Aarhuus Stifts-Tidende, 1840-03-19
Der er i denne Tid udfærdiget to Adels-Diplomer, det ene, hvorved Hr. von Waltersdorffs Adelanerkjendes, det andet, hvorved Hr. Oxholm optages i Adelstanden. Har den Førstnævnte end ikke præsteret et aldeles authentisk Beviis for sin Adel, saa er det dog af paalidelige, uofficielle Kilder utvivlsomt, at han er af gammel adelig Slægt fra Lausitz, og da han har et fornuftigt practisk Øiemed ved at ønske sin Adel udtrykkeligen anerkjendt her i Landet, saa vil der mod hiin Formalitet neppe være noget at indvende. Vi kjende ikke de Meriter, hvorpaa Hr. Oxholm støttede sin Begjæring, men Adelskab er heller ikke noget saa stort, at der just hører store Bedrifter, til at hjemle det, og vi omtale Sagen kun for dertil at knytte den Beklagelse, at man hos os ikke er videre, end at man kan lægge Vægt paa saadanne Ting. Derimod er der en anden dermed beslægtet Sag, som vi ville anbefale til vore Læseres Munterhed. Hr. Kammerjunker Mylius supplicerer nemlig i denne Tid om, at faae sin formeentlige Adel anerkjendt, og har derved selv fremkaldt Kritiken over den Adkomst, hvorpaa han troer at kunne begrunde sine Prætensioner. Dette er en Copi af et Diplom, hvorved høisalig Keiser Maximilian skal have optaget en Person, ved Navn Mylius, udi Adelstanden, formedelst hans Hjernes ugemene Fostere, især et Carmen, han haver dediceret til Hans keiserlig romerske Majestæt. Men nu skal det træffe sig saa uheldigt, at der nok ikke er mindste Beviis for Tilværelsen, endsige for Ægtheden af det Document, hvorved en saadan Hofpoet skal være adlet, saa at det er meget muligt, at det hele Papiir kun er en eller anden kortvillig Hjernes ugemeene Foster, item, at der, selv under den Forudsætning, at en saadan Hofpoet eller Hofnar engang i gamle Dage virkelig er bleven nobiliteret, er over et heelt Aarhundrede imellem Keiser Maximilians Tid og den ældste Stammefader, fra hvilken Hr. Mylius kan documentere sin Descendents, saa at der imellem dette øverste Hoved for den supplicerende Familie og hiin supponerede posta lanreatus ingen neaus er, undtagen Navnet og Vaabnet. Men hvad nu Vaabenet angaaer, da skal det af det kongelige danske Selskab for Fædrelandets Historie og Sprog, hvis Betænkning er bleven indhentet om den berørte, curiøse Sag, være bleven bemærket, at det i gamle Dage har været meget almindeligt, at Familier optoge et eller andet gammelt Vaaben, hvortil Navnets Overeensstemmelse bevægede dem til at ansee sig for meere eller mindre qvalificerede, uden at de dog i mindste Maade nedstammede fra Vaabenets berettigede Fører, og hvad Navnet Mylius, angaaer, saa er det ikke andet, end een i Middelalderen, meget almindelig Latinisering af det ærlige, borgerlige Navn: Müller, ad modum Stygotius istedetforStygesen osv. Dersom det derfor maatte være os tilladt at yttre vor uforgribelige Mening om Beviserne for Hr. Mylius's Adel, da forekomme de os liig dem, hvormed paa Holbergs Tid Hr. Peer Tott vilde bevise at hans Familie var fra Æne Tider, fordi der i Æneiden staaer er tot – discriminæ rerum tendimus in Lotium", eller hvormed engang en Hr. von Rumohr broutede af at hans Adel var omtrent saa gammel som Jorden, fordi der allerede i første Mose=Bog berettes Undes war ein Rumorunter dem Volke." Da nu det bekjendte Forslag af Voltaire, at de Adelige skulle komme til Verden med Sporer paa Hælene og de Borgerlige med Sadler paa Nakken, ikke er gaaet igjennem, og da Hr. Mylius (Müller) altsaa ikke af sin naturlige Beskaffenhed kan documentere sin adelige Extraction, saa gjør det os meget ondt for ham, at hans historiske Beviser ikke due, og at, som et gammelt Ord siger: Cæsar non super grammaticas. (Fædrel.)