Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1842-12-15
Den kgl. Commissarius. Det forekommer mig, at være noget synderligt, naar Proponenten mener, at Præsidenten i den slesvigske Forsamling, ved at foreholde den Deputerede Lorenzen, at han forstyrrede Forretningernes Gang ved at benytte sig af det danske Sprog, har forudsat, at dette var saa afskyeligt for de øvrige Medlemmer, af Forsamlingen at høre paa, at det maatte gjøre et ubehageligt Jndtryk paa dem. Den Tanke synes at ligge meget nær, at han forstyrrede Ordenen, fordi han talede et Sprog, som Fleerheden ikke forstod, og at han opvakte Harme hos en stor Deel af Forsamlingens Medlemmer, som fandt det urigtigt, at han vilde benytte det danske Sprog, ikke fordi han ikke forstod det tydske, men for at vise sin Uvillie. Hvad enkelte Talere have sagt i Anledning af Udtrykket Dansk Eiendom, er ikke noget, som kan fortjene denne Forsamlings Opmærksomhed, og det var ikke ønskeligt, om den ene Stænderforsamling vilde indblande sig, hver Gang der i den anden var faldet Udtryk, som man fandt anstødelige. At det hele Andragende er utidigt og misforstaaet, har jeg indrømmet, og man kan vistnok være rolig med Hensyn til Udfaldet af denne Sag, uden at man behøver at blande sig deri. Naar Proponenten har udtalt, at de stærke Udtryk om det danske Folks Beredvillighed til ethvert Offer kunne betegne saadanne Opoffrelser, hvorved Ophævelsen af Toldgrændsen kunde fremmes, saasom Overtagelsen af en Jndemnisation for Brændeviinsafgiften, da vil neppe Nogen, som læser hans Andragende, falde paa, at dette har været hans Mening. Der er her Spørgsmaal om at hævde den danske Nationalitet, og ikke om saadanne Offere, der kunne gjøres fornødne, for at tilveiebringe forbedrede Jndretninger, navnlig med Hensyn til Afgifter og Skattevæsen. Jeg troer ogsaa, at Forsamlingen vilde finde det betænkeligt, at udtale noget og Nationens Beredvillighed til at paatage sig nye og forøgede Byrder, forinden den havde taget denne Gjenstand under den nøiagtigste Overveielse. Naar jeg forresten har udtalt, at nærværende Sag har opvakt ubehagelige Følelser hos mig, saa er det alene med Hensyn til de betænkelige Følger, som jeg frygter for, at der deraf vil kunne opstaae. Proponenten: Jeg skal blot tillade mig at bemærke, at det af mig nævnte Offer kun var anført exempelviis, og at der kan tænkes mange flere Maader, hvorpaa man kan bringe Offre, for derved at tilveiebringe høiere Goder. Oberst Brock: Saa sandt som det ved den det danske Monarchi givne Stænderinstitution er tilladt Folkets Repræsentanter at gjøre Forslag til Forandringer i Landets Love og til saadanne Foranstaltninger, som kunne være til Landets Gavn, altsaa ogsaa til saadanne, som kunne afværge dets Skade, saa sandt maa det være Forsamlingen tilladt at indgaae med en allerunderdanigst Forestilling til Hans Majestæt i den foreliggende Sag; thi der handles hverken og meer eller mindre end om en Separatisme, en Adskillelse af en betydelig Deel af Staten fra det øvrige Statslegeme. At denne Adskillelse er aldeles ubegrundet, har jeg oftere søgt at godtgjøre, og skal derfor ikke her komme tilbage derpaa, men kun udhæve, at den sidst tagne Bestemmelse dog i alle menneskelige Forhold pleier at være den gjældende, men at man aldrig har berørt denne, hvor Talen var og Slesvigs Forhold til Danmark. Slesvig har ikke større Ret til at være forbunden med Holsteen, fordi de eengang have staaet i Lehnsforhindelse, end t. Ex. Vendsyssel har, fordi det i sin Tid var pantsat til Grev Geert af Holsteen; thi Pantet er forlængst udløst, ligesom hiint Lehnsforhold er hævet. Provinds af Danmark har Slesvig aldrig været, ligesaalidet som Holsteen, der, lig andre Dele af Tydskland, engang var det afRomeriget, senere af de frankiske Keisere, og paa en Maade af selvvalgte tydske Keisere, men Slesvig har stedse udgjort en Deel af Danmark, paa samme Maade som Vendsyssel eller Lolland og Falster. - Jeg skal iøvrigt ikke indlade mig paa Sagens Realitet, men kun bemærke, at der var en stor Undskyldning for Lorenzen for, at han opponerede mod den øvrige Forsamling, ikke blot i Præsidentens Forbud mod at tale dansk, men især i alle de Bestræbelser for at udslette Danskheden, som han havde været Vidne til. Det er iøvrigt meget at beklage, at saadanne Benævnelser, som tydske Lande, det tydske Cancelli o. s. v. have givet Anledning til, at Slesvig kaldes tydsk, hvoraf de bittre Frugter nu vise sig. Det er ikke os, der have stillet Sagen paa den høieste Spidse; thi i Slesvig er den stillet paa saa høi en Spidse som muligt, naar man endog har turdet anholde om at indlemmes i det tydske Forbund, altsaa paa en Maade at blive Undersaatter af et andet Land. Dette et unegteligt at gaae for vidt, og maa høiligen vedkomme Statens øvrige Dele, og da vi netop ere forsamlede her som et corpus, er det vor Pligt at gjøre kraftige Forestillinger derimod. Aldrig har jeg seet, at ubillige Fordringer nogensinde ere blevne tilbagetrængte ved Eftergivenhed; men denne har tvertimod bestandig givet Anledning til nye Fordringer. Man bør derfor sætte en bestemt udtalt Mening derimod, og da Slesvig er dansk og bestandigt har været dansk – thi aldeles ude af Forbindelse med Danmark har det aldrig været. da det, selv medens det var forbundet med Holsteen, var forpligtet til at præstere Mand og Ros, bør denne Forsamling møde de separatistiske Bestræbelser med kraftige Modforestillinger, hvorved den viser, at den har følt det Nærgaaende for denne Deel af Jylland i hine Bestræbelser.