Viborger Samler, 1778-04-27
Anekdoter. Saa Skribentere har nogen Tid tiltaget sig saa mange Friheder med den historiske Sandhed, som Hr. Voltaire. Dette er en Sag, der længe er den heele Verden bekiendt. Jeg frygter for, at en stor Digter alletider bliver en farlig Historieskriver. Naar han endog er ærlig nok til, at ville sige Sandheden, (der maaskee ikke alletider har været den Mands Sag. He Sag, vi tale om) saa maatte han dog tillige have en ganske overordentlig Magt over sig selv, naar han stedse kunde blive Herre over sin Jndbildningsskraft, eller sit Hiertes Varme, uden nogentid at lade sig forføre af den Vane, at forskiønne eller vanzire Gienstændene, at sætte dem sammen efter eget Gotbefindende, og fordeele Skygge og Lys saaledes, som de kan giøre den beste Virkning, - en Vane, der endelig bliver en Digter til den anden Natur - til, endogsaa imod sin udtrykkelige Hensigt, at forestille Tingene anderledes, end de er i Naturen, eller synes at være. Hvorvidt denne Betragtning kan være tilstrækkelig til at beskytte den Digter, der har udført saa mange historiske Malerier, som alle røbe en Mesters Pensel, omendskiønt man i alle savne den historiske Oprigtighed, mod deres Bebreidelser, der har foretaget sig, at hævne Sandhedens Sag paa ham, det overlades andres Omdømme. Men saa meget i det mindste, synes mig, man skulde fordre af en Digter, der giver sig af med at være Historieskriver, som en høistbillig Jndskrænkelse af det historiske qvidlibet aucendi, og i sær af den Mand, der saa ofte har viist sig en svoren Fiende af alt det vidunderlige og ubegribelige, kunde man med dobbelt Rettighed fordre, at han ikke skulle fortælle os, som virkelig skeedte, saadanne Tildragelser, der øiensynlig stride imod Verdens naturlige Løb, og hvorpaa man endnu aldrig har seet Exempel, undtagen i Troldnymsernes Fabler og i Tusinde og een Nat. At Philosophen fra Ferney, eller, som han selv behager at kalde sig, den Gamle fra Bierget Krapok, ikke alletider er blevet frie for denne Svaghed, dette er dog vel det mildeste Navn, man kan give Sagen) derpaa finder man et Exempel af det besynderligste Slags, Slags, i den anden Deel af hans Secle de Louis XIV, eller i 197 Kapitel af hans Histoire generale Tom. 6. p. 157. ed. 1756. Sagen, det angaaer, er i sig selv af ringe Betydenhed; men den sørgesløse Dristighed, hvormed han vil indbilde os det utroligste af alle Cventyrer, er hos en Skribent, som Voltaire, meget betydelig, og fortiener altid, at vi opholde os nogle Øieblik derved. Det er idelig Hr. Voltaires Vane, at beraade sig paa Vidner, der ikke meere findes blant de Dødelige, og som man (i det ringeste ikke siden Hr. Smedenborg er gaaet over til sine gode Venner, Aanderne, uden at efterlade nogen Arving til sine Undergaver) ikke saa let kan lade meer forhøre hos i den anden Verden, om de ogsaa virkeligen har sagt det, som Voltaire lader dem sige. Ogsaa til at staae for dette Eventyr, fremstiller han en Mand af Navn og Anseelse, fra den anden Verden: Hr. de Caumartin, nemlig, forrige Intendant over de Kongelige Finanzer. Hr. Caumartin har seet Sagen med sine egne Øine, og Hr. Voltaire har hørt den af hans Mund med sine Ører. Hvad kan man forlange meer, Et Øie=Vidne, som Hr. Caumartin Intendant des Finances! Et Øre Vidne, som