Kiøbenhavns Postrytter, 1795-11-30
London, den 10de – 13de November. Her er nogle nærmere Omstændigheder, angaaende Pitts og Grenvilles – i sidste Blad nævnte – mærkværdige bills, og de i denne Anledning forefaldne Debatter. Saasnart Grenville havde indbragt sin Bill, gav Landerdale sin Forundring tilkiende, at Statssecretairen kunde indbringe en Proclamation som Kongens sidste, og en Bill som denne, der gjorde slige Jndgreb i den engelske Constitution og Undersaatternes Friehed. Denne Bill, saade han, vilde give den brittiske Constitution det sidste Naadestød, da Folket derved betoges Ret til at raadslaae om sin Tilstand, og frembringe sine Besværinger; og naar den gik igiennem, hvad Forskiel blev der da paa Engelands Forfatning og paa Frankerigs under det gamle Monarkie, og paastod han, at man af det Talefrieheden udtrykkelig Parlamentslemmerne forbeholden, kunde see, hvorvidt denne Bill var sindet at giøre Jndgreb i Undersaatternes Ret. Grenville lovede at svare næste Gang paa enhver Jndvending, og søgte han da ved anden Forelæsning at fremstille billens Nødvendighed. Den første Grund, sagde han, var i frisk Minde, nemlig Angrebet paa Kongens Person, og nok en Grund var foregaaende Exempel, da man selv i gode Tider under Elisabeth og Carl den Anden havde taget sin Tilflugt til lignende Forholdsregler. Men da man havde indvendt saa meget mod Forbud paa Ord og Tale mod Kongen, kunde det blive ved Skrift og Tryk. Hertugen af Bedford protesterede paa det høytideligste mod Billens Aand og Hensigt, da den angreb friebaarne Britters dyrebareste Rettigheder. Landerdale benægtede, at det corresponderende Selskab var Aarsag i Anfaldet paa Kongen. Nei, sagde han, Hunger og Dyrtid drive Folket til at bringe sine Klager for Thronen, og den nærværende ødelæggende Krigs Fortsættelse bringer det til Fortvivlelse. Jeg ned stemmer ikke min Tanke om denne rædsomme Bill, fordi den Punct om Ord og Tale mod Kongen er udslettet. Var den bleven staaende, havde den udstrakt Landsforræderiets Grændser ligesaavidt, som hiin forhadte Act under Richard den Anden. Gud forbyde, at der i mine Ord skulde være noget prophetisk, men to Aar efter at denne Bill var gaaet igiennem, blev Richard den Anden afsat. Mannsfield fandt Billen nødvendig, da Uforskammenheden gik saavidt, at samtlige Husets Lords havde maattet føle Satyrens Svøbe (hvorfor ikke, naar de havde fortient den!) og tilskrev den store Friehed, hvormed jacobinske Grundsætninger i Skrifter bleve udbredede, raabte han i Lord-Jver – vil jeg al Ulykken. Før - ønske, at Engeland maatte hiemsøges med Pest, end smittes af jacobinske Grundsætninger, Lord Grenville angreb Landerdale hæftig for sine Udtryk, og meente, han kunde kaldes til lovlig Ansvar for sin Tale, samt gientog, at det londonske corresponderende Selskab aldeles var Aarsag, skiøndt maaskee ikke umiddelbar Stifter, til det sidste Opløb. Landerdale meente derimod, det ikke var nær saa skadeligt, som en anden Association, der kaldes Cabinettet. Thurlow raadede til Koldsind og Orden. Skulde Tyranniet blive sat paa Tronen, sagde han, var Modsætning unægtelig Pligt; men her handledes kun om at forbyde Forsamlinger, der kunde være det Hele til Skade. Forresten maatte Undersaatten beholde sin Ret, at yttre sine uskadelige Meeninger og Regieringssager. Forelæsningen bevilgedes med 80 Stemmer mod 8. Den 12te forelæstes Billen tredie Gang i Overhuset; dog blev den i Billen foreslagne Forsendings-Straf saaledes forandret, at Straffen skulde beroe paa Dommernes Kiendelse. Da biskoppen af Rochester under Debatten brød frem med den Meening, at Folket ikke havde videre med Landets Love at giøre, end at adlyde dem, raabte den ædle Landerdale ham til: Det var en tyrkisk Muftis, og ingen engelsk Biskops Lærdom (men desværre, have de engelske Biskopper stedse faldet noget tyrkisk i Troen.