Berlingske Tidende, 1824-04-19
Den ærede Herre har i en Tale, hvori han gjorde mig lige saamange Bebreidelser som Complimenter, paastaaet, at der i denne Forholdsregel ligger noget, som ikke lader sig forie med det, han behager et kalde mit almindelige Forholds Genius, noget, der modsiger andre Forholdsregler, som han tilskriver mig. Jeg vil med eet Ord give ham Midlet til at opløse denne formeente Modsigelse; dette Ord er: England. Jeg fordrer, at man ved denne Gienstand, saavelsom ved enhver anden, skal bedømme min Fremfærd efter Jndflydelsen paa mit Lands Jnteresse uden Hensyn til noget andet Lands Ver eller Vel. - Han fornyede nu den Paastand, at den fuldbyrdende Magt maatte bestode Ret og Kraft til bestandig at lagttage et Opsyn over de i Landet værende Fremmede. - Jeg siger ikke, at Loven desongaaende altid maa være lige, eller at den nærværende Bill skulde bestaae altid; men vel, at naar man uformodentlig opdagede thi Opdagelsen var uventet, da den skete) at Kronen ikke besad nogen mere summarisk Magt over fremmede end over indfødte Undersaatter, saa vilde det være en Tilstand, som ikke torde blive saaledes i noget Land; og naar den Bil, som nu fornyes, udløder, og det, som jeg haaber, uden igjen at blive fornyet, saa vil Regjeringen ikke gjøre sin Pligt, dersom man lader den ophøre, uden at en lovmæssig Bestemmelse af vedvarende Art kommer i det Sted. - Ministeren udviklede derefter, hvorledes en lignende Magt stedse var bleven udøvet af alle Regjeringer, selv af Republiker. Hen anførte andre Landes Anordninger i denne Henseende, og beviste, at Englændere i Udlandet ere underkastede meget strængere Forskrifter end Fremmede i England. Angaaende Billens Nødvendighed for nærværende Øieblik bemærkede han, at man med Hensyn til vort Jndre ikke havde noget at frygte af de Fremmede; derfor havde man i Billet optaget den nye Bestemmelse, hvorved de Fremmede, som allerede en Tidlang havde opholdt den her i Landet, bleve undtagne, men Sagen var, at Verden, som man allerede flere Gange i nærværende Session havde bemærket, var indviklet i en Kamp imellem tvende Yverpuncter (Exemmer), og at vort Land naturligviis maatte være et Tilflugested for alle dem, som bugge under i denne Kamp. Men dette gav os og Ret til over vore Porte at sætte, vel ikke Dantes Vers (som Jndskrift over Hel vides Porte) Enhver, der gaaer herind, lader Haabet blive ude", men dog : Enhver, der vil herind, maa lade alle Afslag fare; vi maa have Ret til at sige: J maae her gjøre Affald paa alt Eders Partiehag, alle Eders politiske Stridigheder; thi I ere komne her, for at søge Ro og Sikkerhed hos os, ikke for her at søge et Verksted, til uden Føre at smede nye Anslag. De, der søge Tilflugt, have ikke Ret til at foreskride Betingelser, og foreskriver man dem ikke selv de omtalte, hvad vil da blive Følgen? Hvad vi kalde et Tilflugtsted, vil Europa, ja hele Verden kalde en Krog, hvorhen alle de Personer, der fordrives fra deres Fædreneland, gaae, for at pønse paa nye Uroligheder. Men vi maat ønske, at Nationerne paa Continentet ikke maae lide af indvortes Uroligheder; thi Berørelsen imellem uafhængige Nationer er ofte saa nær og af en saa omfindtlig Natur, at den en Deels Rystelse kan ryste det Hele, og at maaske vi selv ikke vilde undgaae Smitten. Deraf drager jeg den Slutning, at Billen maa passere, lige saa meget for Englands Held, som til Fordeel for Lande, hvis Vil kunde blive umiddelbart skadet. Min tapre Vin (R. Wilson) og den ærede Herre i Hume) mene, i at England i denne Kamp mellem Extremerne skulde stille sig paa deres Side, som stride for Frihedens