Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-04-04
Nyeste. af øbenhavn. Skilder. nanaananananSexogtyvende Aargang. No. 27. Udgivet og redigeret af Fr. Thaarup, Etatsraad. Forsendes, ifølge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Valerie. En italiensk Novelle af det Franske. Meddeelt af Om.) ammunens Man giver sig i Verden Mine af ikke at troe paa Spøgelser eller Gjenfærd, uden at agte paa, at Grækenlands og Roms bedste Skribenter, at Historieskrivere, som netop formedelst deres philosophiske Aand ere meest berømte, bevidne sammes Tilværelse. Plutarch fortæller, at Brutus, kort for Slaget ved Philippi, har en Nat i sit Telt seet et rædsomt Syn, en Menneskeskikkelse i Kæmpestørrelse med skrækkeligt Ansigt. J Førstningen blev han bestyrtet derover, men da Skikkelsen, uden at mindste Lyd hørtes, og uden ringeste Bevægelse, blev staaende for hans Seng, spurgte han tilsidst, hvo er du - Det svarede: din onde Genius; ved Philippi vil du see mig. Nu vel, svarede Brutus, saa seer jeg dig, - og Skikkelsen forsvandt. Natten førend Slaget gik for sig ved Philippi, havde ogsaa virkeligen denne samme Skikkelse igjen ladet sig see for ham; og Brutus var nu fast af den Mening, at det var forbi med ham. - J et af sine Breve fortæller den yngre Plinius, hvad der er hændet Philosophen Athenodorus. Han havde i Athen kjøbt et ledigt Huus, som ingen skjøttede om at have, fordi hele Byen vilde vide, at det spøgede hver Nat. Han Løverdagen den 4 April 1829. havde Mod nok til at oppebie Spøgelset; det kom virkeligen, slæbte en lang Lænke efter sig, og vinkede Philosophen at følge sig. Athenodorus, der just var ifærd med noget, gjorde et Tegn med Haanden, at det skulde tøve lidt. Spøgelse begyndte paa nye at rasle med Lænken; Philosophen tog Lampen, stod op, og fulgte. Aanden førte ham ud i Gaarden og forsvandt. Athenodorus lagde nøje Mærke til Stedet, og viiste det næste Dag for Øvrigheden, som her lod grave, og man fandt et Benrad af et Menneske, ombunden med Lænker. Benene bleve optagne, og højtideligen begravede, og fra nu af var alting roligt i Huset. Vil man have nyere Exempler, saa læse man Memoirerne fra den berømte Agrippa d'Aubigne, Madame Maintenons Bestefader, bekjendt ved sin Jver for den calvinske Lære, sin raa Frimodighed og ubøielige Retskaffenhed. Hans Moder var nyelig død. Jeg laae, fortæller han, vaagen i min Seng, hørte nogen komme ind i Værelset, og saae en klar hvid Kone for mig; hun trak Gardierne tilside, bukkede sig, gav mig et iskoldt Kys, og forsvandt i Øieblikket. Tvivler man paa hvad Plutarch, Plin, d'Aubigne saaledes udgive for sandt, eller tør man indvende, at disse Mænd have havt svagere Hoveder end vi, Dog uden at indlade os nærmere i Sagen, høre man en Historie, som er mig meddeelt af et Øjevidne. Hele Florents veed Begivenheden. Maaden, hvorpaa jeg fik den at vide, var følgende: Da jeg efter Tilladelse opholdt mig i en liden By i Languedog, mit Fødested, blev jeg indbuden af nogle Venner, at reise med dem til et gammelt Bjergslot, midt i Sevenner Bjergene, for der at tilbringe Julen. Huusfruen havde forsamlet de behageligste Personer af Nabolavet unge Fruentimre, Officierer o. s. v. Godlidenhed og Fortrolighed herskede i vor Kreds. Man var med Fornøielse hos hinanden, den ene søgte ikke at hæve sig over den anden, eller at ville stedse spille den første Rolle, enhver Enkelt var tilfreds med det hele Selskab, og det hele Selskab tilfreds med hver Enkelt. Under Spøg og Latter svandt Dagene. Naar det mørknedes satte man sig i en Kreds om Ovnen, der blev fortalt Eventyr, ungne Viser og Romancer, og den lange Aften gik meget moersomt. Mine unge Landsmandinder, som ikke manglede Indbildningskraft, en Gave som er temmelig almindelig der i Landet, underholdt sig især med Spøgelsehistorier. Enhver fortalte sin Tid og Sted forøgede meget Virkningen af det Gyselige i Fortællingerne. Nætterne vare lange og mørke, hele Egnen skjult med Snee, og Uglerne, de ældgamle Beboere i Taarnet, under hvilket Salen var anbragt, svarede hinanden ved et langt enstonet Skrig fra de tilgrændsende Skydehuller. Desuden var det ved Adventstid, da, som enhver veed, Spøgelserne lade sig oftest see. Jntet Under altsaa, at, saasnart vi begyndte at fortælle, Kredsen rykkede alt nærmere og nærmere sammen. Nu og da gjorde vel een en smilende Mine; men i Grunden bankede dog enhvers Hjerte af Frygt, og undertiden blev Fortælleren selv overfalden af en pludselig Gysen, forandrede sin Stemme, taug efterhaanden reent stille, blev siddende uden at røre sig, og vovede ikke at kaste et Blik til Baggrunden af Salen, hvor man troede at høre en Raslen, eller til Kaminen, hvor noget syntes at komme ned af Skorstenen.