Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1782-10-25
Tanker i Løvfald. Saa gaaer det til med Tidens Eiendomme, Hvad varigt er, Vor Varighed er Løv Vi grønnes, men naar et Minut er omme, Saa falme vi, og raadne i vort Støv Den Tanke faldt mig ind, nu Løvene affalder, Og Tanken haaber jeg, man ei unyttig kalder. Beprydet Eng, udpyntet Mark og Skove! Er Tiden nu, at J skal klædes af J alt vi dog maae Skabermanden love: Men tænk hvor du betragtet, hvad han gav; Et Græs=Straae i sin Pragt, betragtet ret og nøye, Kan Tanken løfte op, og Sindet ret fornøyer, Due Sterke, som paa Aar og Dage stoler, Betragt dig, nu, nu falder Løvene: Du Svage, som maae drikke, Malurt=Skaaler, Glæde dig, Du snart kan sees Omskiftelse: Du Stolte, Du, hvis Liv er kun at braske, hos Seer dog, nu, hvad du er. Du ere kunLøv- og Aske. Du Karrige, som nænner knap, at æde; Du Giærrige! som aldrig kan faae nok, Du Hykler, som Falskhed, finder Glæde, Due Lumske, som gaaer med i Venne Flok, Du Æreskiænder, see, J og engang skal falme; Hvor vil J. finde Trøst udi den sidste Qvalme Due Aagerkarl, som Fattige udsuer, Du som har Gift i dine Honning Ord; Du Mægtige, som kun din Magt, misbruger, Betænker, J er Løv, og bliver Jord Du-Æresyge, som dig sniger høyt i Veiret, Ved krumme Veyer til, du boer jo dog i LeeretsDu Spillere, som daglig, spilder Tiden, Du Drankere, hvor kan af tænke ret, Selvkloge! O! din Kundskab er kun liden, Naturalist! din Bygning er kun slet; Ja, J Frietænkere, sig mig, hvad er jer Tante: Som Løvs Jvisne, skal, og evig; Skam opsanke End Du, som ere optendt af levle Lue, Som bærer paa et saa besmittet Kar, Hvor maae du ei ved Livets Løvfald grue, Som Stubben du staaer nogen, blot og bar; Hvor vil du finde Skiul, som Raden kan bedække, ODaare! lade dig, dog fra Daarlighed afskrække. Du, som en arm i Støve nedtræder, Sompuræt, giør, og trodser end dertil; Du Hadefulde, som styrter, og dig glæder; Den armer taug, men Himlen tale vil; Stoel ikke paa det Løv, den mørke Dal os jævner, Og, du faaer, da din Løn, naar Dommens Herre hævner, Som Strømmen gaaer, saa gaaer og vore Dage, Vor Tiid er kun et Vaar og Efteraar; Vii blomstrer kort, vi snart maae Afskeed tage, Alt Kiød er Høe og Løv snart Ende faaer. vel den, som tænker paa han her kun Blade eyer, Han Evigheden ret i Tiden overveyer. Rævens og Ulvens Staldbroderskab. Tæven og Ulven besluttede engang at reise tilsammen i Selskab. Den første skulde give Anslag, og den sidste He sætte i Vern, Byttet deles lige imellem dem. En Dag havde de gjort et stort Nederlag paa nogle Faar, og slæbede den hen til deres Hule, i Tanke at komme Dagen efter, og giøre et andet ligesaastort. Men Ræven begyndte at overveje hvor farligt det var at komme tvende Dage i Rad paa et Sted, thi gik han hertil Menneskeet, og aabenbarede Ulvens Hule; Mennesket tog sig andre til Hielp, drog did overfaldt og dræbte Ulven, som døende sagde: Det er dit Mesterstykke Mester Mikkel; Ja, derfor priser jeg min Kunst, svarede Ræven, herover beholder jeg Faarene alene, og berømmes endda oven Kiøbet for min Retfærdigheds Giæste=Rets Fordeel iblandt Arabernes. Maar Benzaid, Konge i Arabien, da han i et Feldtslag havde faaet tredive Fanger, dømte dem alle til at miste Hovedet: En iblandt dem, kastende sig for Kongens Fødder, bad han inderlig at tillade det man gav ham Vand for at slukke den grumme Tørst, hvoraf han plagedes; Maar befalede sin Mund skiænker giver ham at drikke, Mine Staldbrødre, sagde videre det unge Menneske: ere ikke mindre tørstige end jeg: Vil Deres Majestæt at jeg skal nyde godt af den Naade, som De har beviset mig, saa værdiges, at lade dem have Deel i den samme. Kongen samtykkede dette, og befalede, at man skulle give alle Fangerne at drikke. Da de havde drukket, sagde det unge Menneske til Kongen; vi ere blevne Deres Majestæts Gjæster, De er altfor ædelmodig Herre, til at lade omkomme dem, De har ladet nyde saadan Ære.