Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1834-10-09
Den elskværdige Madame Gai og hendes skjønne Datter Delphine Frankerigske Mu, og Jsaura, den Gang det troeste billede af en ægte fransk Pige, udrustet med hendes Nations hele Grazie og Vivacitet, ville maaskee endnu tilbagekalde i deres Erindring, den Gang vi med flere andre Damer, foretoge en lang Spadseertour, for at besee en eller anden Ruin. Veiret var deligt, det var en chrystallar Høstdag – lig den modnere Alder. Erindringen speiler sig deri, uden glad Forventning; men ikke uden en fød ubekjendt Længsel. Anderledes er det i Foraaret og i Ungdommen, hvor man af den blaae Himmel og den grønne Jord, lover sig tusinde Glæder og Nydelser. Paa Tilbageveien forvildede vi os, hvorover Damerne spøgede, og blandt andet kappedes om at springe over flere Grøfter. En Veninde af Madame Gai, Madam Gail, en Dame af stort Talent, overgik alle i disse gymnastiske Øvelser, hvorover den Første udbrød i comisk Vrede. – "Consoler vous Madame" sagde jeg - elle a un i fune alle de plus de vous (Trøst dem Madame, sagde jeg hun har en 1 (efter Udtalen ogsaa alle, en Vinge) mere end Dem.) Jh! det er skrækkeligt raabte Madam Gai, man berøver mig ogsaa mit Calembourg (Ordspil) Jeg forsikkrer Dem, at jeg ikke vidste, at det hørte Dem til, svarede jeg, men skjønne Aander møde hinanden; i det samme Øieblik snublede jeg over en Steen, og faldt temmelig plump i Armene paa min elskværdige Antoganist, Mais Monsieur, ce nest pasainsiau moins, que les beaux esprits se rencontrent (men min Herre det er ikke saaledes at de skjønne Aander møde hinanden, sagde hun, Madame, jeg beder tusinde Gange om Forladelse svarede jeg skamfuld, det er imidlertid den Attractionskraft De besidder, der har trukket mig saaledes med sig." Vi havde nu naaet vores Vogn, fornævnte Damer stege ind i min Barutsch, jeg satte mig selv paa Bukken, og kjørte med 4 stolte Engelændere rask tilbage til Aachen. Vi stod af hos Madam Lenormand for at lade os spaae. Denne berømte Pythia var en hæslig gammel Qvinde med temmelig simple Manerer, smudsige Hænder og smudsige Kort. Jeg erindrer mig kun saameget af den hele Erhibition, at hun sagde til en ung Russer: "quil serair pendut, (det er at han blev hængt, hvorpaa denne koldblodig svarede: an con dune jolie femme, Jespere, (det er om Halsen paa en smuk Pige, haaber jeg.) Mig spaaede hun at jeg om nogen Tid ville komme til Orienten, der ved en eller anden Begivenhed blive meget berømt, men ogsaa døe paa et af Vand omgivet Sted. "Jeg lagde ikke synderlig Mærke til det Øvrige, da min Fod tilfældigviis var kommen i en stor foret Sko, som stod under Spaadomsbordet, og som var til Tjeneste for alle Gjæster, og som allerede en nydelig lille Fruentimmerfod foruden min havde opsøgt, det te adspredte mig naturligviis meget; alt for hurtigt havde derfor Sandsigerinden spaaet os Alle. V. maatte bryde op, og besluttede at tilbringe Resten Værdighed, og Elegante Hertugen af Richlien viste i sine Manerer, og i det Hele taget hans askegraae Ansigt, hvor Blodet var gandske veget fra Kinderne, var et Udseende, som passede godt for Frankerigs forhenværende Premierminister. Man maatte ellers ofte tænke paa Hr. v. Talleyrands Ord. "Hest Vhomme de France qui connait le mieux les affaires d'Odessat, (det er: "det er den Mand i Frankerig, som best kjender Affairerne i Odessa, thi hvert Øieblik talte en eller anden til ham om dette Sted, (hvor han selv har været) uden at denne Affectation synes at mishage Hertugen. Keiseren af Rusland var ualmindelig nedladende. Han skilte flere af Damerne med deres Theekopper, og henrykte alle med sin Nedladenhed. De Russere, der omgave ham, efterlignede med Held deres høie Mynster. Capo d' Jstrias gjorde her kun