Jyske Efterretninger, 1771-12-27
Tanker ved Aarets OmvexlitVi nærme os nu igien mod Enden af et Aar; En nye Miile=Pæl paa vor Vey, kanskee den sidste, en stor Deel af os skal see, henviser vor Opmærksomhed til at betragte vore Dages hastige Flugt, de forbigangne Tider, og Tidens og vores Ende. Hvor ere vore forrige Aar, Alle Fornuftige kiende, at den forsømte Tid er nigienkaldelig, og at den Tid er forsømt, i hvilken vi ikke have arbeydet for Evigheden. Jgiennem Fornøyelser og Bekymringer, igiennem Arbeyde og Møye, igiennem Planer og Forsætter henrykkes vi af Tiden som af en mægtig Strøm, og da en Deel af den stedse er os nærværende, føle vi ikke dens Tab, før den styrter sig selv og os tillige i Evigheden. Hine Elendige, der, imedens de eyede den, ikke gave Agt paa dens Eff. Flugt, Flugt, ikke anvendte dens dyrebare Øyeblikke til deres Fordeel; men bleve bortrykte uden at kunne fremvise nogen Dyds Tegn, de skiønne bedre, end vi, dens Værd, for dem vilde en liden Deel af den Tid, der for mange af os ofte synes saa overflødig, veye meere, end Kroner, meere, end den ganske Verdens Rigdomme. - - Bier Jflygtige Øyeblikke! og du, ol ilende Aar, lad os dog, før du forlader os, blive forsonede med dig, at du ikke siden skal blive vor Anklager; Gid alle dine Velgierninger og dine Straffer maatte dog saaledes fremstille sig for vor Erindring, og virke paa vore Hierter, at vi kunne velsigne dit Minde, og berede os til at modtage din kommende Broder. Enhver Dag bringer os Budskaber fra Himmelen, ethvert Øyeblik er lærerligt, fuld af Beviser paa Forsynets herlige Veye, paa den Alviises Godhed og Retfærdighed; men ach, hvor ofte udbreder Tiden sine Skatter for tillukte Øyne, forkynder Skaberens Priis for ufølelige Hierter, og forsvinder udenat have efterladt sig nogen Nytte. Mange Tider gaae over mangfoldige Menneskers Hoveder, Alderen forsølver deres Haar, man seer dens Foedspor; men ikke dens Fordeele; Daarlighed boer paa Viisdommens ærværdige Throne, og forkynder en forsømt Tid og en sovende Siel. Hver Dag fører sine Velsignelser og sine Plager med sig, udsendte fra den Haand, der styrer alle Ting, burde da ikke disse lære Menneskene Dyden, Viisdom og en værdig Brug, af Tiden, Men deres Jndtryk vedvarer ofte kortere, end det nærværende Øyeblik. Vi velsignes og vi saares; men ofte føle vi det ikke. Hvormeget kan der ikke være mødt enhver af os i det henflydende Aar, mange opnaaede Ønsker, mange uventede Velsignelser, mange følelige Plager kan have arbeydet paa vore Hierters Opvækkelse; Den Allerhøyeste har virket i alle disse Tildragelser; men de ere frugtesløse, hvis vi ikke kiende og tilbede hans Viisdoms Spor. Der er en Langmodigheds, en Advarsels Tid hos Gud, det er den, under hvis velsignede og milde Skygge vi hidindtil have glædet os; men der er tillige en bestemt Tid i Guds Raad, en Mørkes og en Angestes Dag, den bør vi frygte, vi bør søge at forekomme den Almægtiges Domme ved en alvorlig Omvendelse. Ere dine Skatter endnu ikke fulde, ol daarlige Slave afStøvet, tørster du endnu efter Guld, og glemmer din Siel du beklager Tidens Korthed; men hvor mange Tider skulde være nok til at mætte din uindskrænkede Begierlighed, og Aars sidste venlige Formaning: Menneske du er nær ved hvor lang Tid har du endnu at vente; hør det bortgaaende Evigheden. Ol bereed dig dog til at forlade Tiden med et glad Hierte, og troe dog: at Gods og Formue kan ikke redde dig paa Grumheds Dagen. - - Atter et Aar er din Siel og indbudet Døden til dig, det er forsvundet: forsvundet for dig, ol vellystige, i hvilket du har besmittet men det vil vist møde dig igien, og beskylde dig for dets uædle Brug. Drukne i meere eller mindre fæiske Forlystel- og en god Samvittighed; men hvad, om din usle og forrevne ser forsømmer du den reene Glæde at eye et roeligt Hierte dødelige Beboer af: - Du har endnu en lang og møyHytte skal falde sammen i dette Aar, hvor bliver