Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1778-07-24
dagen den Om Erstatning. Midt i et Indtog, da vor store Frelsere var omgiven med en utallig Mængde af Folk, retter han sine Øine paa Zacchæum, og beærer hans Huus med sin allerhelligste Nærværelse. Hvad gjorde denne anseelige Mand saa stor i Verdens store Læreres Øine, En fuldkommen Ruelse og Forbedring af hans Synder, en fattet Afskye til al begangen Uretfærdighed; det rosværdige Forsæt, at forretrække Lydighed imod Gud, og Retfærdighed og Kiærlighed imod Næsten, som han havde forrurettet, frem for egen Fordeel. See, Herre, sagde han, Halvdeelen af mit Gods giver ieg de Fattige, og dersom ieg haver gjort nogen Uret med Underfundighed, da giver jeg det firefold: igien. Denne Forsikring var oprigtig og sandfærdig; skulde ellers den alvidende Jesus have elsket ham saa meget Dette fortreffelige Exempel kan vise, at de, som virkeligen ville behage Gud, maa med en sand Fromhed forene en fuldkommen Retfærdighed, billighed og Menneske=Kiærlighed, og vinde Seier over alle Laster, der ere disse Dyder, imodsatte. Saalænge en Dydslærer ikkun overhoved taler om Kiærlighed til Næsten, saalænge han ikkun viser, at vi skulle unde ham det hans er, og intet deraf uddrage ham, saa længe vil man høre ham med bifald. Endogsaa naar han forlanger, at vi skal oprigtigen afbede det hos Gud, og fortryde det, om vi have gjort vor Broder noget Afbræk paa hans Formue, endogsaa da vil han finde os villige til at lyde hans Forskrifter. Men vil han drive denne Retfærdigheds Pligt høiere, vil han forlange, at vi skal give tilbage igien, hvad vi uretfærdigviis have tilvendt os, saa ville de allerfleste af Tilhørerne tænke, som hine Jøder i Evangelig: denne er en haard Tale, hvo kan høre den, Med ret vil Begierlighed til at have og at beholde, begynde Oprør, og en hemmelig Murren vil opstaae hos den halve Meenighed. Skal jeg da, vil Kiøbmanden tænke, skal jeg da adsprede igjen min saa suurt erhvervede Formue, Skal jeg af en Vexelerer blive til en Kræmmer, Kleon, en fornemme Øvrigheds=Person, bliver rørt af Præstens grundige Beviser. Saa snart han kommer hiem, efterslaaer han Protocollerne, for at giøre Overlæg, hvor mange Processer han paa uretfærdig Maade haver afgjort, hvor mange Betieninger han for Pænge haver solgt til Uværdige. Saa hemmeligen han i Begyndelsen anstillede denne Undersøgning, saa saae han sig dog endeligen nød til at give sin Kone Underretning og sit Forehavende, eftersom han havde bekommet de fleeste Foræringer igiennem hendes Hænder. Mariamne hører neppe det Ord Erstatning, saa synker hun i Asmagt ned paa sin Canope. Hun kommer sig efter nogle Minnter igien, farer op og skriger: " Hvad Samvittighed, Samvittighed, Vil du for Sam" vittigheds Skyld prostituere dig for det heele Hoff, Byen, " og det heele Land, Hvor smukt vil det lade, naar " Frue - - - - inden skal gaae til Kirke, ligesom en gemeen Borgerkone, Jeg skulde skaffe Heste og Vogn af, " og give den og den Skurk mine Pænge, Jeg skal giøre mine Børn til Tiggerunger, Jeg skal sælge mine Smykker, Aldrig vil ieg være saadan en Tosse. Hvo der meener, at have givet dig for meget, kan melde sig og give sin Regning, Lad os antage, at en Saurin i Haag, eller Amsterdam ved sine Bevisers Styrke og sin mægtige Veltalenhed