Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1839-02-25
Følgende er den sidst lovede Beretning om Brigskibet Henriettes Stranding, saaledes som samme fra Vennehaand er Udgiveren meddeelt, uddraget af et Brev til Skibscapitainens Fætter og Medrheder i Briggen, Hr. Kjøbmand J. Sidenius i Nykjøbing. Den er en saa levende Skildring af hvad Nød en Søemand under Elementernes Magt kan stædes i, at den vel maa kunne læses med Jnteresse af Flere end de Mange, som her i Provindsen kjende Skibsførerens Fader, den agtværdige Sognepræst i Særslef. Man har i Riises Archiv, i Odin Wolffs Journal seet mangen Fortælling om Skibbrud og Søemands=Nød og Marryat giver mangen Skildring af saadanne Scener, saa det nok kan lønne Umagen at læse om, hvad en ung Mand fra vor egen Kreds paa sin første Reise som Skibsfører maatte udstaae. Som en psykologisk Mærkværdighed fortjener det endnu at anføres hvad han skriver: at aldrig saae han med større Længsel ud over Havet end netop nu, det nylig var ham saa fiendsk. Det er som havde Havet en Tryllemagt over Neptuns Sønner, liig den, Man tillægger visse Slanger. Med sønderknust Hjerte, kjære Fætter, er jeg dennegang nødsaget at bringe Dig en Efterretning, som ligemeget vil bedrøve og smerte Dig, som den er nær ved at bøie mit Hoved til Jorden af inderlig Sorg og Bekymring. Hvorledes skal jeg begynde at forklare Dig vor Ulykke; hvorledes skal jeg finde Ord for at udtrykke Dig min Smerte, Thi Henriette, den delige Brig, som har kostet os saa meget Arbeide, saa mangen Bekymring at faae i den Stand, hvori den nu var, er ikke meere, den ligger som Vrag sønderknust her paa Stranden. Paa mindre end 12 Timer er adsplittet og sønderslaaet, hvad Aar og Dag har samlet. Livet er bjerget, men det er saa at sige det Eneste; Briggen, vort kjære Skib, er uden Redning borte, og Gud veed den maatte lide nok, førend det kom dertil, saavelsom vi tre arme Diævle, der holdt Persen ud. - Men jeg maa begynde fra Begyndelsen at give Dig Forklaring, og Du vil da see, hvorledes Ulykken har fulgt os, vel er den nu endt, men sørgeligt og tungt. Da vi den 20 Decbr. forlod Kjøbenhavn om Middagen, passerede vi samme Aften Helsingøer og frisk sydost Vind førte os snart Kattegattet ud forbi Norge, og den 25de havde vi Fairhill tvers og befandt os paa den anden Side af Hettland. Saaledes kom vi heldigen og let den Vei, og ret troede jeg at Lykken vilde blæse os frem og i føie Tid til Liverpool, men snart forandrede den sig og snart maatte jeg føle det Modsatte. Det begyndte nu saa frygteligt at storme af Sydvest, saa jeg troede de nogne Master vare blæste ud af Briggen, og dermed fulgte en saa undergravende Søe, at det var frygteligt. En af disse gav os vort Banesaar, idet den tog Skriiliet med Compas og Lampe, begge Kahytskapperne, Rat og Ratstole, den ene og saa at sige bedste Matros jeg havde tilligemed mig selv overbord. Han, den Stakkel, maatte blive, jeg derimod var heldig nok til at faae fat paa en Ende og fik mig igjen samlet op indenbord. Af et rørt Hjerte takkede jeg Gud for min vidunderlige Frelse; men havde jeg dengang aabnet, hvad nu er skeet, havde jeg nok ikke saa tilfreds opfyldt denne Pligt. Min venstre Haand, som endnu er daarlig, og mit Ansigt bleve slemt forslaaede, Haardt har jeg maattet savne Haandens Brug; thi allerede, førend jeg mistede den, vare to Andre faldne ned for mig, den Ene fra store Stængefaling, en Høide af over 60 Fod, paa Dækket, uden dog at slaae sig ihiel, men naturligviis lemlæstet; den Anden faldt fra Lænokken af Storraaen og paa Dækket, ligeledes lemlæstet. Begge disse Fald ere maaskee de eneste af sit Slags uden Død, og Gud maa vide, hvorledes det er gaaet til, at de beholdt Livet. Vor Kok gik strax tilføis og der blev han til vi kom hertil. To Dage efter denne Søe forvreed Styrmanden sit venstre Been og maatte naturligviis holde Køjen, og nu seer Du mig tilbage, alene med Tømmermanden, som af og til ogsaa laae syg, og en Matros, meere død end levende. Saalænge vi havde rum