Aarhuus Stifts-Tidende, 1847-10-09
J en anden Beretning om de italienske Anliggender hedder det: "Saavidt man kan skjønne, har den Udviklingens Aand, Pius I har løst, grebet hele den italienske Halv fra Lombardiet til Sicilien, og paa en Reaction, ved Hjælp af voldsomme Forholdsregter, er ikke meere at tænke. Derimod er man vel berettiget til at mistroe det pludselige Omslag, som har fundet Sted i de hidtil conservative Fyrsters Tænkemaade, rimeligviis ville de gjøre gode Miner til dette Tingenes Omsving, indtil Folkets lettroende Tillid igjen giver dem fri Fod til gradvise Tilbageskridt. Hvad Bevægelserne angaaer, saa have Opstandene paa Sicilien været meget blodige. Samtidigt reiste sig en Opstand i Reggio, ligeoverfor Messina, i Calabrien, der gik saavidt, at Jnsurgenterne endogsaa indtoge Staden. Der udkommer endogsaa hver Dag en Avis, betitlet: "De bevæbnede Calabresers Bulletin. Kongen udstædte i Neapel en beroligende Bekjendtgjørelse og sendte fra Canna fem Dampskibe fulde af Tropper til de urolige Egne. Jmidlertid skal Bevægelsen allerede have grebet nordligere beliggende Stæder, navnligen Cocenza og Cosano. Det er paafaldende, at Kongen just i denne Tid har faaet særdeles Beviser paa Ruslands Venskab. Kirkestaten skrider frem i sin Udvikling; Ærefrygten for Pius I holder de berusede Gemytter i Tømme. Han sliger med hver Dag i Jtalienernes Kjærlighed, og det fortjener at bemærkes, at han, midt under alle disse storartede Reformer, har fundet Tid og Leilighed til, at udjævne de langvarige Tvistigheder med Keiseren af Rusland. Ogsaa med Sultanen staaer han paa en saa venskabelig Fod, at han har givet en Kunstner det Hverv, at male Storherrens Portrait i Legemsstørrelse. J Toscana jubler man endnu over, at Storhertugen har lovet, ogsaa i sit Land at indføre alle Pavens Reformer. Kongen af Sardiniens Erklæring, at ville staae Last og Brast med Pius I, har i de piemontesiske Stæder fremkaldt en Enthusiasme uden Lige; i Genua var den ledsaget af stærke Demonstrationer mod Østerrigerne. Man raabte: "Jtaliens Uafhængighed for evigt, Ned med Østerrigerne!" Selv i Lombardiets Hovedstad have lignende Optrin fundet Sted. Ærkebispen tiltalte den oprørte Masse og formanede til No. Alligevel bleve alle Politiets og Troppernes Patrouiller angrebne og afvæbnede; man spyttede Tydskerne i Ansigtet, hvor man mødte dem. Stormagterne opbyde alle Midler for at bringe de brusende Bølger i det bevægede Jtalien til at lægge sig; men intet af disse Midler, hverken det engelske eller det russiske, vil gjøre sin Virkning. Østerrigerne indsee omsider, at Bølgerne dog maaskee tilsidst kunde slaae sammen over deres Hoveder, og begynde derfor, i al Forsigtighed at trække sig tilbage, for i Frastand at iagttage Stormen. Commandanten i Ferrara har ladet sine Tropper marschere ud af Staden; dog holder han endnu Fæstningen besat. J Kirkestaten som i Sardinien ruster man sig til Krig, og vil lade det komme til det Yderste. Romerne mene, at kunne bringe en Armee af 150,000 Mand paa Benene, og den sardiniske Landmagt er ligesaa stor. Til sine Undersaatters store Glæde har Pius I, i en Proclamation til sit Folk, erklæret, ei ved nogen Magt paa Jorden at ville lade sig tvinge til at afvige fra den engang betraadte Bane. Hvad jeg har lovet mit Folk, siger han, vil jeg holde, om jeg end atter skulde gribe til mit gamle Haandværk og hugge til med Husarklingen!" Det synes, som om de gamle Fædres Krigeraand er faren i Romerne. Unge og Gamle ove sig i Vaaben; Underofficererne ved Schweizertropperne fungere som Romernes Exerceermestre.