Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1846-09-14
Folkefesten paa Navnsborg Slotsbakke, Gaardmand Hans Olesens Foredrag. Mine Venner. Med denne hjertelige og velmeente Tiltale hilseer jeg for første Gang en saa talrig Forsamling. Aldrig tilforn har jeg været tilstede ved en saadan Leilighed; aldrig tilforn talet offentlig til en saadan Mængde, og hvoriblandt saa mange kundskabsrige og dannede Mænd. Dette tilsammen har flere Gange gjort mig vaklende i min Beslutning, med Hensyn til at bestige denne Plads. Men naar jeg saa igjen ret betænkte Festens Betydning og Characteer; betænkte, at det, der foranledigede mig til her at tale, ikke var hvad man kalder blot Lyst til at tale, men Ønsket og Trang til offentlig at udtale mig angaaende visse, særdeles vigtige Gjenstande for denne talrige Forsamling, hvoraf Størstedelen dog ere mine Ligemænd og Standsfæller, udtale mig angaaende idetmindste een Gjenstand, hvis Vigtighed og Gavnlighed for Lande i Almindelighed, og mine Standsfæller i Særdeleshed, ikke længer bør kunne drages i Tvivl – men som destoværre, af en stor Deel hidtil er draget i Tvivl –, da blev det mig snart indlysende, at det endog var min Pligt her at tale. Endskjøndt den foregaaende Taler fuldstændig har omhandlet Festens Betydning, skal jeg dog først tillade mig korteligen at omtale hvad der efter min Formening ogsaa er og bør være Hensigten med denne Fest. See vi hen til, hvorfra den egentlig har sit Udspring, det Sted hvor Impulsen til den først blev given, da vil det vel ikke længer blive skjult for Nogen, at den har en dybere Betydning end enhver anden almindelig Samling og Sammenkomst af Mennesker. Herom vidner desuden den store Mængde, som her er tilstede. Vi vide vist Alle, at det var ved Opløsningen af Lollands Landboforening det besluttedes, at afholde en saadan Fest aarlig i Provindsen, Vel maa jeg beklage, at det ikke kunde tilstedes en Forening som den nævnte, saa uskyldig som nogen, uden Jndskrænkning at vedblive sin Virksomhed. Men hvis, som jeg næsten tør antage, at denne Foreningens, iøvrigt ikke glædelige, tidlige Hedengang gav Anledning til, at vi her i langt større Mængde komme sammen, for at udrette netop det Samme, som Hensigten var at udrette ved Foreningen, da maae man jo endog være ret tilfreds med at det saaledes skete. Vel er det ogsaa Hensigten med denne Fest, at vi ved den skulle more og forlyste os, men dette vilde her kun meget uegentligen blive Tilfældet, med mindre vi tillige ville forbinde en anden, en værdig og ædel Hensigt der med, en Hensigt, der ved sin egen Kraft og eget Værd netop giver os Leilighed til at nyde Glæden i rigt Maal, jeg mener – Almeenaandens Opvækkelse samt Friheds og Ligheds Principets Gjennemførelse: en saadan Aands opvækkelse iblandt os, som siger os, at vi ikke leve for blot udelukkende at tænke paa os selv alene, men at vi ogsaa have Pligter at opfylde mod vore Medborgere et saadant Princips Gjennemførelse, at virkelig Lighed for Loven bliver Tilfældet. Disse tvende vigtige Hoved gjenstande er det, der efter min Formening utvivlsomt er og bør være Hensigten med denne og lignende Folkeforsamlinger, og netop saadanne Forsamlinger egne sig rettest hertil. Her sees ikke opad eller nedad, men lige ud her gjælder hverken Stjerner eller Baand, andre end dem, vi Alle bære; her gaaer dristig og med Selvfølelse den ringeste Dagleier ved Siden af den fornemste Herre, thi her gjælder ingen Standsforskjel, det