Corsaren, 1843-06-30
St. Hansaften-Spil. Et nyt Eventyr for Børn og barnlige Sjæle. Omkring et af Bordene "oppe ved Grøndals" havde en Sommer-Eftermiddag henimod Aften en kjøbenhavnsk Familie leiret sig for at nyde Skovlivet og Aftensmaden. Pladsen var en af de smaae velbekjendte Høie, rundt om beskygget af Træer, og Selskabet sad her næsten skjult for de Forbigaaende, medens det selv havde en bekvem Udsigt over de nærmeste Omgivelser. Medlemmerne af Familien syntes imidlertid at foretrække Udsigien til et godt Aftensmaaltid for enhver anden Udsigt, og uden Fortalelse for dem troe vi at kunne sige, at der ikke vare Nogen blandt dem, hvis Blik naaede længere ind i Tiden eller i Rummet end fra Lammestegen ved den ene Bordende til Skinken ved den anden og tilbage igjen til Lammestegen. Den meest omsigtige i Selskabet, den, som syntes at have paataget sig Omsorgen for dets spirituelle Underholdning, var Familiefaderen, der slittigt lod en stor rund Flaske med kold Punsch gjøre Ronde. De mandlige Medlemmer forsømte ikke Formlen "Staa Ronde!" men bragte den saa, tvertimod deres egne Ord, i en liggende Stilling til deres Glas. Denne giensidige Underholdning var i alsin Taushed saa levende, at Selskabet ikke lagde Mærke til, at Egnen lidt efter lidt var bleven forladt af de øvrige Skovgjæster, og at en dyb Stilhed herskede i Skoven. Heller ikke mærkede det, at det næsten befandt sig i samme Stilling, som Damocles; thi i det Øieblik, da fra den tætved liggende Høi en blank Bossepibe hævede sig næsten i lige Retning mod Familiefaderens Hoved, havde denne netop sat den hele rundeFlaske til Munden for at spare sig den Uleilighed at skjænke det resterende Jndhold i et Glas. Udentvivl var denne, "sidste Slurk" bleven den ærlige Borgermands allersidste, hvis ikke en Haand endnu i rette Tid havde nærmet sig og skudt Bøssepiben tilside og en Stemme hvidsket den Sigtende i Øret: "Men er Du gal? Det er jo ingen Grønkjole. Vent et Øieblik, saa vil Du have nok af dem omkring Dig, maaskee flere, end Du skjøtter om." - "Ja, hvor kunde jeg vide det," hvidskede den Anden ærgerlig, idet han trak det truende Løb til sig; "jeg saae ikke Andet end den store Flaske og det tykke Hoved, og begge Dele kunde godt tilhøre en af disse mongolske eller kalmukkiske Djævle, der skulde spionere og istedetfor havde sat sig til at drikke." De Hvidskende forsvandt, og Selskabet, som havde været ligesaa uvidende om Nærheden af dette Uveir, der dog angik det selv meest, som om dets Bortfjernelse, beredte i sig til at bryde op, da pludselig en stærk Larm som af marscherende Soldater hørtes fra den Side af Skoven, der ligger mod Søen, og lidt efter Geværskud knaldede mellem Træerne. Familien foer sammen i en Spænding, der var ligesaa stor som forhaabenlig vore Læseres Forundring over at erfare, at Sligt er foregaaet i den fredelige Charlottenlund, tilhørende Hs. Durchlauchtighed, Prinds Wilhelm af Hessen. Det var nemlig Aar 2843 efter Christi Fødsel eller Aar 1000 efter Friberts Bortreise. Den nuværende Kongestammes Descendenter vare uddøde. (Vi haabe, at vi ikke begaae nogen Majestætsforbrydelse ved at sætte dette som muligt.) En ny, fremmed og ufolkelig Konge var kommen paa Thronen, og, naar vi tilføie, at der under ham skete meget Ondt, saa bliver det vel nødvendigt at antage, at man havde faaet en Constitution. For at betegne, hvor slemt det var, er det nok at fortælle, at for den ringeste frie Yttring blev enhver Skribent brændt paa Vanden, og for at ingen af de virkelig Skyldige skulde