Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-03-01
Skilderie af Kjøbenhavn. Fortende Aargang. No. 17. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 1 Marti 1817. J Anledning af Skilderiets No. 13 for Aaret 1817. (Slutning.)At fremkalde, udbrede og grundfæste denne Troe, det er den christelige Religions Tendents - det er dens Hensigt og Bestræbelse - og hvad Frugt i Henseende til Sædelighed den maatte frembringe det er anbenbart nok for ethvert tænkende Menneske; thi Troen kan ikke være uden Kierlig hed, og Kierlighed kan ikke være uden Lydighed. Og her er tillige den kraftigste Bistand - her er Stolen paa Guds almægtige Understøttelse - her er den faste Overbeviisning, at Menneskene ikke kunne forstyrre det Gode, skjøndt vore Kræfter ere svage; thi Gud er mægtig i de Skrøbelige – saa svare vi da selv Jordens Vældige: det bør os at adlyde Gud mere end Menneskene. - Her er og saa Trøst for de Bedrøvede og Frelse fra Fortvivlelse; thi vi ere aldrig forladte af ham, i hvem vi ere, leve og røres - her er Haab for de Lidende; thi Gud vil ikke lade dem fristes over Formue; men gjøre Udgangen paa Fristelserne, saa at de kunne taale dem - her er selv for den beængstede Synder Vederqvægelse og Hvile og en herlig Tilskyndelse til at gaae frem paa Bedringsveie; thi Gud vil ikke sønderknuse det brudte Rør, ei heller udslukke den røgende Hørtave; - dog hvad Jesu Religion maatte virke til Sædeligheds Fremme og til at trøste, berolige Sindet, det behøve vi ikke at slutte; thi hine Dages Historier have viist os dens Frugter, som langt overgaae alt, hvad vi kunne forestille os - og Efterretningerne fra Asien i vore egne Dage vise os det samme. - Der, hvor Jesu Religion kiendes af Bibelen selv, og ikke af menneskelige Fordreielser, der hvor hans Troe hyldes - og hvor den fylder Hjerterne, der skues ogsaa dens Frugter der ere dens Tilbedere een Siel og eet Hjerte, der finde Ædruelighed, Kydskhed og Maadehold i de fandselige Nydelser Sted; thi man tragter efter et høiere, et aandeligt og evigt Gode - der ere hele Tyvenationer forvandlede til redelige og retfindige Borgere; thi man har ikke sit Liggendefæ paa Jorden; men i Himlene; - der er ikke Hovmod, Misundelse eller indbyrdes Strid; men der er Ydmyghed, Velvillie og Fredsommelighed; thi den sande Ære og det ægte Gode kan besiddes af Alle, og den Ene forstyrrer ikke den Anden i Besiddelsen. Hvor Jesu Troe hersker, der er og et Mod og en Standhaftighed i Lidelser, som intet andet Mod og ingen anden Standhaftighed kan lignes med, thi der ofver man gjerne den forgiængelige Hæders=Krands for den uforgjængelige. Hvor læser ikke med Beundring og Deeltagelse, at den christelige Troe endnu frembringer disse Virkninger *). Monne ogsaa de Stater, hvor Troen *) See Theol. Bibl. af Prof. Theol. J. Mølle 5te B. pag. 60 etsqv.; især paa. 130 etseqv. forkastedes hvor Moralloven skulde bestaae uden Grundvold, kunne rose sig af tiltagende Sædelighed og Kraft i Livets Trængsler, Lad Erfaringen tale, og den vil destoværre vise os, at Bygningen er sammenstyrtet, efterat Grundvolden var borttagen. Jsærdeleshed vidne Tyveriernes og Selvmordernes Forøgelse med en høitlydende Røst. Det er altsaa vist nok paa Tiden, at der arbeides for de forfaldne Sagers Opreisning. Hvorledes, Vist nok ved Underviisning og Overtalelse; men skal hiin og denne høres, saa maa det og befales, dem som ere Menigheds Lemmer, at være