Viborger Samler, 1775-01-02
Mandagen den 2 Januarii. Maagn til kuur me Lykke, Held, bestandig Fred! Jorden sine Frugter yde, Og giengielde Bondens Sved Kirken, Statens Hovedstytte, Samt hver Alder, Kiøn og Stand. Udi dette Aar beskytte Du vor Gud, Du vil, Du kan Tredie Aargang. Atter. ter begynde vi et nyt Aar, det er at sige, vihar slidt et Led af Tidens Kiede med nogle Forretninger, nyttige eller unyttige, er ikke altid afgjort, desværre dog formange af de sidste. Tiiden er vistnok det kostbareste, vi her eie i Verden, og neppe er nogen Ting, man bruger saa skiødesløs, som Tiiden. Man er her sat i Verden af dens almægtige Styrer, i een eller anden vigtig Henseende; man bliver her en føie Tiid, og skulde bruge den altsammen til samme vise Bestemmelse, men hvor forundrede vil mange eengang blive, naar Bogen, skal oplades, og man faaer at see sammenregnet de Aar, man har brugt imod Skaberens Hensigt, og de faa Øieblik, som aleene er brugt vel. Skulde man vel tænke, at det fornuftige Menneske kunde være ødsel med en Kostbarhed, som ikke for alVerdens Guld kan igienkiøbes, naar den er forødt, og dog er intet vissere i alle Lande, Stænder, og Aldere. Hvorledes er vel Opdragelsen, Et Barn sættes tillig nok i Skolen; skal sidde der viis se Timer, og gabe over en Bog eller pladre af den, uden at Fornuften eller Forstanden forbedres, og det varer i nogle Aar; Altsaa spilder eenhver, eller i det ringeste de fleeste Skoleholdere, den dem betroede Ungdoms Tiid; Den ædle Tiid, i hvilken den Unge. Unge skal lære at tænke, vænnes til idelig at tænke paa got, og at sysselsætte sig med nyttige Ting. Derefter kommer den Unge nærmere til sin egentlige Bestemmelse, og ligesaa mangfoldig forskellige disse ere, saamange og langt fleere ere vist de Adspredelser, hans Tiid nu fortæres af, og ligesaa mange giør han sig selv. Coridon er af Naturen begavet med et muntert Hoved, og har i sin Ungdom lært at tale vel for sig; Han er ikke skabt ufordeelagtig, og kan giøre sin Lykke dermed; Hvad er nu hans Forretninger, Han flattrer fra et Selskab til et andet, som Sommerfuglen fra et Blomster til det andet, sladrer, spøger, og enten for ikke at gjøre Selskaberne kiedsommelige, eller for han ei veed noget, siger han ei et fornuftigt eller alvorligt Ord. Croesus har af Lykken faaet saamegen Riigdom, at han kan leve beqvemt, det er, han kan æde, drikke, sove og forskaffe sig alle Livets Forlystelser, og Mageligheder, uden at have een Dags Arbeide, derfor. Hvad giør nu han det heele Aar igiennem, naar han bliver sin egen. Sporg heller, hvad giør han Dagen igiennem, thi een Dag er som oftest den anden lig; Han henbringer visse Timer ved Thee=Kaffe= og Spisebordet, som i det ringeste udgjør en Fierde, undertiden en Tredie Deel af Dognet; Hans Nat er ofte 12 Timer, naar man regner. regner hans Paaklæden tillige, og de fire Timer, som blive tilovers, anvendes paa at sladre eller spille, for ei at besværes af Kiedsommelighed; med andre Ord at sige, for ei at fornemme, at Tiiden er ham givet til noget vigtigere, end det han gider gjort. Faaer han engang en fornuftigere Tanke, om og den kan kaldes saaledes, da er det vist intet andet end Bekymring for hans Termin, at Renterne ei skal betids indløbe, eller Frygt for at hans Skyldnere ei kan betale. Hvad er altsaa een saadan i Verden, det samme som en fiirkantet Træe klods i en Boghylde, der opfylder Stedet, og holder de andre Bøger paa deres Sted, uden selv at lære nogen noget. Jrus derimod har intet; Han har een Spore meere til at blive flittig, end Croesus, thi han har intet at leve af, men han føler den ikke, thi han er bleven vant til, fra sin Barndom af, enten ved Forældres Kielenskab, eller Læreres Dovenskab, at drive Dagen hen med Lediggang; Han naaer den Alder, at han bør tiene andre og sig selv, men han veed intet og gider intet, derfor bliver han en Betler, hvad enten han er af det ringeste Slags, som gaaer for hver Mands Dør, eller han samler Almisse ved Breve, Lykønskninger eller deslige, eller og han bliver sin Slægts Fodenød. Herover, sover han sin meeste Tiid bort, og denne er den beste Anvendelse, thi i den øvrige er han andre til Besvær. Dum Dumrian, hiin Embedsmand, som giennem den trængende Favorit, og ved sine Penge tilsneeg sig Embedet, mon han lever nogen til Nytte uden sin Fuldmægtig? Mon han anvender meer af sin Tiid med Nytte, end de faa Øieblik, han bruger til at skrive sit Navn, om han og kan skrive det, at han ei har det skaaret i Træe, og lader det trykke paa af sin Fuldmægtig; Nytten af ham er altsaa ei større, end af de andre.