Den Vest-Sjællandske Avis, 1830-02-23
En duelig Meierske kan faae Condition til 1ste Mai paa en Herregaard i Nærheden af Slagelse, naar hun med gode Skudsmaal henvender sig til Kiøbmand Kien Slagelse som giver nærmere Oplysning. (Hermed følger Sophrosyne Nr. 40 og 50.) 149 og 50. No.) Sophrosyne. Et Extrablad til den Vest-Siællandske Avis. Forfattet af Hr. Pastor og Ridder Bastholm. Trykt og forlagt af Peter Magnus. leveres Abonnenterne paa Avisen gratis, sælges til Subskribenterne for 4 s. Rummeret og et enkelt No. særskilt for 8 s. Betragtninger over den physiske Verden. Første Afdeling. Femte Capitel. D. Den fierde kosmiske Lover Vedligeholdelsens. 1. Vi have af de syv komiske Love, eller af de syv Hovedregler, hvorefter den physiske Verden er indrettet, saavidt vor svage menneskelige Fornuft formaaer at indsee det, betragtet trende; vi henvende os nu med vore Betragtninger til den fierden Nye Gienstande ville aabne sig for vor Beundring ved Grandskningen over Hovedanlæggene for den Tingenes Orden vi leve i, nye Veie til at lære Guddommens Fuldkommenheder at kiende, nye Anledninger til at tilbede og bære Tillid til vort Væsens usynlige Aarsag. Vi kom til den Erkiendelse, at der hersker i Naturen den største Mangfoldighed, eller at den bestaaer af en utallig Mængde af Ting, som ere forskiellige fra hinanden; men vi overbeviiste os tillige om, at der i denne Mangfoldighed hersker den største Overeenstemmelse; at det Forskiellige samler og ordner sig paa en stedse fuldkomnere Maade, til en stedse høiere Grad af Harmonie og Eenhed, saa at vi indsaae: at ligesom Naturen i sin Mangfoldighed udgaaer fra Guddommen, saaledes vender den i sin Overeenstemmelse og i sine harmoniske Forbindelser tilbage til den. Vi opdagede videre, at Naturens Orden er bygget paa regelmæssige Former, bestemte Forhold og faste Regler, som vidne om, for at tale i menneskelig Udtryk, at alt i denne Verdens Jndretninger og Forandringer er betænkt og overlagt og beregnet i Forveien, og at et alvidende Blik gaaer igiennem al Naturen. - Hvilken Beroeligelse, hvilken Tillid maatte ikke denne Erkiendelse frembringe i vort Sind, men hvor maae denne Følelse stige, hvilken saliggiørende Rolighed maae ikke udbredes over vort hele aandelige Væsen, naar den guddommelige Viisdom viser sig afpræget for vor Forstand i den kosmiske Lov, som er den fierde for vor Betragtning, i Vedligeholdelsens 2. Den første Grund vi have til at antage at Vedligeholdelsen er en Lov, som omfatter hele Naturen, er at Betragtningen over den lærer os, at intet forgaaer i den. Vor Fornuft, kan ikke engang indsee, at en aldeles Tilintetgiørelse af nogen Ting, som et til, er muelig, og vi maatte tage vor Tilflugt til det uendelige Væsens ubegribelige Almagt for at holde den for at være det. Dette var allerede Oldtidens Troe, saaledes lærte den gamle Græske Philosoph Empedokles: at intet i Verden bliver tilintetgjort, at hvad der er til i Væsnernes Rige, bliver, at der hersker kun deri en evig Adskillelse og Forbindelse af den samme Materie, og allene der bestaaer Verdens Foranderlighed. – Saaledes viser den sig ogsaa for Jagttagelsen: Naturen er uafladelig beskiæftiget med at opløse og med at sammensætte; det som ophører med at være til under een Skikkelse, vedbliver desuagtet at existere under en anden: Qvartsbiergene hensmulre, men Sandet bliver tilbage, som skiuler Havets Bund og bedækker dets Bredder, Skoven taber sit Løv, men dette forvandles i Aarenes Følge til en Muld=Jord, som omgiver dens Rødder. Veddet fortæres i Jlden; men dets Deele bort flygte i Røgen, klæbe sig fast i Soden, henpustes i Asken. Et Dyrs og et Menneskes Legeme forgaaer ved Døden, det adskilles, men dets Deele blande sig med Jordens, eller bortdunste og fordeele sig i Luften, eller gaae over i andre Dyrs og Menneskers Legemer. De Dele, som have hørt til vort Legeme imedens vi levede, forgaae derfor ikke, fordi de ikke længere komme til at tilhøre os. Men af denne uimodsigelige Erfaring følger ogsaa, at ved vor Opstandelse til et nyt Liv kunne vi ikke tage det udvortes Legeme med os, som har tilhørt os imedens vi levede paa Jorden; dette vilde være en Umuelighed; da flere Mennesker saa vilde komme til at giøre Paastand paa de samme legemlige Dele, og det Legeme vi bekomme ved Opstandelsen maae være et nyt Legeme, et aandeligere og fuldkomnere, som udvikler sig af det grove Jordiske, som vi have forladt. Men gielder denne Vedligeholdelse de legemlige Væsner for