Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1799-03-27
Ansøgning fra de uoplyste Stræder i Odense. Saasom vi i lang Tid med Taalmodighed have haaret mange Menneskers Had og Forbandelser, men dette nu paa vores gamle Dage foraarsager og megen Uroe og Græmmelse, er det vi her ydmygst forespørge os, hvem vi egentlig have at holde os til, naar nogen slaaer sig til Slade i de mørke Aftener, da vi ei allene savne de brugelige Gadelygter til Oplysning, men ogsaa for det meste ere saa opfyldte af Skarndynger, Jisbanter, udstaaende Poster a., at det er en Guds Beskiermelse, at ikke flere Ulykker derved tilstødes, da det vist ellers vilde blive fornødent at oprette et Hospital for dem, som vare blevne Krøblinger i de mørke Stræder. Men er det Skievnens uigienkaldelige Beslutning, at vi evig skulle savne Nattens Oplysning, saa anraabe vi dog kristne Mennesker om at sætte Porte for vore Ender, som beqvemt kunde lukkes ved Solens Nedgang, hvorved mange Mørkets Ulykker vilde forebygges, og vi nyde den Rolighed, som er Søster til Mørket. Det samtlige Strædelang i Odense. Sildigt Mindevers over Birekners tidlige Død (Affattet og midt i forrige Aars December, sendt til en Avise Expedition i Jylland, men ikke indført.)J skrivesalig Tid at kiende Ret og Pligt; At øine Grændser, som Fornuft og Love sætte At skielne Tid fra Tid; at skye Fiskalers Trætte - Det altid nyttigt var; men ofte vanskeligt. En Birerner skrev - og strax blev Taagen soleklar; Han viste, hvor man Lov, og hvor man ingen har - Kiæk brød han hellige Fordommes gyldne Lænker; Han var - og ved Ham blev man - kriftelig Fritænker. Af Folket hyldet og for Landets Fader kiær, Vil Hans Philosophie paa Sagens Tarv indflyde, Naar Loven skabes, som vor Skriveret bør lyde, (Den Festdags Frembrud er vel Længselmætte nær) - Monarkens Gavnelyst og Birekners blev tilfreds, Da denne kaldtes til en større Virkekreds - Hans Dyd nyt Plantested gik, velfortient, i Møde - Stort var Hans Kald; men det var større: at - Han døde. Ja store Siele tidt i svage Leerkar boe - Naar Aanden daadfuld er i Støvets snevre Hytte, Saa vorder denne snart for Dødens Kneb et Bytte, Men Dyden iler did, hvor Fred og Fryd kun groe - Snart Birekner modnedes til Aandeverdenen. Fred hville paa Hans Støv - Trøst paa Familien! - I Hæder blomstre Hans uviisnelige Minde, Og Moderlandet af Hans Lige mange finde Ved Frue Conferensraad inde Hofmanns Død den 20de Marts 1799. Firefindstyve fulde Vintre. Hun, den Gode, Livet nød; Aftenstiernen hun saae tindre, Dale ned i Jordens Skiød: Nu hun længtes efter Roe, For at nyde Gravens Lise. hun sit Dagværk endte troe, Stræbte ædel sig at vise. Som en flittig Landmand skuer. Over modne Agre hen; Som han frydes ved de Druer, Han kan høste nu igien: Saa den Edle skuede. Paa sit daadfuldt Liv tilbage, Ei for Hain hun gruede; Dydens Løn hun skulde smage. Ja, en rolig salig Ende Vist den største Vinding er Evigel den gav du Hende, Derfor Lov og Tak dig vær. Da jeg hørte Hendes Død, - Tilgiv, Fader i det Høie, - Stille, sagte Taarer fløde Af mit vermodsfulde Øle. Nu Du da til varig Slummer Sænkes ned i Jordens Skiød, Og tillige skal Din Kummer Evig være glemt og død. Dog, til varig Slummer, Nei Hendes Aand i lyse Egne Fryder sig og døer ei, Legemet kun skal henblegne. Jeg Din Grav vil tit betræde, Plante Roser om dens Steen, Og med stille Taarer væde. Støvet, af hensmulne Been. Brødre, Søstre! Yngling! Mand! Dydens Vei vi ville vandre; Kalder Hain os, da vi kan Froe vort Opholdsted forandre. Nyborg, den 24de Marts 1799. N. Thomsen.