Jyllandsposten, 1839-01-28
Nedenstaaende i flere Henseender saare mærkelige Artikel som findes i Khvnspostens første Nr. af dette Aar, finde vi os opfordrede til at meddele Bladets Læsere: En almindeligere og livligere videnskabelig Stræben yttrer sig i den senere Tid umiskjendelig baade i Danmark, Sverrig og Norge. Men denne Stræben kunde være mere udbredt, faae et høit Sving, en høiere Betydning, saafremt disse Nationer i literair Henseende rakte hinanden Haanden, saafremt en livligere videnskabelig Forbindelse fandt Sted, saafremt man benyttede den uhyre Fordeel, hvilket det saagodtsom fælles Sprog afgiver. I ethvert af de skandinaviske Lande for sig taget er Populationen for ubetydelig til i Almindelighed at kunne give selv de bedste Værker den nødvendige Opmuntring. Et godt dansk, svensk eller norsk Værk burde kunne gjøre Regning paa et Publicum ikke alene i det Land, hvor Værket produceredes, men ogsaa hos de tvende andre sprogbeslægtede Nationer, og det i alle Tilfælde, hvor ikke Værkets Gjenstand ifølge sin Natur blot medførte lokal Jnteresse. For at bringe en saadan nærmere videnskabelig Forbindelse imellem de tre nordiske Riger i Stand, for at vække en større indbyrdes Opmærksomhed for de i ethvert af dem præsterede Aandsproducter, for at sikkre den videnskabelige Virksomhed i ethvert af disse Lande en mere udbredt Anerkjendelse, for at bevirke en stærkere gjensidig Control, for at frembringe Jver, Kappelyst, Haab og Mod hos den fremadstræbende Generation, hvilket ikke vil udeblive, naar den Unge mærker, at ei alene den By eller det Land, hvori han lever, men at samtlige skandinaviske Riger ere Vidner til hans Virksomhed – for at naae disse Øiemed vilde aarlige Sammenkomster af svenske, danske og norske Videnskabsmænd, hvem fælles eller beslægtede Studier, naturligst førte sammen, vistnok være det kraftigste Middel. Det har i lang Tid været et i mundtlige Samtaler ofte yttret Ønske, saavel i Sverrig, Danmark som i Norge, at periodiske Sammenkomster, hvori disse Landes Videnskabsmænd, kunde gjøre hinandens Bekjendtskab, meddele hinanden deres Anskuelser, Tvivl og Erfaringer, maatte komme til at finde Sted. Fra de forskjelligste Dele af Tydskland, hvor dog saa mange splittede politiske og andre Jnteresser kunde lægge Hindringer i Veien, have alt i flere Aar Læger og Naturforskere, benyttende Fordelen af det fælles Sprog, aarligen strømmet sammen til videnskabelige Forhandlinger (ligeledes Landekonomer, ligeledes Skolemænd. J 1836 vare i Bristol 1200 Læger og Naturforskere samlede i lignende Øiemed. Det bør ikke lades upaaagtet, at blandt de Følger, man hidtil har troet at spore af saadanne Sammenkomster, regnes foruden den livligere Idevexling &c. ogsaa en humanere Tone i literaire Bedømmelser, samt en almindeligere Velvillie og Redebonhed til at komme hinanden imøde og understøtte hinanden, hvor det gjelder videnskabelige Undersøgelser. For at give Stødet til en saa gavnlig Indretning hos os, have Undertegnede, der alle befatte sig med en eller anden af Naturvidenskabens Dele i hele dens Udstrækning, forenet sig om at holde et præliminairt Møde i Gothenborg den 16de Juli 1839, for der at komme overeens om aarlige Sammenkomster i foranførte Øiemed."(Underskrifterne, hvoriblandt for Danmarks Vedkommende foruden vore meest bekjendte Naturforskere, saagodtsom alle det kongelige medicinske Selskabs Medlemmer. Det er os en ikke liden Glæde at kunne begynde det nye Aar med en Efterretning, der kaster et Solglimt af Fremtidens rige unge Haab ind i den nærværende Tids taage klamme, alderdomssvage Elende – et Livstegn af den spirende Kraft, der begynder at røre sig under det kolde Jis dække, en glad Forsættelse om den tilstundende Vaar. Det er vistnok store Ord, men hvo vil fortænke os i, naar vi paa en Tid, da Alt synes at ville gaae i Staa – da man for blot at anføre tvende ganske nye Facta, vil tilintetgjøre de constitutionelle Bestræbelser, der begyndte at røre sig i Holsteen, ved saagodtsom at ophæve Associationsretten, og i Danmark afskære al Udsigt til en videre Udvikling af Stænderinstitutionen, der uden al Fortid og med en svag Nutid kun levede i og af Haabet, – Jngen vil fortænke os i, sige vi, at vi i disse Lunkenhedens og Slovhedens Tider paa en Dag, der dog skal være indviet til gode Ønsker og glade Forventninger, med dobbelt Lyst dvæle ved en Begivenhed, der, hvor ringe den i sig end kunne synes, dog i sit Skjød gjemmer Spiren til eller i det mindste bærer Vidnesbyrd om en bedre Fremtid. Og hvor vaklende og let misforstaaeligt er ikke Begrebet om hvad der er stort og hvad der er ringe? Den forstandige Betragtning vender sig ofte med Ligegyldighed fra hvad der fremtræder med alle Vigtighedens og Storhedens Prætensioner, fordi denne Vigtighed kun er indbildt og denne Storhed kun er løiet, fordi et skarpere Blik opdager den Dødens