saavidt, at deres Bestanddele ikke forgaae, naar de selv opløses, saa maae de endnu langt mere gielde de aandelige Væsner, som efter al vor Selviagttagelse ere enkelte og usammensatte, hvilke altsaa ikke kunne opløses som de legemlige Ting, og altsaa ikke engang forgaae paa den Maade, som det er Tilfældet med disse. Allerede i denne Erkiendelse ligger en stor Grundvold for Troen paa vor Siæls Udødelighed; men som dog ikke lader sig hæve til en fast Overbeviisning, førend den bliver bragt i Forbindelse med Troen paa det guddommelige Væsens Tilværelse og dets allvise og velgiørende Hensigter med denne Verdens Frembringelse. Thi om de aandelige Væsner endog ere uforgiængelige, saa kunde de dog blive holdte i en indskrænket og bunden Tilstand, naar det guddommelige Forsyn ikke sørgede for deres Lyksalighed. 3. Betragtningen over vort eget aandelige Væsen og over den physiske Verden hvori det existerer og virker, lærer os da, at uagtet alting forandres og synes at forgaae, saa er der dog noget bestandigt og uforgiængeligt i alle Ting. Forbindelsen imellem Siælen og Legemet ophører, men hverken Siælen forgaaer derved, eller de Deele blive tilintetgjorte, hvoraf Legemet er sammensat, uagtet dette selv bliver opløst, de Væsner, hvoraf Verden bestaaer, blive derfor ogsaa vedligeholdte, endskiøndt det hører til Naturens Mangfoldighed, at alting skal forandres og omdannes. Det Forgiængelige i Naturen strækker sig saaledes allene til de aandelige Væsners Adskillelse fra de legemlige og til disses Opløsning; men i hine aabenbarer sig Vedligeholdelsens Lov endnu paa en anden og mærkværdigere Maade, nemlig deri, at de virkende Principer i Naturen, at Kræfterne ikke svækkes og aftage i deres Virksomhed. Det er tilforn blevet omtalt, at vor Forestilling om et aandeligt Væsen og om en virkende Kraft udgaaer fra vor Selvfølelse; vi bemærke dette virkende Princip i vort Væsens Jnderste i Modsætning til vort Legeme. Ved at observere andre Tings Virksomhed, komme vi til at giøre os Forestillinger og virkende Principer i hele Naturen af en forskiellig Fuldkommenhed, nemlig om aandelige Væsners, om organiske og om simple physiske Kræfters Virkevne. Alle Kræfter, som virke i Naturen, synes aldrig at aftage eller at svækkes i deres Virksomhed, og naar det forekommer os, at finde Sted, saa opdage vi, at det er blot en Følge af visse Forandringer i de Ting som de virke paa, hvorved deres Virksomhed forhindres, eller maae aldeles standse: De himmelske Legemer vedblive at fortsætte deres Løb og mattes ikke i deres Gang; Planeterne søge uafladelig at flye fra Solen, og uafladelig trækker denne dem igien til sig. Jorden vælter sig endnu om sin Axel, saaledes som den har gjort i Aartusinde; den drager alle de Væsner, som ere underkastede Tyngdens Lov, endnu med samme Kraft til sin Overflade, som fordum. Varmen standser ikke i sine Udvidelfer, Lyset ikke i sin tilsomme Gang; Atmosphæren beholder sin samme Uroelighed; Jordens Frugtbarhed, Solens oplivende Varme, de levende Væsners Frembringelse ere endnu lige saa store som de vare Oldtiden. Synes en Kraft at tabe sin Virksomhed paa et Sted, saa viser den sig saameget stærkere paa et andet Bevægelsens store Spil sagtnes ikke og forandres kun. Vi synes vel at Kræfterne vise sig i en aftagende Tilstand i de organiske Væsner: mange Blomster tillukke sig, Bladene paa mange Planer nedsynke, naar Aftenen kommer; Dyret og Mennesket blive trætte naar Dagen helder og trænge til Hvile; i den høie Alder svinder ethvert levende Væsens Kraft og Virksomhed. Men den oplivende Sol lærer, at Plantens Kraft ikke var formindsket; men at det var allene Nattens Kulde, som for et Øieblik forhindrede dens Livfuldhed; den kommende Morgen aabenbarer os det samme om vort eget Væsen og minder os om, at Søvnen er en indvortes Forandring, som foregaaer i vort Legeme, hvorved vor Siæl maae saalænge ophøre med sin aandelige Virksomhed eller i dens Sted lege med Drømmenes Billeder; og Opstandelsens herlige og forønskede Morgen vil upaatvivleligt lære os det samme om vort aandelige Væsens tilsyneladende Svækkelse i Døden. Hvorfor døer Mennesket, ikke fordi Legemets aandelige Beboer er bleven træt af sin Virksomhed; men fordi det menneskelige Legeme er saaledes bygget og anlagt, at det med Tiden undergaaer en indvortes Forandring, hvorved Siælen ikke kan virke længere i det og nødes tilsidst til at forlade det; det er saaledes da kun Legemerne som forgaae; men Kræfterne som virke i dem