Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-10-12
Hvad jeg har yttret i een conjunctivisk Form, som gieldende under mange mødende Omstændigheder, lægger Forfatteren mig i Munden, som en indicativisk Sætning. For øvrigt turde jeg nok paatage mig at bevise, at det i Almindelighed er til Proprietairernes Fordeel, at de modtage Skatterne af deres Bønder, erlægge samme under eet for det samlede Gods, og saaledes kunne fritage Fæsterne for den altid strengere og vanskeligere Afregning med Amtstuen, der ikke kan lempe sig saaledes efter Bondens Leilighed, som Godseieren, eller hans Forvalter, ofte nu, uden nogen Risico, men tvertimod til giensidig Lettelse, kan gjøre. Hvis en Lov forandrede Sagen derhen, at Fæstebonden, ligesom Selveieren, skulde erlægge Skatterne directe til Amtstuen, skulde man vist faae at høre, at Proprietairen, der nu saalænge har paaberaabt sig hiin Forpligtelse som et Hovedgaarden paa hvilende betydeligt onus, vilde kalde dette en Rettighed, og saaledes, klagende over at have mistet et Beneficium, vende op og ned paa det Begreb, man nu i Almindelighed gjør sig derom. Forfatteren gaaer nu videre, og hans paa nogle Steder afgivne skjæve Domme, give mig Anledning til følgende bemærkninger. Lydighed imod Godseieren har nok ingensinde, efter Lovens Mening, været Fæstebonden paalagt, uden under Hovarbeidet, hvor Bonden maatte betragtes efter Tyendeforholdet, eller i de Tilfælde, hvor Proprietairen handlede som Øvrig hed; men at denne udstrakte sin Myndighed langt videre, og gjorde en skammelig Misbrug deraf, er bekjendt nok. Vel er Hoveriet nu, som det kaldes, bestemt, nemlig forsaavidt det, efter sin Natur, lader sig bestemme, det er bragt under visse almindelige Regler; men Meget ligger der i Natural-Arbeiders Natur og i det Forholds Væsen, der finder Sted imellem Godseieren og Hovningsbonden, og altsaa endnu mere imellem Huusbond og Tjenestetyende i Almindelighed, der ikke lader sig paa mathematisk Maade beregne eller afridse, eller afmaale, ligesaalidet af den Rethavende som den Pligtpaaliggende; mangen Tvivl om Forstaaelsen af de indgaaede Foreninger opstaaer i det Practiske; mangt et Arbeide maa beroe eller overlades til Proprietairens eget Tykke, og til en giensidig billig, tildeels paa Sædvane grundet, Afgjørelsesmaade. At i saa Fald det Unævnte i Lovene, og det Tvivlsomme i Contracterne, skulde komme Besidderen, det er Fæsteren, tilgode, som Forfatteren mener, er meget urigtigt. Nei, tvertimod Fordelen er i Almindelighed paa Godseierens Side, og hvor naturligt under et saadant personligt Tjenesteforhold? Hvor mangen Herre hører gjerne sin Tjeners raisonnerende Jndvendinger mod det Arbeides Lovlighed, hiin paalægger denne? Nei, Fæstebonden er det i Almindelighed, som maa give efter, undertiden af en utidig Frygt, stundom ogsaa, naar det formeentlig Ubillige ikke er af stor Betydenhed, af et Slags Klogskab, for at kunne have som Bonden kalder det – en god Omgang med Herskabet, hvilket, som han vel veed, naar det kommer til Strid, Had og Forfølgelse imod Fæstebonden, kan chikanere denne paa tusende Maader. At der gives enkelte haardnakkede og trettekjere Bønder, som intet Hovarbeide gjøre, uden de forud med Vished vide, at de ved Rettens Hielp kunne tvinges dertil, beviser intet imod denne Sandheds Almindelighed. At imidlertid slige slettænkende Bønder kunne drive det ret vidt med at skade og chikanere Godseieren, naar denne vil benytte de kraftige Midler, Lovene give ham derimod, kan neppe med Grund paastaaes, men at i al Fald Proprietairen, i det omvendte Forhold, kan drive det meget videre, det har adskillige Aars Erfaring lært mig. At den offentligen meddeelte vakkre Prøve af et Huusmands Fæstebrev skulde være en Fiction, som Forfatteren mener, har jeg ingen Grund til at troe, da jeg selv har seet flere saadanne Fostre af Bondeplageriets Aand, hvorved fri danske Mænd, men