Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1842-01-07
Man har ligeledes erfaret, at den Sindsvages Hjemsendelse for Tiden skal ansees betænkelig og ugjørlig, og at han følgelig fremdeles skulde forblive i Holland og der bevogtes og forpleies paa Odense Communes Regning, hvilket ifølge Fattig commissionens Formening vil medtage dobbelt saa store Udgivter, som her hjemme vilde behøves ved hans Varetægt og Forsørgelse i Odense Daareanstalt. Endelig viser den med Fattigcommissionen i Sagen stedfundne Correspondence, den vi i medfølgende 18 Stkr. Bilage underdanigst vedlægge, at Commissionen formeentlig har godtgjort, deels ved Citater af positive Love og deels ved authentiske Fortolkninger, at det ikke vedkommer Odense Fattigvæsen, at refundere Communen i Utrecht nogen Erstatning for Hans Jørgen Bovesens Pleie og Varetægt dersteds, samt at vor Communes Pligt til at modtage og forsørge ham først tager sin Begyndelse i Tiden fra den Dag, Patienten er af den hollandske Commune afleveret paa den danske Grændse. Da nu det Kgl. danske Cancellies modsatte Formening deels i det foreliggende Tilfælde vilde paaføre Odense Byes Fattigvæsen en meget betydelig Byrde, og deels i fremtidige Tilfælde kunde medføre end større Byrder og Jnconveniencer for vor Commune, saa vilde Deres Kongel. Høihed naadigst tillade, at Borgerrepræsentationen i Medfør af den Ombu, den skylder sine Medborgere, vover i dette vigtige Spørgsmaal at paakalde Deres bona officin til Byens Tarv, og hvortil vi saameget mere see os beføiede, som lydelige Klager over Fattigskattens Forøgelse i Almindelighed og forannævnte Vyrder i Særdeleshed gjør os det til en sær vigtig Pligt in caan at paasee og paatale Communens Ret. Det er en erkjendt Lærresætning i de Lovlærdes Systemmer over det danske Fattigvæsen, at Staten er forpligtet at understøtte den Fremmede, som indenfor vore Grændser bliver trængende, og at han i saa Henseende maa betragtes som den indfødte Borger. Ved Siden af denne Læresætning indrømmes ingen anden Præventionsret end Et af To, enten at forbindre den Fattige i at overskride vor Grændse, eller og at forkorte hans Ophold her i Landet: et tredie Alternativ, det nemlig at beholde den Fremmede for hans Fødelands Regning, eller at føre dette hans provisoriske Forsørgelse og Bekostningen paa hans Transport til Grændsen i Regning, er ikke alene, saavidt vi vide, fremmed i vor Lovgivning, men endog stridende imod dens pragmatiske Anvendelse. Det er nemligen klart af Fattigvæsens-Lovgivningen og navnlig Forordn. af 5 Juli 1803, Placaf 28 Decbr. 1827 og 10 Decbr. 1828, med en stor Mængde mellemliggende Love og Responsa, at vort Fattigvæsen vaserer sig paa det forannævnte Princip, hvad Fremmede angaaer, at forsørge disse provisorisk, og, hvor de ikke have vundet Hjemstavns- og fast Forsørgelsesret, paa egen Regning bekoste den bragte over Grændsen; ved specielle Undtagelser er denne Grundsætning endmere stadfæstet, og hvorom vi til Exempel anføre §52 i Reglementet af 5 Juli 1803, § 10 i Forordn. 10 Decbr. 1828 m. fl. Er det saaledes en Regel i vor Lovgivning, som ved en langvarig Praxis er stadfæstet, at den Fremmede, som trænger til Hjelp, nyder denne af Fattigcommunen, og at han, hvis han ikke har vunden Hjemstavnsret, da bringes over Grændsen, uden at Udgivten for Almissen eller Transporten til Grændsen føres den Fremmedes Fædreland til Regning, da er det ogsaa efter vor uforgribelige Formening i sin lovlige Orden, at det danske Fattigvæsen overholder denne Regel og Reciprocitet hvad danske Undersaatter angaaer, som i Udlandet bliver trængende, ved nemlig først da at erkjende sin Forsørgelsespligt, naar Jndividet afleveres paa den danske Grændse. Denne Sætning har en saa tilstrækkelig Hjemmel i Folkeretten og i Grundlaget for den humane Reciprocitet, at den neppe behøver videre at deduceres. Den er ogsaa af selve det Kongel. danske Cancellie annonceret som en almindelig Retsregel i en Resolution af 11 Decbr. 1822 til det udenlandske Departement; flere andre Resolutioner fra høibemeldte Collegium resultere desuden af samme Forudsætning, og flere fremmede Magter have erkjendt den som gjeldende mod den danske Stat. Der kunde altsaa intet være til Hinder imod Regelens Anvendelse paa den sindsvage H. J. Boyesen i Utrecht, med mindre enten en Convention med den hollandske Regjering, eller ganske særegne Grunde forbød sligt; men ligesom en Convention ikke existerer, der in conereto forandrer vort Fattigvæsens ovenudviklede almindelige Grundsætning, saaledes gives der eiheller, saavidt vi kunne skjønne, særegne Grunde til at forlade Regelen. Vel har det høikongel. danske Cancellie i sin Skrivelse af 3 Marts d. A. (Bilag No. 15) i Faveur af den utrechiske Fordring yttret, at man ikke kunde tilbagevise enhver Fordring af fornævnte Beskaffenhed, uden at paadrage sig billige Besværinger fra andre Staters Side, og at man saaledes tillige kunde udsætte danske Undersaatter, der bleve trængende i Udlandet, for at omkomme i Elendighed; men med den skyldigste Agtelse for det oplyste og rettænkende danske Cancellie, kunne vi dog ikke ved disse dets Bemærkninger ansee Odense Commune i Erstatningsansvar til Communen, (Fortsættes.) i Utrecht."