JohanHeinsen/ENO huggingface dataset:
Politivennen, 1799-01-01
Om Vejen ved Storeheddinge til Gjensvar paa Politiven- nen No. 85, samme Materie angaaende. Mener Anmælderen Storeheddinge Gader, naar han taler om dens Vejstrækninger, der ere i meget slet Forfaskan han for saa vidt have Ret, de ndre Smaabyers Gader, men sky le de Landeveje, der føre til Stor da tager han mærkelig feil, nag ser om disse, at da- der paa nogle Strækninger ikke findes Spor til Fyld, men store Broestene kastede oven paa hinanden. Det er bekjendt af enhver Reisende og enhver Indvaaner i Herredet, med hvor megen Paapasselighed og Flid Herredsfoged von Holstein har ladet sig Landevejene være magtpaaliggende; i en Tid af henved 30 Aar, er neppe noget Aar gaaet over, at der jo er skeet Paafyldning paa Landevejen ja endog paa Tveje, og man maatte ønske at enhver Vej i Landet, endog der hvor Bompenge betales, var saa fremkommelig og fast, samt fri for Huller, som Landevejen i Stevnsherres fra Prambroen til Storeheddinge. Jeg har tvertimod ofte hørt de Vejstrækninger rose, der ligge under Herredsfoged von Holsteins Jurisdiktion, og i Sammenligning med nogle andre Herreders Veje, skal de være n Bivej, der løber fra Kongeveje, en og søbye vil jeg ej tale Storeheddinge t At i det hele Land, om, de ere som 1s i Stevnsherred, og maae endmi pbund. der har en flad Jeg staaer ikke i nogen Forbindelse med Herredsfoged von Holstein, hvorfor jeg skulde tage hans Forsvar, naar Tingen ej forholdt sig saaledes; men det er Sandhed, at samme Mand, har i hans Embedstid gjort sig særdeles fortjent af Landevejene, som Stevnsherreds Indvaanere sikkert vil med mig stadfæste. Det har stedse forekommet mig, at den der baner en god Vej, og vedligeholder vedbørlig samme, gjør sig meget fortjent af sine Medborgere; foruden den Bekvemmelighed at køre hurtig frem, sikkrer han dem Kjøretøj, Heste, Liv og Lemmer og derfor bør man offentlig roese enhver, der iagttager disses Istandholdelse; man kan ej noksom opmuntre til at have et oxmærksomt Øje paa alt hvad der kaldes Landeveje. Udgiveren erfarer med Glæde, at Stevns Herred kan regnes blandt de saa Egne, hvor der arbejdes paa den saa vigtige Vejforbedring. Med ikke mindre Glæde seer han at denne Egns Herredsfoged troer sin Ære allerbedst sikkret ved en nidkjer Embedsførelse, uden at fristes til at lægge Sag an mod Politivennen. Anderledes tænker nuomstunder saa mangen Embedsmand. Istedet for at oplyse Publikum, anlægger man flux Proces imod Forlægger, Forfatter, Oversætter, Udgiver, Boghandler, Bogtrykker, saasnart et sligt ous poess maatte have yttret det uskyldigste af Verden f. Ex. at en Byfoged ikke var stor Navigatør, eller at et Træskur, der ikke var af Steen, tilhørte en Raadmand o. s. v. Vel bliv er Tingen desuagtet hvad den er, og ansees for hvad dener, men dette taaler man gjerne, naar man kun ved Domme kan faae udvirket, at der ikke skrives hvad den er. K. H. Seidelin.
