Jyllandsposten, 1839-11-12
Politivæsenet paa Landet. (Sluttet. See forr. Nr.) 6) Tjenestefolks Uvæsen og Unoder revses ikke nok. Huusbonden finder sig hellere heri, end han udsætter sig forden Ubehagelighed og det Tidsspilde, at drage flere Mile bort til Politiret med Tiendet. Nei, han strider over med samme, trøster sig ved, at der er en Faredag. Denne kommer, og naar Enden er god, siger man, er Alting godt. Hvo skjøtter om at være den Værste, For ikke at udskriges, og saaledes at komme i Fare for, ingen Tjenestefolk at kunne faae, giver Huusbonden Tyendet et ufortjent godt Skudsmaal. Og nu skilles man ad som Perlevenner. Jngen har mere Leilighed til at erfare, hvor misligt det ikke sjeldent seer ud med Skuds maales Rigtighed, end Præsten, der og skal paategne samme, da disse ofte enten kontrastere med den Kundskab, han har om Tiendet, eller vel endog med foregaaende Yttringer af Huusbonden selv om samme. Stundom kan og Huusbonden have tilladt sig en eller anden lovstridig Handling f. Ex. en af de under 2) eller 3) ovenanførte, for hvis Skyld han ikke vover at lægge sig ud med Tyendet, da han maatte befrygte, muligen at blive angivet af dette. Jsaafald holder da den ene Kniv den anden i Skeden, og den ene Uorden den anden vedlige. Nok, ved det, der ties med det slette Tyende, styrkes det kun i sit Uvæsen og sine Unoder, i Trodsighed og Uforskammenhed. 7) Saaledes gaaer det og ikke sjeldent med Tyverier. Man lader hellere samme gaae upaatalte hen, end man udsætter sig for Reiser og Bekostninger, ja for Muligheden af end værre at blive hjemsøgt af den igjen løsladte eller undvegne Tyv, og denne, der mærker, at der voves saa lidt ved at stiæle, stiæler igjen. 8) Betleriet. Jmedens mange Fattigdistricter have ondt nok ved at forsørge deres egne Fattige, hjemsøges de ofte af en Mængde omvankende Tiggere baade fra Kjøbstæderne og Landet. Af disse ere mange stærke og arbeidsføre, men dovne og drikfældige Mænd og Qvinder. Hvad de sammentigge om Dagen, fortære de ofte om Aftenen i fornævnte Kroer, hvor de da tømme deres Poser til Værten, imod at han beværter dem med Spise og Drikke. Og det Værste er endda, at disse Mennesker vænne deres Børn fra Smaae af til at tigge med; thi hvor kunne de vel andet end ynde en Næringsvei, hvorved de skilles saa let ved Børnene, og hvorved de saaledes med disse komme saa nemt til Føden, Jmidlertid forsømme Børnene Skolen, og opvoxe under Tiggerposen i Vankundighed, Selvraadighed, Lediggang og den Løgnagtighed, der har sit Hjem i Tiggersproget. 9) Qvaksalvere. Det er utroligt, hvilket Uvæsen ogsaa dette Slags Godtfolk drive paa Landet, og som oftest under Navn af kloge Mænd, kloge Koner og kloge Piger. Thi vel at mærke, vi have jo endog ligesaavel vore kloge Piger som vore Naboer de Svenske. Jkke behøvede de derfor at sende os saadanne, med mindre de skulde være end klogere end vore, hvilket man maatte formode af den overordentlige Lykke, En nyligen har gjort hos os. Disse Mennesker gjøre Deres til a) at vedligeholde den sidste Rest af Overtroe, der endnu stedse ikke er saa liden, idet de vel ikke saa ofte kurere forForherrelser og Forgjørelser, som forhen, men bruge derimod desto flere Hokuspokus med de meest unaturlige og overtroiske Midler mod naturlige Sygdomme, Midler, de anbefale deres Patienter under det disse velbekjendte Navn Simperfi (Sympathi). De d) snyde og bedrage paa den skjændigste Maade den enfoldige og godtroende Almue sammes Penge fra, idet de ei alene ofte lade sig langt dyrere betale end de ordentlige Læger, men c) og forværre ovenikjøbet deres Patienters Sygdomme, ved at ordinere upassende og skadelige Midler mod samme, hvilke de som oftest slet ikke engang kjende. Hertil kommer, at Patienten ofte bruger flere af disse Doctorer og Doctorinder paa eengang og stundom den ordentlige Læge til. Hjælper - hedder det – ikke den Ene, hjælper vel den Anden." Og hvortil bliver saa denne Hjælp af alle disse hinanden modarbeidende Doctorer, uden til Døden, Det er næsten utroligt, hvilken Tillid saa stor en Deel af