Aalborg Stiftstidende, 1827-08-16
Nu have Grækerne, som udgjøre en Deel af de Nationer, der beboe de for Aarhundrede siden ved de Ottomanniske Vaaben erobrede Lande, og som fra Slægt til Slægt have været skatskyldige Undersaatter af den Høje Port, ligesom de andre Nationer, der fra JslamsOphav forblive i pligtskyldig Underkastelse, stedse nydt fuldkommen Ro og Sikkerhed under vor Lovgivnings Skjold. Det er kundbart, at disse Græker ere blevne behandlede i enhver Henseende og i Alt, som angik deres Eiendom, deres personlige Sikkerheds Bevaring og deres Æres Forsvar, fuldkomment paa samme Maade som Musselmænd; at de, fornemmeligen under den nuværende Herskers glorrige Regering, ere blevne overøste med Velgierninger, langt større end der bleve deres Forfædre til Deel; men netop denne høje Grad af Begunstigelse, denne rolige og behagelige Stilling har foranlediget Oprøret, anstiftet af Onskabsfulde, som ikke formaaede at skattere Værdien af saadanne Beviser, paa Hyldest og Velvillie. Henrevne af en ophidset Jndbildningsskrafts Blendelser have de formastet sig til at plante Oprørets Fane, ikke allene imod deres Velgjører og lovmæssige Overherre, men ogsaa imod det hele Musselmandske Folk ved at begaae de rædsomste Grunligheder, saasom de med exempelløs Grumhed offrede værgeløse Kvinder og uskyldige Børn til deres Blodhevn. Ligesom enhver Magt har sine egne særdeles Strafselove og Stats-Anordninger, hvis Jndhold danner Grundlaget til dens Overherlighed, saa bruger den Høje Port, i Alt, som angaaer Udøvelsen af dens Overherlighed, sin hellige Logivning, i Medfør af hvilken det bliver Oprørernes Lod at behandles og straffes. Men ved at belægge Nogle med den nødvendige Straf, i den blotte Hensigt at virke Forbedring, har Porten aldrig vægret sig ved at tilgive dem, der anraabe om dens Naade, og at stille dem, som forhen, under dens Beskjermelses Skjold. Jligemaade har den Høie Port, som stedste har været bestemt at handle i Overeensstemmelse med dens hellige Lovs Foreskrifter, dog aldrig, uagtet dens Omhu for indvortes Anliggender, forsømt at underholde den gode Forstaaelses Forhold med venskabelige Magter. Den Høje Port har stedse været redebon til at opfylde Alt, hvad Fordrage og Venskabs Pligter fordrede. Dens oprigtigste Bønner opstige for Freden og den almene Ro, som ved den Høiestes Bistand vil gjenoprettes og tilveiebringes paa den samme Maade, paa hvilken den Høje Port stedse har udvidet sine Erhvervelser: ved at adskille sine tro Undersaatter fra de gjenstridige og ildesindede, og ved at gjøre Ende paa de nærværende Uroligheder med sine egne Kræfter uden at give Anledning til Stridigheder med de Magter, som den er i Venskab med, eller til Fordringer, fra deres Side. Alle den Høje Ports Bestræbelser have kuns eet Formaal: Attraaen efter at gjenoprette den almene Rolighed, hvorimod fremmed Jndblanding kuns kan føre til Oprørets Forlængelse. Portens ufravigelige og bestemte Beslutning at vaage over de væsentligste Fordele, som udspringe af dens hellige Lov, fortjener bifald og Agtelse, medens enhver fremmed Jndblanding uundgaaeligen maa drage Daddel og Modsigelse efter sig. Nu er det klart og indlysende, at ved at følge denne Grundsætning, skulde Alting for længe siden have været tilendebragt, dersom der ikke vare fremførte grundløse Paastande om Troesforvandtskab, en Omstændighed, som maaske har udbredt sin fordærvelige Jndflydelse over hele Europa, samt dersom Søhandelen ikke havde været udsat for nogen Fare. Til samme Tid have de Jldesindedes Forhaabninger bestandigen været oprakte ved den usømmelige Fremfærd, at maninskjænkede dem alskiøns Understøttelse, hvilket stedse i Medfør af al Folkeret burde have været misbilliget. Det er iøvrigt at bemærke, at de imellem den Høje Port og de med den i Venskab værende Magter bestaaende Forholde kuns ere indgaaede med hine Magters Monarker og Ministre; og i Betragtning af den enhver Magt tilkommende Ret til selv at regere sine Undersaatter har den Høje Port ikke undladt at besvære sig ved nogle Magter for den Oprørerne givne Bistand. Det eneste Svar paa disse Forestillinger var, at man gav dette Uvæsen, som sigtede til Loves og Fordrages Kuldkastelse, Navn af Frihed, og at man benævnte en mod Forpligtelserne stridende Fremfærd Neutralitet, paa beraabende sig Midlernes Utilstrækkelighed til at afholde Folket. (Slutning følger.)