den eneste Undtagelse. Denne synes kun at være beskjæftiget med sine egne Tanker. - Hertugen af Wellington tiltrak sig Manges Blikke. Den Gang glimrede han endnu, smykket med sin militaire Laurbærkrands, den ci ville Tornekrone var endnu ikke bleven trykket paa denne. Han saae stolt og fornem ud. Hans Ansigt forraadede Eftertanke og Kraft, men lidet Genie, en næsten heelt udfyldt, men snæver Peripherie. - Lord Castlereagh smillende, bleg og kummerfuld, lignede en Vampyr, som Næringen er gaaet ud for. Statskantsleren Hardenberg var en ædel, fiin og genialsk Olding, der allerede forraadte Spor af Svaghed. Hans Anstand lignede en fuldendt Statsmands, men i Sammenligning med Metternichs var det mindre bydende og utvungen, ja mange Gange næsten ti mid. - En sand antik Gruppe dannede den gamle, da i Unaade sig befindende General Benningsen med Frue. Allerede næsten gandske blind med sneehvidt lokket Haar, stor, imposant, lidende og udmagret, bragte han ført af en ung smuk Polakkerinde, Belisar i Erindring; men hans Conversation svarede ikke til dette utryksfulde Ydre: han talede om intet Andet, end Slaget ved Eylau, hvor det dog, som mange paastaae, just var hans Skyld, at Napoleon ikke leed et complet Nederlag; da den preussiske Generals fortræffelige Raad strandede paa hans Frygtsomhed. - Nu satte Madam Catalani sig til Pianofortet. Den russiske Keiser, stedse tjenstfærdig, gjorde hendes Nodepult tilrette. Hun begyndte God save, i samme Øieblik lød et Posthorn skrallende under Vinduerne af det lave Huus, saa at nogle af de Omstaaende beed sig i Læberne af Latter, da Sangerinden maatte holde inde. Deligencen kjørte forbi, og hun begyndte atter God save; men videre kom hun ikke, thi en anden Vogn med en ligesaa musikalsk Postillon, ilede efter den anden, og desværre tonede det andet Posthorn falskere end det første, nu kunne man ikke længe forblive alvorlig, Alle loe høit, og den bestyrtede Sangerinde maatte først igjen tygge noget Rhabarberrod (hvilket hun altid førte med sig) førend hun igjen paa Nye kunne intonere. Denne Gang lykkedes det hende dog uden videre Afbrydelse, fuldstændig at synge God save the king. – Da jeg kjørte hjem, tog jeg en Greve med mig, der havde tabt sit Grevskab, som søgte det Tabte, som en Haarnaal, og som foruden sin gammelhollandske Uniform intet eiede, han kunne kalde Sit. Det var en comisk gammel Karl, som Ulykken kun havde berøvet lidet af sin Ambonpoint, og paa hvem den forslidte Uniform sad, saa stram om hans tykke Bug, som et Jernbaand, om en af vore afdøde Generalmajorers Mave. Han udlod sig med Lune om Mange. Der gaves ogsaa virkelig selsomme Væsener derimellem Lady C. tilkommer frem for alle Rangen, hendes Toilet, Figur, hendes Conversation, alt hørte til en Gendre. Med hendes dybe Organ, hendes colossalske Gestalt, hendes uhyre Barm, hendes paa Hovedet med hvert Ord nikkende Strudsfjedre, viste hun sig paa en og samme Tid, som Gammel=Engelands Champion og tillige som dets Amme. Jeg har engang bemærket, at hun har sin Mands Strømpebaand paa Panden, som en Trophæe. Men hvem der mødte hende tidlig om Morgenen i fuldkommen Regliger, indhyllet i 2 a 3 Overkjoler, et stort rødt Tørklæde bunden om Munden, og en bred Hat med en Krampe, trykket ned paa Hovedet, ville have svoret paa, at det var den forklædte Falstaff i de lystige Koner fra Windser. Af tydske Damer gaves der faa i Aachen, men disse faa vare et Mynster paa Elskværdighed. Men for at det ikke ogsaa her skulle feile paa noget latterligt, declamerede en Elise Bürger, rød og hvid malet, som en Parykblok med gyselig Pathos Da unten aber iskes fürchterlich, Und der Mensch versuche die Götter, nicht, Und begehre nimmer und nimmer Zu schauen, Was sie gnadig bedecken mit Nacht und Grauen.