Jyske Efterretninger, 1821-12-08
Indenlandsk. J fordums Dage var det nu og da Skik, at indlevere sine Ansøgninger paa Vers til Majestæten, hvilke som oftest gjorde Lykke, naar de ikke vare altfor desperat rimede. Saaledes skrev Magister Christian, Muus følgende poetiske Supplik til Frederik den Fjerde om Riber Bispestol, som han ogsaa erholdt: "Stormægtigste Monark, Bisp Ancher siges døde Og Riber Stift vacant. Eens Død en Andens Brød. Vil Gud, Kong Frederik, at Lykken træffer mig, Jeg ogsaa til min Død, vil takke Gud og Dig. Mag. Gert Weineke, som concurrerede med Muus, fik derimod Smæk for sin Skilling; thi paa hans temmelig korte Ansøgning: "Stormægtigste Monark, Bisp Ancher siges død. Hielp fattig Holmens Præst til dette Stykke Brød. blev svaret: Ærværdig Mester Gert, Bisp Ancher er vel død, Men Du ei værdig til at nyde saadant Brød." Grønlænderne troe, at Solen og Maanen allerførst have været Mennesker, nemlig Maanen en Mandsperson, som de kalde Anningait og Solen dennes Søster, ved Navn Malina. Maanen havde imidlertid fattet en utilladelig Kjerlighed til Søsteren, og naar de om Aftenen samledes med andre unge Grønlændere for at legge, fundet paa at slukke Lyset ud, for at caressere hende. Men da hun ikke vilde taale det, smurte hun engang sine Hænder over med Sod, for at sværte den i Ansigtet og paa Klæderne, som og fat paa hende i Mørket, og saaledes erfare hvem det var. Heraf fil da Broderen, som just havde en smuk hvid Rensdyrspels paa, de Pletter som endnu sees i Maanen. Søsteren tændte nu Jld i et Stykke Mos (hvilke Grønlænderne brænde i deres Lamper); Broderen gjorde ligesaa, men hans slukkedes strax, og desaarsag skinner Maanen ei saa godt som Solen, der nu tog Flugten fra Broderen. Da denne forfulgte hende, foer hun op i Luften, Maanen bagefter, og saaledes have de nu løbet grassat efter hinanden lige indtil denne Dag, men Solen er stedse foran. Hvor let det er at blive en Nar af første Rang, (ifald en Nar ellers har nogen Rang) har neppe nogen tydeligere viist end Con, en engelsk Adelsmand. Altid urolig, stolt og halsstarrig, fik han tilsidst det Jndfald at give sig ud for Guds Søn og de Levendes og Dødes Dommer. Anledning hertil tog han af Ligheden mellem hans Navn og Eum i Slutningen af Exorcismus: "per eum, qui drudicaturus et vivoret mortuo." Som saa mange andre Narre, fandt han Tilhængere og gjorde Opsigt. Som Guds Statholder paa Jorden, kunde Paven ikke længe see ligegyldig paa saadan et Spektakel. Con blev taget ved Vingebenet og bragt for Kancelliet i Rheims. Paven spurgte ham: "hvem er Du?" Den, svarede Fantasten, som skal komme at dømme de Levende og Døde. Han gik med en Kjep med Kløt paa, som en Møg greeb, som han pleide at støtte sig paa, naar han beskuede sin Høihed. Da Paven spurgte ham, hvad denne Stok skulde betyde, svarede han: "Det er en stor Hemmelighed, saalænge Stokken er i denne "Stilling som De seer den, med begge Ender opad mod Himmelen, er Gud i Besiddelse af de tvende Dele af Verden og overlader mig den tredie, men naar jeg vender de to Spiser mod Jorden, da er jeg Herre over de to Dele og overlader Gud Besiddelsen af den 3die." Denne indbildske Verdensregent døde i Fængsel, og nogle af hans Tilhængere, som ikke vilde forlade hans Sætninger, bleve brændte.