Aalborg Stiftstidende, 1837-01-30
Amerikanerne ere nu beundringsværdige Forretningsmænd og uforlignelige Kjøbmænd, de forstaae sig fortræffeligt paa i en Tid af nogle Aar at opdyrke Landstrækninger af et Kongeriges Størrelse, at drage Canaler og Jernbaner igjennem Bjerge og Slove, og som ved en Tryllemagt at opbygge Stæder; men de amerikanske Borgere, som de fordum vare, finder man ikke mere i Landet. Kjærligheden til Fædrelandet er kjønnet, Sandsen for Almeenvellet er forsvunden. De meest udmærkede Tjesynester, som man viser dette, give kun Anledning til Bagvaskelse; de middelmaadige Hoveder forene sig, for at trænge fortjenstfulde Mænd til Side; Jntriguer herske almægtigt og Loven er kun et tomt Ord. Folkets Smigrere have fordreiet Hovedet paa det, og ved Siden af et regelret huusligt Livs Sæder og Sædvaner og en efterlignelsesværdig Virksomhed aabenbarer sig en tøilesløs Tilbøielighed til politiske Uordener og en frygtelig Ødelæggelseslyst. Ved Siden af den religiøse Sands, som syntes at love Landet en urokkelig Fasthed (naar den desværre ikke i den sidste Tid havde taget en sørgelig mystisk Retning), seer man Spiren til en Revolution tydeligen skyde frem. Dette Lands Fremtid er en Gaade, hvis løsende Ord kun er Gud bekjendt Af et Brev fra en Præst paa Aandet, Der var meget i Dit Brev, min gamle academitilske Ven, som jeg ret glædede mig ved at see med et Kraft, Lys og Sandhed udvillet i Kirkesagen, som Du havde gjort til Hovedgienstand for Dit Brev til mig, men ogsaa meget, som jeg følte et Slags Kald, at protestere imod. At jeg nu i dette mit Svar kommer til at berøre den Embedsclasse, hvoraf Duer Medlem, har Du selv min Ven, givet mig Anledning til ved den Paastand, at Staten har opanfyldt sin Forpligtelse mod den danske Geistlighed, idet i denne ligesaalidet som de andre Embedsclasser sukker for Brødet til sig og Sine, eller savner den udvortes Anseelse, der tilkommer dem som Statens Tjenere. Jeg priser med Dig den Viisdom og Kraft, hvormed Christian den Tredie for evig betog den danske Geistlighed sin verdslige Magt og Landets Regjering, og at han gjorde os Præster til det vi ere og ene bør være: Statens Tjenere og Menighedernes Sjælesørgere. Jeg priser med Dig den vise og store Konge, som betog Geistligheden i Danmark Leilighed til det yppige og overdaadige Levnet, som gjorde dem saa aldeles uskikkede til at røgte deres vigtige Kald paa Jorden. For dette Overmaal af Rigdom og politisk Jndflydelse blev der sat en Grændse ved Luthers Kirkeforbedring. Men jeg kan ikke, og vistnok ei heller de fleste af Danmarks Geistlige deele Dir Anskuelse, eller billige, at Staten, idet den med Rette betog Geistligheden den udvortes Høihed og Helgenglands, som til Christian den Tredies Tid omgav især de Øverste blandt de Geistlige, tillige bero vede dem al udvortes Ære og Anseelse i Staten og al væsentlig og virkelig Andeel i Bestyrelsen af Kirkens og Geistlighedens Anliggender, som, efter min Mening, burde, ligerviis som de militaire, academiske og civile Anliggender, bestyres og afgjøres af et Collegium, hvori idet mindste een eller to af Landets Geistlige maatte have Sæde og Stemme. Jeg kan ei billige, at man, ved den vistnok nødvendige Reform, lod de Geistlige - al Embedets Vigtighed, uagtet - være de ringeste blandt Statens Tjenere, saavel med Hensyn til udvortes Rang og Anseelsen som til Løn. Thi, jeg kan ikke, især naar jeg seer hen til mine Ordensbrødre udenfor de frugtbare Øe Fyen, Falster og Møen, gjøre Dine Ord til mine: at den danske Geistlighed ikke sukker for Brødet til sig og Sine; thi, dersom vi med Luther i hans Forklaring over den 4de Bøn tør henregne noget mee til dagligt Brød end Klæder, Sko, Mad og Drikke og visse Værelser (Luther henregner Æren med til dagligt Brød), dersom det maa høre med til den danske Præsts daglige Brød, at han med sin Familie maa kunne fore et anstændigt, med Tiderne og hans Stilling passende Liv, at han, for ei at rusticere - som desværre er Tilfældet med altfor mange af mine Ordensbrødre - og for at holde Skridt, med Oplysningen, maa kunne anskaffe sig