Hr. Voltaire! Karneadis og Pyrrho selv maatte tville ved saadanne Vidner, om der endnu kunde være noget at tvile. Men Factum, factum! Det er vel Hovedsagen - Altsaa. Hr. Caumartin saae engang, da han endnu var et ungt Menneske, i et Kabinet af det Maazarinske Hotel, et bredt og dyb Skab med Skuffer, udi, der naaede en heel Side over af Kabinettet, fra Gulvet lige indtil Loftet. Dette Skab var et Stykke af Arvegodset, efter den allerede for nogle Sr. Aar. Aar siden afdøde Cardinal Mazarin, hvis Universal=Arving var, som enhver veed, Hertugen af la Meilleraye, siden Hertug af Mazarin, en Gemahl af Kardinalens berømte Broderdatter Hortensta Mancini. Nu er vist nok i et Arvegods, som Kardinal Mazarins, et Skab meer eller mindre, kuns en Bagatel; man havde og brydt sig saa lidet om dette, hvortil Noglen for lang Tid siden var bleven borte, at ingen Siel var kommen paa det Jndfald, at ville vide, hvad der vel kunde være deri. Hr. Caumartin fandt denne Mangel paa Nysgierrighed uforsvarlig, og ved den Forestilling, at der kunde dog maaskee være allehaande artige Sager deri, overtalede han hende til, at hun lod det brække op., Nu er da det underfulde Skab aabnet, og hvad skeer "Alle Skufferne deri var opfyldte, lige fra øverst til nederst, med lutter Qvadrupler, Skuepenge og Medallier, af Guld. - Forunderligt nok, men dette er endnu det ringeste. Hvad havde Madame Mazarin der den Gang allerede stod sig meget ilde med sin underlige Gemahl, over hvis ubegribelige Ødselhed, hun førte de bitterste Klager, og strax derpaa skildte sig fra ham - hvad havde hun vel at giøre, efter Opdagelsen af en Skat, der kom hende, i hendes da værende Omstændigheder, saa vel tilpas, "Hun kastede al denne uhyre Mængde Guld, i heele Haandfulder, ud af Vinduet, og hvad der ikke er det svageste poetiske Træk i denne Fortælling) hun havde heele otte Dage at bestille dermed, inden hun kunde blive færdig med denne ædelmodige, og for den Parisiske Pøbel saa angenemme, Forretning. Om Om ogsaa Hr. Caumartin nogentid - (ved ædrue Sind i det mindste, skulde have fortalt Philosophen af Ferney sligt, Vist nok er en Kongelig Opsynsmand ved Finanzerne i Paris en Mand, hvis Hoved der løber en hoben Penge igiennem. En Million maa udentvivl i Hr. Caumartins Øine, saavel som ogsaa i Voltaires, ham, alle Tiders og Folkeslags største Digtere tilsammentagne, med Fader Homer selv i Spidsen, ikke ville opveie - ikke være saa stor en Sum, som den formodentlig var i den arme Cassos, da han, i sin smukke Sønnet, bad sin Kat, laane ham Lys af dens Øine, for derved at kunde skrive sine Vers. Men med alt dette ville jeg dog vedde, at Hr. Caumartin ikke har gjort Sagen halv saa slem, som vor Digter. Viist nok foregaaer der i de Arabiske og Persiske Fabler Ting, der let kunde giøre saadan en Fortælling trolig, naar de kuns selv var en Smule troligere. Saaledes see vi, for Exempel, en vis Abulkasem - der i sin Ungdom, som en fattig Dreng, gaaer om med Blomster og Sitroner - at blive indsat til Arving, for sine smukke Øines Skyld, af en gammel rig Kiøbmand fra Basra, den gamle Kiøbmand døer, og aabenbarer, kort for sin Død, for den unge Arving, at han er Herre af en umaadelig Skat. Aldrig saa snart seer Abulkasem, sig i Besiddelse af denne Skat, førend han begynder at leve med en Pragt, og