Københavns Adresseavis, 1768-04-13
Dødsfald. Over den afdøde Etatz=Raad Flelschers Deputerede Søe=Etatens General Commissariat er følgende indsendte fra Odense i Fyen. Manibus. D. Chiels Frelserer. Saerum hos volut amicus, Ovem primum, præcipum & principemamicorum medrum habut. imo haberem. quam vellem dicere, habes Beatitate, exuta mortalitete, donataFLEISCHERE. Mansisti dum vita manst amicorum optimus Ecquid non manes Fata vetunt, que vertant omnia. Me prius hinc exire oportuisset qui in tantum te ætate præiviin quantum Tu me dignitate prælistiQui multo plura haberes dignissimus. Non ero laudum tuarum buccinator quese suo satis splendore commendant Sed tacitus egrundem æstimator præteren. glorium tum magis obscurarem. quam prædicarem. ipse obscurus. Ergo hær que exaro, erunt indicie quantum te coluerim virum quantum, te amisse, amiscrimquanti Te faciam fato functum Si quid inest in mortalitete qud meretur immortalitatem. merat in Te, chen, mortali, igitur Tui, dum mer, ero memor Summus pueri, falebrosa virtutis semit ad doctrinam simul grassato deinceps. sin quiønne loco, animis conjunii, corporibus digjunkt Viximus. Te huc usque secutus, utinam ad ultimum assequar nunquam de Tud, nec quem habemus charissimiamici amplexu avelsendus. Denique. ut sis sciens quemvis fortune icum. neqve id nescis. ægva mente excep. Accepto acceptæ cladis nunciovelut fulmine ictus. conticuo. Ungefær det samme af samme paa Dansk. Første, eneste og sidste Ven Fleischer. Du er da død og jeg tilbage. Dette er det første Skaar udi vores Venskab hvorfor maatte jeg dog ikke have dette eene Fortrin for Dig Du som havde saa mange andre Fortrin for mig skiønt ikke nær saa mange som Du var værd, da jeg dog paa Tidens Løbe=Bane havde mange fleere Aars Fortrin for Dig. Ubøyelige Skiæbne hvad er din Omgang med mig dog alt for haard. Det har ikke været dig nok stedse at vise dig tver imod mig. men har nu endog vildet betage mig denne sidste Trøst denne ene men Sande Ven. Smertefulde Erindring. kunde jeg endda tabe dig. efterat jeg i denne min Ven har tabt det beste, rareste og ædelste Verden har at give, det er ikke Dine Dyder jeg her har foresadt mig at udraabe, de trænge ikke til min Roes, men har nok i deres egen Glands det er ikkun den slette Viin der behøver skildt mueligt vilde samme endog ikkun fordunkles naar det skeede af een. som selv lever i Dunkelhed. Medens jeg derfor i Stilhed beundrer dem skal dette tiene til at vidne. om vor ubrudte Venskab i Livet om mit Tab ved Din Død, om min Høyagtning for og efter Din Død thi i Sandhed. er der hos de Dødelige noget som fortiener Udødelighed, da fandtes det hos Dig min, ach dødelige Ven, Hvis Jhukommelse derfor skal blive mig i hellig og udødelig Minde, indtil jeg selv faaer aflagt det Dødelige. Vi fulgte hinanden i vor Ungdom, skiønt igiennem megen Kummer, Trang og Besværlighed, troligen paa Dydens og Lærdommens Vey omsider. kom Du mig af Sigte og løb foran, dog kom vi aldrig hverandre af Sindet. Min Trøst i alt dette er: at jeg ved at følge dig fremdeles efter, kan vente, om ikke før, saa dog ved Enden af mit Lob at naae og finde Dig igien hos vores ypperste og beste Ven uden videre befrygtende Skilmisse. Jmidlertid. er dog mit Sind ihvorvel hærdet ved idelig Modgang og vant til med en Slags Ligegyldighed at imodtage vidrige Ting. saaledes som af et Lynild bleven rørt ved Din Død, at jeg nu ikke kan tale meere men maa tie