Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1846-07-23
(Jndsendt.) Til Hr. C. A. Haar. J Anledning af Deres Udfald, eller Jndfald, eller hvad det skal kaldes, i Stiftstidenden for 9de Juli, maa jeg bemærke, at jeg endnu finder det ubetimeligt at give mit Navn til Priis, og desuden hvad vilde vel en i Folkets Rækker staaende stakkels Corporals Navn betyde mod en Generals udi Aristocratiets Armee, eller med andre Ord, hvad betyder Jørgen Hattemager ligeoverfor Kong Salomon? Men imidlertid vil jeg dog foreløbig sige Dem saameget, at vi ere hinanden ei ubekjendte fra just ikke gamle Tider. Der var saaledes en Tid – jeg ofte paa den tænker, og mine Tanker blive da altid uvilkaarligt Variationer, over det Theema: "Ak hvor forandret." – da vi engang imellem, naar jeg kom til Kjøbstaden, sadde med hinanden ved Bordet med et Par Smaaglas for os, hvis couleurte, klare og velsmagende Jndhold vidnede ligesaa afgjort for, at De som Chemiker var paa Deres rette Hylde, som de skimlede, muddrede, flaue Compositioner i en begravet Tidsalders Aand, De nu paa Tryk byder Bondestanden og dens Venner, vidne imod, at De er det som høibetroet Stridsmand iblandt Folkefrihedens Modstandere; vi discurerede da om Et og Andet, f. Ex. om Missions foreninger, som i Grunden vare hellige Forsamlinger, om Hellighed, som i Grunden var Skinhellighed, om Kalvepræmier, hvis Uddeling bragte Herremanden forholdsviis fuld saa megen Gavn, som Kong Volmer nød af hiin Kalv, der ung løb bort fra Baasen, Men som en mægtig Ko Mod Hjemmet vendte Kaasen, Med stærke Kalve tor, – og hvorved der saaledes i Grunden ikke var Ydelse, men Nydelse, Nydelse af den Profit, som retmæssigen vilde falde i Bondens Lod, naar han eiede Ageren, af hvilken han i sit Ansigts Sved fremkalder den Afgrøde, der er vort Fædrelands første Livskilde, og ved hvilken vi Alle mætte og qvæge os, Borgere og Bønder, Bydende og Lydende, de fattigste Menneskeskabninger og de rigeste, ubøieligste i Herreslægten, der dog maa bøie sig for Skabningens Herre og finde sig i at han gav dem Tænder, Mave a. tilfælles med – Bønder; vi kunde dengang i Noget være enige med Bonden, Ole Rode, imod hvem De nu yttrer Dem saa fjendsk, der nu synes at være bleven Dem saa forhadt, – ja det var dengang ak, hvor forandret." Altsaa, som sagt, vi ere hinanden ikke ubekjendte. Jøvrigt vil jeg give Dem den Forsikkring, at saasnart De har leveret det store Hovedslag, som De saa høitidelig har bebudet, og hvortil De formodentlig nu trækker alle Deres Stridskræfter til Dem, mellem Kjøbstads= og Landsbyhaandværkerne, da vil jeg strax offentliggjøre mit Navn, uden Hensyn til, hvilket Parti der beholder Valpladsen. Hvad De siger om min Uvidenhed, der ikke skal tillade mig at skjælne imellem Aristocrater og fattige Kjøbstadborgere, skal formodentlig kun være en Vittighed. Jmidlertid skal jeg dog svare dertil, at Enhver, der nogenlunde har fulgt Dem fra Deres første Optræden i Aristocratiets Tjeneste og indtil nu, vistnok vil have bemærket, at Hovedformaalet for Deres Krigsudrustninger var og er, at tage Herremændene under Deres Beskyttelse og angribe Bondestanden og dens Venner, men at De tillige, som en klog General, har søgt at drage Kjøbstadborgerne ind under Deres Fane, for af disse at danne en Reserve, som De i Nødsfald kunde gjøre activ. De mener maaskee at faae dem til at troe, at det er for deres Skyld, De nu staaer i Feldten, nei, disse Mænd vide altfor godt, at Herr Haars Sværd, det aandige, endnu damper af Blod fra de Feldtslage, han nylig har leveret imod en Stand, der er og bør være Borgerstandens naturlige Allierede, denne hæderværdige Stand er for oplyst til at troe, at dens Kaar vilde forbedres ved Bondestandens Forkuelse, – ne tværtimod den veed ret godt, at dens Velstand skal komme ved Medvirkning af os Mergelgravere og Plougkjørere, eller med andre Ord: af den ager dyrkende Klasse. H. R. Avertissements.