Jyllandsposten, 1838-12-31
Nyheds Post. Khvnsposten bemærker, Med Hensyn til det vigtige Spørgsmaal og Stænderforhandlingernes Offentlighed have vi i dette Blads Nr. 271 for 2den Oct. d. A. blandt Andet tilladt os at yttre Følgende: Det er os endnu ikke bekjendt, hvo der i Roeskilde vil indbringe Offenlighedssagen, At dette vil skee, derom kan vel ikke være mindste Tvivl, eftersom Forsamlingen forrige Gang saa bestemt har vedkjendt sig den store Grundsætning, som efter de Forhandlinger, der i de sidste halvhundrede Aar i hele den civiliserede Verden derom have fundet Sted, vel turde have arbeidet sig op fra Problemmernes til Axiomernes Klasse. Forsamlingen vil sikkert saa meget mindre tage dette i Betænkning, som der i den Maade, hvorpaa vor Regjering har tilkjendegivet Stænderne, at deres tidligere Petition denne Sag betræffende ikke har kunnet opfyldes, noksom viser, at det ingenlunde er Principet, hvis Rigtighed man har draget i Tvivl, ja at det end ikke er Betydningen af de Grunde der tale for, alt nu at indføre Offenligheden, som man har miskjendt, men at man kun har fundet de Betænkeligheder, der kunde være ved at opfylde Stændernes Bøn og strax at indføre Offenlighed, overveiende. Vel er det en høist beklagelig Omstændighed, at den jydske Forsamling i denne Henseende ikke har sluttet sig til de 3 andre Stænderforsamlinger, men, naar det erindres, at det begge Gange er den tilfældige Fraværelse af et Medlem (første Gang selve Proponenten og anden Gang en Deputeret, der hører til de meest deciderede Frihedsvenner i Landet), og naar man derhos vil veie mod hinanden Navnene paa dem, der have stemt for og imod, saa vil man vistnok have dobbelt Grund til at beklage Udfaldet, men ikke til at frygte for, at denne Omstændighed kunde bevæge den roeskildske Forsamling til at blive sin Overbeviisning utro., Efter dernæst at have beklaget, at de tvende Deputerede, Viinhandler H. P. Hansen og Bankdirecteur Hvidt, – af hvilke den Første i forrige Møde indbragte Andragendet om Offenlighed, og af hvilket den Sidste imod den af Bankdirecteur Haagen forfattede jammerlige Committeebetænkning satte et kraftigt og utvetydigt Amendement igjennem, der blev Basis for den derefter indgivne Petition - efter altsaa at have beklaget, at ingen af disse tvende Mænd denne Gang gav Møde, da man kunde have haabet, at de paany vilde bringe denne Sag paa Bane, have vi sluttet denne Artikel med følgende bemærkning: "Men det maa erindres, at der i Stænderforsamlingen var en tredie Mand, som med ikke mindre Jver og Dygtighed tog sig af denne Sag, nemlig Proprietair Tutein, som ikke blot kraftigt understøttede den ved Tale og Votum, men som ogsaa affattede den Petition som fra Forsamlingen blev indgiven til Kongen, og som vel ikke har været i Stand til aldeles at overvinde de Betænkeligheder, der kunne være ved at indrømme en saa ung Forsamling, der endnu ikke havde bestaaet sin Prøve, det vigtige Gode, hvoraf dog dens Dygtighed og Virksomhed væsenlig er afhængig (hvorved maa erindres, at Petitionen maatte skrives i Løbet af et Par Timer og af et Medlem, som ikke havde været i den om denne Sag nedsatte Committee, til hvis Betænkning den ikke saaledes som næsten alle andre Petitioner kunde støtte sig), men som ikke desmindre hos Hs. Majestæt har fundet en saa naadig Modtagelse. Selv de, der mene, at Hr. Tutein i sine politiske Anskuelser ikke gaaer saa vidt som ønskeligt, erkjende med høi Agtelse den overordentlige Fasthed, hvormed han stedse har forfægtet sine Grundsætninger, og vi glæde os derfor over, at af de tre Mænd, der i deres Præcedenser ere nærmest opfordrede til at fortsætte det begyndte Værk, i det mindste den Ene findes paa den Post, hvorpaa Nationens Tillid har kaldet ham." Til her at gjentage disse Yttringer have vi fundet os opfordrede ved den Maade, hvorpaa Hr. Tutein i de Roeskildste Stænders niogfyrgetyvende Møde, hvorom Beretningen igaar er meddeelt Stændertidenden, har henpeget til en Opfordring til ham i et periodisk Blad, hvorved der formeentlig ikke kan være sigtet til Andet end til de ovenfor citerede Ord. Efterat nemlig Præsidenten havde bemærket, at der endnu stode tilbage 3640 Sager, til