en Gavmildhed, som ingen Monark i Asien kunde giøre ham efter. Han bortgiver hver Dag uhyre Summer, uden at man kunde blive deres Afgang, i mindste Maade, vaer i hans Levemaade. Endelig trænger Rygtet derom sig for Ørene af Kalisen i Bagdad. Den vantro Haraun Alrashid vil see med sine egne Dine; han reiser t. Basra, giør, under Navn af Kiøb. Kiøbmand, Bekiendtskab med den ædelmodige Abul kasem, og faaer, endnu samme Dag, Prøver paa denne Mands Rigdom og Gavmildhed, der lader ham føle, at han er kuns en lille Potentat mod Abul kasem. Nu lader han ikke af, førend han bringer sin Vert, til at vise ham sin Skat. De gaae, langt ud paa Natten, da alle sov, ned i Haven; her, under et vist Træe, løfter Abulkasem en Falddor op. De trine ned af en Marmortrappe, og - for at giøre det kort, de komme endelig i en Sahl, der er saa stærk oplyst af nogle Karbunkelsteene, at det neppe kunde blive lysere, af Schah=Bahams to tusinde Diamantes Lysekroner. Alt hvad der imidlertid er at see, i denne Sahl ved saa megen Lysning, er et Bækken i Midten deraf, af hvidt Marmor, halvtredfindstive Fod vidt, og tredive Fod dybt. Men dette Bækken er fuldt af Guldstykker, og rundt om staae, paa tolv Støtter af støbt Guld, Tolv Sta tiller at Edelstene, uforlignelig forarbeidede, o. s. v. som med meere er at læse i den tiende Dag af de meget sandsynlige og sovnbefordrende Fortællinger, som Prindsesse Farrukhnaz, Søster til Sultan Farrukhranz af Kaskemire, lader sig, hver Morgen i Badet, fortælle af sin troe Amme, Sutlumemee. Formodentlig har Hr. Voltaire haft Ammen Sutlumemee, med det halvtredsindstive Fod brede og tredive Fod dybe Marmorbækken, fuldt af Guldstykker, i sine Tanker, naar han taler og et meget dybt Skab, der indtog en heel Side af et Kabinet, i et Huus, som det Mazarinske Pallads, naaede ligetil Loftet, og var opfyldt med Qvadrupler og GuldMedallier, som om en Sag, der ikke har den mindste Vanskelighed. Sandt er det, dett: Skab kunde, efter en meget maadelig Beregning, kuns indeholde et Par Millioner Qvadrupler, og det er vist nok kuns en Bagatelle mod det, der var i Abulkasems Marmorbækken, ja kuns imod een eneste Diamant=Stotte. Men sæt ogsaa, at der kuns havde været en Miil lion Qvadrupler i Skabet, saa ville det dog altid, i vore Tider, og efter Naturens ordentlige Løb, blevet en ganske artig Summa. (Resten følger.) Resten af Landstingsdommene fra No. 17.4. Hr. Etatsraad og Amtmand Hansen indstevner, til Underkiendelse og ibragte Omkostningers Erstatning, en Dom, afsagt, Fredagen den 10 October 1777, paa Ringkiøbings Byeting, af den constituerede Underdommer, Herredsfoget Johan Fuglang, udi en Sag, anlagt af Auctions-Directeurerne i samme Bye, Hr. Raadmand Thomas Montagne og Hr. Byeskriver Niels Hviid, imod Hr. Citanten, fordi han ikke, af en Deel sig tilkiøbte Byens Jorder og Eiendomme, har villet betale meere i Auctions Salario, end den allernaadigste Forordning om Auctions=Verket i Danmark tilholder og foreskriver, hvilken bemeldte Auctions-Directeurer formener at være dem i Kiøbstæderne uvedkommende, og de, baade for løst og fast, som ved offentlig Auction bortsælges, berettigede at tage 4 proCento i Salario, m.m. 5. Jomfrue Anna Dafgaard af Allerup cum Curatore Hr. Raadmand Lorentzen af Fridericia indstevner, til sit gode