Viborger Samler, 1773-07-26
Dersom de Magter, der nu udpresse Pohlens Suk, staae i den Tanke, at De ikke staae til Ansvar for Deres Gierninger, uden for Guds Domstoel og Deres egen Samvittighed, saa tage De merkelig feil. De ere Deres Undersaatter, De ere alle medlevende Prindser, De ere deres Efterkommere Mynsteret skyldige af de Dyder, der udmerke de store Konger, og iblandt de Dyder ere Retfærdighed og Troe og Love ikke af de ringere. Men, er det da afgjort, at de Magter, som nu iverksætte deres Fordringer paa endeel Provincer af Pohlen, ere ubeføiede til at gjøre det? Uden at indlade os i denne Undersøgning, som man overlader til Læserens Jndsigt og Retsindighed, understaaer man sig at sige, at, om man endog tilstod, at de forenede Hoffer havde den beste Ret af Verden, saa er dog den Maade, paa hvilken de have anlagt, forfulgt, og fuldført den Pohlske Udstykkelse, ligesaa voldsom, ligesaa uretfærdig, som Gyldigheden af Deres Fordringer i nes tvetydig. "Nationerne (siger Forfatteren af foranførte Anmerkninger som have ingen Dommer imellem sig, kunne uden tvil skaffe dem selv Ret: Men det er Uhørt, at man tager sig til Ret, førende den er nægtet: Og det er en bestandig Vedtægt blandt alle Europæiske Folk, at, førend man er berettiget til at gribe til Vaaben, bør man førsthave begiært, og være nægtet Erstatning. Kongerne (hedder det videre i undertegnede Note) i hvor mægtige De end ere, lade ikke af at være Mennesker, og i den Henseende forbinde Pligterne af Retfærdighed og Retsindighed Dem indbyrdes paa selvsamme Maade, som de ringeste af deres Undersaatter. Efter disse Grundregler, som ingen tør nægte, har Publicum, der de fleste gange er en upartisk Dommer, allerede indrettet sine Tanker, baade over Gyldigheden af de udbyttende Hoffers Rettigheder, saa- og over den Maade, paa hvilken de giøres gieldende. Publicum har med Forundring anseet en stor Konges Standhaftighed, da han begyndte at blive stor men det har og, ikke uden Medlidenhed over de Undertryktes Skjebne, udraabt med la Fontaine: Den Stærkeste har altid Ret. Denne Kiendelse vil venteligen ikke finde mindste Modsigelse: den er retfærdig, den er velgrundet, men den afgiør dog ikke Sagen gandske. Der er en anden Domstoel til, for hvilken Pohlakkerne have indskudt deres Sag. det er nemlig den almindelige Retfærdigheds Domstoel, hvilket Værne=Ting end ikke Konger selv kunne undslaae sig for. Der er det, at de tre Hoffers Fordringer ere veiede paa billighedens Vægtskaal, der er det, at det Politiske System af Kabinettet i Potsdam er vorden henlagt under billigheds og Fromheds Undersøgning; og derfra er det at, dersom de tre Hoffers Fordringer ikkun ere et Paaskud, der skal fældes den forskrækkelige Dom, hvilken stedse lyder i den Uretmæssige Eieres Siæl, og hvilken, i det den alle Øieblik truer ham med et Fald, som han ei kan undgaae, synes at forberede ham til engang at høre det samme, som en Vovehals sagde til Sultan Achmet: Din Regiering er forbi, Dine forbittrede Undersaatter forskyde Dig som Herre. Og, sandt at sige, hvor kunne de tre Magter, der have byttet Pohlen imellem sig (om man end- og tilstod Dem, at Deres Rettigheder vare grundede, hvor kunne de paastaae Kierlighed og Troeskab af Deres Nye Undersaatter, hvorledes kan Frideric, han der er Ophavsmand til denne uhørte Omstyrtning, smigre sig med det Folks Underdanighed, hvilket ikke uden med Fnysen krummer Halsen under det Aag, man paakaster det Uretfærdighed og Voldsomhed danne aldrig andre, end forvovne Rebeller, eller og Slaver; de sidste saameget