Politivennen, 1799-01-01
For de Fattige. Overbeviist om, at Fattigvæsenets Bestyrere, for Tiden, have intet ivrigere ønske, end at anvende alle de milde Gaver, som følsomme Medborgeres Løfter tillade dem at gjøre Regning paa, til det afskyelige Betlenies 9 enmelse og sande Trængendes tilbørlige Understøttelse, glæder det mig ikke lidet, naar jeg hører, at bekjendte rige og formuende Folk, til De Regus paa deres Skjønsomhed mod Forsynet, og deres Velvillie mod Medbrødre tegne sig for et liberalt eller dog anstændigt Bidrag til Fattigvæsenets Tarv. Men sandelig. det forarger og smerter mig heller ikke mindre, naar man erfarer, at Holk i lige lykkelige Omstændigheder ikke undsee sig ved, at afspise de Mænd, der uegennyttigen paatage sig at anmode om Bidraget, med et Annuum af ikke mere, end hvad de feere Gange om Ugen flegmatisk tabe i Spil paa een Aften; og mon ikke saadan Adfærd fortjener Opmærksomhed hos den, der vil studere Mennesket og Borgeren? Jeg meener Jo; thi er man endskjøndt uberettiget til at fordre mere af dem, fordi Bidraget er og skal være frivilligt, saa er dog intet vissere, end at deres Ædelmodigheds Exempel er nderst fordærveligt og skadeligt for den gode Sag, og at deres Fortjeneste af Fattigvæsenet er mindre end ingen; og vilde de end tilintetgjøre den Utilfredshed de selv ikke kan andet end føle over deres Adfærd, med det forslidte: man har saamen selv egne Fattige nok at give til, eller. De. er kristeligere at give i Løndom saa maatte de dog forstumme, naar dem blev spurgt, om de ikke vidste, at der gives Tilfælde, hvor selv Kristendommen befaler: at lade sit Lys skinne for Menneskene, eller naar det blot blev dem paalagt at bevise, at deres saakaldte egne Fattige aarlig medtage en Summa lig det Annuum de havde forskrevet sig til. Men nok herom til Opvækkelse om mueligt eller til Exempel. Jeg vil nu til Slutning tilføye tvende Forslage, som efter min Overbeviisning kunde afgive billige og maaskee ikke ubetydelige Bidrag til Fattigvæsnets aarlige Indtægter saaledes: 1. Det er sagt: Du skal ikke tage Brødet fra Børnene og kaste det for Hunde. Kunde dette ikke veilede til en ikke ubillig Hundetaxt til Fattigvæsenets Fordeel? 2. Erfarenhed har lært, at enhver Lysthaver uden mindste Betænkelighed giver sine toe eller fire Skillinger for sin Catalogus, saasnart det kun falder Sælgeren ind, at affordre samme. Kunde dette ikke lede til at tænke sig et proportioneret Paabud af alle mulige SalgFortegnelser, som et uskadeligt Bidrag til Fattigvæsenets Indkomster.
Politivennen, 1799-01-01
Vindbyholt Kro forbedret. Hr. Politiven! Den Misfornøjelse, som yttres i Deres Blad No. 67 over Vindbyeholdt Kroes indvortes samt udvortes slette Forfatning og Beværtning, er ikke undgaaet vedbørlig Opmærksomhed; thi Hr. Kammerherre og Amtmand Bielke anmodede strax Værgerne for Lindersvolds umyndige Stamherre, at paasee bemelte 1368 Kroes Bygninger bekvemmelig indrettet, og jeg, som Stædets Politiemester, ikke alleneste gav Madam Gielf, Vertinden sammesteds, alvorlig E indring om stedse at være forsynet med gode Spiseog Drikkevare, men endog har ladet opslaae en Taxt, hvorefter det Fornødne skal sælges, saa man tør forhaabe, paa berørte Maade at have hævet en Uorden, der var ej mindre fornærmende mod Rejsende, end Staten i Almindelighed. Storehedinge d. 4 Decb. 1799. Adam Caspar v. Holstein. Herredsfoged og Skriver i Stevns og Fare Herreder.
