Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-04-18
Jeg kommer nu til Forfatterens anden og vigtigste Undersøgelse: Er med Napoleons Fald og den gamle tydske Rigsforfatnings Gjenoprettelse Fædrelandet reddet, Tildeels, siger Forf., lader det sig allerede ligeledes besvare ved det, som ovenfor er sagt Var det ikke Napoleons, men Frankrigs Aand, der trykkede Verden, især Tydskland, saa bliver her tilbage at undersøge, om denne Aand forandrede sig ved dets Herskers Fald, om Frankrig nu er mindre stærkt, mindre forenet mod Udlandet, mindre rigt paa Midler til at forvirre og kue det? – Vi ønskede at kunne besvare dette Spørgsmaal med ja, men vi ere desværre for meget overbeviste om det Modsatte. Henrik IV almindelige Fred, Ludvig XIV Universalmonarkie, og Napoleons store Rige ere meer eller mindre fuldkomne Forsøg til at løse een og den samme Opgave, og Virkninger af en Nationalaand, der ikke vil forandre sig under Ludvig XVIII, i hvorvel enhver Jagttager, der ikke forsætligen lukker Øinene, allerede nu maa have indseet, hvad der foregaaer. Saaledes som nu spottede de Franske over deres Konge, over Robespierre, over Directoriet, da disse vare styrtede, men deres Handlemaade mod Udlandet blev stedse den samme. Den gjærende Masse, som arbeider i Tønden, sprænger den svage Form, der er indsluttet deri, og løber over. Siden Ludvig XIV vant til at trænge frem mod Rhinen, med Uvillie, nu for en Stund opgivende en Deel af deres Erobringer, ville de Franske bære med Ulyst en Fred, der ikke er blevet dicteret af dem, og som ikke vil lade dem beholde Alt hvad de have frataget os, og de dølge ikke, at de ere tilsinds, igjen at tilkjæmpe, tilliste og tilmægle sig hvad de have mistet. - Langt være det fra enhver Retsindig, at nære Lidenskabelighed og Nationalhad, hvor Rolighed og Fred ere saa fornødne for Menneskeheden! Men disse Complimenter paa Vers og i Prosa, disse Sange, disse Undersøgelser i franske Tidender, der prise Freden og Tilbøieligheden til at leve i Samdrægtighed med Verden, maa man for Alting ikke antage for andet end det de virkeligen ere – for Ord og Smigrerier til at føre Fremmede bag Lyset. Kan man vel for Alvor troe, at den til Verdenserobring og Verdensherredømme i mange Aar vante Nation har opgivet Hanget dertil fra det Øieblik af Navnet Ludvig XVIII istedet for Napoleon staaer i Spidsen for dens Love, Det Folk, som ikke vilde andet Sprog, andre Sæder, anden Forfatning end sin egen, uden hvis Tilladelse der intet Ord, ustemplet af dets Magthavere, maatte skrives eller tales fra Seine til Weichsel, skulde have givet Slip paa sin Overvægt? De Hærførere og Krigere, hvis Jndkomster næsten alle vare anviste paa Erobringer i Udlandet, skulde have opgivet alt Haab om, i det mindste atter at tilkjæmpe sig en Deel deraf, De Underhandlere, som i Paris aabnede et Marked, hvor Tydsklands Provindser falholdtes, skulde have opgivet deres Planer, De Tusinde brødløse Officerer, Embedsmænd, Told- og Accisebetjenter, der herskede og fandt Rigdom eller i det mindste rigeligt Udkomme i de afstaaede Lande, skulde ikke føle dybt deres Tab, Folkets stolte Aand skulde ikke see en utilgivelig Ydmygelse i alt hvad der er skeet, Troer man, at hver Fransk, der paalagde enhver Overvunden sit Sprogs og sine Formers Aag, seer i Skaansel noget andet end Svaghed og Kortsynethed, Nu, den, som troer det, den kjender hverken de Franskes Aand eller Stemning, og det første det bedste Blad, den første Samtale med enhver Fransk vil overbevise ham om det Modsatte. Endnu ere