Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1781-11-23
den 23. re, Plan, Til et Ædelmodigheds Selskab, oprettet til de Gield bundnes Frelse i den simple Borgerstand, fornemmelig imellem Haandværksfolk og Kunstnere i Kiøbenhavn. At aabne nye Leilighed til gode Handlinger iblandt og, er ene Hensigten til denne Plan, Have vi dog ved saa mange andre af vore nyttige og kloge Anlæg og Foranstaltninger søgt at formilde Vilkaarene hos nogle, aabnet Vei for andre til en mere udvidet Flid, og Duelighed, alt for at afhielpe Trængslerne, og a 742 R. opmuntre Nationen til den Virksomhed, der giør Folket baade æret og lykkeligt, og vi skulle ikke forsøge, at redde den sande Undertrykte fra den yderste Kammer, ikke forebygge Hans og Families Ruin, naar det kunde skee ved en Understøttelse, som hverken trykkede vor Velfærd, eller vanhædrede vor Godgiørenhed. Nei, saa følesløs imod Menneskelighedens Fordringer, kan ingen retskaffen dansk Borger være; det streed imod National-Characteren, i hvilken Ædelmodigheden har saa megen Deel. Exemplerne tale, de daglige Erfarenheder paa Folkets Goddædighed fortælle, og vor ædle Mallings optegnede Eftermæller om de Danskes store og gode Handlinger, være vore Beviser. - Dog, vi vil ikke forringe denne national Dyd, ved at prale dermed, gjør den os Ære, saa takke vi ham, som værdige os dens Udøvelse, som skienkede os Evner, og gav os medfølende Hierter imod vore lidende Brødre. Paa denne Grund er da denne Plan bygget, hvilken jeg herved med det varmeste Ønske for dens Iværksættelse, indstiller til alle Ædelmodiges høyere Eftertanke. Det er jo dog ikke uden deres Sprog jeg taler, deres Ønske jeg vover at udvikle; og med hvilken Glæde vilde jeg slutte Scenen af mine Bestræbelser her i Verden, om da ogsaa denne Plan, maatte vinde det bifald, og nyde den Lykke, som andre af mine Anlæg i det offentlige har vundet, hvor glad vilde jeg finde mig i min nærværende beklagelige Forjeg forlader Skuepladsen, maatte ved denne Plans Antafatning, i Henseende til min Helbred, om jeg, forinden gelse see, som i et Perspectiv, de Forlægnes Skyts=Engle, og endnu føle den sande Fornøyelse, at have opgiver et Middel, som kunde frelse, om det saa kun var en eneste af mine fattige Medborgere, og løsne ham den sværeste af Gieldbundenhedens tunge Lænker. - Man høre mine Tanker. Vi have saa mange ædle Siæle iblandt os, som Forsynet har velsignet, med lige saa rige Evner til at giøre Godt, som fromme Hierter til at vilde det; hvad, om disse forenede sig i et Selskab, hvis ædelmodige BestræbelNr. 743 R. ser bleve ved fælleds Kræfter, i paakommende Tilfælde, at redde en fattig Borger fra en streng Creditor Haand der ofte for en liden Summa forfølger sin Ret til det yder, ste, og af Mangel paa Opfyldelsen af Debitor Pligt, river ham ud fra sin Næringsvei, kaster ham i Fængsel, stiller Kone og Børn blotte for Livets nødtørftige Ophold og maaskee ikke sielden derved bliver en Aarsag til, at Staten bebyrdes med Betlere af dem, der kunde ved Mandens Frelse, have ernæret sig selv. Vilde det ikke være en priselig Gierning, naar den formuende Borger, paa saa ædel en Maade, kunde række den Undertrykte Haanden, og vilde ikke saadanne Handlinger blive det største Beviis paa den sande horgerlige Patriotismus, der udgjør Siælen i Samqvemmet, og styrker det Enighedsbaand, som knytter Selskabet, befordrer dets Lyksalighed, og giør den ene Borger agtet og elsket af den anden? Ere endskiønt vore største Kiærligheds Gierninger, i den nøyeste Forstand, ikke andet end simple naturlige Forbindelser, som foreener den ene Skabnings Lyksalighed med den andens, og som blot vore mellemkommende Svagheder, og Miskiendelse af vore Pligter, ikke alletider tillader os at opfylde, saa giøre de dog Menneskeligheden Ære, og forædler vor Natur. Ol at da altid disse ædle Følelse maatte være virkende i vore Hierter, saavist da, som den Siæl, der af ingen Lidenskab lader sig opbringe til at hade sin Broder, af ingen Svaghed, forføre til at nægte ham sin bistand og Beskiermelse i Nødens Time, handler overeensstemmende med Religionen, handler ædelt, og ved sin