Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-02-04
Paa samme Tid forefaldt en besynderlig Tvekamp, som Hertugen af Burgund tillod to Borgere at holde i Valenciennes. Kampens Udfald skulle afgjøre store Stadsfriheder. Da Begge vare simple Borgere, og hverken Adelsmænd eller Soldater, saa sloges de, under Magistratens Opsigt med Knipler, og bare isteden for en Jernrustning en Slags Kyras af barket Læder. Een af Kjemperne, som heed Maillot, slog saa haardt løs paa sin Modstander, at han i Begyndelsen slog begge Øinene ud paa ham, kastede ham til Jorden, og gav ham derpaa sin Rest. For at gjøre den Overvundnes Ulykke og Skam fuldkommen, blev hans Legeme slæbet til Galgen og ophængt, - hvilken raae Tidsalder Maria Angelige de Scorialle de Roussille, Hertuginde af Fontanges. Marie Angelique de Scorialle de Roussille var født 1661, nedstammede fra en gammel Familie i Rouergue og blev Hæders dame hos Enkedronningen. Skjøn som en Engel, siger Abbeden af Choisy, men taabelig i en høi Grad, vandt hun Ludvig 14des Hjerte, da han var kjed af Mad. Montespans herskesyge, og bizarre Lune. Saasnart hun lærte at kjende den Lidenskab, hun havde indgydet, overlod hun sig gandske til Stolhed og Ødslen, som udgjorde Hovedtrækkene i hendes Characteer. Hun gav Mad. Montespan hundredfold de foragtede Blik tilbage, som denne kastede paa hende, ødede maanedlig hundrede tusinde Daler, bortskjænkede alle Naadesbeviisninger, og angav Tonen for alle Moder. Da Vinden engang paa et Jagtpartie havde bragt hendes Hovedpynt i Uorden, lod hun den igjen befæste ved et Baand, hvis Sløifer faldt ned over Panden; denne Mode udbredede sig under hendes Navn over hele Europa. Kongen ophøiede hende til Hertuginde, men hun nod ikke længe denne Rang, thi hun døde neppe 20 Aar gammel i Juni 1681 af Følgerne af en Nedkomst i Abbediet Port-Royal i Paris. Ugrundet er den Mistanske, at hun skulde have faaet Gift. Man anvendte paa hende følgende Vers af Malesherdes. Et rose, elle a veen ce que vivent les roses, Despace d'un matin. (Ogsaa Rose levede hun Rosernes Tid, kun en Morgenstund.) Georg Anson. Dennes Navn glimrer i den engelske Søefarts Aarbøger, var fød 1697 i Shugbornogh i Staffordshire, og helligede sig tidlig den Stand, hvori han skulde forevige sig. J sit 19 Aar tjente han som Sekondlieutenant under John Norris i Østersøen og i Aaret 1717 og 1718 under Georg Byng imod Spanierne. Fra 1724 til 1735. gik han tre Gange til Sydcarolina og anlagde der Stædet Ansonborrough. J Aarene 1788 og 1739 gjorde han en 4de Reise til Kysterne af Guinea og Amerika og nødte uden Fjendtligheder, Franskmændene til ei at forurolige den engelske Handel. Da Ministeriet paa denne Tid ansaae et Brud med Spanien for uundgaaeligt, kastede det Øinene paa Anson og udnævnte ham til Anfører for en Flaade i Sydhavet, der skulde ødelægge Spaniernes Handel og Colonier der. Uagtet Ansons Virksomhed varede Udrustningerne næsten et Aar og indskrænkedes mod den oprindelige Plan til 5 større og tre mindre Fartøier. der førte 1400 Mand. Han forlod med denne Flotille Engelland 1740, og blev ved Udseilingen af LeMaires Stræde overfaldet af frygtelige Storme, der i tre Maaneder hindrede ham fra at omseile Cap Horn. J denne Tid leed Mandskabet meget at Sygdomme samt Mangel paa Vand og Levnetsmidler. Anson skildtes fra sine øvrige