Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1846-07-30
Jndenlandske Efterretninger. Roeskilde Stænder. (Slutning af Discussionen over Lehmanns Forfatnings=Andragende) Præsidenten: Den ærede Deputerede har forekommet, hvad jeg agtede at henvende Forsamlingens Opmærksomhed paa Jeg maa nemlig, førend jeg gaaer videre, atter komme tilbage til Competence-Spørgsmaalet. Dette vedkommer mig specielt Jeg vil anmode enhver af Forsamlingens Medlemmer om at sætte sig i mit Sted, og jeg haaber, at de da ville lade mit efterfølgende Ord vederfares Ret. Jeg stillede en bestemt Forespørgsel til den kongelige Commissarius, angaaende Forsamlingens Competence til at behandle den foreliggende Sag. Jeg erholdt herpaa et Svar, som jeg ikke kan erkjende som bestemt. Han endte med at udtale det som sin Forventning, at Forsamlingen vilde afvise Sagen; der ligger, om jeg ikke feiler, at ogsaa den for ham Uventede kunde indtræffe: at Forsamlingen ikke afviser Sagen, men underkaster den en Committees Overveielse. Som Præsident har jeg ikke nogen Jnstrux at paaberaabe mig; men jeg har Stænderanordningen, dens Ord og Aand, jeg har Stændernes Historie, og endelig har jeg min egen Samvittighed, en oftere gjentagen samvittighedsfuld Prøvelse af mit Kald som Borger og som Embedsmand, som denne Forsamlings Medlem og som dens Organ Efter denne min Samvittigheds Tilsigende maa jeg erklære: at, saalænge jeg ikke har et klart og bestemt Kongeord, der formener Stænderforsamlingen den Frihed, hvoraf den hidtil har været i factisk Besiddelse, vilde det være et Ansvar, som jeg ikke vilde kunde bære, og som jeg paa ingen Maade agter at paatage mig om jeg gjorde noget Skridt, hvorved jeg vilde bortgive noget at denne Frihed. Det Spørgsmaal, der foreligger, er om man skal gaae videre i nærværende Sag, og underkaste den en fortsat Behandling. Jeg for min Deel vilde ubetænkelig stemme for Sagens fortsatte Behandling, det vil sige, stemme for, at man tager under grundig og moden Overveielse de tvende Hovedpuncter, som udgjøre Forslagets Hovedindhold: for det Første, hvorledes Rigets Jntegritet kan sikkres ved Ordning af det statsretlige Forhold af Statens forskjellige Dele, og for det Andet om Udvikling af Stænderinstitutionen til en fri Forfatning. Jeg maa herved erindre, at der her endnu aldeles ikke er Tale om Jndgivelse af noget Andragende; jeg maa erindre, at Stænder anordningen ei engang indskrænker Forsamlingen til at yttre sig i Petitioner og Begjæringer, men at det staaer den frit, under hvilkensomhelst Form at fremlægge sine Anskuelser for Regjeringen. Jeg vilde saaledes stemme med fast og sikker Samvittighed; til dens Regel behøver jeg ikke at henvise enhver af denne Forsamlings Medlemmer; men jeg maa paa det Allerstærkeste og Høitideligste, paa egne og paa hver Deputerets Vegne, som vilde stemme i den angivne Retning, forvare os imod den Paastand, som synes at være indeholdt i den kgl. Commissarii Ord, at der skulde være noget Ulovligt i en saadan Stemmegivning. Varder et Kongeord, som betog os denne Frihed, da vilde jeg i hø Grad beklage dette, men jeg vilde vide, som Enhver her i Forsamlingen, at respectere det. Endnu skal jeg kun tilføie det Ord at, dersom det virkelig skulde komme dertil, at Beføielsen blev formeent til at tage saadanne Spørgsmaal under Behandling, der vitterlig bevæge sig i Folkets Midte, dersom det andet Sexennium i Stænderinstitutionens Historie skulde tage en saadan Ende, da vilde jeg for min Deel kun kunne lykønske mig til, at dette er den sidste Diæt af Sexenniet, Den kgl. Commissarius: Jeg mener, at den kgl Commissarii Yttringer ere aldeles klare. Man har støttet sig paa, at Regjeringen hidtil stiltiende har tilstedet, at Spørgsmaalet om en Forandring i Statsforfatningen forhandles i Stænderne; men da jeg nu, ifølge min Jnstrux, har underrettet forsamlingen om, at jeg ikke tan