Viborger Samler, 1786-01-01
(Jndsendt) Pligtskyldigste Giensvar. paa Mads Bondefogeds Skrivelse, hvilket sidste er udgivet af N. og i Samleren Nr. 49 indført f. A. Høistærede Hr. Collega Naar du vel modige en gladelgere Post, end den, jeg nu tilfører Dig, at mangen een har fundet det sig hiertelig trostet ved Dit sidste Brev, men især ved Udgiverens latinske Anmærkninger, hvilket Sprog, gierne har den fortrinlige Lykke, at falde meest paa Hiertet, og meener Dun vel, jeg misunder de got Folk denne uskyldige Glæde, Nei, saa uretfærdig er jeg ikke. - Dette siger jeg Dig forud. Nu følger min egen Betænkning over bemt. Din Missive, og da lader jeg det være Skjebnens Skyld, at du saa ganske har miskiendt min Oprigtighed og Hensigten af mit forrige Brev. Men det er Haardhed, at du ikke alene, uagtet medfulgte min tilbørlige Undskyldning for en selverkiendt Udsvævelse og Vidtløftighed, ikke kan tilgive mig denne Feil, men endog derfore bliver mig ugunstig - jeg haaber Du erindrer, at bemelte mit Brev hverken anrørte Din eller andres Personer i Særdeleshed, men blot moralske Karakteerer i en vis Virkekreds, om hvis Tilværelse ingen, som har havt Leilighed at kiende Verden, tvivler; dette forudsat, vil jeg ønske Dig Koldindighed og et fra Fordomme renset Sind, imedens Du overveier følgende, som jeg vist ikke af egen Autoritet, og dersom Du tillader det, vil kalde Lærre=Regler, og hvilke jeg haaber skal tilfredsstille Dig, dersom Du troer dem, og vil tilfredsstilles: Jngen Stand er i og for sig selv foragtelig, Jngen, i hvilken jo findes Overtrædere, større eller mindre. Jngen Stand, den være nok saa anseet og hæderlig, har det Fortrin, at kunne meddele nogen af sine Lemmer Frie br. v. brev at begaae Afvigelser, og mange vil endog meene, at jo mere hædret Standen er, jo betragtligere bliver Afvigelsen. Retskaffenhed og gode Handlinger er det eneste Sande, som giør Lemmerne af enhver Stand hædret, ligesom Afvigelser derfra naturlig virke det Modsatte. At hade Udyd og Misbrug er et lovligt Had - det er mueligt at hade Feilen, uden at have den Feilende; ligesom og, at afdække Feilen, uden at lade det skee enten af Bitterhed eller Ondskab. Om Dit Brev uden al Undtagelse kan fremlegges, som Beviis om denne Muelighed, vil jeg afholde mig fra at bedømme. Kuns saa meget er vist, at mit Hierte, føler sig overbeviist, at Sætningen er ikke enten urimelig eller modstridende. At fremstille visse Personer i en Satire, det anrøre langt fra ikke Lemmerne i Almindelighed; kuns de Skyldige. Uskyldigheden holder sig ved sin egen Ubevidsthed skadesløs. Sielden feiler Ordsproget: at den, som hader Satirer, er ikke ganske reen, og med alden Apartiskhed, hvormed Hr. Collega forsikrer at haverskrevet, vil dog maaskee nogle finde sig bevæget til Mistanke, og troe, at Monfrere enten tager sig fremmed Sag for nær, eller og, om kort eller lang Tid agter at giøre sin Lykke i Jurisprudencen, og Skade da, om den frietalende Herredsfog denbetænksom kan have miskiendt Midlerne og Veien til saadan Din Bestemmelse. - Naar jeg læser videre frem i Dit Brev, hvor Du begynder: at tale i Fortrolighed, mærker jeg at Din Vrede har taget Overhaand og forledet Dig til, ikke alene paa Sandheds Bekostning at debi tere Ting, som Du veed slet ingen Reede til, men endog at male Dine billeder alt for eftertrykkelige. Jeg vil ikke tilregne Dig, men Din Overilelse denne Udsvævelse, ved at beklarere offentlig, at al denne fortrolige Snak slet ikke har faldt mig paa Hiertet. Kuns dette i Forbiegaaende sagt: at jeg er lige saa langt fra at nægte virkelige Feil, som at tilstaae paadigtede. Jeg vilde med denne Tanke slutte, hvis jeg ikke ved stiltiende at forbiegaae Poesien i Dit Brev kunde mistænkes for Ligegyldighed imod Digteriets Verker - gjerne lader jeg enhver Skiønhed vederfares Ret, men da jeg eengang har erklæret, ikke at forstaae mig paa Vers, og Degnen til Uheld ikke er nærværende, saa maa jeg nøies med at begribe dette, som endog uden Veiledning af Rimet lader sig slutte, at Poeten ved det sidste N.. efter al Sandsynlighed har spaaet om den sildigere Udgiver ) af Dit Brev, i saavidt lader en halv qvæden Vise sig og forstaae af mig, og da Vittigheden i Dit Brev har havt saa megen Deel i disse Løier, saa overlader jeg til Monfrere selv at le eller græde derover, ligesom du behager. Kan nu dette Brev være Hr. Udgiveren og flere N. - til Opbyggelse, er en Skyldighed afbetalt, og min Hensigt opnaaet. Jeg erkiender i øvrigt Dit mindre bevist, end bevidnede Venskab, og under kierligt Nytaars Ønske, er, som sædvanlig naar Du fremdeles er artig. Din tienstskl. Tiener, Morten Bondefoged. c) Brevet er udgivet af N. r. S. P. S. Siden Dit Brev er offentlig bleven bekiendt skiønt hendelseviis) og der i vores Correspondence ei er andet, end enhver maa vide, saa kan det ei mishage Dig, om man ogsaa læser dette Brev i Samleren, og jeg skulde maaskee iblant de mange redelige og retskafne Mænd, for hvilke jeg aldrig taber sand Agtelse, skylde Nogle det, hvorved De fra den rigtige Side kiende Grændserne for min Pen, mit Sindelav og Hensigt.