Corsaren, 1843-03-10
"Enten - Eller : af Victor Eremita. Det Første, vi horte om denne Bog, og som vi da hore daglig endnu, var, at den var saa tyk. Hele Journalistiken, fra "Dagen" til "Aftenbladet", fra "Berlingske" til "Jntelligensbladene", hævede et Forundringsraab, sagde vel nogle faa Ord om den, men begyndte og endte med: Hvor den er tyt. Nogle af dem anmeldte den dog tillige, som om den var den tyndeste Bog af Verden o: som om de paa een Dag havde kunnet læse den igjennem (den er 54 Ark i to Bind). De holdt næsten stmiddelbart efter dens Udgivelse Lovtaler over den, de anpriste den som et Vidunder, "Dagen" havde allerede af Jndholdet sluttet sig til Forfatterens Navn, hvilket den syntes at ville antyde ved at sige, at Bogen var et Værk af en af vore ægte philosophiske Genier o. s. v. Vi bleve nysgjerrige efter at faae at vide, hvad der havde foraarsaget samme Larm i " Dagens" og dens Collegers Buxeau som et tyktHoved, der stikkes ind gjennem Lugen til en Kostald og formørker Horizonten for Beboerne. Vi toge Bogen for os og læste den, og strax ved Begyndelsen gik der et Lys op for os. Denne Forfatter er en mægtig Aand, han er en Aandsaristocrat, han spotter over den hele Menneskeslægt, viser dens Jammerlighed; men han har en Berettigelse dertil, han er en usædvanlig Aand. De Andre saae, at han stod der og pegede ud over Mængden, hvoriblandt de befandt dem, og sagde: "Hvilke jammerlige Mennesker!" og strax lob de vedHjælp af deres frie Entree til Pressen op til ham, lænede sig fortrolig paa hans Skuldre. og sagde: "Ja, det er s'gu ogsaa nogle jammerlige Mennesker." Nu stode de jo ved Siden af ham og hørte ikke til Mængden! Det er nu i Grunden ingen Heltegierning, saaledes at haane Mængden. Hine stolte Folk (iblandt hvilke Prof. Heiberg, der saa kjækt drog tilfeldts mod hele, "Publicum", er en af Herverne) sige vel med Foragt om de Anonyme, at de ere feige i deres Angreb; men vi ere ikke istand til at see synderligt større Mod hos dem, der med stor Larm angribe en Masse, af hvilken hver Enkelt troer sig undtaget, og altsaa Jngen værger sig. Da Don Quirote i Rustning og Plade angreb Faareflokken, viste han meere Mod; thi han troede dog, at det var Fjender; men disse Folk vide sig ved deres Angreb saa trygge og lade sig dog beundre for det Mod, de vise ved ene som en Samson at binde an med saa mange Phillistre. Som sagt, ingen af Mængden troer om sig, at han er en Phillister. Prof. Heiberg følte sikkert noget Lignende; thi han erklærede tilsidst, at nu vilde han navngive hver Enkelt i Publikum, der gjorde sig skyldig i en Overtrædelse af hans Love; men, da han strax første Gang fik at fole, at han denne Gang havde slaaet paa Kjød og Blod og ikke paa et Luftbillede, holdt han strax første Gang op. (At Prof. Heiberg iøvrigt har Mod, tvivle vi ikke om, uden at vi dog ere istand til at udlede det heraf.) Men, skjøndt nu Menneskeslægten, som Hr. Victor Eremita tager for sig, er en langt videre Kreds, er det dog hermed noget ganske Andet." Thi deels er ,Menneskeslægten" et langt mere bestemt Begreb end, Publicum", idet Alle kjende denne, medens Jngen veed, af hvem, "Publikum" egenlig bestaaer, deels kan Enhver overbevise sig, om det, der siges om Menneskeslægten, er sandt, medens man absolut skal have befundet sig blandt det, "Publikum", der tales om, for at kunne det Samme. Denne Forfatter er altsaa en usædvanlig Aand; men, hvad der er det Usædvanligste, han er tillige et usædvanligt Legeme, forsaavidt Forfatterskabet angaaer: Han har paa egen Bekostning udgivet sit volumineuse Værk. Nogler have af denne Omstændighed taget Anledning til at bejamre vor Literaturs pecuniaire Vilkaar og opfordret Vublikum til at holde Forfatteren. skadeslos ved at kjobe Bogen. Efter det Begreb, vi have dannet os om Forfatteren, troe vi at gjøre ham en større Tjeneste ved at bede i Publikum om det Modsatte. Han er, som to Gange sagt, et ganske usædvanligt Phænomen, og vi troe, at han sætter en Priis paa denne Usædvanlighed, at den er hans Forfængelighed. Det at skrive en udmærket Bog og faae den afsat, er saa almindeligt, det kunne næsten Alle; men det at skrive en saadan Bog og selv maatte betale den, det at kunne med Føie beklage sig over en saadan Uretfærdighed, at have Noget, hvorpaa man med Billighed kan lade sit onde Humeur gaae ud, det er en ganske usædvanlig Behagelighed - for den, der har Raad til at forskaffe sig den. Hvad vi nu forovrigt more os over eller glæde os til, er den Kritik, der vil komme over Bogen. En Kritik over denne 54 Ark store Bog kan neppe blive mindre end 55 Ark, og hvad vi derved allermeest glæde os til, er, at Kritikens Forfatter ogsaa vil komme til selv bære Omkostningerne ved den.