Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-10-28
Vi ville sikke opholde os ved Blodbadet i Stokholm, som mand har gjort sig Umage for, end- og at indpræge os som rædsom Børnelærdom. Kun nogle Betragtninger derover ville vi tillade os. Havde. Christian, efterat han var bleven kronet og hyldet i Stokholm, efterat han havde indbudet begge Rigers tilstedeværende Store til et Gjestebud, overbevist om de i Eed tagne Biskoppers Trofasthed, entilskyndet af hidsige og ærgjerrige Raadgivere, virkeligen, nogle Dage efter et Maaltid, hvor Glæde og Fortrolighed herskede, ladet anrette hiint Blodbad, da burde han med Rette staae stemplet som en nordisk Nero eller Tiber, i Danmark Krønike, og Navnet, Christian den Onde, som tillagdes ham, havde været fuldkommen fortjent. Men et Blik paa Begivenhedernes og Omstændighedernes Gang viser, at dette langtfra harerværet Tilfældet. At Christian efter Hyldingen i Stokholm hverken var tilfreds eller forsonet med de fleste svenske Store, det saae man allerede deraf, at Jngen af dem kom til at bære Regalierne ved Kronningen, og at ingen uden Danske og Tydske bleve ved denne Høitidelighed slagne til Riddere. - Jkke kunde Kongen, efter alle de Oprørsplaner, som de første svenske Adelige og Geistlige hidtil uophørligen havde smeddet imod ham, forlade Stokholm, uden at opfordre Loven til en retfærdig Straf over de meest Skyldige, thi han vidste nok, at den hele Hylding var paa Skrømt, hvilket Erfaringen siden tilfulde viste, og at han aldrig saasnart vilde have forladt Sverrigs Hovedstad, førend Oprørslen vilde være brudt frem igien, og det maaskee med dobbelt Styrke. Vist nok kunde han efterladt der en tilstrækkelig Hær, som kunde holde Oprørerne i Tømme; men dette tillod Omstændighederne ikke. Han maatte endog hverve fremmede Tropper til sit Tog mod Sverrig, og hjemme havde han ikke allene at frygte for Lybekkerne, der arbeidede paa at tilintetgjøre Danmarks Velstand, men han kunde heller ikke vide, hvilket Øieblik en Opstand, blandt den danske Adel og Geistlighed vilde udbryde, Kraftige Midler vare altsaa her nødvendige, naar han vilde betrygge sig Sverrigs Trone, men gode Raad saare dyre. Egentlige ulovlige Forholdsregler kunde og turde Christian ikke tillade sig her, thi de fremmede Gesandter, og deriblandt een fra hans egen Svoger, Doctor Johann Sucot, var tilstede, og han maatte altsaa vide, at ethvert af hans Skridt blev bevogtet, og at en ulovlig Fremfærd kunde i sin Tid komme ham meget dyrt at staae. Kongen gik derfor den lige Vei. Han lod d. 8 Novbr. 1520 nedsætte en Commission, som skulde dømme dem, han ansaae for skyldige. Men det gik ham her, som ved Torben Oxes Anklagelse; Dommerne, feige, svage og partiske, vilde ikke afsige nogen Dom, som kunde gjøre Udslag i Sagen, men erklærede de Anklagede for at være, efter de canoniske, svenske og keiserlige Love, Kiettere. Mueligen troede Commissionen derved at kunne redde dem, da de allermindst formodede, at Christian, paa samme Tid han havde viist sig som en erklæret Tilhænger af Luther, der den Gang gieldte for en Kjetter, vilde straffe Mennesker, som netop ikke vare andet end hann. Det var aabenbar en Snare, der her lagdes for Kongen; men man besnærede sig selv i den. Hvad en Konge af Christians Regjeringsgrundsætninger *), under saadanne Omstændigheder skulde gjøre, er vanskeligt at bestemme. Ved Commissionens Dom, som næsten var af samme Natur, som de tolv Bønders over Torden, Oxe, kunde han ikke lade det blive, uden at røbe en Svaghed, der kunde blive ham alt for skadelig i Fremtiden. J saa vanskelig en Stilling behøvedes kun nogle herskesyge Raadgivere, for at frembringe hos en saa cholerisk Konge, som