Viborger Samler, 1845-12-09
Nyeste Postefterretninger. De forenede nordamericanske Fristater. Den fredelige Stemning, som efter de med Dampskibet "Caledonia" til England ankomne Beretninger fra New-York af 16de Novbr., trods de alarmerende Artikler i Journalen Washington-Union, er fremherskende i de forenede Stater, yttrer sig fornemmeligen i Handelsforretningernes Liv og Opsving, saa at man i Almindelighed aldeles ikke tager i Betænkning at indlade sig med Jver i Handelsforetagender. De fredelige Aspecter synes saaledes at have et temmelig fast Grundlag, og man tør desaarsag ikke undre sig over at ogsaa hiin Journal har opgivet en stor Deel af sit krigerske Sprog. Den har nemlig i Anledning af en Artikel af 6te Novbr., hvorden reentud erklærede: enten maae Fristaterne strax bemægtige sig Oregongebetet, eller ogsaa reent opgive det senere modificeret dette stærke Udtryk ved at erklære at den ved Ordet Occupation kun egentlig meente Fristaternes Ret til Territoriet. Man tør desaarsag, da denne Journal ansees for Præsidentens Organ, vel antage af Præsidenten i sit næste Budskab vil vide at vælge sine Udtryk saaledes, at Veien ikke afskæres til nye Underhandlinger. Andre ville derimod mene, at Journalens Forlægger, Ritchie, har ved sine Krig aandende Artikler villet influere paa Kongresmedlemmernes Stemmer fra de vestlige Stater, da han søger om at blive udnævnt til Regjerings Bogtrykker. - Men en endnu langt mere betydende Borgen for Verdensfredens Opretholdelse yder det mægtige Whigparties Holdning, som Partiets Ordfører, Wester, har udtalt i sin sidste Tale til Vælgerne i Boston. Denne Taler foreslog at gjøre den 49de Bredegrad til Grændsen, indtil Colonisternes Antal var stort nok til at danne en uafhængig Stat, hvis Opstaaen, om kortere eller længere Tid, hverken England eller Fristaterne vilde være istand til at hindre. Han anførte dernæst, at Staterne til 3 forskjellige Tider (1818, 1824, 1826) havde foreslaaet England den 49 som Grændse, saaledes at det Nord for samme liggende Land skulde tilhøre England, det Syd for samme liggende Gebeet derimod skulde tilfalde Fristaterne. Dette Forslag havde England ikke tiltraadt, men det var heller ikke fremkommet med nogen udelukkende Eiendomsret til hele Gebetet. "Men netop Spørgsmaalets Characteer tilsteder Underhandlinger og en fredelig Opløsning. Over den bestemte Erklæring, den britiske Premierminister har udtalt i det engelske Parlement kan jeg ikke besvære mig; jeg erkjender ganske, at hans Sprog sømmer sig for den høihjertede, frisindede Statsmand. Men hvad den engelske Minister sagde i Underhuset var i det Væsentlige egentlig kun at England med Hensyn til dette Spørgsmaal havde Rettigheder, som maatte og skulde respecteres. Jeg anvender det samme Sprog med Hensyn til os. (Bifald.) Jeg forventer tillidsfuldt, at Spørgsmaalet kan ordnes paa en Maade, der lader sig forene med begge Parters Ære og Jnteresse. (Bifald.) Jeg er saa meget mere forvisset derom, naar jeg skuer ind i Fremtiden og betragter Sagernes Tilstand om kortere eller længere Tid, saaledes som samme viser sig for mig. Hvor ligger Ore gon, m. H. Ved Kysten af det stille Hav, 3000 engelske Mile fra os, og endnu en Gang saa langt fra England. Hvo vil nedsætte sig der, – Fornemmelig Americanere, og tillige utvivlsomt nogle Jndvandrede fra England, men lutter Angle-Sachsere, opdragne i Begrebet og uafhængig Regjering og Alle byggende paa egen Villie. Og nu vil jeg opkaste det Spørgsmaal: Om der i de samtlige forenede Fristater vel gives et eneste Menneske, som kan og vil paastaae, at, saasnart 50,000 a 100,000 Mennesker af saadan Tænkemaade findes samlede ved Kysten af det stille Hav, disse da i lang Tid ville underkaste sig de Beslutninger, det være den americanske Kongres's, det være det britiske Parlements Beslutninger, Nei, m. H., de ville opplante et uafhængigt Banner, og det er deres Pligt at gjøre det. Jeg anseer den Tid, da dette vil skee, at være ikke synderlig fjern, og jeg troer, at Mange i vor Midte, og det just ikke de Alleryngste, ville see en stor republicansk Nation at opstaae ved Sydhavet. Naar Sagen betragtes fra dette Synspunct, erholder Spørgsmaalet en saadan Form, at intelligente velsindede Jndivider letteligen ville kunne vorde enige om sammes Behandling." – Daniel