Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1816-09-10
Den 1ste September bleve ægteviede: Hr. Sagfører Søren R. Lindemand her fra Byen og Jomfrue Sophie Dorthea, fød Beschen, fra Kjøbenhavn, Vielsen holdtes i Vester Karlebye af Hr. Pastor Thanning. Om Angivelser. (Af Dalhoff.) Blandt de Ting, som Plinius, i hans Lovtale over Trajan, roser denne ædle Fyrste for, er ogsaa dette: at han afskaffede et Onde, som under nogle af de forrige svage Regentere havde udbredt sig i No. merstaten, nemlig: en Hær af lønnede Angivere, hvilke han kalder en Flok Stimænd og Stratenrøvere, De vare et Slags Politiespioner, der angav for Øvrigheden enhver Overtrædelse af Lovene, og fik Belønning derfor Haabet om Belønning drev disse smukke Folk undertiden til at angive endog de Uskyldigste, og Jngen var sikker. Ved Fyrsternes Gierrig hed havde Ulykken naaet en frygtelig Høide, og Navner Angiver var omtrent bleven eensbetydende med Baqvasker. Frajan adsplittede denne Bande, fatte en Deel af dem paa heel maadelige Skibe og overgav dem til Bølgerne og deres egen Skjæbne. Nu havde man indvortes Sikkerhed, og ved denne Operation - siger Lovtaleren – tabte Lovene Jntet af deres Anseelse: Forbrydelsen blev ei ustraffet: Hovedforskjellen var denne: at nu frygtede man ikke for Angiverne, men for Lovene selv. Saavidt Plinius. Saalidet som nogen god Statsborger, enten fra Moralitetens eller fra den borgerlige Sikkerheds Side, kan ønske hiint ulyksalige Spionvæsen nogensinde indført, saa meget synes han undertiden at have Aarsag til at beklage – maaskee – Umueligheden af den nøjagtige Control med Lovenes Overholdelse. Men hvad nytter de bedste Love, dicterede af Menneskekiærlighed og Viisdommen selv, naar det kan lykkes den Listige eller den Frække at illudere, ja trodse den ustraffet? Hiin gyldne Alder, som Plinius drømte om, da man ikke frygter for Angivere, men for Lovene selv, forudsætter en moralsk Følelse, som blot Religionen og ikke Lovene kan give, og som vel aldrig nogensteds i Verden var almindelig eller ret varig. Hvorved skal da Lovenes Ære holdes i Hævd? Hvorved skal Borgernes Sikkerhed beskyttes imod vilkaarlig og ulovlig Behandling? Ja! Man kan klage: Man kan angive. Vel! Alen staaer ikke Angivernavnet endnu i samme forhadte Lys, som forhen? Og hvor meget voves ikke ofte ved Angivelsen! Det Angivne skal bevises lovlig bevises; Men Man kan have den fuldkomneste Vished om 100 Uretfærdigheder, uden paa denne Maade at kunne bevise een af dem. Og hvad da Vestigiaterrent. Jeg vil, blandt mange muelige, blot tænke mig et Par Exempler, som Aarstiden kan give Anledning til. Vi har en ypperlig Forordning om Tiende væsenet, hvori Landsfaderen saa omhyggelig har sat Grændser for Tiendetagernes vilkaarlige og ofte tilforn uretfærdige Behandling mod den kjære Bondestand. At denne Forordning har stiftet megen Nytte, bor ikke tvivles om; Men hvad, om en Tiendetager fik ifinde at ignorere den Hvad, om en stakkels Bonde endnu maatte ride mere end en heel Dag fra Bye til Bye, inden han kunde treffe Tælleren, Hvad om Tiendeeleren gav Tælleren den bestemte Ordre, ikke at tælle for nogen Mand, førend alt hans Korn af et Slags var opbunden, m. m. - og Bonden derved, endnu som før, utilbørligen forsinkedes i sin Høst og i et ustadigt Høstveitelsed den ubodeligste Skade. Hvorledes skulde da dette Onde forebygges, Bonden skal klage siger Man atter; Men tør han ofte det: Kan han bevise sin Kigge, Kan han vente Erstatning for det idte Tab, Behøver han slet ikke af fragte for nogen Hævn i Fremtiden, Jeg for min Deel vilde i de fleste Tilfælde raade min kjære Bonde til at taale og tie. Men kunde det ikke paaligge Embedsmanden, som Statens Tjener, at angive for Øvrigheden de Uretfærdigheder han i sin Kreds kunde være vidende om Mueligt; Men maae ikke ogsaa han være bange for det forhadte Angivernavn, Og møde ikke her de samme Vanskeligheder ved Beviisførelsen, Maaskee, er den, han angiver, en proreslysten Mand, og han vogtet sig da vel for at give sig ud paa denne saa slibrige Bane, hvor for ham Jntet kan være at vinde, men saare meget at tabe. Martyrkronen har ikke meere det Værd, som forhen, og hvo vil vove Formue, Rolighed, maaskee Livet, for at paatale en Uretfærdighed, saalænge Lovene ei udtrykkeligen paalægge ham det, og saalænge som hans Samvittighed kan tillade ham at tie? Kuns Sorigheden kan med Sikkerhed paatale Forurettelser, fordi den er ophøiet over Foruretterens Had og Efterstræbelser. Men hvilken underordnet Embedsmand er det? Et han klog, da tier han, men sukker over den Nødvendighed, der byder ham at tie. Kuns Øvrigheden, sagde jeg kan uden Frygt paatale Uretfærdigheder; Men den maae da have Kundskab derom, og hvorfra faaer den denne, naar baade den Forurettede og alle tie? Hvor Jngen klager, er ingen Brøde. Der kunde da spørges, om det ikke til Lovenes Haandthævelse og Borgernes Sikkerhed mangen Gang var ønskeligt, at Angivernavnet ikke betragtedes fra den Side, som det sædvanlig giør, og at der maatte udtænkes en Maade, paa hvilken den skjulte Forbryder kunde drages til Ansvar, uden at Angiveren skulde udsætte sig for den Fare og de Fortrædeligheder, der saa ofte bleve hans Lod?