Viborger Samler, 1782-11-25
For nu ret grundig at anvise Trøsten for dem, der ikke ere smukke, og forekomme de Smukkes Overmod, maae for alting Begrebet om Smukt, og ikke Smukt nøie bestemmes, og det er ikke saa let, som man troer. Mange tusende tale og dømmeme om en Tings Skiønhed, og vilde dog blive meget forlegne, hvis de tydelig skulde forklare, hvad de kalde smukt og hvorfor de kalde det saaEn berømt Engellænder har ikke længe siden skrevet en heel Bog om at fastsætte de vaklende Begreber og Skiønhed. Men, da denne Afhandling kun angaaer Personers Skiønhed, kan det være nok, at man ved det, der er smukt eller ikke smukt paa dem, forstaaer det, der er Øiet behageligt eller ubehageligt. Vist nok er det, at man og, ved at bedømme Personers Skiønhed, kan raadføre sig med fleere Sandser. Hørelsen dømmer om Stemmen, Felelsen og maae skee endog Lugten kan i visse Henseender bruges til at bestemme det Smukke eller ikke Smukke, Behagelige eller Ubehagelige; men Synet bliver dog vist nok Hovedhielpemidler, saa man aldrig vilde antage en Blind til Dømmer om personlige Skiønheder, om endog hans øvrige Sandser ved en besynderlig Stykke erstattede en stor Deel af det, der manglede ham paa Synet. Men bliver endog herved Begrebet om Skiønhed nogenledes klart, ere vi dog derfor ikke meget videre i Sagen selv. Vil man nu spørge, hvad det da er, der falder Øiet behageligt, og hvor hvorfor vi ved at see Personers udvortes Skif kelse finde i Sielen enten Fornøielse eller og det Modsatte, saa hører dette Spørgsmaal vist til dem, der enten aldeles ikke eller dog aldrig ret til skrækkelig kan besvares. Til nærværende Øiemee er det nok, at vi vide af Erfarenhed, at Domme om Personers Skiønhed bestemmes alene ved Menneskenes Meeninger eller Fordomme, og forandre sig, ligesom disse forandres; at man holder det for smukt, som andre, hvilke vi tiltroe Jndsigt, holde for at være det, og at, naar man endog ikke forlader sig paa andre, dog Egensindighed, Vane og tusinde andre Ting giøre os uvisse og vildfarende heri. Paa saa slibrig en Grund staaer den Roes, vi tillægge det Smukke, og vor Dadel over det, der i vore Tanker ikke er smukt. Europæeren holder hvide Tænder og et hvidt Legem for den største Skiønhed. Asianeren farver sine Tænder blodrøde ved idelig at tygge Betel og anseer det for smukt. Mohren er saa indtaget af sin sorte Legems Farve, at han søger ved Knust at giøre den saa sort som mueligt. Blandt og ziires Ørnene med Ringe og vi holde det for skiønt. Naar derimod den Vilde sætter Ringe i Næsen og anseer det for en stor Prydelse, lee vi over ham. Hvo har da just privilegeret Ørnene til Ringe frem for Næsen, Mon andet end Vanen, Tusende fleere Exempler kunde anføres, men dette kan udentvivl være nok til at bevise, at det, man holder for Smukt, beroer meest paa Jndbildingen. Er det nu saa, maae og Grimhed bestaae i Jndbildingen; og var det da velværd at foruroliges over det, der alene har sin Grund i Menneskers Jndbilding. Jkkedesmindre kan man ei negte, at der jo findes Personer, om hvilke alle Tiders Mennesker vilde eenstemmig tilstaae, at de ikke ere smukke. Men og disse kan trøste sig. Lad endog heele Verden fradømme den Smukhed og derid erklære andre for virkelig smukke, saa er dog det sidste falskt, om det første endog er sandt. Thi den Skiønhed, der finder allermeest bifald, er dog, naar den betragtes nøiere, ei nær saa smuk, og er altsaa kun i Henseende til Grader adskilt fra Grimhed. En vigtig Trøst for dem, der endog i høieste Grad ere grimme Forskiellen imellem dem og de Smukke er ikke væsentlig, da disse alene ere mindre grimme. Den store Kiender Holberg har forlængst lignet de Smukke ved Malerier, som man alene bør betragte i en vis Afstand og ikke komme for nær, hvis ikke de gro Nyeheder.