Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1827-06-23
Hvad han fortalte mig derom, vakte min Nysgierrighed, og vi bleve enige om, at han skulde komme og afhente mig paa Auctionsdagen; det hos mig. Auctionen, vi gik hen til, var efter en vis Hr. Paslund, en Mand, der hverken havde lært Latin eller Græsk, ja end ikke kunde skrive et ordentligt Skudsmaal, uden efter Formularbogen, men som alligevel havde samlet sig en meget betydelig Formue. Længe førend hans Død var det bekjendt af de offentlige Blade, der som oftest fortie det, der burde bekjendtgjøres, og bekjendtgjøre hvad der burde forties, at den afdøde gamle Pebersvends Huus var opfyldt med de skjønneste Møbler, med de kostbareste Prætiosa, det fineste Lintøi, det sieldneste Porcellain. J de to Dage, førend Auctionen, da alle disse Sager vare til Eftersyn, havde utallige Damer og Herrer indfundet sig her, lige saa meget af Nysgierrighed, som i det Øjemed, at kjøbe. Denne Auction lignede en Konstudstilling, og havde Vedkommende villet tage Adgangen betalt, saa er der ingen Tvivl om, at fire til fem hundrede var til den Ende, han nu havde indfundet sig Billetter kunde have været afsatte. Jndtægten Fattige. kunde i saa Fald have været bestemt for de nesker strømme derind. I Gaarden og paa Trapperne stødte vi paa Folk med Cataloget i Allerede langt borte fra kunde vi see MenAuctionariussens, saa den tilstedeværende Procurators eller Jncassators, og til allersidst Arvingangnes Kielder, drak først den Afdødes, dernæst Haanden, som betragtede og undersøgte alle de der hensatte Møbler af mindre Værdie. Hr. Visberg blev modtagen af dem, som en gammel Bekjendt. Det samme var Tilfældet, da vi kon op i Auctionssahlen. Han skjød strax, uden at spørge nogen om Tilladelse, et lidet Bord noget til Side, hvilket skulde spærre Passet til det næste, ikke egentligen for Kjøberne bestemte, Værelse, og gav mig et Vink, at jeg skulde følge ham. Auctionsbudet vilde vel i det første Øjeblik holde ham tilbage, men da han saae lidt nøiere paa ham, raabte han: ah, Hr. Visberg - vær saa artig, og hialp selv med at skyde Bordet end mere til Side. Neppe var min Nabskommen derind, førend en Mand - Auctionariussen - der stod ved det veldækkede Frokostbord, gavende paa et Kalkuneen, tilraabte ham: see, god Morgen Hr. Visberg, medens de samme Ord hørtes fra en i en Lænestol siddende Madame, der, som jeg siden erfarede, var Vurderingskonen, og hvis Kald det er, at sætte Priis paa enhver Ting, ligefra et Taffeluhr indtil en Stegeso, ligefra et rafaaelsk Malerie indtil en Finlapperbalse. Jeg troer, at dersom en saadan Post ikke kunde erholdes, uden foregaaende Exammen, vilde det maaskee blive van dygtige Professorer. Auctionariussen anmodede Hr. Visberg om, at tage en Bid med, og Hr. Visberg lod sig ikke dette sige to Gange. Han satte sig ned, skeligere at faae dygtige Vurderingskoner, end tog en Serviet for sig, skjar et godt Stykke Kalkunsteg af, tømmede fire Glas Madera, der urørt havde ligget i femten Aar i den Hedengernes og Vurderingskonens Skaal. Adskillige af de ved Bordet i Auctionssahlen siddende Marchandisere og Marchandiserinder kastede af og tilet misundeligt Blik paa Hr. Visberg, der nøden saa fortrinlig Udmærkelse, skjøndt ogsaa de hverken sultede eller tørstede, men aabnede Papirer, som indeholdt Mundforraad, der opvakte de bedste Tanker om deres Madlyst, og efterat samme var fortæret, heller ikke forsømte at drikke Skaaler. Conversationen var meget levende; det qvindelige Personale bragte mangehaande Gjenstande paa Bane, og det mandlige blandede sig deri. Man spøgede, skjændte, stiklede, loe, pukkede, indtil endeligen Auctionarius meget gravitetisk traadte ind, ledsaget af Procuratoren og Auctionsbudet, der satte Blokken med Hammeren paa Bordet. Nu blev Alting med eet ganske taust. Efterat man havde tilspidset Pennene og lagt Protocollerne tilrette, begyndte Auctionariussen at banke. Neppe havde han opraabt No. 1, førend Tummelen igjen begyndte. Lad mig see lad mig see, gjenlød fra alle Kanter. Den ene vilde rive det Opraabte ud af Haanden paa den Anden, men den, som eengang havde det i