de nødvendigste til sin Videnskab henhørende Bøger - dersom den danske Præst - der af alle Statens Tjeneren vel er den eneste, som har samlet baade Kundskal og Leilighed til at give sine Sønner den forberedende Dannelse til Studeringer - tor henfore det til dagligt Brød, at kunne af sit Kalds Jndtægter udrede de Udgifter, som udfordres til 1 a 2 Sønners fuldstændige Dannelse for Kirke og Stat, og derhos at kunne give sine Døttre en saadan Opdragelse og Dannelse, at de dog ikke behøve at dele Kammerpigens og Stuepigens for dem ydmyggende Lod, da ere der, i Sandhed, blandt Danmark 1200 Præste neppe 300, som have Raad og Evne dertil, naar det undtages, som have privat Formue. Vi Geistlig ere indskrænkede til en vis Virkekreds, uden at kunne, som de øvrige Statens Embedsmænd, tillige benytte andre Erhvervskilder, og dog maa vi bære alle Statens Byrder i høiere Grad end disse, thi jeg vidste ikke, at den svære Afgift til Nationalbanken og den trykkende Pension til Formands Enke og paa flere Steder til Formanden selv, som hviler paa Geistligheden i Danmark, ere paalagte nogen verdslig eller militair Embedsmand. At Du, min Ven, og de fleste af Dine Colleger - Herredsfogder og Byfogder - med de flere an eel dre civile Embedsmænd kunne fore et med Eders Embede og Stilling i Staten meere passende, anstændigt og glimrende Liv end Præsten, maa vel tildeels have sin Grund deri: at Eders bestemte og ubestemte Jndtægter ere større og Eders Skatter og offentlige Byrder mindre end Præstens. Jeg henviser Dig iøvrigt, min Ven! er til den ædle og vise Grev Holsteins Ord i Kjøbenhavns Skilderi Nr. 87, 1825, hvor han, efter at have fremsat sit Forslag til at forbedre Geistlighedens Kaar, udbryder: "Rygtet siger, at i Aaret 1826 den tusindaarige Jubelfest skal høitideligholdes for Christendommens Jndførelse i Danmark. Ved denne i Leilighed syntes det vistnok passende at befrie Kirkens Tienere fra trykkende jordiske Bekymringer, for at sætte dem i Stand til, med Hjertets fulde Varme at takke Forsynet" &c. Jeg henviser Dig til de flere grundige Afhandlinger i Jens Møllers Tidsskrift og Maanedsskrift for Litteratur m. fl., for tilfulde at overbevise Dig om, at Geistligheden i Danmark i Almindelighed har det knapt - saare kapt. Men det var vor udødelige Holberg, som sagde: Jeg holder ikke med dem, som bestandig tordner mod Præsterne, og ville, at man skal formindske deres Jndtægter. Man maa give dem det, de kan leve anstændig af, thi man maa vel vogte sig for, at de sikke ved knappe Kaar, som Betlermunke, skal være Fudsatte for Menneskenes Spot, eller gribe til andre skidne og deres Embede uanstændige Jndtægter, thi naar de leve kummerligen og skal spise af Andres Tallerkener, kunne de neppe vedbørlig forrette deres Embede. Nok, min Ven, om Lønnen, uden hvilken dog hverken den verdslige eller geistlige Embedsmand kan arbeide. Men Mennesket - det dannede Menneske - lever ikke af Brød alene, og jeg gaaer derfor nu overtil det andet Punct i Dit Brev, hvor Du taler om den udvortes Rang og Anseelse", som Du troer, Præsten, som Statsborger, kan undvære og finde sig i tilfredsstillet ved den Agtelse og Kjærlighed, Menigheden, skjænker ham som Siælesørger; men, min Ven! den samme Agtelse og Kjærlighed staaer jo ogsaa aaben, for Dig og Dine Ordensbrødre, naar Du er viis, og retfærdig Dommer, beskytter den Fortrykte og behandler Enhver, som hører under Din Jurisdiction, med Retfærdighed uden Personsanseelse. Eders Embede er ogsaa et Præstedømme, og gid der, til Religionens og Sædernes Fremme, maa sluttes et helligt Forbund mellem Lovens og Alterets Præster. Naar Enhver i Din Embedskreds kan tye til Dig, som til en Fader, om Hjælp i Nød, om Raad i Livets Forviklinger, da bliver den samme Agtelse og Kjærlighed, Du omtaler, ogsaa Dig til Deel; men Du har dog med alt dette intet imod - Din Hustrue og Familie end mindre at Staten giver Dig Rang og Anseelse, som vel endog er nødvendig for Dig i Din Stilling. Men, hvorfor skal Landsbypræstens og tildeels Kjøbstædpræstens Embeder være udelukkede for udvortes Rang og Anseelse meere end