Viborger Samler, 1846-10-06
Fra en stor Mængde Bønder er dernæst indkommet Andragender om formeentlig lidt Forurettelse; Forsamlingen har antaget det som Retfærdighedspligt, at optage denne Sag til Undersøgelse; men Undersøgelsen har ikke kunnet bringes til Ende. Og endelig – alt i 4 Uger har Comiteebetænkning henligget over en Sag, som er den eneste af alle de Forsamlingen forelagte Sager, der i egentligste Forstand kan kaldes fædrelandsk: angaaende Nationalitetens og Modersmaalets Selvforsvar; men heller ikke denne Sag har kunnet bringes til Resultat. Saaledes har – i et Tidspunct som det nærværende, medens vi i de Uger, som ligge imellem den første Forebringelse af denne Sag og nu, ligesom have været ombruste af de voldsomste Udbrud mod vor Nationalitet – den danske Stænderforsamling ei kunne komme til Orde, og, naar Historien i sin Tid gjennemgaaer den roeskildske Stænderforsamlings Annaler, da vil det see ud, som om Alt, hvad der er foregaaet, ikke i mindste Maade har afficeret Folkets Repræsentanter. – Det er ikke uden en trykkende Følelse, at jeg har opgjort og forelagt Forsamlingen dette Regnskab, og jeg er overbeviist om, at denne Følelse deles af en stor Fleerhed i Forsamlingen, saameget mere, som den nærværende Forsamling slutter Sexenniet, og vel ikke Faa af dens Medlemmer slutte deres hele Virksomhed i denne Sal. Men hvad der upaatvivleligen rører sig hos Mange, det kan jeg ikke fritage mig selv for at bringe til udtalelse. Jeg veed ikke, dersom Vilkaarene i denne Henseende ikke forandres, hvad der for Fremtiden skulde foranledige enten de Deputerede eller Medborgere udenfor Salen tilat fremkomme med Andragender, hvilke maae forudsees kun at kunne komme til en Begyndelse, ikke at kunne føres til Ende. Men bliver dette saaledes ved, da veed jeg atter ikke, hvorledes Stænderinstitutionen skal kunne opfylde sin første Bestemmelse, saaledes som den i Anordningen er udtalt at være: at skulle bringe den tilforladeligste Kundskab til Regjeringen om Alt, hvad der kan fremme Folkets Tarv, og saaledes at bidrage til Almeenaandens Oplivelse. Og naar Dette ikke skeer, da veed jeg atter ikke, hvorledes Stænderinstitutionen længere skal kunne finde Jnteresse hos Folket. Allerede for 6 Aar siden blev det udtalt af den nuværende kgl. Commissarius, hvorledes der "trindt omkring i Landet føles Trang til en yderligere Udvikling af Stænderinstitutionen, hvorledes Jnstitutionen vil hensygne", dersom den ganske skal forblive i sin nuværende Skikkelse." – Sandheden af disse Ord slog dengang jeg var selv Vidne dertil – Alle i Salen; de ere siden saaofte gjentagne, at de vel ikke maae have tabt denne Sandheds kraft, og jeg troer, at Erfaringen kun altfor meget stadfæster den. Men, dersom der ikke alene ingen Udvikling af Stænderinstitutionen finder Sted, men det vedbliver med, at Folkets Repræsentanter ved Tidens Begrændsning, ligefrem hindres i at opfylde deres Kald, da mener jeg, at der kan forudsees ikke blot en Hensygnen af Jnstitutionen, men at der vil forestaae en mere afgjørende Katastrophe, der turde være endnu mindre i Regjeringens end i Folkets Jnteresse." (Stændert.)Med Hensyn til Præsidentens i Forsamlingens Navn udtalte. Beklagelse over, at saa særdeles faa Sager ere tilendebragte, hvilken Beklagelse vi af ganske Hjerte dele, ville vi tillade os i al Beskedenhed at gjøre den bemærkning, at adskillige af de ærede Herrer Stænderdeputerede selv have nogen Skyld i det ringere Udbytte – ved deres Foredrags lange og brede, alle Nødvendighedens, uden at tale om Tilhører= og Læsertaalmodighedens, Grændser overskridende Vidtløftighed. Naar Saamange ville begynde ab ovo, uden at forudsætte og blot henvise til alt uddebatterede Partier som givne, naar Saamange ville levere fuldstændige Afhandlinger med almindelig og speciel Jndledning, fuldstændig Gjennemførelse af Sagen og pænt afrundet Slutning, da er det intet Under, at f. Ex. Værnepligt sagen har fyldt et halvthundrede Stændertidender. Vilde man i i denne ene Sag blot samle under Et alle de almindelige Jndledninger, der passe lige godt paa alle Ting, altsaa i Grunden paa Jngenting (f. Ex. Omendskjøndt der allerede er talt saameget i denne vigtige Sag, at jeg nødig vilde spilde noget af Forsamlingens kostbare Tid, er der dog endnu nogle Puncter, jeg ønskede at udtale mig nærmere over. Jeg skal stræbe at fatte mig i muligste Korthed og for Øieblikket blot indskrænke mig til følgende bemærkninger &c. &c.), – saa vilde det da optage i det mindste een Stændertidende. Og vilde man samle baade disse og hine andre Overflødigheder i en Bunke, da vilde dette udgjøre Saameget, at sikkert meere end en vigtig Sags baade indledende, foreløbige og endelige Behandling i den Tid maatte kunne være foretaget. Hvad der i denne Henseende gjælder om Værnepligtsagen, gjælder efter vor Formening ogsaa om flere andre i den roeskildske Stænder sal foretagne Sager, og til en vis Grad om de allerfleste. Skulde der derfor indrømmes Forsamlingen al den Tid, som den kunde behøve til med forholdsviis samme Vidtløftighed at faae tilendebragt alle de baade kongelige og private Sager, der skulde have været under Behandling, da maatte det vel i det mindste være et halvt Aar (o vee da blandt Andet vore mange Firerigsdalere!) Men Præsidentens ovenfor meddeelte Foredrag har vel ogsaa nok saameget været en indirecte Satire over adskillige Deputeredes tidspildende Vidtløftighed, som en virkelig Beklagelse over den inddrømmede Tids Knaphed.