Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-03-17
Endelig hvad det sidste betræffer om Beliggenheden vedbørlig at komme i Betragtning, da er Taxator al Vilkaarlighed i saa Henseende betaget, naar Kammeret fordrer den rigtige Jordtaxt paa Kortet, og forbeholder sig selv for Local-Beliggenheden at hæve eller sænke det Hele efter de derfor talende Omstændigheder. Vi see da at der er alt for mange, der lige Taxator i Kortene, og henvende Opmærksomheden, paa ham, til at dette vigtige Arbeide, enten skulde kunde negligeres, eller give betydelige Avi gelser, og jeg haaber, at de her givne Vink, ville betage al utidig Frygtsomhed, der kunde hidrøre fra en urigtig Anskuelse af Sagens sande Sammenhæng, og lede til almindelig Overbeviisning om, at dette Værk – naar det er færdigt, og dette kan ikke nu mere medtage mange Aar turde være et af de første i sit Slags, og maaskee i Fuldkommenhed forgjeves søge sin Mage. Kan en Debitor, som har givet en Forskrivning i Sølvværdie, paanøde sin Creditor Betalingen i rede Sølv. Mig forekommer det at være indlysende, at Debitor bør betale, i Følge Forordningen af 5te Januari 1813 i Sølvværdie, det er, i Rigsbankpenge Navneværdie, reduceret til Sølvværdie efter den sidste af Rigsbanken bekjendtgjorte Bestemmelse. Thi ligesaalidet som bemeldte Forordning har tilladt Creditor at vælge Betaling af en saadan Forskrivning i rede Sølv, i Tilfælde at han fandt det fordeelagtigere end at modtage Sølvværdie, ligesaalidet har den tilladt Debitor, imod Creditors Villie, at betale ham med Sølvmynt istedet for Sølvværdie. Det vilde endog have været urimeligt, om man harve overladt Debitor dette Valg. Thi enhver Contract, som kan, efter fremtidig indløbende Tidsomstændigheder, blive til Fordeel eller Skade for den ene Contrahent, maa, naar de modsatte Omstændigheder indtræde, have samme Virkning paa den anden Contrahent. Thi en Contract, hvorved een af Parterne mueligt kunde tabe, men intet vinde, og den anden mueligt vinde, men intet tabe, vilde være ubillig. Meningen af ovenmeldte Forordning er, at Eieren af en paa Sølvværdie lydende Forskrivning hverken skal have Ret til at fordre, eller kunne nødes til at tage Betalingen i Sølv, eller i Sedler efter Dagens Cours, naar Betalingen skeer; men i Sedler, reducerede til Sølvværdie, efter Rigsbankens sidste Bestemmelse. Aarsagen til dette Lovbud søger jeg deri, at Debitor skal nogle Maaneder i Forveien, inden Betalingen skal præsteres, blive underrettet om, hvor meget han skal betale i Navneværdie, saa at han maa være betænkt paa ved Salg, eller ved at erhverve Lovte paa et nyt Laan, som han maaskee ikke kan faae uden i Navneværdie, at sætte sig i Stand til at opfylde sin Forpligtelse. J Tilfælde at Seddelcoursen til næste Snapstings Termin skulde stige betydelig over Sølvværdien, saaledes at det blev fordeelagtig at betale i rede Sølv; saa vilde, da Meningerne om denne Gjenstand, ere saa ubestemte og modsigende, opstaae mang Søgsmaale og en stor Forvirring i Betalingerne. Thi selv den Debitor, der troer at Dommen vilde falde ud efter min Formening, kunde, i Haab om en forandret Sølvværdie til 2den August, forhale Betalingen saa længe. Til at forebygge dette truende Onde seer jeg kun to Udveie, enten en Bestemmelse fra Cancelliet, som besvarer Spørgsmaalet, der er Gienstand for nærværende Undersøgelse, som tillige maatte betage Debitorerne Haabet om at kunne høste Fordeel af nysnævnte Speculation; eller den Jndretning, at