de forenede Hære i Paris, endnu, medens vi skrive dette, er Freden ikke undertegnet, og allerede skulde man efter de franske Tidender troe, at Nationen har gjort Alt, de fremmede Hære have kun været deres Redskaber, og allerede taler man om den preponderance og puissance mediatrice, som i Fremtiden har Kald til at mægle og afgjøre de andre europæiske Magters Stridigheder. "Men, siger man, Frankrig har mistet saa neget Land, at dets Overvægt er brudt, og det ikke besidder større Magt end før Revolutionen." Vel, bliver da Frankrig med Grændserne fra 1792 ikke endnu bestandigen det Land, om hvilket Friedrich den Store sagde, at om han var dets Konge, skulde intet Canonskud turde skee uden dets Villie, *) Denne Sætning er, saavidt jeg veed, første Gang blevet fremført af de Franske, da de stode paa Pynten af deres Vælde, og siden ofte paaberaabt. Men, som det lader, har man her misforstaaet den store Konges Ord. Hans Mening har det vel neppe været, at Frankrig kunde ved sin Styrke modstaae hele Europa, noget, som ikke lader sig tænke, naar Europas Magter ere enige; men uden Tvivl sigtede han til hans Tids Cabinetter, hvis Forhold vare ganske forskjellige fra Nutidens, og meente, at han paa Frankrigs Trone, den Gang ved sin Politik skulde kunne styre hele Europas. Jovrigt var jo heller ikke Alt, hvad Friedrich sagde, lutter Orakelsprog. - Jeg for min Deel er af den Mening, at Frankrig aldrig var blevet til hvad det i Aaret 1812 var, dersom Europa havde handlet med forenede Kræfter og efter fælles Jnteresse, og at det aldrig vil blive det mere, saadet Land, der, ødelagt af frygtelige Storme, uden Hær, med Hærførere, der begunstigede Fiendens Hensigter, regieret af en indbyrdes uenig Forsamling af Folkehøvdinger med hundrede Hoveder, trodsede hele Europa, det Land, som ikke trænger til noget andet, for at frembringe mere end det behøver, hvor, efter den skrækkeligste Tilintetgjørelse af en stor Hær, i faa Maaneder dannes en anden, endnu frygteligere, det Land, mageløst ved sin Beliggenhed, ved sin Lukkethed, ved sine Jndbyggeres Livfuldhed, Virksomhed, Undfangelighed *), hvis ødelagte, hungrende, skrantende Hære gjøre en endnu mere fortvivlet Modstand, hvis Grændser ere omgivne af uindtagelige Fæstninger, hvis Underhandlere ere fine og snue, hvis Ynglinger, tagne ligge fra Ploven, i faa Uger ere Soldater, det Land, hvis Herskers Befalinger inden to Gange fire og tyve Timer kunne fra den ene Ende til den anden forkyndes og fuldbyrdes, hvor Handlingen følger strax paa Villien, hvor man kun behøver at sige Folket nogle begeistrende Ord, og vise det en Udsigt til at tilfredsstille dets Stolthed og Byttesyge, for at opflamme det til vilde og haardnakkede Kampe, til Opoffrelse af hver Art, det Land, hvis Provindser, udtømmede, blottede for Mennesker og Skatte, i Dag frembyde en Ørk, og i faa Maaneder igjen et befolket, og bebygget Paradis, Tæller man ikke de Krigere, der vende tilbage fra Fangenskab, fra Fæstningerne, de til Kampen vante Borgere, der ved første Opraab staae færdige, at tilkjæmpe sig i Udlandet. nye Rigdomme: "Men indere Uroligheder adskille Frankrig og de styrtede Tilhængere af Napoleon ere blevne afløste af Kongeligsindede, et ganske andet System elskende, af lang Udvandring kjede og fredelskende tilbagevendte Venner af Bourbonnerne." Vist nok vil Frankrig endnu længe sønderslides af længe Europa arbeider til eet Maal. Mangel paa Enighed blandt de andre Stater gjorde Frankrig stort og mægtigt. Med samme Ret, som de Tydske have dannet deres