Viborger Samler, 1820-05-13
London, den 1ste Mai. I Dag Morges Kl. 8 ere de 5 Landsforrædere Thistlewood Tidd Jngs Brunt og Davidson henrettede. Skarpretteren var maske. ret. Efterat de havde hængt en halv Time, blev de hidsede ned og deres Hoveder afhugne og viiste hver for sig Publikum, med Tilføiende af deres Navne. Parteringen skeete ikke; men de bleve nedlagde hver for sig i en Kiste, og Anatomisterne fil deres Kroppe til Brug - Fra om Morgenen Kl. 3. af var Londons Mennesker paa Benene for at see Enden paa denne Tragoedie, og Beboerne i Omegnen af Newgatefængslet havde meget fordeelagtig udleiet deres Vinduer. Man gav villig 5 Daler (1 Pund) for et Vindue at staae i. Anstalterne til at betrygge Staden for Opløb og Spektakler, af Forbrydernes mulige Venner, var der sørget got for, baade ved Gardedragoner, Fodgade 6 ladte Kane ner og 700 Politi= og Sprøitefolk. Desuden var reist et stærk Stakitværk og Retterpladsen. Lordmajoren var selv tilstæde og dirigerede det Hele -De 4 førstnævnte Forbrydere vilde hverken først eller sidst have Præster til sig, dem de dog selv kunde vælge; de svarede: de vare Deister (troede paa en Gud) men frygtede ikke for Døden, da de vare fattede paa alt Mødende, og ønskede jo før jo heller at døe." Davidson var den Eneste, der viiste nogen synlig Anger, ligesom han og modtog Sakramentet. Selv paa Skafottet kunde de 4 Første ikke tilbageholde deres Frækhed; Slagter Jngs sang bestandig: "Giv mig Død eller Frihed!" han nikkede adskillige af sine Bekjendtere venlig til og ønskede dem Farvel - Hele Tiden løb forresten Munden paa ham. Han bad Skarpretteren lægge Strikken ret fast om hans Hals, at han ikke skulde falde af Galgen, samt om at Huen ikke for snart maatte trækkes ned for Øinene, paa det han saalænge muligt maatte see - Journalisternes Com missionærer, som han blev vaer, forsikkrede han, at han ikke var bange for at møde hverken Gud eller Mennesker; thi han vidste Gud vilde være ham naadig. Han anmodede dem kuns om, at sige Verden, at han døde som Fjende af alle Tyranner - Hans sidste Ord vare: "Nu faret jeg, JameJngs, bort." Brunt undrede sig over de mange Militære, og sagde: "Dette Land vil faae en Militær-Regjering, dersom der ikke opstaae flere Folk end v." Jmidlertid bad han dog Got for Kongen og ønskede han længe maatte regjere. En Minufør han døde, tog han en Priis Tobak. David som blev ledsaget af en Præst, og ligesom han var den eneste af disse Uhyrer, der brød sig om Religionen, saaledes blev han og ved, til det Sidste, at bede andægtig. Thistlewood og Tidd viiste samme Haardnakkenhed paa Skafottet som før, og Dagen for deres Henrettelse søgde Fængslets Præst, Hr. Cotton, forgiæves at blødgjøre disse forhærdede Synderes Hjerter, som de Fire slet ikke ændsede; kuns Mulatten Davidson søgte Trøst i Præstens Tale, En Samtale som Aldermann Wood endelig paastolmed Thistlewood, der først havde Sted paa Retterstedet, angik nogle Spørgsmaale han gjorde Delinqventen: "Om hans Bekjendtskab med en vis Edvards, (som man i Publikum mistænkte for, at være Spion fra Kronens Side) og hvor mange Penge han havde faaet af ham," Thistlewood svarede, at han i Fjor i Juni først havde lært at kjende ham, og ialt maaskee faaet 2 Pund af ham. Henrettelsen gik i øvrigt rolig af og ingen lod sig høre til Fordeel for de Henrettede, uden nogen smaae Hyl, der lode sig høre, da man huggede Hovederne af dem Dog skeete samme Dag den Ulykke, at den store Mængde Folk der stode paa Kirkegaarden St. Sepulchre og lænede sig til Gitteret, faldt, da det gik itu, ned paa Gaden, hvorved 16 Personer, brak Armee og Been. De andre 5 Landsforrædere: Strange Con per, Bradburn, Harrison og Wilson bleve benaadede med at landsforvises paa Livstid til Botanybay, hvorhen de alt ere paa Veie. De 3 første vare meget taknemlige for denne Naade og faldt strax paa Knæe af Glæde derover; men Hartisson og Wilson hørte Benaadningen med haanende Mine og da Lordmajoren gav dem at forstaae, at de selvsamme Ministre, de havde vildet myrde, vare de det havde bevirket den, rørte det saalidet de ta forstokkede Syndere, at de skar Tænder og ynkede deres stakkels Venner, som glædte sig derved. Gilchrists Dom er ikke falden. Det eneste følsomme man saae af Thistlewood, var en meget rørende Afsked han i Fængslet tog med sin Søn, som egentlig er et Elskovsbarn, hvilken hans anden Kone har opdraget som eget Barn.