Københavns Adresseavis, 1774-08-30
En fattig Landmand, som eyede intet andet, end et lidet moradsigt Stykke Jordsmon, paa hvilket der ikke voxte andet, end Piil, hvoraf han flettede alle Slags Kurve, af hvilke han ernærede sig, var Naboe til denne storagtige Herre. Ham var denne fattige Mands liden Eiendom i Veyen for hans Jagts Skyld, og derover havde han allerede ofte forsøgt, at tvinge ham til, enten at sælge ham samme for en ringe Priis, eller gandske at forlade det. Men da den fattige Mand just ikke havde Lyst til at beqvemme sig efter hans Ønsker, saa blev han meget opbragt, og en Nat, da det just blæste en sterk Storm, stak han Jld paa den fattige Kurvemagers liden Skov, og lagde hans hele Lykke i Aske. Den i Bund og Grund ødelagte Kurvemager beklagede sig over sit Forliis i saadanne Udtryk, som vare overeensstemmende med hans Bedrøvelse, men han havde ingen anden Frugt deraf, end den grusomste Medfart. Der blev ingen videre Tilflugt tiløvers for ham, end at kaste sig ned for Kongens Fødder, hvis Retfærdighed var enhver bekiendt. Den grusomme Hovmodige blev fremkaldet for Kongen, og forevendte til Undskyldning for sin Voldsomhed, den liden Ærbødighed, som Kurvemageren havde havt for ham, da han havde ikke vildet vise nogen Føyelighed imod en af de fornemste Herrer paa Øen. Hvad for Ærbødighed! raabte Kongen, hvad var din Stammefader, som var Arbeydskarl i mine Forfædres Pallads, førend hans Mod og hans Troskab imod hans Konge ophøyede ham fra den ringe Stand, som du nu foragter, Men han var større end du. Han besaad Sielens og ikke Fødselens Adel, en sand Fortienestes og ikke Lykkens Gaver. Jeg vil ikke have saadanne rige og mægtige i mit Land, der ikke vide, at deres Formue og deres Rang ikkun ere givne dem til den Ende, at de frie for egen Bekymring, ikkun skal sysselsette sig med deres Undergivnes Lykke og Velfærdt. Og du Kurvemager, blev Monarchen ved, du er ligesaa strafskyldig, fordi du alt for sildig har taget din Tilflugt til min Retfærdighed. Din Straf skal vise mine Undersaatter, at jeg er Konge, for at beskytte dem. Man afklæde dem begge, føre dem over til de Vildes Øe, og overlade dem til deres Skiebne. Kongens Befaling blev strax iverksat. Det Sted paa Øen, hvor de bleve satte i Land, var sildt, moradsigt, og saaledes begroet med Pilebuske, at den Fornemme fattede Haab, at kunne her unddrage sig fra sin Ledsagers Selskab, som han endogsaa skammede sig ved endnu i sin Ulykke. Men Lyset af Skibs=Laternerne, hvorfra de vare blevne satte i Land, havde gjort de Vilde opmerksomme, og i Dagningen forsamlede de sig, og gik hen til den Egn, hvor de havde seet Lyset. De fandt snart begge de Fremmede, som havde forstukket sig under Buskene. De omringede dem, gjorde et forskrekkeligt Skrig, og lavede sig til at Slagte dem begge. Her fik den Fornemme første gang Følelse af, at hans Stands Fortrin blot bestod i Jndbildningen. Den Skam, at han var nøgen, Kulden, som han saa lidet kunde taale, disse grusomme Vildes Nærmelse, deres hylende Skrig, Deres fæle Syn, det svage Haab, at undgaae deres Grusomhed, satte ham i saadan en Skrek, at han paa eengang forglemte alle Tanker om hans Høyhed, hvoraf han ellers var drukken, og søgte at skiule sig bag ved sin ulykkelige Vedsager. Kurvemageren, som formedelst sin Armod havde allerede forhen gaaet halv nogen, hvis haarde og elendige Liv have de lært ham, at tænke paa Døden uden Skrek, og som fattede noget Haab af sin Kunst, der var ubekiendt for de Vilde, at han dermed skulde kunne være dem nyttig, saae paa de Vilde uden Frygt, afskaer nogle Vidiespirer, flettede en Krone deraf, og satte den med stor Ærbødighed paa dens Hoved, som han holdt for deres Anfører. Hans Haab bedrog ham ikke. Denne Prydelse behagede ham og hans Følge, og Kurvemageren arbeydede saa gesvindt til sine fornemste Beundreres Fornøyelse, som alle vilde have saadanne Kroner, at de Vilde dandsede rundtomkring ham, viiste sig meget venlige imod ham, og gave ham ved Tegn at forstaae, at han skulde følge med dem til deres Hytter. Hans Ledsager havde, imedens dette Skuespil varede, ligget skielvende paa sine Knæe, og de Vilde, som holdt ham for en Dagdriver, af hvem de ingen Nytte havde at vente, opløftede allerede deres Køller, for at slaae ham ihiel. Men Kurvemageren, som var rørt af denne ulykkelige Herres Lidelse, bad for ham, og gav de Vilde ved Tegn at forstaae, at hans Kammerat endnu ikke var underviist i den Kunst, som de saa beundrede; men han haabede snart at lære ham den, og udvirkede tilsidst ogsaa at han blev benaadet med Livet. De vare i 3 Maaneder paa denne Øe. Den Fornemme, som nu var en Lærredreng hos Kurvemageren, lærte efterhaanden at kiende sin Pligt, og havde Aarsag til, at berømme hans Læremmesters ædelmodige Sindelav. Jeg var meget strafværdig, sagde han en Dag til ham, at jeg ikke gjorde Forskiel imellem Naturens Gaver, og imellem de Gaver, som en blot Slumpelykke giver os. Hine ere ligesaa bestandige som nyttige; men disse ere saavel forfængelige som forgængelige. Jeg seer det nu, men for sildig, og jeg maa skamme mig, naar jeg sammenligner dit menneskelige Sindelav med min grusomme Uretfærdighed. Ach dersom Himmelen nogen Tid setter mig i mine lykkelige Omstændigheder igien, saa vil jeg gjerne deele min Lykke med dig, og dog kan jeg derved aldrig afdrage det, som jeg er dig skyldig. Hans Anger var oprigtig. Kongen skikkede selvsamme Skib, som havde maattet afsette dem paa de Vildes Øe, hen, for at afhente dem igien. Det første den Rige gjorde, da han havde faaet sin Formue i Besiddelse igien, var dette, at han delede den med Kurvemageren, som havde frelst ham. Naar siden en fornemme Mand ikke kunde undskylde sin Ørkesløshed og Hovmod med andet, end hans Rang og Rigdom, saa raabte Kongen, og Folket igientog det altid i Hiertet: Søer ham hen til Kurvemageren.