Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-08-09
Kjøbenhavn. No. 86. Den 9 Augustii, 1805. Udgivet og forlagt af J. Werfel. Christian den Anden. Ingen Dansk Konge, Christian den Fjerde selv ikke undtagen, er i den nyere Tid bleven mere omtalt paa Prent end Christian den Anden. Hele Aarhundreder forløb, og man betragtede ikke hans Caracteer fra nogen anden Synspunct end den, hans afsagde Fiender, Klerke snedighed og Adelsstolthed, havde fundet for godt at bestemme. Fra Barndommen af vant til at tænke sig denne Konge som en følesløs, for ikke at sige tyrannisk, Regent, kunde selv den indfødte Danske sjelden beqvemme sig til at modsige de haarde Domme, som andre Natio ders Skribenter, især Svenske Historieskrivere, fældte over ham, eller forsvare Handlinger, som Menneskeligheden syntes at skielve ved. Vor Tidsalder var det forbeholdet, at fremkalde Christian, for en retfærdigere og upartisk Domstoel, at undersøge, saa meget som mueligt, Bevæggrundene til hans Handlinger, og at skille det Sande fra det Falske i de Domme, man har fældet over ham. Lykkeligviis skede denne Undersøgelse i en Periode, hvor vi nøde Tænkefrihedens gyldne Frugter og hvor Oplysningens Morgenrøde straalede med sin hele Glands over Dannemarks Horizont. Riegels, der med alle sine utidige Bitterheder og Udfald, har erhvervet sig udødelige Fortjenester af vor Litteratur, var den første, der vovede at være Christians eftertrykkelige Talsmand. Gik han end ofte for vidt i sit Forsvar, roste han ham end der, hvor han, for ikke at laste, burde have tiet, saa fortjente han dog altid sine Samtidiges Tak, fordi han først brøde Jsen i denne vigtige Deel af Dannemark Kongehistorie. Endnu førend Riegels havde udgivet sin Skildring af Christian den Anden, havde – næsten havde jeg sagt: Dannemarks eneste og sandeste Sørgespildigter Samsøe søgt at opvække den største Jnteresse for denne Konge, skjønt han i sin Dyveke med megen Klogskab lod ham staae i Baggrunden, for ikke at afsige nogen bestemt Dom over en Mand, hvis sande Caracteer altid maa blive et historisk Problem. Flere end disse to Skrivter behøvedes der næsten ikke til at gjøre Christian til Dagens Helt i en Tidspunct, hvor fem og tyve Millioner i et andet Rige forsvarede med deres Blod den Borgerfrihed, som han hos sine Danske Undersaatter saa mægtig havde beskyttet mod Adelsdespotisme og Klerkeundertrykkelse, kort sagt, da hine Millioner næsten kjæmpede for de Grundsætninger, der styrtede denne Konge fra Tronen og nødte ham til at ende sit Liv i et skummelt Fængsel. Jntet Under altsaa, at man midt i Rusen af den Franske Revolutions Optrin, hvor et heelt Folk, efter at have sønderrevet de nødvendige med de unødvendige Baand, teede sig som et balstyrigt Barn, roste og forroste Alt, hvad der kun i fjerneste Henseende stemmede overeens med den herskende Tænkemaade, og at selv Cannibalstreger den Gang fik Navn af Patriotisme og Borgerkjerlighed, naar de kun rammede den forhadte Adelstand og Geistlighed. Men Menneskeheden er vaagnet op igjen afdenne Ruus; man føler og indseer, at der ikke gives nogen foragteligere Jntolerance end den, der skiuler sig under Sandhedskjerlighedens, Oplysningens og Frihedens Masque. At Christian den Anden var en ivrig Ven af Retfærdigheden, at han elskede sit Folks Tarv og med de største Opoffrelser vilde befrie det fra Adelens og Præsteskabets Jernaag, det paaskjønner den upartiske Efterverden. Den offrer hans Minde en taknemmelig Medlidenhedstaare, og begræder hans ulykkelige Skjebne. Men kun Medlidenhedstaarer kan hans Skjebne aftvinge os. Hvo kan høiagte den Mand, som udlokkede sin Ven i et glad Vennelav en Hemmelighed, og siden lod ham henrette efter told selvvalgte Bønders Dom, da Retten engang havde frikjendt ham, som lod sig lede af den listige Sigbrit, der, som Fremmed, aldrig kunde kjende