Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-06-17
Denne ærværdige Matrone, der formodede et eller andet Budskab i Embeds=Forretninger, begav sig strax til Taleværelset, og lod Sendebudet, komme for sig. Han traaede ind, gjorde sit Skrabud. og sagde, Hr. Biskoppen lader Eder venligst hilse og skikker Eder herved en Patient som J skulle tage i Cuur. J det samme blottede han Beenklæderne, lagde dem i Abedissens af Forundring opløftede Hænder og løb, da han havde endnu flere smaae Ærender at udrette, der ikke taalte Opsættelse, hurtig igjen bort, førend at hun af Bestyrtelse kunde frembringe et Ord. Hun kastede Underklæderne (som man paa en anstændig Maade pleier at udtrykke sig) med Afskye paa en Stoel og sagde til sig selv; hvilken uhørt skammelig Anmodning! Biskoppen maae være bleven vanvittig; eller ogsaa maae det have gaaet ham i Dag som den hellige Augustinus, der i sine Bekiendelser siger i al Fortrolighed til Gud. Drukkenskab være langt fra mig, men et lille Ruus overfalder vel undertiden din Tjener, Men var end ogsaa dette Tilfældet, vedblev hun, saa har vistnok den hellige Mand aldrig tilladt sig saa uanstændige Viinløier, som vores Hr. Biskop, der paa sine gamle Dage endnu er saa fuld af Narrestreger. Efter denne Samtale med sig selv, begyndte hun at overlægge hvad man skulle foretage sig i dette underlige Tilfælde. J den første Hidsighed, løb hende den vilde Tanke gjennem Hovedet, at tage de uskyldige Underklæder med Ovngaffelen og og kaste dem i Jlden, hvilke som bekjendt skeete den attende October 1817 paa Wartburg med adskillige Bøger. Men forudseende, at Biskoppen ville ligesom hiin, de brændte Bøgers Forfatter, ilde optage denne Fremgangsmaade, som man kun kan tillade sig i høieste Rød, afstod hun igjen fra sit Forehavende og fattede den mere milde Beslutning, at forsamle Klosterjomfruerne, foredrage dem Sagen og høre Deres Mening derom. Sammenkaldte ved den usædvanlige Klokkes Lyd, fremstillede Nonnerne sig og sluttede en Kreds om Deres Abedisse, der havde bedækket Corpus Delicti med et Tørklæde. i Biskop Bonifacius, begyndte hun, ahar bragt en stor Skam over os, i det han har tilsendt os et Klædebon, hvis Navn en tugtig Klosterjomfru, ikke tager paa Tungen endnu mindre i Haanden, for at vi skulle istandsætte end derpaa værende Skade, med disse Ord, drog hun Tørklædet tilside. Nonnerne udstøtte alle paa en Gang et Forfærdelsens Skrig og løbe deres Vei. Abedissen raabte med lydelig Stemme, de Flygtende tilbage, i det hun gav dem den Forsikkring, at hun igjen havde tildækket det sorte Uhyre. Lydige vendte de om og holdt Haanden, for Ansigtet, men saae dog for ikke at falde i det de gik, gjennem Fingrene og stillede sig igjen paa deres forrige Plads. Nu blev der da holdt et Raad om hvorledes man skulle forholde sig ved denne Biskoppens selsomme Begjering. Fleertallet af Stemmer og Abedissen selv fandt det raadeligst ikke at opirre Biskoppen mod Klosteret, men enhver, der afgave denne Mening, erklærede tillige at hun for ingen Priis kunde beslutte sig til at bevise ham den Føielighed at reparere hans beskadigede Eiendom: Efter mange forgjeves Underhandlinger, faldt Abedissen paa det Jndfald at overdrage Forretningen til en ung Novise, ved Navn Antonie, som man, da hun endnu blot havde tilbagelagt Halvdelen af hendes Prøveaar, ikke havde taget med paa Raad. Antonie var enriig Mands Datter som havde et stort Bispegods i Forpagtning. Hun elskede en brav Yngling, men desværre var han fattig og hendes strænge Fader, lod sig paa ingen Maade. bevæge til, som han udtrykte sig: at give sit Samtykke til hendes Giftermaal med en Betler. Da han derfor behandlede hende haardt, fordi hendes Kjerligheds Forstaaelse mishagede ham, og han desuden ville paatrænge hende et ulideligt Menneske til Ægtemand, der havde intet at være stolt af, uden sine Pengeskrine, saa rømte hun hemmelig og kastede sig i Klosterets beskyttende Arme. Men med en Fod stod hun endnu i Verden og havde stor Lyst til ogsaa igjen at sætte den anden ind i den, hvis hændelseviis, endnu under hendes Prøveaar, et eller andet Middel kunde findes til at bøie hendes Faders Stivsindighed. Hændelsen synes det hende derfor lykkelig, da hun blev kaldet frem for Abedissen og spurgt, om hun da hun endnu var et halvt Verdens Barn, ville paatage sig det af Biskoppen begjærede, men forKlosterjomfruer usømmelige Arbeide. Efter en kort Betænkning sagde hun ja. Hvad hemmelige Anslag hun smedede i hendes lille Hoved, det behøvevi ikke at undersøge, thi Tanker ere jo toldfrie. Nonnerne loe og hviskede hinanden spotske Domme i Øret over Antonie, da hun uden at lade sig forstyrre, tog Beenklæderne under Armen og gik dermed ind i hendes Celle. Det Arbeide derhavde sat Klosteret i Oprør, var høist ubetydelig og fuldbragt