Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1824-10-11
Frankerig. Jkke lettelig kunde Carl T have begyndt sin Regjering, med en skjønnere Handling, meere skikket til at erhverve ham Folkets Kjerlighed og Velsignelse, end ved igjen at ophæve den trykkende Journal-Censur, hvilket er skeet ved en Kongelig Forordning af 29 f. M., i hvis Jndledning anføres som Grund, at Hs. Maj. ikke anseer det fornødent, at lade en Forholdsregel, der under andre Omstændigheder blev taget imod Journalfrihedens Misbrug, længer vedblive. Efter Forlydende er det især Dauphiin, som i Minister=Raadet har drevet paa at faae hiin Censur=Forordning af 15 August ophævet. Dennes Udførrelse var især overdraget Jndenrigsministeren, hvorimod den nye om Censurens Ophævelse blot er kontrasigneret af Justitsministeren Grev v. Peyronnet, andentvivl - sige Aristark - fordi det er en Retfærdigheds=Handling. Glæden, som dette velgjørende Skridt har vakt, er almindelig, og aldrig fandtes større Enighed hos Journalisterne, end i at lovprise samme. Paa Monitøren nær kappes de om at sige smukke Ting i denne Anledning. Selv den hvide Fane sætter Censuren denne bidende Gravskrift: "Her hviler Madame Censur. Hun døde den 29 Septbr. 1824, paa Hertugen af Bordeaux's Fødselsdag. Gud skjænke hende den Roe, som hun ikke forundte Os. Aristark gjentager Kongens Yttring paa Jndtogsdagen: gjeg er tilfreds med mit Folk og vil bære Omsorg for, at det skal blive ligesaa med mig, og tilføier, at den Kongel. Ridder har holdt Ord. "Hvad har denne Konge at frygte, - udbryder Journal d. Debats - hvad kan han ikke meget mere haabe, hvem den ømmeste Kjerlighed og Hengivenhed overalt kommer møde? Endelig - siger Handelsjournalen - ere vore Følelser og vore Ønsker ingen Tvang meere underkastede, og frit kunne Vi ophøie alle Monarkens Dyder. Quotidienne seer alt i Pressefrihedens Giengivelse Opfyldelsen af det høitidelige Løvte, Kongen for nogle Dage siden gav, at han vil haandhæve og befæste Frankerigs Friheder. Koureren finder i Censuren ei blot et Tegn paa Carl Tdes velvillige Hensigter, men tillige Udtrykket af en høi Politik der bedre end alle hyrede Avisers Deklamationer beviser, at Frankerig atter har indtaget den det tilkommende Rang imellem Nationerne og opnaaet sin politiske Uafhængighed. Konstitutionel, der allerede Dagen før havde bemærket, at en repræsentativ Regjering uden lovbunden, Pressefrihed kun var et Skyggespil, har ved denne Leilighed et vakkert Forsvar for Pressefriheden, og godtgiør, hvor ugrundet Frygten for den pludselige Overgang til samme er, da der gives de strængeste Love til at standse dens Misbrug. Vistnok - vedbliver den - sætte de politiske Undersøgelser Hovederne i Bevægelse; men, rigtig styret, er denne Bevægelse netop Livet i vore Dages Statssamfund. Et Folk, som er ligegyldigt ved de offentlige Anliggender, som hverken tager Deel i Fædrelandets Held eller Uheld eller Hæder, skaffer vel ikke de høiere Embedsmænd stort at bestille; men dets Jndustrie hensvinder, dets Hjelpekilder udtørres, og kommer Øieblikket, da der behøves Daad og Kraft, finder Man det koldt og ligegyldigt. J frygte for Jdee=Cirkulationen og Oplysningens Udbredelse; men betænker dog, at jo oplystere et Folker, des bedre kjender det sin egen Jnteresse, veed det at skatte en god Regjerings Velgierninger, Fredens Fordele og Agtelse for Lovene. J ere bange (sige J) for de revolutionaire i Lærdomme, som om det ikke var lettere at forlede et uvidende end et opbyst Folk til Revolutions-Excesser. Hvor let lade ikke de falske, for Tronen og Friheden farlige Lærdomme sig blotte ved i Publiciteten, Betragter for Alting ikke Retfærde og Humanitetens evige Love som revolutionaire, skriger ikke over revolutionaire Lærdomme, naar Man, støttet paa Chartet, forlanger lige Rettigheder, Religionsfrihed, Valgfrihed, Beskatningsfrihed, Pressefrihed, personlig Frihed og Ministrenes Ansvanlighed, som hidtil kun var et Blændværk. Glemmer ikke, at i Legitimiteten helliger alle legitime Rettigheder og intet Haab levner Revolutionerne. At Man ikke heller glemmer Strængheden af det nys afkastede Aag, er naturligt, hvilket især viser sig ved at optage flere af de forhen overstrøgne Artikler, der nu ere ligesaa bittre Piller for de salig Censorers chikansse Drillerier. Hertil kan regnes en Lovtale i Koureren over Hertugen af Angoulemes Jndtrædelse i Kabinetsraadet, som den Fyrste, der ikke ophørte at lægge Authoriteterne Kjærlighed til de af Kongen givne Grundlovet paa Hjerte som første Pligt. Ja selv i Quotidienne havde Man endnu Dagen før udslettet en Artikel, hvori den bebudede Censurens Ophævelse, hvisaarsag den heel sarkastisk forundrer sig over, at Censuren har ladet Forordningen passere i Monitørenti, Saa fortæller og Koureren, at en af Censorerne faa Dage før havde sagt, at den repræsentative Regiering ikke kunde bestaae uden Avis-Censurk, og efter Aristarken havde en Anden forsikret: "Censuren vilde i Frankerig blive evig som Kongedømmet. Gazette de France bærer Kappen og tier, under Foregivende at det ikke sømmer sig at slaae sig til Ridder paa de Døde, hvorimod det ingen Overvindelse koster Journal de Paris at holde ligesaa varme Lovtaler over Censurens Ophævelse, som forhen over dens Jndførelse. Journal d. Debats og Stjernen kunne ikke forliges om Bevæggrunden til Censuren, som den første, med det stolte Motto af Tacitus: "Lyksalige Tid, da Man tør tænke hvad Man vil og sige hvad Mantænker, ikke vil finde i den hensovede Konges Sygdom (S. 570), men i den i Aristarks Sag fældede, Dom, og da Censuren efter Bestemmelsen skulde have vedvaret til Kamrenes næste Møde, er det klart, at Man allene kan takke Kongen og Dauphin for dens Ophævelse Stjernen paastaaer derimod, at hele Konseilet har været enig, da i andet Fald en Ministerforandring maatte have paafulgt. Dog, den kan endnu komme, og Hr. v. Chatraubriand har alt igjen i et nyt Skrift opløftet sin Stemme, om Censurens Afskaffelse.