Den Vest-Sjællandske Avis, 1831-01-04
Om den physiske Verdens Forhold tilden menneskelige Natur. Dette Forhold i Almindelighed betragtet. 1. Den physiske Verden bestaaer som bekiendt af to Hoveddele, ifølge en Jnddeeling som Mennesket har taget sig paa at giøre imellem de Ting, som omgive det, saavel med Hensyn til sin Stilling og sin Fattevne; nemlig af Himmelen og af Jorden. Vi Dødelige betragte den hele umaalelige og uoverseelige Verden, fra det lidet Standpunkt hvortil vi ere bundne, fra vor mod Universets Storhed saa ubetydelige Jordklode, og vi giøre nu i vore Tanker en Skilsmisse imellem denne vor Jord, som forekommer os saa stor, og imellem de utallige himmelske Legemer, som forekomme os saa smaae, naar vi ville tale og Verden. 2. J hvor langt de Himmelske Legemer end ere borte fra os, saa var Gud os dog nær og havde os Mennesker i Tankerne, (for at tale om Guddommen i menneskelige Udtryk), da han opstillede dem i Firmamentet og satte dem i et vist Forhold til Jordkloden. Havde Fixstiernerne endnu været flere billioner Mile borte fra os, end de ere, saa vilde vi ikke allene have tabt deres Veiledning til at bestemme Afstandene paa Havet og paa Landet, og til at veilede vor Vandring over Jordkloden; men vi have isærdeleshed tabt den beundrende Forestilling om Verdens, og derved ogsaa om Skaberens Storhed og derved ogsaa Firmanentets lysende Veiledning for Haabet om en uforgiængelig Tilværelse. – Vare Soleverdenens Phoenomenner: hine i det Fierne hensvævede Kometer, disse roterende Planeter blevne skiulte for vore Blikke, saa havde vi manglet den trøstende Beskuelse af den himmelske Orden, ved den jordiske Uorden, alle disse tænksomme Granskninger over Himlens Uhrværk, og alle de behagelige Beskuelser af de mange Boeliger for levende Væsner i vor Himmelske Faders Huus; og havde Solen ikke kunnet naae os med sit Lys, eller stod den saa fjernt fra os, som den nærmeste Stierne. Jordklode hvad var Du da? – Havde Guddommen ikke bragt Solens velgiørende Lys i et passende Forhold til Menneskenaturen, saa kunde denne ikke engang have existeret. 3. Det er en Egenskab ved alle de Forhold, hvori Skaberen har sat Mennesket til den legemlige Verden, som omgiver dem, at dette med Fornuft og frie Villie begavede Væsen, kan betiene sig af dem til sit eget og sine Medmenneskers Vel; men ogsaa at det, dersom det ikke giør en rigtig Brug af sin Fornuft, men lader sig lede af sine Tilbøieligheder, kan anvende dem til Skade for sig selv og for andre; det samme finder ogsaa Sted ved det Forhold hvori det er bragt til den Deel af Verden, som er uden for Jordkloden. Menneskene kunne benytte dette Forhold paa den værdigste og gavnligste Maade, naar de giøre et rigtig Brug af deres Fornuft, og have ogsaa vidst at benytte det saaledes. Fortidens Nationer betiente sig, inden Compasset blev opfundet, af Betragtningen over Stiernernes Stilling paa Himlen, til at beseile Havet; i de sildigere Tider blev den Midlet til at bestemme ethvert Steds sande Beliggenhed paa Jordens Overflade; Observationen af Jupiters Drabanters Formørkelse, forhialp de Tænkende til at udfinde Længden, som er saa vigtig for Seilladsen, og til at opdage den Hurtighed hvormed Lyset bevæger sig. Himlens Uhr, har fra Oldtiden af, været det eneste Middel til at bestemme Tiden paa Jorden, og først Maanens og siden Solens Bevægelser, have med Hensyn dertil, i høi Grad beskiæftiget Menneskenes Eftertanke, og været et Middel til at øve deres Forstand; og til alle Tider har Betragtningen over Firmamentet tient til at opløfte den Forstandiges Sind til det guddommelige Væsen, til at hæve det over det jordiske Livs Forhold, og til at aabne haabefulde Ahnelser om den bunke og grændseløse Fremtid. - Men til hvormange Daarligheder og Forvildelser har ikke Betragtningen af de