Aarhuus Stifts-Tidende, 1816-02-06
Tre Flasker Porter fandt man hændelsesviis paa Dækket, og disse vare Alt hvad vi havde at uddeele blandt vore 10 Mand. Kl. 4, da Sølen var gaaen ned og Vinden, havde sagtnet betydeligen, kom en Baad, bemandet med 9 raske Søfolk, til Trods for Vinden, og Strømmen, vort Skib nær paa en 50 Alen. Søen fyldte den næsten med Vand; men Mandstabet øste den vieblikligen lens med tre store Øser kar, og vendte igien til deres Plads. Vore Folk vare saa stive af Kulde, at de ikke kunde kaste en Aare ud i nogen Afstand. Heldigviis havde jeg nogen Færdighed i gymnastiske Øvelser, og efter 3 Forsøg lykkedes det mig at kaste en Aare, hvortil et Toug var bundet, henimod Baaden, Ved dette Toug bleve nu 3 af vort Mandskab trukne hen til Baaden, af hvilke den sidste blev tagen op i en gandske livles Tilstand af de danske Søfolk, men kom dog snart til sine Sandser igien. En af disse raabte nu til mig paa tydsk, at det var dem ikke muligt at redde flere, men at de vilde vende tilbage den næste Morgen, hvis der var nogen Mulighed i. Det var imidlertid blevet mørkt, Kulden og Stormen tog til; Bølger. ne reiste sig høiere og høiere omkring Skibet, Himmelen blev overtrukken, og Alt syntes at spaae os en frygtelig Storm, og at Alentetgiøre ethvert Haab om Redningshielp fra Landet. Endnu engang formanede jeg det tilbageblevne i Mandskab til Stilhed og Rolighed, og kaldte dem sammen til en Bøn; thi jeg troede nu virkelig, at Alt var tabt, og at, om Skibet end kunde holde sammen, hvilket var høist usandsynligt, maatte vi dog omkomme for Dagbrækningen af Kulde, Hunger, Tørst og Træthed. Vi havde alt tilbragt 13 Timer i denne skrækkelige Stilling. Ved det Udtryk i min Bøn: "Din Arm er ikke for kort til at frelse; thi Du kan standse Stormens Rasen, og sige til Havet, faa langt stal du komme, og ikke videre. - udbrød hele Mandskadet i Velsignelser over mig, hvilket endnu syntes at vidne om, at der levede noget Haab hos dem. Efter Bønnen fik jeg dem til at skilles af, og bad Nogle gaae op i Fokkemerset og Andre i Stormer set; selv klattrede jeg med Capitainen, hans Søn, og en Dreng op i Stormerset; de andre kom med Besværlighed op i Fokkemerset. Søen gjorde en Styrtning over mig, medens jeg krob op af Vantet, og kastede mig ned; jeg mistede mine Skoe og strax efter min Hat, men fik dog ikke noget betydeligt Stød ved Faldet. J Mersene blev viden hele Nat, og holdt hverandre vaagne efter min indstændige Begiering ved at ryste og knibe enhver, der syntes tilbøielig til at falde i Søvn; men dette var et besværligt Arbeide. Vi bleve tilsidst gandske ligegyldige, og ønskede intet hellere end at Masterne vilde knække og giøre Ende paa os og vor Elendighed. En af Folkene var nærved at ville kaste sig ud i Havet, og ønskede intet mere, end at en Bølge vilde skylle ham overbord: men jeg forestillede ham det Syndige og Daarlige i at begaae et Selvmord, hvorpaa han afsted, fra det fortvivlede Forsæt. Da jeg sagde til Capitain Hutten at vi skulde snart see Solen staaer op, svarede den arme Mand: "Ja, kiære Herre, Morgensolen vil staae op; men ikke for os Jeg forsikrede ham igien, at jeg mistvivlede ikke om, at vi kunde blive reddede endnu inden Dagsløstt, thi Vinden og kiendeligen af. Gud den almægtige velsigne Dem, sagde han; thi De er den eneste, som ikke taber Haabet. Jmidlertid