Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-02-06
Hr. Flink havde nu gjerne givet ti Aar af sit dyrebare Liv for et eneste godt og probat Raad. Han saae sine Penge dagligen smelte, ligesom en Sneemand i April Maaned, og følte nu Sandheden af sin gamle Fetter Niels Flinks Ord, at det er lettere at erhverve Penge end at conservere dem. Da han hørte at alle Folk besøgte Børsen, og at den var et Tempel for alle, Høje og Lave, Rige og Fattige, saa besluttede han en Dag ogsaa at søge dette Tempel, for om mueligt at finde det Leilighed til at redde sine Penge, eller, som det den Gang hedte, sikkre dem. Her fandt han ogsaa Raadgivere i Skokketal. Man raadte ham at speculere, og inden faa Dage var han en Speculant. Han kjøbte og solgte agter og forud, paa Tid og contant, nu Thee, og nu Caffe, snart Sukker og Peber, snart consignable og transportable Statsfonds, Priisparter og Obligationer, Bomuld og Fustik, svensk Jern og norsk Bord, kort sagt der var ingen Gjenstand, som han jo speculerede i. Mæglerne toge Hatten af for ham i tredive Alens Frastand, hans Medspeculanter indbøde ham til Pikenikker, Børneballer, Pølsegilder, Geburtsdagsfeste o. s. v. Alle kaldte ham den flinke Hr. Flink, og han gjeldte for en hovedrig Mand. Men efter at han i en Tid af to Aar var flagret omkring i Speculationernes Rige, lig Myggen om Lyset, indfandt der sig en Morgenstund, da han endnu laae i den sødeste Søvn, een af de Herrer, som hielpe Folk til og fra Penge (Ypperstepræst hos den Gudinde, som efter Guldalderen forlod Jorden) ledsagede af tre Leviter, hvoraf den en bar en tyk Bog under Armen, og fordrede en Vexel, lydende paa 30,000 Rdlr., betalt. J Begyndelsen talte Astræas Præst meget fiint til ham, men da Hr. Flink forsikkrede, at det var ham umueligt for Øjeblikket at skaffe Pengene tilveie, saa vendte han det Graa ud, og blev grov Hr. Flink maatte nu følge med Selskabet hen til en stor Gaard, hvor han fik frit Logis og endog en Portner for Døren og en Skildvagt for Porten. Lysningen faldt, ligesom i det Napoleonske Museum, ind ovenfra, men naar han vilde see ud af Vinduet, maatte han staae op paa en Stoel Paa det ikke Tyvene skulde brække ind, var der anbragt store Jernstænger for Vinduerne. En Seneca havde kunnet leve her som Blommen i et Æg, og med Zimmermanns Bog om Eensomheden i Haanden havde endog enhver af vore Samtidige kunnet ført her det meest sorgfri philosophiske Liv. Men Hr. Flink var ingen Seneca, og forstod heller ikke at læse Zimmermanns Bog Uden at raisonnere med Hamlet over to be op not to he, besluttede han i denne sin Eensomhed at gjøre Ende paa al den Plage, han hidtil havde havt, først for at sammenskrabe og siden for at blive af med sine Penge. Ligesom en vis berømt Konge stedse førte Gift med sig, for i Tilfælde af at han tabte et Hovedslag, at overskjære Livstraaden med eet Snit, saaledes førte Hr. Flink det Reb med sig, som han, efter Advocatens Raad, nogle Aar i Forveien havde kjøbt sig hos en Rebslager paa Kultorvet. Nu tog han Strikken op af Lommen, og udraabte: Du, min elskte VenDen eneste, der blev mig tilbage i min Nød! Befrie du mig fra mit Fængsel. Han satte sig ned og skrev en Billet, som han lagde paa Bordet, slog derpaa en Løkke om Halsen, og ti Minuter derefter, da Procuratoren traadte ind i Stuen, for at erfare, om det ikke var mueligt at afpine ham i det mindste den halve Sum af Vexlens Beløb, fandt han ham i den bedrøveligste Stilling, og paa Bordet Sedlen, hvori læstes følgende: Den eneste Tjeneste jeg udbeder mig af de Efterlevende, er, at jeg maatte komme hæderligen i Jorden og at der maatte sættes paa min Liigsteen: Her hviler Hans Madsen Flink Der spilled tidt med Lykken Klink, Som for at sikkre sine Penge Sig i sit Fængsel maatte hænge.