Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-06-27
Enhver Nations Digterrige har til enhver Tib, om man saa vil, en Konge, som de Samtidige, det være med eller uden Føie, holde. Om ogsaa Efterverdenen vil erkjende hans Krones Retmæssighed, derom kunne Samtidige ikke dømme, da der ligesaavel gives usurperede poetiske, som usurperede politiske Troner. Den, som i dette Øieblik ansees for Konge i det brittiske Digterrige, er den berømte Lord Byron. Gothe yttrer (i sit Skrift "Ueber Kunst und Alterthum", 2 B. 2 H. 1820) nogle mærkværdige Ord om denne Digter i en critisk Anmeldelse af hans Manfred, at dramatic Poem. "Et forunderligt, mig nærberørende Særsyn, siger han: "var mig Sørgespillet Manfred, af Byron. Denne selsomme. aandrige Digter har optaget i sig min Faust, og, hypochondrisk, suet deraf den selsomste Føde. Han har paa en egen Maade benyttet de til hans Hensigt passende Motiver, saa at ingen deraf er mere den samme, og netop derfor kan jeg ikke noksom beundre hans Aand. Denne Omdannelse er saa ganske af det Hele, at man derover, og over Liig heden og Uligheden kunde holde høist interessante Forelæsninger, hvorhos jeg ikke kan negte, at den morke Jld af en grændseløs, rig Fortvivlelse tilsidst bliver os byrdefuld. Dog er den Fortræd, man føler, stedse forbunden med Beundring og Høiagtelse. Vi finde altsaa i dette Sørgespil ganske egentlig Qvintessencen af det forunderligste, til egen Qval fødte Talents Sindelav og Lidenskaber. Lord Byrons Leve og Digtemaade tillader neppe en retfærdig og billig Bedømmelse. Han har ofte nok tilstaaet hvad der piner ham; han har gjentagne Gange fremstillet det, og neppe har Nogen Medlidenhed med den utaalelige Smerte, hvormed han, drøvtyggende, stedse arbeider omkring med, Egentligen er det to Qvinder, hvis Gjenfærd uophørligen forfølge ham, som ogsaa i det nævnte Stykke spille store Roller, den ene under Navn af Astarte, den anden, uden Skik telse, blot en Stemme. Om det græsselige Eventyr, han havde med den første, fortæller man følgende. Som en ung, dristig, høist indtagende Mand fatter han Kierlighed til en slorentinsk Dame. Hendes Gemal opdager det, og myrder sin Kone. Men ogsaa Morderen findes samme Nat død paa Gaden, uden at imidlertid Mistanken kan falde paa Nogen. Lord Byron forlader Florenz og slæber sit hele Liv igjennem saadanne Spøgelser, efter sig. - Den eventyrlige Begivenhed gjøres ved utallige Hentydninger i hans Digte sandsynlig, ligesom han, f. Ex. høist grusomt rasende i sine egne Jndvolde, anvender hiin spartanske Konges ulykkelige Historie paa sig. Den er følgende: Pausanias, Lacedæmonisk Feldtherre, hæderkronet ved den vigtige Seier ved Plata, men siden, formedelst Overmod, Tværhed, raa, haard Adfærd, tabende Grækernes Kierlighed, formedelst hemmelige Forstaaelser med Fienden, sine Landsmænds Tillid, denne paadrager sig en svær Blodskyld, der forfølger ham indtil hans forsmædelige Endeligt; thi da han paa det sorte Hav anfører de forbundne Grækeres Flaade, fatter han en brændende Lidenskab for en smuk bygantisk Mø. Efter lang Modstræben fravinder Magthaveren endeligen Forældrene hende; hun skal om Natten føres til ham. Undseelig beder hun Betjenterne at slukke Lamperne; det skeer, og, ravende i Mørke, støder hun Lampestøtten omkuld. Pausanias vaagner af Søvnen; mistænksom formoder han Mordere, griber Sværdet og nedhugger den Elskede. Det græsselige Syn af denne Scene forlader ham aldrig; Skyggen forfølger ham uophørligen, saa at han forgjeves anraaber Guderne og de manende Præster. - Hvilket saaret Hjerte maa den Digter ikke have, der opsøger en saadan Begivenhed i Forverdenen, tilegner sig den, og bebyrder sit tragiske Magebillede