Berlingske Tidende, 1832-05-09
London, den 27de April. Naar Talen i Anledning af Reformbillen, var om Grundene, for og imod Sandsynligheden af den i England forestaaende politiske Catastrophes fredelige Udfald, hørte man ofte Aristocraterne baade her og i fremmede Lande spottende sige: "Nu har man jo allerede i halvt Aarhundrede og meget derover spaaer Englands Ruin; alligevel bestaaer det og vil uden Tvivl ogsaa i Fremtiden bestaae." Netop det er Ulykken, at et saadant Misforhold i et saa langt Tidsrum har kunnet vedvare, at enhver forstandig Mand maatte erkjende det Engelske Systems Brøstfældighed; men ligesaa lidet, som man, fordi man med Vished forudseer den stigende Forvirring i en Families Finantser, nøj kan bestemme det Øjeblik, da den uundgaaelige Bankerot udbryder, ligesaa lidet var Nogen i Stand til at forudsige, hvor længe det var mueligt, at dette Jllusions=System, ved uophør, ligen at contrahere nye Statslaan, kunde vedvare. Siden Aaret 1768 er Englands funderede Statsgield fra Et Hundrede og Fire Tredive Millioner Pd. Sterl. stegen til næsten Et Tusinde Millioner Pd. Sterl., og at Crediten skulde udvides til en saadan Grad, kunde Jngen ane. Hertil kom, at England af sit Handelsmonopol havde en saa uforholdsmæssig Gevinst, at det kunde lægge høje Afgifter paa Varerne, uden at nedsætte Arbeidslønnen, hvorved det blev mueligt, at Tolden indbragte uhyre Summer, og de arbeidende Classer, der fik det Fiirdobbelte i Dagløn mod Arbeiderne i andre Lande, desuagtet kunde svare de store Afgifter. De Ministre, der fulgte paa hverandre i forskjellige Perioder, indsaae tilfulde, at de enorme Toldafgiften maatte aftage og følgelig endnu mindre kunde lægges paa Varerne, men nødvendigen maatte bidrage til at nedsætte Arbeidslønnen, saasnart Handelsmonopolet ophørte, England altsaa maatte concurrere med andre Nationer og Handelen ikke meer ydede en uforholdsmæssig Fordeel. At den arbeidende Classe, som Jntet ejer uden sin physiske Kraft, da ikke meer kunde beskattes, og ikke længere vilde taale den konstige Dyrtid, som det verdslige Aristocratie, ved at faae Kornbillen, formedelst sin vægtige Indflydelse i Parlamentet, sandtioneret til Lov, havde fremvirket, og at Statsgielden omsiden havde naaet et Marimum, - ogsaa det skjønnede Ministrene i ethvert Tidspunkt tydeligen nok, især har vel Castlereagh, i det Øjeblik, da han skar Halsen over paa sig, været gjennemtrængt af denne Sandhed. Men ligesom en ødsel Fader, tilfreds med at holde sine Creditorer hen med Snak, saalænge han lever, overlader til sine uskyldige Efterlevende at gjøre Fal liten, saa overgav den ene Minister til den anden de forvirrede Finantser og overlod til sin Eftermand Valget, enten at fortage en Reform eller følge det System, som han selv have hyldet og lade Alt gaae som det kunde. Saaledes hensvandt den Periode, i hvilken Statens Saar kunde være blevne lægte ubenyttet, og først nu, da Statsgielden har naaet Maximun og Handelen mistet sit Monopol, opnaaer England omsider det Held, at eje en Premierminister som Lord Grey, - hvis politiske Liv er langt reenere end Cannings, thi aldrig var har Pitts Stytte, aldrig forsvarede han Slavehandelen og Forbrydelserne i Ostindien, - som vover at drage Sløret til Side erklære Fædernelandet i Fare og foreslaae Reformer. Om Borgerkronen vorder ham til Deel eller om han styrtes; om den partiske Samtid vil tilkjende ham det frelste Fædernelands Ta eller paabyrde ham den Bebreidelse, at han har fremskyndet det Undergang; - hvo kan vel nu vide det? Men visselig vil den retfærdige Efterslægt ære hans Stræben! Hvor alvorligt det var Kongens Mening, at understytte sin Ministre, beviser blandt Andet den Omstændighed, at han strax efter sin Ankomst til Windsor gav Overstaldmesteren Befaling til i den Nat, da den sidste Debatte var i Lordernes Huus, at holde Stadskarethen og Hestene i Beredskab, at Hs. Majestæt strax kunde begive sig til Parlamentet, for at prorogere det, dersom Lorderne havde forkastet Reform Billen. Billen, som fastsætter en Afgift af de Britiske Emigranter, og hvorom de Canadiske Tidender allerede havde yttret sig, et bleven antagen af den lovgivende Forsamling i Canada. En Afgift af 5 Shilling lægges paa enhver Passageer eller Emigrant, som efter den 15de April 1832 ankommer til Qvebek eller Montreal fra hvilkensomhelst Deel af de forenede Kongeriger, og som har indskibet sig med Regjeringens Tilladelse; skulde han ikke kunne beviisliggjøre en saadan Tilladelse, da maa han betale 10 Shilling. Denne Afgift er bestemt til at danne et Fond, for at bestride Omkostningerne ved syge Udvandredes Forpleining og forskaffe dem Midler til at komme videre frem.