Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-03-04
Hvad her er sagt om Gaardmændene, med Hensyn til Skolevæsenet, er ogsaa for en stor Deel anvendeligt paa Huusmændenes Stilling, der i Almindelighed i disse Tider ikke er gunstig. Naar det er Tilfældet, at han har store Fæsteafgivter at erlægge, enten i Penge eller i Sæd, eller undertiden i begge Deele, mange Dages Arbeider i Aaret at forrette; mange Grøvter eller Gierder at opføre og vedligeholde; at hans Jorder, der undertiden ere maadelige, ikke tilbørligen blive behandlede, og at han derfor ofte avler lidet, og ved at sælge sin Jord hele Product, endda ikke kan tilveiebringe Afgivten, som, især i dette Aar, paa mange Steder er Tilfældet, saa indsees lettelig, at han, naar det Uheld kommer til, at der hos Bonden er Lidet eller Jntet at fortjene, maa befinde sig med talrig Børneflok i meget kummerfulde Omstændigheder, og - som virkelig ofte er Tilfældet – ikke har Brød i sit Huus. Uden Føde kan han ikke sende sine pjaltede Børn i Skole. Han lader dem, dreven af den tunge Nødvendighed, hemmeligen søge Føden baade til sig og dem ved Betlerie; men den Dag, et Barn faaer Bettelstaven i Haanden, gjør det ikke et Skridt, men et Spring, til moralsk Fordærvelse, til største Skade for Staten. Med Skolens Klager over Hoveriet forener Kirkens sig. Vegge skulle de virke i trofast Samfund med hinanden, til den yngre og ældre Slægts sædelige Dannelse; hiin skal begynde og denne begrunde og opføre Bygningen, til Statens Held og Hæder; men ogsaa her yttrer Hoveriet - efter Jndsenderens nok ikke aldeles urigtige Anskuelse - en ugunstig Jndflydelse, som Embedsduelighed og Nidkierhed vanskeligen kunne overvinde, og neppe vil nogen opmærksom og saakyndig Jagttager nægte dette, dersom Religion og Sædelighed ere ham en magtpaaliggende Sag. Vist nok er det Sandhed, at Fortidens Aand, der ogsaa naaede Bondestanden, hist og her har megen Deel i den Ligegyldighed, hvormed Kirken blev behandlet. Bonden hørte af dem, der, efter hans Begreber, stode paa Oplysningens øverste Trin, Spot og Haan over det, der dog stedse bliver det sædelige Menneskes vigtigste Anliggende, allene kan give ham Mod og Kraft til Troskab mod Gud, Pligt og Konge, og væbne hans Arm med Styrke i Kampen mod Fødelandets Fiender - Ringeagt og Ligegyldighed i de høiere Stænder for Religionen; flere Exempler paa Tilsidesættelse af Velanstændighed, Ærbarhed, Tugt og Orden henreve Bonden til ringere Tanker om Religion og Dyd, ligesom vel ogsaa Jndqvarteringerne under Krigen paa nogle Steder neppe vare aldeles fordeelagtige for Christendom og gode Sæder. Levningerne af denne Aand ere endnu ikke allevegne forsvundne, og have unægtelig megen Deel i den aandelige Sløvhed, den Mangel paa Interesse og Varme for det tænkende Menneskes høieste Fornødenheder, som hist og her kjendeligen spores, og vil, endog uden Hoveriet, afholde nogle i Bondestanden fra Kirkernes flittige Besøg, efterdi enhver Gift, om den end ikke er dødelig, dog altid, i kortere eller længere Tid, efterlader nogen Virkning. Men for den bedre Deel af Bondestanden, der ikke lod sig bedaare af en fordærvet Tidsaand, som fra een Yderlighed Jrreligiøsitet - springer over til en anden - Mysticisme, - der stedse erkjendte det sædelige Menneskes Trang til noget høiere end det Jordiske, og i disse Fattigdommens og Armodens haarde Tider ofte levende føle Trang til Haab og Trøst, og gjerne ønskede i Helligdommen at udhvile sig fra Jordlivets Møisommeligheder, er Hoveriet meget ofte en stor hindring. Det lader sig høre, at jo meere denne Trang føles, desmere ville Kirkerne blive besøgte; at hvo der har sand Agtelse for den offentlige Gudstjeneste, og betragter samme som et virksomt Oplysnings- og Opbyggelsesmiddel, nok vil finde Leilighed, uagtet Hoveriet, til at gaae i Kirke. Ligesom der i denne Paastand er Sandhed, saa kan det dog neppe nægtes, at jo Kirkelysten betydeligen maa svækkes, naar man kjender Ugens mange Pligt, arbeider for Hovbonden, hvilke gjøre det begribeligt, at han deels om Søndagen kan ønske at være i sit Hjem, deels at hans Nærværelse der kan være høist fornøden, for at raade Bod paa Adskilligt ved hans Gaard, der, formedelst Ugens Beskjeftigelser og Reiser, er blevet forsømt. Hertil kommer endnu dette, at han de Søgnedage for det Meste ikke har Leilighed til at være Huusmanden behielpelig ved hans Jords Drivt med Pløien, Kjørsler o. s. v., og derfor benytter de hellige Dage til dette Arbeide, der er Nødvendighedsgierning og maae besørges, dersom han igjen i den travleste Tid skal kunne have Huusmandens Hjelp. Foreholder man ham, at det er upassende at gjøre en saadan Anvendelse af Søn- og Hellig dagen, at han derved ogsaa forhindrer Huusmanden med Familie fra den offentlige Gudstjeneste, saa faaer man det Svar, saalænge vi have Hoverie, kunne vi ikke handle anderledes; vi have nok at varetage de Søgnedage, skal Huusmanden, hielpes, maa det skee om Søndagen. Lovbuden angaaende Helligdagens Misbrug anseer Hoverie bonden for at være ophævede, og troer saaledes ikke at begaae noget Lovstridigt, ved at arbeide paa disse Dage, enten for sig selv eller andre.