Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-06-24
Om Morgenen behagede det Hs. Majestæt efter givne Audience og efterat havde efterseet Embedsmændenes Protokoller, at lade Byens Borgerskab paradere for sig og yttre sin allerhøieste Tilfredshed med sammes øvede, Manovres og smagfulde Uniform. Derpaa tog han Kirken, Raadstuen, Skolen og flere offentlige Bygninger her, i behageligt Øiesyn. Kl. 9 forlod Hs. M. igjen Thisted og reiste til Vilsund, hvor en uhyre Vrimmel Mennesker havde indfunden sig for at see deres elskede Fyrste. Efterat Hs. Majestæt var stegen i Færgen, der førte Kongeslag og Vimpel, var betrukken med Grønt og forsynet med et ophøiet Sæde, prydet med Guldgaloner, hilsedes han med 3 Gange 9 Kanonskud og med forenet Jubelraab fra alle Munde; hvilket Hs. Majestæt høigunstigt behagede at gjengjælde med at hilse og et tre Gange gjentaget Hurra. Hvorpaa Høisamme fortsatte. Touren over Mors og passerede gjennem en, af Hr. Assessor, Byefoged Rummelhoff, ved Begyndelsen af Nyekjøbing Byes Eiendomme, oprettet simpel, men smagfuld Æresport, hvor en Deel af Byens respective Jndvaanere til Hest, havde indfunden sig og ledsagede Hs. Majestæt til Nyekjøbing, hvor han under Trompeters Blæsen fra Kirketaarnet samt Klokkernes Ringen og de sædvanlige Æres Beviisninger drog ind, og behagede hos Hr. Asses for Rummelhoff at indtage en Dejenner. Ved Maaltidet bleve Hs. Majestæts, Hs. Majestæt Dronningens og de Kongelige Prindsers og Prindsessers Skaal under Kanonernes Torden og Folkets Jubelraab frembragte. Efter at have taget Byens Mærkværdigheder i allerhøieste Eftersyn og meddeelt Cour og Audience, fortsatte Hs. Majestæt Reisen, til Sallingsund, hvor Færgen ligeledes paa det Smagfuldeste var indrettet. Paa Overfarten modtoges Høisamme midstrøms af Hs. Høivelbaarnhed, Stift amtman dog Ridder Schønheider. Aldrig er nogen Fyrste med større Kjerlighed modtaget af sit Folk, og aldrig fortjente nogen Fyrste at være høiere elsket, end Frederieh den 6tet Hans Hjerte kjender enhver, - men den Humanitet hvormed han besøgte sit elskede Folk, maa endnu binde dem inderligere til ham. Han modtoges med Jubel; men forlodes med Taarer! Julie eller Reliqverne i Dobberan. (Fortælling.) Ret ærgerlig sad jeg i en Krog paa Gjæstgiver stedet Morianen Schwan i det Meklenburgske, Tordenregn og Storm larmede frygtelig. Udmattet af den hurtige Reise og længselsfuld efter snart at naae Reisens forønskede Maal, sad jeg tankefuld og lod de blaae Skyer trække hen forbi mig da forstyrrede Hestetrampen mig i mine føde Drømme, Døren til Gjæsteværelset fløi op og en Frem i en guulagtig Reisekappe med firedobbelt Krav paa, styrtede ind. Lys!" raabte den tykke Morianvært i det han bød den Fremmede velkommen. - Heste." raabte den Jndtrædende. Da Natten bryder ind, ville Deres Naade gjøre vel i, at hvile nogle Timer, bemærkede hiin, i det han bøiede sig forover og dreiede den hvide Nathue underdanig mellem Hænderne. Og De, afbrød den Gule ham barsk, ville gjøre meget bedre i, at udføre hvad jeg befaler Heste forlanger jeg, og en Flaske Viin, af bedste Slags, og lad mig nu være i Roe. Værten gik brummende ud. Den Fremmede kastede den guldbebræmmede skotske Hue paa Bordet og sig selv i en Lænestoel. Vild foer han med udspillede Fingre gjennem det bruunlokkede Haar, og slog sig fortvivlet for Panden, stod op, maalte med lange Skridt det ikke alt for store Værelse, medens han blandede en Mængde narrisk og forvirret Tøi sammen. Tydelig forstod jeg