Skibe, og kom til Juan Fernandes, hvor tre andre at hans Skibe ligeledes indfandt sig, men i den beklageligste Tilstand. Da Mandskabet var kommet sig noget løb han paa nye ud, gjorde adskillige Priser, tog og opbrændte Staden Payta. Efterat han længe forgjeves havde luret paa den rige Manilla-Galleon, saae han han sig nødt til ei allene at opbrænde en stor Deel af Byttet men ogsaa de to andre Skibe for at kunne tilbør, lig bemande det eneste han endnu beholdt (enturion) og med hvilket han reddede sig til Tinian, een af Tyvenerne. Her forrestod ham en nye, Ulykke. Anson var i Land med 133 af sine Folk, da en Orkan drev Skibet bort fra sit Sted. Frygt for i denne Tilstand at overfaldes af Spanierne, og behandles som æreløse Fribyttere, forøgede, det Skrækkelige i deres Stilling. Dog tabte Anson ikke Modet. Man begyndte strax paa at bygge et lille Fartøi, man fandt paa Øen, større. Anson arbeidede som de andre med saa megen Koldblodighed, at man ei kunde mærke nogen Forandring i hans Miner undtagen i det Øieblik, da man forkyndte ham at Centurion lod sig tilsyne, og søgte at vinde Land. Efter nogle Ugers Rolighed, seilede han til Macao, og her udkastede han den dristige Plan at borttage Galeonen fra Acapulco. J denne Hensigt udspredte han det Rygte, at han var vendt tilbage til Europa, men istedet derfor vendte han mod Phillippinerne og krydsede ved Forbjerget Spiritosanto. Efter en Maaneds utaalmodige Venten fik man Øie paa Galeonen, der i sin Tillid til sin Overlegenhed begyndte Fægtningen. Men Englændernes Tapperhed seirede, og Galeonen hvis Værdie beløb sig til 400,000 Pund Sterl. blev tagen; det forhen gjorte Bytte beløb sig til 600,000 Pund; og med disse uhyre Rigdomme vendte han tilbage til Macao, solgte sin Prise, og paastod med Kraft sit Flags Ret imod den chinesiske Regjering i Canton. Denne Stads Redning fra en skrækkelig Jldebrand, skyldedes fornemmelig ham og hans Folk. Herfra seilede han tilbage til Europa, løb uden at blive opdaget af den franske Flaade ind i Kanalen og ankom til Spithead den 15de Juni 1744 efter en Fraværelse af 3 Aar og 9 Maaneder. Denne Reise var af stor Vigtighed for Geographien, og især for Nautiken ved den nøie Undersøgelse af ubekjendte Have og Kyster, og den under Ansons egen bestyrrelse forfattede Beskrivelse af samme har, gjort Verden bekjendt med Resultaterne af samme, skjønt egentlig videnskabelig Tendens mangler den. Anson blev efter sin Tilbagekomst først Contreadmiral af det hvide og dernæst Viceamiral af det blaae Flag og Parlamentslem. Hans Seier, over den franske Amiral Jonquiere ved Cap Finisterre 1747, skaffede ham Pairsværdigheden og Titel af Viceadmiral af Engelland. Kongen ophøiede ham til Lord af Soberton og 4 Aar. efter til første Lord i Admiralitetet. J dette Embede maatte han taale den Bebreidelse at han var Skyld i Minorcas Tab, da han ei tidlig no havde sørget for en Flaade til sammes Forsvar; han trak sig derfor ud af sit Embede. J Aaret, J Aaret 1758 commanderede han Blokaden for Brest og understøttede Engellændernes Landgang ved St. Malo og Cherbourg og optog den tilbagedrevne Armee i sine Skibe. Endelig 1761 fik han den høieste Admirals Værdighed og blev Commandant, en Chef paa den Flaade, der skulde føre Dronningen til Engelland. Han døde pludseligt 1762 paa sit Gods Moor=Park uden at efterlade Børn.