Den Vest-Sjællandske Avis, 1834-09-23
Den Vest-Siællandske Avis, eller: Ugeblad. Slagelse. gen. den før landske Historie. uden og indenfor tigste Nyeheder. Dagens vig Redigeret af Pastor, Ridder Bastholm. Trykt og forlagt af Peter Magnus. 20de Aarg. Tirsdagen den 23de September 1834. No. 76. Med Kongelig allernaadigst Tilladelse, at forsendes med Brevposten i Danmark og Hertugdømmen. Den hellige Rosalias Fest(Sluttet.) Det seer ud som at Havet havde sagt til Staden, at den skulde i en Hast indfinde sig ved dets Bredder, hele Folkemængden begiver sig der den; den sætter sig paa et umaadeligt Amphietheater ved Foden af Voldene, hvor Herrerne af Brancisortes Palads hæver sig. Man seer i Spidsen for Forsamlingen den Kongelige Familie, som er ankommen fra Neapel; ved Synet af den erholder Folkeglæden et nyt Liv. Den store Mængde af Mennesker tager Sæde fuld af Forventning, og indaander den kjølige Aftenluft, som Havet forfrisker. Ogsaa Havet er bedækket med Tilskuere, smaae Skibe med Lygter paa krydse foran Havnen; nu seer man dem, nu forsvinder Skinnet, og de vise sig som en Hær af goglende Skikkelser; de fremmede Skibe holde sig i Baggrunden og danne der en sammenhængende Række. - Saasnart Fyrsten er ankommen og har taget Plads paa Amphietheatret, seer man en Raket stige op af Havet, kort efter en anden, en tredie følger ovenpaa, indtil de paa alle Punkter af Horizonten krydse sig som de buede Gothiske Hvelvinger; neppe har man hen vendet Øiet til eet Punkt, førend man seer en Lysning, som af en Lynild, paa et andet. Kort efter hører man en Bragen, ligesom et lidet Ætna brød løs under Tilskuernes Fødder; det er Sværmere som springe med en Larmen og deele sig i ildrøde Funker. Sværmerne og Raketterne kunne lignes med Krydsilden af en Bataillon, det er nu ingen Nat længere. Nu hæver sig en Bombe med utallige Straaler, som en Solens Forløber; den slukkes og pludseligt Mørke udbreder sig; men det varer ikke længe; paa engang udbredes over hele Firmamentet en stærk flommende Jld. To Taarne af en forskiellig Bygning og af en uhyre Størrelse ere opførte ved Siden af hinanden, dog saaledes at en lang og smaal Stribe af Horizonten sees imellem dem; enhver af deres enkelte Steene glimrer som en stor Diamant. Paa det ene Taarn seer man en Kriger stige op i en glimrende Vaabenrustning; hans Visit er slaget ned, og han er næsten overalt bedækket af sit brede Skjold. Paa det andet Taarn styrter en Saracen sig frem med en Turban, hvorpaa der en stor Fiærbusk, i vide Klæder og med en krum Sabel i Haanden. Begge Krigere styrte løs paa hinanden, deres Vaaben støde sammen. Turbanen falder af den Vantroendes Hoved. Muselmanden tager derpaa fat om sin krumme Sabel, bøier sig mod sin Modstander, og søger at bibringe ham et dræbende Hug i Siden; men Spidsen af hans Daggert brækkes paa Ridderens Hielm, og truffet af et skrækkeligt Stød i Brystet, fald er Saratenen til Jorden; dog løfter han sin Arm i Veiret under Forbandelser, og udstøder Trudsler imod Taarn ti Palermo. Nu falder Signalet til at Slotstaarnet forgaaer, det braget, det kløver sig og tusinde Sværmere stige i Veiret. Fyrværkeriet er forbi; Triumohvognen er sat til Side: Væddeløbshestene udhvile sig; endelig kommer den Dag, som er bestemt for den Hellige selv, paa hvilken Kirken ifører hende hendes Priigtklædning, og sammenkalder derpaa de Troende med deres tusinde Kobberkors. Man tager den helliRofalias Statue, og bærer den om i Procession; denne Statue, som er for Sicilianerne hand Pagtens Ark var for Jsraliterne; alle Bønner henvendes til den, Alles Ønsker og Forhaabninger omgive den de øvrige Helgenbilleder bæres bag efter, saaledes den hellige Kosmus og Damians, som Doctorer i Lægevidenskaben, Folket bemægtiger sig dem og bærer dem omkring for at henvende deres Opmærksomhed paa den almindelige Sundhedstilstand en saadan Kristendom er dog kun lidet forskiellig fra Hedenskabet. Hvilket herligt Syn at see denne lange Række af Andægtige, som trækker igiennem Staden, imeden halve Deel af Menneskeslægten ligger begraven i Søvnen; Staden er paa det prægtigste illumineret. Foran Processionen bæres Sølv og Træe kors og Folke nængden nedraster sig ydmygeligen for dem, paa begge Sider af den gaae andægtige Munke indhyll de i vide Kapulser, som skifteviis, og med bedækkede Ansigter, af ynge hellige Sange. Festen endes med Bønner i Templet for det næste Aar.