Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-07-29
Enhver, som endnu elsker det gamle Dannemark og Fædrenes Jhukommelse, har vist med Glæde seet, at det gamle angelsaxiske Digt om danske Handler, der i saa mange Aarhundreder laae begravet i de engelske Boghylder, og kun med Nød og Neppe reddedes som en Brand af Jlden, nu endelig er udkommet fra Hr. Etatsraad Thorkelins Haand, ved Hr. Geheimeconferentsraad Bülows gavmilde Medvirkning. At Oversættelsen er latinsk, kunde vel Mange beklage, og spørge, hvor længe vi skal vedblive at udgive Nordens gamle Mindemærker, for de Fremmede paa Danskes Bekostning; dog vilde denne Klage her have mindre Grund, da et saadant Digt fra første Færd maae udgives for de Boglærde i alle Lande, og bør ei fremtræde for det danske Folk uden i sin velbehagelige poetiske Skikkelse. Derimod var det sømmeligt, at enten Udgiveren eller en Anden forklarede paa Modersmaalet Kvadets Jndhold, og viisde hvad vi alt flux kunne skjønne om dets poetiske og historiske Værd, og da Udgiveren hverken paa Latin eller Dansk havde opfyldt dette Ønske, besluttede jeg at giøre det efter Evne. Sligt var imidlertid ingen saa let Sag, da jeg flux mærkede, det ei gik an at følge den latinske Oversættelse, der paa mange Steder er aabenbar urigtig, og paa mange mørkere end Texten selv, og jeg maatte derfor arbeide mig ind i Grundsproget. Til min store Forundring, anmeldte nu allerede Litteraturtidenden No. 26. Digtet, og opregnede Jndholden af nitten Sange, ligesom No. 27 af de øvrige. Før jeg tog Bladet i Haand, indsaae jeg Umueligheden af at Rec., om han og var Sproget mægtig, kunde i saa kort Tid giennemlæst og giennemtænkt Digtet, som Man dog bulde, før Man aflægger offenligt Regnskab om et saadant Mindemærke, men hvor kunde jeg andet end harmes ved at see, at en Rec. satte sig her paa Dommersædet, uden, det maae Man slutte, at forstaae et Ord Angelsexisk. Nu, til at give en saadan Jndholdsliste, behøvedes vist nok ei lang Tid, thi hvor den latinske Oversættelse giver nogen Mening, følges den blindt, og hvor den ingen giver, skydes Skylden paa Digtets Dunkelhed, ja Digteren beskyldes endog for at have modsagt sig selv i Fortællingen om Higelaks Død, uagtet det dog visselig ikke er hans Skyld, at Oversætter og Rec. blander Begivenhederne sammen, og forandrer Fyrsternes Navne: Hrædel, Herebald, Hædkyn, Hardred, til ubetydelige Tillægsord. Men hvad er dog sligt for et Væsen, er det den Erudition og Critik, hvorpaa Man pukker saa saare, er det saaledes Hedenolds Minder skal kundgiøres og omtales i Dannemark, at Udlændinge skal pege Fingre ad os, som de der prise og bedømme hvad vi ei forstaae? Er det nu sandt hvad her er sagt om Oversættelse og Recension, og det skal jeg bevise, da er det klart at en ny Angivelse af Digtets Jndhold var ingenlunde overflødig; men da jeg endnu er langt fra at forstaae Alt saa godt som Man bør forstaae hvad Man vil meddele Andre, og hiin Recension dog ingenlunde maae upaaanket komme for Udlændingers Øie, vil jeg her, saa kort som muligt, anmærke hvad Vigtigt af det jeg alt forstaaer der i Recensionen deels er udeladt, deels urigtig fremstilt. Man vil sagtens ikke taale at vises tilrette af mig; stort vil jeg heller ikke tvistes om Ting, der ikke er nogen Sallighedssag; men Sandhed vil jeg alligevel sige, da Tingen dog ei heller er ganske ubetydelig, og da overlade det til Vedkommende, om de vil nægte hvad der er klart for hver Mand i Europa, som forstaaer hvad her tales om. For nu paa eengang at vise baade hvorledes Tonen er i dette herlige Digt, og hvor saare baade Oversætter og Recensent have misforstaaet allerede Jndledningen, vil jeg her meddele en Oversættelse af denne, der naturligviis som Digt ei kan være bogstavelig, men for hvis Rigtighed i det Væsenlige jeg indestaaer. Dog, for at gjøre den ret fattelig, maae jeg forudskikke en Anmærkning. Ligesom Man i de angelsaxiske Slægtregistre hyppig, skiøndt paa adskillig Plads, finder en Scef, Sceaf, Seaf, som Cronicon Saxonicum (S. 77) endog giør til Noes fierde Søn, saaledes anføres han og stundum som Fader til Skyld, hvis Enhed med Skjold ei kan omtvivles, og hos Ethelverd, Mattheus af Vestmynster og Simeon Dunelmensis findes om ham et saare mærkeligt Sagn, at han nemlig som Barn, sovende paa en Kornneog og rundt omgivet af Vaaben, kom eenlig drivende paa et Skib til en Øe i Oceanet ved Navn Skani eller Skandalis, hvor Jndbyggerne modtoge ham som et Vidunder, opfostrede ham med al Flid og toge ham til Konge. Dette Sagn seer Man at nærværende Skjald har henført til Scefs Søn Skjold, og da vi i vore gamle Sagn ingen Scef finde, da han skal have faaet dette Navn af Kornnegen, som paa Angelsaxisk heder Seaf, og da han altsaa rimeligst maatte kaldes Stefing(Seefs Søn), have vi udentvivl her Sagnet i sin oprindelig danske Skikkelse. Saa kvæder den gamle Skiald: Om Drotterne strag.