Corsaren, 1843-06-30
En Razzia. (Hertugen af Aumale blev af sin Fader sendt over til Algier for at commandere et Troppekorps og indlægge sig udødelig Ære. Da han med sin Colonne overaskede en Mængde Faar og Kameler og tog dem tilfange, udbrøde flere franske Blade - thi i Frankrig har man ogsaa "Dagen'er", "Berlingsker" og "Aftenblade. – i Lovtaler over denne ligesaa fortræffeligt udtænkte som energisk udførte Bedrift". Ganske ligefrem og historisk fortæller "Charivari" Sagen saaledes:) Den 20de forrige Maaned dræbte Hertugen af Aumale, Ludvig Philips Søn, med eet Slag Hyrderomanen i Algier. Paa følgende Maade gik Sagen til. Ved Middagslid vare Faarene og Hyrderne. udstrakte i Solen, hvilket er den Maade, hvorpaa Beduinerne sove i Skyggen. Alle Sahels Faar havde forsamlet sig, de vare femten Tusinde i Tallet. Jeg vover ikke at calculere, hvormange Coteletter der kunde blive af dem . man kan faae Forstoppelse alene ved at tænke derpaa. Jeg ved ikke, hvor mange Hyrder der høre til 15000 Faar. Efter min Mening kan man antage det runde Tal hundrede. Hertil kommer nu sex hundrede Kammeler, og til dem hørte idetmindste en Snees Kammeeldrivere. Alle disse brægede, snorkede, bad, røg omkring Brønde eller disses Steengelændere. Orienten havde forsamlet sig paa en fiirkantet Plads af nogle Mile og var a prendre. Det er absolut nødvendigt at troe, at Hertugen af Aumale samme Dag endnu var ganske nøgtern. En Adjutant kom til ham og sagde: "Min Fyrste, medens vi savne Frokost her, findes ikke langtfra os Millioner Coteletter, som steges roligt i Solen, flere Coteletter end jeg kan skildre. Vi behøve kun at uleilige os med at hente dem, og vi have da en deilig Bid. O, man har aldrig seet saamange Coteletter samlede paa eet Sted siden Verdens og Faarenes Begyndelse." "J Sandhed", sagde Prindsen, "min Næsehar allerede i en heel Time mærket Lugten af Grillade. Men jeg antog dette for de Uddunstninger, som Vinden hidfører fra de blomstrende Palmetræer og Ørkenens Sycamorer." "Jeg forsikkrer Deres Høihed", svarede Adjutanten,at det, som trænger til vore Næser, ikke er Ambra, Naphta, Kaifa, Valmeduft eller Sycomorelugt, men Duften af et Hyrdedigt, som steges i sit eget Fedt." "Jeg vilde ved Gud inderlig gjerne spise et Lammelaar, men dygtigt fedt," raabte Prindsen. Idetsamme huskede Prindsen paa, at hans Broder indlagde sig megen Ære ved at indvie Jernbanerne, og han meente som saa, at han burde formindske Jndflydelsen af denne Ære ved en Jdræt, der skulde vække Opsigt. -Allons! Lad os erobre vor Frokost!" raabte han og trak Sablen. De ældste Generaler, som "Journal des Debats" siger, kunde ikke tilbageholde deres Beundring ved at høre denne ligesaa simple som kraftige Tale, som mindede om Henrik den Fjerdes faa, men fyndige Ord. Man samlede i Hast nogle Compagnier og drog afsted. De 15000 Faar og de 600 Kameler, betagne af Skræk, rorte sig ikke meere end en Fakir i Exstase. Hyrderne spillede Tamtapou, et Jnstrument, der ligner Savoyardernes Skalmeier. De udførte en religiøs Arie, som de ikke under noget Vaaskud kunde afbryde under Straf af evig Forbandelse. Denne Arie bestaaer af en eneste musicalsk Phrase, som de Troende gjentage 115 Gange efter hinanden ganske Adagio. Saasnart de saae Prindsen forvandlede de Adagiven til Allegro, saaledes at Tacten nærved gik fløiten. Men uagtet denne Forandring vare de ikke komne til den 80de Repetition, førend Hertugen af Aumale var midt imellem Faarene. De, som allerede følte sig stegte paa den ene Side, brægede af Glæde i det Haab, at man kom for at vende dem. Man blæste paa Tamtapou, saa man var færdig at tabe Veiret; men dog blev man ikke færdig til at løbe, for Prindsen kom. Horace Vernet vil evindeligen beklage, at han ikke har været tilstede ved denne Scene. Han kunde deraf have componeret et Bataillestykke for Versailles Museum og et bibelsk Stykke, for næstkommende Udstilling. "Disse Lomler", sagde Hertugen, "pibe og tude; man kunde næsten bilde sig ind, at det var Musket- og Kanonkugler. Men lad os ikke destomindre gaae modig løs paa dem" "De ældste Generaler" kunde ikke tilbageholde deres Taarer ved at høre denne Tale, der havde et classisk Præg. "Lad os stynde os", sagde En, "at Alt kan være forbi, førend Lømlerne have endt deres Tamtapou-Arie." De mindst stegte Faar bleve drevne til Byen; de andre bandt man paa Kamelerne pöle-mele med Hyrderne, hvis Øine rullede som en Tigerkats, idet de vedbleve deres musikalske Bøn. Allah er stor, men Kammelernes Pukler ere meget høie. Paa den høieste Spids af den høieste Pukkel fuldendte de den 115de Gjentagelse af Strophen, der er ligesaa god som en Pilgrimsvandring til Mecca. Da Karavanen drog ind i Byen, var Overraskelsen almindelig. " Hvor finde vi Hvideløgnok til alle disse Bedekøller, eller Senop nok til alle disse Coteletter?" sagde Prindsen saa saare vittigt. Denne Gang vare de "ældste Generaler" forstenede; Beundringen kvalte dem. Da Abd-el-Kader erfarede Resultatet af dette Overfald, udgav han følgende Ordonnants: Første Artikel. Det er fremtidig forbudt at samle 15000 Faar og 600 Kammeler paa eet Sted. Anden Artikel. Det er en Uforsigtighed, som fremtidig straffes, at begynde TamtapouArien, naar man vogter Hjorder i Nærheden af de Vantroende. Tredie Artikel. Allah tillader, at Tamtapou-Sangen afbrydes, naar Nødvendigheden fordrer det.