Den Vest-Sjællandske Avis, 1834-09-16
Vi afreiste endelig fra Alexandrig for at begive os til Synah (Siwab) i den fierneste Onse (et vandrigt og frugtbart Terrain midt i Ørkenen.) Jeg glædede mig ved den Tanke at skulle kommetil at see Ruinerne af det i Oldtiden saa berømte Jupiter Ammons Tempel, og lagde ikke meget Mærke til Alexandrias Omgivelser, indtil vi havde naaet Ørkenens Grændser, efter 10 Dag Marscher kom vi til en Brønd, som indeholdt en Overflødighed af kiøligt Vand. Lader os standse her, sagde min Veiviser, give vore Heste at drikke og fylde vore Krukker; thi vi komme ikke til nogen Brønd, førend vi naae til Kilden i Simah, som forsyner denne Stads Jndvaanere og dens Haver med Vand. Jeg fulgte Abel Asras Raad. Vi fortsatte Reisen; de frugtbare Marker hørte op, og den hede og tørre Sandørken laae udbredet for os. Vi saae intet Træe, intet Græsstraae, intet Vand, selv Duggen manglede; vi havde et Ocean af Sand at giennemgade, hvori man ikke saae Spor til nogen Vei; det løse Sand var strax tilfyget, og det var umuligt at opdage Fodtrinnet af en Reisende. Fra Tid til anden støder man paa en Steenhob, som en vandrende Haand har opført; men ofte ere disse Steendyuger blevne begravede under Sandet. Solen udsendte sine Straaler lodret paa vore Hoveder, ingen Skye viiste sig paa Himlen, Luften var brændende, og dog var Jordbundens Hede langt utaaleligere end Luftens. Min Sveed blev til Blod; det kunde ikke synes saa paafaldende ved en Englænder; men selv min Ledsager, som var vant til Landets Hede, blev ligesaa udmattet som jeg. Vi lode vore Heste gaae som de vilde; Tømmen hang slap om deres Hals; Hænderne manglede Kræfter til at styre dem. Efter nogle Timers Forløb, da vi ikke kunde øine flere Steendynger sagde Abul Asra, at vi havde taget fril af Veien. Forgiæves søgte vi at oplede vore Spor for at vende tilbage. Uagtet min Ledsagers Opmuntringer var jeg nærved at fortvivle. Lader os kun vandre videre fremad, sagde han i en tillidsfuld Tone; vi have Levnetsmidler til 5 Dage og Vand til 6, og til den Tid er jeg vis paa at vi ere komme til Stedet. - Paa engang fik jeg i en Afstand Øie paa Telte og Mennesker, som løbe hist og her. Vi ere frelste, raabte jeg fuld af Glæde. De ere Jægere, som forfølge noget Vildt, sagde AbelAsra. Ved disse Ord fordoblede vi vore Skridt, og snart saae vi to Mænd af Hoben at komme løbende imod os, svingende deres Turbaner høit i Luften. Værer velkomne, raabte de til os, og hilsede paa os med Ærbødighed; Gud og Muhammed være lovet, som have sendt Eder! Vi flakke omkring paa Jagt efter Strudser, og have giort en riig Fangst; men i en heel Dag have vi intet at slukke vor Tørst med. Fremmede, jeg siger Dig det endnu engang, sagde den Ene Muhammed har sendt Dig for at befrie os fra den visse Død; thi vi ere endnu 4 Dagreiser borte fra den nærmeste Brønd og vor Tørst er stor. Er der endnu noget Forraad tilbage i Dine Vandkrukker (egentlig Vandsække), saa aabne dem af Forbarmelse og lad os drikke. Kom til vore Telte og hviil Dig ud efter Reisens Besværlighed. Hans Ord rørte mig dybt, over hans Ulykke glemte jeg min egen. Vi skyndte os til Teltene; man modtog os jublende og vederqvægede sig af vort Vandforraad. Vi fortalte, at vi havde taget feil af Veien, og vilde til Siwab- Veien er let at finde, sagde den ældste iblandt dem; men den er noget lang. Sex Gange vil Solen gaae op og 7 Gange gaae ned inden Du kommer derhen, men den slette Dag