Den Vest-Sjællandske Avis, 1837-03-27
Allerede Onsdagen den 15de indstrandede her 2 Miil fra Stege den engelske Skonnert Margrethe, ført af Capt. Schmith af Dunder, bestemt fra Newcastle til Lübeck med 900 Tdr. Steenkul. – Man søgte at lette Ladningen og Løverdag var alt en Deel ført til Stege og en Deel udkastet. Søndagen derpaa løb 2 andre Jagter derhen, den ene fik kun Ballast og seilede lykkelig hjem, men den anden, ført af Skpr. Lars Madsen af Stege, havde desværre faaet fuld Last, og da Vinden om Aftenen Kl. 9 fra Nordvest blev stærkere og var ham for knap til at seile ned, fortøirede han Jagten til det store Skib, der var kommet løs. Men da Stormen med heftig Kulde og Sneefog tog til mod Midnat, satte Captainen atter Skibet paa Grund, og nu maatte Skipperen og hans Matros gaae ombord, og derfra være Vidne til hans Jagt blev løsrevet, huggede mod Stranden, 3 paa Øieblikket blev sønderknuset. Der var nu saaledes, foruden Captainen og hans 5 Søfolk, alle Lugellændere, endvidere Toldbetjent Hasse, Lode Niels Ryssebeck, 4 Arbeidere, Skipperen og hans Matros, i Alt 14 Mennesker. Disse tyede nu ned i Rahytten; kun Hasse og en ung Bondekarl, som leed af Søsyge, maatte døie Ondt paa Dækket. Men paa Stormen tiltog stærkere og Søen brød voldsomt ind paa Skibet, saa at Agterenden sank og Vande ledte alle Folkene at ile op mod Forenden af Skibet, Nasterne bleve kappede Kl. 2, og Kiveren udspænd mod Søen, at den indbrydende Søe kunde noget afholdes. Her stode da de 11 Mennester i Klynge alt dette Tag, der snart blev overdraget med 10 paa den snevre Plads, vaade og stivfrosne og stirrede længselsfulde ud mod den Strandbred, der var seppe et Bøsseskud borte, medens Døden var dem saa Fr. Skibets egen Bund var slaaet i Stykker, ikke en et ærligt Stykke Toug var ombord, og al Skibets Takkelage var overdraget med Jis. Men efter Guds Styrelse var hiin unge BondekarlsFader af Ængstelse for Sønnen tidlig redet til Stranden, hvor han ankom Kl. 5 1/2, og da han horte de Ulykkeliges Raab om Hjelp, ilede han til Nordfeldt, hvorfra strax Bud gik til Stege. Jntet Øieblik blev spildt, Baade og Mandskab samt fornødne Toug ankom der Kl. 9, og fra denne Tid arbeidede man uophørlig og med usigelig Møie og Fare paa at bringe Baaden ud, otte Gange mislykkedes det, men Gud stod de Kjække bi og Kl. 2 omtrent blev Trossen, gjort fast paa Vraget og 11 Mennesker, meer eller mindre forkommede, bleve ved Guds Naade reddede. Det var især ved Skpr. Jens Peter Rasmussen, hvis ædle, frygtløse og dog besindige Adfærd Redningen næst Gud skyldes. To Brødre, Johan og Anders Olsen, fulgte ham; disse havde en Broder blandt dem, som vare paa Vraget. Man tænke sig den Livsfare, disse udsatte sig for ved at bryde igjennem Brudsøen, der i et Øieblik kunde fylde Baaden med Vand og i et andet knuse den mod Steenrevlen. Kun med Spidsen af Baaden kunde de nærme sig Skonnerten, hvis Master, sønderslagne Baad og andre løsrevne Ting gjorde enhver Tilvær melse endnu farligere. Men paa den yderste Ende af Baaden stod den uforfærdede Mand for i sine Arme at modtage de Udmattede; tre Gange gjentog han denne Tour, og sidste Gang, da den næsten hensjunkne Karl skulde reddes, men Lidet eller Jntet selv kunde hjelpe til, gled hans Fod, men han blev ved Armene hængende ved Skibets Skandseklædning, indtil Baaden atter kom til og han kunde kaste sig med sin Byrde ned i Baaden, hvor den Syge blev lagt, og siden baaren i Huus. Han saavelsom de Øvrige fik strax baade Lægehjelp og al kjærlig Pleie. Naar man betænker, at baade Baaden og Søfolkenes Klæder vare overtrukne med Jis, saa maa man beundre disse Folks store Udholdenhed. Men tre Mennesker maatte dog tilsætte Livet. Først en engelsk Matros, der sprang ud tidlig om Morgenen for at redde sig til Land ved Svømning; men blev bortrevet af Brændingen og hans Liig er ikke fundet. Dernæst Toldbetjent Hasse, en meget retskaffen Mand, Søn af den fortjente Skribent sal. Laurits Hasse, Sognepræst i Fredericia. Afkræftet af Søsygen, gjennem vaad og stivfrossen var han flere Gange segnet omkuld og reist af de Andre, men omtrent 3 Timer, førend de Andre reddedes, faldt han død omkuld og blev af Styrtesøen rullet ned mod Agterenden; og nu kunde Jngen redde ham. En Times Venten endnu havde rimeligviis givet de Fleste af de Andre samme Død. Han var 45 Aar gammel, havde i 3 Aar levet et lykkeligt Ægteskab uagtet hans ringe Kaar; men efterlader nu en frugtsommelig Enke og 2 smaae Børn i stor Nød, især fordi hans underordnede Post giver Enken kun Udsigt til en ringe Pension. Den Tredie, som omkom, er Skipper Lars Madsens Matros, Johan Hansen, en meget svagelig Mand, 18 Aar gl. Han bukkede under omtrent paa samme Tid som Hasse, og styrtedes af Søen ned i Bugattet, hvor hans Liig frøs fast i det der staaende Vand. Ogsaa han efterlader en fattig Enke. Skpr. Lars Madsen, blev vel reddet med de Øvrige, men sin hele Eiendom og Næringsvei har han mistet, og er meget at beklage. Han er ogsaa gift. Byens og Øens velgjørende Beboere have for Øieblikket sørget for de Efterladte, ligesom der for de 2de Forulykkede er foranstaltet en hæderlig Jordefærd, men Udsigten i Fremtiden er dog mørk, baade for Skipper Lars Madsen og for Enkerne, især for Hasses Enke.