Aalborg Stiftstidende, 1838-09-15
Indsendt.) Jngen Kritik, men kritiske Smaabemærkninger. (Reminiscentser fra i Onsdags og igaar Aftes. Det verlighske Selskabs Forestillinger fortjene vistnok en udførligere og kyndigere Kritik, foreløbigt kun disse Smaareflectioner. - Hr. Sørensen er en Skuespiller, der hæver sig meget over det Middelmaadige og vistnok paa en større Scene vilde kunne gjøre sig yndet hos Publicum. Men, til at henlede dettes Opmærksomhed paa sig, er det ikke fornødent at anstrænge Lungerne i den Grad, som Hr. Sørensen giør, og vi beklage, at han derved ofte forfeiler det Jndtryk, som hans forstandige og routinerede Spil ellers maa fremkalde. Det Samme gjælder ogsaa omhans stundom vel ivrige Armbevægelser og øvrige Gesticulationer. Den Utydelighed og Tykhed, hvoraf Hr. S. Organ for laborerede, og som endnu ikke er ganske forsvunden, søger han ved en roesværdig Flid at afhjælpe. J Yelva" traadte Latteren vel hyppigt frem og gav hans Fremstilling noget Unaturligt, der i Forening med den omtalte Hoirøstethed skadede hans ellers omhyggelige og bifaldsværdige Spil. - Jlandt Damepersonalet indtager udentvivl Mad. Werligh, fod Falk, den første Plads. Det Jndtryk, som hendes Spil tidligere har gjort paa Publicum, kan endnu ikke være forsvundet. Om dette ved Fornyelsen er bleven forøget, vide vi ikke. Mad. Werligh har udentvivl den stor Tallang, men er ikke omhyggelig no for altid at gjøre dette gjældende. En kjøbenhavnsk Pige, om hendes Opdragelse er nok saa forsomt, kan neppe være saa fjantet, som den, M. W. i Debatten i Politivennen vil fremstille. Den megen Slingerads med Armeene- og Kroppen, i Forening med den utidige Høirøstethed, hvori Md. W. ogsaa ofte gjor sig skyldig, kan ikke andet end skade den iøvrigt rigtige og levende Fremstilling, som saa ofte fralokker Publicum bifald. Med langt større Glæde gien saae vi Md. W. i Neil, hvor hendes Spil viste sig fra den elskværdigere Side, og, vil man fremfore Tvivl om hendes virkelige Kunstnerindeværd, skal ogsaa denne hos os møde et standhaftigt, Neil. For det tragiske Fag forekommer Md. W. os at besidde mindre Talent eller ogsaa mindre Lyst til at udvikle det; dog ville vi tilbageholde vor bestemte Mening herom, indtil vi have seet hende, som Ragnhild i Svend Dyrings Huus, hvori hendes Spil paa andre Steder er bleven anpriist, gaae over Brædderne. Jmidlertid ville vi ikke undlade at gjøre den bemærkning, at den lykkelige og høitidelige Følelse, der maa besjæle, især len forladt, Pige ved Tanken om den nærforestaaende Forening med sin Elskede, maa udtrykkes heelt anderledes end den Maade, hvorpaa Md. W. i første Act af Jelval søgte at give os billedet heraf. Den utidige Brug, som Md. W. i sidste Act gjorde af sit Lommetørklæde, kunde heller ikke forhøie det Jndtryk, som hendes øvrige udtryksfulde Spilovede paa Publicum. - Hr. Werligh er en brav Komiker, men, som saa mange Kommikere, for meget gjentagende sig selv. Hans Costume i Debatten i Politivennen fandt vi ogsaa noget vel pudseerligt, og som Klokker Link i Rei hvori Hr. W. ellers ikke kunde andet end more, forekom det os, som om han i Arien om, Klokkens Bim Bam søgte at gjøre sit Klokkertalent altfor gjældende. - I Debatten i Politivennen var udentvivl Hr. Hansens Spil det, der fremtraadte paa den fordeelagtigste Maade. Han anstrænger sjelden sin Stemme meer end fornødent, og lader ligesaalidet sin Diction mangle den rette Betoning som sin Gestus den Værdighed, hvorunder den altid bør gjøre sig gjældende. Det gjorde os kun ondt, at han i Reil, paa det forandrede Udvortes nær, omtrent var den Samme, som i den foregaaende Vaudeville. Som, Monsignors lydige Tjener i Velval opfyldte han Alt, hvad man af en Kalmuk er berettiget til at forlange. - Hr. Lindgreens Costume i Valeur & Compagnie, røbede ikke den parisiske Banquier. Hans Spil var ellers heri som i de forskjelligartede Roller i begge Vaudevillerne meget roesværdigt. Som Elsker i Yelval var han for tør og stiv og vi tvivle paa, at nogen Franskmand kan være saa rolig ved Gjensynet af sin fordums Elskede som Hr. L. i det Øieblik han i sidste Act gjenseer Yelva i sin ulykkelige Forfatning. Hr. L's Organer ikke det heldigste, men det derved fremkaldte Savn erstattes i Elsker=Faget endeel ved den utvungne Godmodighed, hvoraf hans Ydre bærer Præg. - Hr. Beck var i Debatten &c. ret brav og Hr. Sichlau repræsenterede en ret kjøn Kræmmersvend, der veed at gjøre sit Lang Ære. - (De i Debatten, diletterende, Matrosdrenge erholdt deres Løn fra Galleriet.) - Vi have ikke troet det fornødent at ordne vore Reflexioner, efter den Rang, som Selskabets Medlemmer, bedømte efter Talentet Værd, burde indtage. Touren vilde da, selv uanseet den skyldige honneur an dames, allerede tidligere være kommen til det øvrige qvindelige Personale, hvoraf især Mad. Beck tiltrækker Opmærksomheden ved den rigtige Sands, hvormed hun opfatter og udfører sine ofte vanskelige Partier. Som Mad. Blanche, der rigtignok ikke skal være nogen Pryd for sit Kjøn, giver hun ellers Heftigheden vel megen Luft. Meest tiltalede hendes Spil os i den førstnævnte Vaudeville, hvor ogsaa Mad. Lindgren udførte sit Parti ret net. Denne Vaudeville blev iøvrigt given med meget Liv og godt Sammenspil, men det gjør os ondt, at de mange skjønne Couplets, der give den sin Eiendommelighed, ved den uheldige Sang gik tabte, og rigtigt havde det i hvert Tilfælde været, om Duetten imellem Mad. Lindgren og Hr. Sørensen, der skurrede ubehageligt i Publicums Øren, var bleven udeladt. Mad Sørensen har siden hendes sidste Nærværelse her uddannet sig meget til sin Fordeel. I Valeur & Comp." udførte hun især vakkert sin Rolle. - Den ved Selskabet engagerede Musikdirecteur forsømmer ikke sin Dont i Orchestret og giør sig umiskjendelig Flid for at opbyde alle de musikalske Kræfter, der staae til hans Disposition.