Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-07-15
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. og 2004. Fjortende Aargang. No. 56. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel, allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 15 Juli 1817. En landlig Samtale. neg besøgte nyligen min Ven 3 paa hans Landsted, paa Vestkanten af Sjælland. Alting stod sin frodigste Væxt, og jeg misundte Landmanden, der, fri for Kjøbstædslivets mange Sorger og Bekymringer, her kan nyde Frugterne af sin velanvendte Flid. Hvo der dog var saa lykkelig, tænkde jeg ved mig selv, at eie en saadan Bondegaard. En Bonde er og bliver den lykkeligste Mand paa Jorden. Han lever bestandigen i den frie Natur, og derfor er han ogsaa altid sund han arbeider om Dagen, og derfor kan han ogsaa sove desbedre om Natten; hans Ønsker strækksig ikke videre end til hans naturlige Fornøden heders Opfyldelse, og derfor ere hine let at opnaae og disse let at tilfredsstille; han kan i Alting lyde Naturens Bud, gifte sig tidligen, betragte Børn som en Himlens Velsignelse og være ubekymret for deres Fremkomst. Sysselsat med Tanker om Landmandens Lyksalighed, som en Virgilius Maro ikke kunde havt behageligere, da han digtede sin Georgica, spadserede jeg langs med en Mark, der var besaaet med Rug, da jeg endeligen stødte paa Gaardmanden Hans Jensen, Jordloddens Eier, der for 15 Aar siden havde tjent min Fader, som Avlskarl. Han hilsede mig ven ligen, og jeg indlod mig i følgende Samtale med ham: Jeg. Det fornøier mig, at jeg seer det gaaer Ham vel, min kjere Hans Jensen. H. Jensen. Jeg kan, Gud skee Tak, ikke klage. J Fjor havde vi et godt Aar, men i Aar seer det kun maadeligt ud med Bygget og Ærterne. Regnen har ødelagt det Meste deraf. Jeg. J Bønder skal altid have noget at klage over. Det er Jer gamle Vane. H. Jensen. Ja, Gud bedre for den fattige Bonde, den rige kan nok komme ud af det Skatterne ere svære og Alt hvad man skal kjøbe er dyrt. Jeg. Hvor megen Jord har J.H. Jensen. Jeg har 8 1/2 Tønder Hart korn. Jeg. Det forekommer mig dog at være en god Deel Jord, som en Mand nok bør kunne leve af. H. Jensen. Men der er stor Forskiel paa Jord. Kjøbenhavns Folk troe, at naar en Bonde kun har ret meget Jord, saa har han ingen Nød Men der er nu min Nabo Jørgen Olsen: han har kun 8 Tdr. 2 Skjæpper Jord, men han høster 300 Tønder, naar jeg paa mine 8 1/2 Tdr. kun høster 120 Tdr. Han kan faae 10 til 11 Fold af hvad han saaer, naar jeg kun faaer 5 til 6. Jeg maa svare ligesaa mange Skatter som han men naar han kan sælge 200 Td. Sæd, saa kan jeg knap sælge 80. Naar jeg regner det fra, som jeg behøver til min Huusholdning, hvad har jeg saa tilovers, Jeg. Men saa passer J vel heller ikke eders Jorder saa godt som Jer Nabo H. Jensen. Jo, mæn gjør jeg saa. Men naar Jorderne ikke ere gode, saa hielper det ikke at passe dem. Jeg. Hvorledes ere da Eders Naboes Jorder da blevne saa gode? H. Jensen. Det have de været fra ældre Tider; for de ere Jndrejorder, som vi kalde dem her paa Landet; de ligge nær ved Byen og kunne faae Gjødning nok og have Fedmelse ved sig; men alle de Jorder, der, som mine, ligge længer ude, de kunne aldrig faae saa megen Gjødning, som de trænge til, og kunne derfor heller aldrig blive gode. Jeg. Men Eders Jorder maa dog altid kunne føde Jer? H. Jensen. Det skal ogsaa være Alt. Naar jeg ikke kunde sælge flere end 80 Td. Sæd, i de gode Aar, saa kan Han let slutte sig til, hvor meget der bliver tilovers for Mig, naar jeg skal svare Skatter og betale Alt hvad der hører til Avlingen. Som sagt, de, som have gode Jorder, de kunne komme meget godt ud af det, men de, som have vaarlige Jorder, kunne aldrig komme nogen Vei, mindst i disse besværlige Tider. Han viste mig nu sin Byg og sine Ærter, og jeg maa tilstaae, begge Dele stode meget be klageligen. Hveden og Havren derimod stode særdeles godt. Jeg fulgte nu hjem med ham. Han rakte mig af et Tinkrus en Drik, som han kaldte Øl, men det smagte som noget bittert suurt Brakvand, af brunguul Farve, og det var mig ikke mueligt at nyde det, hvor tørstig jeg end var. Han vilde nøde mig til at smaae hans Spiritus, som han ikke noksom kunde rose, men det var sveden Fusel, som den, der ei var vant dertil, ikke kunde drikke, uden at faae Ondt. J den fugtige qvalme Stue sad Konen og hendes gamle Moder; og fem Børn, indpakkede i Vadmel, ligesom omdet kunde være i Nova Zembla, løbe omkring paa det brolagte Gulv. Jeg følte nu, at naar man vil skrive en Lovtale over Landlivets