Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-03-11
For omtrent tredive Aar siden, kom en ung, Mand med en gammel Bedstemoder og en Søn, til at boe i kort Frastand fra Fortet; de beboede en lille Hytte i Naboelauget og deres Underholdning afhang fornemmelig af den sparsomme Jndkomst Fiskeriet kastede af sig. De have en Gang været respectable Handelsfolk i Porsmouth. Men en Blanding af uforudseete Omstændigheder, havde bragt dem til Betlerstaven og tvungen dem til at søge et Tilflugtsted i Ensomheden. J faa Maaneder efter deres Ankomst, giengav den Opmuntring de modtoge fra Fortet, hvorhen de daglig førte deres Kurve med Fisk, dem nogenlunde deres Rolighed; men Jevndogns Stormens usædvanlige Hæftighed slog deres lille Fiskesmakke itu modde tilgrændsende Klipper og gjorde deres ymyge, Næringsgreen til en af de meest farlige og ufordeelagtige. For endnu mere at forøge deres Elændighed, vansmægtede Sønnens ærværdige Fader og Moder i den største Armod, uden hverken Venner eller Beslægtede til at hjelpe dem. Han kunde have baaren hans egen Kummer med Sielstyrke, men at see dem, der vare Hjertet saa dyrebare, hentæres af Hunger og Fattigdom, see dem nedsynke paa deres Leie, uden endog at eieen Mundfuld Brød at give dem og neppe en Klædetraad til at beskytte dem mod Nattekulden, bragte ham til den yderste Fortvivlelse. Naar han saae Hungerens Mathed udbrede sig over hans gamle Bedstemoders hele Væsen - saae hendes Legeme svinde langsomt hen og nærme sig Graven, - naar hendes kummerfulde Blikke blot synes at anraabe ham om et eneste vederqvægende Maaltid, og hendes indsunkne Kinder, Tid efter anden antage Dødens blege Farve, forvandlede hans Fortvivlelse sig til et vildt Raserie. Han griber Leiligheden, da hans Fader, som for det meste var kommen sig af sin Sygdom, var gaaet hen for at bede Commandanten paa Fortet om Understøttelse, til at postere sig paa Landeveien, i Hensigt at aftvinge een eller anden Reisende Penge for at indkjøbe det Nødvendigste for. Med et Par Pistoler i Lommen farer han ud af Hytten for strax at udøve hans forbryderiske Hensigter. Natten var velskikket dertil, mørk og stormende, Bølgernes huule vilde Brag og Søefuglens hæse Skrig, gjorde Scenen endnu mere rædselsfuld. Den unge Mand hastede imidlertid skjælvende fremad. En frygtelig Storm rasede allerede. Tordenens hule Drøn gjenlød fra alle Kanter og Lynilden, hvislede omkring ham. Da han passerede forbi den ensomtliggende Galge, under hvilke Forbrydernes Been laae ubegravede og blegnedes i Solen, og hørte den sørgelige Raslen af Lænker, ved hvilke et hensmuldret Skelet hang, blev strax den Jder levende i hans Phantasie, at saaledes vilde det gaae ham, hvis han blev opdaget og hans Bestemthed fik for første Gang et Stød. Stormen rasede imidlertid med uafbrudt Hæftighed og og flammende Lyn oplyste af og til det spøgelsseagtige Skelet, hvis hvide Been hang og dinglede for Vinden. I dette Øieblik hører han Lyden af Fodtrin fra Heeden, som nærme sig; de komme nærmere og en mørk Figur, aldeles indsvøbt i en Reisekappe stod ved Siden af Røveren. Han drog Pistolen fra sit Gjemme og den Fremmede gik langsom fremad; to Gange skialv hans Haand. Fortvivlelsen kom ham slutteligen til Hjælp; han tænkte paa sin døende Bedstemoder, og paa hans egen Fader der omkom af Hunger, uden Haab om at kunne hjælpe ham, og han fyred løs, Med en angestfuld Stønnen og med en