Viborger Samler, 1781-03-05
DEN. MIOGER. MLER. Gen. Mandagen den 5 Martii. Om Pligter mod Tienestefolk. Argiøre sig elsket, som Herre, er den sikkerste Vei til at være fornøiet med sine Tienere. Vælden, som aleene er frygtet af sine Undergivne. Han faaer gjort hvad han vil, medens han er nærværende: rende; men fornærmes, bagtales og bandes, naar han er borte. Om han og hører det ei, en indvortes Røst i hans Siel, vilde han høre kun den, siger ham dog, at han har fortient dette. Jkkun den elskende Huusbonde og Madmoder bør være tilfreds med sig selv. De vide, de ophøies fraværende med selvsamme Varme, med hvilken de nærværende adlydes. Deres Folk kan forsømme - forløbe sig: Ei blive de fuldkomme, fordi deres Foresatte ere gode; men altid giør det dem ondt i deres Hierter, aldrig med Vidende eller Villie staae de paa det Sted, hvor de kan være deres Huusbonde til Bedrøvelse; men til at giøre sig elsket af sine Tienere hører noget meere, end at ei giøre dem Uret, ei skielde, ei bande, ei lade dem hungre eller tørste, eller savne det fornødne. Man kan elske dem selv, og være dog saa, at de ikke har Aarsag at troe, at man elsker dem. Man kan elske den eene, saa at man fornærmer den anden. Skal en miste sin Ret, skal en giøre Skaar i den andens, skal en roses meer, end den anden, skal der sees suurt altid til en, mildt til en anden, hvad Under, den første forbittres, Saa vilde vel Huusbonden ogsaa. Undskylde vi blot en meere, end den anden, i vort Sind, tænke vi ondt blot om denne, tænk ikke, at ikke den fornærmede veed det - af vore Ord: Ord - af vor Mine - Herren skal styre det saa, om og en Fugl under Himmelen skulde fremføre Rø steen, det er om saa uventet en Hændelse som en FugleRøst, skulde røbe vor Tænkemaade. Fortænkte - fornærmede Siel, tør man af dig fordre Kierlighed; Hvor forvendt er ei Mennesket! Vi vide med os selv, vi ei elske en, og fordre endda, den skal elske os. Vi selv ophidse en, og blive dog vrede, om den lader sig ophidse. Tit har jeg med Skiæren i mit inderste hørt, at en har bebreidet sin Tiener en Feil, som Herren eller Fruen, Dagen efter eller for, selv har begaaet, og, uagtet Fortrydelse og Tilstaaelse, igientaget, forstørret hans Feil, og saa blevet ved, skiønt under Høfligheds og Spøgs Skin, at saare en Piges eller Karls Sind, som var ømt nok i sig selv, og som i den første Minut sagde sig langt meere selv end de meest udsøgte Ord. Saa stoer Skade af ikke at giøre Forskiel paa Mennesker, Gemytter og Feiler. Een Feil fortiener hvad der var for haardt foren anden. Et Hierte er følesløst ved det, som et andet vilde blive dybt saaret, eller halv rasende ved Præsten bør see paa det hos Tilhørerne, Faderen hos Børnene, Herren hos Tieneren. Vil han være elsket af Tieneren, denne maae see, at hans Glæde, hans hans Helbred, hans Vel ligger Herren paa Hierte. Han bør, naar han veed det, forekomme hans Bøn; slutte hans Trang; rette, men med det samme undskylde hans Feil, udbrede hans Roes; optænke hans Vel; opmuntre hans Sind. Er det for meget, og Huusbonde, Tænk ei, jeg er Tiener, jeg er saa lyksalig at være Husbonde. Jeg arbeider ikke for andre, men for mig selv. Jeg kan giøre og g gaae hvor jeg vil: Jeg kan, naar Kroppen er syg, og Hiertet er klemt, være frie. Jeg opvartes og adlydes af Siele saa høie i Herkomst og Bestemmelse som min, bedre maaskee, efter begges vores Anledninger og Pligter, end min; men som et velgiørende Forsyn nedlagde i Kroppen, vel af den samme Materie som min, dog fødte under lavere Tage eller til en ublidere Skjæbne, blot for at jeg, deres Broder, skulde være varm, naar de fryse eller i Hvile, naar de trælle. Kan jeg ved Betragtning af sligt mindre end elske, og ønske mig meere endnu uden at elskes, Jeg har tient selv engang og veed Forskiel paa begge. Hvad jeg da fordrede, veed je og Skam maatte skiule, om ei nu, dog paa Doms dagen, mine Øien, gjorde jeg ei imod andre net op hvad jeg fordrede af andre. For en Kristen, en dyb tænkende, en følsom er det ret, let, ja nødvendigt: Han Han har ikke engang Roe til at lade være. Er det for haardt for den ufølsomme, er det ham en nye Lov, kom da min medvindesyge Ven, jeg skal vise dig Lønnen. Det bliver ei derved, at her til bliver en ond, god, en forrigfuld glad ved din Omgang: En efter anden gaaer bort, og hvers Forbønner neddrage Velsig, nelser paa dig: Ei skal du rødme ved hvers sidste Farvel, eller frygte, at ikke en Skare af andre vil kappes at betræde dens Plads. Hvor enhver kommer frem, udbasummes din Roes, og en efter anden opmuntres til at følge dit Spoer. (Resten følger.) Nyeheder.