Aarhuus Stifts-Tidende, 1844-07-15
Om Hr. Adjunct Nis Hanssens improviserede Foredrag ved Sprogfesten paa Høiskamling see vi os, ved velvillig Meddelelse af Hr. Jnstiturbestyrer Kraiberg, istand til at give følgende Beretning: Den sidste, der betraadte Talerstolen paa Skamlingsbanken, – hvorfra saa mange kraftige, opløftende og begeistrende Ord havde lydt, bragt Trøst og Haab ind i Nordslesvigernes af Mismod betyngede Hjerter og vakt hos deres Landsmænd og Brødre fra Kongerigets forskjellige Deele en endnu kraftigere Beslutning: at antage sig Danskyedens Sag i Slesvig som deres egen, – var Adjunct Nis Hanssen. Den inderlige Deeltagelse og levende Begeistring, hvormed han, som ædel Fædrelandsven og indfødt Slesviger, omfatter de slesvigske Anliggender, afprægede sig i hans fortrinlige Tale, der dannede en værdig Slutsteen for denne betydningsfulde Dags vigtige Forhandlinger. Diærvt og kraftigt, gik der dog en forsonende Aand igjennem hans hele Foredrag, der ikke savnede fortjent bifald. J Særdeleshed udtalte han sig om de Svage og Baklende, der af deres tydske og fortydskende Embedsmænd og andre af Tydskhedens ivrigste Forkæmpere lade sig forlede til næsten at svigte den Sag, hvoraf deres sande Held, deres Frihed, deres Selvstændighed er betinget. Jkke Spot og Haan, Had og Forbittrelse, meente han, vare de Vaaben, man maatte sætte i Bevægelse imod disse svage Aander; tvertimod anbefalede han Taalmodighed og Kjærlighed som Midler, ved hvis Anvendelse man turde haabe at omvende de Vildtarende og bringe dem tilbage paa den rette Vei, hvilken de stode i Begreb med at forlade. Lydeligt Bifald tilkjendegav, at dette skjønne Raad ikke faldt i en gold Jordbund, og Held den danske Sag, om det ved alle mødende Tilfælde maatte blive taget tilfølge. Til Slutning fremsagde han et hjerteligt Ønske for Danmarks Konge, knyttede hertil et lignende for Kronprindsen, idet han tilføiede, at man ofte har seet en Søn udføre, hvad Faderen enten ikke vilde eller ikke kunde; da hørtes det almindelige Raab: "Godt sagt!" og et trefoldigt Hurra beseglede Ønsket. Men en tilfældig Omstændighed bragte Hr. Hanssen endnu engang paa Talerstolen. Enaf Festens Bestyrere anmodede nemlig Jnstitutbestyrer Kraberg om, ved nogle Ord at opfordre Forsamlingen. til at bringe ham, den slesvigste Bondesøn, der, uagtet sine forandrede Livsforhold, sætter en Ære i sin simple Herkomst, og med utrættelig Jver har stræbt at udbrede Kundskaben og sine betrængte Landsmænds Stilling, en hjertelig Hyldest. Denne Opfordring fandt almindelig Gjenklang, og blev besvaret med længe vedholdende Jubelraab. Nu traadte Hr. Hanssen atter frem, takkede for den Hyldes, man havde bragt ham, og idet han med bevæget Sind skuede ud over den talrige Forsamling, da faldt ogsaa hans Blik paa de mange Danneqvinder, der forskjønnede Festen ved deres Nærværelse. Dette foranledigede ham til, at udvikle Qvindens Betydning ogsaa i politiske Anliggender og navnlig i den Sag, Festen gjaldt. J varme Udtryk fremførte han Ønsket om, at de vilde benytte deres Jndflydelse paa Mændene og især det nøiForhold, hvori Naturen har stillet dem til den opvoxende Slægt, til at fremme Fædrelandskjærlighed og Kjærlighed til Modersmaalet; dette kostelige Klenodie. Kraftige Hurraraab vidnede om, at de tilstedeværende Mænd og Ungersvende deelte dette Ønske, som sluttede en Fest, hvis Mage Danmark ikke har seet, hvis Følger ikke lade sig beregne, men hvis første og skjønneste Frugt er denne at den hos Tusinder og atter Tusinder har bestyrket de Forsæt ikke at skye noget Offer, nogen Anstrængelse, for at tilkæmpe dansk Sprog og dansk Nationalitet en herlig Seier over tydsk Frækhed og Anmasselse."