Aarhuus Stifts-Tidende, 1817-05-10
Indsendte Stykker. J hvor mange Gange jeg end, maaske ofte vel til Kiedsommelighed og Mishag for de Læsere, som ikke ere Liebhabere af slige Avertissements i Aviser, haver igiennem Stiftstidenden, saasom: d. 21de Oct. 1801, d. 14de April 1806, d. 29de Junii 1814, hvor Ritualen og Kirkelovene ere paaberaabte, anmodet de Vedkommende, at forskaane dem og mig, med Begiering om Kirkebøn, for langveis fra boende Syge; saa har jeg dog endnu af og til Besøg fra slige syge Mennesker, som oftest ved Breve og hosføiede Belønninger, for at give Anmodningen, desto kraftigere Vægt hos mig. - Dagen før sidstafvigte Bededag, søgte Endeel hertil, deriblandt en Mand, som sagde, han havde redet 9 Mile hertil for et i Schiold liggende saare elendig Menneske, der i lang Tiid, sidin sidste Hest efter dens Forklaring, som var redet for den Bønsøgende - havde været syg, og nu troede ved giørende Forbøn her i Skanderup Sognekirke, at hielpes enten til Liv eller Død, efter Udtrykket i det medfulgte Brev. Inderligen ønsker jeg, at de gode Menneskeer fra Bierre Herred, vilde skienke værdigere Ting, deres ædle 1) Admygst Pro Memoria. Ombedes Deres Belærværdighed at de vilde have den Godhed for mig, at bede for mig i Deres Kirke, da jeg har den Troe, at vor Herre vil bønhøre Dem, og hielpe mig enten til Liv eller Død, jeg er saa Ringe og Elendig, at jeg hverken kan staae eller gaae, jeg kan hverken vrie eller vende mig, eller komme af det Sted de lægge mig paa, saadan er jeg i alle mine Lemmer, og undertiden meget syg ogsaa, saa jeg er et usselt og elendigt Menneske; Gud hielpe mig. Schiold d. 25de April 1817. Underdanigst Christen Sørensen. Til Deres Veiærværdighed. Giern Præstegaard. Hierters Ømhed, end foretage sig saa unødvendige Reiser, brørved Penge og Tid unyttigen spildes! Gid de gode Folk, som udsende Breve og Expresser hertil for deres syge Medbrødre, hellere vild, foruden at henvende sig til deres egen Embedsmand i det geistlige Fag, strax uden Ophold, sørge for at faae en findig og erfaren, god og redelig Læge, og de fornødne Lægemidler og Vaage-Kone m. v. for den Nødlidende; Hielpemidler, som ikke vil savnes eller være vanskelige at erholde her i Landet, hver Medicinalvæsenet er paa en gandske god Fod, naar Vedkommende kun vilde fæste neget mere Tiltroe dertil, end almindelig skeer hist og her paa Landet, hvor Overtroe og Qvaksalvere, som oftest, ere de Elendiges ugle Tilflugt i Nøden! Indstændigen beder jeg mig derfor fremtidigen befriet for overtroiske Anmodninger, dem jeg aldeles ikke hverken har Lyst eller Kald til at indlade mig paa, i hvor gjerne jeg end ønsker at assistere med egen Kraft, min hielptrængende Næste, som jeg forresten tilønsker al muelig Velgaaende, fra den Algade. Giern Præstegaard d. 8de Mai 1817. Thura, Sognepræst. Birgitte Gleerup. Ak! død er nu Du som i moderlig Arm jeg trykked saa salig med Fryd til min Barm; jeg priste min Skjebne, jeg saae i den Spæd min Stolthed, min Hæder, min Alderdoms Glæde; nu Moderen græder ved Datterens Grav. - Gud tog hvad han gav Hedenfarne elskte Barn, for første Gang din ømme Moder Du bedrøved; Du hvem Alle elskede saa saare. Fiern fra hiint Sted hvor Du opgav din skiønne Aand og hvor i mørken Grav Du blev nedsænket, dog Dødningklokken rædsomt runger for mit Øre, thi tungt jeg føler Tabet af mit Hiertes Yndling. - Elskte Søster, Du modtage her mit Hiertes fulde, varme, inderligste Tik for ber en Glæde som mit Barn hos Dig nød; for al din Omhue, al din Kierlighed hav Tak, Ogsaa tre af Dine gik jo Dig forud: de alle fire svæve nu forklarede i Aanders Bolig hos deres forudgangne Fædre, om hvis Gien syn vi med Haab til Gud os løste. O stands da min Kummer, og stands da min Graad Skiøndt veemodsfuld, priler jeg, Herre! dit Raad Med Tillid i Hierter, med moderlig Taare, Jeg skuer min Yndling paa Dødningebaare. For Evigheds Glæder jeg fødte Dig her, Lyksalig Du er. E. sal. Gleerup, i Lemrig. Godtfolk, J som Larifas kiende, seer hvor han fin Færd vil besmykke med Tant og med Løgn, hans sædvanlige Udflugt i Nøden, hvilket man vidnesfast kan bevise. Tilraad J ham derfor, om Nogen sig skiøtter med ham at befatte, at tie med Snærten han fik, da Jngen dog ændser hans Piat. - Og han, min gode Hr. L....... hvis jeg ham noget er skyldig, saa kom han kun frem med sin Fordring.