Viborger Samler, 1776-04-15
En vis Skribent siger: Dersom man lever saaledes, at man altid kan ønske, at Gud maa være til, saa skal man aldrig tvile om, at han er til. Det samme gjælder og Sielens Udodelighed. Den, der har Aarsag til at see Ævigheden i Mode med Haab og Frimodighed, vil aldrig fristes til at troe, at Døden skulde gjøre ham til intet, og end mindre vil han finde denne Tanke ønskelig og fordeelagtig. Saa megen Jndflydelse have vore Sæder paa vore Meeninger, endskiønt hine holdes for at være Følger af disse, og saa magtpaaliggende er det, at vi vogte os, at Lidenskaberne ei blinde Forstandens Øine. Endog den skarpsindigste, naar han kommer gandske under Lasternes Magt, kan forledes til at troe, hvad det skal være, og ingen Lærre bygning er saa daarlig, at han jo kan antage den. Til Til at domme ret hører, foruden Jndsigt og Skiønsomhed, ogsaa Upartiskhed og Sandheds Kierlighed; Men hvorledes skulde disse Egenskaber under en lang Øvelse af Lasterne vel kunde bevares: Jeg agter ei, i det mindste ikke ved denne Leilighed, at angribe den materialistiske Lærrebygning selv, eller bestride den med Grunde og Beviser; Dette behøves saa meget mindre, da det ofte og tilstrækkelig er skeet. Det er mig nok, om jeg nogenlunde har viist, at fornuftig Selvkierlighed forbyder os at finde dette System ønskeligt, og at Mennesket mister den eneste Støtte for sin Roe, Glæde, og Lyksalighed, naar han lader sig bringe til at nægte et Liv efter dette. Kan nogen troe om sig selv, at han er en Maskine, som Døden engang vil opløse og forstyrre, og kan han faae denne Meening til at rime sig med sine indvortes Fornemmelser, saa lad ham troe det, saa længe han kan; thi neppe bliver han bestandig i den Troe. Men paastaaer han, at finde nogen Trøst af denne Meening, saa kan man være forsikekret, at han enten taler imod sit bedre Vidende, eller ei selv forstaaer, hvad han siger. Jesus har gjort Deden til Jntet, og ført Liv og Uforkrænkelighed for Lyset ved Evangelium. Det er en Lærdom, der har viist, og daglig daglig viser sin Kraft til at give Mennesket Trøst, endog i de Omstændigheder, hvori al anden Trøst, brister. J Døden, i de Øieblikke, da Materialistens Haab ophører, da begynder de Kristnes Haab eegentlig og fornemmelig. Naar han fortvilet gaaer sit Væsens Nedbrydelse i Møde, og har ingen Trøstegrund, uden den umodstaaelige Nødvendighed, vide de Kristne, at Døden er for dem en fordeelagtig Forandring, som sætter dem i en langt fuldkomnere og lyksaligere Tilstand. Og endelig naar hans heele Haab ved Døden indskrænkes til en ævigSovn, en vedvarende Folesløshed, og Befrielse fra Smerter, saa venter der paa de Kristne en Ævighed, ei aleene frie for Lidelser, men endog fuld af reene og utænkelige Glæder. Den ene Lærdom gjor Mennesket høistulykkeligt, den anden høistlyksaligt, den ene bringer sin Straf, den anden sin Lon med sig. Hvor stor Afskye fortiene ikke slige Vantroens Lærere, der betage den Dydige alt Haab, og den Lastefulde al Skræk, Alle andre Vildfarende bor taales, eller i det mindste forskaanes for Forfølgelser; Men disse bor undtages. Med Rette burde de allevegne udrøddes, og ansees, ei som Vildfarende, rende, men som aabenbare Fiender af det menneskelige Kiøn, og dets Lyksalighed.