Berlingske Tidende, 1764-01-01
Man havde endnu nogen Formodning om at Kong Henrich maaskee kunde komme tilbage, hvorfore man maatte beslutte sig i en Hast. Senatorerne fandte derfor eensstemmig for got, at man skulle skride til Vallet inden 6 Dage. De fleeste af de Herrer, som paa forrige Valdag havde gjort Ansøg, om Kronen vedbleve endnu at anholde om den. Kongen af Sverrig fik strax Afslag. Keyser Maximilian derimod, som af nogle blev bragt i Forslag, havde i Førstningen det største Haab; det eneste som man forlangede af ham, var at hans Søn Ernst skulle formæle sig med Princesse Anna Jagelloni, Sigismund den 5tes Daatter. Menher adskildte Adelen sig fra Senatet, og erklærede eenstemmig, ikke at ville give sine Stemmer paa nogen tydsk Herre, i hvem han end maatte være. Da nu hele Republiqvens Magt beroer paa den anden Classe af Adelen, saa var det her raadeligst at give efter; men Primas, som hidindtil ikke havde kommet meget got afsted, fandt ogsaa denne Gang for got at forekomme Adelen. Han samlede Stemmer, udnævnede Keyser Maximilian til Konge af Pohlen, og lod ham virkelig udraabe. Jmedens dette gik for sig i Senatet, forsamlede sig Adelen af alle Woywodskaberne, og udraabte Princesse Anna til Dronning, og Stephanus Bathori, Fyrste til Siebenbürgen, til hendes Gemahl og til Konge, hvorhos man fastsatte, at i Fald Princessen ved Døden skulle afgaae, eller maaskee nødig ville antage ham til Gemahl, skulle han dog beholde Thronen. Bathori, som allerede ved sin Gesandt havde vendt sig til Adelen, lod strax Artiklerne underskrive, og erholdt derimod den Forsikring, at Adelen bevæbnet, skulle den paafølgende Maaned forsamle sig i Fyestendommet Cracau, og med Magt forsvare sit gjorde Val. Adelen holdt sit Løfte, og Bathori kom kort kort derefter til Cracau, hvor han lod sig krone. Resten af det Maximilianske Partie forsvandt strax, og Keyser Maximilian selv, døde ret beleylig nogle Maaneder derefter. Stephans Bathori beklædede den Pohlske Throne i 10 Aar, og ved sin Død efterlod sig Navn af den største og dydigste Fyrste i sin Tid. Bathori efterlod sig ingen Arvinger, thi Princesse Anna var allerede over 60 Aar gammel, da han ægtede hende. Man udskrev derfor en almindelig Rigsdag i Martii 1587, og paa den blev Valdagen fastsat at begyndes den sidste Dagi Junii Maaned samme Aar. Paa Valgdagen vare Pohlakkerne ueens i 3 Partier, hvilke gjorde Begyndelsen med at øve Magt imod hinanden. Litthauen ville have Ca Theodor Odonowic af Rusland. Et andet Partie holdt med Erkehertug Maximilian af Østerrige, Keyser RudolphsBroder, og, uagtet at dette Partie bestod mestendeels at Disidenter, saa havde dog den Pavelige Nuntius slaget sig dertil. Det tredie Partie, som holdt med Senatet, og var det mægtigste, efterdi det havde Canceleren og Kronstorfeldtherren Zamasky i Spidsen, havde endnu ikke fattet sin Slutning. Nu kom Sverrig i Forslag 3die gang; thi Kong Johann som man alt havde afvist 2de gange, fordi han var en Lutheraner, havde, efter Frankriges Jndskydelse, ladet bekiendtgiøre en Catholsk Liturgie i sit Rige, og man holdt ham nu for rettroende, hvorfore Senatet erklærede sig for hans Prints Sigismund. Da nu dette Partie ikke kunde blive enig med det Østerrigske, som bestod af Disidenterne, saa stillede de sig i Slagtordning mod hinanden, og den Pavelige Nuntius, omendskiønt han var halt, hinkede dog op paa det høyeste Taarn i Warschau, for at see Slaget anmed, og at udbede Himmelens Velsignelse, for denne gang, for Ditidenterne, eller de saa kaldede Kiettere. De Catholske forargede sig meget herover, og Biskopperne reede ind imellem begge Partier, og fik dem endelig til at skille sig ad. Endelig skred Fyrst Primas til Vallet, og da Ditidenternes Partie nu havde svundet meget, saa blev Sigismund af Wasaa udraabt til Konge over Pohlen. Ditzidenterne baade protesterede herimod, og udnævnede Maximilian til Konge i Pohlen, hvilken allerede opholdt sig i Mühren, for at understytte sin Sag. Han rykkede og virkelig ind i Pohlen, og beleyrede Cracau, men blev slagen af Zamasky, og nødet til at tage Flugten, hvorimod Sigismund holdt sit Indtog i Cracau, og blev der kronet, efterat nogle Vanskeligheder vare hævede. Jmidlertid blev Erkehertugen slagen af Zamasky anden gang, og kort derefter, i Staden Biezyna, nødet til at overgive sig paa Naade og Unaade. Man beholdt ham nu i Forvaring, indtil han endelig beqvemmede sig til at kiøbe sin Frihed ved høytidelig at frasige sig alle Fordringer paa den Pohlske Krone. Sigismund regierede derpaa over dette Rige i 44 Aar, og døde 1632, efter en Mængde udstandene Viderværdig heder. Sigismund havde en Søn, ved Navn Udislay, hvis Tapperhed og Forstand, blev endnu i Faderens levende Live, betragtet med Forundring. Denne havde desuden nu ingen Meddeylere som giorde han Kronen stridig, hvilket er et rart Exempel; tvertimod, de