Adresseavis for Børn, 1781-06-06
Naar De nu i Fremtiden vil være en lydig Søn imod Deres Forældre, saa tænk paa nærværende Tid ikke meere paa Deres Sygdom. (Han tager sin haandskrevne Bog op af Lommen.) Vil De endnu høre paa, at jeg forelæser Dem noget? H. v. Ros. Ach ja, kjere Hr. Sebastian, vær saa artig at forelæse os noget, saa faaer den stakkels Ludvig andre Tanker. Ludv. Ach ja, lad mig endnu faae noget mere at høre om Himmelen. - O Gud skee Lov, for jeg elendige Synder dog endnu kan tænke saa rolig paa Himmelen. Men er det ikke dog umuligt, at der kan komme saadanne Mennesker derudi, som mine LiH. Seb. Jeg vil gaae bort fra Dem, der som – (Han lader, som han vil gaae bort.) Ludv. O ney, bie jeg vil være lydig. 5 Seb. (læser. Den gamle Tobias efter hans Helbredelse. Her knæler jeg, du Algode, her ved denne grønne Høy. Takke og prise dig, vil jeg, saa længe min Tunge kan bevæge sig. Ach, hvor salig har du gjort mig. Jeg kan nu atter see din deylige, din herlige og smukke Verden, Hvor prægtigt er dette brogede tusindfarvede Teppe, som din Haand har udbredet over denne store Flade og Slette. Hisset opløfter et Bjerg sit grønne pyntede Hoved til dig, sin Skaber; for Børn. dets Spidser tilraabe dig Ære og Lov. Hvor glindser og glimrer det hisset i den sølvhvide Søe, i hvilken din Soel bader sig, Tusinde gyldene Bølger komme svømmende, for at see dens Billede – - Hvor mit Ungdoms Øye og nu henvender sig fra denne Høy, der seer det en ny Pragt, intet, slet intet er tomt, af Skaber, at jo dine forunderlige Gierninger lade sig der tilsyne. Hisset græsser den prægtige Hjort, og den kjelne Hind slikker kjerlig sin Kalv, som ligger i Græsset. Ved Siden af dem gaaer den uldrige Hjord, og bræger sin Tak optil Himmelen. - Paa Bakken der henne staaer den langhalsede Stork og piller og pynter sig, og den guldsmykkede And lærer neden for sine Unger at svømme i Vandet. J Støvet ved Veyen hopper den lille Fugl, for at opsanke de smaa Orme og Jnsekter, som du har givet den til sin Føde, og lokker med sin glade Qviddren sin Mage til sig. Ved Aabrædden og Buskene smutte og spøge de muntre Bogfinker og andre muntre Fugle, søge deres Føde og glæde sig. Den glade Lerke opstiger over mit Hoved, og utrættet lovsynger sin Skaber med sterke Slag og hævende Triller. Rundt omkring mig summe de arbeydsomme Bier, og, underviiste i din Skole, bære med en uafbrudt Beskæftigelse den søde Byrde hjem til deres Medarbeydere, For mine Fødder kryber en Skarnbasse, bedækket med et gyldent Pantser, for at hente sin Føde. Paa hvert Løv sidder den lette Sommerfugl og spiller med sine nydelige Vinger, som vare blevne vaade af en Dugdraabe O Søn, hielp mig at nævne dem, alle de Skjønheder, som jeg seer, at jeg kan takke ham, den Barmhiertige, som ræddede mig ud fra Mørket. Ach, hvor forskrækkeligt var det Mørke, som her omgav mig, Ved hvert Trin, som jeg, understøttet af Staven, forsøgde at gjøre, væltede Rædseler sig frem imod mig. Saa ofte jeg dreiede mit Hoved, rystede Angesten med sine sorte Vinger Gysen paa Gysen ned over mig. En sort Taage svævede oven over mig, og under mine Fødder aabnede sig en mørk bundløs Afgrund. Naar jeg opvaagnede om Morgenen og