Almuen endnu stedse har til dette her omhandlede Pak, imedens samme har saa liden Troe til ordentlige Læger, eller Andre, der ville deres sande Gavn. Men Sagen er vel, at hine høre som oftest til deres egen Stand, og forstaae bedst at lempe sig efter dem og efter den hos dem fra Fortiden endnu forendeel klæbende Troe, at Alle udenfor deres Stand ville leve af dem og paa deres Bekostning. Ere de derfor blevne bedragne af en Qvaksalver, har en Anden, der strax kommer efter, ligesaa let ved at tage dem ved Næsen. Ja, siger denne som saa: Alle har ikke faaet lige Lægedoms Gaver. Troer J mig ikke, faaer det at være derved. Jeg er lige glad - kan J komme Jer uden mig, skal det være mig kjært. J skal ikke skotte til mine gamle Træskoe eller min gamle Kjole. J kan see, det er ikke min Sag at tjene Penge." At han drikker Fortjenesten op, taler han ikke om. Kom jeg i Stadsklæder, kunde J Snart troe, jeg var en af Kjøbstæddoctorerne; og de Folk veed jeg, J er bange for, og det er intet Under. De vil leve, og hvem der ikke har desflere Penge, kan snart sætte deres hele Velfærd til paa saadanne. Hvad kjender de heller til simple Folks Natur, og hvor mange har J vel hørt til, de har hjulpet. Nei, her er en Bog, og her skal J see alle de mange Mennesker, der kan takke mig godt, og det i saamange Lande. See her fra Sallingland, fra Thyeland, fra Fuurland og fra saamange Lande. Og snart ere nu Vedkommende saa overbeviste om, at her er den rette Doctor kommen, at inden han forlader dem, tykkes de allerede at mærke Bedring, og meddele ham forud Attest om, hvorlunde han helbredede dem, uden at tænke paa, at han paa samme Maade er i alle øvrige Lande kommen til sine Attester. 10) Hvad der ei lidet bidrager til at formere de Fattiges Antal, og til at gjøre Fattigvæsenet byrdefuldt for mange Communer, er de hyppige Giftermaale forFattigkassens Regning. Ovenfor blev der under 4-6 mindet om en og anden af de Uordener og Misligheder, Tjenestefolk kunne gjøre sig skyldige i. Naar saaledes et slet Tyende har flakket om fra Tjeneste til Tjeneste, saa, da han gjerne vil raade sig selv, og dette ikke Dette er saaledes efter en formindsket Vaalestok alle Charlataners Første, Paracelsus, eller som han, efter sit hele noksom karakteristiske Navn, egentligt hed: Philippus Aureolus Theophrastus Paracelsus Bombastus, ab Hohenheim i det sextende Aarhundrede udraabte: J følge mig, jeg ikke Eder, J fra Paris, fra Montpellier, fra Schwaben, fra Meisen, fra Cölln, fra Wien &c. &c. saa vel lader sig gjøre for ham som Tjener, saa seer han sig snart om efter en Mage, for at kunne sætte Fod under eget Bord. Hvor Bordet skal komme fra, er ofte Begges sidste Bekymring, og derfor lade de gjerne Andre sørge. Holder Præsten igjen, det han kan, med at vie dem, da de ei alene hverken har Udsigt til Huus eller Hjem, hverken har at sidde eller ligge paa, ja ei engang Klæder til Kroppen, fordi den tjente Løn er brugt til Andet, og han seer, hvad Følgen af denne Vielse vilde blive baade for dem selv og Andre - saa drage de andetsteds hen, hvor de troe, at det bedre vil lykkes dem at komme sammen. Opnaae de nu deres Ønske, maae de snart tilbage igjen til det Pastorat, hvor fra de kom, og her varer det ikke længe, førend Jngen vil tage dem i Huus, med mindre Fattigvæsenet indestaaer for Huusleien. Hun faaer smaae Børn at passe, og kan ikke fortjene meget, om hun end vilde. Som gift Mand, og som den, der desuden ofte er i Krigstjenesten, har han ondt ved at faae fast Tjeneste, var han end bedre Arbeider end han er, og det forbedrede Jordbrug, der ogsaa derved anbefaler sig, at det skaffer Arbeide og Fortjeneste, er jo desværre i mange Egne endnu stedse i sin Barndom, ja ikke engang blevet til Men nok til en Prøve paa, at Vedkommende har Ret, naar han udlader sig om Politivæsenets høist mislige Tilstand paa Landet, idetmindste mange Steder der; og at, naar han derfor siger, at det ligger i Tingenes Natur, at Herredsfogederne bør boe i deres Herreder, har han ikke mindre Ret. Ja, at opslaae deres Bopæle i