Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-01-22
Skuespilhuset stod nu færdigt, saaledes som vi see det end i dette Øjeblik *). Men allerede næste Aar kom baade franske og italienske Skuespillere hertil, som efter den samtidige W. Langfeldts Beretning, havde meget Tilløb, og som Hoffet selv tidt beærede med sin Nærværelse, og særdeles understøttede. Da der, siger han, i hele Christian den Sjettes Regjeringstid intet Skuespil blev givet i Kjøbenhavn, saa vare Folk nu saa meget hidsigere derpaa, og Skuespillerne fik godt at fortjene. Paa Dronningens Fødselsdag d. 18 Dec. 1748 blev den første italienske Opera opført. Entrepreneu*) Efter Schwarz aabnedes det ny Theater først d. 18 Dec. 1748, men efter W. Langfeldt, d. 19 Dec. 1747, hvilket ikke kan være rigtigt, da Privilegiet, hvorved Grunden skjænkes, er af 29 Dec. 1747. Ganske uenige ere Forfatterne i Henseende til det Stykke, der opførtes. Schwar nævner blot Prologen og den første Act af Molieres Amphitrion; Lang feldt den politiske Kandestøber, og en af den ældre Maskinmester Nielsen forfattet Fortegnelse over alle fra Theatrets Aabning af opførte Stykker: Dobbleren af Regnard og de tre Rivaler. ren for disse Operaer var Mingotti, som gav først Forestillinger paa Charlottenborg, og siden fik Tilladelse til at give dem for egen Regning paa den danske Skueplads. Foruden Operaer lod han ogsaa opføre Pantomimer, hidtil ubekiendte hertillands. Han skal især have indført en bedre Smag i Musiken, og det var i hans Bestyrelses tid at den som Componist saa berømte Ridder Gluck kom her til Staden. Man behøvede nu kun at træde ind i det ny Skuespilhuus, for at see, hvilken Smag der havde Overherredømmet. Sophokles og Plautus, saaes kun der for Selskabs Skyld, men P. Corneille og Moliere, som den nyere Tragoedies og Comoedies Repræsentanter, bebudede ved deres Portraiter, ligesom i et for alle Nationer forstaaeligt Sprog, hvad man af nyere Skuespil kunde vente sig her, uagtet det dog egentligen kun var de Molierske Lystspil, der bleve givne. Det gik nok da med Corneille, som nu med Evald, hvis Portrait man seer paa Væggen, uden at see noget af hans Stykker paa Scenen. Den franske Smag syntes at faae mere Jndpas, da Wartberg, og Jürgensen døde, og Pilde blev Viinhandler, ved hvilken Forandring Skuepladsen kom under Overpræsident Rappes og daværende Kammerjunker, P. F. Sums Bestyrelse. Holberg ivrer særdeles meget mod denne ny Smag i sin 447de Epistel, og forsikkrer, at de nye Comoedier "fast ikke bestaae uden af tørre Samtaler, forfattede i nette Vers. Han klager over, at Moliere tilligemed de efter hans Plan forfattede danske Originaler, (hvormed han nok især meente sine egne, kastes paa Ryggen, medens man forskrev og oversatte nye Stykker, og da de, der bestyrede den danske Skueplads, selv vare indtagne af den ny alamodiske Smag, bleve vore bedste Originaler en Tidlang satte tilside. Det er aabenbart, at Holberg sigter her til Rappe og Suhm. Hvad man allerede den Gang havde at erindre mod de Holbergske Stykker, var, som selv en samtidig Beundrer af Digterens Muse, Beaumelle, anfører, alt for lavt Spøg og Ødslen med grovt Salt, som ikkun pirrer Pøbelens Gane". Vel siger Beaumelle, at det kun var de Kræsne og Lekkreiblandt hans Landsmænd, der bebreidede ham dette, og at han upaatvivleligen havde været ypperlig i det høiere Comiske, hvis hans Parterre havde tilladt ham at følge denne Smag. Men med al den Høiagtelse, man føler for vor udødelige Holbergs comiske Muse, kan det dog ikke nægtes, at det er Digteren, der skal lede Parterrets Smag, ikke Parterret, der skal lede Digterens. Det er desuden ikke blot i sine