hørde Lerkens Sang, saa misundte jeg den, at dens Øyne kunde see den dey Avis deylige Soel. Naar jeg om Aftenen sad eensom i Lysthuset, og hørde den kjelde Nattergal henrykkende at skjerze med sin Mage, saa randt Taarerne ned i det Bæger, som skulde vederqvæge mig, og siden jagede de bange Sukke den søde Søvn bort fra mig, som ellers pleyede at boe i dette Lysthuus, og fæle Drømme flaarede lumskt forbi mit Leye. - - Men nu seer jeg den igjen, tusinde gange deyligere seer jeg den Jeg igjen, den herlige smykkede Verden. seer hende smile, Forbarmer, den Kone, som du har givet mig; jeg seer mit billede i min Søn, som du har skienket mig; jeg seer, ligesom en der er opstaaet fra de Døde, den hele levende Skabning igien. - - O, min Kone, min søde, min elskelige Kone, hvor er dit Smiil behageligt for mig, det er saa indtagende, som den unge Roses Liflighed, hvilken du i Morges lagde paa min Seng. Men endnu deyligere vil det engang være, naar mine Øyne efter den sidste Søvn skal see dig igjen i det evige Foraars Egne. Ach kom, og lad os her knæle ned, omfavne hinanden, og betragte den blaa festlige Himmel, See, der strømmer den gyldne Soel i al sin Majestet igjennem Purpurskyerne Synes den ikke ligesom at hilse os. O hav Tak, du milde, du velgjørende Skaber, for du ved denne Soel formerer mine Glæder. Det er nu syv sørgelige Sommere siden jeg saae dens milde Smiil, og siden jeg kunde ofre dig denne Taksigelse. Ach, see dette Blomster, En Demant, dyppet i Solens Straaler, hænger paa dets Hoved. Det synes venligen at tilnikke mig, ligesom det vilde sige mig, at mine Øyne havde nu syvgange forgjeves søgt efter det brogede Foraar. Ach, min søde Veninde, hvilke nye Glæder nyder jeg nu - - Ach, hvilken sød, hvilken mægtig, henrykkende Tanke opsteeg nu min Siel! Hvor glad er jeg naar jeg tænker paa, at mit forklarede Øye, efter den sidste for Børn. sade Søvn, skal see og finde dig igjen. Da skal et nyt Blod vælde i dette Hjerte, i hvilket du boer, da skal jeg med Ungdoms Jld trykke dig op til min Barm, omfavne dig iblandt de Herliggjorte, og haste hen med dig til vor venlige Dommer. Ja evig venlig er han og vil være imod os, og lade os komme gandske tæt hen til sig, for at see hans kjerlige Smiil, Og da O, omfavn mig, Veninde, at jeg kan fortælle dig min Henrykkelse – da haste vi med de Fredens Palmegrene, som han skjenker os, ind i de himmelske Salliges Egne, hvor H. v. Ros. Ach, see engang, Hr. Sebastian, her flyder jo Blod ud af Ludvigs Seng, og Ludvig har i en lang Tid ikke lukt sine Øyne op H. Seb. (slaaer Dynen op Ach, hvilken Elendighed! Han svømmer i Blod, Hr. Chirurgus, han svømmer i Blod. Junker, bedste Junker, Lever De endnu Chir. (springende der hen til Ach Himmel, Han har ved sin Bevægelse faaet Forbindselen løs - Han har – forblødet sig, Det er bedrøveligt. – Der er nu ingen Redning! (Chirurgen tager fat paa Benet, og Blodet strømmer endnu sterkere ud.) Ludv. (med et mat døende Øyekast og en svag udrakt Haand til Hr. Sebastian) O, min Lærer. – jeg – døer – ach – Gud være Gud – være – mig – naadig beed – beed – for mig – arme - Syn O Herre! – Herre Jesu - Jeg der. befaler - o Herre - Herre Jesu – min arme – arme Siel – i dine