Norske Intelligenssedler, 1776-03-27
Sedler. Jntelligen Noer. No. 13. Onsdagen den 27. Marti 1776. Fortsættelsen af: Den galante Levemaade. Hr. Meizon gjorde sig først en Spadsere Gang, og derefter gik ind paa en Viin-Kielder, for at tage sig Frokost. Med en mat Stemme begiærede han en Pægel Morgen Viin, og dertil et eller andet Slikkerie. - Hans anden Besøgelse fik hans delige Dukke, den lille Jomfue Agerokos, der var allerede smykket og tilligemed sin Søster krøbet op i Vinduet, for at filere og uddele Characterer til dem, de saae paa Gaden. Efter at Manden havde opvartet sin Jomfrue, strøeg han en Gade open anden ned, indtil Klokken 2 slet; da var det efter nyeste Mode henimod Middag, derfor søgte han sit Spise-Qvarteer, hvor Maaltidet var herligt og Betalingen stor. - Hr. Meizon var aldrig nogen grov Ædere, Maden maatte allene være nydelig, og at han spiste mange Retter skeede, fordi han vilde vise de Enfoldige at han vidste at leve. Heede Viine drak han gjerne om Vinteren for at varme sig, men i varmt Veir smagte søde og lædskende Drikke ham bedst; saadan Medicus var Manden. Enten paa Gaden eller Spise-Qvarteret traf han gemeenligen Een af sine Venner, med ham overlagde han paa hvilket Billard- eller Spille-Huus de skulle samles om Eftermiddagen, for at drikke Caffee. Her begyndte Manden at spille, og tabte; Han forlangte noget at lædske sig paa, begyndte at spille, og tabte paa nye; Omsider blev han hidsig og fordrede Punch, spillede i Vrede, og tabte sort, indtil Politiet kom og lod sig forstaae med, at det var allerede over Borger-Tiid. Hr. Meizon blev da gemeenligen beængstet overleverede Politie-Betienterne sine Penge med en dyb Compliment; thi paa Raadstuen syntes ham at han intet havde at bestille. Endeligen forlod han Spille-Huuset og enten begyndte at leede ved Porte, Dørre og Vinduer, om nogen af de Fruentimmer, han kiændte, af en Hændelse kunde antræffes, thi nu havde han i Sinde at giøre en Spadsere-Tour til Trods for Politiet, eller og begyndte han med andre friske Fættere at giøre smaa Løier paa Gaden, saa længe Vægterne vare roelige. Saaledes gik een Dag, men alle vare ikke lige i Hensende til Mandens Forretninger. Undertiden fordrev han Eftermiddagen i et eller andet fornemme Huus, der var et Tempel for Moden, og da viiste hans Levemaade sig i en anden Skikkelse. Atter igien mødte han i store Sælskaber, hvor der blev deels spillet, deels med Pocalen eller Glasset i Haanden raisoneret om Aviser eller andre Skrifter, og da loed Hr. Meizon høre, at han havde Forstand; Jntet var ham til Maade; han beloe og lastede Alting, og lagde aldrig selv Haanden paa noget Arbeide uden paa at sammensætte nogle Kiærligheds Arier, der røbede en afmægtig Coridon. Et Par Gange om Ugen pleiede han enten at kjøre eller ride ud paa Landet, for at divertere sig med Jagt; og ofte bestoed Fornøielsen allerne deri, at han drev Spøg med Bønderne, der kun vare Muslinger mod ham, som en Bye-Mand. Saa ofte Hr. Meizon var paa de Stæder, hvor Comoedier holdtes, indfandt han sig hver Aften, og syntes at de Penge bleve ret vel anvendte. Han traadde aldrig saasnart ind, at han jo strax greeb i Lommen efter sin Kikkert, posterede den for Øjet og foer Commoedie-Huuset rundt, spørgende sine Side-Kammerader paa den ene Side, hvem den var, og hvem den, De svarede: at de ikke vidste det. Hr. Meizon, der meest var vandt til Caprioler, snoede og vendte sig til alle Kanter, sparkede de andre paa Fødderne og bad om Excuse, spurgte sine Silde-Kammerader paa den anden Side. Om de vidste hvem den Dukke var, og hvad det var for en lille sød Tøs med den tyrkiske Turban, Alle svarede: Nei, Han blev ved at fritte, sparkede atter paa Fødder, og bad om Excuse. Skulle der klappes, klappede han altid længst, og, naar noget faldt i hans Smag, raabte han: bravo! i saa græsselig Tone, at Cassereren kunde høre det i sit Contoir. J hver Uge havde Hr. Meizon oprettet en Aften til Concert, en anden til Ball, og at forsømme disse Høitideligheder kunde han mindre drage over sit Hierte end at forsømme Kirken. Naar han var paa Concert, kunde hans fiine Øre ikke tillade ham, som Musicus, at blive siddende; han maatte gaae Huuset rundt, bukke for enhver, giøre Ophævelser, roese det Smukke, ach! det er sødt, det er fortryllende: laste det Ubehagelige, og underrette andre hvori Feiltagelsen bestod. Skulde han paa Ball, var hans Haarskiærer Fredløs, hvis han enten ikke passede rette Tiid, eller ikke omskabte hans Hoved til en Mesters Stykke (den eneste Prydelse det havde) thi det er, sagde Manden, ved saadanne Leiligheder at jeg skal vise hvor galant jeg er: Vognen hentede ham, og han trinede ind til alles Under; Han begyndte at dandse, de Delige besaae ham og hvidskede hinanden i Øret: En smuk Karl, - Han mærkede dette, brystede sig af Glæde som en Kalkoen; Endnu vilde han være behageligere; - Han svalede sig, for ej at stinke af Sveed, og vadskede sig saaledes i lugtende Vand, at han med Føje kunde tages for en Dismer-Katt; - Han bragte paa Bane de nye Engelske Dandse som han ene kunde, underviiste andre og hoppede selv, indtil han omsider med Aanden i Halsen, slængte sig paa en Stoel og gabede af Matthed som en Svale-Unge. Fortsættelsen følger: