Københavns Adresseavis, 1760-10-06
Forandringerne i Naturens Rige ere enten fornøyelige eller ubehagelige. Hine ere vore Ønskers Modstand; men vore Ønsker selv give os den mindste Deel af vort Ønske. Den ligeste Naturens Bane har sin Besværlighed, og den jordiske Lyksalighed selv bliver mangen en til Last. Det smillende Foraar, hvilket fordriver Vinterens ubehagelige Kulde, har og sine Besværligheder. Det giver vel et muntere Legeme nye Styrke; men det brøstfældige legger det snart ned. Og naar Jorden om Sommeren synes at være et Eden; saa kan dog en Torden frugtsommelig Skye meget hastig brække løs, forstyrre Øyne nes Forlystelse, og opfylde Gemytterne selv med Frygt og Forskrækkelse, at følgelig fornøyende og uangeneme Forandringer stedse afløse hinanden, Hine store Forandringer, hvilke Jorden formedelst sin store Rystelse foraarsagede, ere nu ikke vore Tankers Bebreydelse. Saavel de geistlige Oratorier som de lærde Efterdommere, give herom tilstrækkelig Underretning. Jeg erindrer mig herved en hellig Skribtus Ord, at Himmel og Jord skal ældes som et Gardin, og blive forvandlede som et Klædebon, Jorden har og sine Afvexlinger; den er nu allerede i en 6000 Aars Alder, da dens Lemmer ligesom hos en gammel Mand begynde at hæve, naar den føler Naturens Svaghed. Det er sandsynligt, at dersom Jorden Tid efter anden bekommer flere deslige Stød, den og ved det sidste Stød maae lide den sidste Forandring, og saaledes hensmelte. Dog lad den tunge Kreds falde ned, og Virvelen gaae videre, min Siæl holder sig til Evighedens Klipper, og svinger sig op til den al Ting oplivende Guddoms Thro havns Adresse. Throne, hos hvilken er ingen Forandring, og hvor ingen Afvexling er paa Lyset og Mørket. Efter denne forudsatte Betragtning vil de moralske Forandringer sætte os i Forundring. Siden hun drede Aar er iblandt Jord=Borgerne skeet en saadan Forandring, og den gamle Alvorlighed, besynderlig de Danskes, har saaledes aftaget, at en Mand at hin Tids=Alder ikke meere skulde kiende den nu værende Slægt. Man har aldeles givet Navnene og Ordene en anden Betydning, og Lasternes Navne ere mestendeels forsvundne. Andagt havde fordum meget at sige, thi man beviiste dermed en Ærbødighed for det guddommelige Væsen, som, ved at fæste Rod i Sielens Jnderste, blev lagt for Dagen formedelst en overordentlig anstændig Beviisning. J disse Tider bestaaer Andagten i bedrøvede Miner, Øyne, hvilke snart ere nedslagne, snart vendte op mod Himmelen, i sammenfoldede Hænder og maaskee en to Dages Tids Afhold fra grove Synder, naar man vil gaae til Herrens Bord. Compliment var et for de gamle Danske ubekiendt Ord. Fordum hilste Folk hinanden paa er eenfoldig Maade, og den eene lagde sin tilbøyelige Villie offentlig for Dagen for den anden. Nu om stunder bestaaer Compliment i at krumme Ryggen, og i at træde med den ene Fod tilbage, hvormed tillige meget Vindmagerie i Ord er sammenføiet. Admyghed er i sig selv en fortræffelig Dyd, at hvilken alle de andre have deres Glands; men i vor Tider mangler den paa Middel, Slægtskab og Formue. Hvo som er sandfærdig, ydmyg, og ikke trænger sig frem, den bliver stedse i Foragt. Men hvor som ophøyer sine formeente Meriter, beraaber sig paa sine Forældres Fortieneste, og forestiller sig i en formasket Ydmyghed, han er et dygtigt Menneske, og bliver paa en ufortient Maade belønnet. Ærekiert Gemytte var fordum et Sindelav ikke at begiere eller giøre andet, end det som virkelig giør et Menneske Ære. Men paa denne Tid viser det et Sindelav, som skammer sig ved intet Middel, at stige op, uden at man angestfuld bekymrer sig, om man er Værdigheden, som man søger voxen, og om Embedet bekommer en Mand, eller Manden, et Embede. At sværge en Eed var hos de Gamle saa vigtigt, at man deels ikke var ødsel dermed deels aflagde den med skrækkende Ceremonier. Nu er det Ceremonie, at man rækker Fingrene i Veiret, holder Hatten under Armen, og lover noget, som man ikke holder længere, indtil man har sat Hatten paa igien. Stormodighed var ellers en Dyd og Dygtighed, hos et Menneske, hvormed han overvandt sine egne Tilbøyeligheder, for derved stedse at forblive i en sand Lyksalighed. Nu omstunder er den bleven til en Modens=Dyd, at tilgive den Mægtigere, som har fornærmet os, og den Svagere os, som vi har fornærmet. At have Samvittighed var fordum en Afridsning paa et Menneske, som og i smaa Ting tog sig i Agt, at handle imod Samvittigheden. Men nu omstunder betyder det intet andet end at frygte sig for offentlig at begaae en Gierning, paa hvilken Øvrigheden har sat en Straf.