Viborger Samler, 1842-12-15
Viborg Stænderforsamling. Sex og forgetyvende Møde, den 7de Decbr. 1842. – Sagen betræffende den kongelige Commissarii Meddelelse, angaaende de i den allerhøieste Bekjendtgjørelse af 7de Octbr. d. A. Post. 111 Nr. 9 anmeldte stænderske Comiteer, blev foretagen til endelig Behandling (see d. Bl. Nr. 165, 191 og 192). - Præsidenten havde for Mødet ladet omdele en Liste over Comiteens Jndstillinger og de stillede Amendements, og den kongelige Commissarius aabnede Mødet med et Foredrag, i hvilket han i Anledning af at det blandt Andet var blevet omtalt som unyttigt at fraraade de stænderske Comiteer, da det var Kongens absolute Villie at de skulde indføres, i hvilken Henseende man havde paaberaabt sig hans egen (Commissarii) Pttring, at der, da den roeskildske Forsamling med levende Jnteresse havde optaget den meddeelte Jdee, og de holsteenske Stænder ikke heller havde fraraadet den paatænkte Jndretning, neppe vilde være nogen Anledning for Kongen til at opgive Tanken – erklærede, at dette kun havde været hans (Tommissarii) individuelle Mening, som han ikke engang havde udtalt med nogen absolut Sikkerhed og kun under Forudsætning af, at det kongelige Tilbud vilde blive modtaget af denne Forlamling paa lignende Maade som i de roeskildske Stænder. Jøvrigt, sagde han fremdeles, finder jeg det ikke usandsynligt, at Kongen, hvis der ikke her skulde vise sig Stemning for Sagen, vil stille samme i Bero, og jeg har herved ikke blot det Tilfælde for Øie, at man ganske maatte ville fraraade Jnstitutionen, men ogsaa det, at man maatte erklære, sig for samme med en saadan Tvivl og Ængstelighed, saadanne Jndskrænkninger og Betingelser, at det deraf saaes, at man ikke havde Tillid til Jndretningen. Naar jeg troer, at Kongen derved kunde finde sig foranlediget til at stille Sagen i Bero, saa er det ingenlunde, fordi jeg antager, at Han af Fortrydelse vilde tilbageholde en Jndretning, som Han fandt gavnlig for Landet. Men Kongen maa naturligviis erkjende, at Jnstitutionens heldbringende Virksomhed maa være afhængig af den Tillid, hvormed den modtages, og det lader sig altsaa tænke, at Haan, naar den ikke fandt nogen Stemning for sig her i Forsamlingen, ligesom en saadan sandsynligviis ikke vil vise sig i den slesvigske Forsamling, vilde finde sig bevæget til at stille Sagen i Bero. Det er derved dog ikke afgjort, at Han vilde lade den endeligen falde; thi det er muligt, at den offentlige Mening i Tiden kunde berigtige sig i denne Henseende, at man vilde indsee, at de Betænkeligheder, som man naturligviis gjerne kan nære mod en Jndretning, der endnu er saa fremmed, ikke havde nogen tilstrækkelig Grund, og at man tverimod i Jndretningen vilde see et sandt Gode. – Godseier Nyholm tog derpaa Ordet og udtalte sig over Ønskeligheden af en constitutionel Forfatning, til hvilket Øiemeds Opnaaelse han havde stillet det Amendement, at der i Comiteens Betænkning i bestemte Udtryk skulde anføres, at den deri omhandlede Udvikling af vore Samfundsforhold, der var antydet som det Maal vi ønskede at opnaae ved den provisoriske Jndførelse af stænderske Comiteer, var en friconstitutionel Forfatning. At denne var ønskelig, ansaae han for afgjort, og hvad den gamle Talemaade om det Ubetimelige heri angik, da kunde han ikke tænke sig, at hvad der i og for sig var sandt og godt og ønskeligt, skulde være ubetimeligt; thi kun det Slette burde udsættes. Hvad den kgl. Commissarii Pttring angik, at det maaskee vilde være en Grund for Kongen til ikke at indføre de stænderske Comiteer, hvis de skulde blive anbefalede som Middel til Opnaaelse af en constitutionel Forfatning, da maatte han bemærke, at hvis de ikke leded til dette Maal, maatte han for sit Vedkommende ønske, at de aldrig bleve indførte; thi da vilde de ikke fyldestgjøre Folkets Forventninger. (Forts.)