Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1775-09-15
J Jnghiz Cans Regierings=Tid, som havde undertvunget Østen, levede i Staden Samariand en Kiøbmand ved Navn. Nouradin, bekiendt over heele Indien for hans vidtløftige Handel, og for hans Retsindighed i al hans Omgang. Hans Pakhuuse vare fyldte med alle de Vahre, som de længst bortliggende Lande forskaffe, alt hvad rart Naturen eller Kunsten kunde tilveiebringe, alt hvad der var kostbart, alt hvad der var nyttigt, det ilede til hans Hænder. Stræder ne vare fyldte med hans Vogne. Søen var skiult med hans Skibe. Strømmene af Opus trætnedes ved at føre hans Vahre, og hver Vind under Himmelen førte Rigdom til Nouradin. Tilsidst fandt Nouradin sig angrebet af en langsom Sygdom, hvilken han først søgte at slaae bort ved sine Forretninger, og derefter at fordrive den ved Overdaadighed og et vellystigt Levnet. Men da han befandt, at hans Styrke dagligen formindskedes, blev han omsider forskrækket og søgte Hielp hos de viseste Læger; Disse opfyldte hans Kammer med allehaande Medicammenter, De kostbareste Perler bleve opløste, De herligste Specerier af Arabien bleve destillerede, og alle Naturens Kræfter bleve satte i Arbeide for at meddeele hans Sener nye Styrke og give hans Blod nye Balsom. Nouradin blev i nogen Tid holdt og med Løfter, opmuntret ved Hiertestyrkninger eller stillet tilfreds med lindrende Medicammenter; men Sygdommen fortærede meere og meere hans Leve=Kræfter, og han blev snarligen vaer, med Fortrydelse, at Helbred var ikke at faae til Kiøbs. Han var fængslet i hans Kammer, forladt af hans Læger, og sielden besøgt af hans Venner; Men hans Uvillighed til at døe, smigrede længe for ham med Haab om at leve. Tilsidst, efter at han havde fordrevet Natten i en kiedsommelig Afmagt og Urolighed, kaldte han til sig Almammonlin, hans eneste Søn, og da han havde ladet hans Tiener gaae ud, sagde han til ham: Min Søn See her Menneskets Skrøbelighed og Brøstfældighed; see nogle Dage tilbage; Din Fader var stor og lyksalig, frisk som en Foraars Rose, og stærk som Cedertræet paa Biergene; Asiens Nationer drak hans Dug, og Kunst og Handel fornøiede sig i hans Skygge, Avind betragte mig og sukkede, hans Rod, sagde den, er fæstet i Grunden, den er Vandet ved Kilderne af Opus; den skyder sine Grene vidt ud og trodser Blæsteen; Forsigtighed og Klogskab hælde sig op til hans Stamme, og Lyksalighed dandser i hans Top. Nu, Almamoulin, see mig nu visnende og nedslaget, see paa mig og giv Agt. Jeg har handlet, jeg har været lykkelig, jeg har gjort umaadelig Vinding; mit Huus er prægtigt, mine Tienere ere mangfoldige, dog lod jeg kun see en liden Deel af min Rigdom. Det øvrige, som ieg blev hindret fra at bruge, af Frygt for at opvække Misundelse eller at tillokke Røvere, har ieg stablet op i Taarne, begravet i Hvelvinger, og skiult i hemmelige Giemmer, som Du vel seer af denne Fortegnelse. Mit Forsæt var at drive min Handel endnu i 10 Maaneder, og siden at unddrage min Rigdom til et meere sikkert Land. Derefter atter i syv Aar i Glædskab og Lystighed, og at fremdrage mine øvrige Dage i Eensomhed og Omvendelse, men Dødens Haand er over mig; en kold Mathed tiltager i mine Aarer. Jeg efterlader nu Frugterne af mit Arbeide, og det bliver nu Din Sag at bruge dem med Viisdom. - Den Tanke, at forlade sin Rigdom, opfyldte Nouradin med saadan en Græmmelse, at han faldt i et stærkt Slag, gik fra sin Forstand og døde.