JohanHeinsen/ENO huggingface dataset:
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-08-07
Nyeste. jøbenhavn. Skilderie af 8 advaanernaagaaenSyvogtyvende Aargang. No. 63. Udgivet og redigeret af Fr. Thaarup, Etatsraad. Forsendes, ifølge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Hjemmet. hans Naar Alting er fristet, er Hjemmet dog bedst, Den Lærdom Erfaring os giver; Hvert Land og hver By, hvor jeg kommer som Gjæst, Har meget, som Sindet opliver: Men Hjemmet forgjeves jeg søger dog der, Og Pigen, hvis Billed i Hjertet jeg vær Paa Lattums Sletter, i duftende Lund, Med Templer, som Laurer beskygge, Mit Hjerte vel glæder sig høilig en Stund, Blandt Myrther og Roser at bygge; Men borte fra Daniens elskede Favn, Jeg foler dog Hjemmets dybt smertende Savn. Paa Britternes gamle og mægtige De Stor Rigdom opdynges ved Handel, Dens Leopard hersker paa fremmede Sø Og Frihed i Borgernes Vandel; Jeg kunde vel ønske at leve blandt dem, Men savner i Lykken dog altid mit Hjem. Naturen sig Frankrig har kaaret til Ven, En Himmel af Fryd jeg der finder; Af Herligt jeg kjender saa meget igjen, Som stolt om mit Fødeland minder; Løverdagen den 7 August 1830. Men Hjemmet forgjeves jeg søge dog maa, Hvor fuldmodne Druer saa blodrøde staae.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-08-07
J Tydskland jeg moder paa minderig Kyst Dyb Lærdom ved Konsternes Side, Der vækker i Barmen den barnlige Lyst, At vælge min Bo der i Tide; Men længe det varer et, førend jeg seer, At Hjemmet, kun Hjemmet, mig huer dog meer J brave Bataveres frugtbare Land Tilfredshed jeg træffer hos Fliden; Hver Ager og Have i herligste Stand, J Fremvært hver Kundskab og Viden; Dog finder i Velstands og Nøisomheds Skjød, Jeg aldrig de Glæder, som Hjemmet mig bød. Paa Scheitzerens Alper boer Frihed og Fred, Og høi sig Naturen der viser: Et Folk jeg her møder, i Stengedens Fjed, Som ene at Fødeland priser; Men Hjemmet jeg savner i Alpernes Luft, Og midt i de yndigste Fieldrosers Duft.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-08-07
J Spaniens Have, hvor Sydboens Sol Vor Vinter til Sommer omskaber, Og Ceres mildt troner paa frugtrige Stol, Min Aand sig i Nydelser taber: Men Hjemmet forgjeves jeg søger dog der; Kun Fødelands Dale jeg ønsker mig nær. O. Danmark, du Moder, som fødes mig saae, Til Dig jeg, som Barnet, mig knuer; Paa Sjællandske Sletter, ved Bølger, de blaa Høit Jlden i Hjertet fremluer Min Vugge den stod ved dit skummende Hav Din Bund mig skal aabne den kierlige Grav. Gustav Palmer. Om Anonymitet.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-08-07
Man har skrevet meget om Nytten og Nødvendigheden af anonyme Recensioner. Da en fornærmet Forfatter engang sagde i et Selskab hvor ogsaa Luxdorph var: Hvorfor skulle Recensioner just være anonyme? Naar jeg tør være bekjendt, hvad jeg skriver, hvi skulde jeg ikke give mit Navn dertil, Holder jeg mig kun til Tingen, uden nogen Bihensigt, hvad skulde da bevæge mig til at lægge Skjul paa min Troesbekiendelsvarede den ædle Olding meget naivt: "Jeg synes dog, man kunde blive undseelig ved, for hele Publicum at paastaae, at man vidste en Ting bedre end den, der fordristede sig, at skrive derom Skjøndt dette Svar nok var lidt for ubestemt, da deels hele Publicum ikke kan yttre sin Mening og altsaa En maa yttre den paa dets Vegne, deels ingen behøver at undsee sig ved at sige, at han vidste en Ting bedre end den, der skrev derom, naar dette virkeligen var Tilfældet, saa indeholder det Luxdorphske Svar dog en pschychologisk Sandhed. Med den fasteste