Aarhuus Stifts-Tidende, 1837-02-07
Om den danske Bondestands forskjellige Kaar i de svundne Tider. At Tiderne ere besværlige, er en Klage som ofte høres blandt Bondestanden, og vistnok ofte med rette. Naar Skatter, Renter, og andre Byrder kun med den største Anstrængelse kunne bæres, naar Priserne paa Landmandens Frembringelser i flere Aar ere saa lave, at han med største Flid og Sparsomhed ikke kan komme fremad, men aarlig maa see sin Velstand, aftage, da er dette vistnok tungt og besværligt. Den unge Mand, hvem dette rammer i de første Aar efter at han har sat Fodenunder eget Bord, vil da let være tilbøielig til at forsage og lade Hænderne synke. Den Ældre derimod, som har erfaret Mere, som har oplevet baade tungere og heldigere Tider, vil bedre holde Modet vedlige, fordi han veed at Tiderne vexle, fordi Erfaringen har lært ham, at de snart kunne forandres til det Bedre. Den tunge Byrde vil synes ham let, fordi han har kjendt den som tungere var, og naar det seer mørkt ud, tør han haabe, at det snart vil vorde lysere, fordi de Aar, han har tilbagelagt, have lært ham, at det ikke alene er i Naturen, men ogsaa i Menneskers Liv, at Regnen afløses af Solstin, Storm og Uveir af stille og blide Dage. Men kan den Gamles Erfaring allerede være saa beroligende og gavnlig, saa maatte det endnu være gavnligere, at raadspørge flere Menneskealderes, flere Aarhundreders Erfaring; og dette lader sig udføre ved at agte paa det, som om ældre Tider i Bøger er antegnet. Ved Hjelp af saadanne Antegnelser ville vi derfor søge at gjøre et Blik tilbage paa de Kaar, som den danske Bondestand i de hensvundne Tider har havt Da her for nogle Aar siden, især i Aarene 1830 og 31, indtraf Misvært paa Vintersæden, og det derfor faldt vanskeligt for den fattigere Almuesmand især for Huusfolk og Jndsiddere at faae Livets første Nødvendighed, Brødet, begyndte Mange at troe, at Folkemængden her i Landet maatte være bleven for stor, og at Landet ikke meere var istand til at ernære de Mennesker, der boede i samme. Denne Mening var imidlertid vistnok ugrundet; thi Erfaring viser at Danmark og Hertugdommerne Slesvig og Holsteen aldrig have kunnet overlade meere Korn til Fremmede end i den senere Tid, da Folkemængden her er tiltaget saa betydeligt. Nu da disse Lande have over 2 Millioner Jndbyggere kunne de i gode Aar overlade over 2 Millioner Tønder Kornvarer til Fremmede, Ja selv i Aaret 1830 kunde de ei alene forsyne sig selv, men endog udføre 1,392,848 Tønder Korn. Kornet blev vel dyrt her i Landet i de ovennævnte Aar; men Grunden hertil var ikke, at her var mindre Korn i Landet end dets egne Jndbyggere behøvede til Livets Ophold; men at andre Lande, som trængte dertil, betalte det høit. For 30 Aar siden da Danmark og Hertugdømmerne kun havde omtrent 1 1/2 Million Jndbyggere, havde de i Almindelighed i gode Aar ikke mere end 6 til 700,000 Tønder Korn tilovers, og for 60 Aar siden, da de kun havde omtrent 1,250,000 Mennesker at føde, var Overskuddet til Udførsel neppe 300,000 Tønder Korn aarligt. Endnu længere tilbage i Tiden maatte man i uheldige Kornaar indføre Korn til Landets Behov, og i gamle Dage da næsten ingen Lande havde Korn tilovers, og da Handel og Omsætning vare ubetydelige, maatte man i slige Tilfælde friste Hungersnød, skjøndt Folkemængden da var langt mindre. Saaledes fortæller den gamle Historieskriver Saxo, at der i Kong Snies Tid, omtrent for 1500 Aar siden, formedelst en stærk vedholdende Tørke blev saa stor Mangel, at Kongen først forbød at anvende nogen Slags Korn til stærk Drik. Men da dette Middel var utilstrækkeligt, og Hungersnøden mere og meere fog Overhaand, besluttede Almuen at dræbe alle gamle Folk og smaae Børn, og allene at lade dem blive tilbage som vare friske og stærke, og enten kunde forsvare Landet eller dyrke Markerne. Denne grusomme Beslutning blev dog ikke udført, da Gambaruk, en menneskekjærlig Kone, gav det forstandige Raad, at man hellere skulde lade de Unge og Stærke drage ud af Riget. Ved denne Udvandring bleve mange Marker, som tilforn havde været pløiede og dyrkede, liggende øde og efterhaanden bevorede med Skov, saa at man i Saxos Tid, for meere end 600 Aar siden, kunde kjende Agerrenene af de forhen pløiede Marker i mange Skove, istedetfor at man i vore Dage paa saa mange Steder har seet Skovene borthuggede og forvandlede til Agerland. Derimod begyndte i Aaret 1086 efter Christi Fødsel, altsaa nu omtrent for 750 Aar siden i Kong Oluf Hungers Regjerings Tid en stor Misvæxt, som tildeels foraarsagedes ved for megen Væde i Høstens Tid og varede i flere Aar. Efter Saxos Fortælling bleve Markerne da saaledes oversvømmere, at de paa mange Steder saae ud som hele Søer, og at Bønderne maatte med Baade seile paa Markerne, for at afskjære Axene, som fløde ovenpaa Vandet. Siden maatte de tørre det Lidet som de af Axene bekom, i Ovnen; derefter male det, og koge Grød deraf, da det ikke var tjenligt til Brød. Der blev da saa stor Mangel, at en stor Deel af Jndbyggerne døde af Sult. Kongen selv tilbyttede sig Korn for det meste af sit Jordegods, solgte de Eiendomme han havde i Landet, og kjøbte Føde derfor, og alligevel havde han, da han vilde holde Juul, i Aaret 1094, ikke saa meget Brød, som der behøvedes til et Maaltid, hvorfor han ogsaa døde af Græmmelse den 18de Juni 1095. Mange Bønder, som tilforn havde været frie, bleve under denne Hungersnød, Trælle, da de maatte sælge deres Frihed, for at friste Livet. For disse og deres Efterkommere havde derfor denne Misvært varige og sørgelige Følger; thi uagtet der under den følgende Konge Erik Eiegod, da Gud gav timeligt Veirligt, blev Frugt og Korn i saadan Overflødighed, at man kjøbte en Skjeppe af alle Slags Kornvare for en Penning, var deres Frihed nu engang tabt, og kunde ikke meere erholdes tilbage.