Ribe Stifts Adresseaviser, 1794-06-01
Da det Østerrigske Huses Aag begyndte at falde alt for tungt paa Sveizernes Skuldre, havde Uri og Sveiz just en Statholder ved Navn Grisler, der gjorde sit til at trykke disse Folk. En Dag lod han midt paa Torvet i Aldorf sin Hat hænge op paa en høi Stage, og befalede under haard Straf at bevise den samme Ære, som ham selv. Wilhelm Tell, en af de fornemste i Landet, som ei ville fornedre sig at ære en Hat, blev dømt til at skyde et Æble af Hovedet paa sin Søn, under Straf af at blive halshugget tilligemed Sønnen. Faderen var behændig nok til attreffe Æblet uden at skade Sønnen. Da han endnu havde en Piil tilbage, spørger Statholderen ham, hvortil den skulle bruges, Tell svarede ham: at den var til at giennembore hans Hierte, ifald han havde været saa ubeldig og saaret sin Søn. Dette modige Svar gjorde, at Statholderen med nogle af sine Kreature, ville gribe ham; men han skiød rigtig Statholderen med den omtalte Piil og undkom. Derpaa grebe Uri, Sveiz og Untervalden til Vaaben, bemægtigede sig Keiserens Slotte og Fæstninger, af kastede det Østerrigske Aag og lagde Grunden til Sveizernes Frihed. Keiser Conrad 3 beleirede Guelph. en Broder til den Bayerske Hertug Henrik, i Weinsperg og var faa opbragt imod ham, at han truede at straffe ham paa det haardeste og ville ei høre tale om Naade; men Guelph blev reddet ved hans Kones Klogskab. Keiseren tillod Konerne at gaae ud af Byen og redde det kostbareste de havde, som de kunne bære medsig. Denne ædle Prindsesse tog sin Mand, paa Ryggen og de øvrige Koner fulgte hendes Exempel. Keiseren blev saa rørt over dette fromme Bedragerie, at han tilgav Mændene for Konernes Skyld. Zeures har gjort sig udødelig ved de Viindrueklasser, som han havde malet saavel, at Fuglene kom og ville æde dem, Men da Maleriet forestillede en Dreng, der bar Druerne, svarede Konstneren, dem, der roste hans Malerie, at Drengen var desto slettere siden Fuglene ei bleve bange for ham. Rampsinet som regierede efter Protheus eiede saa uhyre Kapitaler, at ingen af de Egyptiske Konger, der have levet efter ham, have eiet større, eller engang kommet ham nær i Rigdom. For at have sine Midler i Sikkerhed, lod han bygge et stort Huus af hugne Steen; med Indgang til den ene Side fra sit Slot; men Bygmesteren, narrede ham dog ved at sette een Steen saaledes, at et Menneske uden Møie kunne tage den bort, og krybe ind ad Aabningen. Da Bygningen var ferdig lod Kongen giemme der alle sine Skatte. Nogen Tid derefter da Bygmesteren laae for Døden, kaldte han begge sine Sønner og aabenbarede dem, at han havde havt et Jndfald, da han bygte det Huus hvor Kongens Skatte gjemtes, som kunne forskaffe dem Leilighed til at leve vel, og dersom de ville paa det nøieste følge, hans Forskrift, vare de istand til at skalte og valte med Kongens Penge efter Behag. Disse glemte ikke at følge Faderens Formaning efter hans Død. De gik om Natten til Palæet, toge Stenen ud, og tillige saamange Penge, som de lystede. Engang kom Kongen derind og blev ei lidet bestørtet ved at see, sine Penge formindskede, uden dog at kunne beskylde Nogen, eftersom der var Jntet opbrækket, og Indgangen var go tillukket. Da han endelig kom der adskillige Gange og altid savnede noget, opfandt han et Middel til at hemme Tyveriet, og lod lægge Faldstrikker rundtomkring de Kar, hvori Pengene stode, for at fange Tyven. Da Tyvene kom efter Sædvane, blev den ene af dem fangen, idet han ville nærme sig Pengene, og da han saae den Fare, hvori