Aalborg Stiftstidende, 1845-11-29
Aalborg, den 29de November. Det er bekjendt, hvilken Sensation det nyeste Cancelli-Circulaire mod Bondestandens offentlige Associering har vakt og hvilket smerteligt Jndtryk, det har fremkaldt. Sensation maatte det naturlig viis vække, at Cancelliet kunde ansee den ufornuftige Agitation i Bondestanden, som har reist sig paa et Par Stedet og de saa vilkaarlige Demonstrationer, den har avlet, for skikket til at lægge et trykkende Baand paa hele Bondestandens offentlige Associering; men end meere har det maattet smerte Enhver, som ikke indifferent overgiver sig til Begivenhedernes Strøm eller er principløs nok til at lade en Misbrug af en Frihed fremkalde Ønsket om Frihedens Ophør, at see en Opløsning eller Suspension af den offentlige Forsamlingsret, som, om den end egentlig ikke er funderet i den positive Lovgivning, dog synes at være Statsborgerens naturlige Arv og Eie og som hører til de sande Borgerfriheds goder, hvilke det for Statsmagten selv ikke kan være kjære at vide indskrænket, da den offentlige Menings, den politiske Bevidstheds og Selvstændighedsfølelses vigtigste Støtte hermed falder, og en Stat, selv fra Magtens Standpunct betragtet, ikke kan befinde sig vel, naar den naturlige Betingelse for den aabne politiske Udvikling og Fremgang hæves eller betynges med Politilænkens nedtrykkende Baand. Sagen selv har forøvrigt været tilstrækkelig behandlet i Pressen og vimaae fornemmelig hertil henvise, navnlig til Fædrelandets Artikler desangaaende og det Modskrift herimod, som fra Hs. Exc. Geheimeraad Ørsteds Pen er fremkommet i NyCollegialtidende" og som kun foranlediger os til at knytte nogle nye Betragtninger over denne vigtige Gjenstand til de Yttringer, vi i Avisen Nr. 224 have fremført. At Statsministeren og Regjeringens dygtigste Pen i et saa vigtigt Tilfælde selv fremtræder for at møde Jndvendingerne og Bebreidelserne mod en gjennemgribende Forholdsregel, kan ikke andet end vække Glæde og synes at love en fremtidig omhyggeligere Belysning af omstridte Regjeringsforanstaltninger, der hidtil saa at sige ganske have manglet deres for den offentlige Menings Niveau saa vigtige, publicistiske Organ Ny Collegialtidendens" Artikel vil ogsaa læses med megen Jnteresse fordi den ikke blot indeholder en interessant og belærende Udvikling af det Ugrundede og Ubeføiede i flere afde Klager, der paa Bondestandens Forholds Vegne ere fremførte mod Regjeringen som saadan, og af den Maade, hvorpaa Rettigheds=Spørgsmaalet i selve Stænderforsamlingerne er behandlet, men tillige i det Hele indeholder en i sikkre og aabent fremlagte Træk given Skildring af det høieste Regjeringscollegiums Motiver til Circulairet og Anskuelse om dets Berettigelse. Paa den anden Side maae vi derimod beklage, at dette Forsvar er skrevet med en polemisk Heftighed, der allerede gjør et Forsvar vaklende; at ogsaa denne Artikel aander den Jrritation imod den liberale Presse, som Geheimeraad Ørsted er saa tilbøielig til at lægge for Dagen, som desuden i dette Tilfælde, som i saa mange andre, mangler sin fulde historiske Berettigelse og som saaledes ikke blot saarer Billigheden, men ogsaa her fremtræder som en af de Smaaligheder, der altid skygge for en stor Charakteers øvrige lysende Egenskaber, samt at sluttelig denne Artikel, bevægende sig for endeel bort fra Beviisførelsens Standpunct, gjør for en stor Deel selv tvivlsomt og vaklende