Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-08-05
J min Alders Høst stod jeg nu ikke langt fra den Skillevei, der fører ned ad Livets Bakke. Jeg skuer tilbage paa den vandrede Vei, og Alting ligger indsvøbt i Taage for mine Øine. De stolte Borge ere intet uden usle Hytter, de sølv skummende Bække muddrede Kjære, de melodiske Fuglesange skurrende Lyd af vilde Rovfugle. Søde Tryllespil, hvi svandt du saa hurtigt, Grumme, Virkelighed, hvi opløste du saa stakket min lykkelige Drøm i et taget Luftbillede, Saadanne og lignende Følelser bestormede mit Bryst, da jeg Løverdagen d. 26 Juli hilsede Morgensolens første Straaler, for at lave mig til den Reise, jeg i Selskab med nogle Venner og Veninder agtede at gjøre til Ringsted, Sorøe og Herlufsholm. Længe havde min Hu staaer til disse mig saa kjere og mærkelige Steder; men uforudseete Hindringer havde hver Gang lagt sig mit ivrigste Ønske voldsomt i Veien. Endelig var nu det Øjeblik kommet, da jeg kunde see dette dyrebare Ønske opfyldt. Jeg havde længe glædet mig dertil som et Barn til en Høitid, ikke fordi jeg ventede at besøge Venners rigbesatte Borde eller tumle mig i de sædvanlige Selskabs kredses sandsesløse Nydelser, men ene for at tilfredsstille en uforklarlig indvortes Trang, som jeg fra det første Øjeblik, jeg hørte tale om Waldemar og Absalon, saa inderligen følte. Min Jndbildningskraft havde længe foremalet mig Sorøe og Ringsted med sine gamle Kongelige Begravelser; hvad jeg i min tidligste Ungdom, i de lange Vinteraftener, bag Caminen, med spændt Opmærksomhed havde hørt tale om, det ønskede jeg nu at kunne see med egne Øine. Men - ingen Følelse i Livet er aldeles ublandet. Skjebnen synes altid at ville dryppe, var det end kun en eneste Draabe Malurt i hver Dødeligs Honningbæger. Lykkeligere end jeg havde neppe noget Menneske paa Jorden været i det Øjeblik, Posthornet blæste uden for min Dør, dersom ei bittre Tilbagerindringer havde ligesom oprevet et gammelt Saar. Min Fætter Tobias, han som havde fulgt mig paa Neisen til Jægerspriis, Vemmetofte og flere Steder - denne eiegode Siel, var ikke mere, Veemodsfuld beste jeg Vognen; hvert Øieblik randt min hedenfarne Ven mig i Tankerne, og en Stemme syntes ideligen at tilraabe mig: alas, poor Torick! Himlen var overtrukket med mørke Skyer, og Solen skjulte sit altoplivende Aasyn bag disse. Den taagede Luft stemte min Siel endnu mere til mørke Betragtninger, og den altid travle Phantasie, der spotter vor Veemod, ligesom Echoet Balders Klage, fremtryllede Billeder, som min Forstand forgjeves stræbte at forjage. O, hvor ganske anderledes vare de Følelser, hvormed jeg denne Gang saae Axelstad forsvinde for mine Øine, fremfor i hine salige Dage, da Frue Taarn med sine tre Kroner, paa en lang Vei endnu fulgte mig som en kjerlig Ven og syntes at til vinke mig et ømt Farvel! – da ingen fiendtlige Jldkugler endnu havde hæriet den Stad, hvor jeg havde seet Livets første Glimt! Hvor forandrede vare ikke nu mine Forhold. Hvad Døden skaanede havde Ulykken og Vanheld knuset. Det var den samme Jord, jeg vandrede paa, den samme Himmel jeg skuede op til; men Verden i mit Bryst havde undergaaet den rædsomste Forandring. Harpen i min Siel var den samme; men dens Strenge vare forstemte, dens Toner forvandlede til Klagelyd. Det varede ikke længe, og det yndige Frederiksberg Slot, der kongeligstolt reiser sig paa den høie Bakke, med alle sine skjønne Omgivelser, var forsvundet for mit Øie. Uagtet Veien lige til Roeskilde er temmelig flad, saa er den dog ikke fattig paa Afvexling: paa begge Sider yndige Landsbyer, hvis hvide Kirketaarne oplyses af Solen, og Marker, begrote med Herthas Guld, og smykkede med Blomster af de skjønneste Farver. De Køer, Heste og Lam, som græssede, besielede den lipløse Natur, og bragte Kraft og Varme i det herlige Malerie. Lige ved Landeveien, forbi Damhuset, ligger den smukke Landsby Glostrup, der vækker behagelige Erindringer om den flittige Præst, H. J. Birch, der arbeidede saa ivrigen til Folkets Oplysning, deels ved egne Skrifter, deels ved fremmede Mesterværkers Forplantelse paa dansk Bund; han, hvis bibelske Fortællinger endnu læses og læres i de fleste af Danmark Almueskoler, og hvis udstrøete Sæd bærer saa ypperlige Frugter. Da vi kom nær Bommen ved Roeskilde Kro, stege vi af i en nydelig Bondegaard tæt ved Landeveien, for der at nyde af vor Madkurv en tarvelig Frokost. Vi fandt her en venlig Modtagelse og traf her den idylliske Jevnhed og Gjestmildhed, som Thaarup saa skjønt har skildret os i Høstgildet. Den forreste Stue kunde givet Æmne til et teniersk Malerie. Paa den ene Side sad en gammel Kone, der ikke kunde sige os sin Alder uden paa Slump, skjønt hun dog havde levet over tre Fjerdedele Aarhundrede paa denne underlige Klode, og spandt Hør, paa den anden Side sad en Dreng paa Bordet og Leparerede et Par Lærredsbeenklæder; igjennem den aabent staaende Dør præsenterede sig sex Sider Flesk i Skorstenen. Den venlige Kone førte os ind i Haugestuen eller det Værelse, som man i Kjøbenhavn kalder Sahlen. Alting var her peent og næt. Den opredte Seng var behængt med Gardiner af hjemmmegjort Uldentøi; paa hver Side stode to store Kister, malede og forgyldte paa Bondeviis; paa Væggen over Dragkisten hang adskillige af de Kobberstykker, som Barometmagere pleie at trække omkring med paa Landet, og som et glad Minde om lykkeligere Dage, saae jeg her det danske Orlogsmods Prøvesteen, den brave Lassen, ved Siden af Engellændernes Nelson. Et saadant Syn i en Bondes Huus, rørte mig, og vakte Erindringen hos mig om Dage, som jeg vil bede Forsynet og aldrig a aldrig at lade mig glemme.