Aarhuus Stifts-Tidende, 1836-08-13
Redigeres, trykkes og udgives 4 Gange ugentlig af Overkrigscommissair A. F. Elmonist, ge-Blad, til Stiftstidende Farhuus No. 13de August 1836. Løverdagen den Præsidenten Prof. Schouw's Tale. i den jydske Stænderforsamlings Slutningsmøde. den 30te Juli 1836. (See Avisen No. 138.)"Der gives Ord, udtalte i en lykkelig Stund, værdige til at forplantes gjennem Slægterne. Saadanne vare de gyldne Ord, Kongen udtalte da han stiftede Stænderinstitutionen. Jnstitutionen skulde tjene til fuldkomnere at sætte Landsfaderen istand til at erholde Kundskab om Hvad der kunde fremme Folkets Tarv." Det er sagt: at Kongen stedse har ladet det være sig magtpaaliggende at lade alle Dørre staae aabne, gjennem hvilke Folkets Ønsker kunne komme for hans Øre, og Hvo vil ikke sande disse Ord. Skulde nogen Lov udgives eller nogen vigtig Foranstaltning iværksættes, da indhentedes Betænkninger fra Landets forskjellige Egne, ofte nedsattes undersøgende Commissioner, hvori ikke sjeldent ogsaa kyndige Mænd udenfor Embedsklassen toge Deel. Audients salens Dør stod aaben saa ofte og saa længe, som neppe hos nogen anden Fyrste, og det for hver Mand i Landet, uden Hensyn til Stand eller Rang. Pressen, om hvis fri Brug Kongen fredede, gav hver Mand, der frimodigt og beskedent vilde yttre sig over Landets Love og offentlige Foranstaltninger, Leilighed til at udtale sin Mening, og den som han hørte yttre sig i Folket. Men uagtet disse store og vigtige Veie, ad hvilke Folkets Mening naaede til Kongens Kundskab, var det dog ønskeligt at endnu en ny Vei aabnedes. Embedsmændene betragte stundom de offentlige Anliggender fra et eensidigt Standpunct. Den personlige Adgang til Majestæten giver i Almindelighed kun Leilighed til at forebringe Enkeltmands Anliggender. Hvor sandt det end er, at Pressen, naar den betragtes i sin Sammenhæng og for et længere Tidsrum og retteligen forstaaes, bærer Vidne om Folkets Mening, saa kan den dog ofte deelviis og for et kortere Tidsrum udtale Andet, end Hvad den som Folke-Organ burde. Kongen vilde derfor, at Folket selv skulde vælge Mænd, for at disse kunde udtale dets Ønsker og Domme, og saaledes sluttede sig denne ny Forbindelsesvei mellem Regjering og Folk, til de øvrige. Disse bleve dog ikke overflødige, navnligen vedbliver Pressens Betydning, ja denne er endog forøget. Stænderne og Pressen skulle jevnsides aflægge Vidnesbyrd om Folkemeningen; de skulle giensidigen oplyse og understøtte hinanden. Ved at jevnføre dem vil Kongen komme til sikker Kundskab om Hvad Folket attraaer. "Stænder=Institutionen skal saa lød Kongens Ord: "knytte Baandet fastere mellem Kongehuset og Folket." Nøie forenet har i Danmark altid Kongen og Folket været, paa Kjærlighed og Tillid er denne Forening bygget. Men disse Følelser kjende ei Grændser; jo stærkere de ere, jo snarere forøges de, og den Tillid, Hengivenhed og Kjærlighed, som Folkets Udsendige i deres tvende nu tilendebragte Forsamlinger have viist, har givet Kongen den Overbeviisning, at hiin Forudsigelse er gaaet i Opfyldelse, at Baandet allerede er knyttet fastere. "Almeenaanden skulde oplives." Borgerne skulle ikke ene sysle med deres egne Anliggender. De skulle ogsaa bidrage Deres til at fremme de fælles og almindelige Anliggender. De skulle hæves op til en videre Synskreds og betragte sig som virkende Statsborgere. Men hvorledes skulde vel denne Aand bedre kunne oplives, end ved at give dem umiddelbar eller middelbar Medvirkning til Lovenes Udarbeidelse til Almeen=Foranstaltningers Jværksættelse. Men hvor indholdsrige end disse kongelige Ord ere, hvor dyb Betydning der end ligger i dem, saa udtømme de dog ikke alle gavnlige Virkninger, der kunne ventes af Jnstitutionen. Hvo er der vel i denne Forsamling, som ikke har gjort den Erfaring, at han ved at deeltage i Forhandlingerne har udvidet sin Kundskabskreds i