hvad den har paataget sig at forsvare. Det er saaledes ganske uden den fulde historiske Støtte naar nævnte Artikel siger, at de fordærvelige Bevægelser i Bondestanden, ere udgaaede fra den saakaldte liberale Presse og fra dem som havde været den behjælpelige i at mislede denne Stand Denne Beskyldning kan ei tilkomme Oppositionens Organer og skjøndt vi i mange Dele ikke vedkjende os de Anskuelser, der af disse ere udtalte i Landbo=Spørgsmaal og i de mange ugrundede Bebreidelser imod Regjeringen i denne Retning, saa opfordrer dog ligesaa det Ugrundede i hin Beskyldning til et Forsvar. Det er nemlig gaaet med Bondestanden, som med de øvrige Stænder og overhovedet med den Bevægelse, som til forskjellige Tidet har bebudet den almene Trang til et friere Folkeliv og en ligeligere Fordeling af Byrder og Nydelse af Rettigheder. Den Associering, til hviken Stænderindretningen allerede har lagt en naturlig Grundvold; den Associering, som ved Landcommunalindretningen er bleven end meer udviklet og nødvendiggjort, kort sagt den hele politiske Oplysning, hvis Jld Regjeringen selv – thi det maa med Skjønsomhed erkjendes – har tændt i Bondestanden, den er det, som var vakt den fra Dorskhed til Efteretanke over sine egne Rettigheder, Forholde og Tilstand og har ladet den, eftersom den ulmende Gnist er oplue og har belyst den indre Bevidsthed, skue Meget, som ikke er godt, Meget, der endnu viser Bondestanden paa et lavere Stade end øvrige paa dens Bekostning privilegerede eller dog fortrinligere berettigede og tyngdefrie Classer i Staten, Regjeringen har selv erkjendt det, og mange af dens trufne og forberedede Foranstaltninger vidne derom; men det Lys, der var tændt i Bondestanden, har opildnet Begeistringen for dens Sags Fremgang, og hvad Under, om en saadan Begeistring, hvis Grundvold er ædel og hvis første Guist Regjeringen selv har tændt, har kunne lue op i for stærk Flamme og tillige antænde Gemytterne istedetfor blot at oplyse Bevidstheden, Det er denne ganske naturlige Gang Bevægelsen i Bondestanden har havt. Der er i Bondestanden, alt eftersom Bevidstheden er vakt, opvaagnet en ivrig Stræben efter at komme paa det Standsniveau med øvrige Classer i Staten, hvortil den fulde Natur-Berettigelse er tilstede, og denne Bevægelse har atter i selve Standen, fremkaldt Mænd, som have helliget sig Sagen med en stor Jver, men desværre, som det under saadanne Kampe let gaaer, i mange Tilfælde overseet Midlerne for at naae Maalet. Agitationen selv, naar den forholder sig paa sit rolige Bevægelsespunct, indeholder langtfra noget Forkasteligt og vi beklage kun, at den høitagtede Forfatter af den her omhandlede Artikel altid er saa tilbøielig til at betragte Ordet Agitation med samme steretyve Ugunst som Ordet: liberale Presse. Agitation er kun en Vækkelse af den slumrende Bevidsthed, og kan den ved Misbrug end have skadelige Følger, da er dette ogsaa kun i den første Overgangsperiode og indtil Bevidstheden ogsaa virkelig vaagner og kommer til Besindelse. Thi det er ganske naturligt, at den Snorksovende ved at vækkes af en dygtig Impuis ofte ikke faaer sit eget indre Øie skjærpet til selv at see og derefter at handle. Saaledes gik det i vor første almeenpolitiske Opvaagnens Periode, da der reiste sig Legioner, baade af Selv opvakte og Andre, som blot vare vækkede ved den første Larm og traadte i Geled, men som siden enten erkjendte, at de ikke billigede de