Politivennen, 1798-01-01
Om Kjøbenhavns Broer. J Nummer 10 af Deres Blade har De talt om Utilstrækkeligheden af Hovedstadens Broer, da de baade ere for saa og tillige alle for smalle. Det sidste gælder især om de to usle Broer Knippelsbro og Langebro. Jngen af dem kan modtage i Breden mere end een Vogn. Ogsaa Højbro er for smal, ja selve Marmorbroen er ikke bred nok for tilsigtede Pomp. Dette er imidlertid især en uundskyldelig Mangel ved hine to førstnævnte Broer, der skulde tjene til at forene ikke blot to Dele af Staden, men begge Øerne Sjælland og Amager. De Grunde De anførte for en tredie Broes Nødvendighed, ere mig derfor fuldkommen indlysende. Men skulde denne blive til, maatte man især ønske den frie fra en Mangel ved vore nuhavende Broer, som De forbigik, og som desuagtet er ikke mindre skadelig og lastværdig, end deres alt for store Smalhed. Det er deres Stejlhed. Jngen af Deres Læsere behøver at mindes om den Erfaringssandhed, at den horisontale Vej er den letteste for alle lastdragende Dyr og Mennesker. Skulde nogen enda tvivle, behøver han blot at see hvorledes vore Bødler af Køresvenne prygle deres stønnende og næsten styrtende Dyr, for at bringe det Læs der magelig droges paa jævn Vej, over de i mere end 10 Graders Vinkel opstigende Vindebro. De paa Broen naglede Trælægter gjøre Læsset sværere, medens de tiene Hesten til Fodefæste. Og hvortit seer man dem ikke afslidte, og Dyrenes Fødder idelig glippende. Mangen Hest fil sit første Bane meen paa Knippelsbro og Holmenøbre. Og hvor til er denne Stejlhed nødvendig? Til intet. Jngen Jolle, end ikke den mindste kan med oprejst Mast gaae under Knippelsbro eller Holmensbro. Der tabes derfor intet ved at give Slip paa denne hestedræbende Stejlhed. Jo, siger man, der tabes i Broens Styrke. Jeg siger nej. Lad Fløjene kun nedsænkes i horisontal Linie; lad hver Fløj have Stræbere, som ved Fløjens Samlingssted kunne bevæge sig i stærke Hængsler; lad disse Stræbere ved Kæder nødes til, naar begge Fløjene ligge horisontal, at hvile paa Broens Modlag; og Fløjene ville ved det tungeste Læsses Overfart lide og eftergive mindre end nu, da de hvile paa hinanden. Thi baade giver Læsset da ikke saadanne Stød, og Stræberne virke da længere nede paa Modlagene, end Fløjene paa den gamle Maade gjorde. Mig synes Nytten af at bytte vore tossede Vindebroer om med horisontale, er saa tydelig, at jeg haaber vor drivtige Havnekommission ved næste Ombygning eller Hovedforbedring, om ikke før, vil følge Erfaringens sunde Raad. Mekanikus. Udgiveren er fuldkommen enig med Jndsenderen i alle Dele, og ønsker at hans Haab, som han i Slutningen af Bidraget yttrer, snart maatte gaae i Opfyldelse. Lad os dog ikke forsømme at lindre Dyrenes Slaverie, fordi deres Herrers ofte synes uovervindeligt! Det tilsendte Breo angaaende Kommissarens og Vægternes Opførsel mod Bønderne paa Broen, er ikke indrykket denne gang, da Jndsenderen havde forglemt at opgive sit Navn og Bopæl; saasnart dette skeer, skal Bidraget med Fornøielse indrykkes.
Politivennen, 1799-01-01
Forslag til Fattigvæsens Direktionen. Ved at jeg, for at nyde nogen Motion, forlænger Vejen til mine Forretninger om Eftermiddagen, treffer jeg i Nørkningen ofte Fattige, der deels bede, og deels klynke for at faae noget, og ved at indlade mig i venskabelig Samtale med dem, har jeg som oftest erfaret, at de fjelden ere rigtigt underrettede om, hvem der enten er deres Direktør eller Forstander, og som oftest faaer jeg til Svar: at de faae Almisse enten fra Qvæsthuset, eller den eller den Kirke, og at de tænke, at det nok er Forstandere og Direktører, som sidde ved Udbetalingen; men Navnene kan de ikke erindre. Da det nu efter den hele Indretning, er særdeles vigtigt for den Fattige, saavel i sunde som syge Dage, at vide hvem han har at henvende sig til, ligesom det ogsaa var gavnligt, at hver Husvert vidste det; saa giver jeg mig den Frihed at foreslaae, om ikke samtlige Forstandere kunde paalægges det samme, som jeg veed, at et Par af dem selv har faldt paa, nemlig at give hver Fattig i hans Distrikt, tilligemed Almissekortet, endnu et Kejt af samme Form, med Paategning: Forstander for N. N. Gade R. N. boer i N. N. Gade No. Hvilke, om skulde synes for besværlige at skrive, kunde med liden Bekostning og mere Tydelighed trykkes for Fattigvæsenets Regning.
