Ribe Stifts Adresseaviser, 1848-10-23
at det har den fuldeste baade moralske og juridiske Ret til at betragte Vaabenstilstanden som ikke bestaaende og altsaa til at rykke ind i Slesvig med sin Hær. Men desværre, det er ikke efter Ret og Retfærdighed, at Folkenes Skjæbne bestemmes; den finde de først for Historiens Areopagus; her i Livet gjælder Retten kun, hvor den er forenet med Magten. Den mindre, svagere Stat har da endnu et andet ligesaa vigtigt Hensyn at iagttage, for den gjør noget Skridt, hvorpaa dens Velfærd og Existens sættes paa Spil; det er Klogskabens. Mon nu Klogskab tilraader os at begynde Krigen paany i dette Øjeblik, Vi troe nei, og skulle sige hvorfor. Erfaringen har viist, at det schleswigholsteinske Spørgsmaal var Hovedbindemidlet for den tydske Enhed, saalænge Krigen varede, skred Enhedsbestræbelserne fremad og Centralmagten blev dannet; neppe er den ophørt, for Republikanerne ere faldne ind i Baden, for Borgerkrigen, er udbrudt i Frankfurt og Wien; i Berlin staaer den sikkert nær for Døren. Tydskland synes nu mere end nogensinde ifærd med at adsplitte sig i uforsonlige Partier, i Østerrig trækker det op til en alvorlig Kamp mellem det konservative Statsenhedsparti, forenet med Slaverne, og det liberale Parti understøttet af Magvarerne, og hvis det bekræfter sig, at Rusland i det mindste indirekte vil understøtte hint Parti. saa ligger Muligheden af, at der af det østerrigske Spørgsmaal kan udspinde sig en europæisk Krig, meget nær. Preussen gaaer bange og nølende en lignende Krisis imøde. Medens Jnteressen saaledes vender sig mod Tydsklands østlige Hovedstæder, har den forladt Frankfurt, Rigsforstanderen og hans Parlament ere for Tiden ikke stort mere end Skyggebilleder, der forgiæves stræbe at tildrage sig Opmærksomhed. Men det er aabenbart, at en Gjenoplivelse af Krigen med os vilde, visselig ikke yttre nogen Jndflydelse paa de os saa fjerne østerrigske Anliggender, men gjenoplive Centralmagtens Betydning og maaskee sikkrere end alt andet forebygge hvilketsomhelst Udbrud i Preussen eller mellem Berlin og Frankfurt. Man vil maaskee indvende, at Preussen, den Stat, der selv har sluttet den undførte Vaabenstilstand, og som er haardt fornærmet af Frankfurter forsamlingen ved dens Jndvendinger imod samme, at Preussen, sige vi, da umulig kunde forene det med sin Ære at angribe os igjen, naar vi begyndte Krigen, netop fordi vi ikke kunde faae Stilstanden istand. Men man vilde feile storlig, hvis man byggede nogetsomhelst Haab paa denne Stats Ordholdenhed og Æresfølelse. Der er i dette Øjeblik intet uberegneligere og usikkrere i Europa end den preussiske Politik, hvad den var igaar, er den ikke idag; under sin Bestræbelse for at balancere mellem Anarki og Bestyrelse, Republik og Monarki, Preussenthum og Deutschthum, kan den paa een Gang gjøre Jndrømmelser til de mest modsatte Sider, og veed den hverken, hvad den vil, eller hvad den kan. Det er muligt, at Preussen nu vilde holde sig udenfor Krigen; det er vist, at et stort Parti, deriblandt baade Regeringen og Armeen, ønsker det; men det er mere rimeligt, at det trods dette Onske vilde være nødt til strax at efterkomme Centralmagtens Opbud og siden benytte sin Føielighed heri til at opnaae andre Jndrømmelser af denne. Det er altsaa høist sandsynligt, at vi ved at begynde Krigen nu atter vilde komme til at føre den mod hele det i dette Punkt enige og der paany forenede Tydskland, altsaa mod en afgjort Overmagt. Man vil svare: nu vel, saa kæmpe vi mod Overmagten; Seiren er derfor ikke umulig, naar vi anspænde og anvende alle Landets og Folkets Kræfter. Man har Ret, men er dette da i denne Stund, paa denne Aarstid gjørligt? Om Vinteren er Danmark enarmet; vi kunne ikke bruge vor Flaade, Tydskernes Svøbe og Rædsel. Vort Klima egner sig ligelidt til Vinterfelttog for vor Fjende som for os; men det er vel at mærke, at, naar han har den dobbelte og tredobbelte Overmagt, saa kan han skaane sine Tropper langt mere end vi vore, der med utrættet Aarvaagenhed maae vogte sig for Overrumpling; Broderparten af Klimaets Besværligheder, af Nattekulde og Slud og deraf opstaaet Sygelighed, vilde da falde paa vor, den mindre Hær og formindske den end mere. Men siger man: vor Hær kan forøges, endog til det dobbelte. Det kan den, og det var, saa at sige, den eneste for os fordeelagtige Side ved Vaabenstilstanden, at den skulde give os 7 Maaneder til at bringe det saavidt; thi dertil behøves saavel Tid som pekuniære og personlige Kræfter, som ikke, eller dog langt vanskeligere, kunne skaffes tilveje, saalænge Armeen maa forblive staaende paa halv eller heel Feltfod i sin nærværende Styrke. Det synes da, som den nærværende Stund i alle Henseender vilde være lidet fordeelagtig for os til at begynde Krigen igjen paa; det synes som det var meget heldigere, om vi kunde bevare Freden til Foraaret, da vi kunne fuldt og heelt rustede, og da de tydske, og overhoved de europæiske, Forhold rimeligvis ville have taget en afgjørende Bending til den ene eller den anden Side. Spørgsmaalet er da, om vi kunne det; men dette afhænger ikke af os alene, det afhænger især af hvad der foregaaer i Slesvig.