Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-09-30
Efterat jeg i Consulatet havde modtaget nogle Forfriskninger, befalede man mig at begive mig hen til det store Priis Magazin, og igjen at fordre Tilbagegivelsen af mine Sager, som Regjeringen havde befalet. Ved min Ankomst fandt jeg, at Alt: Penge, Bøger, Vare, og Klæder vare bortstiaalne og altsaa ikke havde undgaaet Tyrkernes og Maurernes rovbegierlige Hænder. Et haardt Tab, Dybest følte jeg Tabet. af mit Manuscript, og især smertede det mig meest at tabe nogle bemærkninger og Fremstillingen af og mange for mine Øine forefaldne historiske Tildragelser. Forgiæves søgte jeg overalt; det var kun alt for vist at man havde kastet overbord alle mine Papirer. Ofte havde jeg den Kummer at møde vores forrige Skibsmandskab paa Gaden, belagt med Lænker og færdige at ligge under for deres elændige og nedværdigende Tilstand. De Fruentimmer som endnu ikke vare solgte til Maurerne, havde den danske Consuls Frue taget til sig og behandlede dem med den største Opmærksomhed. Til min Glæde bemærkede jeg, at de Fangne daglig bleve mere rolige og muntre. Med Ridder Rossis elskværdige Familie levede jeg nær ved den engelske Consuls Lyststed, som gav os daglig nye Beviser paa sin Gjæstfrihed. Jeg gik ofte ind til Staden, men bemærkede aldrig nogen tiltrækkende. eller mærkværdig Gienstand. Her var ingen Bogsamling, ja ikke engang et Kaffehuus med en ener ste Tidende. Dog underholdt jeg mig undertiden med Statssekretairen, Rais Hamidda og en af Kadierne. Jeg blev ogsaa forestilt Deien, men hans skumle Blik var afskrækkende og tilbagestodende. Altid følte jeg en hemmelig Gysen, naar jeg gjennemvandrede denne skrækkelige Stads trange mørke og urene Gader, Tanken om dette Rige for Barbarie og Slaverie som omgav mig, om den Tvang, der herskede, formedelst Mistanke, Skind syge og Had, og paa den uophørlige Fare man stod i, for at blive beskjemmet, kastet i Lænker og myrdet, alt dette ængster Siælen og sløver Tænkekraften. Hertil kom, at jeg vidste Tyranen, havde udladt sig med, at han angrede at han havde været saa villig til at give mig frie, og at han endnu altid kunde forandre sin Beslutning i denne Henseende. Hvem der ikke har været Vidne til den Skjebne, der venter de fristne Slaver i Barbariet, kan ikke gjøre sig noget Begred om den Afgrund af Elændighed, hvori disse hans Medmennesker ere nedsunkne. Jeg selv, som saae det, og indtil en vis Grad folie det, veed ikke hvor jeg skal finde Ord til at beskrive det. Hvem der er erklæret for Slave, bliver strax afklædt og bedækket med en Art Sækkelærred; man lader ham sædvanligviis arbeide uden Skoe og Strømper og ikke sjelden med ubedækket Hoved i Solens brændende Straaler. Mange lade som et Sørgttegn deres Skjæg voxe og overhovedet maae de leve i en utroelig Ureenligheds Tilstand. Nogle af disse Elændige maae forfærdige Touge og Stil for Flaaden, og deres Tyraner udpresse ofte som Betaling for formindsket Haarhed, hyppige Pengesummer af deres Slagtoffere. Andre maae arbeide i Dejens Tjeneste, og mange bruges af Manrerne, hvem de blive solgte til paa Markederne, til de laveste huuslige Arbeider. Nogle maa, som Lastdyr bære Stene og Træe til offentlige Bygninger. De fornævnte to sorte Brødkager udgjøre deres Hovednæring, og havde ikke nogle rige Maurer testamenteret store Summer til Slavernes Underholdning, saa ville de om Fredagen være uden alle Næringsmidler. Om