Københavns Adresseavis, 1781-10-30
Til Anonymum, i Anledning af den 6 October 1781. Høymodige, ey Mængden lig Du handler ædelt - dølger Dig Velan, - bliv skiult - din Handling taler Ja - i hver skiønsom Broders Bryst, Som føler Venskabs reene Lyst Der taler den - og Pligt befaler, At vise Dig Erkiendtlighed - Ey med udkrammet Vittighed. Og Modens Ord, som Sandhed svige - Ney - dette Sprog fornærmer den Der tænker som en ædel Ven! Hvis Roes ey kan ved Smiger stige Ney - stille befald, uden Snak, Er al din Løn - er al vor Tak. E. S. En Venindes Klage over Mad. Simsen. Forsvunden, at ! forsvunden er min Glæde: Thi hun, som var min Trøst, er ikke meer, Kun eensom og utrøstet nu at græde Mit knuste Hiertes Lindring ene er. Ja borte, borte er, de glade Dage, Som under Venskabs blide Skygge svandt. De komme evig aldrig meer tilbage! Og kom de end, de følesløs mig fandt. Saa redeligt, saa englereent et Hierte, Som glemte sig, og slog kun for sin Ven, Som deelte al min Fryd og al min Smerte, O det, det fandt jeg aldrig meer igien. Min Veemods Tolk jeg kan, jeg bør ey qvæle, Før hisset Du igien omfavner mig: Lad Venskabs heede Taare da fortælle, Hvad jeg har tabt, den gang jeg tabte Dig. Fra en Veninde ved Mad. Samsens Grav. Skiøn var din Vandring her - men Gud hvor kort? I det du smagte, og udbredde Glæde, Fra Venner, Børn, og Mand du reves bort: Saa tidlig skal jeg dig - jeg dig begræde! Begræde! - hvad er Graad og Klageskriig? Du fordrer ikke Taare i det Høye; Elsk mine Børn, som du har elsket mig, Nu savner de mit Hierte og mit Øye, En Moder kiender, føler hvad det er, Hav det for dem, da hædrer du mit Minde. Det fordrer du tung denne Fordring er, Men den er hellig, du var min Venninde. H. A. M. Hvor ubetanksom raser Menn sket Ved hyppige Klager over Dødens Vold: Er ikke Døden Udsigt til Dydens Lön Og hæver ikke Tanken om Dagen sig. Over de fandselige Fornemmelser, Til hine fuldkomnere Aanders Egne, Som bestemme Dydens varige Skiæbne, Intet mindre end erig Lyksalighed; Bestædet af disse Tankers gandske Kraft Afgik Jomfr. Caborg Soptil Schou. Föd den 14 May 1760. Död den 24 October 1781. Fra vores over til Aandernes Verden. Efterladte, sörgende Paardrende De opmuntre sig og ved disse Tanker, Deres Tab er dog kun syneladende, Ach, kunde De glimte den Lyksalighed, Som er bered Dydige efter Döden: De ville ey græde for Dydens Yndling. Ved salig Jomfr. Cabort; Schou. Et ædelt Hierte flog udi Dit unge Bryst- Saa om, saa venlig mod enhver som til Dig kiendte, Du alles Yndest Dig ved milde Dyd tilvendte, og stedse hulderig udgjorde Dines Lyst. Men denne er fordie for evig. - Gravens Nat Den bedste Pige skal i tavse Vaaning giemme, Til hien den store Dag, da Trøstens glade Stemme Tilbagefordre skal den nu betroede Skat. Hviil södt Venninde da imidlertid. - En Krands Med kierlig Haand jeg om Din Askes Urne fletter; Uskyldigheden hist en bedre Dig paasetter, Som evig grönne skal i fulde himmelsk Glands Ved N. Kleitrups Liig den 25 October. Gravens skumle Hule gjemmer. Dit af Saar nedbrudte Leer, Himlen Sielen nu indlemmer, Almagt den i møde seer. Udstrakt paa dit lange Leye, Da midt under Lægers Haand, Dyden viiste al sin Eie; Rolig var din matte Aand. - Alt din Fader haabe torde, Her din Fliid det vise lod; Da du døde du og gjorde Ham for første gang imod. Hist - en salig Moder favner Nu sit førstefødte Pandt; Glad i hendes Arm du havner, Hvor du Liv for Døden fandt. Ven! - Hvad følte vel dit Hierte. Ved din ømme Moders Død, Fæle Scene. – J din Smerte Himmel, - Hvilket gruesomt Stød! Græd kun værdig Mand og Fader! - Smelt i Laare ved ders Grav. Det din Dyd jo intet skaber. Klyd kun hen i Taarehav. - Græd - I Unge! - for Jer Moder - Blot Naturen faaer sin Ret. Fælder Taare for en Broder - Liv og Død fortiente det!