Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1813-02-23
J Fremtiden skulle Commissionens Samling udkomme hefteviis, og lover den, at det altid skal være en Gjenstand for dens Bestræbelser at give disse Samlinger og Beskrivelser saa megen afvexlende Jnteresse som mueligt, deels ved egne Arbeider, deels ved at indrykke Local-Beskrivelser, hvoraf den allerede har et temmelig betydeligt Forraad, da mange Embedsmænd, især af Geistligheden, have tilsendt den med stor Nøiagtighed forfattede Beskrivelser over de Oldsager, som findes i deres Egne. iaften Wide laaned. Jn Ærbødighed, skjøndt ingenlunde uindskrænket Beundring for den sjeldne Sanger, og Fortrydelse over Slægtens Ligegyldighed mod ham, som var dens Bedstefædres Yndlingsdigter, tilskyndte mig ved hans Hedenfart at sætte ham nærværende Minde, som enhver opmærksom Læser vil indsee, ei at gjøre Fordring paa Navn af Sørgedigt. Jeg i af 18 ind unde man anseer det i Øvrigt ikke for unyttigt, at forud sende et Par Ord. Jeg vil da først anmærke, at den, der ikke kan, eller ikke vil lære at kjende Wis Aand af hans Digte, og dog vil bedømme ham, gjør vel i at læse hans Tanker om Poes, i Brevene til en ung Digter, (især det tredie, 1784, i 6te Bd. af Suppl. til hans samtl. Værker). Hvilken Lovtale holder han ikke her over Shakespegre og Göthe! - Men, vil man sige, hvilken Lovtale tillige over de franske Tragikere!" Virkelig, W. var ikke indskrænket nok til kun at hylde det Skjønne paa eet Lands Grund. "Jeg troer – saa lyde hans simple Ord – at man kan være retfærdig mod Franskmændene, uden at tage Parti mod Engellænderne." Og har han endog været for rund i Hines Berømmelse, hvor langt tilgiveligere er da ikke denne Maade at feile paa, end saa mange af hans Modstanderes Dog - kalder han ikke Shakespeare den første dramatiske Digter til alle Tider og blandt alle Folk, Viser han ikke, at dennes Fortrin ere de vigtigste, men Franskmændenes de underordnede, (Kun hænge man her, som overalt, ikke i enkelte Ord, hvortil en forskjellig Tid ofte knytter et forskjelligt Begreb, men manlagte paa Aanden at det Hele!) Hvad dem angaaer, som bebreide W. Mangel paa sand Filosofi, henviser jeg blandt saa Meget kun til to smaa Afhandlinger, nemlig: Was ist Wahrheit, og Filosofi als Kunst zu leden undHeilkunst der Seele, (begge i 24de Bd. af hans Værker) hvori han udvikler, at Enhver bør søge Sandheden i sit Jndre, og at Grubleren ved sin Grublen aldrig kommer saa vidt, som Naturmennesket alt er. At Jngen behøver at skamme sig ved We Begreb om Dyden, vil især sees af Bilagene til Das Leben ein Traum, (Værkernes 9de Bind, hvor han med udtrykkelige Ord siger, at, naar han lader Aristip tale mod Stoikerne, han dog selv ligesaalidet er af hiins, som af disses Mening. At beskylde W. for at have anbefalet den menneskelige Svaghed, i det han skildrede den, er: aabenbart at misforstaae ham. Et andet Spørgsmaal er det, om han ikke i disse Skildringer var vel ensformig. Etage. Hos Madsen. Weimars, Tydsklands Digterkløver, Alt saa lang en Tid ei heelt. Andet Blad Dig Døden røver, Nu er Du fuldkommen deelt. Schiller faldt i Manddoms Alder; Døden gamle Wieland kalder; Göthe lever end igjen, Synke seent i Graven hen! Men, hvordan kan Nogen nævne "Disse tre et Kløverblad? Var da Wielands Digterevne Hines liig i Værd og Grad? Ei han saae med deres Øie, Svang sig aldrig til det Høie Stedse systed han paa Jord: Kan da han vel nævnes stor?" O hvad skal dog dette sige: Bærer Ranken Æbler da? Ligner vel i Blomsters Rige, Rosen blege Reseda? Er ethvert Genici Broder, Har det et en fælleds Moder J Naturen, Kun betænk Hver hun gav forskjellig Skienke Schiller altid fast alvorlig Med sit Blik mod Høsten staaer, Wieland seer fast Vaar kan aarlig, Gothe seer – det hele Aar. Alle tre dog fuldeligen Jndsaae, at trods al vor Higen Veed vi kun saa lidt paa Jord: Derfra deres skjønne Ord! Varmt vel banked Wielands Hjerte, Dog ei dybt hans Toner klang; Hvad da Musen ham beskjærte, Yttred han i livlig Sang. Klart og sundt var Mandens Øie, Derfor kunde han ei føie Yngre Alders Sværmeri Derfor var han den for fri Ei med Rette Nogen klager, At hans Ord var giftig Dolk; Sandheds Ven i ham opdager Sandheds, Dyds og Skjønheds Tolk. Vel bar ogsaa hans Exempel, Menneskelighedens Stempel; Dog vist ikke utilfreds Saae han paa fuldendte Kreds. sin Tro da ikke, han fortjente Mangen Dømmers haarde Ord. Tidt Geniet man miskjendte; Husk paa Werther og paa Moor. Lad et undtaget Øre. Paa Musarions Tale høre, Sikkert kjender det deri Gratiers Filosofi.