Aarhuus Stifts-Tidende, 1847-05-05
Da Gaardmand Søren Jørgensen af Egeberg har fundet sig foranlediget til at bekjendtgjøre i Aarhuus Stiftstidende No. 61, den imellem os omtvistede Sag, angaaende min Tjenestepige Ane Catrine JørgensDatter, som ulovlig forlod min Tjeneste, finder jeg mig derved foranlediget til at give de af dette Blads Læsere, som ere ubekjendte med Sagens nærmere Omstændigheder, en nøiere Oplysning denne Sag betræffende. Da bemeldte min Pige havde tjent mig i tre Aar, og selv havde gjort sig Umage for at blive fæstet til mig det fjerde Aar, lod jeg mig ogsaa dertil overtale, og fæstede hende; da hun nu en Tid derefter opsagde sin Tjeneste, uden at kunne anføre nogen lovlig Grund, nægtede jeg at imodtage denne Opsigelse, men tilholdt mig hendes tidligere Ønske om at blive i min Tjeneste, og hendes givne Fæste Løvte. Desuagtet erfarede jeg nogle Dage derefter, at hun havde fæstet sig til Søren Jørgensen, hvorfor jeg da ogsaa ved første givende Leilighed underrettede bemeldte Søren Jørgensen am: at Pigen havde fæstet sig til mig, og at jeg agtede at beholde hende. Naar Søren Jørgensen, i sin Bekjendtgjørelse siger, at han havde Jntet derimod, naar jeg og Pigen kunde forenes derom, saa svarer jeg dertil, at det ikke i ringeste Maade vedkommer Søren Jørgensen, hvorledes jeg bringer min lovligt fæstede Pige til at opfylde sin Forpligtelse, og naar han siger, at jeg ved en Samtale havde underrettet ham om at Pigen havde lovet at blive hos mig, saa mener jeg, at der er Forskjæl paa at have lovet at blive og at være lovligt fæstet, og, da jeg ikke alene, som ovenanført, har underrettet ham om min Mening, men ogsaa den 1ste November lod ham kalde hjem til mig, og i anden Mands saavelsom Pigens Paahør, og med hendes egen Tilstaaelse, overbeviste ham om, at hun var lovligt fæstet til mig saa overlader jeg det til enhver upartisk at bedømme hvorvidt det var rigtigt af Søren Jørgensen, desuagtet at imodtage og huse Pigen. Jeg saae mig paa Grund heraf nødsaget til ved Rettens Middel at bringe hende tilbage igjen i hendes Tjeneste og til hendes Pligters Opfyldelse; hun blev da dømt, for ulovligt og i Utide at have forladt sin Tjeneste, efter Forordningen 25de Marts 1791 99. Betræffende Søren Jørgensen, da troer jeg Enhver vil finde, at da han i fjorten Dage forholdt min Pige sin Tjeneste, og saaledes berøvede mig Nytten af hende, var jeg fuldkommen berettiget til ved Retten at søge Erstatning af ham, for det Tab jeg havde lidt. Da han nu uagtet alle min delige Tilbud og Forliig fra min Side ikke vilde indgaae paa noget saadant, saa blev han ved Underrets Dom efter 11 dømt til at betale 8 Rbd. Mulct og Sagens Omkostninger. Naar Søren Jørgensen siger, at han ved Overretten er aldeles frifunden, saa maa jeg som lægMand overlade det til de i Jura mere oplyste Mænds Omdømme, om Noget i Loven taler for en saadan Frikjendelse, da saavidt mig er bekjendt intet Lovbud tillader, endsige tilpligter Nogen at modtage en til anden Mand, lovligt fæstet Pige, naar han derom er bleven overbeviist. Egeberg, den 24de April 1817. Laurs Jensen. Replik. Jeg vil saa meget hellere indrømme Hr. Bering, at jeg har misforstaaet ham, som han i sine Relationer om min Artikel (see Av Nr. 62) synes at træde forsonende op Gjennem alle hidhenhørende Actstykker at hente Beviset for, at jeg ikke kunde undgaae at misforstaae ham, vilde føre mig for vidt. Den, der deler mine Anskuelser, i Sagen er overbeviist; den Anderledestænkende tiltroer jeg mig ikke Kløgt eller Snille til at kunne overbevise. Jeg vil ikke engang i mine Bekjendelser blive staaende derved, at jeg har misforstaaet ham; jeg vil ogsaa bekjende, at jeg misforstaaer ham endnu, eller, at jeg slet ikke forstaaer ham. Han vil have Grunde herfor, her ere de: J Skolelærertidenden af 21de Febr. d. A. siger Hr. Bering, at den jydske Stænderforsamlings Committeebetænkning (i Skolesagen) indeholder Lidet eller Jntet af det Lærerstanden havde ønsket og haabet; at Stændernes Medvirkning kun bragte Skolelærerne et feilslaget Haab, osv. Dette er Hr. Berings offentlige, paa Prent udtalte, Ord! – Min Mening er herfra