Viborger Samler, 1792-01-23
Fra de allerældste Tider have vi havt Inderster og Gade Huusmænd. De første have ikke været anseet med gunstige Øine, Loven siger: at hvis enten Gaardmænd eller Huusmænd, indtager disse, uden Husbondens Tilladelse, have de deres Fæste forbrudt, og Grunden hertil, er, at det kunne blive undersøgt, hvad Jndersterne vare for Folk, og hvormed de sig kunne ernære, paa det at de ikke skulle blive Sognet eller det Almindelige til Byrde. Gade=Huusmænd skille sig derudi fra Jnderster, at de have fæstede Boepæle eller Huse, hvoraf de give aarlig Afgivt, eller giøre Arbeide til Huusbonden. Disse Gadehuuse ere, Tid efter anden, blevne flere og flere. Deres første Oprindelse har formodent ig været denne: at en aldrende Gaardmand haver afstaaet sin Gaard, og derved betinget sig et lidet Huus opbygt for sig selv, hvortil er bleven henlagt af Gaardens Grund, et lidet Stykke Hauge= eller Toftejord, foruden anden Aftægt af Gaarden, til den Gamles Underholdning. Den gamle Beboere har ikke taget dette Huus med sig i Graven det er bleven staaende efter ham; og da det nu eengang haver været bygt og været tillagt noget Jord, saa haver Herskabet tilegnet sig samme, forsynet det med Beboere, og trukken Arbeide eller Huuspenge deraf. Forarmede og ødeblevne Gaarde have muelig ogsaa fødet endeel Huuse og Huusmænd af sig. Naar saadan en Gaard ikke anderledes har været afsætlig, har man inddeelt dens Jorder i Marken til de andre Gaardbeboere i Byen, men gjort Gadehuuse af Bygningerne, og tillagt disse den ødeblevne Gaards Hauge= og Tofte=Jorder. Endelig kan man og antage, at Grund-Eierne, som finde deres Regning ved saadanne Huse, have søgt Leilighed til, at opbygge flere efterhaanden, deels paa Byernes Gade=Jorder. deels paa saakaldet Gribs-Jord, deels paa opbrudte Heedestykker, og deels paa egne Marker, hvorved Husene og Huusmændenes Antal ere ved Tidens Længde bleven betydelig formerede indtil vore Tider, da Fælledskabets Ophævelse og de dermed forbundne Omstændigheder, haver aabnet Kilden for Huusenes ydermeere Forøgelse. Det Spørgsmaal: om vi nu have Huuse nok, er ikke saa let at besvare, som det: om Staten ikke deraf kan faae for mange, hvis deres Tal, som det seer ud til, saaledes aarlig vedbliver at formeere sig, naar en Jorddrot lader sine eiende Bønder=Byer udskifte, da undtager han Jord til sine Huuse, baade til dem som ere, og til de han har i Sinde at indrette eller bygge. Sælger han sine Bønder, bebygger han gierne endeel af sine Udmarker med Huse, for af Beboerne at have Hielp ved sit Avlings=Arbeide. Sælger han sine Hovedgaards Jorder, eller nogle af dem, lader han dem inddeele i saa smaa Stykker, at de blive sielden andet end gode Huuse eller smaa Boelstæder. Selveier=Bonden, som er udskift, finder mange Leiligheder til at kunne bygge Huse, sig til Fordeel. En langtfraliggende Krog paa hans Lod, – et Stykke afsides liggende Hedejord en liden ham tildeelt særskildt Lod, – dette sætter han Huuse paa, som han enten sælger og faaer dyre betalt, eller tager Huusfolk i, som giver ham gode Revenster af Grunden og desuden Arbeide i den travle Host og Slet. Vil Selveierbonden sælge sin Gaard, da inddeeles den i saa mange og saa smaa Stumper, som nogenlunde muligt, der giver ham størst Fordeel. Husenes Antal forøges da kiendeligen og dagligen, og nu kommer vi til forbemeldte Spørgsmaal: kan de ikke blive formange, ere disse mange Huuse og Boel Staten nyttige eller skadelige? Det er en bekiendt Sag og Sandhed: at de smaa Jord-Lodder dyrkes bedre end de store. At Heel=Gaardmanden ikke avler dobbelt imod Halvgaardsmanden, og denne ikke dobbelt imod 1/4 Parts Manden, det veed man. Næsten altid seer man det stærkeste Korn i Huusmandens Tofte, Aarsagen falder let at begribe: Heelgaardsmanden kan ikke giøde saavel, som de, der haver mindre Jord, og de der have allermindst, faaer deres Jord allerbedst giødet; thi Huusmænd, Boelsmand, 1/4 Parts Mænd og Halvgaardsmænd samler