Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-04-06
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. a 10000 Kaa Nittende Aargang. No. 28. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 6 April 1822. Efter en Øder kommer en Sparer. Det Omvendte siger Ordsproget; men er Ødselhed en Last, saa er Paaholdenhed det ikke mindre. Længe nok har man raabt. Jndskrænkning! Jndskrænkning, kun i den findes vor Frelse. Det var en Stemme i Ørken. Man vedblev ligefuldt at ødsle, og Moralisterne og Statsoeconomerne raabte igien: Lad dem kun ødsle; de høre nok opnaar de intet mere have at ødsle med Men disse gode Mænd betænkte ikke, at Yderlighederne i Menneskelivet berøre hinanden, og at hele Nationer, som det enkelte Menneske, gjerne, ved at undflye Ødselhedens Scylla, styrte sig i Paaholden hedens Charybdis. Den gyldne Middelvei er her ikke at tænke paa. Da vor Cours stod mellem 5 og 600, og vi havde 30 Millioner Sedler, saa sagde man paa den ene Side, vi have for meget Papiir, uagtet hele Papirmassen effective ikke var 56 Mill. Specier, altsaa det Halve af hvad den er nu, da Massen er en Trediedeel mindre. Først da Speciecoursen noteredes 250, vaagnede man af sin Drøm, og indsaae, hvad man allerede længe havde burdet indsee, at Pengemassen ikke var saa stor, som man havde indbildt sig; thi, endog beregnet til 16 Mill. Rbd. Sølv, udgjør det ikke engang 16 Rbd. for hvert Jndivid af hele Danmarks Befolkning. Men med Opvaagnelsen af denne Drøm, hvis Virkninger endnu andre uheldige Omstændigheder, som Handelens Standsning og Kornvarernes lave Priser, fulgte, indtraadte Jndskrænkningsperioden, uden Tvivl af endnu langt ulykkeligere Følger end Ødselhedens. Den store Grundsætning: at lade Andre leve medsig, glemtes da ganske, og den Olie, der skal holde Hjulene i den store Statsmaskine i Gang borttørredes. Ligesom Gjemme og Bevaringssystemet under Krigen fordyrede Alting, saaledes bleve nu alle Næringsveiene standsede ved overdreven Paaholdenhed. Ved Coursens Nedgang til al Pari, ved sex Millioner Sedlers Forvandling til uopsigelige Bankobligationer, fik National formuens Circulation en ganske anden, langt mere indskrænket, Retning. De store Kjøbmandshuse, der havde udsendt Expeditioner til en Cours af 6 til 700, og faaet dem hjem igjen til en Cours af 212 til 250; de Kjøbmænd, som endnu til en Cours af 212 til 250 havde Varer liggende, de havde betalt til en Cours af 6700, og desuden skyldte til en lav Cours hvad de havde laant til en høi, maatte naturligviis styrte sammen. Jkke bedre gik det alle dem, der have kjøbt faste Eiendomme i Navneværd, til en høi Cours, og hvad Godseieren siden ikke tabte ved denne, det tabte han ved de lave Kornpriser. Den Deel af Nationen, der skulde bringe Liv og Virksomhed i Handel og Vandel, var nu saaledes saa godt som ødelagt. Alt, hvad der indtil Freden havde været af størst Værdie, som Landeiendomme, Varer, Skibe &c., det maatte hver Dag synke i Prisen, fordi de, der havde Penge ikke vilde kjøbe, og de, som vilde kjøbe, ikke havde Penge. Formuen var nu gaaet over fra de virksomme i de uvirksomme Hænder. De, som mindst havde virket, havde bedst bevaret deres Penge, som de havde faaet ind til en meget høi Cours, og gjemt til den var Pari. Den Arbeidsmand, som havde faaet sit Arbeid betalt fire Gange saa høit i Sedler, som han nu kunde levere dem til, og gjemt de overskydende Trefjerdedele, var naturlig viis bleven 76 pC. rigere. Den største Masse af Sedler var i saadanne Oplæggeres Hænder, og en uvirksom Capital. Saaledes er nu efter en Øder kommet en Sparer – og en Sparer, der truer det Hele med Ødelæggelse, naar den Grundsætning: "lad andre døe, naar jeg kun lever, skal blive almindelig. Har det forhen været Pligt at ivre mod Ødselhed saa er det nu ligesaa meget at ivre mod