Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1804-03-30
Efter den i de fleste Danske Provindser gieldende Arveret, arver paa Landet altid ved Dødsfald den ældste Søn Huset, Gaarden eller Jordlodden. Lovene have fra ældgamle Tider bestemt den Taxt, hvorefter den ældste Søn skal modtage Eiendommen, og denne Taxt er i nogle Egne ikke en Tyvende, og i de fleste ikke en Tiendedeel af Eiendommenes nuværende Værdie. Paa mange Steder arver den ældste Søn hele Jordlodden, og kun Bygningen og de dertil hørende Sager høre til Arvelodsmassen og deles mellem hans Sødskende. Af denne ringe Formue arve Fruentimmerne kun en Trediedeel. – Den velhavende Landmand, som har fem Børn, og hvis Gaard i vore Tider, vilde være sex Tusinde Rigsdaler værd, men efter hiin ældgamle Ret overlades den ældste Søn for sex Hundrede Rigsdaler, er forvisset om, at ethvert af de øvrige Børn ikke vil arve meget over hundrede Rigsdaler. Han forudseer, at der for disse faa Penge hverken kan kjøbes en Gaard, drives Avling, eller begyndes nogen Haandtering. Utilbøieligheden til Soldaterstanden og Frygten for engang at see sine Børn tjene som Bønderkarle, bevæge Landmanden til at opsøge andre Næringsveie for sine yngre Sønner. Et stort Antal gaae til Søes, nogle studere, og andre lære Handelen eller blive Professionister. De faa Penge, som deres Forældre efterlade dem, finde de, om de ikke allerede ere fortærede i Læreaarene, utilstrækkelige til at etablere sig for som Mestere eller Kjøbmænd. I deres Fædreneland have de intet mere at vente, deres Fædreneeiendom besidder den ældste Broder; Landets Beliggenhed og Omgangen med Søfolk opvækker Begjerlighed hos dem efter at søge deres Lykke i andre Lande. Handelsbetjenten finder i udenlandske Handelstæder, snart sit Brød, Professionisten gaaer ud i den vide Verden; ved Flittighed og Troskab aabnes for dem udenlands gunstigere Udsigter, de bosætte sig der, og ere tabte for deres Fædreneland, for de Danske Stater, kun sjelden vender een af dem tilbage igjen. Dersom Faderens Gaard ikke var bleven overladt for en Ubetydelighed til den ældste Søn, som nu lever i Ørkesløshed, og Vankundighed, og lader sig føde af fine Tjenestefolk, saa havde man kunnet sælge Eiendommen til den Høistbydende; den vilde da være bleven betalt efter sin virkelige Værdie, og dyrket med større Flid. Havde man deelt Efterladenskabet i lige Dele imellem Børnene, saa vilde der blevet saa meget tilovers for enhver af dem, at de uden Vanskelighed kunde begyndt en Haandtering i deres Fædreneland, og de Færreste vilde da kommet paa den Tanke eller blevet satte i den Nødvendighed, at søge deres Lykke i fjerne Lande. – Hiin store Mængde Danske og Holstenere, som ere bosatte hos Fremmede, hine Søfarende, som man næsten finder paa alle Nationers Skibe, ere saaledes fortrængte fra deres Fædreneland. – Her maa man søge den vigtigste Aarsag, hvorfor de Danske Provindser, den 90 Aars Fred, de gunstige Conjuncturer, den milde Regjering, Landets fordeelagtige Beliggenhed uagtet, ikke i Henseende til Handel, Agerdyrkning, Manufacturer, Haandværker og Befolkning, i Sammenligning med andre Stater, har gjort forholdsmæssige Fremskridt. - Vel troer man i Efterretningerne om Døde og Fødte at lagttage en i Øine faldende Formerelse af Mennesker i disse Stater; men hine Fortegnelser ere usikkre Maalestokke; thi de Danske, som omkomme paa Havet eller døe i fremmede Lande, kunne sielden indføres i de fædrenelandske Dødelister." For nu at komme tilbage til vor Hovedstad, saa kan man ikke negte, at dens Befolkning næsten er stegen til det Høieste, og at den, hvor meget den end paa den ene Side udvides, dog paa den anden bestandig synes at være forliden til at rumme sine Jndbyggere. Man udvider den ligesaa vel i Høiden som i Vidden, og der er allerede kommet den Tid, da man i Kjøbenhavn, ligesom fordum i Rom, nødes til ved en Lov at forbyde himmelhøie Bygninger. - For at forekomme, at Menneskene skulde trænge sig alt for meget sammen i Hovedstaden, at der skulde stimle alt formange Udlændinger herind og gjøre det saa meget, des vanskeligere for Landets egne Børn at finde Livets Ophold, vilde det være godt, om man sørgede mere for at ophielpe Kjøbstæderne, og om ikke altid den første den bedste Udlænding af Folket selv blev foretrukken for enhver dueligere eller i det mindste ligesaa duelig Jndfødt. Vor Konge har jo givet den skjønne Lov: At Landets Børn skulle nyde Landets Frugter." Sprogmestere.