tabe ikke i deres Virkevne. Vi ville derfor ganske opgive den Tanke, som iblandt utallige andre Phantasier er falden Menneskene ind, at hele Verden kunde efterhaanden ældes, tabe sin frembringende og ernærende Kraft, hvoraf altings Undergang vilde blive en Følge. Man finder den hos een af Kirkefædrene, Cyprian, Biskop af Carthago, som i sit Brev til Demetrius yttrer den Formening, at Verden begynder at blive gammel og at tabe sine bedste Kræfter. Denne Jdee har eet af de største Konstgenier, den saa berømte Karrikaturmaler Hogarth fremstillet i en Tegning med overordentlig Vid og Lune, Man seer paa den en Egn, hvor alt er ruineret og forfaldet; Menneskene ere uddøde; deres Boeliger falde ned; Redskaberne for deres Virksomhed, Tegnene paa deres Pragt og Herlighed ere sønderbrudte; det sidste Skib nedsynker i Havets Skiød; Solens Lys bliver mat og gaaer ud; Timeglasset er sønderbrudt; Tidens Lee er knækket, den udmattede Olding nedsynker selv svag og kraftesløs og udpusterLivet med det Ord: Finis (Enden. - Synet af denne Fremstilling frembringer et forunderligt sørgmodigt og qvælende Jndtryk. – Held os, at vi ikke have nødigt at plage vort Sind med saadanne melancholske Forestillinger. Verden forandres, men forgaaer ikke; Bevægelsens og Livets Uhr standses ikke i sin Gang; en velgjørende Lov vaager over den, hvorved den og de i den virkende Kræfter blive vedligeholdte. 4. Naar vi kommer til den Overbeviisning: at alting i denne Verden, hvori vi leve, ikke allene forandres; men tillige har sin Tidspunkt naar det skal komme frem og naar det skal gaae under; og at der desuagtet er noget til, som er bestandigt i al denne Foranderlighed, som vedligeholdes midt under denne almindelige Forgiængelighed; saa kunde det Spørgsmaal falde os ind, hvad er da foruden Guddommen selv og af de Ting, som tilhøre Verden, det bestandigste, Svaret maae sikkert blive, naar man vil antage en viis og velgiørende Plan for Verden: de aandelige Væster. Verden kan uophørlig forandre sig rundt omkring dem og antage nye Skikkelser; men de maaet ilde res eiendommelige Væsen beholde en vis uforgiængelig Bestandighed, hvorved de vil kunne udvikle sig til en stedse større Fuldkommenhed. Vil man derfor indskrænke Opgaven og spørge; men hvad er det bestandigste af de legemlige Ting, saa er det høist mærkværdigt at Betragtningen over Verden lærer, os at svare derpaa hos de levende Væsner, de legemlige Ting, som staae i den nøieste Forbindelse med det Aandelige Bygningen af Menneskets Hoved kan tiene derpaa til et Beviis, Hiernen er det nærmeste Redskab for Siælen, og denne er omgivet og bedækket af Hierneskallen, som er det haardeste og fasteste Been Menneskets Legeme, og denne er igien indvendigen beklædet af den faste Hiernehud (dura Moter) som ligeledes er den tykkeste og fasteste af alle Huder i Menneskets Legeme; i denne Deel er der saaledes meest sørget for dets Vedligeholdelse. Efter al Sandsynlighed er Siælen omgiven af eet endnu langt finere Organ (Sensoriet), hvorved den staaer i Forbindelse med Hiernen, og som formodentligen følger med den ved Døden, eller ved dens Adskillelse fra det udvortes Legeme. Kiendte vi dettes Natur, saa vilde vi sikkert overbevise os om, at det er endnu af en langt større og maaskee af en absolut Uforgiængelighed. Hvor bemærke vi forresten den største Varighed i Naturen, er det ikke i de himmelske Legemer, som i talles Mangfoldighed bevæge sig i Universet, og som ere anviiste de gandelige Væsner til Boepæl. Vi have vel gyldige Grunde til at troe, at de kunne undergaae allehaande Forandringer; men Menneskeslægten savner en sikker Erfaring for deres Forgiængelighed og dersom den endog fandt Sted, saa vil denne formodentlig dog kun bestaae i en Omdannelse. Det er fortalt, at man har formodet, at de fire smaae Plancter, som ere opdagede imellem Mars og Jupiter ere Fragmenter af en stor Planet, som er forgaaet; men dette er dog ikke videre end en Formodning. Man har ved nogle faae Jagttagelser om nogle Stierner, som have viist sig en føie Tid paa Himlen, og som igien ere forsvundne; men disse Jagttagelser er fra de ældre Tider, underkastede Tvivl, eller dog fra en Tidsalder, hvori Menneskenes Jndsigter i Astronomien og Redskaber til at observere Himlen, vare langt ufuldkomnere end i den nærværende. Og hvad vil man desuden slutte deraf, Af de Himmellegemer, som man i Aartusinde har seet paa Firmamentet er intet blevet borte; disse forsvundne Stierner have været nye, som