Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-12-03
Forf. klager meget over den engelske Regjerings Efterladenhed i at sørge for det ulykkelige Mandskab ombord paa de Skibe, der strande paa Kysterne af Barbariet. Disse Ulykkelige udplyndres først, bortføres og sælges derpaa af Araberne som Slaver. J en Tid af sexten Aar, som endtes med Aaret 1806, ere 17 engelske Skibe gaaede til Grunde, hvis Mandskab, sikkert over 200 Mand, enten er blevet ved Vragets Plyndring eller adspredt som Fanger i det Jndre af Landet. Saadanne Skibbrudnes Skjebne er skrækkelig. Ganske nogne og med bare Fødder maa de marchere til Lands. Europæernes Fødder, der ikke, som Arabernes, ere vante til saadanne Reiser, ophovne snart af det SandsHide, som de maa gaae over. Men dette ændser Araberen ikke, der kun agter paa sit Bytte. Ved Udmattelse og Hunger lide Europæerne paa denne March skrækkeligen; thi Araberne ville dagligen gaae 50 Mile, uden at tage nogen Næring til sig, og om Aftenen lade de sig nøie med noget Bygmeel, oprørt i koldt Vand. De føre de christne Slaver til forskjellige Markeder i Egnen af Ørken, for der at falholde dem, thi de mærke nart, at de ikke kunne faae den Nytte af dem, som af de sorte Slaver, der hentes fra Tombakru. Efterat de nu have gjort 3 Dages Reise til et Marked, 5 til et andet, ja ofte 14 Dagreiser, blive de en Gjenstand, for Handelspeculation. De bortbyttes mod Tobak, Salt, et Klædebon o. s. v., og drage derpaa tilbage til Wedinon med deres ny Herre. Har denne en Correspondent i Mogador, saa skriver han til samme, at der er strandet et Skib, underretter ham om ders Flag eller den Nation, det tilhørte, og anmoder ham om, at berette denne Nations Consul eller Agent det. Men et langvarigt og trykkende Slaverie følger gjerne herpaa, da der i Mogader ikke er nogen ordentlig Fonds til at løskjøbe disse Folk. Agenten kan ikke gjøre andet end skrive til General-Consulen i Tanger. Der medgaaer næsten en Maaned førend der indløber Svar, og Kræmmerne i Mogader skjøtte sandelig ikke om at udlaane deres Penge til europæiske Renter af 6 PC. Den Tid, der medgaaer til at skrive til det Lands Regjering, som de ulykkelige Fanger tilhøre, Nødvendigheden af at skaffe de til Løsningen fornødne Penge tilveie og adskillige andre Omstændigheder lægge mange Hindringer i Veien for deres Befrielse. Forf. kjendte et Tilfælde, at en Kjøbmand havde gjort Udlæg til at løskjøbe een af disse Fanger; vare Løsepengene ikke blevne betalte, saa havde Fangen igjen maattet vende tilbage til Sønden, hvor han paa ny var bleven solgt, eller tvunget til at antage den muhamedanske Religion; thi den engelske Viceconsul havde ingen Løsepenge, ja ikke engang befaling til Løskjøbning. Fangen blev udleveret til den engelske Viceconsul og Kjøbmanden ventede af ham at faae Betalingen. Man henvendte sig gjentagne Gange til General Consulen, men endog to Aar derefter vare Pengene endnu ikke betalte, da alle Forestillinger hos Gouvernementet havde været frugtesløse. Omsider bleve disse ubetydelige Løsepenge, som kun beløb sig til 40 Pd. St., Beklædningsomkostningerne iberegnede, da den Fangne var ganske nogen, udbetalte af et i London 1724 stiftet Selskab, hvis Øiemed er at løskjøbe de engelske Slaver i Tyrkiet og Barbariet *). Med denne Forretnings Tilendebringelse var der desuden forbunden saa mange Vidtløftigheder, at siden den Tid ingen Kjøbmand vovede mere, i lignende Tilfalde, at gjøre Forskud. Dertil kommer endnu, at Kiøbmændene i Mogeder ikke skjøtte om at Thomas Bretton i London, en Kjøbmand, der handlede paa Tyrkiet, legerede 1724 omtrent 26,000 Pd. St. for Jsenkræmmerlanget. Den ene Halvdeel skulde bestandig anvendes til at løskjøbe engelske Fanger i maurisk Slaverie og den anden Halvdeel fordeles blandt Laugets Fattige og de forskjellige Friskoler i Byen og Districteudlaane deres Penge til ringe Renter, da man ofte betaler der 6 PC. om Maaneden. Af de ovenanførte 200 Mand Besætning paa de strandede Skibe, ere, efter Forfatterens Formening, endnu 40 ubefriede blandt Araberne, da Consulerne intet have budet for dem og kun 80, efter et langt Fangenskab, tildeels i 5 Aar, ere blevne løskjøbte. De øvrige, 80 ere deels strax i Begyndelsen blevne dræbte, deels tvungne til at antage den muhamedanske Religion. Forf. gjør nu adskillige Forslag til at afhielpe dette store Onde. - Beskrivelsen, over Caravanernes Gang er meget læseværdig. Hvad Carqvanerne ofte maa lide paa saadanne Reiser overgaaer al Forestilling. De vende sig stundom til Haser d. c. til frugtbare Egne, der paa deres besværlige Reiser ofte yde dem Foder, Vand og Hvile. Ved hver Dase dvæles omtrent en Uge.