Spire, der alt har slaaet Rødder i dets Hjerte. Det er en Erfaring, som Historien lærer os paa hver Side, at Meget kan blive ved at bestaae, endog bestaae med en vis masseagtig Betydning, længe efterat Livets Kraft er vegen derfra, og i den store Verdensudvikling er ligesaa lidt det Gamles Død som det Nyes Fødsel et Øieblik Værk. Men har Verdensaanden kastet sin Terning, er Dødsdommen fældet, da maa man vel lade det Gamle den nødvendige Tid til at visne og smuldne og lidt efter lidt at falde af, men Jnteressen vender sig da til det Vordende, bort fra Det, hvis Tid er omme og hen til Det, hvis Tid skal komme. Saaledes kan Meget synes stort og er dog ringe, og omvendt kan for en plump og aandløs Betragtning Meget synes ringe og er dog stort. Om derfor end den Efterretning, vi her have meddeelt, er uden egentlig politisk Betydning, saaer den ingenlunde uden Vidnesbyrd om den Trang til en aandig Eenhed, der i Nordens Trillingriger trods alle hindringer ved enhver Leilighed aabenbarer sin Tilværelse og daglig voxende Kraft. Mod en saadan stor Folkeassociation, hvoraf ovenstaaende Jndbydelse kun er en lille Forgrening, er det kun lidet, om man i Holsteen knytter Retten til at holde Forsamlinger til trykkende Betingelser; sammenlignet med den Udvikling, hvortil et saadant verdens historisk Fingerpeg viser os Veien, er det ikke saa synderligt magtpaaliggende, om den danske Stænderforsamlings tvende Afdelinger blive forenede nogle Aar tidligere eller senere. Proprietair Hansens første Part af et Sendebrev, til Biskop Faber kan man ei andet end misbillige i høi Grad, eftersom den Maade, hvorpaa hiin ved at drøfte det Spørgsmaal, hvorvidt den geistlige Stand burde repræsenteres i Stænderforsamlingen, under Sagens Realig uværdigen gaaer ind paa Personalia, som for endeel angaae Biskoppens private Liv og ydre Forhold. Vi beklage derfor meget, at Hr. Hansen i sin Jver i denne Affaire har tilsidesat den Delicatesse, han skylder det private Livs Optrin og Anliggender, som stedse maae ligge udenfor Grændserne af en offentlig Sags Discussion, og her kun kan betragtes som et Brud paa det selskabelige Livs Fortrolighed og Aabenhiertighed, der til enhver Tid maa være Stats borgeren hellig, medens alle private Meddelelser ellers vilde staae Fare for den utaknemmeligste Skjæbne, der i sine Følger kun vilde afføde beængstende Varsomhed og saarende Mistillid mellem Medborgere indbyrdes. Jhvorvel vi ei kunne tilbageholde denne vor Mening, nære vi dog det Haab, at Hr. Hansen baade af Agtelse for sig selv og Andre vil lade den belovede 2den og 3die Part af dette Sendebrev forblive utrykt, hvorfor man vil være ham Takskyldig, idet han derved viser Publicum, at modnere Overlæg og bedre Beslutning dertil har motiveret ham, og hvortil Biskop Fabers vakkre Ord i Skrivelse af 18de Novbr. f. A. tilfulde bør give ham Anledning, naar han siger: Skulde dette mit Brev og navnligen mit aabenhiertige Tilbud om at forskaffe Dem klart Lys i den Sags Realitet, De har troet at maatte paaanke, have vakt tilfredsstillende og beroligende Tanker og Folelser hos Dem, skal det være mig meget kjært." – Thi et Tilbud som dette af den Embedsmand, man offentlig agter at angribe, er saa ædelt og høimodigt, at selv den meest opbragte Angriber maatte undsee sig ved Brugen af hvilkesomhelst Vaaben, forinden dette aabenhiertige Tilbud var forsøgt. Det gjør os derfor ret ondt, at Hr. Hansen har, som vi antage, i Overilelse indviklet sig en Sag, som, ført paa denne Maade, nødvendig maatte opvække den almindelige Stemme imod sig, medens hans tidligere Færd i den bekjendte Veisag, hvoraf han sikkert har megen Fortjeneste af Publicum, er bleven fulgt med megen Jnteresse. Det ligger iøvrigt i Tingens Natur, at den Mand, som i Livet, for at gavne det Offentlige, træder i Skranken mod Autoritets=Magthaveriet, isærdeleshed i en fra den intelligente Hovedstad afsondret Provinds, forbittrer sig sine Dage ved Miskjendelse, Forfølgelse, Ærgrelse, Processer, samt tusinde Qvaler, hvilken Skjærsild Hr. Hansen sikkerlig under alle Nuancer tilfulde har prøvet, og hvorom det med Roe og Fred velsignede Menneske som oftest ei engang formaaer at danne sig kun et nogenlunde tydeligt Begreb. Billigheden byder derfor, at vi ei forglemme Mandens Værd og Offer paa Almeenhedens Alter i tidligere Anledning, idet den irritable og ofte heftige Characteer saa let kan bemægtige sig det Jndivid, som kun imødegaaer Gjenvordigheder, hvilket Samtiden sjeldent veed at paaskjønne eller at betragte fra det rette Synspunkt, og som Verden, ved en Overilelse som nærværende, er saa redebon til at glemme. Med de bedste Ønsker, som vi overalt høre udtalte over den heldige Fremgang af vor Hansens Veisag, og som vi ansee for begrundet og retfærdig, slutte vi her med den Bøn som den ei kommer for sildig, ingen Fortsættelse af hiint Sendebrev,"¬