Norske Intelligenssedler, 1771-11-20
Soler. Jntelligen ord No. 47. Onsdagen den 20 November 1771. En Tragoedisk Historie om den tappre Tistrand og den skiønne Jndiana. Gandske Spanien iførde sig Sørgeklæder, da deres berømmelige Dronning, den skiønne og dydige Tomaria, efter lang udstaaende Barselsengs Nød, maatte sige Verden god Nat: Kongen var bedrøvet derover og væddede sit kostbare Leye med mange modige Taare over sin dydige Dronnings Død. Jngen kand udsige hans store Sorg og Smerte, i det han maatte see en delig Prints, hans forhaabede Arving, at ligge død i hendes Arm, saa det gandske Hof ligesom svømmede i Taare; Dog kunde ingen Sorg hielpe her meere, men de dyrebare Legemer maatte, efter foregaaende Kongelige Pragt, henbæres til den Kongelige Begravelse i Sancte Laurens Kloster; Den sorrigfulde Konge besluttede at henleve sin Tiid i en bedrøvet eenlig Stand og aldrig meere gifte sig, hvilket bekymrede det gandske Land; Kongen, for at fornøye sine Undersaattere, forsikkrede at skaffe dem en Arving efter hans Død i en af hans Broders eller Søsters Børn, hvem de vilde udvælge af dem, sendte derfor Bud til sin Broder Reinsardus, Konge til Aragonien, om en af hans Sønner; Han sendte strax sin yngste Søn Røderich til Spanien, som af Kongen blev ved imodtagen. Kongen havde og en Søster, den skiønne Philipina, som havde Hertugen af Burgundien, den berømte Robartus, Kong Dagoberti af Frankriges Broder; De havde tilsammen en Søn, ved Navn Tistrand, som var en meget artig og velskabt Herre, vel oplært i Ridderspil, samt adskillige anstændige Konster, at snart ikke fandtes hans Lige, Han var sine Forældres eneste Glæde og Arving. Som han nu fik høre, at hans Morbroder, Kongen af Spanien var uden Arving, og havde i Sinde at sætte en af sin Stamme dertil, samt derforuden holt et berømmeligt Hof, hvortil mange Herrer og Fyrster reyste, for at øve sig i Ridderspil, fik han i Sinde at forsøge sin Lykke: En Dag som hans Herr Fader og Frue Moder sad i deres deylige Have at forlyste sig, kom Tistrand og faldt i Knæ for dem, begiærende at maatte tilstædes en Bøn! De spurgte ham: Hvad det var han vilde bede om, Han svarede: Jeg vil først være forsikkret om Bønhørelse! De sagde: Kiære Søn, du veed vel, at vi elsker dig saa høyt, at vi ikke nægter dig nogen Ting, derfor begiær hvad du vil, saa skal du blive bønhørt, Han talte: Naadigste Hr. Fader og Frue Moder min Begiær er, at jeg maa reyse til Spanien og forsøge min Lykke, eftersom jeg hører at min Morbroder er uden Arving, Hans Moder begyndte at græde, sigende. Kiære Søn, lad dig nøye med dit Fæderneland, og tragt ikke efter et Kongerige som du ikke kand nyde uden Misundelse, thi du veed at min Brodersøn Røderich er der, og som Retten er meest paa hans Side, kand du ikke tænke at nyde det med Roe, uden at have stor Fortræd, om du blev udkaaret dertil; Vær derfor heller tilfreds med det Lille i Roe, end at sætte dit Liv i Fare, Han svarede: Det er altsammen, sandt, det er og ikke derfor allerne jeg vil reyse, men for at besee fremmede Stæders Skikke noget meere. Hun sagde: Kiære Søn, jeg troer ikke du kand see eller lære meere nogen andenstæds end her hiemme, tilmed har du nylig været i din Farbroders Hof og indlagt dig stor Ære, lad dig nøye dermed og bliv hiemme, thi du veed det er os en stor Sorg og Bedrøvelse at du vil reyse herfra, efterdi du er vor Glæde; Han bøyede sig da ydmygeligen for dennem og svarede: Han formoder ikke, at de ville igientage sit Løvte! Hvorpaa de begge da gave ham Forlov med grædende Taare. Jmidlertid blev alting paa det kosteligste belavet til hans Reyse, og de kaldede hans Hofmester Røderlis til sig, formanede hannem at være deres Søn tro, hvilket han dem forsikrede, derforuden begiærede de en Eed, at han aldrig skulde forlade Tistrand i hvad Fare og Tilfælde ham kunde paakomme, hvilket han med en høy Eed tilsøer dem. Derpaa tog den ædle Tistrand kiærlig Afskeed med sine kiære Forældre, som hiertelig sørgede for hans Bortreyse. Den tappre Tistrand kom da efter nogle Uger lykkelig til Madrit, og blev meget vel antaget hos Kongen hans Morbroder, ja saasnart var ikke Kongens Øyne kastede paa Tistrand, at jo hans Hierte begyndte at elske ham, særdeles da han saae ham bruge Ridderspil, og der ikke ved Hoffet var hans Lige, men hvem som kom ham i Møde, maatte rømme Sadelen, derforuden var han begavet med en særdeles Venlighed og Ydmyghed, saa at Undersaatterne allerede begyndte at have stor Kiærlighed til ham, at han blev høyt berømmet af alle Mand, saa at Kongen aldrig noget Øyeblik kunde være ham foruden. Dette var som et Tordenslag for Røderich, han saae at Kongen elskede ham særdeles og Undersaatterne berømte ham; Thi begyndte han at fatte en vederstyggelig Had til Tistrand, men som intet fandtes, hvormed han kunde bringe ham til Ugunst, aad han sig selv og mistvivlede om Riget. Jmidlertid gav han altid Agt paa Tistrands Foretagende, men da han var en dydefuld Herre og gjorde intet uden hvad Ret var, bleve alle Røderichs Anslag til intet. Det hendte sig imidlertid, at Kongen med Tistrand og andre hans Fyrster og Herrer sad til Tafels, da kom der et Bud med sønderrevne Klæder og forkyndte, at Hedningene var indfaldet i Landet og gjorde stor Skade! Kongen med de andre blev meget bedrøvet derover. J det samme kom en bevævnet Mand indgaaende meget stolt, med en Olieqvist i Brystet, og uden at hilse til nogen, talede Kongen saaledes til Den store og uovervindelige Kunchin, Keyserens Søn, af China, lader dig, Konge af Spanien, sige: At han med en stor Krigsmagt er kommen i dit Land og vil ødelægge det, saafremt du ikke selv ulden og barfod med et blottet Hoved kommer ud til hannem og beder om Naade, samt giør dig skatskyldig, hvis ikke, maa du vente dig den alleruforskammeligste Død, som kand optænkes, og at han skal føre dit Hoved til hans Kiæreste, den skiønne Jndiana, Keyserens Datter af Jndien, som i Deylighed ikke har sin Lige, og om du det ikke vil, da tilbyder han dig en Kamp med dig eller en af dine beste Riddere, med de Vilkaar, at om han overvinder, da skal du og dit gandske Land høre ham til, men vinder du, da skal han vige af dit Land, uden at giøre dig videre. Derpaa ventede han et endeligt Svar. Kongen og alle Fyrsterne bleve meget forfærdede over denne Hoffærdigheds Tale, og af Forbittrelse vidste ikke hvad de skulle svare; Men Tistrand stod op og bad Kongen at det maatte tillades ham at svare, hvilket og Kongen bevilgede. Fortsættelsen følger.