Eneste, som her adler Manden, er hans egne Gierninger. Her er ikke Overordnet og Underordnet; nei, her ere vi Alle lige for Loven, den Lov, vi selv have givet os og underkastet os, Jndsee, at dette her er Tilfældet, det kan og vil dog vistnok Enhver; men at stræbe efter, at det Samme ogsaa kan blive Tilfældet paa alle andre Steder, og i alle andre borgerlige Forhold, det ere vi destoværre ikke Alle saa ivrige i, som det er vor Pligt. Og dog, at dette skeer, er en absolut Betingelse for Almeenaandens Vækkelse, den Aands Opvækkelse iblandt os, der er saa nødvendig, hvis noget Godt til Almeenvellets Fremme skal udrettes. Dette Sidste (Almeenvellets Fremme) vil aldrig kunne trives iblandt dem, der nedværdige sig til usselt Kryberi eller hyklerisk og slavisk Villies= og Menings-Underkastelse. Hvor vi man vente, at en uselvstændig, villielos Slave, der ikkun tor og vil hvad han veed der er hans Foresatte behageligt uden Hensyn til, om det er til hans eget og Medborgeres Vel eller ei, skal være villig til at medvirke til almeennyttige Foretagenders Fremme, Hvor vil man vente, at Den, der ikke føler sit eget Værd som Menneske og Borger, skal indsee endog blot hvad der tjener til hans eget Vel, endsige bryde sig om hvad han skylder sine Medborgere, eller rette sig efter de Pligter, Naturens Lov paabyder med Hensyn til disse, Nei, Jkkun den, der med selvstændigt og frit Blik overskuer Forholdene, og saaledes seer hvad han selv er, hvilken Stilling lige over for Andre han selv indtager, og hvad han som Følge heraf bør foretage sig i dette eller hiint Tilfælde, – kun han veed, at der gives Noget, som hedder Almeenaand, og ikkun af ham kan man vente, at han følger de Pligter, som denne Aand og hans egen Fornuft byde ham, uden sneverhjertede eller egistiske Hensyn, Mine Venner, At fremkalde og oplive en saadan Aand iblandt os, er, efter min Formening, Hensigten med denne Fest, og jeg vil af inderste Hjerte ønske, at dette Aar for Aar meere og meere maa lykkes, hvorved da flere og flere almeennyttige Foretagender, ville fremmes, til Held for os og Landet. Jeg skal dernæst tillade mig at paavise nogle Gjenstande, som værdige Maal for vor fælles Stræben, og hvorved gives Leilighed for den alt existerende Almeenaand og Almeeninteresse at gjøre sig gjældende paa den skjønneste og meest værdige Maade. Jeg er overbeviist om, at Aarsagen til at det i det Hele overhovedet staaer sig temmelig daarligt hos os med Hensyn til den udmærkede Egenskab, man kalder Almeenaand, er en Følge af Mangel paa Kundskab og Dannelse. Det ene Ord Kundskab, betyder saa saare meget. Kundskab er Magt, siger Ordsproget, og det er tilvisse en Sandhed; Bevises herfor have vi daglig for Øie. Men da vi saaledes ikke kunne tvivle herom, og vi jo dog Alle, navnligen de, som høre til Bondestanden, føle en stor Mangel paa Kundskab, bør vi da ikke gjøre Alt, hvad der staaer i vor Magt, for at det i Fremtiden kan blive bedre i denne Henseende, Selv for os Ældre er det endnu muligt at erhverve flere og flere Kundskaber; Leilighed hertil savnes ikke, men gives tvertimod i rigt Maal, naar vi kun ikke ere ligegyldige for hvad der tjener til vort eget Vel. Som den nærmeste Leilighed, vi Ældre have til endnu at indhente Noget af det Forsømte i Erhvervelsen af Kundskaber, skal jeg nævne Læsning af gode Bøger og Blade, samt jævnligen at søge saadanne Steder, hvor man ved Omgang med mere Kyndige, ved Udvexling af Jdeer og Anskuelser med Andre, er istand