Christian, Virkninger, der styrtede ham, og gjorde hans Navn til en Afsky for Samtidige og Efterlevende. Een af disse Raadgivere var Didrik Slaghek, det bliver her nødvendigt at dvæle ved ham, der især maa betragtes som Hovedmand. Han kom til Danmark med Arcemboldus, og var af Fødsel en Vestphaler. Hvidtfeldt kalder ham en Badskiær, hvoraf Nyere have villet gjøre en Barbeer), men det er noksom bekjendt, at i det ældre Sprog, Badskjær betegner det samme som Chirurger, *) Vi have tilforn anført, at Christian sandsynligviis havde indsuet Grundsætninger af Macchiavel, og Alle formode ogsaa, at det var den Bog, som Poul Eliæsen havde begyndt at oversætte for Kongen, og sendt ham nogle Hefter af, og om hvilken han, i et Brev til Christian, sagde, "at den mere lærde at gjøre Synd end at bedre og aflægge, og at den indeholder megen Snak og Squalder. Holberg siger, efter Hvidtfeld, at D. Slag her har i Begyndelsen været Barbeer=Svend, og føier til, at han ikke var den første Barbeer, der har gjort store Spring i Verden." A. Høier, i sin kurgef. Danm. Geschichte, siger derimod allerede tyve Aar for Holberg: "at D. Slaghek først i Rom og siden i Nederlandene, har gjort Profession af Chirurgien." J nyere Tider har man villet nedsætte en af sin Ulykke noksom bekjendt Minister, ved at gjøre ham til Barbeer, uagtet han før sin Ophøielse havde været promoveret Doctor, ja endog Kgl. Livlæge. hvilket ogsaa Udtrykket Badskjærløn, istedet forDoctorløn, tilfulde viser. Han kan derfor gjerne have været Mester eller Magister tillige; thi i de Tider lagde især Munkene sig efter Lægekonsten, og da han var kommet med Arcembold lige fra Rom, saa er det meget sandsynligt, at han har været en Geistlig, og det Besynderlige i en saakaldet Badskjærs Ophøielse til Erkebiskop, falder altsaa bort. Denne Mester, eller rettere Doctor Didrik maa sikkerligen have været en Mand af Jndsigter og Hoved, thi ellers havde Christian ikke kunnet bruge ham i saa vigtige Forretninger. Vel var han i Slægt med Sigbrit *), men det var jo hans to Brødre, Johan, en Geistlig, og Henrik, *) Baade Sigbrit og D. Slaghek vare Folk, som Christian upaatvivleligen, i den Stilling, hvori han befandt sig, havde Grund nok til at betjene sig af. Jsær maa Sigbrit have været en Kone af stor Forstand, og det kunne selv hendes Fiender ikke nægte hende, endskjøndt de i deres Sprog kalde hende en forslagen Qvinde. At Christian betroede sig mere til hende og hendes Frænder end til Rigets Store, var en naturlig Følge af hans Forhold til disse, og den ringe Tillid, han kunde sætte til dem. Han valgte den duelige Mand, blot for sin Dueligheds Skyld, uden Hensyn til hans Stand eller Fødeland, og det gjorde ham Ære. Friedrich den Anden af Preussen ansatte Struensee ved sine Financer og ophøiede ham endog til Financierminister, uagtet hans borgerlige Fødsel og hans Broders bekiendte før gelige Skjebne. Den sande store Regent betragter ikke Menneskeheden som en Lysthauge, hvor kun de i Bederne plantede pragtfulde og vellugtende Blomster gives Fortrin, men som en fri Mark, hvor de for Statens Sundhed saa gavnlige Lægedomsurter voxe i lave Grøfter, blandt Tjørne og Krat, ofte uændsede og useete. Den Tid maa ogsaa komme, da Regenterne ville indsee, at Genie og Aand hverken modtages som en Arv af Fædre, eller opnaaes som et Product af Flid. der endog som Commandant paa Stokholms Slot, erhvervede sig de Svenskes Yndest, ligeledes, og dog seer man ikke, at de bleve ophøiede til nogen saa vigtig Post som Didrik. Men upaatvivleligen fandt Kongen i ham en meget duelig og tro Forretningsmand, og ansatte ham derfor siden i eet af de høieste Embeder i Staten. (Fortsættes.) Fra Ringsted. (Fortsættelse; see No. 82.)