gaae frie, blev enhver af hans Venner, som jo mulig kunde have givet ham Jdeen til den forbryderiske Yttring, ligeledes brændt. Antallet af de saaledes Mærkede voxede op til et heelt Regiment, som tilsidst organiserede sig til et bevæbnet Corps og levede et fredløst Liv i Skovene omkring Hovedstaden. Der organiserede sig, som en naturlig Følge af Pressens Tilstand, hemmelige Selskaber, som bleve opdagede og Medlemmerne indsatte i Forbedringshusene, hvorfra de udgik til Skovene, naturligviis særdeles skikkede til at være Nøvere. Hvor meget ogsaa Folket blev flaaet, forholdt det sig naturligviis roligt, kun naar Nogle vare blevne flaaede heelt op til Ørene og man saa vilde tage Ørene med, bleve de yderlig vrede og droge ogsaa til Skovene med Skindet hængende om sig som en Slængkappe. Alt dette beviser, at det maa være sandt, hvad vi ovenfor sagde om en Constitution: at Danmark havde havt den Ulykke at faae en Constitution, eller: havde en ulykkelig Constitution. Skjøndt Regeringen saaledes tæmmede Pressen, var den dog aldeles ikke rolig. Tvertimod: jo roligere Pressen blev, desto uroligere blev, mærkeligt nok, Regeringen. Og, endskjøndt den "gode Presse" hver Dag fandt ("Leder, saa skulle J finde") Anledning til at henrykkes overFolkets Hengivenhed for Kongestammen, endskjøndt Adresseavisen paa Deres Majestæters Fødselsdage indeholdt de talrigste Velsignelser, endskjøndt der, naar Kongen viste sig i Landet blev opreist utallige Æreporte, saa tog dog Kongen ikke sine Soldater af Folket (hvilket han fritog for Værnepligt - under overordenlige Lovtaler fra den gode Presse), men fik den godhedsfuldt overladte af en fremmed Nation, som vi ikke ville nævne for at undgaae en Talefrihedsaction. Men formodenlig havde denne Nation ogsaa faaet en Constitution - hvorledes kunde ellers Sligt skee? Ja, saa vidt gik det, at Kongen ikke engang troede sit danske Politi men anskaffede sig en mongolsk Leerbeck, som de ogsaa var saa magesløs, at den danske Leerbeck af Ærgrelse vendte sig i sin Grav. Læserne er nu bleven gjort saa bekjendt med Forholdene, at han kan forstaae det Foregaaende saavelsom det Følgende. Da hiin stærke Larm hørtes og Fjenden kom for at fordrive de fredløse Studenter, sammenkaldte disse i en Hast en Generalforsamling: der efter en stormende, men kort Debat udvalgte en Comitee, som skulde udarbeide en Afhandling over det Spørgsmaal. om det under enhver Omstændighed overhovedet og under de nærværende Omstændigheder i Særdeleshed var tilladt at bruge Vaabenmagt og udgyde Menneskeblod. Comiteen traadte sammen, men blev atter i største Hast adskildt ved en Mængde Kugler, som slog ned imellem dens Medlemmer. Da en af dem ved denne Leilighed blev saaret og saae sit Blod flyde, nedlagde han for sit Vedkommende den høitideligste Protest imod Spørgsmaalets abstracte Bejaelse, men for dets Benægtelse i nærværende concrete Tilfælde. "Det vilde i dette Øieblik," raabte han, "være en spiritualistisk Mangel paa Følelse for Fjendens objective Gevalt, hvis jeg ikke opfordrede Eder til at slaaes med alt Eders subjective moralske Mod og physiske Kræfter og applicere disse saa lidet discrete som muligt lige i Synet paa Fjenden." Styrkede ved denne Opfordring ilede Studenterne imod de fremtrængende Barbarer, og en forbittret Kamp udbredte sig gjennem Skoven. Sommernattens Dunkelhed tog Jlden fra Geværene, der skimtedes mellem Træerne, sig særdeles godt ud. Man skulde troet, at Hr. Carstensen havde arrangeret det, især naar man tager den megen Knald med i Betragtning. Fjenderne