Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-02-16
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. ad Hoothos Fa Sextende Aargang. No. 14 Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 16 Februari 1819. Om Kirketugtens Udøvelse. (Slutning; see forr. No.) Kirkens Lærere have ikkun alt for ofte Leilighed til at gjøre Brug af det her omtalte Kald. Mangen en nyere Nathan har adskillige Gange været nødsaget til at tale til Visse af sit Sogn med en ædel Frimodighed, og forfægte lydeligen, Sømme lighedens og den gode Ordens Tarv. Men da han stundom ikke blev understøttet, som han burde i Udøvelsen af en Ret, der, jeg gjentager det, ei var andet end hans Embedspligt, saa syntes hans Tale hovmodig og besynderlig, og han høstede næsten aldrig andet af sin Bestræbelse i den Henseende, end Ubehageligheder, i det man gjorde ham urimelige Jndvendinger, saasom at hans Rige ikke er af denne Verden etc., ja hans Formaninger mødte stundom fornærmelig Modtagelse, og hans Modstandere vovede endog at indvikle ham, til Gjengield for hans Nidkierhed, i store og mange Uleiligheder. Man maa tilstaae, at en Sjele hyrde finder i vor Tids Hjorder, i Almindelighed, mange Gjenstridige, de bryde sig ikke meget mere om Excommunication end om Vaticanets Torden, eller Middelalderens Bansættelse: og vore Dages herskende Aand er saa letsindig, saa irreligiøs, at den ikke meget kan bidrage til at gjøre Kirkens Lemmer eftergivende og føielige. Otempora, kan man udraabe her (uagtet hver Aarhundrede har havt sine Feil, uagtet intet virkeligen har været en, saakaldet, Guldalder), o tempora, o mores Vi indrømme gierne, at Censorerne i mange Lande ikke ere mere nu, hvad de vare fordum, en Menneskeclasse for sig selv, adskilt fra Verden, et Cleresie (ænges); men for største Deelen, saa at sige, sammenblandet med den profane Hob i Selskaber og Forlystelser; den Religionslærer, der i vore Dage vilde paatage sig at være en Cato eller Ambrosius, eller udøve Kirketugten i sin Strænghed, vilde ofte udsætte sig for den Bebreidelse Medice, sang te ipsum! Vi indrømme endvidere, at det ikke er med et Riges Hovedstad som med en almindelig Stad eller en liden By, hvor alle Borgerne, ligefrem i deres Nydelser, som i deres Begierligheder, og saa at sige forenede under deres Øvrigheds Øine, letteligen lade sig regjere; at mange af Kirketugtens og Politiets Foranstaltninger, der have været hensigsmæssige fordum, ere komne udaf Brug, og at det vilde være uklogt, for ei at sige daarligt, at tænke paa at sætte en Residence, en Hoved- og Handelstad, som vor, paa samme Fod som Calvins lille Stat, i at underkaste Høie og Lave, i Henseende til Sæderne, en kirkelig eller consistorial Øvrighed. Men følger deraf just, at Kirketugten, lempet efter Tid og Sted, ikke kan, ikke bør mere udøves, Det vilde være det samme som at antage, at den christelige Religion, Evangeliets Lære, Lydigheden mod den gode Orden, ikke vare passende for vor Tid, eller at den Stræden efter Fuldkommelse, som egner Christi sande Discipe, taaler en Undtagelse eller ikke er et ubetinget Postulatum. Thi i hvilken nøie Forbindelse staaer ikke Sædeligheden, som er Gjenstanden, for den her omhandlede Kirketugt, med Christendommen selv, Opretter derfor, J Folkets Høvdinger, denne hellige Tugt, der ene er istand til at gjøre Kirken ærværdig endog for dem, der ikke høre til dens Samfund, denne Disciplin, som med saa megen Ret, for tre Aarhundreder siden har opflammet vore store Reformatorer, sætter den igjen i Kraft, som det er vor gudfrygtige Monarks Hensigt, men med de Formildelser og i de Former, vor Tidsalder kræver, især nu, da Christenheden nyder den dybe ste Fred. Maatte Kirken, Christi Brud, som efter sin høie Bestemmelse, burde være de Helliges Samfund, paa ny reformeres i Henseende til sine Forstandere og Bestyrere, saavel som til sine Medlemmer, Alle de, som lægge den Sandhed: Regna firmat pletas, paa Hjerte, ville, istedet for at have nogen Aarsag til at fortryde paa en saadan Tingenes Orden, sikkerligen finde deri en stor Kilde til Lyksalighed og Tilfredshed. Ved Prof. Mourier.