Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1812-02-04
Ogsaa med Frederik den Sjette begynder en ny Epoche i Fædrenelandets Aarbøger. Mørk og skyfuld var Danmarks Himmel, da han, kaldet af Forsynet, besteg en Trone, hvis vigtigste Støtte han allerede som Kronprinds havde været. Midt i den tryggeste Fred overfaldet af Nutidens Vandaler, maatte han see sin Flaade, Dannerrigets ældste Ziir, falde som et Offer for misbrugt Tillid til uforkrænkelig Ret, og holde sit Jndtog i en af Røvere, under Venskabs Kaabe, hæret Kongestad. Saaledes var Frederiks Vei til Tronen, ellers saa frydefuld og glimrende, intet mindre end bestrøet med Roser; saaledes modtog han Scepteret, efter sin Kongelige Faders Død, i et Øieblik, da enhver anden, mindre kraftfuld, mindre dansksindet Monark vilde forsage. Men midt i Ulykken lærte vi at kjende vor Lykke. Ligesom fjerde Frederik saae vi sjette Frederik fatte mandigt Mod og handle med ædet Kraft i Trængslens og Modgangens haarde og mørke Time. Ædle Medborgere, Glemmende hver Fordom, og kun hyldende Sandheden, saaledes som det anstaaer Danske Mænd, ville vi med religt og upartisk Øie overveie hvad vort Fædreneland i Slutningen af Aaret 1807 var og i Begyndelsen af Aaret 1812 er. Den Trøst, vi i disse Betragtninger ville finde, give os Mod og Kraft og Styrke tilat udholde en Kamp, som Nødvendigheden har fremkaldt og Æren foreskriver. Hvilket Dansk Hjerte bløder ei ved at tilbagekalde i sin Erindring hine rædsomme September Dage, da Axelstad, Fredens Hjem, antændt af Mordbrændere, omspændt af Fiender til Lands og til Vands, stod i lyse Luer, da den Diende knustes ved Moderens Bryst og Sønnen dræbtes ved Faderens Haand, da Bretlands Røverflag varede paa Danske Orlogsmænd, der, ei erobrede i ærlig Kamp, men vanede i den dybeste Fred, bortførtes fra den Danske Kyst, da grusomme Fiender, under vilde Fryderaab, knuste, paa den udplyndrede Holm, den sidste Levning af Dannebrogs Stolthed? - Vi ville ikke udmale dette rædsomme Skilderie, hvis blotte Grundrids maa sætte os i Harme. Men alle vide vi, hvor mørke og trøstesløse Udsigterne vare; hvor lidet Haab man den Gang gjorde sig om Ordens, Roligheds og Borgersikkerheds Tilbagevendelse i den hæriede Stad. Vort Tab var uberegnelig. Flaaden, vort vigtigste Værn, ranet; Handelen og Skibsfarten, vore første Næringskilder, med eet tilintetgjorte, en stor Deel af Kongestaden, Hovedforeningspuncten for begge Rigernes vig, tigste Anliggender, i Aske; Samfærslen imellem Øørne afskaaren ved fiendtlige Krydsere; hvilken Stat paa Jorden har vel fristet Skjebnens Slag pludseligere og haardere, Men ligesom efter et stærkt Tordenveir Solen igjen fremtræder i hele sin majestætiske Glands, og fordrivende hver Sky og Taage, forvandler den satte Himmel til et agurblaat Teppe, saaledes fremtraadte ogsaa vor Frederik, da Uveiret var forbi, som en velgjørende Soel paa Danmarks Horizont og, adspredende de Tordenskyer, der truede dets Lykke og Selvstændighed, forvandlede han dem til en frugtbar Dug, der fremlokkede de skjønneste Blomster paa Danmarks Slætter Frederiks første Id var at betrygge sine Rigers Kyster mod et nyt Overfald. Sin Flaade havde Tvillingriget mistet, men et fine Sønners Mod, ei sine Skoves Ege, ei sine Grubers Jern Dette følte Frederiks Kongelige Hjerte, og denne Følelse styrkede hans Mod. Ligesom ved en Troldom bleve vore vidtløftige Kyster i et Nu besatte med Vaaben og Forsvarere. Fra Kyst til Kyst, fra Øe til De, stod en Muur af trofaste Danske, og beskyttede dem som en fast Vognborg. Blottet for ethvert Søværn, berøvet en Flaade, der, ligesom Egen, kan fældes i et Øieblik, men behøver Aarhundreder til sin Fuldvext, fremtryllede Frederiks skabende Haand en Flottille af Canonbaade, der ikke allene værnede om vore aabne Kyster, men endog fratog en overmodig Fiende de skjønneste Orlogsmænd. Saaledes ledsager Himlens Bistand, altid den retfærdige Sag. Med de tusinde Krigsskibe, som Britterne