Viborger Samler, 1776-09-02
Saameget har jeg erfaret efter hendes glædelige Henfart - at enhver vilde have Ord for at have advaret mig om at vogte mig for hende som et Uhyre, at have beklaget mig allerede førend Bryllupet, uagtet han paa den Tiid ikke selv havde havt meget at indvende derimod - Under disse almindelige Kondolenzer har jeg erfaret saameget, at jeg ikke kan ansee andet, end en vis naturlig Lyst til Orden og hendes Armod i de første Aar, for de eneste Aarsager til hendes Gierighed og mine Plager. Lige Ligesom nogle Mennesker bringe en besynderlig Smag paa det Smukke med sig til Verden, saa komme andre frem med en bestemt Tilbøielighed til Orden - det er en bekiendt Anmærkning, eller som dog er let at giøre, Meener Himlen det da saa got med disse at den lader dem fødes i gode Omstændigheder, saa blive de i Fremtiden, i Følge deres øvrige Beskaffenhed og udvortes Forfatninger, galante, affekterede, forfængelige Skabninger, o. s. v. af alle Slags, og undertiden egentlig saa kaldede ordentlige Folk. Men erholde de først Himlens Gunstbeviisninger, efterat denne Tilbøielighed har udviklet og dannet sig paa nogle faa usle Gienstande, saa blive de ufeilbarlig - gierige, af alle Arter og Slags. Saaledes var det gaaet min Kone. Opdraget i Armod, i Sparsomhed, havde hun giftet sig med en Præst af maadelige Jndkomster, og hun var en god Huusholderske og en god Kone, meer end sparsom, maaskee noget knap. Hun fik mig til Ægte med gode Jndkomster, som det i det mindste var i Sammenligning med hendes forrige, med et smukt Huus og mange Mobler, og hun blev en Gerig. Tilforn, havde hun af nødvendig Sparsomhed giemt hendes lidet kostbare Ting; hun gjorde nu og det samme, og det saa meget meere, da mine Kostbarheder vare meget bedre end hendes forrige, og meget blev der af hende regnet iblandt det kostbare, som alene var det Nr. efter efter hendes forrige Begreber, jeg satte mig imod disse Anstalter, og hun blev med de beste Hensigter en ond Kone, netop ligesom en Skolemester med Magt tvinger en ulærvillig Discipel til at blive slittig. Naar man endnu lægger hertil en vis Haardhed og Eegensindighed, som altid er forbunden med en Mangel af den Politur, Verden giver, saa vil det ikke falde vanskeligt at indsee, hvorfor hendes Tvangsmidler ei vare de lemfældigste. Man behager og at erindre den kiære Alder. Hendes Gierrighed var altsaa ikke Gierrighed i den sædvanlige Forstand; det var en overdreven, ilde forstaaet Sparsomhed. Besynderligt er det, at jeg altid siden efter har leet over mine Koners Død, saamange jeg har havt, som jeg endog under det heele Egteskab aldrig fandt Aarsag til at lee. Naar jeg regner det fra, at deres Død var altid en Befrielse fra Plage for mig, gik det mestendeels noget selsomt til med deres Endeligt. Den tredie blev qvalt i et Vers, og den fierde, jeg nu taler om, ærgrede sig til Døde over en Klokke. Sagen gik saaledes til. Min eneste Klædning havde ved den daglige Brug taget meget af, saa jeg maatte gjøre Ansøgning om en Rekrutering: thi paa denne Tid var jeg kun et Skyggebillede af Mand i Huset, ikke Herre over meere, end den Stoel, hun lod mig sidde paa, den Plads i Sengen, hun undte mig, mig, og den Mundfuld, jeg havde nedsynket: Penge, alting var i hendes Hænder, jeg var en Forøder, som hun selv gunstigst med Magt havde gjort sig til Kurator for.