Aalborg Stiftstidende, 1838-08-04
Fædrelandet. J sit nys anmeldte Skrift udpeger Hr. Stænderdeputeret Hansen først i Korthed Modparternes Hovedargumenter. Som Beneficiarier, siges der, have Præsterne Grundbesiddelse, der er betingelse for Valgret og Valgbarhed, og de maae i denne Henseende sættes i Classe med Fæstebønder, der have begge Rettigheder. Endvidere anføres følgende Grunde for Forslaget. 1) Jdet Præsten driver et Agerbrug, der i Størrelse er ligt Bondens, har han en ypperlig Leilighed til at sætte sig ind i dennes hele Oekonomi og vurdere hans Stilling. 2) Han er den eneste Embedsmand, som Bonden, ret har Fortrolighed til. 3) At Præsterne blive valgberettigede og valgbare i Bondestandens Classe medfører, at de raadgivende Stænder blive meere populaire, ere mere indflydelsesrige paa Folkelivet i Almindelighed, bedre i Stand til at opfylde Formaalet, Nationalaandens Oplivelse. 4) Huusmanden og Jndsidderen, der have saa mange strenge Herrer saavel i Godseierens som i Bondestandens Classe, ville saa godt som intet Forsvar finde i Raadet, og deres Stilling vil stedse blive beklagelig, naar Præsten ikke der har Sæde. 5) Kun Præsten kjender fuldkommen Bondens Tarv. 6) Kun i ham vil Bondestanden finde sit rette Organ. 7) Den danske Geflighed har i en lang Række af Aar ved den skjønneste i Passivitet, som kan forlanges, og ved en rosværdig Afholdelse fra al Jndtrængen i Statstyrelsens Anliggender factisk gjendrevet for sit Vedkommende enhver beskyldning om verdslig Herskesyge hos Geistligheden, saa at man ikke med Grund kan anvende det Argument imod den danske Geistligheds Optagelse i Stænderne. - Herimod bemærker Hansen. Den er mere Grund til at henregne Fæsterne til Grundbesidderne, end Præsterne; thi Gaardene besiddes af hine paa Livstid, og gaae som oftest over til deres Børn, hvilket ikke er Tilfælde med disse. Desuden indvender han ad 1. Præsten kjender ikke Bondens Stilling nøie. Først i en sildigere Alder kommer han i Berøring med ham. De fleste forstaae sig saa lidet paa Alvsbrug, at de maae lade sig lede af deres Avlskarle eller Sognemænd. Deres Agerbrug er hindret ved færre Byrder og lettet ved flere Hjælpemidler end Bøndernes. De føre en ganske anden Levemaade. Det bedste Middel til at sætte sig ind i Bondens Forhold lade de blive ubenyttet, idet de ikke omgaaes humant, fortroligt og faderligt med Bondefamilierne, især de fattigere. ad 2 Præsterne søge at afvælte Byrderne til Statens Fornødenheder over paa Bøndernes allerede noksom belæssede Skuldre. Det er lykkedes dem at opnaae en ikke ubetydelig Lettelse i Skatter. Præsten seer undertiden suurt til Bonden formedelst dennes formeentlige Mangel paa Gavmildhed. Dette kan ikke stifte et fortroligt Forhold mellem dem; og Herredsfogden synes langt snarere at maatte vinde Bondens Tillid, ogsaa af den Grund, at han nøie kjender hans Retsforhold. ad 3: At det størst mulige Antal Bønder faaer Sæde i Stænderforsamlingerne, synes at maatte gjøre disses Valg mere populaire, end Præsternes; ligesom det ogsaa i høiere Grad maa opmuntre dem til at uddanne sig. Desuden hente de i Stænderforsamlingerne en Oplysning, som de ved deres Hjemkomst udbrede mellem deres Ligemænd. ad 4. Huus mændenes og Jndsiddernes aandelige og materielle Velværen er af Vigtighed for Grundbesidderne og Fæstebønderne, og disse ere altsaa opfordrede til at paasee deres Tarv. Erfaringen har ogsaa viist, at de ikke mangle Forsvar i Stænderforsamlingerne med deres nuværende Forfatning. ad 5 og 6. Dette er gjendrevet ved det mod Nr. 1 Anførte. Desuden staae Præstens og Bondens materielle Jnteresser ofte i skarp Modsætning til hinanden. ad 7. I den senere Tid have der allerede viist sig Symptomer, der hentyde paa, at den danske Geistlighed nok kunde attraae en større verdslig og politisk Jndflydelse, en Attraa, som den hidtil paa Grund af en bydende Nødvendighed har afholdt sig fra at yttre. - Til alt Dette kommer endnu, at den foreslaaede Forandring vilde betydeligt forøge Præsternes verdslige Forretninger, over hvis altfor store Mængde de allerede nu besvære sig; og at den Jmpuls, som ligger i den hædrende Tiltro, som Kongen har viist Bondestanden ved at ansee den for dygtig til selv at varetage sit Vel og hævde sin Plads ved Siden af de andre Stænder, uden at han har fundet det nødvendigt at adjungere en anden Stand til dens Nødanker, at denne Jmpuls vil forsvinde for en stor Deel, naar mange Præster blive valgte, hvilket vilde skee, dersom Forslaget gik igjennem. - Forf, erklærer til Slutning, at han ikke har skrevet for at nedsætte en vigtig Embedstand i Staten, men for at opretholde Bondens selvstændige Stilling i Statsamfundet. - - Forf. er paa enkelte Steder ubillig mod Geistligheden, men Meget af det, han siger, fortjener dog at komme i væsentlig Betragtning.