Skuespil, men ogsaa i andre comiske Digte, mange bebreide Holberg, at have betjent sig af "alt for lavt Spøg, som ikke engang den mere dannede Deel af hans Tidsalder kunde taale. Allerede i Just Justesens Betænkning over satiriske Skrifter, finder Holberg selv det nødvendigt at forsvare sig mod hine saakaldte Kræsne og Lekkere", han siger: om hundrede Aar ville vore Efterkommere lee deres Maver itu, naar de høre, at Folk udi disse Tider bruge saadanne Expressioner: med Permission mine Strømper, med Tugt at sige, mine Hosebaand, med Forlov, mit Skjørt, for høviske Ørne, jeg tog en reen Skjorte, mine Skoe paa &c. Men hvis man i hine Tider virkelig har været saa affecteret, som dog synes at grændse til det Utrolice, saa gjør det den Holbergske Tidsalder mere Ære end Vanære, og man kan da ikke undres over, at den fandt mangt et Spøg hos ham alt for lavt. Heller ikke er hans Spaadom gaaet i Opfyldelse; thi nu, da det netop er hundrede Aar siden, den blev skreven, leer ingen Forstandig sin Mave itu selv over en Deelicatesse, der, hvor overdreven den end maatte synes, røber en Følelse for Velanstændighed, der i enhver Tidsalder og hos ethvert Folk er agtværdig. Ved lavt Spøg og grovt Salt forstaaer man heller ikke saadanne Jndfald, som ere den lavere og grovere Natur egne, men, saadanne som Uskyldigheden maa rødme ved, og Velanstændigheden harmes over. At man i hine Dage holdt sig meest til den franske Smag, kan ikke falde nogen Upartisk besynderligt. For det første var det Franske den Gang Hof= og Almeensprog i Europa, og fordet andet stod den franske æsthetiske Literatur da paa en Høide, der i Smag overgik de fleste andre. Vel havde Engelland allerede over et Aarhundrede i Forveien havt sin store Shakespear, men ham kjendte man jo ikke mere i Storbritannien selv, hvorfor skulde man da kjende til ham Danmark, Den tydske Literaturs Morgenrøde, var endnu ikke begyndt, og Gottsched, dens Repræsentant, var intet mindre end skikket til at vække en god Fordom for den. Derimod havde Frankrig sine Digtere fra Ludvig den Fjortendes Tid, med hvilke ingen Tydsk kunde maale sig, og Moliere staaer endnu, hvor meget end A. W. Schlegel maatte gjøre sig lystig over hans Kammertjenerstykker, i Opfindelse og Vittighed, langt over de fleste tydske Lystspildigtere. Det vilde blive for vidtløftigt at drage her nogen Paralemellem Moliere og Holberg, men at denne maa skee skylder hiin ligesaa meget som Plautus, vild maaskee ikke være vanskeligt at bevise. Dog, indrømmes maa det, at Moliere skrev under blidere Forhold end vor Landsmand, og havde et friere Spillerum for sit Genie, thi aldrig havde Holberg turdet vove at levere en Tartuffe, der i hans Tid under Tusind Skikkelser faaes i alle Gader. Han maatte, som Suhm allerede 1749 i Samtalen, mellem Hans og Peer pegede paa, og vi i nærværende historiske Betragtninger allerede have berørt, holde sig til de gemeene Folk, thi som de Fornemme, skjøndt paa en anden Maade, have samme Feil, saa kan man under deres Personer med langt større Sikkerhed og bedre laste de Fornemmes Feil, end under deres egne Personer. Men det er altid et stort Uheld for en Digter naar han saaledes skal give sit Gente Convenien cens Snørliv paa; hans Aandsfrembringelser ligne da ofte, under en saadan Tortur, Espalietræer, der vel kunne bære ret ypperlige Frugter, fordi de have megen Sol, men dog, som Træer, bundne til Muren og støttede af Kieppe, aldrig ville blive hvad de ubundne, i den fri Natur, kunde vorde. Levende i en anden Tidsalder, og skrivende i et andet Land, vilde Holbergs Muse maaskee have leveret endnu langt fortræffeligere Producter, end dem, den har leveret.