Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-05-11
Prof. F. Hvegh Guldbergs Tale da det jonstrupske Landalmuelærerseminarium høitideligholdt tyvende Gang sin Stiftelsesdag. (Sluttet, s. forr. No.). Tanke vi os en Stat, bestaaende af idet Andægtighedssværmere, slet vilde det staae sig med den Stat. Overtroen, der vel veed at skaffe sig Magt, vilde hærge og myrde med Fakler og Sværd. Jndvaanerne vilde forledes til Doven skab, Ligegyldighed, Foragt for alle verdslige Ting Kunster, Handel, Velstand og Kraft vilde gaae tilgrunde. Niddinger i alle Kjortler vilde, under Helligheds Maske, vide at tilliste sig Jndflydelse. Parti vilde uforsonligt forfølge Parti. Stats manden nær Thronen vilde ligesaalidet see sig sikkret imod falske Vidnesbyrd og Fald, som Hærføreren i Spidsen af Krigerne. Adsplittelser vilde jage Adsplittelser, og enhver, endog langt mindre Nabo blev tidligere, eller senere denne Stats Herre og Tyran. Men ogsaa ulykkelig, om end paa heelt anden Viis, er den Stat, hvor modsat Religionen, ringeagtes. Der gives i ethvert, selv det bedst indrettede borgerlige Selskab utallige Mennesker, hvis Bane ikke bestrøedes med Roser, men der i Ansigtets Sved maae æde deres Brød, maae kæmpe med Kummer og kjende kun Glæden af Navn. Dem er der den eneste Trøst, det Haab, at ved Pligtens strængeste Opfyldelse gaae de Himlenes Glæder imøde. Man røve disse Mange Religionens Draabe Honning i Livets Bæger med Galde; Folket see med Ligegyldighed det Baand slappes, der holder dets Regent til at hylde Samvittighedens Love, Regenten agte det ei, at Religionens Stemme, der hidtil talede hans Thrones Sag, uddøer i Folkets Hjerter, med Galger og Hjul beplantes da flux Landets de høieste Steder, for at afskrække Forbryderne, for at hævde Orden! men svunden er Lykke; borte er Ro, og Vandreren, slaaer Kors for sig paa de blodfyldte Grændser. Gaae vi derfra til den tredie Stat, den, hvor Religionen holdes i Agt og Ære, og hvor med værdig Omhu sørges for, at sunde Begreber om et høieste Væsen meddeles Ungdommen i Dannelsens Dage, er det da ikke der tilsammen langt bedre, Regenten erkjender en Kongernes Konge, der kræver Regnskab, og udover derfor selv de Dyder, han vil fremmelske hos Undersaatterne. Faderlig er hans Lovgivning, dyrebart ham Folkets Blod, og, altid retfærdig, retfærdig ene, men ingensinde naadigsvag, naar han sit Maal uden Vold, uden Trudsler, uden Straffe. Ja, for at tvinge Mængden til Lydighed og afværge Opstand, behøver aldrig han at anvende Midler, der sluge de halve af en Stats naturlige Kræfter. Men nu Folket! Det elsker i sin Regent Guds Billed paa Jorden, og hans Mønster er dets Lov, hans Bifald dets Hæder, hans Mishag dets Rædsel. Hellige ere Ægteskaberne, og af Barnet i Moderens Liv arves Moderens Dyder. Frelst som Yngling staaer Manden frem ufordærvet og reen; Mand i Ordets videste Betydning; Mand for sin Qvinde, Jld og Kraft i hvert Favntag; Mand for sine Børn, ordholden, troet, adlydet; Mand for sit Fædreland, arbeidsvant, arbeidsfro, arbeidsheldig. Skingrer Krigsbasunen i vildene Sky, glade flokkes de Ynglinger og Mænd om Fædrenebanner, en ærværdig Hær, ei en Horde af umoralske Dagtyve, hvis Liderlighed Vrang viisdom giver det utidige Hædersnavn Raskhed; nei seer, at som Storm de fare frem, og som Lynet de ramme. Fædrelandsvel er hver Enkelts Vel, Fædrelandsfiende hver Enkelts Fiende. AlVerdsens Guld lokker ei til Forræderi, selv den Fattigste har en Dyd, hvis Stemme taler høiere end hine gyldne Dynger. Kun disse ere maalløse. Og hvorfor, Fordi selv den Fattigste blev som Barn indpodet uforgængelige Begreber om en alvidende høieste Dommer. Saaledes ogsaa Held det Land, hvor selve Almuens Børn nyde grundig Underviisning om de Pligter, Mennesket skylder sig selv. Thi frugtbart er det, naar ogsaa den ringeste Mand har Følelse af sit Menneskeværd; lysteligt er det at skue, naar han aarle lærer at agte de Anlæg, der ogsaa hos ham lade sig uddanne. Hvert