Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1807-03-21
J Maanedsskrivtet Jris og Hede siger Tode i sin Dom om Ungdomsarbeiderne, at Forfatteren, som een af vore allerbedste Digtere, nok vil blive meest berettiget til at kaldes de levende Danske Poeters Konge, formedelst den lige Styrke, han har i det Alvorlige og det Spøgefulde, og formedelst den Lune, den Lethed, den Politur, som findes i hans Arbeider, saafremt han allene vil skille sig ved den slemme Skik, at opoffre navngivne Personer til sin Liine, en Skik, han vel har Exempler for sig blandt de Engelske sattriske Digtere, men, som hos os dog neppe vil undskyldes. Der gives vel kun saa virkelig upartiske Læsere, som jo i Eet og Alt ville underskrive denne Dom, der er skreven for sexten Aar siden. Med ligesaa megen Glæde, som man i nærværende Fortællinger seer Ungdomsarbeider omskabte til Manddomsarbeider, med ligesaa ubehagelige Følelser maa endog den varmeste Beundrer af denne elskværdige Digter tilstaae, at Todes Paamindelse ikke synderlig har frugtet, men at den Baggesenske Muse ved sin to og tyve Aars Vandring paa Pynten af Parnasset, uden Tvivl troer at have lovlig Hævd paa, at gjøre navngivne Personer til det, som Engelskmanden kalder a publick Laughingstock. J Theaterkrøniken vil De især finde adskillige saadanne Lune-Offere. Vel kan man ikke negte, at en Boileau ogsaa havde for Skik, at gjøre sig lystig over Jndividuer. Men for det meste bestode disse af Riimsmede, som i hans Tidsalder overskyllede Frankrige med usle Vers, og at udrydde saadanne poetiske Bombarderløbere, er virkelig et meget rosværdigt Foretagende. Den, som er taabelig nok til uden Kald, at hige efter offentlig Roes, bør ogsaa finde sig i, at man paa samme Vei med Satirens Svøbe driver ham tilbage til det Jntet, han kom fra. Men Privatfolks personlige Lyder, der kun ere bekjendte i en indskrænket Kreds og aldeles ikke have nogen skadelig Jndflydelse paa det Offentlige, bør aldrig være nogen Gjenstand, for offentlig Satire. Endnu ubilligere er det at gjøre sig lystig over medfødte legemlige Feil og Ufuldkommenheder, der ligesom legemlige Skjønheder og Fuldkommenheder altid bør betragtes som Skaberens Værk. Angreb paa saadanne Lyder kan og bør ikke undskyldes, om end Gratierne selv fremkom dermed. Det samme er Tilfældet med enhver, endog den ringeste Borgers Privatcaracteer, saalænge den ikke vedkommer det Offentlige, bør den være den sattriske Skribent hellig. Den sande Satires Hoved formaal er at forbedre og rette Feil, men mon det er mueligt at gjøre et Par Been er Haarsbred tyndere eller et Par Lægge et Haarsbred tykkere med tusinde satiriske Vers, dicterede af Vittigheden selv, Tilgiv, bedste Ven, at jeg her uden Jnd klædning og Omsvøb, siger min Mening reent ud. Vel veed jeg, hvor meget De under den Baggesenske Muse, men jeg veed tillige, at De ynder Sandhed, Liberalitet og Retfærdighed, endnu mere. Netop fordi Baggesen nyder og saa høiligen fortjener at nyde vor Agtelse, er det Pligt at ivre imod hans svage Sider. Havde det været een af vore sædvanlige Poetaster, saa havde jeg aldrig aabnet Munden i den Anledning. Men hvad kan man vente sig af Lærlinger naar Mestere handle efter saadanne Grundsætninger, Har Baggesens satiriske Muse, da allerede overvundet alle de Jetter af Misbrug og Feil i vor Litteratur og vore Sæder, at han maa svinge sin vældige Svøbe over uskyldige Dverge og Skrællinger, som ikke tilføie nogen Dødelig mindste Fortred? – Sandelig, man skulde troe, at vi allerede have opnaaet den høieste Grad af moralsk og litterair Uddannelse.