Almuevennen, 1844-11-13
Nu endelig optræder Etatsraad Bang, som det lader til, at det conservative og aristoratiske Parti endnu stedse slutter sig til, i tæt og fast Sammenhold. Han erklærer, at det af Landets dygtige og forstandige Mænd, ansees for meget beklageligt, at Stændernes Andragender angaaende de finantsielle Anliggender, ikke have havt større Virkning, og at det har gjort et meget ubehageligt Jndtryk, at Man, efterat Kongen havde opfordret Stænderne til at indkomme med deres Bemærkninger ved Finantsoverslaget, sigende, at de, forsaavidt de vare grundede, skulde blive prøvede, desuagtet har imødegaaet Stændernes med megen Møie og Flid, samlede bemærtninger, saa løst, som det af Svaret til den sidste slesvigske Forsamling, paa dens derom gjorte Spørgsmaal, er tlart at være Tilfældet. Han indrømmer, at den factiske Censur, som er indtraadt ved politiske Efterretningers og Raisonnements Undertrykkelse i Bladene, har gjort et dybt Jndtryk paa Folket. Han erkjender, at de Begivenheder, der fandt Sted i den slesvigske Stænderforsamling i 1842, har fremkaldt den samme Harme i Ostifterne, som hos alle danske Mænd, og at den Bestemmelse, som i Aar foreløbig blev tagen om det danske Sprogs Brug i den slesvigske Forsamling, gjorde et beklageligt Jndtryk Endnu vigtigere er det, siger han, at der hersker en sand, virkelig Uro og Bekymring hos tænkende Medborgere for Statseenheden, at de statsopløsende Tendentser, den Tilbøielighed til Afsondring fra Kongeriget, idetmindste i flere af de vigtigste for alle Stats dele fælles Anliggender, der viser sig i Hertugdømmerne, har vakt Uro og Bekymring. Og endelig, jeg bør, naar jeg skal udtale min fulde Overbeviisning, uden alt Tilbagehold, ikke undlade at tilføie, at man overalt har frygtet for en vis Svaghed hos Regjeringen, og, at i Særdeleshed den vaklende Maade, hvorpaa Regjeringens Organer, de kgl. Commissairer, i de tidligere Stænderforsamlinger have troet at burde yttre sig, i Henseende til Statseenheden og Arvefølgen, har vakt Bekymring for, at Regjeringen ikke selv turde ansee sig for Herre over disse Forhold." Efter disse Jndrømmelser træder han nu over paa den modsatte Side, og siger da, hvad først Pressefriheden angaaer, at det er ganske uafgjort, om Cancelliet har overskredet sin Berettigelse, at det fast er uforsvarligt, under en saa løs Behandling af Sagen, som under Adressediscussionen, kunde blive den til Deel, at udtale sig som om Cancelliets Adfærd var lovstridig, og han var overbeviist om at Cancelliet har meent at være i sin gode Ret og at have handlet til Landets Bedste. Med Hensyn til Nationaliteten, da har Kongen personlig talt med 40 Sognefogder, og de Oplysninger han erholdt af dem kunne veie vel saa meget, som den Kundskab til Forholdene, enkelte hæderlige Mænd have meent at erhverve, ved at reise omkring i Hertugdømmet. Med Hensyn til Stats eenheden, da havde Kongen modsat sig Andragenderne om Ophævelse af de fælles Finantser, det fælles Forsvarsvæsen, han havde nylig gjort det retfærdige Resultat gjældende i Henseende til Toldoverskuddet, Seddel-Udgivelsen og Bankforholdene; dette gaa Grund til at antage, at Kongen har indseet Nødvendigheden af, at optræde med større Kraft, og meere bestemt end hidtil. Han havde tænkt sig, at denne Forsamling vilde have den vanskelige Opgave at optræde forsonende. Kongen kunne de forebringe den Uro og Bekymring, som den af Forholdene i Hertugdømmerne fremgaaede Fare for Statseenheden har fremkaldt hos den danske Nation, men ikke torde de foreskrive, at saaledes eller saaledes skulle de indre Anliggender i Hertugdømmerne i den Anledning ordnes; thi det bør sig at agte Hertugdømmernes Rettigheder. Angaaende det, der syntes at skulle være den egentlige Hoved-Gjenstand for den foreslaaede Adresse, nemlig Fjernelsen af Kongens Raad, havde de hørt en lang, tildeels lærd Tale om de ministerielle Forhold under det absolut Monarchie; men han vilde holde sig alene til den sunde Menneskeforstand. Han meente det var en aabenbar Modsigelse, naar Kongen tager en Beslutning, og tilkjendegiver den som sin, da at sige, at det ikke er Kongens Handling, men hans Ministres. Mange hæderlige Mænd havde stræbt for Jndførelsen af det constitutionelle System, men det lod til, at disse Bestræbelser vare traadte tilbage, og at Nogle nu i dets Sted søge at tage en Stump deraf, og overføre paa det absolute Monarchie. Han ansaae det for en Fornærmelse mod Kongen, som efter den danske Kongelov ene regjerer, ene har al Magten og Myndigheden, at sige, at han ikke selv beslutter. Man vil fritage ham for Ansvaret, men man vil med det Samme ogsaa fritage ham for Regjeringen, idet det er Ministrene der skulle regjere; thi ellers vilde det være en aabenbar Uretfærdighed at paabyrde dem Ansvaret. Disse Discussioner ere indledte med meget smukke Ordom Kongens Hellighed, hans Uforkrænkelighed, og den dybe Agtelse man nærer for ham, og at det kun er mod Ministrene en almindelig Uvillie har reist sig, men naar Ministrene efter bedste Evne have fraraadt den af Kongen tagne fordærvelige Beslutning, hvem er det da, der under denne Forudsætning har taget Beslutningen, Vel dog Kongen. Men hertil kommer, at det ikke er sandt, naar det siges, at det er formasteligt at dadle Kongens egen Regjering, thi det er i Lovgivningen indrømmet Undersaatterne og navnlig Stænderne, at gjøre ærbødige og sommelige Forestillinger mod de af Kongen fattede Beslutninger. – Ministrene have vel og et Ansvar; de give kun Kongen deres Raad, men hvis man har Grund til at antage, at Beslutningen hidrører fra de Raad, de have givet, saa kunde man klage. Men han troede at Sagerne have været vel overveiede, og at det er Kongen, som derefter med velberaad Hu har taget sin Beslutning. (Forts.)¬