Aarhuus Stifts-Tidende, 1797-08-02
Jeg har herved den Ære at tilmelde Deres Velædelheder. - skrev vor brave Ven os den 24de Junii til -at jeg med næste Tirsdags Post, og fremdeles post daglig, skal tilsende Dem høieste Rets Domme, ganske saaledes, som Jversen leverer samme ligesom jeg og skal sørge for, at de Domme, jeg, som meldt, sender Dem paa Tirsdag, er saa nye, at Jversen ikke skal kunde have dem nyere." - Her bede vi fore Læsere bemærke, at vi ei forlangte bemeldte HøiesteretsDomme hverken for eller udførligere - kort, at vi attraaede intet Slags Prægorativ for Jversen, men blot lige Ret med ham - Vi erholdt midlertid Høiesterets Domme efter Løfte Onsdagen den 28de Junii og rykkede dem, i uindskrænket Tillid paa vor gode Vens Løfte, ind i Bidraget til No. 52 af vore Aviser med den Anmærkning, at vi, ifølge flere Læseres Ønske, nu have truffet alle Anstalter til, fra nu af i uafbrudt Følge hver gang saasnart muelig at meddele samme. Vi gave dem til den 12te Junii, Bidraget Nr. 55, hvormed Høiesterets første Session for Aaret 1797 var til Ende, og hvormed vi tillige erholdt et Brev fra vores Ven, hvori han berettede os, at Jversens Kabale atter havde seiret og at han ikke meere var i Stand til, at forskaffe os H. R. D. - Vi ere altsaa vore Læsere atter Regnskab skyldige for denne nødtvungne Forandring, og det saa meget mere, som vi i en vis Henseende maae bryde vort givne Løfte: vi sige i øvrigt Forandring, fordi vi ere fast besluttede, at levere H. R. D., saa længe noget offentligt Blad i vort Fædreland meddeler dem, og smigre os i øvrigt med, at et retfærdigt og upartisk Publikum, nu da det er oplyst om vor gode Villie, saavel som om de Hindringer, hvilke man lægger os i Veien ved vort Brøds Erhvervelse, og om alle de underfundige Streger og Kabaler, vi have at kjempe med, viist ikke vil give os Skylden, naar vi i Fremtiden skulde komme en eller to Postdage sildigere end Andre med denne Artikel, som ikke interessere saa meget formedelst sin Nyhed som sit Jndhold. - Dog til Sagen igien: Hr. Jversen, som nu engang slet ikke kan lide, at Publikum skal have Valget i at læse en anden end hans Avis, forholdt sig, da de H. R. D. ganske imod hans Forventning læstes i vort Bidrag, offentlig ganske stille og roelig, for desmere, paa sin Viis, at vilke hemmelig paa vor Ryg. - Vores Ven havde, som vi nu erfarede, faaet de os meddeelte H. R. D. fra en Mand, som i visse Maader er den undergiven, fra hvem Jversen erholder dem. Denne Omstændighed befordrede den velvillige, menneskevenlige Avis=Expediteurs Triumf. Vi fik fra vor Ven i Kiøbenhavn en Skrivelse d. d. den 8de Juli, med den hosføiede Originalskrivelse fra den, som hidtil havde meddeelt ham H. R. D. for os, hvilken bogstavelig lyder saaledes som følger: P. M. Hermed følger Slutningen af Høiesterets Domme for denne Session, som jeg herved tilsender Dem som det sidste fra mig, da jeg ikke længer kan vedblive samme, eftersom Jversen i Brev til N. N. frasiger sig Dommene. De see altsaa at N. N. (af mig) som den første vilde være fornærmet, jeg kan altsaa ikke længer entrere i det belovede." Kiøbenhavn, den 8de Julii 1797. N. N. Af ovenstaaende - føiede endnu vor Ven til ville Deres Velædelheder indsee, at Jversen har lagt Hindring i Veien i Henseende til de belovede H. R. D. - Det er ellers vel, at jeg er i Stand til, at sende Dem Dommen lige til denne Sessions Slutning, da man derved vinder Tid til, uden Savn at kunne arbeide paa at rydde Jversens Kabaler af Veien. Vi benyttede os af vor Vens Raad; vi arbeidede paa igien at erholde det, som vi, efter det givne Løfte og vore Fordringers Retfærdighed, aldrig havde skullet miste, vi bød (og for at overbevise et høistæret Publikum om, at intet er os for kostbart og dyrt, hvad der paa nogen Maade kan tiene til dets Ønskers Tilfredsstillelse, saa gientage vi dette Bud hermed nok en Gang offentlig) - vi bed aarlig Hundrede og halvtresindstyve Rigsdaler, ikke for derved at fortrænge Hr. Jversen (der, som man sagde os, skal betale 80 Rdlr.) eller for at bekomme de H. R. D. tidligere eller overhovedet fortrinligviis for ham, men blot for at faae dem ganske ligesom han, og saaledes at holde vort givne Ord og opfylde vore Læseres retmæssige Forventning. Dog alt forgiæves. - Vi gik aabent til Værk, vi handlede blot af Ærefrygt for Publikum og maatte altsaa tabe, da