Berlingske Tidende, 1789-03-09
Slutningen af Hs. Svenske Majestæts Tale i Rigssedlen den 17de Februarii. Men hverken har Jeg fortient saadant af Eder, Gede Herrer, eller kunnet vente Mig det af Eder, hvilket jeg paa saa mangfoldige Maader har andraget for Eders Medstander, for dem, som ei i Nødens Tiid have overgivet Mig, for dem, som Mand for Mand have begivet sig fra deres Hiem til Mit og Rigets Forsvar, da J derimod enten dadlede eller skiemtede med deres Jver, thi Jeg veed, at J aaben er forestiller Dalekarlenes Ankomst som høist farlig, som sit misdædisk, og siden J have søgt at forkleine det Stockesinske Borgerskabs Nidkiærhed for mig og Riger, ansee J.i Dalekarlene for de farligste Fiender ; men hvad kan J ved med Rette bedreide Mig, naar Jeg befaler dem at komme se de ikke Svenske Mænd, som ikke af Pengegiærrighed, hen frievilligen have væbnet sig til Min og Rigets Tieneste sommanderes de ikke af indfødte Svenske Mænd, baade at tel og Borgerstanden, hvad meere kan der da forekastes ten, kan man sætte dem i Ligning med saadanne fremmede faldede Tropper, som Kongerne i Unions=Tiden lovede at Frindføre, er det, at de synes at være Mig gandske hengiver, allene nok til at de skulle ansees for farlige thi lige fra Min første Reise til Dalerne har deres Ankomst været bebudet. Hasskildret deels som Stadens, deels som Banken, og deels sin den almindelige Roligheds Forstyrrelse. Men alt skal Vindes til det værste, paa det Had kunde samles paa Mit Hode, og Jeg til Slutningen segne under Byrden og tillade, Selvraadighedens Mand at forstyrre Rigets Selvstændighed. Det er sandt, at en Deel af Friekorpset fra Dalerne er efter Bondestandens Tilbud beordret hid, er for at besætte Bag ene i Staden, er for at tage Vagt paa Slottet, thi den er Givet i Borgerskabets Hænder, og Jeg kiender ingen Hæn i hvilke Jeg mere trygt kan betroe Mit, Min Hustrues, øns og Brødres Liv, end i Stockholms nidkiære Borgerslads Varetægt; men disse Tropper komme for at sikre Sta en, da Jldsvaader fordre Borgerskabets Hielp, og den alindelige Sikkerhed staaer i Fare paa en Tiid, da Gemytter paa alle Sider ere oprørte. Dog skulle de ikke komme ind Staden, førend Nøden udfordrer det; Jeg tager dem paa Fine Kongegaarde, for at lindre Staden fra Indqvarten mig. Dette er Hensigten med dette Korps, med hvilket man er søgt at indsage saa megen Angest, alt stillet imod Mig paa i Tild, da der i Ridderskabets og Adelens Forsamling. Gaaanket holdtes Taler, Taler, som vare forkleinende i fornærmelige for Min Høihed, da der udgaves ved Frykken diciamina, som vare ligesaa fornærmelige, men Et overlades til Loven, hvorledes de ville slippe derfra. Alt dette har Jeg med Sagtmodighed taalt, saa længe Uornen ikke strakte sig for vidt; men nu er Jeg nødsaget til at Die, at give Eder Min Villie tilkiende, som er, at J tilstedsstille Eders Landmarskal, at J giøre ham den tilbørlige solgt, som J ere ham skyldige, at J udslette af Eders Pro tal alle Raadslagninger, som stride mod Ridderhuus Anledningen og den Ærefrygt, Jøre mig skyldige, og i Be Faderlighed den af Løverdagen den 2de og 9de Februarii, da tvang Landmarskallen imod sin Eed til at giøre en ulovlig Proposition. Altsaa have J nu strax at begive Eder herfra i Ridderhuset, at formere der en Deputation, som den første Greve anfører, med hvilken J Grev Fersen, J Baron de meer, og Jandre, som ere nævnte i Landmarskallene Nr. have at følge, for paa en tilbørlig Maade at giøre ham Alligt for det, som har tildraget sig, og ledsage ham op i finLandmarskal=Stol, hvor han skal lade udstryge af Protocollen set, som ulovligen har tildraget sig.