Aarhuus Stifts-Tidende, 1818-04-28
Høistærede Hr. Udgiver, Opfordret ved et Brev, som min Mand har ladet indrykke i Kiøbenhavns Skilderie No. 30, og hvorifindes flere, for mig krænkende og ærerørige Beskyldninger, er jeg saa dristig at henvende mig til Deres Velædelhed, og beder Dem at indrykke i Deres Avis følgende Par Ord, paa det at ikke min Mands eensidige og uretfærdige Yttringer ganske skulle berove mig mine Venners og Bekiendteres Agtelse eller vel endog Deres Medlidenhed. Jeg er nemlig, Hr. Udgiver, Jørgen Blytækkers ulyksalige Kone, over hvem han i hiint Blad af Skilderiet saa bitterligen klager. Maaskee vil det lykkes mig, naar jeg meddeler Dem i Korthed nogle Dato af mit Livs Historie, at overbevise Dem om, deels at min Mands Bebreidelser ere uretfærdige, deels at de Feil, for hvilke jeg ei kan sige mig fri, dog formedelst Omstændighederne kunne fortiene nogen Undskyldning. Min sal. Fader var en velhavende Mand og Sæbesyder her i Kiøbenhavn. Han saavelsom min Moder elskede mig, som var deres eneste Barn, inderligen, og de søgte derfor at give mig hvad de ansaae for en god Opdragelse, og at udruste mig med alle de Kundskaber og Færdigheder, som kunne bidrage til et Fruentimmers Lykke. J denne Hensigt hensatte de mig til Underviisning i et af de paa den Tid florerende Pigeinstituter, hvor jeg lærte at tegne og brodere, læse Fransk, Tydsk, Engelsk, Hr. storie, Geographie, Siælelære og Astronomie, og kort sagt, lidt af Alt, men desværre Jntet tilgavns. Jmidlertid voxte jeg op, og blev, hvad endog min Mand nu efter mere end en Snees Aars Forløb behager at fortælle, en ret tækkelig Pige, og skiønde min Dannelse vistnok ikke var hensigtsmæssig, tør jeg dog dristig paastaae, at jeg, der undertiden spiller paa et Privattheater hvor min Fader var Medlem, hverken var Coqvette eller Romanhelt inde, og at jeg, hvis jeg var bleven gift med en dannet og fornuftig Mand, kunde bleven en god Huusmoder og en lykkelig Ægtefælle. Jeg gik allerede i mit 26 Aar, og havde havt adskillige Friere, hvoraf Jngen stod mig an, da jeg blev bekiendt med min nærværende Mand. Uden endogsaa den ringeste Dannelse søgte han ved et galant Udvortes og et fornemt Væsen at hæve sig over sin Stand. Hans Person var mig modbydelig, og aldrig skulde jeg have valgt ham til min Ledsager paa Livets Bane, dersom han ikke ved alle Slags Kunstgreb havde vidst at bringe mine Forældre paa sin Side. Da disse ikke lode af at bestorme mig med Forestillinger, gav jeg endeligen i mit Ja, og efter nogle Maaneders Forløb blev jeg hans Kone. J Begyndelsen gik Alting herligt. Min Mand, var som han selv siger Medlem af to Klubber og 3 Fugle= og Popegøieselskaber, hvor han ved alle høitidelige Leiligheder førte mig hen; og da jeg, som sagt, før vort Ægteskab undertiden havde spillet paa et Privattheater, var han saa artig og saa at gaae ind i et dramatisk Selskab, uagtet jeg aldrig havde anmodet ham derom. Det er muligt at han allerede dengang har givet mig Skylden derfor, at Manden paabyrder Konen sin egen Forfængelighed var jo allerede Skik i Holbergs Tid, og hvorofte mener De ikke, min Herre, at Mandens honette Ambition i vore Dage skiuler sig under Konens brillante Silkevelts. Jmidlertid led min Fader et betydeligt Tab, hvorved han tabte det Meste af sin Formue, og kort efter lagde Ærgrelsen herover først ham og siden min Moder i Graven. Den