rigtignok kun af Almueklassen, Huusmænd nemlig, imod Fæste paa et lidet Huus med Jord, have forskrevet sig til at betale Herskabet en saa høi aarlig Afgivt og forrette saa mange Arbeidsdage, – som de selv kalde deres Slaverie - at de umuligen kunne opfylde deres Forpligtelser, hvorfor i slige Tilfælde Huusbonden ogsaa, af sin høie Naade, maa eftergive det, Huusmanden ei mægter at afbetale eller aftjene, indtil det falder ham ind, at søge Fæsteren til Fæstes Forbrydelse, paa Grund af Mangel af Fæstepligtens Opfyldelse. Forfatteren maa ellers undskylde, at jeg ikke finder mig beføiet til at opfylde hans Pro vocation, at føre Beviis om, at der gives Godseiere, som ikke altid følge Ret og Billighed mod Fæsterne. Et saadant Beviis er overflødigt, saa meget mere for Forfætteren, som han tilstaaer, selv at være overbeviist derom. Beviis bestaaer heller ikke deri, at nævne et Navn, og det stemmer slet ikke med mine Følelser, at vanhædre Folk, ved i offentlige Blade, at compromittere dem, for deres Tænke= og Handlemaades Skyld, naar iøvrigt mindste Grad af Agtelse kan tilkomme dem eller deres Familier. Enhver, der føler sig truffen, gribe i sin Barm Dette er Tendentsen af Satiren og Skuespillet, og dette maa ogsaa tildeels være Øiemedet af enhver Anke over offentlige eller private Indretninger, som det er tilladt at fremstille for Publicitetens Domstol, naar dette skeer med sømmelig Ærbødighed. Forfatteren og jeg stemme saaledes ikke overeens i vore Anskuelser af det nuværende Forhold mellem Proprietairen og Fæstebonden. Men det Punct, hvori jeg er meest uenig med Forfatteren, er, naar han af den almindelige Eiendomsrets Uforkrænkelighed vil godtgjøre, at Godseiernes Rettigheder over Bøndergodset ei allene ikke bør være mindre, end de nu ere, men at endog en større Frihed i Raadigheden, over samme, snarere maatte ønskes ved Lov indført. Forfatteren, der med nogle Andre, stedse føre de Ord i Munden: Eiendomsretten bør være hellig, bør respecteres, tager ei vedbørlig Hensyn nok til, at denne naturlige Regel maa forstaaes med behørig Modification; de synes at glemme, at denne Ret dog forudsætter et endeligt Begreb, at Staten, det er Regenten, tilkommer en øverste Eiendomsret, eller Ret til at afpæle Grændsen og fastsætte Omfanget af samme, med Hensyn til de forskjellige Gjenstande, over hvilke den udøves under en borgerlig Forfatning; og at Jndskrænkningerne fornemmeligen træffe Eierne af faste Grunde, Jordegodser. Disse udgjøre Dele af Jordkloden og have faste Beboere, der følge dem, omendskjøndt Territorial Eierne forandres eller bortflytte. Raadig heden over disse Ting bør følgeligen ikke være saa stor som over Creature, Kister og Skabe, Kjøbmandens Krambod eller Riigmandens Penge; og behøver ei at være det. Forfatterens Sammenligninger halte derfor betydelig, saalænge der er Forskiel imellem Bønder og Fæ. Kort: Eierne af Jordegodser og faste Grunde have derfor ei, og kunne ikke fordre en saadan fri Disposition over disse, som over andre mobile og mindre betydelige Ting. Forordningen af 27 Sept. 1805, der betager Eierne af Skove Ret til at omhugge disse for Fode, til at hugge til Salg i de 10 første Aar efter Eiendomsrettens Erhvervelse, &c. afgiver et klart Exempel paa, hvor kraftig Regjeringen undertiden maa gribe ind i Borgernes naturlige Rettigheder, for at afværge Misbruge, stridende mod Almeenvellets Tarv, og man har dog ei hørt, at denne Anordning er udskreget som en uretfærdig, men tvertimod anpriist som en velgjørende og viis Bestemmelse. Der gialdt det om at opfrede Træer og Skovstrækninger, vigtige for Landet og kommende Slægter. Skulde da, hvor Talen er om at frede om Mennesker, om den talrige Almueklasse, og at forebygge dens Ødelæggelse eller dog haarde Undertrykkelse, Landsfaderens Hjerte slaae mindre varmt for dens Befrielse for et unaturligt Aag? Sikkerligen ikke. Tam scio hoc ita esse, qvam me vivere.