Viborger Samler, 1777-09-22
En stor Deel af de gamle betragtede fordum den stoiske Verdsligviisdom, som den Menneskelige Viisdoms Høide, og den sikkerste Vei til Lyksalighed. Dens Fortreffelighed bestod ikke saa meget i Lidenskabernes fornødne Undertvingelse, som i deres aldeles Udrøddelse, hvorved Folsomheds Sæde, og enhver Glædernes og Smerternes Kilde ganske blev forstyrret. Det lader sig vist ikke let bestemme, hvordan det er mueligt, at en fuldkommen men Strid med Naturens Love og Mangel paa Folsomhed, der dog ellers udgjør den beste Deel af vor ganske Bygning, kan paa nogen Maade danne en høi Karakteer. Et Liv efter Naturens Love er, efter Ciceros Beskrivelse, en moralsk lykkelig Tilstand. Og saa meget er vist, at al fiin Folelse og Smag for Dyden, maa udspringe af de Fornemmelser, Naturen har indplantet os, som Opmuntringer til Virksomhed, og Midler til de behørige Grader af Fornøielser og Smerter. Uden disse maae vore fiineste Forlystelser lide en betydelig Formindskelse. Det dydefulde Venskabs angenemme Brængstigelse, Kierligheds tienstagtige Bekymring, den ømme Medlidenheds Sørgmodighed, og de Fornøielser, vi fornemme ved et vel udarbeidet Optrin af Uhæld i et rørende Sørgespil, maa tabe al deres Jndflydelse, og forsætte Gemyttet i en fortredelig og uempfindtlig Tilstand. Men man seer tydelig, at den største Deel Mennesker foragte en saadan pedantisk Viisdom og latterlig Pralerie om denne Sielens høiere Styrke; da derimod Karakteererne af en blandet Natur, hos hvilke Lidenskaberne ere i en priselig Kamp mellem Dyder og Laster, vinde alle Forstandiges bifald. Virgil har efterladt os et Malerie paa den Lyksaligheds Fuldkommenhed, der fordum udgjorde Stokkernes opløftede Roes, i det han siger, at den Person, der besad en saadan LyksaLyksalighed, aldrig kunde lade sig røre af Folkets Høiagtelse, eller en Kongelig Staats blindende. Glands; at Ueenigheden mellem Brødre, Sammenrottelser mod Fædrenelandet, eller Kræfternes Aftagelse, aldrig kunde forurolige hans Hierte, og at han aldrig kunde sættes i Uroe ved Medlidenhed mod de Trængende, eller nære Misundelse mod de Store. Men saadan en Karakteer kan ikke komme uden af en fuldkommen Ligegyldighed mod sine Medmennesker, der vist ikke indeholder noget priisværdigt. Man kan ikke bedre forestille sig disse stoiske Grundsætningers udraabte Fortreffelighed, end under Exemplet af en nyere Karakteer af denne Art, som vi her vil meddeele. John Vildar besidder en Formue, der sætter ham i Stand til at kunde leve prægtig, eller udføre et priseligt Foretagende til sit Fædrenelands Tieneste; desuden har han ogsaa Fødselens Fordeele, der kunde skaffe ham en stor Anseelse i Verdens Øine; men, som en sand Verdsligviis, har han aldrig tillagt disse lykkelige Omstændigheder nogen Værd. Med en ædel Foragt over Riigdom, forøder han sin Formue paa saadan en Maade, der tydelig viser, hvormeget han har opløftet sig over den nedrige Stolthed af det almindelige bifald, og i stedet for at indbilde sig noget af sin høie Fødsel, pleier han meget snarere at omgaaes med den gemeneste Pøbel, Pr. 2. og og sætter sig vidt hen over disse smaae Følelser af Hovmod, der let kunde opfylde en Verdsligsindets Hierte med de fyrigste Fornøielser. Aldrig har han søgt Mængdens Gunst, og Hoffernes Glands har for ham saa lidet tillokkende, at han ikke bryder sig om en Konge i Europa. Som en oprigtig Stokker, kan han uden det allermindste Suk betragte de Nød lidendes Trang og Elendighed; og er saa lidet misundelig over en andens høiere Rang, at han endog aldrig har sat sig i Ligning med sin Overmand, omendskiønt han undertiden med, en ikke ringe, Fornøielse har seet need paa dem, der er under ham. Endnu lader Vildars Gemyt det ikke blive ved denne ubevægelige Standhaftighed. Han kan besøge alle liderlige Fruentimmer i den heele Bye, uden at føle den ringeste Grad af Urolighed derover. Ja han kan, uden nogen medlidende Folelse af Ømhed, der ellers ville bevæge et svagt Hierte, ganske gelassen see, en indtagende Skabning og fuldkommen Skiønhed at blive et Rov for Skiændsel og Beskæmmelse. Og ligesom hiine gamle værdige Mænd holdt det for en ædel Gierning, ganske at forglemme Mennesket, for desmeere at forhøie deres philosophiske Berømmelse, saa kan ogsaa denne nye Stokker undertrykke den naturlige Kierlighed, og i den Skarnagtiges Person forglemme sin Næste. dette Stykke er Vildar en ret ægte Romer; for treffe Hos treffelig udover han Horatzes Regel. i at beundre noget, og naar han maa holde Sengen i de Sygdomme, hans Daarlighed og Umaadelighed har paadraget ham, saa pleier han at tilbringe sin Tiid med moralske Betragtninger. Her giør han visselig Anmærkninger over, hvor flygtig enhver Fornøielse er, at Smerternes Afvexling bliver enhver til Deel, og at det menneskelige Livs Tilstand er vaklende og uvis. Aldrig saasnart har han igien erlanget sit Helbred, for han paa nye følger alle sine vilde Jndbildnings Jndfald, for at vise, at han kan skikke sig i alle Omstændigheder. Kort: Vildar har ved alle Leiligheder et oprigtigt Stoisk Sind, og i alle Livets Forandringer indblæser enhver Ting ham saadanne Betragtninger, der føre ham til hans egen Lyksalighed, forhindre Gemyttes urolige Tilstand, som foraarsages ved stridige Lidenskaber, og sætte ham meget snarere i Stand til at bevare sit Sind i Glæde og Stilhed. Denne en nyere Verdsligviises Karakteer indeholder efter min Meening alle Stykker af det saa vidt berømte stoiske System, og alle de Lyksaligheds Hovedgrunde, som samme indskiærper, blive af vore nyere Verdsligvise bragte til en langt større Høide af Viisdom og Lyksalighed, end de allerstrengeste Efterfølgere af det stolske Akademie selv har bragt dem, saa at denne nye Helt bygger sin Lyk Pr. 3. salighed. salighed paa de Lidenskaber, han lader spille imod hinanden, og i denne Forstand kan man sige, at han lever efter Naturen; da derimod de gamle Stoiker bestræbede sig selv efter at forstyrre vor Væsens Grunddeele, og det var i den Sekt den fuldkomneste og høieste Mand, der meest kunde aflegge Menneskeligheden. Regnekunstens Fiire Species. Vær, siger Rapax, at addere, Og samle heele Dynger Guld; Hvo denne Regning kan formeere, Faaer snart, som jeg, sin Kiste fuld Jeg ærer villigen hans Lære, Og over den ved Viin for mig, De tomme Flasker dynge sig. Man maa Curator lydig være. Naar han at subtrahere nodes, Hans Videnskab og Kunst er fiin Min Jver, som herved opglodes, Sig viser stræbsom i hans Viin, Min Fliid er stor, det kan jeg svære, Jeg subtraherer meer end han, Hans Kielder det bevise kan. Man maa Curator lydig være.