Berlingske Tidende, 1831-11-02
London, den 21de October. Det Forhold, som det Britiske Folk i dette Øjeblik iagttager, er høist vigtigt og lærerigt. Jngenlunde kan nægtes, at en Deel deraf, og med Hensyn til Rang og Formue ikke den ubetydeligste, glæder sig over Billens Forkastelse; i nogle mindre Stæder, især i dem, der kunne tabe ved Billen, har dette Partie endog turdet vove, at give dets Glæde Luft, uagtet denne Jubileren nogle Gange, f. Ex. i Derby, har været kjøbt temmelig dyrt. Derimod er det ligesaa vist, at den langt større Deel, hvoriblandt de virksommere Mennesker og Classer, lige ivrige til det Gode, som til det Onde, troer, at et dyrebart Ønske af stor Vigtighed opfyldes og en længselfuldt næret Forventning skuffes ved dens Forkastelse. I deres Antal ere endog mange af dem, som have misbilliget billen i Henseende til mange dens enkelte Punkter, men af Overhusets roeligere Overlæg bemede de Forbedringer, som Underhusets lidenskabelige Stemning ikke tilstedte; og vist er det, at den Autoritet, der forkastede Billen, ogsaa havde kunnet modificere den, især da Ministrene i Overhuset erklærede sig villige til at inddrømme Modificationer. Sammenligner man Antallet, Jntelligentsen og Virksomheden af denne Deel af Nationen, med den langt mindre Deel af de anderledes Tænkende, som desuden forholde sig meer passive, saa tør man med Føje antage, at hiin udgjør selve Nationen, der aabenbart føler sig dybt krænket ved Pluraliteten af Pairernes og Biskoppernes Volum, og det i den Grad, at baade i mange Forsamlinger og i populære Tidsskrivter det Spørgsmaal er opkastet, om det nu ikke var Tiden til at forvise Biskopperne fra Overhuset og ophæve Pairsværdighedens Arvelighed, ligesom nu i Frankrige er skeet, Vel har man endnu ikke vovet, at tilkjendegive denne Tanke i Bønskrifterne til Kongen og Underhuset ; men saavidt som Misfornøielsen har kunnet indklæde sig i et anstændigt Sprog, har den aabenbaret sig i disse Documenter, og om end ikke Mange, saaledes som Formændene for BirminghamerForeningen, ligeftem i deres Bønskrifter have yttret, at Overbusets Approbation af Underhusets Reform var unødvendig, saa fremlyser Nationens Stemning dog tydeligen nok deraf, at man overalt har anseet det for overflødigt, at indgive en Petition til Overhuset. Alligevel for man forsikkre, at den offentlige Misfornøielse kun gielder de Personer, der have stemt mod Billen (Parilaanden gjør sit Bedste for at forøge dette Had ved Udbredelsen af allebaande lognagtige Flyveskrifter, og de billigere glemme ikke at 158 Lorder, hvoriblandt mange, der personligen tabe ved Billen, have stemt for samme; men blandt Mængden, hedder det dog, at Lorderne og Biskoperne have forkastet vor Bill"! Desuagtet har man dog kun paa meget faa Steder tilladt sig Voldsgjerninger, og disse udøvedes blot af den allerlaveste Almueclasse. Naturligviis opstaaer Spørgsmaalet, hvad er det da, som holder en Nation i Tømme, der i saa lang Tid har været tirret, vant til Frihed, ja næsten til Tøilesløshed, og, med Undtagelse af London og Jrland, ikke kjender til noget Politie, Først den Englænderne medfødte Agtelse for Lovene, for det andet, den store Tillid, som man har til Kongens og det nuværende Ministeriums Redelighed, og fremfor Alt: Følelsen af egen Kraft og derved næret Overbeviisning, at den lovede Parlamentsform vel en føje Stund, kan forhales, men at Nationen ingenlunde vil gaae glip af den. Til at befæste denne Tillid til Monarchen, de nuværende Ministre og egen Kraft, have unægteligen de politiske Blade og en forbedret Opdragelse væsentligen medvirket, og derved gjendrevet de Stormænd, der i offentlige Blade og i Almueopdragelse ikkun see Kilden til alle Ulykker. Men ogsaa uden politiske Blade og uden mindste Underviisning vilde Nationen, have følt Virkningerne af Concurrents i Fabrikvæsen og Handel, nemlig Fordelens uhyre Aftagelse og følgelig fordums Velstands Forfald, og fremfor Alt de mange trykkende Skatter af det forskjelligste Slags. Opdragelse, offentlige Talere og offentlige Blade have vistnok ført Folket til den Anskuelse, at en stor Deel af disse Onder hidrører fra den aristokratiske Overvægt i Parlamentet, og har - om med Føje eller ikke, er her ligegyldigt, vakt det Haab, at Democratiets forøgede Indflydelse vil bortrydde i det mindste mange af hine Plager, om ei alle. Nr. søger Folket, at erholde Reformen, som endog en betydelig Deel af selve Aristocratiet af meget forskjellige Grunde understytter, paa en lovmæssig Maade. Hvor ganske anderledes vilde Folkets Færd være, dersom det, under denne bittre Følelse, ikke skimtede nogen Udvei, ingen Hjelpemidler; især, dersom de Fattige, hvis Tal er saa stort i England, paa samme Tid saae sig omgivne af en Rigdom og en Luxus, hvorom man udenlands intet Begreb har, og de fulgte enhver Avanturier, som anførste dem til Voldsomheder og Plyndring. Vilde ikke hundrede Banden drage gjennem Landet og husere endnu skrækkeligere end de der, under Wat Tyler og Jack Kade, vovede at trodse selve Konger i deres Hovedstad, Og hvad kunde vel føre dem tilbage til Orden, uden skrækkelig, blodig Magt, om denne endda mægtede det? – Man har altsaa ingen skjellig Grund til at klage over det, der, om det end for Øjeblikket anlediger Ubehageligheder, ogsaa medfører Lægedom, naar Almuen ikke ved utidig Strænghed tirres til Extremer, saa er der ingen Tvivl om, at Constitutionen jo fredeligen og retmæssigen vil modificeres efter Tidens Tarv. Ja, selv den Harme, som Reformbillens Venner nu nær mod Adelen og Bisperne, fordi Reformbillen forkastedes af disse, vil ophøre uden onde Følger, dersom man ikke lader Aarsagen dertil vedvare altfor længe. Destoværre paastaae Mange af Oppositionen endnu, at Folket aldeles ikke bekymrer sig om Billen og selv den Omstændighed, at Mange af det frivillige Cavallerie, hvis Regimenter commanderes af Antireformer, have opsagt deres Tjeneste, og at hele det Regiment, som staaer under LordWharneliff, en retskaffen og almindeligen agtet Mand, har skriftligen opfordret ham til at nedlægge Commanden, fordi han har stemt imod Reformen, formaaer ikke at vække dem af deres Bedaarelse.