Ribe Stifts Adresseaviser, 1795-09-11
Endelig som Professor i Geometrien forestod han i sit tivende Aar dette Embede saaledes, som om han fra Barnøbeen af havde bestemt sig til det allene, og ligesaa vil han som Bonde i America udmærke sig ved mangfoldige Kundskaber fra sine nye Landsmænd, der sandelig ikke skulle overgaae ham i Arbeidsomhed og ukunstlede Sæder. En Amerikaner, som for nogen Tid rede igiennem Schweitz, og tilbød ham skrivtlig nogle Landgodser, men erindrede derhos, at de først maatte ryddes og opdyrkes, svarede han med følgende Linier, der bære Præg af hans virkelig store Siel Min Herre, Jeg føler mig ganske oplagt til at arbeide for at erlange Uafhængighed. U. held har truffet, men, Gud skee Lov, ikke ned slaaet mig. Vel for mig, at Ungdom hindrede mig fra at befænges med Vaaer, som ere vanskelige at aflegge, og at Lykken blev mig fratagen, førend jeg kunde gjøre Brug eller Misbrug af den. Noget om de franske Ministre i Aaret Fredagen den 23de December (1791) om Aftenen Klokken 11 saae jeg Brissot indtræde tilligemed Dumourier, hvilken sidste just kom fra Conseillet, for at forkynde Rolland, at han var udnævnt til Minister for de indenlandske Sager, og for at hilse ham som sin Collega De bleve sammen et Qvarteerstid; man bestemde det Samlingsted, hvor Eeden den fød gende Dag skulde aflegges. Da de vare bortgangne, sagde jeg til min Mand om Dumourier, det er et Menneske, som har megen Hun tighed i Forstanden, men megen Falskhed i Øjesynet, og han er maaskee mindre at troe end nogen anden i Verden; han har yttret en stor Glæde over det patriotiske Valg, som han have de til Ærende at forkynde, men jeg vil ikke forundre mig, om du engang efter hans Paafund bliver afsat - Virkelig ved første Øiekast paa Dumourier, forekom en saa ganske Mangel paa Overeenstemmelse med Roland mig saa tydelig, at de efter min Mening kunde ikke længe være tilsammen. Hos den ene saae jeg et ligefremt Væsen, Frimodighed, og den strange billighed, som har intet Anstrøg af Hoflevnet, og forstaaer sig ikke paa underfundig Eftergivenhed; i den anden troede jeg at opdage en høistvittig Mand af Verden, der havde gjort Alt med; en forvoven Ridder, som ikkun meende det alvorligt med egen Fordeel og egen Ære. Det var let at slutte, at saa mod satte Elementer maatte støde hinanden tilsidde. 2) Taget at Borgerinde Rolands Arvel til den upartiske Efterslægt (Appel a P impertiale paa sterite). Roland var ikke længe Minister, førende han ved sin utroelige Virksomhed, sin Lethed, i at arbeide, og sin Ordningsgave havde behørig classificeret i sit Hoved alle Deele af det ham betroede Departement. Men Grundsætninger og Sedvaner hos dem, som vare Contoirerne foresatte, gjorde ham Arbeidet uendelig besværligt. Han maatte derfor stedse tage sig lagt, og med bestandig Anstrængelse vogte sig for, at intet Modsigende kom frem af hans Departement, ja han maatte uophørlig stride med sine Underordnede. Endskiønt Nødvendighed tydelig viisde ham, at andre burde sættes i deres Sted, saa var han dog alt for forsigtig til at giøre det, førend han havde gjort sig tilstrækkelig bekiendt med Forretningerne, og skaffet sig paalidelig Kundskab om de Personer, som syntes ham hertilbygtige. Hvad Conseillets Holdelse angik, da syntes den meer at ligne planløs Sladder i et selskabeligt Besøg, end forsamlede Statsmænds Raadslagning. Enhver Minister medbragde Ordonnancer og Proclamationer til Underskrivt, og Justitsministeren forelagde Dekretterne til Stadsæstelse. Kongen læste Aviser, gjorde til enhver Spørgsmaal, der angik allene hans egen Person, vidste paa en ganske snild Maade at udvise den Art af Deeltagelse, hvoraf de Store forstode at giøre sig en Art af Fortieneste; dømde med Anseende af Tilfredshed om Sagernes Gang i det Almindelige, og forsikkrede ved enhver Leilighed, med at beraabe sig paa Ærlighed, at han ønskede Constitutionens gode Fremgang. Jeg har i tre Maaneder seet, hvorledet Rolland og Claviere vare ganske henrykte og ver Kongens gode Sindelig, og efterdi de troe, de ham paa hans Ord, glævede sig, som ærlige Mænd, over den gode Vending, som Sagerne nu maatte tage. Min Gud! sagde jeg til dem, naar jeg seer eder gaae i Conseillet med saa fuldkommen Tillid, kommer det mig stedse for, som om J vare færd med at begaae