Den Vest-Sjællandske Avis, 1835-10-20
Paa Kysten af Syrien er en Nation, hvoraf man kun kiender Navnet, hvilket desmere bør hefte en Agtpaagivers Opmærksomhed derpaa. Dens Love, dens Sæder, som ikkun tilhøre den alene, giør den til et Folkefærd, forskielligt fra alle andre. Hvor ubekiendt end dette Folk er, nyder det dog den kostelige Forrettighed, Friheden, som det har forstaaet at bevare, lige i Tyranniets Centrum, og denne Art af Hæder maa giøre det til en interessant Gienstand i Philosophens Øine. Druserne besidde de under Navnet Libanon og For-Libanon bekiendte Bierge, afsondrede fra hinanden ved en frugtbar Slette, 12 til 14 (franske) Mile lang omtrent 4 bred, giennemskaaren, i sin hele Længde, af Floden Kasmie. Deres Søekyst kan have femten Miles Længde, og strækker sig fra Floden Seyde til Gebail, hvor Paschaliket Tripoli begynder. Deres skiønneste Besiddelser, og hvad der udgiør deres Stats Hovedkræfter, findes indesluttet i Libanon og Kesroan, som høre til Seydes Distrikt. Dette er Stor-Emirens egentlige Herredømme, og dets Hovedstad Dair Camar. Den aarlige Afgift, som han yder til Paschaen af Seyde, er 550 Punge. (En Pung er 500 Piastre.) For-Libanon, som hører til Sletten Beka, staaer under Damascus, og udgiør et eget Fyrstendom, som eies af en drusisk Familie, beslægtet med StorEmiren. Casbeia er dets Hovedsted, samme Blod samme Tarv, samme Lyst til at afryste Portens Aag, som de bære med Utaalmodighed, forene dem ved alle Leiligheder. Druserne have Folk til Naboer og Fiender, som ligeledes have Afsky for Ottomanernes Religion og Regiering, og stræbe efter samme Uafhængighed. Drusernes Regiering er lehnsmæssig, en Fyrste, som man giver Navnet Emir, er i Spidsen for denne Regiering, som Overlehns-Herre, der skyldes Troskab og Hylding; men hans Magt, indskrænket i meget snevre Grændser, kan ikke udvide sig til, at give nye Love, og paalægge Folket Skatter. Hans Jndkomster bestaae blot i Jndtægten af de Jorder, han besidder, og i Udbyttet af Landets Told og Forpagtninger, som han lader bestyre til sin egen Fordeel; hans Midler ere ham dog tilstrækkelige til at føre en Hofstat, temmelig ærebydende i en simpel, med Pragt og Bram ubekiendt, Nations Øine. Efter Emiren komme de store Vasaller, syv i Antal, som have betydelige Forrettigheder; Emiren kan f.Ex, ikke dømme nogen af dem fra Livet, endog i Tilfælde af Rebellion; de behøve kun at giøre simpel Lehnstieneste, og indstille sig under Emirens Fane, til fælles Forsvar. Under dem ere Scheikerne, eller Forpagterne af forskiellige Landsbyer, der udgiøre deres Arvelehne. Den sidste Klasse er Jorddyrkernes. Da denne Nations Overhoveder ikke, i dette fattige og indskrænkede Land, have Raad til at holde Tropper i deres Sold, søge de Bøndernes Agtelse og Velvillie, naar derfor een af dem indstiller sig for en Scheik eller en Emir, reiser denne sig op, ham til Ære, og lader ham sidde ved sin Side. Skatterne, han maa yde, og Pligterne han har at opfylde, ere bestemte ved Loven, og hans Eiendom er ligesaa betrygget som hans Frihed. Naar Samdrægtigheden og Enigheden hersker paa disse Bierge, ere Druserne istand til at giøre sig agtede, man har ofte seet dem, med Kraft, modstaae de forenede Kræfter af Paschaerne i Damascus, Tripoli og Seide, der havde forbundet sig imod dem efter Portens Befaling. For omtrent halvandet Aarhundrede siden havde de endog en Emir, ved Navn Fakreddim, som giorde sig berømt ved de Krige han vovede at udholde mod den ottomanske Port. Skiøndt han tilsidst maatte give tabt, fordi hans fremmede Tropper forlode og forraadede ham; han blev derpaa halshugget i Konstantinopel under Sultan Amurat den 4des Regiering.