Empfanglichkest efter Receptivitet, troer jeg at vi kunne, for dog eengang at blive af med dette fremmede Ord, betjene os af Undfange lighed, især da Adjectivet fangelig er meget gammelt i vort Sprog. Partier og Had; af fiendtlige Meninger. Maatte kun ikke af den bedragerske Aske fremstige en ny opluende Flamme. Men disse Partier, disse modstræbende Meninger deelte ogsaa de Franske i Aarene 1792-1798, og netop en Krig med Udlandet synes det meest passende Middel til at undgaae en Borgerkrig, og ødelægge deres Modstandere. Netop for at aflede den svulmende, brusende Strøm ved Canaler, foreslog Folkeforsamlingen den Gang Krig. Den Magt, der angribes og søger at befæste sig, den Hersker, der vil vinde et ære og guldtørstigt Folk, den undertrykte Opposition, der i det Jndre forfeiler sit Maal, alle see i udvortes Strid, og Seir deres væsentlige Fordeel. Og - og maatte de Tydske lære i dette Stykke noget af de Franske. - de, som indbyrdes sønderslide hverandre, ere mod Udlandet kun alt for enige. Jucobineren og Feuillanten, Tilhængeren af Robespierre og Girondisten, den constitutionelle Monarchist og Democraten, bragte hverandre i Revolutionen, giensidigen under Guillotinen, men, angrebne af de Tydske, lededes de alle i et Øjeblik kun af een Tarv. Og de tilbagevendte Udvandrede, som man gjør Regning paa O, hvilken Jndbildning, hvilken Daarskab, naar J troe, at de alle føle endog kunden mindste Tilbøielighed til eder, og i Henseende til Tydskland tænke et Haar bedre end de meest revolutionære Franske. Under Napoleon vare de mange, han havde samlet om sig, netop eders indgroete, bittreste Modstandere, netop de grummeste Fiender af Fremmede, de heftigste Forsvarere, ikke sjelden Opfinderne af hans haardeste Forholdsregler, og de, der sadde i hans Statsraad, forgiftede og forhutlede selv hans bedre Planer, og vare endnu langt mindre liberale end han selv. De vare det, der indblæste ham: en Souverain, der gjør Regning paa sine Folkeslags Kierlighed er en Spaaling, og Frygt allene maatte være hans Trones Støtte; de vilde grunde det franske Sprog og Herredømme, indtil Enden af Europaa; de indgjøde ham den Tanke, at Folket maatte bestaae af faa begunstigede Drivere, og uhyre Rige, og af en stor Mængde trængende Drevne; de, hans Maurys og Fontanes, og Bundfaldet af de gamle Blodsuere lagde Grunden til hans Opdragelses=, Undertrykkelses= og Continentalsystem, og under Ludvig XVIII som under Napoleon, vilde de bære det over Jorden, naar det gik efter deres Ønske, og i det nye Babylon bygge Pavillons d'hannovre, for at kunne øde deres Bytte. Hvad den rhinske Merkur i eet af sine Blade for Juni (1814) anfører som Statsraadets System, det og endnu stærkere Ting har Forfatteren heraf hørt af meer end een af disse Herrer, og i dette System laae ogsaa Jndførelsen af det franske Herredømme over hele Verden. Udlandet vil dog vel ikke troe, at alle de gjæstfri optagne Udvandrede medbringe tilbage en Tanke af Agtelse, en Følelse af Taknemmelighed? De, som haanede og beloe os i vort eget Land, de, hvis Tiggerstolthed i Tydskland ofte blev understøttet paa den indenlandske beskedne Trængendes Bekostning, dem var det jo netop, der grundfæstede Napoleons Trone og Herredømme og hvis Stemmer nu hæver sig i det Jndre mod Gregoirer, Lanjuinais og andre slige Mænd, til Fordeel for det meest uindskrænkede Despotie, der vel ogsaa snart ville udstrække deres Kløer mod Naboerne! De vare og ere det jo, der i Underhandlings- og Skuffekonsten ere Mestere og Mønstre, ved hvilke det, som