tilstede hvor Guddommens Villie forkyndes, skal Religionen ikke ringeagtes af de Letsindige, da er det vel ogsaa nødvendigt at Jrettesættelser finde Sted, hvor man af de udeblivende Frugter, skjønner, at Troen er en død Troe - og hvor saadant ikke virker, der bør vel ogsaa straffes - ikke som Anmelderen siger: med Pengemulcter, Trusler, Bank og Forbandelser; sligt kjender den christelige Aand slet ikke – ei heller nytter det at kaste Perler for Sviin, eller Helligdom for Hunde, som ikkuns nedtræde, bespotte der Hæderværdige og vende sig, for at sønderrive dem, der ville paanøde dem sandant. Men hvorledes da? Just lige efter Jesu Veiviisning: først formanes der i Enrum - derefter, naar dette ikke virker, paamindes der i Vidners Nærværelse - og naar sligt foragtes, da for Menigheden; men kan selv denne Paamindelse ikke frugte, da udelukkes den Halstarrige af Menigheds Samfundet. Vel siger Anmelderen. der i Matth. 18, 17, ikke kan tænkes paa christelig Menighed, som ei var til, da disse Christi Ord faldt." Men hvorledes han vil forsvare saa underlig en Mening, er ikke let at begribe, Kan da en Religions=Stifter intet Begreb gjøre sig om sin Menighed, førend denne allerede er stiftet og indrettet, Eller kan jeg troe, at han i Samtale med Mennesker, som bruge dette Ord, tager det i en gandske forskjellig Mening fra deres, uden i mindste Maade, at hentyde til denne Eller, naar det nu, som Anmelderen siger, var Skik i Jødesynagogerne, at foredrage en og anden slet Handling, i Vente om at forbedre Gierningsmanden - følger da ikke deraf aabenbarligen, at Jesus vil sige: "Ligesom Jøderne i deres Syngoger have offentligen irettesat Misgierningsmænd for de forsamlede Deeltagere i Synagogen, saaledes gjører ogsaa i de christelige Forsamlinger; dog ikke førend kjerlige Paamindelser i Eenrum – og i et Par Vidners Nærværelse, ere forsøgte; men, naar alt er forgjeves, da holder ham som en Hedning og Tolder, der da udelukker (encommunicerer) ham af Menigheden; hans forsætlige Frem turen i det Onde viser, at han har forsaget Religionen. - At Christus her i Besynderlighed tiltaler sine Apostle og derfor giver dem, som overordentligen besjelede af Herrens hellige Aand, en Rettighed til at binde og løse, hvilken de efterfølgende Lærere ikke kunne tilegne sig, det forbyder os ei, at anvende hiint Raad i vore Menigheder; thi der taler han om en allerede almindelig Skik hos Jøderne, som han vil have efterlignet – her derimod om et overordentligt Fortrin, og, at jeg ikke tager feil, det viser Apost. Paulus 1 Cor. 5, hvor han bebreider Menigheden i Corinthen, at den ikke har udstødt Hverkarlen af sit Samfund, og til Slutning udtrykkeligen fordrer, at den skal gjøre det. Jkke heller begribes det letteligen, hvorfor det christne Samfund skulde savne en Ret, som ethvert, selv det ringeste, Selskab har forbeholdt sig, nemlig at udelukke dem, som ikke antage eller følge Selskabets Love. Den, der ikke troer Jesu Lærdomme, eller ikke viser Troens Frugter i sit Forhold, men lærer og lever lige tvertimod Religionen, han har jo udelukt sig selv, og det er ham vel ikke saa vigtig en Sag, at Menigheden erklærer ham reent ud, at den ei erkjender ham for Medlem, men vigtigt er det derimod for Menigheden, at den ei beholder ham i sit Samfund til de Yngres og Ubefæstedes Forargelse. Lad ham være Landets Borger og nyde Borgers Beskyttelse og Ret til at ernære sig paa lovlig