Aarhuus Stifts-Tidende, 1841-01-20
Man fortsatte den foreløbige Behandling angaaende Modificationer i Stænderinstitutionen og om Skattebevillingsret. Den kgl. Commissarius hentede sit Hovedargument mod de danske Stænderforsamlingers Forening fra de slesvig-holsteenske Forhold. Vi henvise, hvad dette og flere Punkter angaaer, til hans Foredrag. (St. T. 2,192-2,205.) Commissarius udtalte sig dernæst ang. Lovligheden af de indkomne Petitioner og Forandringe. i Statsforfatningen. Den Sætning, at man, saalænge man holder sig indenfor Grændserne af en Bøn, kan bede om hvad det skal være, kan ikke, efter alm. Grundsætninger, erkjendes for ubetinget rigtig. En Bøn kan have en saadan Skikkelse, at den nærmer sig til en moralsk Tvang. At Begjæringer og Forandringer i Forfatningen ikke efter vor Lovgivning ere tilladelige, er klart Commissarius nævnede en fransk Lov, for at bevise, at det heller ikke i andre Stater er tilladt at yttre hvilkesomhelst Meninger og Ønskeligheden af Forandringer i Forfatningen, og anførte, at hiin Lov fastsætter Straf af Hensættelse i et Correctionshuus indtil 5 Aar, i Forbindelse med en Mulct af indtil 10,000 Fres, for den, der offentlig erklærer sig for en anden Regjeringsform. (Herved bemærkede Brock: "Dette er meget fandt; men Loven taler, vel at mærke, kun om Forandring til en Republik." Commiss. bemærkede fremdeles, at det i Norge, efter Grundlovens Art. 112, aldeles ikke er tilladt, at gjøre Forandringer i de væsentlige Deele af Constitutionen. (Brock: "Grundloven bestemmer nøie, paa hvilken Maade Forandring i samme kan foretages." Det forekom Commissarius, at Comiteen har tillagt de indkomne Petitioner for stor Vægt. Etatsraad Brink-Seidelin havde, ved Fremlæggelsen af den aalborgske Petition, indrømmet, at mange af de undertegnede Navne tilhøre Mænd, som ikke have nogen klar Forestilling om Petitionens Gjenstand. Paa Contrapetitionerne i og for sig lagde Comm. ikke Vægt, men søgte dog at bevise, at Petitio nerne om Skattebevillingsret heller ikke havde megen Vægt ved at anføre, hvad der i den roeskildske Fors. indtraf med den Deputerede Sognefoged West, som selv havde underskrevet den lollandske Petition om Skattebevillingsret og alligevel bestemt modsatte sig Petitionens Gjenstand. Comm. vilde ikke gjentage, hvad han i Roeskilde havde udviklet og de store Betænkeligheder og Farer, som man underkaster sig ved at ville fremtvinge en Constitution. Han mindede om, hvad der i Roeskilde blev yttret, at en Constitution som den norske, hvortil saamange i Petitionairerne havde knyttet deres Ønsker, vilde være den største Ulykke for Danmark. Han paaberaabte sig de Garantier, vor nærv. Oplysningsgrad og de hos os indførte Jnstitutioner give for, at Kongemagten ikke vil blive misbrugt. Endeligen henpegede han paa de uhyre Vanskeligheder, som Forholdet mellem Danmark og Hertugdommene frembyder. Oberst Brock imødegik den Paastand af Comm., at Petitionerne ere ulovlige, af Historiens Vei. – – "Arveligheder i Regjeringen har intet Menneske tænkt paa, at ønske nogen Forandring i; det er en europæisk og lovligen begrundet Indretning, det er den Grundsteen, som ikke uden Fare kan forrykkes. Anderledes forholdt det sig med Forfatningen af 10de Jan. 1661. Dengang vare ingen Stænder forsamlede, men den blev underskrevet, deels af Mænd, som Regjeringen selv udvalgte, deels ved at den sendtes Andre til Underskrift. Den derpaa byggede Kongelov af 1665 havde ingen lovlig Grundvold, men blev ved Christian den 5tes Kronning oplæst, derpaa tildeels optaget i hans danske Lov, atter oplæst ved Frederik den 4des Kronning, og først 1709 bragt til offentlig Kundskab. Paa denne Kongelov er det nu, at den Eedsformular er grundet, som ikke alene affordres Enhver, der kommer i noget Slags kgl. Embede, men enhver Borger, hver Soldat, ja endog Den, der blot faaer den Bestilling, at være Valgdirecteur. Dersom denne Eed skulde være forbindende for hvad vi, som Stænderdeputerede, kunne anholde om, vilde der neppe være en Mand i Landet, der kunde modtage Valg som Deputeret. Jeg har naturligviis ogsaa aflagt denne Eed, og vil holde den til min Dødsdag, uden i mindste Maade at bryde den; men jeg bryder den ikke ved allerund, at bede Kongen om, at han, ligesom Forf. af 1660 var grundet paa en Contract, der svarte til de europ. Staters daværende Stilling, saaledes nu, da Tilstanden i Europa har forandret sig, vil tage dette i Betragtning og efter sin Naade træffe de Foranst, som