Den Vest-Sjællandske Avis, 1832-12-29
Forord. 1. Den første Betragtning, som maae falde et Menneske ind naar det har gjort sig en tydelig Forestilling om det Onde i denne Verden og naar det beklager og misbilliger det, maae være denne: Hvad er Du for et Væsen, som udtaler denne Dadeel ved Verdens Betragtning, og som ikke vilde tage den tilbage, om Du endog selv var sikker for ikke at komme til at lide af dette Onde? Hvorfra har Du faaet denne Følelse for det sande Gode og Menneskevel, denne Agtelse for Viisdom, Orden og Fuldkommenhed, har Du givet Dig selv denne dybe Grund af Kiærlighed og Retsindighed, og har Du ikke givet Dig den selv, Skulde Du da være bedre end den som har givet Dig den Dette er kun en foreløbig Opfordring til Betænksomhed; men den skal ikke forstyrre vore Undersøgelsers Friehed. 2. Denne Betænksomhed har ogsaa foranlediget Overskriften for denne Afhandling; thi at dette Capitels Jndhold ikke udgives for noget mere endet Forsøg, er passende til den menneskelige Fornufts svage Evne, naar den vil tage sig paa at efterspore Guddommens Veie, og passer endnu bedre til Forfatterens. 3. Ved at forsøge paa at opløse Problemet om det Onde, maae i Forveien bringes i Erindring: at det Onde er to Slags, den Kilde til Ubehageligheder, som ligger i Tingenes Jndretning i den physiske og aandelige Natur, og som man derfor kan med eet Ord kalde det naturlige Onde, og det som ligger i de frie aandelige Væsners selv bestemmende Kraft, og i de Misbrug, som de giøre af denne ved at vælge det som behager deres Tilbøieligheder istedet for at vælge det, som deres Fornuft maae billige; hvilket man kalder det moralske Onde, og som er væsentlig forskiellig fra moralsk Ufuldkommenhed, eller fra de Mangler og Svagheder, som finde Sted ved Menneskets aandelige Natur med Hensyn til Villien, f. Ex. Tilbøielighedernes Styrke, men som hører til det naturlige Onde. Naar Talen derfor er om at opløse Problemet for det Onde, saa gielder det allene det naturlige Onde, eller saa er Spørgsmaalet allene om, hvorfor Gud har nedlagt i Verden dette Onde, eller taaler at det der finder Sted; thi Problemet om det moralske Onde kan ethvert Menneske opløse hos sig selv. - Vil og vælg det Gode, bliver Svaret, saa er det moralske Onde hævet og Problemet er opløst. - Men saameget maae man indrømme: at man ikke kan lade det moralske Onde ud af Øiesynet, naar man vil giøre sig Haab om at opløse Problemet om det naturlige Onde. Forberedende Betragtninger. 1. Menneskets Fornuft formaaer vel ikke at oversee og udregne om det Behagelige eller Ubehagelige, om Glæden eller Sorgen har Overhaand her paa Jorden i de Levendes Rige i Almindelighed, og i Menneskelivet i Særdeleshed; imidlertid er det sandsynligt, at hiint har Overhaanden, især i Dyreriget, og i Menneskelivet i det Hele; om ikke i enkelte Menneskers Liv. Denne Dom vil imidlertid meget beroe paa de enkelte Menneskers individuelle Tænkemaade og Stemning, som afsige den; thi Mennesket betragter efter sine egne Følelsers Beskaffenhed den Verden, som omgiver det, med et lysere og mere oprømt, eller med et mørkere og meere sørgmodigt Blik. Jmidlertid vil man dog ikke, i hvorledes saa dette Overblik og denne Beregning udfalder, kunne nægte, at store Lidelser ere indblandede i Jordlivet, og som det synes selv med Overlæg og planmæssigt. 