Haanden, lod det ikke saa let gaae fra sig igjen, hvilket foranledigede megen Strid. Arvingerne sadde øverst ved Bordet, alle klædte i Sort fra Top til Taa, med en opmærksom Adspredelse, med en Bedrøvelse, igjennem hvilken Glæden, med Magt trængte sig, trods den Umage, de gjorde sig for at skiule den. De skosede hverandre uophørligen, i Henseende til den i deres Øine ulige fordeelte Arv, og kunde ikke faae Priserne høit nok opdrevne, uagtet meget blev dyrere betalt, end det kunde kjøbes for af Nyt de fleste Lysthavende bestode af Mennesker, der ikke kjendte Sagernes sande Værd, og som indbildte sig, at Alt, hvad der kjøbes paa Auction, er godt Kjøb. De første fire og tredive Nummere bestode af lutter Tobaksdaaser af forskjellig Materie og forskjellige Former. Jeg saae ikke andet deri end en besynderlig Grille hos den Afdøde. Min Nabo derimod opdagede et meget dybere Øiemed deri; han vilde bevise mig, at denne Række af Daaser tjente som Arundels Marmorkrønike, til at betegne en Række af historiske Begivenheder. Der var over en Halvsnees med Portraiter af publique Characters fra den franske Revolutions Tid - og Napoleon forekom paa fem af dem i forskjellige Stillinger. Hr. Visberg forsikkrede mig, at man af denne Samling ligesaavel kunde lære Historien, som af de Scottske Romaner. Medens han fordybede sig i disse Betragtninger, bleve de lærde Daaser næsten alle kjøbte af en Person, der har gjort sig et Slags Medaillecabinet af den Natur, af alle de Tobaksdaaser, han sit hele Liv igjennem havde modtaget som Foræringer. Af Sølvtøi var der en stor Mængde. Paa hvert Stykke var enten udgravet Anledningen til dets Tilblivelse, eller vedheftet en Seddel, hvorpaa læstes, fra hvilken dyrebar Haand det var kommet, tilligemed et passende Motto. Af Gevinsterne, vundne ved forskjellige Fugle= og Popegøyeskydninger, var der sikkert over femten, og deriblandt to Kongegevinster. Andre Stykker vare betegnede med laconiske Jndskrifter, saasom: "Forglem mig ei." - "Taknemmelighed!" - Meget af Sølvtøiet blev næsten solgt til Sølvets Værdie. Jkke en eneste paaskjønnede dets historiske Værd. Da Sølvet var solgt, kom en heel Mængde dreiede Arbeider, som den Afdøde med egen Haand havde forfærdiget; ogsaa disse vare foranledigede ved visse mærkelige Begivenheder, som læstes skrevne paa vedheftede Sedler, saasom: et Naalehuus, dreiet af et Laarbeen af en Kalkun, hvoraf jeg selv spiste d. 3die Februar 1810, som er Fru Etatsraadinde Petronille Sommers Fødselsdag, en Tandstikker af en Capun som blev bragt stegt paa Bordet d. 8 Mai 1812, da Frøken Lise Herman holdt Bryllup med Krigssecretair Snell. En Skildpaddesdaase, forfærdiget af Skallen af en Skildpadde, som d. 13 Juni 1802 blev fortæret paa Bellevue, i Anledning af Hr. Overgraver Burgdorffs 50 aarige Embedsjubilæum. Ogsaa disse Sager solgtes for Spotpriis, da sande Kiendere savnedes. Gangklæderne bestode af nogle og firsindstyve Nummere. En saa fuldstændig Garderobe havde jeg endnu aldrig seet. Klæderne hang i fire Afdelinger, efter Aarstiderne. Man saae her Rævepeltse, Frakker, forede med Graaværk, tykke Cavaler, Sommerklæder af Casimir, Silketøi og Stof. Af Underbeenklæder var der sikkert tre Dusin, baade af Olmerdugs og Lærreds. Af Brystduge, saavel af Flonels som Bomulds, dobbelt saa mange. Det Mærkeligste var, at hver Kjole havde sin egen Paryk med Merledon, eller Pidsk, eller ogsaa Tour à la Titus og Caracalla. Jeg tvivler paa at den franske Frisør har et saadant Forraad, som her fandtes. De vare ikke allene forskjellige af Form, men ogsaa af Farve, røde, sorte, graat indsprængte, castaniebrune. Hr. Visberg forsikkrede mig, at den Afdøde, som indtil en meget høi Alder, holdt meget af at pynte sig, tog hver Dag en anden Kjole og en anden dertil passende Paryk paa Parykkerne vare derfor nummererede efter Klæderne, og hang efter Nummere ved disse. De bleve næsten allesammen kjøbte til et dramatisk Selskab, tildeels for overordentlig billig Priis. Til Parykkerne hørte tillige en Casse, i Form af et Reiseskatol, hvori fandtes Gummi, adskillige Pensler, et Par Frisørkamme, en Flaske med en sort Haar=Beitse