pludselig have ladet sig see og som om en Tid igien ere forsvundne. Kunde det ikke være Himmellegemer, som have en eiendommelig Bevægelse? et Slags Kometstierner der have nærmet sig til os, viist os deres Lys og have med en vidunderlig Hastighed, ligesom disse, igien fiernet sig, saa vi ikke have kunnet see dem længere, Thi er den Formodning grundet, at alle Firstierner bevæge sig om en Central=Sol, kunde der da ikke gives nogle af dem, som stode i samme Forhold til denne, som Cometerne til den Sol, som straaler for os – Saaledes beretter TychBrahe at han i November af Aaret 1572 pludselig saae i Stiernebilledet Cassiopea en Stierne, som havde en saadan Glands, at den overgik Sirius og som forsvandt aldeles i Marts 1574. Keppler opdagede en ligesaadan i Aaret 1604, som forsvandt i det paafølgende Aar. 5. Universet viser sig faaledes for os i en Tilstand, som holdes bestandig vedlige; anderledes synes det at forholde sig med den Klode vi boe paa Den bliver vel ved at være til; men den har unægtelig været underkastet store Forstyrrelser, har undergaaet betydelige Forandringer; men Sommerfuglen undergaaer ogsaa store Forandringer, imedens den gaaer over fra Æg til Larve, fra Larve til Puppe og fra Puppe til bevinget Jnsekt; men det virkende Princip, det som udgiør Sommerfuglens egentlige æsen vedligeholdes dog bestandig uagtet alle de Forandringer, som foregaaer med de legemtige Skikkelser, hvori dette Væsen er indhyllet. Kan ikke noget lignende finde Sted med vor Klode, men vi ville omtale det omstændeligere ved en anden Leilighed. 6. Det er sandt at paa Jordkloden forgaae alle enkelte Væsner, selv de livløse ere ikke frietagne for Forgiængelighed; thi hvor Vandet, eller Jlden, eller Luften kunne komme til at virke paa den opløses de efterhaanden. Selv den haarde Steen, de mægtige Bierge ere underkastede Tidens Tand, de opløses efterhaanden og et Klippestykke nedstyrter efter det andet; i de Pyrenæiske Bierge viser dette sig paa en paafaldende Maade. Alle organiske Væsner ere indviede til Døden: De hielper ikke Egetræet at det kan opnaae en Alder af et halvt, eller det Afrikanske Kæmpetræe Baobab(Adansonia digitata) at det kan leve i flere Aartusinde, engang vil dog dets Grene fortørres, og dets Livskraft forlade det. Dyrenes Alder opnaaer aldrig en saa stor Høide og vor egen Slægts Forgiængelighed er os bekiendt. Med alt dette aabenbarer dog Vedligeholdelsens Lov sig paa det stærkeste i den organiske eller levende Natur midt under denne almindelige Forgiængelighed; thi det er kun Jndividuerne, de enkelte Væsner, som forgaae; men Arterne blive vedligeholdte. At Arterne vedligeholdes imedens de enkelte Væsner (Jndividuerne) forgaae, er Livets daglige Lære; vi slagte vore Huusdyr, vi fortære Urterne i vore Haver; men andre af deres Slagt komme uophørlig i deres Sted, saaledes gaaer det med alle andre Slags Dyr og Planter, ved hvilke Jndividuerne ikke ødelægges af Menneskene; disse gaae efterhaanden under imedens deres Arter hvortil de høre vedblive, og faaledes gaaer det ogsaa med Menneskene selv; i en talles Mængde nedstige de i Graven, det ene efter det andet; men Menneskeslægten bliver bestandig holdet vedlige. Hvormegen Omsorg Naturens Aarsag har anvendt paa Arternes Vedligeholdelse giver sig tilkiende af mange Indretninger og Foranstaltninger i den organiske Verden: af Parrelses Driftens overordentlige Heftighed og Styrke, af Dyrenes medfødte Kiærlighed og Omsorg for deres Unger, af alle de konstige Drifter, som i den Henseende ere dem indplantede, f. Ex. Fuglene ved at bygge deres Reder; af den Omsorg, som er anvendt i Planteriget paa at beskiærme Froet og for at udbrede det. Arternes Vedligeholdelse synes i den Grad at være Naturens Formaal, at den lader Jndividuerne blive et Offer derfor Blomsterne visne, naar Befrugtningen er gaaet for sig; mangfoldige Jnsecter døe strax bort naar de først ere komne til at parre sig; og Forplantelsen af sin Lige er en svækkende Handling for ethvert levende Væsen. - Man har opkastet det Spørgsmaal: om alle de Arter, som engang have hørt til den nærværende Tingenes Orden ogsaa maae vedblive, saalænge denne vedvarer og Jorden ikke kommer til at undergaae en nye Hovedrevolution, saaledes Brocchi i sin Bog: Observasions sur les grottes d'Adelsberg en Carniole, som har yttret den Mening: at det maaskee lige saavel kunde høre til Planen for Naturen successive at lade Arterne gaae under, som den lader Jndividuerne efterhaanden forgaae. Andre