Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1844-07-12
Odense. (Slutning af Carl Plougs Tale, see Gaarsavisen,) Og hvem ere nu Eders Modstandere, De ere mange i Tal, de ere lærde og kløgtige, de ere rige og mægtige. De vrimle ikke blot her i Landet, men ogsaa i Holsten, i Kjøbenhavn, ja, dersom man kan troe dem selv, i hele det store Tydskland. De have mange Midler til deres Tjeneste, som J enten ikke kjende eller forsmaae at bruge. De forstaae mange Konster, hvorved de kunne blænde Eders Øine og gjøre Hvidt til Sort og Sort til Hvidt. De besidde meget Kundskab til skimlede Pergamenter og muldne Papirer, hvoraf J ikke kunne læse en Tøddel. De have megen Jndsigt i romersk Ret, i tydsk Statslære og schleswigholsteinsk Luftbygningskonst; kort, de forstaae fast Alt, undtagen det Eneste, J forstaae tilgavns - Dansk. De have Raad til at holde Folkefester i Øst og Vest den hele Sommer igjennem, til at drage omkring fra By til By med fire Skimler for, til at anlægge Landesbanker, til at udgive Blade, som Jngen holder, ja til at byde store Summer, for at forføre Eders dygtigste og bedste Mænd til at forraade Eder og Eders gode Sag. De ere stærke, fordi de slutte sig tæt sammen, fordi de ere militairisk organiserede og indexercerede, og have ikke blot deres Trompetere og Corporaler, men ogsaa deres Generaler, der staae bagved og ikke lade sig see. De have endelig den overveiende Jndflydelse i dette Land, og meget, ja meget for meget af den i Kjøbenhavn. Mod saadanne Fiender vove J altsaa at sætte Eder til Modværge, over dem kunne J bilde Jer ind, engang at skulle seire? J, som ikke engang have en Fortid, hvis store Minder kunne begeistre Eder; thi fra Knud Lavards Dage af har Slesvig ikke havt nogen Historie, det blev saa først et let Rov for de herskesyge holstenske Grever, og siden en fed Udlod, der atter og atter udskiftedes mellem brødløse Prindser, J, som i Nutiden ikke besidde en eneste Rettighed, J ved egen Dygtighed og Kraft have erhvervet og opretholdt, men som først ganske nylig ere vaagnede af en lang Slummer, i hvilken J virkelig ikke have sovet Eder Lykke til, J, som endelig ikke have saadanne glimrende Drømmebilleder for Øie som Nordalbingerne, thi Slesvig alene – har slet ingen Fremtid. Have J maaskee mægtige Venner og Bundsforvandte, paa hvilke J kunne stole, Kunne J saaledes slaae hele Jer Lid til Eders souveraine Konges Bistand, alene Han har visselig en god Villie til at hielpe Eder, men - hvor Meget staaer der ikke endnu tilbage at udføre. Han har befalet, at Eders Retssprog skulde være dansk; men – er det i Virkelighed blevet det overalt, Han vil sikkre Eders Sprog dets naturlige Ret, men har det faaet den ved Patentet af 29de Marts, Vi bør haabe, at Kongens gode Villie vil trænge igjennem; men, saalænge dette ikke er skeet, kan Jngen fortænke Eder i, at J ikke bygge alt Eders Haab paa hans Bistand alene. Men nu er der Eders Embedsmænd, som ere satte til at bestyre og ordne Eders Anliggender, til at beskytte og forsvare Eder, til at staae Eder bi med Raad og Daad i alle lovlige Foretagender, og som derfor trække en rigelig Løn af Eders egne Lommer; kanskee er det dem, J stole paa Nu ja, Eders Embedsmænd ville Eder i Grunden vistnok heller ikke ilde, naar J bare ville seile efter deres Bestik. De ere nu engang tydske, opdragne og dannede ved tydske Skoler og Universiteter, og de føle sig saa lyksalige ved den tydske Lærdom og Dannelse, de have erhvervet sig, at de