Den Vest-Sjællandske Avis, 1821-12-18
Jordens Overflade beregner man sædvanlig til 9,292,060 geogr. Qvadratmile, hvoraf det faste Land og Øerne ikke engang udgiør den trediedeel, det øvrige er bedærket med Vand, af hvilket, i de allerældste Tider, da det endnu stod meget høiere, alle faste Deele have præcipiteret sig, Den Armosphære, som omgiver os, bestaaer fornemmelig af to Luftarter, Qvælestof- og Suurstof gassen; den første bliver antaget til 79 og den sidste til 21 Procent, uden at regne lidet kulsuurt Gas, og de i Luften svævende Vanddunster, som under visse Omstændigheder danne Skyer. Suurstof gassen er paa Jorden Grundstoffet til Livet, uden hvilken ingen Orgamsmus især ingen dyriske Væsener kunne leve. Ogsaa indgaaer dette Stof mangfoldige Forbindelser med Kulstoffet, Vandstoffet og Qvælestoffet, hvoraf der under Medvirkning af Lys og Varme frembringes en Mængde Legemer, i hvilke, naar de ere af vegetabilisk Natur, Kulstoffet og i de af anmalsk Natur, Qvalestoffet har Overhaand. Atmosphærens Høide strækker sig til 78 Mile. Men høiere oppe maae de efterhaanden ganske tade sig, naar ikke dens Udvidelses-Evne skal betragtes som nendelig. Jeg har allerede ovenfor talt om Jordens Vægt, ogsaa om dens høieste Bierge, som imod Ujevne derne paa andre Planter ere meget ubetydelige. At Jorden er indvendig huul, og skulde tiene et eget Centralsystem til Beboelse, som Professor Stein hanser i Halle paastod i fuld Alvor ligner virkelig formeget en Spøg, til at man kunde høre den uden at smille derved. Siden Physikerne have opdaget Jordens store specisiske Vægt, maatte Drommene om dens Huushed vel forsvinde. (Dette Beviis er meget svagt; thi blot en udmærket tung Masse inden i Jorden kunde bevirke det). Nu gaaer man paa den anden Side maaskee for vidt, og troer vel endog, at det Jndvendige af vor Planer tildeels bestaaer af puur Guld, da Guldet som det mindst forgiængelige og tætteste Legeme, kunde have affondret sig fra Chaos, og lagt sig nederst, det vil sige, at have lerret sig om Jordens Middelpunkt. – Vi kiende imidlertid Jorden kun til Lagene af Granit ten der er en almindelig udbredet Biergmasse, som overalt udgiør Grundlagene for de øvrige Klippemasser; brad derpaa følger vide vi ikke, kun saameget at den største Deel af de dybeste Lag og det Jndvendige maae være tungere end alle bekiendte Jordarter som i Giennemsnit kun veie 2 1/2 Gang saameget som Vandet, da Jorden i det Hele er, som sagt 48 Gang saa tung som Vandet. Dette sidste Resultat, som synes saa gaadefuldt; men som er meget vigtigt, er blevet fundet paa dobbelte Veie endskiøndt ikke gandske overeensstemmede. Man havde allerede iagttaget, at Blyeloddet i Nærheden af Chimborasso i Amerika, blev ved dette Biergs tiltrækkende Kraft draget 7 Secunder i Rummet hen til Bierget fra den lodrette Linie. Byggende herpaa anstillede man nu, ved Bierget Shehallien i Skotland, som er en temmelig kubisk, dog noget langstrakt Granitmasse af betydelig Størrelse, færskildte Forsøg, som udviiste noget lignende. Da man nu kiendte Biergets Størrelse og Masse saa lod sig beregne hvorledes den Tiltrækning, som kom fra Graniten forholder sig til den Tiltrækning, som bliver bevirket af den hele øvrige Jord; hvorved Udfaldet var en stor specifisk Overvægt for hele Jorden. Da man imidlertid blev meere opmærksom paa Biergets ubestemte Figur, valgte man smaae Kugler af Blye hængende ved en meget omsindtlig Vægt stang hvilke man nærmede til større. De mindre bleve tiltrukne af de større Kugler, som kom dem nær, og bragte ud af deres Rolighed. Her havde man nu gandske nøie udarbeidede Former og Malteraf bekiendt specifisk Vægt, og Forsøgene gave derfore et sikkert Resultat, som forskaffede meget inderressante Oplysningt naar det blev overdraget paa heele Solsystemmet. Maanen er vel ingen Hovedplanet og i sig selv temmelig liden, da dens Giennemsnit er kun 365 Mile, og den er i Henseende til Fladerummet 14 og til Jndholdet 50 Gange mindre end Jorden, hvorved Tætheden af dens Masse, eller hvad derer det samme dens specisiske Vægt kun er 3/4 af Jordmassens eiendommelige Vægt, dog er Maanen os, som vor nærmeste Ledsager, der venligen opklarer vore Nætter, meget vigtig, og fortiener al Opmærksomhed. Maanen fierner sig i sit Løb omkring Jorden snart noget fra os, snart nærmer den sig igien til os. Dens mellemste Afstand udgiør 60 Halvdiametere af Jorden eller 510000 Mile. Dens tilsyneladende Størrelse er efter dens forskiellige Bortfiernelse noget forskiellig. To Gange i hver Maaned kommer den nøie overeens med Solens tilsyneladende Størrelse, i den øvrige Tid er den deels noget større, deels noget mindre end den. Maanens Lys laant af Solen, kommer ikke i Sammenligning med den Sidste. Det er endog allerede 80,00000 Gange svagere end det almindelige Daglys ved halv bedækket Himmel. Denne Omstændighed, som synes at være saa paa faldende lader sig opklare deraf, at Maanen naar den viser sig om Dagen paa Himmelen, ikke er klarere end en Skye synes at være, som er oplyst af Sclen. Da nu, ligesom Maanen er stor til, 80 90000 Fuldmaaner have Rum paa den synlige Himmel, saa maae dens Lys ogsaa naturligviis være saameget svagere end Daglyset, ikke engang at tale om Solens Lys. Denne overordentlige Forskiellighed er kun af den Aarsag mindre paafaldende for os, fordi Øiestenen altid aabner sig ved tiltagende Dunkelhed, og fordi Øiet da vænner sig til ogsaa at see ved svagere Lysgrader. Aabner Giennemsnittet af Pupillen sig f. Ex. til det 4 dobbelte, saa bliver Øiet derved sat i Stand til at optage 16 Gange saameget Lys, som tilforn. Da 16 divideret i 80000 giver 5000, saa er det tydeligt, at allerede af denne Grund kan Maanelyser ikke forekomme os 80000, men kun 5000 Gange svagere end Daglyset. Det Øvrige giør Vanen ligesom i et Skuespilhuus, som ved det første man kommer derind fra den klare Dag viser sig som den mørke Nat, naar ogsaa flere hundrede Voxlys brænde, og vi efterhaanden ogsaa finde det glimrende oplyst,