Corsaren, 1842-06-10
"Den store Corfarsag." Da man, uden at have til Hensigt at skjule sig i retslig Henseende, men kun for at blive anonyme for Publicum, og betragtende det Hele som en Spog ikke som en Sag af juridisk Vigtighed, antog "ansvarhavende Redacteurer" til "Corsaren," forefaldt der mange humoristiske og morsomme Scener, som det nok kunde være Umagen værd at fortælle. Men, efter at Forholdet nu er blevet ved *) Som en Cariostet anføre vi, at "Figaro" har sagt, at den ikke har nogen Mening om, hvorledes dette Stykke vil tage sig ud paa Dansk. "Figaro" troer, at den behover at sige, at den ikke har nogen Mening! Dom kjendt som en forargerlig Clusion af Lovgivningen, vilde al Spøg dermed kun gjøre det end mere "forargerligt", og vi indskrænke os derfor til en Bestræbelse for at udfolde Sagen klart for Publicum. At der er ansvarhavende Redacteurer, og kun Ansvar-havende, for Blade, synes hverken ifølge Lovens Ord eller Rettens Dom eller den almindelige Sædvane at indeholde en Clusion af Lovgivningen. Hvis saa var, maatte selve Lovgiveren Orsted have gjort sig skyldig deri, idet han under sit Ophold i Viborg gjentagne Gange har staaet som "ansvarhavende Redacteur og Udgiver" af Collegialtidenden, guden virkelig at være det, og uden at han i Virkeligheden havde noget med Bladet at bestille." Blev der dømt efter Lovens Bogstav, maatte upaatvivlelig alle de Tiltalte være blevne frifundne; men efter den discretionaire Myndighed, som ved den Udvikling, vor Retspraxis i de senere Aar har faaet, er overladt til de voterende Assessorer, tilkommer det disse ved deres subjective Skjøn at afgjøre, om ikke en Sag, der i sit Princip ikke er ulovlig, kan dømmes efter dens "nærmere Omstændigheder", som synes dem "ikke at kunne gaae ustraffede hen." Den vigtigste af disse, nærmere Omstændigheder er, at de fleste ansvarhavende Redacteurer have sagt, at de ikke havde noget klart Begreb om, hvad de egentlig paatoge sig, og at dette heller ikke blev dem forklaret. Den paa "Corsarens" Vegne Anklagede, Student M. Goldschmidt, har imidlertid ved et Vidne, som heldigviis var tilstede, da den ene Redacteur (H. Buch) antoges, oplyst, at denne fik fuldstændig Underretning om Alt, hvad han paatog sig, og især om det Ansvar, der blev paalagt ham. Desuden har en af Redacteurerne (R. Fieldsted) selv forklaret, at han erholdt en saadan fuldstændig Oplysning. Nu er altsaa Spørgsmaalet. Af hvilken Grund skulde Goldschmidt have sagt Mere til disse To end til de Andre? Der findes neppe nogen tænkelig Grund, og altsaa heller ingen Anledning til at betvivle Goldschmidts Forsikkring, at han har sagt dem Alle Et, og det Samme. Retten har betvivlet Goldschmidts Forklaring; men denne Tvivl reiser sig neppe fra selve dette Punct af Sagen, men har sit Udspring fra en ganske anden Kilde. Retten har uden Tvivl fundet sig overdeviist om, at Goldschmidt var den virkelige og maaskee eneste Redacteur af "Corsaren", derfor fundet Goldschmidts Benægtelse deraf aldeles usand og derfor kastet Tvivl paa hans øvrige Forklaringer. Nu, da Sagen er afgjort, og da en bemærkning desangaaende fra vor Side ikke kan faae Udseende af at skulle vildlede Retten, kunne vi, især da Goldschmidt formedelst den ham for andre Synder idømte Censur maa tie aldeles stille, forsikkre, at der ikke paalaa Goldschmidt nogensomhelst moralsk eller juridisk Forpligtelse til at paatage sig Ansvaret for nogen af de incriminerede Artikler, og at han derfor, hvis han ikke taabeligt vilde sige Ja til Alt, hvad man forlangte af ham, maatte svare, som han han har svaret. Det vilde naturligviis være i høi Grad "ubetimeligt" af os, under de