Kjøbstæderne, endog udenfor deres Herreder, burde dog vistnok aldrig tillades dem. En Herredsfoged, der boer i Kjøbstaden, borte fra Landet, kjender, som Kjøbstadmand, ofte lidt til Landet, og lidt til, hvorledes det staaer til der, hvor han dog hører hjemme. Naar den gode Mand derimod er af den Formening, at den Kassemangel, der ikke sjeldent fandt Sted hos Herredsfogderne, hidrører derfra, at de ikke ere vel nok aflagte, saa er dette saa meget mindre antageligt, som det oftere med Føie er paastaaet, at de ere blandt Statens bedst lønnede Embedsmænd, og at de for en stor Deel ere idetmindste ligesaa vel lønnede som deres Foresatte, Amtmændene. Og naar han nu til deres Jndkomsters Forøgelse foreslaaer Anskaffelse af Gaarde, saavidt jeg erindrer, paa 16 18 Tdr. Hart Saaledes have i min Tid de sidste 4 Herredsfogder her i Middelsom og Sønderlyng Herreder boet udenfor Herrederne i Viborg, hvorfra der til det Aderste af disse er 5 til 6 Mile. Og ei alene det; men Herredernes Tinghuus i Annersognet Lee blev solgt, og Beboerne have siden maattet drage til Viborg Raadstue, som Tingsted. J forrige Tider boede Herredsfogderne derimod i et af disse Sogne, der ligge omtrent midt i Herre denne. korn, en vis Sum til Contoirhold m.m., saa maa man ei lidet studse; ja, naar han derhos vil, at der ved ethvert Justitsembede skulde ansættes en Kontrollør tilat passe paa og have Tilsyn med, at de Justitsbetjenten betroede Penge bleve i Kassen, og at der igjen til ydermere Sikkerhed over disse Kontrollører beskikkedes en Overkontroller – saa tør man vel med Grund spørge: "Men er det da saa aldeles ude med Religion og Samvittighed, at Staten ikke skulde kunne betroe en klækkeligen lønnet Embedsmand en Kasse, uden at lønne to Andre, for at passe paa ham, at han ikke løb bort med samme?" Nei, saa galt er det dog vistnok ikke. Men da dette Tilsyn alligevel maa til, kunde da ikke de Herrer Amtmænd, under eget An= og Tilsvar, yde det, Da Landet jo har ondt nok, ved at lønne de Embedsmænd, der allerede ere, og flere af disse, blandt hvilke den gode Mand selv, klage over, at de ikke have godt ved at leve af den Løn, de have Dog, for slutteligen igjen at komme til Politivæsenet paa Landet, og til de fra sammes maadelige Tilstand hidrørende mangehaande Uordener, da bør Herredsfogeden, saavidt muligt, boe midt i sin Jurisdiction, og er han saa herhos, hvad han bør være, den Mand, der besjeles af ægtekristelig Kjærlighed til Gud og Mennesker, og besjeles af en lige Lyst til at udbrede samme rundtom sig; der vaager samvittighedsfuldt og upartiske og ubestikkeligt over Ret og Orden; understøtter allevegne, hvor det lader sig gjøre og behøves, med Lovens Sværd, den ofte frugtesløse Underviisning i Kirker og Skoler til Gudsfrygt, fordi han selv er en gudfrygtig Mand, der er den Betrængtes og Forurettedes vennehulde Trøster, Hjælper og Forsvarer; er elsket og agtet, fordi man skjønner af Alt og selv af hans ligesaa simple og prunkløse Antog, som af hans simple og prunkløse Bolig, at det er ham mindre om Sportler og Gebyrer, end om Menneskevel og Menneskelykke at gjøre - o hvilken velsignet Mand er da ikke han Man anvende desforuden muligste Omhu i Valget af Sognefogeder, og tage ikke, som desværre kuns altfor ofte var Tilfældet, den Første den Bedste til en Bestilling, der er af langt større Betydenhed, end Mange forestille sig. Selv har jeg over 40 Aars Erfaring om, hvad gode Sognefogeder kunne i flere Henseender gavne, og slette fordærve. Ja, lad der, hvorom Ønsket har yttret sig, endvidere blive Communeraad, Communerepræsentationer, eller Communeforsamlinger, hvad man vilde behage at kalde det, og forhaabentlig ville da ei alene de omtalte og andre Uordener, uden Bekostning, for største Delen snart hæmmes, men National- og Almeenaand, og med denne mangen velgjørende Jndretning og Foranstaltning i det Sted blandt Landalmuen vorde fremmet. K. Bjerregaard. En tredie Mands Mening om Fattigvæsenet i Aarhuus. (Forlangt indrykket.) Hvor langt vi Provinciale endnu ere fra, at have opfattet vor