Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1778-12-11
mb. Kiærlighed for Kiærlighed, en Fortælling. Den unge Agammet var sin Herres, den tyrkiske Kælsers Yndling. Han blev i kort Tild opløftet til de høieste Æresposter, og blev tilsidst gjort til Storviser. Agammet, ledet ved sin Vens, den vise Usbek Raad, saae sig neppe ved Statsroret, førend han vilde foretage adskillige nyttige, Forandringer til Landets Beste. Men derved gjorde han sig mange Fiender iblandt de Store i Riget, hvilke søgte at styrte ham. Det lykkedes for dem; Aamet blev affat, og hans Formue blev confisqveret. Fattig og hielpeløs forlod han Constantinopel, vankede en Tiid lang omkring, indtil han endeligen satte sig ned i en eensom Dal imellem klip agtige Bierge. Her levede han eene i en liden Hytte, som han selv havde bygget, og dyrkede et lidet Stykke Jord ved Bredden af en forbiflydende Aar. Længe havde hans bekymrede Ven intet spurgt fra ham. Endeligen fik han Efterretning om hans Opholdsted, og skyndte sig at opsøge ham. Han fandt ham ved sit Arbeide paa hans lille Ager, og kastede sig i hans Arme. De bleve begge en Tiid lang stumme af Glæde. Endeligen udbrød den vise Usbek. Ol min Agammet, Jeg seer at Du haver taget Din Dyd med Dig i denne Udørken; den trøster Dig, som jeg kan læse af Dit fornøiede Øiesyn, over det Forliis, Du haver lid paa Ære og Gods; men haver den ogsaa kundet trøste Dig over at Du haver mistet alt Selskab, Hvorledes kan man være lykkelig, uden at see sig elsket? Agammet tilstod at hans Venners Forliis var det eneste, som han havde havt Møie med at kunne fordrage. Jmidlertid, føiede han til, gives der ingen saa vild og udyrket Egn, hvor ikke Kiærlighed, skulde voxe, naar man forstaaer at udstrøe dens Frøe. Hans Ven forstod ikke ret, hvad han dermed vilde sige. Jmidlertid nærmede de sig til hans Hytte, og de hørde en ung Hest, som hvinende kom dem i Møde. Den stod stille for Agammet, lod sig stryge af ham, hvinede og sprang afsted, ligesom den vilde vise sin Glæde over sin Herres Ankomst. Strax derpaa komme tvende unge Køer løbende fra Engen, som laae tet derhos, gik frem og tilbage for Agammet, ligesom de vilde tilbyde ham deres Melk, eller begiere et Aag paa deres Horn. Jkke længe derefter saae man to Gedder med deres Kid at springe ned af Klipperne og komme imod deres Eiermand. Det lod som de ikke vidste hvorledes de vilde bære sig af af Glæde over hans Ankomst, saa glædeligen hoppede og dandsede de omkring ham. Det samme gjorde fire eller fem Faar, som gjorde Selskab med dem. Til samme Tiid komme ogsaa nogle Duer flyvende til, som fatte sig paa hans Hoved, Skuldre og Hænder, og venligen pikkede ham med deres Neb, ligesom de vilde kysse ham Da de traadde ind i det lille Gaardsrum, opløftede Hanen, et stort Frydeskrig, det første den blev ham var, alle Hønsene lokkedes derved tilsammen, og gave deres Glæde tilkiende ved et almindeligt Kaglen. Men alle disse Glædesbeviisninger vare intet imod den Kiærlighed, som tvende hvide Hunde, som komme springende ud af Hytten, beviste ham. De vare ikke komme ham i Møde, for ligesom at vise, hvor troligen de bevogtede den dem anbetroede Bolig. Men nu vare de ud af sig selv af Glæde. De tudede, løbe snart om, ligesom afsindige omkring ham, og snart krøde de i ydmyg Postyr for hans Fødder, og stikkede dem. Ved det mindste Godheds Tegn, som de fik af ham, rente de, som drukne af Glæde, rundt omkring Hytten, gorde og bylede af alle Kræfter. Usbek blev af alt dette saa rørt, at han græd. Du seer, sagde hans Ven til ham, at jeg er den samme, som jeg fra Barndom haver været, en Ven af alle levende Skabninger. Jeg ønskede at see mig elsket af alle Menneskeer; men Skiebnen haver skilt mig fra dem. Hvad skulde jeg giøre, At leve uden Kiærlighed og Gienkiærlighed var mig umueligt. Jeg haver derfor beviist disse Kreature Godt, og nyder deres kiærlighedsfulde Taknemmelighed. Du seer altsaa, at endog imellem disse vilde og ubeboede Klipper fattes der mig ikke paa Selskab, og at min Ørken er ingen Grav. Jeg lever endnu, min klære Usbek; jeg lever, thi ieg elsker og elskes.