Berlingske Tidende, 1836-02-10
J det Øieblik en ny Lov udkommer, er den derhos fremmed saavel for Borgeren i Almindelighed, som for selve Domstolene; og den Sikkerhed, man forhen havde derved, at der angaaende de vigtigste og meest indgribende Retsspørgsmaale havdes en fast og stadig Praxis, bortfalder for en Tid, da den nye Lov ikke kan Andet end give Anledning til nye Retsspørgsmaal. Frankrigs Exempel, viser, hvorledes en ny og i det Hele vel udarbeidet Lov dog giver Anledning til en Mængde Retssporgsmaale, og, skjøndt det ikke omtvivles, at der ved den franske Civil lovbog er frembragt saavel større Sikkerhed, som større Eenhed i Retstilstanden, end der tidligere fandtes i dette udstrakte Rige, hvor enhver Provinds havde sin særegne Ret, der hvilede deels paa Sædvaner og deels paa den romerske Ret, saa turde der dog sammesteds være flere tvivlsomme Retssporgsmaale end hos os, og de practiske Jurister finde uden Tvivl forholdsmæssigt større Sysselsættelse og Erhverv der end her i Landet. Man vilde feile meget, dersom man af de ikke faa Exempler, som man har paa, at oplyste Domstoles Domme, forandres ved Appel til Høiesteret, vilde gjøre nogen Slutning til en særdeles Mængde af tvivlsomme Retspørgsmaale. Det er langt oftere Tilfældet, at disse Forandringer hidrøre fra forskjellig Opfatning af de factiske, ofte forviklede Omstændigheder, hvorpaa Lov bestemmelserne blive at anvende, end fra en Meningsulighed om de almindelige Retssandheder. De hyppigste og mest paafaldende Exempler paa Forandringer af de underordnede Ret ters Domme frembyde de criminelle Sager, men, naar man nærmere undersøger Tilfældenes Beskaffenhed, finder man netop her, at Meningsuligheden sjelden dreier sig om de almindelige Retssandheder selv, men oftest gaae ud paa den almindelige Regels Anvendelse i det enkelte Tilfælde efter de fremkomne Beviser og den forskjellige Maade, hvorpaa dette i sin Eiendommelighed opfattes og be dommes. Naar den øverste Domstol ei sjeldent frifinder den, som ved de underordnede Retter er dømt endog til en betydelig Straf, saa er dette yderst sjeldent grundet paa en ulige Mening om, hvorvidt en Handling af den omhandlede Natur i sig er Forbrydelse eller ikke, men næsten altid indeholdes Grunden i Vurderingen af de Beviser, som ere fremkomne for de Omstændigheder, hvorpaa det, efter de Begreber, hvorom Alle ere enige, maa beroe, om Forbrydelsen finder Sted, eller ikke, paa Bedømmelsen af Spørgsmaalet, om Gierningen er foretagen med Forsæt, om Gierningsmanden har været ved Fornuftens fulde Brug eller ikke, og meget Andet, med Hensyn til hvilket der ikke er Tvivl om den almindelige Regel, men det eropfatningen af det enkelte Tilfælde i sin Eiendommelighed, der gjør Udslaget. Hvor Forskjellen mellem Dommene kun angaaer Straffens Grad, er en saadan Ulighed uundgaaelig, naar Lovene, saaledes som de i de fleste Tilfælde vistnok bør, give Dommerne Leilighed til, indenfor visse Grændser, at lempe Straffen efter visse individuelle Omstændigheder, som enten forhøie eller nedsætte Strafskylden. Med alt det vil Commissarius ingenlunde negte, at en ny Lovbog, naar Arbeidet bliver udført med udmærket Held og Dygtighed, vil, om den end i det første Øieblik medførte nok saa mange Uleiligheder som Fordele, dog i Tidens Løb faae en velgjørende Jndflydelse paa Retstilstanden. Nen foruden at det turde have sine Vanskeligheder at forsikkre sig om en saa heldig Udførelse, saa synes de i Committeens Betænkning antydede og af Referenten yderligere udviklede Tidsomstændigheder at fortjene særdeles Opmærksomhed. Naar Nogle af de Medlemmer, der have yttret sig, ikke i den Betragtning, at der i mange enkelte Deele af Lovgivningen ønskes omfattende Reformer, have fundet Noget, som kunde gjøre det betænkeligt samtidigen dermed, og inden disse Reformer ere blevne iværksatte, at lægge Haand paa en ny almindelig Lovbog, saa synes dette at staae i Strid med, hvad de selv havde erkjendt, at den nye Lov fornemmelig skulde være en sammentrængt og forbedret Redaction af den gieldende Ret. Disse specielle Reformer vilde desuden give rigeligt Stof saavel for Regjeringens legislative Virksomhed som for Stændernes Raadgivning. Da Proponenten selv har indrømmet, at den af ham tilsigtede Reform kun skulde udføres efterhaanden og Ro enkelte Partier og saaledes forelægges Stænderne, saa synes og hans Øiemed for det Første tilfulde at kunne opnaaes ved de omhandlede enkelte Materiers legislative Behandling. Det maa vistnok ogsaa indrømmes, at en heel ny sammenhængende Lovboer et Arbeide, som yderst vanskeligt kan behandles og fuldendes i en Forsamling som den nærværende; og man har yderst faa Exempler paa, at slige Arbeider have fundet Sted i Stater, hvor Lovene skulle prøves af Mænd, som dertil udnævnes af Folket, hvorimod omfattende Lovboger ere givne af Regenter, der uden saadan Medvirkning have udovet deres lovgivende Magt, f. Ex. i Preussen, Frankrig og Østerrig. Det turde derfor i alt Fald være tilraadeligt, at der oppebies en større Udvikling af denne Jnstitution, førend Stænderne foranledigede, at der blev forelagt dem en saa stor og omfattende Opgave som den at prøve en fuldstændig nye Lov. Ved en Petition, der indskrænkede sig til en ny Criminellov, vilde Commissarius finde langt mindre Betænkelighed; men det forekom ham klart, at der vilde være en aabenbar Strid imellem en saadan Petition og den, som Forsamlingen allerede har indgivet om en særlig Straffelov for Jndgreb i Eiendomsretten. Naar dette Arbeide er fuldført, turde det være den rette Tid at tage en Petition om en heel ny Criminellov under Overveielse.