Aalborg Stiftstidende, 1835-03-28
J Nr. 39 af Ugeblad for den danske Bonde findes en Beretning om følgende ædle Daad, udøvet af en jydsk Woltemade, Boelsmand Søren Kanne af Fuglsang ved Grenaa. I det haarde Veir Søndag Aften den 15de f. M. kæmpede et lidet Skib, fra Hornbek i Sjælland, imod de oprørte Bølger, for at naae Grenaa Havn, hvortil det var bestemt; men Skipperen, Ole Inde, og de to Mand, der foruden ham vare ombord, maatte friste den tunge Skjæbsine at lide Skibbrud ved Hessel Forstrand, kun 1/4 Miil sønden for den Havn, de havde ønsket at naae. Efterat de Ulykkelige havde, staaende i Vand til op paa Livet, tilbragt en rædsom Nat paa Vraget, uden at deres Jammerskrig kunde høres i Land, hvorfra de ikke vare mere end et Par Hundrede Alen fjernede, segnede Styrmanden henimod Morgen afkræftet i Bølgerne, og blev deres Rov. J Fortvivlelse besluttede den unge Matros at styrte sig i Vandet, for om muligt at svømme iland, og det lykkedes. Udmattet af Anstrængelse og iisneende af Kulde, naaede han Strandbredden, og slæbte sig hen til et i Nærheden liggende Sted, hvis Beboere strax kjærligen antoge sig hans Pleie. Underrettet om den endnu paa Vraget værende Skippers Nød ilede Boelmand Søren Kanne til Stranden, beredt til at vove Alt for den Ulykkeliges Redning. Efterat han har gjort flere forgiæves Forsøg paa, med den iland drevne Skibsbaad at arbeide sig ud til Vraget, iler han hjem og henter sine to Heste, for med dem at svømme udtil det. Hans gamle Fader beder ham indstændigt at afstaae fra et saa farefuldt Foretagende; men han har besluttet at vove sit Liv til den Ulykkeliges Redning, og ladet sig ikke afskrække. Den bekymrede Gamle staaer imidlertid paa Strandbredden og seer Bølgerne slaae over Sønnens Hoved og af og til skjule de svømmende Heste, der frygtsom søge at vende om; men tvinges frem af deres dristige Styrer. Dog er det een Gang nær ved, at frygten for egen Undergang bevæger ham selv til at vende om; men da seer han i Nærheden den ulykkelige Skippers jammerlige Tilstand, og den inderligste Medlidenhed bevæger sig i hans Bryst. Heldigviis er nærved Vraget en Sandrevle, hvorpaa Hestene kunde bunde; men imellem den og Vraget ger atter dybt Vand. Derfra lykkes det ham at kaste et medbragt Toug til den ulykkelige Skipper; men det varer længe inden denne kan fatte sig og begribe den underfulde Redning, der tilbyder sig for ham, og endnu længere inden han mægter at faae Touget saaledes befæstet om sig, at hans Redningsmand derved kan drage ham til sig. Omsider lykkes det, og den Skibbrudne er hos sin Redningsmand; men nu møder en ny Vanskelighed; den afkræftede Mand formaaer ikke længere at holde sig opret, og endnu mindre at bestige Hesten. Søren Kanne maa altsaa stig, af og hjælpe ham op, og, da han ikke engang formaaer at sidde paa Dyret, men maa ligge tvers over det, maa hiin med den ene Haand styre Hestene mod Land og med den anden holde den afmægtige Frelste. Men, Hvo fatter ved ogsaa den Ædles Følelser ved at betræde den frelsende Strandbred, Kjærligen antog han sig Skipperens og den unge Sømands Pleie, og har nu den Glæde, at de, ved en duelig Læges Hjælp, snart ere helbredte, uagtet de vare i stor Fare for Koldbrand. Skipperen, der selv var Eier af det forliiste Skib, har lidt et stort Tab. Ladningen bestode af 100 Tdr. engelsk Salt.