Viborger Samler, 1776-06-03
Fortsættelse af No. 22. En smuk Præstemand i Selskabet, som ellers talte lidet, syntes ei at kunde lade dette ubesvaret, sagde derfor Han troede ei, at andre end Kiøbmænd, var eenige med ham herudi; Landmanden var i Jylland Landets Styrke, thi Kiøbmændene her handlede jo kun med det, de frembragte, og behøvede; J. Holland kunde en Kiøbmand tale saaledes, hvor han fortiente meget ved at indføre fremmede Vare, og siden udføre dem til udenlandske Stæder; altsaa ansaae han dem ei som Landets Styrke, men som een af dets Stytter, og han tilstod, at efter hans Tanker var hver retskaffen og stor Kiøbmand en Perle i Kronen. De Jndskrænkelser, vor Kiøbmand klagede over, vilde i Tidens Længde neppe forarme Landet; de vilde vel Fierde Aargang. con confundere Handelen i sin nærværende Gang, og forstyrre nogle enkeltes Handel, der maaskee kan kaldes Handelens Snyltegiester, da den vil aleene tvinge dem til andre Veie; men forarmer Landet ei selv. Han troede ei heller at Landet var fattigere nu, end i gamle Dage; mon ei De klager af en gammel Vane, sagde han til Raadmanden; vore Forfædre klagede ogsaa, og deres havde gjort det samme, og naar var da den lykkelige Tid, Den Riigdom De endnu i Deres Ungdom fornøiede sig over, var deels Levninger fra de Tider, da en forskiællig Regieringsform giorde at fleere Midler blev her i Landet, som nu maa gaae til Kiøbenhavn, og da Tidernes Beskaffenhed ei udfordrede saa mange Skatter; deels var de kommen her ind i Landet ved de Krige, Danmark førte sidst i forrige og først i dette Aarhundrede, med Sverrig, da vi, skiønt hans Fiender, jo ofte hemmelig var hans Proviant=Kommissarier og Spekhøkere; thi De veed jo nok, sagde han, og vendte sig til et Par ved Bordet, at adskillige Familier den gang paa denne Vei sankede sig saa stor Riigdom, at de eller deres Børn kiøbte sig Herregaarde, da Freden betog dem denne dellige Vei til Rigdom, og herved nævnede han adskillige Familier, som jeg ei erindrer, da jeg ei kiendte til dem, og giør De mig vreed, blev han ved, da skal jeg bevise, at de gamle Tiders Handel, da man fik alting indtil Øl og Brød fra udenlandske Stæder, var den Kræft, som, i de af Dem kaldte lykkelige Tider, indsneg sig hos os, hemmelig og langsom har ædt om sig i vor Land, men nu udbryder ned næsten ulægelige Saar. (Resten følger.)man Endnu Endnu om Forløserens Sveed i Urtegaarden. Forsvar, henhørende til No. 17, i Samleren. Over mit Hierte og min Troe, der i Jesu heele hellige Fortieneste og Blod aldeles søger min Sallighed, haaber jeg, at den, der har besvaret mine Anmerkninger, ikke anmasser sig nogen Ret. Hvorfor giør han mig da Uret? Hvor har jeg anbragt det mindste anstødelige? Hvor kan en Jesu Blods Elsker gribe mig saa haardelig an? Hvormed har jeg fortient, at os durum & inpudens og beskyldning om at drive Gøgel med Andagt (hvilket jeg for Gud og Frelseren bevidner at være Usandhed) her anbringes, Kan Hr. Forfatteren forsvare slig en Begegnelse? Du lærde Publikum, dem Du os imellem Forfatteren kan ei sige andet, end at over ofte betegner Virkelighed, og giør dog den Slutning, at ingen uden os durum kan indvende noget. Uden at afgiøre noget i denne Materie (thi jeg forsikrer, at jeg aleene af Begierlighed efter Overbeviisning har forespurgt mig) og uden at træde de hellige Skribentere og deres Bestyrer for nær, spørger jeg alle Uindtagne, hvilket Udtryk de holde for det klareste, enten Jesu Sveed blev som Blodsdraaber, eller den blev blodig eller Blod? Ebr. 3, 5. 6. og Joh. 1. 