Viborger Samler, 1794-02-17
Den første Gang lovede Mester Hippe sig ikke at indlægge sig megen Ære med sit Compagnie, og de følgende Dage opgav han ganske sit Haab; thi naar han commanderede til høire vendereder, vendte 3 Mand sig til høire og 5 Mand til venstre, og det skede da saaledes stedse afvexlende i begge Gelieder, som ganske vist maae have seet svorrig nok ud. Raadsherrerne vore posterede paa Fløiene, og holdt, isteden for Flinter, Hellebarder i Hænderne; men endogsaa disse vidste ikke hvad der var høire og venstre, og den eene udloe stedse den anden. Endelig blev den fierde Dag Alvor af Latteren. Stadspiberen Wollmann havde to Svende, som vare daglig Tilskuere ved Vaabenøvelsen, den eene af dem, født i Berlin, var en Erzgavtyv, som giorde sig lystig over alle Narrer. Han havde hidtil kuns leet i sin Næve, men bemeldte Dag loe han af fuld Hals, saa at han blev ganske aandeløs. Byefogden spurgte ham: hvorfor han loe, Borgemesteren spurgte ham: hvorover han loe, Og Byeskriveren raabte saagar: Nar, hvad har J nødig at lee? Men alle Tre maatte lade sig nøie med det Svar, fordi jeg som en Dreng paa otte Aar vidste at svinge mig til høire og venstre, og J veed det ikke. Man maatte ikke vide, hvor meget den Dumne er indtaget af sig selv om man troede at lade denne Slyngelstreg, som de Polkwitzer Borgere kaldte det uhævnet. Man greb ham i Haaret, og Borgemesteren holdt ham i Stivpidsken; men da det var en falsk Pidsk, blev den i Stadsregentens høje Haand, der af Forskrækkelse nedsank i Afmagt, fordi han, ligesom de øvrige Borgere, troede, han havde revet Stads=Pibersvendens Pidsk af Hovedet; thi at der gaves forlorne Haarpiske, vidste ikke et eneste Menneske i hele Polvitz, uden Mester Hippe; thi de havde ingen Garnison havt, og ingen var reist udfra Staden, følgelig lader deres Uvidenhed sig let undskylde. Man lod den arme halvdøde Borgemester ligge under aaben Himmel, som havde endnu Pidsken i den høire Haand, og søgte, at tilfredsstille den Berøvede, som ilede Hiem til sin Principals Huus; men da denne merkede det gode Faars latterlige Forlegenhed, lod han sig ikke bevæge til, at være roelig, men skieldte og bandede alt, hvad han kunde. Han beviiste dem, at de ei aleene havde prostitueret ham, men endog næsten skildt ham ved Livet, og truede at anklage dem paa høiere Steder, og, som han udtrykkede sig, at skildre deres Dumhed. Det satte det Polkwitzer Publicum i en ikke ringe Forlegenhed. Man tog ham med sig paa Raadhuuset, og sendte Bud efter Feldskiæren, med denne gik man hen, at see til den paa Torvet liggende Borgemester; men han var forsvunden. Man søgte efter ham i enhver Krog, hvor man troede, et Menneske kunde skiules, men borte var han og borte blev han, Aftenen var nu forhaanden, følgelig maatte de Fleeste Hiem, kuns de Øverste af Folket marscherede med rystende Hoveder til Raadhuuset, for at høre, hvad der var bleven af Pidske Historien, og netop kom de til rette Tid, thi der skulde samles Stemmer, fordi man ikke kunde afgiøre, om det havde været bedre giort, at lade sig anklage, eller efter Byeskriverens Forslag, at udbetale Stadspibersvenden 10 Daler, og forsone sig med ham; men de kunde ikke komme tilrette med Voteringen, thi Mange ønskede begge Deele. Mester Hippe maatte nu blande sig i Spillet, og han gav da det Raad, at tælle Ruderne i Raadstue-Vinduerne: var disses Antal lige, skulle man betale den fornærmede Musikant de ommeldte 10 Daler; men var det ulige, saa kunde han gaae hen og klage, hvor han vilde. Saa haandgribelig nu dette Forslag maatte falde ud til Bedste for den Berøvede; (thi Hippe oghan havde altid været gode Venner) saa gik man dog hele Raadhuset om og tællede Vindueruderne, og fandt i de 10 Vinduer 80 Ruder; hvilket Tal da eenstemmig blev erklæret for et lige Tal, og derpaa udtællede man fornævte lille Sum i 63 Courant. Hvo var gladere end Musikanter svenden, Han havde længe ønsket sig til Breslau, og nu bragte han dette Ønske paa eengang i Opfyldelse; thi neppe var den følgende Dag frembrudt, førend han anbefalede sig sin Hr. Principal, pakkede sin Mantelsæk fuld af Klæder og Musikalier, bandt sin Violin derpaa, og marscherede ud af Byen. Søndagen derpaa fik hans Kammerat Lyst til at vandre bagefter, og Hr. Wollmann maatte skrive til Glo gau om andre Svende. (Meere følger)