Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-09-24
Geistlighedens Colibat blev saaledes i Reformationstiden, ligesom ogsaa til denne Dag, anseet som Hierarchiets rette og faste Grundvold, og er derfor af Romerhoffet uafladeligen forfægtet, ligesom den af de Nationer, der eengang lykkeligen ere undgangne dette Hofs skrækkelige Aag, er bleven bestridt. Coelibatet, betragtet fra Religionens Side, er aldeles uovereensstemmende med Guds Orden, som har indstiftet Ægteskabet for alle Mennesker, uden Undtagelse af nogen Stand, og til dette sit høie Øiemed dannet Menneskets Natur, og af denne sidste Grund er Geistlighedens Coelibat tillige betragtet som en unaturlig, eller mod Guds Orden i Naturen stridende, Indretning Men vi see nu i Kjøbenhavns nyeste Skilderie, No. 35-37, Geistlighedens Coelibat anpriist af en anonym Forfatter, og af ham betragtet især fra den oeconomiske Side, som det eneste Redningsmiddel for vor protestantiske Geistlighed, fra total Undergang. Med Jdeen om Coelibatet begynder han sin Afhandling, den er hans Hovedidee heelt igjennem, og det er den, hvormed han slutter. Afhandlingen er for den opmærksomme Læser skreven i en mere kold end roelig Tone, som yttrer sig i megen Ligegyldighed for den Lærestand, den omtaler, og den skotter nu og da med haanende Blik til den Tilstand, hvori Sidstes nuværende Forfatning skildres. Forfatteren viser, hvorledes Geistligheden i Reformalionstiden tabte mere, end den burde; hvorledes den i Tidernes Løb bestandig har tabt mere, og er nu aldeles ødelagt. Han driver paa, at det Tabte bør tilbagegives, nogle nye Emolumenter Standen, meddeles; men det skal dog altsammen ikke kunne tilstrække uden for Geistlige i Coelibat, naar de skulle leve standsmæssigen. Vor Geistligheds nærværende Organisation mishager Forfatteren. Han formener, at Biskopperne, som ei have talt Geistlighedens Tarv kraftigt nok, blandt hvilke han ogsaa af samme Aarsag dadler salig Biskop Balle, burde afskaffes, ligesom Amts- og Districtsprovster, og de Førstes, som de Sidstes Lønninger skulde fordeles blandt Præsterne, og skjøndt de ei vilde vinde betydeligt ved de Sidskes, saa kunde de sagtens gaae med, og der skulde nu ei være andet end Herredsprovster, der umiddelbar skulde correspondere med Collegierne. Til Understøttelse for sin Hovedide, Corlibatet, beklager han de mange Piger, som ere blevne ulykkelige ved Ægteskaber med Præster. Den store Luther nævner han med Kulde, og revser Reformatoren, som han under dette Navn lader fremtræde for at revse ham, fordi han givtede sig, og anpriste Ægteskab for Geistligheden. Forargeligt, og noget, som reent ud skulde forbydes, anseer han det andet Ægteskab for at være, og formener, at tvende gamle Biskopper, meget have forarget Standen ved at givte sig med unge Piger. Endelig mener han, at vor Geistlighed er nedsjunken i en Ringeagtelse, hvoraf den ene ved Coelibatet kan reddes. En anden Forfatter, eller om det maaskee er den samme, foretager sig i Randers Avis No. 89 at anprise samme Jder, men fra den moralske Side betragtet. Han viser, at Standen ei kan være det, som den burde være, fordi Ægteskabet lægger saa mange Hindringer i Veien for dens Virksomhed, viser de Unge, som have bestemt sig for denne Stand, at de ei kunne gjøre sig Haab om at indgaae noget lykkeligt Ægteskab, og stemmer i med sin Collega, eller sig selv, at Standens Agtelse er sjunken, og ender med, at den Geistlige gjør bedst i at vælge den ugivte Stand.