Viborger Samler, 1774-11-28
Paa denne Reise kommer han til en lille Kiøbstæd, og tager, efter givne Anviisninger, ind til en Kiøbmand. Uden for Døren hørte han alt en Stoi i Stuen, som af adskillige, der talede imellem hverandre, og troede, her maatte være Forsamling til at raadslaae om Byens Beste, eller og en Samling af Landets Pietister, hvor da den ulærde Skoemager, Skrædder eller Gaardskarl, under Paaskud af Aandens Jndskydelser, med uordentlig Væv af sammenrapsede Tanker og Exklamationer, unyttig fortære, den Tid, en oplyst Præst, eller anden studeert Mand, af Forsamlingen, kunde bedre have anvendt til ilde for forstaaede Sprogs Forklaring. Men da de her talede i hinanden, troede han snarere, det var en Samling af Statsmænd, der toge Korsika fra Frankerig, gjorde Amerika til et uafhængigt Rige, eller raadsloge, om de vilde give Pamphili, Bernis, eller en anden Kardinal den tredobbelte Krone. Snart igien lo han alt ved sig selv over de Jndfald, han ventede at høre af ligesaa mange Bremendseldter, som der var Mænd i Stuen; thi han troede, det kunde ikke feile, der maatte jo vanke mange Forslag til Gieldens Afbetaling, Skatternes Formindskelse, Militær-Etatens Jstandsættelse, Bondestandens og vor ringe, Agerdyrknings Ophielpelse, og de forfaldne Kiøbstæder, i sær deres egens, Opkomst. Under disse Tanker blev han modtaget af Verten, lod pakke af Vognen, og kom ind i Stuen, hvor han fandt mange, og af adskillige Stænder. Det var just Juul, og Nordens gamle Vane, i samme Tiid at beleire et got Saltmadsfad, og at belønne de tappert stridende med gode Drikkevahre, vedligeholdtes endnu af vor Vert, og havde trukket Giesterne sammen. De kiendte endnu ikke Hovedstadens Tidsfordriv, Tallotteriet, Hazardspil og Kritiker over Moder; ei heller brugte de her de smaae Kiøbstæders sædvanlige Tidsfordriv, at bagtale deres Naboe, og fortælle de mindste af hans Forretninger, indtil hvad han havde spist den Middag. NeiBbb. de de var alt færdige med Kornpriserne, Studehandelen, den ny Landmilice, Polen og Triumftoget i Moskov, da vor Modestus trinede ind af Døren, og hørte til sin Forundring: Ja vist ere Videnskaberne overalt, og i sær her i Danmark, stegne til deres Høieste. det han hilsede Selskabet, saae han nysgierrig om efter hvem, der gav dette Magtsprog, og saae det han ventede: En ung Student, som ei saae ud til at vide alt det, man kunde lære i Danmark, langt mindre alt det, man vidste i de flittigere Lande, og alt det der endnu fattes. En af Byens Præster, hvis Røst var høi, og een af dem, Modestus havde hørt uden for, var den, som ved en Lovtale over sine Videnskaber, og vor Verdens Fortrin i Kundskaber frem forden gamle, havde givet Studenten Anledning til sin Tale, svarede. Dette er en afgjort Sandhed, thi i min Tiid allerede lærtes Sprogene ved Akademiet uden muelig Forbedring, og Wolfens Philosophie gav os Styrke til at demonstrere alting, endog i Theologien; Jeg har selv, medens jeg havde Klosteret, skrevet et Par Disputatser, og deri af Fornuften beviist Treefoldighedens Virkelighed. Dette opbragte aldeles Herr Postillant, en Præst fra Landet, som og var i Selskabet. Han var i de barmhiertige Tider sluppet igiennem ved sine Examina, og havde siden, efter en lang Jnformation hos en Forpagter for 16 Rigsdaler aarlig, ved at ægte en en Præste=Enke med 5 smaae Børn, og give Herremanden et Par Hundrede Daler, i sit 42 Aar faaet et uselt Kald paa Landet, hvor