Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1773-03-05
Cleremonts Brev til sin VenAlcinder. Nil de endnu stedse trætte mig med Complimenter, hvorfore undskylde de sig, jeg beder lad dog vores Venskab ikke besmittes af disse Modens Fordomme, Er de ikke min Ven, hvortil da disse Ydmygelser, O Alcindor om de vidste hvor skamfuld jeg bliver, naar de skriver i den Tone, de vilde vist nok forskaane mig derfor, men maae jeg spørge: (tillad at jeg svøber mine Tanker i deres Talemaader,) maae jeg give mig den Frihed at spørge, hvad der med et saaledes har forandret dem imod mig, Alcindor de maae aldrig have kiendt mig, de maae langt mindre have elsket mig; skulde de vel have prøbet Cleremonts Oprigtighed, skulde de vel have troet, som, naar han aabnede sit Hierte for dem, naar han i deres Selskab vidste, hvad han var Redelighed forbunden, naar han saa ofte udtrykkede sin Glæde over Besiddelse, af deres Venskab, aldrig, Ney Alcindor, enten maae de have smigret for mig, eller jeg for dem; dog ney ingen af Deelene; deres Forandring mod mig, maae reyse sig af andre Grunde, de kiender alt for meget til Verden, at jeg ikke skulde kunde giætte den; men mon de ikke dømmer feyl Alcindor? har de vel overveyet mine Handlinger, for for at tænke rigtig som mig, og om de dette har, kan min nye Værdighed, da vel giøre mig ukiendelig for dem, det maae dog nok saa være, forlad mig Altindor, at jeg bebreyder dem. Hvor er de hænne? de har jo lovet altid at vilde elske mig. Hvorledes opfylde de nu deres Løfte, deres ufortiente Skiebne (jeg nævner den med Omhed) fortæller mig hvad der foregaaer i deres Hierte, og deres Brev indeholder luttet. Beviser paa deres kleinmodige Gemytte, jeg behøvede kun at see deres Ansigt, for, ligesom i et Speyl at see mig selv i den allerhesligste Figur i deres Op ne; maae jeg sige den hvad jeg troer. de tænker, jeg er næsten bleven en halv Spaamand, min forklædte Høyhed har bedraget dem, ikke saa den bringer dem, til at troe, at jeg er en gandske anden Person; Cleremont er jeg ikke meere; deres oprigtige Ven Cleremont, Ney jeg er en stolt Herre, som seer dem og deres Lige med Foragt over Skuldrene. som regner dem iblandt Vøbelen, som skammer sig ved at erindre dem, som - Ney Altindor, det gaaer for vidt, den Fornærmelse fortiener jeg ikke, forlad mig, at jeg maae irættesætte dem; jeg lægger Masken af for at sige dem, de tage feyl; bort Rang, bort høye Fortrin, bort Fordomme, bort falske Jndbildninger, bort narriske Væsen, Cleremønt vise sig for sin Ven Alcindor, her er jeg da, see mig blottet for disse laante Fiere, hvor er nu mit Fortrin for Alcindor, den ærlige Altinderhvis Rang det dødelige Øye ikke kan see. O min Ven læs nu i mit aabne. Bryst, hvor lidet Verdens Titler rører mig, hvor høyt jeg agter den fattige Dyd og hvor meget jeg elsker og agter det redelige Menneske. Er de nu overbeviist, Vel, kom til mig, omgaaes mig, tal med mig, vær den samme, som de har været? Lidet Alcindor er en Masqverade, hvor den ligegyldige Maskerade=Handler Lykken, deeler Maskerne imellem os. Her seer vi adskillige Forandringer, sætt, at de see mig i en Konge-Dragt og den klædt som en Bonde, hvad for en Forskiel i Stand! Vi gaae da frem paa Skuepladsen, vi kiender ikke meeere hverandre; men vi bliver omsider trætte, vi træder af, og demaskerer os samlede, hvaderfare vinuat vi alligevel begge ere Mennesker, at den sande Værdighed ikke ligger i det udvortes, og at det er allerne dydige Handlinger, der forædler os og sætter Betleren i Rang med Fyrsten, tvivle de endnu paa at jeg er deres oprigtige Clerement.