Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1778-01-23
den. 13 Janu Nac A. Th. a. J. C. R. . . . * ***Et Fruentimmers Historie, fortalt af hende selv. Det er saa længe siden min Møder døde, at jeg ikke kan erindre hende; jeg havde opnaaet mit 18de Aar, da min Fader ogsaa døde, og jeg havde 20000 Rdlr., som jeg kunde disponere over. Man havde ofte sagt mig, at jeg var smuk, og ieg havde nogen Grund til at troe det, endskiønt det haver kun hiulpet lidet til min Lykke, og det er langt fra, at jeg kan være forfængelig derover. Jeg var tidligen omgiven af en Mængde af Elskere, iblandt hvilke ieg udvalgte Hilario, den ældste Søn af en Familie, der var riig nok til at efterlade ham Midler, som overgik mine. Hilario var almindeligen meget høit anseet, som en Mand af Forstand; og for at sige, som sandt er, saa var han ikke mindre agtet som et Menneske af en frie Levemaade. Jo mere de Fruentimmers Ære geraadede i Fare, som han omgikkes med, desto mere voxte hans Rygte, Mandfolkenes Tanshed og Fruentimmernes Rødme syntes at forøge hans Anseelse, og de, hvis Forstand eller Dyd intet Stød leed i hans Selskab, bleve agtede som Personer, der kunde staae ved Siden af en Helt, der var bleven redsom formedelst Mængden af hans Erobringer. Han blev derfor søgt af dem, der ikke frygtede for ham; de andre ansaae ham som en, der var sat i en høiere Sphære, end de, og io mere de lignede ham, desto dristigere og friere vare de i deres eget Selskab. Jeg blev selv bedragen af hans Manerer og Omgang; jeg haabede at kunne pode Dyd paa Forstand; mine Venner bestyrkede min Tilbøielighed ved deres Opmuntringer, saa at efter nogle Maaneders Bekiendtskab blev jeg hans Kone. Begyndelsen af mit Ægteskab opfyldte al min Forventning, og jeg var vel tilfreds med mig selv over mit Valg. Hilario var om og artig, Forestillingen om det tilkommende forøgede Fornøielsen over det nærværende, og min Jndbildnings=Kraft føddede sig med alt det meest bedragelige, som Posten eller Romaner kunde frembyde. Alle de Skilderier paa lykkelige Elskere, som ieg havde læst, applicerede jeg paa mig selv. Jeg troede, at hvad Tiden skulde borttage af Tilbøyelighedens Heftighed, skulde erstattes ved en omhyggelig Føielighed, og at jeg i de meere aldrende Aar ikkun skulde ombytte Elskovs urolige Henrykkelse med den meere smigrende og meere fornuftige Lislighed, af et stille og behageligt Venskab, hvis Baand Aar for Aar skulde alt stærkere og stærkere sammenknyttes ved nye Prøver af indbyrdes Ømhed, af en Troskab, som haver staaet Prøve, og af en Fortrolighed uden nogen Tilbageholdelse. Men dette var ikkun en Drøm, som hastig forsvandt, endskiønt al min Omhu gik ud paa, ei at have anden Fornøielse, end hvad Hilario fandt Behag i, at indrette min Opførsel efter hans Villie, og saaledes at giøre en Lyksalighed bestandig for mig, som mit Hierte inddrog i sig af hans Jmidlertid bleve de Fornøielses Samlinger, ved hvilke ieg ikke var tilstede, alt mere og mere idelige, og hans Opførsel blev overhovedet mere kold. Jeg mærkede, at naar vi vare eene, var han ofte tankefuld, og at mit Smaasnak begyndte at blive vansmagende for ham; min Ombyggelighed for at behage ham og at oplive hans Munterhed, blev ofte imodtaget med en kold Høflighed, til andre Tider gav han ikke engang Agt derpaa, ofte satte han mig endogsaa i Rette derfor, som for en utidig Omhyggelighed, hvilken meget meere var ham ubeleilig, end til Fornøielse: Jeg kunde endeligen ikke meere dølge det for mig selv, i hvor meget det end kostede mig at tænke det, at hverken min Person, ei heller min Forstand havde Magt nok over ham, til at veie op imod Forandrings Tillokkelse, og endskiønt jeg erindrer mig meget vel, at jeg endikke tillod mine Øine at vise den mindste Forekaftelse, saa