Politivennen, 1799-01-01
Et Par Ord til alle Klæde HøseGalanteri-Isenkræmmere o. a. fl. Det er saa almindeligt, naar man seer et nyt Mon anskaffet af en god Ven, at spørge hvor han har købt det, og hvad det har kostet; det sidste er man især nysgjærrig efter naar man hører, at det er købt paa samme Sted, hvor man selv har gjort lignende Indkøb. Og der er neppe nogen af Læserne, som jo veed af Erfaring, hvor ubehageligt det er, at erfare at den Ting man selv har, paa Sælgerens Forsikring, anskaffet sig for den nøjeste Pris, er faaet af andre for en betydeligen ringere. Det er forunderligt, at meget agtværdige Mænd kunne ved Opdragelsen og Vanen være gjort ufølsomme for det Lave, det Dobbelttungede der er i at sælge en og den samme Ting, paa en og den samme Tid, til forskjællige Priser - at Mænd, hvis Ord i betydelige, mange tusinde Dalere gældende, Affærer antages som den helligste Sikkerhed, Mænd, der sætte den højeste Pris paa Redelighed og Sanddruhed, kunne idelig føre disse Ord paa Tungen: Jeg kan ikke sælge det ringere - det koster mig selv mere - jeg sælger det med Tab for ikke at lade en god Kunde gaae fra mig; jeg overlod det ikke for den Pris til nogen anden - og utallige slige glatløbende Talemaader, medens de dog sælge det ringere, dog profitere ved at sælge det, dog paa Øjeblikket ere rede at bevise enhver anden Bodgæst den samme udmærkende Tjeneste. Man siger for et Ordsprog! naar Narre komme til Torvs, saa faae Kræmmerne Penge; men man sige mig, hvem denne Talemaade er meest vanærende, enten for Narren eller for Kræmmeren. Sikkert bliver det den sidste; thi Narren skader kun sig selv, men den, der benytter sig af hans Uvidenhed for at optrække ham, det vil sige: at lade hambetale en eneste Skilling mere end Anden, gjør det som kaldes Bedrageri, og som neppe bliver noget bedre, fordi det er adopteret og bragt i System af en heel Klasse agtværdige Handlende. Men det er ikke Narren allene der taber; hvor mangen vakker Mand, der ikke er opdragen ved Handelen, er vel istand til, eller gider været over at prutte eller tinge? Mangen Køber ynkes hjertelig over Sælgeren, der saa ædelmodigen selv taber paa sine Vare for a. haev Skyld, og nennede for al Verden ikke at byde en Skilling mindre. Og bør han lide for denne Ynk, denne Godtroenhed? At det er skadeligt for et Folks Moralitet, at Sælgere ikke have deres bestemte Priser, at de for at faae det meste muligt, taale sig i Usandheder, og troe at disse høre til Næringen, vil vel enhver Upartisk tilstaae, og bør vi da ikke ønske en Skik afskaffet, der desuden har saa meget andet imod sig. I England, siger man, have alle Handlende deres bestemte Priser, og tabe ikke derved; alle Fabrikker og Manufakturer her have bestemte Priser, og tabe ikke derred; vore Urtekræmmere, Boghandlere o. fl. have bestemte Priser, og tabe ikke derved; selv af Isenkræmmere have Serup og Puirary i Adelgaden bestemte Priser, og besinde sig vel derved; hvi skulde det da ikke kunne vorde en almindelig Brug, uden Tab for Nogen, og til Vinding for det Hele.