2. At det Onde, som finder Sted i Verden saavidt vi kiende den, er en virkelig Disharmonie, som existerer i det Skabtes Jndretning, kan ikke nægtes; thi det er en sand og væsentlig Uovereensstemmelse imellem de levende Skabningers Attraae efter Velbefindende, og imellem de Midler til at tilfredsstille den, som Verden indeholder. Da nu den Harmonie, som forresten findes i Verdens Jndretning, har været Hoved Bevæggrunden for Menneskets Fornuft til at forklare dens Oprindelse og Jndretning af en uendelig Fornufts Virksomhed og at antage dens Tilværelse; saa spørges nu med Føie, maae da ikke Jagttagelsen, af denne væsentlige Uovereensstemmelse igien nedbryde den Fornuft=Bygning, som Betragtningerne over denne Verdens Orden og Fuldkommenhed have opført: Jnden man fælder en Dom i denne store Proces imellem Harmonien i Naturen i Almindelighed, og Disharmonien i den levende Natur er det nødvendigt, at man først angiver de forskiellige Synspunkter, og Forestillingsmaader, hvoraf en saadan Uovereensstemmelse kunde lade sig forklare; eller de forskiellige Betingelser, hvorunder den lader sig tænke. 4. Det Onde, som finder Sted i den endelige Verden, maae enten være grundet i denne selv, eller dersom der gives en uendelig Aand, som den skylder sin Oprindelse og Jndretning, saa maae det Onde være indlagt i den af Samme; eller det maae være indlagt i den af et ondt Væsen; uden at Guddommen havde kunnet eller villet forhindre det. Fra een af disse tre Kilder maae det Onde nødvendig udledes. Om Grunden til det physiske Onde ligger i Verdens oprindelige Beskaffenhed. 1. Skulde det Onde, som finder Sted i den endelige Verden, være grundet i denne selv, saa maatte det enten være en Følge af at der ingen Gud var til, som kunde forhindre det Ondes Udvikling; eller at det Væsen, som var forskielligt fra Verden ikke besad tilstrækkelig Magt til at forhindre dets Fremvært, saa at det kun for en Deel stod i dets Magt at giøre de levende Skabninger lykkelige; eller endelig at det manglede Villien dertil. 2. Men er det Planmæssige, det Sammenhængende, det Giennemtænkte i Verdens Jndretning et Beviis for at den hele endelige Verden er et sammenhængende Heelt, som er underkastet en over det ophøiet Aaandkraft, saa er den Disharmonie, som finder Sted imellem de levende Væsners Grunddrift til Lyksalighed og Mangelen i Verdens Jndretning for at tilfredsstille den, ingenlunde nogen Grund til at svække dette Beviis da det Onde, som finder Sted, er aabenbart med Flid anlagt i Verdens Indretning, og er indflettet i den store Plan for det Hele, (hvo kan nægte at den Jndretning at Moderen skal føde sit Barn med Smerte, at Mennesket skal erhverve sig sit Udkomme med Møie, at det menneskelige Legeme skal ældes og undergaae; at legemlige Smerter skulle finde Sted, ligesaavel hører til Naturens Jndretninger og til denne Verdens Plan, som de Glæder Menneskene nyde). Solen kan ligesaavel udtørre Jorden, som den kan oplive den; Luftens Bevægelser kunne være lige saa ødelæggende for Menneskene, som velgiørende for dem; Aarstiderne have ligesaavel deres ubehagelige, som deres behagelige Egenskaber, og dette gielder ligesaavel med Hensyn til Dyrene, som til Mennskene. De Lidelser, som finde Sted i Verden vise sig i det mindste for os i de fleste Tilfælde, ikke som en blind Uorden i Naturen; men som et hensigtsmæssigt og overlagt Onde, og Naturlegemerne ere ligesaavel byggede med Konst til Smerte, som til Glæde. Alle de levende Væsners behagelige Fornemmelser ere en Følge af at de ere begavede med Nerver; men disse samme Nerver ere ogsaa saaledes byggede, at de kunne volde dem de største Smerter; det samme Væsen, som gave Nerverne den første af disse Egenskaber, har vel ogsaa givet dem den sidste. Desuden vilde ikke engang de enkelte Uordener og blinde Virkninger i Naturen, om saadanne ogsaa virkelig fandt Sted, kunne ophæve de Slutninger, som