Berlingske Tidende, 1834-12-03
London, den 25de Novbr. – Minister-Forandringen her har valt en uhyre Bevægelse i alle tre Kongeriger. Man holder den te Forsamling efter den anden, og Resultatet bliver bestandig de samme, nemlig at man vil indgive Benskrivter til Kongen mod Ministeriet Wellington. J Scottland yttrer Bevægelsen sig dog meest. Den 21de November holdtes en stor Forsamling i Edinburgh, der blev bivaanet af Stadens fornemste Jndvaanere lord Provosten førte Forsædet. En stor Mængde Talere traadte frem efter hinanden, og erhvervede sig alle, meer eller mindre, bifald ved deres Yttringer. Den første af disse var Sir T.D. Lander; han begyndte med, at de nyere Begivenheder havde i den Grad forvirret og forbauset ham, at han, skjøndt ellers rant til at tale offentlig, dog i dette Tilfælde maatte bede om Overbærelse, da det Overordentlige i Dagens Begivenheder gjorde dem det saare vanskeligt, kun nogenlunde at samle sine Tanker. Det er nærved sagde han – at gaae mig, ligesom hiin erlige Matros, der var kommet ind for at see paa en Gjøglers Kunststykker, og af en tilfældig Krust-Explosion i et Værelse underneden blev sprængt i Luften. Lykkeligviis dalede han sagtelig tid mellem Kaalbederne i en Have. J den Tro, at denne hændelse ogsaa hørte med til Gjøglerens Kunststykker, kom han en Fart paa Benene igjen, drog sine Buxer op og raabte Hvad i hede Helvede vil nu det næste Stykke være, Raden tager fat paa. – En lignende Forbauselse, vedblev Sir Lander, har grebet alle Befolkningens Classer, selv de findige Torys ei undtagne; disse sidste kunne ei undlade, at betragte Katastrophen med det bekjendte techniske Udtryk af den nyere Politik, ubeleiligte. – Taleren sluttede med den Paastand, at man burde antage det første af de paa Bane bragte Beslutninger, hvis Jndhold nemlig i Almindelighed udtrykker Sorg over Wigh Menisteriets Afskedigelse og Mistillid til Hertugen, af Wellington. J Jrrland, hvor modsatte politiske Meninger allerede saa længe have gjæret, bryder Mishaget over Ministerial Forandringerne naturligviis endnu langt heftigere ud, end i de andre Dele af Landet, og Bevægelsen mellem Folket truer med at blive saa meget besto sterre, som et Rygte har udbredt sig og begynder at vinde Tiltro, nemlig det, at istedetfor den afgangne Lord-Cantsler af Jrland, Lord Plunckett, skal en af de ivrigste Torv, Sir Charles Wetherell være udnævnt, som er den heftigste Modstander af enhver somhelst Reform, og som i Aaret 1829 maatte fratræde sin Post som General Sagfører for Jrland, fordi han ikke vilde beqvemme sig til at udarbejde Billen over Catholiternes Emancipation. Den 21de holdtes en Forsamling i Dublin; den var sammenkaldt af O'Connel, i den Hensigt, at beraadslaae om de bedste Midler til at forene alle Venner af de politiske Forbedringer til Kamp mod Stedfortræderne af Oligarchiets og af Statens og Kirkens Monspoler. De i denne Mand, af O'Connel fore staaede Beslutninger bleve eenstemmigt antagne. – De engelske Stæder, Birmingham, Liverpool og Manchester have, tilligemed Hovedstaden, stillet sig i Spidsen for den Opposition, der hæver sig mod Hertugen af Wellington, og Torverne kunne næppe vente nogen Understøttelse fra disse Landets Hovedstæder Lord Melbourne, hvem Kongen vilde tildeele Greveværdigheden, og Hosebaands-Ordenen, der ved Lord Spencers Død bleve vacante, har afslaaet begge Dele, saavelsom ethvert andet Udmærkelsestegn, og derved erhvervet sig alle liberale Blades Roes. The Examiner, ønsker intet videre af Hertugen af Wellington, end at han skal gaae frem med aabenbare Fjendtligheder; thi Skinnet af reformelle Grundsætninger vilde være det Allerfordærveligste. Samme Blad mener, at man ved denne Lejlighed kunde anbefale Anvendelsen af følgende æsopiske Fabel. En Brændehugger bad Skovens Træer om et Skaf til sin Dre; han havde kun Jernet, hvilket, uden Greb, kun en et daarligt Stykke Værktøi. Han fortalte Træerne, hvorlunde han kun vilde beskjære dem og borthugge det Krat og de fornebuske, der omgave deres Stammer. Træerne, der kun er forsynede med Træ-Hoveder, vare daarlige nok til at opfylde hans Bøn, i Betragtning af hans skjønne Løvter, men aldrig saasnart havde Manden faaet Skaftet til sin Øre, for han preberede den paa Stammen af en af de ædelste Ege, og Æsofortæller os, hvorledes denne i sit Fald beklagede, at den skete kun sin Ret, fori den havde givet efter for en BrændehuggersLøvter, for denne erklærede Fjende af alle Træer, og derved selv givet sin Fjende Skaftet i Haanden.