Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-01-29
Den attende Januar. Hvi saa festligt dette Morgenskiær, Hvorfra Glæden, som saa klart sig maler J hvert Blik og høit til Sielen taler, Siig, hvad Borgerfest J feire her! Skjøn at skue er en Yngling rød Lig en Stierne blank paa Himlens Bue Frem han skrider, snart i klaren Lu Blusser op hans Hjertes stille Glød. Skjønnere er dog en Olding graa, Der paa Jorden kun for Himlen lever Lig en Sol, naar dalende den svæver Ned mod Bølgen fra det høie Blaa Tør jeg male Ham, See, der han staaer Som en Skytsaand midt blandt alle Sine, Med det klare Blik, den milde Mine, Egekronen paa det hvide Haar. Jlden blusser under Lokkens Snee, End i Ungdomslue Hjertet brænder, Og paa det, der udgaaer af Hans Hænder, Aandens høje Guddomspræg vi see. Ja, Han stander Himlens Guddom nær, Thi Han staaer i Skyggen af dens Naade, Og Han løser Livets dybe Gaade uden Møje i Sin Aftens Skjær. Aftnen er Hans Morgen - ingen Nat Skal Hans hæderfulde Navn omtage, Thi Hans Mindes Genius skal vaage, Naar til Hvile ned Han synker mat Dog - Han synker ei. Han hviler i Sine Elsktes Favn: Hans himmelblide Sielsveninde smiler ved Hans Side, Planter Glædesroser paa Hans Sti. Og af elskelige Børn en Flok Paa Hans Fødselsdag af blye Kjærminder Under Glædestaarer Krandse binder, Trykker dem paa Gubbens hvide Lok. Og den By, som holder Ham i Favn, Bønner jublende mod Himlen sender, Hvori Kiærlighedens Aande brænder Om den Ædles dyrebare Navn. Vel nu veed jeg, hvi i Dag saa rigt Aalborg er paa Fryd, Du klart har talet. Moltke har - jeg feiler ei – Du malet, Thi kun Ham er dette Billed ligt. Thisted. Er det frydeligt, at oppebære Velgierninger, da er det Pligt at erkjende og ihukomme dem. Det kan da ei andet være, end at Aalborg maa gribe enhver Leilighed til at bevidne sin elskede Stiftsbefalingsmand, Ædlingen de Moltke, den inderlige hengivenhed, hans høie Fortjenester, maa fremkalde i alle Hjerter, og at i Særdeleshed, Hans Fødselsdag maa være en Festdag for Byen, Amtet og Stiftet, hvori og hvorfor han virker med Ynglingskraft og Oldingsviisdom. Jndvaanerne kappedes om, paa denne Dag at yttre deres Høiagtelse for denne Kongens og Fædrelandets gjæve Mand. Paa Privattheatret gaves i Anledning af Dagen en scenisk Fest. Hans Excellence behagede med sin dyrebare Familie at bivaane den og hilstes i Skuespilhuset med lydelige Glædes tringer. Forestillingen aabnedes med en Proloaf Hr. Pastor Tetens, saalydende: Du hører Stormens Vingeslag, men kan Du sige Hvorfra den svang sig frem, hvorhen den atter drog Saaledes farer Tanken gjennem Aandens Rige. Veed Du hvorfra, hvorhen sin raske Flugt den og En synker ubegrædt i Glemsels mørke Vove; Thi daadløs var hans Liv, som uden Kjerlighed, En Anden sank for Tiden hen i sin Alkove Dog fremdrog Efterslægt hvad Samtid trykte ned Hvor sørgeligt, naar Længsel først og Savn skal lære At skatte sjeldne Mænd, som var, men er et meer Og naar allene Mindet, Skyggen af de Kjere For silde hyldes skal henover deres Leer, Men, og hvor glædeligt, hvor skjønt, et Syn at skue Naar Manden, der til Stor sig svang ved Livsbedrift, J Livet alt omstraales mildt af denne Lue, Som tolker klart, igjennem Øiets Flammeskrift, At Kierlighed til Ham opfylder hvert et Hjerte, Ømt slaaer for Ham det blysomstille Pigesind, saa beder hun – og Gud, fra BortvistHam hver Smerte." For ham begeistret blusser rasken Ynglings Kind Han beder Gud om Kraft og Held til ham at ligne Ham naaer Du ei betyder de Erfarnes Ros"Men stræb mod Maalet, Elsk Dit Maal. Ham Gud velsigne!" Gjenlyder født fra Mands, fra Oldings rørte Bryst Og varmere i Bøn og tættere i Klynge Sig samler paa hans Fødselsdag en venlig Flok Hver ønske sig en Krands at kunne ham omslynge, En Blomsterkrands at vinde om hans Hovedlok. Gud signe ham, han leve lykkelig og længe! Saa toner det paa Festens Dag i Høitidssang. Saa stille her i Hald Traf jeg ei ret de Strænge, Der, svagt berørte kun, strax give Efterklang? Herpaa forvandledes Scenen, og følgende Qvad, af samme Forfatter, blev afsiunget under Melodie, Smilende Haab, Du elskte Barn, som svæver &c. Strængen Du traf, som sympathetisk hæver : Moltke, mod Dig hvert Hjerte kierligt slaaer. Høit over mig Din Livsbedrift Dig hæver, Dog i min Siel Dit Billed venligt staaer. Thi vil jeg høit Dit elskte Navn udsjunge, Moltke for Dig beggeistret skal min Røst Hen under Hallens Buer vældig runge, Tolke dig eet, hvor kjær Du er mit Bryst, Havde jeg Blomsterfletninger at slynge, Moltke, hvor gjerne vandt jeg dem om Dig, Tyde Dig skulde, smilende i Klynge, Blomsten min Bøn: At Du blev lykkelig Tyde Dig skulde Rosens fulde Bæger, Sænkende sig mod Blomsten: Glemmige: Saa om Dit kjære Minde Hjertet hæger Saa frede Rosenhegne om Din Vei. Signe Dig Gud, lev lykkelig og længe Virk med Din Manddomskraft i mange Aar! Seent flytte Du fra gamle Danmarks Vænge, Over til Høst af hvad Du her udsaaer!! Efterat Lystspillet Americaneren herpaa var udført, fortsattes og endtes Høitideligheden paa dette Sted med et Bal, der beseledes af den bedste og gladeste Aand.