Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1812-11-10
Om fuldstændige og velindrettede Statskalenderes Vigtighed og Nytte, fornemmelig i historisk og statistisk Henseende, kan der lige saa lidet være nogen Tvivl, som det paa den anden Side kan negtes, at deres Udarbeidelse kræver megen Flid og Eftertanke. Hvor meget vor Hof= og Statskalender Aar for Aar gaaer frem til det Bedre, og dets Udgivers heldige Flid med dette Arbeide, erkjender vist heller Jngen i høiere Grad end Forfatteren af disse Linier, der fra de Forbedringer, som ere gjorte, er berettiget til at slutte, at Udgiveren med Fornøielse vil gjøre flere, som han maatte gjøres opmærksom paa. En foreløbig almindelig Bemærkning, som vil tjene til at retfærdiggjøre nogle af de paafølgende, er den, at da Mange paa en Maade ere nødte til at eje Kalenderen, maa den kunne haves for saa billig Priis som mueligt, og som et Middel dertil alt Det udelades, der ikke kan formodes at have nogen almen Jnteresse, eller som mere tilfredsstiller Nysgierrigheden, end har sand Nytte. Naar ethvert Ark af Statskalenderen koster 16 s., saa var en Besparelse af flere Ark vigtig for Pluraliteten af Dem, som holde Kalenderen. J Tider, som disse, da endog Guds Ord, der, skjøndt det Kostbareste i Verden, burde være godt Kjøb, lige fra den anordnede Lærebog af, paa Prent maa kjøbes meget dyrt, burde man tillige spare paa Papir, for at formindske Prisen paa samme. At Udgiveren kunde ville forøge Arke antallet, for at have større Fordel, er en Bebreidelse, som vist Jngen gjør ham, om mangen anden Udgiver kunde det vel lade sig tænke. Den hele Tidsregning, som Kalenderen begynder med, maatte saaledes paa den Grund gaae ud. Ere de Data, den indeholder, til nogen Nytte, kunde de i al Fald staae under de historiske Efterretninger i de sammenlignede Tabeller. Jstedet for mange af disse Efterretninger, som øjen synligen ere satte did, fordi man til den Dag i Aaret ikke strax havde en bedre vedhaanden, kunde man vælge en eller anden stor af Danmark fortjent Mands Fødselsdag, f. Ex. en Griffen feldts, en Hvidtfeldts, en Suhm, en Thyge Rothes. Paa den Maade vedligeholdt man passende Mindet om hine Mænd. Men her maatte vælges med Skjønsomhed. Alene sande store Mænd, om hvis Fortjenester der kun kan være een Mening, bør saaledes foreviges. Endeel Materialier vil Udgiveren kunne erholde hos Etatsraad og Notarius publicus Olsen, som har samlet paa Mærkværdigheder, især af det Slags, til hver Dag af Aaret. Forklaring over Tegnene kunde godt staaet paa 1ste Side. Den almindelige bemærkning: Hæderstegn, er ikke fyldestgjørende. Man ønsker at vide, hvilket er det Hæderstegn, Manden, har erholdt. Ogsaa vilde nogen Plads være vundet, hvis Fortegnelsen over de franske Prindser og Hertuger var gaaet ud, og de vare indførte, i Liighed med hvad skeet er med andre Landes Prindser, under Frankerig. Endnu vilde nogen Plads spares, naar ingen Direction, Kommission, eller offentlig Jndretning blev i Kalenderen anført uden paa eet Sted. (See, til Exempel, S. 372, 2 P.) Vel kunne de henhøre til, og altsaa søges paa forskjellige Steder, den grønlandske og færøiske Handel til Exempel, baade under Financevæsenet og under Handelskompagnier og Selskaber, hvor den rigtig staaer; men man søger den og dem dog altid paa Registeret, og hiin Vidtløftighed er altsaa overflødig. Videnskabelig Klassisikation er rosværdig og behagelig, men den hører dog ikke væsenlig til Hof= og Statskalenderen, hvis vigtigste Øiemed er, at kunne finde Jndretninger og Personer, som høre til Hoffet og Staten. Vilde man her regne det saa nøie, burde efter den Regel, at denominatio sit