en Daarlighed. - Jeg har aldrig kundet fæste Troe til den constitutionelle Paaberaabelse af en Konge, der er opdragen for Despoeismen, under hvis Herredom han var fodt, og der havde vant sig til at udøve samme. Ludvig den 16de havde paa Sielekræfter maattet være meere end et almindeligt Menneske, naar han skulde have yndet en Forfatning, der indskrænkede hans Magt, og havde han været et saadant Menneske, vilde han have forekommet de Begivenheder, som frembragde Constituti olien. Da Rolland førstegang lod sig see ved Hol fet, opvakde hans simple Paaklædning, runde Hat og Baand i Skoene en stor Forundring og Ærgrelse hos alle Hoffolk og de slaviske Væsener, hvis heele Tilværelse beroer paa Etiqvetten, og som derfor troe, at med denne Etiquette er Rigets Velfærd uadskillelig sammenbunden. Ceremoniemmesteren gik hen til Du mourier med et bedrøvet Ansigt og rynket Pande, og sagde til ham med svag tvungen Stemme, idet han kastede et Sideblik paa Rolland; Min Herre, tænk engang Skoe uden Spænder! - Det er skrækkeligt, min Herre, Alt er forloret! Dumourier gav dette Svar med en Koldsindighed, der gjorde det høist latterligt. Conseilet forsamledes firegange om Ugen. Ministrene havde gjort den Aftale, at de paa Forsamlingsdagen vilde spise hos hinanden; jeg havde dem om Fredagen. De Grave forestod dengang Krigsdepartementet; denne Mand var liden i enhver Henseende: Naturen havde skabt ham mild og nedladende, hans Fordomme bød ham at give sig et stolt Anseende, havde han vildet følge sit Gemyts Beskaffenhed, maatte han være bleven elskværdig; men den Forlegenhed, at forene alt dette med hinanden, gjorde, at han egentlig var slet intet. Han talede lidet, og som det skulde synes af Tilbageholdenhed men den sande Aarsag var, at ham fattedes Jdeer; tilsidst gjorde hans Departements=Sager ham Hovedet ganske forvirret, saa at han frivillig nedlagde sit Embede. – Lacoste, der ikke manglede de Færdigheder, som man erlanger formedelst vedvarende Øvelse i Forretninger. havde ganske og aldeles det ubetydende stive Væsen, det phlegmatiske Udseende, og den dogmatiske Tone af et Menneske, der under den forrige, Regiering havde været ansat i en Ministers Skriverstue, efter Anseende syntes han hemmelig hedsfuld og tilbageholdende, men besad derhos en Sindsheftighed, som, naar man modsagde ham, gik i Udtryk til det Latterlige, forresten havde han hverken det Øiesyn, eller den Grad af Virksomhed, som udfordres til at forstaae et stort Departement. - Duranthon, som man lod komme fra Bordeaux, for at ansætte ham til Justitsminister var, som man forsikkrede en ærlig Mand, men i høieste Grad, magelig, havde i sit Væsen noget Forfængeligt, og forekom mig stedse med sin spagfærdige Character og sin ubetydelige Sladder, som en gammel Kierling. Claviere, der allerede, førend han blev Minister, stod i stor Udraab for at være oplagt til Finantsager, besidder, som jeg troer, megen Jndsigt i dette Fag, men hvorom jeg ikke kunde dømme. Han var flittig og arbeidsom, af et hidsigt Temperament, paastaaende, som de Folk sedvanlig pleie at være, der leve meget eensomt i deres Stue; man kunde let støde ham, og han var vanskelig at komme til Rette med naar man giendrev hans Meening; han kom altsaa ofte i Strid med Rolland, der besad en koldsindig Maade til at modsige paa, men hængde ikke mindre fast ved sine Meninger. Begge Mænd havde Hølagtelse for hinanden, men det indberdes Venskab seilede. Duinourier besade meere Forstand, end de alle, og mindre Moralitet, end nogen enkelt af dem. Han er virksom, tapper, en god General, en smidig Hofmand, skriver godt, veed at forklare sig paa en let Maade, et skikket til store Ting, men maatte have havt en større Koldsindighed og Fasthed i sin Characteer til at udføre den Plan, som han havde optænkt. Han er galant hos Fruentimmer, dog ikke farlig for dem, der kunne lade sig forføre ved en om og kielen Omgængelse. Han er ganske skabt til ministerielle Rænker ved et fordærvet Hof. Man troede, at han formedelst sine glimrende Egenskaber og Ærgierrighed kunde med megen Nytte bruges ved Armeerne, og han var maaskee bleven paa den rette Vei, om Conventen havde handlet klogeliggen; thi han er alt for snild til ikke at handle som ærlig Mand, naar hans Ære og Fordeel udkræve det. (Fortsættelsen følger.)