Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1843-03-21
Frankerig. Lamartine begyndte i Deputeredekammeret den i denne Avis af 13 ds. berørte Tale med den Erklæring: at det ingenlunde var ham om Personer at gjøre, men om et total Systemskifte. Først vilde han med to Ord charakterisere det nærværende System, den ledende Tanke. (Afbrydelse.) Han kjendte nok sin Pligt som Deputeret, og skulde vel vide at lade en helliget og ukrænkelig Personlighed udenfor alle Angreb; hans Hensigt var, kun for det Første at gaae løs paa Ministeriet og den leddende Tanke, der som en Tradition var gaaet over fra Kabinet til Kabinet. Man havde ført Europa bag Lyset, i Henseende til Frankerig, ved at forestille det Samme som et Bytte for idelige Konvulsioner og stedse beredt til nye Uroligheder; og paa den anden Side havde Man igjen skuffet Frankerig ved at foreholde det Europa som i bestandig Coalition imod det. Den europæiske Ligevægt behøvede Frankerig til Opretholdelsen af sin Harmoni, og det laae derfor i dens egen Jnteresse at see Frankerig stort og lykkeligt. Rusland havde vel en tidlang frygtet for, at der atter skulde falde en Guist af den revolutionaire Vulkan i Polens Aske, men denne Frygt var nu forsvunden, og Rusland saae desuden i Frankerig en Modvægt imod Engelland, Østerrig nærede maaskee endnu nogen Frygt for Jtalien, men saa betragtede det igjen Frankerig som en Dæmning for Rusland og Preussen, der overhovedet af Taleren betegnedes som "Ruslands Forpost. Jmellem Engelland og Frankerig gaves der to Berøringspunkter, Orienten og Spanien. Med Hensyn til det Første, da havde Engelland foreslaaet den franske Regjering at sende en forenet engelskefransk Flaade til Dardanellerne, for at tilbagetrænge den russiske Magt, men Frankerig havde undslaadt sig derfor. Hvad Spanien angik, erkjendte vel Taleren Rigtigheden af Jkkeinterventions-Principet, men meente dog, at en moralsk, politisk diplomatisk Jntervention kunde blive nødvendig, naar en Nations indre Rystelser vare af den Beskaffenhed, at de udstrakte deres Virkninger over Grændsen. Ligesom Rusland i Tyrkiet og Engelland i Portugal, saaledes maatte Frankerig ogsaa hævde sin, fra Ludvig XIV hidrørende, Jndflydelse i Spanien. Men det eneste fransksindede Parti i dette Land, nemlig Dronning Christines, havde Man ladet falde og ikkun havt en Barke tilovers til hendes Flugt. Engelland havde derfor nu Overvægten paa hele Halvoen. Ei engang Status quo havde det nærværende Ministerium formaaet at opretholde; det beviste det syriske Feldttog og Barcelonas Bombardement. De andre Stater skrede derimod alle ud over Status quo. Saaledes sneg Rusland sig igjennem Kankasus ind i Asien, rykkede daglig Constantinopel nærmere, satte sig daglig fastere hos de græskeslaviske Folkefærd, medens det endogsaa ved sin Forpost, Preussen, truede selve Rhingrændsen, Østerrig slog daglig dybere Rødder i Jtalien, anlagde Fæstninger og Havne og udridede sin Jndflydelse indtil Grækenland, der dog skyldte Frankerig sin Tilværelse, Preussen forrykkede ustraffet Tydsklands Gravitationspunkt, og Engelland havde ved sine seneste Seire udvidet eller dog befæstet sit Herredømme i Ostindien, og med Kanonskud aabnet det chinesiske Riges længe tillukkede Porte. Denne sidste Begivenhed satte Taleren parallel med Amerikas Opdagelse. Kun Frankerig alene blev staaende, hvor det stod, og stred blot indbyrdes om disse eller hine Personer paa kortere eller længere Tid skulde fore Roret. Men paa denne Maade mistede Frankerig sin Jndflydelse i Europa. Med levende Farver skildrede Taleren den Uvillie, som herover havde grebet alle Bedresindede. Havde Frankerig endog en tidlang grebet for vidt og sig, og var dets Hæder bleven betragtet som en National=Forbrydelse, saa maatte Man jo dog vel indsee, at denne Forbrydelse tilstrækkelig var bleven afsonet ved de sidste 13 Aars Historie. (bifald og Mishag.) Vistnok gaves der populaire Lidenskaber, som Man maatte bekæmpe; men der gaves ogsaa dem, som Man ikke skulde forkaste. Den Politik, Man hidtil havde fulgt, gav kun de antidynastiske Partier Vaaben i Hænderne. Sluttelig bebreidede Taleren Juli Regjeringen dens bestandige Vaklen imellem alle Systemer og alle Alliancer, hvorved Frankerig kom til at staae ganske isoleret og omsider ikke fik Valget imellem Andet, end Fornedrelse eller fortvivlet Kamp. "Ja - sagde han - det er paa Tide, at det nærværende System styrtes. Der gives intet andet Valg; enten maa Frankerig ophøre at være Frankerig, eller J (de nærværende Ministre) maae ophøre at regjere. En længe vedholdende Bevægelse fulgte paa denne Tale, og kun med Møie kunde Hr. Guizot derefter forskaffe sig Gehør.