Aalborg Stiftstidende, 1835-08-08
J Stater, hvor der ikke er constitutionelle Former eller hvor den almindelige Mening ikke er udviklet og hvor Pressen er saa bunden, at den ei med Frihed kan drøfte 3de offentlige Anliggender, i saadanne Stater kan Regenten ikke godt komme til at see Andet, end hvad de ham nær meest staaende Embedsmænd selv see eller ville lade ham see. Han er nødt til at overdrage dem en stor Deel af sin Magt og til at gaae efter deres Jndstillinger og Forestillinger, da han selv med den største Kraft og alvorligste Villie ei kan omfatte Alt. Hvad er da naturligere, end at han ogsaa er tilbøielig til at vise sine nærmeste Omgivende en Opmærksomhed, som vistnok ofte kan være meget undskyldelig, men som dog let kan skade Staten overordentligt meget. Ministrenes Slægt og Venner have meest Adgang til Regenten; hvad er da naturligere, end at han som oftest blandt disse vælger Embedsmænd og lader dem tilflyde sine Gunstbeviisninger: - Her maa vi dog forebygge en Misforstaaelse, som let kunde opstaae, og bemærke, at vi naturligviis ikke kalde det Nepotisme, naar Regenten foretrækker en dygtig Mand, som han kjender, for en anden dygtig Mand, som han ikke kjender. For at Caracteren af Repotisme skal vise sig, maa Regenten imod bedre Overbeviisning, eller imod den Overbeviisning, han let kunde og burde have skaffet sig, af Svaghed offre Hensynet til lidet Almene for Hensynet til Privates Ønsker. Men da Enhver maa erkjende, hvor yderst vanskeligt det er for en absolut Monark at træffe det rette Valg, naar Ministrene ere tilbøielige til at vildlede ham, saa er det øiensynligt, og valle Staters Historie bekræfter de, at den største Deel af Skylden falder paa Ministrene. Lader os tænke os nogle Exempler. Sæt f. Ex., at en Minister har en Datter at bortgifte. Hun bliver forlovet med et Menneske, der ved ger af tilbørlig god Familie, men som ikke har Formue til at føre et afhængigt Liv. Ulykkeligviis har Naturen heller ikke været for gavmild imod ham med Forstandens Gaa ver. Hvad er herved at gjøre: Man raadslaaer med sig selv og sine Venner; man overveier alt saa nøie som muligt; endelig udfinder man, at Mennesket dog kan - takket være vore Tiders Cultur - læse, skrive, tælle Penge og, ved en Fuldmægtigs Hielp, regne. Nu vel - dette og lidt Ot den er nok for en sædvanlig Oppebørselsbetjent. Hvad skeer da, Ministeren gaaer til Regenten, forestiller denne sin lange, troe og for Staten velgjørende (herom har Folket ofte den modsatte Mening) Tjeneste; han udbeder sig derfor den Naade, at N. N. maa faae det eller det Embede. Regenten finder hans Ønske billigt, Mennesket faaer det fede Embede, medens ældre, fortjente og dygtige Mænd fremdeles maae sukke i indskrænkede Kaar. - Lader os talige et andet Exempel; thi Exempler oplyse, siger man, bedre end alle abstracte Betragtninger. En Minister tænke vi os har en Svigersøn, Datterson eller hvad vi ellers ville Manden har begyndt i et ringe Embede, har viist sig dygtig, men kan vanskelig komme ud af det. Efter nogle Aars Forløb bliver i samme Vei et stort Embede ledigt. Alle lægge Aarerne ud for at naae det. Ministeren gaaer til Regenten, forestiller ham sin lange og troe Tjeneste, omtaler sin Datterson som et dygtigt Menneske, gjor maaske opmærksom paa, at Embedet vel er indbringende, men tillige høist besværligt, at det derfor kræver en ung Mands hele Kraft o. s. v. Hvad er rimeligere, end at den unge Mand forretrækkes for Ældre, som ligesaa godt kunde have bestyret det og som i alle Henseender have langt store Krav derpaa. At ogsaa Andre, der staae Regenten nær, let kunne friste ham til Repotisme, er let at begribe. Hvor ofte er det ikke skeet ved Kammertjenere, Maitresser og Livlæger, Man behøver blot at erindre sig Mad. Pompadours Jndflydelse under Ludvig den 15de. Hvor let kan ikke Kammertjeneren, der bestandig er om sin Herre, gribe et Øieblik, hvor han er i usædvanligt godt Lune, og da opnaae en eller anden Gunst, faae en Søn puttet i et godt Præ bende o. s. v.