Maade, saalænge han i øvrigt adlyder Statens Love; men han skal ikke bære det christne Navn, naar han lærer eller lever imod den christelige Religion. Han skal ikke, fordi det er Mode eller spaaer ham nogle politiske Fortrin, deeltage i disse eller hiine Religionsøvelser eller Ceremonier, medens han reent ud erklærer, at han ikke lærer hvad Frelseren lærte - eller han aabenbarligen over Lasterne, eller foragter og forsømmer andre af de Øvelser og Ceremonier, som Christus og Apostlene ligeledes have foreskrevet. Sligt er et foragteligt Hyklerie -et skalkagtigt Forhold, en Hinken og Halten til begge Sider, hvilket Kirken ikke skal samtykke. Vi dømme ikke dem, som ere uden for Menigheden, siger Paulus paa det anførte Sted - Gud allene, som seer om han handler efter Overbeviisning, maa dømme ham; men vil han høre til vort Samfund, da maa han gjøre fælleds Sag med os dette ligger i Tingens egen Natur og er fuldkomment grundet i Bibelens Lære. Men - skal da Præsten have den Ret, at udelukke af Menigheden, Jeg for min Deelsønsker det slet ikke; men vilde endog, om det tilbødes, frabede mig saadant, naar jeg ene skulde fælde Dommen. J sig selv var Sagen for Menighedens Medlemmer ikke farligere, end at en enkelt Dommer afgjør Sager for Retten – end- og hvor det gjelder Ære, Liv og Gods; thi Meddomsmænd sige dog vel ikke meget imod Dommerens Meninger, ikke heller kunne de høiere Jnstantser altid opdage de Feil, som i første Jnstants mueligen ere begangne; men dog ønsker jeg ikke, at Præsten ene skulde udelukke, eller igjen antage de Udelukte; thi der gives ligesaavel uvidende, svage, ja vel ugudelige Mænd iblandt de Geistlige, som de tilforladeligen ogsaa gives iblandt de Verdslige - desuden vilde Ondskaben vist ikke være uvirksom, naar Præsten, ogsaa med største Ret, efter Samvittighed og Pligt, havde udelukt Nogen, hvilket nu vel for hans egen Person, men ikke for hans Embede, burde være ham ligegyldigt. Der maatte derfor, efter min Mening, i ethvert Sogn være et Menighedsraad, hvis Medlem Præsten i det høieste burde være; men hvorfra han dog helst maatte ønske sig fritager. Dette Raad skulde da vaage over de enkelte Medlemmers Forhold og afgjøre hvem der, efter Præstens Paamindelse i Eenrum, og dets egne Paamindelser ved et Par Vidner, og endelig i hele Fredsforsamlingen, ikke havde rettet for sig, burde udelukkes af Menigheden. Dette samme Raad havde da ogsaa igjen at optage de Angergivne, som lovede Forbedring. Ten eller flere høiere Jnstantser kunde jo og gjerne finde Sted, paa det at den, der troede sig brystholden, der kunde søge sin Ret; kuns maatte Medlemmerne af alle Jnstantser med største Omhyggelighed vælges iblandt dem, som vare beste lede af christelig Aand og Tænkemaade, paa det Sagen ei skulde udarte til Formalitet, Lovtrækkerie og Chicane; men allene være et Middel til Guds Riges Udbredelse. At sligt et Opsyn, efter Anmelderens Udsagn, blev gjensidigt, og ligesaavel tog vare paa Læreren, som Tilhørerne, det kunde jeg ikke indvende det allerringeste imod; thi en Præst, som behandler sit vigtige Embede med Letsindighed og Ligegyldighed, eller som forkynder sine egne Meninger istedet for Bibelens, og fortier dem, hans Hovmod ikke lider, eller som lever i Lasterne og modtvilligen forsømmer det Gode, han stifter vist endnu meget mere ondt, end ethvert andet Medlem af Menigheden, og burde ikke af en falsk Barmhiertighed taales i Kirken.