Viborger Samler, 1840-05-22
Jndenlandske Efterretninger. Der var en Tid, siger Kbhvnsp., da slavesindede Hof Jurister ei bluedes ved Forsøg paa at tillægge Fyrsterne Eiendomsret ikke blot over det Territorium, til hvis Herskere de vare fødte eller kaarede, men ogsaa over de Mennesker, som opholdt sig paa dette Territorium, saa at disse ikke kunde besidde andre Rettigheder end dem, som Fyrsterne af fri Villie, af Naade, indrømmede dem. Jkke en Haand, ikke en Tunge turde - efter Hof-Juristernes Juristeri - bevæge sig uden Herskerens udtrykkelige eller stiltiende Tilladelse. Men hvo indseer ikke den Haan, som en saadan Lære lagde for Dagen mod den Almægtige, der gav Mennesket Tungen til at være Aandens Tolk, Og om denne Lære endnu maaske spøger i nogle hjerteløse Hofmænds hjernetomme Hoveder, saa ere dog Theorierne og Staternes Formaal og Væsen saavidt uddannede i en modsat Retning, at disse Doctriner ikke længere vove at komme til Orde i deres oprindelige rigide Skikkelse. – Dog, vedbliver dette Blad, vi ville ikke længere dvæle ved almindelige bemærkninger, hvor vi savne umaskerede Modstandere. Derimod vende vi os til Virkeligheden, saameget mere som den Actionsordre, Cancelliet for et Par Dage siden har udstedt til Anlæggelse af en Talefriheds-Proces, afgiver mere end tilstrækkeligt Stof til alvorlige Betragtninger. Denne Actionsordre er, saavidt vi vide, den første af det Slags i Danmark, thi man har hidtil troet, at der var Talefrihed i Danmark, ja man har undertiden været nærved at sætte den mundtlige Yttringsfrihed i Danmark ved Siden af den Talefrihed, som er indrømmet i Stater, hvorgaranterede Forfatninger værne fortrinligen om Borgernes Rettigheder. Men hvorfor har Regjeringen ladet anlægge en Talefriheds-Process, Mon fordi Nogen har prædike Oprør eller opmuntret til en voldsom Omstyrtning af Landets nærværende Forfatning, Mon fordi Nogen har vove at antaste Regentens ophøiede Person, mon fordi Nogen har været saa fræk at bespotte Religionens hellige Lære, Eller er det fordi man har lastet den monarchiske Regjeringsform i Almindelighed? Eller fordi Nogen har forsøgt at hæve sin Stemme mod en udenlandsk Potentats formeentlige Voldsgierninger, Nei, ingenlunde. Actionsordren til Talefriheds Processen har seet Lyset, fordi en hæderlig bekjendt Mand har i Debattens Hede betjent sig af nogle djærve Udtryk om et Par Lovbestemmelser, som ligge fra deres Emanation have havt den offentlige Mening i en ikke ringe Grad imod sig. Og hvor bleve disse djærve Udtryk udtalte, J Trykkefrihedsselskabets Repræsentantforsamling, ikke i en Kreds af vildt sammenløbne ophidsede Bruushoveder, men i en Forsamling, der er udkaaren af halvfemte tusinde patriotiske Danske, en Forsamling, der vel i Besindighed, i Kjærlighed til Fædrelandet og i Ærbødighed for lovbunden Orden kan staae ved Siden af en hvilkensomhelst anden Forsamling. Ja, hvad mere er, disse djærve Udtryk bleve fremførte uden Modsigelse eller Miøbilligelse fra nogen Side. For meget vove vi ikke ved at holde os overbeviste om, at Enhver af de Tilstedeværende - paa et Par, omsigtige Stilstands Mænd, nær - vilde i Christensens Sted have sagt det samme, om end i andre Ord; thi hver Taler indklæder sine Udtryk efter sin Jndividualitet: Frihedens aabne Talsmand lægger ikke Dølgsmaal paa sit Hjertes varme Følelser. Men Trykkefrihedsselskabet er desuden et privat Selskab, hvortil Jngen tilstedes Adgang, uden at have legitimeret sig ved trykt Beviis som Medlem af Selskabet. Her i dette private Selskab, indenfor private Vægge, udtalte Christensen sig frit og uforbeholdent med Varme om et Selskabsanliggende, der var forelagt Medlemmerne til fri Discussion. Her, i en Forsamling af Repræsentanterne for Trykkefrihedsselskabet, har Christensen - vi gjentage det – uden Modsigelse og Misbilligelse af de Mænd, der have meest Opfordring til at kjende den danske Trykkefriheds Tilstand, udtalt nogle djærve, alvorlige og velmeente Ord om et Par Lovbud angaaende Trykkefriheden, som ligge fra deres Emanation have havt den offentlige