Politivennen, 1799-01-01
Et par Vink til Brandvæsenets Foresatte. Uagtet Udgiveren engang har stukket Fingeren i Jorden og lugtet, som man siger - eller med andre Ord, uagtet han maatte betale 20 Daler til almindelig Hospital, fordi han uforsigtigen, men af Jver for det almindelige Vel, indrykkede en Advarsel om et Brændeskur, som troedes farligt, uden i forvejen at forvisse sig om hvem det tilhørte, vil han dog ikke undlade at bede Brandvæsenets Foresatte at lade eftersee, om der er farlige Skorstene i Gaarden Madam Michelsen tilhørende i Adelgaden eller ikke. At de for ikke længe siden har været farlige har han Vidner paa.
Politivennen, 1799-01-01
Theateruskikke. 1) Alt for mange Personers Indladelse paa Parterret. Denne virklige stygge Uskik, som aldrig vilde taales, hvis Theatret var i privat Eje, bør heller ikke taales af Direktionen for Kongens, thi naar Kongen som Theaterholder sælger mig en Parterrebillet for mine 2 Mark, har jeg Rettighed til en tilstrækkelig Plads paa hans Parterre. 2) Den forunderlige Hyssen af mange Personer paa engang, saasnart en Næse snydes, eller en Nysen høres. Denne Uvane, som især endeel unge Dramaturger udmærke sig ved, er saa meget mere taabelig, som den forøger det Onde man vil hemme. 3) Endeel Spilleres og Spillerinders Sparsomhed paa Mæle. Denne Fejl er egentlig Moder til den foregaaende og overmaade ærgerlig. Var det ikke muligt, at Instruktørerne vilde underrette disse lønnede Hviskere og Hvæsere, at ikke blot Parketgængeren, men selv den nærmest ved Døren staaende Parterrist, har Ret til at fordre hvert Ord saa tydelig talt, at det kan høres og forstaaes.
Politivennen, 1799-01-01
Bekjendtgjørelse. 1) Den i No. 85 paaklagede Sten paa Fortoget af Stenbukkens Gaard er borttaget. 2) Den udvegne Flise paa Hjørnet af Toldbodvejen og store Kongensgade som i No. 8 1 var paaanket er lagt tilrette. 3) For den i No. 84 omtalte gamle Mand er strax af Fattigvæsenets Direrion besørget godt og frit Nattelye.
Politivennen, 1799-01-01
Uordener. 1) Uden for Hr. Klemensens Vinkælder paa Højbrotorv ligger en Banke Grus og Jord vel ikke paa Fortoget, men dog til Fare for dem, som fra Fortoget, i Mørke ville gaae over Rendestenen ud paa Torvet. NB. Huset har intet Nummer. 2) Uden for No. 2 i Nyhavn Byens Side er et Rendebræt, hvorpaa allerede mange have faldet og slaaet sig. 3) Paa Hjørnet af Nygade og Skor. bogade staaer malet: Vimmelskaftet, dette burde rettes for deres Skyld, der ikke vide Vej, og som Navnenes Paamaling just er paamalet for. 4) Brættet over Gaardrenden uden for Adreskontorets Gaard er itu. *) Udenfor de Tre Kroner i TornebuskeGaden har i lang Tid staaet tre Tønder paa Fortoget, som spærre Pasagen for Fodgængere.
Politivennen, 1799-01-01
Advarsel for Komediegængere. En god Ven af mig, som for nogen Tid siden vilde i Forfalen hente sig en Billet, fandt, da han kom ind, slet ingen ved Hullet, men i samme Øjeblit som han traade dertil, saae han sig omtringet og icyeket paa alle Kani, a 8 Personer, som stode ledige i Forsaen. Han maatte søge at skaffe sig nonen Luft med Albuerne, og imedens Hænderne havde forladt Lommerne, gik hans Gulduhr og Tegnebog fløjten. To af denne Mands Bekjendtere have i de sidste Tider udstaaet lignende Anfald og mistet betydeligt. Det er altsaa sikkert, at der er en Bande af Tyve, som paa denne Maade bestjæle dem der tage Billetter, naar der enten er ingen eller blot saa tilstæde, som ej høre til Komplotten. Meget maatte man ønske, at Politiet vilde tage disse Persøner i Betragtning som man altid seer hænge i Forsalen, uden at ville see Komedien; vel ere mange af disse blot tilstæde i Lapseærinder, men rimeligvis vilde man dog deriblandt ogsaa træffe Lommetyvene.