fleeste af de fremmede Gesandtere talede for hans Sag hos Pohlakkerne. Altsaa blev han den 13de November 1632 udvalgt, og altsammen løb roelig af. Udislay regierede temmelig lykkelig, og døde til Meretz i Litthauen 1648, af en hidsig Feber. Det nærværende Jnterregnum var overmaade farligt for Pohlen, efterdi Cosakkerne gjorde Opstand, og udplyndrede det hele Rige, indtil Portene af Warschau, samt i September 1648 sloge den Pohlske Armee ved Pilowy. Den Fare, i hvilken Republiqven saaledes befandt sig, befriede Valdagen, som var berammet til den 6te October, fra de Jntriguer, som ellers ere sædvanlige, og Johann Casimir, den afdøde Konge Udislai Broder, havde i Førstningen ingen Medbeylere; thi Zaarens af Moscau, ey heller Fyrstens Georg Kagotky, af Siebenbürgen, deres Ansøgninger, komme ikke i nogen Betragtning, efterdi den enes Løfter, og den andens Trudseler, vare lige farlige. Men Prints Ferdinand, Johann Casimirs egen Broder, og Biskop til Breslau i Schlesien, samt til Ploczkan i Pohlen, lod sig pludselig falde ind, at stræbe efter den Pohlske Throne, dog mere efter andres Jndskydelse, end af egen Lyst dertil. Biskoppen af Kiøw, som var paa hans Partie, stræbte at giøre Prints Casimir forhadt, blant andet fordi han i 2 Aar havde opholdt sig iblant Jesuiterne, hvilken Orden var forhadt af hele Adelen. Men den Tale, som Biskoppen i denne Henseende holdt, blev afbrækket ved et forvirret Skriig, hvoraf det var let at erfare, med hvad Foragt hans Andragende blev optaget. Jmidlertid holdt dog Senatet for raadeligt, at forene de 2 Brødre med hinanden, førend det skreed til noget Val. Prints Carl var og ganske villig dertil, og afstod ædelmodig fra en Ansøgning, til hvilken at giøre, en andens Æregierrighed, meere end hans egen Tilbøyelighed, havde drevet ham. Vallet gik saaledes for sig den 17de November, uden nogen videre Forhindring, saasom nu alle Stemmerne fulde paa Casimir. Denne Printses Regiering var overmaade uroelig, formedelst saavel indvortes, som udvortes Krige, saa at han, efter 20 Aars Forløb, fattede i Sinde, at nedlegge Krone og Scepter, og at fremdrage sit øvrige Liv i Stilhed. Hans Undersaatters Taarer og Bønner kunde ikke afvende ham fra at fuldføre dette sit Forsæt, men han satte det i Værk 1668, og begav sig derpaa til Frankrige, hvor Ludvig den 14de gav ham Abbediet St. Germain. Casimir døde 1672. til Nevers. Casimirs Afsigelse paa Kronen, forskaffede ham selv Roelighed, men styrtede Pohlen i store Uroligheder. Af Huuset Vasa var nu ingen flere tilbage, som man kunde udvælge: De til Forsendelse med Posten alene priv. Kiøb. Maanedlige Stats=Tidender &c. udvælge til Konge, hvorfore og fremmede Printser arbeyde lig Gesandt til Valdagen, hvorudover ey heller hans Prints de desto ivrige paa at erhverve Kronen. Zaaren af Moscau kom videre i Forslag. Derimod deelede Adelen sig imellem forlangte den for sin ældste Prints, saasom han ansaa ham de 2 øvrige Competentere, og Partierne dreve deres Raserie for et overmodigt Menneske, der ikke var dygtig til at regiesaa vidt, at fast ingen Nat gik forbie, da man ikke fandt en re Rusland, hans Ansøgning skulle understyttes af en Ar Snees Menneskeer myrdede paa Gaderne i Warschau. En mee paa 84000 Mand, som allerede stod paa de Litthauidelig blev Tiden Adelen for lang, Pengene begyndte at ske Grændser. Den Frygt, som disse Tropper indjoge den mangle dem, og Candidaternes Ministere ville ikke forstrække Pohlske Adel, gjorde at den tog sin Tilflugt til List, og un flere førend Ballet var fuldført. Dette bevægede Woywoderholdt Caren, hvilken var lettroende nok dertil, med et den af Kalisch til at foreslaa, om det ikke var bedre at ud forgiæves Haab. Men Caren var ikke den eeneste Beyler vælge sig en Pohlak, end at hænge hinanden i Haaret for 2 til Kronen: Keiseren recommenderede Pfalzgræve Phillig fremmede Printsers Skyld. Han bragte da WiesniowinzskiWilhelm, Hertug til Neuburg, men just denne Recompaa Banen, hvilken nedstammede fra Koributh, som var mendation gjorde ham mistænkelig for Pohlakkerne. Carl, Udislai Jagellonis Broder. Hele Forsamlingen bifaldt Hertug af Lotthringen, en ugift Prints paa 27 Aar, kom Woywodens Forslag, og ingen forundrede sig meere end og i Forslag, men hans hemmelige Underhandlinger havde Wiesniowinzsky, da han hørte at man var faldet paa ham, kuns liden Fortgang fra Begyndelsen af. Jmidlertid nær og han blev ret forskrækket, da den hele Forsamling førte ham mede sig den 1ste Mai 1669, som var fastsat til at aabne imellem sig, og anmodede ham om at imodtage Kronen. Valdagen, og Pohlakkerne indfunde sig med et saa udsøgt Han faldt i Graad, og forsikrede at han kiendte sig for at Følgeskab, at de i Nødsfald kunde holde Russerne Stand. være alt for svag til at bære saa tung en Byrde. Carens høye Mod havde ikke tilladt ham at sende en ordent(Fortsættelsen følger.)