Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1845-07-30
Der er imidlertid i denne Opfordring en Episode, som Generalfiskalen særligen har paaanket, og hvorom jeg derfor maa tillade mig nogle særlige bemærkninger, jeg mener det med et Par Ord antydede billede af Boldhuset i Versailles. Den er en Lignelse, og alle Lignelser halte, som Ordsproget siger. Med andre Ord, man kan ikke fordre, at tvende sammenlignede Momenter skulle være identiske - saa var det ikke en Lignelse, men en Tautologi – men kun, at de ved Siden af de forskjelligheder, der gjøre dem til tvende individuelle Momenter, skulle frembyde en eller anden Side, hvori de ligne hinanden. Gjelder dette og enhver Lignelse, maa det især være Tilfælde da, naar den, som anstiller dem, selv siger – endog i Forveien bebuder, at der er en umaadelig Forskjel mellem begge Sammenligningsled – ja at denne Forskiel er saa stor, at Jngen kan have ham mistænkt for at oversee den. Generalfiskalen vil altsaa see, at jeg meget vel har været mig Uligheden bevidst, og deriblandt navnligen ogsaa den, han selv antyder, at Ridehuset er blevet denne Forsamling velvilligen overladt, medens Boldhuset i Versailles egenmægtigen blev tagen i Besiddelse af Nationalforsamlingens Medlemmer – en Forskjel, der visseligen vilde have afholdt mig fra at benytte Lignelsen, dersom jeg havde tænkt mig Muligheden af, at mine Ord saa groveligen kunde misforstaaes, at man der kunde finde noget, der var rettet mod Husets Eier, noget, som ikke selv Kongen maatte kunne skjænke sit fuldkomne bifald. Men denne umaadelige Forskjelpaa Personerne og Situationen, udelukker ikke Ligheden, og denne søger jeg først og fremmest deri, at mig er af hele Historien ikke noget Tilfælde bekjendt, at en stor Forsamling af de de forskjelligste Personer i den Grad har været besjælet af selvfornegtende, uegennyttig, høihjertet Fædrelandskjærlighed, som hiin Forsamling var det i hiin evig mindeværdige Stund. Det er som det høieste Exempel paa reen og hellig Beggeistring for det almene Vel, at jeg foreholdt dette lysende billede for en Forsamling, hvori der heller ikke blandede sig stygge Lidenskaber eller selviske Planer i dens ungdommelige og smukke Enthusiasme; og jeg foreholdt dem hiint Billede, ikke for at de skulde sætte sig selv ved Siden af det hvorfor jeg tilstrækkeligen har advaret, men for at de skulde skue op dertil, som til noget meget Ophøiet, fordi der ligger en opløftende, en forædlende og styrkende Kraft deri, at fæste Øie paa det Store, – "derved voxer det Smaa. Og skjøndt jeg vistnok sætter den franske Constituante i det mindste ligesaa høit som Generalfiskalen, og altsaa ikke meere, end han, vil være tilbøielig til letteligen at sætte noget Andet ved Siden af den, saa skal man dog ikke kunne negte, at ogsaa vor Forsamling, hvor lille den forholdsviis end var, dog frembød for første Gang, i det mindste i en Række af Aarhundreder, en moralsk Repræsentation af hele Norden, – vel uden Fuldmagt til at handle, hvorom der naturligviis heller ikke med et Ord har været Tale, men dog ikke uden stor Betydning for Folkemeningens Udvikling. Og hvis virkeligen alle de Tilstedeværende undsletteligen have indprentet sig Bevidstheden om Nordens nationale Eenhed, hvis de kun intet anticipere, men paa den anden Side blive troe, naar deres Tid til at virke kommer, hvis de da aldrig forlade den strengeste Legalitets Vei, men i denne Aand arbeide hver i den ham anviste Gierning, – hver i den Livsstilling, der vorder ham til Deel, da tør mankendelig haabe, at ogsaa den Stund, hvori de befrugtede deres Sjæl med et stort og lovligt Formaal, ikke blot vil have stor Betydning" for hver Enkelts Liv, men ogsaa "bære