Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-06-12
Blandt mine Excerpter finder jeg desangaaende et Stykke, uddraget af von der Deckens Versuch uber den englischen Nationalcharacter, lydende som følger: "Var det ikke den Forkierlighed som enhver har for den eiendommelige Besiddelse af Jordsmon, en vis Stolthed at vedligeholde et Landgods, i hvis Besiddelse Forfædrene allerede vare, den store Jndflydelse, som Land godsers Eiendom skaffer ved Parlamentsvalg, endelig den større Sikkerhed ved Besiddelse af Jordsmon, i Sammenligning med en Capital, saa vilde en stor Deel Eiere af Godser sælge disse, og søge at anlægge sin Formue i fordeelagtige Handelsforetagender. Men saaledes see v den ellers ikke forklarlige Synderlighed, at liggende Grunde have ved Salget en Priis, som ikke staae i Forhold til deres Udbytte. Den berømte Lovkyndige, Lord Mansfield, har bestemt det Forhold meget rigtig, naar han sagde: hvo der sætter sine Penge i Fonds, har Renter uden Capital, hvor der eier liggende Grunde, har Capital uden Renter; hvo der laaner Penge ud mod Pant i liggende Grunde (mortgage), har Renter og Capital tillige." Altsaa, at en Godseier, i den Jndtægt han har af sit Bøndergods, ikke har fuld Rente af den Capital, det kunde være værd, dersom Eiendomsretten til samme var uindskrænket; dette kan umuelig afgive nogen Grund til at ophæve den nu gieldende Lovgivning i Henseende til Gaard fæste, da Godseieren, efter Sagens Natur, ikke kan vente eller forlange en saadan Jndtægt, og han desuden ogsaa vanskeligen vilde kunne opnaae den, om han end havde fuldkommen fri Raadighed over sit Bøndergods. De samme Grunde, som efter min Overbeviisning tale for Vedligeholdelse af det ved vor Lovgivning befalede Gaardfæste paa Livstid, de samme Grunde fraraade ogsaa den i Forslag bragte Forpagtning af Bøndergaarde paa visse Aar. Men om denne maaskee i andre Henseender kunde være ønskelig, eller om den ikke meget mere i enhver Henseende er et Onde, vi maatte bede Gud i Naade at bevare os fra, og hvad rimeligviis Følgerne vilde blive, dersom den blev tilladt, dette fortjener en nøiere Undersøgelse. Den første, ikke glædelige Udsigt, som den af Hr. Professor Begtrup projecterede Forandring i vort Landboevæsen frembyder, er en stor Deel forarmede Familier, hvis Forsørgelse vilde falde det Offentlige til Byrde. Naar der af en Gaard med Tilliggende af 40, 50, eller 60 Tdr. Land i Forpagtningsafgift, skulde svares betydeligen mere, end hvad der hidtil af en Fæstebonde almindeligviis er bleven svaret, naar der af slig en Gaard skulde betales saa meget i Afgift, at Eieren i fri Penge kunde have Renterne af Gaardens Capitalværdie, beregnet efter Eiendommens Middelpriis, da kunde man vel med føje spørge, hvad skulde Forpagteren med Familie leve af Skal der af en Bondegaard svares og udredes, hvad der i Almindelighed paaligger samme, af Kongelige Skatter, offentlige Byrder, herskabelige Afgivter og Præstationer, da bliver der for Brugeren, neppe mere tilovers, end hvormed han ved Tarvelighed og Arbeidsomhed maaskee kan slaae sig igjennem. J hvor meget end Landmænd udenfor Bondestanden ofte, og stundom vel med Rette, kan have at udsætte paa Bondens Agerbrug, og i hvor meget de end formene, de ved en forbedret Drivt vilde kunde udbringe mere af hans Jorder end han, saa er der dog alligevel nok ikke mange der kunde gjøre ham det efter, at leve, ofte med en talrig Familie, af saa lille en Plet Jord, og tillige dermed bære saa mange Byrder, og afholde saa betydelige Udgivter, som han, Hans simple, jevne Levemaade, hans