Aalborg Stiftstidende, 1828-11-05
Samme Morgen var Capudan Pascha afmarscheret fra Citadellet med de Tropper, for hvilke ham var bevilget fri Afmarsch. Den 13de om Morgenen bivaanede Keiseren Gudstjenesten i den græske Metropolitan-Kirke i Warna. Den 14de om Aftenen vilde Hans Majestæt indskibe sig til Odessa, for derfra at tiltræde sin Reise til Petersborg. Til samme Tid skulde ogsaa det diplomatiske Corps afgaae til Odessa. Efter Overgivelsen af Warna havde Omer Vrione tilsomt trukket sig tilbage og sat sig fast paa den anden Side af Komczik (en Flod nogle Dagmarscher sydlig for Warna;) hertil skal Storviziren være rykket frem til hans Understøttelse, men havde ligeledes ifølge de nyeste Begivenheder trukket sig tilbage. Omer Vrione forfølges levende af Prindsen af Würtembergs Corps. Jblandt de mange Officerer i den russiske Hær, som ved Ordenstegn have modtaget Beviser paa deres Keisers Naade, sin ogsaa Grev Diebitsch, formodentlig den samme, som har udkastet Operations-Planen til dette Feldttog og om hvem det for nogle Postdage siden heed, at han var faldet i Unaade. Det forekom os allerede den Gang tvivlsomt, at Keiseren skulde have ladet denne falde paa ham ligesaa hurtigt, som Publicum var til at fordømme ham, fordi Udførelsen af hans Plan ikke gik frem med Lynets Fart, fordi den traf Forhindringer, som maaskee laae udenfor menneskelig Beregning. Jmedens denne Postdag ingen videre Efterretninger bringer fra Krigsskuepladsen, ville vore Læsere vist nok med Jnteresse læse et Ord, talt i rette Tid, i den preussiske Statstidende, hvor det hedder: "Ligesom det fordum af meget mere indlysende Grunde hørte til den gode Tone, at nedsætte de Franskes Vaabenlykke ved opdigtede Nederlag, saaledes synes nu en Klasse af speculative Politiker at reise sig for at udbrede den Mening i Europa at Halvmaanen, overalt seirer over den russiske Ørn. Portens Bulletins, som ene og allene ere beregnede paa at vække Ottomannernes Fanatisme og Selvtillid, stemples i cristelige Tidender til ægte Mynt, enhver Myg giøres til en Elephant og de ubetydeligste Krigsbegivenheder, som i Bjergkrigene ere uundgaaelige, omdannes til afgjørende Træfninger, som absolut maae have en fuldstændig Tilintetgjørelse af den russiske Krigshæder til forønsket følge. Endnu for faa Maaneder siden saae man Russerne for Constantinopel og det tyrkiske Rige, ved Afgrunden; fordi disse sanqviniske Anskuelser ikke ere blevne retfærdiggjorte i den korte Tidsfrist, troer, man sig berettiget til at slaae paa den modsatte Streng. Vist nok vare vi paa Krigstheatrene i 30 Aar vante til hurtige Resultater; Seir fulgte paa Seir, ligemeget paa hvilken Side, nok, vore Tidender lignede Trylle-Operaerne med deres raske Handling og vidunderlige Udvikling; endogsaa de militaire Spadseretoure til Neapel, Turin og Cadix har den nyere Tid føiet til den ældre, og Seieren beholdt sin sædvanlige Flugt. Paa Valdpladserne erobrede man Fæstningerne; sjelden bleve de betvungne med Hunger, endnu sjeldnere bleve de stormede. Disse Operationer kunne ikke være de samme imod en Nation, som ikke viser sig i Marken, uden der, hvor den har det dobbelte Antal paa sin Side, imod, for det meste, udisciplinerede Troppeafdelinger, som med det personlige Mod, der er Fanatismen egent, skjule sig bag deres Forstandsningers Volde, og sure, indtil en ubedækket Fjende stiller sig med blottet Bryst imod dem. Det er deres eneste Maade at føre Krig paa, og at paa denne Maade Seir ikke kan følge hurtig paa Seir, maae være den Fordomsfrie indlysende. Tyrkerne have jo selv erfaret det samme for Mesolunghi og Athenen imod Modstandere, hvis Krigsmethode lignede deres egen. Tyrkerne føle heelt vel, at deres eneste Styrke bestaaer i deres Fæstninger; derfor have de ingen egentlig Armee, men talrige Garnisoner, som bag deres Volde og deres af europæiske Officerer ledede Artillerie have en fordobblet Kraft og aflure det Øieblik, da Fjenden enten er svagere end de selv eller giver sig blot for et fordeelagtigt Udfald, ved hvilket deres blinde Raserie da for det meste er dem skadeligt, om det ogsaa øieblikkelig lykkes dem, at trænge den svagere Fjende tilbage. Men derfor er ogsaa Tabet af en Fæstning vigtigere fordem end et tabt Slag, fordi deres Uerfarenhed i Beleiringskonsten og Mangelen paa hurtigvirkende Hjelpemidler, ikke giver dem noget Haab om, at erobre en Fæstning tilbage. Derfor følger ogsaa sædvanlig en formelig Modløshed efter et saadant Uheld, saaledes som det i tidligere Krige har været Tilfældet efter Erobringerne af Otschakow, Jsmail o. s. v.; det ligger i Tyrkens Caracteer, at være overmodig og forvoven i Lykken i Ulykken at blive vankelmodig. Derfor er det Sultanen yderst magtpaaliggende ved Overdrivelser at vække og at underholde sit Folks Mod. Heri gjør Sultanen ganske vel, men at man ved saakaldet privat Correspondence udbasuner disse Fægtninger som sande Begivenheder, og at der gives Folk, som yde dem en blind Tiltroe, kan blot lade sig forklare af Børspeculationer og den i vore Dage egne Tilbøielighed til at mede efter det Usandsynligste.