Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-10-18
Til dette Departement er indkommen en Ansøgning, dateret Mai 1817, fra de Herrer med flere Embedsmænd i Aggershuus Stift, angaaende at saavel Embedsmændenes faste Lønninger som deres Sportler og andre uvisse Jndtægtemaatte naadigst forhøies til en Værdie, der staaer i Forhold til hvad de udgjorde for Krigens Udbrud i Aaret 1807, og at denne Forhøielse maatte, saavidt de faste Lønninger betræffer, regnes fra 1ste April 1817. Denne Ansøgning har været Hs. Kongel. Majestæt underdanigst forelagt, hvorpaa Høistsamme under 11te dennes naadigst har resolveret: At det Ansøgte ikke kan bevilges; hvilket herved tilkjendegives. - Christiania, den 26 Septbr. 1817. Kongen af Preussen har under 27 Septbr. d. A. udstedt en Opfordring til Monarkiets Consistorier, Synoder og Superintendenturer, af følgende Jndhold: "Allerede mine Høisalige Forfædre Churførstene Joh. Sigismund, Georg Wilhelm, den store Churfyrste, Kong Friedrich 1., og Kong Friedrich Wilhelm 1. have, saaledes som deres Regjerings og Levnetshistorie beviser, med from Alvor bestræbt sig for, at forene de tog adskilte protestantiske Kirker, den reformeerte og den catholske i deres Lande. Hædrende deres Minde og velgjørende Hensigt, slutter jeg mig gjerne til dem, og ønsker et Gud velbehagende Værk, som fandt uovervindelige Hindringer i den aværende ulykkelige Sectaand, under Jndflydelsen af en bedre Mand, der tilsidesætter det Uvæsentlige og holder sig til Hovedsagen i Christendommen, hvori begge Confessioner ere ret, til Guds Ære og den christelige Kirkes Tarv, standbragt i mine Stater, og at see gjort en Begyndelse dermed ved Reformationens forestaaende Seculærfest! En saadan sand religiøs Forening af begge, kun endnu ved udvortes Forskjel adskilte Kirker, er passende til Christendommens store Hensigter; den ligger i Protestantismens Aand; den befordrer den kirkelige Sands, den er gavnlig forden huuslige Andægtighed; den bliver en Kilde til mange nyttige, ofte kun ved Confessionens Forskjellighed hidtil standsede Forbedringer i Kirker og Skoler. - Denne gavnlige, allerede længe og nu igjen saa lydeligen ønskede og saa ofte forgjeves prøvede Forening, i hvilken den reformeerte Kirke ikke gaaer over til den catholske, og denne ikke til hiin, men begge blive En ny oplivet evangeliskechristelig Kirke i sin hellige Stifters Aand, staaer ingen i Sagens Natur grundet Forhindring mere i Veien, saasnart begge Deele kun i sand christelig Aand ville den, og frembragt ved denne, vilde den værdigen udtrykke den Tak, som vi skylde det guddommelige Forsyn for Reformationens uvurderlige Velsignelse og i Gierningen hædre Erkjendelsen af dens store Stifter i dens Værks Fortsættelse. Men hvor meget jeg end ønsker, at den reformeerte og lutherske Kirke i mine Stater maatte dele med Mig Denne min veloverveiede Overbevisning, saa langt er det fra mig, agtende deres Rettigheder og Friheder, at ville paatrænge den, og i den Anledning at ville anordne eller bestemme noget. Ogsaa har denne Union kun da et sandt Værd, naar hverken Overtalelse eller Jndifferentismus har Deel deri, naar den i sin Reenhed udgaaer fra en egen Overbeviisnings Frihed, og den ikke blot er en Forening i den ydre Form, men har sine Rødder i Hjertets Eenhed og ægte bibelske Grundsætninger. - Saaledes som Jeg Selv i denne Aand vil i Forening med den reformeerte og lutherske Hof= og Garnisons Menighed høitideligholde den forestaaende Sæcularfest, som een lutherskechristelig Menighed, og nyde med samme det hellige Sacramente: saa haabes, at dette mit eget Exempel vil virke velgjørende paa alle protestantiske Kirker i mit Land, og finde almindelig Efterfølgelse i Aand og i Sandhed. Consistoriernes vise Styrelse, de Geistliges og deres Synoders fromme Jver overlader jeg Foreningens ydre overensstemmende Form, overbevist om, at Menighederne i ægte christeligt Sind gjerne ville følge samme, og at overalt, hvor Blikket alvorligt og oprigtigt, uden urene Bihensigtet, kun er henvendt paa det Væsentlige og den store hellige Sag selv, ogsaa Formen let vil være at finde og saaledes det Ydre fremgaae af det Jndere, af sig selv, simpelt, værdigt og sandt. Maatte den forjettede Tidspunkt ikke være mere fjern, da under en fælles Hyrde, Al ring vil forene sig i een Tro, i een Kierlighed og i eet Haab, til een Hjord! Den store, høie, skumle Unionssahl paa Slottet i Calmar, brugtes (efter Hr. Secretair. Mølbechs Breve fra Sverrig i Aaret 1812) til Kornmagazin, efter at man først i Gustav den Tredies Tid havde indrettet i denne Sal et Brændeviinsbrænderie, hvoraf Mure og Skorstene endnu ere tilovers. Ved denne Leilighed skulle to gamle Troner, som sagdes at have staaet i Slottet fra Unionens Tid, den ene for Danmark og Norge, den anden for Sverrige, være solgte til en Kjøbmand for 5 Rdlr., og hvad der forresten var tilbage af gamle Prydelser være bortskaffet.