Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1812-03-03
Efter Saxos Beretning i hans danske Histories første Bog om Kong Skjold skulle det synes, som vare her i Danmark i Oldtiden Bjørne. Er det saa og er det rimeligt at vort Land nogen finde har været saaledes beskaffent, at disse glubende Dyr her have kundet trives, de Har Alvordboen tændt Magneten, Saa kunde synes af den Steen, Thorkild satte i sit Skib, og derefter styrede sin Kaas, som Saxo fortæller p. 164 i Stephanius's Udgave. Stephanius vilInmærkninger, p. 184 til dette Stæd, nu vel i 8 været en Krystal eller anden. . af at det h. dem, som glimre i Mørket. Jmidlertid ikke den Eneste, som yttrer Formodning om, at Old fædrene kunne have kændt Magneten. Den af sit Fødelands Historie høit fortjente lærde Præstemand, Bolten yttrer og herom en Formodning, som han tager af de gamle Offerstæders polrette, men dog med nogen Misviisning - Beliggenhed. (Ditmarsische Geschte Erst. Th. p. 249. (24, 1. Som Saxo i sin Histories ellevte Bog p. 217. beskriver det Sted, hvor Kong Knud den Helliges til Engelland, bestemte Flaade laa, nemlig ved Lemvig eller i Limfjorden - a qvo brevissimus in Occanum transitus paret, qvondam navigiis per mus, nune vero interjecta arenarum mole præclusus : hvorfra falder til Nordsøen eller Vesterhavet den korteste Vei, hvilken tilforn var seilbar, men nu er opfyldt med Sandbanker, maa man tro at denne Historieskriver har antaget, maaske paa Grund af nu tabte Efterretninger herom, at der i Oldtiden har været Seilads ud fra Limfjorden i Vesterhavet, hvilke Vande nu skilles ad ved den smalle Jordtunge, der gaar fra Agger Sogn til Harbrøn Sogn. Men er det saa, at der nogensinde har været Seilads, Thi som jeg har ladet mig sige af formentlige Sagkyndige der i Egnen, skal Vesterhavet ligge høiere end Landet og Limfjorden. Vel taler Bartholin i sin Medicina danorum tommestica p. 417 om de ondartede Tilfælde, som de, der aabnede Biskop Vilhelm Grav, bleve efter Saxos Beretning i tolvte Bog p. 216, beladte med, dog uden videnskabelig at gænnemgaa Enhvers Onde især, som vel Beretningen fortiente. At der imidlertid i denne Saxos Beretning ikke er noget utroligt, stadfæste mange senere ved flige Gravstæders Aabninger gjorte Erfaringer. Saaledes, da i Aaret 1793 de kongelige franske Begravelser i St. Denis aabnedes, bleve Flere af de ved Aabningen brugte Folk anfaldne, Nogle af Diaree, Andre af ondartede Febre, og det uagtet ved denne Gravaabning var iagttaget al muelig Forsigtighed, især ved med Krudt og Vinædike at fordrive Dunsterne; se Friedens Almanach von 1803 p. 28. Flere saadanne for Sundheden høist skadelige Følger af Gravstæders Aabning, som overalt af Begravelser i og ved Kirkerne samt Skribentere herom finder man i W. D. Fuhrmann, uber die Begrabnisplitze der Alten p. 10 og tilSaadanne Skrifter kunne maaske endnu omvende dem, der i Kirkebegravelser sætte en falsk Religiøsitet, se til Eksempel, p. 324,25 og flere Stæder i Hr. Molbres Ungdomssværmerie. Thi saaledes ville jeg, helst benævne hans Ungdomsvandringer, hvis gode Side, nemlig de egentlige antikvariske bemærkninger, jeg saalidet miskænder, at jeg meget mere foretrækker disse bemærkninger for alle de efter egen Erfaring samlede trykte og skrevne Efterretninger om danske Oldsager, jeg endnu har læst, og derfor tror, at naar det unge hidsige Blod lidt faar med Aarene sat sig, skulle ingen bedre end Hr. Molbech være skikket til med Nytte at foretage en almindelig antikvarisk Reise i Fædrenelandet. Men desto mere maa man ærgre sig over, at et saa godt Hoved og en saa god Stylist som Hr. M. kan forfalde til saa overspændte mystiske nonsensikalske Svormerier, som de hvert Ark i hans Ungdomsvandringer kan opvise. Man se f. Eks. p. p. 121. 122. 152. 163. 154. 271. 272, 313. 317, 349. 350. 372. Hvem har det reene luttrede Øie som Natten stundum løfter det sit Slør for, hvormed den ellers hemmelighedsfuld omhyller det Uendelige efter Hr. M. Forsikring p. 374.