a., hvilket Altsammen den Afdøde betjente sig af til hine "Haarhuers Paa sættelse og befæstelse. Blandt Lintøiet fandtes en stor Mængde Børnetøi, afdeelt i visse Sæt, og hvert Sæt betegnet med et eget Døbenavn, som Jens Hans Maren, Peer, Ludvig, Signe. Ogsaa to Fruentimmer Garderober forekom blandt Gangklæderne. Af Kobberstykker var der en anseelig Samling, alle i brillante Rammer, og forestillende Gjenstande, som Blufærdigheden ikke kunde see paa, uden at rødme. Nogle vare endog saa slibrige, at de vare forsynede med Silkegardiner. Af Malerier i Oliefarve fandtes kun tre Portraiter, de to af den Afdødes Fader og Moder og det tredie af den Afdøde selv. Jngen af Arvingerne gaf see paa dem. De bleve alle tre kjøbte af en Marchandiserkone for 15 Mk. 12 s. og da de bleve hende tilslaaede, sagde hun, at hun kjøbte dem blot for Rammernes Skyld, men at hun ikke vilde give fire Skilling for Gefæserne. Otte Dage derefter gik jeg forbi en Marchandiserbod i Adelgaden, og der hang alle tre Portraiter virkeligen uden Ramme blandt andet Skramlerie, og i Rammerne selv saae jeg, istedetfor Portraiterne, en stor Jagthund med noget Vildt og et Tyrkehoved! Bogsamlingen var høist ubetydelig. Endeel Aargange af Adresseavisen, en Formularbog, en Koge- og Syltebog, Geschichte des Herren v. H. Therese Philosophe, en Pakke gamle Almanaker, nogle Bind af Gynæologien, Saxtorphs Jordemoderkunst, forskjellige Syngestykker og Lystspil, Jørgensens Spillebog, Resten Maculatur. Jeg yttrede for Hr. Visbergmin Forundring over, at der efter en saa rig Mand fandtes saa faa Bøger. Det forundrer mig aldeles ikke, sagde Boghandler, der tog Deel i Samtalen og var en gammel Ven af Hr. Visberg. Jeg har været paa Auctioner efter Millionairer, hvis hele Bogsamling ikke gik i fem Rigsbankdaler. Vore Dages Rige, bryde sig sjeldent om Læsning og Bøger. J gamle Tider var det vel Skik, at Folk af Formue anskaffede sig en Bogsamling. Nu gjør de det ikke engang af Forfængelighed. De deele hellere deres Tid imellem Spisebordet og Spillebordet. Jeg kjender en Mand, der eiede fire Tønder Guld, som man maatte bære halvdøde hjem fra Klubben, med Klørknægt i Haanden, og denne Mand havde hele Aaret igjennem ikke anskaffet sig anden Literatur end Almanaken og Hof og Statscalenderen; selv disse havde han ikke kjøbt, dersom han ikke saa ideligen trængte til den første, for at finde hvilket Datum, Renterne skulde hæves, og til den sidste for at kunne titulere Rangspersoner rigtigen. Jeg kjender en Mand paa to Tønder Guld, der hver Gang han skal betale mig en Regning paa nogle faa Dalere for et Blad, som han holder, gjør en Støi og Alarm, at Budet, som er en fat lig Vægterkone, allerede ti Gange har frabedet sig at bringe ham Bladet. Der er to Kjøbmænd, som i Fællesskab have subskriberet paa det fra min Boghandel udkommende Maanedsskrift, Nattergalen, og som frasagde sig det, da dets Priis blev forhøiet 24 s. Jeg kunde nævne Hundrede saadanne Exempler paa literarisk Vandalisme. Det falder sjeldent nogen ret rig Mand i Hovedstanden ind, at gjøre det mindste for Literaturen. Det kunde synes som jeg talte her af Egennytte. Men jeg vilde sige det samme, om jeg end aldrig havde noget at bestille med Bogvæsenet. Auctionen var for denne Gang forbi. Enhver slæbte af med sit Stykke. Det, som i mange Aar var blevet samlet paa, adspredtes heri faa Timer. Det varede ikke længe, og de forhen saa opfyldte Værelser vare tomme. Det var ligesom om en Udpantning havde fundet Sted. Lysekronerne og Gardinerne bleve nu tagne ned, Divanen, Secretairen, Sophaen baarne bort fra det Sted, hvor de saalænge havde staaet; selv den Afdødes Seng, hvori han havde sovet i tyve Aar, toges fra hverandre. Det ene Stykke vandrede til en Marchandiser, det andet til et ungt Par, som skulde have Bryllup om faa Uger. Enhver gik med sit, lig Cosakkerne, der trække af med Byttet, efter et endt Feldtslag. Jeg uddrog den Moral af det Skuespil, jeg havde for Øine, at det eneste, der endnu tilhører os efter vor Død, er vort gode Rygte; thi der kommer en Tid, da man hverken har andet at haabe eller frygte for, end det Amindelse, man efterlader sig.