vi streed med saa ærlige Vaaben imod en Jversen, som ikke gjerne pleier at holde Stand i aaben Mark, men derfor forstaaer sig desto bedre paa Underminering og at sprænge i Luften. Disse ere de Midler, hvoraf han betiener sig, for at beholde den mordiske Berømmelse, at ingen Avisudgiver kan bestaae ved Siden af ham. Disse ere de den nederdrægtigste Brødnids Kabaler, ved hvilke han søger at afskiære virksomme og flittige Mænd hver Ræringsgreen, for siden, naar det ikke meere er mueligt, at udholde derimod, og de endelig ogsaa ere styrtede, med et spodsk Griin at kunne udraabe: "sagde jeg det ei, at de ikke vilde skader mig at jeg ogsaa vilde blive færdig med dem?" For siden, mæsket af sin Næstes Hiernemarv, at kunne som Frøen i Fabelen, puste sig op, og i lange Drag nedsvælge den fryggende Viral af de øvrige Frøers, hans Partiegængeres, Smiger, medens de ligge paa Bugen for deres Afgud og med fortryllende Beundring, qvække "Hallelua, vor Jversen er dog en Pokkers Fyhr, Halleluia, vor Jversen er og bliver evig den Store, den Udødelige! den Eneste, Vi beklage os i øvrigt ikke over Dem, som, af Lydighed imod Jversens befalinger, saa ligefrem fradrage og de allerede nogle Gange meddeelte H. R. D. Hvo der har Ret til, at handle med en offentlig Artikel, som med en Vare, maae nødvendig ogsaa besidde den Ret, at sælge sine Varer efter Behag til denne eller hiin. Og endskiønt vi kunde spørge, hvorledes den Ene torde vover at love noget, som han ikke var i Stand til at holde. eller hvorledes han saaledes uden Omstændigheder torde bryde, hvad han saa høitideligt havde lovet: saa ville vi dog ogsaa gaae dette forbi og paa ingen Maade giøre vore Læsere Jndgreb i deres Domme. Vi afholde os endog fra at spørge, hvorledes den patriotiske Jversen kunde forglemme sig selv saa meget og tænke saa upatriotisk, at forlange en Artikel som Domstolenes Kiendelsen - der dog frem for alle andre er qvalificeret til den almindeligste Publicitæt, og hvorpaa følgelig Hvermand har lige lovmæssig Fordring med ham at forlange denne Artikel udelukkende for sin Avis allene: Vi ville ikke spørge, hvorledes han kunde bringe det over sit men neskekierlige Hierte, at sætte som Hovedbetingelse: at naar endnu en Anden foruden ham skulde ligesom han faae H. R. D., han da i samme Øieblivilde frasige sig dem. Vi ville ikke spørge, hvorledes har for fin trædske, nidske Egensindighed kunde tabe den sine Læsere skyldige Agtelse saa meget af Sigte at han - naar han paa ingen Maade var i Stand til at forhindre den samtidige Meddelelse af Høiesterets Domme - heller vilde ganske og aldeeles berøve sine Læsere dem, end give dem tillig: med en Anden - : Vi ville endelig ikke spørge, hvorledes denne Mand kan være skamløs nok, til at lægge saa tydeligt for Dagen, hvorledes han tænker blot paa sig selv, men ingen lunde paa sit Publikum, og hvorledes han uden Skye tør vove, saaledes at tyrannisere den hele danske Avis Læseverden, at den absolut slet intet skal læse, uden hvad naar, og hvor det behager ham, Vi nøies ble med at spørge, hvad man skal kalde den Mand, som, ved en forudsat Rivalitæt, ikke anvender sin Forstand, sin Vil tighed, sine lærde Jndsigter i flittig, utrættelig og almeennyttig Anvendelse, men derimod Ting, der ei koste den aflermindste Anstrængelse, der ere at have for et Par Dale Penge, som Midler til at undertrykke og triumsere over sig Medbeiler, Vi spørge, hvad man skal kalde den Man som nu alt har vidst at forhverve sig saa meget, at hos kan leve anstændigt og tilfreds deraf, og som alligevel i stille, rolige og sittige Begyndere - som vel saa eet Næringsbrod med ham, men dog aldrig i nogen tænkelig Maade have søgt at forfordeele ham - saa hadsk, at han af bitter Brødnid misunder dem den Luft, som de indaande med ham i en og samme Armosphære, Vi spørge blot, hvad man skal kalde den Mand, som allene - ganske allene - udelukkende allene gad havt alt, alt, alt og - naar det kuns gik an uden for megen Møie og Bekostning - kuns lod sig giøre ved Kabalergad, liig et giftigt Rovdyr, udrydde og opsluge alle Aviser omkring sig 23 Ak! han hedder Jversen, det er Jversen - den selvsamme i sine Skriverier som sine Handlinger, konseqvente Jversen, som - man tilgive os en fornøden Gientagelse! - som den 6te Januar 1792 skrev Overalt ere i vore Tider alle Monopoliers Skadelighed langtfra ikke