Ribe Stifts Adresseaviser, 1844-12-31
Ribe. Vi have seet, at den brunsvigske Stænderforsamling har antaget et Andragende med stor Majoritet i Anledning af de Anmasselser, som true Schleswigholstein af Danismen. Dette er atter et godt Skridt frem paa Veien. Denne Sag kunde maaskee ved første Øiekast opvække deels Latter, thi hvor svag end ogsaa Danmark er, saa har det vel dog endnu ikke Noget at frygte af en Stat, der ei engang er saa stor som det Halve af Sønderjylland, og deels Forundring, naar man veed, at den danske Mand i sin Stænderforsamling ei maa tale sit Modersmaal, naar han kan tale Brunsviger nes, samt at hele Forretningsproget og for størstedelen Rets-, Kirke- og Skolesproget er brunsvigsk, uagtet Landets Børn ei forstaae et Ord deraf. Men ved en nøiere Betragtning forandrer Latteren sig til Alvor, og denne Begivenhed vil saa lidet kunne opvække Forundring, at dersom lignende Andragender ei efterhaanden indkomme og antages med stor Majoritet ved alle tydske Stænderforsamlinger, maatte det meget mere vække tænksomme danske Borgeres Forundring. J Middelalderen og Hansestædernes gyldne Periode klagede man ofte over den Myndighed, som disse udøvede her i Danmark, at de havde bemægtiget sig hele den udenlandske Handel o. s. v.; især klagedes over, at Brunsvigerne paatrængte og deres Øl, der fortrængte det danske. Nu er det ei vor Handel, men vort Land Brunsvigerne ville bemægtige sig; nu er det ei deres Øl, de ville paatrænge os, men deres Sprog; nu er det er vort Øl, de ville fortrænge, men vort Sprog. Nu er det ingen Anmasselse mod Øllet, vi drikke af vor egen Brygning, men mod Sproget, vi ville tale af vor Moders Maal. Man seer altsaa, det er et godt Skridt frem paa Veien. Dette brunsvigske Andragende, dets Dristighed og Uhørthed maatte ellers under andre Omstændigheder have vakt en Smule Opmærksomhed. Hvad om en lille tydsk Stat vovede at blande sig i Englands eller Ruslands indvortes Bestyrelse? Ja, hvad mon Hr. Metternicht vilde sige, dersom Brunsvig vilde ordne Sprogforholdene i Ungarn, mellem Magvarerne, Slaverne og Tydskerne? Vi bede bemærket, at Brunsvigerne gjøre ogsaa Andragende om Slesvig. At en større Magt kan have Lyst og Mod til at blande sig i en mindres indre Anliggender, det lader sig tænke, og man vil paastaae, at dette desværre ofte skeer, men at en Stat i Miniatur, og dertil kun et lidet Stykke af en større Foderativstat, drister sig til Saadant mod en større, dette er nok endnu ikke seet. Jmidlertid er dette for os Danske slet ingen Grund til Ængstelse; thi vi have jo en saa national og uforlignelig Udenrigsminister (efr. Roesk. St. Tid.), der nok skal vise de schleswigholsteinske Brunsvigere hjem. Vor Uafhængighed af fremmede Magter er desuden noksom bekjendt. Brunsvigernes Andragende bør derfor ei forurolige os vor udenlandske Ære og Anseelse er ligesaa mageløs, som vor Udenlandsk-Minister i at forsvare disse. Dog vi snakke, maaskee dette Andragende just er vort eget Øl, som vi paatrængBrunsvigerne? Maaskee det er denne Tønde gode Jule-Øl man i længere Tid har havt saa travlt med at brygge paa Graasteen. Hanne Bjerrum født Koch. Kun for en Stund vi tabe Alt. kun for en Stund vor Taare faldt, Vel løst paa Jord er Kjærligheds og Venskabs Baand. Vel tabt dit hulde Smiil, en Afglands af din Aand; Men Mindet bliver, og hver Aftenrøde Bestyrker Haabet, snart vi Dig skal medde. Du, som forskjönned mödig GangPaa Livets taagedækte Vang, For dine Elskte, som med Himlen i dit Blik, Din Røst den hulde, som fra Aandens Lys udgik Alt følte Salighed i deres Indre og tryktes da af Livets Sorger mindre. Du, som saa bramfri drog din Vei, Beskeden, huuslig, ændsed ei. Det usle Mamon, uden for at mætte Den Arme, og den Sörgende at lette Saa var din ædle liid, og derfor alt herneden. Du aned selv i Døden Himmelglæden. Du gik forud, men i din HavnEr intet mere jordisk Sarn. 1 Lyset lever Moderkjærligheden, og nyder kan for ædel Værd herneden. Vi stræbe ligne Dig i Daad og Tanke, Som Du vi ville da for Himlen sanke Hanne Bjerrum født Koch. F. Han een tak Alt kun for en Stund vor Taare faldt, Vel løst paa Jord er Kjærligheds og Venskabs Baand. Vel tabt dit hulde Smiil, en Afglands af din Aand; Men Mindet bliver, og hver Aftenrøde Bestyrker Haabet, snart vi Dig skal medde. Du, som Fare danned modig GangPaa Livets taagedækte Vang, For dine Elskte, som med Himlen i dit Blik, Din Røst den hulde, som fra Aandens Lys udgik Alt efter lighed i deres Indra og tryktes da af Livets Sorger mindre. Du, som saa bramfri drog din Vei, Beskeden, huuslig, ændsed ei. Det usle Mamon, uden for at mætte Den Arme, og den Sörgende at lette Saa var din ædle liid, og derfor alt herneden. Du aned selv i Døden Himmelglæden. Du gik forud, men i din HavnEr intet mere jordisk Sarn. 1 Lyset lever Moderkjærligheden, og nyder kan for ædel Værd herneden. Vi stræbe ligne Dig i Daad og Tanke, Som Du vi ville da for Himlen sanke Til Madame Blangsted, ved Efterretningen om Enkepastorinde Bjerrings Død. Du Gamle, som med Sølverhaar Saa ene i din Smerte staaer, Hvis Haab er knust for Støvets Dag Nu da dit Barn til Graven drage, Som Livets Lys er evig Nat, Dog eier end dets bedste Skat: Den rene Troens Himmelkiærte, Som klarer Taagen i hver Smerte. Og snart et evigt Lys oprinder, Hvor Du din Rikke atter finder, Hvor intet Mørke tynger Sorgen, Hvor Alt er Fryd og evig Morgen, Hvor Elskende skal sees igjen Et mere skilles Ven fra Ven.