begræd jeg dog min Skiæbne, og jeg henbragte i Eensomhed og med Taarer de Timer, i hvilke jeg var forladt af Hilario. Min Ulykke tog meere og mere til, og en nye Fornærmelse fulgte paa den anden. Saasnart som Hilario havde hørt op at elske mig, blev han endogsaa jaloux; han vidste at en bedragen Kiærlighed og Fortrydelse sætter Skiønhed i Fare for Fristelse, og svækker dens Modstand; og som jeg ikke beklagede mig engang over hvad han vel mærkede ikke at være mig uvitterligt, saa var det ham en Grund mere til at troe, at jeg brugte Giengieldelse. Saaledes forøgede hans Skarpsindighed hans Laster, og min Dyd selv var mig til Hinder i at høste af min Opførsel den Frugt, som ig lovede mig. Jeg havde endnu nogle Maximer i Hovedet, som jeg havde øst af Romaner og Commedier, og jeg troede, efter den Maade, paa hvilken enhver Historie der endes, at det ikke var uden den groveste Dumhed og den meest forhærdede Carakter, der kunde imodstaae disse Dyder. Disse Maximer og disse Exempler gave mig derfor noget Haab, jeg ønskede heftigen at overrumple Hilario i en Utroskabs Handling; Overbeviisnings Øieblikket syntes mig beqvemmest, til at lade ham fornemme den fulde Storhed, af den Uret, han gjorde mig, og af min Tilbageholdenhed. Jeg haabede at overgyde ham med Skamfuldhed, at opvække hans Ømhed igien, og at paalegge ham ved min Ædelmodighed nye Forbindligheds Baand. Saadan Leilighed, som jeg saa længe havde sukket efter, men som jeg ikke turde haabe, kom endeligen, Jeg fik en Dag ved en Hændelse at vide, at han belavede sig paa at gaae paa Masqverade, og ieg gjorde strax mit Anlæg til at opdage hvilken hans Dragt vilde være, og at følge efter ham didhen. Jeg satte mig derpaa for at faae ham afsides, at giøre ham noget Anbud, og at bringe ham, om mueligt var, til at mødes med mig i Eenrum, hvor jeg vilde giøre ham forskrækket i den første Heede af hans Passion, ved at tage min Masqve af. Jeg havde besluttet at beklage mig, uden at giøre ham bebreidelser, at tilgive ham uden at gjøre mig til deraf, og at føie til et bedraget Venskabs ømme Suk den stille Værdighed, som tilkommer en ilde behandlet Dyd. Min Jndbildnings=Kraft var fuld af disse Jdeer, og jeg var utaalmodig efter at sætte dem i Værk. Den Stolthed, som hidindtil havde kommet mine Klagemaal til at tie, og haver kastet et Dække af Munterhed over min Bekymring, tillod mig ikke at giøre nogen deelagtig i mit AnSlag. Jeg kunde ikke giøre det, uden at lade mig mærke med min Mistanke, og at overlevere mit Sinds Roe i en andens Haand, som enten af Ondskab, eller af Uforsigtighed kunde forstyrre den. Jeg skulde derved komme til paa en slavisk Maade at dependere af en anden, uden endda at sætte en Hemmelighed i Sikkerhed, for hvis Skyld ieg skulde indgaae saadan Dependenee. Jeg besluttede derfor, det maatte ogsaa gaae hvordan det vilde, selv at følge efter ham i den Boe, hvor han vilde leie sin Dragt, og selv at see, hvilken han valgte. Min Mand havde befalet, at hans Vogn skulde være færdig Kl. 11. Jeg begav mig derfor i mit Cabinet indtil det Øieblik, da jeg saae ham træde ud af Huuset; jeg gik da strax ned og fulgte ham med Hast, indtil ieg kom om af Hiørnet, hvor ieg fandt en Hyrevogn, i hvilken jeg satte mig, og befalede Kudsken at følge Carossen paa en vis Nærhed, og holde stille der, hvor han saae, at den holdte. Da jeg havde indsluttet mig i Hyrevognen det beste jeg kunde, passerede jeg omtrent en halv Time i den grusomste Uvished og Angest. Han holdt endeligen stille i Enden af Gade. Jeg saae da strax udaf Slaget paa Vognen, i det jeg skiulte mit Ansigt med mit Tørklæde, og jeg blev var, at Hillario gik ind i en Boe, som var mig saa nær, at jeg kunde kiende Skildtet. Jeg biede indtil han var gaaen ud igien, og saa snart