Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1834-02-27
Den aandrige tydske Digter Saphir, caracteriserer i sine Humoristische Vorlesungen" af 1830, det Tomme ved Underholdninger i Selskader, hvor den raffinerede Modetone er den fremstikkende; og beskriver til den Ende et saakaldet Dillettantselskab, som han bivaanede i en nordtydsk Stad. Følgende tjener til Prøve: "Fru Legationsraadinden begynder Forfatteren. hos hvem dette morderske Dilettantslag blev holdt, var bekjendt for en Skjønhed af tredie Vand og hendes Thee for en Skjønhed af første Vand, hendes Gemal for meget feed og hendes Smørrebrød for meget magert; men saasom hun havde en Niece, med Øine sorte som Natten, Kinder friske som Morgenen, Læber giø dende som Middagen og et Hjerte mildt som Aftenen, modtog jeg sædvanligviis Jndbydelsen. Neppe havde jeg siddet et Par Minuter, for det blev forkyndt, at der var arrangeret en ditet terende musikalsk, declamatorisk Aftenunderholdning. Jeg fornam, hvor bleeg jeg blev, og sagde til en ved Siden af mig siddende Assessfors Frue: "Dilettanternes Opfindelse er dog høist lægende!" Assessorfruen smitte: "Opdagelsen vilde De sige!" – Nu begyndte Slaget. Husets Fætter, en Dilettant af Profession, havde digtet en Prolog. To Ark Papir truede som to Aarbundreder i hans Haand. Jeg befoel min Siel Gud i Vold og lyttede til. Men Fætteren var en Pokkersfætter, han stod der ret som et Pumpetræ, Strømme af Sved ruklede ham ned fra Panden; den Fætter maae have havt en Lunge som en Rinoceros, han dar ei til at faae Bugt med endelig udslyngede dan lig en Vulkan det sidste Ord hen over vore Hoveder, Bravo!" "Bravo!" skreg Alle, og Assesforfruen sagde til mig: "Jdeen i denne Digt ningsart har Lighed med Marquien af Po fert i Söethes Emilie Galotti." "Rigtig min Naadige!" sagde jeg, ogsaa noget med Caroline Moor i Klopstocks Rinaldo Rinaldini." Nu fremtraadte Husets Datter og sang Matthiesons Adelade med Musik af Beethoven. Nu hører netop denne Sang og denne Musik til de blødeste Skatte af Poeste og Musik, og et Knivstik gjennemfor mit Bryst, da den første Tone som en søndertraadt Fiske blære gik igjennem hendes Strude. Ved Omqvæddet "Adelade" lagde hun stedse sit Hoved, ligen Bordklap, paa den venstre Skulder og udtrimuleerte Ordet, saa jeg troede at den gode Adelade stumpeviis vilde falde derudaf. "Superbe!" "Superbe!" skreg Alle. "O sagde Assessorfruen, hvis blot Eiland Been boven kunde høre dette, jeg selv vilde for denne Priis ei høre det." "Da fordeeler jeg Deres Føelsomheder!" var mit Svar. Nu skulde den lille tiaars Datter beklamere noget, blot en Bagatelle: Schillers Klokke. Jeg havde i dette Øieblik givet en halv Million for et lemfældigt Nerveslag. Den Lille begyndte: Vivovoco, mortuos plange, fulgura frango, "Hvorledes spurgte Assesforfruen mig - skal dette oversættes." Det hedder, sagde jeg." "De Levende kjender jeg, de Døde maltrakterer jeg og Tordenveiret paroderer jeg!" – "Ak!" sagde hun, denne Schiller var dog et meget moralsk Menneske!" Til Ulykke kunde Alle Klokken udenad og Enhver faldt ind med. Ved det Sted: "Forvildelsen er kort, saae Assessorfruen, hen paa sin Mand, der virkelig var noget kort – og ved de Ord: "Angeren er lang!" udstrakte hun Armene, som om hun vilde betegne, hvor lang Angeren var. Ved Slutningen: Dens første Lyd forkynde Fred;" ringede hele Selskabet med: "Charmant!" "Chamant.""Ja - sagde Assessorfruen til mig Klokken er dog et deligt Epigram og Man kan ordentlig lære hele Naturvidenskaben deraf." Ja, min Naadige!" var mit Svar og især for Brandvæsenet og Skorsteensseierne er det en sand Lærebog!" Nu beklamerede tvende Damer Dronningens Dialog i Marie Stuari. Det Kosteligste herved var, at den ene af Damerne i sin Jver læste et Ord feil, hvorved hun geraadede i Affect. Hun udspillede derved hele Haanden, og Alle fulgte uvilkaarlig den samme Bevægelse. Assessorfruen meente nu igjen, den Ene havde meere Talent til det Kunstlede, men den Anden var blot neutral. - Endnu vare mine Lidelser ei til Ende. Frue Legationsraadinden spillede Guitarre og sang dertil Bürgers Digt: Lenore, med Musik af Zumsteeg. Hun laae heelt hen over Guitarren og roede med begge Albuer, som om hun vilde svømme. Saa ofte de Ord forekom: de Døde ride snel! geraadede hun hvergang i Flamme, og jeg ventede hvert Øieblik at see Fru Legationsraadinden paa sin Guitar ride ud af Vinduet. Guddommeligt!" "Guddommeligt, " skreeg Alle. Assessorfruen sagde: "Man seer dog strax, hvo der er borgerlig, han bringer sin Hest med i Digtet." "O, sagde jeg - denne Hest er ingen almindelig Hest, den er af god Herkomst og skal endog være i Slægt med en berømt General. Til Beslutning dandsede endnu to Børn Gavotte ligesom et Par exercerende Regn forme. Det var en sand Sieleangst at anskue. Assessorfruen trykte mig krampagtig i Haanden, og læspede: "Ak, hvor dog Ungdommen er yndig, medens den endnu er elastisk," "Dandser, de ogsaa spurgte jeg hende, og lod derhos mit Blik glide ned af hendes dubiøse Elasticitet. Tidligere" var Svaret, har jeg ofte brugt den som en gymnastisk Øvelse. Nu traadte Fru Legationsraadinden hen til mig med de Ord: "Hr. Doctoren maa for idag tage tiltakke med dette Lidet!" Ak, svarede jeg, naadige Frue, det maa Man lade Dem, intet Menneske forstaaer bedre end De at underholde et Selskab, "Smigrer!" sagde hun, kastede mig et tomt Brystsukkerpapiir i Hovedet og gik sin Vei." (Af Hr. Cancell. Hempels Bidrag til Tidshistorien No. 99.