Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1848-01-08
(Jndsendt.) Om Skatteansættelse efter "Formue og Leilighed." Det kan ikke nægtes, at Skat efter Formue og Leilighed altid maa være den allernaturligste Beskatningsmaade og derfor seer Meget af det, vi ofte læse til Forsvar derfor, ret godt ud, kun Skade at Maaden - lad endog være efter Ligning af Mænd, Skatteyderne selv udnævne - aldrig lader sig udføre uden store Jnconveniencer, af den heel naturlige Grund, at selv end ikke den meest indsigtsfulde og erfarne Mand, var det endog kun med nogen til mathematisk Vished grændsende Sikkerhed, kan see ind i Pluralitetens Forhold. For at kunne dette, maatte disse Sitteligningsmænd besidde en Egenskab, som ikke findes hos noget dødeligt Væsen – jeg mener Alvidenhed. Som det nu gaaer til, kommer Saameget an paa løse Formodninger, ofte fattede efter Relationer fra selve Vedkommendes meere eller mindre aabne Charakteer og Levemaade, hos den mindre Veltænkende endog maskerede Væsen, som, afseet fra den Skade derved tilføies Andre, leder til en Demoralisation, som ikke kan være Statsbestyrelsen nogen ligegyldig Sag. Skal derfor Skatteligningsmaaden paa Formue og Leilighed nogensinde kunne gives nogen praktisk Værd, er jeg næ ved at paastaae, at den Fremgangsmaade, jeg en Gang har læst man bruger, husker jeg ret, i en tydsk Fristat, for en stor Deel, om ei ganske, vil fjerne det Ufuldkomne, den nemlig: at Magistraten sammenkalder alle Skatteydere og i et kort og let fatteligt Foredrag, for de godvillig mødende, gjør dem bekjendt med Nødvendigheden, at erholde til det eller det offentlige Brug, saa eller saameget af dem i Skatter i det paafølgende Aar og derhos opfordrer Enhver især til at antegne sig for den Sum, han, som bedst kjendt med sine egne Omstændigheder, efter bedste Overbeviisning maatte ansee passende at udrede, under Forestilling om det mindre Ønskelige, baade for Skatteyderne selv og Autoriteterne, om Lignings mændene ellers maatte blive nødsagede til at paaligne dem et Skattebeløb, der, om end aldrig udført efter saa god Overbeviisning, dog maaskee kunde blive langt fra det Rette, ligesaa snart til Skade for de Paagjældende selv som for Communen, men at Mændene ikke lettelig vilde undlade at lægge Adernes egen Ansættelse til Norm, naar de ikke troede at finde nogen absolut Nødvendighed eller øiensynlig Sandhedsfordølgelse tilstede. Og efter at Enhver saaledes havde tegnet sig for et Skattebidrag, han troede at svare til sin Formue og Leilighed i Relation baade til den Sum som skulde udredes og til sine Medyderes Antal og ligeStilling, maatte Magistraten endvidere opfordre de Mødende til at stemme paa et vist Antal af deres Medborgere, de tiltroede at besidde meest Jntelligents og Villiesreenhed, til ei allene at bedømme de frivillig gjorde Skattetilbud, men ogsaa at ansætte alle udeblevne Skatteydere til hvad de fandt passende. Har nu end ikke den paa hiint Sted brugte Fremgangsmaade i alle Dele været beskrevet som her nedskrevet, er Fremstillingen dog som jeg har opfattet, at Ligningen hensigtsmæssigst lader sig udføre. Jkkun mindes jeg endnu, at det vist for os saare Paafaldende var bemærket: at det Tilfælde sjelden indtraf, at den Skattesum, der tilveiebragtes ved saadan frivillig Tegning, ikke var tilstrækkelig, ja at den stundom endog gav Overskud. Ansporede man nu end ved denne, om man saa vil kalde den, moralske Trang Æresfølelsen til hellere at ville møde for selv at ansætte sig til en saa høi Sum, at Taxationsmændene ikke bagefter skulde finde velgrundet Anledning til Forhøielse, vilde dette dog vist aldrig være skadeligt, selv om Fremgangsmaaden stundom kunde lede til, at Enkelte gave en større Sum frivillig, end man tvungen vilde have erholdt ved Ansættelse. Thi herved fornærmedes Jngen: Yderens Handling var jo frivillig og Andre behøvede ikke at tage Hensyn til den Deel af Summen, som muelig kunde betragtes som Gave.