Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1806-02-25
Vore aandelige Talere have i den nyere Tid begyndt, at gjøre Sædelæren til Hovedformaal. for deres Taler, og de have i en Zollikoffer og Marefoll fundet de værdigste Mønstre. Men ingen er saavidt Forfatteren veed, hidtil kommer paa den Jdee, at tale noget om de skadelige Følger af Brødvid, en Last, der finder Sted blandt alle Folkeclasser og alle Stænder, der undergraver den stræbsomme Borgers Lykke der bestandig giver Bagvaskelsen og den nædle ste Høyngjerrighed ny Nørring. Useet og uslandset af Lovene sniger dette Uhyre sig omkring i Borgersamfundet, søndergraver, liig en graadig Orm, Stræbsomhedens spæde Blomsterknor per, og qvæler de skjønneste, de priseligste Foretagender i Fødselen. - Det er Sædelærerens Pligt at gaae dette Uhyre med uforfærdede Skridt i Møde, fælde det kan han ikke, men lægge nogle Hindringer i Veien for dets Fremskridt, det kan han. Under Brødnid forstaaer jeg ikke blot det foragtelige Had, som den ene Pottemager værer til den anden, fordi denne engang imellem sælger nogle flere Potter end han. Nei, det kan ligesaavel finde Sted hos den første Minister i en Stat som hos den fattigste Dag Lønner. Lasten har een og den samme Kilde hos begge, men den yttrer sig kun paa forskjellige Maader. Det kommer ene og allene an paa hvilke Begreber de forskjellige Stænder gjøre sig om det, vi kalde Brød. Den ene kalder en Erkepispestoel, den anden en Ministerplads, den tredie en Visiteurtjeneste, - sit daglige Brød. Det falder altsaa af sig selv, at Brød nid maa kunne finde Sted i alle muelige Stænder. Men ingen Last viser Mennesket fra en mørkere Side end denne. Hvilken Tiger berøver en anden Tiger det Bytte, som den ved sine Bestræbelser har forskaffet sig, naar den selv er mæt og har selv saa meget, som den behøver, Og Mennesker skulde misunde sin Broder det Brød, som han i sit Ansigts Sved har forskaffet sig - skulde søge forsætteligen at tilintetgjøre Frugterne af hans Flid, og med grusom Haand knække det Træ, som han har plantet og søger Ly under, Hvo kan tænke sig Mennesket saa lastefuldt, - Og dog - dog see vi dagligen mange hundrede Mennesker handle saaledes blandt alle Stænder. Med Tigerlumskhed undergraver, mangen en Mand sin Næstes Huus, og fryder sig naar det styrter sammen over hans Hoved Det er strækkeligt at tænke sig Mennesket saaledes, men tusinde Erfaringer bekræfte det dag ligen. Dersom ikke Mennesket i sin egen Kraft, og i de Ævner, Naturen aldrig har negtet nogen levende Skabning, fandt tusinde Kilder til sit Underhold, dersom Flittighed og Stræbsomhed ikke vare en Guldgrube, der staaer aaben for enhver, som ikke mangler sin Fornuft eller Forlighed, saa kunde man maaskee paa en vid Maade undskylde denne Last. Men da dette ikke er Tilfældet, de Jdeernes, Opfindelsens og Flittighedens Riger ere uendelige som det grændseløse Himmelrum, saa bliver Brødnid een af de for teste Laster der kan tænkes. Hvo er saa grusom, tæt ved et Kildevæld at misunde sin Næste den Drik Vand, hvormed han lædsker sin Tørst? Og dog - dog gives der i det borgerlige Selskab mange Tusinde, der gaae i Flever op til Knæerne, og alligevel misunde Faaret det Græs, det nyder ved deres Side. Kor paa denne Maade kan man forklare sig det Særsyn, at næsten enhver velhavende Mand, ja næsten enhver, som har sit Udkomme, tillige har Misundere, Fiender og Forfølgere. Man har endnu aldrig hørt, at en fattig Mand har mange Modstandere. Den, som først har bragt det saa vidt, at man siger, den stakkels Mand, han er fri for Bagvaskelse, han besidder et Skjold, som Avind aldrig kan gjennembore. Paa Ruinerne af den ved Brødnid styrtede Flid, opslaaer Forfængelighed og Pralesygen sin foragtelige