Aalborg Stiftstidende, 1839-03-08
Min gode gamle Ven Horats siger: "Aut prodesse volunt, ant delectere poetiæ", det er udlagt: "Digteren gavne jo vil, eller og forskaffe os Glade". Nu er jeg rigtignok ikke Digter; men alligevel fortrøster jeg mig til at kunne stifte Nytte – maaskee ogsaa Glæde – ved dette mit prosaiske Jnserat; og bliver dette Tilfældet, da skal jeg aldrig længes efter at drikke om endog kun et Par Fingerbøller – af Hipporenes Væld. Saameget til Jndledning – nu til Sagen. Ved at bereise næsten hele Jylland, kom jeg ogsaa engang til Vensyssel, denne Skueplads for saa mange minderige Begivenheder. Jeg nærede et gammelt Had imod Vendelboerne, fordi de fordum ihjelsloge den gode Kong Knud, høisørgelig Jhukommelse, men dette Had blev snart forvandlet til Kjærlighed, blandet med en temmelig høi Grad af Beundring over den simple Almuesmands fornuftige Philosophie. Jeg kom alt saa som sagt – til Vensyssel, og navnlig til Egnen imellem Sæby og Frederikshavn, og endnu mere navnlig – th Sandheden bør jo ei forties, og Ærlighed varer jo længst fordi den bruges saa sjeldent – til Understed Sogn. Her fandt jeg da overalt Kjøreveiene saa slette, at jeg ikke for har kunnet gjøre mig noget Begreb om, hvorvidt Forsømmelsen af Veiarbeide kunde drives, og hvilken skadelig Jndflydelse samme kunde have paa Veienes Godhed. Jeg kjørte med Livet i Hænderne – som man siger, men min Kudsk, en Bonde derfra Sognet, var saare vel tilfreds, og forsikkrede mi gjentagne Gange, at der var int i Væi. Denne Mening kunde jeg ikke tiltræde, og forbandede baade med Tungen og mit Hjerte alle de voldsomme Stød, jeg fik, og den ublide Berørelse, jeg ofte kom i med den plumpe og ubehøvlede Age stol, og en tung Steen lettedes fra mit Hjerte, da jeg mirabile dictu – med hele Lemmer stod af Vognen. Jeg kom ind til nogle vakkre Bønderfolk, og jeg begyndte strax at tale med Manden om de formaledidede Veie. Uden at indlade mig paa at gjengive Samtalen ordret, og at bebyrde mine Læsere med Bondens hyppige: "Hm!" og "Ja veds, og "Aaha nei, og "Ja de ær int feil o. s. v. vil jeg blot antyde Grunden til den Forundring, jeg blev greben af, da jeg hørte den egentlige Aarsag til, at de ikke holdt deres Veie istand. Vi spolere rigtignok. – saa raisonnerede Bonden – "ofte vore Heste og Vogne, men, Herregud! – Haandværksmænd skal jo ogsaa have noget at fortjene; thi Kornpriserne ere høie og Brødet er dyrt. Dersom vi nu gjorde vore Veie saa godt istand, af man aldrig kunde have det Held at knække en Vognstang eller et Hjul, eller faae et Øg forfangen "heller Jenting, saa maatte de Folk, som ikke har andet end de blotte Hænder af gjøre med, sulte ihiel, og det var jo da en Skam at kalde det."Men Kirkeveiene – spurgte jeg – ere de da ikke bedre, "Nei, svarede han, "det kan man ikke sige; men saa kan Præsten jo gaae eller ride. Nu spørger jeg mine Læsere: "ligger ikke en høist philosophisk Menneskekiærlighed til Grund herfor?" Og hvad er en sønderbrudt Vogn, en fordærvet og ubrugelig Hest, – ikke at tale om et Menneskes brækkede Been og Arme – imod den Glæde, at holde meget Folk ilive, Jeg kunde sige som Æneas: obstupni et vox saucibus hæsit", hvilket vil sige saameget som: "jeg studsede og Mælet saa fast i min Hals". Og je er vis paa, min Læser, at Du vil sige det samme. Jeg reist imidlertid for mit eget Helbreds og Førligheds Skyld, hvilke jeg, reent ud sagt, ikke har Lyst eller Mod til at sætte til – bort fra ovennævnte Sogn, men med den oprigtigste Forsoning og den varmeste Hengivenhed for dets vakkre og menneskekiærlige Beboere. Saaledes kan Had – skjøndt det ikke er Kjærlighed – dog idetmindste blive det. Hensigten af dette mit Jnserat er altsaa fornemmelig denne: deels at udbrede hine Folks Roes over fjerne Egne, deels at opmuntre Andre til at følge et saa efterlignelsesværdigt Exempel, og deels endelig at indkalde Haandværksmænd af følgende Slags, nemlig: en Hjulmand, en Smed, en Dyrlæge og sit venin verbo – en Menneskelæde (jeg holder meget af at foreene disse tvende Sidstnævnte saameget som muligt, og det et jo ogsaa saare rimeligt; thi Begge kunne ofte gjensidigen curer hinanden, eftersom dette ligger i deres Profession). Jeg troe, vist at glæde Vendelboerne, ved at bekjendtgjøre deres velfortjente Berømmelse, som vel saare Faa, eller rettere: Jngen, er istand til at gjøre dem stridig, jeg haaber ogsaa at gavne de omtalte Haandværkere, saafremt de ville følge min Opfordring og nedsætte sig tæt ved Siden af hine – med Hensyn til Liv og Død skjæbnesvangre Veie. Og gavner jeg dem ikke da er det deres egen Skyld; men jeg haaber det nok, thi hvor vilde vel lade haant om en god Profit, Lægerne især vilde tjene godt; thi jeg haaber, at Veiene omsider blive saa dybe og maaskee bundløse, at de (Lægerne) i Ordets egentlige Forstand ville kunne siges at redde Mennesker og Dyr eller Sammes adsplittede Lemmer fra Graven; og et Menneskes Liv nogle Faa maaskee undtagne - er vistnok steget i Prisen hos saa fredelskende en Nation, som de tappre Danske.