Berlingske Tidende, 1836-03-15
Under Discussionerne yttrede den Kongelige Commissarius, at det havde været ham særdeles behageligt, at Committeen med saa meget Eftertryk havde udtalt sin Uvillie imod den uværdige Tone, der saa ofte viser sig i den Deel af Literaturen, der har givet Anledning til det forelagte Udkast. Naar, som han haabede, Forsamlingen gjorde disse Yttringer til sine, vilde dette allerede have en gavnlig Virkning til at raade Bod paa hiin Tone. Committeen meente iøvrigt, at nye Jndskrænkninger i Trykkefriheden ei ere fornødne, da Folkets troe Hengivenhed imod Kongen, der stadigen finder Næring i de nye Beviser, det hver Dag modtager paa hans faderlige Omsorg, maa betrygge Regjeringen, mod Følgerne af Trykkefrihedens Misbrug, i Særdeleshed mod saadanne, der ikke allerede lade sig hemme ved den gjeldende Lovgivning, ligesom den og havde bemærket, at den bedre og sindigere Deel af Publicum mere og meere misbilliger den Ubesindighed, det Overmod og den Bitterhed, hvormed de offentlige Foranstaltninger jevnligen angribes. Commissarius, fandt dette aldeles overeensstemmende med sin Erfaring, men han maatte dog bemærke, at hiin Uvillie ikke hidtil har viist sig saa virksom, at der derved dannes en tilstrækkelig Modvægt mod det Jndtryk, som de idelige kaade og eensidige Fremstillinger kunne gjøre paa den mindre eftertænkende Deel af Publicum, hvilken Modvægt iøvrigt baade kunde være stærkere og fra ethvert Synspunkt vilde være ønskeligere end den, der maa søges i Forbuds- og Straffelove. Vel har et Selskab dannet sig, af hvilket man haabede en kraftig Modvirkning imod Pressens Misbrug, ogsaa har fra dette af og til en Stemme opløftet sig, som med Alvor og skarp moralsk Sands har tilretteviist Forfattere, som gjorde sig skyldige i noget Utilbørligt. Men det har dog i det Hele ikke viist nogen omfattende Virksomhed for dette Formaal, og det kun, hvor Noget var foregaaet, der ligefrem viste sig som en Overtrædelse af Moralens almindelige Bud. Det har saa godt som ikke givet sig af med at belyse de vrange og ubeskedne Domme, som saa ideligt fældes over Lovene og Regjeringens Handlinger. Det turde og have sine store Vanskeligheder for et Selskab som Selskab, og den af et saadant indsatte Autoritet, at virke noget betydeligt i foranførte Henseende. Udenfor dette Selskab viser der sig og stundom en Opposition mod hine Regjeringens Angribere, men denne har kun sjeldent alle de Egenskaber, som man maatte kanne ønske. Naar flere redelige, sagkyndige og uafhængige Mænd vilde staae frem, formed rolig Upartiskhed og i en ægte liberal Aand at blotte den Eensidighed og Fordreielse, hvori de, der gjøre Profession af at angribe Regjeringens Handlinger, ideligt gjøre sig skyldige, saa vilde uden Tvivl dette være det bedste og sikkreste Middel til at fortrænge den falske Liberalisme, som har taget Overhaand i en Deel af vor Literatur, og dersom der saaledes aabnede sig en sikker Udsigt til, at Pressen vilde rette sig selv, turde Commissarius formode, at Hans Majestæt gjerne tilbageholdt enhver yderligere Forholdsregel imod Pressens Misbrug. Det ligger for Dagen, at Hans Majestæt kun ugjerne vil gjøre en Jndskrænkning i den Trykkefrihed, som han har søgt at hævde sit Folk, men hiin Udsigt, har han fundet for usikker til at stole derpaa, og han har derfor ved sine Regentpligter fundet sig opfordret til at være betænkt paa et andet Middel til at hemme de overhaandtagende Udskeielser af Pressen. Han har saaledes villet forberede dette Middels Anvendelse ved at forelægge sine troe Provindsialstænder det nu omhandlede Lovudkast, og det vil vist finde Paaskjønnelse, at Hans Majestæt endnu har søgt at skaane det, der udgjør vor Trykkefriheds Grundvæsen, og kun villet sætte Domstolene istand til kraftigere end hidtil at kunne beskjærme det Offentlige mod det, der tydeligt fremstiller sig i det Mindste som en uforsvarlig Letsindighed. Committeen havde endnu nævnt de med en Justitsaction for Pressefrihedens Misbrug forbundne Uleiligheder, selv for den Forfatter, der i sin Tid frikiendes, som en Deel af den Garantie, der allerede haves mod Pressens Misbrug; men Commissarius kunde ikke tillægge denne Betragtning nogen synderlig Vægt. Vel kan en slig Forfølgning allerede