Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-11-23
Saalænge her man, for en Tid, Er, saa at sige, Jndivid, Naturligviis endog en Nar Beholde maa den Form, han har, Men om man siden fik den Nykke, At ville være meer end Skygge, Og giennembryde Helhjems Mur, Det var en rædsom Unatur! Og naar da en historisk Digter, Saa reent forsømmer sine Pligter, At ei til Morskab han fra HelVed Næsen trækker hid tilbage. En Skygge af de gamle Dage, Men slaaer for Alvor os ihiel, J det han aandelig besætter Vor Tid med hedenfarne Jetter; Lad være, det er Poesie, Det er dog Lands=Forræderie, Thi os paa Halsen grove Helte Lyslevende med Flid at vælte, Er det ei virkelig dog paa en Maade Vort Land til Fienden at forraade, Alt under Skin af, som hos Jngemann, At det er vore Fædres Land. Skiøndt selv en Tosse kan forstaae, At kun for Spøg det kaldes saaVist nok er det et smukt Talent, At kunne bringe Dødt til Live, Men vorder det saa galt anvendt, Da maa det vores Helsot blive; Thi Karle, som den Vetheman, Og Kvinder, som hans Hjertens Kiære, Til Trods for Smagen, er istand Til hvad det saa end skulde være. Vel kan enhver ei giøre Sligt, Saa til et saadant Helte Digt Og hører Konst, vil Mange sige, Og nægtes kan det ei saa lige, Men dog Critik i Dødens Porte, Maa raabe: det er af de Sorte Thi bliver Aand til meer end Skygge, Da faaer Critiken en Ulykke, Som vovede, paa egen Haand, At sælge Hoved-Kiød for Aand, Tog Aand for Skyggen af Forstanden, Og kiendte aldrig nogen anden Ved alle Heglere, kan det gaae godt, Da er vor Herlighed til Spot, Da med vor Konst og vor Critik Det gaaer, som det i gamle Dage Med Messe og med Skiærsild gik, Gaaer galt, gaaer skiævt, gaaer reent tilbage; Thi bliver Aand det mindste Mere, End vi med Konst kan destillere, Da smiller man af Konstens Præster, Og leer af hver en Hegle Mester, Og da nu vi, saavelsom Paven, Kun er, hvad Mængden om os troer, Ved Mængdens Latter brydes Staven, Thi med dens Tro vor Aand udfoer, Forgiæves da kun Bud vi sende Til Tydskland, eller Verdens Ende, J alskens Græs og Steen og Dyr Slet ingen Doctor Stagefyr Et Middel fandt til at oplive, Hvad selv i Grunden dødt vil blive, Og ønsker kun, paa Ærens Vegne, Et Skin af Liv sig at tilegne! Det er vor Trøst, skiøndt sært det lyder, Fordi vi veed det Dødes Dyder, Og veed, at Jngen har det Held Tilgavns at slaae en Død ihiel, Selv naar han maa i Græsset bide, Al Fordeel er paa Dødens Side. Det er vor Trøst, naar Alting glipper, Som Lokes paa de flade Klipper; Men først vi, for den gode Sag, Dog vove maae et Hoved-Slag, Og see, om vi kan redde Sven Fra Volmær og hans Mænd, Thi Sven vi hylde maae med Priis, Figurligvis, Da han, om end et uden Brøde, Dog elsked Konsten i det Døde, Og stod, som vi, i Venne Pagt, Med hele Slaven=Landets Magt, Saa der er alt for megen Eenhed i Det vederstyggelige Rimerie, Men at, naar til Kong Sven at slaae Kun bruges liden Bonde graa, Hvem Jydens plumpe JroniSaa øiensynlig stikker i, Da med vor Kamp, som Svens omtrent, Det synes ikkun slet bevendt, Thi hvem vil troe, at Vetheman Kan druknes i den Skeefuld Vand, Som er det Eneste, vi har Til baade ham og Valdemar! Og Kvinderne, især den Ene, Den Jngefrid, der springer lukt Fra Slave=Snekken ud i Kiøge=Bugt Og tager, med sit Dronning-Væsen, Ulf Svartskiæg selv ved Næsen, Ja raaber til hver Fiende, skiælv, Som om hun var Fru Saa selv, Ak, hvo kan Marken dem formene, Og faae de Lov at løbe Landet om, Da har Critiken selv afsagt sin Dom, Thi hvad den heel umuelig fandt, Er kun desværre, alt for sandt. Ei fattes end, paa Mark og Skudde, Der Beilere til slige Brude, Saa jeg tør næsten vædde paa, At, hvis saa fort de kunde gaae, De