Aarhuus Stifts-Tidende, 1836-09-17
(Jndsendt.)¬ Alle mindes vi endnu, hvilken Spænding her herskede i Landet, inden det blev bekjendt, hvo der skulde være kongelig Commissarius ved Stændernes Forsamlinger. Som det pleier at gaae ved vigtige Anledninger, saaledes ogsaa her. J Udlandet vilde man vide, hvad der i Danmark var ubekjendt. Fremmede Aviser nævnede snart en, snart en anden Stormand, som Kongen skulde have beæret med dette vigtige Hverv. Jngen traf det Rette, men Kongen traf det, da han valgte Ørsted. At Fyrste og Folk mødtes i et saa vigtigt Punkt, maatte betragtes som et lykkeligt omen for den nye Jnstitution. Og Forventningen er ikke svigtet. Ørsted har paa en glimrende Maade fuldbyrdet sit høie Hverv som Midler mellem Konge og Folk. Jngen kan sige, hvad Udfald Stændernes første Forsamling vilde have faaet, hvis Valget af en kongelig Coonmissair var faldet paa en mindre liberal og populair Mand end Ørsted. Men saameget kan neppe omtvivles, at Oppositionen, i dette Tilfælde, vilde have taget en anden Retning. Vi hørte, i hine Dage, ofte den Frygt yttres, at just Ørsted's Nærværelse vilde lade Oppositionens Element gandske forsvinde af Stændersalene. Denne Mands aandige Overlegenhed, hans erkjendte Retskaffenhed, hans blændende Veltalenhed vil, sagde man, tage enhver Modsigelse fangen. Men strax i Roeskilde viste det sig anderledes. Uden nogensinde at tilsidesætte den Ærbødighed, som skyldes denne sjeldne Mand, modsagde man ham meget ofte, og det var saa langt fra, at han derved tabte Noget, at han meget mere fik Leilighed til at vise sin Charakter fra nye, saare elskværdige Sider. Nu sagde de Frygtsomme atter: "Ja, det er i Roeskilde. Her er det Nogle af Nationens Notabiliteter, som føre Ordet. Men lader os først see, hvorledes det vil gaae i Viborg." - De jydske Stænder sammentraadte. Og nu gjentoges det samme Skuespil. Ørsted var sig selv lig, men Folkets Repræsententer vare det ikke mindre. De ærede ham, men de lagde for Dagen, at de ogsaa ærede sig selv. De lyttede med spændt Opmærksomhed til ethvert af hans Ord, men de viste, at ogsaa de have en Glød paa Tungen af hiin hellige Jld, som besse ler ham selv. De agtede hans Overbeviisning, hans Mening - og hvor kunde de Andet, Jkke Faa at dem have jo siddet ved Fødderne af denne Danmarks almindelige Lærer. Men de viste sig just som hans dygtige Disciple, idet de vedgik, at ogsaa de havde en Overbeviisning og at denne var forskjellig fra hans Ofte viste alt dette sig i den viborgske Stænderforsamling, men aldrig paa en mærkeligere Maade, end da Ørsted forelagde den det kongelige Udkast til en ny Trykkefrihedssanordning. Her stod Jyden som en Klippe. J meget Andet kunde de jydske Deputerede give efter, og de gjorde det, men her vege de ikke en Fodbred, i meget Andet kunde de være af forskjellig Mening, og de vare det virkeligen, men herholdt de sammen, her sluttede de en Kjæde som ingen Magt turde sønderbryde. Ørsted opbyder al sin Veltalenhed, for at skaffe Lovudkastet Indgang; men de tænke paa deres Brødre, paa Fædrelandet, paa deres Ansvar. De ere her, for at raade deres Konge til det Bedste, og de gjøre det. Ethvert andet Hensyn gjælder dem Intet. Frihed paa Yttringens Gebeet, som i Tankens Rige! det er deres Løsen. Og en kommende Slægt skal vidne, at de have bedækket sig med Hæder, idet de strede, ikke for et Phantom, men for et Palladium, som hver ægte Fædrelandsven maa ønske Danmarks Børn til Arv og Eie i tusinde Led. Men er det da ogsaa saa vist, at de Deputerede her have truffet det Rette? Naar Jngen vover, et Øieblik at tvivle om Ørsted's Retsindighed, naar selv den Dygtigste i Forsamlingen maa bøie sig for hans aandige Suprematie, hvorledes er det da muligt, at han, i et vigtigt Anliggende, skulde have en feilagtig, mod Nationens sande Jnteresse diametraliter stridende Mening, Skulde ikke snarere et Phænomen, som det nævnte, godtgjøre, at Stænderne let kunne forfeile det Øiemed, hvori de ere blevne til Nei, hiin Kjendsgierning har, om vi ikke feile, just en modsat Betydning. Den vidner om, at Stænderne, med selvstændig Kraft, søge at fyldestgjøre deres Bestemmelse. Vare Ørsted og Stænderne enige i Alt, da var der Grund til at klage over, at Staten var bleven bebyrdet med en saa unyttig Jnstitution, som Provindsialstænderne da maatte være. Men just den Omstændighed, at Danmarks ypperste Tænker og retsindigste Patriot ikke formaaer at skaffe sin Mening om et vigtigt Nationalanliggende Indgang hos Folkets Mænd, er et uforkasteligt Vidnesbyrd om, at Folket ikke blot havde Trang til Jnstitutionen, men at det tillige var modent derfor. Og vi tillade os, at tilføie: det beviser tillige, at Kongen, for at gjøre sit Folk saa lykkeligt, som hans faderlige Hjerte ønsker, behøvede et frit og selvstændigt Folkeraad. Men hvad om der alligevel træffes præventive Forholdsregler mod Pressen, Stille, hvad man ikke bør tænke, bør man endnu mindre yttre. Vi appellere trøstigt til Fremtiden. Det indsendte Stykke om en Skolevacance, skal blive indført i næste Uge. Ligeledes Svaret fra A., og dito til A. ang. Jagten og Hoveriet. Et indsendt Stk. om de danske Provindsialstænders første Forsamlinger" kan ikke blive optaget forend Jnds. behager at anfortroe mig sit Navn.