Berlingske Tidende, 1833-01-16
Paris, den 6te Januar. Adskillige af vore Blade have allerede berettet, at alle Medlemmerne af den Polske Committee ere blevne forviiste fra Paris ter en befaling af Ministeren for det indenlandske Departement, Anledningen til denne Forholdsregel erfarer man af en Artikel i Courier Francais, hvis væsentlige Jndhold er følgende: "Den Polske Nationalcommittee havde under sine patriotiske Arbeider for Polens Fremtid bekjendtgjort en Proclamation til det Rus 1ste Folk. Exemplarer heraf bleve i Tusindtal udbredte i det Ausiske Rige og i Polen. Det Petersborgske Cabinet besværede i derover, og vor Regjering har, for at opfylde dets Ønske, kloge en samtykket i at forvise de Medlemmer af Nationalcommitteen, sin have underskrevet Proclamationen, fra Hovedstaden. Disse herrer vare: Joachim Leiewel, Leonhard Chodzko, Anton Prie sti, Anton Husniewitz, Erasmus Rykaczewski, Joseph Zalivsti og Committeens Skatmester Eduard Wodzinsti. Denne Forholdsregel besluttedes efter en lang Conferents mellem GrevPoto di Borgo og Hertugen af Broglie. Den første skal have klæret: "Forviisningen eller mine Passer. Man vidste allerede for nogle Dage siden i London, at Rusland vilde gjøre denne Fordring, Den Virkning, som Erobringen af Citadellet ved Antwerpen og den tiltagende Overbeviisning om Fredens Vedligeholdelse, maatte frembringe hos begge Partier, er allerede meget synlig. den er for Regjeringen, hvad den Spanske Krig var for Bournerne; Regjeringen behøver nu ikke længere at frygte de extremActiers Opposition, men blot den, som kan opstaae ved dens egne Misgreb. En af det republikanske Parties Høvdinge Deputeretkammeret har yttret det Ønske, at nærme sig Regjeringen, og forlangt en Audients desangaaende hos et Medlem af den Kongelige Familie, men er bleven henviist til Ministrene. geledes have adskillige af de store Carlistiske Familier gjort Skridt for at slutte Fred med det ny Dynastie. Hertuginden af Berry yttrer sig med meget Bitterhed om sit Partie, og om de Adresser og Tilbydelser af Tjeneste, som sendes hende nu, da de ikke meere kunne være hende til mindste Nytte; derimod lod man hende staae ene i Vendeen. Hun burde imidlevid ikke glemme, at hun begyndte sit Foretagende mod sine Venners udtrykkelige Raad. Forresten kan man forudsee, at den moderate Opposition under disse Omstændigheder vil faae en stor Majoritet i Kamrene og hos Nationen. Trangen til Rolighed og Frygt for en ny Revolution har formaaet den store Majo riet til at underkaste sig saadanne Regjeringens Forholdsregler, sen den iøvrigt ikke billiger. Dertil er nu ikke længer nogen Grund, og man seer i Discussionerne i Kamrenes Bureauer tydelige Tegn til en Opposition, som indskrænker sig til Frankriges indre Anliggender, og ikke angriber Regjeringens Basis, men ten søger at reformere Administrationsmaaden. Med særdeles Eftertryk ivrer Chateaubriand - i sin at udkomne, forhen omtalte, Memoire om Hertuginden af Berrys Fangenskab, - imod det Factum, at man forholder Hertuginden de Carlistiske Blade, paa det hun ei skal erfare den Deeltagelse, som hun opvækker i Frankrige, og at hun i Citadellet ved Blaye hersker mægtigere i Franskmændenes Hjerter, end da hun fordum levede i Tuilleriernes Pallads. - Mærkværdigt er et Sted i Memoiren om Chouaneriet i Vendeen. Chareaubriand spørger nemlig, kom enhver Borgerkrig er en Forbrydelse, og om en Provinds ikke tør gribe til Vaaben, naar den ved en Regjering, som er den paanødt, føler sig krænket i sine dyrebareste Tilbøieligheder og Ønsker, Hvorledes kan Sympathien for den Polske Opstand forenes med Forbandelser over Opstanden i Vendeen? Man fordrer af Vendeen, at den skal finde sig lykkelig under Tingenes nuværende Orden; men den vil ikke føle sig lykkelig, og man maa holde dens Eenfoldighed, det tilgode, at den ikke holder Undertrykkelsen, hvorunder den nu vansmægter, for en Lykke. For Restaurationen har man bebreidet Bourbonerne Mangel paa Mod, fordi de ikke gjorde Landgang i Frankrige under Revolutionen, og gjenerobrede deres Throne med væbnet Haand; nu er Hertuginden af Berry landet i Frankrige, for modigen at træde i Spidsen for dem, der ere hende trofast hengivne, og hende bebreider man nu, at hun har antændt Borgerkrigens Lue. Hvilken Fremfærd levnes Bourbonerne imellem disse hinanden modsigende Bebreidelser, Mon Hertuginden har taget mærkeligen Feil, dersom hun troede, at Frankrige nu ikke føler sig lykkeligt? Repræsenterer hun ikke een af de politiske Meninger i Frankrige, som nu forfølges, og har hun ikke turdet haabe, at medbringe Fredens, offentlig Ordens og Frihedens, Betingelser, Har Prindsessen ikke maattet holde den nuværende Regjering for en blot transitorisk, naar hun saae, at endeel af dens Pairer, Deputerede og Justitsembedsmænd, vægre sig ved at aflægge den Troskabsted, og at andre ikkun aflagde den med Reservation, at Fyrretyve Tusinde Valgberettigede bleve borte fra Valg=Collegierne, for ikke at aflægge denne Eed; at Præfekter, Underpræfekter, Mairer og andre Embedsmænd bleve afsatte fra deres Embeder, uden Proces og Dom, blot fordi man mistænkte dem for Carlisme?" - Et yderst her tigt Angreb imod Ministeriet findes paa det Sted, hvor Chatteaubriand taler om Lovforslaget angaaende Beleiringstilstanden; dette Forslag kalder han et Tyrkisk Firmand, der forvandler det constitutionelle Monarchie til et orientalsk Despotie, og Frankriges Hovedstad til et andet Constantinopel, i hvilket de doctrinaire Eunucher figurere som Janitscharer, og, ligesom Sultan, Mahmud, bære en Kappe, tilskaaren efter Engelsk Snit, som et Tegn paa den fremskridende Civilisation.