vilde, inden fjorten Dage, Det hele Dannemark indtage: Men tænk ei, jeg berømmer Sligt! Nei, tvertimod, jeg giør min Pligt, Benytter, hvad jeg har opdaget, At om vi end maae tabe Slaget, Vi vinde dog vor Sag, Saa at, naar Ret skal have Giænge, Da maa, til Skiændsel for sin grove Smag, Vandalen selv sig hænge? Det er vel haardt, men det er Pligt, At trække Masken eller Bælgen Af den forroste Kloster=Helgen: Hans Volmær er et Tyve Digt! Jeg vælger dette Ord med Flid, Skiøndt neppe meer end Lidt af Maalet. Fra Kæmpe=Viserne er stiaalet, Og fra Historien lidt Rum og Tid, Saa alt det Værste, som er Meget, Er, for saa vidt, Vandalens Eget! Desuden, hvad til vores Gavn Han stial, det er ham skiænket, Thi havde han hvert Helte Navn Kun halv saa godt som Saxos bænket, Da var der ingen Skade skedt, Da kunde Alt vi overseet; Men nu er det tilbunds et Tyve-Digt, Naar Ordet bliver ret fortolket, Thi Skialden stial, jeg gjør min Pligt, Stial som en Navn fra hele Folket, Og ihvor kiønt man end i Poesie Besmykke kan det Tyverie. Man sætte Hjerte for, man sætte Hjerte bag, En Tyv er dog en Tyv, det er en afgjort Sag!" Den Tyve-Rænke er vel let udgrundet, At hvad man stial, det har man fundet, Men lad ham der kun smutte ind, Veed han et Hul, veed jeg en Pind: Den Ting vel fandtes, hvor den var, Og Danmarks Hjerte dog alt længe J Krøniken holdt op at hænge Ved Axel og Kong Valdemar, Det hængde knap endnu ved Landet, End sige da, ved noget Andet, Og naar videsuagtet finder Vort Hjerte hos de Mænd og Kvinder, Som, over Sorøes Kloster-Grus, Nu løber om, fra Huus til Huus, Da har Vandalen dem kun givet, Hvad først han stial os udaf Livet; Og hvor vor tabte Skat er inde, Unægtelig vor Tyv vi finde. Det er forskrækkeligt, men det er sandt, J Lector Jngemann vor Tyv vi fandt, Saa han, i sine bedste Klæder. Er en forhærdet, grov Misdæder, Som i paa Stand og Vilkaar saae, Ja, spared ei eengang de Smaa, Men rev dem Hjertet udaf Livet, Og har Barbarerne det givet, Har raadt paa deres Helsot Bod Med hele Danmarks Hjerte Blod. O, fy ham an, den Lands=Forræder, Den grumme Ulv i Faare=Klæder, Hvad siger jeg, den Griff saa gram, J en uskyldig Fugle=Ham, Thi slog han ei, som Nattergalen, Saa liflig, sødt i Bøge-Salen, Jnddyssed os med Sang i Skov, Og stial saa Hjertet, mens vi sov, Ja, det var grovt, det maa man sige, Og sande maa hver falstersk Pige, Hver jydsk og fynsk og sællandsk med, Skiøndt selv for det Slags Tyverie Smaapigerne er sjelden frie, Saa grovt det bør ei finde Sted, Og dog, det Stød bliv seent forvundet, Dog har, desværre, Sted det fundet; Thi hvilken Dansk, som eied Sligt, Fandt i sit Hjerte i det Tyve Digt! Spørg kun hver Søemand brav, Som elsked det fortladne Hav. Spørg kun hver ædel Kriger, Som drog for Danmark Sværd! Spørg alle danske Piger, Og hvem de have kiær, Spørg dem paa Slave Snekken, Spørg dem, paa Møens Klint, Spørg dem i Kæmpe-Rækken, Mod Svantevit og Flint! Spørg dem ved Konge-Kilde, Spørg dem ved Bryllups Gilde, Ja, spørg dem, hardtad hvor du vil Og hør, om de ei svare: Vikiende vore Vahre, Det Hjerte hør os til! See, nu er Tyven hængt Og vi har Spillet vundet, Thi naar man dømmer strængt, Paa Hjertet nær, er Alting fundet, (Skiøndt der det lagdes ei) Paa Sagas Konge-Ver! Ja, nu er Tyven hængt, Og vi har Spillet vundet, Men har vi og betænkt Hvortil den Tyv er bundet. Jeg siger det med Smerte: Til hele Danmarks Hjerte, Saa Galgens Navn Er alle Daners Favn, Om vi nu end, med ærlig Smerte, Vil sige Digter kiær! Det skiær os i vort Hjerte At du skal hænge der, Saa venlig og saa vækker, Som en poetisk Prakker, Til Spot for Aftenbakker, Ja, for hver Konstens Ven, Som, hvis han kunde