have troet, at dette ikke kan finde Sted, da hele Naturens Orden, som et sammenhængende Værk, maatte forstyrres, dersom det kunde møde. Man har svaret to Ting derpaa, først har man villet modsætte denne Mening en virkelig Erfaring om en Dyreart, som skal være forsvunden af Naturen, nemlig den Fugl, som kaldes Dronten (Didus ineptus) som de ældre Søefarende fandt paa Øen 1ste de France (Mauritius), som skal være der aldeles udryddet, og ikke findes noget andet Sted paa Jorden, see Blumenbachs Naturhistorische Abbildungen Tab. 35, selv den store Naturkyndige Cuvier, synes at tilstaae at det er rimeligt. Men man kiender kun lidt til denne Skabning, og hvo kan bestemt sige, om den ikke kan findes paa et andet Sted paa Jorden, Ligeledes har man indvendet derimod, at en Dyreart kunde jo ligesaa godt uden Skade for det Hele, forgaae paa hele Jorden, som den kan udryddes af enkelte Lande, f. Ex. Ulvene af England og Siælland; og denne Jndvending synes at være ubesvarlig. Jmidlertid er det dog mærkværdigt, at man veed ikke at anføre et andet Exempel paa en Arts totale Undergang uden dette ene tvivlsomme. Professor Olufsen har i sin Afhandling om Menneskets Rolle i den physiske Verden i det Scandinaviske Selskabs Skrifter, 18 Bd., S. 427, med megen Tænksomhed viist hvorledes det maatte lede til en Forstyrrelse i Naturens Orden, naar Arterne ikke bleve vedligeholdte. Dette er ogsaa rimelige ikke allene af den omtalte store Omsorg i Naturen for at vedligeholde Arterne ved Forplantelsen; men tillige ogsaa ved dens Omsorg for at forebygge, at den ene Art ikke skal tabe sig i den anden; Dyr af en forskiellig Art føle i det hele taget en Afskye for at parre sig med hinanden, og skeer det end- og og de avle Unger af en blandet Natur, saa ophøre dog disse at blive frugtbare naar den voxe til, saaledes som det er Tilfældet med Muulæslerne. Dyrene kunne vel ved Climatets, Jordbundens, Fødemidlernes o. s. v. Paavirkning udarte paa mange Maader; men Cuvier angiver det dog som et Resultat af de paalideligste Undersøgelser, at der er noget bestandigt ved enhver Dyreart, som ingen af disse Paavirkninger formaaer at udrydde. Det giver sig saaledes tydeligt tilkiende, at Arternes Vedligeholdelse, saalænge en vis Tingenes Orden varer, er en Naturlov, som Verdens almægtige Aarsag har fastsat. Ganske anderledes forholder det sig naar Naturens Orden forandres, naar en Planet giennemgaaer en Hovedrevolution, saa forgaae de organiske Væsner, som da leve, og andre komme i deres Sted. Det er af alle de Kiendemærker, som vor Jordklodes Bygning indeholder, høist sandsynligt, at den har giennemgaaet ikke blot een, men endog flere saadanne Hovedforandringer; og det er aldeles afgjort, at der førend den Tingenes Orden kom, har levet ganske andre Arter af Dyr end de, som nu opholde sig paa vor Klode, uagtet de vel have havt nogen Lighed med dem; thi de utallige forstenede Dyr, og Beenrader af Dyr, som findes i Jordlagene og i Biergene, afgive derpaa de øiensynligste Beviser. 7. Vi have seet, at uagtet Foranderlighed og Forgiængelighed, som hørende til Naturens Mangfoldighed synes at være en Lov, som den hele physiske Verden er underkastet, saa gives derdog en anden og høist velgiørende Lov, som arbeider derimod og holder Naturens Bevægelser og Livets Spil i Balance, og at denne Lov er Vedligeholdelsens. Uagtet alt det legemlige nophørlig omskiftes som et Klæde, saa vedligeholdes dog Verdens Uhr i sin store Gang; Livets Tilværelse i sine utallige Slægter. Men denne Vedligeholdelse aabenbarer sig ikke allene som et Værk af Omsorg, men ogsaa som et Værk af Viisdom, af et dybt Overlæg og af en nøie Beregning; thi den viser sig saavel i en regelmæssig Orden, som er indført i Naturens Jndretninger og Forandring, som ved en Oeconomie i Tingenes Bestyrelse, to Egenskaber, som den menneskelige Fornuft altid tænker sig forbundne med en bestyrende Viisdom, og at finde Sted ved de Ting, paa hvis Varighed man kan forlade sig. Vi forstaae under Orden en vis Bestemmelse i Henseende til Tiden og Stedet. Hvor enhver Forandring foregaaer til en bestemt Tid, hvor enhver Ting er anviist sin Plads, der erkiende vi at der hersker Orden, og hvor vi finde denne, der fæste vi vor Tillid, der troe vi, at det vi see kan blive vedligeholdet og bevaret, der føle vi os overbeviste om, at en fornuftke Kraft eller et aandeligt Væsen er virksomt. – Kunne vi kaste et Blik ind i Naturen uden at overbevise os om at der hersker Orden i dens