extreme Grundsætninger, plante sit Banger i Spidsen af denne slagne Deel, under dette Banner skulde det sammenkalde alle dem, som gjerne forene sig, for at kaste alle Jndretninger i Verden overende: Disse ere maaskee ikke hine Herrers Ord; men deres Argumenter gaae dog ud derpaa. Medens vor ufravigelige Grundsætning er Neutralitet, anbefalet af Kronen, retfærdiggjort af Regjeringen, understøttet af Parlamentet og billiget af heele Landet, medens vi træffe de meest passende Forholdsregler til at ved i ligeholde denne Neutralitet, vilde de gjerne aldeles tilintetgjøre den. De have uden Tvivl en rosværdig Hensigt, de ville ude føre herlige Planer, men som desværre staae lige i Modsætning med Souverainens, Parlamentets og Folkets Ønsker. Jeg maa drage, Husets Opmærksomhed hen paa en Gjenstand. To Partier ere i Strid mod hinanden formedelst gjensidige overspændte Principer. Det ene vil anraabe Menneskernes Medfølelse til Bistand, det har alle Frihedens almindelige Vaaben, for sig, men desværre ikke mange Heltegjerninger, som taale for det; det har sagt meget og gjort lidet, og Kraften er, i de mindste for Øieblikket, ganske paa den anden Side. Lad os antage et Exempel. Min lærde og ærede Ven (Sir J. Mackintosh) havde anmeldt en Motion om Anerkjendelsen af Sydamerikas Uafhængighed, men tog den tilbage, fordi han havde erfaret, at Kongens Ministre være stemte for at ansee enhver betydelig Rustning i Spanien som Fransk, saa længe Frankrig, der udøvede en betydelig Jndflydelse. Vi ville see, om det ærede Medlem vil bedømme de andre Magter efter samme Grundsætning. Hvad vi have Ret til at sige om Frankrig, det har Frankrig og andre Lande ligeledes Ret til at sige om os: de kunne erklære, at de ville ansee enhver Udrustning fra Engelske Havne til Sydamerika som en Engelsk, og min lærde og ærede Ven maa tilstaae, at det forenede Kongerige i det mindste ma være lige saa ansvarlig for det, som foretages paa dets egen Grund, som Frankrig for det, der skeer i Spanien. Nu paastaaer jeg, at ene og alene Billen imod Hverving til fremmed Krigstjeneste forhindrer, at der skeer Rustninger i Engelske Havne, og kuns Billen mod Fremmede er det, som holder det herværende Fremmede i Tømme, og indjager den Respect. Betoges Kronen den Magt, som begge Acter give den, saa er det ingen physisk Hindring for Haanden, at jo Udlændinger i store Antal, Overvundne eller Seierherrer, kom til Plymouth eller Portsmouth, bevirkede Udrustninger og seilede ud for at erobre Sydamerika, enten til Ferdinand eller til hans Fiender. Dersom Frankrig satte sig i en saadan Stilling, saa vilde de paastaae, at det gav Aarsag til Krig; latterligt er det derfor at sige, at man - naar vi førte os saaledes op - ikke skulde kunne drage os til Ansvar, uden at berettige os til Fiendtlig heder. Jeg paastaaer desaarsag, at vi til Englands Nytte, at vi for Englands Fordeels og Roligheds Skyld, og ikke blot til Udlandets Nytte, ikke blot for dets Fordeel og Rolighed maae vedblive med disse Forholdsregler, ja Nødsfald maatte forstærke dem. Jeg erklære dem, som tænke eller sige, at denne Bill er andraget efter Forlangende af ten eller flere fremmede Regjeringer, at jeg nægter saadant, og jeg tør sige, at min Benægtelse gjælder fuldkommen lige saa meget, som deres beskyldning. Jeg siger det for Englands Underhuus, for hele Nationen, og hvad mere er, for alle dem, som have gjort Beskyldningen; jeg kaster den, som ugrundet, tilbage paa dem, og benægter den, som falsk, dog uden at ville fornærme Nogen. Hr. Tierney søgte i en lang Tale at bevise, at Billen paa ingen Maade var nødvendig.