Handling giør sig Navnet af en Menneskeven værdig. Dyrebare Navn, helligt mellem Syndere. En Menneskeven tænker fromt, og handler, som han tænker; han hører Guds Rost igiennem Naturen, og lukker sit Hierte for enhver falsk Lyd, som den feildømmende Fornuft, de bedragende Sandsynligheder, og de tilskyndende Lidenskaber, brummer for hans Øre. Han kiender en ganske anden Harmonie, den Naturen og Religionen har opstemt ham. Elst din Næste, som dig selv. Som du a 744 A. vil, at andre skal giøre imod dig, saa giør du og dem. Men hvad behøver jeg at anprise, at føre til Gemytte en Dyd, som i Almindelighed udgjør Hoved Trækket i Characteren af vor Nation. Mon ikke de, mine Venner, for hvem jeg egentlig kun tør fremkomme med denne Plan, mon de ikke uden min Opmuntring ofte har fundet Fornøyelse i at giøre Vel. Kun dette Slags Vilgiørenheder, hvortil min Plan vil veilede, troede jeg var dem endnu nye, og at følgelig, de Fornemmelser som derved ville trænge ind paa deres Hierter, ogsaa derfor ville skaffe dem ligesaa nye, som ædle Glæder. Lad os tilegne os disse Følelser i deres Muelighed. Lad os forestille os en forarmed, men duelig Haandværksmand, som med al sin Flid ikke er i Stand til at vinde sig ud af sin Gield. Desværre, der findes maaskee fleere i Borgerstanden end man formoder; mange, som i dyre Aaringer neppe fortiener det Nødtørftige for sig, Kone og mange Børn, nu bringer Sygdom, Bedragerie og andre Tilfælde, ham til at giøre cet Laan efter et andet, til sit Haandværks Fortsættelse, og deraf skriger endda Naturen efter det halve; af det andet halve faaer han ikke det Arbeide gjort, som kan udbringe det Laante. Gielden fordobles. Aar efter Aar, kommer han dybere og dybere under Aaget; men han haaber bedre Tider, han seer Muelighed, at vinde sig ud af sine mørke Omstændigheder. Børnene voxe, og stræbe med begge Forældre, at formilde Kaarene; vilde nu kuns hans Creditorer unde ham Tid, have Taalmodighed, og oppebie en for den flittige Forarmede bedre Leilighed; men som oftest er han blandt deres Tal, der lukke Ørne til for Medlidenheds og billigheds Røst. Han paastaaer sit, og det med den yderste Strenghed. Trudslerne blive alvorlige. Retten giver ham Magten i Hænderne, at giøre sig betalt ved Jndførsel, i Mandens Boe. O Jammer, de faa Levninger af hans engang besidte Eiendomme, strække neppe til 3die Parten, og Creditoren er dermed ikke tilfredsstillet, han holder sig til Manden Person for Resten. Slutteriet bliver Finalen. Hvad hielper Konens Taarer, Børnenes Hylen? hvad nytter den arme Mands Forsikringer, forgieves er N 745 A. alt, forgieves vender han sig til sine Venner og Bekiendtere, forgieves forestiller han sin Creditor de sørgelige Svi ter af hans Fængsel, som sætter ham ud af en Vei, i hvilken han aldrig meere seer Muelighed at komme, forgieves viser han ham sin sørgelige Familie, som svømmer i Taarer, og som han maae forlade ødløse, kummerfulde og elendige. Mod alle disse Bevægelser, er Creditoren haard som Flint. Han har sine Tanker blot fæstede til sin Fordrings Retmæssighed, sit Tab, og den lovlige Ret han har i Hænder. Følesløs derfor mod alt fordrer han Dommen fuldbyrdet, og nu maae den bedrøvede Mand forlade Huus og Hiem, Kone og Børn, Velfærd og Næringsvei, og see sin heele timelige Lykke, som et Offer for sin Creditor Strenghed. Han gaaer til Slutteriet. Hvad skeer, paa Veien møder han en Menneskeven, som kiender ham. Medlidenheden, denne ædle Følelse over vor Med skabnings Ulykke, kommer ham til at standse. Efter en kort Undersøgelse faaer han den Ulykkeliges heele Forfatning at vide. Hele Sagen kan afgiøres med et halv Hundrede eller maaskee Hundrede Rigsdaler. Han vender sig til Creditoren med de Ord: Jeg staaer inde for Mandens Gield; og du, siger denne Skyts=Engel, til den bedrøvede Mand, gak du hiem i Fred, til din forladte Familie, tag dit Boe igien i Besiddelse, og fortsæt dit Haandværk med den Flid, som jeg alletider har kiendt dig at besidde. 