tilstede, at den befatter sig med den foreliggende Sags Behandling, saa ligger det for Dagen, at der ikke længere kan være Tale om noget udtrykkeligt eller stiltiende Samtykke fra Hs. Majestæt. Sagen er derved ført tilbage til det første Spørgsmaal, om det i og for sig er lovligt, at befatte sig med Ardragender om en Constitutionsforandring. Jeg har udtalt, at jeg, efter min Overbeviisning, ikke kan agte dette for lovligt, og naar jeg overeensstemmende med min Jnstrux, har tilføiet, at jeg forventer, at Forsamlingen selv afviser Sagen, saa gaaer dette ud paa, at jeg haaber og venter, at, naar Forsamlingen, uafhængig af alle Præcedentser, overveier Spørgsmaalet efter Loven og Anordningerne, vil den komme til det Resultat, at den ikke er berettiget til at tage det foreliggende Andragende under Behandling. Skulde Forsamlingen mod Forventning komme til det modsatte Resultat, skulde den altsaa beslutte sig til at nedsætte en Comitee, da skal jeg nærmere meddele, hvad saadan Beslutning maatte foranledige mig til som kongelig Commissarius. Capitain Herforth stemmede for Comitee. Agent Bruun stemmede for Comitee Justitsraad Ussing stemmede mod Comitee Proponenten: Skjøndt Discussionen visseligen kun meget overfladisk har berørt Sagens Realitet, vilde den dog frembyde ikke lidet Stof til Besvarelse fra min Side, dersom der ei i Anledning af dette Forslag havde reist sig et andet Spørgsmaal, som jeg anseer af saa overveiende Vigtighed, at jeg troer at burde udsætte ethvert videre Forsvar for mit Andragende indtil et følgende Stadium af Sagen, og selv om en saadan Leilighed senere ikke skulde frembyde sig, have Jndvendingerne baade i Jndhold og i Form været af saadan Beskaffenhed, at jeg ganske rolig kan overlade det til mine Medborgeres Omdømme, selv at vurdere Forslagets Godhed eller Slethed – et Spørgsmaal, der ved Siden af hiint almindelige Spørgsmaal selv i mine egne Øine er af meget underordnet Værdi. Mindst har det forundret mig, at det ærede Medlem med største Tapperhed har angrebet mit Forslag, som vil stemme for dets Afviisning, uagtet han tidligere har rettet Folkets Blikke, til Stænderforsamlingen som det Sted, hvorfra Kongen og Landet have lige Krav paa at høre et fuldgyldigt Vidnesbyrd om Folkets Ønske og Trang med Hensyn til en constitutionel Forfatning, og ikke mindre var jeg belavet paa Modstand fra deres Side, som altid erklære, at de naturligviis ere constitionelsindede, men som desuagtet hidtil have stemt imod ethvert Constitutionsandragende, og herefter ville gjøre ligesaa, indtil Aftenen for Opfyldelsens Dag bringer Opfyldelsens Frugter. Men - som sagt – jeg skal fortiden ikke strides om, enten Forslaget indeholder noget for Meget eller noget for Lidet, og om det røber større eller mindre Jndsigt. Heller ikke skal jeg gaae ind paa de Spørgsmaal, som jeg med beraad Hu har forbigaaet i Andragendet, men ved hvis Discussion jeg haaber ialtfald at kunne overtyde Enhver om, at dette ingenlunde er skeet, fordi jeg Jntet derom vidste at sige, saasom Spørgsmaalet og Eet eller Tokammersystemet, hvorved jeg alene skal bemærke, at mit Forslag vel udelukker et arveligt Pairskammer, men ei et Tokammersystem, bygget paa Valgprincipet. Hvorledes jeg forøvrigt skal bringe den Jndvending, at der ikke i Forslaget er Detail nok, i Overeensstemmelse med den anden Jndvending, at Sagen aldeles bør overlades til Kongen alene, forstaaer jeg ligesaa lidet, som hvorledes en allerunderdanigst Bøn om, at Hs. Majestæt allernaadigst vilde tage sig af dette Anliggende, kan betragtes som et Jndgreb i Hs. Majestæts Ret, ligesom jeg, ved hvad jeg har anført om den folkelige Medvirkning, naturligviis ei har tilsigtet Andet, end hvad Raadmand Hansen har kaldet en fri Overeenskomst mellem Konge og Folk Men for at komme tilbage til Hovedpunctet, hvorvidt Sagen skal komme under Forhandling, skal jeg, da jeg rimeligviis