Viborger Samler, 1846-10-22
Enhver stor parlamentarisk Forsamling kan vel antages at indeholde følgende Hovedelementer, forskjelligt nuancerede: 1) dem, der tilligemed Sagkundskab og en bestemt Mening lægge en yppig Veltalenhed for Dagen, – 2) dem, der uden at være i Besiddelse af denne Veltalenhed have Sagkundskab og en bestemt Mening, – 3) dem, der uden tilstrækkelig Sagkundskab eller bestemt Mening have Guds Velsignelse af vel valgte Ord og kunstrige Talemaader, – og 4) dem, der have hverken det Ene eller det Andet. De under No. 4 Henhørende ere ingenlunde de slemmeste; thi de sige i Reglen ikke meget og forhale saaledes ikke Sagernes Gang. No. 3 ere et langt slemmere Folkefærd og afstedkomme langt mere Forvirring og Tidspilde, idet de gaae udenom Sagen og gjøre sig til stadig Forretning at koge, som man siger, en lang Suppe paa en Pølsepind. De til No. 2 Henhørende ere egentlig de, som man maatte ønske allerfleest af i en Stænderforsamling. Jo talrigere denne Classe er, desto mindre ville de lade sig paavirke til at skeie ud fra deres egen jevne slagne Landevei, og desto hurtigere og bedre ville Sagerne gaae. Men i saa stort, galant og genialt Compagnie som i den Roeskilde Stændersal, hvor denne Classe ikke synes at være talrig (medens Nr. 1 og Nr. 3 ere de fremtrædende Bestanddele), blive de mere frygtsomme Naturer afskrækkede af, de meere modige derimod uvilkaarligt ansporede til Efterligning af - de straalende Forbilleder. De Skræmmede tie da bomstille; thi "det er, faae jeg Skam, som Hjertet sad os udi vor Hals." De Dristige derimod (Talen er bestandig om Nr. 2) ville da heller ikke i Veltalenhedscapitlet stikke op for Nr. 1, og istedetfor at sige deres veloverlagte Mening kort og simpelthen med det naturlige Udtryk, som af sig selv vilde indfinde sig i en mindre storartet Situation, udarbeide de nu hjemme store lange Historier, der begynde fra Syndfloden. Men fordi de mangle No. 18 oratoriske Talent, seer Adskilligt deri ud som Overflødighedsartikler, der er hængt udenpaa Tanken, og ikke som Noget der med indre Nødvendighed er udsprunget af samme; og i selve Stændersalen mangle de da Talentets extemporerende Omløb til at modificere og forkorte (og i mangt et Tilfælde ganske tilbageholde) deres fuldfærdige Afhandlinger med Hensyn tilde i samme Mode alt stedfundne Foredrag. Og komme nu jevnlig de under Nr. 3 Henhørende til for at vise, at de ikke ere tabte bag af en Vogn, naar det kommer an paa at koge den omtalte Suppe, og endelig undtagelsesviis Nogle under Nr. 4 mande sig op for ikke at sidde som de, der have tabt Maal og Mæle, saa er Evret opgivet med Hensyn til Tidens Oekonomie. – Herved er nu naturligviis Jntet at gjøre. Tingen maa gaae sin Gang, og der gives ingen Dommens Dag, der kalder til Regnskab for hvert overflødigt Ord, der udgaaer fra en Stænderdeputerets Mund. Man kan kun gjøre opmærksom herpaa samt henstille til enhver enkelt Deputerets godhedsfulde Skjøn, hvorvidt han for eget Vedkommende troer at burde og kunne oekonomisere noget mere med Ordet. Men det er nu den Erfaring, at den overlegne Pluralitet i den jydske Stændersal henhører til 2den Classe (dem, der uden fremherskende Veltalenhed besidde Sagkundskab, Arbeidsdygtighed og en bestemt Mening), medens de til Nr. 1 og No. 3 henhørende Elementer ere betydeligt mindre fremtrædende end i Roeskilde Stændersal, – det er denne formeentlige Erfaring, hvorpaa vi fornemmelig grunde Overbeviisningen om en hurtigere Forretningsgang og et rigeligere Udbytte af de jydske Stænderforhandlinger. Tilbøielighed til oratorisk Ostentation og udskeiende Vidtløftigheder yttrer sig her temmelig sjeldent og i saa Fald – som vi have hørt af jydske Deputerede, – til almindelig Forfærdelse og Kjedsommelighed i selve Stændersalen; og hiin Pluralitet vil hverken kunne lade sig afskrække fra at tale eller anspore til at tale formeget ved glimrende Veltalenhedssmønstre," der her ikke høre til Dagens Orden. De Fleste ville i Reglen sige deres vel gjennemtænkte Mening kort og glat vær med det naturlige Udtryk, hvori den klare Tanke lever og boer hos dem; – og de, hvem det endda skulde skorte paa det levende Ord, ville da i Almindelighed ansee deres Pligt og stænderske Honneur for fyldestgjort, naar de spare deres Anstrengelser, for den mere fordringsløse, men ikke mindre gavnlige Virksomhed, der anvises dem som Medlemmer af Comiteer og som (Forts. i næste No.) Stemmegivende.