Præsternes Embeder i Kjøbenhavn, - Naar den danske Geist lighed, i en Tidsalder, da kun liden Cultur var herskende, kunde gjøre sit Embedes Værdighed gjælden de til Fordeel for sin Person, saa lader dette sig nu ikke gjøre. Fra alle Sider gjør man nu langt større Fordringer i Henseende til hans videnskabelige Dannelse og hans offentlige Foredrag. Han skal udmærke sig ikke alene ved Ulastelighed, men ogsaa ved Uegennyttighed, ved Liberalitet, udvortes Anstand og værdig Selskabelighed; men skal Præsten opfylde disse, Fordringer, da maa han sættes i en udvortes Stilling, som heri kan være ham til Lettelse. Den geist lige Stands Medlemmer skulle, som Religionslærere, være de meest dannede Mennesker, og dog underordnes de endog de laveste civile og militaire Embedsmænd i deres Embedskreds. Der gives, siger en høitagtet tysk Forfatter, 2 Hovedclasser af Embedsmænd, de, der udrustede med physisk Magt, vaage over Lovenes udvortes Jagttagelse, og de, der støttede paa den blotte Aandsfrihed, virke ved Underviisning paa Samvittigheden, og stræbe at fremvirke en Tænkemaade, som uden Tvang opfylder en go Statsborgers Pligter. Til den sidste høist ærværdige og vigtige Classe af Embedsmænd høre de Geistlige, som visseligen ligesaalidet ville kunne udføre dette deres høie Kald uden udvortes Rang og Anseelse, som den militaire eller civile Embedsmand. Vore Love, vore Sæder, vore Vaner have gradviforandret sig: tempora mutantur et nos mutamuin illis. Og da nu Forpligtelsen at leve i ugifStand, hvortil Paven fordum tvang Geistligheden, ved Kong Christian den Tredies Viisdom er hævet, finder jeg i selve Colibatets Afskaffelse som Du omtaler i Dit Brev - een Grund mere til at give den geistlige Stand baade Rang og Anseelse i Staten. Du kalde det nu ikke strax Eensidighed, LaugsaandRangsyge m. m., naar her tales om Geistlighedens Vigtighed og Nødvendighed, naar der paastaaes, at Staten bør hævde dens udvortes Rang og Anseelse lige med de militaire og civile Embedsmænd. kan for Resten ikke begribe, hvorfor enkelte af Geistlighedens Embeder i Danmark - Biskoppernes og Provsternes inclusive - ere forundte en fast staaende Rang: enten alle, synes mig, eller slet ingen. Vi ere alle - om man saa vil - Ordets Tjenere, hvad enten vi forkynde det for Hof= eller Landsbymenigheden. Saa unødvendig imidlertid Rang og Anseelse var for Geistligheden tilforn, saa nødvendig forekommer den mig dog nu at være. Den Agtelse og Kjærlighed, vore Menigheder skjænke i los, have vi os selv at takke for, og at enhver anden Rang eller Anseelse, som Embedet eller vor Stilling, giver os, ei kan erstatte Savnet af denne, tilstaaes vel af Enhver; men Staten bør og hæve os og vort Embede, thi ellers er jeg bange for, at Folket, ja selv de mindre Vise og Stærke iblandt os selv, thi vi ere dog Mennesker - ville forledes til at bringeagte os og vort Embede. Naar Geistligheden i udvortes Rang stilles ved Siden af Mænd, som til deres Arbeide og Haandtering i Livet ei medbringe stort Andet, end at de kunne regne og skrive, da taber baade Folket og Standen selv Agtelsen for det geistlige Embede. - Skal", siger Schmidt Phiheldeck, Geistligheden, som efter Sagens Natur og sin erkjendte Forpligtelse skal gjøre Opretholdelsen af det aandelige og det indvortes Menneskes Fremme til eneste Gienstand for sin Omsorg, virke med Held, da maa den omgives med mere udvortes Anseelse og ved Uafhængighed og betryggende Rettigheder vækskes til meere velgjørende Virksomhed, og den udødelige Mosheim har sagt; Die Welt verknupft stets die Religion mit dem Vorsteher der Religion". Med disse Viismænds Ord vil jeg slutte og haabe, at Du vil være den Sidste, som vilde misunde den danske Geistlighed sin Lykke, ifald den danske Kirkes Overhoved, vor dyredare Konge, i sin Viisdom besluttede: at forbedre Geistlighedens Kaar og forunde den samme Rang og Anseelse som vore Brødre i Norge og flere Steder ere i Besiddelse af. Jeg siger iøvrigt med Fader Horatz: Si qvid novisti rectius, Candidus impertil si non his utere mecum: Januar 1837. impertil si non his utere mecum: Januar 1837.