Københavns Adresseavis, 1775-09-13
Et andet Antal af Missionairer er bestandig beskæftigen i Keiserens Tieneste. Saa ofte der forestilles ham en ny at kommen Missionair, bliver ham tillige forelagt en europæisk Raritet, eller en anden artig Maschine, som vi he har forfærdiget. J Keiserens 60de, 70 og 80de Aar. samt i den kenseelige Modere samme Aar forelægger man ligge saadanne Stykker. Dette er en Pligt, som man ikke maa forsømme. Keiseren vælger iblant de Stykker, som der overleveres ham. Jo flere han tager, desto meere er maa æret. Han skikker og, som en Slags Giengave, nogle Stykker Silketøier tilbage, og Gildingerne forsømme ikke, at ombytte dem underveys imod slettere. Blot i Betragtning af disse Tienestes Beviisninger for Keiseren taales vi her. Han begegner os med megen Agtelse. Vi ansees som Folk, der hører til hans Hof. Naar han vil reyse ud, saa begive vi os to Dage tuforn til ham. Men vi faae da ligesaa lidet Andients hos ham, som alle de øvrige, der ere komne til Hoffet. Etiqvetten udfordrer, at enhver i denne Fald lader overlevere en Seddel med sit Navn paaskrevet. Naar Keiseren kommer tilbage, saa ere vi med iblant dem, som drage ham imøde. J nogle Dage maa vi for denne Ceremonies Skyld reyse en halv Snees Mile bort herfra. Paa Nyeaarsdag indfinder vi os ligeledes, for at aflægge vor Lykønskning, ligeledes ikkun ved en Billet. Det befynderlige derveder, at man paa denne Dag deenden giør Keiseren Kotto; det er, man falder tre gange ned paa Knæ, og bukker sig hver gang lige ned til Jorden, Ved andre Leyligheder falder man ved Kotton ikkun engang paa Knæ, og bukker sig ikkun eengang. Man har paa den ne og de næstfølgende Dage i Chiaa en artig Mængde Kotrous at giøre. Naar man gaaer til en Mand af høi Rang, for at lykønske ham, og man ikke faaer ham i Tale, saa giør man dog Kotton i en af hans Tieneres Nærværelse, og giver denne i Commission at underrette sin Herre derom. Alle Børn gjøre Koteon for Fader og Moder, og de yngre Sydskende for de ældre. Naar man vil takke nogen paa en besynderlig Maade, saa giør man Koteon for ham. Overhovedet er denne Ceremonie meget brugelig i Landet; Man giør og faaer Koteoner ved hver Leylighed. Nyeaar er her Tiden til Foræringer. Vi giøre Keiseren ingen. Men han lader give os, ligesom de øvrige af Hoffet, Kiød, nogle Stykker Silketøy, og hver en liden Pung, hvorudi ere to Stykker Sølv, der tilsammen kan være omtrent en Rigsort værd. Naar Keiseren taler med en Europæer, saa antager har altid en meget naadig, ja endog fortrolig Tone, hvilket ikkun meget sielden skeer imod hans øvrige Hofbetiente. Da Frater Panst i dette Aar, kort efter hans Ankomst, skulde giøre Keiserens Portræt, var han saa taalmodig at sidde nogle Timer, og det adskillige gange for ham. Pater Benøit var Tolk. Keiseren gjorde ham mange Spørsmaale, indlod sig i adskillige smaa os angaaende Omstændigheder, spurgte endog, hvori des vi holdt vore Domestiker, og hvor megen Løn vi gav dem. De ville altsaa troe, min Herre, at det er let, af saadan en Fyrste at erholde, at han beskytter vor Religion; let, at tage vor Tilflugt til ham, naar nogen fornærmer os. Men der er intet Land i Verden, hvor de udvortes Agtelsestegn ere tvetydigere og have mindre i sig, end her. Vi skulde ofte ønske mindre Agtelse for Missionairerne, og mere Beskyttelse for Religionen. Maaskee begegner Keyseren os derfor saa hoslig, for ikke at have nødig at tilstaae os noget Væsentligt. Han synes at være overbeviist, at vi ere nødvendige for ham, for Mathematikens Skyld, og det er smigrende for ham, at man synes at komme fra de længst bortliggende Lande, for at tiene ham. J Grunden, veed han meget vel, at vi ikkun ere komne, for at forkynde Religionen. Ved adskillige Leyligheder er dette bleven berettet ham. Han taaler her nogle Christne, fordi han vel indseer, at vi ikke skulde komme, om vi ikke havde Haab at omvende nogle. Maaskee det skeer ogsaa af Agtelse for os, at der med mindre Strænghed inqvireres om de i Landet befindtage Missionærer. Thi, dersom Keyseren ret alvorligen vilde have det, saa kunde ikke en eneste blive i Landet Den christelige Religion er vel efter Loven forbuden over hele Riget; dog alligevel gaae de Christne her i Pekin uden Frygt og Undseelse i vore Kirker. Enhver veed det, og de Christne kiendes af alle Folk i de Qvarterer, hvor de boe. De kunde desuden, om de endog vilde, ikke længe dølge deres Religion. De skulde dog strax maatte bekiende deres Troe, saa snart der forefaldt en overtroisk eller afgudisk Ceremonie iblant deres Naboer, som de ikke torde giøre med. Man synes ikke meget at bekymre sig derom, at her ere Christne, naar deres Antal kun ikke bliver for stort, og paa det at dette ikke skal skee, sørger man for, at der jus ikke alt for liden skeer en haardere eller lemfældigere Forfølgelse. Dette er tilstrætteligt at afholde de af Naturen frygtsomme Chinesere fra Omvendelse. De nidkiæreste af vore Christne, som ere ved Hoffet, arbeyde for Missionen, at den ikke bliver ophævet; de, som ikke høre dertil, arbeyde umiddelbar paa Christendommen i og uden for Staden.