Ribe Stifts Adresseaviser, 1786-04-28
Historisk. om Uhlefeld og Griffenfeld. Der disputeredes forleden i et Selskab om disse tvende navnkundige Stats=Ministere, nogle gav den første og andre den sidste Fortrinet, og som de ei kunde forenes herom, ombades mig en kort Sammenligning i disse Blade over disse anseelige Mænd. Betragter man begges Fødsel, Education og Fremgang til de høyeste Æresposter, da findes der stor Uovereenstemmelse. Uhlefeld nedstammer, fra de anseeligste Huuse i Dannemark, Griffenfeld derimod af borgerlig Stand. Den første var oplært i Statssager og Videnskaber, den anden til Studeringer, i Haab at naae et Skole=Embede eller et Præstekald. Den første var i sine Prøveaar og Løb til Embede ligesom fremledet ved Haanden baade ved sine mægtige Slægtninger og sit fordeelagtige Giftermaal med Kong Christiani 4ti kiereste Datter, den sidste derimod slæbede sig uden Venner igiennem en besverlig gjevn og steenagtig Vei, thi, ligesom den første havde Befordrere i de mægtigste Mænd i Riget, der glædede sig ved hans Forfremmelse, saa havde den sidste de anseeligste Mænd imod sig, der ansaae hans Forfremmelse med skiele Øyne, Betragtes den ene altsaa at gaae frem paa en Hindrings steenefuld Stie, og den anden paa en bred banet Lykkesven, maatte man lettelig falde paa de Tanker, at Griffenfeldt havde større Naturgave end Uhlefeldt; Men som sidste efter Oxra og andres Vidnesbyrd blev holden for en Zirat for den danske Adel, saa kan hiin intet Fortrin gives Griffen, feldt. Hvad der lægger den største Vægt til førstes Meriter er den besynderlige Distinction, som han erhvervede sig paa de Tider, og især hos Christian den 4de, der selv lagde Grundvold til alle Ting og selv exeqverede dem, da derimod Conjuncturerne vare meere fordeelagtige for den sidste under Christian den 5te, som fornemmelig beskæftigede sig i Krigssager og i Spidsen af sin Armee, og overgav Statssagerne til de Ministre, som han havde Fortrolighed til. Man kan med rette sige: at disse 2de store Mænd, banede sig Veyen til de høyeste Embeder ved deres særdeles store medfødte Naturens Gaver, hvorved Uhlefeldt blev Rigets Hofmester og Griffenfeld Rigets Storcantzler; vil an derimod dømme om disse anseelige Mænd Capaciteefter begges Forretninger, da bør man troe, at Uhlefeld af saa mange Aars Erfarenhed i de vigtigste Ambassader og Fredscongresser han har haft, maae have erhvervet sig større Kundskab, i Statssager end Griffenfeld, siden Griffenfelds Ministerium befatter kun en Tiid af 4re til Aar, og just dette, anlediger at fatte des høyere Tanker om ham; det kunde vel siges, at den store Agtelse, som ham blev gjort af de fleste Europæiske Hoffer, reiste sig til Deels af den Naade, han stod i hos Kong Christian den 5te, til hvis Venskab Holland, Frankrig, Spanien, Keiseren, og Brandenborg da trængte saa at de derfore adresserede sig til ham, som til den, hvis Raad Kongen fulgte; Men dertil kan og svares, at just den store Tillid, som Kongen i de vigtige Conjuncturer da havde fattet til ham for andre, er Beviis paa hans Duelighed; man kan og sige, naar Statstidernes Historier eftersees, at næsten ingen Statsminister paa de Tider førte Pennen med større Fynd og Opmerksomhed, saa at hvis Uhlefeld kan siges: at have været større Statsmand, saa synes det, at Griffenfeld haver været habilere Cabinets Secretær, og til Beviis paa hans store Færdighed anføres blant andet den ziirlige Latinske Tale, som han er tempore holdt til 1, hvis fremmed Gesandt, og lagde første Grundvold til hans Lykke; En saadan Commission havde Uhlefeldt neppe paataget sig, i hvorvel han i adskillige andre Ting kunde være den førstes Lærre mester, og derfore af fremmede Skribentere tillegges den Titel, som en af de største Mænd 3 Europa. Saa store Egenskaber, som disse 2de Mænd besadde, saa store Feil fulgte dem, og som spaaede, vilde styrte dem. Begge havde en overordentlig Ærgierrighed; dog den førstes farligere, thi som Gristenfeld vilde være den Mægtigste iblant Rigets Undersaatter, saa lod den anden derimod sig ei nøye dermed, hvorover hans Fald blev ogsaa først og størst. Den førstes kan kaldes en lastværdig Hovmodighed og den sidstes en Stolthed, som findes oftest hos den, der afStøvet kommer til Værdighed, thi han skammede sig baade ved sin Herkomst, og foragtede næsten alle, da derimod Uhlefeld var omgiengelig mod sine Undermænd, men stolt imod det Kongelige Huus, saa at ligesom Griffenfeld var en god Undersaat og en god Borger, saa var Uhlefeld en god Borger, men en farlig Undersaat. Begge bleve dømte til Livstraf, skiønt deres Mishandlinger vare ei lige, den første overbeviistes Forræderie, men om den sidstes Utroskab disputeres endnu, thi af Processen sees han ei var saa utroe som interesseret og pengegierrig, hvorover den første efter sin Undvigelse blev rettet in Effigie, men den sidste benaadet med evigt Fængsel, hvorfore den sidste og har blant Efterkommerne adskillige Forsvarere, men den første ingen, omskiønt nogle dog vil undskylde hans Misgierning dermed, at han forfaldt ei saameget til sine Skrøbeligheder af oplagt Raad, som af Hævngierrighed, men en Misgierning er og bliver dog den samme, hvorledes end skeer og af hvad syndig Drift, for den borgerlige Reer det det samme, skiønt i Moraliteten med nogen Forskiel. Een spinder paa Forræderie for at forraade, og en anden drives af Penge= og Hævn gierrighed; Gierningen er liige strafværdig, skiønt Gierningsmændene dømmes ei lige onde. Uhlefeld var i sidste Tilfælde; Naturen havde prydet ham med mange herlige Gaver og som Grundvolden til hans Ære og Høyhed, og ligesom han selv glimrede for sit, saaledes gjorde ei mindre hans Gemahlinde Christine Eleonora for sit, og saaledes tildroge sig begge største Opmerksomhed, men da Conjuncturerne ved den nye Regiering forandredes, saa at alt, hvad han traade paa blev ei meere Roser men undertiden Tidseler, kunde han ei finde sig der og jo meere hans Misfornøyelse faaes, des flere tykke Skyer reyste sig, og Vreden forøgedes til den Yderlighed at han af Lidenskabernes Drive fieder, opoffrede Ære, Liv og Velfærd; Det sees heraf kortelig saaledes, hvad der forledede denne store Mand til de fortvivlede Anslag mod sit Fædreneland, og at Slutningen bliver denne, at han vel fortiente Straf, som hellere fældes over en Cariolanns end over en Catiling, Og at, hvis Griffenfeld havde begaaet samme Misgierning, burde vel Straffen have været lige, men Tankerne og Personerne uliige. Maatte denne korte Afhandling saaledes fyldestgiøre mine Læseres Forlangende, skal det opmuntrende fornøge mig, jo vanskeligere det er at kunde tilfredsstille saa manges ulige Smag, og jo meere enhver tillige troer sig berettiget om noget for sig, i hvor meget end Formaalet søges at bevidne det respective Publicums Tilfredsstillelse.