troe, deringen Lyksalighed er til i Verden, uden den er tydsk, medens J derimod helst ville bede om at maatte være lykkelige paa Dansk. Saaledes kommer det, at de allerfleste af Eders Embedsmænd, lige fra Statholderen til Sognefogden, fra Cancelliepræsidenten til Skolelæreren, staae i Eders Modstanderes Række i den Tro, at de arbeide paa Eders sande Lykke. Men hvem i al Verden have J da at stole paa udenfor Eder selv, som ingen Udsigt have til ved egen Kraft at fore Eders retfærdige Sag igjennem. J ville svare: "det danske Folk. De foregaaende Talere have sagt det, J have hilset deres Ord med bifald, og jeg modsiger dem heller ikke. Det danske Folk har alt givet Eder flere Prøver paa levende Deeltagelse, det har understøttet Eder ikke blot i Tale og Skrift, men ogsaa med materielle Midler, saaledes vil det vedblive, det vil aldrig svigte Eder, thi det erkjender mere og mere, at det er dets egen Sag, J kæmpe for. Men - det danske Folk er lille lige over for det store Tydskland, dets gamle Kraft er sløvet ved mange Ulykker; heller ikke det opløftes af store Minder, heller ikke det har mægtet at gjenvinde sin fordums Anseelse ved egne Bedrifter, og saalænge det staaer ene, er dets Fremtid mørk, paa dets Horizont vise der sig truende Varsler. Det danske Folk er en redelig og trofast Ven, men det er ingen stærk og mægtig Allieret. Og dog, slesvigske Bønder, skulle J ikke forsage, men fredige udholde Kampen, thi J have hiint urokkelige Rygstod, hiin uovervindelige Bundsforvandt, som J søge og behøve, og Seiren er Eder forjættet, Det danske Folk staaer ikke isoleret i Verden, det er ikke det sidste svage Skud af en alt udgaaet Stamme; men Stammen groer endnu frisk og har stærke løvrige Grene; det har uden for Danmark Brødre, som det elsker, og som elske det igjen; Brødre, ikke blot i Herkomst og Sprog, men ogsaa i aandelig Dannelse og politisk Udvikling, i Sindelag og Stræben. disse Brødre boe ikke langt borte bag store Have eller fjerne Bjerge, saa at de kun see og høre lidt til os, saa at de ikke kjende og ikke bryde sig om vore Anliggender; men den faste Klippegrund, hvorpaa de bygge, udstrækker beskjærmende sine Arme paa begge Sider af vore lave havomflydte Øer, ikkun en Jndsøe og et Sund er imellem os, men de adskille os ikke, de forbinde os, de gynge os i hinandens Favn. J, danske Slesvigere, udgjøre jo eet Folk med os, altsaa ere vore Brødre ogsaa Eders. Vor fælleds store Moder anerkjender ogsaa Eder for sine ægtefødte Børn, ville nu J fornegte Eders Moder, Det kunde heller ikke nytte Eder, hvis J gjorde det, thi Eders Maal røber Eder, J ere Skandinaver, Jkke Slesvig, ikke Danmark, men hele det store, skjønne Norden er Eders rette Fædreland, Vel udgjør dette Fædreland kun i Tankens Verden, en Eenhed, vel har Historien deelt det i trende Stater med tvende Konger, og de Forsøg, der hidtil have været Men gjen gjorte paa at forene det, ere mislykkede. nemtrænger den fælleds Nationalbevidsthed først de trende Folk hele Væsen, erkjende de først, at det forat betrygge deres Fremtid og opfylde deres historiske Bestemmelse er nødvendigt, at de slutte sig sammen; have de først fattet den alvorlige, urokkelige Villie at deele Ondt og Godt, staae og falde sammen - saa maae de opnaae en stedse fyldigere og virksommere aandelig Eenhed! Altsaa frisk Mod, Slesvigere, thi J ere Skandinaver. Det er tomt Mundsveir, naar Eders Modstandere ville skræmme Eder med det store Tydskland, thi dette bekymrer sig