Politivennen, 1799-01-01
Slemt og farligt Hundehold. Man har nylig havt det Exempel, at en Mand, som saae efter Brandredskabet i en Gaard blev dødelig forbidt af en Lænkehund. Flere Mænd, der ifølge Embedspligter ere nødte til at gaae i Fremmedes Gaarde, klage over disse Lænkehunde, om især i smale Gaarde ere meget farlige og forskrækkende. Det synes ved første Betragtning, som om der i Kjøbenhavn sjælden behøves Lænkehunde, og at de der vare ligesaa overflødige, som de paa Landet ere nødvendige. Men om de endog ej vare det, saa burde det dog ved et Gitter eller paa nogen anden Maade, gjøres dem umligt at angribe Mennesker.
Politivennen, 1798-01-01
Uorden paa Vestergade. Den ligesaa bekjendte, som utilladelige selvtagne Raadighed at benytte Gadernes Fortouge, til Hensættelse af ledige Pakfustagier saavelsom Viinfustagier og derved saa meget farliggjøre Gangen, er dog i en Gade som Vestergade, hvor der er saa stor Færsel, især i denne Tiid da Friderichsberggadens Brolæg. ning fordobbler Passagen, dobbelt farlig. Man maae derfore saa meget meere Undres over at saavel Urtekræmmeren paa Hjørnet af gammel Torv og Vestergade og Viinhandleren paa Hjørnet af Vestergade og Larsbjørnstræde, bestandig kan lade henstaae hele Fortouget fuldt besat med Fustagier, ja endog den førstnævnte, kan benytte Gaden uden for Rendestenen; Farligheden for de Gaaendes Lemmer er ikke den eneste, men vel den vigtigste Grund imod denne Uskik ogsaa at faae Klæderne iturevet af fremragende Søm og Ender af Baandene er vel en ikke ubetydelig Skade de Gaaende udsættes for, dette har tildraget sig i disse Dage med en Mand og et Fruentimmer, som begge fik Klæderne stygt revne i stykker. Jeg haaber at Politievennen, ved at indrykke, dette vil gjøre Vedkommende opmærksomme paa en Uorden som saa let kan hemmes. Udgiveren maae tilføje to Uordener paa Fortoget af Vestergaden, som ikke mindre end de af Jndsenderen omtalte bør bemærkes af Politiet, den ene at to Jernkræmmere paa den utilbørligste Maade tilpakke Fortouget med deres Jernkram, som ikke allene kan sønderrive de Gaaendes Klæder, men skamfere hvem der maatte være saa uhældig at falde om deri som saa let dog kan hændes; den anden, at en Auktionsmand og nogle Grønkoner her ligesaavel som paa den snævre og trængselfulde Østergade finde deres Fornøielse i at spærre Vejen. Det er forunderligt at det ikke forbydes baade Jernkræmmere, Grønkoner, Amagere, Auktionsmænd (alle respektable og nyttige Folk) at boe i smale og meget færdselfulde Gader, med mindre de vilde holde deres vidtløftige Vare indendørs. Hvad Amagerinderne angaaer, da synes de nye og forstørrede Torve bedre skikkede til deres Vares Falholdelse end Fortoget, som blot er for de Gaaende.
