Viborger Samler, 1796-10-31
Mandagen den 31te October. (Slutning af No. 42.) Jorbrydelsens Jnstinet, som uden hos dem at være meget opklaret, dog kunde gaae saa vidt) havde indgivet dem, at Sædernes og Sprogets Uslebenhed hørte med iblandt Vildhedens Elementer, og om denne Vildhed var det dem fornemmelig at gjøre. Skulde nogen endnu tvivle herpaa, saa forfølge han ikkun deres Gang, og see med hvilken utrættetig Haardnakkenhed de umagede sig at opfylde deres Flyveblade, deres Anslags Sedler, deres Taler, deres Deliberationer, og selv deres Breve til de constituerte Magthavere med alt, hvad den nedrigste Liderlighed, den groveste Drukkenskab formaaer at frembringe af ælle, smudsige Udtryk. Fra tidlig om Morgenen til sildig om Aftenen, fra en Ende af Staden til den anden gjenløde alle offentlige Forsamlings-Steder deraf, vare alle Mure, dermed beklikkede. O! Skjændsel, endog Conventens Dagbøger bleve dermed besudlede, Brølende Talere afløste sig uden Ophold, for at igientage dem med djævelsk kraftig Tydelighed, og forsømte ikke at forbinde dermed det vildeste Raseries Forbandelser og Opfordringer til Mord og Slagten. Og hvortil det Fordi Hovederne og Anførerne vilde giøre lutter Mordere og Skarprettere af den lille Deel af Folket som stod dem til Tjeneste; og da de vel følede, at der gives et nødvendigt Forhold imellem Sprog og Handlinger, saa vilde de venne den til kun stedse at udtale skrækkelige Ord, at den stedse kunde være beredt til at begaae afskyelige Handlinger. De vidste vel, at naar man engang afsiger sig al Tilbagehold, al Velanstændighed og Moderation i at tale, er man nær ved, ogsaa i at handle ikke at tage noget Hensyn paa alt dette, og hvad kunne de ville andet, De vidste, at uden sædelig Anstændigheds Regler af hvert Slags, saavel i Henseende til Kjøn som Alder og offentlig Blye færdighed, hverken Sæder eller Frihed og Regiering ere muelige; og var det ikke Sæder, Frihed og Regiering, som de havde svoret at tilintetgjøre, De havde endnu en anden Grund til at handle saasedes. Jngen af dem kunde det være ubekjendt i hvilken Grad de bleve foragtede og afskyede af alle dem, som havde en anstændig Opdragelse at takke for nogle Grundsætninger og Jndsigter, og dette Fortrin, som yttrer sig meer eller mindre i Sproget, og allevegne, hvor endnu nogen Skygge af selskabelig Orden er for Haanden, allerede i og for sig selv skaffer nogen Anseelse, var for dem en revolte rende Tanke. Ogsaa beivrede sig deres Consorter i Sectionerne meget hastig at betegne enhver, som udtrykte sig med nogen Anstændighed, og saa strax blev han under en af de mange kun alt for bekiendte groteske og morderiske Benævnelser proskriberet, hvorimod man ligesaa lidet kunde forsvare sig, som imod Dolkemorderens Sværd. Paa denne Maade kom Sproget, de havde opfundet, og som var dem ganske værdigt, dobbelt til paa; thi det tiente til baade at betegne Røverne som de havde i deres Sold, og Offerne som de søgte. Det, det var deres Plan, og tænker hvor stor deres Glæde maatte være, da de saae den udført. Den lader sig ikkun ligne med det Raserie, der endnu er bleven tilbage i deres Siel, i deres Øiekast og paa deres Læber, efterat de ikke have Magten mere i Hænder. Forestiller Eder disse foragtelige Skabningers Triumph, som ved uhørte Omstændigheder vare fremtrukne af deres Nedrighed, da de kunde rose sig mod hinanden, ja endog for hele Verden, at have bragt den franske Nation saavidt; da de kunde sige, at de iust i det Øjeblik, da denne store Nation, som udmærkede sig allerede ved attisk Finhed og romersk Urbanitet, var i Begreb med at blive deres Forbilleder af Alderdommen endnu ligere ved en lovlig og fri Constitution, havde nedværdiget den saa dybt, at Maraters, Chaumetters og Hebertes Sprog var det eneste, som blev hørt fra een Ende af Frankrig til den anden. Begriber J nu ikke, at de i saadan en Plan ikke kunde undvære Dusen, som strax nedriver det Skillerum af Velanstændighed og Ærbødighed, som adskiller begge Kiøn fra hinanden, Man ansee dette ikke for en Bagatel; disse Former have en Værdie, som ikkun den veed at sætte Priis paa, der fuldkommen begriber Sædernes Theorie. Hvorfor er det den selskabelige Orden om at giøre, at Qvinderne overhoved begegnes med udmærket Agtelse, da dog enhver i Særdeleshed, i Kraft af den naturlige og lovmæssige Orden, er bestemt til at underkaste sig en Mand, Fordi Styrken, naar det ikke er blevet den til Sædvane at begegne Svagheden med Agtelse, meget snart vil mishandle denne; fordi det svagere Kiøn, da det behøver Beskyttelse, maa indskyde Jnteresse, og ikkun fornemmelig kan indskyde denne ved Sagtmodighed, Tilbageholdenhed og Beskedenhed. Men hvad vil der blive af denne Sagtmodighed, Tilbageholdenhed, Beskedenhed, af disse uskyldige Vaaben, som Naturen og Selskabet have forundet det til sit Forsvar, naar et Fruentimmer tvinges til med alle Slags Mandfolk at føre et Sprog, som hidindtil selv iblandt Mandfolk, naar de ikke levede i den inderste Fortrolighed, var uhørt. Ogsaa hørte det til disse Uhyrers System, at ophæve alt, hvad som hænger sammen med Kiønnenes Forskiællighed. Efterat de havde forvandlet dem, som, fordi de stode i deres Sold, vare denne Forvandling meget værdige, til Furier, maatte de vel søge at fornedre alle de øvrige, af hvilke de ikke kunde giøre andet end Offere. Endnu mere, for at udføre den uhørte Plan, der indbefattede dem med i deres poliske Proscriptioner, maatte de saa meget muelig søge at qvæle i det menneskelige Hierte den Følelse, som indgiver det stærkere Kjøn Medlidenhed imod det svagere, og som endnu mere befæstes ved Længselens og Skiønhedens Tillokkelse. Blev det først Skik at fornærme dem uden Skaansel, saa var man paa Veien til ogsaa at ombringe dem uden Medlidenhed og i det man tilvennede Udskuddenes Jnqvisitorer, det er dem som havde paataget sig Leverancer for Skarpretterne, og hine alt opslugende Legioner af Sluttere, Arrestforvarere og Tienstagtige Aander, hine Skarprettere af anden Rang, til at duse og tiltale et Fruentimmer med den samme Tone og i det samme Sprog som var brugeligt blandt deres Colleger, kunde man gjøre sig sikrere Regning paa, at de ogsaa uden Barmhiertighed vilde afklæde, binde, drukne, skyde og nedsable dem. Den som ikke indseer hvor naturligt og nødvendigt det ene her fører til det andet, den maa aldrig have tænkt over Mennesket. (See Frankreich im Jahr 1795, 7 Stykke.)