Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-07-19
Paa et af de sidste blev jeg bekjendt med et Fruentimmer, som fortryllede mig. Jeg dansede med hende tre Engelske Danse. J den første forelskede jeg mig i hende, i den anden blev jeg fortrolig med hende, i den tredie erklærede jeg hende min Kjerlighed og tilbød hende min Haand. Hun anstilte sig i Førstningen noget forlegen, og sagde betænkeligen: "Men, Herr Michelsen, hvad vil Folk sige? - Ak, den Gang tænkde jeg mindst paa, at disse faa Ord engang vilde blive Hovedaarsagen til min Undergang, Min Kjerlighedshistorie forbigaaer jeg her, nok er det, min Elskede gav mig samme Aften sit Jaord, uden iøvrigt at bryde sig om, hvad vil Folk sige. Halvparten af mine Penge vare smeltede bort i Kjøbenhavn. Min Moder var, efter et Testamente, bleven siddende i uskiftet Bo, og da hun ved alle Leiligheder forstod at knibe Muskaten, fik jeg sjeldnere og færre Penge hjemme fra end forhen. Alt dette bevægede mig til at ihukomme min Faders Formaninger, og at aabne min ægteskabelige Bane med en tarvelig Levemaade. - Jeg holdt trolig Ord, men den Sentence. Mennesket kan hvad det vil, naar det kun vil, hvad det kan, kan være ret god i de fleste Tilfælde, men i Ægtestanden er den i vore Dage parblen ganske anvendelig; thi hvad Manden kan, det vil som oftest ikke Ho nen, og hvad Konen vil, det kan som oftest ikke Manden. Det havde jeg desværre Leilighed til strax at erfare, da jeg kom med min Kjereste hen paa Meublemagazinet, for at indkjøbe Boskab til vor Huusholdning. Alting skulde være af Mahagonietræ. Om det kun var Støvleknegten, saa skulde den være af dette Slags Træ. Men, min Bedste!" sagde jeg "Støvleknegten, den kan jo vel uden Skade være af Bøgetræ?" - Bøgetræ," svarede hun: "fy - Betænk, min Ven, hvad vil Folk sige?" - Det sidste svarede hun mig bestandig, naar hun vilde have et Stykke Meubel, som forekom mig at være for dyrt. Efterhaanden blev jeg saa vant til dette Svar, at jeg aldrig indvendte noget derimod. For at forekomme, at Folk skulde sige noget, sagde jeg ikke eet Ord, naar jeg saae, hvorledes min tilkommende Kone bortødslede Penge til Atlaskes Gardiner og Tyrkiske Gulvtæpper, Mahagonietræes Kjøkkenborde og laqverede Skamler. Jeg blev nu Ægtemand, og et Aar derefter Fader. Min hele Huusholdning blev bestyret efter, hvad vil Folk sige? og kostede mig derfor mere, end jeg saae mig istand til at tilveiebringe. Meest frygtede jeg imidlertid for, at ogsaa mine Børn skulde opdrages efter, hvad vil Folk sige, og denne Frygt var desværre alt forgrundet. Jeg har to Børn, en Søn og en Datter. Da Pigen var fire og et halvt Aar gammel blev hun sat i et Jnstitut, hvor hun skulde lære at brodere og voltigere, synge og danse, tre levende Sprog, Historie og Geographie, kort sagt, tusinde Ting, som i fordums Dage neppe en Rector Magnificus lærte. Kone Kone, raabte jeg er det fornuftigt at pine et Barn med saa mange Ting, saa længe som det er saa ungt. Den, som skal lære Alt paa engang, lærer i Almindelighed intet tilgavns. Hvad skal overalt alt det i Tiden gavne vor Datter, Jeg har kjendt Fruentimmer, der kunde danse som en Engel, spille paa Claveer, som Virtuoser, og brodere som den bedste Perlestikker, men som alligevel ved deres slette Oeconomie bragte deres Mænd til Bettelstaven. - Min Engel, svarede min Kone, det forstaaer du ikke. Fru, Madam, - kort sagt, alle vore Bekjendtere have deres Døttre i dette Jnstitut, og det hvad Børn lære der, lære de umueligen saa godt noget andet Steds. - Men saa mange unødvendige og naragtige Ting. – "Som i vore Dage ere nødvendige og kloge, faldt min Kone mig ind i Talen. Vi kan gjerne, om Du vil, lade Barnet gaae i en gemeen Skole, men hvad vil Folk sige?" - De sidste Ord gjorde mig aaben løse. Naar min Kone tog sin Tilflugt til dette Slags Skyts, saa vidste jeg allerede hvad Klobken havde slaaet, og saa strygede jeg Flagget paa enhver Betingelse.