Norske Intelligenssedler, 1766-10-22
NorNaJntelligen. No. 43. Onsdagen den 22. October 1766. Sedler. No. Om Gavmildhed imod Fattige. Ædelmodige Hierter føler en fuldkommen Fornøielse, naar de kand beviise bedrøvede og betrængte arme Mennesker Hielp. Denne indvortes Satisfaction er endnu langt større, naar de lade saadanne komme for sig, høre deres Klage og Elændighed med Sagtmodig, indrette deres Hielp og Bistand efter enhvers Beskaffenhed, og selv række dem Haanden. Men den som ikke har af Naturen noget ædelt og genereux Gemyt finder i saadan ædel Udgift ingen Fornøielse, men vil heller, endskiønt med langt mindre Ære, anvende sine Penge paa stoer Stads, mange Domestiqver, kostbare Liverier, overflødige Giæstebuder, &c. Nogle giver vel og Almisse, men ikke af et godt Hierte, eller af Medlidenhed; Andre giver af en forfængelig Ærekiærhed, for at sætte sig i nogen Slags Anseelse, eller og ved Forbøn og Recommendation hielper saadanne Mennesker, der ingen Hielp fortiener, og kunde hielpe sig selv, naar de vilde. Om disse sidste Velgiørere kunde man med rette sige: unne generosite mal place, esse detre generosite. En viss spansk Autor har gjort en alt for haard Beskrivelse over et Menneskes Natur og Tilbøyeligheder. Mennesket, siger han, er det allerletsindigste iblant alle Dyr; han forfølger alle andre, og sig selv; han er underkastet en stedsevarende Forandring, eftersom hans Lykke, Alder, Egennytte og Lidenskaber giver ham saadant. Det vilde Hav selv er ikke saa ubestandigt, som et Menneske. Han begaaer Fejler, i den Tanke at giøre godt; han bliver bestandig i den Mening, fordi han lader sig forblinde af Egenkiærlighed. Sin Ære søger han i Hævn og Grumhed; hans Ord, hans Graad og Latter tiener ham ikkun til Forstilling, og skiuler det, som er i hans Hierte. Religionen selv maa ofte tiene til at bedække hans Forehavende; Eeder og Løgn betiener han sig af, for desto bedre at indhylle sine Falskheder, og sætte et Dække for sine Absigter, Ved Frygt og Haab lader han sig regiere. Velgierninger giør ham utaknemmelig, men Lykken opblæst og hofmodig, derimod Lo venne frygtsom, og naar han seer sig tvungen, tager han ikke i Betænkning at begaae endog de nedrigste og uanstændigste Ting. Naar han giør sin Næste noget Got skeer det tilfældig vis, og ikke af noget got Hierte, eller sand Medlidenhed. reden regierer fuldkommen over ham; i Ulykke er han nedertrægtig og forsai Velstand stolt og ulidelig; han foragter andre men udspreder sig og sine Qval ter og berømmer sig selv. Han er ikke mindre end den, han vil være anseet for, og de Ting som han mest berømmer sig af ere mindst hos ham at finde. Han meener at være oprigtig i Venskab, men kand dog ikke bekomme langt mindre beholde noget. Hvad han selv besidder agter og skaaner han ikke; men fremmed Gods foraarsager ham Avind og Misundelse. Hans Begiærlighed haver ingen Ender jo meer han besidder, jo meer vil han have. Under Skin af Venskab giør han of mere Skade, end en Fiende, han forlanger en stræng ret over andre, men sel vil han gjerne blive seet igiennem Fingre med, at hans Feil maa gaae ustraffebort. Denne Beskrivelse over den Menneskelige Natur er meget haard, og kand hverken i Almindelighed om alle ey heller i Besynderlighed om et Menneske siges, Thi ligesom et Menneske umuelig kand besidde alle Dyder, saa er det og vanske lig at finde en, som er alle disse Laster og onde Tilbøyeligheder tilgedan og udøver dem; hos et hvert Menneske boer saavel Got som Ont og er fordeelt i en større eller mindre Grad. Hos de fleeste bestaaer ogsaa Lasterne ikkun i Tankerne eller et Forsæt, som ofte ved Overveielse, Forstand, Fortrydelse og andre Forhindringer, blive undertrykkede, ligesom og Dyderne selv, og det Gode som vi forsætter os, ikke altid ved et lykkeligt Udfald gelinger.