desmere at befrygte, som de ikke ere skikkede dertil, og ikkun vente paa det Vink, de love sig af Lykken, for at bryde deres Lænker, hvilke da i saadannes Hænder vorde Redskaber baade til Hævn og til Frihed. "En Fyrste (siger Machiavell selv) som ingen anden Understøtning har end bare Lykke, maa det nodvendig forandre sig med ligesom med Lykken. Denne Regel er saa uophørlig sand, at man maa studse over at see visse Prindser driste sig til at slaae sig til Rolighed paa en Throne, som, opreist ved denne ustadige Gudinde, kan overmorgen vorde kuldkast ved de samme Hænder, der have reist den. - At en Konge, forhen elsket af sine Undersaatter, og værd at være det, misbruger til at undertrykke dem den Myndighed, som igiennem en lang Rad af hans regierende Forfædre er bleven Ham overlevert, skal en bestyrtset Nation maaskee torde besvære sig over: Lovenes Handhævere, Folkets Talsmænd imod en ubunden Myndighed, vil vist gjøre et ædelmodigt Offer af deres Midler, deres Liv (om fornødent giøres) for at forsøge at reise en nyttig Grændse imellem den lovlige Magt, der har været den regierende Herre tilstaaet, og den Ubundne Eenevolds=Magt han i steden for vilde indføre. Og, ere da Folkets Klagemaal unyttige, vorde Raadets Forestillinger straffede som oprøriske, saa skal man see baade Raadet og Folket underdanig bukke sig under det Aag man byder dem. Man vil maaskee knurre, men det skeer dog under at lystre; Nationen, vant til at troe, at dens Konge har ingen uden Gud og sin Kaarde at takke for sin Myndighed, drister sig aldrig til den Tanke, at den Monark, der for nærværende Tiid træder den under Fødder, var i Førstningen intet uden en Skabning af Folket. En slig Souverains Throne er, saa at sige, urokkelig, fordi den fornemmeligen er grundet paa en indgroet Jndbildning (opinion), og fordi af alle de Baand, som tiener til at holde Folk i Tømme, intet er saa stærkt, som Baandene af denne Verdens Beherskerinde. - Men, at en Prinds der ikkun siden i Gaar seer Kronen befæstet paa sit Hoved; hvis Throne, fød med dette Hundred=Aar, blev reist ved den ubundne Magts Hænder; Der har ikke Skiæbnens Særsindighed at takke for sin Adkomst, og har naaet sin Høihed ved Fortryllelser af et Helte Moed, der maaskee er tvetydigt, og uden Tvivl gjort formeget Væsen af: At en saadan Fyrste vil smigre sig at holde Lykken fast, og ukrænket efterlade til sidste Afkom den Ære, der omgiver og forblinder ham: Det var det, man kunde kalde en behagelig Drøm, som alle Tiders Erfarenhed siger os god for bliver aldrig opfyldt. Meeningen er ikke, at den Fyrste her handles om, er jo værdig til den Krone han bær. Der ere faae Konger bekiendte i Historien, hvis Glands han ikke skulde kunde fordunkle, dersom han vilde indskrænke sin Ærgierrighed til at være det, som vi have troet at see i ham, en Stor Konge, og ikke vilde lade sig forføre til det farlige Exempel at udvide sin Magt, og at ville herske over Nationer, der kunde agte og ære ham som deres Beskytter, men aldrig elske ham som deres Herre. Dog, lader os holde op med Betragtninger, der ikkun ere spildte, og med en Sammenligning, der maatte synes fortrædelig, Vi ville besee den Vei, som Kongen af Preussen har forelagt sig; thi man maa ingenlunde betragte de to andre Magter anderledes, end som Redskaber for hans Preussiske Majestæts Ærgierrighed. (Resten følger.) Nyeheder. Hr. Jørgen Sadolin Capellan pro Persona for Lynge og Skiød Menigheder, er kaldet til Sogne=Præst for Trige og Ølsted Menigheder, saa den sidste Efterretning om Collega Worsøe var urigtig.