14, staaer os og kan af ingen med Rette tages i Tvivl. At et Ord ei maa, naar det staaer indskrænket paa et vist Sted, betyde alt det, som det ellers er mueligt, ligt, at det kan betyde, troer jeg tilforladelig, at Hr. Forfatteren, uden for dette Spørgsmaal, vil billige. At jeg, under visse Betingelser, vil raadføre mig med Naturen, formoder jeg at være ei alene tilladt men og billigt. Er Gud ikke Gud i Naturen lige saavel som i Naaden, Er det ikke vor Trost, at Kristus i alt det, der paa Guds Side hører til Naturen, er et Menneske af vor Art? Min kiere Medbroder, (jeg forestiller mig, at Hr. Forfatteren er det, maa og skal vi da ikke betragte vor guddommelige Forløsers Menneskelighed? Jeg vil ikke igientage, hvad jeg tilforn har anbragt, ja jeg veed, at der er de, der har anført et Par Exempler af lignende Beskaffenhed; men jeg ønsker Sagen bedre undersøgt, og det er min Glæde, at Guds Ord kan sættes i alt sit muelige Lys, J Henseende til Sveedens Aarsager ere vi ganske eenige. Lærrefædrene har jeg en vis Høiagtelse for, men den har sine Grændser. Jeg besidder ikke deres Skrifter men Steder i denne Materie kunde man let i andre Bøger finde. Forfatteren veed vel, at de ofte have feilet, og at de derfor ikke ere upaatvivlelige Dommere. At Frelseren i mig og tillige ved mig eller ved min ringe, Tieneste maa blive herliggjort, som Joh. 16, 14, ligefrem kan passe, berører jeg ei) er mit Hiertes inderste Ønske og mine Bestræbelsers Maal, hvorfor jeg er Hr. Forfatteren for sit over mig gjorte Ønske, i Skriftens Forstand, megen Taksigelse skyldig. J Henseende til over 289152, Matth. 3, 16. da, dersom jeg uden Frygt for at antastes turde sige min Formodning, maa jeg tilstaae, at siden vi, saavidt jeg kan erindre, intet Exempel have paa, at Gud eller hans Aand i saadan Slags Skikkelse nogensinde har aabenbaret sig, er jeg fast meere tilbøielig, uden at laste eller forkaste den almindelige Meening, til at antage en hvid Skye, der nedfoer, og en Tiid lang blev over Kristum, og som best kunde lignes med en Due, dens Fart, og dens Svæven. Nyeheder. Jalborg. Første Pintsedag om Eftermiddagen indmarchereKl de her en Kommando, bestaaende af Underofficerer, Grenadeerer og Gemeene af det Falsterske gevorbene Jnfanterie-Regiment under Afvexling med Janitskar=Musik og Trommeslag, hvilke skal assistere de Nationale af samme Regiment saavel ved Exerceringen som den forestaaende Mynstring her ved Byen. Sidstafvigte Tiirsdag den 28 Maji passerede det Jydske Regiment, Rytterie=Mynstringen for Hans Excellence Hr. Generallieutenant von Lüttichau og Hr. Krigs=Kommissaire Dietrich paa Hasseriis Mark. Derefter bleve gjorte adskillige smukke Maneuvrer og Øvelser baade til Hest og Fods, og tilsidst forestillet en Attaqve og Retirade, hvorved Kavallerie og Jnfanterie secunderede hinanden. Disse Krigsøvelser, der altid i Fredstider ere behagelige at ansee, fornøiede en stor Mængde Tilskuere; thi heele Regimenter, gjorde deres Maneuvrer med ligesaa stor Færdighed som Hurtighed, i den allerbeste Sammenholdenhed og Ordentlighed, ja Bønderkarlene, der kuns i faa Dage havde været herudi oplærte, vare nu næsten ukiendelige, endog for deres egen Egns Folk, hvortil i sær meest havde bidraget Regiments=Cheffens store Mildhed, som og samtlige Herrer Officerers anvendte Fliid, der paa alle indtagende Maader, havde søgt at opmuntre dem til Agtsomhed og Fyrrighed ved at giøre em Kongens Tieneste let og behagelig. Dagen derefter blev Sessionen holden, og nu ere de alle fra Landet hver til sit hiemreiste, ligesom og de to Escadroner fra Randers, der i Hasseriis vare indqvarterede, som Dagen derefter marcherede igien tilbage. KiøbKiøbslutning. Tønder, den 28de Maji 1776. Af S. T. Frue Kammerherrinde Plessen (fød Buchwald, forhen Enke af Ober Hofmarskal Greve von Moltke) og Hendes Gemahl Hr. Kammerherre von Plessen, have Hr. Kammer=Raad Bentzen, og G. Holst tilforhandlet sig Trøyborg-Gaard (Hovedgaards=Taxt over 121 Tønder) med tilhørende Gods udi Riberhuus=Amt (over 700 Tønd. Hartkorn, tilligemed Jus vocandi (Jus patronatus har Biskoppen i Ribe, som Archidiaconus) til Viesby, Døstrup, Medolden= og Randerup Kirker i Løe=Herred, Riber Stift, paa meget fordeelagtige Konditioner og for noget over 70000 Rigsdaler. Overleveringen er allerede skeet, og forrige Jnspecteur Hr. Kancellieraad Hansen, beboer nu selv sin Gaard Østerbyegaard i Riberhuus Birk ved Colding.