fundet Anlæg er en Bjergkløft, rig paa adle Gange. J give ham Trang til at stige i Fuldkommenhed; og den vækkes med det Samme, den saa daadsvangre Beskedenhed. Han sløves ei fra de spædeste Aar af for at søge Sandhed, hvor denne er at finde, og hiin Selvklogskab, der saa tidt var Almuens Præg og saa vist dens gramme ste Fjende, er qvalt i Fødselen. Han læres til at agte paa og at bekæmpe Slangen i hans egen Barm, Sandseligheden. Han gjøres selvstændig, paalidelig, mandig. Han agter sit Liv som ogsaa Fædrelandet vigtigt, og, naar Kummer staaer ved hans Venstre, og Kummer staaer ved hans Høire, styrter han sig dog ikke i sit eget Sværd. Han elsker sin Sundhed, de ungdommelige Roser paa de blomstrende Kinder, og Maadelighed er hans Gjæst ved Bordet, Hærdelse hans Følgesvend under Skyen. Sparsom nytter han Hvad Gud betroede i hans Haand, og falder aldrig Samfundet til Byrde. Nøisom kjender han ei til Misundelsens Giftbid i blødende Hjerte. Forundes ham Rigdomme, Jngen anvender dem ædlere. Er Armod hans Lod, Jngen forleder den mindre til nedrig Lavhed. Aldrig karrig, ingensinde ødsel, stedse arbeidsom, allelunde tro i sit Kald, staaer han i Fred, og staaer han i Krig, Fædrelandets Støtte og Fædrelandets Muur, urokkeligere end Støtten, usprængeligere end Muren. Hvorfra de herlige Frugter, hans Liv og Vandel bære? Glemmer aldrig, mindes det stedse, at Opdragelsen ene nedlagde Frøet i Barnets aabne Hjerte, Men saa tilsige vi og den Stat Held og Velsignelse, i hvilken selv de simpleste Stænders Børn aarle gjøres opmærksomme paa, at de ere bundne til et Selskab, som de skylde de helligste Pligter! Der opslaaer Sandhed sit Telt, og lænkebunden henkastes Løgnen i det yderste Mørke, selv Mørkhedens Barn. Mere end Eed og Haandskrift ere Mandens de blotte Ord. Gavmildhed og Hjælpsomhed forsone de af Verden haardt Forfulgte med Livers Qvaler. Gjæstfrihed bestrøer Vandterens Bane med sine mangehaande Roser. Fredsommelighed gjør Samfundet stærkt, Enighed gjør det ubrydeligt. Familiekierlighed og huuslig Lykke boe i Hytten som i Palladset. Den Nyfødte hilses med Jubel. Man den har en Qvinde, for hvem det er Vellyst at leve. Ynglingen har en Brud, for hvem, naar Ufred klinger og Spydene røres, det er Sallighed at drage sit gode Sværd. Under hvert Tag er en Olding, der blev graa i Glæde, og Høisædet er den Plads, ham Alle vige. Den lydige Søn, den trofaste Mand, den ømme Huusfader er og den brave Borger. Lad Staten kalde til Daad, eller til Død, Lad Fædrelandet æske sidste Skjærv, eller sidste Blodsdraabe, Han er redebon til at yde han er den hurtige Giver, den glade Giver, den runde Giver. Dertil indviede ham Opdragelsen. Dog, end gives der flere Kundskabsvæld, tilhvilke ogsaa Almuens Børn med Velsignelse for Land og Rige kunne ledes. Saaledes opflammer det til ædel Efterlignelse, naar de fornæmme, hvorlunde Navnene af de Dannemænd, der eengang have virket til Gavn for Tid og Fremtid, endnu Sekler efter leve i Minder, elskede som hædrede, og saaledes slaaer det Kraftens Guist udaf Staalet, naar de høre, at det Fædreland, de indvies, forhen overstreed Tordner og Storme, fordi det i daværende Sønner havde Fielde at støtte sig til og Ege at finde Ly under. Saaledes forædles Følelsen af ogsaa at tænke sig Jordborger, naar de erfare: at, som rundt om deres Plet kredse sig Stater og aande Mennesker, som med dem skabtes alle til Lyksalighed, saa svæve paa den natlige udstrakte befæstning over deres Jsse Kloder, Verdner og Væsner i navnløst Tal, alle een Faders Børn, alle Brødre. Saaledes udryddes Skadehæng ved forældede Vaner, Foragt for nye Forbedringer og altsaa unyttigt Tidsdrab, naar dem meddeles almindelige Begreber om Redskaber, de, Enhver til sin Haandtering, dagligen bruge Saaledes betrygges dem klækkeligt Udkomme og et glad Sind, naar de lære at beregne det Tab, den Uvidende er udsat for, og den billige Fordeel, en flittig Arbeider fortjener, han, der er sin Løn værd. Saaledes