Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-07-08
Den Franske eller saakaldte store Nation, har med alle sine glimrende Egenskaber og Fortjenester, kun i faa Tilfælde, og mindst i det drama, tiske Fag, hidtil kunnet tjene andre Folkeslag til Mønster. Den Skuespillere kunne være store i Frankrige og de sydlige Lande, men sjelden, saare sjelden, udenfor samme. Deres Følelser, ere meget ofte for os Nordboere alt for overspændte og unaturlige. Om de virkelig ere det, eller om vi mangle Receptivitet for at indsee det Modsatte, vil jeg ikke bestemme, endskjønt hvert Menneske, hvis Følelse endnu ikke er forstemt, pleier at have Sands for disse to Egenskaber. - Man kan ikke negte de Franske, at de besidde en Vivacitet, som kun er dem, og næsten ingen anden Nation, egen. Men denne Vivacitet kan saa let udarte hos dem, saavel i det Comiske som i det Tragiske, til Carricatur. J tragiske Scener løbe deres Følelser ofte løbsk med dem, og den, som ikke føler paa Fransk, maa ofte smille her istedet for at græde. Denne Paastand synes vel haard, og den hverken kan eller bør siges uden Jndskrænkning; men i det Hele betragtet er den dog nok neppe ugrundet. Deres Declamation er i Almindelighed god, og for den indfødte Franske eller for den, som er vant til at høre Fransk, behagelig, men, som oftest, for overspændt og exclamatorisk til at den skulde kunne tjene Danske Skuespillere til Mønster.) Vor Skueplads er bleven temme*) Her tales ikke om Madame Foure, hvis lig germaniseret og franciseret i den nyere Tid ved de mangfoldige Oversættelser af Franske og Tydske Bagateller, der forjage de oprindelige Danske Sæder fra Skuepladsen og dræbe den sidste Guist af Nationalaand, som endnu hersker der. Dersom Spillet i sig selv nu ogsaa skal franciseres ved Efterlignelsen af fremmed Affectation og fremmede Grimasser, saa gjør den Danske Thalia bedste i, at den for bestandig lukker sit Tempel. Alt dette være sagt uden Hensyn til de Franske Skuespilleres Spil, som for nærværende Tid opholde sig i Kjøbenhavn. Forfatteren anseer det tvertimod for en stor Behagelighed, at der i en Stad som Kjøbenhavn, hvor der deels opholder sig saa mange Franske, deels findes saa mange Jndfødte, som ynde og studere dette Sprog, opføres Skuespil, hvorved de første sættes istand til at more sig, og de Mesterspil erindrede os om, hvad vi engang have eiet i en Walther og Preisler, og fortjener at studeres af hver Skuespillerinde, der agter at gaae fremad og ikke tilbage paa sin Bane. Hos hende er Natur, Konst og Gratie søsterligen forenede. sidste tillige til at lære den rigtige Udtale paa den beqvemmeste Maade. Men det er kun i Henseende til fremmede Sæders Jndførelse og deres skadelige Jndflydelse paa Nationalaanden, at man ikke noksom kan ivre mod den taabelige Beundringssyge og den utidige Efterlignelseslyst, hvormed saa mange Danskfranske, Dansk engelske og Dansktydske søge at foretrække alt, hvad der ikke bærer Dansk Præg. Men det er heller ikke Forfatterens Mening, at man som visse Harlequin Patrioter skal forkaste og ringeagte alt fremmed, blot fordi det er fremmed, og hæve alt maadeligt Dansk, blot fordi det er Dansk. Adskillige af vore Skuespillere og Skuespillerinder kunne unegtelig lære meget af de Franskes Sang. Man kan overalt her som i saa mange andre Tilfælde sige: "prover alt, og vælger det Bedste." Denne Higen efter at beundre Udlænding ge have desuden andre Nationer havt tilfælles med os. Det er egentlig fra Tydskland, at de store Tanker, som mange Danske have om alt, hvad der er Fransk, have forplantet sig til os. Lessing, som – med Digteren Schlegels Tilladelse - dog nok er den competenteste Dommer i dette Fag, har allerede for 36 Aar. siden sagt om sine Landsmænd: "vi ere nu bestandig svorne Efterlignere af alt Udenlandsk, især endnu stedse de aldrig noksom beundrede Franskes Beundrere; alt hvad der kommer til os fra hiin Side Rhinen er smukt, yndigt, allerkjerest, guddommeligt; hellere fornegte vi Syn og Hørelse, end beqvemme os til at finde det anderledes; heller ville vi lade os overtale til at antage Plumphed for Utvungenhed, Frækhed for Gratie, Grimasse for Udtryk, en Klingklang af Riim for Poesie, end i mindste Maade tvivle om den Superiotet dette Folk, - dette første Folk i Verden, som det meget beskedent pleier at kalde sig - har faaet af en retfærdig Skjebne i alt hvad der er godt og sublimt og anstændigt. Mon denne Skildring ikke kunde passe sig paa os, Secretairer. Dette Ord kommer af det Franske seret, hemmelig, og synes at være særdeles passende til at betegne den Gienstand, som det skal betegne. En Secretair, det være nu, at han staaer i en Klubs eller Premierministers Tjeneste, er altid et Væsen, hvis Functioner ere indhyllede i Hemmelighed. Han er stundum det Talerør, hvorved det meest indskrænkede Hoved sættes istand til at tale som en Cicero, og han ligner Machinmesteren ved Theatret, som bestyrer det hele Machinerie, og paa hvis Vink der foregaaer de forunderligste Forandringer, uden at man seer ham: han er et usynligt Kronhjul i et Gulduhr, som har sit Secreteriat inde i Værket, og som driver det Hele. Man raadfører sig med Viseren naar man vil vide, hvad Klokken er; man anseer den for stor, fordi den kan sige os det, men det hemmelige Hjul, som driver den, ændser man aldrig. Han erstatter hos visse Mennesker visse naturlige Mangler; han laaner dem sin Forstand, sin Pen, sine Ord for meget billig Betaling; han lærer en raa Kriger, som har tilbragt sin hele Ungdom med "gebt Acht, Das Gewehr beym Fus! &c." at holde Taler til Armeen, hvori han røber mere Lærdom, og Bekjendtskab med Romernes og Grækernes Historie, end mangen en Rector, efter tredive Aars Enevoldsherredømme, i alle sine Latinske Orationer. En Secretair er saaledes meget ofte det Trældyr, der spændes for de Folks Triumphvogn, der have et stort Navn og liden Forstand, og som ville trækkes hen til Udødelighedens Tempel. Hans hele Liv er et Secreteriat, alle hans Bestræbelser ere et Secreteriat, al hans Forstand, Lærdom og Erfaring ere et Secreteriat. Han lever og døer som Secretair, det vil sige, som et hemmeligt Væsen, om hvem den tilkommende Historieskriver ikke har et Ord at sige, endskiønt han ikke forsømmer at anføre de Taler, som hans Herre har holdt og hans Secretair forfattet, de Indretninger, som hiin har gjort og denne har udtænkt, med tilbørlig Berømmelse.