Søe og Driverum, var det Hele kun Spøg; thi Skuden var tæt og jeg holdt med Glæde Dækket, saalænge jeg aarkede. Fra Sydvest til Nordvest sprang Vinden i eet Minut, snart den ene Vei, snart den anden, med lige frygtelige Storme, og snart befandt vi os paa en Læger under Hettland (Shettland), hvor vi maatte prange svært med Seil for at klare os. Netop som vi fik den sidste Pynt af Landet tvers, skjørnede Fokken og Stor seilet, store Mersseil var allerede tidligere fløiet fra Raaen. Paa en Kabbellængde nær Brændingen, saavidt vi kunde skjønne i den mørke Nat, slæbte vi os forbi, saa at vi for den Gang slap; men Skuden var ved den haarde Seilads bleven saa læk, at det var os tre Krøblinge umuligt at forhindre, at der ikke kom 3 a 4 Fod Vand i Skibet. Saaledes drivende for Guds Veir og Vind vare vi saa at sige uden Compas, Kort og Seil; thi den svære Søe fyldte Kahytten, fordærvede Kort, ja vor Proviant, især Brødet. To Merseil, een For og eet Storseil vare blæste fra os, og kun en Stump af Formersseil stod, ikke kunde vi faae flere underslaaede, da vi havde ondt nok for at holde os synkefri, og ingen af de fem Syge vare ved Trudsel eller gode Ord at bevæge til at hjelpe os et Øieblik og ingen Times Ophold var der i den frygtelige Storm. J tolv Dage holdt vi hende drivende om for Takkel og Toug og vor Stilling var tung, dog ikke uden Haab om Redning. Jeg havde min hele Kraft nødig for at sætte Mod i mine to Medhielpere. Dog, den 7de forøgede sig det Vanskelige i vor Stilling; thi en rasende Styrtesøe, som vist var opgravet fra Bunden, slog hele den bagbords Side ind, knækkede alle Støtterne mellem Rysterne og Lønningen paa flere Steder og flakte Skandsedækket hele Veien, saa at hvad den ikke havde været læk før, saa blev den det nu, da alt Vandet, der kom paa Dækket, naturligviis løb ned i Lasten. Folkene vilde nu søge Baadene og jeg havde Nød med at holde dem fra at gaae den visse Død imøde; thi hvor vilde de hen i de aabne Baade i den frygtelige Søe, Endnu i to Etmaal. holdt vi hende; Vandet steeg til 5 a 6 Fod; men Natten imellem den 9de og 10de var det forbi. - Kl. 11 Aften havde vi Tykning og Sneebygger, vi saae Brænding i Læ; men hvad skulde vi gjøre, Førend vi vidste det, stod Skibet fast, Roret hugget af og Vandet langt op i Kabytten. Vi havde været uden Redning forlorne, havde det ikke været Guds Villie, at vi endnu længere skulde leve og muligen oftere friste en lignende Skjæbne. Jkke en Time efterat vi havde stødt, klarede det op og Søen lagde sig betydeligt, vi faae nu Landet – at det var Norge vidste jeg vel – men at det var Jæderen, saae jeg først nu paa det lave Land. Vi fik Lidet af vort bedste Tøi samlet og gjorde Baaden klar, men nu havde jeg atter min Myndighed og Overtalelse nødig for at formaae Folkene til at blive og ikke omkomme med Baaden i Brændingen; endog Styrmanden var ligesaa tosset som de Andre. Næste Morgen i Daggry vrimlede det af Baade omkring os; Folkene i dem vilde trøste os med, at flere Skibe, meere nordlig, vare forliste og ikke een Sjæl bjerget; en maadelig Trøst, og saare tungt var det senere at see 2 a 3 Liig at komme drivende ind paa Stranden, og vi kunne ikke andet end takke Gud for vor vidunderlige Frelse. Næste Dag var det et deligt Veir, Bjergere vare der nok af, Folkene kom strax iland og under Pleie, og der blev taget i Land hvad muligt var, selv blev jeg ved Skibet til Kl. 2, men saa var det ikke længer muligt. J en Bondehytte og lige for Vraget har siden mit Ophold været. Nu da vi ere i Rolighed, er saavel jeg som Folkene nær ved at døe af Smerte i alle Lemmer; Benene og Hænderne ere opsvulmede og fulde af Huller; selv har jeg meget frygtet Koldbrand i Benene, men Gud være lovet, jeg troer at slippe med at miste Reglene paa Hænder og Fødder. Næste Nat blæste det atter op og om Morgenen var det skjønne Skib i Stumper. Med hvilke Følelser jeg saae disse mig saa bekiendte Stykker ved Strandbredden, kan du begribe – jeg maatte mangen Gang vende mig bort for ei at fortvivle.