Rigsbanken, maatte afgive saa mange Sedler, som bleve forlangte til 375 pCt. imod Sølvmynt, der maatte henlægges urørt, for dermed at inddrage Sedlerne, saasnart de igjen bleve slettere end 376 pCt. Herved vilde Coursen naae den største Fasthed, og mange Folks Ødelæggelse for Fremtiden forebygges. Naar ikke denne Forholdsregel følges, og derimod ved Rigsbankrenter og Skatter aarlig ligesaamange Sedler drages af Circulationen, som i de senere Aar er skeet, saa maa omsider Navneværdie blive liig med rede Sølv, og da er oc ødelagte, som have betydelig Gield i Navneværdie. Og Laan i Navneværdie, som maa ene svare 5 pCt. Rente, ville vist blive de Fleste herefter. At lade Coursen af Navneværdie blive bedre end 375 pCt., har ingen reel Nytte, der nogenlunde kunde opveie det Onde, som enhver betydelig Cours forandring medfører. Skulde Coursen af Navneværdie bringes til Pari med rede Sølv, saa maatte dobbelt saa stor en Sum Sedler inddrages end naar man lod den blive ved 376. Ved at følge dette System kunde man snarere eftergive Noget af Bankrenten for Eiendommene; hvilket Jord og Huuseiere trænge haardt til. De, som have havt Evne og Leilighed til at benytte den korte Tid, som var sat til at betale Bankheftelsen, ere slupne særdeles let imod de Andre; hvorved der er opstaaet en stor Ulighed i Skatterne, hvis Byrde meest falder paa de Uformuende, og der saa meget stærkere, jo bedre Seddelcoursen bliver. En vigtig Aarsag, som har bidraget meget til Coursens Bedring, vil standse, nemlig den overordentlig stærke Kornudførsel i forrige Aar, til meget høie Priser. For at betale disse, maatte de Fremmede kjøbe saa mange Kjøbenhavnske Vexler eller Rigsbanksedler, at den stærke Søgning maatte forhøie deres Værd. J dette Aar vil ikke meget over det halve Qvantum af Korn blive udført, og Prisen tillige blive mindre. Dette og den Omstændighed, at Mange i Dannemark contrahere i Sølv, kunde vel efter Snapsting foraarsage, at Seddelcoursen kunde falde noget, og da kunde Banken anvende det Sølv, som den nu kan faae ved at udgive Sedler til 375 pCt., til at vexle dem ind igjen. Man kunde vel tænke at det var fordeelagtigere for Banken og tillige for dem, som trænge til Laan, om Banken udlaante sine Capitaler. Naar Banken var en Privatindretning, der blot var til for sine Jnteressenteres Fordeel, saa kunde det vel være rigtigt. Men naar man overveier, at Coursens Vedligeholdelse, i 876 pCt. er et høiere Øiemed, der er af største Vigtighed for hele Nationen, saa vil man nok indrømme, at det er bedre at Banken har betydelige Capitaler liggende end at de gjøres frugtbringende ved Udlaan. Men derved bliver Pengemangelen, større, vil man maaskee indvende. Pengemangel er det eneste Middel til at indskrænke overdreven Luxus, det eneste Middel til at naae Nationalvelstand. Naar udenlands Credit, Laan og indenlandske Banksedler afhielpe for en Tid Pengemangelen, saa agter man ikke Pengenes Værd, men giver den frisk ud, indtil Krig eller andre Catastropher vise, at man intet eier uden Gield. J et Land, der har Dannemark geographiske Form, have Forbud imod Luxusartiklernes Jndførelse, hvis jeg ikke feiler, ingen anden betydelig Virkning, end at de blive indsmuglede. At de senere Aars Pengetrang har forbedret Landets Forfatning, erfares deraf, at i mange Egne nu inte andet Betalingsmiddel sees end Sølvmynt, istedet for at man i den indbildte gode Tid intet saae uden Sedler. Varde, i Marts 1818. v. Schultz, Capitain. Ønske.