Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1827-11-06
Som Kilder og Mønstre for Rosekunsten har Forfatteren ikke alene benyttet den bekiendte "Nürnbergske Complimenteerbog, men ogsaa den Nürnbergske berømte Correspondent, og derefter alle i Residentsen udkommende Tidsskrivter, Landdagsforhandlingerne, de enkelte Ceremonie og Paradetaler, nu og da ogsaa et Te Deum laudamus med foregaaende panegyriske Præken, saaledes som den hellige Ambrosius virkelig var kommen Tingen temmelig nær, dersom han blot havde givet os nogle Variationer endnu paa sin Lovsang, f. Ex. Te Excellentissimum laudamus, Te Reverendissimum, . Te Prænobilissimum! Forfatteren opgiver først det vanskelige Spørgsmaal: Hvem skal man rose, og svarer: Altid de Fornemmere; semper bene parlare de Domino Gaardiano; Roesaccordernes Noder maa stedse stige opad, aldrig nedad. Jm Loven steckt mit Haut und Haar das Oben - für die Armen bleibt das Erbarmeen. Lob ich die Grossen, so tragt's mir Rosen; ein Lob des Geringen wird Dir Nichts bringen. Sangfuglene, som prise den hele Skabning, svinge sig derved himmelhøjt, men i Stokfisken, som beundrende op spiller sit Gab og staaer paa det sidste Trin for de rosende Skabninger imellem Himmel og Jord, kan man dog ikke miskjende den gode, endskjøndt ordløse Roesvillie. Gaaer man derimod over til Specialia, saa qvalificere sig fortrinlig til at roses, alle høieste og høie Herskaber, forstaaer sig selv, saalænge de ikke frabede sig denne Ret, ligesom de allerede have afsagt alle Dedicationsskriveres Roessendelser med kjørende og ridende Poster. Det er utroligt, hvormeget den almindelige Roesindustrie lider ved denne Dedicationssperring. Men det kunde man vente sig. Principiis obsta. Med Afskaffelsen af Hofnarrene, hvoriblandt der fandtes meget berømte Lærde, have de store Herrer begyndt; - nu gaaer det allerede et Par Skridt videre, til Udelukkelsen af Poeterne, tilsidst vel af alle Autorer, de maatte da enten være Hofjunkere eller Kammerherrer, hvortil dog ikke ethvert Genie har de fornødne Anlæg. Dernæst kan man rose alle og samtlige Ministre, hvilket allerede lovmæssigen fremlyser af deres Prædicat: Excellence. Den største Leilighed til at rose give dog alle Døde. De mortuis nil, nisi bene. Hvorfor skulde man vel ogsaa dadle de Døde, Man kan jo dog ikke ærgre dem længer. Derfor kunne alle Levende, efter Omstændighederne, gives til Priis for Bagtalelsens Skoler, de vinis nil, nisi male. Er det Ene rigtigt, saa er det Andet billigt. En saadan Levende forudseer jo dog den Tid, da han, efter sin Død, ogsaa skal blive roest, in articulo mortis forsynet med enGeneralabsolution fra al den Dumhed og Ensoldighed, han har viist i sit Liv, og med lutte Lovtaler blive skudt ned i sin Grav, ligesom en gammel Soldat. Ved paa saadan Maade at rose de Døde, gjør man Bortgangen let for de Levende, og giver dem længe iforveien en Forsmag derpaa, hvilken aldeles savnes af dem, som skulle fødes, og som uaverterede og som over Hals og Hoved dumpe ind i Verden og skrige da ti Gange værre end En, som skal do. 6 fromt Hjertelag byder endvidere, en heel Dag igjennem høiligen at lovprise Dem, som ved Hjælp af deres gode Mave have bragt det saavidt, at tilbagelægge 50 Aar i deres Stand eller Haandtering. Disse ere, saa at sige, anlidiluvianske, eller idetmindste Secularmennesker, Levevirtuoser, Aldrigmætte, som have forsøm Dødens ordinaire Postvogn, og nu med mange Omstændigheder maa sendes efter. At rose sømmer det sig endvidere alle Musici og Skuespillere, Alle for En og En for Alle, paa alle Maader, i alle Lande og alle Tidender, Enhver 32 Gange om Dagen, med alle Vinde. Jk at forsømme ere ogsaa Deeltagelsesbeviser er Lovtaler, naar Regimenter forlade deres Garnison, naar Præster eller Skolebestyrere afgaae; for Læger og Chirurger, som endnu aldrig have havt noget at bestille, kunne Taksigelses=Anmeldelser og ganske utrolige Curer, Stæropergtioner o. s. v. være meget nyttige. Philosopherne tilkomme med Rette den høieste Roes, i det mindste af deres Elever, og det med Vaaden i Haand, for allenfals at kunne nedslaae Enhver, som ikke vil troe, at Ridderens Hjerterdame er den første af denne Jords Skjønheder. Er en Mand først engang egnet til Roes, saa maa Alting hos ham roses, fra Hoved til Fod, endog om han er lam, og, i saa Fald, Krykken tillige. Ligesom Phønixselskaberne i Amsterdam, Hamborg og Leipzig optage Alt, hvad der er ved Huset og i Huset, saaledes maae ogsaa Rose-Assurancerne optage Alt, hvad der er ved Manden og i Manden, ja desuden det, som ikke er i ham. Falskelig har man ellers været af den Mening, at Roes burde indgives ligesaa forsigtig som Opium, eller ligesaa skjult, som man lægger Saxe under Rævenes Fødder, dersom man ellers vilde have, at fornuftige Folk skulde bide derpaa; men nutildags kjender man ingen Grændser i at aarelade og rose. J de romerske Keiseres Tid, hvilke, som man veed, allesammen vare ganske fortræffelige Mænd, gaves der ogsaa ret behjertede Rosere, men ved Skydegeværets og Krudtets Opfindelse ere vidog komne langt videre og lade vore Smigrerier, puffe, brage og kalde i Brillantild, hvilket bliver saa meget mere løjerligt, naar man veed, at denne antændes af de frygtsomme Dyr, Rævene, nemlig af deres simsonisk sammenbundne Haler. Saare hensigtsmæssig har Rosekunsten indført visse faste og techniske Roesformularer eller Roesnøgler, efter hvilken Rosen afsynges eller afspilles. Titelen af Digterfyrste eller Digterkonge, som man har villet bringe i Gang for Nogle, per acclamationem, forekommer Forfatteren altfor ubetydelig og slet ikke ny. Heller vilde han have en Storfyrste og desuden en Sonetrascha, for Historien en Capitain for den historiske Schweizergarde, en øverste Borggreve, for alle Riderromaner, en øverste Vaske- og Kammerfrue for Lommebøger, for Oversætterne en Erkedragoman i Tydskland, Frankrig, England, ja endog i Jtalien, for de tydske Sproggrandskere en Erkeskatmester for tydske Stavelser, for de lærde og politiske Journaler en Storgesandt og Jnternuncius, for Kirketidenderne en Overberghauptmand over Ultramontanerne, og for Philosopherne en absolut Khalif og Enehersker over det Absolut, souverain Hertug af Metaphysik o. s. v. Til Slutning anfører Forfatteren, at han har indhentet adskillige medicinske Collegiers Erklæring, om man kan døe af altfor megen Roes; men Alle svarede: Nei - endnu er ingen død deraf, ikke engang Alexander den Store, hvem man vilde indbilde, at han var af guddommelig Fødsel. (N. M.) Nogle Bemærkninger