dermed. Efterstaaende af Mismod og Livslede overvældede Monolog bliver nu ved denne Anmærkning forstaaelig; vi anbefale den alle Declamationens Venner til Øvelse." Her leverer Goethe en tydsk metrisk Oversættelse af denne Monolog; men med al den dybe Agtelse, man har og bør have for den store Digter, kan det dog ikke negtes, at han paa adskillige Steder ganske har misforstaaet sin Original. Her nogle Prøver: Days Steal on us and from us; yet we live; Loathing our lise, and dreading still to die In all the days of this detested yolee. Dette oversætter Goethe saaledes: Tage. Bestehlend stehlen sie sich weg; Wir leden Jn Lebens Ueberdrus, in Schen des Todes. Jn all den Tagen der vervunschte Posse. Ordret oversat lyder det saaledes: Dage. Stiele sig paa os og stiele sig fra os; end vi leve Hadende vort Liv og frygtende end at døe. J alle Dage af dette afskyelige Aag. Steal on, er ikke bestehlend, men at skjele (liste) sig paa, og hele Tanken bliver ved denne Feil, meningsløs, ligesom overalt den hele Tirade er misforstaaet her. I can call the dend." And ask them what it is we dread to be: Thesternest answet can but be the grave And that is uothing if they answer not The buried propher answered to the hos Of Ender. - Die Todten ruf ich Und frage sie: was ist den das wir fürchten? Der Antwort ernsteste ist doch das Grab. Und das ist nicht, antworten sie mit nicht &c. Ordret lyder Stedet saaledes:Jeg kan kalde de Døde, Og spørge dem, hvad er det vi frygte for at vorde? Det værste Svar kan kun blive Graven, Og det er intet – hvis de svare ei Den jordede Prophet giensvarede Heren, J Ender. Degrandpre, en fransk Marineofficeer, som opholdt sig, Aarene 1787 og 1788 paa Kysten af Africa, og udgav 1801 sin Reise?). Han fortæller der nogle Exempler paa Orangoutangens Forstand, som ere høist paafaldende. Den han havde ombord paa sit Skib, besørgede en Fyrbøder Forretninger, beregnede Kakkelovnsvarmen nøye efter Veiret, og passede paa Jlden. Den gav siden Kokken ved Tegn at forstaae, naar det var Tid at skyde Brøden ind i Ovnen. Ogsaa hialp den at vinde Tougene op, og vidste nøie, naar den skulde trække eller fire. Den gik stedse paa Bagbenene, støttet ved en Stok. Negerne troede, Voyage à la Cote occidentale d'Afrique, Paris 1801. at det kun var af Frygt for at den skulde kaldes til Arbeide, at den ikke talte. - Han fortæller endvidere, at der i Kongo findes et Træ, som hele et Skibs Mandskab, Haand i Haand, ikke var istand tilat omspænde, og som han anseer for det største i hele Skabningen, men uden at han dog kan indsee, hvilket Øiemed Naturen har havt dermed, da dets Frugt smager slet, det ikke giver nogen Skygge, og dets svampagtige Ved til intet duer. - Prindserne og Prindsesserne i Kongo besidde store Rettigheder. Tronfølgen tilfalder imidlertid kun Kongens Søstersønner, der ene ere fødte Prindser, have den høieste Rang i Staten og ere den eneste Classe, der ikke maa sælges som Slaver. Derimod have Folk af hver Stand Ret til at sælge ringere Folk som Slaver, og derfor have fødte Prindser Privilegium paa at sælge enhver af deres Medundersaatter. Man har havt det Exempel, at af to Sønner af de meest anseete Mænd i Kongeriget, blev den ene solgt som Slave, og den anden Konge, begge i Følge deres Fødsel. En Prindsesse kan vælge hvo hun vil til Gemal, uden at denne tør undslaae sig derfor, han maa endog give alle sine andre Koner Afskeed, og indskrænke sig til hende allene. Men Prindsessen, kan saa ofte hun vil, og uden nogen Grund, give sin Gemal Løbepas. Det er derfor aldeles ingen Sieldenhed, at hun vælger en rig Ægtemand, og afskediger ham, naar hun har tilsat hans Formue, hvorpaa den Forskudte vender