Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-04-24
Hendes Durchl. Hertuginden er et elskværdigt, vist under andre Forhold mildt og livligt Fruentimmer. Men man maa passe paa, at hun ikke falder i et af de udstillede Ret, som omgiver hende, eller at hun ikke hellere seer, som synes man at ville det. Waldensells mener hun tænker paa en hemmelig Kjærlighed, og Kjærligheden er blind; men jeg skjælver dog for hendes Planer og Hensigter; mig et det, som kunde disse dunkle Øine, der nu synes nær deres Opløsning, ogsaa engang opflamme og tilintetgjøre, hvad der ligger i deres Focus. Men jeg beder Deres Høivelbaarenhed dog snarest mulig selv at overbevise dem om alt dette og ikke længere at dvæle i Cøln, saasnart Sygdommen, af hvilken de lider, nogenlunde tillader H) Historisk sandt. dem at forlade samme. Der mangler mig her altfor meget en Ven, som de er, for hvem jeg kan udgyde det, der bevæger mit Hjerte. Deres tjenstvillige Ven etc. Johann Wilhelm, Jacobes Gemal var Hertug Wilhelms anden Søn, som fra Aaret 1566, da han blev rørt af Slag og blev Sindssvag, ganske havde overgivet sin Regjering i sit Raads Hænder. Den ældre Søn Karl Frederik var imidlertid paa sin Reise død i Rom 1575, og Johann Wilhelm havde derpaa forladt den geistlige Stand, opgivet Administrationen over Bispedømmet Münster, til hvilket man havde valgt ham, og formælet sig med Jacobe. Men kort Tid efter Brylluppet blev han ogsaa fuldkommen vanvittig, troede at see overalt Diævle, som vilde berøve ham Livet, undløb sine Vogtere, i fuld Rustning og saarede Enhver, der satte sig imod ham. Raadet, som denne Tilstand kom meget tilpas, anvendte de urimeligste Midler, for at helbrede ham, man broderede Johannes's Evangelium ind i hans Klæder, tilberedte alle hans Spiser med Hostier, lovede en Læge, der paatog sig at helbrede ham en stor Sum, men forlangte, at han først selv maatte tage den Hertugen bestemte Medicin o. des. De skrækkeligste Uretfærdigheder bleve begaaede, de umenneskeligste Udfugelser forsøgte; og Ministrene, blandt hvilke den allerede ofte nævnte Waldensells især herskede, tilreve sig Alt, hvad de lovede sig Fordeel af. Omsider døde den gamle Hertug Wilhelm 1592, efterat han havde regjeret siden 1539, og med hans Død begyndte hine skjændige Planer imod Jacobe, som hidtil temmelig rolig havde hendrevet sit Liv. Hun havde i sin Gemals yngste Søster, Sibylle, fundet en Veninde, men som i Charakter stemte saa lidet overeens med hende, at Venskabet ikke kunde være af nogen Fasthed. Derpaa byggede Raadet og søgte paa det spanske Hofs Begjæring, under hvis Indflydelse det stod, at frembringe en Adskillelse, for desto sikkrere at bringe Jacobe, som gjennemskuede deres Skjændighed, til Undergang. J Aaret 1593 kom det ogsaa, hvorvel paa Jacobes Foranledning, som havde fattet grundet Mistro til sin Veninde, til et offentligt Brud, og Sibylle sluttede sig med sin Herskesyge, sin Ubesindighed og Uforsonlighed tæt til Landets Raad. Jacobe modsatte sig standhaftigen hvor hun formaaede det, søgte saa meget muligt at tilvejebringe og opretholde en god Orden i Sagerne, medens hendes Modpartie gjorde sig Umage for, at sværte hende og gjøre hendes Charakteer mistænkelig, ja at berøve hende de troeste Tienere og de hende tilkommende Jndkomster. Derved stillede man hendes Troskab og Samvittighed paa de haardeste Prøver og satte hende i et falsk Lys for Folket. Hendes Forhold var dog behjertet. Endeligen