Almuevennen, 1843-11-01
(Fortsat.) Danmarks Oldtid kjendte ikke til nogen Arveadel. - Knud den Store lagde (omtrent 1025) den første Spire til Adelen, da han oprettede en staaende Hær, en Huuskarletrop af Landets rigeste og fornemste Mænd. Noget efter noget forfaldt vel denne Hær, men i de ulykkelige Borgerkriges Tid (1131-1157) begyndte en ny Krigeradel at udvikle sig. Fra Tydskland af havde man lært Rytteriets Vigtighed at kjende; den almindelige Bonde kunde ikke evne at gjøre Krigstjeneste til Hest, sin gamle Krigerskhed havde han desuden glemt, og stedse nødigere lod han sig bortrive fra den fredelige Arne. Den rige Bonde tjente derimod helst til Hest, især naar man forholdsviis indskrænkede Antallet paa de Folk, han skulde stille. Jo større Rytteriets Vigtighed blev i Krigen, og jo meere Folkets Krigerskhed aftog, des vigtigere og betydningsfuldere blev ogsaa den rige Bonde, Hærmanden (d. e. Herremanden, hvem Krigslysten endnu ikke var forgaaet, især naar den nogenlunde lønnedes. Kongen gav Hærmanden Lehn, fritog ham for forskjellige Krigsskatter, gav ham Sagefaldsret (d. e. Ret til at oppebære Bøder til en vis Størrelse hos hans Fæstebønder), og gav ham tilsidst (ved jydske Lov) Frihed til at kjøbe alt det Gods han orkede", som da ligeledes blev afgivtsfrit, hvorimod han saa rigtignok blev forbunden til at vove sin Hals for Kongens og Landets Fred. – Vi havde altsaa en Sammensætning af Penge Kriger- og Lehnsadel, men endnu ingen formelig Arveadel. Overgangen til denne dannede paa en Maade, Styrismændene, det er saadanne, til hvem Omsorgen for Udredningen af det Skib var betroet, som enhver Styrishavn i Krigstid havde at levere, og da tillige Anførselen over det udredede Skib. Men det Styrismanden, tildeelte Lehn var arveligt tilligemed hans Værdighed. - Erik Glippings Regjering (125986) var urolig, og Erik Menveds (1286-1319) tilbragtes for en stor Deel i Krig med Sverrig og Norge. Under disse indre og ydre Uroligheder voxede Adelens Magt Dag for Dag. Det var tolv Adelsmænd, der sammensvor sig og dræbte Erik Glipping; og 1309, midt under Krigen med Sverrig, paastod den troløse Adel ligefrem at den kun behøvede at tjene, naar den selv vilde. Mægtigere endnu blev Adelen, da den usle Christoffer den 2den ved sin Broder Erik Menveds Død besteg Danmarks Trone, Han var i Forveien berygtet nok, og Folkets Øine var allerede henvendte paa Slesvigs Hertug, da Christoffer tilkjøbte sig Valget ved Indrømmelser til Adel og Geistlighed. Adelen fritog han for Forpligtelsen til Leding(Krig udenfor Riget) og forpligtede sig selv til at udløse enhver Adelsmand, der i hans Tjeneste maatte blive taget til Fange; men alle dens Privilegier bekræftede han naturligviis. Det kunde nu saaledes stedse bedre og bedre betale sig at være Adelsmand, og medens den Adelige ivrig sørgede for at bevare sine Friheder og Rettigheder for sine Børn, umagede han sig med lige saa skinsyg en Utrættelighed for at afværge andres Erhvervelse af lignende Begunstigelser; saa Arveadelen var allerede fuldkommen, inden at man ret saae sig for. – Valdemar Atterdag kunde ikke styre den, og saa gjerne Margrete end havde villet, saa magtede hun det dog heller ikke. Ja ved Nordens politiske Forening (1397) vandt Danmarks Adel aabenbar langt mere end det trefoldige Nordens "fuldmægtige Frue". – J Sverrig havde nemlig en mægtig Adel allerede langt tidligere organiseret sig; Skuet af Sverrigs adelige Rigsraad smittede, og i et Øieblik var Danmarks adelige Rigsraad fuldfærdigt. - Betragte vi hine Tiders Danmark, da see vi paa den ene Side den underknede, ufri Vornedbonde og den svage, af Hansestæderne afhængige Kjøbstadborger; baade hos Bonde, Haandværker og Handelsmand ville vi forgjeves lede og Selvstændighed. Men ligeoverfor stod paa den anden Side en ung og kraftig, en dristig og ærgjerrig Adel, samt