nærværende Omstændigheder at oplyse hele Sagen; men engang skal man dog faae det at see; men paa den anden Side - indtil den Tid har naturligviis ogsaa Enhver Lov til at lade være at troe ovenstaaende Erklæring, hvor sand og rigtig vi end vide, at den er. Rettens Mening om, at Goldschmidt heri havde afgivet en aldeles usandfærdig Forklaring, var saa stærk og levende, at den har ladet de Data upaaagtede, som tale for, at han har talt sandt. Til det første Politiforhør, hvori han afgav Forklaring over hele Sagen, gik han saa uforberedt, at han, da han om Aftenen Kl. 9 var bleven tilsagt til næste Formiddag, forespurgte hos en Sagforer, hvad han vel skulde møde for ved Politiretten, og paa dennes Forsikkring troede, at det var en Karl, der engang havde tjent ham, og som kunde være bleven arresteret eller desl. Ligesom han vilde begive sig til Retten, kom en af de ansvarhavende Redacteurer og sagde, at han ligeledes var tilsagt, og tilbod paa de Andres Vegne, at de Alle vilde lade, som at de ikke kjendte Goldschmidt. (Oplyst i Forhørerne). Goldschmidt paalagde dem imidlertid at sige den hele Sandhed (hvilket ligeledes er oplyst i Forhørerne, efter at de allerede havde begyndt at lyve). Dog, det var intet Forsvar for Goldschmidt, vi her skulde levere. Vi troe nu ved Foranstaaende, at have viist, og maaskee ogsaa gjort det tydeligt, at den subjective Overbeviisning hos Assessorerne har havt Jndflydelse paa hele Sagens Afgjørelse, og at der saaledes kunde være blevet ventet en anden Afgjørelse af Spørgsmaalet om, hvorvidt det var strengt juridisk rigtigt at antage ansvarhavende Redacteurer, hvis der havde været To tiltalte, af hvilke den Ene, saaledes som Goldschmidt, ligefrem sagde, at han havde antaget disse Folk, hvorfor og hvorledes han havde antaget dem o. s. v., den Anden forsvarede sig imod Beskyldningen for at være den virkelige eller eneste Redacteur af Bladet. Med Hensyn nu til, at Antagelsen af og Forholdet med de ansvarhavende Redacteurer er blevet nævnet som noget smudsigt, maae vi tillade os en bemærkning. Ved Ordet "Sjouere", hvormed man har betegnet dem, tænker man sig almindelig gediegne Lazzaroner, pialtede, fordrukne, yderst elendige Mennester, som næppe kunne skrive deres Navn og ved et Var Skilling til Brændeviin kunne bruges til Alt. Til denne Clasje hørte dog de ansvarhavende Redacteurer for "Corsaren" ikke. Den Første, Lind, havde tidligere været Urtekræmmer eller Urtekræmmersvend. Naar man seer ham i sin Pynt, skal man næppe falde paa at regalere ham med Titelen "Sjouer". Hansen er en ung, rask Sømand, Fjeldsted har nydt en god Opdragelse, men lod sig hverve til de vestindiske Tropper og forfaldt, Jensen, der uden Betaling paatog sig det ønstede Ansvar, er bosiddende Mand og Familiefader (han er kun dømt i 30 Rbd. Mulct, som han ikke vil komme til at sidde af), Buch, den i det Ydre uheldigste af dem Alle, er Aspirant til Bombebøssen. Vi indrømme sluttelig det Urigtige i, at saadanne Folk stilles som Redacteurer for et Blad, der vil have og forfægte en politisk Mening, og erkjende gjerne, at der egentlig skete os selv den største Tjeneste ved at det blev nødvendigt, at en Student fremtraadte som Redacteur. Men, naar vi indrømme dette, saa er det kun i Betragtning af Folks Mening i dette Capitel, ikke fordi vi ikke selv vedblive at paastaae, at det er ligegyldigt, af hvem og gjennem hvem Noget bliver sagt, naar det Sagte blot er sandt, at, som vi et andet Sted have sagt, Pressens Ord ere som Mynt. Det Sande er Guldet, der selv uden Præg og Navn har sin Værdi, det Usande er Papiret, der kun ved Navnetrækkene derpaa faaer Værd og Vetydning.