Ribe Stifts Adresseaviser, 1843-05-26
Her er Skiveskydning, hvor der gives Leilighed til at more sig og vise sin Færdighed, og blive belønnet derfor. Men for Dem, der ikke kan tage Deel i disse Forlystelser, eller ikke finde nogen Fornøielse ved at see paa dem, er der sørget ved Bænke og Hvilesteder, Borde og Telte; de kan opsøge deres Venner, og i al Mag forslaae Tiden med skjemtsom eller alvorlig Samtale. Ogsaa er her den skjønneste Leilighed tilat stifte nye Bekjendtskaber, der kan blive baade til Gavn og Glæde. Og nu dertil bestandig at være omgivet af den delige Jnstrumentalmusik, der alene vilde være nok til at fryde Hjertet, men som endnu meget forhøies ved herligt udførte Chorsange, der i den Grad bevæge Sjælen, at man knap veed, at man er i Himlen eller paa Jorden. Og skulde der uagtet alt dette, endda være Nogen tilbage dorsk og døsig, saa vil Kanonernes Torden ryste hans Sind op af Dvalen for at der ikke skal være En her paa Skamlingsbanke, som forbliver uberørt af Festens Jndtryk. Jeg haaber ganske vist, at Hensigten skal opnaaes, at vi Alle skal more os herligt her idag. Der er kun een Ting jeg kan tænke mig som Hindring; men den kan ogsaa være farlig nok. Det er, hvis det skulde skee her, som saa ofte, at den Ene gaaer bestandig og seer efter, hvad den Anden giør, og tænker paa hvad Andre ville sige, uden at turde følge egen Lyst og Jndskydelse, ret som om vi vare fulde af uanstændige og slette Begjæringer, som vi vel maae lukke for, at de ei skulle fare ud, og gjøre os Skam og volde Forstyrrelse. Men en saadan ængstlig Opmærksomhed, paa hvorledes Andre, især Saadanne, som ansees for finere og fornemmere, bære sig ad og hvad de dømme, er ikke noget Godt, det er ikke Andet end en umandig Frygtsomhed, der slaaer baade Sjæl og Legeme med Lamhed; og denne Frygtsomhed har endda sin Grund i en ussel Forfængelighed, ikke at ville passere for eenfoldigere eller raaere end Andre. Jeg kjender godt denne Omstændighed. Jeg har truffet den saa ofte i Huse og Byer hvor jeg kom for at foreslaae noget, der forekom mig saa simpelt og ligefrem. Det er en led Her, der drager om her i Landet og forvirrer Forstanden og dæmper Modet. Derfor jag hende bort, hvis hun sniger sig omkring iblandt Eder. Her paa Skamlingsbanke maae vi dog faae hende fordreven, hvor vi have Dands og Musik, selv Kanoner til Hjælp. (Bravo, bravo! Jeg har endnu nogle Ord at sige; det er angaaende den nærmeste Anledning til denne Fest. Denne er, som Enhver nok kan tænke, Sprogreskriptet, som udkom for 3 Aar siden. Med hvor stor Glæde og Taknemmelighed denne kongl. Gave blev modtaget i hele Nordslesvig, vide vi alle. Men denne Gang var Glæden ikke som ved saamangen Gave, indskrænket til Modtagelsens første Øjeblik, den er tvertimod bestandig taget til, bestandig bleven inderligere og almindeligere. - Jo længere vi eje denne Skat, jo nøiere vi betragte den, desto klarere indsee vi, hvilket dyrebart Klenodie vi besidde i den. Den indeslutter vor Ære og vor aandelige Frihed. Thi om Ære og aandelig Frihed kan kun der være Tale, hvor man nyder Borgernes almindelige og nødvendige Menneskerettigheder; men de have vi og vore Forfædre i mange Led været berøvede. De, som havde at byde og befale, og som dog lønnes af Staten, altsaa med vore egne Afgivter, for at sørge for vort Vel, kunde tale til os i fremmed Sprog, og lade os selv sørge for, hvorvidt vi forstode dem eller ei. Dette er ikke at blive behandlet som rigtige Mennesker eller som fuldstændige Borgere. Den, som i Statens Navn skal tale til os, er pligtig at tiltale os i Landets Sprog; ellers er der ingen Sikkerhed for, at vi forstaae ham. (Bravo!) Og naar Staten forlanger vor Tale, hvor det saa er, enten for Retten eller i Stændersalen, maae vi have Ret til at bruge vort Modersmaal. (Vedvarende lydeligt bifald.) – Hvem binder Hænderne paa sin Karl, naar han skal arbeide, eller hænger Klodser om hans Fødder, naar han vil skikke ham i Ærinde? Dette indsaae Kongen, derfor gav Han Sprogreskriptet. (Bravo!) Vor forrige Konge indsaae det ogsaa, og prøvede flere Gange paa at gjøre os frie; thi han kundeikke lide Slavelænker og han var den frie Mands fuldtro Ven. Dog kunde han ikke føre det ud; men det var vores og ikke hans Skyld: Vi hialp ham ikke imod dem, der vilde hindre det, enten det saa var at vi dengang vare altfor eenfoldige eller forknytte, men nu veed vi bedre, hvad det gjælder om derfor ville vi dennegang hjælpe Kongen: han skal mærke, at han kan stol paa os, og vore Modstandere skulde erfare, at de ikke alene have med Kongen at bestille, men ogsaa med Folket, idetmindste med os Bønder. Det hedder nok, at vi ikke have Lov til at sætte os op imod Embedsmændenes Villie, men disse have ligesaalidet Lov til at sætte sig op imod Kongens Villie. (Brave, Bravo, Men, mine kjære Landsmænd, vi maae passe vel paa, passe vel paa os selv, at vi ikke lade os narre. Kan vore Fjender ikke faae Modersmaalet fra os med Magt, saa søge de at udrette det ved List. De søge at faae den ægte Æresfølelse i os skaffet tilside, og faae en falsk sat i Stedet uden at vi mærke det. De ville vænne os til, at vi skal skamme os ved voxt Modersmaal, og see at skiule dette for Verdens Øine, og at sætte en Ære i, at tale et andet Sprog, eller dog efterabe det saa godt vi kan. Kan de først faae os Alle til den Tro, saa har de bundet Munden paa os, bundet Tanken og Villien og Hænderne paa os, saa kan de faae os til det Taabeligste og Forkeerteste af Verden. Og vi tør desværre ikke negte, at en saadan Hunde Æresfølelse – jeg kalder den saaledes, for Hunde kan ogsaa vænnes til, paa deres Herrers Befaling, at skamme sig eller føle sig stolte af hvad det skal være – at en saadan Hunde=Æresfølelse har rodfæstet sig hos Mange her i Landet. Det kommer af, at Forfængelighed og falsk Æresfølelse kan let indpodes alle, selv de usleste Mennesker, men der er kun Faa, som af Naturen har faaet Selvstændighed og ægte Æresfølelse. Men Sprogreskriptet af 14. Mai 1840 giver et bedre Lys om, hvad der er den sande Ære, og de, som hidtil have sat deres Stolthed, i at følge i Halen paa deres Overmænd, vil vel efterhaanden komme til at erkjende, at det er hæderligere at gaae i Spidsen, for deres Ligemænd, og mindes, at Slesvigernes Vaaben er ikke en Abekat, men en Løve. (Stormende gjentagen Hurra.)