Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1804-07-20
Efter mange nyere Lægers Erfaringer skal det være physisk umueligt at leve en Maaned af Vand og Brød, uden aldeles at nedbryde sin Sundhed. At straffe Forbryderen, er Statens Pligt, men det bør aldrig skee paa en Maade, der ikke i Fremtiden gjør ham uskikket til at opfylde sin Bestemmelse som Menneske, og af den Natur vilde den Straf være, at sidde paa Vand og Brød, naar den skal udstaaes i saa lang en Tid, hvis Lægernes ovenmeldte Mening er rigtig. Tænker man sig to Forbrydere, som have begaaet een og den samme Brøde, men hvoraf den ene er rig og den anden fattig, hvoraf den ene betaler sin Pengemulet, og den tog anden at sidder den paa Vand og Brød, saa kan Tanken om disse to Mennesker, kjellige Skjebne ikke andet end afpresse os de bittreste Taarer. Medens den stolte Rigmand, som har forbrudt sig, svømmer i Vellyst, føres den ulykkelige Fattige hen i et mørkt Hul; medens hiin sidder og fraadser ved sit rigelig besa Bord og tumler sig om i Vellevned, sidder denne med løsnede Tænder, aftæret som en Beenrad, og vansmægter ved en Krukke Vand og et Stykke Brød, sidder maaskee den af Kummer fortærede Moder og begræder med sine Smaa sin Mands Skjebne! O, i dette Øieblik ønskede jeg mig en Birkners Pen; jeg skulde skildre denne Seene med Farver, der vilde komme Læserne til at skjælve Ligevægten det er den, hvorved i en vis Henseende det hele Universtum holdes i en evig Harmonie, og det er ogsaa den, hvorved Retfærdigheden ene og allene kan bestaae. Det er een i alle Stater antagen og fulgt Regel, at Lovene, saalænge de ere gieldende, bør holdes i Anseelse, og at de Love, der ere givne paa en Tid, da Tidsalderen udkrævede den, bor ophaves eller forandres, saasnart de for egne Omstændigheder, de ere indrettede efter forandre sig eller ophøre. Den Lov, der paa een Tid er det fortræffeligste Beviis paa Lovgiverens Viisdom, kan nogen Tid derefter være meget upassende. Forandrer eller ophæver man ikke strax en saadan Lov, saa bliver den skadel, thi dømmer man efter den, saa dømmer man ikke billig, tilsidesætter man den, saa berøver man de øvrige Love deres Anseelse: et Onde, som man bestandig bør søge at forebygge. Pengestraffe kunne efter deres Natur ikke være lige virksomme og lige passende for enhver Tidsalder, og det er derfor fornemmelig den, som, blandt alle Straffe trænge oftest til Forandring, naar de altid skulle være lige billige. J Christian den Fjerdes Dage f. Ex. havde en saakaldt Kammersecretair i det Tydske Cancellie kun 208 Rdlr., en Renteskriver kun 138 Rdlr. 2 Mk. 8 s. og en Copiist kun 30 Rdlr. aarlige Jndkomster ). Sammenligner man nu denne Løn med den, som en Secretair, en Renteskriver a. faaer i vore Dage, saa bliver Forholdet omtrent som 1 til 5 a 10. Den Embedsmand, som altsaa i Christian den Fjerdes See danske Magazin 55de H. S. 202. Tider betalte, 25 Rdlr. i Mulet, mistede ligesaa meget af sine Jndkomster og følte ligesaa meget til Straffens Virkning, som den, der i vore Dage betaler 125 til 250 Rdlr. Ogsaa fra den Side betragtet har altsaa den Rige et stort Fortrin for den Fattige, thi Legemstraffene ere næsten altid eens, men Pengestraffene meget foranderlige i deres Virkninger. Lider den Mand, der har Følelse for Ære, ikke mere ved at betale en Pengentule, end den ringere Undersaat ved at sidde paa Vand og Brød a., skal den, der føler sig krænket ved en eneste Jrettesættelse, i Henseende til Straffen gaae i lige Rang med Daglønneren, vil man maaskee indvende mig? Her kommer jeg til en Punct, der efter min Formening er af saare stor Vigtighed. Den Maade, at bestemme Straffen efter Forbryderens Rang som Medlem af Staten, kan i vore Dage maaskee i Henseende til Straffens Virkning paa Forbryderen tildeels være rigtig, men er den ogsaa overeensstemmende med Moralitetens Love, kan den ikke blive Aarsag til utallige Misbrug, For det første forudsætter man jo her som vist, at Daglønneren ikke kan have saa megen Folelse for Skam og Ære som den Fornemme, og for det andet indfører man derved en saare skadelig Ulighed i Lovenes Herredømme, som kan blive Aarsag til tusinde Forbrydelser. Jeg troer tvertimod, at den Mand, der har havt en god Opdragelse og som vil indbilde Verden, at han har høiere Følelser for Ære end Almuemand, fortjener, naar han begaaer en Forbrydelse, en langt haardere Straf, end hans ringere Medborger, der kan anføre sin Mangel paa Opdragelse og Oplysning til sin Undskyldning. At Almuemanden i vore Dage meget ofte røber saare liden Følelse for sand Ære, det er et forgeligt Beviis paa, hvor lidet man har søgt at indgyde ham Agtelse for dens og for Moralitetens Grundsætninger. Man maa beklage det Land, hvor Borgerne ingen Følelse have for sand Ære. Denne Følelse er den Gradestok, hvormed man kan maale ethvert Folks moralske Cultur. Naar Moraliteten almindelig hyldes, naar al falsk Æres glimmer forsvinder for den stigende Oplysning, saa ville de ringere Folkelasser ogsaa faae større Følelse for sand Ære, saa vil Uligheden Æresstraffenes Virkning, saa meget som mueligt, ophøre af sig selv, og da vil man ikke længere være nødsaget til at bruge Forbryderens Receptibilitet for Skam som Maalestok, for Straffen.