Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1833-03-19
J Ribe forsamlede hele Stadens Borgervæbning sig om Morgenen Kl. 8 paa Torvet, hvor en i Festens Anledning forfattet Sang blev afsjunget og et af Stiftamtmanden, Grev v. Sponneck, udbragt: "Længe leve den elskede Konge!" besvaret med jublende Hurraraab. Derefter begav den hele Borgerskare sig til Herrens Huus, for at deeltage i Gudstjenesten. Om Middagen bleve 136 Fattige bespiste paa Raadhuset, ligesom 18 Lpd. Kjød bleve uddeelte til 74 andre Trængende. J det forenede Klubselskabs Lokaale opførtes om Aftenen Stykket Sølvbrylluppet, med en smuk Epilog, hvorefter et yderst talrigt Selskab deeltog i et festligt Aftensmaaltid og et muntert Bal. - J Viborg, var en stor Diner, hvorved en skjøn af Hr. Pastor St. St.St. Blicher i Anledning af Dagens Høitidelighed forfattet Sang, blev afsjunget. - J Horsens holdtes Gudstjeneste i Frelserens Kirke, hvor Sognepræsten, Konsistorialraad, Ridder Rosing, med sædvanlig Varme skildrede den Taknemmelighed, Vi skylde Frederik den Sjette og Ham, der skjænkede Dannerfolket denne faderlige Ven. - J Randers feiredes Dagen, foruden flere Sammenkomster, i Selskabet Harmonien ved Middagspiisning, Koncert og Bal. Almindelig Jllumination fandt ikke Sted, men Raadhuset var smykket med fire, af Hr. Selmer forfærdigede skjønne Transparenter, forestillende Kongens Navnetræk i Brillantild, det danske Vaaben og 13 Marts i straalende Sole, hver paa sin Side af Navnetrækket og nedenunder en til Dagen passende Jndskrift. Ved Middagspiisningen blev afsjunget en af Hr. Pastor St. St. Blicher forfattet nydelig Sang, hvoraf denne Gang kun det første og det sidste Vers kan meddeles: Et Sølvbryllup stander i Dankongens Slot, Ret aldrig saae Verden dets Lige Thi Brudgommen selv det er Dannemark Drot, Og Bruden er Dannemarks Rige. Og Brylluppet feires saa vide om Land, Fra Vesthavets Bredde til Østhavets Strand. Gud styrke fornyede hellige Baand, Jmellem de trofaste Tvende Beskjerme dem med sin alvældige Haand! Hver Sorrig til Glæde dem vende, Og vil han bønhøre, Hvad Bruden sig spaaer, J Tiden engang deres Guldbryllup staaer! Til Slutning endnu følgende: Den fyenske Bondes Tanker paa den 13 Marts 1833. Sin Konge maa dog og den fynske Bonde nævne paa denne Folkefest, og efter ringe Evne Et enkelt Træk af Hans Regjerings Værd udhæve Og stemme med i Almeenønsket: Gid Han leve! Hvad Han har gjort og gjør og er for Folk og Rige, Er vist nok meget meer, end vi formaae at sige; Men det vi vide: at Han frelste os fra Døden, Da Land og Rige var meest haardt bestædt i Nøden. Og Hver, som altsaa ved Hans Fader=Omhu lever, Sig op til Livets Maal, saavidt som muligt, hæver! Hvorfor vor Barm med Fryd, med Jubel vi udfylde For Ham, Hvem vi vor Tak for Liv og Glæde skylde, De Rædsler, som engang vor Verdens Deel omspændte, Han længe bort fra os og sit Gebet afvendte - Thi, Fredrik, Dig i Haand var Spiret jo leveret, Før Du med Konge Navn blev formelig Selv æret. Da Du Din Faders Stol besteg, som Rigets Første, For et Qvart Sekulum, var Faren paa det største Vi, som nu kaldes Mænd, vi Ynglinge da vare Men, Fredrik, Du var Mand, Du stod os bi i Fare. Fra Hav og Land det lød, om Mord og Vold og Jammer, Om Millioners Død, om Stæders Fald og Flammer! Vi fromme Fædres Hjem og elskte Møer forlode, Til Kamp, paa Fredriks Vink, snart Alle færdig stode, Saa stode vi tilsidst ved Eiderstrømmens