Aarhuus Stifts-Tidende, 1820-08-26
Den qvindelige Følelse af Delikatesse forbyder mig, at beraabe mig paa de sande Aarsager til vor huuslige, Skilsmisse, eller i Eders Majestæts Erindring at tilbage, kalde de utallige, ufortiente Fornærmelser, som jeg har maattet lide, før vi skiltes ad. Jeg overlader det til E. M. at udsone Eder med Eders Samvittighed for det Midter som J brugte, for at bortstøde Eders tro 6 mal linde med sit diende Barn, tvertimod den Eed J svor ved vor Formæling. Dog tillade C. M. at jeg bringer i Erindring, at denne Handling var Eders eget Værk og ikke mit." - Det rolige og behagelige Liv som Eders Maj. tilbød mig, var en sørgelig Erstatning for den Kummer som greb mit Hierte ved Tanken om, hvorlunde den offentlige Moralitæt blev saaret ved det slette Exemper, som Monarken gav sit Folk, naar C. M. tilfredsstillede Eders Lidenskaber og Tilbøieligheder, og især, naar jeg stænkte mig Nationens forslagne Forhaabninger, der saa gavmild havde sørget for os ved vor Forening og smigret sig med saa skiønt et Haab." - Eders Barns Moder forfulgtes af Spioner og Forrædere, der opmuntre des og belønnedes for at lægge Snarer og stifte Komplotter mod hendes gode Navn og Liv, som E. M. kort tilforn saa helligt havde tilsvoret, at ære, elske og sagte. Jeg rev mig ud af mine Forældres Favnlag og gav mig aldeles hen til Bretlands Thrones Arving, men hvor forhauset blev jeg, da jeg saae mig omgivet af et hemmeligt Tribunal, der skulle belure alle mine Handlinger, da jeg hørte mig anklaget for Forbrydelser, jeg aldrig abnede, uden selv at vorde gjort bekiendt med Klagens Natur eller Vidnernes Navne, og man tænke sig mine Følelser da jeg erfoer, at mit Barns Fader, min naturlige og lovmæssige Beskytter, var min værste Fiende. Men uagtet hiint skiændige Tribusnals hemmelige Forhandlinger, uagtet alle de underkiøbte falske Vidnes Udsagn, uagtet enhver Leilighed nægtedes mig til Forsvar, uagtet alle Fordele vare paa mine Fienders Side - saa maatte alligevel hiint hemmelige Tribunal frikiende mig fra al Forbrydelse, og mine værste Anklagere bleve derved erkiendte skyldige i den største Menneed, men - dog ikke straffede. Jeg beklagede Ham, der saa dybt kunde fornedre sit fyrstelige Hoved, for at skiænke Meeneedere sin Beskyttelse og Naade. Dog var der En, hvis retskafne Sindelag det var umuligt at bestikke, i hvis Barm Uretfærdigheden aldrig gaves Plads, hvis Haand allid var beredt til at hielpe den Ulykkelige og Nedtrykte. Saalænge denne gode og naadige Fader og Fyrste forblev i Udøvelsen af sin Kongl. Magt, saalænge havde hans ulykkelige Svigerdatter intet at befrygte. Saalænge min afdøde, evig elskte og begrædte Fader udstrakte sin beskyttende Haand, over mig, saalænge var jeg sikker. Men da endeligen Døden berøvede Nationen sin ædle og dyderige Konge, berovedes mig en Ven og Beskytter, og alt Haab om fremtidig Sikkerhed og Rot. At bagvaske Eders uskyldige Gemalinde, var nu den sikkreste Vei til Kongelig Gunst, til Titler og Ære. J gjorde Mænd til Eders Raad, som J fordum havde afskyet og foragtet, blot fordi E. M. vidste, at disse med Glæde vare beredvillige til at opoffre mig. Nationen har tilfulde lært at kjende disse Mænd. Ved Storbrittaniens Hof blev nu BeFedenhed, Dyd og Fortieneker forjagede at Usædelighed Fraadserie og de nedrigste Jntriguer. At beskrive alle de Krænkelser og Fornærmelser som jeg maatte taale fra Begyndelsen af E. M. Regentskab indtil min Afreise til 1. Kontinentet, vilde udfordre en Beskrivelse af alle muelige personlige Fornærmelser, og afgive en Fremstilling af næsten Alt, hvad et Menneske er istand til at udholdt.