Jndretninger og i dens Forandringer, saa stor, saa ubeskrivelig en Orden, at hvor Uordenen synes at møde os, maae vi troe, at det ligger kun i vor svage Kundskabs=Evne, at det forekommer os saaledes, og at denne tilsyneladende Uorden er grundet i en høiere Orden, som vi endnu ikke formaae at fatte, saaledes som det ogsaa forholder sig med de himmelske Legemers Bevægelser, naaden Ukyndige betragter dem, i Sammenligning med den Stiernekyndiges Jndsigt. Det er denne store beundringsværdige Orden i de himmelske Legemers Bevægelser, som maae overbevise os de jordiske Forandringers Regelmæssighed, endskiøndt vor Fornuft ikke altid formaaer at begribe den, og hvor stor en Orden giver sig desuden ikke tydeligt tilkiende i de jordiske Ting i det Opholdsted som er anviist hver levende Væsen paa Jorden, i den Føde, som er bestemt til det, i de forskiellige Livets Aldre det han at giennemgaae, i Dagens og Aarets Tider og alle Naturens Forandringer? Hvor denne Orden er indført, kan der en vild og hensigtsløs Omtumling finde Sted, kunne vi der tvivle paa at det bliver vedligeholdet som fortiener og som er gavnligt at blive det Ligesom der hersker en Orden og Regelmæssighed i Naturens Jndretninger, saaledes aabenbarer sig ogsaa i den en vis Sparsomhed og Oekonomie, hvilken i Forbindelse med Naturens stor Rigdom og Overflødighed røber aabenbart en Viisdom, som har betænkt Alt og indrettet Alt med det største Overlæg. Vi betragte det som en Fuldkommenhed hos et Menneske, naar det med faa Hielpemidler veed at bringe det vidt og at udrette meget; da dette viser en kraftfuld og rigtig Anvendelse af dets Fornuft. Vi finde noget Lignende i den Virksomhed, som aabenbarer sig i Naturen. De forskiellige Slags Legemer, som ere til, ere mangfoldige; men de Stoffer hvoraf de ere sammensatte ere kun faa. Man kiender vel 52 Grundstoffer, eller saadanne, som Mennesket ikke videre formaaer at opløse (see Hausmanns Mineralogie 1 Th. 464 – 6) og hvoraf alle mineralske Legemer ere sammensatte; men hvor stort er ikke de forskiellige Legemers Antal, som ere sammensatte af disse desuder omtvivler Jngen, at naar man forstod at opløse disse, saa vilde Grundstoffenes Antal blive langt ringere. Det er beundringsværdigt at see hvor store Ting der saa ofte udrettes i Naturen ved Midler, som synes at være saa ubetydelige, ikke at tale om at Lyset og Luftens Fugtighed og Jordens Muld kunne i Forening med hinanden frembringe saa utallige mange Slags Planter, og derved saa utallig mange Slags Dyr, men tillige hvorlidt behøves der ikke ofte af det nærende Stof, til store Skabningers Vedligeholdelse, Mahagonytræet f. Ex. kan vore paa øde Klipper og dets Rødder finde sin Næring i deres Revner, store og for Menneskene saa uundværlige Dyr i de kolde Egne som Rens dyrene, kunne ernære sig af en ubetydelig Lavart, og en saadan Kiæmpe i Havet som den Grønland, ske Hval kan mætte sig af Sild og andre smaae Fiske og af Orme. Her see vi en Vedligeholdelse som gaaer i det Store, og som virker ved meget ringe Midler. – Ved at betragte Naturen maae vi saa ofte aflægge den Tilstaaelse, at den kan udrette alt hvad den vil hvilke store Ting bevirkes ikke Menneskelivet ved de ubetydeligste Væsners Foretagender, man tænke allene paa be Produkter som Bierne og Silkeormene frembringe. Det samme er Tilfældet ved Naturens Forandringer i det Store J det umaadelige Sydhav dannes ved nogle smaae Dyrs (Corallernes) Fødsel uhyre Steenskove, som naae op til dets Overflade, hvori allehaande dyndagtige Deele afsættes, og som tilsidst blive til Øer hvilke derpaa blive beboede af Mennesker. – Det Menneske, som handler betænksomt, betiener sig altid af den korteste Vei for at opnaae sit Formaal; thi at vælge en længere end der behøves er en Forødelse; det er interessant at efterspore samme Oeconomie i Naturens Jndretninger; saaledes seer man i Menneskets Legeme, at der er anbragt imellem Aarene visse Tveraarer (Anastomoses hvorved Blodet let kan komme fra den ene ind i den anden. Ligeledes bemærker man i Hovedets Bygning at den haarde Hud (aura mater) som tiener til at beskytte Hiernen, tillige tiener til at beklæde Hierneskallen indvendig istedet for den sædvanlige Beenhud; dette er en tydelig Oeconomie Naturen. - Men den største Deconomie vilde være, at intet blev frembragt, som var formeget, inte foretaget som var forgiæves; med eet Ord at intet gik tilspilde og intet blev forødet. Nu er de vist nok, at dette synes ikke at være Tilfældet og at