rige og velsignede Frugter for det store fælles Fædreland. Den ærede Ret vil altsaa see, at trods den store Forskjellighed, som jeg hverken har overseet eller fordulgt, bliver her Sammenligningspuncter nok til at berettige mig til den stærkt reserverede Sammenligning, jeg har gjort – idetmindste til juridisk at berettige mig dertil. Skulde den ærede Ret nemlig end finde, at det vilde have været smagfuldere ikke at benytte en Sammenligning, der kun med stærke Reservationer kunde gjøres, da kan jeg kun svare, at hvad der foreligger ikke er en Afhandling, men en Tale, bestemt til at høre, ei til at læses, og at den hele Omgivelse, Stemning, Vexelvirkning mellem den Talende og hans Tilhørere, kortsagt, den hele aandige Temperatur, den hele sjælelige Belysning, hvori Talen fremtræder, ere Momenter af den største Betydning for en retfærdig Bedømmelse, som forsvinde for den kolde Drøftelse af det nedskrevne Ord, især for en Domstolsnøieregnende Kritik. Selv Generalfiskalens Jndlæg indeholder Vink om, at mit billede passede til Øieblikkets - jeg tør vel sige - høitidelige Opføftelse, og i alt Fald er det en juridisk, ikke en æsthetisk Domstol, for hvilken jeg her skal forsvare mig. Og fra det juridisk Standpunct - hvad har da Generalfiskalen indvendt mod denne Episode, At jeg skulde have sammenstillet Nordens Tilstand med den Forfatning, hvori Frankrig, dengang befandt sig, er urigtigt; thi vel bruger jeg det noget ugentlige Udtryk at velse vort Fædreland, det hele skandinaviske Norden, men den hele Sammenhæng viser noksom, at denne ryetoriske Vending, som Generalfiskalen derfor heller ikke har fremhævet, ikke er tagen i nogen on Betydning; thi ligesom jeg ikke har sagt, at vort Norden er sønderreven og ødelagt, hvilket jeg tvertimod kun har sagt om det daværende Frankrige, saaledes har jeg ogsaa her antydet den Forskjel mellem begge Facta, jeg i det foregaaende selv saa udtrykkeligen havde fremhævet, ved om den constituerende Forsamling at bruge Udtrykket at blive sammen, d. c. til Handling, om det nordiske Møde derimod at holde sammen, hvilket klarligen viser, at det er fra Tvedragtens og Vanheldets syndige Tid, at Folkenes Sammenhold skal frelse deres store, fælles Fædreland. Men hvad bliver der da tilbage at anke over, uden det tomme Skrækkebillede af "den blodige, franske Revolution, Som om hine høihjertede Patrioter vare Skyld i den franske Revolutions Rædsler, Som om nogen – jeg siger ikke Dommer, men blot nogen Tilhører kunde være ukyndig nok i Historien til ikke at vide, eller tankeløs nok til at glemme, at disse Rædlers første Udbrud bedrøvede og forfærdede Nationalforsamlingen ikke mindre, end Kongen, at disse Rædslers senere Udvikling slugte saa mange netop af dens bedste og virksomste Mænd, forinden den vovede sig til at omstyrte Thronen. Hvad bliver der da tilbage, uden den ideligen gjentagne, men bestandig lige tomme Forsikkring, at Nordens Eenhed er Foreningen af dets tre Kroner paa eet HovedJeg kommer nu til Talens Slutning, som Generalfiskalen vel ikke med et Ord har omtalt, men som jeg fra min Skoe maa anbefale til den ærede Rets særdeles Opmærksomhed, fordi den hele Tankegang der sammenfattes i et Par korte Sætninger, fordi den practiske Conclusion af alt det Foregaaende der, udtrykkes - om jeg saa tør sige ien bestemt Formular. Jeg havde i det foregaaende udviklet, at denne Fest havde stor og glædelig Betydning; thi vel var Jdeen om Nordens Eenhed saa gammel, som Norden selv, og ubevidst tilstede selv i de indbyrdes Krige, hvis endelige Formaal var at forene Nordens tre Kroner paa eet Hoved, og vel var denne Jdee udviklet til Erkjendelsesform for meere end et halvt Seculum siden, men til