Overbeviisning af Verden om Sandheden af vor Paastand, og Renheden af vor Hensigt, kan det dog ikke altid være os behageligt, at ei blot det, som vi have skrevet, men selv vor Personlighed, bliver offentlig en Gienstand for uvidende og ofte ildesindede Personers Omdømme. Man veed desuden, hvilken vigtig Rolle Fordommen i saadanne Henseender spiller, saa spørge, hvad der er skrevet, men næsten alle, hvo der har skrevet, og beskyttes den Skrivende ikke af et Autoritetsskjold, saa er Spørgsmaalet strax, hvad forstaaer han sig paa det Altsaa Frygt for de Dummes, ikke for de Kloges Dom, Frygt for Fordomme, ikke for den upartiske Forstand, kan vække det Ønske hos en Recensent, at blive, saavidt mueligt, anonym. Men aldrig vente han, at blive det ubetinget. Hans Fienders Argusblik vil snart komme paa Spor efter ham; selv, som Pendonym, bliver hans Maskering, naar Masken eengang er skudt noget til Side, dobbelt ubehagelig; thi det er et tragicomisk Syn, at see en Mand bestandigt forsikre paa Prent, at han hedder Peer, naar hele Verden veed, at han hedder Paul.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-08-07
Hvad der endnu lette Veien til Opdagelsen af anonyme Recensioners Forfattere, er den uheldige Omstændighed, at de fleste Recensioner skrives enten for at rose en Ven eller dadle en Fiende, sjeldent af Jver for Sagen selv, uagtet jeg ikke nægter, at Sandhed bliver Sandhed ogsaa i en Fiendes Mund. Vennen kan let komme efter, hvo den recenserende Ven er, da enhver nok kjender sine Velyndere, og Fjenden kan i Almindelighed med sit skarpe Organ, paa hele Miles Frastand, lugte den imod ham tændte Lunte. Hvo, som derfor stoler paa at blive, som Recensent ubekjendt, vil let skuffe sig selv; hvad han i Dag troer er en Hemmelighed, det udraaber man i Morgen allerede paa Torvet.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-08-07
Baron v. Eggers har i Skandinavisk Museum (1 H. 1 B. 1803) skrevet en Artikel om Anonyme Recensioner, og med de vægtigste Grunde bevist Anonymitetens Nytte og Nødvendighed i den Henseende. Han synes at være gaaet ud fra den Forudsætning, at saadanne Recensioner blot holde sig til Sagen, og lade Personen blive aldeles udenfor deres Bedømmelses Enemærker. Men, hvor mange skjøtte vel om, især i vore Dage, at læse de Recensioner, som Eggers abstraherede sig, Det er ikke Bogen med dens gode og slette Egenskaber, Mængden ønsker at lære at kjende, det er ikke dens Fortrin, man vil have udpegede, ikke dens Vildfarelser, man vil have berigtigede, til Videnskabelighedens Fremme og Tarv, det er Forfatterens Jndividualitet, man vil læse noget om, og helst, i den meest bidende Tone. Om han bærer eget Haar eller Paryk, om der i Fremtiden vil blive noget af ham eller ei, om han har Hjertet paa det rette Sted etc., det er noget, som man vil vide, og læser med Interesse. Der gives heller ingen bedre Leilighed til at nedrive en Forfatter, end en Recension. Under Sandhedskjerligheds og videnskabelig Jvers Maske kan man her sige sin Modstander de største Haardheder. Jstedet for at opmuntre, bortskræmme deslige Recensioner derfor kun frygtsomme Forfattere. Hvilken Mand af Følelse giver vel vove sig ud paa en saadan Glatis, Skrev han end over det uskyldigste Æmne, saa vilde Dadlesygen dog let kunne tage Anledning deraf, til at udøse sin Harme over ham. Det er ikke blot Læselystens Aftagelse og Afsætnings Forringelse, der ofte hindrer saa mangt et Skrift, der kunde stifte usigelig Nytte, fra at komme ud; det er ligesaa meget Frygten for at see sig personligen nedreven i