Adresseavis for Børn, 1780-04-12
Befordringer. Det skal gaae de frømme og lydige Børn vel, og de skulle vist blive befordrete til et lyksaligt Liv paa Jorden. Det er en Guds Foriettelse for de dydige Unge! Hvad skulde nu og vel være naturligere og meere kjert for Børn, end at vise sig taknemmelige imod Forældrene, som de har at takke for Livet, og for de kunne nyde dets milde Glæder? Men hvad er dog - med Vemodighed maae man tænke derpaa - hvad er sieldnere, som daglig ErfaAvis Erfarenhed lærer, end Exempler paa en ret ædel Kjerlighed hos Børn til Forældrene, paa saadan Kjerlighed, som opsvinger sig over det almindelige Gængse, endog med sin egen Fornøyelses Opofrelse? – Jo færre da saadanne Exempler ere, jo mere vil følgende skinne for vore Læsere. Den Preussiske Feldtmarskall von Keith var i sin Ungdom Page hos Kong Friderich den Første. Keiths Moder, som han inderlig elskede, levede i meget kummerlige Omstændigheder. Forat kunne understøtte hende noget, gjorde han, foruden de Nattevagter, som han skulde giøre for sig selv i Kongens Forgemak, endda mange for de andre Pager, og skikkede sin Moder de derfor bekomne og ellers sammensparete Penge. En Nat, da Kongen ikke kunde sove, og vilde have en Bog fra et andet Gemak at læse udi, ringede han efter den vagthavende Page. Han kom ikke. Kongen ringede adskillige gange igjen, men forgjeves. Endelig stod han op, klædde sig paa, og gik ud i Forgemakket, for at see, om der var ingen Page. Han fandt da Keith siddende der ved et Bord, men falden i Søvn, og et Brev liggende for ham, over hvilket han var sovet ind. Kongen tog Brevet og læsde det. Seith havde skrevet det til sin Moder, og det begyndte saaledes Dette er nu allerede den tredie Nat, at jeg har havt Vagten i Forgemakket for Penge. Jeg kan næsten ikke meere holde det ud. Dog glæder jeg mig over, at jeg derved nu atter har sammen sparet og fortjent 10 Rigsdaler, som jeg her sender min allerkjereste Moder, og - Her havde Søvnen overvundet ham. Monarchens høye Siel, som var saa emsindtlig ved alt det, der var smukt, ædelt og stort, blev inderlig rørt ved dette unge Menneskes Ædelmodighed. Han lod ham sove, lagde Brevet hen igjen, hentede to Tutter Frederichsdorer, stak en i hver af hans Kjollommer, og gik til Sengs igjen. Keith vaagnede, sluttede Brevet, og meget omhyggelig indpakkede sine Ti Daler, sin hele Rigdom, til Afsendelse til sin Moder. Han gjorde det under mange Sukke over, at det var saa lidet, og at han ikke var i Stand til at kunne sende hende mere. Han stod op, og i det samme fornam han, at hans Lommer vare tungere, end tilforn. for Børn. Med Ligegyldighed føelde han ned i dem; men hvo kan beskrive hans Forhavselse, da han fandt to Tutter Dukater. - Han troede, at det var ikkun skeet, for at sætte hans Redelighed paa Prove. Han fik altsaa neppe saasnart Kongen at see om Morgenen, førend han strax nærmede sig til ham med Dukaterne, fortælde hvad der havde tildraget sig, og bad om Forladelse for den Forseelse, han havde begaaet. Kongen, som blev endnu mere rørt over denne Pagens Redelighed og Retskaffenhed svarede: Ney, min Søn, der er ingen Prøve sat paa hans Ærlighed. Dukaterne ere hans, som en Belønning for hans sønlige Kjerlighed til hans Moder. – "Keith faldt da ned for sin Velgjørers Fødder, og kunde formedelst alt for stor Henrykkelse, ikkun takke stammende, ikkun takke med Glædestaarer. Monarchen, opfyldt af den inderligste Glædes Følelse, og ret lyksalig, over at have bidraget til et saa ædelt Hjertes Lykke, ralde den taknemmelige Henrykte paa den mildeste Maade sin Haand, for at opreyse ham, og forsikrede ham med de naadigste Udtryk, at han havde forhvervet sig hans fuldkomne bifald, udnævnde ham strax til Officier, og forærede han en anselig Summa, til at anskaffe sig Eqvipage for. Denne Lykkeliggjortes hele Liv var siden ikkun en eneste lang Taksigelse imod sin Monarch, og hans Tapperhed og Klogskab, som lignede hans Ædelmodighed, ophøyede ham fra et Ærestrintil et andet, indtil den høyeste militæriske Ærespost, hvilken han med Berømmelse beklædte som Feldtmarskall. Hvo har vel følet større Glæder som Seyervinder, end Frederich den Første, Og dog alligevel om han skulde selv have tilstaaet det hvo veed, hvilken Følelse der meest gjennemglødede hans Siel, enten den efter et vundet Slag, eller den han følede ved denne lykkeliggjorte ædle Søns taknemmelige Henrykkelse?