faa Fornødenheder, de Tjenestefolks Kost og Løn, han og hans Hustrue, ved selv at arbeide, holder inde, gjør ham det mueligt. Men leve skal han dog med Sine; og svare Kongelige Skatter, Communeafgivter, Tiende m. m., skal han ogsaa. Man beregne efter Middeltal, hvor stor vel den Plet Jord skulde være, hvis Afgrøde Aar om andet kunde yde Bonden, hvad som hertil udfordres, og see til, hvor meget der af en Gaards Areal af forbemeldte Størrelse da bliver tilovers til at tage Forpagtningsafgivt udaf Den sunde Fornuft siger, at hvor hiint Areal af Jord, der skal afgive hvad der udfordres til Føde og Klæder for Brugeren og hans Familie, til Tjenestefolks Kost og Løn, til Bygningers og nødvendige Redskabers Vedligeholdelse, til Kongelige Skatter, Communeafgivter m.m. at, siger jeg, hvor det Areal, som hertil behøves, hvis Størrelse vi i Øvrigt gjerne kan lade være ubestemt, er ligesaa stort, som det Hele der haves i Brug, der kan heller ikke svares Noget i Forpagtningsafgivt. Hvor dette sidste kun lidet overstiger hiint, kan der ogsaa kun svares Lidet, og dette turde vel være Tilfældet ved de fleste Bøndergaarde. J hvor indlysende og begribeligt end dette er, saa er det dog af mange, baade Eiere og Leiere, baade Forpagtende og Forpagtere, ikke bleven tilstrækkeligen paaagtet. Det turde maaskee især være Præster og Degne, som have lidt Tab, i det de, ved at tage Forpagter paa deres Embedsjorder, ikke have betænkt dette. Hos de Fleste af de Første, og uden Tvivl alle de sidste, vil det være Tilfældet, at den Deel af Jorderne, som skal føde Forpagteren og hans Familie, og yde det, der skal til at betale Folkeløn, Kongelige Skatter og andre nødvendige Udgivter med, udgjør Størstedelen af hele det bortforpagtede Areal, og at der bliver Lidet eller Jntet tilovers, til at tage den egentlige Forpagtningsafgivt udaf. Følgen er derfor bleven, at de fleste af de saakaldte Præste eller Degneforpagtere ikke have kunnet opfylde deres Contracter, ere forarmede, uden derfor at have beriget dem, de havde forpagtet af, og have efterladt sig baade Bygninger og Jorder i en slet og forfalden Tilstand. Samme Skjebne kunde man vel med saa meget større Vished forudsige Forpagterne af almindelige Bøndergaarde, som disses ufrie Hartkorn er behæftet med betydelig flere offentlige Byrder, end Præste- og Degne jorders frie Hartkorn. Man tænke sig nu, at det af en saadan Gaard, som Fæsteren ikke har kunnet have noget tilovers ved, endog han af samme kun udredte Fæstebønders almindelige Afgivter og Præstationer, af en Forpagter skulde svares og udredes betydeligen mere, som vist paa mange Steder vilde blive Tilfældet, naar Eiere ved friForpagtningscontracter kunde betinge sig, hvad de fandt for Godt, mon det vilde vare længe, inden Forpagteren blev bragt til Bettelstaven, Og kan dette ventes at ville skee, ikke blot med en eller anden Enkelt, men med mange af disse Forpagtere, hvad skulde der blive af de mange ulykkelige og forarmede Familier, som Landet vilde blive opfyldt med Vilde ikke den Forpagter, der formedelst sin Contracts Misligholdelse var bleven sat fra Gaarden, i Medhold af Anordningerne, kunne gjøre Paastand paa, at Stedets Fattigvæsen skulde antage ham til Forsørgelse, da han kom med Udsigt til at ernære sig paa lovlig Maade, Vilde det ikke blive hos os som i England, hvor blandt alle Skatter Fattigskatten er den sværeste, Vilde ikke selv de Bondegaards forpagtere, der nogenlunde slog sig igjennem, alene blive fattige ved de Understøttelsesbidrag, de maatte yde til deres forarmede Brødre, (Fortsættes.)