Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-11-11
Nyeste. Skilderie af Kjøbenhavn. 8 Re Tolvte Aargang. No. 90. Udgivet og forlagt af Boghandler S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 11 November 1816. Rimelige Strøe Tanker Kalundborgs i Livet vel meriterede Stads=Satyrikus Jens Baggesens Grav. en At Alvor ei Jlde, Det veed jeg nu bestemt, Thi er det paa de Tide Man bøier sig til Skiemt, Om J vil Tiden vide, Da er det paa de Tide Maneer sig reent ihiel. Hor nu, godt Folk, nu skal J høre. En Tidende, som Steen maae røre; Nu ligger død igien Jens Baggesen. Men, hvad er det, gid J faae Skam Som leer af mig og ham, Nu, da J skulde, saa med Tuge At sige, græde smukt, Ja, Skam faae J den skal J faae, Saasandt som der er Forskiel paa At ligge død, og død at være. Ja, Posito, lad nu saa være, Han uden Veir og Vandringstav, Laae nu med Æren i sin Grav, Saa kan J troe, Jens Baggesen, Var ingen Nar, Han døde for at gaae igien, Den Sag er klar. og mener J, som han lod smaae Sin søde Kniv i gamle Dage, Det bliver Spøg at nappes med Den Spøge=Doctor, naar i Sted Med Dødens Dyrendal ved Lænd Han gaaer igien At stikke ham, J veed dog vel, Jmens han leved, var omsonst, Har J nu lært den sorte Konst At slaae tilgavns en Død ihiel Nu vel, det blæser han kun af Som i sit Liv, saa sin Grav, Thi maae en Død i Græsset bide, Vindingen paa Knegtens Side. Det see han selv, mens han var frisk *), Og smidskede saa fiin polisk, *) J Kallundborgs Krønike, men da der kun er eet Som om alt da hans Tanke var At holde godt Folk lidt for Nar Med Dødningdands og Spøgerie, Som han da og blev Mester i. Men, han er Pokker ikke død; Det kalder jeg en Nar, som troer Den Skielmsmester paa hans Ord, At han er lagt i sorten Jord. Om saa han svor ved alle Muser, Som han og hele Verden huser, i Ja ved de Ni og ved de Atten, Ved Baggehund og Muse=Katten, At troe ham jeg dog nok lod være, En Død sig sagtens kan forsvære; Thi naar Man først er død ihiel, Er Fingrene en Bagatel: I Grav Man ei saa nøie seer Paa et Par mindre eller meer. Jeg seer jo nok han ligger der, Hvad Tydsken kalder musedød, Og lader som han tog saa nær Sig Verden med dens Puf og Stød, At han derover tog sin Død; Men troe ham, Pokker, ikke jeg, Det var hans Lyst, den Hurlumhei, Og jeg mod een tør vedde tusend, Han lurer som en Kat paa Musen. Pagina i mit Exemplar, som dog er et HovedAftryk, kan jeg ikke tjene med nærmere Underretning. Jmidlertid mener jeg der er et Huusraad, Mangen En kunde være tjent med at følge, og Raadet er naturligviis: læs Rub og Stub. Var han nu ikke død, den Sjæl, vilde jeg især have hans Modstandere denne Læsning høilig anbefalet som Surrogat for en Reise til Antieven. Han er en Sællandsfar af Vælten, Med hvem jeg i Styrvolt Saa halv om halv gad holdt Til Hælvten. Nu ligger han og lurer paa Klør-Fire, Og sæt kun bare i! Saa faaer J smurt jer Lire. Med Hjerter-To og Hjerter Ni Naa, naa, godt Folk, hvortil den Maaben, Med Sællands og med Musers Vaaben; Og tænk da ei fra Jense Mand J Slipper med en simpel Jan! Nei, naar Besyven brænder inde, Man Stik paa Stik kan sagtens vinde, Og Frikort, veed J, giælder ikke, Undtagen naar Man selv kan stikke; Men, hvad har J at stikke med, Som skulde giøre Nogen ræd, En Pavst! en Duus! Jo, det er Tøi i Mellem Haanden, At stikke med i Vaanden! Den knækker som en Luus Karneflen flux. Det andet Jux En Fiirhak og en Trist, Det skal nok holde ham tilsidst! Naar Stikkerne er ude, Skal Stumperne nok staae! Ja som i Braaden Rude, Til de maae slænges paa. Naar han tilsidst jer driller Den Pigernes Smaa-Jens, Og lader ganske lens, Og spiller. Først efter meget Hovedbrud, Sit Frikort ud; Saa er J, ja jeg glemde Ordet, Saa kan J spille under Bordet. Men er der da slet ingen Maade Til paa den Vaande Bod at raade? Kan Man ei spille saa sit Kort, At Man dog slap med simpel Jan, Og fik sig praktiseret bort Fra samme, slemme Jensemand, Ja, veed J hvad, godt Folk, *) Naar J nu bare nogenlunde Holdt Stik for Stød, og rene Munde, Saa stak kanskee vi nok den Dolk. Jeg har just havt en gammel Amme, Hun var en Sællandsmor den samme, Og ligesom med al sin Konst En Sællandsfar bliv aldrig Jyde, Saalunde er det og omsonst En Sællandsfar paa Jydsk at skyde; Nu pel, med Lod og Krud just ikke, Men hvad Man kalder skyde, stikke J en Styrvolt. Paa Jydsk Man stikker nok saa stolt, *) At ved godt Folk, jeg dem forstaaer Som fik i Fior hvad de fortiente, Og har tilgode for i Aar Endnu en Smule Renters Rente: Det seer Man nok. Og husker Man at Fiorets Ex Kan ogsaa sige, sex; Saaleer Man, nok. Lob Mester Erik stundum feil, Og løb forbi sit eget Speil Det saae Man nok, Og er der Mangen end som klør, Og fik ei hvad til Dagen hør, Saa faaer han nok. Man ved godt Folk skal hver forstaae Som fik, som faaer, og som skal faae, Ja, J forstaaer mig nok. Hvad dog gaaer lidt vel vidt, Selv Hierter=To med Skit, Thi Skit og Myg Man veed er Konst-Udtryk J Kortenspil, For Udenvælt, om Man saa vil, Men ogsaa for de bitte smaae J Vælten, som kan aldrig staae, Men gaaer i Løbet, Ja gaaer for Jntet med i Kiøbet, Da Man har aldrig ret udfundet Hvor mangen Snees der gaaer paa Pundet, Og til det Skit jo hører og Spar=Firelil, der gjælder dog, Saavidt som jeg har kunnet samle, Paa Jydsk for Perlen af de Gamle. Men naar med den paa Jydsk Man mikker. Og tænker: Astak vi Saa smiller Sællandsfaren kun og stikker Den Fiirhak med en Trist, Og siger derhos ganske tørt: Det kalder jeg et Stik, Nu fik jeg to Besrver ført Som for en Slik, Og har den Sællandsfar en Makker Som er da ikke reent en Prakker, Men kan staae bi Med en Klør-Fire, Hierter NiSaa blier saamænd, saavidt, Som jeg forstaaer Styrvolt, Min Jyde Jan, og det fordi saa stole Han stak med Skit. Seer J, godt Folk, saa gaaer det til J Kortenspil, Og bedre gaaer det ikke Naar Man med Skit vil stikke Hvor det saa er, en Sællandsfar, Dan Sag er klar, og klart alt som den klare Dæg, Er end en anden Sag, Og det er den, godt Folk, J stak paa Jydsk den Dolk, Og Jyder er J, men, desværre, For alle, uden for vor Herre; Thi var J Jyder kun for Ham, Saa har J godt den Smule Skan, Saavelsom og de Myggestik J fik. Men det er Tingen, I er saagodt som Jngen, Tilfælleds har J Lyden Med Sællandsfar og Jyden, Thi J med Skit giør Stik, Og kan ei taale Klikken, Saa slaaer jer Bøsse Klik, Og J staaer slemt i Stikken. Ja ligger under Stikket, Som Pokker ei gad ligget, Og hvor, jo meer J stikke, J jer kun meer indvikke J Lakken og i Lyden, Som J stak i med Fryden. Men, seer J nu vel Dyd Ved Sællandsfar og Jyden, J har af alle Kræfter, Ei stræbt men skrevet efter Og vævet artig om, Saae J nu, hvor den kom! Nei, Pokker heller, bilder J jer ind, Den er en Pelts af Lammeskind Til Skiul og Skrud. For Bræk og Brud, og alt det andet Snavserie Der inden i Nei, jeg vil tjene jer, gode Folk, See, det er Dyden ved en Dolk, At den er hvas, Og det er Dyden ved en Hammer, At den er haard, og rammer, Saa ret til Hass. Og det er Dyden ved en Tang, At den giør godt i Trantz, At den kan naae en Næse, Som ellers saa for høit, Og klemme den saa drøit, At den lær vær at blæse, nen. Ja klemme, te af Om det saa var en Pave, Saa han maaglemme. Saavel at giør som gabe. Det end er Dyden ved en Tang Naar den er dygtig lang: Man kan med den fremføre, Hvad ei er værdt at røre; See, det er godt for Hænder, Og til for Næser med, Og Tingen lugter, brænder Dog paa sit rette Stæd, Hvad er nu Dyden ved en Pest, Det er, at den kan smække frisk, Og snærte, saa der bliver Stribet, Og saa den Hund, Man rammer, piber, Og saa Kammeler, nok saa dovne, For smaa og store Vognmands Vogne, Faar Liv og trampe saa for Børen, At Skittet staar om deres Øren. Og det er Pidskens Hoveddyd, Hvis Priis Man synge maae med Fryd, At naar de unge, kaade Klodde, Som har ei Skoe, end sige Brodde, Men den Unode, midt i Flugten J fyldt Gyl-Ov At slaae lidt op med Foden Og blæse kun af Tugten; Jeg siger: det er Hoved Dyden, Hvad Plaggen sagtens kalder Lyden. Ved Snerten, naar til Tid og Sted Den fører Lykken med, Og kan saa ved det samme Spigt Just ret faae fat, Og holde dygtig fast, Saa Plaggelill faaer Skam og Last, Og styrter paa sin Hals, Og dandser sig en Vals Med. Benene i Luften. Seer J, godt Folk! Saaledes maae Fornuften, Og jeg, dens ringe Tolk, Betragte Tingen Fra alle Sider; thi J veed, Af alle Lyder er jo ingen Saa slem, som just Eensidighed. Den maae Man aldrig lide, Sæt og Man Nogen saae, Som altid vilde staae Paa Dydens og Fornuftens Side; Man er jo dog lidt meer end Aand, og Dyd og Tanke, Bort Kiød har ganske artig Haand Med os i Hanke, Og Pligter vi mod Kiødet har, Den Sag er klar. Og vilde vi os fra dem stiæle, Os fulgde Straffen flux i Hæle; See, derfor gjælder det, min Troe! Sig mellem Pligterne at snoe, Saa hver faaer Sit, Og alle Lidt; Saa Jngen af dem skal sig smørre, Saa de kan alle ligge tørre. Ja, elsker selv en Bjørn Jo sine kiødelige Børn; Hvad skal Man kalde den, der svigter Selv sine kiødelige Pligter! (Fortsættes.)