Viborger Samler, 1780-12-11
DER. VBOREER. MLER. & Co. Mandagen den 11 December. Fortsættelse af No. 49) Herdens Borgere, haver et venskabelig Hierte, skatter den Mand høit, som under Beviser paa hans Dyd og Tilbøielighed for Eder, siger: Lad mig gaae med Dig, Gangen gaaer ofte igjennem mørke Steder og Labyrinthe; hvor ville J velsigne de Timer, i hvilke J fandt den, som J da kunde holde holde Eder til Kiærlighed, ømme Kiærlighed, giennemtrænge ogsaa Eder, den er det, som forskaffer Eder tusende nye Nydelser af Livet og forædler enhver, som J allerede havde. Dyrebar og værdig være Eder den Ægtefelle, som nu lever for Eder, og hver Morgen glæder sig at see Eder igien i Dagens Lys, Jndaander hinanden uophørlig Længsel efter Eder! Letter Eder ved Tienstvillighed, ved Sagtmodighed og stille Deeltagelse i Livets Byrder! Forbundne ved et fælles Skabnings Øiemeed Mand og Qvinde, koppes med hverandre i redelig Kiærlighed for Eders Børn, Bevelkommer med Glæde hver lille nye Ankommende i Verden, som blev det ved Eder, Anseer en talrig Mængde af samme for Eders uskatteerligste Rigdom, og danner dem efter Eders Omstændigheder først til smaae, derefter til store Sallige! seer dem voxe under Eders Hænder, og blomstre og bære ædle Frugter, Værer ingensteds hellere end midt iblant den, Arbeider saa længe, kunne, paa at gjøre dem lykkelige, og bliver ved deres taknemmelige Velsignelse endnu styrkede, naar Skiæbnen kalder Eder fra dem, Elsker J Jordens Borgere, ogsaa Eders Blods Forvante, De, der staae saa meget nærmere hos Eder end andre Mennesker, staae ikke hændelseviis saa nær og Eder. J skulle først kunne naae dem med Eders Tienesters Beviisning, og det er gruesomt at ville skille sig fra dem, som Naturen forbandt os med. O glad og høi Nydelse af Livet har den Mand, som bliver æret af sin ganske Familie som Velgiører, som Velsignelses Stifter, Alle hans Paarørendes Øine ere henrettede paa ham; og maa han gaae fra dem, saa see de ham endnu efter, saa længe de kunne. Op Opoffrer de lidende Eders Medlidenhed, hvor J finde dem, Kunne J gjøre meere for dem, end græde med dem, saa tøver ikke; Handlinger, som udvise Menneske=Kiærlighed, Stormodighed, Barmhiertighed og uegennyttig Tienestvillighed belønne paa Stedet med den guddommelige Bevidsthed, at man er en ædel Mand. Enhver Beskuelse af dem, som have været ulykkelige, hvilke J ganske eller halvveis have reddet, har en vedvarende Løn for Eder, og J kunne ikke tænke derpaa, at J have forskaffet andre Mennesker Livets Nydelse, uden at føle Eder selv styrkede i Eders egen Nydelse. Seer, mine tusend gange tusende Menneskebrødre, saaledes maa vi benytte os af det korte, det flygtige Liv, og ophøie dets Værd til den høieste Uskatteerlighed. Viis er den, som saa længe hans uvisse Dage vare, med menneskelig Værdighed driver paa een Nydelse efter en anden, og lykkelig er den, som ikke allevegne hvor han søger den, paa en gruesom Maade bliver tilbagedrevet af den. Hvorledes, hvorfor formørke sig saa mange at Eders Ansigter, i det jeg siger dette, skal den sorgfulde Mine, som J antage, det mørke, sukkende Øiesyn, som J henrette mod Himmelen, være en stille Bekiendelse, at de skiønneste Nydelser af Livet blive Eder negtede, Ach, mit ganske Hierte hæver, og var det kun ikke saa mange tusende, paa hvike jeg saae den bedrøvelige Mine, heele Nationer staae eller knæle og strække Hænderne mod Himmelen. Ach! Naturen og Skaberen er det ikke, som disse ælendiges Klager ramme, Mennesker er det, over hvilke de sukke; hvorledes, Menneskeer sukke over Menneskeer; Brødre hindre deres Brødres Rolighed, hvor er det Hodet mueligt, at et Menneske kan fratrænge det andet Livets Nydelse, setter han selv ingen Priis derpaa, eller troer han, at den anden ikke veed at skat tere den, Giør han ikke det første, og finder det sidste desuagtet Sted hos ham, hvorledes vil han retfærdiggjøre sig, Just saadan et Hierte, som han har, der tragter efter Lyksalighed, har og alle hans Brødre, og just fordi de har det, besidde de og med ham lige Ret til de ædelste Nydelser af Livet. En masqveret Gruesomhed er det, at sige, at den er tilfreds med sin Skiæbne, som aldrig har havt en bedre. Vel dem, de ulykkelige, naar de befinde sig i dette Fald, saa have de dog endnu noget, hvormed de kunne tilfredsstille sig. Men det er ikke mueligt, at et Menneske, naar han seer andre omkring sig at indhøste Nydelse af Livet, som Naturen aabenbarlig har forundt alle sine Børn, ikke strax ogsaa skulle finde sit Hiertes Attraae efter samme, og kan han nu ikke tilfredsstille den, hvor maa den Tanke ikke martre ham, Tager dette til Hiertet, J som afholde andre fra Livets Nydelse, og dog med koldt Blod for deres Øine kan nyde Eders egen med inderlig Begiærlighed! J vraade i deres Jndvolle, og berøvede, dem i et Øieblik Livet selv, saa handlede J ikke saa umenneskelig som nu, da J lade dem døe en langsom Død, Enhver Glæde i Eder blive ved den Tanke, at J nedslaae Skabninger ved Eders Side, som ere just det samme, som J ere, saa længe forbittret og galdeblandet, indtil J falde paa det menneskelige Forsæt, ædelmodige at opreise dem, og udføre samme med Hurtighed. Slaverie den Skændsel for Menneskeligheden! Ach kiendte man dog ikke meere det Navn, Med For Forskrækkelse følger jeg dens Slagtoffere i deres ælendige Trældom, og seer i dem den menneskelige Natur vanæret til det nederste Dyb. Eil Christne! J ere mig dyrebare og ærværdige, Eders veldædige Religion. er den, som binder mig til Eder og skal binde mig saa længe jeg er till. Men hvad skal jeg sige til Eders Undskylding, naar J endnu slæbe Mennesker af een Verdens Deel ind i en anden, berøve dem ikke aleene deres Fædreneland og det trøstelige Syn af deres Venner, men og deres Friehed, og haardhiertige kunne kaste dem i Dyrenes Stand, Fole J intet af Menneskelighed at komme tilbage, naar de under det meest trykkende Aag af Arbeide og Møie, seer Eder derpaa an, I deres ørkesløse og tyranniske Herrer, hvorledes J saa ubundne vandre omkring dem, og derhos kaste deres grædende Øine tilbage paa Kysterne, som de maatte forlade, og hvor de engang med samme Ret gik lige saa ledige og løse som J (Resten følger.) Tanker ved Mademoiselle BOTHMANSDöd paa Aakier den 4 November. Indtil Alderdommen vil jeg være den samme Og bære indtil de graae Haar Saa naadig en Förelse af sine Dages Gud erkiendte