Berlingske Tidende, 1836-10-07
Et Stor-Thing, som ønskede at forlænge sine Sammenkomster ud over den af Loven bestemte Tid, behøvede kun at erklære enhver Beslutning om dets Opløsning, som det ikke selv havde forlangt, at være skadelig for Riget: usurperende saaledes den Kongelige Forrettighed, vilde det tildeele sig selv en uindskrænket Magt over sin egen Uopløselighed. Det er alligevel ikke en Forskrivt uden Betydning, uden baade virkelig og moralsk Kraft, det er tvertimod i Alles Jnteresse, at den Rettighed ene at bestemme det ordentlige Stor-Things Vedvaren, saafremt den overskred den i Grundlovens 80 § fastsatte Tid af tre Maaneder, er blevet tilkjendt Kongen. Paa samme Viis forholder det sig med de overordentlige StorThing, hvis Opløsning under hvilket Tidspunkt som helst, Statsforfatningens 20 § tilkjender Kongen, naar Hs. Majestæt finder det passende. Erfaringen har alt for meget godtgjort, at vore lovgivende Forsamlingers forlængede Samværen fører til betænkelige Ubehageligheder, Partier dannes, der opstaaer Usikkerhed og Tvivl i Forretningernes Gang, der foranlediges Overtrædelse af lovlig Myndighed, og anseeligt forøgede Udgivter paabyrdes Nationen. Da Grundloven har bestemt en Grændse for disse Forsamlinger, har den paalagt dem, fremfor Alt at foretage de Sager, den har bestemt som de væsentligste for Stor-Thingets Virksomhed, paa det at de paa denne Maade gjøre sig værdige til deres Vælgeres Erkjendtlighed og Højagtelse. Hvis det kun havde været i nævnte Hensigt, at Kongen denne Gang gjorde Brug af Sin grundlovmæssige Rettighed, saa havde Hans Majestæt ikke destomindre handlet inden for Grændsen af Sin Ret og Pligt, samt i Overeensstemmelse med det norske Folks Tarv og Velfærd. Men Rigets Tilstand, efter det sidste Stor-Things Sammentræden, havde dertil givet end større Grund. Norges lykkelige Stilling krævede ikke meer disse lange og møisommelige Beraadslaaninger, som Fortsættelsen af et nyt Samfundsystem, og Ordningen af en Mængde Sager, baade i Finantserne og Forvaltningen tilforn gjorde nødvendige, og Kongen havde allerede tilstrækkeligt lagt for Dagen, at Hs. Majestæt, hvis Omstændighederne fordrede det, var langt fra at ville forhindre eller tilbageholde Berraadslaaningernes Gang, uden at tage Hensyn til Nationens øiensynlige Uvillie mod Stor-Thingers altfor lange Sammenkomster. Saaledes var Forholdet under Stor-Thinget i 1815 og 1816, som varede i meer end et heelt Aar. Men denne Nødvendighed var ikke længer forhaanden. J Aarene 1815 og 1816 skulde man endnu læge Saarene efter Krigen mod Sverrig, som Forsamlingen i Eidsvold havde foraarsaget; man skulde dække en fra samme Krig hidrørende Gjæld paa to og tyve Millioner, Rigsbankdaler, som Kortsynethed, for ej at sige meer, havde paadraget en Folkemængde af 850,000 Mennesker, berøvede enhver Slags Handel og tvungne til fra Udlandet at hente Livets uundværligste Fornødenheder; man skulde skabe en Nationalbank, frivillig eller tvungen; man skulde betale Norges Andeel i en med Danmark fælleds Statsgjeld; man skulde ordne Almeen bestyrelsen, som i Følge Krigsbegivenhederne havde været vilkaarlig; man havde endelig den Forpligtelse ved lange og vedholdende Bestræbelser, at lægge for StorThinget for Dagen, at ingen overilede Beslutninger burde tages. Saaledes viste sig Regjeringens Fordragelighed. Nu udvikler