Corsaren, 1844-10-25
(Af et Brev fra Odense.) Da vor allernaadigste Konge sidste Torsdag ankom hertil, var Jublen forunderligt nok saa ringe, at næsten Jngen fornam, at H. M. lyksaliggjorde Odense med sin allerhøieste Nærværelse. At dette skal have undret Allerhøistsamme, finde vi ganske troligt; da den Tid, som var hengaaet siden H. M. sidst gjæstede Odins gamle Stad, havde været saa rig paa Beviser for Alleth. Omhu for at værne om Rigets Eenhed og Nationalitetens Ære. Jmidlertid ophørte vistnok Forundringen, da Man erfoer, at der var Market og Borgerne saaledes beskjæftigede med vigtige Ting. At Stilheden dog maa have bedrøvet alle gode Borgere (thi ogsaa hos os findes Jldesindede, desværre i meget stort Antal), er naturligt, og den nedslagne Stemning forværredes, da man erfoer, at "Danmarks Dagmar", vor huldsalige Dronning, ved Upasselighed forhindredes fra at glæde os med Sin Nærværelse. Forgjæves havde man løbet og gjort sig Uleilighed; forgjæves havde Damernes Modehandlerinder og Syjomfruer havt travlt med Pynten; forgjæves havde man tilsagt Generalforsamling i Odense Asyl, og forgjæves vare otte Born blevne omhyggelig ovede i de Svar, de skulde give ved en allerunderdanigst Præsentation. Under den almindelige Misstemning gik Jullminationer overstyr. Jmidlertid vendtes Sorgen snart til Glæde. Uventet indløb Efterretningen: Dronningen kommer, Dronningen er kommen. Glade bleve Alle; glade bleve Damerne, glad blev Biskoppen, glade bleve Asylbornene. Kongens og Kronprindsens Glæde vil jeg slet ikke omtale; den forstaaer sig af sig selv. Nu gav ogsaa den patriotiske Følelse sig Luft i et Fakkeltog. I dette festlige Skuespil, som ogsaa Ove Thomsens af den uegennyttigste Begeistring inspirerede Pen saa skjønt har beskrevet, deeltoge mangfoldige Mennesker "af alle Klasser", og ved Siden af Hoffets Persouale og de fleste Embedsmænd, saaes Militaire og fyenske Dragoner, selv adstillige af Byens Haandsværkere og andre Borgere, der, efter forudgangen Tilsigelse af Festcomiteen, fandt Leilighed til at tolke deres patriotiske Følelser. Mærkeligt er det ellers, at et Laug kan betragte Sligt som en Villighed, der vises Politimesteren, og ikke som en aldeles frivillig Udgydelse af et undersaatligt Hjerte. Dette var dog Tilfældet med et af Byens Laug, der vægrede sig ved at møde, fordi det i en eller anden Bagatel troede sig fornærmet af Politimesteren. Den samtidig stedfindende Jllumination tog sig godt ud, og paa flere Steder var det paa Gaden saa lyst, at man maatte ønste, der hele Natten var Anledning til Vinduernes Oplysning. Jeg kan ikke nøie angive Tallet, men 50 Huse vare idetmindste for en stor Deel oplyste. Ved Kirketjenesten i Søndags prækede naturligviis H. H. Hr. Biskop Dr. Faber, R. af D. (ikke Svitzer) over en Text, som jeg ikke i huster ordret, men den var omtrentlig om: "de slette Mennesker, som søge at bryde Kjærlighedens Baand mellem Fyrste og Folk, og som taabeligen troe at turde dømme om Regeringens vise Foranstaltninger." Hvor denne Text staaer i Bibelen, veed jeg ikke. Om Ballet paa Raadstuen Søndag Aften, vil jeg Jntet tilføie til hvad De alt har læst. Mandag Middag afreiste D. D. M. M. Hvor dybtfolt Smerten var ved Landsfaderns Bortgang, saaes bedst af den dybe Taushed, der herskede. Smerten er stum.