besluttede hun sig til, da hun indsaae Umuligheden i en vedvarende Modstand mod alle disse Fjendtligheder, at skifte Opholdet i dette Land med en Tilflugt til Baiern eller Baden; – en Beslutning, som truede hendes Fiender med Undergang, da man ikke tvivlede paa, at hun vilde opklare det hele hemmelig Væv af Skjændselsgierninger og forskaffe sig Ret. Derfor blev hun af Sibylle paa Landdagen i Dusseldorf 1594 for de forsamlede Landstæder anklaget for Utroskab, Hexerie og Ødselhed. Landstæderne viste sig tilbøielige til, at høre Klagerne, naar man kunde fremstille dem grundigen, og saaledes forlangte Sibylle paa den næste Landdag i Grevenbruch en Andeel i Regjeringen og Frihed for hendes Broder, som man havde holdt fast paa Grund af hans Vanvittighed. Strax droge ogsaa Grev v. Bruch og flere af Ridderskabet til Dusseldorf, lode Fyrstindens Tjenere fængsle, og al hendes Eiendom toges i Beslag, satte Hertugen i Frihed og i hans Sted Jacobe i Fængsel. Derefter blev en ny Landdag ansat til Februar, men ikke holdt, da Sibylle imidlertid havde i et udførligt Klageskrift underrettet Keiser Rudolf om Jacobes foregivne Forbrydelser, og ventede en kaiserlig Kommission, som skulde undersøge Sagen. J denne Anklage paastod Sibylle med Tilsidesættelsen af hendes Stand, og Kjøn de skandaløseste og uværdigste Beskyldninger. Ja hun angav endogsaa Jacobe som Stifterinde af den Ulykke, der var truffet Hertugen, gjorde hende skyldig i Giftblanderi, ja vilde endog vide, at ogsaa Grev Philipp, der en lang Tid havde levet i Frankrig og lidt af en Sindssvaghed, kunde tilskrive Jacobe sin Skjebne. Hendes uskyldigste Ord bleve gjorte til Bagvaskelser; hendes ligegyldige Handlinger til Forbrydelser. Saaledes ankom da Rigshofraad Hans v. Hoymb og Overapellationsraad Daniel, Prinds af Buchart, til det hertugelige Hof, strax overrakte nu Jakobe en Bønskrift, i hvilket hun forlangte, at Prindsesse Sibylle skulde stille tilstrækkelig Kaution. Men man tog ingen Notitse af denne Forestilling, aabnede Kommissionen, oplæste de vigtigste Vidner, 5, i Tallet, arresterede, satte Hertuginden en Frist af 14 Dage til hendes Forsvar og man var derhos saa lidet selvstændig at man gav efter for alle Raadets Forestillinger og Trudsler. Ved Vidneafhøret gaves ikke allene mange Modsigelser, men ogsaa det Resultat, at Alt hvad man vidste, var blevet udbredt enten ved Sibylle eller ved et almindeligt Rygte. Jøvrigt protesterede Jacobe haardnakket, bad om Confrontation med Vidnerne, bad om Forhør, og truede med at henvende sig til Kasseren selv, allerede blev man i Nabolandene opmærksomme paa Undersøgelsens falske Gang, allerede saae man i det Fjerne Jacobes Venner udruste sig, og man saae sig om efter hvad der kunde virke eftertrykkeligere end Anklagen, saa at endog Hofmarskal v. Waldenfels tilskrev Livlægen Solenander, hvis Svar endnu bevares, om at rydde Hertuginden af Vejen med Gift. Dette Forslag antog dog ikke den for Jacobe gunstig sindede Olding. Nu blev da Pro sessen begyndt den 7 Juli, men tog snart, som man seer af de endnu forhaandenværende Akter, en saadan Vending, at Jacobes Fiender kun havde et voldsomt Skridt tilbage for at see den hele Sag endt. Man myrdede nemlig den ulykkelige Hertuginde i hendes Seng, i Aaret 1595. Hendes Gemal formælede sig 1599 igjen med en Frøken Antonette af Lothringen, og Sibylle gav i Aaret 1601 sin Haand til Hertug Karl af Østerrig, Marggreve af Burgau. 86 Ulder.