Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1844-04-13
udlandet. Kong Carl Johans Afsked fra det Timelige. Biskoppen i Linkjøping, Hr. Hedren, som hvert Aar ved Paasketider pleiede at tildeele Hs. Maj. Alterens Sacramente, indfandt sig efter Tilkaldelse i Stockholm den 14 Februar, hvorefter han den 26 i samme Maaned erholdt befaling til at indfinde sig hos Hs. Maj. Kongen Kl. 2 om Eftermiddagen. Biskoppen blev da strax indladt til Hs. Majestæts Sygeseng, og strax han indtraadte i Værelset, rakte Hs. Maj. sin Haand ud imod ham, hvorefter Han reiste sig i Sengen med fuld Styrke og sluttede Biskoppen i sine Arme, med Bevidnelse af sin hjertelige Glæde over at see Biskoppen hos sig; og da Biskoppen herved beklagede, at han skulde finde Hs. Maj. i en saadan Tilstand, vendte Hs. Maj. selv Samtalen hen paa den svære og truende Sygdom, Han led af. Biskoppen fremstillede nu Guds Ord og Bønnen, som det kraftigste Styrke= og Lindringsmiddel i alle menneskelige Lidelser, hvortil Hs. Majestæt rørt svarede: "bed formig!" Biskoppen forsikkrede, at alle Landets Børn dagligen forenede deres Bønner for Hs. Majestæts Helbredelse, saasom for en huld Fader. Men da vi alle ihukomme, Hs. Majestæt ogsaa Selv kjendte og erkjendte, hvor dette timelige Liv er skrøbeligt, forgængeligt og kort, samt i enhver Alder af Ham, som har givet det, og som i sin Viisdom har bestemt dets første som dets sidste Dag, ville vi i Særdeleshed bede for den udødelige Sjæl, denne Guist af Guddomsilden, at den maatte findes vel beredt til atter at optages i Faderens Skjød, hvorfra den er udgaaet. Hs. Majestæt yttrede herved med et dybt og inderligt Suk: "Forlehne det Gud Biskoppen fremførte derefter, hvorlunde Jngen kan retteligen bede, uden at være oplyst af Guds Ord og greben af Guds Aand; hvorlunde Menneskets sande Storhed bestaaer i ret at kjende Gud – her afbrød Hs. Maj. Foredraget med de Ord: " og at kjende sit eget Jntet, – at tilbede Ham, som Herre over Alt hvad der er og Alt hvad der skeer, at elske Ham som en mild og velgjørende Fader, at overantvorde i Hans Hænder. alle Forhaabninger baade for dette og det tilkommende Liv. Biskoppen vilde ogsaa bringe Hs. Maj. i Erindring, hvorofte Hs. Maj. selv havde erkjendt - hvad Hs. Maj. sikkerlig fremdeles og altid skulle bekjende, at alt det Gode, Hs. Maj. har formaaet at udrette, alle de retfærdige og velgiørende Forsætter, som Hs. Maj. har kunnet fatte, alle de gode og nyttige Værker, som af Hs. Maj. Hænder ere blevne udførte, ikkun have været Jndgivelser, Gaver og Raad af den gode Aand, som er af Sandheds og Godheds Udspring. Hs. Maj. hørtes herunder flere Gange udbryde. "Det er Gud alene, som er stor Det er Gud alene, som gjør store Gierninger, Vi Dødelige ere kun Midler i Hans Haand!" Biskoppen vedblev, Ja langt ifra, at Hs. Maj. har villet tilegne sig nogen egen Fortjeneste, har Hs. Maj. altid villet erkjende sig for Gud som en fattig Synder, behæftet med mange Svagheder, Feil og Mangler, som ikke kunne give Haab om Naade og Belønning, men tvertimod fortjene Bebreidelser og Straf. Derfor maatte Hs. Maj. som en sand og tro Bekjender af Jesu Christi Evangelium, finde Sig manglende al egen Fortjeneste, samt ikke kunne forlade sig paa noget, som er beroende af Hs. Maj. selv, hverken paa sin Klogskab, som ikkun er en svag Lysstribe i Tidens Mørke, eller paa sin Retfærdighed, Dyd og gode Gierninger, som hos Menneskene altid ere ufuldkomne, og ikke bestaae for Ham, hvis Hellighed straaler klarere end Solen; og at det ikkun er en sand og levende Tro, en stille Underdanighed, en brændende Kjærlighed til Gud, som udgjøre den betrængte Sjæls Støtte. Under denne Fremstilling yttrede Hs. Maj. selv flere Gange: "Det dødelige Menneske er blot et Jntet. Mennesket er blot et Støvgran, hvis jordiske Tilværelse ikkun varer et Øieblik. Vi ere blot Orme i Støvet. Gud alene er stor." Yderligere tilføiede Biskoppen: Hs. Majestæt maatte derfor tage sin Tilflugt til Guds store Barmhjertighed og Naade, til Frelseren Jesu Christi uendelige Fortjeneste, til den store Forløser, som har gjenløst os med sit hellige Blod, som ved sit fyldestgiørende igjen har forhvervet os Arveret i Guds Herligheds Rige, som vil styrke, understøtte og befæste os i alle Kampe, som vil lede os med sin Faderhaand, gjennem selve Dødsmørket, og som ved sin egen Aand vil berede den fattige Sjæl til Jndtrædelse i det evige Liv. Under disse Ord hørtes Hs. Majestæt med dyb Rørelse sukke: Hans Barmhiertighed er stor Biskoppen formanede derefter Hs. Maj. til troligen at bede, eftersom Bønnen giver Kraft baade til ret at leve og ret at døe. Døden er blot en ny Fødsel, blot Begyndelsen til et nyt Liv, heel uligt det nærværende forgjængelige, et Liv uden Mangler, uden Svagheder, uden Vildfarelser, uden Synder, uden Uro, uden Fjender; hvorved Hs. Maj. indfaldt med Livlighed: "Ja et Liv med den bedste af alle Venner, som er retfærdig!" Og da Biskoppen endvidere opfordrede Hs. Maj. til med hele sin Sjæls Alvor at berede sig til Erholdelsen af dette Liv, opsendte Hs. Maj. et dybt og hjerteligt bønfaldende Suk. Biskoppen underholdt foranstaaende Samtale med passende Mellemrum og Pauser, paa det at Hs. Majestæt skulde vedligeholde Opmærksomheden og beholde Kræfterne, som heller ikke et Øieblik forlode ham. Tilsidst henstillede Biskoppen til Hs. Maj. om han ikke, uagtet han ellers sædvanligviis pleiede ved Paasketiden at nyde Alterens Sacramente, nu, paa Grund af Omstændighederne, skulle ville annamme det hellige Naademiddel for den sædvanlige Tid, for hvilket Tilfælde Biskoppen, skulde holde sig beredt til at være til Tjeneste, naar Hs. Maj. maatte befale. Hs. Maj., som af den lange Samtale folte sig mat, svarede Biskoppen: "bliv her i Staden nogle Dage; jeg vil sende Bud efter Eder. Biskoppen sluttede sit Besøg med en kort Bøn over Hs. Maj. og ved at meddele ham Herrens Velsignelse. Hs. Maj. bevidnede sin hjerteligste Tak for hvad Biskoppen med Hs. Maj. havde talt og bedet, og hilsede den døende Konge Biskoppen ved Afskeden paa samme Maade, paa hvilken han havde modtaget ham.