Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1814-02-19
J Aaret 1760 har en Engellænder ved Navn Powell vist den Konst at æde Jld paa adskillige Steder i Europa. J hans trykte Bekjendtgjørelse fortalde han, at han havde fremvist sin Konst ikke allene for de fleste kronede Hoveder i Europa, men endog for Videnskaber=Selskabet i London, der havde foræret ham en stor Sølvmedaille, som et Bevis paa det Velbehag, hvormed det havde seet ham de hvad ingen anden seer sig istand til at æde. Man fortæller og ham, at han tog hvilkensomhelst af en Hob gloende Kul, lagde den paa Tungen, lod et Stykke Kjød stege derpaa, og nedsvælgede begge Deele. - J London maa man allerede for 64 Aar siden ikke tilfulde have indseet hvorledes det ret hænger sammen med denne Konst, thi i Gentlem. Magazin for 1765 læser man et Brev, hvis Forfatter, som ellers giør sig ret lystig over den stakkels Jldæder Powell, fremkommer med den der anførte Efterretning i Journ, d. Se., som en ny Opdagelse, der aldeles drager Sløret bort fra den Powllske Hemmelighed. Men uagtet noget af det Dr. Panthot anfører kan være rigtigt, saa lader det dog ikke at han heel og holden har fralokket Richardsons Tjener Hemmeligheden. Kranitz siger i sin Encyelopædie under Artiklen Fruer, at han ikke vil indestaae for at Svovlgeist kan tilveiebringe en saadan Kraft at modstaae Jldens Virkning. Men han mener, og der har han upaatvivlelig Ret, at det ved saadanne Konster nok kommer meest an paa Behændighed, f. Ex. at man løber hurtig bort over det gloende Jern. Det synes ogsaa, at Konstnerens Fodsaaler have været vædede med noget, som formodentlig er Aarsag til at det sprutter under Foden. Gely Latour viser rigtig nok Tilskuerne, at hans Fodsaaler ikke ere vaade, men de kunde jo f. Ex. være indgnedet med Fidt, som ikke kan blive saa hastig hedt, at Foden kan brændes. At han kan berøre Tungen med en Skee, som han har øst fydende Olie op med, er vist, men den Behændighed, hvormed dette skeer, og den Væde, der er i Munden, gjør det maaskee mueligt, at modstaae Hedens Kraft. De Blyklumper, han spytter ud, synes i det mindste ikke at være af den samme smeltede Bly, der er i Con furen. Jøvrigt er Krunitz af den Mening, at i visse Tilfælde Haardheden af Huden under Fodsaalerne og i Hænderne er tilstrækkelig til i en Hurtighed at kunne udføre adskillige saakaldte Uforbrændeligheds-Experimenter, og denne Mening synes ogsaa at finde Medhold, naar man seer den indere Deel af Gelly Latours Hænder, som ere temmelig brændte. Jkke saa aldeles vanskeligt at forklare er det, hvorledes han kan træde paa gloende Jern, thi det er noksom bekjendt, at man ved at gaae barfodet faaer tilsidst en saa haard Hund, at man kan stikke og skjære deri, uden at der spores nogen Smerte førend man kommer til at røre ved Underhuden, og at man ved idelig Omgang med Jld og Hudens Brændelse sættes omsider istand til at kunne modstaae, i det mindste for nogle Øieblikke, Jldens og Hedens Virkning. Det seer man tydelig paa Snede, der kunne tage gloende Jern i de blotte Hænder, og paa de i Glashytter arbeidende Folk, som ved den idelige Berørelse af det hede Glas, faae en tyk følesløs Hud. Mange Glaspustere kunne bøie det hede og gloende Glas, efter Behag, med blotte Hænder. Af alt det Anførte skjønnes, at Gelly Latours i sig selv høist mærkelige og virkelig seeværdige Konst ikke er ny, men at man allerede for henved tusinde Aar har kjendt et Middel til, om just ikke at gjøre sig uforbrændelig, som ingen dyrisk Substance er eller kan blive, saa dog til at modstaae Jldens Kraft for nogle Øieblikke.