i og for sig være et føleligt Onde for en Forfatter af en vis Stilling og af en vis Tænkemaade; men mangen Forfatter vil, naar han kan vente Frikjendelse, finde en Ære og Lykke i den vistnok uægte Popularitet, som han derved kan erhverve Mængden har et saa urigtigt Begreb om Statsforholdene, at den i et saadant Udfald af Sagen seer en Triumph af den tiltalte Forfatter over Regjeringen. Kun enkelte bedre Oplyste indsee den væsentlige Forskjel, som der er imellem den Autoritets Stilling og Pligter, som det paaligger at opfordre Straffelovene mod Lovens Overtræder, og Domstolenes, som have endelig at afgjøre, om Overtrædelse er begaaet eller ikke; disse Faa erkjende, at det netop er en fortrinlig Egenskab ved vor Stats Organisation, at disse to Myndigheder ere afsondrede fra hinanden, og begribe, at hiin første kan have havt den bedste Føie til at sætte en Forfatters Strafskyld under Domstolenes Paaskjendelse, medens disse, der i Tvivl, maae frikiende, ingen aldeles tilstrækkelig Grund finde til at dømme Forfatteren i Straf. Regjeringen maa naturligviis hæve sig over hine vrange Forestillingsmaader; men det er dog ikke ligegyldigt, at den almindelige Mening ved slige Leiligheder vindes imod Regjeringen. Enhver Tiltale, hvis Resultat bliver Frifindelse, forøger derhos de Forfatteres Dristighed, der søge en Ære i at gaae saa vidt som nogenlunde muligt, uden at udsætte sig for Straf, og Polititilsynet med Pressens Frembringelser, saavelsom det Collegium, der har at beslutte, om Tiltale skal finde Sted eller ikke, maa finde Betænkeligheder ved Skridt, der omsider ikke føre til Maalet. Allerede den af Committeen udhævede Betragtning, at Justitsactionen i sig selv er et Onde for den tiltalte Forfatter, maa desuden fremkalde en særdeles Vaersomhed med Anlæg af Action. Committeen havde ikke villet erkjende, at den i de forelagte Motiver nævnte Landsover samt Hof- og Stadsrets Doms Præmisser, indeholde en saadan Antydning af et Hul i vor Presselovgivning, som Commissarius havde troet at finde i samme. Commissarius behøvede vist ikke at bemærke, at han kun ugjerne har rørt ved hiin enkelte Retssag, og at han paa ingen Maade har villet sætte den derunder frifundne Forfatters Forhold under nogen Discussion; men han fandt sig forpligtet til at paaberaabe sig denne Sag, fordi den indeholder den nærmeste Anledning til, at et Lovudkast udkom, der blev tilbageholdt, saa længe Sagens Udfald endnu var uvist, og fordi Domspræmisserne efter hans Overbeviisning bedre end noget Raisonnement vare skikkede til at motivere dette Lovudkast. Jøvrigt er det ganske vist, at hine Præmisser ikke bestemt og umiddelbart have udtalt, at det, som Retten havde fundet at misbillige i de paatalte Artikler, vel i og for sig kunde egne sig til Straf, men at Forfatteren dog i Mangel af et udtrykkeligt Lovbud maatte frikiendes. Ensaadan bestemt Yttring vilde vist lidet have passet sig i en Frifindelsesdom; men Retten har saa tydeligt, som det, uden at støde an mod al Form, lod sig gjøre, tilkjendegivet, at Pressen var benyttet paa en i sig fordærvelig Maade, og at kun Trykkefrihedslovgivningens Grundsætninger vare til Hinder for at anvende en arbitrair Straf paa Forfatteren, der af de i Dommen udviklede Grunde ikke fandtes skyldig i nogen af de i Forordningen udtrykkeligt omhandlede Overtrædelser. Committeen havde derhos yttret, at det i alt Fald hensat med Boet udeelt, og fortsat Handelen under Firma: Hans Becka Enke, saa hans Giæld maa ansees tvivlsomt, om Rigets Høiesteret. kan antages, ved Stadfæstelse af Landsover samt Hof- og Stadsrettens Dom, at have tillagt hiin Yttring den Betydning, at der ingensinde kunde anvendes arbitrair Straf i Analogi af Trykkefrihedslovgivningen, i hvilken Henseende den havde paaberaabt sig, at Høiesteret selv tidligere i enkelte Tilfælde skal have anvendt saadan Straf. Commissarius, kunde imidlertid ingenlunde antage, at Høiesteret vilde in terminis have stadfæstet LandsOver- samt Hof- og Sadsrettens Dom, dersom den med Hensyn til en saa mærkelig Grundsætning, der var udtalt i sammes Præmisser, ikke havde været enig i samme. Men han fandt heller ikke, at denne Grundsætning har et saadant Omfang, som Committeen syntes at antage, at han har fundet i samme.