Politivennen, 1799-01-01
Bøn til Generalpostamtet. At Generalpostamtet foranstalter mange nyttige Indretninger til De Rejsendes Begvemmeligheder, er ligesaa sandt som rosværdigt, og at det vil see en her paaanket Ubegvemmelighed hævet, vil man derfor med god Grund kunne formode. En Rejsende finder næsten overalt fra Hamborg til Kiøbenhavn, et nogenledes varmt Værelse, hoori han, især naar han paa Rejsen har udstaaet megen Kulde, og af denne er stiv og forfrossen, kan opvarme sig og forfriske sine Livs Kræfter, indtil han videre vil fortsætte sin Rejse. Men paa denne Vej ere ogsaa Postmesterne tillige Herbergere. Derimod finder en Rejsende, naar han rejser med Diligensen eller Dagposten, ikke dette Gode i Helsingøer. Er han ankommen hertil, saa maae han, saa forfrossen han end er, staae i Porten, og vente indtil Litjen-Broderen eller Postmesterens Karl kan bringe hans Rejsetøj og ledsage ham hen til et Herbergerhuus. Der tillukkes strax ved Postsækkens Aflevering Døren til Postmesterens Stue, indtil man paa Kontoret er færdig med Brevenes Expedition. Undertiden er de Rejsendes Antal saa stort, at der følger en Bivogn, og da maa den blant disse meest ubekiendte Rejsende, ofte i den strængeste Kulde vente en Evighed, i det ringeste for hans udmattede Sandser, indtil han med (ods vringes til Huus og indtil Karlen har opvarter de øvrige Medrejsende. Usejlbarlig ville derfor slige Rejsende være Generalpostamtet megen Tak skyldig, dersom det kunde formaae Postmesteren i Helsingøer, til at give den Tiltrædelse til et Værelse, hvor de i stræng Kulde kunne faae en liden Næsevarme, og blive saalænge, indtil de vorde ledsagede til deres Bestemmelse der i Byen.
Politivennen, 1799-01-01
En nødlidende gammel Kone. I Huset hvor jeg boer, paa Hjørnet af Hummergaden og Sgvaldergaarden No. 399 et 70, ligger en gammel og aldeles fattig Kone, som har den Caprise, at ikke vilde søge nogen Hielp hos Fattig-Commissionen. Da man nu kan vente at hiin i denne haarde Kuld en Morgen vil findes død (da hun næsten nøgen ligger paa Lovtet under de af Frost tindrende Tagstene) saa anmoder jeg Dem herved om De i Deres næste Politiven vilde tale et par Ord om hende, for at hun paa en eller anden Maade kunde blive førget for. ærbødigst Schiøtt.
Politivennen, 1799-01-01
En Bøn til Skolekommissionen. Iblandt de Beviser, som Frue Skoles ny Indretning afgiver paa den Sætnings Sandhed, at intet menneskeligt er fuldkomment, er Valget af Læreog Læsebøger ikke det mindste betydelige. Jeg vil her fer Nummets Skyld blot nævne den ny tydske Læsebog: Die Bestimmung des Menschen af Spalding. Dersom det gælder om, til Læsebog at vælge et Skrivt af et behageligt nyttigt Indhold, af et tydeligt, i daglig Tale anvendeligt Sprog og som er frit for battologisk, tungskrevet Tøj, saa vil neppe nogen torde paastaae, at ovennævnte Skrivt er det meest passende af alle. Jeg vil til Bevis blot hidsætte S. 61, som jeg paa Beram har opslaaet, og overlade Læseren at afgjøre om sligt er skikket til at give Begyndere Lyst til Sproget: Ønskeligt vilde det være, om Skolekommissionen, ved at anordne en for Ungdommen bedre skikket Bog, vilde give den mere Lyst til dette nyttige Sprog, vel maatte Spalding da sættes hen ved Siden af Logarithmetabellerne, og Galettis Lærebog, men Maalet kom man dog immer nærmere, og hvad vilde da et lidet Pengetab sige. Forvisset om at Kommissionen ikke troer sig ufejlbar, men endog vil vide enhver Medborger Tak, der vil gjøre den opmærksom paa en Afvigelse fra den gjenneste Vej til Maalet, agter jeg efterhaanden at fremsætte i dette Blad hvad der i denne Henseende maatte synes mig, at fortjene en Plads. K. H. Seidelin.
Politivennen, 1799-01-01
Bekjendtgjørelse. 1) Den i No. 86 anmeldte Uorden med en forment urigtig Paaskrivt paa Hjørnet af Nygade og Vimmelskafter, har Husejeren bevist at være grundet i en urigtig Gadebenævnelse, da den lille Trekant, hvor Skovbogaden løber ud i Vimmelskaftet, og som i Grunden er et Torv, i hans Skøde kaldes Vimmelskaftet.