a parte potiori, Kalenderens Titel være omvendt. Da burde og til Slutning et Register indeholde de almindelige, i en bestemt Orden classificerte, Hovedartikler, under hvilke alle Efterretninger ere henførte. Enten synes det og, som om de forskjellige anførte Qvarantænekommissioner burde udelades, eller at Medlemmerne i alle tilværende burde nævnes; hvilket dog vilde være alt for vidtløftigt. Er den lange, aarlig forøgede Liste over de indskrevne Frøkener i Klosterne ikke værd at udslettes, For deres Skyld, der let kunne forskaffe sig en Liste over deres Formænd, er det dog ubilligt, at Andre skulle betale Kalenderen dyrere. (Fortsættes.) Jens Blix, eller man kommer ud af Alting. Jens Blix var et af de Mennesker, om hvilke man pleier at sige, at de have et let Sind, at de lade fem være lige, at de tage sig Alting meget let og følge den Grundsætning: "man kommer ud af Alting." – J sin Ungdom var han en meget vild Krabat og kunde aldrig forliges med de andre Drenge. Hans Moder formanede ham tusinde Gange, ikke at give sig af med dem, men hendes Formaninger frugtede kun lidet. Engang lovede nogle Drenge ham et Liv fuldt Hug. Moderen raadte ham at holde sig hjemme indtil Stormen havde lagt sig, men Jens, som troede at man kommer ud af Alting, gik alligevel ud, og Drengene, som lurede paa ham, pryglede ham dygtig. Dog, naar man undtager, at han fik et blaat Øie og mistede to Fortænder, saa kom han iøvrigt ret godt ud af det. Jens Blix voxte til og blev fra en Dreng til en Karl. Han var meget for at leve godt, men kun lidet for at arbeide. En Følge heraf var, at han maatte gjøre Gield hos Peer og Poul, men Peer og Poul vilde have deres Penge igjen, og det var netop disse som Blix manglede. Hans Kammerater gjorde ham bange og sagde at han kom aldrig ud af det, men uagtet Creditorerne vare færdige at løbe ham Dørene ind, saa var han dog ligeglad og sagde til sine Kammerater, ", J snakker som J forstaae det – man kommer ud af Alting, mine Venner." J Grunden havde han ogsaa Ret, thi naar man undtager den ubetydelige Uleilighed, at han kom til at sidde to Aar i Slutteriet, hvorhan for sine Penge kunde faae alt hvad hans Hjerte ønskede sig, saa kom han virkelig temmelig godt udaf det, thi hans Creditorer maatte efter to Aars Forløb lade ham løbe, da det blev dem for bekosteligt at holde ham i Slutteriet. Da han kom paa fri Fod igjen, havde han intet at leve af. Nød bryder alle Love, for at hielpe sig i en snever Vending skrev han en Vexel, og da han troede, at hans Navn ikke stod i saa god Credit som Grosserer Peersens, saa laante han for et Øieblik dennes Navn, og, for ikke at gjøre Manden Uleilighed, skrev han det selv. Da Vexelen ved Forfaldstiden blev Grossereren præsenteret paastod denne ligefrem, at han ikke selv havde underskrevet den. Man anlagde Sag mod Blix og den beskikkede Actor paastod ham dømt til at miste Haand og Boeslod. Hans Venner gjorde ham atter bange, men Jens Blix smillede og sagde: "man kommer ud af Alting." J Grunden havde han ogsaa Ret, thi hans Straf blev i Betragtning af adskillige Omstændigheder, der talde til hans Fordeel, forandret, og han slap med at sendes over Grændserne. Blottet for Alting at see sig saaledes tvungen. til at gjøre en Udenlandsreise er en heel betænkelig Sag. Jmidlertid havde han et godt Reiseselskab lige til Hamborg, nemlig to Retsbetiente, der vare ham inderlig hengivne og vaagede saa nøie over ham, at de aldrig veg fra hans Side et eneste Øieblik. Ved Afskeden paa Grændserne yttrede de endog den høieste Grad af Medlidenhed med ham, men han svarede ganske rolig: "værer ubekymrede, mine gode Venner, man kommer ud af Det