Almuevennen, 1844-02-14
Enhver erfaren Bestyrer af et Fattigvæsen veed, at Æresfølelsen er hans bedste Medhjælper, at jo meere levende denne er hos Jndividet, desto haardere Stød, skal der til, for at bringe det til at søge Fattighielp. Alt hvad der opliver Æresfølelsen, formindsker der for de Fattiges Antal. Selveieren, om hans Eiendom end kun har nok saa lidet Værd, vil derfor, under iøvrigt lige Omstændigheder, holde sig selv meget længere opreist end Fæsteren. Hvorledes forklares det, at en oplyst og fornuftig Mand, kan kalde en Stilling gunstig og hæderlig om hvilken han selv har udtalt sig med de anførte OrdDet er nærmest en Sammenligning mellem vort Fædrelands Bondestand og den samme Stands Silling i andre Lande, han har stræbt at give, dog kun efter en eller anden enkelt Forfatters Yttringer om de forskjellige Lande, hvilke Yttringers Paalidelighed vel ikke altid er saa afgjort, han har saaledes selv indrømmet, om en af de paaberaabte Kilder, at det vel er muligt at den Række af Aar, som siden er forløbet, kan have medført Forbedringer, og det er hans venlige Bøn til Enhver som derom maatte kunne give paalidelig Underretning, at meddele en Berigtigelse, men det er deraf let at indsee, at der ikke vil kunne bygges med Sikkerhed paa slige Citater af Enkeltmand. J det Hele er det vistnok høist misligt med saadanne Sammenligninger og Sammenstillinger, og vi skulle derfor ikke indlade os videre herpaa, men lade disse staae ved deres Værd, derimod give vi Pastorens følgende Ord vort fuldkomne bifald: "Det kan vel i vore Dage agtes nødvendigt, at mange Sandheder ikke blot siges en enkelt Gang men at de flere Gange gjentages; thi da Partiaanden er saare seig og utrættelig til at gjentage sine Argumenter, er Modgrundenes Gjentagelse en ligefrem Nødvendighed, om den ikke tilsidst skal seire, og derfor skulle vi ikke trættes ved at gjentage disse Modgrunde overalt hvor den "seige" Partiaand viser sig. Hvo troer ikke at høre en Skildring af vort Fæste væsens Mangler, naar Pastor Lytken skriver om de engelske Forpagtninger, at Forpagterne ingen Opmuntring have til at foretage Forbedringer, ja maa næsten være bange derfor, da Følgen deraf saa let kan vorde en Forhøielse i Afgivten. Ja da de i Almindelighed maa ønske at vedblive Forpagtningen kunne de endog være fristede til at udsuge Jorden og forringe Eiendommen for at undgaae Medbeilere. J adskillige af Englands Egne overgaaer Forpagternes frivillige Underdanighed Alt hvad man i andre Lande har kjendt af pligtskyldig Underkastelse. Da Handelsaanden og en umættelig Attraa efter at formere sine Jndkomster tog Overhaand, forhøiedes Forpagtningsafgiften ofte med Haardhed, og hvo der ikke vilde betale den, maatte vige og gjøre Plads for en Fremmed. Alt dette gjælder i sin Heelhed om vore Fæstere, ja de ere i visse Maader endnu værre farne end de engelske Forpagtere, hvilket er udhævet i den sidste Roeskilde Stænderforsamling af Prof. David, der yttrede: at skjøndt den engelske Forpagter ikke er Selveier er han dog endnu mindre Fæster. Han slutter ingen Hazardcontract, og arbeider ei under bestandig Frygt for at forurette sine Børn. Friheden er ikke mindre paa hans Side end paa Jord eierens, og han betaler kun for de Aar, i hvilke han skal høste; han kan beregne sin Contracts Udløb og indrette sin Virksomhed derefter. Hvo har derhos ikke hørt de alvorlige Klager der lyde fra alle vort Fædrelands Egne over de saa meget forhøiede Jndfæstninger, over de saa høit opskruede aarlige Afgifter, Hvo veed ikke at de Forbedringer en Fæstebonde foretager paa Gaardens Bygninger eller Jord maa hans Børn i dyre Domme undgjælde for, naar et af dem ønsker at faae Gaarden efter ham. Og hvor er da den Opmuntring, han skulde have til at gjøre Forbedringer, Men Fæsteren er jo ikke engang sikker paa at et af hans Børn faaer Gaarden efter ham, selv om de ville betale det samme for den som Andre. Kongens Commissarius sagde forrige Aar i Roeskilde at Adgang til at beholde Gaarden pleier at staae Fæstebondens Søn aaben, men dette beroer dog alene paa Godseierens Godtbefindende, og man har de mærkeligste Exempler paa, hvor lidet de Paagieldende