Aalborg Stiftstidende, 1828-10-25
J dette Øieblik er der sluttet Vaabenstilstand imellem den offentlige Mening i England og dette Lands Regiering. Det engelske Cabinet har gjort et Skridt til det Bedre og allerede er alt det Forbigangne glemt. De kongelige Batteriers Salut i Falmouth til Ære for Dou Pedros Datter, have givet Gjenlyd i alle ædle Hjerter i Storbrittannien og ved at hilse det portugisiske Flag, har det brittiske Flag gjenkjendt sig selv. Hvor megen Fornuft ligger der ikke i denne uvilkaarlige Bevægelse hos et Folk, og hvilken Lærdom liggenheri for dem, som ikke troe at kunne regjere uden ved at trykke. Hvad er i Grunden denne kongelige Gjestfrihed, som England ledsager med sin Enthusiasmus og sine Ønsker, naar den ikke har Betydningen af Redelighed i at holde Tractater, Troskab i indgangne Forbund, Agtelse for erhvervede Rettigheder og Straf for Forræderie. Nationen er næsten tilbøielig til at troe, at det blot manglede Regjeringen paa en Leilighed, til igjen med Glands at føre den ind paa den politiske Skueplads, hvorfra dens Svaghed saa besynderligt havde fortrængt den. Denne Leilighed - den giver et Barns Nærværelse! Donna Maria Dronning - og Dom Miguel er intet mere end en Usurpateur. "Ved Themsens Bredder ville vi støde ham fra Thronen" saaledes raaber et heelt Folk, rørt ved Synet af den unge Fyrstinde, hvis Rettigheder saa skammeligt bleve traadte under Fødder i Lissabon, og dennegang forstaaer Folkets Ønsker at bane sig Vei til den regjerende Magt. Man har endog forekommet den offentlige Mening i dens Fordringer, og Regjeringen afskjærer sig selv enhver Tilbagevei til hine halve Forholdsregler og Underhandlinger, som ere ligesaa fornedrende for dem, der antage dem, som for dem, der tilbyde dem. Saaledes er England! Maatte det i det mindste i dette oprigtige Udbrud af vor Glæde ved dette første Signal til dets Opvaagnen paa nye, som vi med alle vore Ønsker stræbte at fremme, maatte det der erkjende, at det aldrig var Hadets eller Medbeileriets sneverhjertede Aand, som dicterede os vort strenge Sprog!! stedse gjennemtrængte af det Velgiørende i en Alliance imellem to store Nationer, som indtage den første Plads i den europæiske Civilisation, har Jngen mere end vi forkastet den politiske Selvkjerlighed, som grunder den ene Magts Ophøielse paa den andens Undertrykkelse. - Med Midler, som ere fælleds for begge, maae Frankrig og England ogsaa kun have et og samme Maal. Der gives for disse Magter ikke meer end een Maade at have Vægt paa i Europa. Deres Folkeret ligger ganske i deres Statsret, i deres politiske Lovgivning og Forfatning; hvilke Tractater med 2 Charter, hvilken Alliance med 2 Parlamenter, Ja, med levende Tilfredshed see vi i den engelske Regjerings Adfærd, med Hensyn til Don Pedros Dato ter, det første Skridt til et System, til hvilket Spiren ligger i Brittanniens gamle Forbindelse med Huset Braganza. Det var vistnok sørgeligt at see Jnstitutionerne i Lissabon synke sammen under en Mands Udholdenhed, som havde dem selv at takke for sit provisoriske Regentskab; men der gives maaskee noget endnu mere Krænkende, og dette var Englands pludselige Ligegyldighed for en Sag, i hvilken Æren gjorde det til Pligt, at bære Følgerne af dets første Protection. Forgiæves satte man Tractaternes Bogstav imod de loyale Portugiseres første Raab, som med deres sidste Forhaabninger henvendte sig til Cabinettet i St. James; det kunde være sandt i Aaret 1826; det var det ikke mere i 1828. Efter at have besat Portugal militairisk, kunde England ikkun overgive det igjen til Don Pedro eller hans legitime Arving. Og i det Øieblik, da Thronen forsvandt med Jnstitutionernes Skibbrud, da var det sin Bundsforvandte, da var det, fremfor Alt, sig selv skyldig at fortsætte det begyndte Værk og ved sin ikke offensive Mellemkomst at fuldende et Folks politiske Jgjenfødelse, som maaskee ikkun behøvede de brittiske Soldaters 6 Maaneders Ophold for allene med Held at kjempeimod Absolutismen og Usurpationen. Saaledes vilde udentvivl hiin store Statsmand have taget og udlagt den Qvestion, som han selv havde bragt paa Tapetet. Men vi ville ikke oprippe Englands Sorg, da dets Genius forlod det; meget mere ville ri bestræbe os for at forglemme det Forbigangne. Ved at sende sin Datter til Europa, har Don Pedro overtaget sig den eneste Rolle i Pottugals Anliggender, som, efter hans fuldkomne Afstaaelse af Thronen endnu tilkommer ham. Sproget i hans Proclamation aander en reen Kjerlighed for den vise Frihed, som han skienkede Folket, da han arvede Kronen; og selve hans Broders Tilbagekomst, det Anarchie som er opstaaet ved Meenederens blotte Nærværelse, aftvinger selv Keiseren af Brasilien ingen Yttring af Anger over at have skjænket Staten hiin Forfatning, intet Ønske om at modificere Chartet om hvilket hans faderlige Stemme fra det Fjerne søger at samle et undertrykt Folk. Forgiæves har Don Miguel ladet Portugals Repræsentantere skilles ad; forgiæves forkynder og sammenkalder han een af hine Forsamlinger, som selve ikke engang have et svagt Anstrøg af at staae i nogensomhelst Forbindelse med Nationens gamle Statsret; forgjæves falder hans første Hævn paa hans Broders troe Undersaatter, som have antaget hiin Velgierning og hvis hele Forbrydelse bestaaer i deres Lydighed. Don Pedro erfarer dette den 25de Juli i Rio Janeiro og den constitutionelle Dronning af Portugal afreiser til Europa. angaaer Denne constitutionelle Dronning er det, som Stor, Brittannien har hilset i Donna Maria. Det er paa engang denne Don Miguels første Tugtelse og den af Ministrene overtagne Forpligtelse at holde fast ved Følgerne af deres Alliance, som faaer ethvert virkeligt engelsk Hjerte til at banke i Barmen af Glæde. Øieblikket at holde fast ved Forbundet var indtraadt for Landet. Skulde det nu ogsaa være indtraadt for Cabinettet, Vi vove at besvare dette Spørgsmaal med "Ja", om det ellers begriber sin nærværende Stilling. Det skjænke Jrland Fred og Portugal Frihed, og Europa vil forglemme, at det nølede med at vise sig paa Skuepladsen og allene erindre sig den Rolle, som det med bifald af alle retsindige Mennesker i alle Lande, ene og allene staaer til det selv at spille, naar det vil. Dette Raisonnement, i hvilket man klapper med den ene Haand og - med den anden, vidner paa nye om, at den engelske Politik, nu som altid først tydelig aabenbarer sig, naar det kommer til de afgjørende Mommenter. Under dens Gang maa den taale Miskjendelse og idelig at misforstaaes. Saaledes var det under den store Kamp, som endte med Catastropherne 1814 og 15 og saaledes vil det formodentlig stedse vedblive at være, indtil den offentlige Mening i Europas andre Lande erhverver den Grad af Dannelse, som den i England besidder.