Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-07-01
Man siger Regjeringen har i Sinde at gjøre Øen CuraLoa til det store militaire Depot for Amunitioner og Krigsforraad i Vestindien. Tropperne ved deres første Ankomst til Europa blive ogsaa indqvaterede her nogen Tid, indtil de blive vandte til Climatet. Spandsk Umenneskelighed. (Fortælling om Forliset af den engelske Krigskonnert, Felix, dateret Santander, of the naval cronicle for 1807. Ærede Hr. Captain, Jeg tager mig herved den Frihed at sende Dem disse Linier og underrette Dem om, at vi have havt det Uheld at lide Skibbrud med vor Skonert, Natten til den afvigte 22de Januar mellem Klokken 12 og 3 om Morgenen, paa Kysten, som ligger lige over for Forteder, ved Jndløbet os til Santander. Alle Mand omkom uden mig, vi vare 79 i Tallet, iberegnet 9 Fanger som vi havde faaet udvexlet, og i hvilket Ærende vi vare sendte dertil. Vi ankom her den 18de fornævnte Maaned, fik vore Fanger ombord den 19de Efter Klokken 12 begyndte det at blæse stærkt lige ind i Havnen, saa at vi ikke kunne gaae tilsøes, da vi laae til Ankers lige under Fortet, fra hvilket de praiede os og befalede os at gaae tilsøes. Vi sagde dem vi kunde ikke, da Vinden stod lige ret ind i Havnen, saa at hvis vi gjorde det, ville vi udsætte os for stor Fare, da Veiret saae slemt ud og Vinden var ligge paa Landet. De fortalte os, at hvis vi ikke lettede, ville de fyre paa os, som de gjorde omtrent Klokken 8, Klokken 12 om Natten gave de os et andet Skud; Klokken 4 om Morgenen et Tredie, det blæste da en halv Storm, Klokken 8 om Morgenen fyrede de igjen paa os, saa at vi slutteligen bleve nødsagede til at lette Anker; men det var umueligt, at komme ud, Vinden blæste saa stærk af N. V. med en skræktelig Søegang, saa at vi vare tvungne til at kaste Anker ved Udløbet af Bugten, Søen brækkede over os hvert Øieblik, og Stormen tiltog. Vi laae og reed den hele Dag for vore Ankere i Livsfare, vare tvungne til at hale ned vores Parlamentairslag, og hidsede det Engelske Unionsslag nedad. Vi fyrede en Hoben Nødskud, men ingen forsøgte paa at komme os til Hjelp, endskjøndt en fransk Brig, som jeg siden hørte, og flere amerikanske Kiøbmandskibe tilbøde sig at hjælpe os; men vedkommende Anthoriteter i Santander ville ikke. tillade dem at komme os nær. Vi bleve i samme Stilling indtil Natten den 20de, Stormen vedblev bestandig at tiltage: den 21de kastede vi 8te Kanoner overbord; Søen løb saa høi, at den bortskyllede vor Baad, tilligemed en stor Deel af vore Folk. Jngen vare mere tilbage paa Dækket, end de, der vare bundne fast til forskellige Dele i Skibet, saaledes bleve vi staaende indtil den 22de, uden at vide hvad vi skulle gjøre; Søen løb saa høi som Bjerge, vi havde intet uden Døden for Øinene. Captainen, Lieutenant Mitchell, Lodsen og jeg selv, vare alle dem, der kunne sees paa Dækket; Skandseklæderne vare allerede borte, vil vare fæstede til Ringbolterne paa Skandsen og Søestyrtningerne brækkede over os hvert Øieblik. Omtrent Klokken 12 gik vore Master og Bougspridt, overbord, saa at der intet var tilbage uden det blotte Dæk og Skroget, vi laae saaledes til om Morgenen Klokken 2, da vore Ankertouge bræk kedes, saa at vi ikke vidste hvad vi skulle gjøre. Jeg talte til Capt. Cameron og overtalte ham til at springe overbord med mig, da vi ellers alle inden 5 Minutter ville være sønderslagne af Vraget mod Strandbredden; vi løsgjorde os selv og sprunge overbord; jeg holdt Capt. Cameronved Hovedet nogen Tid, indtil Lodsen eller Mitchell tog fat i mit Been, da jeg blev nødsaget til at slippe Mr. Cameron for at redde mig selv; endeligen kastede en Søe mig op paa Strandbredden, hvor jeg klattrede paa Hænder og Fødder, da jeg ikke var i Stand til at gaae, førend jeg var frie for Søen. Her blev jeg liggende indtil Klokken 6 næste Morgen, næsten død, uden at nogen kom mig til Hjelp. Jeg stod op og gik op imod Høiene, men var saa svag formedelst det Blod jeg havde tabt, ved de skrækkelige Saar jeg havde faaet paa mit Hoved og andre Dele af mit Legeme, at jeg kunde ikke gaae videre. Sluttelig tog en Spanier mig op- og drog mig til hans Huus, hvor jeg laae nogen Tid blødende, da det blev Dag, sendte de Bud efter en Doctor, som forbandt mine Saar og befalede at jeg skulle bringes til Sengs. J denne Forfatning laae jeg flere Dage, indtil jeg var kommen mig lidt igjen, da de toge mig derfra og satte mig i Fængsel, hvor man lod mig forblive nøgen, halv død af Hunger og næsten fortæret af Utøi og Snaps, og uden noget Menneske til Hjælp. Den engelske Agent kom engang for at besøge mig, men sagde, han kunne hjælpe ikke mig, da den spanske Regjering havde mig i Bevaring, og denne tilstod mig neppe 5 Pence om Dagen, hvormed jeg knapt var i Stand til at opholde Livet. Det ville glæde mig at kunne Ord til andet fortælle Dem alt dette, men jeg frygter for, at det ville tage for lang Tid, da jeg er under saa stræng Forvaring. Jeg skulle før have givet Dem Efterretning derom, men jeg har ikke før funden Leilighed dertil; endelig har en Ven været saa artig, at tilbyde mig at overlevere Dette til vores Gesandt i Lissabon for, at tilsende Dem det. (Henry Ellard.)