Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-05-20
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Syttende Aargang. No. 41. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 20 Maji 1820. Folketro og Folkestemme. Hvad kan man ikke faae Folk til at troe? Jngen Jdee er saa vrang og latterlig, at den jo begunstiget af Omstændighederne og understøttet af Statsklogskab, kan blive til Folketro. De Exempler, Historien herpaa opviser, er næsten uden Tal. Saaledes er Jndianernes Høiagtelse for Elephanten, som grunder sig paa deres Begreber om Sjelevandringen, saa stor, at hele Nationer allerede indvikledes i de blodigste Krige, forat kunne erobre en hvid Elephant, og at Kongen af Siam skriver sig Konge over alle Elephanterne. Denne Monark eier en hvid Elephant, til hvis Opvartning hundrede Officerer ere ansatte, som give den at æde paa Guldkar, stedse føre den under en Tronhimmel og lade den staae under et prægtigt Telt af Guldtæpper. - Endnu i Aaret 1650 kom en indisk Sværmer til Japan, og blev der ophøiet til en Afgud. Hans Navn var Jngen. Ved den udmærkede Jver, han viste for at fremme Schakens Ære, blev han af Japanerne modtagen med største Høiagtelsesbeviser, og snart betragtede de ham som en Helgen. Tilfældigviis indtraf just paa samme Tid en stor Tørke. Japanerne have en Bøn, Kitro kaldet, som de tilskrive den Kraft, at den, forrettet paa den tilbørlige Maade, formaaer at afværge en almindelig Ulykke. Den snilde Jngen forstod at benytte sig af denne Omstændighed. Han stillede sig op paa et høit Bjerg, og holdt denne Bøn. Neppe var han færdig dermed, førend det begyndte at regne saa stærkt, at endog mange Broer svømmede bort. Nu var der ingen Tvivl mere og Jngens Hellighed. Han blev ophøiet til en Afgud, hvis billed, forestillende en Bedende, er opstillet i mange Pagoder, og nu almindeligen tilbedes der. - Hvo der i Siam vover at tale eller skrive mod den hvide Elephant eller i Japan mod Jngen, er forloren. Jntet Ordsprog er derfor i de fleste Tilfælde mere falsk end det: Folkets Stemme er Guds Stemme, med mindre man ved Folket ene forstaaer Kjærnen af Nationen, de Viseste og Ædleste iblandt den. Tager man det derimod efter Tallet, saa en der vist intet urimeligere og uretfærdigere, end at betragte den bedøvende Surren i den store Biekube, man kalder Stat, for Guds Stemme. Man maa af et heelt Folk, siger Montaine, vælge et Dusin Mennesker til at dømme om en Morgen Land, og Dommen over vore Tilbøieligheder og vore Handlinger, den allervanskeligste og den vigtigste Sag der gives, overlade vi til den store Hobs Stemme: denne Moder til Uvidenhed, Uretfærdighed og Ustadighed. Kan der være noget daarligere, siger Cicero, end at agte dem samlede, som man foragter enkeltviis. - Den store, udannede og uforstandige Hob regieres kun af sine Lidenskaber og sin Egennytte. Hvor begge disse komme med i Spillet, er den ustyrlig. Den troer at forstaae Alt, at kunne dømme om Alt. Derfor er den vanskeligste og meest sammensatte Videnskab, Regjeringskonsten, den, som næsten alle Mennesker troe at være fødte til at forstaae. Derfor taler Mester Hermann paa offentlige Steder, hvor Folk af forskjellige Haandværker og Haandteringer ere samlede, ikke om at støbe en god Tinkande, Richard Skomager ikke om at gjøre et Par Sko, som man ei faaer Ligtorne af, Gert Skræder ikke om at tilskjære en Kjole, at den ei sidder som en Sæk paa Kroppen, eller at sye en Vest saaledes, at den ei løber næste Dag op i Sømmen - nei, man discourerer med megen Jver om Staters Financebestyrelse, om Generalers Operationer, om Ministeres Negotiationer: altsammen Ting, hvoraf den ypperligste Kandestøber, den mesterligste Skræder og den kyndigste Skomager ikke forstaaer det Ringeste, fordi den, der har maattet anvende sin Tid paa at lære at støbe Kander eller sye Klæder og Sko ligesaalidet