Almuevennen, 1844-10-23
Ifølge den kgl. Jndkaldelse aabnedes Stændernes Forsamling i Roeskilde den 15de dennes, efterat Gudstjeneste forud var afholdt i Kirken, hvor Domprovst Ortved prædikede. Af Forsamlingens 68 Medlemmer vare følgende 66 tilstæde: De af Kongen udnævnte: 1) Geheimeconferentsraad C. C. Greve af Moltke. 2) Kammerherre, Major C. J. F. Greve af Ahlefeldt-Laurvig. 3) Etatsraad, Borgemester Stenfeldt. 4) Kammerherre, Høiesteretsassessor Grev H. Moltke. 5) Biskop, Confessionarius Dr. Mynster. 6) Provst Plesner, 7) Professor Larsen. 8) Cancelliraad, Herredsfoged Hunderup. De Deputerede for Kjøbenhavn: 9) Justitsraad, Borgemester Ussing. 10) Capitain og Brygger Bjerre. 11) Grosserer, Raadmand H. P. Hansen. 12) Fattigdirecteur, Bager Sager. 13) Professor, Raadmand David. 14) Major, Grosserer Prætorius. 15) Grosserer Meinert. 16) Etatsraad, Bankdirecteur Haagen. 17) Directeur Duntzfeldt. 18) Agent, Silke- og Klædehandler J. C. Lund. 19) Uhrmager Kyhl. 20) Landsoverretsprokurator Ring. For Kjøbstæderne: 21) Skibsklarerer Kirck i Helsingør. 22) Kjøbmand Schou i Slagelse. 23) Cancelliraad, Byfoged Bang, i Nykjøbing. 24) Justitsraad, Byfoged Harhoff i Ringsted. 25) Prokurator Nye i Nestved. 26) Etatsraad, Herredsfoged Knudsen i Odense. 27) Høiesteretsadvocat Lehmann, 28) Kjøbmand K. Sidenius i Mariboe, 29) Brændeviinsbrænder Sidenius i Nykjøbing paa Falster. 30) By og Herredsskriver Olivarius i Svanike. For Sædegaardseierne, 31) Etatsraad C. Neergaard til Gunderslevholm. 2 Kammerherre Scavenius til Gjorsløv. 33) Hofjægermester, Baron Zeuthen til Tolløse, 34) Kammerherre Raben-Levetzau til Bildringe, 35) Kammerherre, Oberstlieutenant Grevenkop Castenschiold, til Frederikslund. 36) Kammerherre, Amtmand, Grev Schulin til Frederiksdal, 37) Hofjægermester Carlsen til Gammelkjøgegaard, 38, Kammerherre, Grev Holck Winterfeldt til Rosendal, 39) Hofjægermester Raben til Lekkende, 40, Kammerherre Benzon til Christiansdal. 41 Kammerherre Sehestedt Juul til Raunholdt. 42) Kammerherre Wind til Sanderumgaard. 43) Kammerraad Hillerup til Bramstrup. 44) Justitsraad Lindegaard til Lykkesholm. 45) Kammerherre, Amtmand Neergaard til Fuglsang. 46) Godseier Tutein til Marienborg. 47, Kammerherre, Grev Knuth til Knuthenborg. For de mindre Landeiendomsbesiddere. 48) Gaardmand Jørgen Pedersen i Hjørlunde. 49) Proprietair Christensen til Løitegaard. 50) Sognefoged Peder Hansen i Udesundby. 51) Sognefoged Peder Jørgensen i Ulstrup 52) Capitain Buchwald til Anneberggaard. 53) Sognefoged Jacob Jensen i Skullerup. 54) Justitsraad Povelsen i Sorø. 55) Forvalter Lund i Fodby. 56) Sognefoged Petersen i Carlslunde. 57) Professor Dr. Clausen. 58) Gaardfæster Maaløe paa Aagaarde. 59) Cancelliraad, Birkedommer Haastrup. 60) Gaardmand Søren Jørgensen i Huusløv 61) Arvefæster Schroll i Hillersløv, 62) Landoverretsprokurator B. Christensen. 63) Etatsraad, Professor, Bankdirecteur Bang, 64) Kammerraad Drewsen paa Strandmøllen. 65) Proprietair Brix til Risenholm. 