vil Du komme til en Landsbye ved Navn Mellem. Bank der paa Jægeren Saryahs Dør, og hans Kon vil give Eder Herberge og forsyne Eder med Levnetsmidler, naar Du siger, at Du har reddet Saryab i Ørkenen. Da jeg takkede Manden, tog det unge Menneske, som havde ført os til Teltene, min Haand, og pegede paa 5 prægtige Strudse, som han havde afrettet til Jagten, med de Ord: Vælg Dig, Fremmede, de af dem, som behage Dig, de ere endnu unge og ganske samme; thi vi føde dem godt og opdrage dem med Blidhed. Vi ville betragte det som en Fornærmelse, naar Du ikke vil modtage dette lidet Tegn paa vor Erkiendtlighed. - Jeg var tvivl som, da jeg holdt det for vanskeligt at føre dem med mig; men paa Abel Asras Forestilling udsøgte jeg mig, for ikke at støde dem, den smukkeste Han og den smukkeste Hun dog med det Forsæt at ville give dem deres Friehed. J Begyndelsen aade de af den Havre, som blev lagt for Hestene, og derpaa slugte de med en Begiærlighed, som satte mig i Forbauselse, nogle Flintestene. De travede ved Siden af vore Heste og foraarsagede os ikke den mindste Uleilighed; AbelAsra formaaede mig til ikke at slippe dem løs Jmidlertid hensvandt vort Vandforraad; det Foder vi kunde give Hestene var ikke tilstrækkeligt; de bleve magre og lede øiensynligen Mangel. Den tredie Dag efter vi havde forladt Jægerne, og jeg, efter vort Middagsmaaltid, havde lagt mig til at sove paa en Matte, blev jeg vaagnet af et stærkt Skrig. Hvad er paa Færde, Abel, raabte jeg forskrækket. Der er mødt en stor Ulykke, sagde han, een af vore Heste er styrtet, og den anden duer ikke til at fortsætte Reisen. Jeg var som truffet af Lynildslag, og følte denne Ulykkes hele Storhed; jeg var fortvivlet; vi besluttede endelig at tage vor Tilflugt til Strudsene. Deres gigantiske Væxt, deres muskuløse Laar og lange Been opvakte hos os det Haab, at vi nok kunde betiene os af dem. Vi læssede det vigtigste af vor Bagage paa dem, og satte os selv op paa dem, og haabede, da vi gav dem fuld Friehed til at løbe hvorhen de vilde, at de vel selv kunde bedst finde hen til Mellem; vi styrede allene deres Løb med en Stok. De fore nu fremad i den hurtigste Traven, imellem opløftede deres Vinger ligesom Søefolkene heise Seilene, og ved Hielp af disse, i Forbindelse med deres Fødders Hurtighed, joge de afsted med os som en Lynild over Sandfladen. Dette maatte have været et underligt Syn at see os ride paa Halsen af disse Fugleheste, og tillige at holde med Hænderne fast paa vor Bagage, for at vi ikke skulde tabe den under denne Galopade. Vi kunde knap trække Veiret, saa stært bevægede sig Luftstrømmen imod os, vore Haar stode stive i Veiret, og vore Klæder flagrede i Vinden, min Hat og min Kammerats Turban faldt snart af, uden at vi kunde faae Tid til at tage dem op. Vi frygtede for at vore Løbere skulde tabe Kræfterne; men de bleve ved i en Kiøre. Mod Midnat fik vi Øie paa nogle Træer og slet byggede Huse; vi formodede at vi vare komne til Mellem. Vi havde brugt 12 Timer for at komme dertil, en Tour, hvortil man havde tilhest maattet bruge tre Dage. Jeg mindes aldrig at have følt en større Glæde ved at see menneskelige Boeliger, end denne Gang. Det var ikke mueligt at faae Fuglene standsede førend vi vare sprungne af dem, som var vanskeligt. Vi tilbragte Natten i Buskene, og opsøgte ved Morgengryet Saryahs Huus, hvis Kone tog imod os med megen Velvillighed. Om Aftenen brøde vi atter op, og kom snart paa Staden Siwads Territorium.