overdreven og almeenskadelig Paaholdenhed. Naar i Tider, som disse, hvor Handel og Skibsfart ere standsede, og mangfoldige Næringsveie, som en Følge deraf, ligge, endnu de, der have Raad til at lade Andre leve med sig, paa alle muelige Maader indskrænke sig, saa bliver dette en indbyrdes og gjensidig Udfultning, der, tilsidst, i høi Grad, maa forøge det Onde. Maatte dog Alle, som tænke saaledes, og som dynge Rente paa Rente, og Capital paa Capital, betænke, at ikke Alt hvad der er sparet er fortjent, og mindes Holbergs vise Ord i 163 Epistel, hvor han siger: "De fleste blive fattige ved Pragt og Ødselhed; Mange blive ogsaa forarmede ved utidig Sparsomhed, thi det er om de sidste, som man siger, at de gnie paa Skillingen, for at sætte Daleren til. Jeg haver kjendt dem, som, for at spare paa Jldebrand, ere af Frost faldne udi Sygdomme, som haver kostet dem hele Skibsladninger af Brænde. Jeg haver kjendt andre, som, for at spare paa Saltet, have haft deres Smør og Kjød fordærvet; Andre, for at spare paa Postpenge, have forsømt at skrive om vigtige og magtpaaliggende Sager; Andre, for ikke at betale 100 Rigsdaler, have udstaaet Processer, som have kostet dem 1000. Hvor mange Haandskrifter ere ikke blevne casserede, efterdi man har villet spare paa stemplet Papier, og hvor mange Vahrer ere ikke blevne confisquerede, efterdi man har villet indsnige dem uden Tolds Aflæggelse? Mange maa jo bygge heele Huse af Grunden op, efterdi de ikke have repereret dem i Tide. At give Pengene ud i rette Tiid, er det samme, som at sette dem ud paa Rente, og at lade see Prøve paa occonomisk Viisdom. En Gnier maa ofte betale en Tingdebbelt, efterdi han holder for længe paa Skillingen. Det Kjøn, som kaldes det smukke, og som ogsaa vilde være det, dersom det altid udmærkede sig ligesaa meget ved smukke Handlinger, som ved smukke Ansigter, bidrager ofte sit til, at indføre en Skillingsoeconomie ved Siden af den største Dalerødselhed. Franske Fjer og Blomster, Tyll og Mousselin, Comoediebilletter til første Pladsloge, Vogne til Charlottenlund o. s. v., kunne i de fleste Skjønnes Øine ikke betales for dyrt; men vil den stakkels Mand eengang kjøbe sig en Bog, for blandt mange sure Dage at have nogle søde Timer, saa raaber strax den occonomiske Ægtemage: "Mand, er det at holde Huus, Jeg lider ikke, at du kaster Penge bort til Bøger. Du kan jo, naar Du endelig vil læse, laane dem hos Peer eller Poul." Man har allerede seet Mænd, der have maattet gjemme deres Boghandlerqvitteringer under Paryken eller i Støvlekraven, paa det deres Tanthipper af Koner ikke skulde faae Øie paa samme, og udsætte dem for samme Skylleregn, som Sokrates. Jeg har kjendt den Kone, der paa Baller og Concerter var klædt som en Cleopatra, men som og Boghandlerens Bud paa Døren, naar det vilde aflægge nye Bøger hos Manden. Rige Enker ere stundom i den Henseende endnu værre end gifte Koner. Aldrig saasnart har Manden opgivet Aanden, førend de troe, at de nu ere løste fra enhver Forpligtelse til Samfund og Medborgere, og om end den Afdøde har ladet dem sidde i Rigdom op til begge Øren, troe de dog nu, at deres eneste Bestemmelse paa Jorden er, at ruge, som Drager, over de arvede Grunker, og at de nu kunne give Slip paa enhver Forbindtlighed, der paalaae deres hedengangne Mænd, som Mennesker og Borgere, i den Stat, hvor de havde samlet deres Rigdom. Jmidlertid er intet Onde i Verden uden Lærdom. Misundelige Mennesker, som længe er kunde taale at see nogen Anden klæde sig og leve paa en bedre Fod, end de ønskede, og betragtede ethvert Bidrag til at lade Andre leve med sig, som stiaalet og ranet fra dem, lære nu først, ved selv at føle Virkningerne deraf, at indsee, at det vilde have været godt for dem og mange Tusinde, dersom de fleste Menneskeer kunde vedblevet at leve saaledes.