66) Ritmester Koefod i Aaker Sogn. Kjøbstæderne Assens, Bogense, Kjerteminde og Middelfart skal om kort Tid vælge En til Deputeret for dette Møde, men de mindre Landeiendomsbesiddere paa Langeland og et Stykke af Fyen faae dennegang ingen Deputeret i Forsamlingen. De første Ord som løde i Stændersalen vare dennegang, som sædvanlig 1. Commissarius's Aabningstale, der var saa smigrende, sukkersød og behagelig som vel mulig, og stikker meget besynderlig af imod de Utilfredsheds- og Mismods-Yttringer der fremkom i hans AfskedsTale i Viborg. Han forudsætter, at han ikke vil være uvelkommen for Forsamlingen, og gaaer derpaa over til det kgl. Budskab om de Betænkninger og Andragender Forsamlingen forrige Gang nedlagde for Thronen", og deraf vil sees den Opmærksomhed, disse have fundet. Derpaa overøser han Forsamlingen med en Strøm af Roes og Berømmelse for den Maade, hvorpaa den forrige Gang optog Forslaget om de stænderske Comiteer; "J Sandhed, siger han, "de vidste ret at sætte dem ind i Kongens Hensigter, og i Forholdene, og skjøndt han langtfra ikke fatter sig kort i denne Deel af Talen, saa siger han dog, at han kunde være meget fristet til at dvæle i yderligere Betragtninger derover, men dertil var der ikke Sted eller Tid. Om Værnepligtssagen udtaler han atter den bestemte Paastand, at den vil hæve den sidste Ulighed mellem Bondestanden og de øvrige Stænder, skjøndt det Modsatte er godtgjort og fremdeles vil blive godtgjort baade af Pressen og i Stænderne. Hans Yttringer og Sagen ere disse. "Jeg har ikke mindste Anledning til at tage Noget tilbage af hvad jeg i Viborg udtalte med Hensyn til det Lovudkast, der gaaer ud paa at gjøre den Værnepligt, der hidtil udelukkende har hvilet paa Bondestanden, fælles for alle Classer i Samfundet; thi det er vel blevet modsagt og tildeels haanligt behandlet, men ingenlunde gjendrevet. Hvilke forskjellige Meninger, der end kunne gjøre sig gieldende om den Jndretning af Landets Forsvarsvæsen, hvorfra det gaaer ud, og hvilke Tvivl der end fra andre Sider kunde opvækkes om Betimeligheden af den dybt indgribende Forandring i den nærværende Tingenes Orden, som ved den nye Lov skulde fremkaldes, saa staaer det fast, at den vilde nedbryde den eneste Skranke, hvorved Lovene endnu skille Bonden fra hans Medborgere. Naar jeg derhos har udviklet, hvorledes de den Paagieldendes Herkomst aldeles vedkommende Lempninger, som Udkastet har indrømmet med Hensyn til visse Livsstillinger, paa ingen Maade komme i Strid med hin fuldkomne borgerlige Lighed, saa har dette faaet ny Bekræftelse ved Udfaldet af Stemmegivningen i de jydske Provindsialstænder; thi med Alt hvad der ogsaa der var blevet yttret angaaende de mange Undtagelser, hvori den almindelige Lovregel skulde gaae tilgrunde, saa var der dog end ikke en eneste af disse Undtagelser, som faldt ved den endelige Afstemning, hvorimod man meget mere androg paa nye og tildeels meget betydelige Lempninger til Fordeel for de bidtil befriede Classer. Saaledes henfaldt de vrange og forvirrende Fremstillinger, hvormed man ogsaa ved denne Leilighed har søgt at bringe den hæderlige Bondestand, til at troe, at den ikke længere i sin Konge har en Fader, som dens Velvære, dens Fremskriden i Held og Hæder ligger paa Hjerte. Det er i Sandhed forban sende, hvorledes saadanne Forestillinger kunne finde Jndgang paa en Tid, der har været saa riig paa nye Love og Foranstaltninger, tjenende netop til at hæve Bondestanden til den fulde borgerlige Selvstændighed, hvortil der blev gjort en saa herlig Begyndelse ved de store og velgjørende Reformer, hvorved vor hedengangne Konge, dens uforglemmelige Velgiører, udfriede den af sin forrige fortrykte Tilstand; at man glemmer, hvorledes Christian den Ottende allerede betegnede sit første Regjeringsaar ved at tilstaae Landmændene en forhen ukjendt selv virksom Deeltagelse i deres communale Anliggender og give Bonden Plads saavel i den snævrere som i den videre Kreds af den communale Bestyrelse; ved for en meget stor Deel at ophæve det