Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-04-15
Resignation. (Efter Schiller.) Teg, ogsaa jeg, er i Arkadsen fød, og mig tilsvoer Naturen, ved min Vugge, en Vandringsstie med Glædens Roser strød, jeg, ogsaa jeg, er i Arkaden fød dog skulde jeg kun Livets Torne plukke! Kun eengang smiller Glædens Rosenvaar, til mig den aldrig, aldrig meer skal smile; den stille Gud med sænket Fakkel staaer, i Øjet Graad, Cypresser i hans Haar, han vinker mig, jeg maae fra Jorden ile. O Evighed! du er paa Rædsler rig! og mork er Banen, som jeg skal betræde: det Gavebrev paa Fryd man rakte mig, det lægger jeg aabnet ned for dig, paa Jorden kjendte jeg til ingen Glæde. Op til din Trone lofter jeg mit Blik og fordrer Ret, tilslørede Gudinde! paa Stjernen hist det glade Rygte gik, at her af dig sin rette Løn man sik, og at du kaldte dig Gjengjælderinde. Her, sagde man, her venter Straffen paa den Onde, her skal Løn ei Dyden svige; her skal de blotte Hjertets skjulte Vraa, os lære Skjæbnens Gaader at forstaae, og holde Regnskab med Ulykkelige. Her finder den Forfulgte atter Fred, her endes Jammer, Anger, Savn og Klage. Et Gudeharn, som Sandhed blandt os hed, som Mængden flyde, saa kun kiendtes ved, holdt Tøilen af mit raske Liv tilbage. Hin Side Graven lønner jeg igjen, giv mig din-Ungdom og din Ungdoms Glæder, kun dette Lofte har jeg, tag det hen! hinside Graven lønner jeg igjen." - Jeg gav min Ungdom og min Ungdoms Glæder. Giv mig din Laura, hist paa fjærne Kyst, hvor Glæden boer og Livets Smerter ende, der bytter jeg din Qval med evig Lyst." Jeg rev min Laura af mit knuste Bryst og græd og skjalv og bortgav hende. Da raabte Verden til mig med Foragt"Dit Gavebrev er stilet paa de Døde! Bedragersken har dig en Snare lagt, for Sandhed har hun dig kun Skygger bragt, du er ei meer, naar du skal Lønnen møde!" Og - hvisled Spotteren - du stoler paa en Fordom, Ven, som taber sig i Døden, hvad monne disse Guder vel formaae, som Mennesket i Vanvids Tummel saae, og skjænkte Menneskeet til Trost i Nøden? Hvad er den Fremtid, hvor du skunder hen? hvad er den Evighed de taablig priser, ærværdig kun, da Taage skjuler den, kun Kjempeskyggen af din Frygt, min Ven! som dig Samvittighedens Huulspeil viser. Hvad er dit Haab i al sin Flitterpragt? Uvoligheden, som din Smerte lindrer, kun Tryllespil af Phantasiens Magt, kun Tidens Mumii, i Graven lagt, som fra Hensmuldring Haabets Balsom hindrer. For Haabets tomme Gjøglerier gav du Livets visse Goder hen i Blinde; Sextusind Aar og flere Døden tav; kom vel et Lig tilbage fra sin Grav og mældte dig om en Gjengjælderinde? Jeg saae hvor Tiden rastløst skyndte sig til dine Kyster, saae Naturen ligge bag den paa Banen, som et visnet Liig, fra Graven trosted ingen Dødning mig, dog blev jeg fast i Tro og vakled ikke! Dig har jeg Livets Fryd til Offer bragt, hos dig jeg venter nu min Løn at finde, ei Mængdens Spot, ei Menneskers Foragt har kundet rokke Troem paa din Magt, nu fordrer jeg min Løn, Gjengjælderinde."- Med lige Moderomhed elsker jeg, saa lød en Stemme, mine Børn tilvisse, to Blomster - Menneske, miskjend mig ei to Blomster har jeg plantet paa din Vei, og Nydelsen og Haabet ere disse. Den, som har plukket en af disse to han vogte sig den anden at begjære. nyd, hver som ei har Evne til at troe, den Lære trodser Evighed, og hvor, som Troens skjønne Lillie fandt, undvære, Du haabede, det var din Løn, min Ven! din Tro var Glæden, som du skulde smage. Den Fryd man lader unyttet rives hen af Tidens Strøm, den seer man ei igjen, den bringer ingen Evighed tilbage. Scaldemose. Til en Ven paa Landet. VII.