det fælles Vel maatte udkræve. Den kgl. Comm. har fremhævet den Yttring i den roesk. Fors., at den norske Constitution vilde være en Ulykke for Danmark. Jeg kan ikke deele denne Anskuelse, og hvorledes skulde dette ogsaa være muligt? Norge har i flere hundrede Aar været forenet med Danmark, havde og har tildeels endnu samme Love og statsborgerlige Jndr., men i de sidste 25 a 26 Aar er Landet steget betydeligt i Velstand, og har udfoldet en forhausende Kraft; flere formedelst Afsondringen nødvendige Bygninger og Indretninger ere opførte, det manglende Krigsmateriale anskaffet, ja over 1/2 af Statens Jndt, anvendes i de senere Aar til Forsvarsvæsenets bedre Jndr.; Folkemængden er tiltaget, og ialm, hersker Tilfredshed, hvilket Normændene tilskrive deres nye Forfatning. Dens Jndførelse her i Danmark kunde altsaa ingen Ulykke være; men derfor er det ingenlunde min Tanke, at den uforandret skulde optages. – – Comm har yttret, at Kongen ikke holder paa den absolute Magt fordi den giver ham en personlig Nydelse; at Kongen indseer heelt vel, hvad han, med Hensyn til sine personlige Forhold, vilde vinde, naar der kunde tilveiebringes. Garantier, som i Sandhed vare betryggende for Folket Jeg deler af mit ganske Hjerte denne Anskuelse. - Den enevældige Konge kan bruge alle sine Kræfter baade, fremad og til Siderne, og, saavidt hans Evne naaer, knuse Alt, hvad der modsætter sig hans Villie, men han er ogsaa udsat for Angreb fra alle Sider, har kun Støtte i sig selv, og vakler han, er han fortabt. Han raader ene over Millioners Vee og Vel, og feiler han i sine Beslutninger, ramme Bebreidelsens Pille ham med Anger og Utilfredshed, og saare dybest, naar det er for filde at ændre det. Den constitutionelle Konge derimod kan og saa bruge sine Kræfter fremad og vældigen ramme til begge Sider; vel har han nogle Hindringer i den aldeles frie Brug af sin Magt, men naar disse Hindringer, paa den ene Side, ere Ministrene, som ere ansvarlige for deres Raad, og, paa den anden Side, Nationens Repræsentanter, som ikke blot raade, men tildeels bestemme, da ville de i Fællesskab, efter Pligt og Ære, støtte og forsvare ham fra alle Sider. Angerens og Bebreidelsens Pile kunne ikke længer saare den, som ikke kan tilskrive sig selv det, hvori han maatte have feilet. Hans Stilling er altsaa lykkelig, og derfor skulle vi henvende os med vore Bønner til vor Konge, og henstille Sagen til hans Viisdom. Roulund sagde, frit og aabent, sin Mening om Competencespørgsmaalet. "Competencen mener jeg at maatte begrundes deri, at Kongen i sine Svar paa de Adresser, der indkom i Anl. af Thronbestigelsen, bestandig henvist Folket med dets Ønsker til Stænderne, naturligviis fordi han erkjendte, at disse havde en ubestridt Ret til at petitionere om enhver Forandring i de bestaaende Love. Og jeg kan paa ingen Maade indsee, at nogensomhelst Statsforfatning kunde gjøre det til en ulovlig Gierning, at Landets Beboere, i hvilket somhelst Anliggende, henvendte deres tillidsfulde Bøn til Landets Konge – hvormeget mindre da, naar det, som Bønnen gaaer ud paa, er noget, hvortil Folket, efter min Formening, har en historisk Ret J Aaret 1660 overdroge Stænderne til Frederik den 3die, i Anl. af Arveregjeringen, at udfærdige sin egen Reces eller Haandfæstning. Ved en Haandfæstning involveres nødvendigviis Begrebet om gjensidige Rettigheder og Pligter; men Kongeloven kan i denne Forstand ikke kaldes en haandfæstning eller Reces, eftersom den overfører alle Rettigheder paa Kongen, og alle Pligter paa Undersaatterne. Jeg mener altsaa, at vi endnu have den omtalte Haandfæstning tilgode. Maaskee kan ogsaa en absolut Regjering, med Hensyn til Rigets sørgelige Forfatning, paa den Tid have været hensigtsmæssig; men Tiderne skifte og Forholdene forandre sig, og fordi et Middel eengang har været godt, er det ikke afgjort, at det længe, endsige bestandigt, kan være det. Og selv om det, som Spittler siger, var et Dictatur, som Frederik den 3die erholdt, saa ligger det dog i Dictaturets Væsen, at det maa gives tilbage, saasnart det har opfyldt sit Øiemed. Det vilde ogsaa stride mod Fornuftens evige og uforanderlige Love, om nogen menneskelig Indretning kunde kaldes evig og uforanderlig, og selve Kongeloven har allerede afgivet Beviis for, at ikke heller den er nogen Undtagelse fra denne alm. Regel; det hedder nemlig i dens §20 at disse Vore Riger ingenlunde maae adskilles, og dog har Frederik den 6te ved en Tractat afstaaet Norge.