Berlingske Tidende, 1836-10-07
Tyrkiet. Constantinopel, den 6te Septbr. – Da Resten af den russiske Krigscontribution er betalt, lave Russerne sig til at overgive Silistria til de tyrkiske Øvrigheder, og at forlade den høire Donaubred. At Rusland vanskeligt kunde bevæges til dette Skridt, og at det heller havde ladet Skadesløsholdelsen uafgjort, er rimeligt, da dets Jndflydelse saavel paa Tyrkiet som paa Persien trues fra meer end een Side, hvorfor det ogsaa maa søge at vedligeholde sin Stilling i Orienten. Allerede forrige Vinter, gjorde et franske og et engelske Handelshuus Porten det Forslag, under meget antagelige Betingelser at skaffe den de til Contributionens Afbetaling nødvendige Fonds. Da Underhandligerne herover, der holdtes meget hemmelige, og som allerede nærmede sig den endelige Afgjørelse, rygtedes blandt Folk, var man af den Mening, at hine Forslag kun tilsyneladende hidrørte fra Private, men at de i Virkeligheden havde høiere Kilder. Fra en anden Side fraraadtes derfor Porten paa det Eftertrykkeligste, at styrte Landet i Gield, og Sultanen opfordredes til at sætte større Tillid til Rusland, der var beredt til at give Tid og ikke at trænge paa, med Hensyn til Opfyldelsen af Portens Forpligtelser. Følgen heraf var, at Sagen gik tilbage. Efter dette mislykkede Forsøg geraadede Diplomatien her i en heftig Gjæring. Fra Jntrigerne, der hidtil havde hørt til Dagens Orden, skred man til energiske Demonstrationer, og Frankerigs og Englands stigende Misundelse vakte ikke ringe Frygt for Fredens Vedbliven. Rigtignok forsikkrede Admiral Roussin og Lord Ponsonby i tvende til Porten rettede Noter, at deres Hoffer ingenlunde havde i Sinde at gaae offensivt til Værk, undtagen i Tilfælde af et aabenbart eller skjult Angreb paa det ottomanske Riges Uafhængighed; men den truende Stilling, som disse tvende Magter paa samme Tid indtoge i Middelhavet, var ikke skikket til at berolige Rusland, og ligesaalidt kunde begge Gesandternes dengang udviste Forhold indgyde det nogen Tillid, da de syntes at have besluttet at sætte Alt i Bevægelse, for at jage Porten op af sin Rolighed, for at vække Sultanens Mistanke mod sine Bundsforvandte, og hvis alt dette skulde mislykkes, da at skride til en Blokkade eller maaskee endog Tilintetgjørelsen af Dardanel-Slottene, for paa det sorte Hav at bringe det orientalske Spørgsmaal til en endelig Afgjørelse. Rusland, der ikke lod sig inddysse af Lord Palmerstons kort efter i det engelske Parlament yttrede fredelige Sindelag, vel vidende, hvormeget man maa frygte en Fjende, der hører op at true, men begynder at handle, rustede sig til Kamp, og gjorde endog Mine til at kaste russisk Besætning ind i Dardanel-Slottene. Alt lod vente et Sammenstød, da den nordiske Magt omsider fandt for godt at give efter, at drage en Deel af fine, paa Krimm og ved Pruth concentrerede Tropper til det Jndre af Landet, og tildeels at afvæbne Escadren i det sorte Hav. En Tilnærmelse fandt derpaa snart Sted mellem de uenige Magter, og i Constantinopel sluttedes den bekjendte Convention, ifølge hvilken Terminen til Skadesløsholdelsens Afbetaling bestemtes, og saaledes fastsatttes Tidspunktet for Silistrias Rømning. Gjelden er nu betalt og Silistria rømmet. Men denne Fæstnings Rømning som Nogle paastaae, et ved Englands Penge vundet Resultat – vil dog neppe være det brittiske Cabinet tilskrækkelig Borgen for Portens Uafhængighed og for den engelske JnteressesJntegritet i Orienten; dets næste Fordringer ville atter gaae ud paa de engelske Krigskibes frie Fart, giennem Dardanel-Canalen og Bosphorus.