Mening mod sig paa en temmelig decideret Maade, og herfor er det, at han af Justits collegiet sættes i Anklagestand. - Hvorledes Udfaldet af denne Action vil blive, derom kan naturligviis Jngen endnu fremsætte nogen begrundet Mening. Dog er saameget vist, at denne Sag vil indtage en betydningsfuld Plads blandt Danmarks causes celebres. Naar hele den nuværende Regiering forlængst er gaaet til Hvile, vil maaskee den graahaarede Olding fortælle sine studsende Børn og Børnebørn om denne Begivenhed, som een af de mærkeligste i Christianden Ottendes Regjering. Om Regjeringen vil vedblive fremdeles at handle i samme Aand mod frie mundtlige Yttringer, er Noget, hvorom vi naturligviis heller ikke kunne have nogen bestemt Anskuelse. Dog ere vi overbeviste om, at ligesaa lidet som Actionsordrer ville formaae at kue og bringe den liberale Presse til Taushed, ligesaa lidet vil justitiel Forfølgning være istand til saa snart at kneble frisindede Talere. – En indsigtsfuld tydsk Statsretslærer har sagt, at den første Conseqvents af Talefrihedens Undertrykkelse er Brud paa Brevseglets Hellighed; thi den Regjering, som ikke vil tilstede det frie Ord at udtales Aasyn mod Aasyn mellem Mand og Mand, for den vil det vel ikke være umuligt at gaae et Skridt videre, og prøve paa at undersøge og i fornødent Fald undertrykke ogsaa det tause, eller dog drage til Regnskab den, der har været saa ubesindig at betroe Ordet til Papiret. Det lader sig ikke negte, at Erfaringen stadfæster hiin Forfatters Paastand. Aldrig er - saa lærer Historien - den snedige Konst ubemærket at løsne Breves Segl bragt til større Fuldkommenhed eller dog udøvet i større Omfang end under Ludvig XV. og var det ikke just under denne Monark, at de Mænd, hvis Ord ikke behagede det fordærvede, pragtlystne, adelstolte Hof, vandrede uden Lov og Dom i Følge et lettre de cachet ind i Bastillens Hvælvinger for aldrig mere at nyde Frihedens SolYttringsfrihedens Undertrykkelse maa nødvendigviis fremkalde hemmelige Selskaber. – "Vee det Land, saaledes ender denne interessante Artikel, over hvilket en saadan Forfærdelsens Time kommer, og vee dem, der bringe Fordærvelsen, Borgere ville der kæmpe mod Borgere, Blodet vil farve de forhen fredelige Gader, og i et saadant ulykkeligt Land vil der da selv findes den Forvovne, som med formastelig Haand vil forsøge at rette det dødbringende Vaaben mod Fyrstens Bryst. Historien belærer os ogsaa i denne Henseende tilstrækkeligt. Hvor ofte har ikke i Frankrig saavel i det forløbne som i det nærværende Seculum Undertrykkelse af Yttringsfriheden fremkaldt hemmelige Selskaber, Og hvor tidt har ikke Kamp paa Liv og Død raset i de franske Stæders Gader, Var det ikke ogsaa Brud paa Attringsfriheden, som bragte Carl l. paa Skafottet, Og for at tage et andet – os nærmere - af Historiens talende Vidnesbyrd i denne Retning: var det ikke i 1789 at Gustav 11 berøvede det svenske Folk den sidste Rest af dets Frihed ved at fængsle Frihedens djærveste og varmeste Talsmænd, Denne Talefrihedens Suppression førte vel til et enevældigt Kongedømme og til Folkelivets Død; men den førte ogsaa til Complotter, hvis første Offer blev - selve Kongen." Tildeels i Anledning af foranførte Artikel siger Berl. T. under Mærket: 5. 7. "Et Stof, der i disse Dage benyttes af den saakaldte liberale Presse for at opvække Skræk og Uvillie hos Borgerne, er den Retssag, som det danske Cancellie har ladet anlægge imod Procurator Balthazar Christensen for de Yttringer angaaende Frd. 27de Sept. 1799 S. 20 og Pl. 1ste Novbr. 