vege ikke et Skridt; thi deres Anfører havde befalet, at Enhver, som ikke godvillig : lod sig slaae ihjel, ikke maatte drikke Brændeviin i tre Uger. De Danskes Anfører var et Menneske, som var bleven fire Gange brændt nemlig een Gang for Noget, han selv havde skrevet, og tre Gange for Noget, som tre af hans Venner havde skrevet paa samme Tid. Hans Vande var derved kommen til at see ud, som om han bar et Diadem, og derfor var han bleven Anfører; thi de Danske ere fødte med Respect for Krone og Diadem. Kampen trak sig alt nærmere og nærmere hen imod Grondals, til det Sted, hvor den omtalte Familie befandt sig; thi Fjendens Overmagt var for stor, og de Danskes lille Hær blev lidt efter lidt hugget, stukket eller studt ned. Endelig faldt Anføreren i sit Blod lige ved Foden af hiin lille Høi. Buldrende drog de forfølgende Barbarers Tog forbi for at indhente og nedsable de faa Tiloversblevne. Familiens Stilling under denne Affaire var naturligviis langtfra den behageligste. Man søgte saa vidt muligt Skjul bag Træerne mod de Kugler, som peb omkring. Den ærlige Borgermand forbandede den Aftensmad, som han havde taget til sig i sit Ansigts Sved, fordi den gjorde Skiven for Kuglerne saa stor. "Det er s'gu kommet vidt", stønnede han, naar en rolig Borger, der svarer hver Mand Sit, ikke kan spise til Aften uden at risikere at blive skudt derfor. Det er da ogsaa de forbandede Blades Skyld, fordi de holde op at udkomme. Men jeg skal sgu lade sætte en Artikel i "Politivennen" med Overskrift: Kan man uden Livsfare tage til Charlottenlund?" Jmidlertid slap man dog med Skrækken, og da Larmen var forbi og man havde beseet hinanden paa alle Sider for at forsikkre sig om, at Jntet var blevet bortskudt, gik man ned af Høien, for at lede efter Vognen. En af Damerne kom i Mørket til at træde paa den Saarede og foer tilbage, idet hun halv afmægtig skreg: "Uf! Den graae Mand!" "Hvad for Noget?" raabte Faderen, "løb strax efter Politiet, for at vi kunne faae den Knegt arresteret. Eller bliv lidt. Lad mig kun børste ham dygtig først." Man fik fat i den Saarede, men overbeviste sig naturligviis snart om, at han ikke kunde have gjort nogen Fortræd. Ved at see Blodet og Saarene paa det unge Menneske steg Blodet Borgermanden til Hovedet. Hans gamle danske Hjerte hævede sig af Forbittrelse, og han udbrød: "Gud skee Lov, at jeg ikke har mit Borgerskabs-Gevær hos mig, for jeg forgreb mig sgu bestemt paa disse Mongoler." "Det er formodenlig En af disse Oprørere", sagde hans Kone, men det er et ungt Blod, skulle vi ikke tage ham med hjem?" Ved disse Ord gjenvandt Borgeren sin Fatning, han tog sin Kone i Armen og sagde i en dæmpet Tone: "Lad ham ligge, lad os see at komme bort!" "Aa, Faer, det er Synd," sagde den unge Dame, der for var bleven saa forskrækket; "det er dog saadant et peent Menneske". –"Stille, Lise," sagde Faderen, "vi maae lade ham ligge, ellers faae vi alt det Renderi paa Volitikammeret." - Ja, men, naar man finder et Menneske i den Tilstand, saa skal man jo hjælpe ham, ellers risikerer man at komme paa Vand og Brød." "Vand og Brød!" gjentog Faderen og gyste; "ja, lad os da tage ham med; men lad os skynde os bort." Man fandt Vognen og læssede den Saarede derpaa. Men man turde ikke føre ham til Byen, og blive i Skoven turde man heller ikke. Efter en kort Raadslagning blev man enig om at kjøre til Dyrehaven, hvor man dog havde bestemt at tage hen, saasom det var St. Hans Aften. Det var nemlig St. Hans Aften, og man badede den Saaredes Hovede i Kirsten Piils