Ribe Stifts Adresseaviser, 1847-03-02
(Fortsættelse af det i f. Nr. meddeelte Stykke af H. C. Andersens "Mit Livs Eventyre). Jnderligbedrøvet stod jeg der, jeg havde Jngen, som kunde skjænke mig Raad eller Trøst. Da tænkte jeg paa at døe, som det Eneste og Bedste for mig; men mine Tanker opløftede sig til Gud og med Barnets fuldkomne Tillid til sin Fader klamrede jeg mig til ham; jeg græd mig ret ud og sagde da til mig selv, naar Alt gaaer ret ulykkeligt, saa sender han Hjælp, det har jeg jo læst; man maa først lide meget, førend man bringer det til Noget. Jeg gik nu hen og kjøbte mig en Galleri-billet til Operaen Paul og Virginie De Forelskedes Adskillelse greb mig i den Grad, at jeg udbrød i en hæftig Graad; et Par Koner, der sad ved Siden af mig, trøstede mig med at det jo kun var et Skuespil, og at det slet ikke havde Noget at betyde, den Ene gav mig et stort Stykke Smørrebrød med Pølse. Jeg havde den største Tillid til alle Menneskeer og med største Oprigtighed fortalte jeg dem, at jeg egentlig ikke græd over Paul og Virginie, men fordi jeg betragtede Theatret som min Virginie. og at jeg vilde blive ligesaa ulykkelig som Paul, naar jeg skulde skilles fra det. De saae paa mig, men syntes ikke at forstaae mig; jeg fortalte dem, hvorfor jeg var kommen til Kjøbenhavn og hvor ene jeg stod i Verden; Konen gav mig endnu mere Smørrebrød, Frugter og Kager. Næste Morgen betalte jeg min Regning, og til min Bedrøvelse saae jeg, at hele min Formue endnu kun bestod af en Rigsbankdaler; jeg maatte derfor enten strax vende tilbage med en Skipper til Hjemmet eller søge at komme i Lære hos en Haandværker. Det Sidste ansaae jeg for det Klogeste, thi vendte jeg tilbage til Odense, saa maatte jeg ogsaa gaae i Lære der, og jeg forudsaae, at Folk vilde lee mig ud, naar jeg saaledes kom hjem igjen Det var mig aldeles ligegyldigt hvad Haandværk jeg lærte, jeg valgte det jo ene og alene for at friste mit Liv i Kjøbenhavn. Jeg kjøbte en Avis, søgte deri og fandt at en Snedker vilde have en Lærredreng, jeg gik derhen, Manden modtog mig venligt, men sagde, at førend han antog mig i fast Lære, maatte han have en Attest og min Døbeseddeel fra Odense, indtil den Tid kunde jeg flytte til ham og forsøge hvordan Professionen behagede mig. Den næste Morgen Kl. 6 kom jeg allerede i Værkstedet; der var flere Svende og nogle Lærredrenge, men Mesteren var der ikke. Deres Tale var lystig og letfærdig jeg var undseelig som en Jomfru, og da de mærkede det, blev jeg dygtig drillet; senere paa Dagen gik disse Menneskers raa Spøg saa vidt, at jeg fattede den bestemte Beslutning, ikke at blive nogen Dag længere i Værkstedet. Jeg gik derfor ned til Mesteren, og tog med Taarer Afsked fra ham, idet jeg sagde ham, at jeg ikke kunde holde det ud; han trøstede mig, men forgiæves, jeg var altfor bevæget og ilede bort. Jeg gik nu gjennem Gaderne; Jngen kjendte mig, jeg var ganske forladt. Da huskede jeg, at jeg i Odense havde læst i en Avis og en Jtaliener ved Navn Siboni, der i Kjøbenhavn var ansat som Direktør for Musik=Konservatoriet; alle Mennesker havde jo rost min Stemme, maaskee vilde han antage sig min Person; ellers maatte jeg endnu samme Aften søge at finde en Skipper, med hvem jeg kunde komme hjem. Ved Tanken og Hjemreisen, blev jeg endnu hæftigere bevæget, og i denne lidende Tilstand opsøgte jeg Sibon. Han havde stort Middagsselskab; vor berømte Komponist Weyse, Digteren Baggesen og andre Gjæster vare tilstede. Huusholdersken, som lukkede op for mig, fortalte jeg ikke alene mit Ønske at blive ansat som Sanger, men ogsaa mit hele Levnetsløb. Hun hørte mig med stor Deeltagelse, og maa sagtens have fortalt den største Deel igjen, ihi jeg maatte vente længe; men da Døren gik op, kom det hele Selskab ud og betragtede mig. Jeg maatte synge, Siboni hørte opmærksomt, jeg deklamerede Scener af Holberg og et Par Digte; her overvældedes jeg i den Grad af Følelsen om min egen ulykkelige Stilling, at jeg udbrød i Taarer; hele Selskabet applanderede. – "Jeg spaaer, sagde Baggesen, "at der engang vil blive Noget af ham; men bliv kun ikke forfængelig, naar engang det hele Publikum applanderer Dig, og nu tilføiede han Noget om den rene sande Natur og at denne gaaer tilgrunde med Alderen og blandt Menneskene; jeg forstod ikke Alt hvad han sagde. Sibbon lovede at uddanne min Stemme, og at jeg nok skulde komme saavidt, at debutere som Sanger paa Theatret, jeg var overvættes lykkelig, loe og græd, og da Huusholdersken lukkede mig ud og saae min Bevægelse, klappede hun mig paa Kinden og sagde, at jeg den næste Dag skulde gaae til Professor Weyse, som mente det godt med mig og paa hvem jeg kunde forlade mig.