Ribe Stifts Adresseaviser, 1848-09-08
12te S. eft. Trinitatis, d. 10. Septbr., prædiker i Domkirken til Høimesse for begge Menigheder Hr. Stiftsprovst Dangaard. (Forlangt indrykket.) Heller Vadle paa Haand end Knude paa Hals. En brav Mands Grundsætning skal man visseligen holde i Agt og Ære. Men naar han, af Jver for sin gode Grundsætning, anvender den, hvor den slet ikke har hjemme, saa veed jeg rigtignok ikke i en Hast hvad man helst skal tage sig for med den. Saaledes forholder det sig med den Grundsætning, Herr Prokurator Tvede fremhæver som sin og indskærper mig: den Frihed, du selv bestemt vil fordre, skal du ogsaa være villig til at indrømme din Næste. Jeg øiner nemlig ikke den løseste Forbindelse imellem den og vort Mellemværende. Havde jeg fremsat den Paastand, at Tydsk burde holdes ude af vort danske Folketing, men Dansk have frit Nykind i den tydske Central klub, eller at Tydsken skulde vel i Sæde, men ikke i Mæle være ligeberettiget med Dansken paa en combineret tydskdansk Reichsdag - eller nogetsomhelst Lignendja da maatte jeg erkjende mig hjemfalden til Grundsætningens drøieste Kølleslag. Men det skal vel Jngen driste sig til at paasige enten min Mund eller min Pen. Hvorledes derfor end det tydske Næsteskab skal forklares, og de Jndrømmelser forstaaes, som vi skal være grundsætningspligtige at gjøre det, saa maa jeg dog, paa Danskhedens Vegne i Almindelighed, og paa den danske Bondestands Vegne i Særdeleshed, ikke blot i Gudernes Tungemaale, men paa det meest prosaiske og eenfoldige, paa det jevneste danske Maal, jeg kan opdrive, erklære tydsk Næste skab, af hvad Art nævnes kan, for utaaleligt paa et dansk Folketing. Ja, vil vi endelig blive ved at trælle under alt det Fremmedes Aag, der kan springe eller krybe over vort Lande gjerde, saa kan det heller ikke andet være, end at hvem der bygger efter hvermands Raad, han faaer et kroget Huus, Men er vi kommen til os selv efter den lange Dvale, saa vi baade vil og tør være hvad vi ene duer til at være, slet og ret Danske, saa maae vi ogsaa for ramme Alvor bede os, i vore egne og vigtigste Anliggender, under Afgjørelsen, af hvad der for Dansken skal være Lov og Ret, forskaanede for alt Maskepi med hvad der ikke er dansk. Naar det da for alle ærlige Danskere er ikke blot en Hoved, men en Livs-Sag, at vi faaer os et ægte dansk Folketing, saa maa ogsaa det Spørgsmaal, som der gjøres saa meget utidigt Væsen ad: Hvad der da skal blive af den tydske Sydslesviger, nødvendigviis ansees i den Grad underordnet, at det her slet ikke kan komme i Betragtning, selv om dets Løsning, efter billighed til Vedkommendes Tilfredshed, var ti Gange vanskeligere end jeg anseer det for). Thi hvad enten Tydskeren sidder i Sydslesvig, eller paa Bloksbjerg, han er og bliver dog en Tydsker, og enten vi slaaes med ham, eller vi Kjærebrødres med ham, ligelidt dansk bliver han dog, og dermed ligelidt skikket eller værdig til at have Sæde og Stemme paa et dansk Folketing, hvor han, enten han nu kom der nødtvungen paa en Maade, eller frivillig, ledet af en klogt beregnende Taktik, kun vilde afstedkomme grændseløs Forvirring. Eller, er det vel muligt, at nogen besindig dansk Mand skulde for Alvor mene, at naar vi kun faaer Fred, god eller slet, hæderlig eller uhæderlig, saa vil den tydsksindede Syd slesviger