Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1765-08-26
Oversættelse. Dog denne Uformuenheds Forevending skulde fuldkommen have Anseelse af Utaknemmelighed, om den hindrede os fra, i det ringeste af alle Kræfter at bemøie os derfor, saa vi maatte begribe hvor meget vi ere vor høyeste Velgiører skyldige. Men un kand man for at erfare, hvor meget got vi nyde paa Jorden, gaae tvende Veye. Den første er denne, at begive os fra det eene Sted til det andet, og give Agt paa det Gode, et hvert Sted frembringer, og over alt i vor Gana see vor Nødtørft, Beqvemmelighed og Fornøyelse fremspire, Men den anden, at man bringer de enkelte Summer under visse Hoved Titler, som fuldkommen hielpe til at opdage deres egentlige Værd. Vi vil altsaa giøre et Forsøg saavel med den ene, som med den anden av begge disse Methoder. Skal vi altsaa begynde med at opsøge de forskiællige Kilder til vore Rigdomme, og forføye os til alle de forskiællige Egne, hvor disse udspringe. Saa vil jeg da først holde Eder inden edets egne Boeligers Grændser, og betragtede Jordens Frugter, den der frembringer for Eden Blomsterne og de grønne Tapeter, som ikkun synes at være Børne-Spil, ere meget elskværdige Zirater for de Stæder, hvor vi flye hen fra Vendens Tummel; som ved deres yndige Lugt og mangfoldige Farver vederqvæge os, og adsprede vor Bedrøvelses Skyer. Synet af Kiøkken og Frugt=Haugerne er vel ikke saa tillokkende, som Synet af Blomster-Haugerne og Lyst=Skougene, men her begynder det nyttige. Ibegge slags Han get finde vi fortreffelige Frugter, som nesten det heele Aar igiennem vexelviis afløse hinanden, og forsyne vore Tafeler med velsmagende Rætter, der ere tusinde Gange sundere, end den Kunsten opfinder, for at ophidse eller meget meere fordærve Smagen. Vi vil gaae nogle Skrit videre og forlade Stædernes Dorpernes Eirkel. Her aabner sig for vore Øyne en vid Udsigt til utallige Felleder, hvor Fliden, som Menneskene bruge for at dyrke dem, lades denne livets Underholdning, disse nærende Ax, som den menneskelige Slægt, holder sig til, ligesom en Stav, fremspire, voxe og moedner. Jorden, som herudi staaer Landmandens Haand, bie, opmuntrer ham til sit Arbeide ved den Belønning, den troeligen skiænker ham derfor. Athvad han laaner den, giver den tilbage med utroelige Renter, og avler af de Sæde-Korn, den betroes, en Hoben andet Korn, hvis Mængde af passes efter den Flid, der anvendes paa den. Den er ikke den Kraftesløshed underkastet som en Mængde av Aar ellers bringer med sig. Efter en lang Kiæde av Aarhundrede lader den ikke af bestandig igien at udruste sig med en blomstrende Ungdoms Yndighed og Styrke, og et Aars Hvile, eller ikkun een Vinters, er nok til at erstatte det Tab den alierrigeste Høst har foraarsaget. Paa hiin Side af disse Felleder seer jeg fra en Vidde til en anden sandige Bierge, en hængende Egn hvor intet Plovjern kan bruges, og hvoraf man altsaa efter Anseelse intet skulde love sig. Dog hvad jeg seer denne maare Grund grønnes. Her voxer et ringe Slags Træe; det uanseeligste og unyttigste af alle Træe-Arter; men Sanden, som bærer det, denne med lidet Dug befugtede, Sand, giør, at det frembringer en Mængde Druer, som til vores Beste ere fulde av en velsmagende Saft, af en flydende Materie, som med den Nødvendighed, flittig at rygtes av os, forbinde saa megen Styrke, at de mange Aar igiennem beholde deres Bonitet, at Rysten og Skutlen af deres Førsel over de slemmeste Veye til Landslog Vands ikke kand skade dem; hvorved de bringes over til de Egne, hvor Naturen har været meere sparsom med dem. Nu vil vi gaae til Skougene. Det ved Løvets Skygger og Stemmernes Høyde svækkede Dagens-Lys, den angenemme kiølige Luft, som er udbreedet over dem, den dybe Stilhed, som hersker i den, gir en stor og Majestætisk Anseelse, som særdelts pleier røre os. Om hvilke Han ger der bedække heele Lande med utallige og overordentlig store Værter, hvilken Gartner kunde vel bestride det Arbeide, at plante, at bedugge, at rygte alle disse Træer, som vi dog ikke kand undvære thi hvor skulde vi tage det Brende fra, der tilbereder vor Spise, og forvarer os for den strænge Kulde, om vi ikke havde dem, hvoraf skulde vi bygge vore Huuse, hvor skulde vi og vore Familier tage vor Tilslugt, om vi ikke havde, kulde være Materie alene til hen dem, hvad svømmende Huuse, der bane os Vey til at handContinuari.