fjunge, Tog Tonen fra din Tunge, Med Spidsen af sin Pen! Du kunde, vel opdraget, Om ei i Helte Faget, Saa dog paa Faare=Stien, Benyttet Poesien, Gjort, med et Mesterstykke, Langt anderledes Lykke! Band paa, du ei vil stiæle Hjerter meer, Saa skiær vi glat dig neer, Og raaber ud med Glæde: Det er en afgjort Sag, Han prøved kun at kvæde. For Spøg, i Folkets Smag, Han skrev, for Løier kunDen syvmilslange Kæmpe-Vise, For at dog aldrig meer i Lund Det gamle Tøi man skulde prise, For ret at gjøre klart Det Stykke Arbeid er slet ikke svart, Ei over, men langt under Vor Digten nuomstunder! Om vi end kiærlig tale saa, Jeg dog tør vædde paa, Han lunt i Skiæget smidsker Om Munden tørt sig visker, Og svarer mange Tak! Der er vist meget mere under, End jeg i Hast udgrunder, Som finder, det er Snak; Men jeg er vel fornøiet, J være ligesaa Som Lykken os har føiet Vor Lodd vi nyde maae! En holder meest ad Livet, En Anden helst vil døe, Hver seile, kan han drivet, J Fred sin egen Søe! Saa har nu min jeg seilet. Og priser Lykkens Spil, Da ei jeg har forfeilet. Den Havn, jeg styrred til Gid eders høie Stavne. Maae gaae for fulde Seil, Og snart i Bugten havne, Hvor ei man synger feil, Hvor Stoffet, rigtig bundet, Sig barer for at lee, Hvor Alting er afkundet. Til Speil for een Jdee! Ja, noget Sligt han sikkert har paa Munden, Thi han er huul i Grunden, Alt som den falske Sølver-Klang J hans Sirene-Sang! Vi kan jo sagtens med det Onde Betale ham for Sligt, Og klart bevise, ingen Bonde, Forstaaer et episk Digt, Saa naar hans Epos huger Bønder, Er han en episk Flynder; Men sikkert svarer han slet ud! Sluk kun den hele Titel ud, Saa der ei bliver meer igien End blot, Kong Volmær og hans Mænd, Jndtil, gid filde, selv blandt Daner, Mangiftes godt kun i Romaner, Man taaler vel, for Tingens Skyld, Et Navn, som Krønike-Jdyl, Men kald mit Rim kun hvad J vil: En Lange=Leg, et Lire-Spil, Ja, vil saa grumt J Konsten hævne: Et Noget, ingen Lærd kan nævne! Hvad rager mig en Smule Navn! Jeg sjunger kun til Lyst og Gavn For dem, der føle, med de Smaa, At Navnet giør kun Lidt til Kvadet, Saa, naar man Bogen kan forstaae, Man blæser kun ad Titel-Bladet! See, det er haardt at bide paa, Saa ordenlig man tygge maa Sin Pen vel næsten reent itu, Før man det kommer ret ihu Hvad Konst Critik paa slige Taler Skal svare sjungende Vandaler; Og før vi det til Bunds udgrunde, Det lyder vist fra Børne-Munde: Der var engang en Flue, "Den sad og spændte Bue, "For den vild op i Herrefærd, "Og strides med Kong Voldemær, Den ædellige Herre! Ovee, det er den sidste Pind Til vor Lig-Kiste! Saa maae vi pakke ind, Og os fra Verden liste; Men hvem der staaer i Pagt med Døden, Har dog en trofast Ven i Nøden, Og derfor tør vi sige Trods Til hvad der overlever os! Vi døe, det er hos os indtræder Skilsmissen mellem Haand og Pen Men overalt hvor Konsten kvæder I Tankerne vi gaae igien, Og danne, just i det vi falde, Et herligt Stof for Helte Skjalde, Vel tragisknu, men episk siden, Naar Bladet vender sig med Tiden, Naar Kragen siddet har paa KvisteOg krammet ud Alt hvad hun vidste, Saa man er mæt i Dane=Vang Af Bjarke=Maal og Krage-Sang, O, hvilket Stof for Epopeen, Hvor selv Materien er Konst, Hvor Alt kun lever i Jdeen, Saa Intet staaer især omsonst, Hvor alle Helte er kun Toner J Kampens skjulte Harmonie, Kun Caracterer ei Personer, Som i Vandalens Rimerie; Hvor vi, som ikke har den Nykke, Naar vi engang er sovet hen, At ville være meer end Skygge, Eileve op, men gaae igien, Ei bryde frækt Naturens Baand, Men vise klart, i Digtets Aand, At Døden er den haarde Skæbne, Mod hvilken man omsonst, Selv med Critik og Konst, Sig stræber at bevæbne!! Giengangeren.