ganske forskjellig. – J Committeebetænkningen foreslaaes blandt andet: at Skolelærerne skulle fritages for at betale Degne penge til de lærde Skoler. – at de skulle nyde vedbørlig Godtgjørelse for Kirkeklokkens Ringning, at Ple af 22de Mai 1839 faaer en udvidet Anvendelse, saa at ingen fast Skolelærers Lønbør være mere end 5 Tdr. Byg under det Normale (6-10-25), – at ingen Afkortning skeer for Offer og Accidentser, uden enkelte Steder, hvor særegne Grunde, som en ualmindelig stor Jordlod eller sligt, maatte tale derfor, at Staten kommer Skolevæsnet i de skarpere Hedeegne til Hjælp med et lidet Tilskud til de ikke seminaristiskdannede Læreres Løn, – at Skolecasserne komme til at svare 4 istedetfor 2 Rbd. aarligt til Sjælpecasserne, for at der kan sikkres den afgaaede Skolelærer eller Skolelærerenken en forgfriere Subsistens; – at Skolelæreren fritages for at befordre de geistlige Embedsbreve, – at Kjøbstadskolelærerne faae et efter Tidsomstændighederne passende Tillæg til deres Løn. – naar Committeen, som vitterligt er, har foreslaaet alt dette, hvorledes kan da Hr. Bering sige, at dens Betænkning indeholder Lidet eller Jntet af det, Lærerstanden havde ønsket og haabet, vil han ikke herpaa blive os Svaret skyldig? – Hr. Bering yttrer fremdeles, at det er igjennem den repræsenterede Folkevillie, Skolen skal reformeres, og næsten i samme Aandedrag tilføier han, at Regjeringens Villie hertil har længe været der, men er strandet paa Folkevillien, som endnu ikke en tilstede. Ved den repræsenterede Folkevillie kan jeg ikke tænke mig noget Andet, end Folkets Repræsentanters Villie eller Stænderne. Jeg maa her atter vende til bage til Committeen. Hr. Bering veed det, som enhver Landets Skolelærer veed det, at i denne Committee sad en Boserup og en Ole Kirk, disse Mænd have følgelig medafgivet Betænkningen; jeg retter derfor endnu et Spørgsmaal til Hr. Bering: Hvorledes kan man da med Grund urgere, at Folkevillien er imod Skolevæsnets Reform, Vide vi da, at Regjeringen med Velvillie vil komme vore beskedne Ønsker imøde, at Folket er stemt for at række os og Skolen en hjælpende Haand, og at Herren har velsignet det med Evne dertil, saa lader os forenede i broderlig Kjærlighed, endnu engang gaae den loyale Petitionsvei, der staaer aaben for os, som for ethvert af Landets Børn, Men lader os ikke overspænde vore Fordringer! Tidernes Tegn ere os i saa Henseende et ubedrageligt Fingerpeg. Randbol, pr. Veile, den 26de April 1847. N. Chr. Bjerrun. Hr. J. P. B. Jensen i Aarhuus. Ingen, Hr. Ølbrygger, som har læst Deres klare og overbevisende Forsvarstale i Avisen No. 68 med senere Supplement i No. 69, kan vistnok nu længere nære nogen Tvivl om, at De, stakkels Mand, saare haardt er forurettet og fornærmet. Enhver raaber vist i sit Hjerte At og Vee over de Ugudelige, der lod den fromme menneskekjærlige Mand lide en saadan Medfart. Men for at jeg ikke skal blive henregnet til disse Ugudelige, eller endog stillet i Spidsen for dem, nødes jeg til at vise Dem, Hr. Ølbrygger, lidt tilrette; thi Deres Citat af mine Ord indholder en aabenbar Usandhed, og det er visselig hverken nobelt eller honet af Dem. Alt hvad jeg yttrede ved den ommeldte Leilighed indskrænkede sig til, at jeg til de mig nærmeststaaende sagde: "Ere Kartoflerne ikke Jensens, hvorfor staae J saa her og snak ker; gaae da hellere ned og lad Skipperen maale ud, jeg indestaaer for Følgerne." Deri indeholdtes altsaa hverken at jeg har opfordret Nogen til at sætte sig i Besiddelse af hvad Deres var, eller søgt at faae Deres Vogn kastet i Aaen. Udsalget skeete med Skipperens Consens eller Samtykke, og der behøves vistnok intet andet Beviis for at det var lovligt. Jøvrigt, Hr. Ølbrygger, skylder De mig maaskee Tak for hvad jeg ved den ommeldte Leilighed yttrede, thi Opmærksomheden aflededes derved noget fra andre Exp rimenter som man ymtede om at vilde foretaget med Deres elskelige Person, og som De selv let kunde have afstedkommet ved Deres, mildest sagt, upassende Udtryk thi disse turde nok have været den nærmeste Anledning til hele det opstaaede Røre. Aarhuus, den 3die Mai 1847. C. B. Christensen jun.