fremstormende Forholdsregler, eller, hvis deres indre Anskuelser i Virkeligheden aldeles divergerede, efter at have været med og skudt Liberalismens Ham atter forsvandt. Saaledes er det ogsaa med Bevægelsen i Bondestanden og den, der i sin Frygt har seet noget Værre, har kun seet Spøgelset i sin egen Jndbildning. Den rolige Agitation vil her, som overalt, fremme sit Gode og Erfaringen viser netop, at de Regjeringer, som erkjendte Agitationens gode Side uden at være uopmærksomme paa deres Udskeielser i de enkelte Tilfælde, heraf have høstet de skjønneste Frugter, saavel i sande Goders Opnaaelse og tidligere Befordring som i Fasiknyttelsen af Tillidsbaandet imellem Regjering og Folk, som unægtelig altid bør være Begges helligste og ivrigste Opgave. Men have vi i foranstaaende Betragtninger over Agitationen og dens Frugt end et Øieblik sluppet den historiske Traad i Bondebevægelsen, saa gribe vi den atter naar vi komme tilbage til og dvæle ved de Mænd, som Agitationen i Bondestanden selv har fødet, og ført frem i Spidsen af Standens Kampe, men ogsaa for endeel i Spidsen af flere udskeiende Retninger: Mænd, hvis Bestræbelse, som udsprungen af en bedre Rod, vist ikke har fortjent det dem i Cancellicirculairen givne haarde Tillægsord slet", om end mange af deres Anskuelser ere høist forkastelige og end mere Maaden, hvorpaa de have søgt at gjennemføre Samme. J Stænderforsamlingerne finde vi tildeels Jngen heraf, fordi Stænderne deels enten slet ikke eller kun lidet have havt Bonde-Spørgsmaalet til Behandling, deels altid heri viist en priselig besindighed, hvis Vægtstang unægtelig paa den anden Side atter har været holdt stiv ved de andre privilegerede Stænders Utilbøielighed til at indgaae paa Sagen. J Roeskilde, har Bondestanden ikke umiddelbart havt nogen saadan Repræsentant, og Drewsen og Christensen, som kun periodeviis ere optraadte i denne Retning, maatte, som naturligt var, see deres planløse Forslag i sidste Stændermøde strande paa Forslagets egen Natur. Kun i den jydske Stænderforsamling kan Bonden fra Standstandpunctet – og i nærværende Spørgsmaal kommer det herpaa an siges at have havt sine Repræsentanter, og er det med Hensyn til Agitationsspørgsmaalet, om vi saa maae kalde det især Bonden Blach, som heri en fremtaget og som, om vi end tilvisse maae forkaste hans Anskuelset naar de have gaaet ud paa at kuldkaste de erhvervede Rettigheder uden Jndløsning, dog ved sin klippefaste Holdning ligeoverfor den talrigere og mægtigere Godseierstands Privilegiebestræbelser har maattet vinde langt mere Sympathie, end den Smaalighed og Miskjendelse, hvormed man fra den anden Side søgte at væbne sig imod ham og hans, dog kun i aphoristiske Momenter fremkomne, stærke Udbrud. Thi med Sandhed maa man give Geheimeraad Ørsted Ret i den oftere af ham fremsatte og fra Oppositionssiden vistnok stille forbigaaede Paastand, at Godseierstanden i den jydske Stænderforsamling er langt fra at have viist sig liberalere i Bonde spørgsmaalene end den ialmindelighed meer aristocratiske i Østifterne, da Ajourneringen af de vigtigere Standsnivelleringspørgsmaal, Suspenderingen af Almeenværnepligtstiden og flere noksom vidne herom, og den kjærneliberale Nyholm er vel den eneste Godseier, som har stillet sig aldeles aabent paa Standsnivelleringens Side. Men er det ikke ogsaa denne store Ligegyldighed, der i Stænderne er viist Bonde spørgsmaalene, som atter har