Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1835-12-15
Enhver Upartisk, som læser min foregaaende Annonce i denne Avis No. 192, vil der hverken finde meer eller mindre, end Gjendrivelse af et usandt Rygte. Fra de paalideligste Kilder var jeg nemlig underrettet om, at det var brugt som et Motiv og en Opmuntring til at faae Underskrifter under Petitionen om Stænder=Forsamlingens Offentlighed: "at det var i min Aand og vilde være mig kjært, – et Foregivende, hvortil jeg, som forud aldeles uvidende om det Hele, ikke kunde have berettiget Nogen. Til denne simple Bekjendtgjørelse havde jeg mine gode Grunde, og Jngen kunde fortryde paa, at jeg gjorde min Ret gjeldende og fralagde mig en Ære, som ikke tilkom mig. Men desuagtet have hine fire Linier bragt Forfatteren af Artiklen "Nyheds-Post i Kjøbenhavnsposten saaledes i Harnisk, som Man har seet af Jndrykkelsen. At forsvare mig imod en halv eller heel Anonym, der ligesom fordum Revolutions-Tribunalet, uhørt dømmer og uden Naade fælder, vilde være unyttigt; men da det er bekjendt, at ikke Enhver læser med den behørige Opmærksomhed, og maaskee En eller Anden, hvis jeg tang, kunde deraf drage den Slutning: "Naa, han fik en god Smøre!"(for at bruge et kjøbenhavnsk Udtryk, saa har jeg troet at burde veilede den velsindede Læser i sin Dom over dette Produkt, hvilket jeg derfor tillader mig at ledsage med nogle fattelige bemærkninger. A. (som jeg i det Følgende vil betegne Angriberen) begynder med den naadige Forsikring: "Vi) ville ikke i mindste Maade bestride Hr. Cancellieraadens Ret til at yttre sin Mening, og dog gjør han det strax nedenfor, altsaa den første Usandhed! A. vedbliver: hvor han (Hempel) troer at kunne have en saadan (Mening)." den første Uartighed! A. Vi ville ikke engang bestride hans Competents til, om denne Qvæstion at have nogen Mening; Om hvilken Qvæstion, maa jeg spørge. A. burde jo i alt Fald først have spurgt: hvad jeg meente med hiin Annonce? - Den første Flauhed og den anden Uartighed! *) Dette Vil og evige Vis er et staaende Mundheld for visse Herrer. Det klinger jo og saa kongeligt. Anersialen. A. ja, vi ville indrømme ham endnu mere, vi ville erklære det for aldeles naturligt, at han for sit Vedkommende ikke kan ønske nogen Offentlighed. Her forvexler A. aabenbar Petitionen og Stænderforsamlingens Offentlighed med Offentligheden, selv. Men indeholder da mit uskyldige Avertissement eet Ord imod Offentlighed Eller kunde jeg ikke erklære mig imod et urigtigt Rygte og ligefuldt være for Offentligheden, Saa læs dog rigtigt, - og det har jeg vel Ret at bede om? – da skal al Verdens "Viler ikke deraf kunne udpille een Stavelse, der kan afgive Beviis for, enten jeg er en Ven af Offentlighed eller ikke. For at undgaae Utydelighed, kunde Man jo vælge Udtrykket: "Petition om Aabning. Derved vilde Mange dog tænke noget. Hiin beskyldning indeholder saaledes den anden Usandhed, den tredie Uartighed og den første grove Fordreielse, A. vedbliver: men Vi kunne dog ikke tilbageholde vor For"undring over, at en Deputeret paa denne Maade har yttret en paa umotiveret Mening, Jeg har, som foran viist, ikke yttret den imputerede Mening; følgelig den tredie Usandhed! A. til hvis Udtalen han i Stænderforsamlingen vilde finde en langt sømmeligere Leilighed." Den fjerde Uartighed! A. Om et saadant Rygte, som han bestrider, har existeret eller ei, vide Vi ikke; Da Man bør vide, hvad Man paataler, maa dette henregnes til den anden Flanhed og den femte Uartighed! A. men saa Meget er ialtfald indlysende, at det ikke kunde være saa graverende for ham, – Da A. ikke veed det, saa bliver det den tredie Flauhed og den sjette Uartighed! A. at det maatte være en moralsk Nødvendighed, at fralægage sig denne beskyldning. Atter hen i Taaget, da A. Jo ikke veed det han dømmer om, og der jo aldrig er talt om nogen Beskyldning imod mig. Altsaa den fjerde Flauhed og den fjerde Usandhed! A. Vilde han fraraade sine Medborgere et Skridt, som han Hansaae for urigtigt, Hverken om hiint eller dette har Talen. været. Jeg