Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1810-07-21
Den unævnte Forfatter har i dette Stykke fremført tidt hørte Klager over Tidsalderens Fordærvelse, sagt os, at det er Letsindighed, der har forjaget Andagt og Opbyggelse af vore Kirker, og uden at trænge dybere end til Overfladen, uden at udvikle det nødvendige Forhold imellem Religionens og Sædelærens Væsen, gientaget hvad der er sagt bedre før ham: at der gives en værdigere Maade at forkynde Guds Ord paa, end ved at drukne det i enkelte moralske Betragtninger. Med denne Deel af hans Arbeide har jeg intet at gjøre, og overlader til Andre at bedømme, hvorvidt han har viist sig beføiet til at fremstaae som Skildrer af Tidsalderens Aand og Lærer i Homiletiken. - Et Par Steder har han paa sin Viis villet giøre sig lystig over nogle af mine Overbeviisninger, fremsatte i en nylig udkommen Afhandling: om Livet, dets Væsen og Værd, og andensteds har det derimod behaget ham, efter Romernes Udtryk, at træde med Hænder og Fødder ind i min Mening. Det første kan jeg egentlig intet have imod, da det er blevet ved Villien; i Henseende til det andet maa Forf. selv see til, hvorledes han bedst kan rime det med sine øvrige Sætninger, uden at bringe dem i alt for stor Forvirring, ved at ryste i een Post hvad der synes at høre i flere. De Ord, jeg har at sige, ikke saameget ham, i Anledning af hans gode Villie, som dem, der maaskee kunde forledes til at troe, at saasom jeg byggede ene i den klare Luft, turde jeg ikke driste mig til at følge den Unævnte i hans taagede Mose; og af hans forslidte Almeensteder og fornemme Ringeagt for Grunde og Beviser lade sig indbilde: at jeg skiælvede for, nogle Øieblik at træde ind i den Jisluft, hvor hans matte Critik har hiemme og finder sig saa vel - disse Ord ere følgende: Kiendeligen nok har jeg i den anførte Afhandling yttret den Overbeviisning om Religionens Væsen, som den Unnævnte har villet giøre til Gienstand for sit haanende Angreb, og er end dens Udvikling indskrænket til Grundtrækkene, troer jeg dog, en af Fordom uindtaget Læser, med nogen Evne til at fatte høiere Sandheder, vil finde, at den er bygget paa noget mere end Luft. Forf. er derfor nok lidt vel rask naar han troer, Enhver skal være enig med ham i, at et Par af de sædvanlige Udraab om Mysticisme, Paradoxie, Hovmod, o. desl. ere nok for at styrte Bygningen over Ende, og at hans selvtagne Myndighed, kan giøre enhver Undersøgelse overflødig. Neppe er det heller troligt, at hans Ukyndighed, der ikke veed Andet om den nyeste Philosophie, end at den skal være det Samme som Mysticisme, vil faae Mange til at troe paa hans Grandskninger, eller til at forkaste hellige Sandheder paa hans blotte Ord. Den unævnte Forf. har ligesaa lidet indladt sig paa at giøre sine egne Meninger kiendelige, som paa at drøfte dem af mine, han vil omstøde; og da hans Angreb, uden at gaae ud fra noget overskuende Synspunkt, uden at være grundede i og udledede af nogen almindelig Jdee, kun bestaae af løse Brudstykker, støttede paa et Par Magtsprog, kunne de ligesaa lidet modtage nogen Giendrivelse, som de fortiene Navn af virkelige Jndvendinger. At Forf. ikke, uagtet han ersteds synes at forsikkre det, erkiender Religionen for det Høiste, Mennesket eier, er klart nok, siden han mener, at der kan gives mere end een, og at forstanden eller Fornuften vel kunde hæve os ligesaa høit mod det Evige, som Troen. At Begreber og Tro hos ham maa være eet; Fornuft og Aabenbaring lige gieldende i Religionen; og Guddommen i det Allerhøieste eet med dens Aabenbarelse i Jdeen om det Absolut, og altsaa i dens Væsen tilgængelig for Fornuftens Stræben; dette er omtrent hvad man kunde bringe ud af den Unævntes Yttringer - forudsat at man kunde tillægge ham en Consequents, som han ikke røber. De, som have læst den anførte Afhandling, vide at de Overbeviisninger, jeg der har stræbt at udvikle, ere af en heel anden Natur, at jeg erkiender det Guddommelige, i Fornuftens Jdeer, uden at giøre Jeget til Gud, at jeg veed at skielne imellem Religion og Videnskab, Tro og Speculation, imellem Længsel efter det Eviges Sallighed, og Stræben efter endelig Klogskab. Ei vil jeg gientage hvad der er sagt, og hvad nu ligger for alles Øine. Ei vil jeg forsvare mine Ord, eller værge Troens Hellighed mod saa sløve Angreb som hine, ved hvilke jeg alt har dadlet forlænge. Gud vil jeg bede, at bevare mig alle mine Dage fra den Hovmod, som intet høiere erkiender, end hvad den kan drage inden Forstandens endelige Kreds, og maatte engang, hvis jeg fortiener det, Kraften undes mig til værdigere, end hist er skeet, at tolke den hellige Sandhed, som var og evig bliver Guddommens lydeligste Røst maatte den Tro, som er den saliggiørende, urokkelig ved den frække Spot og den iiskolde Kløgt, stedse mere og meere luttres og opflammes i mit Hierte og vorde frugtbringende i mit Liv, redelig skal jeg da, efter min Evne og mit Kald, søge det Høieste, Fornuften kan skienke mig; men aldrig hovmode mig af en afmægtig Tragten efter at begribe den Evige, hvis straalende Billede i det uendelige Alt min Aand neppe mægter at fatte, og hvis guddommelige Aabenbaring jeg tilbeder med lige Andagt i dens klare Sandhed, som i dens høie og hellige Mysterier. C. Molbech.