Handelen sig, Frugterne af Agerdyrkningen forøges, og ville om faa Aar være tilstrækkelige til at ernære en Befolkning, som siden Foreningen er næsten blevet en Halvdeel forøget. Kongen bør saaledes haabe, at det sidste StorThings Medlemmer, langt fra at være følesløse for denne Nationens Velstand, skulde med Hans Majestæt erkjende, at Formaalet nu er, at overlægge om fremtidige Forbedringer til Fremmelse af begge Nationers Fordeele og Lykke. Stor-Thinget har anvendt megen Jilfærdighed i at afslaae de Propositioner, som Kongen i den Hensigt at forbedre og befæste Samfunds-Bygningen, havde ladet tilstille Stor-Thinget; men denne Forsamling har ikke med ligesaa megen Jil behandlet det, som var tilbage af de Sager, der paaligger det. Kongen tog dog ikke i Betænkning at bevilge StorThinget en forlænget Samlingstid, med Tilføjende, at dette var indtil videre; hermed vilde Han give at forstaae, at man ikke burde misbruge denne Forlængelse, men skynde sig at slutte de meest maat paaliggende Sager. Dette Tillæg af Tid har udgjort meer end to Maaneder. Da Arbeiderne ikke desto mindre ikke skrede fremad, og da Hs. Majestæt herved ikke alene afveiede den nærværende, men ogsaa Fremtidens Jnteresser, ansaae Hs. Majestæt det for nødvendigt, at Grundloven just i denne Deel burde holdes ubrødelig, og Stor-Thingets Slutning blev, i Overeensstemmelse med §. 86, besluttet ene af Kongen. At dadle denne Handling; at tiltroe sig efter Godtbefindende at kunne indgyde Skræk i Statsraadets Sind; at fortolke Stats-Forfatningen i dens Sammenhæng og i dens Dele, at forvandle Rigsretten til en politisk Domstol og give den Egenskab, af en Samvittigheds Jury, at begynde med BødersPaalæggelse, for siden efter at kunne gaae videre Alt dette opfordrer Hs. Majestæt, i Følge Hans Kongelige Pligt til at vedtage de nødvendige Handlinger, for at hindre almindeligt Anarki eller enkelt Vilkaarlighed at indsnige sig i Stedet for de Love, som opretholde personlig Frihed, almeen Retssikkerhed og Agtelse for enkelt Eiendomsret. Disse ere Kongens hellige Pligter. Det skal lykkes Ham, at opfylde dem, uden rystende Bevægelser og uden noget Slags Afbræk, saafremt Stor-Thingets Medlemmer ere ligesom Hans Majestæt inderligt overtydede om, at der ikke kan gives nogen Tilfredshed, i de huuslige Kredse, ingen Sikkerhed for Staterne, ingen indre Frihed eller nogen for begge Lande hædrende Selvstændighed i deres Forhold til Europas, øvrige Magter, under hvilken Regjeringsform disse end ere, uden Kjærlighed til Orden, uden Villie til at være retfærdig, samt uden Lydighed mod de almindelige og særskilte Love, som byde baade over Folkene og over deres Regjeringer. Af disse Grunde erklærer Hs. Kongl. Majestæt :At uagtet de her omtalte Tildragelser, vil Kongen gjerne troe, at Stor-Thingets Medlemmer ere iGrunden besjælede af det Ønske, at beholde for den norske Nation den fuldkomneste af de Garantier, som Grundloven af 4de November 1814 bestemmer. Men Hs. Majestæt har med Bekymring fundet, at uagtet to og tyve Aar ere henvundne siden Foreningen med Sverrig, uagtet den indre og ydre Freds Velgierninger, samt den Lykke, som deraf var en Følge, skjelne Stor-Thingets Medlemmer endnu ikke med fuldkommen Nøjagtighed imellem de Rettigheder, som tilhøre Kongen alene, og imellem dem, som tilkomme Hs. Majestæt og Stor-Thinget i Forening.