har faaet Leilighed til at lære Regjeringskonsten, Financevidenskaben, Krigskonsten, eller Diplomatiken, som Regjeringsmanden, Generalen, Financeministeren, Diplomatikeren til at lære noget af hines Haandværk. Det er vist ingen Feil, men snarere et Beviis paa Almeensind, naar Borgerne, uden Forskjel, ikke ere aldeles ligegyldige ved Samfundets vigtigste Anliggender, og at de tale derom med sømmelig Beskedenhed. Men naar man ved et Kruus Gammeltol eller en Bolle Punsch, i fornemt eller lavt, i sluttet eller offentligt Selskab, mønstrer Regjeringerne, dadler de største Generalers Operationer og de største Statsmænds Foretagender, da fortjener man hver Snært af den satiriske Svøbe, Holberg har svinget over alle saadanne selvgjorte Politikere. Dobbelt taabelig bliver en saadan Fremfærd, naar den Mand, der Kl. 10 ved sit Glas Punsch og sin Keiser pibe, trumfende paa Bordet, raabte, at naar man kun vilde lade ham raade, saa skulde Tingene faae et ganske andet Udseende, ved sin Hjemkomst til sit Huus Kl. 11, hverken kan styre sin Hustrue, sine Børn eller sit Tyende, men ganske maa danse efter deres Pibe. At saadanne Mennesker derved gjøre sig selv latterlige, er det mindste Onde. Den Skade, de i Henseende til Andre stifte ved deres Kandestøberie, er langt beregneligere. Først virke de paa den opvoxende Ungdom der lytter efter deres urimelige Ralsonnement, og fører det over i det daglige Liv, hvorved den saa nødvendige Agtelse for Foresatte og Kyndigere ganske undergraves, og en kaad, uværdig og nedrig Tone saa let bliver den herskende. Det gamle Ordsprog: Som Herren er, saa følge hannem Svende, gaaer her fuldkommen i Opfyldelse, og den nyere Tids Opdragelsesmethode, ved Medailler, Præmier og offentlig Bram, at nære den høieste Grad af Jndbildskhed og Forfængelighed endog hos Bonde- og Lærredrenge, fremmer ikke lidet dette utilbørlige Maal. Fra Verts husene forplanter saadant Raisonnement sig til Værkstederne, og virker ved Exemplet ilde paa den opvoxende Lærredreng. Forgjeves arbeider man derfor paa ved Skolelærdom og Skoledannelse at befordre Almuesfolks Cultur. Den Dannelse, som gjør varigst Jndtryk, faae de i Forældrenes Huus og i Kredsen af deres Jevnlige paa de Steder, hvor de tilbringe det Meste af deres Liv. Forgjeves lader man dem nyde i Skolen Thiemes Næring for den sunde Menneskeforstand, naar de hjemme hos Forældrene eller hos deres Læremestere, dagligen næres med den urimeligste Uforstand. Forgjeves indprænter man dem Pligter mod Foresatte og Medmennesker i Lærebøger, naar disse Pligter ringeagtes og tilsidesættes af dem, der nærmest burde opmuntre dem til deres Opfyldelse. Men af Kandestøberie og Raisonnement, der kun røber Lidenskabelighed og Egennytte, forenede med Uvidenhed og Taabelighed, flyder endnu et andet ikke mindre Onde. Det nedsætter Folkets Stemme i de Regierendes Øine; det forleder dem ofte til at slutte fra Hobens Tale til al Tale i Almindelighed, og en Demetrius, til skjærdsende at sige, at det er ham lige meget, om Pøbelens Stemme kommer ovenfra eller nedenfra. Det gaaer da Folket som i Fade len Hyrden, der saa ofte skuffede de andre Hyrder ved Gjækkerie, at de tilsidst, naar han virskeligen taler Sandhed, heller ikke troe ham Hvad der gielder om Kandestøberie i daglig Tale, det gielder ogsaa om al prentet Talen hen i Taaget. Menneskene i Almindelighed ere vel blevne alt for meget overtydede om, at det, "at tale som en Bog, ikke altid i vore Dage kan betegne at tale som en Sokrates; men Mængden troer dog helst hvad der smigrer dens Sandselighed, Egennytte og Lidenskaber, og Den, som vil giøre Lykke med det, han skriver, behover derfor kun at istemme Døgnets og Øieblikkets Tone. Jngen Tanke er saa skjæv, at den jo engang har været fremsat paa Prent, ingen Grundsætning saa afskyelig, at den jo engang har været hyldet af Skribenter.