Henseende til Landets Lovgivning, Landets Tilstand og Jndretninger; Hvo er der, som ikke erkjender, at han her i et kort Tidsrum har lært Mere, end ellers i flere Aar. Og hvorledks kunde det være anderledes. Mænd med Kundskaber i forskjellige Fag, Mænd i forskjellige Livstillinger og fra forskjellige Egne ere her traadte sammen og have meddeelt hinanden deres Kundskaber og Erfaringer; og i vor Midte have vi havt Danmarks første Lovkyndige. Meget have vi Alle lært; Meget, som vil gavne os i vor borgerlige Stilling og i vort Forhold til vore Omgivelser; og det Kundskabsforraad, som her er indsamlet, vil udbredes i Landet i stedse videre Kredse. Stænder-Jnstitutionen er saaledes en Høiskole for Borgerlivet. Jdet Mænd her ere traadte sammen for at virke, er den Overbeviisning blevet meere levende, at Kræfterne maae forenes for fuldeligen at virke, at de enkelte Jnteresser maae bringes i Samklang for at noget Stort og Gavnligt kan kaldes tillive. Saaledes vil sikkert Jnstitutionen kraftigen virke til at fremkalde Foreningsaanden, der i Danmark kun saa svagt er fremtraadt, medens den i nogle andre Lande har frembragt saa underfulde Virkninger. Hvad skulde denne Aand ikke kunne virke i Danmark, hvor saamange slumrende Kræfter endnu vente paa at vækkes. Have vi ikke her i Jylland ved Enkeltes Bestræbelser seet Heder opdyrkede og Fabriker opstanede i golde Egne. Hvad skulde da her ikke kunne virkes, naar Mænd traadte sammen til fælles Jdræt, naar Foreningsaanden ret blev levende. Ja naar den tilfulde er vakt, da skal den brune Hede forvandles til gule Agre, grønne Enge og Skove, da skulle ved de mange Vandløb høres de travle Fabrikhjul, Aaerne skulle fyldes med Pramme og Havnene med Skibe. Da skulle ogsaa de aandelige Kræfter meere øves. Bogsamlinger og Kunstsamlinger skulle pryde Kjøbstæderne, Boghylden skal ikke savnes i Bondens eller Haandværkerens Stue. Men da skal man ogsaa mindes Jnstitutionen, som et Udgangspunct for Foreningsaanden. Da skal man med Taknemmelighed erindre hver sund Tanke, som her opstod, hvert kraftigt Ord her blev talt, og paaskjønne hver redelig Jdræt, som her viste sig. Vende vi Tanken fra den fjerne Fremtid igjen til denne Stund og dens Betydning, da opstaaer, næst Følelsen af Tak til Den, uden hvis Bistand, intet Menneskeværk kan lykkes, en levende Erkjendtligheds Følelse mod den ædle Fyrste, der kaldte os sammen. Den næste Gjenstand for vor Paaskjønnelse er den Mand, som Kongen sendte os, den Mand, som Danmark er stolt af at kalde sin Søn. Ogsaa den høitagtede Mand, der med sjelden Kundskabsfylde og sjelden Klarhed i Foredraget veledede os i de flere saa vidtløftige og indviklede Told-Sager, har Krav paa vor Tak. Jnden jeg forlader den Hædersplads, jeg beklæder, føler jeg Trang til ogsaa at tolke min Tak til Forsamlingen. Jeg kom til en Deel af Landet, der forhen næsten var mig ukjendt; jeg traadte ind i en Kreds af Mænd, hvoraf kun Faa forud vare mig personligen bekjendte. Jeg modtoges af Alle med en større Agtelse og Velvillie, end jeg kunde have Krav paa. De samme velvillige og overbærende Følelser have ledsaget mig i det hele Tidsrum, vi have arbeidet sammen, saaledes kan jeg da ogsaa med Sikkerhed antage, at ethvert Haandtryk, jeg ved Skilsmissen modtager, er Haandtrykket af en Ven." Alderspræsidenten, Møller Wulff, holdt dernæst en Tale af følgende Jndhold: Dybt rørt fremtræder jeg i denne Skilsmissens alvorsfulde høitidelige Time, for, efter Evne, at tolke de Følelser, af hvilke Forsamlingen finder sig gjennemtrængt. Paa vor første Mødedag bleve Ønsker og Yttringer udtalte, som vi kunne glæde os til at see opfyldte. De af Forsamlingen til Overveielse og Behandling optagne Aadragender have været fremførte med Beskedenhed og Maadehold; og om end de forskjellige Borgerklassers særskilte Jnteresser paa forskellig Maade have udtalt sig, saa har dog dette