Corsaren, 1842-12-16
"Fædrelandet" og Slesvigerne. "Mene vi Endnu, at Uret bør man aldrig giøre, Hvad eller har hi skiftet ganske Tro Og mene nu: ei altid, men dog stundom, Naar det kan være Meneren til Nytte? "Socrates." For dem, der have havt en Anelse om, hvorledes et vist Coteri af Liberale vilde vise deres Liberalitet, naar deres Virksomhed ikke indskrænkedes til at forlange den af Andre men selv at udøve den - for dem maa den Lorenzenske Sag, siden den nu engang skulde passere, være hjertelig velkommen. Det er saa rart, før en betydelig Jndflydelse ved en Constitution kom ihænde paa et saadant Coteri, at kjende det ret nøie og skjøndt man formodenlig ikke behøver at skynde sig med at samle en saadan Erfaring, er det dog altid godt at have den i Beredskab, da for sildig altid er for sildig. Man seer altsaa - in parenthesi være det sagt - at det, ikke at have en fri Forfatning, ogsaa kan have sin Nytte. Det er naturligviis "Fædrelandet" og dets "Venner", vi her sigte til; det er af den Holdning og de Forholdsregler, disse troede rigtige i Anledning af den slesvigske Historie, at vi ville udlede deres practiske Liberalitet, og vi skulle saa see, om de Anelser, vi tidligere en Række af Nr. have udtalt om denne, ville sees stadfæstede eller gjendrevne. Den nærmeste Foranledning til, at vi gaae ind paa denne Sag, er iøvrigt Discussionen i en lille Forsamling, som for nogle Dage siden tilfældigviis dannede sig om os. Forsamlingen selv er imidlertid ligegyldig, vi referere kun de Principer, der ved Discussionen udhævedes som de eneste mulige fra Frihedsvennernes Stand- punct, og vi tilføie, at der i denne Forsamling, hvor der var endeel Stof til Charivari nærværende, blev besluttet, at man vilde være aldeles alvorlig, eftersom Capt. Ticherning i den alvorlige Forsamling i Hdtel d'Angleterre havde leveret Charivari. - Til Overflødighed ville vi endnu bemærke, at her ikke er Tale om den Jndignation, enhver Dansk maa have følt ved den Fornærmelse, der er blevet tilføiet vort Modersmaal. Spørgsmaalet er om den Maade, hvorpaa det er retfærdigt og dem, der ville Frihed, passende at fremtræde imod det Parti i Slesvig, der har sat sig i Opposition til vore Fordringer om Danmarks Rettigheder ligeoverfor Slesvig. For de Frihedsforlangende, blandt hvilke "Færrelandet" vistnok med Rette tælles, er den Fordring en af de vigtigste, maaskee den allervigtigste Yttringsfriheden, Tale- og Skrivefrihed, Associationsret, Petitionsret o. s. v. med saa vide Grændser som muligt. Og man opstiller den Sætning, at Frihedens Misbrug ikke modarbeides og forhindres bedre end ved dens rette Brug, at Friheden er sin egen bedste Beskytter. Kun i saadanne Tilfælde, hvor den onde Villie henvender sig directe til Masserne og fremkalder dem til Oprør mod det Bestaaende og mod det Hellige, kun da maa Staten for som Existerende at værne om det, der er enhver Existerende dyrebart: Existensen, træde til og forhindre den Virkning, som den forbryderiske Opfordring kunde udøve over dem, der ikke ere modne eller dannede nok til at "skjelne mellem Godt og Ondt". Men i et Samfund, hvori Enhver havde Evne og Besindighed nok til at bedømme alle saadanne Provocationer, hvor Sandsen for det Lovlige var saa stærkt udviklet, at enhver Ulovlighed strax vilde finde sin Modstand, der var selvfølgelig ingen Jndskrænkning nodvendig, der kunde de Frihedsforlangende realisere deres Theorier. En Stænderforsamling er et saadant Samfund. Den er mere. Hvert Medlem er ikke alene istand til at raade sig selv, for sin egen Deel bedømme og afgjøre, hvad der er rigtigt, men han er endog specielt kaldet til at raade for Andre. Her, hvor endog Absolutismen har tilstaaet en næsten uindskrænket Frihed, her have da Frihedsmændene Jdealet af en Stat, og herpaa kunde de altsaa i videste Udstrækning anvende deres Frihedstheorier: At der ingen Grændse bør sættes for Friheden undtagen den, som sættes af Forsamlingen selv formedelst den Forsamlingen iboende Fornuftighed, Lovlighedsfølelse, Tact. Men denne Forsamlingens Fornuftighed har sin legemlige Repræsentant, Præsidenten. Han er ved Forsamlingens frie Valg kaldet til at forestille, udtale og hævde Forsamlingens Jdee. Naar nu, som i nærværende Tilfælde med Slesvigske Stænderforsamling, Præsidenten gjør sig skyldig i, hvad vi ret egenlig kunne kalde "en uforsvarlig Tilsidesættelse af pligtskyldig Opmærksomhed", naar han ikke modsætter sig det Brud, der skeer paa Fornuftighed og Lovlighed, hvad er der saa at appellere til? Her er Vendepunctet, om man holder fast ved Frihedsprincipet eller ei. Bliver man consequent, saa gjør man kun det simple Tanke-Experiment: Ligesom selve Forsamlingen hører ind under en større Deel af Borgere, saaledes hører dens Aand ind under en større Almeenaand, og Repræsentanten for dens Aand, Præsidenten, er som en enkelt Deputeret i denne større Kreds - denne kalder ham til Orden, saa at han vaagner og igjen kalder hine Andre til Orden. Men hvo er saa igjen Præsidenten, Repræsentanten for