1837, som han først har fremført i Trykkefrihedsselskabet og siden kundgjort i det Blad, hvis ansvarlige Redacteur han er. Dette Foretagende skal være saa uhørt, staae i en saadan Strid mod den, skjøndt hiin Presse iøvrigt lidet tilfredsstillende Liberalitet, som vor afdøde Konge stedse har viist, og i sin Conseqvents saaledes true med Opløsning af alle selskabelige og sædelige Baand, ja med Oprør, Borgerkrig og Kongemord, at Alt vilde gaae til Grunde, dersom man ikke hvorom dog kun det ene af hiin Presses Organer har udtalt sin Forviisning - netop paa Grund af disse fordærvelige og iømefaldende Følger kunde være vis paa, at det blev det sidste, ligesom det skal være det første Skridt af det Slags, der i Mands Minde er gjort i Danmark. – Den Frygt, der i Anledning af den mod Prokurator B. Christensen anlagte Sag yttres for et fordærveligt Spioneringsystem, er saa urimelig, at et fornuftigt Menneske neppe kan være bekjendt at spilde noget Ord med at gjendrive slig Tale. Dog, de paagjældende Forfattere have forhen erfaret, hvorledes Mange lade sig imponere ved enhver høirøstet Tale, der føres i Frihedens Navn, om der end ikke er et Gran af sund Menneskeforstand deri, og Fædrelandet, og ikke mindre Kbhavnsposten have ved denne Leilighed tilfulde sat denne Publicums Disposition paa Prøve. – Naar der paastaaes, at der i Frederik den 6tes Regjeringstid aldrig er gjort nogetsomhelst Angreb paa Talefrihed, saa er det vel sandt, at vor forevigede Konge ikke bekymrede sig om uoverlagte, ja selv ilde meente Ord, som han vel vidste, at der ofte udsagdes om hans Regjering, ja at han endog var rede til at tilgive og selv gjøre vel mod dem, der havde ført saadan Tale. Den bekiendte Anekdote, hvortil "Fædrel." ved denne Leilighed henveger, og det Jndtryk, denne Anekdote har gjort, vidner vistnok om, at Kongen gik videre i at oversee slig Tale, end andre Regjeringer. Men Christian den 8de deler heri fuldkomment sin ophøiede Forgængers Tænkemaade. Vel er det at befrygte, at det ubesindige Parti, der i hans Thronbestigelses Øieblik logrede for ham, for strax paa Stedet at fremkalde de Reformer, som i ethvert Tilfælde vilde kræve en Tidlangs modne Overveielse og Forberedelse, og saasnart de mærkede, at Kongen ikke vilde følge den af samme betegnede Vei, antog en fiendtlig Charakteer imod ham, vil standse mange til en friere Udvikling af alle Samfundsforhold førende Forholdsregler, som laae i Kongens Plan, og hvortil vistnok kunde høre Ophævelsen af enkelte af de paa Pressen lagte Baand; men aldrig vil han forfalde til frygtsom Speiden efter hvad der foregaaer i Lønkamrene. Det er forresten heller ikke factisk rigtigt, at aldrig Nogen i Frederik den 6tes Tid er blevet tiltalt for Misbrug af Talefriheden ved utilbørlige Yttringer og Regjeringen. Saameget det end laae i den ædle Monark Tænkemaade at oversee hvad der kunde oversees af fornærmelig Tale, saa have derdog været enkelte Tilfælde, hvori saadan Tale blev gjort til Gjenstand for retlig Forfølgning, fordi den kom frem under saadanne Omstændigheder, at den ikke kunde ignoreres eller oversees. - Det er forresten enten grov Uvidenhed og Tankeløshed, eller en dristig Usandhed, naar man vil bringe Publicum til at troe, at der i andre Lande ingen Grændser gives for Talefriheden. Jeg vil end ikke tage Paastanden efter sin Bogstav, skjøndt man ikke af Jurister skulde vente en saadan Mangel af Nøiagtighed i Begreberne, at de oversee de mangfoldige Forbrydelser, der kunne begaaes, ved Talens Hjælp, og som man vist ikke vil udslette af de strafbare Handlingers Tal, F. Ex. Forførelse og Tilskyndelse til Mord, Mordbrand, Tyveri, og jeg tør endog nævne Oprør, saa og falsk Vidnesbyrd, Jnjurier m. m. fl. Men selv forstaaet blot om den Tale, der føres imod Regjeringen, finder i intet Land en aldeles ubunden Talefrihed Sted. Jeg skal indskrænke mig til at nævne det Frihedens Land som hine Forfattere stedse anprise som Mønster. En under 7de Juli 1828 i Norge udkommen Lov § 12 bestemmer, at naar en Repræsentant under Forhandlingerne i Storthinget tilsidesætter den Ærbødighed, som skyldes Kongen og det kongelige Huus, eller den Agtelse, som skyldes fremmede i Venskab med de forenede Riger værende Magter, bør han bøde fra 100 til 1000 Spd., eller efter Omstændighederne straffes med Fæstningsarrest fra 3 Maaneder til 5 Aar. Det er saaledes aabenbart, at den hele Anke, hvormed man nu vil sætte Folk i Bevægelse, som om Borgernes Frihed, Familiernes Roe og den offentlige Moral vare angrebne i deres dybeste Rod, er blottet for al fornuftig Grund.