meget levende overbeviiste en stor Mængde Mennesker og Erstatnings Nødvendighed; hvilken stor Forandring vilde der ikke foregaae, Vi skulde i Morgen see dem gaae slet klædde, som i Gaar glimrede af Sølv og Guld. En fattig Mand, der nyligen havde uretfærdig viis tabt en Proces, skulde nu indrømme en stor Capitalist sin Hytte, og igien trække ind i den andens prægtige Huus. Kort at sige, de selsomste Forandringer i den heele Bye vilde i kort Tid gaae for sig. Og disse Forvirringer maa give dem den fornemste Grund, som ikke vilde høre noget omErstatnings Pligt. Men dersom denne Jndvending omstøder en i sig selv væsentlig Pligt, saa maatte man ogsaa tage i Betænkning at forklare og indskærpe mange andre af Evangelii Forskrifter. Hvilken Forandring vilde ikke en Prædiken, naar den blev almindeligen antaget, foraarsage i en Bye, dersom alle Tilhørere rettede sig efter disse Ord: Guds saliggiørende Naade oplærer os, at vi skulle forsage Ugudelighed og de verdslige Begieringer, og leve maadeligen, retfærdeligen og gudeligen i denne Verden? Man maa imidlertid indskrænke og mildre denne Pligt saa meget man vil, saa bliver det dog altid sandt, at man saa længe er en Tyv, som man med Vidende og Villie besidder en andens Eiendom. Thi denne forsætlige Tilbageholdelse er intet andet, end et bestandigt Tyverie, ligesom det er en bestandig Ukydskhed, naar man ikke afskiær de stændige Band, hvormed man er hæftet til en lastefuld Person. Thi just derved berøver man en anden sin Eiendom, at man forholder ham den; just derved skader man ham meest, at man for bestandig unddrager ham de Midler, som Forsynet selv haver givet ham i Hænder, for derved at giøre sig lykkelig. Saa længe er man altsaa en Tyv, som man beholder noget, som er røvet. Men Apostelen siger udtrykkeligen, at Tyve skulle ikke arve Guds Rige." Hvad, ikke arve Guds Rige, Beholde en Haandfuld Pænge, og derimod miste det evige Liv for et Godes Skyld, som en Tyv, en Jldebrand i en Time kan skille os ved Maatte jeg ikke paa hin Dag, naar ieg med min Næste, hvilken ieg haver forurettet, skal staae for den alvidende og retfærdigste Dommeres Domstol, forbande den usle og korte Vinding, for hvilken ieg haver bortgivet evigt Samfund med Gud? Det er sandt, denne Pligt er svar. Men maa man ikke ogsaa imod sin Villie tilstaae, at den er høist billig. Ligesom jeg ønsker, at alle de, der have noget af hvad der hører mig til, skal give mig det igien: ligesaa ret er det at jeg lagttager det samme imod dem. Hvem der ikke betaler mig, hvad han er mig skyldig, beskylder jeg med Rette for Bedragerie. Hvilket Navn fortiener da mit Forhold, De Jndvendninger, man giør imod denne Pligt, kan umueligen omstøde den. Hvo der siger: skal jeg afskaffe min Stats, for at give en anden, som jeg haver bedraget, sit igien, skal jeg forsage min Beqvemmelighed, Hvo der saa siger, spørger egentlig: Skal jeg, for at adlyde Naturens Ret og Evangelii Forskrifter, forsage min Hovmod, min Vellyst, min Kiælenskab, Skal jeg tilsidesætte en indført Velanstændighed for Guds Befalinger, Skal jeg fornægte mig selv, for at blive salig? Skal jeg aflyde Gud meere end mine Tilbøieligheder, Skal min Omvendelse endeligen være fuldkommen, alvorlig og oprigtig? Vi ville føie hertil en mærkelig og sandfærdig Begivenhed efter en troværdig