Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1845-11-17
Schweiz. Man mener nu at have opdaget Raadsherren Leus Morder. J den lugernske (jesuitiskindede) Statstidende hedder det, at den fængslede Jacob Müller har aflagt en fuldstændig Bekjendelse om dette af ham begaaede Mord. Han har tillige tilstaaet, at han alt to Gange tidligere havde luret paa den afdøde Leufor at myrde ham. Mordet skal han ikke have begaaet af privat Hævn, men for en ham af den Myrdedes politiske Modstandere lovet Belønning (?). Som Følge af denne Bekjendelse er den ellers saa hæderligt bekjendte Dr. Kasimir Pyffer bleven fængslet. Man paastaaer imidlertid fra det antijesuitiske Parties Side, at den stedfundne Bekjendelse skal være bleven Jacob Müller aftvungen ved Midler, der i vor Tid ere banlyste fra alle civiliserede Stater. – Det jesuitisksindede store Raad i Luzern har, trods Enkeltes Opposition, besluttet, at Dr. Kasimir Pyffer skal forblive i Fængslet, som mistænkt for at have været vidende om Jac. Müllers forbryderske Hensigter, uden at have anmeldt det for vedkommende Autoritet. Denne høitagtede Arrestant havde skriftligen henvendt sig til Raadet med Begjæring om Arrestens Ophævelse; men Brevet blev af Præsidenten først aabnet lige umiddelbart før Afstemningen. J denne Skrivelse begjærede han tillige, at man i alt Fald ikke saa stærkt maatte indskrænke ham med Hensyn til hans Fornødenheder, og navnligen tilstaae ham et Lys om Natten, da han (der saa ofte har anvendt sine Nattetimer til Arbeide for Fædrelandets og Medborgeres Vel), ikke er vant til at tilbringe 14 Timer i Sengen. Forhørsdommeren havde ledsaget denne Skrivelse med den Erklæring, at Hr. Doctoren havde det saa godt som muligt (!) i Fængslet; rigtignok havde han ikke Lys, men derhavde han det ikke værre, end enhver Anden, som er anbragt i Straffeanstalten. – Beskyldningen for, at han skulde have været Jac. Müllers Medvider, (om denne forresten har begaaet Mordet), maa ansees for aldeles falst. At uagtet alle Maadeholdsforeningers Bestræbelser. og Exempler den umaadelige Nydelse af Brændeviin endnu anretter usigelig Elendighed og Fordærvelse, kan ikke betvivles, da Hovedroden til det Onde: de fattige Classers Mangel paa Oplysning og Dannelse, deres Nedværdigelse og fortrykte Tilstand, uagtet alle hine Mønstre er og bliver den samme. Som et rædsomt Exempel herpaa fortælle de nyeste Aviser følgende Begivenhed fra Østpreussen: En Arbeidsmand i Kreds staden Berent, som havde en lille, af Sundhed blomstrende Søn paa 2 1/2 Aar, gav ham den 29de September d. A. efter gammel Sædvane en Snaps, for at Barnet bedre skulde fordøie det tørre Brød, som udgjorde dets Aftensmad. Jkke tilfreds dermed forlangte Barnet nok et Glas Brændeviin og – fik det ogsaa. Om Natten skal Drengen have ligget i en haard Søvn og være paagnet om Morgenen Kl. 7. Dets første Ord var da igjen at begjære Brændeviin, og den ufornuftige Moder rakte igjen Barnet halvandet Snapseglas fulde deraf. Kort derefter begyndte Barnet at hoste convulsivisk, faldt derpaa, som truffen af Lynet, bag over, og udaandede sin Sjæl til stor Skræk for de beklagelsesværdige Forældre. – Det er i denne Deel af det oplyste Preussen, der beboes af en halv slavisk Stamme, som kaldes Kassuber, at Fattigdommen, og Brændeviinsproductionen, især af Kartofler, gaae Haand i Haand, og begge have opnaaet en lige rædsom Størrelse, fornemmelig, eller vel ene, paa Grund af at de store Jordegodseiere ikke vide nogen fordeelagtigere Anvendelse for Productet af deres Avl, medens de egentlige Jorddyrkere ere Dagleiere uden egen Grundeiendom. Brændeviinspesten er saa almindelig blandt denne elendige Classe, at en Ret, som nydes af Mange, tillaves af Brød og Brændeviin omtrent paa samme Maade som hos os Øllebrød. (Kbhposten.)