prale af, var det kun, under Venskabs Maske, og ved Forræderiets usle Konstgreb, at de fravristede Danmark sin Flaade, medens Danmark, endog efter at have mistet denne, erobrer engelske Skibe, og viser Engelland, at Knud den Stores Aand endnu ikke er uddød paa Danmarks Slætter eller Norges Fielde. Men ikke sit Danmarks Forsvar allene havde Frederik at sørge for. Slættens raske Skjold ind, der, omflydt af Vand og Fiender, havde Værn i sine Sønners trofaste Arme, havde en Søster boende paa Fieldet, der, skjønt omgivet af trygge Klipper, ogsaa trængte til Hielp og Forsvar. Men at, hvad Hjertet havde forenet, det adskilte Havet, og ene stod Norge, skjønt ei forladt. Da Nøden var størst sendte Frederik det en Frelsens Engel, en Hærfører, efter Hans Sind- og Hjerte, en Prinds, der var mere værd end en heel Flaade eller Krigshær; Danmark og Norge, Døttre af en fælles Moder, ere vor Frederik lige dyrebare. Jngen paaskjønner mere end vi den evig uforglemmelig Christian Augusts Stordaad, og evig vil hans Minde leve i taknemmelige Nordmænds Hjerter; men Norge vil heller aldrig glemme, at det var Frederik, der bestemte og saarede Christian til det store Kald, at vorde Norges Frelse. Neppe havde vore Fiender hørt op med at fryde sig over de mørke Tordenskyer, man saae trække sammen over vor Jsse og true Danmark og Norge med saa mangehaande Trængsler, førend Alting igjen, saa meget som mueligt, opklaredes. Freden med Sverrig vendte tilbage; Norges Kornmangel blev afhjulpen; dets Havne og Kyster paa det kraftigste forsvarede. Medborgere, Lader os med taknemmeligt Hjerte ret inderligen overbevise os om, hvormeget vor Konge i dette korte Tidsrum har virket. Lader os for et Øieblik antage, at Danmark, under en mindre kraftfuld Monarks Regjering, ikke saa hurtig paa alle Angrebspuncter var blevet sat i Forsvarstand; at Norge ikke havde faaet en saa betimelig Hielp, en saa ædel, kundskabsrig og tapper Hærfører, som den, Frederik sendte det, hvo havde da været istand til at beregne alle de ulyksalige Følger, som denne Efterladelse havde draget efter sig? Danmark, anden Gang overfaldt af grusomme Britter, der som erklærede Fiender vist ikke havde skaanet hvad de som foregivne Venner levnede; Norge, oversvømmet af Fiender og overvældet af den værste Ulykke, der kan ramme et Folk. Hungersnød - sandelig, mod saadanne Plager ere alle de Byrder, som vor retfærdige, Krig nødvendig medfører og hver god Borger med Glæde bærer, virkelig saare ubetydelige. Vi have liidt meget, der er sandt; men dog er det, vi have lidt, ikke af Vigtighed i Sammenligning deels med det, som andre Folkeslag have liidt; deels med det meget Gode, der til Landets Held er udsprunget fra det virkelige og tilsyneladende Onde. En af de vigtigste, men uundgaaelige, følger af Krigen, var Pengevæsenets Forværrelse: unegtelig et Onde, der udbreder sig i Statslegemets fineste Aarer, og frembringer en Forstyrrelse i dets Dele, som faa Midler synes at kunne raade Bod paa. Men ikke er det vor eneste Trøst, at Kongen, opmærksom paa Alt hvad der kan afhielpe og lette Krigens Onder, anseer intet Offer for stort, der kan standse hiin ødelæggende Landeplage i sine Fremskridt - Historien lære, os tillige, at Preussens store Frederik, der i Syvaarskrigen faae sine Financer i den beklageligste og meest forvirrede Forfatning, ved en klog Statsbestyrelse, og uafladelig Opmærksomhed paa den indenlandske Konstflids Fremtarv, bragte Riget, ved den tilbagevendte Fred, til den høieste Pynt af Hæder og Velstand. De forenede nordamericanske Stater, der ligesom Danmark, ved engelsk Herskesyge, indvikledes i en uretfærdig Krig, levere os et lignende Exempel. Jngen Stats Financer kunde være sjunkne dybere end hines, Papirpengenes alt for store Masse havde tilintetgjort hele Statscrediten og opsluget alle Metaller i sit ligesaa bundløse som usynlige Svælg. Men ved en tilbagevende Fred bragte denne Stat Nationallykken og Statsæren, til en høi Pynt.