himmelske Legemer paa den anden Side forledet Menneskene, naar disse ikke gjorde en rigtig Brug af deres Fornuft, saaledes til en uforstandig Frygt, f. Ex. for Formørkelserne, hvilke de Vilde forestille sig, som at et glubbende Dyr der vil opsluge Solen eller Maanen, og som de indbilde sig at kunne forjage ved Skrig, og ved at larme med klingende Redskaber, og af hvilket Naturphoenomen Amerikas Opdager Columbus vidste snildelig at betiene sig, for at befrie sig og sine Folk for de Vildes Angreb. - Hertil kan ogsaa regnes den ugrundede Frygt for Kometer, deels som truende Forbud paa forestaaende Ulykker, og deels som rædsomme Fiender for vor Jordklode, hvilke skulle fra en Tid til anden støde an imod den og ødelægge den. Jkke mindre have Menneskene skadet sig selv, ved den Overtroe hvortil de have overgivet sig ved de himmelske Legemers Betragtning. Man veed, at deres Tilbedelse især Solens og Maanens, udgiorde Oldtidens ældste Nationers Religion, som sandsynligen bestod oprindeligen i at de antoge at Aanderne, hvorfra Begrebet og Guderne fremgik, havde der deres Sæde, siden tilbade de undertiden de himmelske Legemer selv, og forbandt dermed de lastværdigste Skikke. – At Menneskene have troet at kunne forudsige deres Skjebne af Stiernerne (Astrologien), var ikke allene en Overtroe, som fandt Sted i Oldtiden; men som vedvarede til Menneske fornuftens Vanære indtil det 18de Aarhundrede, og er endnu herskende i Orienten. Denne Overtroe fængslede fordum de største og talentfuldeste Mænd, f. Ex. den berømte Helt i Trediveaarskrigen Wallenstein og blendede selv et saa stort Hoved som Keppler. Endelig er Betragtningen af Himlens uafbrudte Orden bleven misbrugt som et Middel til at bringe Uorden ind i det menneskelige Gemyt og sætte de menneskelige Lidenskaber i Oprør, da man af et aabenbart misforstaaet, Sted i det gamle Testamente, Josva Bog, Cap. X. V. 13, som er et indrykket Sted i Fortællingen af et gammelt Digterværk, har taget Anledning af en ufornuftig Jver for Religionen, og til dens store Skade, at forfølge de Naturkyndige som foredrage den uimodsigeligste Sandhed om Solsystemets Beskaffenhed. Saaledes blev den berømte Astronom Galilei, i Aaret 1653, kastet i Fængsel af Pave Urban den VIII, fordi han lærte Jordens Omløb omkring Solen, og i en Alder af 60 Aar, maatte han fornægte Guds viisdomsfulde Gierninger, for at føie sig efter Menneskenes Jndbildninger. Men ligesom Menneskenes Forhold til den hele omgivende Verden, vilde blive forædlet og mer velgiørende for dem, som deres Fornuft bliver mere opklaret, saaledes ere allerede Menneskeslægtens Forhold til Universet, ved den stigende Oplysning og især fra dennes store Fremskridt i det 18de Sekulum blevet det langt mere, end i Fortiden; et Beviis paa Menneskeslægtens Udvikling til en større Fuldkommenhed. 4. Men naar Universet saaledes staaer som en væsentlig betingelse for Livet og en Hovedgrund vold for Haabet i det væsentligste Forhold til den menneskelige Natur, og som et talende Vidnesbyrom al Naturens Harmonie, saa staaer den Plane vi beboe, i ikke mindre væsentlige og tillige i mange flere og forskiellige Forhold til den menneskelige Natur, hvis Udgranskning maae her blive det egentlige Formaal for vore Betragtninger. 