Landets sande Tarv, og med al sin naturlige Forstand dog var en svag Qvinde? At Christian, bestandig endog i de vigtigste Regjeringsanliggender søgte Raad hos dette Fruentimmer, kan maaskee undskyldes med Tidsalderens Raahed; men det kan aldrig opvække den bedste Jdee om hans Regjeringsviisdom. Lad end være, at Statskonsten, denne Hydra, som man saa ofte offter Millioners Liv, uden at nogen finder det ubilligt, drev Christian til at besmitte sig med det Stockholmske Blodbad, hvori der maaskee ikke faldt en Tiendedeel saa mange som i et eneste Feldtslag, saa er og bliver det dog altid en Plet i hans Caracteer, som hans øvrige gode Egenskaber ikke ville kunne afvette. Det Middel, han betiente sig af ved denne Leilighed, var skrækkeligt, og kun i Munkephilosophien kan Hensigten hellige Midlet. Saaledes gives der ikke faa Optrin Christians Liv, som tvinge enhver, der agter Menneskelighed og Følelse for Menneskelighed høiere end al Statskonst, til at sukke over, at Naturen forenede saa modsatte Egenskaber hos denne unegtelig store Mand, og at en for hele Menneskeheden saa vigtig Sag skulde forsvares. ved saa haarde og grusomme Midler, der meere skadede end gavnede den. Ganske nylig er der fremtraadt en Mand der, udrustet med de fornødne historiske Kund*) Christian II, König von Dännemark, Norwegen und Schweden, von Heinrich Behrmann. skaber og følende Historieskriverens vigtige Kald, har leveret Christian den Andens Levnedshistorie, der viser denne Konge saaledes, som han var, og grunder sine Domme paa Kjendsgjerninger, der ere hentede af prøvede Kilder. Den er forfattet i et værdigt Sprog, fri for al Declamation og utidig Pynt. Den fortjener at kaldes den første sande Historie om denne Konge, som Litteraturen eier, og det vilde være at ønske, at vi havde flere Danske Kongers Historie, udarbeidet med samme Upartiskhed og Sandruhed som denne. Det maa saa meget mere glæde enhver Dansk, som dette Værk er især skrevet i et Sprog, hvor det kan bidrage til at forjage de vrange og skadelige Tanker, som man hos vore Naboer, Tydskerne, hidtil, formedelst Skribenternes Vankundighed, har havt om denne Konge. Archenholz, som blandt de nyere Forfattere, har misbrugt sin Skribentanseelse til i sin Gustav Vasas Historie at bedømme en Konge, med hvis Historie han har været ligesaa ubekjendt, som med de Lande, og de Folkeslags Sæder, der beherskedes af ham, faaer her en ligesaa fortjent som grundet Rævselse for sin Formastelse. "Neppe siger Hr. Behrmann i Forerindringen, hvori han anfører sine Kilder: "har nogen blandt de ældre eller nyere Historieskrivere, havt den Frækhed, at udgive et saadant Væv af de utroligste Urigtigtigheder og Løgn for Historie, Ubekjendt med den Svenske Nations og Nordens Sæder og Aand overhovedet, vælger han en af dens Kongers Historie til Gienstand for sin skrive lystne Pen 7), uden endog at benytte sig af de nødvendigste Hielpemidler, han, som Historieskriver var forpligtet til at kjende, ja uden end- og at benytte sig af dem, han havde for Haanden. Som Beviser for sin Paastand anfører Forfatteren kun tre, men tre drøie Archenholz ske Bommere. Denne fortæller f. Ex., "at en Ridder Mans Jonson, som saa tapper havde forsvaret Calmar mod de Danske, var *) Dette Udtryk er for haardt. Archenholz, bliver altid een af Tydsklands fortiente Skribenter, og om han end havde skrevet ti Bøger af samme Caliber som Gustav Vasa, kunde dette dog ikke forringe hans eengang erhvervede litteraire Hæder. Desuden er en skrivelysten Skribent just ikke altid en slet Skribent. Kan man ikke ogsaa skrive Nonsens con amore? bleven forsfæstet og parteret, uagtet Calmar den Gang aldeles ikke havde nogen Commandant; Mathias Gregerson med Familienavnet Lilie, Biskop til Strengenæs og Rigskantsler, spillede ved Sverrigs, Erobring i Aaret 1520 en saa vigtig Rolle, at denne