følgende Apostrophe. O, ondskabsfulde, lumske Skjæbne! o Joseph o Potiphars Qvinde, og jeg dumme, erkedumme, Diævel, hvorfor reev jeg Bindet fra det lykkelig omtaagede Øie, hvorfor skulle Egypterens toqvette Qvinde sønderrive Kjolen paa hiin isralitiske Lykkens Skjødebarn og hvorfor Du Julie, mit elskende ømme Hjerte, Det er dit Værk Satan! Ja den lede Satan var det, der i en Klokkers Skikkelse nærmede sig til mig, for at skille mig ved min himmelske Lykke og drage mig, ned i Smertens og Fortvivlelsens Helvedes pol Julie, braagede, glatte Slange, hvorfor er Du ikke den lillierene Engel, som jeg holdt Dig for at være Gud veed hvormeget jeg endnu vilde have faaet at høre af dette Slags, hvis den med Lys indtrædende Kjældersvend, ikke havde gjort en Ende paa hans besynderlige Samtale med sig selv. Men hvor blev jeg ikke forundret, da jeg ved Lysets Skin, i den naragtige Taler gjenkjendte min gamle Ungdomsven Fernando. Man kan let forestille sig, at jeg ikke længe forsømte at spørge den Gjenfundne hvad de selsomme Talemaader, som jeg havde hørt, skulle betyde. Jeg skjulte slet ikke for min Ven, at det glædede mig høiligen, at finde ham nu saa temmelig med sin fulde Forstands Brug, da jeg havde gjort mig alle Slags gale Forestillinger derom, ved at høre alt det uarriske Tøi; thi sandelig uden en Oedipus Skarpsin, kan dog nogen vanskelig udfinde noget Sammenhæng mellem Madamme, Potiphar og en Frøken Julie, mellem Josephs sønderrevne Kjole og den Talendes sønderrevne Hjerte. Den forunderlige Helgen istemmede paa nye, da jeg slog paa denne Stræng en Jereminde over sin grusomme Skjebne, og tilføiede adskillige Hymner til det qvindelige Kjøns Roes, som jeg af Agtelse for de hulde Læserinder ikke vil gjentage. Han sprang paa nye op, saa synes det mig i det mindste, i en forvildet Phantasie, over til de disparateste Gjenstande og blandede de meest forunderlige Ingredienser saa ravgalt blandt hinanden, at det løb mig iiskoldt ned af Ryggen og jeg var meget tilbøielig til at tage min ovenfor anførte gunstige Dom tilbage. Endelig lagde Stormen sig og da Uveiret udenfor havde udraset og Maanen venlig smilede til os gjennem de adspredte Skyer, synes ogsaa Fornand at blive roligere og at gjenfinde den tabte Fatning. Han lod paa min Bøn de hidskaffede Heste igjen sende tilbage, og efter nogle hjertelige Drag af Viinflasken, havde gjort den af Naturen oprigtige Fornando endnu aabenhjertigere, begyndte han omtrent, som følger: Tilgiv min Hjertens Broder, du som maaskee min Skytsgenius sendte mig til Trost, tilgiv, at jeg maa forekomme Dig en Smule forrykt, men troe mig paa mit Ord, hvad der er hændet mig, er af den Slags, at det kunne berøve en ærlig Mand den smule Forstand han har faaet af Naturen. Hør mig taalmodig og dom saa selv. Du kjender min underlige Gamle, for en 25 Aar siden, forlovede han mig, ret som en Commedie fader, med hans intime Ven og Krigskammerats Datter, der først skulle komme til Verden, thi min Svigerpapa in Spe var den Gang, saa vidt mig senere er bleven bekjendt, først Brudgom. Denne faderlige Aftale, bekymrede jeg mig dog, da den blev mig meddeelt, ikke det ringeste om, thi endnu for faa Uger siden, min kjære Heinrich, slog dette Hjerte saa roligt, som det maatte have slaaet under den Sløikjole, jeg bar, da det behagede min Hr. Papa at befale over samme. Kjerligheden med dens Himmel og Helvede, var mig fremmed, Amors Magt ansaae jeg for en Fabel, kun af Bøger og af nogle Venners Daarskab lærte jeg at kjende den.