Naturalarbeide, som Bonden maatte yde til offentlige Jndretninger, og i den Henseende at udjevne Forholdene mellem de forskjellige Classer af Landeiendomsbesiddere, som og ved ellers at tilintetgjøre Adskilligt, der fra ældre Love var blevet tilbage af Forskjellen mellem Bonden og Landets øvrige Borgere, og at man heller ikke vil ansee det for Noget, naar Kongen nu har indledet en Reform, der gaaer ud paa, fuldstændigen at gjøre hin Stand lige for Loven med enhver anden, eller, hvilket er det Samme, at ophæve Begrebet om en særlig personlig Bondestand. Men det staaer ikke til Nogen at udslette disse talende Kjendsgierninger af Danmarks Aarbøger eller af de danske Hjerter, og om end ikke Alle have havt lige Leilighed til at erfare, i hvilken Grad Alt dette skyldes Kongens Agtelse for Retfærdighed og Menneskeværd, hans rastløse Jver for, hvad der kan hæve hans elskede Folk til et høiere Udviklingstrin, saa er der dog ikke stor Vanskelighed ved at komme til den Overbeviisning, at Kongens personlige Tænkemaade der har havt en saare betydende Andeel. Naar jeg bringer dette i Erindring, saa er det kun fordi det af saa Mange synes at være overseet eller miskjendt; men heller ikke glemmer jeg, hvor meget alt, hvad der af hine Reformer i 1840 var Gjenstand for Stændernes Forhandling, blev befordret ved den beredvillige Erkjendelse, den gode indbyrdes Forstaaelse, den forstandige og billige Overveielse af de gjensidige Forhold, den endrægtige Samvirken, hvormed begge Rigets Stænderforsamlinger kom Kongen imøde. Denne Aand er sikkert endnu ikke uddød, og den vil paany vise sig virksom til Held for Konge- og Land. Hvor smukt alt dette end lyder, saa seer man dog i de sidste Yttringer en Antydning om, at de virkelige Forhold ikke saa ganske svare til den skjønne Fremstilling. Ogsaa om Teykketvangsudkastet udtaler han sig, og søger ved en veltalende Anbefaling at bevirke det en god Modtagelse i Forsamlingen. Det er vel værd at lægge Mærke til, at han kun har troet at skaffe sin Anbefaling Jndgang ved samme at indflette Grundsætninger som disse: at Stænderne med Grund lægge en stor Værd paa den Trykkefrihed, der nu i henved tre Fjerdedele af eet Aarhundrede har været en Hæder for Danmark og dets souveraine Konger, (det var Ministeren Struense der gav Danmark Trykkefrihed 1770, og den indskrænkedes snart igjen ved kgl. Rescripter, indtil Frdn. af 27de Septbr. 1799 atter indførte en Pressetilstand, hvilken vistnok ikke ret Mange ville kalde Trykkefrihed, fandt Regjeringen sig end igjennem de henvundne Aar stedse opfordret til, yderligere og yderligere at indskrænke den) at naar den Bestemmelse, at Alt hvad der udgaaer i Trykken, først skal gjennemsees og have Tilladelse til at udgaae, ophævedes, vilde det hele System vinde i indvortes Holdning, og de Love der skulle beskjærme mod Misbrug, i Kraft. Talen slutter saaledes: "Men som i denne Sag, saaledes vil i det Hele, den Virksomhed, der gaaer ud fra denne Forsamling derom holder jeg mig overbeviist, – bære Vidnesbyrd, om den rette Ligevægt mellem Kjærlighed til Frihed og Fremskridt, og den Agtelse for Ret og Orden, hvorved al Frihed, og ethvert Fremskridt, der ei skal være et skuffende Blændværk, maa befæstes. Jeg stoler derfor paa, at der her i flere Retninger vil blive ydet Kongen kraftig Bistand i hans landsfaderlige Bestræbelser, for en sund Udvikling af vore Forhold, og at de løse og overspændte Meninger, hvori denne sunde Udvikling finder sin største Fjende, ville blive tilbageviste herfra.