Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-12-09
Nu fremstod Riddersvenden Hans Gade husk, der lagde sig efter Lovkyndighed, den eneste Videnskab, som den Tids unge Adelsmænd, dyrkede, for at komme ind i de høiere Statsembeder; men ellers var en dygtig Jæger, og istemte følgende Vise: Hurra for gæve Hr. Tage! Hurra for hele hans Huus! Hos ham vi Glæden kan smaae J Bacchi skummende Krus. Hvo vil med Kummer sig plage, Naar Sorg kan dræbes med Vin Paa Jord man aldrig bør klage, Naar end der gives en Rhin. Høit leve hver Jæger, Der tømmer sit Væger, Af bredfulde Rand! Saa tidt, som han kan, Som Lynet han farer, Og beder de Harer, Der søge heel sky J Sæden et Ly Hans Hjerte sig fryder, Naar Jagthornet lyder Med Hujen og Sang, Til heldige Fang; Han iler til Lunde, Ledsaget af Hunde, Der følge hans Vink Og Rifflernes Blink: Han standser og lytter Med øvede Skytter, Bag løvfulde Hegn, J Slud og i Regn, Mens Hjorten udmattet. Sig skjuler i Krattet; Hans Hunde nu gjøe, Og Dyret maa døe. Det Vildt, hvorefter vi jage J Dag, er Druernes Saft; Den findes hos gæve Hr. Tage, Heel liflig af Smag og af Kraft, Den Bane, paa hvilken vi jage, Skal vædes af Viingudens Blod; Det findes hos gæve Hr. Tage, J Flaskernes strømmende Flod. Hurra for modige Jæger, Der muntert følger vort Kald! Og glemmer ved Flaske og Bæger, Selv Hornets liflige Skrald! Hurra for Pigen den søde, Der kjerligt letter hans Jd! Med Kind som Rosen den røde Med Barm som Lilien hvid! Hele Vennelaget gjentog, Hurra for gæve Hr. Tage! Hurra for hele hans Huus! Hos ham vi Glæden kan smaae J Bacchi skummende Krus. Nu fremtreen Tyges Gjæk, navnlig Lev som Tyge holdt i sin Tjeneste og gjorde meget af, fordi han meente, at sindssvage Menneske besadde et Slags Spaadomskraft, og som sad vil hans Fødder, naar han spiste, og fik Mad af hans egen Haand. Tage havde paa en ganske egen Maade udskafferet Ley, som ved sine Gjækkeri, skulde forlyste Selskabet. Han havde foranstaltet ham udklædt som en Hane. Paa Hovedet havde han en af rødt Fløiel forfærdiget Hanekam, ved hver af Siderne Vinger af Fjer, og bag til en Hanehale. Hele Laget var nærved at briste af Latter, da denne selsomme Skikkelse kom ind i Salen, stillede sig op paa en Bænk, og begyndte at gale. Da han havde ud galet, istemte han med sin hæse og pibende Røst denne Vise: Ley, er at et stakkels Drog, Det veed hver en Fante; Derfor man han som et Fjog Stande her og gante: Jkke fandt han i sin Ble Gylden Plov og gylden Lee, " Derfor er han Taabe! ", Ley blev æltet af en Deig For han kom i Live, Som var alt for haard og seig, At han kunde blive Adelsmand med Aner til Som gjør Folk i Svøbet fri. Derfor Træl han fødtes." Herremanden er paa Jord Meer end Landsens Herre, Han kan drage ved en Snor Lovene desværre! Han kan tage Bønders Hals, Byde dem som Qvæg tilfals, 1. Og blier ædel kaldet." Ley er kun et stakkels Faar, Som kan neppe læse, Men hvor han som Hane staar, Viser han kan hvæse; Hvad han sjunger er kun Vaas, Lægger derfor ingen Laas 1 For hans vere Tungel, Ley maa gale her i Dag Blandt de Hofmænd gæve: Thi høibyrdigt Ridderlag. Sligt af ham kan kræve; Hanens Gal os siger jo At man Veiret ei bør troe; At det snart vil skifte." Ogsaa siger os dens Sal, At af Dag det lakker; At engang i Riddersal. Andet Sprog man snakker; Er end langt til Morgengry, Vil dog sorte Skygger flye, 4 Gyldne Sol fremskinne, Kukle kulle kukleuHanen seer alt bryde. Gjennem Nattens sorte Gru Lyserøde Spyde; Det bebuder her for sand, Dig, boiædle Ridderstand, en Ley, som er en Taabe." Da Lep var færdig med sin Vise, sprang han ned af Bænken, og man saae den latterlige, halv vanføre Figur med de smaa Kattesine, hvorfra der dog straalede nogen naturlig Vittighed, løbe galende op og