nu sidste Gang har Ordet under denne foreløbige Debat, bede vel at erindre, at der herunder verserer noget ganske anderledes Vigtigt, end om dette Forslag bliver Gjenstand for Overveielse eller ikke. Dette Spørgsmaal kan besvares med Ja eller Nei, og derfor er Stænderinstitutionens Forhold til Kongen og Folket ubeskaaret, men som Sagen nu er stillet, kan Afgjørelsen let blive til Præjudice for Fremtiden, og dette maa jeg lægge de Medlemmer paa Hjerte, som maaskee af en eller anden indifferent Grund ville anvende en strængere Maalestok for mit Forslag, end de ellers bruge, jeg maa lægge dem paa Hjerte, at en saadan Strænghed imod mig kan faae Betydning i et langt videre Omfang. Commissarii Yttringer kan jeg ikke forstaae anderledes, end at Forsamlingen ei længer kan støtte sin Competence til at behandle Forfatningspørgsmaalet paa et præsumeret Samtykke fra Kongens Side. Sagen staaer altsaa paa det Standpunct, hvorpaa den vilde befinde sig, hvis Hs. Majestæt ei selv havde admitteret Discussionen, ei blot i Pressen og Stænderforsamlingerne, men saa at sige Ansigt til Ansigt, med ham selv. Men Spørgsmaalet om en saadan Overveielse er lovlig eller ulovlig, er ligefuldt overladt til Forsamlingens egen Bedømmelse, og hvad den kgl. Commissarius derimod har anført, er kun hans personlige Mening, som man kan tillægge saa megen Autoritet, som man vil, men som ei har og ei heller prætenderer nogen Slags bindende Kraft. Endelig maa jeg bemærke, at om end det Argument, som skulde hentes fra Kongens stiltiende Samtykke, og der som juridisk aldrig har duet meget, nu er bortfaldet, er det i juridisk Henseende dog ligefuldt vist, og efter min Mening afgjørende, at det ved utvivlsomme Høiesteretspræjudicater er erklæret for lovligt at henvende sig til Kongen med Bøn om Forandring i Forfatningen, saalænge en saadan Bøn kun henvender sig til Kongens Selvbestemmelse. Derved synes jeg, at Forsamlingen maa kunne berolige sig. Jeg haaber derfor, at Forsamlingens Beslutning i denne Sag maa være aldeles uafhængig af, hvormange Grader af Godhed mit Forslag indeholder, fordi dets Afviisning ikke blot vilde have til Følge, at dette Sexennium gaaer til Ende, uden at Constitutionssagen er kommen frem; men fordi dette let kunde blive paaberaabt som et Præcedents for Fremtiden. Jeg kan ei andet end til Slutningen at gjentage det som min dybeste Overbeviisning, at Spørgsmaalet tidligere eller sildigere maa finde sin Afgjørelse her i Danmark, som i andre Lande, der staae paa et lige Culturtrin, og at det er i Kronens, som i Folkets, og navnlig i de conservative Anskuelsers Jnteresse, at Sagen ei stilles paa det Alternativ, at den nuværende Forfatning enten skal bestaae til evindelige Tider, eller forandres ved en ulovlig Jnd griben, Noget, hvorpaa Verdenshistorien har Exempler nok, som jeg sandelig saa lidet som Nogen vilde ønske at fremkalde, men som Jngen kan borge for, jo ogsaa engang kan times Danmark. Den kgl. Commissarius: De paaberaabte Høiesteretsdomme, der naturligviis ikke angaae Stænderanordningens Forstaaelse, have, det jeg veed, ikke afgjort Andet, end at det ikke er straffbart at opfordre til at indgaae med Petitioner om en Forandring i Forfatningen. Om derved den almindelige undersaatlige Pligt i saa Henseende er hævet, er nu overladt til Enhvers Overveielse og Afgjørelse. Udfaldet af Afstemningen over denne Sag have vi allerede meddeelt. Efter denne er vel Sagen falden; men Afstemningen giver dog ingenlunde noget nedslaaende Resultat for den constitutionelle Sags Venner, hvilket ogsaa Lehmann har erkjendt i en Yttring under Discussionen, om de stænderske Comiteer, dem han nu har opgivet, fordi det for ham staaer klart, at det er af en anden, aden meere directe Vei, vi maae søge Midlerne til Folkets Frelse. Deri, siger han, er jeg ikke lidet bleven bestyrket ved den Afstemning, som har fundet Sted idag.