Viborger Samler, 1848-04-11
Forbundsstaten Preussen har altsaa angrebet Forbunds staten Holsten, imod Forbundslovene, imod sin Forpligtelse til giensidig Bistand, eller med andre Ord: Preussen har traadt Forbundsloven under Fødder, og dersom Forbundet taaler dette, saa er det at betragte som opløst det existerer da ikke længer. Jmorgen kan Hanover overfalde Oldenborg og Brunsvig, Hessen kan kaste sig over Homburg, kort sagt, ethvert stærkere Forbundsmedlem kan angribe det svagere; thi der gjælder ingen anden Ret i Tydskland end den Stærkeres." Artiklen søger dernæst at gjøre den Anskuelse gjældende: at det overhoved et farligt at sætte Maadehold imod Overgreb, Eftergivenhed imod Anmasselse. J alle Tilfælde har den tvivlsomme Mulighed af at undgaae den ulige Kamp ogsaa sin Grændse, hedder det i Artiklen. "Dersom nemlig Preusserne kaste sig ind i den slesvigske Fæstning Rendsborg, dersom de gaae over Eideren, dersom den preussiske Regjering aabent tager Parti med, anerkjender og understøtter Forræderne og Oprørerne, dersom den proclamerer Schleswig=Holstein" og fordrer dets, ja maaskee hele Halvøens Jndlemmelse i det Forbund, som den selv har været den første til at bryde - saa har det lille Danmark Krig, med det store Preussen, og det er en Krig paa Liv og Død, som gjælder Kongens Krone og Folkets Selvstændighed, i lige Grad Nationens og Statens Existents Hvad da, Vi opstille dette Spørgsmaal, fordi vi frygte for, at flere af vore Medborgere gyse ved dets Besvarelse fordi Udsigten til en saadan Kamp nedtrykker deres Mod og udslukker deres Tillid og Haab. Nu vel, saa maae vi kæmpe, kæmpe uden Frygt, med fast Mod og rolig Besindighed, kæmpe alle Mænd, som kunne bære Vaaben og nogenlunde undværes fra Hjemmet og kæmpe til sidste Mand. Enhver Fodsbred Land maa koste Blod, enhver Flekke blive et lidet Zaragoza. Det tør da nok hænde at Preusserne finde det for besværligt at gjøre Erobringer, og stikke Piben i Sækken og luske hjem. Man vil sige: vi kunne umulig holde dette ud ret længe med vor ringe Folkemængde, med vor lille Stats indskrænkede Kræfter. Men for det Første er vor Folkemængde slet ikke saa ringe; den er stor nok til at forsvare Landet, naar den bliver rigtig brugt og godt ledet. Slesvigs Terrain, er ypperligt til en Forsvarskrig; det indeholder en stor Mængde Positioner, som det vil koste en Fjende store Anstrengelser at tage. Gjennem Fjordene kan Sømagten bestandig handle sammen med Landmagten, fra Øerne paa Kysterne kunne Flankebevægelser skee. En ringere Styrke kan her meget godt holde Stand mod en stærkere, især naar den ikke blot har en velsindet og velhavende Befolkning men et enigt, begeistret og opoffrende Folk bag ved sig. Hvad for det Andet vore Kræfter angaaer, saa huske man vel, at vi have et Vaaben, der ikke blot kan bruges til Forsvar, men ogsaa til Angreb og imod hvilket Preusserne, ja hele Tydskland, Jntet har at sætte: det er Flaaden. Hver en Trevl tydsk Eiendom, som Østersøens Bølger bære eller nogen af dens Havne rummer, kunne vore Krydsere og Kapere hente, af Agtelse for vore Bomber ville de preussiske Søstæder maaskee være genereuse nok til at betale større Bidrag til vore Krigsomkostninger, end de erlægge til deres egen Regjering. Altsaa, selv staaende ganske alene, den lille Stat mod den store, den Svage mod den Stærke, saa er Kampens Udfald slet ikke afgjort, Seir eller i alt Fald en ærefuld Fred ingen Umulighed. Bladet udvikler derpaa, at Faren bliver mindre, naar man betragter den Opløsningstilstand, hvori det før stærke Preussen befinder sig, som desuden trues i Østen af en polsk Bevægelse og et muligt russisk Angreb og forRhinpreussen zittrer ved den franske Republiks Nærhed, og ved Forventningen om de tydske Republikaneres Jndfald, saa at det synes utroligt, at de skulde kunne kaste større Troppemasser ind paa Halven, end vi med voregen Magt godt kunde modstaae og ikke rimeligt, at det ret længe vilde have Tid og Leilighed til at føre Krig, for en saa slet Sag som Schleswig Holsteins. Bladet henviser endelig til, at vi vist ikke ville komme til at staae ene i Kampen. Frankerig og England have garanteret Slesvigs Uadskillelighed fra Danmark; det er ingenlunde afgjort, at Lamartine vil ansee den af Ludvig Philip indgaaede Forpligtelse for hævet, og for Englands Vedkommende (Statsminister Lehmann er reist derhen, rimeligviis for at søge Hjelp) er det ikke utroligt, at det er mere end et Rygte, naar selv herliner Blade tale om Englands Protest og Mellemkomst. Den svensk norske Regjering kan ligesaalidt som de Folk, den styrer, være blind for, at disse Staters nationale Selvstændighed og politiske Uafhængighed vilde være truet, hvis Tydskland eller Preussen opslugte Danmark, hvisdet fortrød=gyldne eller gylden rød sorte - thi der føres herom en stor Strid i Schleswig-Holstein - Flag viftede fra Skagen over mod den norske Broderkyst, og Kjøbenhavn, Skaanes naturlige Stapel- og Hovedstad, blev en tydsk Forbundshavn; den svensk norske Regjering, der, som Garant for Wienertractaten, protesterede mod Krakaus Jndlemmelse i Østerrig, den maa protestere, og protesterer ikke blot ved spagfærdige Noter, men, om det skal være, med Kugler og Krudt, mod enhver Krænkelse af det Danmarks Gebeet, som den samme Wienertractat har garanteret; den maa, selv om den nødig besluttede sig dertil, give efter for Folkenes Trang og Krav, hvoraf det ene aldrig vil kunne taale at see det andet i Dødsfare. Derfor Medborgere, fast Mod og freidigt Haab, Faren er ikke saa stor, som den ved første Øiekast synes. Maaskee er det kun Preussens Mening at besætte Holsteen, maaskee vil det angribe os i Slesvig; men i saa Fald vil Kampen ikke være saa ulige, som den synes, og vi ville heller neppe komme til at staae ene i den. Saa lad da komme, hvad skal, Lad os kun stole trygt paa Gud og den retfærdige Sag!"