ned i Salen. Selskabet morede sig kosteligen ved hans Fanterier, og til Belønning for hans Uleilighed blev han i et i Enden af Salen anbragt og med Krandse behængt stort Hønsehuus beværtet med Steeg, Viin og Kage. Selv Maaden, hvorpaa han slugede Maden og Drikken, forlystede de fornemme Gjæster. Kun een af dem, Franz Banner til Kokkedal, sad i dybe Tanker og uden at smile, støttende Hagen paa begge Hænder, og betragtede Leps underlige Fagter. Endeligen udbrød han: hvo har lært Dig denne Vise, Lep- Degnens Datter, høiædle Herre. Er hun saa boglærd?" Forfærdelig, høibaarne Herre. Man kalder hende i hele Sognet Gale-Else. Hun har ellers sit Tilhold i Daarekisten." - Hvorledes er hun kommen derFor en Taabestregs Skyld. En rig Riddersvend har Kjerlighed til hende. Hun troede ham, og kaldte Riddersvenden sin Kjereste, og det gik længe godt. Men siden giftede Ridder svenden sig med en adelig Frue, og Else blev gal. See, her har I den hele Historie. Nu løber hun hele Dagen omkring i Sognet og gjør Galenskaber. Hun plukker Blomster og binder Krandse af dem. Lee og græde kan hun for et godt Ord. Paa det nær, at hun er gal, har hun en god Forstand, og kan næsten alle danske Viser udenad, lige fra Axel Thorsons til Kong Frederik han sidder paa Koldinghuus. Hun kommer tidt til min Herre, som holder meget af forrykte Folk, derfor har han taget mig i Huset. Gud naade mig, Fader= og Moderløse, dersom Hr. Tyge ikke havde været mig i Faders Sted. Jeg tjener ham ogsaa ærlig og tro. Hver Gang han har en farlig Syg, spørger han, Lep, hvad tykkes Dig? Mener Du han vil leve eller døe, Jeg svarer hvad der først falder mig ind, og Hr. Tygge forsikkrer, at det, jeg siger, altid skeer. - Hvad spaaer Du da din Herre, spurgte Hr. Tage, af hans Giftermaal med skjøn Kirsten?" - Meget Godt og meget Ondt", svarede Lep. "Junker Tyge kan nok være tjent med hende, men om hun kan være tjent med ham, det kan jeg ei sige. Hun er af Bondeblod, han er af Adelsblod; Vand og Olie forliges ikke godt, det veed J jo, høiædle Herre. Kunde hun sendes til en Mølle og males saaledes om, at det grove borgerlige Klid kunde skilles fra, saa var det en anden Sag. En slet og ret Bondepige i en adelig Slægt tykkes mig en Due blandt en Flok Høge." – Naar skal Brylluppet staae, Lev spurgte Hr. Tage. - Til St. Hans Dag, sige Folkene paa Gaarden, naar ei alle Julemærker slaae Feil. Hr. Tyge vil ikke give Slip paa sin lille Kirsten, om saa alle hans Frender bleve galne. Disse Ord virkede som en Lynstraale paa alle de Nærværende. Hvor meget end Vinen havde gjort dem hede i Hovedet, kunde Stadfæstelsen af det Rygte, som allerede længe havde gaaet, at Tyge Ottesøn, der var af det bedste adelige Blod, vilde ægte en ufri Qvinde af den laveste Byrd, ikke andet end forvandle deres Fryd til Sorg, og bringe dem, da Ley var gaaet bort, til at raadslaae om Midler til at forekomme en saadan Skamplet. Midt under denne Tale traadte Rigs hofmesteren ind i Salen. Alle modtoge han med den Ærbødighed, de skyldte hans Embedsstilling. "Hvi kommer J saa sildigt, Hr. Rigshofmester," spurgte Tage Krabbe. Vi havde ganske opgivet Haabet om at beæres af EduNærværelse. Ak, svarede Rigshofmesteren aandepusien, jeg befinder mig ikke vel. Den slemme Sukaandethed har atter indfundet sig. Det er ligesom jeg ganske skulde tabe Veiret." Han maalle sætte sig. Anlægget til en Helsot viste sig tydeligen i hans blege Ansigt; det blev sædvanligen end synligere, naar han nyligen havde havt nogen Ærgrelse. Jeg har længe gaaet og hivet, vedblev han, Gud veed, hvad der skal blive af det, maaskee jeg er Graven nærmere, end man troer. - Hans Gisning var ikke ugrundel; thi hans Stakaandethed, Forbudet paa en Valtersot, lagde ham virkeligen to Aar derefter i Graven.