Vedligeholdelsens Lov her slipper; thi det er unægteligt, at der frembringes i Naturen utallige Spirer til levende Væsner, som forgaae og aldrig blive til Fuldkommenhed; utallige Blomster, som ingen Frugt sætte, utallige Frugter, som falde umodne af Træet; utallige Æg, som aldrig blive udrugede; utallige Unger af Dyr, som aldrig blive voxne, men i Skaberens Rige forbindes saamange Hensigter med hinanden, saa at hvad der gaaer til Spilde i den ene Henseende kommer til Gavn i den anden. Blomsterne falde af Træerne uden at sætte Frugt; men de tiene til Naturens Prydelse og Menneskenes Forlystelse; Frugterne falde for tidlig af men hvad der ikke bliver til Føde for Menneskene bliver det for Dyrene. Hønens Æg og dens Kyllinger blive ikke altid til voxne Høns; men de tiene til Menneskens Ernæring. J Naturens store Huusholdning komme de Ting, som ere frembragte, til Nytte paa een Maade eller paa en anden. Saaledes forholder det sig sikkert overalt. Hvad vi kalde Uorden er et Led i Verdens store Harmonie som vi ikke begribe. Tycho Brahe meente at alle Planeterne dreiede sig om Solen, og denne med sit hele Følge omkring Jorden; her syntes Naturen ikke at have valgt den korteste Vei, men da Copernikus lærte os bedre at fatte Himlens Bygning, saa faldt denne Betænkelighed bort Dog, vi ville ikke drive vore Betragtninger over den Sparsomhed og Oeconomie, som er anvendt i Naturens Jndretninger for vidt, og som den bekiendte Franske Lærde Maupertuis drev saa meget paa i det forrige Aarhundrede; da vi dog maae tilstaae, at vi ikke kunne maale Guddommens Storhed med vor Alen, og afgiøre hvad der sømmer sig for den Uendelige efter det som er passende paa os Mennesker. Men et langt stærkere og meere rørende Vidnesbyrd om Vedligeholdelsens Lov, som den physiske Verden er underkastet, er den beundringsværdige Omsorg, som viser sig i den at være anvendt for de levende Skabningers Vel. Denne store og faderlige Omsorg for de levende Væsners Vedligeholdelse aabenbarer sig først og fornemmelig, eller meest øienfaldende paa tre Maader, ved Omsorg for deres Ernæring, for deres Beklædning og for deres Forsvar: At Vedligeholdelsen er en Naturlov, eller en Hovedforanstaltning i Naturens Jndretning, overbevises vi om hver Dag ved at modtage den Føde, som er saa uundværlig for vor Tilværelse, og ved at see at det samme er Tilfældet med alle vore Medskabninger. Hvor rigeligt og hvor faderligt er der ikke i dette Stykke baaret Omsorg for denne Jords levende Beboere, de Næringsmidler, som ere anviste Menneskene, ere saa mange, saa afvexlende endog efter Aarets Tider og saa velsmagende, alle Naturens Riger og Afdelinger tilbyde os dertil sine Produkter, som paa mange forskiellige Maader ere beredte og varierede til vor Forlystelse. For hver Art Dyr ere aparte og hensigtsmæssige Næringsmidler bestemte og hvert Dyr forundet den fornødne Klogskab og Evne til at bemægtige sig dem; intet kan være interressantere end med et opmærksomt Blik at forfølge Naturens vise Foranstaltninger i dette Stykke. Men saavel i Henseende til Dyrenes som til Menneskenes Vedligeholdelse, ved den dem anviiste Føde gielder samme bemærkning: at det er overladt til de levende Væsner selv at være virksomme ved deres Underholdning, og at den Driveflæder, som bevæger dem til at giøre det, er vel en ubehagelig Fornemmelse naar de vilde forsømme det; men dog tillige den Fornøielse, som de føle ved at nyde deres Føde (see Garve uber das Daseyn Gottes 243). Erkiendelsen af denne Maade, hvorpaa der er sørget for vor Væsens Vedligeholdelse, kan ikke andet end lede os til at elske vort Væsens Aarsag. Da de levende Væsner her paa Jorden boe paa en Klode, hvor Elementerne ofte komme i Oprør, og hvori Aarstidernes Beskaffenhed er meget forskiellig, saa vaagede samme usynlige Omsorfor en udvortes Beskiærmelse og en passende Beklædning, hvorved hvert levende Væsen kunde modstaae den omgivende Naturs Virkninger paa det; hvor afvexlende, hvor beundringsværdige ere ikke Naturens Foranstaltninger i denne Henseende? Men vi ville her indskrænke os til denne ene bemærkning at heri finder den største Forskiellighed Sted imellem den menneskelige og den dyriske Natur. Dyre faaer af Naturens Haand den Kiole paa, som passer til det; Mennesket derimod kun Stoffet, f. Ex Ulden, Silken, Hørren, Bomulden, hvoraf det kan giøre sig selv en saadan Dragt, som meest kan convenere det. Røber ikke denne Variation i Naturens Jndretning efter forskiellige Bestemmelser et