ere byggede paa det Vise og Planmæssige, som virkelig finde Sted. Om vi endog maatte tilstaae, at Verden indeholder et virkeligt Onde, saa vilde dette dog ikke blive os mere forklarligt ved at antage, at Verden var et Værk af en blind Skjebne eller en indvortes Drift, og Naturnødvendighed, eller kunne fortrænge Overbeviisningen om, at den er et Værk af et fornuftigt Væsen, som den i alle sine Deele viser sig at være. 3. Man kunde nu (naar man for et Øieblik vilde sætte den os sig paatrængende Betragtning tilside, at det Onde i Verden synes med Overlæg og Hensigt at være indlagt i den) gaae over til den anden Formodning, at Gud vel virker i Verden, og maae tilskrives det Vise, Gode og Hensigtsmæssige, som finder Sted i Verden; men, at den endelige Verden dog indeholder i sig selv en Naturnødvendighed baade i Henseende til sin Oprindelse og til sine Egenskaber, hvorved den bliver uafhængig i en vis Grad af den uendelige Aand. som virker paa den, saa at denne kun for endeel formaaer at bringe en Harmonie tilveie, imellem dens Beboeres Drift til Lyksalighed; saaledes at det Gode i Verden vel maatte tilskrives Guddommen, men det Onde Verdens egen uovervindelige Ufuldkommenhed (saaledes Plato). Denne Formodning synes selv at finde en Bestyrkelse i den overordentlige Konst, som finder Sted i Verdens og dens enkete Deeles Indretning og som man kunde maaskee finde passende at forklare af en saadan møisommelig Bestræbelse for at overvinde denne Verdens oprindelige Ufuldkommenhed og Anlæg til det Onde. 4. Sandelig trøsteligt var det ikke, dersom denne Formodning skulde vise sig som den meest antagelige for Fornuften; thi da denne Bestræbelse, naar den ikke havde noget videre Formaal, saa ofte viser sig at være frugtesløs, saa maatte man ængste sig for at den kunde tilsidst blive frugtesløs i Henseende til Verdens Jndretning i det Hele og at det Onde og Ufuldkomne tilsidst maatte faae aldeles Overhaand, og selv om det gik godt i det Hele, om Massen af det Gode overvandt det Onde, hvorledes kunde man dog glæde sig over en Verden, hvori dog saameget væsentligt og uovervindeligt Onde fandt Sted i det Enkelte, Om det physiske Onde maae tilskrives Guddommen. 1. Men maae ikke desuden denne Følelse lede os til at forkaste denne hele Formodning thi vilde vi Jordens tænkende Beboere misbillige en Verdens Jndretning af et saa uvist Resultat, og med saameget væsentligt Onde i Henseende til det Enkelte og hvorved det altid blev mueligt, at enkelte Jndividuer kunde blive væsentligt ulykkelige; om endog det Gode fik Overhaand i det Heles Masse; maatte vi da ikke ogsaa troe, at den uendelige Aand vilde misbillige den kunde vi antage, at den vilde anvende sin Kraft paa et Stof, hvorover den ikke var Herre, og som kunde spotte alle dens Bestræbelser, Kunde den rene Godhed selv glæde sig over og være tilfreds med et generelt Gode, som var forbundet med et specielt Onde og hvad kunde nøde dette Væsen til at give sig af med den endelige Verden, Men er Begrebet om en uendelig Aand fast i sine Grundvolde, (som det dog absolut er), saa falder desuden denne hele Hypothese bort af sig selv; thi med Begrebet om det Uendelige lader sig ikke forbinde Forestillingen om noget indskrænket og afmægtig. 2. Man kan derfor sige med Føie. J den endelige Verden selv kan det Onde ikke være grundet, det maae være noget som er indlagt i Verden; men hvorledes dette her fremstille sig igien forskjellige Forestillingsmaader for Grandskningen. 