hans Vogn var mig af Sigte, steg jeg udaf min, og gik lige ind i Boen, som min Mand var gaaen udaf, hvor ieg forlangte at leie en Habet for mig selv. Jeg saae adskillige ligge paa Bordet, som ieg forestillede mig, at man havde foreviist Hilario, at han deraf kunde vælge; jeg betragtede dem derfor nøie, men ieg gav især Agt paa en riig Tyrkisk Dragt, som en af Folkene bar ud; jeg spurgte strax om den var leiet bort, og fik med en undsigelig Fornøielse at vide at den var udseet af den, der var sidst gaaen ud af Boen. Alt gik saaledes efter Ønske, ieg havde opdaget Hilarios Dragt, og hvad som skaffede mig en nye Fornøielse, var at han havde udsøgt en, som var meget kiendelig. Thi dersom han havde taget en Domino, saa havde mit Anslag ikke kundet lade sig giøre, eftersom jeg ikke havde kundet skille ham fra andre. Da jeg saaledes havde faaet at vide, hvad jeg vilde, var jeg forlegen for at kunne sige mig ud af Boen, hvilket ikke blev mig vanskeligt, i det der i samme Øieblik kom to Careter fuld af Fruentimmer, som Betienterne i Boen gjorde sig Umaae for at opvarte. Jeg tog derfor en anden Hyrevogn ved Enden af Gade, hvori ieg begav mig til en Boe nær ved - - - Torv, hvor ieg havde kjøbt en Kaabe, og nogle andre Smaaeting, og hvor ieg vidste at man ogsaa leiede Masqverade=Klæder ud, endskiønt ikke saa offentlig, som paa andre Steder. Jeg vendte derpaa hiem, og i den Fornøielse og det Haab, som jeg havde over, at det var gaaet saa lykkelig, tænkte jeg ikke een eneste Gang paa, at der var intet andet, end en Lidenskab, der kunde retfærdiggjøre et saadant AnSlag. Den heele Tiid fra at jeg kom hiem, og indtil at Masqverade=Huuset blev aabnet, følte jeg alle Bevægelser af Urolighed og Utaalmodihed; jeg saae hvert Øieblik paa mit Uhr, jeg kunde ikke troe at det gik saa sildig uden at være kommen i Urigtighed, og ieg holdte det ideligen for Øret, for at høre efter, om det ikke stod. Den saa meget forventede Stund kom endeligen, og endskiønt jeg var en af de første, der vare komme, saa fandt jeg dog strax mit Offer, og gav mig strax til at drage hans Øine til mig. Jeg havde, medens jeg gik i Skole, lært en Maade til at betegne Alphabetet med Fingrene; men ieg havde siden mærket, at den var almindeligere bekiendt, end jeg i min Barndom havde indbildt mig. Hilario havde den Tiid, da han endnu friede til mig, seet at jeg betiente mig deraf, for at tale med et ungt Fruentimmer, som havde gaaet i Skole med mig, og han vilde den Gang endeligen lære den. Jeg blev derfor strax min Tyrk var, som paa denne Maade holdte Samtale med en Nonne, hvilken han paa en afbrudt Maade forlod med en Mine, som den, der var fortrydelig over, at han ikke kunde naae sit Maal. Dette Øieblik syntes mig beleiligt til at tale ham til, jeg trak ham derfor letteligen ved Ærmet, og ieg gav ham paa Fingrene at forstaae, at jeg kiendte ham. Jeg var i Begyndelsen bange for, at jeg havde givet mig tilkiende, ved at betiene mig af min Konst; men jeg overveiede strax, at min Røst havde endnu meere vildet sætte mig i Fare derfor. Jeg mærkede strax at jeg behagede ham, og efter en gandske kort Samtale, som han syntes at ville gjerne fortsætte i den Tonne, som han havde begyndt, bleve vilenige om at mødes i Enrum, og vi satte os i vore Vogne, for at begive os til et Tractere=Huus nærved - - - Jeg var medens ieg kiørte didhen i den stærkeste Bevægelse, og det skulde have været vanskeligt for mig at sige, om Fornøielse eller Sorg herskede i mit Hierte. Jeg forestillede mig imidlertid den Fornøielse, som ieg vilde have af at triumphere over Hilaxios Forvirrelse, jeg overlagde allerede de Ord, som ieg vilde bruge, og jeg gav mig allerede selv biefald over den Overmagt, som min Opførsel, sat imod hans, vilde give mig. (Resten følger.)