Københavns Adresseavis, 1759-10-26
Alle Ting i den synlige Verden ere en bestandig Omskiftelse underkastede. Skulde da ikke ogsaa det jordiske Gods ligeledes fornemme denne Skjebne? J Dag viser sig en fordeelagtig Leylighed til at forøge vor Eiendom. Og i Morgen er den allerede forsvunden. Paa nærværende Tid kand vi med liden Møye forhverve os et eller andet Gods, som efter nogen Tids Forløb ofte er os umueligt at faae, i hvor megen Umag man end giør sig. Hvo som altsaa ikke tager denne ønskelige og fordeelagtige Tid i Agt, hvorledes kand han vel bande sin Skjebne, hvorledes kand han vel med billighed klaae paa Forsynet, naar Rigdom og Ære ligesom flyer for ham, og Armod og Skam med store og hastige Trin overiler ham. Ved Efterladenhed at ville blive lykkelig, og ved Dovenskab ikke at ville komme i Armod, det er at forlange noget som efter Tingenes ordentlige Løb er umueligt. Davus fører evige Klager over at Tiden er saa lang. Dagen er hans største Fiende; han forlanger derfor Natten saa got som han nogenlunde kand. De Timer af hans Lives Tid ere de allerlyksaligste for ham, i hvilke han kand sove. Dette er hans Himmerig paa Jorden. Og for al den Møye og Umage, som han har gjort sig med at ære og dyrke sin Skaber udvortes, forlanger han ingen anden Belønning, end den Rettighed og Evne, at kunde sove til evig Tid. Man gjorde ham Uret, ifald man vilde beskylde ham for Gierrighed; men man handlede ogsaa meget forvovent, ifald man vilde regne ham iblant de ordentlige og kloge Huusholdere. Leylighed til at befordre vor Lykke, kommer fra Gud. Men det er vor Pligt at observere og betiene os af samme. Gud giver alle Mennesker deres Spiisning i betimelig Tid; men vor re Øyen maa vogte paa ham. Nu kiender vi Sparsomhed paa den ene Side. Men det er endnu langt frarikke nok til at fortiene Gerømmelse af denne Dyd Hvad hielper det i hvor meget vi forøger vor Eiendom, naar vi ikke bruger samme retteligen. Hvor mange ere ikke utrettelige i at samle og sammenskrabe: Men de ere lige saa omhyggelige, enten ikke at bruge det, som de har samlet, eller og at adsprede det uden Forstand og Nytte. Derfor befaler ogsaa Sparsomhed dens Discipler og Dyrkere, at de paa en vel overlagt og klog Maade skal anvende deres Gods. Og herudi bestaaer egentlig denne Dyds Væsen. Det til melige Livs Beqvemmelighed og Fornøyelse bestaaer ikke i Overflødighed, men i at bruge det paa en fornuftig Maade, som vi besidder. Det kommer her ofte an paa gandske smaa Omstendigheder, og som synes at være meget ringe, men som dog har den største Jnflux i Huusholdningen og den tilkommende Tid af vort Liv. Den som vil være sparsommelig, maa ved sine Udgifter give nøye Agt paa følgende Stykker, nemlig: Paa sin Nødtørft og Beqvemmelighed: Paa Velansteendighed: Paa Samvittigheden, og endelig paa den tilkommende Tid. Hvo som efterlader at give Agt paa et af disse Stykker er enten en Karrig eller en Ødsel. Den som, ikke ved at bruge sin Eiendom, betager sig selv hvad han nødvendig behøver til sit Lives Underholdning, og den Beqvemmelighed, som en umistelig, den er en Tyran imod sig, som paa en grusom Maade piner sig selv, og langsomt men desto smerteligere berøver sig Livet. Den som sparer naar Velanstendighed befaler at være gavmild, ja ofte paa en vis Maade ødsel, den beviser, at han har ingen Følelse af Ære eller Skam, og at han ikke duer mindre til nogen Ting, end være en Borger i den store Verden, og et Medlem af et fornuftigt Selskab. Han tænker ikke paa de Gamles vise Sprog: At en Ødselhed i rette Tid er en virkelig Sparsomhed. Den som lukker sit Hierte og sine Giemmer, naar den Ulyksalige anraaber om Medlidenhed: Naar en almindelig Nød behøver vor Hielp den er lige saa lidet en Menneske, som han er en Christen. Den som ende lig ved sine Udgifter ikke seer hen til viderværdige Tilfælde i Livet, for hvilke han intet Øyeblik er sikker; Som ikke i Besynderlighed forestiller sig den gamle Mand og Alderdommen, som begge Deele behøver meer end Ungdommen, og er mindre i Stand til at forhverve saadant, den sørger meget slet for sin Lykke, og er langt borte fra en klog Huusholdning og fornuftig Sparsomhed. Thi det kaldes endogsaa at være ødsel, naar man uden Fornødenhed lader alt det som man har til Jndtægt gaae lige op. Heraf følger altsaa, at der gives tvende Afveye, som den Sparsom melige med al Omhyggelighed maa observere, nemlig Karrighed og Ødselhed. Ved den ene giør man for lidet og ved den anden for meget, i Henseende til de timelige Tings Brug. Paa den ene Side elsker man Penge overmaade høyt, paa den anden Side har man slet ingen Følelse af deres Værdie. Hverken Phillargyrus eller Scorpison kand altsaa ikke gjøre nogen grundig Paastand paa at æres og berømmes for Sparsomhed. Den første har paa nogle faa Aars Tid samlet en meget stor Formue. Enhver holder han Og 2 for at være meget rig, som har nøyere Bekiendtskab til ham, end af hans slette Klædedragt og Eqvipage, samt hans nødtørftige og sultne Udseende. Men hvortil bruger han da alle hans Midler, Giør han sig Venner med sit uretfærdige Mammon? Er det hans største Fornøyelse, naar han kand vederqvæge de Vansmægtige, og med en rund og mild Haand uddele Almisse til de Nødtrængende, Dette kand gandske vist kaldes at gjøre sig Ære af sin Rigdom. Men efter Phillargpri Sædelære er dette altsammen Ødselhed, Han sulter før selv, end han skulde giøre et Skaar i sin Casse, som han har opofret al sin Rolighed og sit Liv. Hver Mundfuld, som han og hans tager, ledsager han med Sukke og Klagemaal over slette Tider. Han ønsker intet hierteligere, end Enden paa enhver Dag, paa det at han kand blive frie for Snyltegieste og Tiggere. Men endogsaa om Natten qvæles har af Frygt for Tyve, og hans Jndbildning forestiller ham i Drømme det smerteligste Tab af hans Skatz. Saaledes piner og plager denne merkelig Fattige sig, indtil endelig den Fiende lader sig see, for hvilken han i lang Tid har været bange, og som uden nogen Medlidenhed vil berøve ham alting paa engang. Han værger og forsvarer sig saa got som han kand. Mendet er altsammen forgieves. Og for alt hans Arbeyde og Sveed, for al hans Angest og Bekymring er det hans Belønning, at han har den Ære at døe, som en rig Mand, da han i saa mange Aar har levet som den Fattigste.