han, for at leve, meere maatte have Omsorg for sin Handel med Stude, a. end sine Tilhøreres Siele. Brokmand og Meddelbye skiftedes til at forskaane ham for Hovedbrud, og at unde ham Tiid til vigtigere Forretninger; Just samme Dag var han kommet fra Landet, for at sælge Kiøbmanden sit Korn. Skiønt han ikke var stor Theolog, var han dog ivrig i sin Orthodoxie, og ansaae det derfor bespotteligt, at bruge Fornuft- og Philosophie i Theologien, hvor det burde være nok at troe; Han tog derfor Piben af Munden, brød en lang Taushed, og sagde: Saa maae Professorerne være forfaldne til stor Ugudelighed, at de vil tillade saadan dievelsk Lærdom. Man bør tage Fornuften fangen under Troens Lydighed, og ikke af den demonstrere de Theologiske Hemmeligheder. Længe trættedes disse to Kirkens Lys; Herr Postillant, blev ved sit Magtsprog, og Herr Pansoph, som var den anden, førte en Hoben urimelig Snak frem til Forsvar, uden at nogen af dem vilde give efter. Endelig traadde Studenten, Herr Sprader til, og efter sin og alle snaksomme Dosmeres Vane faldt fra et til andet, og sagde: Jo demonstrere kan man alting, og man er kommet saa vidt, at ingen Ting meer kan blive skjult for de forskende Øine. Ved Bbb. Aka Akademiet lærte Professoren os, hvorfor Fluen kan gaae oplad et Speil, og at Sukker smager født, fordi dets mindste Deele ere som Baade, der seile glat ned igiennem Halsen. Det gav Anledning til Latter hos alle, men Fortrydelse hos en gammel Kiøbmand, der aldrig havde hørt saadant tilforn. Hvad, saade han, lærer man og Ungdommen saadanne Narrerier i de faa Aar, den kan være ved Akademiet; da skal vist min Søn hiem til Foraaret, og lære nyttigere Ting i min Kramboe. Men Kiere, sagde han videre, og vendte sig til vor Reisende, er det og sandt, thi Herr Sprader vil gierne i alle Selskaber sige nye og vigtige Ting, for at prale, men det meeste er nok Vind. De var vel sidst ved Akademiet. Ja, svarede Modestus, og da han saae Manden derved giøre store Øine, besluttede han at indlade sig i denne Samtale, for at redde Akademiets Ære. Man forklarer, sagde han, og saadanne Smaating der, men de ere, som Sølvet paa Apothekernes Piller; de opvække den Unges Agtsomhed, at han nysgierrig hører efter alt, hvad ham læres, og derved erindrer sig tillige det alvorlige og nyttige. Naar man lærer ham, hvorfor Sukkeret smager født, faaer han tillige at vide, hvorledes Gift skader, og hvad Hielp kan være tienligst derimod. Siger man ham, at Fluens Fod der ere forsynede med saadanne Kløer, som hage i Glassets mindste Huller, saa opvækker man tillige Lyst Lyst hos ham til at betragte endog de mindste Forskelligheder i Naturen; og hvad er behageligere, og indprenter tillige større Ærbødighed for en almægtig Gud; og de samme Mænd, som saaledes udforske Naturen, finde ogsaa ved Stiernernes Betragtning sikrere Vei for Skibene til Indien og andre langt fraliggende Lande, end vore Forfædre vidste. Denne Kiøbmands Fordeel, Ærbødigheden for Gud og Modgifterne formaaede saa meget hos vor Kiøbmand, at han betragtede Modestus som et Orakel, gav ham Haanden og ønskede sig hans Venskab og Besøgelse næste Dag. (Meere følger.) Nyeheder. Hr. Ove Thorning, hidindtil Sognepræst for Toftlund Menighed i Nør=Rangstrup Herred i Riber Stift, skal efter Forlydende være allernaadigst beskikket til Sognepræst for Sevel Menighed i bemelte Stift, og Hr. Jacob Buchart til Wen nøe skal igien i hans Sted have faaet Toftlund Kald.