rallende Stemme, der gav Gjenlyd i hans Siel, faldt den Fremmede livløs til hans Fødder. Oprort af en Mængde modstridende Følelser, bar han det blodige Legeme til hans Hytte og lagde det paa en Stoel, indtil han kunde faae hentet en Lygte og bemægtige sig Pengene og Klæderne. Det var nu dyb Midnat; den gamle Tante havde for lang Tid siden begivet sig til Roe, og Alt omkring var stille, kun Bølgernes fjerne Brøl, og Nordenvindens sørgelige Lyd, som preb melankolsk gjennem den fugtige Muur i Hytten, hørtes. Efter kort Tids Forløb vendte Morderen tilbage med en Lanterne i Haanden. Han kastede er mistænkeligt Blik omkring sig, laasede Døren til Værelset, og forsøgte da skjælvende, at blotte hans Offers Ansigt. Han drog Kappen forsigtig tilbage, som skjulede Ansigtet og Legemet rullede ned paa Jorden og viste de stive Øine, de fordriede Ansigtstræk af hans Fader af den Fader, for hvis Skyld han havde nedværdiget sig saa dybt til Forbrydelsen, og som han havde myrdet, da denne vendte tilbage fra Fortet med et Løfte om Understøttelse fra Commandanten. Han stirrede paa Legemet, og hans hele Sjesynes at tabe sig i et stiv Blik, endelig brast han ud i en Helvedes triumpherende Latter og den dybeste Galskab og Forvirring bemægtigede sig hans Hjerne. Han reiste Legemet op fra Jorden, og med et vildt Skrig, som siges at have overgaaet al Beskrivelse, fløi han ind i Kammeret til hans Bedstemoder; en svag Lampe brandt dunke i Kaminkrogen da han traade ind og det iturevne Omhæng var draget tæt omkring Sengen. Han nær, mede sig - drog Gardinet tilside og vaagnede den skjælvende Kone ved hans vilde Galskab. Hun fløi høit op i Sengen ved Allarmen, og den første Gjenstand, som fremstillede sig for hende, var hendes blodbestænkte døde Søn, der stirrede paa hende med stive brustne Øine, og det skrækkelige Syn af hendes Sønnesøn, der skar Tænder af Raserie, udøste de meest forfærdelige Eder og skreg og hylede høit, som om han var besat af en ond Aand; snart kunde hun ikke see, ikke føle mere, Døden greb sit Offer i samme Øieblik, hun kastede kun endnu et ømt Blik, som om hun vilde anraabe hendes Morder om Velsignelse, og derpaa tillukkede hendes Øine i Gravens evige Slummer. Den ulykkelige Fadermorders Skrig havde imidlertid tildraget sig nogle Vagters Opmærksomhed fra Fortet, som just hændelseviis passerede forbi i dette Øieblik. De trængte ind i Hytten for at undersøge Sagen og saae et saa skrækkeligt Syn, de aldrig kunne glemme. Den gamle Tantes døde Legeme laae paa Sengen, hun havde nyelig givet Aanden op, og den Sindsforvirrede havde taget Faderens døde Legeme i sine Arme, og græd og loe vexelviis over det, som et Barn; medens han sig selv ubevidst snoede de runde Lokker og sine Fingre og strøg med Haanden, tværs over de blege Ansigtstræk, der berørte hans Hjerte med Dødens Jiskulde. Det var med temmelig besværlighed, at Vagten var i Stand til at forsikkre sig ham; men det lykkedes slutteligen ved et Krigspuds; og han blev fort ombord paa Forbryderskibet, som laae stationeret paa Kysten ligeoverfor Fortet Cumberland. Bedstemoderens og Faderens Liig bleve roligen bragte til Graven, og Omstændighederne ved denne skrækkelige Tildragelse, erindrede blot som en Drøm om at noget; saadant engang var skeet. Nogen Tid svandt hen og den Time han skulle forhøres, nærmede sig. Den stakkels Forvildedes. Sind, synes at have forvandlet sig til en stille dyb