3. Er det Onde, som findes i Verdens Jndretning indlagt i samme, saa kunde man kun tænke sig dette at være skeet paa een af følgende sire Maader, enten saaledes at der vare to aandelige Væsner til, et godt og et ondt, saa at det Gode i Verdens Indretning var en Virkning af et godt Væsen, og det Onde i samme af et ondt Væsen. (En Forestilling, som var herskende i Oldtiden, som den letteste Maade den speculerende Fornuft kunde falde paa for at forklare det Ondes Oprindelse); - eller at Verdens hele Indretning maae udledes af eet Væsen; men at dette Væsen ikke selv var godt, og at det manglede Villien til at lyksaliggjøre sine levende Skabninger; – eller at det Væsen, som var Aarsag til Verden, var i sig selv godt, men at det havde overladt Verdens Jndretning til et mindre fuldkomment Væsen end det selv - eller endelig, at Gud er allene Aarsag til hele Verdens Jndretning, saavel til det som vi dadle som Ondt, som til det vi prise som Godt; men at der ligger en høiere og hemmelig Grund for at det, som Mennesket kalder Ondt, skal finde Sted i Verden. 4. Skulde man antage, at det Onde i Verden skulde forklares af et ondt Væsens Jndvirkning, ligesom det Gode i den af et godt Væsens, saa maatte man strax herved spørge: hvilken Forestilling skulde man da vel gjøre sig om disse to Væsener, skulde man tænke sig dem som uendelige eller som endelige? – J første Tilfælde maatte de 30 ophæve hinanden indbyrdes; da det Uendelige maae jo virke i et uendeligt Rum, med uendelig Kraft; to uendelige modvirkende Kræfter maatte reducere hinandens Virksomhed til et Jntet; og skulde de være endelige, saa maatte den physiske Verden, selv være det Uendelige, (thi noget Uendeligt maae der være til, da Noget maae altid have været til); og disse Væsner saaledes være betingede i den, være et Spil af den og ikke kunne være Grunden til dens Jndretning. Desuden maae allerede den Jagttagelse, hvilken let falder i Øinene, at saameget af det Onde i Verden er Kilden og Midlet til at frembringe meget Godt; være tilstrækkelig til at forkaste denne Hypothese. Det Onde og det Gode er for plane mæssigt forbundet med hinanden i denne Verden til at den kan betragtes, som et modstridende Produkt af to modstridende Væsner. 5. Jndseer man allerede lettelig herved, at det vilde være en Daarlighed at forklare den Disharmonie, som synes at finde Sted imellem de levende Væsners Attraae efter Lyksalighed og Verdens Jndretning med Hensyn til at tilfredsstille denne Tilbøielighed, af en nu langt større Disharmonie ved at antage en saadan imellem et godt og et ondt Væsens Jndflydelse paa Verden; saa vilde man tillige føle: at denne Disharmonie blev ikke mindre ved kun at antage eet uendeligt Væsens Tilværelse, men tillige at statuere denne Disharmonie i dette uendelige Væsen selv; enten ved at antage, at dette Væsen var baade tildeels godt og tildeels ondt, saa at det fandt en Fornøielse deels i at lyksaliggjøre og deels i at plage de levende og følende Væsner det havde frembragt; eller vedat antage, at det samme Væsen skulde i nogle Henseender have udviist den største Omhyggelighed for sine levende Skabningers Vel, og i andre Henseender have overladt dem til et andet underordnet, ufuldkomment og feilende Væsens Jndflydelse, som ved sine Misgreb og Feiltagelser igien forstyrrede den Lyksalighed, som den Allgode og Uendelige havde tiltænkt sine Børn. (Dette var ogsaa en Vildfarelse i Oldtiden, da nogle antoge at Verden. var skabt af en Demiurg, eller statuerede Undergaders Tilværelse). Nei, lader os hellere trække os tilbage i Tilstaaelsen af vor Uformaaenhed til at opløse Verdens Gaade, end at ville blende vor Fornuft ved at statuere Urimeligheder. Udsigt til at forklare det physiske Onde naar det kommer fra Gud.