proportionaliter mere Giødning, og hos dem falder mere af til Giødningens Formeerelse, end hos de større Gaardmænd. At opgive Grundene herfor, ville falde for vidtløftig. Fremdeles: jo flere Familier, jo større Folkemængde; jo større Folkemængde, jo flere Arbeidere, jo flere Arbeidere, jo meere fortienes. Det synes da at være Statens Gavn, at have mange Huuse og Boel; men mig synes det dog ikke. Og her ere mine Grunde: 1) Staten haver ingen Sikkerhed hos disse smaa Hartkorns Huusmænd eller Boelsmænd for sine Afgivter. Saalænge Gud giver Fred og gode Korn-Aaringer i Landet, da gaaer det nok an, men paakommer Krig eller Misvext, hvor tager man det saa hos disse smaa Familier, som hastig fortære hvad de avler, og saa for Resten under saadanne Tilfælde, maae kiøbe, borge, betle, stiæle eller fattes. 2) Staten kan af disse ikke have den udfordrende offentlige Tieneste. De kan ingen Jndqvarteringer tage imod. De kan ingen befordringer forskaffe. De have ingen Heste, og kan ingen have. De skulle vel leie deres Anpart Ægter gjorte, men mar de nu intet have at leie for De maa bestandig blive Gaardmændene til Byrde, da de ikke selv kan drive deres Jorder. De ere altsaa Avls brugere paa andres Regninger. Gaardmændene maae pløie for dem, kiøre Giødning for dem, kjøre deres Jldebrand hiem, kiøre til Mølle for dem, kiøre Giersel og Træe for dem, o. s. v., alt for Betaling, det forstaaer sig; men Spørgsmaal, have Gaardmændene Tid og Leilighed til dette Extra-Arbeide, kan de uden Skade giøre det, Den Gaardmand, der ikke holder al den Jord i Drivt, som han kan overkomme at dyrke, men haver Tid fra dette Arbeide at sælge, det er at sige: kan faae Stunder at leie sig og sine Avlings=Redskaber hen til Huusmandens Tieneste, han er en ussel Gaardmand; i det mindste ikke den flittige, omhyggelige, sysselsatte Avlsdyrker hvis egen Bedrivt giver, som den bør, han nok at tage vare, og medtager al hans Tid. Og dog maae det skee. Huusmanden skal jo have sin Jord bre ven, faaer den og, men almindelig af den forarmede Gaarmand, som staaer i Huusmandens Gield enten forHaand=Arbeide eller laante Penge - af Brændeviins Patronen, som Huusmanden veed, med Brændeviin at lokke til sit Arbeide, – af den beslægtede Gaardmand, som ikke kan sige Nei - Af den barmhiertige Gaardmand, som holder det ikke for Synd, at forsømme sit eget, men for stor Synd at nægte Huusmanden sine Heste, Vogn og Ploug, fordi denne har ikke noget selv af disse Ting. Og hvad vinder nu Staten, Gaardmanden pløier for Huusmanden, istæden for han kunde og burde pløie forsig selv. Huusmanden æder alt hvad han avler og meere til. Det er ikkun fra Gaardmanden og de større Avlsgaarde, man kan vente noget Overskud. Huusmændene og de smaa Boelsmænd, som ikke ere Haandværkere tillige, maae, naar de blive gamle og ikke længere kan taale det strænge Arbeide, eller om de tilslaaes een eller anden Legems Skrøbelighed, blive Betlere, og leve deres Medmennesker til Byrde. Naar de ikke længere kan arbeide, saa haver de ei heller længere at æde. Afstaaer de deres Boepæl til et Barn eller en Fremmed, kan de ingen Aftægt nyde, neppe nok Huuslye. Hvoraf skal de saa leve, de indskrives da til Almisse, og Sognet maae føde dem. Man behage at examinere, hvorfra de Almisse=Lemmer, som vi allerede have og hidtil har havt, forskriver sig. De ere Huusmænd og Jnderster. Høistsielden skal man finde en Gaardmand eller Gaardkone blant Almisse=Lemmernes Tal, thi disse nyde sædvanlig deres Ophold af Gaarden paa Livs Tid. Disse mange smaa Familier medtager Landets Jldebrændsel saa følelig, at det saameget desto før vil slippe for alle Huusmanden behøver næsten samme Jldebrand, som Gaardmanden. Han har Børn som behøver Varme, han skal baade brygge og bage, og have sin Stue oplyst de lange Vinter=Aftener ved Kakkelovns=Jlden, ligesaavel som Gaardmanden. Kan vore Skove eller Tørvemoeser taale denne stærkere Forbrugelse, der er et Spørgsmaal som mange Stæder allerede hav opløst sig selv.