var virkelig ogsaa Tilfældet, thi Alting. naar man undtager at han i fjorten Dage maatte holde et Slags Sultecur, som imidlertid var meget gavnlig for hans Constitution, saa traf han i Hamborg saa fortreffelige Fattiganstalter, at han i en fire Maaneder aldeles ingen Mangel led. Jmidlertid forekom ham denne Levemaade alt for simpel og han pønsede nu paa, selv at befordre sin Lykke, da han mærkede, at ingen anden vilde gjøre det og han fra sin tidligste Ungdom havde hørt, at enhver er sin egen Lykkes Smed. J den saakaldte Brauerstratz boede en Uhrmager, som havde alle sine Vinduer behængte med alskens Guld-og Sølv uhre. Jens Blix fandt det urimeligt, at en eneste Mand skulde have saa mange Uhre medens han selv ikke eiede eet. Han overveiede denne Sag lidt nøiere med een af sine Venner, en gammel Ludimagister, der havde studeret Rousseaus Skrifter, beviste ham med de klareste Argumenter, at den første, der havde indført Eiendomsretten har været en Usurpateur; at Jorden er Menneskenes fælles Eiendom, at det kun var med Vold, men ikke med Ret, at enkelte have tilegnet sig saa meget paa deres Medmenneskers Bekostning. Heraf var det altsaa klart, at Uhrmageren var en Usurpateur, og at han, der var kommen ligesaa nøgen til Verden som Jens Blix og Ludimagisteren, ikke havde Lov til at tilegne sig saa mange Uhre. Jens Blix fandt disse Argumenter meget rigtige, og forenede sig med Ludimagisteren om at gjøre deres naturlige Menneskerettigheder gieldende. Om Natten, da alle lige indtil Vægteren sov ganske trygt, stege de ind i Uhrmagerens Vindue og toge en god Deel af hans Uhre. Nogle solgte de strax, andre grov de ned i Jorden. Men det varede ikke længe og Alting blev opdaget. Jens Blix og Ludimagisteren kom begge til at sidde i een Arrest. Ludimagisteren vor ganske fortabt, og raabte tusinde Gange om Dagen: vi arme ulykkelige Mennesker, vi komme aldrig ud af det. "Jkke det svarede Blix, med sin sædvanlige Letsindighed "man kommer ud af Alting, min bedste Magister. Uret havde han heller ikke; thi da deres Forbrydelse kun betragtedes af Dommeren som simpelt Tyverie, saa slap de med to Aars Tugthuusarbeide, og da man i Tugthuset i Hamborg aldrig manglede Syssel eller Tidsfordriv, saa gik disse to Aar meget hurtigere end nogen af dem havde forestillet sig det. Blix, gik nu til Engelland og nedsatte sig der som Hattemager, hvilken Profession han i sin Ungdom havde lært. Men da det faldt ham noget vanskeligt, at leve her, hvor der var saa mange Hattemagere, af sit Haandværk, saa lagde han sig efter at kjøbe saadanne Hatte, som man af en Feiltagelse havde faaet ombyttede i Comoediehuset, paa Billardstuer &c. Da saadanne Feiltagelser ere endnu langt hyppigere i London end i Kjøbenhavn, saa fik han sig snart indkjøbt en stor Mængde saadanne herreløse Hatte, hvis Facon han forandrede, og som søgtes meget stærkt hos ham, da han kunde sælge dem for en meget billig Priis. Han kom snart i saadan Ny, at han saae sig istand til at givte sig. Da det imidlertid er vanskeligt for en skikkelig Mand at ernære sig paa en skikkelig Maade i denne store By, saa varede denne Glæde heller ikke ret længe. Blix blev formelig anklaget, og da Lovene i Engelland, som bekjendt, ere meget strænge mod saadanne Forseelser, saa gjorde man ham atter meget bange og paastod at han kom aldrig ud af det. Men Blix lod ikke Modet synke: man kommer ud af Alting vedblev han og havde ligeledes denne Gang ikke Uret, thi Retten dømte ham til at hænges. Paa Retterstedet holdt han en opbyggelig Tale til Tilskuerne, hvori han sagde: Speiler eder i mit Exempel Børn, og lærer deraf, at man kommer ud af Alting! Om Bugtalere.