Viborger Samler, 1775-12-25
Anmærkning ved den kritiske Journals Recension No. 17. Aar 1775 af Lütkens Anmærkning ved Hr. Skyttes Set ning: "At blant Stater og Fyrster bør Retfærdighed, vige for Nytten" Paa prædiker Journalisten os da her den ny og falske Lærdom: At visse Videnskaber, visse Stænder kan excipere og unddrage sig fra Sædelærens almindelige Forskrifter, ja endog første Grundsætninger, blant hvilke denne vel maa tilstaaes at være: At Nytten skal vige for Retfærdigheden. Samme Rettighed som Statskonsten, Statslæreren, Fyrsten og Statsmanden have til at afvige og excipere sig derfra, maa man og nødvendig tilstaae Krigskonsten og Krigsmanden, Søemands konsten og Søemanden, samt øvrige Stænder og Klasser, Handels= og Haandverkmanden, Biergmanden og Agerdyrkeren. Og hvem har saa Moralisten tilbage at prædike for, uden tømme Stole, og mueligt nogle forvirrede Philosopher Aldrig have Sneedorff, Skytte og Journalisten, heller ikke Forgængerne, Machiavel, Hobbes, a. viist, eller ere i Stand til at vise nogen gyldig Grund, paa hvilken Fyrster og Statsmænd, frem for andre, kunne excipere sig fra den ommeldte Sædelærens Grundsetning. Nei, en Lærer maa danne Fyrster eller Underdaner, Statsmænd eller Krigsmænd, Søemænd, Handelsmænd, &c., saa kan han aldrig, den Stund han ei vil lære en grundfalsk Lærdom, blive berettiget til at afvige fra den det hele menneskelige Kiøn forbindende, og dem med Naturens Lov indprentede moralske Grundsetning: At Nytten skal vige, for Retfærdigheden. At Fyrsten og Statsmanden maa omgaaes og styre Menneskene som de ere (thi dette maa man jo i alle Stænder) kan aldrig give ham Rettighed til, eller mindste Undskyldning for uretfærdig og troløs Omgang mod andre Stater. Contrær, i al sin Bestyrelse af Statens Lemmer skal han jo følge, indskjerpe og fordre Udøvelsen af denne Sædelærrens Grundsætning; Nytten skal tilsidesættes for Retfærdigheden. J Menneskenes Lyst til Uretfærdighed og Egennyttighed, findes da ikke mindste Sminke for Hr. Skyttes falske Setning. Afmaalte end enhver, som Journalisten siger, Ret og Retfærdighed efter egen Fordeel, (hvorfra dog alle ærlige Folk nødvendig maa excipere sig) saa er dog Spørsmaalet her ikke, om hvad der skeer, men om hvad der bør skee. Derpaa giør Journalisten Forsøg, at giøre en umuelig Ting muelig. At foreene tvende modsatte og hinanden omstodende Meeninger. Sædelærereens: At Nytten skal vige for Retfærdigheden. Og Statslærerens: At Retfærdigheden skal vige for Nytten. Men under Forsøget, som umuelig lykkes kunde, er han kiendelig nok aldeles overgaaet til Sædelærernes Mening. Den Sætning, siger han, at Nytten er enhver Stads fornemste Lov, kan antages, naar man forstaaer Nytten tilgavns. Og at forstaae Nytten tilgavns, det er: ei at erkiende andet for nyttigt, end det der er retfærdigt; thi dette ligger tydelig i disse foregaaende Journalistens Ord: At Staten tager feil af sin sande Nytte, naar den setter sin Fordeel og Lyksalighed i at forøge sin Magt og Vælde paa Retfærdigheds Bekostning, da den derved bereder sin egen Undergang, og gierne straffer sig selv for de Fornærmelser, den har gjort andre. Men naar det retfærdige saaledes alene erkiendes for at være Staten nyttigt, saa bortfalder jo den af Hr. Skytte antagne Opposition mellem det retfærdige og nyttige, og saa kan den Sætning jo aldrig finde Sted: At Retfærdighed og alt Begreb og Retfærdighed bør tilsidesættes for Statens Nytte. Saaledes forklarer sig, saadan en Sætning fremfører, jo ikke den Lærer, der vil vedbringe sine Læsere og Tilhørere dette, som det rette Begreb om Statens Nytte, og som den