fjendtlige Recensioner, der qvæler mangt et fremspirende Talent i Fødslen og skiller Almeenheden ved mange gavnlige Jdeer. Man indvender vel i Almindelighed, hvad der er godt kommer nok frem, og hvad der er slet, kan uden Skade blive hvor det er. Men denne Paastand er dog falsk, og kan i det Høieste kun gjelde om store Geniers Arbeider. Der gives en Mellemclasse af Forfattere, hvis Producter heller ikke ere at foragte, men, som ved de Hindringer, den offentlige Forhaanelse lægger dem i Veien, afskrækkes ganske fra at fortsætte den begyndte Bane. Mangen Forfatter følger her det Raad, Gökingk gav Bürger, naar han tilraaber ham: Hør auf, Als Dichter kennt man Dich Als Mensch ledst Du verborgen; Kein Christenkind bekummert sich Um alle Deine Sorgen. Man sige hvad man vil, den Urbanitet, der fordum herskede blandt Forfattere, er desværre, i det Hele betragtet, bleven afløst af en beklagelig Tærskertone og en mod al Videnskabelighed stridende avindsyg Hadskhed. Har vel nogensinde i nyere Tider nogen Digter hos os talet saa kierligt og broderligt til en yngre Medbeiler, som Wessel til Baggesen, naar han siger: jeg har det Haab den Trøst, At tidt jeg læse skal hans Vers med Lyst Syng flittig, unge Mand, før Alder gjør dig hæs. Eller, som Blirger i Tydskland talte til A. V. Schlegel, naar han siger: Junger Aar! Den konglicher FlugWird den Druck der Wolken uberwinden, Wird die Bahn zum Sonnentempel finden, Oder Phobus Wort ist mir ein Lug.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-08-07
Det er vor Tids Yndlingslære, at Mennesket af Naturen er godt, og at man kun behøver at gjøre Mennesket opmærksomt paa det Gode, for at stemme det for Dyden. En nyere Forfatter paastaaer endog at Mennesket er saa godt, at Opdragelsen maa være meget seilfuld om det skal udarte. Paa denne urigtige Anskuelse af den menneskelige Natur, er en meget fordærvelig Opdragelsesmethode bleven opført, hvortil Basedow allerede lagde Grunden. Kant havde kastet et dybt Blik ind i den menneskelige Natur, da han paastod, at i Mennesket laae et radicalt Onde, at Mennesket, saasnart det kom til Eftertanke, maatte finde, at dette Onde er rodfæstet hos ham, at han ikke kunde begynde sin Bane fra det Gode, men at hans hele Stræben matte være retttet hen paa, at bekjæmpe det i ham oprindelige og allerede herskende onde Princip, at erobre Dyden ved en til Livets Ende fortsat Kamp, og ligesom hæve sig fra Helvede til Himmelen. Det er høist forunderligt, at man troede Kant paa hans blotte Ord i Hvadsomhelst han ellers paastod, men kun ikke naar han paastod og umodsigeligt beviiste Menneskets naturlige Fordærvelse, hvorpaa hans hele praktiske Religionstheorie er grundet. Jmidlertid har Kant Uret, naar han paastaaer at den oprindelige og Mennesket naturlige Tilbøilighed til det Onde, allerede er Synd; thi imellem denne Tilbøielighed, som Anlæg til det Onde og virkelig at være ond og gjøre Ondt, maae nøjeskjælves. Denne Forskjæl er af yderste Vigtighed; thi saalænge ingen Frihed har Sted, er ingen Synd tænkelig. Er hiin Tilbøyelighed Mennesket medfødt – som Kant rigtigen paastaaer – saa kan den ikke være Synd eller imputeres Mennesket, førend han med fri Selvbestemmelse hæver den til Princip for sine Tanker og Handlinger. Ethvert endeligt Fornuftvæsen kan kun forsaavidt kaldes ondt eller godt, som det ved Frihed gjør sig selv ondt eller godt. Ligesom nu hiin Tilbøielighed er Anlægget til Syndens Mulighed; saa er den tillige Anlægget til den høieste Muelighed af Lighed med Gud, hvortil Mennesket kan hæve sig; thi uden Kamp er ingen Moralitet muelig; jo haardere Kampen er, jo større og flere Hindringerne ere, som sætte sig imod det Godes Udøvelse, desto herligere er Seieren, desto større den moralske Værdighed og Lighed med Gud. Den er derfor det eneste muelige Anlæg, saavel til det Gode som til det Onde. Et eneste Øieblik, udmærket ved en tilkjæmpet god Følelse, har uendelig mere Værd, end et heelt Liv, hendrømt i den ikke tilkjæmpede, men naturlige Uskyldigheds Vugge.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-08-07