viisdomsfuldt Væsens Virksomhed, Det jordiske Liv er i en uafladelig Kamp, som høiere Hensigter har fremkaldet; de levende Væsner forgaae uophørlig i den; men midt under denne Forgiængelighed er der dog tillige sørget for deres Vedligeholdelse; at deres Undergang ikke skal altfor let iværksættes og blive altfor almindelig Derfor er Frygten nedlagt i hver levende Væsens Hierte; derfor skal det kiende sin Fiende og søge at undgaae den; derfor ere Vaabnene og Midlerne til Forsvar ligesaa talrige som til Angreb, Livets store Spil, hvor Du er lærerigt og trøstende, hvor Du røber Omsorgen for Vedligeholdelsen, midt under Anlæggene til Ødelæggelsen, der hvor man tydeligt øiner Sporet af en faderlig Godhed, beroeliger man sig let ved Tanken om en høiere Viisdom, naar Synet ikke kan undgaae at skue Trængsler og Lidelser. Endnu stærkere giver denne Vedligeholdelsens Lov i den physiske Verden sig tilkiende, naar Blikket henvender sig fra de enkelte Væsners til Arternes Vedligeholdelse; naar man betragter alle de store, man kan sige underfulde Foranstaltninger, som ere trufne i Naturen for at bringe de levende Væsner til at frembringe deres Lige, og for at vedligeholde den spæde Yngel naar den er frembragt. Her ere alle Drivfædre i et levende Væsens Natur satte i Bevægelse, sandselig Lyst, naturlig Trang, opflammet Jndbildningskraft, Mod og Standhaftighed, Klogskab og Konst. Jntet er omhyggeligere end Omsorgen for at bevare dens Frugter; Naturen er heri uudtømmelig paa nye Opfindelser; vidste vi ikke mere om Guddommen end dette, saa var dette allene et tilstrækkeligt Beviis for dens Viisdom. Vilde man fremstille Exempler paa disse Naturindretninger, saa kundende udfylde ta rige Skrifter; hvo f. Ex. kiender ikke og har beundret Fuglens Omsorg for at udruge sine Unger, forat opklække dem, dens Mod til at forsvare dem, hvo har ikke hørt tale og Pungerottens Pung, hvori den gjemmer sine Unger, eller og hvorledes Bierne vide i Forveien at bygge Boeliger og berede Føde for den forventede Yngel. Her vil man kun anføre et sieldent og ret forunderligt Exempel paa Naturens Omsorg i denne Henseende, hvilket denne Afhandlings Forfatter har for nyelig faaet Kundskab om Freycinet i sin Opdagelsesreise til Australien fortæller: at ved Josephine Øerne sydlig for Nyeholland findes Sandbanker i Havet nær Kysten, som ere tæt besatte med bløde og bøielige Plantedyr (oophyter) imellem disse leve nogle meget fiinskallede og pragtfulde Conchylie=Arter, som aldrig forlade deres Plads, og som ere saa garte i deres Bygning, at de umueligen kunde modstaae Paavirkningen af Havets Bølger, naar de ikke vare bestemte til at leve imellem disse bløde og og bøielige Dyr, som tage Vandets Tryk af for dem. Omsorgen i Naturens Jndretninger for at vedligeholde de levende Væsners Tilværelse bliver stedse meere paafaldende jo mere man gaaer ind i det Enkelte, og seer hvorledes det Væsen, som foreskrev Naturen denne Lov, tager ved at sætte den i Virksomhed, Hensyn paa de specielle og særegne Omstændigheder, hvorved især al Tanke og en blindt virkende Skjebne og om en tankeløs Naturnødvendighed maae bortfalde. Sce vi f. Ex. hen til Jordens forskiellige Egne og de levende Væsners og især Menneskenes forskiellige Trang og Fornødenheder i dem, efter disses forskiellige Naturbeskaffenhed, saa bemærke vi med Beundring hvilke ganske særegne Foranstaltninger der ere trufne for at afhielpe dem: J de nordligste og koldeste Egne paa Jorden, hvor Landet er uskikket til at frembringe en Næring af Planteriget for Mennesker og Dyr ere Havets Kyster meest rige paa Fiske eller store Søedyr af Cetacernes og Phocernes Familie, som Hvaler, Sælhunde o. s. v., som næsten forskaffGrønlænderne alt hvad de behøve. - For de kolde Landegne er desuden et saa stort og nyttigt Dyr skabt som Rensdyret, som blot kan leve hvor der hersker en streng Kulde, og som kan mætte sig med de ubetydeligste Plantesorter. For de hede Egne, hvor der findes store Ørkener, og hvor Forbindelsen imellem Menneskene er saa vanskelig, er Kammelen frembragt, som kan ernære sig af en elendig Føde, længe tørste og hvis Fødder ere byggede til at trave i Sandet; i disse øde Egne frembærer Daddel palmen desuden sine kostelige Frugter. – Paa øde og kolde Klippeer i Havet opholde sig utallige Søefugle, som i dette søge deres Føde, og hvis Æg og Kiød og varmende Duun ere rige Midler til at opholde Menneskenes Liv og forskaffe dem de fornødne Beqvemmeligheder. (Fortsættelsen følger.)