Natten blive de, som Forbrydere indspærrede i et Fængsel, og maa i de aabne Gange ligge nogne udstrakte paa Jorden, udsatte for Aarstidens Strænghed. Paa Landet maae de hyppig ligge under frie Himmel eller søge Beskiermelse i Hulerne. Andre maae grave Brønde, eller reengjøre Cloaker, staae hele Uger indtil Midten af Legemet i Vand og indaande mephetiske Dunster eller arbeide i bestandig Fare for at Steenbruden skulle falde sammen over dem. Mange blive endog spændte i et Aag med Arbeidsdyrene, og tvungne til næsten ganske allene at trække svære Byrder; altid erholde de flere Slag end deres mere begunstigede Kammerat Æslet eller Muuldyret. Jkke sjelden blive flere begravede under nedstyrtede Bygninger eller finde Døden i Gruber, hvorhen man skikker dem, for at blive frie for dem. J Gjennemsnit ta der aarlig mod en til to hundrede Mennesker Li og vet, af Mangel paa Næring, medicinsk Hjelp og andre Livets Fornødenheder; og ved de Efterlevende, naar den udøielige Tyran hører der undslipper dem et Suk, eller en Klage; den ringeste Forseelse, den mindste Uforsigtighed bliver straf tet med Slag under Fodsaalerne eller paa Ryggen, og Gjenstridighed mod denne Mishandling bliver ofte straffet med Døden. Er en Slave underveis bleven udmattet ved Sygdomme, Besværligheder eller Mishandling, saa lader man ham paa en umenneskelig Maade ligge paa Landeveien, udsat for den Fare, at blive beskjemmet eller nedtraadt af de Forbigaaende. Ofte vende de Ulykkelige, blodryppende og bedækkede med Buler og Saar tilbage fra Bjergene. En Aften mod Skumringen raabte en hæs Stemme paa mig, da jeg kom nærmere, fandt jeg en Mand, ligge udstrakt paa Jorden, som Skummet stod ud af Munden, og Blodet trængte frem af Næse og Øren. "Kristen, Kristen!" tiltalede han mig med svag Stemme, for Guds Skyld hav Medlidenhed med min Jammer, og end en Tilværelse, som jeg ikke er i Stand til længere at bære." Hvem er Du?" spurgte jeg, angreben af Forskrækkelse ved Synet af ham. "Jeg er en Slave, svarede den Ulykkelige, vi blive alle slet behandler de. En Oldak af Militzen, som kom denne Vei, tilraabte mig med vred Stemme i Forbigaaende hvorledes vover Du Christenhund at standse paa Veien, naar en Troende gaaer forbi, Disse Orvar ledsagede af et Slag og Stød, der kastede mig ned fra et ophøiet Sted og satte mig i denne Tilstand. En anden Gang, saae jeg en kristen Slave, siddende kummerfuld under en gammel Muur: ved hans Fødder laae en uhyre Byrde, som han synes at være sunken ned under, hans Ansigt var blegt og aftærret, hans vilde mod Jorden fæstede Blikke, viiste Spor af en for Tiden fremskyndet Alderdom. J det han slog sig fortvivlet for Panden og Brystet, udstødte han dybe Suk. "Hvad feiler Eder Ven, sagde jeg, hvorfor disse Udbrud af Smerte og Fortvivlelse. Armee Kristen, svar rede hans for Eder er ingen Hjelp, Eders Angestskrig bliver ikke hørt i Himlen. Neapel er mit Fædreland; see nu hvorledes Angest og Elændighed, kan forandre et Menneskes Ansigt. Elleve Aar er det siden mine Lidelser begyndte; forgiæves har jeg hidendtil anraabt Beslægtede og andre Medmenneske om Hjelp, jeg har intet mere jeg tør haabe paa. Hvad har jeg gjort, hvorved jeg har fortjent en saadan Elændighed?" Alle de Trøstegrunde, som min Deeltagelse indgjød mig, besvarede den Ulykkelig med en tvungen Latter, og da jeg i det jeg gik bort saae mig tilbage, væltede han sig stønnende og fuld af Fortvivlelse paa Jorden.