til at lære noget Godt; hvad herved vindes er saare Betydeligt, og den Tid, som anvendes hertil, er saa vel anvendt som nogen. Men endskjøndt vi endnu som Ældre saaledes kunne indhente Noget af det Forsømte, saa indrømmer jeg, og beklager dertil meget, at vi aldrig ville kunne bringe det saavidt, at vi i alle Henseender kunne siges at kunne hævde vor Plads ligeoverfor de andre Samfunds-Classer. Jeg beklager det, siger jeg, og haaber, at alle Tilstedeværende i denne Henseende føle som jeg. Men er dette Tilfældet, da lader os Alle som Een stræbe af al Kraft efter at det i Fremtiden kan blive bedre, stræbe efter at vore Børn og Efterkommere ikke skulle udtale den samme Beklagelse, som vi nu udtale, ja maaskee kunne de endog komme til at udtale den, ledsaget med Veeraab over os, fordi vi ikke have opfyldt vor Pligt, om vi nu undlade dette. Jkke troste vi os med at vore Børn søge de tvungne Almueskoler, vi vide Alle af Erfaring, at det er for Lidet hvad man der lærer, for at hjælpe sig i de forskjellige Livsforhold, hvori man siden kommer; nei, men med velvillig Jmødekommen slutte vi os til hinanden, og ved mange fælles smaae Bidrag gjøre det muligt, at idetmindste Nogle kunne lære Mere! Jngen Penge, som man giver ud, ere bedre anvendte og bringe større Glæde end de, der anvendes i den antydede Retning, og ingen Penge, satte paa Rente, give saa mange pCt. som disse. J vide vist nu allerede, hvortil jeg sigter; – ja, jeg vil ikke dølge det: mit Ønske og mit Haab gaaer ud paa, at J Alle – navnligen af Bondestanden - ville herefter med større Redebonhed imodekomme et Foretagende i denne Retning med velvillig Understøttelse, end hidtil har været Tilfældet, – jeg mener Villie til at bidrage til Oprettelsen af en Skole, hvis Hensigt skal være at bibringe idetmindste en Deel af vore Børn og Efterkommere saadanne Kundskaber, som vi nu selv saa høiligen savne. At omtale og imødegaae alle de forskjellige Jndvendinger, som snart af En, snart af en Anden gjøres om en saadan Skoles Gavnlighed for Bondestanden, er her ikke Tid og Sted til; men saadant er desuden overflødigt, thi dens Gavnlighed, ja paatrængende Nødvendighed, behøver vist intet Beviis. Jkkun den ene, forresten meest ugrundede Frygt, at Skolen ikke skal blive saaledes indrettet, at den kan afhjælpe det Savn, hvortil Trangen er størst, være det mig tilladt her at omtale. For det Første kan jeg forsikkre, at jeg troer, at Enhver, idetmindste dem jeg er kommen i Berørelse med, af dem udenfor Bondestanden, som først har begyndt at fremme Sagen og tegnet sig for Bidrag, ønsker at den bliver saaledes indrettet, at den svarer til Bondestandens Ønsker og Fordringer. Men sæt end- og, at dette ei var Tilfældet, saa er det dog aabenbart Bondestandens egen Skyld, om det ikke skeer. Vi vide dog ret godt, at vi ere de Fleste i Tallet. Der behøves altsaa kun, at vi i Mængde tegne os for Bidrag og ligeledes i Mængde give Møde ved den Generalforsamling. ved hvilken Skolen agtes stiftet og indrettet saaledes som den siden skal være, og der paa en værdig Maade gjøre vor Mening gjældende. Gjøre vi dette, da opfylde vi vor Pligt, og vi kunne da ogsaa være overbeviste om at Foretagendet vil bringe Held og Velsignelse baade for os og vore Efterkommere. Men gjøre vi det ei, da nægter jeg ikke at jeg antager, at vi faae et stort Ansvar at bære; thi da vil jo Alt blive som det er, om ikke værre, hvad jeg dog troer maa være indlysende for Alle at ville blive