kun lidet om det lille Slesvig og endnu mindre om det ufødte Nordalbingien; det har nok at gjøre med sine indre Anliggender, med sin egen søndersplittede Tilstand. Det er ikke 33 Millioner Tydskere, der ville overvælde 150,000 stakkels danske Bønder, men det er 30000, ja kun 3000, og strengt taget, maaskee kun 30 dumdristige Schleswigholsteinere, der have kastet Feidehandsken til 6 Millioner Skandinaver. J seer, at Partiet er ulige, og at Overmagten er paa Eders Side. Som Skandinaver behøve J ikke at ræddes over det store Tydsklands rige Litteratur, som Eders Modstandere tilegne sig, thi I ere selv Medeiere i en Litteratur, der hævder en hæderlig Plads i Verdensudviklingen; og for Navne som Tycho Brahe og Linne, som Berzelius, Hansteen og Ørsted, som Holberg, Bellmann og Øehlenschlager maa selv den værste Vildtydsker tage sin Hat af. Som Skandinaver behøve J ikke at skamme Eder ved Eders Sprog; thi det er ikke et usselt, sammenrørt og forqvaklet Kandervelsk, som der brækkes paa mellem Flensborg Fjord og Kolding Aae, men det er den samme Nordens Tunge, som klinger fra Ribe til Calmarsund, fra Nordcap til Gjedserodde. Som Skandinaver have J en Fortid rig paa glorværdige, begeistrende Minder; J ere da Ætlinger, ikke blot af hine Angler, der gave England Navn, men ogsaa af hine normanniske Vilinger, hvis Sværd lynede Europa rundt, som reiste Halvdelen af dets Throner, og som til Bod for den Udaad, de havde øvet mod Christendommen, plantede Korset paa Jerusalem vanhelligede Mure; J ere Slægtninger af Gustav Vasa, som i Spidsen for sin Bondeflok befriede sit Land, og af hiin Gustav Adolph, som med sit Blod beseglede Europas Troesfrihed. Som Skandinaver have J ogsaa Lod i den herlige Forfatning, der har begrundet Norges Lykke og vundet Europas Beundring. Som Skandinaver see J endelig en stolt, en daadrig Fremtid imøde; thi vorde de tre Folk først enige, da have de en stor, en verdenshistorisk Opgave i den europæiske Retstilstands Opretholdelse. Da skulle de ogsaa gjen reise hiin Grændsesteen, der nu ligger henslængt i en Krog af Rendsborgs Arsenal, men da skal der ikke skrives paa den paa Latin her ender Tydskland, men den skal staae paa Dansk: hertil gaaer Skandinavien; da skulle de, det er min Tro, min historiske Overbeviisning, ligesom de fordum med seirrige Vaaben reddede Troesfriheden, hævde og besegle Folkefriheden i Europa, Altsaa frisk Mod, Slesvigere, thi J ere Skandinaver. Bestyrker hinanden i denne Overbeviisning, udvikler og klarer mere og meere denne Bevidsthed; derved afdrages J ikke fra det, der ligger Eder nærmest, thi først naar J ere gode Skandinaver, ere J gode Slesvigere. Men, naar Faren engang synes Eder stor og Frelse umulig, naar Bekymring og Mismod overvælder Eder, og J fortvivlede troe Undergang nær, saa løfter blot Eders Blik mod Himlen; der funkler Nordstjernen; den er Eders, den er Skandinaviens Stjerne; som den aldrig gaaer ned, saaledes skal Skandinavien aldrig gaae under! Held over Slesvig, Held over Danmark Held og Hæder, Frihed og Seier over alt Skandinavien." Efterat Hr. Ploug var traadt tilbage fra Talerstolen, vendte han sig endnu een Gang om til Forsamlingen og sagde: "Det falder mig ind, at det netop idag er Han har den ene af Nordens Kongers Fødselsdag. vel kun endnu regjeret kort Tid; men denne Begyndelse berettiger hans Folk til saa gode Forhaabninger, at J vel med mig ville istemme et Lykønskningens Hurra for Sverrigs og Norges Kong Oscar den Første."