Begivenheds Historieskrivere ofte anføre ham paa hver Side, ja at han endog ofte anføres af Archenholz selv. Desuagtet er denne mærkværdige Mand ham dog saa ubekjendt, at han ved det Stockholmske Blodbad lader ham eengang henrette som Biskop, under Navn af Mathias Lilie, og anden Gang som Rigskantsler, under Navn af Gregerson. Denne dobbelte Henrettelse uagtet, lader Archenholz ham S. 304 endnu engang fremtræde som Biskop til Strengenæs, under Navn af Gregerson. - Opsloe, det forrige Christiania, kalder han S. 119, T. 2 et befæstet Sted, som ligger lige overfor de Danske Øer (altsaa i Skaane) og som de Nordlandske Førster i deres Krige mod Dannemark bestandig brugte som Vaabenplads. - Jeg taler her ikke engang, siger Hr. Behrman endvidere, om den uforsvarlige Tone, hvori Archenholz med en Konstdommermine drister sig at skildre de Danske Konger, fra Erik (?) til Christian den Anden som Tyranner, og de efterfølgende som eenfoldige, vægelsindede, trædske og troløse Regenter, og at fremstille selv den ligesaa retskafne som kloge Christian den Tredie som den største Dosmer af den laveste Caracteer, kort, at vise Hoffets og den hele Danske Nations Caracteer i et saadant Lys, at man maatte være bange for en Dansk, om det virkelig forholdt sig saaledes, og alt dette har han sagt, uden endog at vide et Ord mere om Dannemark, end at det er et - Rige."Men er nu nærværende Værk i alle Deele skrevet saaledes, at det kan betragtes som en Mod givt mod alle de vrange Domme, man har fældet over denne Konge? Det vil den Upartiske neppe kunne paastaae uden Forbeholdenhed. Der gives Smaaskjær i enhver Historie, som ingen uden den, der fra sin tidligste Ungdom af er bleven fortrolig med Folkets Aand og Sæder, og saa at sige er født midt i Skjødet af det Land, hvis Historie, han vil beskrive, seer sig istand at vogte sig for. At anføre her Exempler paa denne Paastand ligger uden for dette Blads Plan, som kun vil gjøre det læsende Publicum opmærksomt paa dette iøvrigt velskrevne og interessante Værk. Strax paa den allerførste Side siger Forfatteren om Dannemark, Norge og Sverrig: "Eens Herkomst, eens Sprog, eens Religion, eens Sæder og Skikke, kort, den største Lighed i Alting, syntes at opfordre Nordens Beboere ogsaa kun at adlyde een Konge og een Regjering." - Kan man vel med Føie tillægge det gamle Nordiske Trillingriges Beboere en saadan fuldkommen Lighed i Alting, S. 144 fortælles, at Kongen kjøbte for Sigbrit, en for de Tider kostbar Gaard, som endnu sees paa Amagertorv. Dette er urigtigt. Vel kaldes Hr. Schoustrups Gaard paa Amagertorv, efter et gammelt Sagn, endnu ofte Dy vekes Gaard, men at den aldrig kan have været det i sin nærværende Skikkelse, det sees af det paa samme anbragte Aarstal 1616, da den blev bygt. Mueligt er det, at Sigbrits Gaard har staaet paa samme Grund, endskiønt en troværdig Mand her i Staden har forsikkret Anmelderen, at han førend den sidste store Jldebrand har beboet Siøbrits Værelse, og at Huset har staaet paa den anden Side af Gaden, lige over for Helliggeisteskirke. S. 149 siges, at vi Danske have lært af Amagerne at lave Smør og Øst, paa en fordeelagtig Maade, og at et Meierie ikke allene i Dannemark, men endog i Schlesvig og Holsteen kaldes Hollænderie efter de Hollandske Colonister paa Amager. Hvor slet det end, især i hine Dage, var bevendt med Landhuusholdningsvæsenet i Dannemark, behøvede man dog neppe her at lære af Amagerne at lave Smør, og Ostens Tillavning kunde man saa meget mindre lære af dem, som de selv meget sielden lave Ost, og man i Kjøbenhavn aldrig seer end ikke en Amagersk Faare host. Hollandere, er en i hele Tydskland almindelig Benævnelse for Meierie, formodentlig fordi Osts og Smørs Tillavning er en Konst, som Hollænderne især excellere i, men Ordet kan umuelig have sin Oprindelse fra Hollænderby paa Amager.