Web ster søgte nu at godtgjøre at den 49de Grads Brede vilde være det meest passende Grundlag for nye Underhandlinger, og vedblev derefter saaledes: "Nu spørger jeg Dem, m. H., hvo af de Mænd, der staae i Spidsen for de tvende Regjeringer vil vel tage det Ansvar paa sig at fremæske paa Grund af et Spørgsmaal af denne Art en Krig imellem to store Nationer, naar han ikke er istand til at godtgjøre at han har gjort Alt hvad der kunde gjøres for at undgaae et saa skrækkeligt endeligt Resultat. -(Vedholdende Bifald.) – Naar den britiske Minister, under hvis Forvaltning en Krig opstod om dette Spørgsmaal, ikke kunde godtgjøre i Parlementet, at Skylden ikke hvilede paa ham, naar han ikke kunde paa det klareste bevise at han havde gjort Alt hvad der staaer i en ærlig og fornuftig Mands Magt for at afværge et Brud, saa fordrister jeg mig til at paastaae, at ingen Magt, ingen Folkegunst vilde kunde holde ham en eneste Time i sin vaklende Stilling. Og i samme Aand paastaaer jeg at naar her i vort Land et eller andet Parti uventet i Anledning af dette Spørgsmaal indviklede os i Krigen, da vilde det komme til at staae hele det americanske Folk til Ansvar; et saadant Parti vilde see sig nødsaget til at godtgjøre for hele Folket, at det, uhildet af Partimeninger, som Overmod i de lykkelige Fredsaar eller Lyst til Krig kunne have fremalet, havde gjort Alt for at holde en saadan frygtelig Calamitet fjern fra Nationen. Mig forekommer det, m. H., at Enhver, han være nu Premierminister i England, eller Præsident i Fristaterne, som uden den høieste Nødvendighed vilde foret saadant Spørgsmaals Skyld antænde Krigens Flammer, maa have den Følelse, som om hans Fædrelands Skytsaand henvendte til ham de Ord, hvormed Roms største Taler lod sig true af sin Fristats Genius i det Tilfælde, at Taleren ikke undertrykte Catilinas Sammensværgelse: Ancum bello vastabitur Italia, vexabuntur urbes, tecta ardebunt, tum te non existimas invidine Jncendio constagraturum? – Nei, mine Landsmænd, den Mand, som ubetænksomt eller dreven af falsk Ærgjerrighed eller Partiovermod, vilde for dette Spørgsmaals Skyld udbrede Krigens Luer over Jorden, han havde af vente at den almindelige Dadeels flammende Brand fortærede ham. (Almindeligt Bifald.) Uvillien vilde være saa almindelig, at ingen Popularitet vilde kunne beskytte ham; den vilde sønderknuse ethvert Mindemærke om den Døde, tilintetgjøre enhver Agtelse for den Levende, udbrænde vilde den ethvert Spor af Høiagtelse som af personligt Værd for og med Hensyn til det Jndivid, der unødvendigt, af Letsind, af blot Ærgjerrighed styrtede to civiliserede christelige Nationer i en Krig, der vilde opsluge Millioner, forvandle blomstrende Stæder til brændende Ruiner og koster Tusinder og atter Tusinder Livet; og disse brændende Stæder, denne Tilintetgjørelse af Eiendomme, disse Offre af Menneskeliv vilde man finde paa hele Jorden, under enhver Længde- og Bredegrad. Det er ikke min Hensigat indjage Frygt og Bekymring; jeg ønsker tvertimod at Enhver vil holde sig findig og rolig. J nogle sydlige Stater hersker der af Frygt for Krig Uro og Bekymring. Det gjør mig isandhed meget ondt. Det er en Vildfarelse, der angriber Mange, der just ikke befinde sig i høie Stillinger, at de nemlig troe uden stor Fare at kunne agere Patriot efter en lille Maalestok. Disse Mennesker mene, at de kunne vaase saameget det behager dem om en Krig med England, og saaledes indhøste Roes og Lovtaler, for deres rene Fædrelandskjerlighed. Men de kunne let blive narrede i deres Beregning. J ethvert Tilfælde erdet ikke den Art og Maade, hvorpaa retfærdige, høihjertede og agtværdige Mænd drøfte det vigtige Spørgsmaal om Krig og Fred. Denne evige Speculering, de Bevægelser, som Muligheden af en Krig lader opstaae, skade næsten lige saa meget som Krigen selv. Forretnings gangen forstyrres. Vi, m. H., vi behøve Fredens Goder, vi trænge til en sikker og ærefuld Fred. Frankerig. Paris, den 30te Novbr. Ligesom Journ, des Deb. i en ledende Artikel med Bitterhed, har beklaget sig over Præsident Polks tøileløse Ærgjerrighed og Kongressens Graadighed og Gridskhed, saaledes I. forsikkres der at Kong Ludvig Philip har ligeoverfor den nordamericanske Gesandt i Paris udtalt sig med Diærvhed om den nordamericanske Præsidents ubesindige Forhold.