Aalborg Stiftstidende, 1832-03-26
Forfatteren af dette Stykke fremsætter nu allerførst følgende Attring. Hvorfor aflægge Præsteme en Eed, som de Fleste, naar de vilde være ærlige, burde undslaae sig for, efterdi de maa føle ei at kunne opfylde den, uden at lære mod deres indre Overtydning. Her beskyldes de Fleste af Danmark Præster for, at de ikke ville være ærlige; at de af Mangel paa saadan Ærlighed aflægge en Eed, som de burde undslaae sig kunne opfylde den, uden at lære mod deres indre Overtydning. Sandelig en haard Beskyldning mod de Fleste i en heel Stand, Den Stand, som bør, ifølge sin Stillig, være ærværdig ved Ærlighed, dens største Antal beskyldes for Falskhed; der Stand som skal indprente sine Medmennesker dybeste Ærefrygt for det høieste Væsen, dens største Antal fremstilles enten som ryggesløse Gudsbespottere, eller den Sandheds Fornægtere, som de i deres Jndre ere overtydede om, saa Valget for dem bliver kuns enten at være Meenedere, der ei ville lære Menighederne hvad de ved Eed have forpligtet sig til, eller om de gjøre det, da tale med indre Overtydning om, at de tale mod Sandheden. Naar nu en Mand tør fremstaae offentligen med slige Beskyldninger, skulde man da ei troe, at han maatte have de klareste Beviser i Hænde: Men han har vovet at beskylde uden at bevise, og uden Beviis søger han, saavidt det staaer til ham, at berøve ærlige og ærværdige Mænd den Ære og Agtelse, som Gud og Kongen vil de skulle nyde, indtil de overbevises om at saadan beskyldning med Sandhed kan fremføres, men saa grov en beskyldning maa da falde tilbage paa ham selv indtil han har fremført Beviis for hvad han har dristet sig til at sige. Vilde han sige til sin Undskyldning, det er Sandhed hvad jeg har sagt, men Beviis derfor lader sig ikke føre, thi her tales ei om Kjendsgierning, men om hvad de fleste Præster gjøre mod indre Overbeviisning, saa svarer jeg veed han selv, at han intet Beviis kan føre, saa skal han afholde sig fra ærerørige beskyldninger, eller alt maa vende tilbage paa hans eget Hoved. Havde Forfatteren sagt, Hin eller Denne har aflagt Eden, men see her hans offentlige Yttringer, som stride aabenbarligen mod den Eed han har aflagt, og da kaldet saadan Mand en troløs og falsk Lærer, saa kunde man sige, han har kuns sagt Sandhed, men om denne har det vist ikke været ham om at gjøre. Vil Forfatteren sige, de Lærdomme, som af vore Præsterbeediges ere saa ravgalne, saa fornuftstridige, at det ei lader sig tænke, at en ærlig Mand med sund Forstand kunde med Overbeviisning om deres Sandhed aflægge Eed paa samme, og saaledes a priori forsvare sig, saa beder jeg ham at betænke: det er dog de samme Lærdomme, som fra den Tid de gaves herovenfra, havde overbevisende Kraft for Grækernes og Romernes viseste og dybest tænkende Philosopher, saa at de efterhaanden alle forlode deres forrige Mestere for at hylde dem; det er dem, som disse, foran Skaren af de mange tusinde andre Martyrer, saaledes fandt sig overbeviste af, at de hellere udøste deres Blod end at de igjen skulde forlade dem; det er disse Lærdomme, som igjennem 1800 Aar udholdte de talløse Angreb af hadskeste, listigste, grusomste Fjender, men bleve staaende fast som Klippen, medens alle andre Lærdomme henfaldt i deres Intet. Det er disse Lærdomme, som have styrtet Afguderiets hele Vederstyggelighed, som have forvandlet de vildeste Barbarer til sædelige Mennesker, det er dem, som ei alene de dybest tænkende, men og de ædleste i vor Slægt i de senere Aarhundreder have hyldet, som dem, i hvilken de alene fandt den høieste Viisdom, Neuton. Det er disse Lærdomme, som de viseste og bedste blandt Tysklands Fyrster og Lærde besvore at være deres Hjerters første Sag, for hvilke den ædle Churfyrste Johan Frederich og hans Ligefindede, Landgreven Philip af Hessen, lode sig berøve Land og Frihed, og gave heller i saa mange Aar Slip paa disse, end paa hine. Det er disse Lærdomme, som have lyksaliggjort vort Fædreneland, siden de skiltes fra Menneskepaafund, og Christian hiin tredie og hans Folk saa høitideligen hyldede dem i deres Reenhed. Det er disse Lærdomme, som Frederik hiin tredie og hans Folk fandt at saadan Beskaffenhed, at de gjorde dem til en Pagt mellem Konge og Folk i Danmark indtil Dagenes Ende. Det var disse Lærdomme, som Konge og Folk havde en saadan Tillid til, at dette gav, og hiin modtog Eenevolds=Scepteret, paa det eneste Vilkaar, at Danmarks Konger skulde hævde dem i Land og Rige, og de alene udgjøre Danmarks Constitution, og man var vis paa, at den Konge, som regjerede Landet i den Aand som disse meddeelte, vilde gjøre sig og sit Folk lykkeligt; og det er ved at hævde disse Lærdomme, iblandt os, at Konge og Folk have levet saa lykkelige med hinanden siden Pagtens Dage; disse Lærdomme ere det, som Forfatteren af dette Stykke tør nedlægge den Paastand om, at de Fleste af vore Præster, naar de ville være ærlige, burde undslaae sig for at aflægge Eden paa, efterdi de maa føle, ei at kunne opfylde den uden at tale mod indre Overtydning!!!