bidraget til at give Agitationen udenfor en skarpere Retning? Jo tilvisse; thi det viser sig, at de Mænd, som især have antændt Gemytterne i Bondestanden, befinde sig udenfor Stænderforsamlingen og tildeels ogsaa ganske udenfor Pressens Tertain, og disse ere den store Agitator, den lille Peer Hansen, og Skolelærer Rasmus Sørensen. Jmod disse Mænd, er det, Bebreidelsen maa rette sig, thi allerede i Løbet af flere Aar seer man dem omdrage og bevirke Underskrifter hos Bønderne paa Petitioner og Rettigheders Kuldkastning, drage om fra Sted til Sted og excitere Bonden til yderligere Skridt, og disse Mænd bør det vistnok ogsaa tilskrives naar Bønderne, dog kun paa nogle faa Steder, have skaret sig i Masse for ved fremstormende Adfærd at ville tiltvinge sig hvad der, som Lovgivningen fortiden staaer, kun af privar Overeenskomsters Vei kan og bør opnaaes. Her ere Exemplerne paa Agitationens Udskeielser og disse bør tilvisse vises inden deres Grændse, men ogsaa kun ved Aarvaagenhed i de specielle Tilfælde og ved at tiltale de formeentlig Skyldige. Saaledes er imidlertid den historiske Udvikling af Bondeagitationen, der er fødet hos Bonden selv og hvis Udskeielser have samme Fostergrund, og aldeles historisk og factisk urigtigt er det, at tillægge Pressen Skylden herfor Pressen kan i enkelte Tilfælde have forseet sig i denne Retning; det er ved en Oppositionspresse næsten uundgaaeligt, og navnlig tilkommer Fædrelandet fortjent Bebreidelse for i den sidste Tid at have laant et villigt Øre til Agitationens Udskeielser; men Beskyldningen for at de fordærvelige Bevægelser i Bondestanden ere udgaaede fra den liberale Presse, kan Geheimeraad Ørsted ikke hjemle og det er visselig meer end ufortjent naar en saa høiagtet Forfatter i denne Anledning overvælder Pressen med en Bitterhed, der næsten ikke staaer tilbage for de Haansord, hvis Anvendelse han selv bebreider den og som den dog kun i enkelte, af den offentlige Mening tilstrækkelig forkastede, Tilfælde kan siges at have gjort sig skyldig i. Men den stakkels Presse maa naturligviis høre ilde af hver den, som ikke ret elsker dens Frihed og som for hvert dens udskeiende Ord opgiver Tanken om dens frie Benyttelse. Den liberale Presse har nu mattet høre Skylden for de Udskeielser, hvortil den constitutionelle Bestræbelse i sin Opbruusning kan have ført, ja end- og for den høist dadelværdige Uærbødighed imod det Høiere i Staten, der i Opinionens udskeiende Yttringer stundom har givet sig tilkiende og som nu dog lykkeligviis synes at være vegen for den naturlige Hengivenheds- og Pligtfølelse og den retfærdige Anerkjendelse imod Statens Superieure, uden at Pressen, som dog unægtelig ved at klare Begreberne hertil har medvirket, er indrømmet denne Fortjeneste. Den liberale Presse har maattet høre ilde for de Exaltationer, hvortil Værnet og Sprog og Nationalitet i Slesvig førte og nu maaden høre ilde for hvad Peer Hansen og Rasmus Søren en have forøvet. Stakkels liberale Presse! Din Skjæbne er tung og som Skjæbnens selv; thi naar salig Wessel sagde, at Skjæbnen faaer Skyld for Alt og at han ikke vilde være Skjæbne, om En gav ham 10 Rbd. om Aaret, saa kunde det samme Bonmot nu lade sig anvende paa den li betale Presse. (Sluttes.)– Efter det i Dagsavisen offentliggjorte Regnskab har den herværende Sparekasse ikke mindre end 126,200 Rbdlr. henstaaende i Statskassen. Til Private er udlaant 313,850 Rbdlr. 63 Sk.