Københavns Adresseavis, 1769-02-07
En Tyrkisk Historie. Hvorfor hentes fra den høye Stand de Lære=Stykker, som man vil give Menneskene, enhver Stand trænger dertil. Lokman og Pilpai fandt dem hos Dyrene. Philosophien har med det heele menneskelige Kiøn at giøre; Ulighed forsvinder for dens Øyekast; den afklæder Monarken hans Enevolds Prydelser, og tager Plougen fra Jorddyrkere: dens Øye seer intet uden tvende Mennesker. J de Egne, hvor man ikke veed af anden Rang end disse tvende: Despot og Sklave; hvor alle Titler ere personlige; hvor Sønnen ikke arver nogen Værdighed efter sine Fædre; hvor Ministeren ofte rives fra den Jord, han dyrker, for at paatage sig Staatens Styrelse: der er Rigdom det eneste Tegn paa en forskiellig Stand. Mehemet, som var fød i yderste Armod, fortiente neppe ved idelig Arbeyde saa meget, som behøvedes til at underholde sig, og en graahaaret Fader, som havde fyldt fire Snese Aar, dog var han ikke bange for at tage sig en Mage. Han overlod hende at sørge for hans Fader, og for den usle Hytte, som de beboede; hver Aften bragte han hende sin Vinding, og søgte ved hendes Side at hvile sig fra Dagens Møye. Fatime (saa hedte hun) gav ham snart en Søn. Midt i Glæden over denne Søns Fødsel, tænkte Mehemet paa den Mislykke, som dette Barn maatte deele med dem; hidtil vidste han ikke, hvad Ærgierrighed var nu følte han denne: at gjerne ville giøre sin Søns Kaar meere lykkelige, dertil udfordredes nogen meere Beqvemmelighed; men hvor vilde han faae den fra med en saaliden Fortieneste. Imedens han underholdt sig med disse Tanker, faldt hans Øyne paa hans Fader, som for sin Alders Skyld ikke kunde være ham til nogen Hielp; han følte til første Gang, at hans Fader var ham til Byrde, og at han for hans Skyld ikke kunde spare noget. Nu saae han intet andet hos sin Fader, end en skrøbelig og knurvurren gammel Mand, som uden Ophør klynkede, og forlangte den største Omhyggelighed; han glemte, at han havde Ret til at begiere det; nu han var bleven Fader, huskede han ikke meere at han var Søn. Sultanernes Pragt og Godgiørenhed havde stiftet offentlige Tilflugtssteder for nødtørftige gamle Folk. Disse gavmilde Stiftelsers nye Jndkomster vare noksom bekiendte; men den Fattige havde liden Nytte deraf. Gierrighed, havde vidst at henvende disse Rigdomme, som vare bestemte til den Nødlidendes Understøtning, paa andre Gienstand, Den Ulykkelige som var nød til at tage sin Tilflugt til disse Boeliger, nærmede sig til dem med Bævelse, efterdi han var viis paa at henleve sine jammerfulde Dage i en Ubeqvemmelighed, som vilde forkorte dem. Mehemet, som aldrig havde seet disse Boeliger uden at gyse, tænkte nu, at de stode aabne for hans Fader. Saasom han ilede at frie sig fra de Omhyggeligheder som han var ham skyldig, blev han engang opirret ved nogle af de Egensindigheder, som følger med Alderen, og over den Knurvurrenhed som altid henger ved Uroe og Svaghed, og forkyndede ham, at de maatte skilles ad. Den Gamle sukkede uden at svare: han var ikke i Stand til at gaae. Mehemet løftede ham paa sin Ryg, og tog Turen til de Fattiges Hospital, han maatte hvile sig under veys; thi Veyen var lang og besværlig, han nedlod sin Byrde paa Hiørnet af en Gade, og satte sig ved Siden for at puste. Siden han var gaaet ud af hans Huus, havde den Gamle ikke holdt op at sukke og at græde, paa engang stilledes Taarene, og han synes i nogle Øyeblik henfalden i dybe Tanker, strax derpaa sank han hen paa sin Søn, trykte ham imellem sine Arme og sagde: Jeg forlader dig det, jeg har fortient denne Omgang; jeg antager den som en Revselse der tilkommer mig. Gud seer i vore Hierter, vore hemmeligste Bevægelser ere ham bekiendte; han holder et nøye Register over alle vore Gierninger, og straffer eller belønner dem i Tiden. (For 45 Aar blev han ved) førte jeg din Bedste=Fader, til det Sted hvor du nu henbærer mig; jeg var utaknemmelig; du er det; og din Søn vil maaskee blive det. Gud er retfærdig; velsignet være hans hellige Navn, Ved disse Ord kastede han sig ned paa Jorden, Kyssede den ydmyg, ydmygede sig for Væsenernes Væsen, og tilbad det. Mehemmet hørte paa ham med Forbanseelse; Et Lys tændtes i hans Siel; han svarede intet; men han løftede den Gamle op igien paa sin Ryg, og tog Veyen tilbage, til sit Huus. Han skrækkedes over det Projekt han havde gjort, viiste sin Fortrydelse i at fordoble Ømhed og Omhue, og blev ikke meere vaer, at hans Fader var ham til Byrde, hans Virksomhed fik nyt Liv; hans Fortienester toge til; alle Ting lykkedes for ham. Tiden og en god Huusholdning forskaffede ham den Beqvemmelighed han havde ønsket, og han erfarede, at Himlen altid velsigner og giengielder Børns Kierlighed til Forældrene.