Jndenlandske Efterretninger. Hr. Magister og Adjunct Lindberg, der, som bekjendt, ogsaa ved Høiesteret har vundet sin famøse Sag, lader nu sit Publikum gotte sig ved Frugten af en saa eclatant Seier. Hans Piece nemlig, hvorom Sagen førtes, er nu udkommen og har allerede, inden fire Dages Forløb, oplevet det 3die Oplag, hvilket blandt Mere kan tjene til at bekræfte den gamle Sandhed, at forbudne Æbler smaae bedst. - Ved at læse dette Foster af en conseqvent og fanatisk Forbitrelse, veed man i Sandhed ikke, hvad man meest skal forundre sig over, enten Hr. Lindbergs Forstokkelse, eller hans Ubluhed. Heelt igjennem indeholder Bogen intet Andet end et Opkog af de samme forslidte og ubeviislige Paastande samt forsætlige Fordreielser, som nu i fem Aar ere fremførte mod Prof. Clausens Skrift. Man kunde næsten fristes til at troe, at Hr. Lindberg i Jesuiternes Skole havde lært den Suffisance, hvormed han veed at fremsætte forældede og mugne Beskyldninger og Prætensioner. Jntet Skandskrift kan efterlade et modbydeligere Indtryk, end denne lindbergske Piece, hvis Forfatter dog ikke reent skulde glemme det Ordsprog, Krukken gaaer saa længe til Vands, indtil den kommer hankeløs hjem. (m.)
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-08-07
Blandede Efterretninger. Man har Efterretninger fra Assuncion, Hovedstaden i Paraguay, datereret den 13de October f. A. Doctor Francia førte endnu det samme Regjeringssystem, men mere formildet. En Engelænder, Thomas Wilkenson, havde erholdt Tilladelse til at vende tilbage til sit Fædreland. Af ham erfarer man at 37 Fremmede, hvoriblandt 5 Tydskere, endnu opholdt sig der, som en Art Fangne. Man anslog Statsskatten til 25 Millioner Piastre, som er let at forklare, da Dr. Franca lever meget simpelt, og næsten alle Statens Embeder bestyres uden Løn. Landet har dog den Fordeel, at der hersker Sikkerhed i dets Jndre, allevegne ere Skoler oprettede, og en Draabe Blod har ikke været udgydet der i 20 Aar.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-08-07
J Toulon har man forfærdiget saakaldte Algierer Klumper. Tre ere saa nærende, at otte Matroser have nok deraf i 12 Dage. T skulle, inden de blive kogte, være saa haarde at, som en fransk Tidende bemærker dersom, de paa Algierstoget Afsendte skulde komme til at mangle Kugler, kunde man beskyde Røverstaterne med saadanne Meelklumper.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-08-07
Grækernes Udvandring fra de tyrkiske Provindser, som efter den seneste Bemmelse forblive i Portens Magt, tager saaledes overhaand, at Porten har gjort de 3 allierede Magters Gesandter Forestillinger derimod.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-08-07
