og tillige i alle Henseender opfylde sin Bestemmelse. En stor Deel Mennesker beraabe sig, uden synderlig Grund, paa vort Fattigvæsens betydelige Indkomster. De ere endnu langtfra ikke betydelige i Forhold til dets Udgivter. Beklageligt er det, at kun faa i levende Live betænke, at deres fattige og til Arbeide udygtige Medmennesker have saa stort et Krav paa deres Gavmildhed. Kun faa ønske medens de leve, at see den Sæd, de ustrøe, blomstre og bære Frugter. Parcen maa overskjære de fleste Riges Livstraad, førend deres Formue kan blive gavnlig for den Fattige. Der gives mange iblandt os, som ved en høimodig Opoffrelse af Jndkomster, de aldrig selv kunne have nogen Nytte af, maatte kunne stifte sig et varigt Minde i Menneske kjerlighedens Annaler. Jeg vil kun anføre et eneste Exempel. Gives der ikke blandt vore hæderlige Borgerskabscapitainer Mænd, der ere saa formuende, saa fri for alle Familiebyrder og saa nær Livets Maal, at de uden mindste Skade for sig selv eller deres Arvinger kunde afstaae de 300 Rdlr., de nyde i aarlig Gage, til Fattigvæsenet? Hvor meget vilde ikke alle gode Mennesker have Aarsag til at velsigne en saa høimodig Uegennyttighed, istedet for at mangen en Kortsynet nu fristes til at ryste med Hovedet, naar han hører, at en rig, udlevet Mand som sidder i en god Næringsvei, modtager 300 Rdlr., han ikke trænger til Førend jeg ender disse Betragtninger maa jeg imidlertid endnu erindre, at tildeels Hang til Dovenskab blandt de lavere Stænder, Lyst til bestandig at sysselsætte sig med de letteste Næringsveie, som Smaahandel &c., Vane til at ville leve over sin Stand, maa betragtes som Hovedaarsager til den overhaand tagende Fattigdom. Gavmildheden allene vil derfor, om den var nok saa stor, ikke kunne standse dette Onde, naar man ikke tillige søger, saa meget som mueligt at bortrydde disse Aarsager, og at indføre flere hensigtsmæssige Industrie og Arbeidsanstalter. Pengeunderstøttelser. burde aldrig gives Andre end dem, der ere aldeles udygtige til at arbejde.