Viborger Samler, 1789-06-22
Fortsættelse af No. 23. kulde De vel troe det Omveltningen skede uden Anspændelse, blot ved en stor Mands Heltemod. En Konge, som var Philosoph, værdig til Tronen, fordi han ikke skyttede om den, og som det var mere om Menneskers Lyksalighed end dette Skrek=Billede af Magt at gjøre, frygtende derhos for sine Efterkommere, og for sig selv med, tilbød at sætte Stænderne i Besiddelse af deres gamle Rettigheder. Han følede, at et udstrak Rige behøvede de forskiellige Provincers Forening, for viseligen at blive regjeret. Ligesom enhver Deel i det menneskelige Legeme har, foruden den almindelige Circulation, sin sær egen, saa maa ogsaa enhver Province, ved at efterleve de almindelige Love, rette sine egne, efter sin forskjellig Jorbund, Stilling, Handel og særegne Fordeele. Derved lever og trives det hele Provincerne ere nu ikke mere til, for at gjøre Vasal-Tjeneste til Hoffet, og for at pryde Hovedstaden (h). En blind Ordre fra Tronen forstyrrer nu ikke meere de Steder, hvortil Regentens Øie aldrig har kunnet trænge. Enhver Province(h) Vildfarelse og Uvidenhed ere Kilderne til alt det Onde, som nedtrykker Menneskeheden. Et Menneske er ikke ondt, uden fordi det tager feil af sine rette Fordeele. Jmidlertid kan man, foruden at anrette stor Uheld, tage Feil udi Theorien af Fysik, Astronomie og Mathematik; men Politikken taaler ikke mindste Afvigelse fra det Sande. Visse Feil i Bestyrelsen ere mere ødeleggende end naturlige Landeplager. En eneste Feil af dette Slags kan forarme et Rige og blotte det for Folk. Dersom den alvorligste og dybeste Granskning nogensinde er høilig fornøden, da er det i disse publikke og tvilsomme Tilfælde, hvor ligemange og lige vigtige Grunde synes at være saavel for, som imod. J saa Fald er intet farligere end den blotte Praxis uden Teorie. Den foraarsager Ulykker, som man ikke skulde forestille sig, og Staten bliver ikke oplyst, før Øjeblikket, den vil undergaae. Man kan derfor ikke for meget udvide Oplysning om Regjerings-Konsten, som er saa forviklet, eftersom den mindste Feiltagelse er en Linie, som i Afvigelsen forlænges alt mere og mere og foraarsager en Uhyre stor Vildfarelse. Lovene, som man hidtil har udgivet for almindelige Lægemidler, have ikke været andet end Skin Midler. De ere, som man meget vel har sagt, fødde af Fornødenheden, og ikke af Philosophien. Denne er det, som bør rette det Mangelagtige ved dem. Men hvilket Mod, hvilken Jver og Menneskekierlighed behøver ikke den, som af denne Miskmask vil opføre en ordentlig Bygning, Men hvilket Genie skulde vel og være det menneskelige Kjøn mere velkommen, Betænk, det er det allervigtigste Formaal: At det især gielder om Menneskets Lyksalighed, og følgelig maa nødvendig have Jndflydelse paa dets Dyder. betroes, til at forvare sin egen Sikkerhed og Lyksalighed, Denne Livs-Kilde er i Nærværelsen. Den er i dens egen Barm, altid færdig til at frugtbargjøre det Hele tilsammen, og til at raade Bod paa de ulykkelige Tilfælde, som maatte indtreffe. Hielpen, som forhaanden skal gives, er overladt til dem, som selv ere deelagtige i Tingen, der ikke skulle anvende Skinmidler til Kuren, eller vel og ikke glæde sig ved de Stød, som kunne svække Fædrenelandet. Den uomskrænkte Magt blev altsaa afskaffet. Den øverste Anfører beholdte Kongenavnet; men han var ikke saa daarlig, at han paatog sig al den ganske Byrde, som overvældede hans Formænd. Rigets forsamlede Stænder have alene den lovgivende Magt. Sagernes Bestyrelse er betroet til Senatet og Monarken, som er væbnet med Sværdet, vaager for Lovenes Fuldbringelse. Han foreslaaer alle nyttige Indretninger. Senatet staaer til Ansvar for Kongen, og Kongen saavelsom Senatet for Stænderne, som samle hver andet Aar. Alting afgjøres der ved de fleste Stemmer. Kongen er lykkelig (i), og hans Trone er befæstet paa en Grund, som er saa meget des fastere, som Nationens Fri(1) Alembort har sagt, at en Konge, som opfylder fine Pligter, er den elendigste af alle Mennesker, og at den, som ikke gjør det, er endnu mere at beklage. Hvorfor skulde en Konge, som opfylder fine Pligter, være den elendigste af alle Mennesker, For Mængden af hans Arbeide, men et godt Arbeide er en behagelig Nydelse og Forfriskning. Denne inderlige Fryd, som fødes af den Tanke, at man har befordret Menneskers Lykke, skulde han regne den for Jntet, Skulde han formene, at Dyden ikke fører sin Belønnig med sig, Almindelig elsket og ikke hadet uden af de Onde, hvorfor skulde hans Hjerte ikke staae aabent for Fornøielser? Hvo har ikke forsøgt, hvor fornøieligt det er at have gjort godt, En Konge, som ikke opfylder sine Pligter, er den som er meest at beklage: Denne hed er Borgen for Kronen (4). Mennesker, som ellers ikke skulde have blevet andet end almindelige, skylde denne evige Spændekraft til store Handlinger, deres Dyder. Borgeren, er nu ikke adskilt fra Staten. Hans og Statens Legeme gjør et (1), og derfor seer man, med hvor megen Jver Borgeren lader sig alt, hvad der kan tjene til Statens Værdighed, være angelegent.