5. Hvad er dog Jorden for et Væsen, det vil sige hvorledes er den indvendigt beskaffen, det er fatalt at Hr. Professor Gruithuisen har nyeligen paa 45 Sider demonstreret i det første Bind af sine Analekten, at det er en plat Umuelighed af giøre den Reise af 860 Mile fra Jordens Overflade til dens Middelpunkt, thi det gaaer med den som med Mennesket, kan man ikke skue rigtig ind i Hiertet paa den, saa kiender man den ikke ret, og kiender man ikke rigtigt sin Vært, saa bliver vi Giesters Forhold til den lidt tvetydige. Den simpleste Forestilling vi kunde giøre os omdet Jndvendige af Jorden var, at den er en fast og compact Masse, naar man graver sig dybt ned i Jorden, støder man efterhaanden paa Steenlag og for det meste efterhaanden paa den haarde Granit, som man endog antager at udgiøre en Ska omkring den. Maatte man da ikke formode, at Massen, som man kom dybere ned, maatte blive altid haardere og tættere, og vilde man giøre lidt mere af vor Planet, saa kunde man med en nyerNaturkyndig antage at Jordens Kierne bestod af det pure Guld; vi Mennesker kunde da ret vandre stoltserende over vor Rigdom paa Jordens Overflade, og omtrent have samme Gavn af den, som den Gierrige har af sine Skatte. Men der gives nogle andre Naturbetragtninger som kunne lede os paa andre Formodninger om Jordens indvortes Beskaffenhed: Man kiender Væsner, som have udvortes en haard Skal og indvortes en organisk Bygning, f. Ex. en Skildpadde, en bille, en Crustace; hvad om det samme var Tilfældet med vor Klode, at under en haard udvortes Skal skiulte sig en indvortes organisk Virksomhed? – Jorden er de organiserede Væsner (Planternes og Dyrenes) Moder, frugtbare Moder, skulde den organiske Kraft, som opliver dine talløse Børn, ikke giennemtrænge dit eget Væsen, hvorledes forklare vi os ellers den Varme, som udgaaer fra dit Jnderste; de utallige regelmæssige Former, som danne sig i dit mørke Skiød; de Revolutioner, eller og vi ville kalde dem, de Udviklings=Perioder du har giennemgaaet uden denne gaae vi ud fra den aandelige Deel af vort eget Væsen, naar vi ville hæve vore Tanker til Guddommen, kan det da ikke være os tilladt at gaae ud fra den legemlige Deel af vort Væsen, naar vi ville kaste et forskende Blik ind i din hemmelighedsfulde Dybhed? Naar Fornuften har aabnet Menneskets Siæl en Udsigt, saa er Jndbildningskraften strax rede til at lade den vove et Spring. Fra Mueligheden af at tænke sig vor Klode som et organiseret Væsen, var det en let Sag strax at holde den for at være et levende Dyr. Af denne Mening var den gamle Kirkefader Origines, som derved beraabte sig paa Brevet, til Romerne Cap. 8, 22. En Spøg om denne Forestillingsmaade kan læses i Kiøbenhavns Skilderie, 1821, No. 80, Pag. 1265-7). Vilde man ikke lade sin Jndbildningskraft, udsvæve saa vildt, men indskrænke sig til den rimeligere Forestilling om at den kunde være et organisk Væsen, de mangfoldige Væsner lig, som frembringes paa den (med hvilken den har ogsaa det tilfælles, at der ved dens indvortes Bygning er blot taget Hensyn paa det Nyttige; men ved dens Udvortes tillige paa Skiønhed) og hvorom der er allerede henkastet en Jdee i det 1ste Bind af dette Værk No. 37 og 38, Side 1501, saa kunde man maaskee derom giøre sig følgende Forestilling: for hvis Ufuldkommenhed Forfatteren vil i Forveien bede om Tilgivelse: da han selv kun betragter den som et Product af en phantasiefuld Speculation og har derfor intet imod, at de, som ikke ynde saadanne Speculationer, springe Resten af denne § over og lade den være ulæst. 8. Naar Jordkloden viiste sig for vor Betragtning, som et fuldendet Konstværk, som var udarbeidet i alle sine Deele og fuldkomment, hvori intet var sammenblandet, intet omstyrtet og ødelagt og intet Spor viiste sig af en foregaaende Tilværelses Tilstand, saa vilde vi sige: Jorden, saaledes som den viser sig, er et Værk der er fremgaaet af den Almægtiges Haand, dens Tilværelse begyndte da dens Skabelse var fuldendet. Hvorledes den da var bleven saaledes frembragt, formaaede vi ikke at udgrunde, og dens Skjebne kunde da kun betragtes fra dens Tidspunkt af, da den var blevet fuldendet, og da Livet havde taget paa den sin Begyndelse og dette var kommet til vor Kundskab. - Men Jorden har en ganske anden Beskaffenhed og viser sig for Betragtningen som et successivt uddannet Væsen ligesom en Plante eller et Dyr.