kunne stole paa disses Humanitets eller billighedsfølelse. Et saadant mærkeligt Exempel have vi fortalt vore Læsere i Nr. 35 f. A. Paa Hadstrup Mark ved Kjøge boede nemlig en Mand ved Navn Jens Nielsen som i 8 Aar havde bestyret Gaarden for sin Moder, og i den Tid ved sin Flid og Paapassenhed, afbetalt Moderens Gjæld til Vallø Stift, hvortil hendes Fæstegaard hørte. Da nu Moderen 1ste Januar 1842 døde henvendte Jens Nielsen sig til Forvalter Nohr, der lovede ham Gaarden for 400 Rbd. Jndfæstning og 10 Rbd. til Forvalteren, som skulde erlægges inden 3 Uger, men da han tilligemed sin Svigerfader og Svoger derpaa indfandt sig for at betale Fæstet, forlangte Forvalteren 500 Rbd. og da Mæn denne vilde gjøre ham opmærksom paa hans urigtige Forhold, svarede han: "Hold Kjæft, det er Løgn, naar J ikke vil give hvad Andre vil, kan J ikke vente at faae Gaarden." Man indrømmede altsaa nødtvungen, at ville betale 500 Rbd. om 3 Uger, men da disse vare forløbne modtog Forvalteren dem paa samme Maade som forrige Gang med Grorheder, og sagde at de ikke kunde faae Gaarden uden Grev Moltkes Samtykke, og at der desuden nu var budet over 500 Rbd. i Fæste. Da Mændene nu i deres Bestyrtelse yttrede at de vilde henvende sig til Grev Moltke, udbrød han: "Reis J ad Helvede til, J skal dog ikke faae Gaarden!" og han holdt Ord, thi Jens Nielsen blev udkastet af sine Forældres Gaard, og ligger med Familie Sognet til Byrde. At den almindelige Mening, den offentlige Stemme paa hele Egnen høit og lydeligt afsagde sin upartiske retfærdige Dom over Forvalterens Færd er vist, men enhver Godseier har jo dog juridisk Ret til at handle saaledes med enhver Fæstegaard der bliver ledig. – J Marts 1840 døde Fæstegaardmand Peder Clausens Enke i Vrangstrup under Næsbyholms Gods. Sønnen Jens Pedersen havde i de sidste Aar forestaaet Gaardens hele Drift for Moderen, og hans Sognepræst vidnede, at skjøndt han i en ung Alder overtog sig dette Arbeide, har han dog stedse udført det med megen Orden og Flid, saa at Gaardens Jorder under hans Behandling ere blevne vel dyrkede" samt at hans Vandel derhos altid havde været agtværdig og god, han var gift og havde ved Moderens Død fem Børn. Denne Søn ønskede og ventede naturligviis at faae Gaarden i Fæste efter sine Forældre men hans naturlige Ønske og billige Forventning gik ikke i Opfyldelse, thi "Herskabet resolverede meget laconisk at den Afdødes Søn og Gaardbestyrer Jens Pedersen ikke kan orerdrages samme i Fæste. Og hvorfor, vil Læseren spørge. Herskabet har selv svaret herpaa saaledes: Fordi den unge Mand tilligemed sine andre Byemænd havde indtil Amtets Decret erhvervedes, vægret sig ved at afgive en Steenkjørsel til en af Hovedgaardens Længer; han har ved flere Leiligheder lagt en stridig og trodsig Characteer for Dagen, og selv for Retten har han viist et saa utilbørligt Forhold, at han af Dommeren med Strenghed maatte føres til Orden, da det er en saadan stridig Characteers sædvanlige Bestræbelse at opægge og ophidse Andre, saa havdes tilstrækkelig Grund til ikke at have en saadan Fæster paa Godset. Det nærmere ved dette Tilfælde er os ubekjendt, men det sees dog heraf, at Pa tale af sine formeentlig Rettigheder eller Nægtelse af det hvortil man ikke anseer sig forpligtet, kan af Herskabet kaldes Stridighed og Trods og berøve en Mand Adgangen til sine Forældres Gaard, hvorpaa maaskee disse i mange Aar have anvendt Arbeide og Bekostninger, netop i Haabet om at han i sin Tid skulde høste Frugterne. Jo mere Almeenanden vækkes og Oplysningen tiltager desto flere Fæstere ville der blive, som ikke lade sig lede og styre af den naadige Herres Ønsker eller Luner, men kjende baade deres Forpligtelser og deres Rettighederog fordre dem overholdte, og der vil altsaa stedse blive flere som Godseierne kunne og ville kalde stridige og trodsige, mod hvem de følgelig ville anvende deres Udelukkelses-Ret. – Man vil maaskee sige at det først anførte Exempel kun viser, at der kan findes Folk som sætte sig ud over billighedens og Høflighedens almindelige Love, og at dette dog ikke var en Godseier eller Bestyrer selv, men kun en underordnet Person, der paa Grund af