hvis Behandling der kun resterede 2324 Mødedage, og paa Grund heraf havde henledet Opmærksomheden paa en Deel Forholdsregler, ved hvilke den under saadanne Omstændigheder saa høist nødvendige Tids besparelse kunde opnaaes, bemærkede Deputeret Tutein, at det eneste Middel, der kunde redde Forsamlingen fra at omkomme i sin egen Veltalenhed, var den fuldkomne Offenlighed." At fuldstændig Offenlighed er betingelsen, for at Stænderinstitutionen i Sandhed kan opnaae sin Bestemmelse, derom have alle oplyste Frihedsvenner været enige, og en af dennes Fordele er vistnok ogsaa den, at Mænd udenfor Forsamlingen og navnlig Pressen er bedste skikket til, ligesom i enhver anden Henseende saaledes ogsaa med Hensyn til nødvendig Vidtløftighed og unødig Snak, at controllere de enkelte Deputerede. Det radicale Medlem for London Mr. Grote bemærkede i sidste Parlaments session, at han vilde stemme for Ballotage, selv om den skulde blive foreslaaet som et Amendement til en Jernbane bill, og paa samme Maade kunne vi ikke andet end istemme Ønsket og fuldstændig Offenlighed hver Gang det kommer frem, selv om det kun er i Anledning af nogle Vink til Debatternes Forkortelse, uagtet vi med Deputeret, Algreen-Ussing ere enige i, at det i alt Fald er en meget uvæsenlig Grund for samme. Men rimeligviis har Hr. Tuten kun grebet denne Leilighed, for at aflægge Regnskab for Grundene, hvorfor han ikke havde indbragt noget Andragende om en Offenligheds Petition, og for tillige at forhindre, at ikke hele denne Forsamling skulde gaa til Ende, uden at dette store Ord i det mindste blev udtalt Efter nemlig, som anført, at have erindret, at fuldstændig Offentlighed er det eneste Middel, som til saa meget andet saa og til at give Debatterne Holdning, tilføier han, naar han desuagtet ikke i nærværende Session havde gjort noget Forslag sigtende hertil, da var Aarsagen den, at han antog, at Forsamlingen endnu ikke var kommen til denne Erkjendelse, men han tvivlede ei paa, at den næste Session eenstemmigen vilde erklære sig til Fordeel for den fuldstændige Offenlighed. Ogsaa havde den Omstændighed, at han i et periodisk Skrift var bleven opfordret dertil, ikke været uden al Jndflydelse paa den af ham tagne Bestemmelse (nemlig ikke at gjøre det) da han ansaae det for ønskeligt, at en Deputeret ei lod sig lede af Opfordringen udenfra, hvorimod han erkjendte, at dersom han iøvrigt havde antaget Forslaget for betimeligt, han da ogsaa vilde være fremkommen dermed." Jdet vor takke Hr. Tutein for den Energi, hvormed han paa en Maade har reserveret Offenlighedens Ret, og derved har forhindret, at den ikke reent skulde gaae Glemme, kunne vi ikke andet end undre os over det Wild nis af Selvmodsigelser, hvori en uden Tvivl øieblikkelig Forstemning mod Pressen har hildet ham. Han erklærer, at han vilde være fremkommen med Forslag om Offenlighed, saafremt han havde anseet dette for betimeligt, eller, som han ogsaa udtrykker det, saafremt han havde troet, at Forsamlingen i saa Henseende var kommen til den rette Erkjendelse, og - dog siger han i samme Aandedræt, at en af Grundene, der havde tilbageholdt ham, er en Opfordring gjennem Pressen, der aabenbart intet har at gjøre med Forsamlingens politiske Jndsigt. Han taler om det Ønskelige i at en Deputeret ei lader sig lede af Opfordringer udenfra, og - i samme Sætning erklærer han, at en Opfordring udenfra ikke har været uden al Jndflydelse paa den af ham tagne Bestemmelse" (hvoraf altsaa følger, at Hr. Tutein vilde være fremkommen med Forslaget, dersom vi havde bedet ham om at lade være). Han søger Offenlighedens Nytte deri, at den, det vil sige dens Conseqventser, nemlig Kritiken udenfra, navnligen altsaa i Pressen, skulde faae en gavnlig Jndflydelse paa de Deputeredes Færd, og dog protesterer han imod, at de skulde tage mindste Hensyn til hvad der kommer udenfral, medens han rigtignok med det samme giver Exempel paa det Modsatte, ikke blot ved at besvare en saadan Opfordring, men ogsaa ved at indrømme den Jndflydelse paa den af ham tagne Bestemmelse, hvorvel han rigtignok er ipso siger, at den ingen Jndflydelse burde have havt. Tre stærkere Selvmodsigelser var det vanskeligt at faae proppet