Viborger Samler, 1782-08-19
DEN. VOREER. MLER. Her at, 6. Georg. Mandagen den 19 August. No(Fortsættelse af Nr. 33.) Purføddede og alle de ringere Slags Dyr, have i det høieste dog kuns Plagerne af det umiddelbare Onde at udstaae, og dette er blot forovergaaende og tilfældigt. Menneskerne derimod have to Kilder til Elendighed, den saavel han forudseer, som den han føler. Saa i Fald vores Løn skulle alene være i dette Liv, ville vi af alle Væsener være de meest jammermerlige. Alle Dyrs Tænder ere fulkommen skikkede efter Beskaffenheden af deres Næring. Deres, som leve af Kiød, ere i alle Henseende forskiellige fra deres som leve af Vexter. Hos de sidste, synes de ganske dannede for at samle og knuse deres jevne Føde, da de ere tilslebne foran og skikkede til at skiære, men brede imod det bagerste af Kæben og dannede til at tygge. Hos de kiødædende ere de skarpe fortil, og bedre skikkede til at holde fast, end til at skille fra hinanden. Hos hiine tiene Tænderne som Møllestene, hos disse som Forsvars Vaaben; men hos begge ere de Tænders Overflade der bruges til Maling ulige, og Dybhederne og Forhøiningerne passe saa lige med de modsatte, at de fuldkommen rigtig slutte, naar Kæberne lukkes sammen. Disse Ujevnheder tiene til at knuse Føden desbedre, men de glattes ved Alderen, og det er Aarsagen, at gamle Kreature bruge længere, Tid til at tygge deres Føde, end de, som ere endnu i deres Fyrighed. Deres Been ere ligesaavel skikkede som deres Tænder, for at afhielpe deres Trang og bidrage til deres Beqvemmelighed, og Maven er indrettet efter Beskaffenheden af deres Næring. Naturen har dannet ethvert Dyr til at opfylde sin egen anviiste Plads. De største ere skabte til at leve et uskadeligt Liv; igiennemvankende Sletter og Skove uden at fornærme nogen, nærende sig af hvad Jorden frembringer, af Græsset paa Marken og de spede Qviste paa Træerne. Sikker ved deres egen Styrke, hverken flye de for noget Dyr, eller angribe noget. Til de største. største Kræfter, har Naturen føiet en sagtmodig og fredelig Art, og uden denne, ville disse uhyre Kroppe være den heele øvrige Skabning alt for mægtig en Fiende. Thi hvad Ødeleggelse ville ikke paafølge, dersom Elefanten, Næsehornet eller Bøffelen vare ligesaa grumme og vanartige som Tigeren. Til at imodstaae disse større Dyr, og paa nogen Maade at forekomme deres alt for store Formeerelse, gives der et Slags af de kiødædende, der vel have meget mindre Kræfter, men derimod en langt større Hurtighed og Listighed. Løven og Tigeren lure i Almindelighed paa dette store Rov, som de angribe under en eller anden Fordeel, og som oftest overrumple ved et pludseligt Spring. Jntet kiødædende Dyr, Hunden alene undtagen, giør frievilligt Angreb, med mindre at det seer nogen Fordeel paa sin Side. De ere alle af Naturen følge, og gribe sædvanlig deres Bytte ved at springe frem fra et Sted, hvor de have luret derpaa, meget sielden søgende, at giøre et aabenbare Anfald, thi de store Dyr ere dem for sterke, og de smaae for hurtige. En Løve angriber ikke gjerne en Hest, kuns den yderste Hunger driver den dertil. Kampe imellem disse to Dyr, ere hyppige nok i Jtalien, hvor de begge indsluttes i et Slags dertil indrettet Amfiteater. Løven nærmer sig altid ved at gaae rundt omkring, da Hesten imidlertid viser stedse sin Fiende Bagdelen. (Resten følger.)J Anledning af det i Samlerens No. 33 fremsatte Spørgsmaal, indrykkes følgende ergangne Rescript. Pro Memoria!