Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1843-09-11
Af en Beretning i Rendsburger Wochenblatt om en Fest i Rendsborg i Anledning af det tusindaarige Jubilæum for Overeenskomsten til Verdun, optage vi den slesvigske Advocat Dr. Gülichs Skaal som et Beviis paa, til hvilken Yderlighed Schleswigholsteinernes Fortydskningsbestræbelser gaae, og hvor stor Talefrihed den danske Regjering indrømmer en Germanoman i en dansk Fæstning; herpaa gjøre vi opmærksom, ikke for at fremkalde en Tale 76, en frihedsaction, men blot til Sammenligning. Den foregaaende Taler, Advocat Wiggers, havde for sine Øine opstillet Kortet og i Aanden seet et Tydskland fra Kongeaaen til Adige's Dale og fra Weichselen til Rhinen med 40 Millioner Mennesker. Den slesvigske Advocat Gülich fortsatte i samme Aand; han sagde, at de Ord, som vare talte i den nordligste Stad i det tydske Forbund (Manden mener: Rendsborg), men ikke i det tydske Land, havde klinget dybt i hans Hjerte, og at det endnu til hans Glæde gjenklang deri. Hans Forgængere Skaal havde gjeldt det tydske Forbund, og ogsaa nævnt de Lande, som, skjønt de ikke stode i nogen politisk Forbindelse med Tydskland, dog ved deres Aand, deres Følelse, Sprog, Ønsker og Trang hørte dertil, og ikke heri stod tilbage for nogen tydsk Folkestamme, som aldrig vilde skille sig fra Tydskland. Vel havde den forrige Togst gjort opmærksom paa den smertelige Omstændighed, at Tydskland endnu ikke var saa stort og mægtigt, som dets Beboere ønskede det, og at det endnu manglede flere Goder, som ere nødvendige til et Folks Lykke og Vel (Pressefrihed, Offentlighed og Mundlighed i Retsforhandlingen, Eedsvorneretter, sikkrede Constitutioner, Flaade osv.). Men dog vilde de tydske Lande, som ikke hørte til det politiske Tydskland, med Glæde træde ind i den politiske Forbindelse, da de vilde finde deres Lykke i den, og Tydskernes Lod maatte blive bedre og skjønnere. Saaledes forholdt det sig ogsaa med det hele tydske Land, hvorfra han stammede, med Slesvig, Holsteens Søster land. Slesvig var tydsk, og aldrig mere kunde de Danske fordre det som deres Eiendom, som en Bestanddeel af det danske Kongerige. Det lod sig vel ikke nægte, at der i det nordlige Slesvig tales et Sprog, som ikke var Tydsk. Men ligesaalidt kunde det gjelde for Dansk, men var et Patois af Dansk, Plattydsk, Frisisk, ja endogsaa engelske Ord forekom deri. Men om man ogsaa vilde indrømme, at der i Slesvig fandtes en Blanding af to Sprog, i det Syd ligge det Tydske, i det Nordlige det Danske, saa var Hertugdømmet Slesvig derfor ikke dansk, ligesaalidt som et blandet Sprog frembragte en blandet Følelse. Og denne Nordslesvigernes Følelse var ikke dansk men tydsk, som det havde viist sig ved mange Leiligheder, navnlig ogsaa ved Festen i Aabenraa. Saa vilde Taleren da ønske, at et Land, som havde tydske Elementer i sig, ogsaa ret snart maatte høre til Tydsklands politiske Forbindelse, og han vilde udbringe en Tost for, at det politiske Tydskland snart maatte stemme overens med det nationale Tydskland, hvor alle Tydsksindede ikke meere ligge udenfor det tydske Statsforbunds Grændser. (Fædrel.) Kong Christian VIII Hæderstavle i Thørning Thinghuus. (Et Brev.) Rygtet har havt fuldkommen Ret, og Din Grund for ikke at ville troe det, nemlig at Dannevirke ikke omtaler Sagen med et eneste Ord, uagtet Amtmandens Skrivelse allerede skulde være af 18de August, er ikke gyldig, hvor antagelig den end tilsyneladende kan være. Sagen hænger saaledes sammen. Bønderne have, som Du nok veed, aldrig kunnet faae det i deres Hoveder, at der i dette Anliggende var mindste Uret paa deres og mindste Ret paa Herredsfogedens Side; de vare derfor i høi Grad utilfredse med det Forslag, som Amtmanden, efter den kongelige Skrivelse af 28 Marts d. A.,ge Bre gjorde dem, at ophænge Tavlen i Haderslev Amthuus. De svarede vel Jntet, men Sandmanden, Gaardmand Hans Nissen, han som paa Sogne fogdernes Vegne havde ladet Tavlen forfærdige, kjørte hen til Thinghuset og hentede Tavlen, som imidlertid bestandig havde hængt i Krostuen, hjem til sit eget Huus. Her stod den, indtil for nylig; thi overile sig vilde Bønderne ikke. Men de ere seige, og gjemme ofte paa Ting, som Andre troe de have glemt for længe siden. Efter at have betænkt sig i meer end fire Maaneder, besluttede endelig de, som nærmest havde overtaget at bringe Tavlesagen til et mulig forønsket Resultat, at prøve en ny Storm paa Amtmanden. Skrive vilde de imidlertid ikke, det vare de blevne kjede af og gik derfor personlig, fem Mand, op til Amtmanden Onsdagen den 10 August. Her havde de en Samtale med Hs. Høivelbaarenhed paa en halv Time, hvori de urokkeligen bleve staaende fast i den Mening, at Tavlen baade kunde og burde ind paa sit Bestemmelsested i Thinghuset. Amtmandens gjentagne Forslag at ophænge den i Amtshuset eller i en Kirke, forkastede de aldeles. Tilsidst lovede han dem, at om to Dage skulde de faae hvad de forlangte: et bestemt Ja eller Nei. Fredag Morgen, indfandt Hans Nissen sig, og efter et forgjeves Forsøg paa at bringe ham paa andre Tanker, erholdt han nu af Hs. Høivelbaarenhed følgende Erklæring og Resolution.