liden Arvepart tilfredsstillede langt fra ikke min Mands Forhaabninger, og fra dette i Øieblik af viste han sig i en anden Skikkelse. Han begegnede mig med Kulde og Haardhed. Raaheden som han før havde vidst at skiule under en vis udvortes Politur, skinnede nu frem giennem hver Som paa hans Klæder, og min Udsigt i Fremtiden blev sørgelig. Jmidlertid blev han ved at besøge sine Klubber (i Theatret kom han sielden, thi til denne Nydelse har han aldrig havt Dannelse nok) og da han i denne Henseende ikke paalagde mig nogen Tvang, maa jeg rigtignok tilstaae at jeg altfor lidenskabeligen hengav mig til en Fornøielse, som, hvor uskyldig den i og for sig i selv kan være, dog ved Misbrugen kan vorde fordærvelig. Men Hiemmet var mig forhadt. Min Mands Mangel paa Delicatesse, og de ligesaa udannede Selskabsbrødre han ei sielden hiembragte med sig, gjorde mig min Stilling saa forhadt, at jeg med Glæde greb ethvert Middel, der i det mindste for en Tid lod mig glemme min Kummer. Snaledes henrandt Tiden; min Mands Uartighed tiltog stedse, og uden selv at vide hvad han vilde, og uden Kraft til at sætte sin Villie igiennem, overlæssede han mig med evige Bebreidelser. Jeg tilstaaer det, jeg blev gienstridig. Jeg havde ikke og kunde ikke have Agtelse for ham; jeg saae ingen Ende paa min Elendighed, og jeg kastede mig blindt hen i Forlystelsernes Strøm. O Mænd, J Mænd, naar J saaledes nedrive vort Kiøn, da griber i Eders egen Barm, og spørger Eder selv om J ikke ved større Klogskab, ved større Ømhed; ved den Kraft og den Fasthed som jo udgiør et af Eders vigtigste Fortrin, kunde have forebygget vor Ulykke. Dog min Mand havde Jntet af alt dette og var for saavidt undskyldt, han var ei istand til at lede mig, og jeg var desværre for svag til at lede ham. Jeg har tilstaaet at jeg med Lidenskab var Skuespillerinde, men jeg har tillige viist hvorledes mine Omgivelser bragte mig dertil. Jeg vil nu giennemgaae de af min Mand i hans Brev mod mig gjorte Beskyldninger, og vise at de deels ere overdrevne, deels usandfærdige, havde han paa en hoslig og artig Maade bedet mig at istandsætte Linningerne paa hans Manskietskiorte, da skulde jeg opfyldt hans Begjæring, men det var nu engang ikke hans Maade. J de haardeste Udtryk, som jeg her ikke gider gientage, paalagde han mig denne Forretning, og a jeg var Menneske, jeg forglemte mig selv og afslog hans Begiering. Mortensdag havde man anmodet mig om at spille, og da jeg ikke troede at kunne undslaae mig derfor, bad jeg min Mand at opsætte Mortensgaasen til en anden Dag, hvortil han ikke syntes uvillig. To Dage efter forlod os to af hans Svende, med hvilke han var kommen i Uenighed, og nu maatte jeg bære Skylden, da det dog altid er saa behageligt naar man kan udlade sin Harme paa Andre, for den Daarskab man selv har begaaet. Saaledes gik det ogsaa med de to Tønder Kattøller; thi samme Aften han havde bestemt at tage dem op, som han beruset hiem Kl. 12, men Dagen derpaa var Skylden min. Hvad salig Cornelius angaaer, da er det sandt, at han blev dødelig syg, da jeg var paa Theatret; men han var frisk og sund dajeg tog derhen, og jeg er vel langtfra ikke den første Kone, der i nogle Timer har forladt sit Barn. Jmidlertid tog jeg mig denne Ulykke meget nær, og havde jeg havt en bedre Mand, jeg skulde aldrig have betraadt Theatret mere. Hvad min Mand vil sige med Historien om det der