Tids store Spørgsmaal, sees bedst af det Røre, hvori man er bleven hensat ved den Artikel, Jyllandsposten forleden indeholdt om vore Communeanliggender. Jngen Upartisk vil nægte, at denne Artikel er skreven med udmærket Agtelse for den erkjendtdygtige og samvittighedsfulde Bestyrelse, med stort Maadehold og med overbevisende Grundighed. Og desuagtet er den falden som en Gnist i en Krudttønde, fordi den berører Gienstande, der hidtil have været, men ikke meere bør være et noli me tangere. Det er især den simple Borger, ham, der bedst føler Tidens Tryk, som giver denne Artikel Medhold, medens ikke Faa, som troe sig en god Deel fornemmere, deels stiltiende foragte den, deels drage tilfelts derimod med vædle Vaaben. De fremsatte Forslag ere saa velmotiverede, saa velgjørende, at endogsaa et kjøbenhavnsk Blad strax har optaget dem med det Ønske, at de maatte komme til Udførelse ogsaa i Hovedstaden, og passe de end ikke Alle just paa Aarhuus, saa ville der nok findes andre Communer, paa hvilke de ville findes anvendelige, ligesom det ogsaa er imodsigeligt, at den egentlige Nerve i de foreslagne Forbedringer er Nedlæggelsen af Fattigarbeidsanstalter, og at just dette Forslags Jværksættelse vilde medføre en Nedsættelse i vor Byes i en høist foruroligende Progression stigende Fattigskat. Dette Forslag fortjener derfor at gjentages, og atter gjentages, indtil det møder andre Modgrunde, end hidtil er skeet, navnligen i et Jnserat i Aarhuus Avis, hvis Forfattere noksom characterisere sig selv, idet de stemple deres unævnte Medborgere som feige Uslinger", medens de dog selv ikke tage i Betænkning at krybe bag Anonymitetens Skjermbræt. Der gives mange, endogsaa respektable Grunde, der, helst i en Provincialby, kunne tilraade Mænd, som ville udtale sig offentligt om Communens Anliggender, ei at undertegne deres Navn; men de offentlige Bestillingsmænd, som disse Anliggender ere betroede, have ingen Undskyldning, naar de holde sig tilbage fra offentlige Discussioner desangaaende, eller naar de, uden at navngive sig, angribe Patrioten, der vel fægter navnløs, men med Grunde, med slette Vaaben. Udsigten til, at faae Fattigskatten nedsat tre Tusinde Rigsbankdaler, er saa tillokkende, og Midlet, hvorved det kan skee, er saa simpelt, at Jngen, som mener det vel med sine Medborgere og med sig selv, bør undlade, pro virili at arbeide for, at en saa velgjørende Reform kan vorde kaldt tillive. Har ikke Aarhuus Fattigregnskab opviist udestaaende Restancer til et Beløb af c. halvtredietusinde Rigsbankdaler, Og fører ikke denne bedrøvelige Kiendsgierning det sikkreste Beviis for, at Fattigskatten er opskruet til en unaturlig Høide, Og have ikke ogsaa adskillige Skatteydere, formedelst beviist Armod, maattet fritages fra at yde det Fattigbidrag, hvortil de af Commissionen vare anfatte? At den private Velgiørenhed aldeles har trukket sig tilbage fra Fattigvæsenet, er heller ikke noget godt Varsel, og det tager sig ret sørgeligt ud, i Regnskaber for flere Aar at læse: "Bøssepenge - Jngen. Frivillige Gaver - Jngen. Hvad in Specie Arbeidsanstalten angaaer, da har, og Jndsenderen mindes ret, Jndtægten deraf i et af de sidstforløbne Aar været henved 1400 Rbd., medens der alene til Føde- og Drikkevare sammesteds er medgaaet henved 3000 Rbd. At der ere omtrent ligesaa mange afsatte Vare, som afsatte, hentyder just ikke heller paa, at Anstaltens Fabrikataere søgte, og den Capital, som henstaaer i slige Vare, og i raae Materialier, bærer kun maadelige Renter. Hvis Hukommelsen ikke svigter Jndsenderen, indbringer Fattigtavlen i Aarhuus en saadan Ubetydelighed, at der endogsaa findes smaae Landsbykommuner, hvor den indbringer langt Mere, f. Ex. Aar 1834 kun 31 Rbd., Det var ønskeligt, om En af Byens Herrer Geistlige, f. Ex. Hr. Consistorialraad Brix, offentligen vilde udtale sig over dette Særsyn, som det vel med Rette maa kaldes i en By, der tæller 7 a 8000 Jndbyggere, blandt hvilke der dog vel maa være Nogle som gaae i Kirke, eller idetmindste tillalters. Spørgsmaale. (Forlangt indrykket.)