Aalborg Stiftstidende, 1841-12-03
Slutning af det i Gaarsavisen afbrudte Inserat af Kjøbenhavnsposten, om J Justitsvæsenet i Hjørring Amt, som vi her hensætte for at give Vedkommende Anledning til muligt nærmere Belysning: Vi ville gaae over til at belyse selve Hjørrings Amtmands-Embeds Udøvelse i en Række af flere Aar, nemlig fra 1835 til 1839. I dette Tidsrum har Amtmanden, efter hvad ti have erfaret, været mere fraværende end tilstede ved Embedet; deels reiste han i Udlandet, deels opholdt han sig i Kjøbenhavn, hvor Publicum til sin store Fordauselse saae ham præsentere sig igjennem Saisonen i Theatret og til Festiviteterne iøvrigt. Vi antage, at de høie Collegier, det danske Cancelli og Rentekammeret, have givet ham udtrykkelig Tilladelse til igjennem saa langt Tidsrum, at forlade den ham anbetroede, høist omfattende Post, skjøndt det forekom Publicum udegrideligt; men hvad der er endnu meer ubegribeligt, er, at Jngen, i den Tid Amtmanden saaledes ferierede, har havt Constitution til at forvalte Amt, mands-Embedet. Jngen af de i Amtet værende Retsbetjente have modtaget til de forskjellige Tider af hans lange Fraværelse, Communication om saadan Bortreise og hvemde i hans Fraværelse havde at respectere og lyde som Amtmand, saalidet som derom er skeet nogen offentlig Kundgjørelse. Snart saae man Amtsforvalterens, Etatsr. Seidelins, snart Justitsr., Byfoged Kofveds, snart Fuldmægtig Hæsbeks Navn under de Communicationer og Ordre, som hver Postdag indstrømmede til Retsbetientene, med den i dette Tilfælde intetsigende Floskel: "J Amtmandens Fraværelse. Det kunde dog vist ikke andet end vække en grundet Jndignation hos de Mænd, som ere paalagte saa store Pligter, saa stort Ansvar, og saa mange minuticuse Formalitets-Jagttagelser, at see saaledes Overøvrig, heds-Embedet hjaske fra den Ene til den Anden, enten dem sideordnede Embedsmænd eller private Fuldmægtige, uden endog at være bekjendt med, hvorvidt saadan Embeds Overdragelse var med vedbørlig Authorisation fra den høiere Statsmagt, eller om de vare selv ansvarsfrie ved at respectere og adlyde de dem fra saadanne uvedkommende Embedsmænd eller Fuldmægtige givne Ordre, og maatte dette Uvæsen ikke afgive et høist skadeligt Exempel for de underordnede Retsbetjente og øvrige Embedsmænd og en stor Forargelse in publico, Saadant fandt ogsaa især Sted da Amtmanden i 1837 forlod Embedet og reiste til Kjøbenhavn, uden at have tilbørlig aftalt med Etatsr. Seidelin, at denne saaledes brevi manu skulde overtage Amtmands-Embedet og denne nu vægrede sig, men omsider blev formaaet til i en Maanedstid at give sit Navn under den bemærkede Floskel: "J Amtmandens Fraværelser, hvorefter Justitsr. Kofoed paa lignende Maade overtog Embedet; men da nu i Vinterens Løb Amtsfuldmægtig Hæsbek døde, blev Scandalen endnu større, da man maatte søge Landet rundt for at finde Nogen, som kunde i Virkeligheden bestyre Amtmands-Embedet, og endog tyede til Justitsbetjentene om Laan af deres Fuldmægtige, men da disse kun for enkelte korte Perioder kunde ansee deres Tjeneste, saa træder man vel ikke Sandheden for nær, ved at antage, at Amtmands Embedet, fra den Tid og indtil Efteraaret 1838 blev beflyret i det Væsentlige af en Betjent, som det paafølgende Aar aflagde Prove paa sin praktiske Dygtighed ved at maatte forlade den praktiske Prove af dansk juridisk Exammen. Man kunde vel spørge, hvorfor Retsbetientene i Amtet ikke do lerede over saadant Uvæsen, men den, der kjender hvilken Magtfylde en Amtmand har, til ikke alene at fortrædige, men endog ødelægge ere) Retsbetjenten, som finder Unaade for hans Øine, vil ikke finde disses Taushed eller Ængstelighed paa urette Sted. Faa Aar i Forveien havde man sect, at Byfoged Poulsen i Hjørring havde valgt den Udvei, at søge sig forsat til et mindre Embede (Raadmand i Randers), og udrive sig af betydelige Forhold, hellere endsom man paastaaer at skulle være Aarsagen, at udsætte sig for Resultatet af en Forfølgelse (?), som uagtet al den Anseelse denne Mand nød og fortjente, derfor kunde blive lige stærk vestigia terrent, og desuden maatte man jo antage, at dette Uvæsen umuligt kunde være udekjendt for de høiere Authoriteter. Vi ville nu berøre et andet enkelt Punct, som de senere Aars Begivenheder give særdeles Anledning til. Ved Forordningen af 28de Decbr. 18365 33 er det paalagt Amtmændene at fore Overtilsynet ved Strandingerne; uagtet de mange og vigtige Strandingstilfælde, som siden Forordningens Emanation have fundet Sted, og uagtet de heftige Dedatter, som bleve førte i de offentlige Blade, om sammes Behandling, har dog Amtmanden i Hjørring, idet mindste indtil 1840, ikke indfundet sig ved en eneste at disse, uagtet dertil var den største Opfordring, saavel efter Strandingernes Beskaffenhed, som efter Forordningens Bud; saaledes ved Strandingen af Skidet, Watson, hvor Amtmandens Nærværelse vilde have afgjort peremtorisk alle Qvæstioner; med Strandingen samme Aar af 2 store amerikanske Skibe paa Skagen, hvis Ladninger belød sig til halve Tønder Guld, som bleve bortsolgte for faa 1000 Rbd, eller med Strandingen af Skibet Mary af Dundee paa Skagen, hvis Behandling gav Anledning ikke alene til scandaløse Controverser i Aviserne, men ogsaa til diplomatiske Forhandlinger af en pendel Natur, som generede de høieste Autoriteter, hvilket alt ufeilbarligt og som af Cancelliet selv i det sidste Tilfælde antaget og udtrykkeligt udtalt, kunde have været undgaaet ved Amtmandens perienlige Nærværelse og Jndvirkning. Vi mangle ikke - slutter den anonyme Fori. - Stof til at fortsætte disse bemærkninger, men vi antage dem tilstrækkeligen for at oplyse, hvorvidt vor Anskuelse er rigtig: at hvis Loven ikke gjælder nord for Limfjorden, saa maa saadant for en stor Deel søges i dens Tilsidesættelse af Overøvrigheden.