Aalborg Stiftstidende, 1846-10-07
Et af den Roeskildske Stænderforsamling sidste Møder (det 54de) indledede Præsidenten, Prof. Clausen, med en Tale, der – som Kjøbenhavnsposten, siger – lyder som et Slags Svanesang over den raadgivende Provindsialstænderinstitution i Danmark. Hans Ord vare følgende: "Jeg finder mig fremdeles, for Forhandlingernes Begyndelse, forpligtet til, imod Sessionens Slutning, ligesom tidligere er skeet, at meddele en Oversigt over Stændernes Virksomhed med Hensyn til de private Andragenders Fremme, Ved Siden af 36 kgl. Lovudkast, er der nedsat Committeer over 19 til Forsamlingen indgivne private Andragender. Aff disse ere 6 komne til endelig Behandling; men af dem har det ene, og Jndhenten af Communernes Erklæring for Bevilling til fri Proces meddeles, ikke foranlediget nogen Petition; et andet Andragende, om Consumtionens og Toldgrændsens Ophævelse, er kun en Gjentagelse af et tidligere Andragende. Det er saaledes fire nye Andragender, der fra denne Forsamling indgaae til Regjeringen, nemlig, et om Ophævelse af Negerslaveriet, et og Ophævelse af Monopolet paa den færøiske Handel, et om Anskaffelse af Rednings baade, og det fjerde om Erstatning ved Anlæggelse af Skolestier. Dette er Udbyttet af den Roeskildske Stænderforsamlings Virksomhed som petitionerende i Aaret 1846. Hvor tarveligt dette Resultat er, vil bedst erkjendes, naar man seer hen til Beskaffenheden af de Sager, der foreligge ufuldendte. Jeg skal da først erindre om, at to Andragender have været til foreløbig Behandling, uden at have kunne komme til endelig Behandling, da de have maattet vige for kgl. Lovudkast, af hvilke tvende, med al Anstrængelse ikke have kunne komme under Forhandling. Forsamlingen har videre modtaget et Andragende om Reform af Folkeskole væsenet, og et andet om den private Kaldsret og dermed beslægtede Gjenstande, – begge Andragender af den største Jnteresse og Vigtighed for Folket; men begge have maattet staae hen uden Resultat. Forsamlingen har afviist en Mængde Andragender, henhørende til Landboforholdene, men har optaget et, sigtende til Selveiendoms Udbredelse; men ogsaa dette har ikke kunnet fremmes videre. Fra en stor Mængde Bønder ere dernæst indkomne Andragender om formeentlig lidt Forurettelse; Forsamlingen har antaget det som Retfærdighedspligt, at optage denne Sag til Undersøgelse; men Undersøgelsen har ikke kunne bringes tilende. Og endelig – alt i 4 Uger har Commiteebetænkning henligget over en Sag, som er den eneste af alle de Forsamlingen forelagte Sager, der i egentligste Forstand, kan kaldes fædrelandsk, angaaende Nationalitetens og Modersmaalets Selvforsvar; men heller ikke denne Sag har kunnet bringes til Resultat. Saaledes har – i et Tidspunct som det nærværende, medens vi i de Uger, som ligge imellem den første Forebringelse af denne Sag og nu, ligesom have været ombruste af de voldsomste Udbrud imod vor Nationalitet – den danske Stænderforsamling ei kunnet komme tilorde, og naar Historien i sin Tid gjennemgaaer den Roeskildske Stænderforsamlings Annaler, da vil det see ud, som om Alt, hvad der er foregaaet, ikke i mindste Maade har afficeret Folkets Repræsentanter. – Det er ikke uden en trykkende Følelse, at jeg har opgjort og forelagt Forsamlingen dette Regnskab, og jeg er overbeviist om, at denne Følelse deles af en stor Fleerhed i Forsamlingen, saameget mere, som den nærværende Forsamling slutter Sexenniet, og vel ikke Faa af dens Medlemmer slutte deres hele Virksomhed i denne Sal. Men hvad der upaatvivleligen rører sig hos Mange, det kan jeg ikke fritage mig selv for at bringe til Udtalelse. Jeg veed ikke, dersom Vilkaarene i denne Henseende ikke forandres, hvad der for Fremtiden, skulde foranledige enten de Deputerede eller Medborgerne udenfor Salen til at fremkomme med Andragender, hvilke maae forudsees kun at kunne komme til en Begyndelse, ikke at kunne føres tilende. Men bliver det saaledes ved, da veed jeg atter ikke, hvorledes Stænderinstitutionen skal kunne opfylde sin første Bestemmelse, saaledes som den i Anordningen er udtalt at være : at skulle bringe den tilforladeligste Kundskab til Regjeringen om Alt, hvad der kan fremme Folkets Tarv, og saaledes at bidrage til Almeenaandens Oplivelse. Og naar dette ikke skeer, da veed jeg atter ikke hvorledes Stænderinstitutionen længere skal kunne finde Jnteresse hos Folket. Allerede for 6 Aar siden blev det udtalt af den nuværende kongl. Commissarius, hvorledes det trindt omkring i Landet føles Trang til en yderligere Udvikling af Stænderinstitutionen, hvorledes Jnstitutionen vil hensygne", dersom den ganske skal forblive i sin nuværende Skikkelse." – Sandheden af disse Ord slog dengang - je var selv Vidne dertil – Alle i Salen; de ere siden saa oft gjentagne, at de vel ikke maae have tabt denne Sandheds kraft, og jeg troer, at Erfaringen kun altfor meget stadfæster dem. Men, dersom der ikke alene ingen Udvikling af Stænderinstitutionen finder Sted, men det vedbliver med, at Folkets Repræsentanter ved Tidens Begrændsning ligefrem hindres i at opfylde deres Kald, da mener jeg, at der kan forudsees ikke blot en Hensygnen af Jnstitutionen, men at der vil forestaae en meer afgjørende Katastrophe, der turde være endnu mindre i Regjeringens end i Folkets Jnteresse."- Ved den herværende Overret henstaaer for Tiden en Justitssag, hvorunder en Dreng fra Flakkebjerg Jnstitut i 1ste Jnstants er idømt 1 Aars Forbedringshuusarbeide for i Hidsighed at have bibragt en anden Dreng paa samme Jnstitut et Stik med en Høtyv i Øiet, der senere bevirkede den Saaredes Død.