vigtigste Deel af Statsvidenskaber (som Journalisten selv kalder det) At det som er retfærdigt, er aleene Staten nyttigt; og at den Fyrste, der vil forøge sin Magt paa Retfærdigheds Bekostning, tager feil af sin sande Nytte, bereder kun Statens Undergang. og straffer sig gjerne selv for de Fornærmelser, han har gjort andre. Thi naar Statslæreren prædiker saaledes, da er han aldeles eenstemmig med Sædelæreren, hvad Forskrifter og Forholds=Regler angaaer. Over. Overbliver der da nogen Forskiel, er det kuns denne: AtStatslæreren, efter Journalistens Meening, har kun at tage sine Grunde og bevægende Aarsager, til at anbefale Statsmanden Retfærdighed, fra Retfærdigheds egen Nytte og Fordeel agtighed for Staten. J det Sted at Sædelæreren, til Retfærdigheds-Jndskierpelse, betiener sig foruden denne endnu af andre ædlere og sterkere Grunde. Men, mon den ikke bedst kommer til Maalet, og opnaaer Øiemedet af Retfærdigheds Jndskierpelse, som betioner sig af de fleste og stærkeste Grunde, som ikke alene viser Retfærdighedens Nytte, men endog dens Anstændighed, ædle og høie Herkomst, dens Forbindtlighed og Elskværdighed, om den end ikke nyttede, om dens Nytte endog en og anden Gang skulde savnes og udeblive, Skulde man af disse ædlere Grunde ikke kunne vente sig bedre og stærkere Jndtryk paa ædle Siele? Tilstaaer Statslærerne, som Journalisten her: At Statsmanden tager feil af Statens sande Nytte, saa ofte han vil forøge Statens Magt og Vælde paa Retfærdigheds Bekostning J. tilsidesatte Retfærdigheden for Nytten: saa behøver han jo ikke i mindste at afvige fra Sædelæreren, men bør med Glæde antage og betiene sig af alle Sædelærens Grunde, til at danne Statsmænd, og dem uryggelig at indprente den Sætning: At Retfærdighed aldrig bør vige og tilsidesættes for Nytten. Thi, endskiønt Menneskenes sande Nytte altid og uadskillelig under den væsentlige Retfærdigheds Bestyrelse er forknyteet med Retfærdigheden, er og bliver det dog i enhver Lærers, Stats- saavelsom Sædelærers Mund, en høist daarlig og urigtig Lærre maade, at sige sine af Naturen til Egennytte og Uretfærdighed tilbøielige Lærlinge: At de eneste skal see paa Nytten og Egennytten (thi enhver Stats=Nytte især og for sig, er og egen Nytte) med Retfærdigheds Tilsidesettelse. Nei langt rettere siges dem: at de, om ikke ene, dog først og fornemmelig skal see paa Retfærdigheden, som altid har den sande Nytte i Følge. Siden da Journalisten saaledes tilsidst har fundet sig nødt til (skiønt, som det lader, mod Villie og Forsæt) at overtræde til Sædelærerens Meening; saa agtes ufornødent at besvare, hvad han, Hr. Skyttes Sætning til Undskyldning, har umager, om ikke plaget, sig med at anføre; Da han selv har modsagt og tilintetgjort alt sit forhen anførte ved den endelige Tilstaaelse: At Stater, Statslærere, Fyrster og Statsmænd, naar naar de forstaae Nytten tilgavns, bør afmaale Statens Nytte efter Retfærdigheden, og altsaa ingenlunde Ret og Retfærdighed efter egen Nytte og Fordeel s. med andre Ord sagt: Foredrage Retfærdigheden for Nytten, og ei paa Retfærdigheds Bekostning, og med dens Tilsidesættelse, søge egen Nytte og Fordeel, eller sette den til sin og Statens fornemste Lov Og at Agesilai forkeerte Vallsprog: Hvad Sparta gavner, er retfærdigt, ei kan bestaae uden forklaret og rettet med det Tillæg. Men intet gavner i Sandhed (naar Gavnet forstaaes, tilgavns) uden det Retfærdige. Er den Sandhedens Elsker, der, skiønt Sandheden saaledes paatvinger sig ham, dog ikke vil tilstaae den, men søger Sminke for erkiendte farligste Usandheder, Skulde man troe, at Partiskhed kunde gaae saavidt.