Den Vest-Sjællandske Avis, 1837-05-18
(Efter et for nylig udkommet Skrift: Portugal og Galizia.) Forfatteren reiste fra Lugo til St. Jago med Soldater og Muuldyrdrivere. Han lyttede til deres Samtaler, og saae hvorledes de gysede ved Navnet Escolar, den frygtelige Ulvedriver, den eensomme Vandrer paa Bjergene, en Tjener for Mørkhedens Fyrste. Saadanne Aander paatage sig menneskelig Skikkelse, sætte sig paa een eller anden høi Bjergspidse, hilse med djævelsk Fryd paa Sneestormen, der samler sig ved deres Fødder, see, hvorledes alt Land rundt omkring bliver hvidt, og erkjende, at Tiden til deres Magt er kommen. Den undergivne, men skrækkelige for enhver Anden, forsamle Ulvene sig paa usynlige Vink af disse, og adlyde blindt det Tegn, som drive dem frem til Ødelæggelse. Og ved den ulykkelige Landmand, der har ægget en Escolar, til Hevn; thi pas paa, den fra Helvede sendte Ulv kommer over hans Hjord. Hans troe Hund, som ellers aldrig skræmmes for noget Dødeligt, vover sig ikke i Kamp med denne Kraft fra Helvede og viger tilbage for det overnaturlige Øie. Forgjeves lægger hans Herre an med den Bøsse, som aldrig skjød feil Kuglen rammer ikke, eller preller uden Skade af paa den fortryllede Hud. Flugt er Hyrdens eneste Redning; Forstyrrelse venter paa hans Hjord, og Fortvivlelse udbreder sig over hans Hytte. (Efter samme Forfatter.) Naar man farer ned af Duero-Strømmen, saa finder man dens Flodleie ofte saaledes indsluttet imellem Bjerge, at det danner et dunkelt Svælg. Ved Jndløbet til et saadant stod i fordums Tid et maurisk Slot, hvis Ruiner skue endnu stolte ned paa Vandet. En vis Overtroknytter sig til dette Slot, saaledes som til mange andre, mauriske Slotte, nemlig om Moira incantada, eller det fortryllede mauriske Fruentimmer, en Overtro, der er meget udbredt i Portugal. Landfolket mener, at den mauriske Stamme vel er tilgrunde, men at Maurernes Magt ikke aldeles har ophørt, thi næsten i ethvert Slot, hvor Saracenerne engang herskede som Feudalherrer, er et fortryllet maurisk Fruentimmer endnu stedse banlyst til Stedet, og bevogter Slottets forborgne Skatte. Som den sidste Levning af et forsvundent Folk og siden den sørgelige Dag, da de fordreves, staaer hun som en Beskytterinde forde her nedgravede Skatte, som en Kiede imellem de Levende og Døde, og ophøiet over de Dødeliges Skjebne byder hun Tidens Strøm og Dødens Slag Trods. Omendskjøndt bundet ved et hemmelighedsfuldt Baand til en hedensk og eengang fjendtlig Slæger hendes Sind dog ikke vildt, og hendes Udseende har intet Skrækkeligt ved sig; thi naar den lette Dug ved det første Daggry befugter Bjerge og Klipper, eller naar den nedgaaende Soel lader sine sidste Straaler falde paa den øde Bolig, da seer man hende, klædt i hendes Stammes flagrende Klædebou paa en eller anden af de sønderbrudte Buer, lævende sig til Ruinen, der minder om hendes Nations Berømmelse, saaledes som een, der sørger, men som dog ikke søger at hevne sig. Hun skyer Dagen Lys, men hun flyer ikke for dem, der opsøge hende. Undertiden omgiver hun et begunstiget Menneske med hendes Tryllerie, beskytter ham for Ulykke, og forunder ham en Deel af det nedgravede Guld. Det er ingen Synd, at opsøge en Moira, og det synes, som om Landfolket ved en rigelig Kjærlighed vil til Tak for den indbildte Godhed og den beskyttende Omsorg af det fortryllede mauriske Fruentimmer gjøre den grusomme Uret god igjen, som deres Forfædre øvede mod Maurerne. Dette sørgelige, men smukke Sagn forhøier maaskee endnu mere Ruinens skjønne, m. vilde Udseende.