almindelig Folkebevidsthed var den først nu ifærd med at blive, og i denne Overgang havde den studerende Ungdom en vigtig Mission. Thi om den end ikke nu var kaldet til practisk Virken, saa vilde den dog med Tiden blive det, saa at den, hvis den nu ret levende befæstede sig i Erkjendelsen af det hele Nordens nationale Eenhed, og blev denne sin Erkjendelse tro, da vilde dens Stræben kunne vorde rig paa velsignede Frugter. Og efterat de havde lovet dette, saa slutter jeg saaledes: "Saa gaae dahen og hold deres Ord! Og hvad skal de da gjøre for at holde deres Ord, Jeg vil lade Talen selv svare Udrust Deres Sjæl og bered Deres Sind til at fuldbyrde Deres Gierning, først og fremmest i det, som nu ligger Dem nærmest, i Aandens og Videnskabens Verden, men ogsaa efterhaanden, som De føres ind i det practiske Liv og kaldes til at deeltage i dets Jdræt i Virkelighedens Rige. Jeg kan godt begribe at der for Generalfiskalen ikke var Andet at gjøre, end at lade denne meest betydende Deel af den hele Tale uomtalt; thi hvorledes skulde han kunne opretholde sin Paastand, hvorpaa hele Actionen, hviler, at jeg ved Nordens Eenhed forstaaer de tre Kroners Forening paa eet Hoved, ved Siden af det Paalæg, først og fremmest at fuldbyrde denne Eenhed i "Aandens og Videnskabens Rige?" Eller er det maaskee Øhlenschagers Krone, som han efter Tegners Paastand har arvet efter Göthe, som jeg vil fratage ham og sætte paa f. Ex. Tegners Hoved, Eller hvorledes vilde hans Sigtelse for Oprørstale kunne tage sig ud ved Siden af den Opfordring ikke at gribe til Bøsse og Sabel, til Øre og Høtyv og at møde dermed paa Allarmpladsen, – men til at gaae hjem og udrustederes Siæl, ved alvorlige og grundige Studier, Men jeg taler jo ikke blot om "Aandens og Videnskabens Verden. – jeg taler jo ogsaa om "Virkelighedens Rige. J visseligen hører jeg ikke til dem, der mene, at den skandinaviske Jdee ikke gaaer ud paa Andet, end at vi skulle være høflige mod hinanden, hvor vi paa Reiser mødes, og meere end hidtil læse hinandens Bøger. Hvad jeg forstaaer ved Skandinavismen, har jeg tydelig nok udtalt, at alle Nordboer skulle vide sig forenede til et stort, et rigt og mangfoldigt Hele, skulle føle sig som en national Eenhed, skulle erkjende hele det store skandinaviske Norden som deres Fædreland, – altsaa: et Folk, deelt i tre Stammer, eet Land, deelt i tre Riger! Og Gud frie mig for at dette skulde være min Opfindelse eller min Privatmening; det er en Erkjendelse, der lever i mange Tusindes Sjæl, som er udtal mange Tusinde Gange, og som jeg haaber ikke skal behøve 1 eller 2 Decennier for at blive en saa udbredt og fast Folkebevidsthed, at der ikke skal kunne findes Nogen, som drager den i Tvivl, Men er dette saaledes, da vil den ikke kunne blive staaende blot i Jdeens Verden, da maa den nødvendigviis trænge ind i Livet, ind i "Virkelighedens Rige. Hvorledes dette skal skee, og hvad der til den Ende kan foranstaltes, maa naturligviis være Resultatet af de nordiske Folk og navnligen deres Regjeringers af denne Aand besjælede Tænken og Virken; men da Generalfiskalen, synes ikke at ville anerkjende anden "Virkelighed, end den dye nastiske, maa det være mig tilladt at nævne et Par Exempler paa Skridt, der vilde tilhøre Virkelighedens Rige, uden at berøre enten "Dynastierne eller Forfatningspørgsmaal, hvorved jeg naturligviis ikke har den Pretention, at ville opstille Skandinavismens Program, men kun i Defensionens Jnteresse at oplyse, at fordi man ikke bliver staaende ved blotte, ufrugtbare Sympathier og resultatløse Venskabsbeviser, derfor behøver man ikke at gaae til den modsatte Yderlighed at ville sammensmelte Norden til et eneste Rige under et eneste Dynasti.