100 Rigsdalers Tab for mig siger intet imod 6 Siæles Frelse fra Nød og Elendighed. Forestiller eder mine Venner, den Glæde denne Menneskeven følede ved denne ædelmodige Handling, Forestiller Eder, at J horde de mange Velsignelser denne saa uformodentlig ræddede Familie, tilbad ham heroven fra Med hvilken Glæde de føelde deres uventede Lykke! med hvilken Hengivenhed de takkede Forsynet, hvis ubegribelige Veye de nu nøyere lærde at kiende. Ja, forestiller eder med hvilket Mod, med hvilken Lyst, de nu paa nye begyndte deres Virksomhed. En stor Byrde var lættet fra deres Hierter. Fornøyelsen tager Sæde i alles Ansigter, og Haabet om en bedre Lykke i Fremtiden smiller nu i hver en Vraae i deres fattige Boelig. - Sandelig, ingen ringe, Nr. 746 R. Ære for en formuende Mand, at have været et Redskab, i Forsynets Haand, til at ophielpe en saa nær undergaaende Familie, og ved et ringe Frelse=Middel, at sætte den igien i Drivt til at blive lykkelig. Og siger jeg da formeget, naar jeg paastaaer, at i ingen af det Menneskelige Livs Handlinger skinner Dyden. saa megen frem, som i Mennneske Kierlighed. Den op reyser nedtrykte Familier, den forsvarer de Forfulgte, omskaber Fiender til Venner, og frelser Ulyksalige; ja den har endog havt den Magt at rive skyldige Ofre ud af Dødens Strube. - Formaaer da en eneste Menneskeven, saa meget, hvad vil da ikke et Selskab af Flere udrette, skulde ikke deres forenede Handlinger blive et af Himlen velsignet Foretagende: De Gieldbundnes Frelse. Dette er da Øyemerket af denne Plan, og dertil er det jeg tager mig den Frihed, at indbyde alle Dydens Venner, og nu spørge de, hvorledes de deri kunde tage Deel, Jeg vil korteligen sige mine Tanker, som jeg dog alle underkaster de Retsindiges Eftertanke. Enhver Veltænkende kan indlemmes i dette ædelmodige Selskab, ved blot at mælde sig hos mig, og undertegne sit Navn paa denne Plan, Her forlanges hverken Fond eller noget aarligt Indskud, og følgelig heller ingen Kasse at holdes. Kuns da naar Casus existerer, at en Mand, naar han overfaldes af sin Creditor, og raaber og Redning, forat undgaae Fængsel og Ruin, kun da bekiendtgiøres Selskabet samme ved et Circulair=Brev, og staaer det da til deres eget Behag, at sammenskyde, den udfordrende Summa, som kan frelse ham. Til den Ende er det fornødent, at enhver Lem i Selskabet, altid veed Antallet paa de øvrige Lemmer, paa det han desto beqvemmere kunde bestemme hvad han vilde give for sin Part. R 747 Aar. Dog staaer det enhver frit for at give hvad han vil, meere eller mindre end de andre, ligesom han finder sig tilbøyelig, eller kiender den Mands Vilkaar og Characteer, til hvis Redning han vil contribere. Jngen andre kan have Fordring paa denne ædelmodige Frelse, end fattige Haandværksfolk og Kunstnere; thi egentlig kun saadanne, som kan hielpes og bringes paa Føde ved en liden Sum, er det, her sørges for. Derfor kan Kiøbmænd ikke tages her i Betragtning; det var et Dyb, at give sig ud paa, som ingen kunde finde Bund i Ey heller Fabriqveurer; thi for dem findes andre Veye. Den høyeste Gield for en Mand, som Selskabet paatager sig at afgiøre, maae ikke overstige 500 Rdlr. Det høyeste da, som jeg haaber, Udgivten for en Selskabs Lem vil blive, naar endog den største Gield skulde udredes, var maaskee 5 Rdlr. Men for nøyere at bestemme hvem, og hvilke de ere, som kan giøre sig Haab om denne ædelmodige Haandrækning, vil man forklare samme saa tydelig, som mueligt, ved følgende Punkter: a) Jngen Borger kunde vente sig deeltagende i denne Plan, som ikke var Laugsbroder i de Allernaadigste oprettede Lauge, og altsaa ingen Extraprivilegeret, som almindelig ere de førstes Ødelæggere. b) Ingen, som ey var Jndfødt, og her i Staden boende. c) Ingen, som var flyttet herfra, og igien kommen tilbage. d) Ingen, som er ugivt. e) Ingen, hvis Gield havde sin Oprindelse af et uordentligt Levnet. f) Ingen, som er forfalden til Drik, Spil eller Forsømmelse i sin Haandtering. Nr. 748 R. 8) Men, derimod maae det være en Mand, han være Haandværksmand eller Kunsiner, som er bekiendt for en flittig, vindskibelig og stræbsom Mand, der blot enten ved Vandheld, Sygdom eller Bedragerie er bragt i den Gield han søges forb) Og endelig, at han er saa uformuende, at han ikke selv kan betale den.