lige med Et skifte Lød og styrte sig i det oprigtigste og ømmeste Kjærebroderskab med os Danske, som han nys ret af Hjertens Lyst har vendt det Lodne ud imod Nei visselig ikke! Nu vel, saa heller skilles ad, (saavidt det under fælleds Majestætshøihed lader sig gjøre) end bygge paa Helvede sammen, og det i Tide, uden alle fuskeragtige Eningsforsøg. Thi Nik er saa godt som Haandtag, og Daaretrost er det, at kommer man i det, saa kommer man vel ogsaa udaf det. Nei, Ondt er nemt at komme i med, men ikke at komme af med; og slaaes og kysses, det er KjeltringelivHar man virkelig alvorlig overveiet, hvad der dog vilde komme ud af at tvinge eller lokke den sydslesvigske Tydsker ind i vor danske Tingsal, hvad det har at betyde, at dermed Døren lukkes for i det mindste de ni Tiendedele af Danmarks Befolkning, for, saa at sige, hele den Stand, der fornemmelig kommer til at bære Byrderne, Folkets Kjerne, den ærlige og dygtige danske Bondestand, som man kun veed at hjælpe paa med det, mildest talt, nærgaaende Raad, at den skal kjønt lægge sig efter at lære Tydsk, hvis den ikke vil staae og fryse udenfor, mens de derinde enten faae dem en luun tydsk Passiar eller holder dem varme i Haarene paa hinanden, Nei kjender den danske Bonde det allermindste til hvad der tjener ham og Landet, hvis Barn og, menneskelig talt, hvis Alderdomsstøtte han maa sætte sin Ære i at være, veed han, at det er ikke værd at holde paa hvad man kun har ondt af, og at slette Laase gjør gode Tyve, saa vil han nok i al Høflighed bede dem der for Landsmands- og Broderskabs Skyld saa gjerne vil*) Man kan godt svare sig den Uleilighed at smutte bag Registeret i Valglovens § 4. Thi en Valglov er langt fra at være en Grundlov, og det er netop og Grundloven, det nu giælder, at vi kan faae den saaledes indrettet at den ikke skal love os daglig Plage, istedetfor at afgive en fast og sikker Grund for den høre og forstaae det Tydske om de vil see at faae deres Lyst styret, hvor de kan komme baade nemmere og for bedre Kjøb til det, end i Kjøbenhavns Casino eller Christiansborgs Riddersal, paa Diæter, der skal ud af hans danske Lomme. Det er mig forekastet, at jeg skulle have røbet Mistillid til vor Holdning ligeoverfor tydsk Anmasselse. Nu vel, mod den Kjærebroderlige Jmødekommen, der reiste sig paa St. Anastasii Dag og siden har gaaet igjen her i Riber-Avisen, mod den nærer jeg, med al min øvrige Agtelse for og Tillid til de Mænd, der kom for Skade at hjælpe den paa Fode, en afgjort Mistillid, som jeg veed, hele Historien og navnlig Danmarks nyere Historie giver det klareste Medhold. Men det er netop det danske Hjertes Sag, dets helligste Rettigheder, jeg, efter fattig Evne, kæmpes for. Det vil ikke være Gaasen, som sagde: nu ager jeg, dengang Ræven løb af med hende. Men det vilde vaande sig under det nundgaaelige Sammenstød mellem den kæphøie tydske Fripostighed og den thetydige danske Beskedenhed, det vilde bløde ved at see sine Sønner spilde Tiden og øde Kraften paa tybelKævleri, istedetfor at anvende begge Deele i fredelig og venlig dansk Aand til Danmarks Tarv, og til at føre Danmark, og med det hele Norden, under en høiere Styrelse, det Stade nærmere, som det i Verdenshistorien endnu bør indtage, og som det vilde være baade Synd og Skam at bidrage til at forrykke. H. B. Berg.