i fom Minuter. Men den flittige Sye pige, hastede ikke med at overlevere dem, tog der mod hendes, bag om Sengen skjulte Skrivetøi, frem, for medens at Biskoppens Nedre Klædebon(for at tale med Luther, forjagede alle Besøg fra hende at bringe et Brev i Stand til hendes Anton. Pennen sløi for hende og hun var just ved at slutte, da den gamle velbekjendte Do minas slæbende Trin lod sig høre paa Gangen, udenfor hendes Celle og kom nærmere og nærmere. Himmel, hun kommer til mig, raabte hun, og da hun ikke i Angesten vidste hvor hun skulle gjemme sit lille Kjerligheds Brev, stak hun det i Lommen paa Beenklæderne og tog disse fat, som om hun endnu havde meget at sye sammen. Abedissen traaede ind og spurgte: Er du færdig mit Barn, Endnu ikke ganske høierværdige Frue, sagde Antonie zittrende. Ei du Doventes, raabte Dominaen og bøiede sig med Brillerne paa Næsen ned til Fløiels Beenklæderne, da hun nu fandt den opsprungne Søm igjen sammensyet, tilføiede hun leende: Du har nok syet i Søvne, siden du ikke veed det. Der er jo gjort hvad der skulle gjøres. Ja Hovedtingen vel, svarede den forskrækkede Pige, men der gives endnu nogle løse Knapper. Det kommer ikke os ved, svarede Abedissen. Hvem der er alt for tjenstfærdig, paabyrder man altid mere. Saae Biskoppen at vi havde arbeidet med Lyst og Behag, saa var han i Stand, til at sende os sin hele gamle Garderobe, at reparere. Med disse Ord greb hun Beenklæderne fra Pigens Skjød og stak dem under hendes Huusmantefor at bære dem til hendes Værelse. Antonie som ikke ville lade hendes Kjerlighedsbrev komme i urette Hænder, greb igjen efter sammes Fløiels Couvert og sagde: tillad mig høiærværdige Frue at jeg berøver dem Uleiligheden jeg skal følge med og bære dem. Ved dette høflige Tilbud ville hun skaffe sig Leilighed, til at faae sit lille Brev tilbage og skjule det i hendes Barm, men det slog feil. Domingen lod sig ikke narre Biskoppens Eiendom fra og da Antonie under Skin af Tjenstfærdighed brugte nogen Magt, sagde den gamle Dame i en vranten Tone. Jeg befaler Dig, lad være, din paatrængende Høflighed udarter til Uhøflighed. Bestyrtet og ydmyg trak den arme Pige sig tilbage og Domingen gik bort med det høie Bytte. Den følgende Dag festligholdt Biskoppen sin Geburtsdag med et stort Gjestebud, hvortil han havde indbuden Prælater og Riddere. Der blev dygtig drukken, thi man sad ved en Biskops Taffel og den høie Geistlighed frodsede den Gang ikke lidet. Selskabet havde just faaet ind Deserten. og havde, ved at tømme de fulde Bæggere, naaet den høieste Grad af Munterhed, da Joseph, den kloge Tjener, overleverede en ziirlig med Blomster fyldt Kurv, der nyelig var bragt Portneren, af en Ubekjendt, som en Geburtsdagpresent til den høierværdige Herre. Leende betragtede Biskoppen Kurvens fine Fletning og udraabte, "Var jeg dog saa sikker paa Kardinalshatten, som jeg er sikker paa, at dette er Klosterarbeide. See blot mine Herrer hvorjeg staaer i behagelig Erindring hos mine geistlige Naboersker, og Kurven er tung, der ligger vist oven i Kjøbet noget Behageligt skjult under Blomsterdækket. Han krammede Blomsterne ud og stødte snart paa et fast Legeme der var indhyllet i et fiint med Naale sammenhæftet Papiir. Triumpherende, viste han Selskabet den lille Pakke og opfordrede dem til at gjette Jndholden. Gjesterne overgik hinanden i de mest smigrende Gisninger. Enhver fremkom med noget skjønnere end hans Formand. Efterat de samtlig havde forsøgt at opløse Gaaden, rev Biskoppen Papiret af og - hans gamle Beenklæder faldt ham i Hænderne. Han blev saa forskrækket, som om han havde fundet en Slange under Blomsterne, og det hele Taffels umaadelige Latter hindrede ham længe fra at bede Dosmeren, der stod bag hans Stoe og loe, om at gjøre Rede for Sagens sande Sammenhæng. Endelig da han ved forhøiet Stemme, var i Stand til at blive hørt, blev Misforstaaelsen i faa Ord klar og det leende Chor begyndte igjen stærkere end før. Tidlig næste Morgen lod biskoppen sig klæde paa, for at kjøre til Klosteret og gjøre sin Tjeners Dumhed god igjen hos Abedissen. Han havde tagen paa sig de omhandlede Beenklæder, fordi han ved det hurtige Brug af samme, troede paa en hvis Maade, at bevise Klosteret en Ære. Da han var reisefærdig og kun endnu ville stikke en Haandfuld Penge i den ene Lomme, fandt han allerede Pladsen opfyldt med et sammenlagt Papiir. Ol det spøgefulde Nonner tænkte han i det første Øjeblik, De har vist i Spog sendt mig en Skrædderregning da han aabnede det, indeholdt det følgende: Hjertenskjære Anton. Glæd Dig, glæd Dig, en Haabets Stjerne gaaer op for os, maaske der endnu kan blive et Par af os, og dertil vel Biskop Bonifacius hvis han er taknemmelig, forhielpe os; thi jeg har i Tugt og Ære beviist ham en Villighed. Nu hør blot hvordan det gik til.