Sørgmodighed. De svære Jern, der hidtil havde været fæstede til hans Fødder, bleve derfor nu aftagne og han blev tilladt at opholde sig i den Kabytte, hvorfra han havde Udsigten over Strandbredden. Her pleiede han at sidde hele Timer og see paa Skibene der passerede frem og tilbage og græde ved Erindringen om Fortidens Dage. J en Frastand stod Galgen: Stedet hvor han udøvede, Forbrydelsen og hvor han sandsynligviis skulle udstaae sin Straf. En Gysen foer over hans hele Væsen, naar han fik Øie paa den, og vild Sal skab bemægtigede sig da hans Siel. Men naar Anfaldet var forbi, kom undertiden Taarerne ham til Hielp, og han græd allene i Stilhed. Hans Hjerte, der af Naturen var ædelt og folsømt synes at være blevet endnu blødere ved Ulykken og endog hans Med=Forbrydere bleve rørte, naar de saae ham med Øinene stivt hæftede paa Jorden. mumlende og talende med sig selv. Hans Helbred, led imidlertid daglig, og det var synligt, ved hans forøgede Tungsing og hans hectiske Rødme, at hans Dage her paa Jorden vare talte. Han synes selv altid at glæde sig ved Tanken om at Døden nærmede sig, og et mat Smiil foer ofte over hans blege Ansigt, naar han betragtede sine hentærede Kinder og saae sit henvisnede Legeme. Da hans sidste Time nærmede sig, ønskede han for sidste Gang at see den Grav, som dækkede Alt, hvad der engang var ham saa undsigeligt dyrebart. Henreven af denne Tanke, greb han den første gunstige Leilighed, da Vinduerne i hans Kabyte vare aabne og Vagten om Aftenen havde forladt ham, til at befrie sig fra de Lænker, der bandt ham, og svømmede til den ligeover for liggende Strandbred. Midt i Nattens Stille, saae man Lys bevæge sig frem og tilbage i Forbryderskibet, Allarmklokken gik, Kanontordenen løb hen over Søen, og Vagternes og Søefolkenes almindelige Forvirring : forkyndte at en Fange var undløben. En vel bemandet Baad, i hvilke man ogsaa tog to Blodhunde blood honnds) roeve strax over til den anden Strandbred; Hundene, efterfulgte af deres Ledsagere, bleve strax udsendte paa Spor efter den stakkels Vanvittige. De satte hurtig Afsted og fandt snart den lille Hytte, hvori den Lidende engang boede, og som nu i Almindelighed, blev skyet, som et vanhelligt Tilflugtsted for onde Aander. Officeren skyndte sig til Stedet; men neppe naaede de det, førend de hørte et svagt Dødsskrig. Det kom fra Forbryderen, som var bleven opspøret af Hundene i hans Faders forfaldne Hjem, og der havde lagt sig sukkende ned paa det Leie, hvor han sidst havde sovet saa født. Blodhundene fore kos paa deres Rov, og i faa Øieblikke laae Fadermorderens Legeme, slidt i mange Stykker, i den gyseligste og meest lemlæstede Tilstand paa Jorden. Han blev begravet ved Siden af hans myrdede Offere, i den lille Jordhøi, som vi have omtalt i Begyndelsen, og skjøndt mange Vintres Storme, have faret hen over hans Grav, og Søefuglene have bygget sine Reder paa den, sover han dog saa roligt, som om hele Naturen laae i det dybeste Stille omkring ham. Denne sande Fortælling om hans Lidelser, meddeles imidlertid ofte den forbireisende Vandrer, naar han standser for at betragte det vilde Sted, hvor han hviler, og han skjænker ofte hans Minde en medlidende Taare. Overtroen har indviet hans Gravsted; og naar den mørke Vove bryder mod Strandbredden og Orkaanen hyler gjennem Heeden, siges hans Aand, at svæve over hans kolde Hvilested og glæde sig ved Synet af Elementernes Kamp.