Navns og Rygtes Beskiermelse, til vedbørlig Rets Erholdelse, til Underkiendelse, lovlig Paadømmelse og skadesløse Omkostningers Elangelse, med det hende allernaadigst forundte Benefcium paupertatis, en, af Hr. Cancellie=Raad, Borgemester, Bye og Herredsfoget Junghans, den 28 October 1777, ved Aanst Jerslef og Slaugs Herreders Ret, afsagt Dom, med givne Kiendelser og Rettens Behandling, udi en Sag, imellem Appellantinden paa den ene, og Præstekonen Madame Friis i Hiarup paa den anden Side, angaaende en Deel Forurettelser, som bemeldte Madame Friis, den 31 Aug. 1775, i Peder Jensens Huus i Harup, imod Apellantinden, der sammesteds da havde Opholdstæd, skal have udøvet, baade i Ord og Gierninger; i Orderved, at hun har skieldet hende for Tyv og Hore, og i Gierningen saaledes, at hun med Hug og Slag, Jordskuf og Sparken, uden Skyld og Brøde, har overfaldet Appel Appellantinden, som da var syg og skrøbelig, og altsaa ikke, enten ved Modstand, eller Undløbelse, kunde befrie sig, men maatte endogsaa lade sin egen Kiep, hvilken hun havde at stytte sig ved, af bemeldte Mad. Friis frarive, samt bruge til dermed at lade sig slaae a. 6. Procurator Christian Friis af Aalborg indstevner, til Forandring, Skierpelse og bedre Rettes Nydelse, samt alle Omkostningers og Skadegields Erstatning, saavel som Reparations Erholdelse, en Dom, afsagt paa Hornum Flescum HerredsTing, den 13 Novbr. 1777, af Bye- og Herredsfoget Hans Thornsohn i Nibe, udi en Sag, imellem Citanten, bemeldte Proc. Friis, paa den ene, og Hr. Peder Thøgersen Larsen, paa Høstemarch, til deels med Hans Pedersen, Huusmand af Mou Sogn og Bye, paa den anden Side, anlangende tvende Fordringer; den første som en Rest af Tilgodehavende, for af gjorte Sager for Ober= og Under=Retten, samt andre Forretninger til 26 April 1777, kuns 7 Rdlr. 2 Mk., hvilke Citanten efter Afdrag af hvad, han Tid efter anden pro Arrha i Vahre og Penge har bekommet, endelig faaer tilgode; og den anden efter Regning, stor 508 Rdlr. 1 Mk. 8 s., for adskillige Sager, mellem Præsten Hr. Ryge i Mou og Hans Pedersen, som Citanten, efter Hr. Lassens Begiering, har udført, m.m. 7. Hr. Ritmester Fischer til Qvistrup indstevner, til Svækkelse og Underkiendelse, vedbørlig Rets Erholdelse, samt Ridemænds Udmeldelse i udfordrende Tilfælde, en Dom, afsagt, ved Hassing Refs Herreders Ret, d. 19 Martii sidst, af Herredsfogden sammesteds Hr. Lauriz Høier, udi en Sag, som pra & contra ved samme Herreders Ret har været udført, mellem Appellanten, som Hoved=Citant ved Underretten, paa den ene Side, og Hr. Major Ring paa Lyngholm, som Contra=Citant ved Underretten, paa den anden Side, angaaende en Summa af 728 Rdlr., som Hr. Major Ring, efter Beviis af 16 Mai 1771, til afgangne Hr. Justitsraad Hvas og Frue er bleven skyldig, hvilket Beviis er kommet i Hr. Appellantens Værge, efter Frue Justitsraadindens Død, som hendes forlovede Kiereste, og ved Testamente indsatte Universal=Arving, men af Hr. Major Ring foregives at være urigtigt, og forandret i Aarstallet, samt Beviisets paalydende Summa at være udbetalt eller liqvideret i Snapstinget 1771, som dog med Hr. Majorens reene Breve og Beviser, udgivne længe efter den Tid, hvorved Gielden efter Hr. Justitsraadens Død tilstaaes, anderledes skal kunde gotgiøres, ac Tillæg.)