Adresseavis for Børn, 1781-01-03
Bekjendtgjørelse. At Jilsindighed kan føre unge Mennesker i den største Angest og Uleylighed, viser følgende: Johannes var en meget god og flink Dreng, som ikke lod nogen Dag gaae forbi, uden at tage til saavel i Kundskaber, som i at indsee og afskaffe sine Feyl. Kun en Feyl hængde ved ham, og det var nærved, at han sin hele Levetid havde kommet til at angre den. Han var meget tilsindet, og blev sat i Fyr og Flamme, saasnart nogen af hans Kammerater forsaae sig det allermindste imod ham, og han pleyede i saa Fald strax at støde og slaae om sig, blive blodrød i Ansigtet, og med en stammende Tunge at besvære sig over den Uret ham skede, kort sagt, han lod see alle Kiendetegn paa et opbragt Menneske, som ikke var sig selv mægtig, eller kunde bruge sin Forstand, i hvor megen Umag end hans Lærer gjorde sig, for at gjøre ham denne Feyl paa det eftertrykkeligste smertelig. Det traf sig endelig, at en af hans Meddisciple fortælde ham noget, som han havde lært af en anden Lærer. Johannes's Videlyst var nu saa stor, at han slet ikke vilde lade sig forstyrre i at høre paa Fortællingen. Ulykkeligviis kom den lille Gottlieb dertil, og trak ham et Par gange i Kjolen, at han skulde komme hen til de andre at lege. Johannes blev vred, stødte ham fra sig, og det med saadan Hæftighed, at den lille Gottlieb, som ikke stod fast paa sine Been, faldt tilbage, og fløy med Hovedet imod en opstaaende Steen. Der laae han - uden al Sands. Og da han just havde truffet med Hovedet imod et Hjørne af Stenen, saa strømmede Blodet ned af Saaret. O Gud, hvilket Syn for den arme Johannes, som havde intet mindre villet, end gjøre Gottlieb noget Ondt, Han kastede sig ned til ham, raabde høyt Han er død, han er død – jeg har dræbt Gottlieb, jeg ulyksalige Barn, og i Stedet for at tænke paa Midler, at komme ham til Hjelp, saa blev han liggende at græde og hyle over ham. for Børn. Til Lykke havde en af Lærerne hørt Skraalet, og saae ud igjennem sit Vindue, sprang derpaa i en Hast ned, og, uden at sige et Ord, tog den lille Gottlieb op, lagde ham i en Seng, sprøytede koldt Vand paa ham, og fik ham inden et Par Minuter til sig selv igjen. Dette var vist nok en stor Trøst for den arme Johannes, men langt fra ikke tilstrækkelig nok, at betage ham sin Dødsangest. Saaret blev nu undersøgt af en Vundlæge, og det havde næsten ikke kunnet træffe paa noget farligere Sted, for virkelig at være dødeligt. Vundlæggen forbandt Saaret. Men Gottlieb faldt i en hidsig Feber, og begyndte at rase. Johannes vigede ikke fra hans Seng hverken Dag eller Nat; og sad der stille hen i en bestandig Dødsangest; thi der var ikke et Menneske, som talede et Ord til ham, efterdi ingen kunde trøste ham, og ingen vilde dadle ham. Kun Gottlieb raadde ofte i sin Phantasie til ham: Min hjerte Ven, Johannes! – hvad har jeg gjort dig, men du er bleven saa vred paa mig, Forlad mig det vil du forlade mig det? Jeg skal aldrig gjøre dig noget imod mere!" Dette drev nu gandske Johanne ses Angest til det høyeste, og satte ham i saadan Tilstand, at man næsten maatte have meere Medlidenhed med ham, end med den Syge selv Endelig gav Gud den Lykke, at Feberen sagtnedes, og Saaret begyndte at læges - og efter nogle Dage kunde Gottlieb sidde over Ende i Sengen igien. Hvo er i Stand til, at kunne forestille sig den Glæde, Johannes følede derover, Gandske vist ingen uden den, som har følet den hele Angest, der gjennemtrængde hans Siel i den Tid, Gottlieb var i Dødsfare. Hans Glæde var ubeskrivelig. Men dog var den ogsaa blandet med saadan alvorlig Angergivenhed og Fortrydelse, og med saa fast et Forsæt, aldrig meere at lade sig overile af sin gamle Feyl igien, at man næsten ikke kunde merke Glæden hos ham. Kun efterhaanden, som Gottlieb kom sig igjen, blev hans Mine meere munter, og uden at hans Lærer behøvede siden at erindre ham derom, holdt han det Løvte, som han havde gjort sig selv, gandske at overvinde sin Jilsindighed. Han var meget lykkelig, at slippe derfra med saadan Advarsel; thi Gottlieb fik ingen anden Skade af sit Fald, end et Ar i Tindingen, som Johannes aldrig kunde see uden Rørelse, og ofte kyssede med Taksigelse til Guds Forsyn.