Bredde, Da allermeest det gialt om Fødeland at redde, Og uforskyldt med Et vi skulde som opsluges, Og Folk og Land og Stad tilsammen sønderknuges, -at Vi saae de fremmed Mænd ei an for frygtelige, Vi syntes, vi for Dem behøved ei at vige, Men Konge! Du, Du saae, hvad vi ei kunde kjende, At Fiendens Tusinde ei havde Tal, ei Ende. Jstedet for vort Blod og vore Been at sprede Til intet Verdens Gavn, paa Sønderjyllands Hede; J Over=Vældens Kreds Du ind alene traadde Og klarede den Sag paa allerbedste Maade. Os bød Du vandre hjem, at hielpe gamle Fædre, Dit Kongeriges Grund at dyrke og forbedre. "Bag Sværdet, sagde Du, J her ei Ære vinde, Bag Ploven Eders Roes J skulle see at finde. Hvor vidt vi nu vort Kald har rygtet, efter Evne, Forbyder mig vistnok Beskedenhed at nævne, Men, at vor Konge, Han har søgt vort Held at fremme, Er Ret og Sandhed tro - derom er kun en Stemme. Han kalder Slægter frem til Fryd, som op fra Døde, Til Frihed, ædel Daad, til Kundskabs Morgenrøde, Retskafne Mænd i Raad med sig vi see Ham tage, For ret at veie de Betrængtes Bøn og Klage. Vi Bønder, vi forstaae ei altid selv vort Bedste, Til vores Konge vi fremdeles Tillid fæste. Heel underdanigst vi Dig altsaa derom bede: Vælg, Konge, Selv de Mænd, som vores Tarv kan lede. -Men, Landsmænd, ville vi ret Landets Fader prise, Bør vi ei blot i Ord, men, det i Gierning vise: - Retskaffen Mand jo først forretter sine Pligter, Hvortil fornemmelig og Kongens Hjerte sigter. Agtværdig Bonde skal man ei paa Klubber finde Og Silkeorme bør eiheller for ham spinde. Til Staden seer man ei en saadan Mand at kjøre For Skraal og Gjøglespil at høre, see og føre. Men for at sælge Korn og sine andre Vare, Og for sin Skat og Skyld i rette Tid at svare, Og for at kjøbe hvad som bruges kan til Nytte Ved landligt Væsens Drivt, og Hævd omkring hans Hytte, Kom Brødre, Lad os her hverandre Hænder give: Vor Pligt og Konge og Hverandre tro at blive. Hvor fuldelig Udgiveren end baade veed og paaskjønner alt det Meget, der i vor ædle Konges Tid er gjort og virket for Almue=Oplysning, kunde han dog neppe troe sine Øine, da han modtog ovenstaaende Digt fra en ham personlig aldeles ubekjendt Bonde og Jordparcel-Eier her Jngen af den dannede Klasse skulde skamme sig ved. J samme er det ganske overladt Udgiveren, at optage eller ikke optage Stykket i sin Avis, og han haaber, at Jndholdet selv vil retfærdiggjøre hans Valg. Det er kun paa udtrykkelig Begjæring, at Navnet udelades; thi - siger Brevets Forfatter – min Hensigt er ingenlunde at gjøre mig bekjendt derved, men om muligt at opvække de samme Tanker hos flere af mine Landsmænd. Længst fra Ubeskedenhed eller lave Selvkjærlighed, kunde det for Udgiveren dog ikke være andet end behageligt, naar den ærlige Bondemand i sit Brev endnu omtaler den smule Aandsdannelse, hvilken jeg fornemmelig har Deres Avis at takke for, som jeg har læst fra Barndom af, hvorfor jeg ogsaa hermed vil vise mig erkjendtlig." Maatte iøvrigt Udgiveren have Sag. været heldig nok til at nedlægge et lidet Sædefrøe paa Oplysningens og Kulturens store Ager, da veed han, og med rørt Tak erkjender, at det ene skyldes en Konge, hvem han fra sin tidligste Ungdom elskede og beundrede som Meningsfrihedens og Humanitetens varmeste Ven og Befordrer. Derfor er det og hans tillidsfulde Haab, at en slig Monark med sand Faderfryd vil værdige en simpel Bondemands Stemme paa sin Jubeldag et venligt Naadesblik,