Den Vest-Sjællandske Avis, 1835-04-21
(Af Akademikeren P. F. Tissot.) Ethvert Menneskes Ansigt er underkastet visse Modificationer, som beroe paa dets Levemaade, Opdragelse, aandelige Retning, Lidenskaber og Stilling i det borgerlige Selskab (vistnok er det at mange Mennesker see den ene Dag anderleds ud end den anden; et godt eller et slet Humeur virker forunderligt paa et Ansigt, det synes besynderligt at Siælen kan saaledes afspeile sig i Legemet; men det kommer af at Følelserne og Lidenskaberne ikke have deres Sæde i Siælen selv; men i Siæleorgaanet, i den saakaldte indvortes Sands, som uden Tvivl har sit Sæde i Hiernens Ventrikler, og igiennem den anmalske Fugtighed, som opfylder disse, virker paa Nervesystemet). Disse Modificationer virke saalænge indtil Physiognomiet erholder en ganske nye Typus, (det fortiener at observeres, at der er en stor Forskiel paa et passioneret og et lidenskabelig Phystognomie: et ædelt Menneske kan komme i en øieblikkelig Passion, og faae et ganske andet Udseende end han pleier at have, men om en føie Tid er ethvert Spor deraf forsvundet; men ved et liden skabeligt Gemyt grave Lidenskaberne sig ind i Ansigtet og frembringe Ansigtstræk, som aldrig forlade det, denne Forskiel skal man lægge Mærke til. Vilman forædle sit Udseende, saa skal man betvinge sine Lidenskaber; thi det kan man; derimod over Passionerne eller de øieblikkelige Følelser er man ikke saa ganske Herre; thi det er noget Legemligt).De store Konstnere, Feldtherrer og Fyrster, især de som have giennemgaaet alle Skjebnens Prøvelser, tiene til Beviis for denne Jagttagelse. Enhver Epoche i deres Liv og Virksomhed giver deres Ansigtsdannelse et andet Præg, der ligesom tiener til at aabenbare deres Stilling, (det er sandt, man har blot nødigt at sammenligne Menneskers Udseende som man har kiendt i en simpel Livets Stilling, og siden kan betragte, efterat de have faaet store og vigtige Sager at besørge; eller Folk, som en Tid have levet i en privat Stilling, og siden have levet en Deel Aar ved Hoffet eller i store Embedstillinger; hvilken Forskiel!) Et nyt Beviis for Sandheden af denne Jagttagelse har jeg fundet i Napoleons forskiellige Udseende, fra hans første Fremtrædelse paa den politiske Skueplads og til hans sidste Afreise til St. Helena; hvorved han bestandig har været en Gienstand for min Opmærksomhed. Jeg saae Napoleon første Gang, Dagen efter den 15de Vendemiaire i Tuilleriernes Gaard. Han sad til Hest; hans Holding var uden Ynde og temmelig keitet, hans Ansigt blegt, magert og indfaldet. Hans Haar hængte stift ned paa begge Sider af Kinderne, og gav ham et indknebet Udseende. (Ganske rigtigt, Redakteuren kiøbte i Aaret 1796 i Paris et Portrait af ham, som han har endnu, hvilket seer ganske saaledes ud). Jmidlertid veed jeg ikke Aarsagen hvorfor de smukke Damer i Frue v. Beauharnois selskabelige Cirkler kaldte ham den hæslige General; thi et Ansigt som hans med saa blinkende Øine og med et saa indtagende Smiil kunde aldrig blive hæsligt. Han saae alvorlig og næsten mørk ud og ligesom utilfreds med sin Skjebne. Af hans Udvortes kunde en overfladisk Jagttager dengang endnu ikke abne hans Genie. Den store Mand blev saalænge skiult som Directoriets Haand tyngede paa ham, og han endnu maatte commandere den 17de Division. Paa Toppen af Alperne, hvorfra han viiste sin Armee, som længe havde været indesluttet imellem Biergene, Jtaliens Sletter, viiste han sig først i sin Glorie. I dette, Siælen opløftende Øieblik, var han for Generalerne, som for Soldaterne en Seierens Genius, udrustet med en ubegrændset Autoriet; desværre har jeg ikke kunnet betragte Napoleon i denne Epoche af hans første Aands-Opløftelse i høiere Regioner, da han udøvede sin første Daad og dicterede sine udødelige Proclamationer, i hvilke han befalede sine Krigere at udføre Foretagender, som allene hans Aand og deres Mod kunde holde for muelige. (Hvor stort et Jndtryk disse Proclamationer frembyde, vil enhver kunne mindes, som har levet i hiin Periode. Baggesen, har fortalt dette Blads Redakteur, at disse Proclamationer indgiøde ham den meest levende Enthusiasmus, det synes som at Aarsagen hvorfor denne berømte Digter fik siden saameget imod Napoleon kom af at Heltens kolde og kraftfulde Aand ikke kunde harmonere med det levende Udbrud af Dennes Beundrings=Følelse, endskiøndt han paa Forespørgsel ikke vilde tilstaae det. Den billige Aarsag til Svækkelsen af Beundringen for Napoleon og Hengivenheden for ham var hans Forhold mod Spanien, og hans Mangel paa Maadehold i Lykken; den farligste Anstødsteen for enhver, som Lykken og Talentet hæver. Hvorliden sand Friehedsfølelse og constitutionel Aand der hersker i Frankerige, kan sees af den saa mægtigt opvaagnende Jnteresse i dette Land for Napoleon siden Revolutionen; thi Frie hedens Ven og Beskytter var han aldrig. Han han havde et stort menneskeligt Ideal for Øinene; men han havde ikke tænkt sig ind i Albestyrerens Hensigter med Menneskeslægten, for deres Iværksættelse virkede han ikke; derfor faldt han saasnart han havde ophørt at virke, som et Redskab for den Usynlige. Forsynets Indflydelse paa Menneskelivet viser sig aldrig tydeligere i noget Partie af Historien end i Napoleons).