Aarhuus Stifts-Tidende, 1835-10-31
Da Man ikke veed at bringe de af Hr. J. Wulff i d. T. No. 162 mod Politiemesteren i Holstebroe brugte Udladelser i Forbindelse med denne Embedsmands bekjendte Retfærdighed og Humanitet, troer Man at udtale et almindeligt Ønske, idet Man beder, at det maa blive bragt til offentlig Kundskab, af hvad Natur de Hindringer, de fængslende Baand ere, hvorover Hr. Wulff beklager sig saa bittert. Saaledes som han fremstiller Sagen, skulde Man, troe, at Øvrigheden paa en vilkaarlig Maade havde grebet standsende ind i hans patriotiske Virksomhed. Derfor ønske vi, andiatur et altera pars Til Redacteurerne af dansk Folkeblad. De have, m. H., paastaaet, "at ingen Velsignelse hviilte over de danske Stænders Sammenkomster i October 1660, og at ingen taknemmelig Jhukommelse har overlevet dem, fordi Egennytte og fjendtlig Partiaand regjerede. De have paastaaet, "at ingen velsindet og forstandig Borger kan ønske Stænder, som Hine, tilbage." De fremhæve derimod de nærværende Octoberdage, med den Bemærkning, at vore Efterkommere ville see tilbage til dem, som til et nyt Afsnit af den danske Historie. " Det forekommer os, som om disse Deres Paastande ere noget eensidige, for ikke at sige uretfærdige. Vi mene, Sandheden ubeskaaren, at torde paastaae, at hvor stormende end den danske Rigsdag 166) kan have været, var det dog netop af denne Storm der udviklede sig den meest velgjørende Ro, den største Velsignelse for Fædrelandet. J enhver stor Forsamling maa nødvendigt forefindes forskjelligartede Elementer, og at der af disse maa udvikle sig en saa forrig Opposition, som der kan finde Sted inden Fædrelandskjærlighedens og Besindighedens hellige Grændser, maa Alle, som det vedkommer, ønske. Vi formene, at en Rigsdag eller en Stænderforsamling i den Grad trænger til en levende og fornuftig Opposition, at Man, hvor, denne ikke indfinder sig af sig selv, maa søge at fremkalde den. Det er Oppositionen, der gnider de søvnige Øine og meddeler de Tunger, som tale i Forsamlingen, sin Jld, det er Oppositionen, der gyder frisk Blod i den slappede Organismes Aarer. De ville ikke kunne nægte, m. H, at en saadan Opposition fandt Sted i hine Octoberdage. Om ogsaa Egennytten og Partiaanden vare der, saa regjerede de dog ikke, thi Oppositionen var der med. Det var den hellige Menneskeret, der opponerede mod Usurpationen; det var Kjærligheden til Konge og Fædreland der opponerede mod tusinde Smaatyranner. Naar ingen Velsignelse havde hvilet over de danske Stænders Sammenkomster, da havde vel neppe Frederik den Tredie Selv opmuntret dem, fra hvilke Oppositionen gik ud, til at fortsætte deres Sessioner. Men at han, med en saadan Opmuntring, sluttede sin Tale til Geistlighedens og Borgerstandens Deputerede hiin 8de October, vil være Dem, m. H., bekjendt. Og at denne Konge endnu mindre vilde have modtaget Enevoldsmagten af en Forsamling, hvis Idræt var uden Velsignelse, betænker De Dem vel neppe paa at indrømme. Rigets beklagelsesværdige Forfatning krævede dengang en ny Regjeringsform. Havde, som De paastaae, Egennyttighed og fjendtlig Partiaand regjeret, da var Frederik III aldrig bleven Enevoldsregent. At ingen taknemmelig Jhukommelse har overlevet denne Revolution, er en Paastand, for hvilken De, m. H. maa stande Sehested's, Svane's og Nansen's Manes til Ansvar Vi ere ikke istand til, i en nogenlunde taalelig Harmonie at opløse den frygtelig skjærende Modsigelse, at der har hvilet en Forbandelse over Rigsdagssessionerne i October 1660, i det Egennytte og fjendtlig Partiaand have regieret, og at det endda har været Glæde over Land og Rige, da Magten blev nedlagt udeelt i Kongens Haand. Hvorledes var dette muligt, Kongen Selv bidrog, efter Historiens Vidnesbyrd, Jntet dertil. Han lod den heele, evigmindeværdige Katastrophe udvikle sig frit, uden med een eneste Finger af gribe ind i Begivenhedernes Hjul. Han stole de paa det opponerende Element i Stændernes Forsamlinger. Han forudsaae, at det ville vorde herskende, at Egennytten og Parti anden vilde ligge under, og at Velsignelsen vilde udvikle sig gjennem den store Gjærings proces. Vi paastaae derfor, at en levende, en taknemmelig Jhukommelse har overlevet de danske Stænders Forsamlinger i October 1660, og at de have begrundet en ny Ærg i den danske Historie. Hvorfor vi nu ikke skulde ønske os Stænder af noget Lighed med Hine tilbage, indsee vi ikke. Disputer fandt vist nok Sted i hine Dage, men kunne vi da ønske dem fjernede fra Stændersalene, Kunne vi ønske, at kun glatte, føielige Ord skulle lyde indenfor de Vægge, hvor Landets høieste Jnteresser drøftes, Dørene ere lukte for Folket; Det høre, ikke, hvad enten Dets Deputerede tage Bladet fra Munden med mandig, uforfærdet Frimodighed, eller sidde der som stumme Jabrødre. Maa det da ikke idetmindste kunne søg Beroligelse i den Tanke, at inden det kom til de Resultater, hvorom Stændertidenden underretter sine Læsere, er der vexlet manget heedt og kraftigt Ord inden de Dørre, som ere utilgængelige for det Folk, ved hvis Stemmede Deputerede ere traadte indenfor? Vel er det sandt, Stænderanordningen forbyder ingenlunde Folket at overvære Forhandlingerne. Vi indrømme med uskrømtet Glæde, at Lovgiveren ikke ligefrem har udelukket Committenterne fra at høre, hvorledes de Committerede røgte det hellige Ærinde, som ved Jntet, uden ved Folkets frie Valg, er faldet i deres Lod. Men - Dørene ere lukte! Galoppaden (Efter Saphir).Med vinget Fjed og med stønnende Bryst At flyve, at rase, hvor himmelsk en Lyst Som ellevild springer Du om i Galop. Og Hiertet springer efter, og banker: hopp, hop! Du hvirvler igjennem den glimrende Sal Nu Halsklædet bort, saa vorder Du sval, Du sveder, Du brænder i hurtig Galop, Og Anstanden springer efter, og raaber: hopp, hos See Haaret forpjusket, hvor flyver det ei, Som Herens for Vinden paa natlige Vei. See Øiet bacchantisk i vilden Galop, Og Skjønheden springer efter, og raaber: hop, hos Hvor flyver ei Barmen i yppigt Mod, Hvor koger i Aaren det oprørte Blod; See Blikkets Glød i den gale Galop, Og Dyden springer efter, og raaber: hop, hos Nu Halsen er badet i kogende Sveed, Og Tungen fortørret, og Panden heed; Du drikker Din Mandelmelk i Galop, Og Livet springer efter, og raaber: hop, hos