Et phillanthropisk Selskab i Nordamerika har foranstaltet, at en protestantisk Skole er bleven anlagt i Smyrna, hvori hiint Selskab udreder Lærernes Løn, men Disciplene betale kun 8 Piaster aarlig til Biudgifter. Der skulde ikke gjøres Forskjel paa de christelige Sekter, men den katholske Geistlighed har forbudt sine Skriftebørn at deeltage deri. Sorte Floder. J det øverste Strøm gebet af Orindkofloden i Sydamerika paa 3 til 4 Sr. n. Br. findes fire Floder, Atopaka, Ten ni, Tuamini og Guginia, der indeholde mørkebrunt Vand, hvilket under de paa Strandbredden staaende tætte Palmetræers Skygge synes ganske kulsort. Stjernerne speile sig deri med en ganske egen Farveglands, der opholder sig hverken Fisk eller Krokodiller, heller ikke trives Jnsekterne saa vel i denne Omegn, som andre Steder i samme Klima, men Luften er grimod sundere og friskere. Hr. v. Humboldt anseer det farvende Stoi disse Floder for en Opløsning af kulsurt Been i Vandstof. – J den tydske Flekke Rochlitz, boer kun een Katholik, som det øvrige Borgerskab fandt billigt, at fritage fra al Deeltagelse i KonfessionsHøitideligheden; men om Aften var hans Huus det smukkest oplyste og bekrandsede, og derpaa læstes: "Die Glaubensformen andern sich, der Glaube selbst bleibt ewiglich.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-08-07
Under den engelske Armees Ophold i Spanien, i Aaret 1809 og følgende, hændte det sig, at en Soldat ved Uforsigtighed fik en Ladestok skudt igjennem Livet, saaledes at sammes ene Ende stak ud igjennem Rygraden, og maatte bankes tilbage ved Hjælp af en Steen. Jkke destomindre blev Mennesket fuldkommen frisk igien, og traadte atter munter og rask ind i sit Numer ved Regimentet; men nogen Tid efter druknede han, ved at bade sig i Tormesfloden.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-08-07
En for ikke længe siden i Montpellier afdød Kjøbmand, Noel Quet, Quetton kaldet, udfærdigede før sin Ende et Testament, som udmærker sig ved en heel Deel underlige Bestemmelser, f. Ex. Artikel 1.: "Da Madame Quetton, fød Louise Chauter (Testators Hustru, hundrede Gange har fortalt mig, at hun intet forlanger af mig, saa erklærer jeg herved, føjende mig efter hendes Villie, at hun intet skal have. Den 12te Artikel lyder som følger: "Jeg giver og testamenterer Farrouch, min Perruquier, tre hundrede Franker, fordi han, naar han barberede mig, saa slink pleiede at slaae mig. Men med denne Gave er den Betingelse forbunden, at han, i sorte Klæder og med Kaarde ved Siden, skal bivaane min Ligbegængelse. Gjør han ikke dette, faaer han intet.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-08-07
Nylig er udkommet: Taschenbuch fur Reisende aus allen Standen durch Deutschland und die angrenzenden Lander; von A. F. Schulze. Berlin 1830. 284 S. 8. Den indeholder 693 Reiserouter, og 346 korte Beskrivelser over Stæder, samt Efterretninger om Mineralkilder og Bade steder. Blandt disse ikke det Oldesloiske. Man finder Beskrivelser over Amsterdam og Paris, og Reiserouter didhen, samt over Altona og Slesvig, men ikke over Kiel, Lauenburg, Kjøbenhavn; saa at Skriftet i det mindste er ufuldstændigt, og næppe, endskjøndt det kan have enkelte nye Opgivelser, at foretrække for andre Reise-Lommebøger. Livets Poststationer. Efter det Tydske.) Vort Liv er os skundum af Digterne bleven J Lignelse, som en Postreise beskreven, Dog har endnu Ingen, saavidt som jeg veed, Om alle Stationer saat rigtig Besked. Den første fra Barndommens Land monne føre, Her troe vi, at blot iblandt Roser vi kjøre, Beruste af Glæde bemærke vi ei. Den skulende Sorg, som staaer tæt ved vor Vei Ved anden vi snart høre Kudsken at smælde, Og nu vi for gamle Folk ville gielde, Her Kierlighed reiser med samme Post, Tilbyder os sød, men og bittreste Kost. Paa tredie Veien os mindre behager, Her møde vi hellige Ægtestands Plager, Og ofte formeres, ved Glutter, vor Nød, De løbe ved Vognen og raabe om Brød. End mere besværlig den fjerde os falder, Som Mødre, og Mænd i en høiere Alder. Her Døden er Kudsk, over Bjerg og i Dal Han pidsker, og kjører som om han var gal. Endogsaa for Ynglinge stærke og føre Den rædsomme Kudsk tidt faaer Indfald at kjør Dog fører han alle til Roligheds Land, Afsted da min Broer, kjør kun alt hvad du kan. v. B.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-08-07
