Viborger Samler, 1829-01-12
Mærkeligt i saa Henseende er det, at de fleste Justitsbetjente døe i stor Armod, og uden at man kan bebreide Samtlige slet Occonomie. Ogsaa bor man med Hensyn til Sportelreglementet, og de af Justitsbetjenten udstædende Regninger, nøie adskille hvad der tilfalder denne og hvad den kongelige Kasse og andre. Til Exempel anføres her, at der nyligen blev til en Herredsfoged erlagt i Betaling for Ting læsninger af et Skjøde paa en Bondegaard, hvis Kjøbesum var 2,500 Rbd. Sedler 17 Rbd. 2 Mk. 6 s. Hvo vil ikke finde dette Beløb saare betydeligt, og dog tilfaldt Herredsfogden og Skriveren af denne Sum kun 3 Rbd. 5 Mk. 13 s., det Ovrige gik til Justitsfondet og 1/3 pCt. Afgivten. Efter at have nævnt dette Exempel kan man maaskee tilføje, at Landalmuesmanden ikke saa meget er at fortænke, at han nødigen lader sine Documenter læse, og stundom maaskee forledes til ikke ganske samvittighedsfuld at opgive den virkelig Kjøbesum for faste Eiendomme, foruden nu den foranførte store Bekostning ved Documenters Læsning, hindres maaskee samme endvidere, med Hensyn til Skjøder, derved, at Bonden maae gjøre en Reise ofte 6 a 8 Mile til Amtstuen, for at faae Skjødet paategnet, om at ingen Skatter restere, og endvidere en Reise til den ofte i modsat Kant af Amtet boende Branddirecteur, for ogsaa at faae hans Paategning. Er nu Sidste, der ej er og kan være bundet til Hjemmet, og ej er pligtig at holde noget fast Comptoir ei tilstæde, maa Bonden gjøre flere Reiser i denne Anledning, som stundom kan være mere trykkende, end Gebyret for Tinglæsningen. At en eller anden Justitsbetjent lader det være nok naar Bonden foreviser sin Skatteqvitteringsbog, og selv qvartaliter giver Branddirecteuren en Liste paa læste Skjøder, er vel sandt, men Saadant kunde bekomme den Paagieldende ilde, naar en streng og myndig Undersøgelsescommissair indfandt sig. At tage fra den Ene og give til den Anden, har altid Noget imod sig, siger den ærede Jndsender; men kan med dette Princip bestaae jevnlige Nedsættelser i Sportlerne og forøget Arbeide, Det maa unægteligen være særdeles behageligt af den indsigtsfulde Jndsender at erfare, at Geistlighedens Kaar ikke i Almindelighed ere saa ringe, som forskjellige Kjendsgjerninger lod formode maaskee hertil bidrager, at den ej har ladet sig smitte af den Rangsyge, som den verdslige Stand i den senere Tid synes at være belagt med. Jkke alene de geistlige Embeder, men ethvert Embede lider ved jevnlige Forandringer af Embedsmænd, der gaae stundom flere Aar hen, inden den tiltrædende Embedsmand faaer den fornødne Localkundskab, og bliver fortrolig med Formaalet for hans Virkning; at Saadant gaaer paa Almeenhedens Bekostning, er ei heller at nægte; men derfor ganske at følge det gjorte Forslag med Hensyn til Geistligheden, nemlig uden videre at henlægge 1/4 Parter af Ansøgningerne om Forflyttelse turde dog maaskee ej være tilraadeligt; thi Menneskets Liv er kun kort, og mange ere dog dets Forholde, og det er slige Forholde, som giør Ønsket og Forandring tilgiveligt. Lad dem flytte som ville flytte, med Magtsprog at holde dem tilbage, gavner neppe. Den Embedsmand der har et høiere Formaal for sin Virken, der, ved Bevidstheden at have fremmet, efter Evne, det Ædle og Gode, søger at bøde paa Livets mange kummerfulde Tilskikkelser, han lader sig neppe lokke af nogle Hundrede Dalers Gevinst, til at forlade sin kjendte Virkekreds, han ønsker at see Frugterne af sine Bestræbelser, og haaber, at naar han sænkes i Graven, vil han leve i sin vante Kredses kjerlige Minde. Man indrømmer, at Caracteren Landbilis ej ene afgjor den practiske Embedsmands Værd. Jmidlertid maa man være billig tænkende; hvad skal en Foresat holde sig til, naar denne maaskee har levet bestandig i en snæver Embeds kreds savner personligt Bekjendtskab med en talrig Klasse af Embedsmænd naar maaskee hans locale Kundskab ej gaaer udenfor Hovedstadens Porte, han vil opfylde sine Pligter, og maa saaledes for ikke at synes uretfærdig, give, blandt flere Søgende, den Fortrinet, som har størst Formodning om Duelighed. At derfor stundom en gammel geistlig og verdslig, practisk, duelig Embedsmand, en dygtig dansk Jurist, maa vige for Candidaten med Laudabilis der ofte ikke tæller saa mange Maaneder fra sin Embedsexamen som hans Medsøgende Aar, kan bestaae med den strengeste Retfærdighed. Vel har, med Hensyn til de verdslige Embeder, en Forfatter i Aaret 1771 foreslaaet, at lade de simplere Justitsbetjente oprykke til de høiere Embeder, ja endog til Høiesteretsassessorer, men Saadant passer sig ej for vores Tid, dog var det maaskee gavnligt at der til de høiere Embeder foruden i Almindelighed at have været Auscultant i et eller andet Collegium, fordredes Jndsigt i Statsvidenskabens forskjellige Grene, og nogen Verdens=Klogskab, for slige ung Mænd kom til at befale over ældre Embedsmænd.