Mands Fortælling. En vis catholsk Minister hos en stor Fyrste havde af sin Herres Kammergodser efterhaanden samlet sig en stor Rigdom. Da han faldt i en dødelig Sygdom, førte hans Samvittigheds=Raad ham i Besynderlighed ogsaa denne Synd til Gemytte, og formanede Patienten meget eftertrykkeligen, at erstatte Fyrsten hvad han havde fravendt ham. Hidindtil havde den Syge med alle Ruelses Tegn anhørt hans i Taller; men ved denne sidste Forestilling raabte han, Hvad" forlange de? Hvad skal blive tilovers for Mine, Skal jeg sætte min ældste Søn, hvis lykkelige Genie baner ham Vei til de høieste Ærestrin, med et usle Omstændigheder og berøve ham de dertil fornødne Midler, Og naar mien erstattede Fyrsten hvad jeg haver fravendt ham, maatte jeg da ikke falde af hans Naade, og afskiære min Søn" alt Haab til hans Lykke ved Hoffet 2, Præsten svarede: det er sandt, Deres Exellents maa her træde i en stor Selvfornægtelse. Dog dersom De ikkun med en oprigtig og lydig Tillid til Gud vover det, saa vil Gud og Klogskab nok vise dem Vei, at udsone Deres Samvittinhed og Retfærdighed, uden at miste Fyrstens Naade. Men hvad den unge Hr. Baron angaaer, saa tvivler jeg, om Deres Excellents skulde elske ham saa meget, at De for hans Skyld tog i Betænkning, at forsømme deres egen Frelse. Det kommer, med Deres naadige Tilladelse, paa en Prøve an. Den unge Baron blev kaldet. Skriftefaderen sagde: Hr. Baron, De mister Deres Hr. Fader, dersom man ikke endnu kommer ham til Hielp med friskt og ungt Menneskeblod. Lægerne sætte deres eneste Haab paa denne Cur. Efter Deres Forskrift maa man holde en Finger saa længe over Lyset, til Huden er fortæret og det varme Blod løber udBeslutt Dem til, med Deres Blod at redde saa kostbart et Liv. Den unge Baron blev forskrækket. Jeg kan, sagde han, umueligen beslutte mig dertil. Men vi ville, om det og skal koste 1000 Rdlr., kiøbe nogen dertil. Skriftefaderen svarede: fremmed Blod nytter ikke; Deres Blod maa det være; Sympathien maa just derved giøre det meeste. Kom, beslutt Dem til et Qvarters Tid at forestille en ufølende Stolker. Heele Verden vil beundre Deres sønlige Kiærlighed. Med hvilken Omhu vil ikke Deres Hr. Fader herefter elske Dem, Men al Veltalenhed var forgieves. Den unge Baron blev derved, at det ikke var ham muligt. Herpaa vente Samvittigheds=Raaden sig til Ministeren og sagde: Seer Deres Excellentse nu vel, hvor spaa Deres Hr. Søns Kiærlighed er til Dem. Han udvælger heller den Smerte over Deres Død, end over sin ene Finger. Han er bange for den svage Flamme af et Lys, og De ville beslutte Sig til, for hans Skyld at udstaae Helvedes evige Jld, Deres Excellentse overlegge dog, jeg beder Dem for Guds Skyld, Sagens Vigtighed vel. Denne Forestilling erholdte endeligen Seier over Ministerens Hierte, og han besluttede sig behiertet til Erstatning. Den skeede, uden at enten Fyrstens Naade blev tabt, eller Ministerens Formue gik aldeles til Grunde. Og hvad Erstatningen, paa den ene Side tog bort, det oprettede igien paa den anden Guds Velsignelse. Overalt bliver det vel ved vor Frelsers Udsigende: hvad gavner det Mennesket, om han vinder den gandske Verden, men tager Skade, paa sin Siæl, eller hvad Vederlag kan Mennesket. give for sin Siæl, Historisk Efterretning om Hr. v. Voltaires sidste Levetimer og Død.