bearbeider Jngen, saa lidet som jeg lader mig bearbeide. Altsaa den femte og sjette Usandhed! A. "da stod ogsaa dette ham frit for;" – Nei tænk engang, og det uden at have indhentet Tilladelse fra Angriberen. Jeg opfører dette paa vor Mellemregning som den syvende Uartighed! Aareels-Anlea, &- Har jeg A., men at ville gjøre sin Autoritet gjeldende, da talt om nogen Autoritet, og hvis jeg havde nogen, hvorfor turde jeg da ikke lige saa vel gjøre min gjeldende som KjøbenAltsaa den syvende Usandhed, den othavnsposten sin - tende Uartighed og den femte Flauhed! A. for ved sit blotte Navn at indvirke paa deres ForehaDa dette aldrig har været paatænkt af mig, bliver vende, det den ottende Usandhed og den niende Uartighed! A. synes Os ligesaa upassende, Det, som ikke er, synes! Da Forsætningen er løiet, er Slutningen ligesaa. Følgelig niende Usandhed, A. som det – derom ere Vi overbeviste - vil være uvirksomt." Man maatte vel spørge: hvor henter A. sin Overbeviisning fra, Efter rigtig Læsemaade klinger det som: "Vi ere overbeviste om ingen Ting." Og da jeg in cas hverken har virket for eller imod noget Skridt af mine Medborgere, kan Altsaa sjette Flauhed og tiende Paastanden kaldes hovedløs. Usandhed! A. "Det Gode har imidlertid denne ubetimelige Annonce, Jeg har forhen viist, at min Annonce ikke var ubetimelig. Og saa længe indtil A. faaer beviist det Modsatte, tillade han, at jeg her krediterer ham for den ellevte Usandhed, den tiende Uartighed og den syvende Flanhed! A. "at Odense Borgere nu vel ville opsøge en bedre Depositarius for deres Petition, end Hr. Cancellieraad Hempel." Det et underligt at see, hvordan Folk, som ellers fægte saa ivrigt for Sprogets Reenhed, selv krydre det med Ord, laante af fremmede Sprog. Maaskee opleve Vi, i en tilkommende Vaudeville at faae at vide, hvad Lægmand tænker sig ved Ord som Depositair, Petition o. s. fr. Det seer jo ellers livagtig ud, som skulde der sprænges en Mine fra Hovedstaden lige til Odense, deri saa Fald kom til at gaae under Vandet, og Man maatte snart troe, at det ikke vil vare længe, førend de gode Odenseer kunne vente at faae Jnformation af den kjøbenhavnske Skolemester, der, efter at være færdig med sine egne Elever, nu ogsaa vil begynde at kultivere den provindsielle Jordbund og opdrage de Forsømte. Han mener Eder og Enhver, der vil være kjønt lærvillig, det saagodt. Han synes derfor baade vel underrettet og con amore at lægge an paa, at opføre en Skillevæg imellem mig og Odenses Borgere; ja J faae saamen ei engang Lov at see mildt til Eders gamle Ven. Men kunde jeg ikke virke andet Gavn for Eder, end at faae Eder til at underskrive Petitionen, var det isandhed! slet bevendt med vort Venskab. Den Gjenvei var let funden; thi alt for længe siden har der været gjort Forsøg paa at forplante Petitions=Smitten til det kjære Odense, og jeg regner mig det ikke til Vanære, hvis jeg har udrettet noget til at holde den ude. Ogsaa trøster det mig, at jeg sikkert ikke behøver at hente Attest fra Kjøbenhavn om mit Forhold til mine Medborgere. Jeg skulde altsaa i min korte Fraværelse have lidt Skibbrud paa deres Agtelse og gode Omdømme, og maatte beklage: af Øie af Sind, Nei, saa let briste de Baand, der sammenknytte Os, vist ikke. De ere vundne paa en anden end den snart opkjørte PetitionsVei. Dog, igjen til Sagen, Hvo nægter, at den sidste Passus er den smukkeste i den hele Attaque, Angriberen stiger her saa høit han formaaer, for at tage en kjerlig Afsked, om ikke med mig, saa med Odenses Borgere, hvis Vel synes at ligge denne Hovedstadens Mand saa varmt paa Hjerte. Men da Jngen har søgt min Depositair=Tieneste, for det var for silde og jeg var sat i den moralske Nødvendighed at maatte fralægge mig et usandfærdigt Rygte, saa kunde jeg eiheller paatage mig en Bestilling, der ikke var mig tilbudet. At Man kunde finde en langt bedre" Depositarius indenfor Hovedstadens Volde, indrømmer jeg villig, skjøndt det er noget ugalant sagt af A. Det Første bliver saaledes den tolvte Usandhed, og det Andet den ellevte Uartighed.