Tilfældet; og at vi for at spare hver nogle faa Rigsdalere, skulde være Skyld hertil, kunne vi ikke forsvare hverken for vor Gud eller vore Medmennesker. At vi ikke skulde have Raad til at bidrage til en saadan Skoles Oprettelse, eller overhovedet til almeengavnlige Foretagenders Fremme, er en Undskyldning, som for de Allerflestes Vedkommende er blottet for al Grund. Hvad Skolen angaaer, da vil den blive grundlagt paa Actier a 10 Rbd. Har man ikke Raad til at offre 10 Rbd. paa een Gang, da betale man 1 Rbd. aarlig i 10 Aar. Har man heller ikke Raad hertil, hvad dog de Fleste have, da forene man sig Flere om at tage en Actie, og naar der endda Jntet af alt dette skeer, – er det sandeligen ikkun Villie til at fremme Sagen, som mangler. Lad os derfor, mine Venner, Alle og Enhver, som her ere tilstede, og som ei allerede har tegnet sig i denne Anledning, strax paa Stedet tegne os for Bidrag, Enhver efter sine Evner og Vilkaar, og lad os, naar vi komme sammen med Andre ved andre Leiligheder, opmuntre dem til at gjøre det Samme. Lados, mine Venner, vi lollandske og falsterske Bønder, der synes at staae saa godt anskrevne paa høiere Steder, lad os vise Enhver, frit og offentligt, at vi vide, hvad det er vi ville, og at vi kun ville hvad der er ædelt og godt, thi om der end endnu kunde gives Enkelte, der ansee det for ubetimeligt at Bønderne lære og forstaae Noget, saa tør de dog tilvisse ikke sige det aabenlyst. – Skeer Alt dette; søge vi, deels selv at erhverve os saa megen Kundskab og Dannelse som muligt, for at vi, saavidt det lader sig gjøre, ved alle Leiligheder kunne hævde vor Plads, deels at bidrage til, at vore Børn og Efterkommere ikke skulle komme til at fole det Savn, som vi nu føle, da kunne vi være forvissede om, at den Tid ikke vil være fjern, da Bondestanden vil erholde den Betydning og Anseelse her i Landet, som dens Talrighed og Vigtighed berettiger den til. Det vil da ikke længer komme til at hedde som nu Aa det er kun en Bonde, nei, men tvertimod i alle Tilfælde, hvor Bondestandens Jnteresser komme med i Spillet, ville de høiere Staaende, ja selv Regjeringen gjøre sig det Spørgsmaal: Hvad vil Bonden sige hertil og Gud give, at vi ret snart maae naae den Tid Forinden jeg forlader denne Plads være det mig ogsaa tilladt at bringe Forsamlingen en Jndretning i Erindring, der formedelst dens særegne Vigtigheds Skyld har Krav paa vor Opmærksomhed, nemlig det iaar, paa derom skeet Jndbydelse af nogle sande Fædrelandsvenner, stiftede Bondevennernes Selskab. Dets Formaal er især: "fuldstændigen at undersøge Forhold imellem Herremænd og Bønder, og at virke for Bondestandens fuldstændige Emancipation til virkelig Frihed og Lighed med Statens øvrige Borgere for Person og Eiendom". Et skjønnere og ædlere Formaal har vist ingensinde noget privat Selskab sat sig, og vi ønske vist Alle, at det hermed maa have den glædeligste Fremgang. Men det er ikke nok, at vi ønske dette, vi maae ogsaa her efter Evne virke med til, at det kan naaes, og navnligen først og fremmest ved at indmelde sig som Medlemmer i Selskabet. De Mænd, dHrr. Stænderdeputerede Kammerr. Drewsens og Landsoverretsproc. Christensens, noksom bekjendte uegennyttige og rastløse Jver og Virksomhed for Bondestandens Vel, fra hvem Jndbydelsen er udgaaet og som ere deelagtige i Bestyrelsen, er os Borgen for, at Jntet vil blive undladt, der kan fremme Selskabets Tarv, og det i Forhold til Sagens Vigtighed vistnok moderate Contingent, nemlig 