Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-02-01
Hvad Jndsenderen paastaaer som afgjort, at Postvæsenet er een af de offentlige Indretninger, der oftest angribes, synes Erfaringen ikke at bekræfte, med mindre Angrebene maa være hemmelige og private; men var det endog saa Tilfældet, vilde det ikke være at undres over ved et saa aldeles practisk Anliggende; thi hertil behøves ikke den dybe Indsigt, som Jndsenderen lader til at antage, at der udfordres til at have en fornuftig og velgrundet Mening om samme, da det er en Sag, som den sund Menneskeforstand saa let kan gjennemskue. Naar Indsenderen siger: "Forf. finder Portoen ikke at være for høi o. s. v." saa bedes kun enhver Fordomsfri at være uleiliget med at gjennemlæse Stykket i Skilderiet No. 3, og det vil snart vise sig, hvad der er Sandhed i dette Tilfælde. For at betragte en Gjenstand i det rette Lys, gjør man bedst i, at vælge sig en rigtig Standpunct, som ei maa forrykkes; thi ellers viser Gjenstanden sig anderledes for os end den skulde, og saaledes var her enkelte Postindretninger og Følgen af dem det, man ønskede rigtig at beskue; men Jnds. synes at have forrykket Standpunctet, og lader til at mene, at vi mere skulle betragte Postvæsenet i Danmark som en Forsørgelsesanstalt end som en Postindretning Denne Anskuelse kan Anm. ingenlunde deele med ham, og endnu mindre hvad der vel skal resultere heraf, at man med Hensyn til de Velgierninger, som mange Trængende nyde af Postpensionscassen, ikke skulde tillade sig, at fremsætte offentlig, hvad der ved Postvæsenet kunde antages for Misforstaaelse og Misbrug, hvilke Sidste kunne være meget trykkende for saare Mange; var det rigtigt, saa maatte det af samme Grund ikke være tilladeligt at skrive offentlig om Classelotteriets Anliggender, da, som bekjendt, Opfostringshuset bestaaer ved dets 12 Procent Rabat, og det saa meget mindre, som Enhver kan, om han vil, lade være at spille i Classelotteriet; men at correspondere hører undertiden til de helligste Pligter. Jndsenderens Mening om Rettighed til at give Attest med Embedsbreve er meget fornærmelig for alle Embedsmænd, der ere sig bevidst, aldrig at have besveget det Offentlige, og aldrig at ville besvige det, og idet det i denne Forbindelse hedder, at der strengt og nøie bør afpæles", saa anseer Anm. sig forsaavidt for lykkelig at han hverken skal opsøge eller nedramme Pælene; thi her kunde man let staae Fare for at træde Moraliteten vel nær, og opofre den Agtelse, man skylder Medborgere, for at sikre sig imod et – maaskee indbildt - pecuniair Tab. Hvad Jnds. siger om Attester i Almindelighed, behøver Anm. ikke at hæve, da det høist Anstødelige deri er let at finde, skulle vi forkaste Alt hvad der kan gjøres Misbrug af i denne Verden, hvad beholde vi da tilbage, at bygge vor Tro og vort Haab paa Af det Helligste er der gjort de største og skjændigste Misbrug, Jnds. tager ikke Feil i, at Anm. boer paa Landet; men han har fordreiet hans Udsagn, naar han tillægger ham, at have omtalt den Mængde Breve, der ankomme til mange Sogne", og deraf har taget Anledning til at erklære hans Paastand for urigtig, hvad han derimod har sagt om enkelt Sogn paa Landet i Danmark, kan sikkert, hvis Generalpostdirectionen, ønsker det, oplyses, og maaskee stadfæstes ved mere end 20 Aars Erfaring. Hvad Landsoldaternes Correspondence angaaer, lader Jnds til at ansee en Bonde for halvt et Menneske og halvt et Trældyr, der ikke kan føle nogen Slags høiere Trang. Romanagtigt kan vel neppe det kaldes, som er særdeles naturligt, og hvorom man med Grund kan ønske, at det maatte være ganske almindeligt, om det end sjeldent finder, Sted, og hertil regner Anm., at Bønderfolk, der have en Søn i Kongens Tjeneste, jevnlig kunde skrive til ham og jevnlig faae Brev fra ham; thi hvad der kan knytte Baandet mellem Forældre og Børn fastere, er altid noget Ønskeligt; jo bedre Sønner og Døttre et Land har, des troere Borgere og desbedre Undersaatter har det sikkert ogsaa Besynderligt nok er det, at Jnds. ganske forbigaaer at tale om det, som især er bleven moveret, nemlig: den tilsyneladende Misforstaaelse af Generalpostdirectionens Bekjendtgjørelse. af 1820, og de Misbrug, som deraf have reist sig i Henseende til Udleveringsgebyhrene, fornemmelig for Folk, der boe paa Landet, hvis Correspondence desuden - hvilket er oplyst er forbunden med saa megen Besværlighed og Bekostning; i dets Sted gaaer han den kortere Vei, ved at erklære samtlige Paastande for lige ugrundede." Til Slutning vil Anm. tilføie, for at skrive paa en passende og værdig Maade om en Materie, bør man holde sig til Sagen og drøfte den med muligste Grundighed, i en sindig Tone, og paa en human Maade; thi dette alene fører til Sandhed, der burde være Endemaalet for alle Undersøgelser; Jnds. vilde derfor, efter hans Formening, have gjort vel i, om han havde afholdt sig fra det forhadte Sideblik til "det almindelige Fattigvæsen med dets altfor store Indtægter, og den derved dragne Paralel.