ikke løsnet, skjørnet eller sønderrevet vort Enighedsbaand. Vore Forhandlinger ere tilendebragte og Sammes Resultater allerede for en Deel igjennem Pressen overleverede til Publicums Bedømmelse; men - vi vide noget Mere, Kjærere og Glædeligere: de ere overleverede til en elsket Konges Faderhjerte ved Nationens ædleste Talsmand, som her har flettet Mindets uvisnelige Blomst i sin længstvundne Borgerkrands. Gid han ofte betræde og pryde disse Sale; han vil stedse vorde bædret og elsket, som nu, stedse gavne Fædrelandet, som nu. Den høitærede kongelige Tilforordnede har grundet Krav paa Forsamlingens Taknemmelighed. Den Klarhed, med hvilken han har givet Oplysning om mange, Told- og Consumtionsvæsenet, vedkommende Ting, er gaaet jevnsides med den Redebonhed og godmodig blide Velvillie, med hvilken han har meddeelt de Underretninger, som af ham ere blevne begjærte. Hans Minde staaer hædret i Forsamlingen, som overalt, hvorhen hans daadrige Virksomhed strækker sig. Den ædle høitærede Præsident har med sin lyse Aand og sine dybe Jndsigter, som med Hjertensgodhed og umiskjendelig Kierlighed for Jnstitutionen, med Fasthed ledet vore Foretagender til almindeligt Vels Fremme og til det nu opnaaede Maal. Han har været Forsamlingens Hæder, ligesom han ogsaa gandske har opfyldt dens Forventninger, og med fuldeste Overbeviisning kunne vi bekræfte Hvad saa ofte her og i fjerne Egne er udtalt: "Forsamlingen kunde aldrig have truffet noget heldigere Valg." Den hjerteligste Tak, som den inderligste Høiagtelse ydes ham derfor med det Ønske: at han ret ofte maa indtage den Hæderspost, han med saa megen Værdighed har beklædt, og som han nu fratræder. Den Eviges rigeste Velsignelse ledsage ham til den sildigste Alder! Den høitærede Vicepræsident, som under Præsidentens Sygdom med Værdighed beklædte den ophøiede Post, bringes ligeledes Forsamlingens agtelsesfuldeste Tak, hans Retsindighed er her, som overalt, noksom anerkjendt, og han staaer i Forsamlingen som i Nationen med fortjent Hæder. Hans Dage vorde lykkelige og mange! Tre Aarhundreder ere hensvundne, siden en velgjørende Reformation befriede Fædrelandet fra Pavedommets Magt og Hierachiets trykkende Aag; men - en mere mærkværdig Reformation have vi i vore Dage oplevet, da en uindskrænket Konge af egen Drift og af Kjerlighed til sine Undersaatter lod dem tage virksom Deel i Lovgivningen. Hvor megen Lykke see vi ikke heraf imøde i vort Land, hvor Lovene ere hellige. Skilsmissens Time er nær, Som fremmede for hinanden traadte vi sammen: men vi kunne med Sikkerhed antage, at mangt et Venskabsbaand her er knyttet, som ikkun Dødens kolde Haand vil kunne løse. J Villie til at fremme det Gode, vare vi Alle hinanden lige; men i Kraft, og Evne til at udføre det, saare forskjellige; dog har den Stærkere baaret for den Svage, som den Klartseende har ledet den Kortsynede, og saaledes have vi i Samfundenighed opnaaet denne Dag. Vi skilles, og Alle vi, som nu her ere forsamlede, sees neppe igjen i disse Saale; men vi skilles med det glade Haab, at de Blomster, som vor Jnstitutions nylig plantede Træ allerede har baaret, snart vil glæde Nationen med heldbringende Frugter. Vi vende tilbage til Familiekredsenes Kjerlighed og tilvante Beskjæftigelser, hvorhen behagelige Minder og de her svundne Dage ville ledsage os, og Hvad her hørtes i høit jublende Tone, vil der give stille Gienklang i vore Hjerter. Længe leve Fader Frederik, vor elskede Konge! og længe leve de hæderkronede Mænd, som viste den sandeste Fødelands=Kjærlighed ved at fremme dets Vel!" Derefter reiste den kongelige Commissarius sig, og tilkjendegav i Kongens Navn: "at Provindsialstændernes nærværende Forsamling varopløst." Forsamlingen udbrød derpaa i det eenstemmige Udraab: "Længe leve Kongen!" hvorpaa den adskilte sig. (Stor. Td.) Forlangt Indrykkelse. Til C. T. H. i Aarhuus StiftsTidende No. 121.