Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1825-02-18
London, den 1ste Februar. Den betydelige Forstærkning af Armeen i Ostindien er nu bestemt, og Ministerne ville sandsynligviis strax, naar Parlamentet aabnes, bringe samme i Forslag. Vel ville ingen store Vanskeligheder kunne gjøres imod Forøgelsen, deels fordi det ostindiske Compagnie bestrider Omkostningerne, deels fordi det brittiske Jndiens Roe og Sikkerhed uundgaaelig fordre denne Forholdsregel; men Mangel paa nødvendig Forsigtighed og viis Beregning, som tilkjendegiver sig ved, at Feldttoget imod Birmanerne, imod mange erfarne Officierers Mening, blev aabnet paa en Aarstid, der var saa upassende til Foretagender, lade formode meget levende Debatter, hvorved Directionens særdeles Forhold til Regjeringen ved de høieste Embeds posters Besættelse, ligesom den ingenlunde daddelfrie Politik, der hidtil herskede i Regjeringsgrundsætningerne og Forvaltningen af hiin Englands vigtige Besiddelse, vil blive omtalt. Bladet the Courier indeholder en Artikel over disse vigtige Anliggender, hvoraf man maa slutte, at Regjeringen meere har til Hensigt, at ende Krigen ærefuld, end at gjøre nye Erobringer. Det siger nemlig: "Endskjøndt Ministerne ingen senere Efterretninger have erholdt fra Jndien, saa er dog med en fra Madras nylig ankommen Officier indløben høist interessante Efterretninger. Ligeledes ere vi underrettede om de Anskuelser, som dulige og indsigtsfulde Officierer have i den Henseende. Krigens Udfald er ingenlunde tvivlsomt, men formedelst de talrige Smaafyrster, der alene ved vor Magt i Jndien nyde Ro og Sikkerhed, holder man det for aldeles nødvendigt at vise, at vi ethvert Øieblik ere istand til at forøge Antallet af de brittiske Tropper, som i enhver Betragtning indgyde meere Ærefrygt end de Jndfødte. Ogsaa er det høist vigtigt at bevise, at Englands Værdighed, Rettighed og ostindiske Allierede ikke kan fornærmes, ustraffede. Det er en sædvanlig Vildfarelse, at man troer, vi ingen anden Hensigt havde, under vore Tvistigheder med Jndiens Fyrster, end Erobring og Udvidelse. Nu, da man til Fortsættelse af den birmanske Krig holder en Forøgelse af Tropper nødvendig, hører man det Spørgsmaal: hvortil England behøver en Land forøgelse i Jndien, det besidder jo allerede meer, end der kan bestyres til dets sande Fordeel. Men de, som dømme saaledes, begribe ikke den sande Aarsag til de fleste af vore indiske Krige. Jblandt de talrige Smaastater paa Jndiens Halve have mange søgt den brittiske Regjering i Ostindien om dens Mægling og Beskyttelse imod mægtigere Naboers ondskabsfulde Angreb, og have virkelig erholdt samme. Deres Troe paa Retfærdskjærlighed, vor Regjerings Venskab og den Veskyttelse, det brittiske Flag yder dem, er saa fast og afgjørende, at man anseer os som Fredens Vedligeholdere og Borgen for Contracters Opfyldelse, hvilke hine forskjellige Stater afslutte, der, uden brittisk Mellemhandling, bestandig vilde have Krig og Ødelæggelse at kjæmpe med. For nu at kunne forsvare denne for voregen Jnteresse saa ønskværdige og for de indfødte Fyrster saa velgjørende Authoritet, maa nødvendigviis Stor brittaniens Navn og Agtelse vedligeholdes, og de Stater, som ligge langt borte fra Regjeringens Sæde, maa overbevises ved Erfaring, at vi ved brittiske Tropper formaae at hævne enhver Skam, der tilføies det brittiske Flag."¬