Norske Intelligenssedler, 1810-07-27
Naar Hr. Wulfsberg endvidere siger, at det ikkeler i Qvalitet af Religionslærer at han har skrevet Opfordringen, og at denne Sag ikke vedkommer hans Embedsstilling, saa ville vi vel gjerne tilstaae, at Opfordringen, aldeles ikke var præstelig, og at hans Tvistighed med og er forskjellig fra hans Embedsforretninger, men vi ere dog af den Mening, at hans Embedstilling ikke er saa gandske uvigtig, naar Spørgsmaalet er om Anstændighed, og om at handle paa en Maade som stemmer med Embedets Værdighed, i hvilken Henseende endog de borgerlige Love gjøre større Fordringer paa en Religionslarer, end paa nogen anden Statsborger. J øvrigt kunne vi ikke lade ubemærket, at hans Velærværdighed giør sig skyldig i Jnconseqvents, naar han først ikke vil at han egen borgerlige Stilling skal komme i Betragtning i denne Strid, og dog umiddelbar derefter taler og Skarpreter Lædel og Haandlanger, ved hvilken sidste formodenlig skal forstaaes den Concipist han drømmer om at Lad kommer meget mindre Sagen end Hr. Wilfeberg. Det er som Oldermand for Snedkerlauget og ikke som Skarpretter at Lædel har med hans Velærværdighed at bestille; men det er tydeligt at Hr. Wulfsberg her har i villet forsøge paa at være vittig, hvilket vi dog ville fraraade ham, fordi han synes at arbeide imod Naturen. Al Perstslage over Skarpretter-Embedet er imidlertid fornuftig, saalænge dets Nødvendighed og Nytte i Staden ikke kan bestrides, og Lædel anseer sit Embede for et ligesaa nødvendigt Hjul i Statsmaskinen, som Hr. Wulfe bergs. At Hans Velærværdighed troer, at Jngen læser Bladet Tiden uden Subskribenterne, viser ikke den bedste dømmekraft, thi man kan dog vel læse et Skrift; uden at eie det. Det er muligt, at det er et meget berømmeligt Arbeide, ordret at aftrykke Statstidenden og andre danske Blade; men vi have hidtil været enfoldige nok til at troe, at et saadant Foretagende var at høste hvor man ikke havde saaet, og vi tvivle meget paa, at vedkommende Udgivere af disse Blade ere synderligen opbyggede af den Opmærksomhed Hr. Wulfsberg skienker deres Arbeider. Deruden ere vi af den Formening, at siden Hans Velærværdighed selv erklærer, at han har vigtige Arbeider, som han ei hidtil har kunnet fremme, saa havde han giver det bedste Beviis paa den Omsorg, han altid foregiver at bære for Litteraturens Fremme, naar han istedet for de høist uvigtige specielle Tillæg til Bladet Tiden havde besørget disse vigtige Arbeider til Trykken. Naar vi have talt om curiense Skrifter, som ere udkomne fra Hr. Wulfsbergs Officin, saa have vi egentligen ikke tænkt, paa Bladet Tiden, endskiøndt vi ikke negte, at ogsaa dette Blad indeholder adskillige, med Hensyn til Tid og Omstændigheder, curiense Ting, saasom f. Ex. de betydningsfulde Prikker i Wielands Samtale under fire Øine. (See Tiden Nr. 30, dateret 23de September, 1809.), Norges retfærdige og billige Ønsker; Træet og Markblomsterne o. s. v. Høist synderligt, er det, at Hr. Wulfsberg giver et Vink om, at Misundelse skulde kunne have Deel i den Misnøie, han paastaaer at vi have yttret med de specielle Tillæg af Bladet, Tiden. Kjere Hr. Pastor, Hvad i al Verden kunde man vel misunde Dem, Deres litterære Navnkundighed maaskee, Men vi ere ikke saa lykkelige at vide at De besidder nogen, og altsaa troe vi ikke, at den kan være Gienstand for Nogens Misundelse. Det var i øvrigt at ønske, at Hr. Wulsberg vilde søge at undgaae, den Latterlighed at give sig Anseende af en høibetroet Mand, paa hvis svage Skuldre Litteraturens Fremme i Norge hviler, og som er beæret med det Kongl. Selskab, for Norges Vels særdeles Fortrolighed; thi endog naar alt dette virkeligen forholdt sig saaledes, var det ubeskedent at gjøre sig saa vigtig, og at tale idelig om sig selv og sine Bestræbelser for Almeenvellet.