Berlingske Tidende, 1834-03-24
Constantinopel, den 18de Februar. Der foretages atter store Udskrivninger for Armeen. Man veed i Sandhed ikke, hvad Porten har i Sinde med den imposante Magt, som den i dette Øjeblik har under Vaaben, og endnu dagligen forstærker. Vel maa Paschaen af Ægypten vække Bekymringer hos Porten, men han kan umueligt drive den til saa store Anstrængelser, da han i dette Øjeblik maa offre sit eget Land den største Opmærksomhed, og holde sine Øine henvendte paa Arabien. Ogsaa skal der herste megen Utilfredshed i Ægypten og Syrien, som er fremvirket ved Undertrykkelser af ethvert Slags, maaskee ogsaa ved fremmed Jndflydelse. Derfor ere Portens ualmindelige Rustninger høist paafaldende, og man veed ikke ret at forklare samme. Det er sandt, at Frankrige og England opbyde Alt, for her at vinde den største Jndflydelse, at disse Magters Repræsentanter have for kort Tid siden igjen foretaget Skridt, for atter at bringe det gamle Thema, Juli-Tractaten, paa Bane; men hermed kan man dog ingen militaire Dispositioner bringe i Forbindelse, fordi det i ethvert Tilfælde ikke er sandsynligt, at man i denne Sag skulde forlade Underhandlingernes Vei, og bruge Magt imod Porten. Porten har heller ikke noget Øjeblik næret Frygt herfor, og skal med megen Rolighed have modtaget de temmeligt heftige Forestillinger, der fra London og Paris bleve samme tilstillede; thi den veed vel, at de ikke ville føre til noget Videre. Det maa saaledes vække en saa meget større Forundring, at see den Tyrkiske Regjering udtømme sine ringe financielle Hjelpemidler til en uforholdsmæssig stor Militair Etat. J Øvrigt var det ingen Memoire, men en Note, som den Engelske Gesandt i de første Dage af denne Maaned overrakte Porten, i Anledning af Tractaten med Rusland. Den skal med tørre Ord indeholde den Erklæring, at lignende Stipulationer maatte fremavle en Tingenes Tilstand i Europa, hvilken det er Pligt at forebygge, og at Porten derfor atter og alvorligen erindres om : at træde tilbage fra samme. Den Franske Gesandt har i samme Hensigt ogsaa overleveret en Note, den skal imidlertid være affattet i mere maadeholdende Udtryk, end den Engelske Ministers. Man veed nu ikke, hvad Porten vil gjøre, men man troer, at den vil – som allerede forhen er skeet – ganske simpelt erklære: at det gjør den ondt, ikke at kunne handle efter begge Søemagternes Ønske og træde tilbage fra høitideligen indgaaede Forpligtelser. Den kan vel ikke sige stort Andet. Det staaer da til Frankrige og England, om de ville tage dette Svar ilde op, eller lade det Skeete være skeet. Formodentligen vil man vælge det Sidste, dersom man ellers vil tage Klogskaben paa Raad med i et saa deelicat Tilfælde. Mærkværdigt bliver det altid, at see England og Frankrige, hvis Jnteresser dog ere saa væsentligen forskjellige, at handle i fuldkommen Overeensstemmelse ved denne Leilighed, af overdreven Ængstelighed for Ruslands tiltagende Magt. Vi troe, at det Petersborgske Cabinets Jndflydelse hos Porten vil derved endnu meer forøges; thi i Serailet har man en vis Respect for Alt, hvad der hedder Magt, og vil faae saa meget større Ærefrygt for Rusland, jo mere Andre fremhæve sammes Magt, for at opvække Frygt. J Øvrigt have de gamle Traditioner, der tale om den lyshaarede Folkestamme, der vil gjøre en Ende paa Muhameds Rige, tabt meget i deres Virksomhed; man troer ikke længere derpaa; og skeer det, saa anvender man ei mere hine Traditioner paa den Russiske Nation, der kom Porten til Hjelp i Nødens Stund, men gjør dermed Allusioner paa falskt Venskab; thi ligesom der i Europa hersker en vis Fordom imod røde Haar, saaledes siger ogsaa et Tyrkisk Ordsprog: Troe ei den Røden. – Man taler om Rustninger, som man har bemærket ved den Engelske Søestation paa Malta, og troer, at disse gjælde Porten. Dette er vel et tomt Rygte; thi dersom det kommer til Fjendtligheder, vilde Krigen vorde almindelig i Europa, hvilket dog Jngen har saamegen Grund til at frygte, som England. Vi have allerede een Gang for hørt tale om slige Begivenheder, men siden ei seet videre Følger deraf. Porten, overbeviist om sin Ret, vil ikke lade sig skræmme ved fjerne Demonstrationer; den staaer fast ved sit Ord, og lader det komme til det Yderste. Nu vilde vel Jngen let drage den Ansvarlighed over sit Hoved, at styrte Europa i en Krig, i et Øjeblik, da Gemytterne desuden ere i en saa oprørt Stemning, og Kampen og Jnteresser snart kunde udarte til en Kamp om Principier.