Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1795-06-06
Løverdagen den 6te Junii. Abr. C. H. S. N. Ende. Tanker, i Anledning. Hr. Kirkeværger BOES Död, og Hans Eftermæle. Ubestandigheder Menneskets Lod: Ungdom, Mandom og Alderdom staae ligenær Graven, mellem hvilken og Livet Skillerummet er saare tyndt. Ofte gaaer Döden forbie den Olding, som, i Fölge Naturens Orden, synes først at kunde vente Oplösning, og uforventet svinger sin dræbende Lee hen mod den yngre, paa hvis Liv det synes at fleeres Vel beroe, og for hvis Vedvarelse fleere Ønsker opstige, Men intet kunde forsone Høstmanden, Guldet har hos ham ingen Kraft, Menneskets Ønsker ere alt for afmægtige til at fravende det Hug, som han beslutter, dets Magt for svag til at afböde det - Dog, at klage herover, sömmer sig vel ikke, fordi vi vilde: at det er en almægtig Haand, som styrer Liv og Död, Men Støvets Börn ere svage; en udbryde i Sukke og Ønsker, Og disse Følelser, der ikke vanhædre den menne skelige Natur, kunde viveltillade os, uden derved at knurre over Skæbnens Beslutninger. I Fölge heraf, overgik til en bedre Verden, den 30te Maji 1795. Kiøbmanden, den hæderlige Hr. GEORGEADOLPHROTE. efter at have oplevet en Alder af omtrent 48 Aar. og efter at have i mange af disse prövet haarde Sygdomme, ved hvilke Han iblandt var en sand, dog alle Tider taalmodig Ben Oni Sandhed skal tale Hans Roes, ikke leiet Smiger- og denne kunstige Forgyldning behøves ei heller her, hvor Rygtet om vor afdøde Ven kun har en Stemme. Redelig i Vandel og Adfærd - hadende ald Hyklerie og Forestillelse - besad Han alle Fornuftiges Agt, og Hans Ord var stærkere end nogen Obligation. Ædel af Tænkemaade og god af Hierte; dog ikke den Godhed, som blot Naturen skiænker, men den, som erhverves ved Arbeide og Dyrkning, var Han elsket af alle som kiendte Ham Sine Venners Stolthed, Den bedagede Olding, Hans Faders Hæder og Trøst, som udholder Hans Tab med en Christens Taalmodighed, i det Haab: engang at samles med Ham, for aldrig meere at, skilles. Sit Huuses Glæde - der faldt med Ham, de en kiær Ægtefælle med trende smaae uforförgede Yndlinge i Ham havde den bedste Mand og den ömmeste Fader; Men den Haand som saarer, veed ogsaa at læge, og dette være deres Trøst. sag forklarede Ven! Siæle-Glæde fandt jeg ofte, ved at tænke mig Dig, Faa tænkte jeg - ere de virkelige gode Mennesker, og höit bør man da skatte dem man finde; Færre ere de, der tænkte og handlede som Du Derfor er Dit Minde ogsaa for evig indgravet i mit Hierte, derfor velsigner jeg Dit Støv; derfor skylder ogsaa jeg din Urne en Venskabs Taare. Jamrende vi Venners Bortgang seer, Jamrende vi deres Savn beklage; Vore Ønsker hielpe dog ei meer Bönner bringe dem dog ei tilbage. Men naar Dyd og Fromheds Venner døer, Tabet dobbelt var, vi maatte døie, Da vi deres Savn beklage bör, Da er Taaren skiön udi vort Øie Salige! Du var os stedse kiær, Ved Retskaffenhed - ved Fromheds Ynde Vore Læber - vore Fölelser Skal - til Sandheds Priis- Din Roes forkynde; Og fordi Du Mange Glæder gav, (Ah! Dit Tab og Mange, Mange saarer, Derfor ofter pligtsom ved Din Grav Dyden - Suk - og Venskab - Tak og Taarer. Gravskrift. En Vens Grav, er Sorgers og Angesters og Viisdoms Skole; der ligge Ruinerne af de helligste Forbindelser: den tomme Erindring af nydte Glæder, den elskede Skygge af alt jordisk Haab; Men paa dens Overflade, som vædes med bittre Taarer, fandt den igienlevende Trøstens reene Kilde: Mindet af den Hensovedes ædle Tænkemaade, Hans siældne Dyd, Hans oprigtige Vandel, Hans beredvillige Ædelmodighed, Hans almindelige Agtelse. Disse ere trostende Vidner mod HANS Savn, skumre Udsigter til Hans salige Evighed, Saadan er og den Grav, hvori hviler, Velædle, Höifornemme, Hr. GEORGADOLPH BOPE. föd den 30te April 1747. Opdraget til Handelen. randt Han og ved den Hæder og Troeværdighed - og til Beviis, var Han til sit sidste Domkirkens Værge. Tvende Gange blev Han dybt saaret, ved Tabet af tvende dydige Hustruer, og en Sön af den Første. som modtog HAN i Evigheden; Men den Tredie, METTE MARIA HENSLANmed Hende 2de spæde Sönner og 1 Datter af Bedrøvelse nedböiet, og en graaehærdet Fader, og den huldeste Broder, og den kiærligste Familie, dem rakte HANS Död Sorgens fyldte Bæger, den 30te Maji 1795. Sön og Fader, Broder, Ven! Nu din frelste Aand kan tage Lön for de hensvundne Dage, Ønsket henter Dig igien. Jord, du fra min Tanke vig! HAN som leved hen med Hæder, Fandt i Döden sande Glæder, Saae sig der först lykkelig. Giem HENS Been, o redsom Grav, Alle os, som til Dig ile, Skiænk den samme Fred og Hvile, Naar vi ryste Støvet af !!! B. BöRRETENGravskrift. Prøvede Heltinde, Dig var Jorden en Stridens Bane; Lidelser og Sorger vare oftest De, Selskab, men ved Taalmodighed stred Du og vandt Nu er Din Lön vorden stor i Lyksalighedens Egne. Nu ere Dide varme Ønsker, Der aldrig vaklende Haab, Din higende Længsel, Alle erig fyldestgjorte, Kun et Baand faldt Die tungt at overskiære, uforsörgede Faderlöse, ved Din Bortgang ogsaa Moderlöse, Til Den var et Farvel De saare smerteligt. igiennem Der bristende Øie fordoblede DERS Syn Dödens kolde Angester; Men Han, som er faderlöses Fader, og Moderlöses Forsvar, Han, som har Alles Hierter i sin Haand, bestemmer Alles Skiæbne ved sit Vink: Hans Forsyn vil intet Godt nægte Dem, som vendre frommeligen. Derfor Fred og Hæder med Der Støv, Du i Livet Velædle, Velfornemme Mad. OCH WOLLE BOLMANN: föd den 21de October 1751, død den 24de Maji 1795. Elsket; æret, seierrig Nyder Dy Guds Folkes Hvile Alle vi, som did hen ile, Ligne her og hisset Die, Hvert et Suk fra Din SMAS Evig skal Der Væsen fryde, Glæden størst Du da skal nyde, Tje Naar paa Dydens Vei De gaae!! B. BöRRETSEN.