Omstændighederne er forlenet med lemmelig megen Myndighed, idet Grev Moltke, der har langt andre og vigtigere Ting, at varetage, formodentlig maa, hvad Valle Stifts Bestyrelse angaaer, førendeel overlade samme til Forvalteren, og i det andet anførte Tilfælde havde maaskee Godseieren fuldkommen god Grund til at handle som anført. Vi svare, at Alt dette kan mulig være sandt, men vi skulle endnu anføre et Exempel, hvor vi ikke vide hvad der kan undskylde de Vedkommende. Sorø Academies Godsbestyrelse er Universitetsdirectionen, der bestaaer af Conferentsraad Engelstoft, Etatsraad Hansen og Professor Kolderup-Rosenvinge, Mænd, hvis hele egentlige Livsvirksomhed er gandig, hvis Kald det er at fremme de høiere gandige Jnteresser, og Godset er en Stiftelse hvis Jndtægter ere bestemte, ikke til timelige eller verdslige Goder og Glæder, men til Videnskabers og Dannelses Befordring, altsaa til et aandigt Formaal, og dog har denne Bestyrelse paa dette Gods tilsidesat Fæsterens Søn for en Fremmed, ved Salget af en fæsteledig Gaard. Det Factum vi her sigte til foregik for tvende Aar siden, og fremstilledes alt dengang i sit rette Lys af de offentlige Blade, men det er saa mærkeligt, at det vel fortjener at opfriskes paany, og vi meddele derfor her, efter Aarhuus Avis, en Skildring af Omstændighederne ved denne Sag, der er meddeelt af en Mand som var nøie bekjendt med Forholdene, og stod aldeles udenfor Sagen, hvorfor han tiltroede sig en fuldkommen Upartiskhed. Peder Johansen havde været Gaardfæster paa Akademiets Gods henved et halvt Aarhundrede; han havde været Sognefoged, Lægdsmand og Bondefoged i 32 Aar, og i disse Bestillinger gjort sig saa fortjent, at Kong Frederik Vi havde beæret ham med Dannebrogskorset. Han døer og efterlader sig syv uforsørgede Børn. Jntet af disse faaer Gaarden efter ham, men den bliver solgt til en Fremmed, og Børnene maae adsprede sig til alle Sider, for at søge deres Brød. Det er Factum, Nu veed vi meget vel, at enhver Ting lader sig forsvare, naar den ikke ligefrem er ulovlig; men det forekommer os dog, at en Autoritet som Universitetsdirectionen ikke bør kunne finde nogen Tilfredsstillelse i den blotte og bare Lovlighed af sin Handlemaade. Der er ogsaa Humanitets-Hensyn, hvis Tilsidesættelse straffer sig endnu haardere end et Brud paa Lovene. Lader og see, hvorvidt disse Hensyn her ere respecterede. Der anføres til Directionens Forsvar, at en Søn paa 17 Aar var den Eneste, om hvis Erhvervelse af Fødegaarden der kunde være Spørgsmaal, og at denne maatte have henstaaet fæsteledig et heelt Aar, indtil han, i Forening med Curator, kunde have indgaaet Fæstecontract. Vi ville for det Første blive staaende herved. Sønnen var kun 17 Aar; men han og hans ældste Søster bestyrede dog Gaarden hele Vinteren efter Moderens Død; de løde den indavlede Sæd tærske udi de betalte kongelige Skatter, herskabelig Afgift, Tiender osv. Sønnen er født i September; han fattedes altsaa nu kun 6 Maaneder i 18 Aar. Vil man forsvare, at Bestyrelsen betroer den unge Mand Gaarden med al dens indqvlede Sæd i de første 6 Maaneder, hvorledes vil man da forsvare, at den ikke betroer ham den i de andre sex, da han i sin Bestyrelsestid har aflagt umiskjendelige Prøver paa sin Dygtighed og Retskaffenhed, Var det Første lovligt og humant, hvad vil man da kalde det Sidste, Der var heller Jngen, der omtvivlede, at jo Sønnen havde faaet Faderens Gaard i Besiddelse. Man høre kun videre Parcellist Peter Jørgensen i Munkebjergby, der er gift med en Datter af Peter Johansen, havde efter dertil given Anledning, tilbudet Godsinspecteuren, Justitsraad Povelsen, at naar Gaarden maatte vorde ham tilfæstet, vilde han give en Jndfæstning af 300 Rbd.; at naar den maatte vorde ham overdragen ved Arvefæste, vilde han give 500 Rbd. i Tiltrædelses-Recognition og 250 Rbd. for Besætningen, og endeligen havde han endogsaa budet 1000 Rbd. for Overdragelsen til ham paa sidstnævnte Maade; alt for at overdrage den igjen til Sønnen, saasnart han havde fyldt sit 18de Aar. Godsinspecteuren havde indstillet og anbefalet de gjorte Tilbud til den kal Universitetsdirection. Sagen syntes altsaa i bedste Gang.