Politivennen, 1808-01-01
Om den Beklagelse man i disse Tider, ofte hører af Landbrugere, at det skorter paa Hænder. Jeg har, næsten af alle de Landbrugere jeg kjender hørt, beklage, at de ikke kunde faae Hænder nok til deres Gjerning, eller at det i det mindste holdt meget haardt, at faae dem. Jeg kjender en Mand, der maae give 50 Rdlr. for hver Favn Brænde han bruger, og 8 Rdlr. for hvert Læs Tørv. Denne samme Mand ejer selv en Torvemose, som ligger ubrugt. Jeg spurgte ham, hvi han ikke grov Tørv. Svaret var: hvor skal jeg faae Hænder fra? Jeg veed Mænd af Formue, der indsee hvad herlig Nytte Kanalers Gravning Notabene Trækskøjtekanalers eller Septers, nu vilde gjøre Sjælland, der tilstaae, at dette var fordelagtigere for dem at sætte deres Penge i, end enten i Handel, Jordegods eller Kaperudridning, men, det der med Jernarm holde dem tilbage, er, at de forudsee, at de ej vilde faae Hænder til Gjerningen. Vistiok maae meget Arbejd savne Hænder, hver en uretfærdig angribende Regjering nøler Landets Fyrste til at opkalde den størst Del af de vaabendygtige Jndbyggere til Krigsivelser. Dette indseer enhver god Borger at vær nødvendigt, og om han end beklager g, er lan dog saalangt fra at klage, at han tverimod glæder sig ved Forsvarsvæsenets Krat. Ej tvivler heller nogen paa, at al den Stedelse til Markarbejd, af vore armføre Krigsfolk, der kan bestaae med de end vigtigere Betragtninger, jo vil tilstaaes af en Landsfader som vor. Men der er ogsaa hos os flere Aarsager til vore Landbrugeres Savn af Arbejdere, end den nævnte; Aarsager, der lettere kunne hæves, og der virkelig bør ønskes hævede saasnart som muligt. Disse Aarsager ere: 1) Alt for stor Lethed for vor fattige Almue til at kunne leve, som Almisselemmer, uden at bestille synderligt, paa de andre arbejdede Medborgeres Bekostning. 2) Tiggeriets langtfra endnu ikke nok underkuede Duvt, der atter er et Middel for dovne Kroppe til at skaffe sig Udkomme paa de Fittigeres Pung. 3) En ildeforstaaet SkolegangsJver, hvor denne har Sted. 4 Adskillige Fordomme, som burde søges udryddede, endelig 5) Mangel paa en Politilov, som tilholdt, engang aarlig at indersøge. hrid enhver, som det ikke var vinterligt din at han enten ved Embed, eller stadigt Næringsbrug havde tilstrækkeligt Udkomme, levede af. Gjennemgaae vi nu disse ovennævnte Aarsager (muligt gives der Udgiveren ubevidst end flere) hver for sig, saa vil vist ingen, der kjender noget til vor fattigere Almues Moralitet, der veed hvorledes den endog næsten sætter en Ære i den væmmeligste Skinddovenskab, nægte at det jo var godt, om a) der holdtes stærkt over, af alle Faltigvæsener paa Landet, at ingen arbejdsfør og dulig Person, hvad enten det var Mand, Kvinde, Dreng eller Pige, blev tilstaaet Almisse, saasnart nogen i Sognet havde tilbudt dem Arbejd, som de ej vilde forrette. Jeg kjender Gaardejere, der ikke kunne faae raske stærke Husmandskoner, af deres egne Huse endog, til at bryde Møg eller køre Harve; men gaae til Præsten og der modtage Almisse, det gide de dovne Kvinder. Jeg foreslaaer derfor, at alle deres Navne, der nyde Almisse eller have søgt om Almisse, skulde opskrives paa en Tavle og denne ophænges i Kirkens Vaabenhus, og naar da nogen Landmand af Sognet mældte hos Fattigvæsenets Forstandere at han havde Arbejd for nogen af dem, der stod paa Tavlen, skulde Almissen, uden mindste tosset Barmhjertighed, fratages dem, og de henvises til den, der forlangte dem. Ja, hvis de ikke vilde dette, stolende maaskee paa Tiggeries-Toge rundt om i Landet, da skulde de uden Skaansel indsendes, tilnærmeste Tvangs Arbejdshus, paa en efter Omstændighederne bestemmende Tid. - Almisse tilhører den forladte trængende Gamle, den hielpeløse Syge, Vanføre og Krøblingen, og det forældreløse eller plejeløse Barn. Fra disse stjæles alt, hvad der gives den, der kan arbejde og kan faae Arbejd, men vil heller være ørkesløs, eller, af Nykker og Dovenskab, drive saadant Arbejd, som ikke kan brødføde. Et Fattigvæsens Pligt er det, at drage den største Omhu for, at mindske Almisselemmernes Tal, at lette Almissendelsen for de Arbejdende, og at udbrede Stræbsomhed og Erhvervsomhed, i Ladheds og Pjaltestoltheds Sted. Følges det her gjorte Forslag, og paasees ovenfra, hvorledes Fattigvæsenerne drage Omsorg for, at forvandle Almisselemmer til Arbejde, da vil meget være gjort, til at afhielpe Landmandens saa beklagede Savn af Hænder. (Fortsættes).