4 Mk. for en Gaardmand og 2 Mk. for en Huusmand, gjør det muligt for os Alle ogsaa at bidrage vor Skjærv til denne almeenvigtige Sags Fremme. Ogsaa hertil vover jeg at opfordre denne ærede Forsamling, og navnligen atter mine Standsfæller, ved at tegne sig som Medlemmer af Selskabet, idet jeg tillader mig at paastaae, at det Ringeste, vi kunne gjøre for at vise at vi paaskjønne hine Mænds store Jver og Opoffrelse for vor Sags Fremme, og at vi ere værdige hertil, samt at vi indsee det Ubillige i den Fremfærd, et vist overmodigt og hidtil favoriseret Parti har udøvet imod dem, er, at vi komme dem imøde med fuld Tillid og Redebonhed til efter vor Evne at bidrage til Fuldførelsen af den for os paabegyndte Sag. At denne maa faae det bedste Udfald, vil jeg slutteligen ønske af mit ganske Hjerte, Aabent Sendebrev til de slesvig-holsteenske Journalister. Vi have i det Foregaaende seet, hvorledes Falck og Schrader have betragtet Sagen; pi skulle nu høre Dahlmanns Mening om Slesvigs Forhold til Danmark. J"Kieler Blatter, 1ste Bind har Professor Dahlmann ladet indrykke en Afhandling under Titel "Ein Wort uber Verfassung, hvori han søger at godtgjøre Hertugdømmernes Ret til en saadan. Han har vel ikke i denne Afhandling, saaledes som Falck i sit forhen omtalte Skrift, specielt behandlet Slesvigs Forhold til Danmark, men han udtrykker sig dog saa tydeligt derom, at der ingen Tvivl kan være om hans Mening. Saaledes siger han S. 293: Die Souverainitet, deren sich Dännemark mit so vollem Rechte uber Schleswig rühmte;) fremdeles Es giebt denen, die ans Unkunde das Herzogthum Schleswig, weil es einmal Theil des Königreichs Dannemark ist, auch unter dem Königsgesete begriffen glauben." Og endelig tilføier Dahlmann efter at have citeret Stedet i Hyldingseden, hvori secundum tenorem legis regiae omtales: Offenbar beziet sich diese Erwähnung des Königsgesenes lediglich auf die in demselden genauund grundlich festgesente Ordnung der Ærbølge in Dännemark Man seer af disse Anførsler, at Dahlmann ikke alene indrømmer Kongeriget Danmark Souverainitet over Hertugdømmet Slesvig, men endog gaaer meget videre, og ligefrem erklærer, hvad der jo er Dem, mine Herrer, som alle Slesvigholstenere, den ufordrageligste af alle ufordragelige Paastande, at Hertugdømmet er en Deel (altsaa en Provinds) af Kongeriget Danmark. Kun protesterer han imod, og det med Ret, at den danske Kongelov gjælder som Grundlov for Hertugdømmet; derimod erkjender han dens Gyldighed som Arvefølgelov; det er aabenbart, siger han, at Ordene secundum tenorem legis regiae ikke kunne gaae paa Andet end den ved Kongeloven bestemte Arvefølge i Danmark. Falck og Dahlmann ere altsaa enige i, at Kongelovens Arvefølge gjælder for Hertugdømmet Slesvig; kun om Slesvigs Forhold til Kongeriget synes de at være af nogen afvigende Mening, idet Falck vil have det betragtet som et somveraint Hertugdømme ligeoverfor Danmark, og som kun er forbundet med dette ved fælleds Arvefølge, medens Dahlmann vil gjøre det til en Deel (en Provinds) af Kongeriget. At der ved lex regine kunde forstaaes noget Andet, end den danske Kongelov, have disse Mænd, ingen Tanke havt om, og det er kun et ligesaa uværdigt som uredeligt Kned, naar man i den nyere Tid er fremkommen med den Paastand, at der ved lex regiae i Hyldingseden skulde forstaaes Frederik den Tredies Arve statut af 1650; det er en jammerlig Paastand, fremført imod Vedkommendes bedre Vidende, og blottet for alt Beviis.