Berlingske Tidende, 1826-11-06
Kronprindsen er afreist i Morges, for i Karebagh at forene Tropperne mod vore Grændser. Han seer sig allerede i Aanden i Besiddelse af Tiflis, og at dictere Rusland Freden. Han vugger sig i de i skjønneste Forhaabninger, og hans Jndbildskhed gaaer til det Barnagtige. Han stiller sig ved Siden af Tammerlan og Nadir=Schah. Sultanich, den 9de (21de) Juli. Kronprindsen har sendt i en Curreer fra Miana til sin Svoger Alaiar=Kahn, for at formaae ham til at søge at undgaae Skin af, at Perserne ere de angribende. Det er desaarsag bestemt i et Conciliabul af Fortrolige, som holdtes hos Ministeren, at der skulde foreslaaes mig at billægge Differencerne angaaende Grændserne efter Stipulationerne af Gulistan, men efter saadanne Fortolkninger, som jeg ikke kunde antage. Da dette var bestemt, sendte Allatar=Kahn mig den hosføiede Note, uden at tale eet Ord om det Forslag, jeg havde gjort ham den 5te (1de) dennes, og Gjenoptagelsen af Underhandlingerne i en Grændsestad, en Forholdsregel, han selv forhen havde bestemt. Ogsaa mit Svar er hosføiet. Jeg har ladet Adul Hassan Khan tilstille en Afskrift heraf, for at han paa sin Side kunde lade Jndholdet komme 6 til Schabens Kundskab. Den Engelske Gesandt, Hr. Willock, kom i Aftes til mig, og sagde, at Schahen havde ladet ham kalde, for at formaae ham til at tale med mig om, hvorledes et Brud mellem begge Stater var at undgaae, og havde valgt ham, fordi han ikke kunde troe nogen af sine Ministre, der vare deelte i Anskuelser og Jnteresse. Hr. Willock føiede til, at han ikke paa Embeds Vegne havde paataget sig denne Forretning, men formedelst sit personlige Ønske, at see de Stridigheder, som havde reist sig mellem Rusland og Persien, bilagte, og førend han gik til Sagen, bad han om Tilladelse til at underholde mig angaaende Hensig, ten af hans Besøg. Jeg svarede ham, at jeg antog hans Forslag med uendelig Fornøielse, og forsikrede ham, at Keiserens Politik var for aaben og ligefrem, til at jeg skulde ansee det for nødvendigt at skjule mine Skridt for en allieret Magts Agent, og modtog hans gode Tjeneste, uden at admittere hans Mellemkomst. Da han havde sagt mig, at han just forstod det saaledes, foreslog han mig efter en lang Diseussion, at medtage en Persisk Underhandler til Tifiis, hvis Skridt jeg vilde understøtte, og som vilde søge at bevæge General Jermoloff til i næste Vinter at faae iverksat Rømningen af Gotschals Bredder, og denne Aarstid skulde da anvendes til at forenes angaaende de omtvistede Grændsepuncter. Jeg har saa hurtig som muligt tiltraadt dette Forslag, hvorved, efter Hr. Willocks Mening, Schahen erholder et Paaskud til at standse med Troppernes Fremrykken, og som desuden gandske stemmer over dens med den af mig i Dag til Alaar=Khan rettede Note. De Engelske Officerer og Sergeanter, som ovede Persiske Tropper, have erholdt Befaling af Hr. Willock, ikke at følge dem, men blive i Tauris. Hr. Cormick, den Engelske Læge hos Kronprindsen, har ligeledes frabedet sig at følge dem, og Abbas=Mirza vil herefter ingen Europæer have i sin Armee, uden en Jtaliener ved Navn Bernardi, der har tjent som Underofficer ved det Franske Artilleri, og i de hundrede Dage naaede at blive Officer, og maaskee endnu en forhenværende Sergeant ved det Engelske Artilleri, da han nu er i Sold hos Prindsen og uafhængig af sin Regjerings Gesandt. Hr. Willock har i Sinde at følge Hoffet til Ardebil, men derhos erklære Schahen, at naar han nærmer sig mere vore Grændser, vi han see sig nødt til at forlade det.