Folkeslagene have tilkjæmpet sig med deres dyrebareste Hjerteblod med et Pennestrøg tilintetgjøres. Og dette Folk, denne Aand, dette Rige, der er omgivet med Volde mod eder, mod hvilket J ikke engang have faste Grændser, ville J troe, godmodige, men trevne Tydske Dem ville J holde eders Fredsslutninger, eders Deductioner, eders Statsrets Udførelser imod, J, som langsomt og betænksomt først overveie om man vel ogsaa vil angribe eder, som undersøge Modstandernes Fordringer, forsvare eders Rettigheder i tykke Skrifter, hvilke ingen læser, derpaa, ved Privilegier og Familieforbindelser, Misundelse og Mistillid uenige, først indbyrdes omhyggeligen stride, hvorledes Modstanden bør indrettes og fordeles, indtil Fienden er Mester af eders Land. – J ville ikke see Faren ved en Nabo, der i Øjeblikke væbner sig fra Nordsøen til Alperne, og i det han beslutter Angrebet allerede har begyndt det? J. hos hvem et Par Riger maa omstyrtes, førend J lære, at eders Krigere i snevre Beenklæder ikke kunne bevæge sig, og i Klæder, som ikke bedække dem, maa fryse fordærvet? J, som veed, hvad Romerne og Grækerne i saadanne Tilfælde have gjort og skulde gjort, men aldrig hvad der er Behov for eder, J, som tale om Planer for Evigheden, og af lutter Høihjertethed tager til Takkemed en Daler, medens den hule Franskmand driver Giek med eder paa eders Bag? J, som ti Gange slagne i Krig ved alt for langt udstrakte Linier, endnu den ellevte Gang begaae samme Feil, og tolv Gange bedragne ved eders Usamdrægtighed og Begierlighed, og Fremmedes Mægling, endnu den trettende Gang lade eder angribe fra samme svage Side? O min Ungdoms Drøm, Mandens Haab Tydsklands Gjenfødsel ved Folkekraft og Visdom og Retvished! Tre Gange skimtede jeg allerede en Morgenrøde, der syntes at bebude Mueligheden, af en skjøn Dag, og allerede tre Gange udslukkedes de første lyse Solstraaler i en mørk Taage, i sorte, tykke Skyer! Saa skjønner dog hvad altid ødelagde eder! Saa lukker dog ikke Øinene for det, som foregaaer trindt omkring eder! Saa lader dog eders Jubelhymner tie, medens eders Saar endnu bløde, og det Sværd allerede hvæsses, der skal slaae eder, saa tænker dog over de Lænker, der bandt Kjæmpen, Germania, og over de Aarsager, hvorfor et Folk, der viger for ingen Nation i Tapperhed, Ære, Forfædres Navnkundighed, Visdom, Lærdom, følelse, er blevet en Boldt for sin Nabo, beseiret ikke kunde redde sig; seirende, ikke vidste at sikkre sig, Og for ikke at lade det Øieblik slippe, som Forsynet gav eder, til at benytte det, saa overveier hvorved Napoleon faldt. J det Jndre, fordi han tilintetgjorde hver Magt, undtagen hans egen, indbefattede al Vælde og al Forfatning i sin Person, lod Folkene end ikke beholde Jndbildningen om at det betydede noget, og, istedet for Ligheden i Talentets og Fortjenestens Fordringer, indskiød Yndlinger og Mænd uden Fortjenester i sine Officierers og Embedsmænds Rad. Da saaledes al Magt laae i den Enes Haand, da ingen Fordeling af flere var knyttet dertil, da der kun gaves en Jnteresse, nemlig Herskerens, og al hengivenhed for denne kun beroede paa Belønning i Penge og Hæder, som denne allene uddeelte, da hans Jeg var Staten, saa styrtede han, saasnart han ikke kunde byde mere, og med ham Staten. J det Udvortes: fordi han sammensmeltede i Masser de smaa Folkeslag, hvis Vedligeholdelse selv Politiken bød ham; ved samtidig Mishandling af gamle Fyrstestammer, og lade deres Folkeslags gamle Erindringer om mange Svagheder afløses af Medlidenhed og Følelse for den almindelige Elendighed;