Viborger Samler, 1817-02-01
Blandt de sidste af vore hengangne Mænd her i Staden Viborg, er den høistærværdige Haarige Olding Biskop Friderich Astrup. Heer, hvorhan i 58 Aar var Religionens og sand Kristendoms varme Talsmand, saae hans Medborgere ham som Yngling allerede at danne sig for den geistlige Talekonst, som Mand at udvikle med heldbringende Jver alle kristelige Dyders store Værd - og, han kunde det saameget lettere, fordi han i sit Kraftsprog talede til Hjertet og kunde røre det, da han selv fulgte den Lære han prækede for andre. Plaget endog meget tidlig af hypokondriske Tilfælde, var han endog i sin bedste Alder den ærværdige Guds Ords Lærer, som uden Bram og ved Hielp af kristelig Ydmyghed indgjød sine Tilhørere Andagt og Hengivenhed for kristelig Vandel. Han dannedes for den geistlige Talekonst af den bekjendte og almeen yndede Hr. Hans Christian Sadolin, da Præst her i Viborg, i hvis Huus han informerede og hvoraf een af Eleverne, (forhen Afpotheker Christian Sadolin der nu er over 70 Aar gl.) endnu lever her i Byen. Sal. Biskop Astrup begyndte sit Lære-Embede som Præst ved Tugthuset her i Viborg 1754, blev 1759 Sognepræst til Nørresogns Menighed, 1774 Sognepræst for Søndresogn her i Byen og 1781 Stiftsprovst og Sognep, for Domkirken. Krampagtige Tilfælde i Hovedet, betog som endelig som Taler den Evne han aldrig havde manglet, at foredrage ved Hukommelsens Hielp og Aands Styrke Religionens Sag. Han maatte, i hvormeget det end bedrøvede den mangeaarige Taler. afsige sin brændende Lyst til at tale offentlig til de Slægter, som han saae opvoxe allerede i flere Led. 1812 tesignerede han og Hs. M. Kongen benaadede ham med Titel af Biskop for sin lange og tro Tjeneste, Da han boede paa eet Sted i de mange Aar han var Sognepræst; (ligeover for Nørresogns Kirke) saa indtraf det sær mærkelige, som muligt aldrig har eller vi indtræffe mere, at han 1761 indviede Nørresogns nybygte Kirketaarn med Ordene i Ap. Gjern. 4 Kapitel J hvis Navn gjorde I dette: " og saae dette Taarn atter nedrives faa Aar før sin Død. J de sidste 3 Aar var han især meget svag og beholdt dog næsten til sin Død alle sine Sandsers Brug. Denne trætte Vandrer paa den møisomme Livsbane, kjendt og undet af mange Landets Mænd, kaldte Alherren ved en blid Dødssøvn, der vidnede om Sjelero og Længsel efter sin Oplysning. Som uforfærdet Mand kæmpede han for Kristendommens Sag og vandt sine Medborgeres Tillid og ustrømtede Høiagtelse. Gravnæle over Præsten. Salig Thomas Hvass i Vildsted, af S. M. Nys udrunden er Dit Timeglas, Camle Embedsbroder Thomas Hvass. Du, hvis Støv mit skjønsom Hjerte ærer, Du der paa den Plet hvor jeg er fød var i Roligheds og Venskabs Skjød, vel omladt og hædret til Din Død, Vildsteds Præst og næsten Jubel=Lærer. Gud omgjærdede Din Vei med Held, holdt Dig fri for Næringssorg og Gjeld, til Du blev til Dine Fædre sanket. Jeg Din Broder paa forskjellig Sted, Snart ved Nordhavs, snart ved Beltets Bred, Snart med tunge, snart med lette Fjed, i Skjønt letsindig ei, for Brødet har omranket. Ved det stille speile klare Vand, hvor jeg først var Glut før jeg blev Mand legte om min Vugge Engens Vibe. svandt min Barndoms beste Tidsfordriv svandt mit fordringsfrie og glade Liv Verdens Ende var for mig Løgstøer og Nibe. Møllehjulets Knærk naar Qværnen gik, var for mig den sødeste Musik; allerhelst naar det til Høitid lakked; Fisken spretted i den blanke Aar, Blis-And valtrede paa røde Taae, Fugleæg i Sivebusken laae; o den Siælefryd, desværre vared stakket: Der med Drenge til jeg spilled Bold, gav Papa og Skolen Gud i Vold; ol i blide lykkelige Dage; med de uforglemmelige Træk, hvorfor runde i saa hastig væk hastig som det Vand i Møllens Bæk, aldrig aldrig meer J komme vil tilbage. Salig Hvass. Din Formand Obenhuus. ingensinde gjorde mig consuus, Skjønt han myndig var og fød af Adel til hans Stue=Skrivtemaal parat, i en Peblings stolteste Format, gik jeg med Aurora og Donat til hans Substitut og tjente sielden Dadel.