ind i 8 Linier, af en Spalte, selv for en saa talentfuld Dialectiker som Hr. Tutein, men i Stedet for at forfølge dem i de curiøse Conseqventser, man kunde faae ud deraf, ville vi blot yttre vor Forundring over, at de ovenfor af os citerede Ord, hvortil Hr. Tutein aabenbar sigter, have kunnet vække Forargelse hos ham. Baade Anklagen og corpus delicti ligger nu for Publicums Øine, og dette vil saaledes kunne bedømme, om der ligger det mindste Upassende i, end sige noget Forsøg paa at udøve en utilbørlig Tvang i vor tidligere bemærkning, som efter vor Formening tvertimod aander den høie Paaskjønnelse, Hr. Tuteins Værd som Folkerepræsentant fortjener, og som vi sandeligen ikke have tabt af Sigte, fordi vi for nylig have troet os forpligtede til alvorligen at paaanke en enkelt vistnok høist letsindig Yttring af denne fortjente Mand. Vi troe netop ved denne sidste Leilighed at have givet en lille Forsmag paa, hvad Nytte en fuldstændig Offenlighed vilde kunne gjøre, idet den skal være et Correctiv, ikke blot imod unødig Vidtløftighed, men ogsaa mod ubeføiet og usømmelig Tale. Men Hr. Tutein vil sikkert selv erkjende, at Pressens Virksomhed ikke bør saaledes være blot negativ, men at den tillige kan og bør være en Støtte for den Svage, en Jmpuls for den Baklende, en ledende og styrkende Kraft, for hele det offentlige Liv, og i alt Fald ere vi overbeviste om, at vel saa godt som Alle med Hr. Algreen-Ussing, ville være enige i, at dette Udfald af Hr. Tutein, foruden at det opløser sig selv i sine egne Modsigelser, hvis det var velbetænkt og alvorlig meent, vilde forudsætte en total Miskjendelse af den Deputeredes Stilling til Folket og Pressen." Forøvrigt gjentage vil vor Tak til Hr. Tutern for den Alvor, hvormed han har mindet om Nødvendigheden af fuldstændig Offenlighed, og vi ville haabe, hvad han, der bedre end vi kjender til Forsamlingens Beskaffenhed, end ikke tvivler paa at den næste Session eenstemmig vil erklære sig til Fordeel for den fuldstændige Offenlighed."J Anledning af det af Wadskjær begaaede Jndbrudstyveri - hvilken Forbrydelse, naar den begaaes om Natten, som bekjendt, efter den nugjeldende Tyvslovgivning straffes med Kagstrygning og Fæstningsarbeide paa Livstid, hvorved han med en falsk Nøgle oplukkede først et Værelse, dernæst et Chatol, hvoraf han borttog 150200 Rbd., i Klædeboerne, beretter Kjøbenhavnsposten: Arrestanten, har under Forhørene gjentagende vedgaaet, at han ved Udførelsen af dette Tyveri var forsynet med en temmelig stor Foldekniv, med hvilken han, saafremt Nogen var kommen til, og vilde gjort Forsøg paa at anholde ham, havde besluttet at værge sig til det yderste, om han endog, for at undgaae at blive anholdt, skulde dræbe Nogen. Lands-Over samt Hof= og Stads=Retten har imidlertid ikke skjønnet, at der var Anledning til at dømme Tiltalte for qvalificeret Tyveri paa Grund heraf, hvorimod Høiesteret har været af en anden Mening og kjendt saaledes for Ret: Christian Frederik Wadskjær bør stryges til Kagen og hensættes til Fæstningsarbeide sin Livstid. J Henseende til Actionens Omkostninger bør Lands-Over- samt Hof= og StadsRettens Dom ved Magt at stande. J Salarium til Justitsraad Salicaht for Høiesteret betaler Tiltalte 10 Rbd. Sølv. Naar Forordningen af 4de Marts 1690, hvortil Forordningen af 20de Febr. 1789 slutter sig, fastsætter høieste Tyvsstraf, dengang Galgen, for Jndbrudstyveri, da har den dertil ladet sig bevæge af en Retsformodning, Henseende til, at hans Forsæt kunde være ligesaa snart at myrde som stiæle, om ham skete Hinder eller Modstand. Naar Lovgivningen saaledes har bygget den betydelige Straf paa en blot præsumtio juris, saa vilde det i og for sig indeholde en Urimelighed, med Lands-Over- samt Hof- og Stads=Retten at antage, at den Omstændighed ikke skulde have samme Virkning, at Tiltalte selv har tilstaaet, at det var hans bestemte Forsæt at ville myrde, naar ham skeete Modstand, eller med andre Ord, at den blotte Formodning imod Tyven, som er ratio legis, skulde gjelde mere end den paa hans egen Tilstaaelse begrundede Vished om, at sligt var hans Hensigt. Det er uden Tvivl denne Grund, hvorpaa Høiesteretsdomsconclusionen støtter sig.