tilbage til sin oprindelige Stand. Men opløses Ægtebaandet ved Døden, saa bliver han sin hele Levetid Prinds. En saadan Prindseværdighed forskaffer man sig ofte ved en Portion Gift. David Garrick var uden Tvivl en af de største Skuespillere, der nogensinde have levet. Men, som saa mange store Genier var hans første Bestemmelse noget ganske andet end Skuepladsen. Hans Fader vilde han skulde studere Lovkyndigheden. Men Melpomene og Thalia spillede Themis et Puds, og i sit 24de Aar betraadte han den Løbebane, hvortil Naturen havde bestemt ham. Hans Hovedtalent var Pantommen. Han forstod at udtrykke alle Lidenskaber, og kunde i et Nu gaae over fra Vrede til Glæde, fra Harme til Blidhed, fra Enfoldighed til Livfuldhed. Ofte declamerede han for Folk, som ikke forstode Engelsk, Steder af forskjellige Roller, og vakte ved sin Mimik og sin Stemmes Toner alle de Følelser, der bevæge Sielen, uden at de vidste, hvad han egentligen talede. Han havde en saadan Magt over sit Phystognomie, at, da man ønskede den kort forhen afdøde Fieldings Billede, gik han til Hogarth, svøbte sig i et Sideværelse i en Kappe, han til den Ende havde medbragt, og antog paa en skuffende Maade Fieldings Miner og Udtryk; han forandrede derhos sin Stemme, kaldte saa paa Hogarth, og bad ham male sig. Hogarth forfærdedes, og troede at see Fielding selv. "Skynd Dem at male mig, sagde Garrick. Denne gjorde det, og dette Portræt er det, der staaer foran Digterens Værker. Uagtet Garrick besad en saa udmærket Færdighed i at efterligne andres Lader og Gebærder, saa taler hans Biographer dog ikke om, at han nogensinde nedlod sig til, at efterligne virkelige Personer og give dem til Priis for Pøbelhaan og Pøbellatter. Men det er derpaa man altid vil kunne skjælne det sande Genie, der stedse søger sin Storhed i at efterligne Naturen i sin Almindelighed, ikke Menneskene i deres let kjendelige Enkeltheder, fra det underordnede Talent, der netop gjør det Modsatte, for at være saa meget vissere paa Galleriets bifald. Pøbelen er altid beredt til at yde den, der smigrer dens Fordomme, sin snart visnende Krands. Derfor er det fra Skuepladsen, at alle Pøbelagtigheder lettest kunne udstrømme, naar der ikke sættes tilbørlige Diger for saadan Udstrømning. De lavere Menneskeclasser tænke sjeldent over det, de see paa Skuepladsen: De mene, at det, som der siges, nødvendigen maa være rigtigt, og da de komme her for at mores, saa antage de den Morskab, som der tilbydes dem, for anstændig og efterlignelsesværdig. Jo føleligere med hvert Aar den i Aarhundreder forsømte Brug af Bade overhoved bliver, og jo mere man lærer at kjende Søvandets store Lægekræfter, saavel med Hensyn til den udvortes som indvortes Anvendelse, især i Forening med et samtidigt Ophold i Søluften, desmere tiltager ogsaa Tallet af Badeanstalter og Søbade, men saa meget nødvendigere bliver det for Publicum, nøiere at kiende ethvert Badesteds Egenskaber, saavel med Hensyn til sine Lægekræfter og Behageligheder, som til sine occonomiske Forhold, paa det Enhver kan vælge efter sit Behov og sine Ønsker. Undertegnede anseer det altsaa for Pligt, korteligen at anføre her det herværende SøbadsEiendommeligheder. Apenrade ligger under 35 1/2 Nord. Brede og under 9 22" østl. Længde fra London, altsaa noget nordligere og vestligere end de hidtil indrettede østersøiske Bade. Den nordlige Beliggenhed vilde gjøre Climatet, noget raaere, dersom ikke Staden og Havbugten laae i en af skovbekrandsede Høje indsluttet, meget frugtbar, og kun mod Sydost noget mere aaben al, hvorved Luften gjøres mildere, end det er Tilfældet hos mange nogle Grader sydligere liggende Stæder, der savne en lignende Beskyttelse.