denne større Aand, Almeenaanden? Absolutisterne sige: Kongen. Absolutisterne erkjende Kongen for den offenlige Menings Repræsentant. Frihedens Tilhængere anerkjende som Præsident: Jngen. Jdet den concentreres og materialiseres i et Menneske, og endnu mere: i et Menneske, hvis Villie ligesaalidt taaler Discussion, Raisonneren og Modsigelse som Kanoner og Bajonnetter, ophører den at virke i Frihedens Navn og med Frihedens Vaaben. "Fædrelandet" har altsaa ved at vende sig til Kongen ftillet sig paa et absolutistisk Standpunct. Vi vide ikke, om Dhrr. Prof. Clausen, Schouw, Madvig m. Fl. tilligemed de Mange, der have tiltraadt deres "Erklæring", ere komne til den samme Conclusion gjennem de samme Præmisser som vi. Heller ikke anføre vi deres Navne som en Autoritet - vi erkjende ingen slige bestaaende Autoriteter og vilde raabe tre Gange Hurra den Dag, da Jngen anerkjendte dem -; men værd at lægge Mærke til synes det os dog, at disse ere komme til det samme Resultat, at de tydelige have lagt for Dagen, at det er til den offenlige Mening, de troe man bør henvende sig, ikke til Kongen. Hvor urigtigt det i et saadant Tilfælde er at søge til Kongen, sees endnu bedre, naar man opstiller det Tilfælde, hvori det absolut maa være rigtigt. Det er, naar der begyndes med Magt og Vold: imod dette er kun Magten lige Vaaben. Hvis den slesvigske Forsamling var gaaet udenfor sin Competence, havde ophørt at discutere og raadslaae om Forbindelsen med Danmark, havde selv villet bringe sine Beslutninger i Udførelse og derfor henvendt sig med Opraab til Folket - da havde den constitueret sig til en moralsk Person, der satte sig i aabenbart Oprorsforhold til Statens Lov, da maatte man kalde paa Kongen, hvis han forresten ikke af sig selv vilde værne om sin Krone. Men hvor himmelvidt forskjelligt er ikke det nærværende Tilfælde herfra. Ad forfatningsmæssig Vei, stræbe de at opnaae deres Ønsker (skjøndt vi Alle med Skam maae tilstaae, at Forsamlingen endnu ikke officielt har udtalt dem, men vi kun gjættet os dertil). De have netop valgt, samme Vei, som OConnell har valgt med sin Plan til at opløse Jrlands Union med Storbrittannien, og imod hvem neppe nogen frisindet Engelskmand vilde paakalde Kronens Jndskriden; der er ikke den ringeste Lighed mellem dem og de canadiske Oprørere, med hvem "Fædrelandet" stiller dem i Paralel. "Fædrelandets" øvrige Lignelser ere saa uheldige at halte ligesaa stærkt som dette. Saaledes spørger det, hvad man vilde sige, hvis Bornholm eller Fyen vilde skilles fra Danmark og være engelsk. Her mangler blot, at Bornholm og Fyen ikke have 2/3 Delen af Jndbyggerne af engelsk Herkomst, talende engelsk Sprog og engelsk gouverneret. Kom de i saa Fald med et Andragende, saa - ja, hvad der saa var at gjøre - saa tilkom det vel Kongen at afvise det og os Andre at overtyde dem om, at de gjorde bedst i at blive hos os, og for at lokke dem dertil bede Kongen om, at han vilde give os en Forfatning, hvorunder de kunde føle sig lykkelige i Forening med os. - Har Fædrelandet løbet surr i Principerne for Yttringsfriheden - hvilket maaskee forresten kan undskyldes ved den Skjæbne, dets egen Yttringsfrihed i den sidste Tid har havt - saa er det ikke gaaet bedre med dets Anskuelser om Petitionsretten. Aabenraa-Petitionen om Udslettelsen af Ordene "Dansk Eiendom" paa Byens Skibe bliver nævnt i Adressen som et betydende Moment og den kongelige Villie henledet derpaa! Man tænke sig: En Petition, der er fremkommen paa lovlig Maade, og overleveret Folkets lovmæssige Organ! Og dertil en Petition, hvorover dette endnu ikke havde fattet en afgjørende Beslutning! Vi gad vist, hvad "Fædrelandet" vilde have sagt, naar Grundtvig-Lindbergianerne i Anledning af Constitutions-Andragenderne til den Roeskildske og Viborgske Forsamling havde indgivet en Petition til Kongen og bedet ham beskytte den kongelig-danske Absolutisme mod disse - Andragender. Men, det forstaaer sig, i dette Tilfælde var det "Fædrelandet" selv og dets "Venner", hvis Yttringsfrihed og Petitionsret man vilde krænke, og ligesom det ikke bør nægtes, at vi Alle sammen have en meget større Øvelse i at fordre Liberalitet end i at udøve den, saaledes synes "Fædrelandet" specielt at have lagt sig efter det Første. "Fædrelandet" pleier at sige. "Der gives Tider, hvori Jdeerne og Ret og Uret forvirres." Det er en Sandhed, der mangler nok blot den Tilføining, at det formodenlig er de Tider, da man selv skal gjøre Ret midt i al den Uret, man lider. Det liberale Coteri, hvorom her er Tale, synes efter det her Udviklede ikke at have noksom Styrke og Lyst hertil, og man bør vel uddrage det Resultat af det Passererede, at nævnte Coteri, naar det fik Magten, vel vilde være liberalt, men kun indtil det syntes dem at gaae "for vidt". Saa vilde de sige: "Nu er der intet Udkomme mere" og sætte deres Villie og Anskuelser igjennem med den samme Haardnakkethed, som de bebreide de nuværende Magthavere - kun meere energisk, kun gjøre mere summarisk Proces med deres Modstandere.