Aalborg Stiftstidende, 1832-08-25
Napoleon, Franz Carl Joseph, Hertug af Reichstadt. Tredie Brev. Kun een Gang, saa synes det, skulde Familien Bonaparte fremtræde i Verden som et Phænomen, og for stedse træde tilbage i den stille Boligs indskrænkede Rum. Jeg vil følge denne Skjebnens tilsyneladende Tilskikkelse og skildre Dem Prindsens Personlighed i hans huuslige Liv Naturen har udstyret ham med aandige Anlæg og Kræfter. Under hans Faders Opsyn vilde Spiren til disse aandige Kræfter være voxede til et skjønt, stærkt Træ. Men i det østerrigske Hofs Planteskole er Jordbunden, Luften og Gartneren ikke de bedste. Her er alt for meget af Drivhu sli vet, og aldrig har en østerrigsk Prinds levet i en tydsk Høiskoles frie Luft. Hertugen af Reichstadts Opdragelse var overdraget Slotscapellanen. Religionen er et nødve digt Grundlag til al god Opdragelse, kun af et religiøst fromt Sind udspringe skjønne Dyders Blomster, men Hertugen blev vel slemt plaget med den romerske Katekismus og man kan begribe, at denne Kost ikke behagede Napoleons Søn altforvel. Med hans Opdragelse holdt hans Aands-Dannelse lige Skridt; han havde mange Lærere, og i den misligste Stilling var Læreren i Historie. Mathematik, hvori Faderen var Mester, dyrkedes ikke med Lyst af Sønnen, men Erindring og Faderens Kundskaber heri gav ham Udholdenhed, ligesom Erindringen og Faderen i alle Henseender havde den bedste Virkning paa ham. Dog - hvad er det i Kundskabernes og Videnskabernes Rige, som den unge Napoleon frem for alt fatter med henrivende Lyst? - det er Krigskunsten, Lysten til Faderens Haandværk er ham medfødt; med Jldkræfter stræber han til samme Maal. Som Barn vare Soldater i fuld Armatur hans behageligste Syn. Naar Vagten trak op med klingende Spil, da var han ikke at bringe fra Vinduet. Endelig maatte man - da han aldeles ikke kunde giøres til Geistlig - gjøre ham til Soldat. Han tjente nedenfra opad og er nu Oberstlieutenant.) Som Captain har jeg seet ham tage Deel i Exercitsen. Han stod med i Geledet, og marscherede ret vakkert frem og tilbage med italienske Grenaderer, snart i anden Marsch snart i Stormskridt. Øvelserne foregik under Oberst, Prinds Gustav Vasas Opsigt. Her stode altsaa en Keisersøn og en Kongesøn, begge trufne af en ulykkelig Skjebne. Efter nogle Evolutioner traadte Keiserens Søn ud af Rækken og overtog befalingen. En vældig Jld foer igjennem de italienske Grenaderer, da Bonapartes Søn traadte i Spidsen, for dem. Med ualmindelig Livlighed bevægede Prindsen sig i sit Element. Han formerede først Fronten og hvilede ikke før den var snorlige paa et Haar, derpaa skildte han begge Fløiene fra, gjorde baglænds Bevægelser med dem og førte Centrumet bagefter; marscherede derpaa fremad med hele Linien, lod derpaa Centrum staae og paa samme Tid Fløiene rykke frem. Alle disse Bevægelser udførte han rask og præcis. Hans Stemme er noget svag, men desuagtet fuldtonende, og har noget særdeles behageligt. Angaaende Commanden, hentede han stundom Raad hos en ældre Captain. Henimod Kl. 7 kjørte han med sin Vogter - Ledsager kan man ikke sige - tilbage til Schönbruun. Hvilken Soldat - tænkte jeg - vilde ikke være blevet af Prindsen, naar han havde gaaet i sin store Faders Skole. J Artilleriet skal Prindsen være vel bevandret. Hele den østerrigske Militair=Calender kan han udenad og i hele Armeen gives ) I Begyndelsen af 1822 var han bleven Oberst. met Corps, som han jo kjender i de ubetydeligste Forhold. Ethvert enkelt Regiments Historie og Statistik kjender han paa det Fuldkomneste. Prindsen er i sin Personlighed Gienstanden for den almindelige Opmærksomhed, Beundring og Kjerlighed. Faderens Navn og Stolthed udbreder en aldrig udgaaende Glands over hans Person. Den Soldat ved hvis Side Prindsen, en Gang har staaet i Geleed, glemmer det aldrig. Naar Vienerne om Søndagen strømme til Prateren og Hertugen kommer kjørende, saa tages Børn paa Armen at de skulle see den store Keisers Søn. Naar Viener=Damerne see ham, opblomstre Roserne paa deres Kinder, og deres Øines Stjerner blive til Sole, fra hvilke brændende Straaler udgaae. Ogsaa hjemme i Slottet ere Alle Prindsen kjerligen hengivne. Keiser Franz viser sig bedstefaderligt kierligt imod ham og alle de østerrigske Prindser have ham kjer. Men Den som holder meest af ham er - Erkehertug Carl, som saa drabeligen har slaaet sig med Prindsens Fader. Dog paa Slottet kjender man ingen ung Napoleon, men kun Hertug Franz af Reichstadt. De ungarske Calendere, som kalde ham Napoleon ere derfor forbudne i Østerrig. De erholder med dette Brev Prindsens kaabberstukne Portrait. Det er det sidst udkomne og veltrufne billede af Deres Yndling. Prindsen er høi og rank af Væxt, hans Ansigtstræk ere en skjøn Sammensmeltning af hans store Faders antike Træk og hans Moders yndig skjønne Former Dette er den store Keisers Søn. J 7 Aar sukkede Faderen forgiæves efter at faae ham at see, Ønsket begroves med hans Støv. Den gamle Bedstemoder Lætitia, som saa længe har siddet paa Gravens Rand og ikke kan døe, længes efter, kun een Gang endnu at see Sønnen af sin store Søn. Ak! hendes Længsel vil vel lægges med hende i Graven. Nu har hun da overlevet ham. Han skulde have arvet hendes Fermue, hvilken hun nu har testamenteret sine Børn, den bonapartiske Familie.