Berlingske Tidende, 1836-06-25
Paris, den 17de Junii. - Efterat der i Deputerede-Kamrets Møde i Gaar var blevet voteret over hele Udgivts-Budgettet for 1837, med 248 Stemmer, mod 38, gik man strax over til Jndtægts Budgettet, Det gik rask fremad med Antagelsen af de enkelte Artikler, og da Sagen om Spillehusene derpaa kom paa Tale, bleve Debatterne opsatte til i Dag. Den herhen hørende Paragraph af Jndtægts Budgettet, ved hvilken Undersøgelses-Commissionen ikke havde forandret Noget, indeholdt den Passus: Staden Paris's Jndbetaling i Statsskatten, i Overeenstemmelse med Loven af 19de Juli 1820, hvorimod Bortforpagtningen af de offentlige Spillehuse tilkommen den, 5,500,000 Franker." – For det første forlangte nu Hr. F. Delessert, at denne Jndtægt skulde for 1837 nedsættes til fire Millioner, og at der tillige skulde sørges for, at den, med Slutningen af indeværende Aar udløbende Contract mellem Staden, Paris og Spillehuus=Forpagterne fornyedes paa een, til denne Nedsættelse svarende Maade. Ogsaa skulde denne Contract kun sluttes paa eet Aar, og allerede nu skulde der i samme optages nogle Bestemmelser, der kunde egne sig til, nogenlunde at formindske Ondet. Navnlig maae Spillehusene først aabnes Kl. 6 om Aftenen, og ingen Jndsats under 10 Franker maa antages, for at spillet kan blive vanskeligere for den mere fattige Classe, og for at Arbejdstiden ikke skal lide under Spillet. – Endnu videre gik et Forslag af Hr. G. de Larochefaucault, som afsin Fader har arvet, om ikke just hans Talenter, saa dog hans menneskekjærlige Sindelag. Han foreslog, Med den 1ste Januar 1838maae alle Spillehuse være lukkede. Mod dette Forslag optraadte Finantsministren, Hr. d'Argout. Førend Staten bortgav en saadan Jndtægt og tillige berøvede Paris en saa betydelig Fordeel, der kun anvendtes til Vedligeholdelsen af Byens Reenligheds- og Sundheds-Tilstand, maatte man finde paa en anden Erstatning. Kamret maatte huske paa, at det ved Lotteriets Afskaffelse var gaaet meget langsomt til Værks, og derfor burde det anvende samme Varsomhed med Hensyn til Spillehusene. Regjeringen var derfor afden Mening, at for næste Aar maatte Stats-Afgivten af Spillehusene endnu fastsættes til 5 1/2 Millioner, og saa kunde man da til det næste Aar tænke paa et partielt Surrogat for denne Jndtægt, nedsætte den meer og meer, og senere engang ganske afskaffe den. For det første havde Spillehuus-Forpagteren, allerede indvilliget i, at lade det Spillehuus, hvor de laveste Jndsatser antoges, og som derfor havde været det farligste, aldeles gaae ind, saa at der nu kun var sex Spillehuse tilbage. Spørgsmaalet var iøvrigt tvivlsomt, om man overhovedet – om ogsaa først med Tigen tarde ganske lade Spillehusene, gaae ind. Lidenskaben for Spil kunde dog ikke aldeles udryddes, og vilde kun da kaste sig saa meget mere paa Børs-Raseriet, eller vide at udfinde sig anden Tilfredsstillelse. Ondet vilde altsaa vedblive, og sammes hidtidige Nytte (Murren) for Staten og for Byen Paris falde bort. Man maatte kun betænke, at der i London, uagtet den der paa Spillet hvilende Foragt, og uagtet de engelske Loves Strenghed, dog existerede sytten, næsten offentlige Spille huse. En Nedsættelse allerede for 1837, som Hr. Delessert havde foreslaaet, var nu aldeles ugjør- og, da der endnu ikke var sørget for noget Surrogat. – Hr. Salverte forlangte den øieblikkelige Ophævelse af alle Spillehuse. Statsmanden sagde han – kan nære den Tro, at alle Forbud dog ikke ville formaae, ganske at udrydde dette Onde. Men det moralske Menneske maa opbyde Alt, for, saameget det staaer til ham, at tilintetgjøre samme. J London er det kun derfor ikke lykkedes at bandlyse Spillehusene, fordi Lovene mod Spillerne ere altfor strenge og derfor ikke kunne fuldbyrdes. Lados fastsætte mildere Straffe mod Overtræderne, men ogsaa alvorligt anvende disse, og Ondet vil vorde standset." – Efterat Hr. G. de Rochefaucault nøjere havde udvikler sit Amendement, tog Ministren for det Jndre, Hr. Montalivet, Ordet. "Regjeringen, sagde han – anerkjender med Dem Spillehusene, for en ædende Kræftskade, der nødvendigviis maa helbredes fra Roden. Vi brænde af Begjerlighed, at tilegne Cabinettet af 22de Februar den Ære, at foretage denne høist vigtige Reform (Bravo). Men vi maae gaae til Værk med modent Overlæg, for at opnaae dette ønskelige Maal. Naar man tildeels klager uophørligt, hvilket ogsaa igjen i disse Dage er skeet (af de Herrer Lafitte og Berrver, over, at Statens Jndtægter bestandig blive tilbage for Udgivterne, saa tør man ikke uden videre endnu formindske Jndtægterne. Lad os derfor vente med Spille Forpagtningens Ophævelse, indtil Udgivterne ere formindskede ved Rente-Reductionen, og Jndtægterne formerede ved Jndførelsen af en Afgivt paa Runkelroe-Sukker=Fabrikationen. Lad os altsaa opsætte enhver Forandring mod Spillehusenes Udbytte indtil næste Aar. Da kunne vi i Mag raadslaae derover. Have vi dog allerede ved Undertrykkelsen af det ene af de syv Spillehuse for det næste Aar, lagt forDagen, hvor alvorligt vi mene det med dette Anliggende. Jeg kan ikke indrømme – svarede Hr. Lafitte – at man skulde taale Spillehusene en eneste Dag længer af den Grund, at Staten ikke kunde undvære de Jndtægter, den drager af dem. Af et, i og for sig æreløst Jnstitut tør Staten ikke drage nogen Fordeel, uden at vanære sig selv. Vel veed jeg, at det vil holde uhyre vanskeligt, aldeles at handlyse Spillehusene, selv naar Forpagtningen er afskaffet. Jeg bifalder derfor, at vi nøje maae overveje en ny Lovgivning mod Svil. Men at man hæver en, forinden bestemt Afgivt af Spillehuus-Forpagteren, det troer jeg her ikke være. Denne Fremgangsmaade tvinger Spille Forpagteren til at hidlokke saa mange Spillere som muligt, for at kunne efterkomme sin Forpligtelse mod Staten. Det vilde være rigtigere, om man fratog ham en forholdsmæssig Deel af hans Gevinst. Dette vilde være en Jndtægt, over hvis Forringelse man maatte glæde sig. J Betragtning af alle de Betænkeligheder, der gjøre sig gieldende ved denne Materie, bifalder jeg imidlertid Udsættelsen af en definitiv Afgjørelse indtil næste Aar.