Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-04-20
Blandede Efterretninger. Om de Bekymringer, som ved de civiliserede Staters stigende Befolkning er i de nyere Tider opvakt, har Professor Klose i Berlin skrevet en Afhandling, som er oversat i det norske Tidsskrift: "Eyr, første Hefte for dette Aar. J den preussiske Stat udgjorde i Decenniet 1815. 1825 Overskuddet af Fødte næsten 1,772,000. Mange Kjendsgierninger skal bekræfte Rigtigheden. af den Formodning, at i hele Mellem og NordEuropa døer i Gjennemsnit af 36 Levende 1, imedens der allerede paa 24 Levende kommer 1 Fødsel, saa at Folketallet aarligen forøges med 1 paa 2. - Frankrige talte for 40 Aar siden 20 Millioner Mennesker, og har nu, trods alle Tildragelser fra 1789 til 1815, 30 Millioner. Forf. antager imidlertid, at Bekymringen for en Overbefolkning er grundløs, eller dog blot tillader chimæriske Slutninger, og derfor i ethvert Tilfælde er overflødig. Først og fremmest kan man med Sikkerhed paastaae, at den Tid er endnu meget fjern, i hvilken det, som Jorden formaaer at levere, er mere vil strække til at ernære den voxende Menneskemængde. Sikkerlig ville endnu flere Aarhundreder forløbe, førend dette Tidspunkt kan ansees som nær forestaaende. En flittigere Dyrkning af Jorden, man tillade mig endnu engang at anføre mine egne tidligere Ord, i beboelige og endnu kun lidet beboede og endnu mindre cultiverede Egne og Menneskeslægtens forhøiede sædelige Characteer, hvorved den stedse føres mere tilbage fra al fordærvelig Luxus til Maadeholdenhed, kunne formentlig endnu længe være i Stand til at forebygge hint befrygtede Misforhold." Og denne bemærkning kan ej kaldes nogen Anviisning paa Udvandring, eller en saadan frivillig Udvandring forliges i det Mindste meget vel med en Lov for Sæderne. Thi hvad vilde der være blevet af den nu cultiverede Deel af Jorden, hvis enhver Født havde anseet sig for en glebe adscriptus, hvorfor den Stærkeres Despotsands, men aldrig Naturen, længe nok har erklæret ham. Men indtrædet nu endelig hint befrygtede Misforhold – og jeg har allerede bemærket, at Menneskeslægtens høiere Sædelighed vil bidrage paa den ene Side til at paaskynde og paa den anden Side til at forsinke hint Tidspunkts Komme -, da vilde sikkerlig hverken Staternes bedste Indretning, eller Folkenes sæde ligste Tilstand afholde Naturen fra at anvende sine ødelæggende Kræfter, for paany at tilvejebringe Ligevægten, og Menneskets Frygt for disse Kræfter vilde, ligesom enhver Frygt for det Uundgaaelige, være daarlig. Men ligesom jeg er overbeviist om, at Naturen vilde i dette Tilfælde, trods alle vore Fremskridt i Civilisation, finde de til Hensigten nødvendige Midler, saa holder jeg det ogsaa for sandsynligt eller dog for muligt, at den ei behøver at betjene sig deraf, men at den i den næsten uudtømmelige Rigdom af sine Kræfter, som vi endnu stedse mere ane, end kjende, vil finde Midler til endnu til rette Tid paa en mildere Maade at forebygge en Overbefolkning. Vi ere vel ude af Stand til at meddele et strengt Beviis for denne Paastand, eller endog til at angive Midler, af hvilke Naturen vil i sidste Tilfælde gjøre Brug; men i det hele Anliggende er ifølge sin Natur Intet vist, uden at en videre Formerelse af Menneskeslægten ei vil finde Sted, saasnart den kommer i Strid med Planen for det Heles Opholdelse; men det er muligt og sandsynligt, at Naturen vil uden grusomme Midler opretholde Ligevægten imellem Menneskeslægtens Behov og Jordens Productivitet, ligesom den uden saadanne Midler har hidtil opretholdt andre Forhold, f. Ex. det beundringsværdige rigtige imellem Antallet af mand lige og qvindelige Individer hos Menneskeslægten." Sindssvaghed med Hang til Mord er Gjenstand for en af den berømte parisiske Læge Dr. Esquirol skreven Afhandling. Læren om Tilregnelighed, der for faa Aar tilbage syntes at være et Terra incognita for de Franske Læger og Jurister, har i Frankrige siden Galls Tid været Gjenstand for gjentagne og virkelig ogsaa grundige Undersøgelser, hvilket en Marcks, Georgers, Fal ret's, Baslo's og Fleres Afhandlinger vise. Fremfor alle troe vi imidlertid fortrinlig at burde gjøre opmærksom paa anmeldte lille Skrift, hvori der med ligesaamegen Grundighed som Tydelighed bevises, at Mania homicida er aldeles intet Hjernespind af disse disputeersyge Læger (hvilket Franske og Tydske Jurister synes at antage, i det de ansee Galgen eller Skafottet som det eneste Middel til at forebygge Mord), men at der virkelig gives en saadan Sygdom, og at de, der angribes af den, ikke kunne straffes som Forbrydere, men maae behandles som Sindssvage. Efter Esqviroler Monomania homicida en partiel Sindssvaghed, der charakteriserer sig ved en imodstaaelig Lyst til at myrde. Denne Mordlyst opkommer og vedligeholdes enten af en i Sindssvagheden grundet feilagtig, indre Overbeviisning (conviction intime, mais delirante), af en exalteret vildledet Jndbildnings Kraft, af et falskt Raisonement - altsaa af et iønefaldende fornuftstridigt Motiv eller man mærket ingen Forstyrrelse af Fornuften og Affecterne, da den Syge undertiden allene ved et ubekjendt uforklarligt Noget føler Trang til at myrde, hvor tydelig end Fornuften og hans moralske Overbeviisning tale derimod. J første Tilfælde har han altsaa et virkeligt Motiv, men som grunder sig paa en fir Jdee; i det andet derimod følger han en dunkel Drift, over hvilken han har tænkt, saa at han paa en Maade synes at handle med Forsæt. Her ere Fornuften og Følelsen friske - men Villien syg - og netop dette er det, som miskjendes og ikke kan begribes hverken af Læger, eller Andre. (Af Eyr.)