Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-02-04
det sidstforløbne Halvaar er Lectoren Orry befordret til Professor. Af Professor C. Smith ere ingen Forelæsninger anmeldte, da han opholder sig udenrigs. (Norsk Rigstid.) Tre Jfølge et Avertissement i Skilderiet No. 9, fra Hr. Kapelmusikus Simonsen, hvori han, uden Overtydning, er dristig nok til at lade Undertegnedes Navn indføre, og tillige at tilføie mig den fornærmelige Beskyldning: at jeg skulde være Jndsenderen af den i Bladet Dagen No. 22 indførte Mening, uddraget af et Brev fra Kapelmester Moeser i Berlin, samt opfordrer mig til at bekjendtgjøre Brevets fuldstændige Jndhold, saa tilkjendegives ham herved, i Anledning af hans Opfordring: at jeg ikke har været længere i Besiddelse af Brevet end det Øieblik, at sammes Mening blev forelæst for den paa Dagens Comptoir værende Person, da det derefter ufortøvet blev givet til dets for mig siden uopdagelige Eier, hvis Bekjendtskab jeg fik ved Hr. Simonsens Concert i Harmonien, og som udgav sig for en Reisende fra Kiel og en Ven af ovennævnte Kapelmester. Ved denne Leilighed var det, at han nogen Tid efter foreviste mig det Brev, som han foregav at være fra benævnte Kapelmester, og om hvis Originalitet jeg, da jeg ikke kjender Hr. Kapelmesteren eller hans Skrift, naturligviis ikke kan dømme. Paa Grund af dennes paatrængende Venskab var det, at Moesers Mening blev indført i Dagen, og den Reisendes Navn og Bopæl, efter hans Udsagn til mig, anført paa Dagens Comptoir. Begge Deele er, efter videre Undersøgelse fra min Side, befunden at være usandfærdige, saa at jeg, paa Grund heraf, maa suponere, at den for mig forsvundne Person allene har brugt denne Fremgangsmaade for at stifte Uenighed. - Nørrebroe, den 3 Febr. F. Blinck, Kongel. Kapelmusikus. Sangdigt, skrevet den 29 Januar 1817, sat i Musik af Hr. Organist Krossing, og bestemt til Brug ved Capelmester og Professor Kunzens Jordefærd. Skandse Dagens Tummel der, hvor alt Nat en Vandrer favner! Flyder, Taarer, flyder her! Tolke Graad, Hvad Venskab savner! Sanger, dvæl ved Gravens Skjød, viid! Din ædle Ven er død. Klag, Tonekunst, Du Sorgs og Fryds Veninde, Din Ypperste, Din Kunzen er ei meer. Det er hans tause Kiste, hist jeg seer, og han er paa sin Vei til Graven. Rinde min Længsels Taare! Blidere den randt tidt ved hans Kunst. Det er forbi Saa svinde som Skrift paa Bølge Glæder, Alt er Tant! Dog, Dødning, i den Nat, der Dig omhyller, er Borgernavnet, Du har vundet Dig, den Stierne, der skal aldrig fjerne sig, der paa Dit Mindes Himmel altid tryller! Mandens Hæder, Borgernavn, skjønne Stierne i det Dunkle! er end mørkt i Dødens Favn, klar hvor mørkest er Du funkle Naar vi samles om hans Grav, gaar de tanse Taarer tale, os Dit klare Glimt husvale, mens vi krandse Mandens Stav, Jord, Du Støvets hulde Moder, aldrig Du Dit Løfte brød. Venligt dække Du den Broder, vi betroe Dit Skjød! Ud fra Dig til Liv vi ginge, atter hjem til Dig vi gaar Dødningen, vi her omringe, skal af Dig opstaae. Han har hyldet Dine Love, ham var Fred paa Jorden sød. Lad ham ved Dit Hjerte sove! dæk ham i Dit Skjød! Og Nattens Vinde de Blomster smaae ned over Dødningen dryssel J Lunden Midnattens Sanger slaae, for ham i Slummer at dysse! Saa Fuglesang, saa Blomsterløv bebude Fred om Kunstners Støv Bærer ham til Graven hen! Sænker ham i Jordens Gjemme. Mellem Stjerner han igjen hisset hævet har sin Stemme. Tier, Klager, See, han vandt: Fred han tilbad, Fred han fandt. F. Høegh Guldberg.