Lyksaligheder, saa bør man mindst vælge den almindelige sjællandske Bonde til Mønster. Om Straffeanstalter og deres Jndretning. (Fortsat, see forr. No.)At forene Strænghed med Mildhed, Frygt med Agtelse, det er det Maal, som de ved en Straffeanstalt ansatte Embedsmænd altid bøy have for Øine. Fangen bør have den fuldkomne Overbeviisning om, at hans Foresatte ville hans Vel at de, naar han forseer sig, ikke straffe ham, fordi de finde nogen Glæde i at forøge hans Lidelser, men at de maa straffe, fordi han fortjener Straf, og fordi Undladelsen deraf vilde lede til et slet og farligt Exempel; kort, Fangerne bør vide, at deres Foresatte handle efter Overbeviisning, Pligt og modent Overlæg, men hverken efter Luner eller i Lidenskab. Erfaringen har ogsaa lært, at endog grove Forbrydere, som man forestillede Sagen fra en saadan Synspunkt, underkastede sig roligen deres Straf, som de selv tilstode at have fortjent, og fattede endog Høiagtelse for den, der, af sørgelig Pligt, saae sig nødsaget til, at paalægge dem Straffen. - Men ikke alle Fanger ville eller kunne taale at man gaaer frem imod dem efter saa humane Grundsætninger. Kun hos den endnu ikke ganske Ufordærvede kan Frygten virke. Men Frygten har, som enhver Sindsbevægelse, sine Grændser, og en Forbryder kan komme til den Punkt, hvor han aldeles ikke frygter mere for Noget. Naar al Selvagtelse er tabt, naar enhver Følelse for det Gode er udslukket, saa bliver endnu en eneste virksom Kraft tilbage i Sielen, det er Kraften at trodse. Den Tilfredsstillelse, som den Forstokkede finder i denne Trodsen, døver hos ham hver Følelse for Smerten. Villien, som formaaer saa meget hos Mennesket, at man ikke uden Føie har antaget, at det kan Alt hvad det vil, bringer ham til at glemme enhver Marter. Derfor seer man Krigsfangerne blandt de nordamericanske Vilde roligen taale Smerter, som man skulde troe, at den menneskelige Natur umueligen kunde udholde. Rygende af deres Pibe og leende deres Bødler lige i Ansigtet, lade de sig skjære hele Strimler Kjød ud af Livet, brænde med gloende Jern og afrive Neglene. De opfordre endog deres Pinere til at forøge Martrerne og tilraabe dem: hjemme hos os forstaaer man bedre at pine! Om ikke fuldt saa slem, saa dog lignende Trodsighed og Følesløshed for Piinsler, har man seet i Straffehuse. En Dreng paa 16 Aar forlod, efter at have faaet tre Dages Kat, den tredie Dag Pælen ligesaa ligegyldig som den første. Vist nok kan man forøge Straffen til en saadan Grad, at tilsidst den ubøieligste Trods maai det mindste for Øjeblikket, give efter, og saadanne Tilfælde kunde der indtræffe, at en sørgelig Nødvendighed krævede Strafforøgelse. Men unaturlig haarde Straffe bør, af en dobbelt Grund, saa meget som mueligt, undgaaes; thi unaturlig Haardhed fører saa letteligen, selv hvor den er fuldkommen fortjent, tilbage til Barbarie, som man snarere bør fjerne sig fra end atter nærme sig til; og gjør Fangerne bekiendte med en paa urokkelig Villie grundet Udholdenhedsævne, som man helst bør lade dem blive uvidende om. Ved enhver Skjærpelse faaer den Straffede tydeligere Forestilling om hvad han kan udholde, og derved taber Straffen en Deel af sin afskrækkende Kraft. Den Fange, som aldrig har faaet Kat, frygter maaskee for at faae den een Dag, men den, som allerede har udholdt den i to Dage, frygter ikke mere for at faae den tre Dage. Som det er hermed, saaledes er det med de fleste andre Legems straffe. En Karl, som har løbet adskillige Gange Spidsrod, ændser ikke Kagstrygning. Dette er saa ganske grundet paa Erfaringen, at det vilde være til Unytte at udbrede sig mere over denne Gjenstand. Saalænge det altsaa er mueligt, at vedligeholde hos Fangerne et Slags Æresfølelse, bør man, ved at virke ved denne, søge at undgaae Brugen af Legemsstraffe. Man tvivle ikke paa, at jo en saadan Æresfølelse endnu findes selv hos den ryggesløseste Fange, thi denne Følelse uddøer aldrig ganske hos Mennesket, uagtet den i høi Grad kan svækkes og tage den forunderligste Retning. Derfor burde ikke engang en Fange, der er kommen til Skjælsaar, benævnes med Du, naar han førend sin Jndsættelse i Straffehuset har hørt til de Stænder, som man pleier at sige De til Tugthuset i Petersborg maa enhver Fange kun nævnes ved sit Døbenavn, men hvorvidt en saadan Skik, kan være af nogen Gavn, ville vi ikke undersøge. At kalde et voxent Menneske, der ikke hører til den Classe, som man pleier at tiltale saaledes, Du, er at sætte ham i Rang med en Dreng, og dette krænker alt for meget.