da dens usommelig Vey, ol modige Reisende, inden du naaer Ærens dig Høyde over Høyde, ofte har du allerede følt en SvimSpidse, det bedragelige Bierg, du søger at bestige, viser mel, og hvor let kan du ikke nedstyrtes i Afgrunden! Den sande Ære vinker ad dig, vil du søge at være Skaberens Ven og Himmelens Arving, saa skal en almægtig Haand under din Vandring. - - Med skielvende Skrit seer jeg hisset støtte dine Bestræbelser, og en utænkelig Herlighed krone en Bedaget at vakle mod Graven, hans nedbøyede Hoved maae nødvendig vise ham hans Støvs nærmeste Boelig, og opmuntre hans Siel til at see oplad, da hans Forløsning er ham saa nær. Jeg hører ham sukke: er det om en intet mindre, det er tilkommende Tiders uvisse Mangel, salig Ende, ol Herre, saa hør i Naade hans Bøn! ney, der qvæler ham midt i hans nærværende Overflødighed. Ol Tænker hiin glade og letsindige Forsamling paa Tiden og Daare, kanskee din Ende er nærmere, end Aarets. - dens Flugt, neppe kan saa alvorlig en Tanke giennemtrænge den daarlige Glæde og den galne Latter, som hærsker te det bortillende Aar raabe lydelig i deres døvede Øren: i deres Sælskab. Ol kunde Døden vise sig for dem, maat Enden er nær vore Forlystelser, vor Glæde og vor Sorrig aldrig hindre, Ja Enden er nær. Ol maatte vore Forretninger og os i at betragte, hvad det er, vi have at gjøre i Verden, og hvad der forestaaer os efter Tiden maatte vore Dages Korthed lære os at betragte det Nærværende ret, dæmpe vor umaadelige Agt for det Jordiske, og qvæle vore utidige Sorge over korte og ubetydelige Mangler. Til eder, J Lidende og Kummerfulde, taler Aarets Ende denne Trost: Tiden er kort, Hisset skal eders Mangler forsvinde for ævig. Ethvert Skridt af vor Lives Vey, der fører os til saa velsignet et Maal, være os helligt og dyrebart, ol du, som er Tidens og Ævighedens Fader, opfyld alle vore Mangler og skiænk os alle Naade til at vandre saaledes her, at vi hisset med Glæde maae staae i vor Lod ved Dagenes Ende. - Vi ende nu et Aar, og med det samme den semte Aargang af disse Blade. Monarkens dyrebare Naade, der med en Kongelig Mildhed har oplivet vore Bestræbelser og Allernaadigst har forundt os Privilegium paa disse Efterretningers Udgave, være velsignet og med den allerdybeste Ærefrygt erindret af os; billig erindre vi og tillige med den skiønsomste Taknemmelighed vore Læseres Yndest, der har sat os i Stand til at vedholde med vore Efterretninger indtil denne Tid, ja at begynde en nye Aargang med en fornyet Fornøyelse, vi agte det fornødent efter Sædvane at forsikkre dem om den Erkiendtlighed, hvormed vort Hierte er opfyldt: thi hvorfor skulle de ikke vide, at vi skiønne paa deres gunstige Omdomme, da dette dog aldrig er eller skal blive os, en ligegyldig Sag. - - Deres Understøttelse, som med deres lærerige Tanker, i hvilken Materie det og har været, eller med nyttige Efterretninger, og vigtige Nyeheder have beriget og prydet vort Arbeyde, erkiende vi med den fuldkomneste Forbindtlighed; Vi ønske fremdeles, for at giøre disse Tidender saa nyttige og fornøyelige som mueligt, at vore Blades indsigtsfulde Velyndere vilde herefter, enhver paa sin Maade, komme vore Bestræbelser til Hielp. - MenVi skulde kanskee tale et Ord til Forsvar eller til Undskyldning for det Manglende i disse Blade; men til hvem dristige Dommere, der uden at besidde Jndsigt og Upartiskhed, nok til at bedømme andres Arbeyde, og ey formaae at giøre det bedre selv, befrygte vi ikke; Skiønsomme indsee letteligen, at intet Jordisk kan være fuldkomment, og andres forskiellige Domme ville vi end ikke bekymre os om. Vi have opoffret os til det Almindeliges Tieneste; Vore Læseres Nytte og Fornøyelse har derfor stedse været og skal fremdeles blive Maalet for vore Ønsker og for alt vort Arbeyde. Vi anbefale derfor os og vore Blade til Publici Gunst, og beslutte denne Aargang med dette uafladelige Ønske: Gud forløse Jfrael af al sin Nød.