foregik efter Opførelsen af Kabale og Kierlighed, forstaaer jeg ikke. Min Datter havde jeg tilladt at spille, og hendes Fader havde ikke forbudet det, og var det endog i hendes Jlder for tidligt, troer jeg dog vist at hun var ligesaa sikker der som hiemme i hendes Faders og hans Omgangsvenners Selskab. Men det er mig ikke bevidst, at man nogentid i vort Selskab har gjort Prove paa et Stykke samme Aften det var bleven opfort. Formodentlig er det en Historie, han ved een eller anden Leilighed har sat sammen, og siden fortalt saa ofte, at han tilsidst selv troer den. Han har desuden i de sidste Aar formedelst en gammel Skiødesynd ofte været heel uefterrettelig, og det er bekiendt nok, at en Mand i denne Tilstand kan have Syner, for hvilke Jngen kan indestaae. Vor Søn Peter er en Laps, der tilstaaer jeg, men hans Fader har selv opdraget ham eller rettere sagt aldeles forsømt hans Opdragelse, og giør Drengen ham Sorg da kan i alle Maader takke sig selv derfor. - Gaa ledes har jeg, min Herre, skaffet mit Hierte Luft."De seer hvorledes min Ulykke er bleven forberedet, og skiøndt min Lyst til at være Skuespillerinde kan have bidraget noget dertil, er det dog saa langt fra at Theatret er den eneste Aarsag, at jeg meget mere er glad ved at have kastet mig paa denne i Gienstand, da min Mands Adfærd vel kunde have bragt mig til det som var værre. Jeg lever nu adskilt fra min Mand, der enteligen har givet sit Samtykke til vor Skilemisse, en sørgelig Nødvendighed, men som dog dør foretrækkes for et Ægteskabshelvede. Jeg angrer af mit ganske Hierte min Lidenskab for Theatret, og har svoret aldrig mere at betræde dets Bræder. Men ikke ønsker jeg at man ved mit Exempel skal lade sig forføre til at fordømme en Ting, som først ved Misbrugen vorder skadelig. Hvorfor ikke ligesaa godt paa tyrkisk Viis forbyde al Viindrikken, fordi saa Mange have drukket sig ind i Evigheden? eller afskaffe Dandsen fordi den kan blive Vellystens Tønder, og vel alt har bragt mangen blomstrende Pige en Svindsot paa Halsen. Hvorfor ikke forbyde Kortspil, fordi Tiden derved spildes og Vindesygen næres. Dog jeg forstaaer det. De gode Herrer Zeloter spille Kort, og drikke Viin, og have vel i deres unge Dage dandset med; man vil ikke fordømme sig selv, og der handler man saare viseligt. O vilde man dog moderere sin blinde Jver, og holde sig smukt paa Middelveien. Jntet under Solen er fuldkomment, og vor Tidsalder har sine Skrøbeligheder ligesom vore Forfædres havde sine. Man søge at rette det Feilfulde, men man nedrive ei i Qvinden den hele Bygning Omhugger man vel Træet ved Røden fordi Stammen har skudt nogle Vandgrene? Min Overbeviisning er, at en Pige eller Kone med Dannelse og Følelse for sin Pligt, paa et lindrettet Privattheater meget vil kan spille nogle Røller og Vinteren, uden derfor at forsømme sit Kald, eller fordærves paa Siæl og Legeme. - Dog, man vil maaskee indvende, at mine Ord her kun have liden Vægt, imidlertid maa dog Sandhed være Sandhed fra hvem den end kommer, og det er min Trøst at jeg i denne Sag dristig tør appellere til mange forstandige og retskafne Mænd, Koner og Piger, som ved at deeltage i Privattheatrets Fornøielser intet have tabt af den Agtelse de i enhver Henseende fortiente Jeg er, min Herre, stedse med Høiagtelse Deres forbundne Anne forhen Jørgen Blytakters. Kiøbenhavn den 19 Apr. 1818. Forlangte Jndrykkelset.