efter vor landsfaderlige Regierings Princips, da de saa meget hindre Jndustrien og gierne have skadelige Følger for Publikum. Men, hvo veed ei, at han dengang ikke udstrakte sine høieste Fordringer videre, end at hans Aviser skulde have lige Ret med Fyens Adressecomtoirs Aviser; da han derimod nu vil paastaae en saa høi Forrang i en saa af giørende Forrettighed, at han i et Anfald af næsviis Suffisance – endog understaaer sig, at belære sine Læsere: at et Kongeligt privilegeret Adressecomtoir er en Ting for sig selv. - - Dog nok, og alt meer end nok, om Kabaler, Jnkonseqventer og alle vanskabte Misfostre af den nedrigste Nid og den ondskabs fuldeste Skadelyst, Vore Læsere ville i øvrigt tilgive os, at vi - saa megen Overvindelse det ogsaa kostede os endelig have besluttet os til et Skridt, som vi vare Sandheden, Publikum og os selv skyldige. Længe tang og taale vi; Jversen, som nu slet ikke kan styre sig, angre endelig, uden allermindste Foranledning, navnlig vor Eiendom og Ret, vil maatte forsvare begge. Have vi maa skee pareret hans litterariske Udfald noget for meget i hans egen Mancer, have vi nogenledes lønnet ham, som han fortiente det habeat sihi, Kruggen gaaer, som Ordsproget siger, saa længe til Vands, at den kommer han keles hiem, og en gammel Synders Maal maae dog ende lig ogsaa blive fuld til at løbe over. At vi ikke vare de Angribende bevise vore Aviser, beviser den store Tagl modighed, hvormed vi under 6 Maaneders Taushed fra Januarii lige til Julii - bare en Forfordeeleise, som denmed Belt Passagen; beviser endelig Jversens længst bekiendt nidske, giftige ufordragelighed, hvormed han har anfaldet vore Forgængere - hvormed han ikke har skaanet nogen Stand, nogen Værdighed, er engang Dyden selv. Vi tang længe ved alle Streger som han spillede paa vor Ryg; men da han nu endelig een Gang vovede at træde frem af Mørket og angribe os offentlig, saa ere vi til hans Tieneste, saa meget og saa længe han vil: omendskiønt vi intet mindre end ynde litterariske Feider, saa frygte vi dog et heller for dem, men forlade os paa vort gode Mod og vor retfærdige Sag. Han kan nu giøre hvad han vil; vi have gjort vores! lad ham svare eller tie og lade det Snavs ligge, som han kastede os for Fødderne, og derhos udsprede: "han vil ikke befatte sig med Snavs" got, det stinker for ham, ikke for es. Lad ham længe nok udsprede: "den Forvovenhed, hvormed vi vovede, at besvare hans Eiendomskrænkende Avertissement, var blot et Kneb af os, for ved en Strid med ham med Ham, den Udødelige. – at gjøre vor Avis meere bekiendt, og skaffe den bedre Afsætning. - Den forfængelige Mand, som ikke seer, at hans Forfængelighed her spiller ham et hæsseligt Puds; thi enten ere vore Aviser saaledes, at de slet ingen Sammenligning kunne udholde med hans, og da Vel ham, jo mere de blive bekiendte, ja han skulde da meget mere selv ønske og befordre det: eller ogsaa vore Aviser have nogen Fortieneste, og de behøve da ikke hans til Celebritæts=Stige, og følgelig falder det os paadigtede Kneeb bort af sig selv. Overalt er Vægten af et Navn var det ogsaa endnu udødeligere end selv Jversens intet i hiin Vægtskaal, hvor Sandheden allene har Overvægten ved dens egen Tyngde. Et let Blad, hvorpaa een Sandhed staaer, er i denne Henseende af stor Vigtighed. Og i denne Henseende kan et Anfald af et andet Slags eller en foragtelig tilsyneladende Tanshed være os saa ligegyldig, som hiin fredelige Vandrer en bidsk Hunds frie Adfærd, som, i det Vandreren gik forbi, beed ham i Hælen, og, da hiin vendte sig og viste ham det Hvide i Øinene, tog Halen ind og fløt hvlende tilbage i sit Smuthul. - Dog nok en Gang: Nok og Tilgivelse! Det er vanskeligt at ende, naar man har saa meget paa Hiertet! Der hørte meget til, at giøre det ret indlysende for Læserne ved vore Avertissementer i de 3 Nummere af disse Aviser: at, trods Jversens højt lydende Protestationer, desuagtet er en - desværre! for os alt for følelig Forbindelse mellem hans Ego og vort Adressecomtoir. Og saa vilde man ikke tage Ekkoet ilde op, om denne Nymse, saa tugtig hun og selv er, giengiver hvad hun har faaet. Om der kan skee den Uret, som kuns en ringe Deel af hans egen Uret igien foresættes, maae de bedømme, som tillade Repressalier i Krigen, og Retorsioner for Retten. Fyens Adressecomtoir i Odense, den 28de Julii 1797. Søren Hempel og Komp.