Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-08-02
For adskillige Aar siden gik en fornem Jrlænder, ved Navn O'Connor, paa Landeveien i Nærheden af sit Huus, og saae en stor Hund liggende paa Jorden, og hylende af Smerte. Da han nærmede sig det arme Dyr, fandt han, at det havde faaet knust et af sine Been. Desuden var det bedækket med Skarn, og syntes ganske kraftesløst. - O'Connor havde Medlidenhed med dette Dyr, og befalede sin Tjener at bære det ind i hans Huus. Efterat han havde ladet Hunden aftoe, forbandt han selv dens knuste Fod, og gav den noget at æde. Jnden faa Dages Forløb begyndte Dyret igjen at humpe og viste den største Hengivenhed for sin Velgjører; aldrig forlod det ham, uden naar det var nødsaget dertil. O'Connor fattede ligeledes en stor Hengivenhed for det, og da ingen meldte sig, som vilde have det igjen, besluttede han at beholde det. - Omtrent fjorten Dage derefter var Hunden igjen fuldkomment helbredet, og forsvandt en Morgen pludseligen, efterat han meer end sædvanligen havde vist O'Connor Kjertegn. Denne lod allevegne søge efter den, men al hans Umage var forgjeves; han talte derfor ofte skjemteviis om Dyrets Utaknemmelighed, der var løbet sin Vei, saasnart det var helbredet. – To Aar derpaa var O'Con nor en Middag hos en Ven, i nogen Frastand, fra sin Bolig, og da Aftenen var meget skjøn, gik han til Fods hjem igien. Da han havde tilbagelagt omtrent den halve Vei, styrtede tog Karle frem af en Hække og anfaldt ham rasende. De vare forsynede med Knipler, beslagne med Bly, hvilke O'Connor, saa meget som mueligt, søgte at afbøde med sin Stok; men det varede ikke længe, saa stod han Fare for at blive overvældet, da han i en Busk i Nærheden fornam en Raslen. Han skreg nu om Hjelp; i Øieblikket styrtede en Hund frem og anfaldt een af Karlene med største Raserie. Den Anden tog Flugten, og den, som Hunden havdt taget fat i, bad, i sin Forskrækkelse, om Naade for sit Liv, og lod sig binde. Da O'Connor paa denne Maade havde fængslet ham, bevidnede han sin fiirbenede Befrier sin Taknemmelighed, og gjenkjendte nu i samme til sin største Forundring den Hund, hvis Been han for to Aar siden havde cureret. - Medens han forundrede sig over denne besynderlige Hændelse, der i et saa farligt Øieblik havde forskaffet ham Hundens Bistand, løste hans Eierindes Nærmelse Gaaden. Denne var en fattig Kone, der, halv død af Skræk, krøb frem af Krattet, hvori hun havde skjult sig, da hun saae begge Karlene overfalde O'Connor. Hun fortalte ham, at hun var Enke; Hunden havde tilhørt hendes Mand, der for omtrent tre Aar siden var død; Dyret havde altid vist stor Hengivenhed for ham, og siden hans Død havde det altid holdt sig ligesaa troligt til hende. Men for to Aar siden havde hun mistet Hunden, da hun var gaaet hjem fra et Marked, og, efterat hun havde opgivet alt Haab, nogensinde at faae ham at see igjen, var han en Morgen ganske uformodet vendt tilbage; hun havde nu været paa Hjemvejen fra en Paarørende, og da hun saae to Karle overfalde O'Connor, var hun krøbet ind i Krattet, hvorhen hendes Hund var fulgt hende; men da han hørte den Ulykkeliges Stemme ilede han ham strax til Hjelp. - Han har reddet mit Liv, svarede O'Connor, og naar De vil sælge mig den, saa bestemme De den Priis, De vil have. "Det vilde være aldeles unyttigt, thi han vilde ikke blive hos Nogen, saalænge jeg levede i denne Deel af Landet."– "Jeg maa have ham, svarede O'Connor: vil De selv tage i Huset hos mig, Paa en Seng og Brød skal det ikke mangle Dem?"Med Glæde samtykkede den fattige Kone heri hun fandt en beqvem Bolig, og da hun var albeidsom, nød O'Connor den dobbelte Glæde, at faae en erkjendtlig Jndboerske og en taknemmelig Hund, som han havde at takke for sit Liv.