Viborger Samler, 1836-01-07
J Anledning af Hr. Krigsraad Conradsens til mig addresserede Skrivelse i Aarhuus og Viborg Stifts-Tidender, maae jeg for Tiden bemærke følgende og iøvrigt forbeholde mig min lovlige Ret. Det passer sig ikke for mig, at jeg vilde bryste mig imod en Mand som Hr. Krigsraad Conradsen!" Hoffærdighed og Skræderie ere desuden ikke mine svage Sider. De som kjende os begge, vide bedst, hvo af os den har Krav paa at være den Admygeste. Jeg krymper mig ikke heller ved Noget af det Hr. Krigsraaden siger; thi jeg har ingen Grund til at agte Noget deraf. Hvad jeg har sagt om Hr. Krigsraadens rundelige Stortalenhed, vedstaaer jeg som en aldeles Sandhed; og da mange Dommere fra Jyllands forskjellige Egne vare tilstæde foruden 2de høie Kongelige Embedsmænd, kan Publicum let erfare, hvo af os der har Ret. – Naar jeg finder det beleiligt, skal jeg vel vide at hævde min Ret ved Domstolene. - Hvad enten Krigsraadens Had imod mig er fra hiint Dyrskue – ældre eller ungre – kan han kuns selv bevidne, og derfra tager ingen Dommer noget Beviis, med mindre han selv vedkjender sig dette, og si secisti, nega vil vel her være hans Valgsprog. Mangen en som har en Sag at forsvare - hvilken han ei er mægtig - bruger Sidespring og Personalig; saa ledes ogsaa Hr. Krigsraaden, idet han springer fra Heste Avlen til Faare=Avlen, og vilde gjerne i Publicums Dine have mig anseet som den, der stod ham eller hver Mand til Ansvar for en, efter hans Formeening, modtagen Understyttelse til et stort Schæferie. Jeg veed nok Ordet gaaer saaledes, og at Misundelse, Klafferlyst og andre uædle Motiver, have sagt: at jeg kan takke hiin Understøttelse for min Subsistents – men jeg har foragtet Rygtet. Kuns eengang efter Opfordring af en Anonym, (hvis Anonymitet nu afdækkes mig,) har jeg i Viborg Samler svaret paa den i sin Tid listige og misundelsesrige Jndrykkelse om Schæferiet, og gjentager her kortelig for sidste Gang nedenstaaende: "De Capitaler, som tildeels siden Kjøbe=Tiden havde staaet i mine Eiendomme, vare formedelst Dødsfald, og Giftermaal opsagte til Udbetaling i Juni Termin 1825. Det er alle, som havde her i Landet med Ponge=Sager at bestille, vitterligt: at der dengang herskede stor Penge=Mangel i Jylland, og jeg in Specie kjendte Jngen her, hos hvem disse Penge kunde erholdes. Jeg ansøgte altsaa en offentlig Stiftelse, Fonden ad usus publicos, om Laanet. Af denne erholdt jeg, imod Pantsættelse af mine urørlige Eiendomme, med Besætning, et Laan af 12000 Rbd. Sedl. Laanet forrentes med lovlige 4 pCt. og Afbetaling af Capitalen 2 pCt., hvilket alt erlægges halvaarsviis med 360 Rbd. Desuden overtog jeg den Forpligt at holde et Schæferie af 100 Jydske Faar, skriver Eet Hundrede, hvilket jeg iøvrigt selv raader for at indsætte og bestyre. Jeg vilde være saare utaknemmelig mod Regjeringen, Bestyrerne af hiin Fond samt andre ædle Mænd, som dengang hialp mig til dette Laan, hvis jeg ikke erkjendte det Velgjørende for mig og min Familie derudi, at jeg paa en saa pengetrang Tid erholdt denne Capital, hvilken, som fra andre offentlige Stiftelser, ikke gjerne opsiges, naar Renterne m. m. vedbørligen præsteres." Jøvrigt seer man ved at sammenholde det her Anførte med Hr. Krigsraadens Jndrykkede af 14de December: "Der er vist ingen Mand i Staten som skulle (formodentlig skulde) have anlagt saa stort et Schæferie for offentlige Penge o. s. v. Hr. Krigsraadens patriotiske og noble Hensigter – Ja at han har skrevet om Noget, han slet ikke vidste Beskeed om. Schæferiet har længe været fuldtalligt, uagtet Dødeligheden de første Aar anrettede her som i dere Egne megen Ødelæggelse, og nødte mig gjentagne Gange til Jndkjøb. At herfra imidlertid oftere har været solgt mange Jndivider er notorisk, og den 21de Septbr. 1834 holdtes her endog offentlig Auction over 76 Stkr. Faar, Vædere og Lam, da Schækeriet blev mig for talrigt. Bekjendtgjørelsen herom skedte i Viborg Samler betimelig, og ved de 6 nærmeste Kirker. Resultatet kan Hr. Krigsraaden finde i Hammerum Herreds Auctions=Protocol.