Trone. Mangen een, der af Brødnid har ødelagt sin Næste, viser sig meest redebon til at bestikke den offentlige Mening med sin forstilte Ædelmodighed. Han rækker den nogne Betler en Skilling, og pønser paa at ruinere sin formuende Medborger; han husvaler den fattige Syge, og bedrøver, ja dræber den rige Sunde; han samler Almisse for Brandlidte, siger en vis Forfatter, medens han af Brødnid i sit Hjerte maaskee ønsker at see sin Medborgers Huus i lys Lue. – Man kalde disse Yttringer menneskefiendske, om man vil; men man vogte sig kunfor at kalde dem usande, førend man har prøvet Virkningerne af Brødnid. Vives der noget Fag, hvor der mindst burde herske Brødnid, saa er det det litteraire. Hvad har i Grunden Skribenten for sine møisommelig indsamlede Kundskaber, for den Flid, han anvender paa litteraire Arbeider, for de mange Timer, han tilbringer med nervesvækkende Aandsanstrængelse? Hvor ubetydelig lønnes ikke hans Arbeide, medens man overeser et Lyst springer, Saaler, Sanger eller Spillemand med Guld og Æresbeviisninger, Og dog - dog nære de fleste Lærde et Slags Brødnid mod hinanden. Naar de kun sine den usle Sæbeboble, som kaldes, offentlig Yndest, saa puste de af alle Kræfter, for at faae den til at briste. Galt havde aldrig havt saa mange Modstandtre, dersom hans Lærre ikke havde gjort saa megen Opsigt, og han selv havde vundet saa meget ved sin offentlige Forelæsning. Dette litteraire Brødnisk, forenet med litterair Egennytte, har skabt ham saa mange Fiender og Gjen drivere. fortsættes Til Læseren. At gjøre Skilderiet saa interessant som mueligt, har altid været og skal altid blive dets Forfatters ivrigste og kjereste Bestræbelse for at vinde sine Læseres Yndest svarer han hverken Umage eller Bekostning, og næsten de fleste Timer af hans Tid ere saaledes opoffrede en ikke liden Deel af det læsende Publicums Gavn og Underholdning. Med Grund troer han, at der blandt hans Medborgere kun gives saa, der miskjende hans Hensigt. Men Udgiveren af Bladet Dagen har fra Skilderiets første Fremkomst af søgt at undergrave det. Han har nylig gjentagne Gange aflagt offentlige Prøver paa det Nag, han bærer til det, og som temmelig længe har yttret sine Virkninger i Løndom. For at svække den Anseelse, det staaer i, fremkommer han snart med intetsigende og intetbegrende Berigtigelser, saare med de usleste Stedehug. Han nedriver endog den arme Hasler, uden at have seet hans Bog, blot for at puffe Skilderier, som for optaget een af hans Fa beller (s. forrige Numer) Det er gik faste Forfor, saa meget som mueligt at forskaane Publicum for ethvert Slags Kjøvlerie. Dagens Udgiver kan derfor, saa længe han finder sin Regning derved, søge at gjøre mine Efterretninger, directe eller indrette, til Usandheder. Hans Hensigt er alt for aaben har til at hans Ord eller Angreb skulde kunne Fade mit Blad. Hans Udfald og Anares skulle tvertimod være en Spore for mig til at forøge dets Jnteresse. Skulde han imidlertid gaae for vidt i sine Finesser, da skal jeg engang for alle fale ham saaledes, at han sikkert ikke skal glemme det i de første 1000 Dage, han skriver. Skilderiet vil staae prykket, om end hundrede saadanne Muus som Dagen gravede paa dets Grundstøtter. Det er ikke ved Processer, ikke ved Skandskrivter over agtbare Mænd, ikke ved plumpe Angreb paa Medborgeres Ære, ikke ved fornærmelige Epigrammer, ikke ved at udbasine forfængelige Daarer, at Skilderiet er blevet til en almindelig Læsning. Kun ved at tage det Gode i Forsvar mod alle hævdede Fordomme, kun ved at tale Sandhedens umiskjendelige Sprog, kun ved at forene det Ryttige med det Underholdende, har det, uden alle lade Føystgreb, forskaffet sig det læsende Publicums Predest og alle gode Menneskers Agtelse.