Corsaren, 1842-07-22
Jntelligensens Kæmpe.*) En Monolog. Professor Heiborg taler. Her staaer jeg stærke Kæmpe mod en vanariet Tid, Kom, lytter til min Tale! den er slet ikke blid. Jeg prædiker Omvendelse, o hør opmærksom til! Hvis ikke - min Præken for mig selv jeg holde vil. Alt fra min grønne Ungdom jeg monne blandt Dig staae, Mit Lys at lade skinne selv i den mindste Vraa. Men jeg vil staae alene! jeg taaler ei, det Samme En anden Nar proberer, med sin bengalske Flamme. Hor tun mine Bedrifter, jeg veed, det kan ei stade: Tungt har engang jeg rammet med mine Flyveblade. Fra Vandevillens Fader har jeg alt længst changeert Til Philosoph, i Hegels Skole exerceert. Den danste Digterfyrste ei huede mit Sind, Jeg tog til Gavns mig af ham og garvede hans Skind; *) Sce "Rosenborg, en Monelog. Slottet taler, "i "Danmark, et malerisk Atlas, ledsaget af poctiske (?) Vignetter af J. L. Heiberg. 4 Hefte. J Kiel jeg manuducered i Dansk, Du veed det nok, - Til Gjengjeld der jeg øvet blev i at føre Stok. Vel var der dem, der paastod, jeg derved Halsen knak, Men det er grov Usandhed, det var min Stok, der brak. Med Afsky jeg bortvendte mig, dengang, som Svenskens Gjest. Han tronet blev, - de Laurbær vist havde klædt mig bedst. Dog jeg sit rig Erstatning for hvad mig ærgred hist, Udødeligheds Krone jeg fik for Laurens Qvist: Gjengangerbreve kom der fra Smagens Patriark, Hos Jørgensen de tryktes, og kosted nogle Mark. Hvert Ord for mig staaer synligt i Hjertet hugget ind - Skjøndt onde Tunger hvidsted, det Hele kun var Vind, At Pokker ei fra Paradis de kom; i Kjøbenhavn Af Henrik Hertz de laved var i Baggesens Navn. Men nei; de kom fra Hisset! de var min Fremtids Tolk. Fra den Tid selv Gjenganger, jeg vandrer hos mit Folk; Som "Sjæl efter Døden" det mig iblandt sig saae, Kun ventende paa En, der vil med til Helved gaae. At skrive Vers, bestandig dog blive vil min Lyst, Jeg bliver strax begeistret, "seer jeg et blottet Bryst," Om det nu er en "Tiggertøs", jeg seer ved Børsen gaae, Eller "Ammen i Kongens Have", som jeg støder paa. Fra Bing blev min Forlægger, jeg Intet vrage vil, Han er human, og villig han lukker Øiet til: Som Text til et Atlas gier jeg Elskovseventyr, Man siger dog: den Heiberg er en Fandens Fyr! Før skrev jeg for "Publicum", det gjør jeg ikke mere, "Et Folk" er nu min Domstol, det lader Alt passere; Løier i et Atlas og Grovhed i et Blad, Bestemt for "Jntelligensen," - saadan bær jeg mig ad. Min Smag er correct, det veed den mindste Pog, Selv jo om denne Sandhed jeg skrevet har en Bog. Den Snakken om Geniet er kun et Hjernespind, - Nei Smagen, Ven! og Formen - alt Andet er kun Vind. For "tyve Skilling" Fanden maa offre sin Flid! Nei, "Jntelligensen" lønner bedre min Tid, Min Theori er extra: hvergang den ei slaaer ind, Jeg skriver mig en ny, ganske efter mit Sind. Og med Hr. Reitzels Bistand kan Meget passere, Jeg tænker: "Lad gaael hvad er det saa Mere?" Jeg Venner har, som Martensen og Hortz og Fleer', jeg troer, Ned dem under Armen jeg fra Tingen nok mig snoer. Her staaer jeg stærke Kæmpe mod en vanartet Tid, Vee den, der troer at trodse min intelligente Jd! Meget, som Jngen aner, jeg endnu skrive vil, - Saalænge Forlæggerne gier Pengene dertil.