en rig og mægtig, i Livets Nydelser og Glæder fordybet Geistlighed. Og over dem Alle svæver i usikkre Omrids en Konge, hvis Vinger fra Regjeringens Tiltrædelse af vare stækkede ved en meere eller mindre skamløs Haandfæstning, som vel en Christian den 2den kunde sprænge, men dog kun saaledes, at den i sin Tilintetgjørelse drog den selvbudne Selvhersker med sig, og knuste ham. Nu var det altsaa Adel og Geistlighed, der i Forening styrede Riget; men Wessel sagde med Rette, at to Store i en Sæk umuligen kan rummes. – Var der nogensinde Enighed imellem Adel og Geistlighed, saa varede den dog kun kort, eller den var paa Skrømt. Jo enig var man dog, naar man skulde binde Kongen, og flaae Kjøbstadborgeren, og pidske Bonden, medens man i Fællesskab skjendede hans Kone og Datter; og enig blev man ogsaa derom, at ikkun Adelsmænd burde være Bisper. – Men netop heri havde man ogsaa et sikkert Forbud om, hvem af de to, Adel og Geistlighed, der skulde gaae af med Seiren; thi en 45 Hundredaar i Forveien vilde det absolut have bedt, at ikkun Bisper burde være Adelsmænd. Dog, det Forbud, det Varsel, havde man længe i Forveien modtaget, saafremt man kun med uhildet Blik vilde betragte den aandelige Stands fuldkommen jordiske Stræben, og mindes, at ingen Magt, den være sig en hvilkensomhelst, kan holde sig synderlig længer, naar den har opfyldt sin Bestemmelse. Men endnu langt mindre kan den dog aabenbar holde sig, naar den selv modarbeider denne. En Verdslighed, der glemmer Himlen over Jorden, er mindst af alt Christendommens Særkjende, og mindst af alt skulde man søge den hos den christne Præst. Den var imidlertid det eneste fremtrædende hos hiin Tids Geistlighed. En umættelig Havesyge, en rænkefuld Herskesyge og skamløs Svælgen i de meest dyriske Lysters Tilfredsstillelse kappedes med Dovenskab og Uvidenhed om at afgive de characteristiske Træk til billedet af Herrens Hyrder. Vel var der endnu enkelte større Characterer tilbage i den dybt sjunkne Stand, men deres Antal forholdt sig til hele Massens, som i Sodoma og Gomorra de Retfærdiges til de Uretfærdiges. En Mængde Viser fra hin Tid viser os, hvordan alle Samfundsklasserne vare gjennemtrængte af Forbittrelse og Foragt mod den Stand, hvis Hverv det var at trøste og husvale de besværede Hjerter. Reppe anede den selv, at den gik over et svælgende, udhulet Dyb, der længtes efter at opsluge baade den og dens Herlighed, for Munken fra Wittenberg slog som Lyn i de studsende Sjæle, og vakte Slumrerne ved sin Tordentale. Det er bekjendt, at i et Nu sluttede hele Norden sig til Luther, og den katholske Geistligheds Kamp for sin Tilværelse var ligesaa snart endt, som den i det Hele taget var mat og betydningsløs. Kun i et Par større Characterer blussede Katholicismens Liv endnu engang op, inden det fuldelig udslukkedes. Men paa Præsternes Nakke reiste Adelen sig. Kongen – Christian den 3die – vandt for sin Person lidet eller intet, da han 1536, paa det kraftigste understøttet af Adelen, lod alle de katholske Bisper fængsle, og lutherske Superintendenter indsætte i deres Sted, ligesom han naturligviis gjennemførte denne Ombytning gjennem hele Præstestanden; for saa vidt tabte han maaskee endog, som han nu havde et enigt, tætsluttet Adelsvælde ligeoverfor sig, eller rettere over sig, da der dog tidligere havde været Haab for ham om, at lade Adel og Geistlighed i Skinsygens evige Kampe holde hinanden Stangen, medens han selv fiskede i de oprørte Vande. Borgerstand og Bondestand vandt ligesaa lidet som Kongen; for havde to været ueens om at plukke dem, nu flaaede den ene dem uforstyrret af Hjertensgrund. Deres eneste Trøst var den, at Geistligheden nu deelte Skjebne med dem; men at see Ulykkesfæller er, som bekjendt, skjøndt en tarvelig, dog ingen ringe Trøst for den Ulykkelige. (Fortsættes.) Om det militaire Pryglevæsen.