Kjøbenhavns Børs, d. 6 August 1830. Hamburg 2 M. - a vista 20 Species 299. Specier solgtes til 12 Rbmk. 8 2 s. Bank-Disconto 4 pCt.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-08-07
Norske Speciessedler, 1533 154 Rbd. Sal. pr. 100 Specier Svenske Sedler. 50 Rbs. Tegn. pr. Rdlr. Rigsgjeld. Rbd. Sedl. 4 pCt. Kgl. Oblig. (u. R.) 4 Rbd. Sedler Dito over 2000 Rbd. Stk. i Banco. Dito Dito. . . . Nationalbank-Obligationer (af Laanet 4 Febr. 1820) 102. 1 Rbd. r. S. i Sedler. Dito Dito. . 107 1/2 4 pCt. uopsigel. Rigsbkobl. 1824., 108 r. S. Renter pr. 6 Januar 6 pCt. norsk Laan, ved Hambro & Søn. i Banco. 4 pCt. nye norske Obligat. ved Hr. S. for Dito lydende paa r. S. 100 1/2 i Banco. 4 pCt. Dito Dito. . . Rd. Banco. 4 pCt. uopsig, norske Statsobligat. - L. Sterl. 3 pCt. nye danske Obligationer Asiatiske Compagnies Actier . . 88, i Sedler.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-08-10
Nyeste Skilderie af Kjø den havn. annammanSyvogtyvende Aargang. No. 64. Udgivet og redigeret af Fr. Thaarup, Etatsraad. Forsendes, ifølge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-08-10
Om den franske Revolutions Jndflydelse paa Literaturen.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-08-10
Canada.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-08-10
Næsten alle Nationers Literatur har aldrig straalet i en lysere Glands, end efter de dybe Nystelser, som have truffet den selskabelige Forfatning i dens Grundvolde. Jsær Digtekunsten, en Veninde af stærke Bevægelser, synes at behøve en stor Confliet af Lidenskaber, for deraf at fremgaae stærkere og skjønnere; man kunde kalde den een af de Blomster, som gjerne voxe paa Ruiner. Saaledes saae Oldtiden, efter Grækenlands heroiske Korstog mod Asien, den gamle Homers Genius at opstaae. Virgil og Augusts Tidsalder ere et Product af den romerske Republiks blodige Kampe, ligesom senere Guelsernes og Gibelliner nes haardnakkede Had og Englands religiøse og politiske Stridigheder have fremavlet Dante og Milton. Maaskee er det Fronden, som vi have at takke for Corneille, og uden den franske Revolution vilde vi maaskee ikke have Chateaubriand. Erfaring vidner altsaa, at forud for alle skjønne literariske Aarhundreder er gaaet et heftigt Stød af Jdeerne, hvilket, meddelende alle det selskabelige Legems Lemmer Bevægelse og Liv, har ladet opstaae store Ting og store Mennesker; men denne samtidige Opvaagnen af den menneskelige Aand har hos ethvert Folk ej kundgjort sig meer end een Gang, og Naturen er derpaa, som om Tirsdagen den 10 August 1830. den var udmattet af en pludselig Føden, vendt tilbage til en dyb Ro, eller har i det mindste blot endnu givet svage Tegn til Existents, ogsaa kunde man befrygte, at Frankrig i Fremtiden ikke paa ny vil have at fremvise et Aarhundrede af Genier, som Ludvig den Fjortendes. Denne Frygt synes os imidlertid ugrundet. Man betænke, at, naar den græske og latinske Literatur ere gaaede under, skeete dette, fordi Desorganisation fandt Sted i Staten, Opløsning og Tøilesløshed i Selskabets sædelige Liv. Athen, sin Frihed berøvet i Slaget ved Chæronea, saa pludseligen hin Kilde af ædel Veltalenhed