han var bad han Broderen hugge Hovedet af ham, og tage med sig, paa det man ei skulle kiende ham, og de da begge maatte miste Livet. Rørt af disse Grunde, gjorde Broderen det, satte Steenen ind igien, og tog Hovedet med sig. Dagen derpaa kom Kongen, og blev ikke lidet forundret ved at finde et dødt Legeme uden Hoved i Faldstrikken, uden at kunne opdage, hvor han var kommen ind. Jmidlertid lod han henge Legemet oppaa Muuren, satte Vagt derved, og bød dem anholde Enhver, der viste sig bedrøvet ved at see det døde Legeme. Da dette spurgtes blev Moderen sørgmodig og sagde til Sønnen, at han maatte bringe hende sin Broders døde Legeme paa hvad Maade han kunne, eller hun gik selv hen og aabenbarede Kongen, at han var Tyven, som havde stiaalet hans Skatte. Denne brugte mange Grunde forat faae Moderen stillet tilfreds, og bringe hende fra dette Foretagende, men da han saae, at alle hans Forestillinger intet nyttede, tog han og fyldte nogle Bukkeskind med Viin, og lagde paa Esler, og da han kom med sine Esler til Stedet. hvor Broderen hængte, lod han saa uformerkt falde nogle af Læderflaskerne, saae sig tilbage, og da han saae, at de laae paa Gaden og Vinen løb, gav han sig til at jamre sig, og vidste ikke, hvilket af hans Esler, der havde tabt Flaskerne. Vagten, som saae Vinen flyde paa Gaden, kom tilløbende med Bægere og hvad de kunne faae fat paa, for at tømme, de sønderbrudte Flasker. Denne derimod anstillede sig fortrydelig og skieldte dem dygtig ud, fordi de stial hans Viin; dog lod han sig endelig stille tilfreds, drev sine Esler til en Side, for at læsse dem om paa nye, gav Vagten endnu et Par Fla skeer, og fik dem til at sette sig ned paa Gaden og drikke, drak selv med, til han fik dem alle drukne; derpaa skar han den høire Knebelsbart af dem alle, tog sin Broders døde Legeme og bragte hiem. Da Kongen fik dette at vide, blev han meget opbragt og for at opdage Gierningsmanden greb han til et Anslag der maatte synes næsten utroeligt: Han gav sin egen Datter til Priis for alle og enhver; dog maatte hun ikke give sig uden til dem, der ville fortelle hende, hvad for vittige Ondskabstykker, de havde udført i deres Dage, og vare komne vel fra, og da at anholde den, der bekiendte, at han var Kongens Tyv. = Tyven, som hørde dette Rygte og begreb vel Aarsagen dertil, ville dog spille Kongen endnu et Puds, og gik virkelig hen for at have Omgang med Prindsessen, men først skar han Haanden af en, der var nyelig død. Prindsessen forelagde ham de sædvanlige Spørsmaal, og han svarede, at den meest ondskabsfulde Handling, han havde gjort, var at han havde hugget Hovedet af sin egen Broder, inde imellem Kongens Skatte; men den listigste og vittigste var, at han havde drukket Vagten fuld, og taget sin Broders døde Legeme ned. Hun ville nu falde ham an men i Mørket rakte han hende den afhuggede Haand, og hun, som troede at have ham vis, holdt fast indtil hun kunne raabe nogen til Hielp; men Tyven betiente sig af Mørket til at slippe frie. Kongen underrettet af Dotteren, om denne Tyvs List og Viid, lod bekiendtgiøre i alle sine Provindser at han ikke allene ville tilgive Tyven, men endog skienke ham sin Datter til Egte, ifald han ville give sig tilkiende. Tyven fortroede sig rigtig til Kongen, og gav sig tilkiende, og Kongen fattede saadan Høiagtelse for hans Person, at han gav ham sin Datter, saasom han ansaae ham for et af de vittigste Hoveder i Verden, siden han kunne bedrage saamange Egypter, der dog vare meere oplyste end andre Nationer.