Kilde. om Natten, og da han begyndte at komme til sig selv, forlod man ham og kjørte hjem. Den Saarede vaagnede op og fandt omkring: sig troe Kammerater, som ligeledes blødende havde slæbt sig hertil. De vare faa, det var "Restens Rest", som vor nuværende Trykkefrihed - man kan altsaa mathematisk beregne, hvor faa og hvor medtagne de vare. De saae tause paa hinanden, de havde ingen Bebreidelse og ingen Klage at lade høre, ligesaa lidt som noget Haab eller noget Ønske. Endelig udbrød hiin Første: O, kunde jeg blot kjæmpe endnu een Kamp! For var i min Kamp Tanken og mine egne Lidelser den fremherskende; med mit Hjerteblod er denne Tanke forsvunden, og nu tænker jeg kun i inderlig Vemod paa Folket, paa det stakkels Folk, som kun har Kraft - til at lide. O, blot een Kamp endnu, for Folket, og saa døe!.... Hvorfor er jeg ikke som Pompeius!" tilføiede han i i et Anfald af afmægtig Fortvivlelse, "hvorfor kan jeg ikke ved at stampe mod Jorden frembringe Legioner!" Med sine sidste Kræfter sprang han op og stampede i Raseri mod Jorden. Det var, som sagt, St. Hans Nat, Kl. 12. Derfor skete Følgende: Da hans Fod berørte Jorden, aabnede den sig vidt og i tætsluttede Skarer rykkede bevæbnede underjordiske Mænd frem af den aabne Jord. "Her er Legioner", lød det, for os mod Fjenden!" De Døende glemte deres Saar og sprang op. "Min Gud, hvad er dette?" spurgte Anføreren. "Den Første blandt de Sorte til den Første blandt de Hvide! "begyndte de Sortes Anfører høitideligt med Toussaint L'Duvertures Ord, til Napoleon; "(thi iblandt de Hvide her er Dujo den Første). I det rette Øieblik og med det rette Sindelag paakaldte Du Hjælpen. See, disse Tropper tilhøire, som jeg tilfører Dig for Folkets Skyld, rigtige Kjærnetropper, med. svære Knebelsbarter. Det er Soldater, som have tjent i mange Befrielseskrige, det er mine kjække gamle Minder, dog ikke dem paa Schubothes Forlag. "Gamle Minder, gjør Eders Pligt!" Da begyndte de gamle Minder en Sang, der først lød sagte og vemodigte-klagende som Nattevinden, naar den gaaer over Efteraarets Løv, men derpaa steg høiere og høiere, indtil den lod mægtig og udfordrende som de gamle Heltes Krigsraab. Hunden tudede foran Bondens Gaard, og Kvæget brolede i hans Stald, og tilsidst vaagnede Bonden selv og gik ud i Natten. Og Tonerne naaede hans Øre, han saae sig om, og i underlig Hug ilede han ind og greb Lee og Pleil og gik efter Sangen. "De yngre tilvenstre skulle først forsøges; men der er Liv i dem, det er de raske Forhaabninger. "Forhaabninger gjør Jeres Pligt!" Da laa pludseligt det hele Land udstrakt for Blikket, og Forhaabningerne Sloge en Kjede om Danmark og trak det imod Norden, imod Norden! Ved Kongeaaen knagede det, som om det skulde briste, og Slesvig slog sine Arme om Moderen, som for at tage evig Afskeed. Men Armene vilde ikke slippe, Naturen gik over Optugtelsen, stedse fastere klyngede Datteren sig til Moderen, de laae i hinandens Favn og gjorde den underlige Reise sammen, mod Norden, mod Norden! "Endelig de til Venstre, med de mørke, Ansigter, det er al den Retfærdighed, alle de uskyldige Længsler, de have ihjelslaget heroppe, det er hvert et uretfærdigt Slag, hver en uretfærdig Forfølgelse, som nu er bleven til Kjød og Blod og kommer igjen for at gjøre Gjengjæld. Commandeer! For dem imod Fjenden!"" Og den dræbte Retfærdighed og de dræbte Længsler sluttede Geledderne og fældede Gevær og raabte: For os imod Fjenden! Og ved det dundrende Naab skjælvede det hist i den store Stad. (Slutningen følger, naar vi faae den skrevet.)