og af Digtekunstens høje Inspirationer at udtørres, hvilken havde henrykt et for sin Hæder saa nidkjært, af sin Fædrelandskjærlighed saa stolt Folk. Det romerske Sværd, svunget over Grækenland, bibragte den græske Literatur Banesaaret, da den blev tvungen til at landsforvise sig selv, for endnu i nogen Tid at overleve sig selv. Rom, nedstyrtet fra sin republicanske Hæder under en keiserlig Despotismus, tabte tilligemed sin Uafhængighed den poetiske Kime, hvoraf talrige Mesterverker vare opblomstrede: thi ikke opstaae Digtere der, hvor der blot gives Slaver og ikke længer Borgere.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-08-10
Den latinske Literaturs pludselige Aftagen og Fald er saaledes forklarlig ved den nedværdigende Trældom, hvori det Verden beherskende Folk var nedsunket, og især ved Polytheismens Udartelse: den religiøse Følelse, som oprørtes af saa mange smagløse og umoralske Ceremonier, behøvede en renere og sandere Form. Christendommen alene smedede den Troeskjede, hvoraf Moses og Sokrates havde været de første Ringe. Roms Sæder, Love, Guder, med eet Ord dets hele selskabelige og politiske Bygning styrtede ganske sammen, og Hedenskabet drog den antike Literatur med i sit Fald. Har nu denne fuldkomne Opløsning, som vi her have betegnet i den græske og romerske Stat, ligeledes kundgjort sig i den franske Revolution, Trods de Excesser, hvilke den øiebliklige Forflyttelse af Magtens Elementer nødvendigen medførte, ligger dog deri ikke en Tendents til en bedre Tingenes Orden, til Misbrugs og Fordommes Afskaffelse, til den menneskelige Fornufts Fremskriden.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-08-10
Frankrig er ikke i samme Tilfælde, som Grækenland og Rom, hvilke forgik, sønderlemmede af Erobring og undergravede af deres indre Fordærvelse; Frankrig har længe foreskrevet Udlandet Love, og kun et Øjeblik bøiet sit Hoved under under dets Aag; det har afført sig sine gamle Sæder, for at føre sig nye det har hverken staaet stille paa een Plet eller gaaet tilbage; det har skredet frem. Det vilde derfor være underligt, at see Literaturen, som andensteds gaaer til Grunde ved Slaveriet, her at forgaae formedelst Friheden. Fremtrædelsen af en ny Magt, Folkets, paa den Skueplads, hvor forhen alene Kongedømmet og Aristokratiet havde figureret; Rigdommenes og dermed Oplysningens Fordeling, som giør Magtens Centralisation i een eneste Haand umulig; de store Grundsætninger om Frihed og Tolerants, hvilke fra vore Sæder ere gangne over i vore Love, alle disse Velgierninger sikre Varigheden af vor nye politiske Tilstand, og ville tillige vedligeholde en Forfatning og en Literatur, som have eet og samme Grundlag - Uafhængigheden. Nutidens Literatur vil derfor nødvendigviis være fremskridende og fornyende, fordi Selskabet, hvis Speil den skal være, ganske har forandret sit Physiognomie. Er Frankrig vel nu, betragtet fra den religiøse Standpunkt, det samme, som for halvtredsindstyve Aar siden. Det forrige Aarhundredes blot materialistiske Philosophie havde svækket, ja fortrængt al Tro, poetiske Følelsers frugtbare Kilde. Spot og Usædelighed havde dethroniseret Overbeviisningen, og Christianismen var nedfunken i den samme yderste Grad af Atonie, som var Symptomet til Hedenskabets Undergang. Nu, Tak være den Bloddaab, Troen erholdt, har Revolutionen, ved sine skrækkelige men gavnlige Lærdomme, atter vakt Jdeen om et tilkommende Liv, til Trods for Døden, den har nødet den paa Jorden forfulgte Sjæl, til at vende sig til Himlen og henflye i en lønnende Guds Faderarme.