Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1804-11-12
J de nyere Tider har vel denne falske Mening tabt sig, men en anden, ikke mindre urimelig, har afløst den. Menneskenes Phantagie har født en Vanskabning, som kaldes Point dehonneur. Jntet Middel er for uretfærdigt til at forsvare den, Sin egen og sin Families timelige Lykke, sin Sindsro, sin offentlige An telse og sit Liv offter man den med største Redebonhed. Paa Dansk kunde man maaskee kalde denne besynderlige Følelse Æreskræsenhed. Enhver Plet, den faaer, kan kun aftvættes med Blod. - Dersom Dueller aldrig fandt Sted, uden der, hvor den sande Ære virkelig blev krænket, saa kunde de fra en vis Side maaskee lade sig forsvare, endskjønt det altid er og bliver urigtigt, at unddrage sig de Love, der gielde for enhver uden Forskjel. At forsvare sin sande Ære, naar det kommer an derpaa, endog med sit Liv, røber en Æresfølelse, som altid er roesværdig. Men man maa her giøre Forskjel imellem den sande og den falske Ære. Have de Mennesker, der indlade sig i Tvekamp, da altid i deres øvrige Handlinger, især i det borgerlige Liv, saa fiin en Følelse for Ære, Ere de Aarsager, som for det meste foranledige Tvekamp, af den Natur, at den sande Ære virkelig lider derunder O, nei. - Man seer stundom Folk, som det er temmelig ligegyldigt, om deres Skræder, eller Skomagerregning bliver betalt eller ei, med største Redebonhed at udfordre den, der i et Selskab af Overilelse eller maaskee endog i en Ruus har ladet falde et Ord, som efter deres Jndbildning, kan fornærme, ikke deres Ære som Menneske og Borger, men som Cavalier. Hvad anden Forskiel er der her imellem to Matroser og to Cavalierer, end at de første slaaes med Næverne, som er det naturligste Værge, de sidste med Kaarde eller Pistoler, som ere de unaturligste Vaaben? Det er overalt vanskeligt at begribe, hvorledes man i en Tidsalder, hvor man i de fleste andre Ting er saa vantro, kan i denne være saa overtroisk, og omtrent ligesom fordum ved Jldproven ubetinget antage, at den, der falder, nødvendig maa have Uret, Sæt, at nogen kalder en virkelig Skurk ved sit rette Navn, og derpaa falder i en paafølgende Duel, bliver den virkelige Skurk da nu mindre end før, hvad han hidtil har været? Gjør den sidste Handling ham ikke til en dobbelt Skurk, Sæt, at en retskaffen Mand falder, bliver han derfor mindre retskaffen end før? Det besynderligste af alt er, at man i de meest bigotte Tider ansaae Dueller for meget tilladelige. Den ulykkelige Selvmorder, der, for at befrie sig fra Skjebnens tunge Vægt, i et mørkt Øieblik skilte sig ved Livet som ved en Byrde, han følte sig for svag til at bære, begrov man under Galgen, og den Frække, der for en ubetydelig Ordstrids Skyld, satte sit eget Liv i Vove, for at kunne gjennembore sin Vens Bryst, lod man gaae fri Den Retskafne kan ikke fornærmes, om end Tusinde nedrigsindede Mennesker falde paa at krænke hans Ære. Det er urimeligt ved Faarden eller Pistolen, at ville tilfegte sig en Seier, der aldeles ikke beviser, om man har Ret eller Uret. Og hvilke ere i Almindelighed de Stridspuncter, som kun kunne afgjøres ved Blodsudgydelse? - Et Skjeldsord, hvis Betydning man ofte ikke engang selv kjender, - en Maitresse, - en Kløverknegt eller Ruderdame, - kort sagt, Ting, som ikke fortjene at hævnes med et Knappenaalsstik, og endnu langt mindre med et Kaardestik eller et Pistolskud. Men lader os antage, at den sande Ære, fornærmes i saa høi en Grad, at den ærekjere Mand, for ikke at paadrage sig en vis Stands urimelige Foragt, seer sig tvungen til en Udfordring; lader os antage, at den saakaldte Plet derved aftvettes: hvor kan den retskafne Mand (thi Ærekjerhed uden Retskaffenhed er et Hjernespind) nedlade sig til at bruge Morder midler, der ligesaavel kunne ramme den Skyldige som den Uskyldige, ligesaavel den Fornærmede som Fornærmeren, Er det ikke fornuftigere og ædlere, at bære over med en Fornærmelse, som kun Fordommen har sat et vanærende Stempel paa, end med Koldsindighed eller frivillig at udsætte sig og eet af sine Medmennesker for at begaae et Drab, Kan det martrende Samvittighedsnag, som den, der, under hvilket Paaskud det end maatte være, har dræbt et Menneske, forfølges af, sættes i Ligning med den usle Æreserstatning, man faaer ved en Duel? Der skal gives Stænder, som, efter Sigende, ikke taale den iblandt sig, der har ladet sig fornærme, uden at udfordre Fornærmeren. Men skulde det være mueligt? Hvilken Stand kunde være sjunken saa dybt, at den vilde hævde saadanne barbariske Fordomme, For at vise Prover paa Mod og Tapperhed, behøver man sandelig ikke at duellere, og det vilde være urimeligt at tillægge en Mand Mod, fordi han er afsindig nok til at sætte sit Liv eller sin timelige Sindsro paa Spil, for et fornærmeligt Ords Skyld. En saadan utidig Forvovenhed, thi Mod borman ikke kalde det, gjor ham kun foragtelig i den Fornuftiges Øine. Desuden er den Mening, at en Kriger ikke bør agte nogen Ting ringere end sit Liv, en Absurditet. Jntet Menneske i Verden er ligegyldigt ved at døe. End- og blandt Selvmordere, hvis sygelige Sindsstemning er ganske forskjellig fra det sunde Menneskes, gives der meget faa, som jo med Glæde vilde gribe den Haand, der i det Øieblik, hvor Dødens Glavind svæver over deres Jsse, kunde redde dem. (Fortsættes.)