Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1808-09-06
Paa denne Vei fra Sorøe til Næstved talte jeg vel henved 40 Gravhøie og Steensætninger paa begge Sider af Landeveien, hvoriblandt ikke saa store og mærkelige. Et Par Steder saae jeg en fem, seks Høie samlede, deels i lige Linie, deels i en Klynge. Nær ved Landsbyen Regerup gaaer Landeveien midt imellem to temmelig store Høie, hvoraf den ene, som er giennemskaaren, har været næsten kuglerund. Ved Knudstrup, 3/4 Miil fra Sorøe betragtede jeg med Forundring og Fornøielse en vældig Steendysse nærved Veien uden betydelig Jordhøi. Den bestaaer af fire paa Enden opreiste Stene, hvis Høide er henved 3 Alen over Jorden, og hvoraf i det mindste de to lod til at være tilhuggede. De indslutte et Par mindre Stene og et Slags lav Jordforhøining. Er dette en Kæmpegrav, og intet Offersted, og har der hvilet en Overligger paa hine fire vældige Hiørnestene: da maa den have været af overordentlig Størrelse, og maaskee endnu større end den, jeg saae straks ved Gunderslevholm paa en Høi nær ved Veien. Det var den største jeg endnu havde seet; dens Skikkelse er aflang rund, den hviler paa fire eller flere mindre Stene, og lod til, efter Øiesynet, at have en Længde af 4 til 6 Alen. En frodig Bygger, som omringede Høien, hindrede mig fra at komme denne Steendisse nærmere. Dens Beliggenhed fandt jeg smuk, og ønskede, at jeg havde haft Leilighed til at aftegne den. En høitidelig, underlig skiøn Virkning giorde det, da jeg paa Tilbagereisen saae dette ærværdige Minde i en hellig Skumring – liig den i hvilken fierneste Fortid aabenbarer sig for os – og den mørke Steen svagt oplyst af Maanens sidste blege Straale. Med ufravende Blik stirrede jeg paa den omtagede Steenhob, og det baredes pludselig for mig, som Fortids Kæmpeskygger, vaagnede af den lange, dybe Søvn, fremstege af Tidernes Grav. J Nattens Mulm saae jeg de gamle Helte fremsvæve, tause bestige Høien, omkredse den store Steen; det syntes mig som hørte jeg Sværdenes tunge Klirren og Skioldenes fierne Brag. J Taagerne saae jeg de høie Kæmper reise sig, stride og falde – røde Strømme farve Stenens Sider; og Blodofferes gispende Dødssuk lød for mit Øre, i Vindens natlige Susen. Langsomt svævede Skyggerne Høien forbi – i en Taagesky henflød de luftvævede Skikkelser – Maanen sank bag sorte Skyer; og Synet svandt i det rugende Mørke. Forundret, ligesom vaagnende af en tung Drøm, kom jeg til mig selv igien i det Vognen rullede ned af en steil Bakke, og jeg fandt mig, ved et underligt Trylleri, med et forfløttet fra den mørke Fortid ind i den levende Verden. Jkke blot Høie og Steendysser vare de Oldtidsminder, som jeg fandt paa denne Reise; et Par Gange fæstedes ogsaa min Opmærksomhed ved en stor Samling af Stene, der laae i en viid Kreds gandske tæt ved Veien. Paa den slette Mark lig gede, og ere over Jorden ikke meget store. Jeg dannede mig det Begreb om disse Steenkredse, at her i fordums Tider kan have været Tingsteder. Om jeg har gættet rigtigt, maa vore Antiquarer vide. Om slige Opdagelser egentlig kunne fortiene at omtales, maa de bedømme, der besidde Sands for noget mere end Oldsagers ydre Form, og Oldtidens enkelte Fremskin. J min Enfoldighed var maaskee min Glæde, ved at see en af de omtalte Kæmpedysser, lige saa stor som Hr. Dr. Simonsens, da han opdagede den prægtige glavendrupske Runesteen. Hvori bestaaer nu Forskiellen, naar man ogsaa vil see noget paa subjectiv Vigtighed! – og dette maa dog vel enhver Reisende giøre, der ikke ængsteligen reiser og reisebeskriver blot for Skinnets Skyld. Men – al Vigtighed eller Ubetydelighed tilsidesat – bør jeg ei forbigaae med Taknemmelighed at erindre, at jeg paa dette mit Tog til Næstved havde ikke ringe Hielp af min Søster, hvis Selskab - hvad end Oldgrandskerne ville sige derom – var mig endnu kiærere end alle Høie og Steendysser og Kæmpegrave. Ved hendes gode Øine hialp hun sin kortsynede Broder til at see en heel Deel, som han ellers ikke havde seet. Hvad jeg undertiden tog for Faar, det lærte hun mig, var Stene, og hvor jeg, fuld af Opdagelsesaand, troede at see en Bantasteen paa Hældingen af en Høi, der saae hun en Hyrdedreng. Jeg troer, at Læserne af mange Reisebeskrivelser, lige fra de æsthetiske til de antiquariske, ikke vilde være ilde tient med, om Forfatteren stundom saaledes havde seet med fremmede Øine. Efter fem Timers Kiørsel kom jeg did, hvorhen min Hu stundede, til Lille Næstved. Jeg fandt min redelige Ven, Præsten ved Herlufsholm Hr. Petersen, i hans nys icietagne Bolig; jeg fandt ham lykkelig ved den hulde Freias faaerste Gave, lykkelig paa en Jordplet, hvor man midt i den skiønneste, den meest landlige Natur intet mindre end drømmer om, at man blot ved en smal Aa skilles fra en af Siællands betydeligste Kiøbstæder. Her levede jeg en Dag, riig paa sieldne Nydelser og i Erindringen saare kiær, i en Kreds, som Natur og Venskab og alt hvad der giver Livet Ynde og Værd, gjorde mig uforglemmelig. Den hulde Egn fast i sit Skiød mig favned; Med Venskab og Naturen ved mit Bryst J glade Øieblik jeg intet savned 9. At disse Øieblik vare saa faa – var det eneste Skaar i min Nydelse; Tidens snare Flugt det eneste jeg sørgede over. Om Eftermiddagen gik vi til Herlufsholm paa en Fodsti, som fører didhen fra Lille Næstved – en af de yndigste Veie jeg kiender. Den løber paa hiin Side af Aaen, ved Foden af Bakker, igiennem en Skov. Naar man kommer ud af Lille Næstved, seer man ved Aaen Magle Mølle, her var Birgitte Giøes Enkesæde. J det man sorgløs vandrer hen af forborgne Stil henrykt over den hulde Natur, som her saa inderligt, saa fortroligt, med saa blid en Ynde modtager og favner den Gaaende – nærmer man sig gandske uformærkt den Helligdom, som hiin gamle Skov i Aarhundreder skiulte dybt i sit Skiød. Man øiner intet af Herlufsholm, før 5) Oehlensblæger. det pludselig stikker de gamle, røde Mure frem over Træernes Toppe, og inden vi ane det, see vi det ærværdige Skovkloster, hvilende i løvrigt Læ af tætte Bøge. Dets Beliggenhed i denne fortryllende Egn, dets hele udvortes Syn har saa romantisk en Skiønhed, som man vel i Danmark kun finder paa faa Steder. Klosterbygningen er en af de saare faa her i Landet, der endnu til vore Dage, paa enkelte uvæsentlige Forandringer nær, har bevaret sit gamle Udseende, og endnu kraftigen udtaler en Tone fra svundne Tider, da man i det mindste byggede for Efterverdenen. Tiden har temmelig skaanet den; og Menneskene have her viist en sielden Ærbødighed for denne Levning fra det 13de Aarhundrede – en af de ældste og ærværdigste Bygninger i Landet. Det synes som man hidtil ved enhver Forandring eller Fornyelse skaansomt har vaaget over den gamle Form; i det mindste i dens ydre Præg. Maatte den herlige Bygning ogsaa fremdeles bevare dette, Maatte den overgives Efterslægten ligesom vi af vore Forfædres omhyggelige Haand have modtaget den styrket, men ikke forandret, Maatte ingen vanhellig Haand forstyrre, hvad saa mange Aarhundreder have skaanet dog hvem kunde det falde ind, med den mindste Tanke at troe saadant i vore Dage, da man igien begynder at sætte høi Priis paa enhver karakteristisk Levning fra de svundne Tider - og dette er Herlufsholms Klosterbygning i en udmærket Grad. Hvo kunde frygte en slig Vandalisme under en saa oplyst Bestyrer, som Herlufsholm har den Lykke at tie, Fortsættes.) Til Arlichinos Forfatter. Du som saa komisk Dig selv tør maale med Komuses Kæmpe; Du som og lærer saa klog, Latter er til – for at le; O gid Du kunde saa let Din komiske Stolthed, neddæmpe, Som vores Latter vi kan, naar vi Din Harlikin, se!!! Nic. Fred. Sev. Grundtvig.