faldt han snart i en Tilstand af Ufølsomhed, hvoraf ingen Bestræbelser kunde udrive ham; men skiendt jeg troede, der var ingen Sandsynlighed for at redde ham, blev vi dog ved, hans Søn og jeg, at gade ham, for, om muligt, at forekomme at han ikke skulde fryse ihiel. Hans Søn, den stakkels Gut, kun 19 Aar gammel, tog sin Kavar af, og lagde den om Faderens Skuldre og Hals, sigende: "Tænk dog paa, kiære Fader! at du har Kone og 7 smaae Børn hiemme, giv dog ikke alt Haab op, men sog at holde dig i Live for deres Skyld. Vi blev i denne Stilling til næste Dags Morgen, da vore gamle Venner, som forlige Dag havde reddet de 3 Mænd, atter nærmede sig Skibet i en Baad; og da ingen af os havde Kræfter til at kaste et Reb langt nok ud, og jeg, som var den eneste der havde nogen Styrke tilbage, ikke var i Stand til at redde nogen af de Andre, hvis Baaden ikke kom til Siden af Skibet, roede de brave Danske paa Øieblikket midt igiennem en meget farlig Søgang tæt op til Skibet og fik os alle med megen Vanskelighed bragt ned i deres Baad, som neppe kunde bære de mange Mennesker, som kom deri. Tilsidst slap vi bort fra Skibet og styrede mod Land, hvor man førte os til et Vertshuus, under Bevogtning af 3 Soldater og en Corporal - Da vi naaede Vertshuset (i Skagen) syntes vore Befriere at være meget glade over den Tieneste, de havde viist os, og Jngen forlangte hverken Penge eller andet af os. I det hele bleve vi her behandlede med den største Velvillie. (Forfatteren fortæller videre, hvorledes han fandt venskabelig Hielp af den ved Skagen commanderende Capitain Westenholtz, en Mand af Opdragelse, som viste sig meget human og artig; og hvorledes han, endnu ikke ret helbredet, efter 8 Dages Forløb, blev ført med det øvrige Mandskab af det strandede Skib til Aalborg). Aarhuus. Trykt hos A. F. Emlquist. J hele Landskabet rundt om os, saavidt Øiet kunde række paa en klar Dag, var der ikke et Træ, ja ikke engang en Busk eller et Græsstraa at ste. Hvor Sneen ved Stormen var syget bort fra Jorden, saae man kun den bare Sand eller Hede, bedækket med kort Lyng. De faae omstrøede Huse der nu og da viiste sig, svarede til Scenens almindelige Usselhed. De ere byggede af Tømmeret af strandede Skibe, ilde opførte, og plumpe sammensatte, og synes ligesaa uskikkede til at give deres Beboere et Skiul mod Sommerens Hede som Ly imod Vinterens Frost. - Omtrent 8 Miil ) fra Skagen hvilede vi en halv Time, og søgte at skaffe os nogen Forfriskning. Men her, ligesom i Skagen, var der intet andet Brød at faae, end en grov Blanding af Rug, Byg og Fiskebeen (?), knuset og blandet sammen, og bagt i Kager af forskiellig Størrelse, af en mørkebruun Farve, og neppe spiselige for Folk, der ikke havde været vant til den allersletteste Føde. Jeg havde ikke smagt Brød i de 9 foregaaende Dage, og forsøgte uheldigviis paa at tvinge noget af dette ned igiennem mit Svælg; men havde nær mistet Livet efter dette forsøg. Jeg blev saa syg, at jeg ikke kunde reise meere end 2 Miil, videre, og bled nødt til at blive hele Aftenen og Natten over i en Bondehytte nær ved Lande deien. De stakkels Folk gjorde Alt hvad de kunde for mig, og skaffede lykkeligviis 2 Æg og et Par Kartofler til Veie, der blev mig det kostelig ste og mest velsmagende Maaltid, jeg nogensinde har gjort. (Fortsættes.) 1) Forfatteren regner allevegne efter engelske Miil