Københavns Adresseavis, 1780-04-19
J hver en brav Mands Død vil hver retsindig finde En Følelse af Sorg til Manden Æreminde; Helst da af Dydens Børn i Verden findes faa, Og Lasters Slaver dem i Tallet overgaae. Hvad Under da din Død af mange bliv beklaget; O sal. Tillerup, som nu blev fra os taget, Jsær din Meenighed, hvis Kierlighed du vandt, Da den i dig saa brav og troe en Lærer fandt. Af denne er jeg een, som dig til Hyrde valte, Da Gud min Ægteven til Evigheden kaldte, Ved hvis Opløsning jeg i Glædes Taarer flød; Men Sorrigs=Taarer har jeg fældet ved din Død. Den gik, Gud veed det bedst, mig inderlig til Hierte, Og flere fandt derved den føleligste Smerte; Elskværdig var du os, imens du hos os var, Ynkværdig ere vi, som dig nu mistet har. Du var en ret Guds Mand i Levnet og i Lære, Der viiste, hvordan en retsindig Præst bør være, Som trofast Hyrde du to Hiorde forestod, Og føddede de Faar, som dig var anbetroed. Guds Naade havde dig udrustet med de Gaver, Som mange ønske sig, men gandske faa kun haver, Du talte i Guds Sag med Mod og mandig Røst, Til Skræk for Syndere, men Troende til Trøst. Enhver der hørte dig, opbygget maatte blive, Saaledes vidste du enhver sin Mad at give; Saa Syndere de fandt af Ordet Hierte=Vee, De Angergivne Trøst og Kraft de Troende. Thi du paa Mosts Stoel lod ingen Tid dig høre, At jo Guds Aand var med til Hierterne at røre, Saa alle, som gav Agt paa hvad du førte frem, Af Ordets sunde Sæd en salig Frugt bar hiem. En Bognerges man i dig ey skulde finde, Der som Evangelist helst vilde Siele vinde Vel tordnede du nu og da mod Ondskabs Synd, Men derhos øste Trøst af Skriftens ædle Brynd. Hvor rørende var ey i Skriftestoel din Tale, Hvor vidste Du ey der ret Synden at afmale Dog blev Forsonningen for Synden ikke glemt; Thi dertil havde du din Tale meest bestemt. Til dine Pligter at udvise var du færdig, Dit Embed voxen, ja vel og et større værdig; Og hvad af Pligter du gav andre at forstaae, Dit eget Levnet var som et Exempel paa Trods Avind noget har paa samme at udsætte Der ellers gjerne seer paa Dyden sat en Plætte. Ney denne Sandhed er for stor og soleklar, Som alles Vidnesbyrd til Forsvar for sig har. En mild Alvorlighed fremlyste af dit Øye, J Omgang maatte man med dig sig ret fornøye. Kort sagt: retsindig, from og kierlig mod enhver, Samt nidkiær for din Gud, det var din Caracteer. Thi blev du agtet høyt og yndet udaf alle, Som med Berømmelse vil stedse og dig tale Da Navnet blomstrer end til Ærens yndig Frugt, Og som en Nardus gier af sig en delig Lugt. Men hvorfor vil da du saa hastig os forlade: Dog det var ey din Skyld, men ene vores Skade. Nu ønske vi, og det bønhøre Himmelen, At faae saa brav en Mand til Lærere igien. Vi vented ey saa snart saa kiær en Mand at savne, Der kunde med sit Pund Guds Kirke længre gavne, Men det var saa Guds Raad, du gik til Frydens Borg Og efterlod os her paa Frederichsberg kun Sorg. Nyd nu din Naadeløn, som vist du kunde vente Af Naadens Gud, som du i Livet troelig tiente; Min Siel velsigner dig, og takker for hver Stund Den nød det Livsens Man af din livsalig Mund. Gud trøste dem især, som du her efterlader, For hvilke du var en saa kiærlig Mand og Fader! Han giøre ved sin Aand de forrigfulde glad! Og send i Taarers Flød, dem Fredens Olieblad.