Aarhuus Stifts-Tidende, 1838-03-31
Under Slotsbranden i Kiel fløi Gnisterne over Havet hen til det ligeoverfor liggende Fiskerleie Ellerbeck, hvor Jndbyggerne hele Natten igjennem frygtede for Antændelsen af deres Straatage. Folk, som Kl. 10, passerede forbi Slottet, bemærkede rigtignok, at den nu afbrændte Fløi var stærk oplyst men ahnede ikke, at det var Jldløs. Den befaling af Landfogden i Sønder=Ditmarsken, der opbragte Meldorferne saa meget imod ham, bestod i at Sneen skulde samme Dag, som den faldt, være bortført af Meldorfs Gader. Forbittrelsen over, at han lod udvante for Forsømmelse af denne (som det synes, rigtignok urimelige) befaling, var saa stor, at man ikke allene havde ifinde at sende ham den Fane, han havde skjænket Meldorferne, tilbage igjen, men endogsaa at demolere hans Huus. Forlangte Jndrykkelser. Jeg seer til min Forbauselse at de saakaldte ni Præster, som for to Aar siden krænkede mig saa bittert, og hvorover jeg offentlig besværede mig, igjen ere komne tillive, efterat jeg og mange flere troede, at de vare gangne til en ævig Hvile med deres Skriverier. Jeg seer herudi en Bekræftelse paa det gamle Mundhov"Non marcet mala plante, sed usque virescit."Men jeg haaber dog, at mine Medcolleger ikke ville lade sig narre til, at sende dem Noget. Hvorledes gik det ikke mig, Jeg tænkte, da jeg læste disse Herrers første Indrykkelse: Nu skulde vi see et Mirakel! Nu vilde Piben faae en anden Lyd i geistlige Sager, Nu vilde vi blive fri for Bankrente, for Rytterhestehold, for Enkepension, og hvad alt det videre hedder, hvoraf vor Stand laborerer, Nu vilde vi faae Offeret ansat til noget Klækkeligt, og Tienden pousseret iveiret, og Smaaredsel in natura igjen oprettet, som udi den gode gamle Tid, da min Formand blandt Andet bekom 80, siger og skriver firesindstyve Sider Oldenflesk, som nu er aldeles gaaet fra Kaldet, og mig hidtil ikke muligt at bringe tilbage for Menneskenes Hjerters Haardheds Skyld, af Mangel paa Medhold hos Vedkommende. Det er det ærede Publikum bekjendt, at jeg sendte de Ni mine Forslag til Kirkens Reform, men fik dem tilbage med en haanlig Skrivelse, hvorpaa jeg publicerede dem i denne Tidende og høstede Roes og Ære, af mange brave Folk omkring i Landet, som endogsaa offentligen bevidnede mig, at jeg havde truffet Sømmet paa Hovedet, og forlangte autoris Navn at vide, hvilket er velbekjendt men ubenævnt. Derimod kjender Jngen de ni Præster, skjøndt Rygtet siger, det skal være nogle fattige Prakkere, som ere saa forblindede, at de troe, Kirken lader sig reformere ved Lærdom og Ritual, og Disciplin, skjøndt det er indlysende, at det maa skee ved Emolumenternes Forbedring, udvendigind, men ikke indvendigud. AfEmolumenterne afhænger nemlig Virksomheden, men af Virksomheden afhænger igjen Reformen, saa det Hele gaaer som i en Kjæde. Vil man derimod strax kaste sig over Reformen, kan Man gjerne døe af Sult, inden Man kommer til Emolumenterne. Enhver Ting vil tages i sin rette Hank. Men derom synes disse Herrer ikke at have noget Begreb. Nu seer jeg, at de have sat alt deres Haab til denne Algreen-Ussing. Men sandelig sandelig jeg siger Eder, hvad ingen Biskop og ingen Provst har gjort for Eder, vil neppe nogen Assessor gjøre. Jeg protesterer imod, at vi Præster komme ind i Stænderne, vi have ikke noget der at gjøre, vor Leilighed er ikke derefter, vi tabe formeget derved, vor egentlige Virksomhed tilstæder det ikke. Om Vinteren kan vi ikke møde – saa skal der tærskes paa Loen og læses med Confirmanterne, og opkræves Korntiendepenge og Refusioner, og Smaaredsel – om Sommeren har vi vor Avling, og vor St. Hans Rente, og vor Qvægtiende, og desuden hele Aaret Prædiken og meget Skriverie, samt ministerialia.