forædles deres Aand som deres Sprog forædles, naar ei hvert usselt Døgnblad, Vindesygen frembragte, er dem kjerkommen Næring. Saaledes lettes dem Møie, styrkes deres Mod, forhøies deres skyldfrie Glæder, naar bag glidende Ploug, eller op under Templets Høiloft Folkesangens kunstløse Melodi, eller Andagtens hellige Hymne toner reen og uforfalsket fra deres Læber. Men nu, - og derfor dvælede jeg saa længe ved disse Skildringer – naar en bedre Almue giver Staten bedre Borgere, naar Staten ved bedre Borgere føler sig lykkeligere og stærkere, Hvem skyldes da dette Gode, Sikkerligen kun denne Almues første Dannelse, Modermælken, hiin vaagnende Spires Næring, var Grundstoffet til den modnede Stammes Marv og Krone. Opdragelsen, hiin vaagnende Tankes Die, vorder Grundstoffet til handlende Slægters Borgerdyd, og Borgerheld. Aldrig miskjendtes denne Sandhed. Og, er nu Jngen saa fjendsk imod sig selv, at han hader sit eget Kjød, saa vil og aldrig Staten forglemme, at Lærerstanden er den vigtigste Stand, den, uden hvilken alle de øvrige aldeles ikke kunne bestaae. Kun dannede Borgere drage Lyksaligheden fra Himlen ned paa Jorden. Kun dannede Krigere slaae Fienden tilbage, saa Grændserne varslende dundre, fredede gjennem Aarhundreder. Stedse vilde fornuftige Statstyrere gjøre Alt, for at det gamle Torden sagn, det at den yngre Slægt vorder altid værre end sin Forgænger, vises evigt i Landflygtighed. Beskyttede og opmuntrede skulle derfor allesinde Landets Lærere vorde, og de Oplysningens Templer, hvorfra disse Lærere udgaae, uafladeligen vorde anseete som hellige Lunde, i hvilke selv en Qvist ei maa brydes. Mangen Plan, maaskee meer glimrende for Øieblikket, men ulige mindre vigtig i sine Følger, vil lægges tilside, forat give disse Stiftelser et Rodfæste, hverken Tid, eller Omstændigheder ryste. Jngen Statstjener, hvem Omhuen herfor var betroet, vil nogensinde gaae i sin Grav med den Bevisthed, at han glemte denne store Sag, og at Skylden for disse Lundes tidligere, eller sildigere Fald vil komme over ham og hans Børn. Ja, glemte end Staten sig selv, vil mangen en Rigmand, hvis Hjerte Gud bøiede, ofte sin Formue paa disse Altre, for at omvinde sit Navn i Mindets Aarbog med de uvisneligste Egekrandse. Hører det, Mænd, J, der alt ere udgangne fra dette Sted, Hører det, Ynglinger! J, der fremdeles forlade denne hellige Planteskole, Hører det, Paa Eders Flid for den Ungdom, J betroes, paa Eders Troskab i Kald, paa Eders meest udbredte Virksomhed hviler denne Stiftelses Vedblivelse. J, hvor ville J grue, om J havde egen Lunkenhed at tilregne, at Eders Fædrenetag sank og begrov Eders opvoxende Brødre under sine Ruiner, Men tifold Harme, om det nogensinde blev Eders Brødes Værk, at dette Sted, hvor Vankundighedens Taage sank fra Eders Øie Viisdommens Sol opgik for Eder, og J saae, Ansigt til Ansigt, at det sank i Gruset, evigt taust, men dog evigt talende midt i sin Taushed, Virker derfor, som det her Eder lærtes! Udsaaer den Sæd, J her annammede, Aldrig trængte Fædrelandet meer end nu til kjekke Mænd og kydske Qvinder. Seer at saaledes forundes det Eder at lønne dette, Eders andet Barndomshjem for ubetalelige Velgierninger! Af Eder, som af Frugterne Træet, kiendes Stiftelsens Værd. J vorde enten den letsprængelige Mine under dens Mure, eller det urokkelige Field, hvorpaa den aldrig raver. Frygter! Glædes! Men J, agtværdige Mænd, der have dannet de Ynglinger, i hvis Hjerter jeg kastede Eftertankens Vagtblus, og J ædle Bestyrere, der frede med Ømhed om disse Efterslægterne indviede Lunde, og J, redelige danske Mænd, der kaldtes hid af Kierlighed for den gode Sag, ere Tider end mørke, Skyer end mange, Storm og Lyn end vilde, vi glemme dog aldrig og mindes idag paa denne Stiftelses tyvende Byrdsdag, at der vandrer en Gud over Vandene, at ham ere Vinden og Bølgen lydige. Han signe Dagen og signe Stedet. Han signe Fædreland og signe Konge. Han være med os indtil Dagens Ende!