Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1813-06-12
Jmedens nu disse pladette ivrige og i Munden paa hverandre om Ubetalelighed af et skaar, og den uberegnelige Værdi af et gammelt forrevet Strømpebaand, flokkede Mængden sig om dem, for at fatte det nye, om just ikke sublime, i disse Jdeer; og trængte de sig med desto større Magt ind paa Potteskaareherrerne, eftersom her alle de vare tilstæde, som havde eier disse Sager i levende Live, blandt hvilke der var Mange, som kiendte, hver sit, igjen, og de derfor ansaae hine, som et Slags Ransmænd, der end ydermere havde den Ubluhed at komme frem paa denne Tid med deres Tyvekoster. Der opstod nu mangen Strid mellem begge Partier, idet f. Ex. En af de Lærde med megen Bram fremviste en Reliqvie, som et Stykke af den Hovedfane, de Danske havde brugt, imod Ditmarskerne, og derhos henviste idelig til en tyk Bog, hvori han nøiere havde beskrevet det; hvilket Stykke derimod En af de Tilstedeværende søgte at tilegne sig, idet han erkiendte det for sin Nathue. Ligeledes blev meget admireret en ubetalelig Skaal, som man af mange Grunde troede havde været et indviet Kar til de store Offerhøitider i Upsassa, hvilket derimod strax efter en gammel Bondekjerling viste at have været den Skaal, som hun betiente sig af til et vist Brug. Jeg bragtes derved til ogsaa at gjøre nogle Jagttagelser over mit eget udvortes Jeg, en Ting, som man paa en saa sandelig Dag let kan glemme, hvorved jeg fandt mig i samme Dragt, hvori jeg havde fordum taget Afsked fra Venner og Bekjendte. Jeg opdagede nu, at alle Tinnapperne i mine Buxer vare borte, og da jeg nu ikke kunde andet, end formode, at hine lærde Plyndrere ogsaa havde nappet dem, syntes jeg dog, jeg vilde vide deres Skjæbne, og i hvad Raritetskabine de vel kande nær forstukne. Jeg erfarede da heldigviis blot ved Spørgsmaal til min Nabo, at mine Buxeknapper vare blevne forærede paa en Geburtsdag for en meget høi Priis til en vis stor Mand, og at en skindmaver Autiquar, som stod ved min Side, havde havt sit Ophold af dem sin hele Levetid. Dette Brug kunde jeg vistnok ikke angre, ja det glædede mig, at jeg havde skaffet dem til saa megen Ære og Værdighed. Kort efter begyndte jeg, deels fordi jeg var træt af den lange Staaen, deels nødt dertil ved Stimmelen, at benæge mig; jeg mærkede da, at jeg hattede, hvortil jeg fornam Aarsagen at være, at mit ene Laar heen var defect, og at det altsaa var gaaet mig som Thors Gjedebuk. Herover begyndte jeg nu jammerlig at beklage, at jeg, som altid paa Jorden havde været. rask til Fods, skulde straffes med at halte i Evigheden, og ønskede mig tilbage i min Grav. Jmidlertid vilde mine Beklagelser vel ikke have hjulpet stort, dersom jeg, ikke i det samme var bleven gjort opmærksom paa, at en Antiqvar, som just nu talede offentlig, havde sat mit Laarbeen i Spiritus, og fremviste det for Folket. Under den Strid, som heraf opkom, da han nemlig viste Værdien deraf og hvad Tab hans Kabinet vilde lide, jeg derimod heftigt protesterte mod altesligt, Brug, og tilegnede mig denne meget væsentlige Deel af mit Legems, paagnede jeg, uden endnu at have erfaret, om disse tvende sidste Geleyrte vare fra mit eget Seculum, og havde gjort mig den Ære at holde mig for en gammel Jette, eller om de maaskee havde levet en halv Snees Secler efter mig, og derfor havde be to . ledig fra vist mig den Ære, som man i min Tid kun beviste Forfædrene, saa at jeg formedelst en lovlig Anciennitet nu ogsaa var kommen med, og kunde i alle Maader være ligesaa stor paa det, som de. Middel for Ligtorne.