Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-05-23
Naar man nu uden Fordomme betragter alle disse mange hindringer for den geistlige Mand, og navnlig for Kiøbstæd og Landsbyepræsten til at faae den theologiske Doctorværdighed, naar man seer, paa hvilken ringe Plads disse Værdigheder staae i Staten, naar man upartisk veier de mange Bekostninger og Opoffrelser af alle Slags, som den maa giøre, der attraaer den, naar man lægger til, at man, efter at have gjort sin muligste Flid, maaske dog kan faae en Afviisning, der svier til Ære og Embede, naar man betænker, hvilke Anstrængelser, den stakkels ofte forladte, ofte foragtede og ofte offentlig forhaanede Præst maa gjøre, for at kunne holde nogenledes Skridt i Kundskaber med sine samtidige Videnskabsmænd, og dog med alle sine Opofrelser og al sin Flid dog ikke er i Stand til at certere med den udmærkede acabemiske Lærer, og at han følgelig altid maa, endog med dobbelt Anstrængelse, staae tilbage i Kundskaber og i Øvelse for dem, og at han endelig, som Følge heraf, umuelig kan vente at giøre en taalelig Figur paa det hede Katheder, saa haaber jeg, at Jngen, der kiender Omstændighederne, og veed hvilken Periode det i de sidste 30 Aar har været for den i flere end een Henseende beklagelsesværdige geistlige Mand, længere vil undre sig over, at næsten ingen Præst som Biskopper og Amtsprovster taler jeg ikke, heller ikke om de øvrige, der sidde i fornemme og gode geistlige Embeder) mere enten attraaer eller forlanger den; men heller, naar sligt skal skee, og Udmærkelse er nødvendig for hom, hellere ønsker sig anden passende Værdighed i Staten, der koster langt mindre og giver langt mere Anseelse end de akademiske Værdigheder. Men fordi at de altsaa, af gode Grunde, ikke søge akademiske Værdigheder, men tvertimod, som den ærede Forfatter siger, hellere anden Rang og Anseelse i Staten, derfor vil leg dog ikke raabe Vee over dem, eller strax stemple dem med Navnet Rangsyge. Saa lyde Hr. Forf. Ord: "Forsvare vil jeg ingenlunbe derangsyge Geistlige, som af lutter honet Ambition sætte alt i Bevægelse for at faae en Titel, som Konsistorialraad, Assessor, Professor eller en Rang med Amtsprovster og (eller) Kjøbenhavns Sognepræster." Jeg vil heller ikke forsvare de Rangsyge deriblandt. Men Uret gjør sikkert den ærede Hr. Forfatter den hele Geistlighed, naar han saa glat væk hen kalder enhver geistlig Mand, der har Rang eller Titel, rangsyg. Vel tilstaaer jeg, der ere dem, som ere rangsyge, 3: der uden Kundskaber og uden Fortjenester, ville have Rang og Udmærkelse. Jeg vil endog tilstaae, at der kan være dem, der, uden nogen Fortjeneste frem for deres Medbrødre, have den. Men sikkerlig giør den ærede Forfatter en stor Hoden værdige Mænd bitter Uret. Vel er det sandt, at gjøre en Præst Uret i vore Dage, siger vel ikke meget. Men dog ere de og Mennesker, og det er ingenlunde beviist, meget mindre afgjort, at alle, jeg igjentager alle Geistlige, som have faaet Rang eller Titel, ere rangsyge. Kiender den ærede Forfatter disse Mænd, eller har han sikker Underretning om den stilling og det Forhold, de staae i til deres Embedsbrødre eller andre Embedsmænd paa Stedet, Om flere af disse Mænd er det vist, at de ikke ere rangsyge, at de Geistlige, der have akademiske Titler, ere Mænd af udmærkede Kundskaber og Fortienester, og jeg er endog forvisset om, at disse sidste, saasnart Titelens Ævværdighed i mindste Maade ved dem skulde troes compromitteret, ere, med Vedkommendes Tilladelse, villigen til, sjeblikkeligen at nedlægge den. Jeg vil indestaae for, at det var deres Embedsstilling, der blev forhaanet, deres Værdighed, der blev nedsat, deres Berømmelse, der ikke maatte høres, deres Fortjenester, der bleve upaa skjønnede, stundom med Flid nedsatte, der bevægede disse Mænd til at ønske den Titel og den Rang, som de have faart og faaet med Ære! Og Gud veed, Rangen er saamæn kun tarvelig; thi den er med No. 13 i 6te Klasse; lidet over en Premierlieutenant, men saa neden for alle andre civile og militaire Embedsmænd af mindste Vigtighed. Kan den, der skal være en Menigheds Lærer, have en mindre, naar han skal have nogen, Skal han være den sidste allevegne, saa bliver han da, som han allerede ofte er, ogsaa selv anseet for den ringeste, og hans Embede med, og det Guds Ord han forkynder med. Dog vi see jo allerede Virkningerne!! Men hvorfor maa dog den geistlige Mand i Staten, og navnlig Præsten, ingen Rang og ingen Anseelse have? Hvi skal enhver Ophøielse, den være end nok saa ringe, regnes ham til Brøde, Skal han da, og han allene, evig miskiendes, evig tilsidesættes, evig være udelukt fra al Ære og Værdighed, evig anviist sin Plads iblandt Statens ringeste Embedsmænd, hvad har dog den arme Protestantiske geistlige Mand gjort, siden man troer, at det ikke er nok, at han lider Nød, men at man ogsaa maa nedsætte ham saa dybt, som mueligt? Er det Lønnen for alle hans Fortienester fra det 9de Aarhundrede af og indtil denne Tid, Er han dog ikke ogsaa Medborger i Staten, Bærer han dog ikke, ligesaavel som alle de øvrige, Statens Byrder, hæver han ikke ved sin guddommelige Lære, ved sit lyse Exempel, ved sin udstrakte Veldædighed ikke den, medens den nedtrykker ham, Er han ikke Kongen, Fædrenelandet, Medborgere troe og hengiven som Guld? Har han da ingen Fortjenester, Nu - saa giennemgaae da Historien, ikke de lette pragmatiske Historier, man nu skriver, og hvori man kun søger at glimre og behage de Mægtige; men gaae til Kilderne, forsk dem, og aabn da ogsaa Øiet, for hvad han, den geistlige Mand, iblandt os udrettede, fra den Tid Kristendommen blev plantet i dette Rige, indtil vore Tider. Grandsk Pontoppidans Annaler, Tyge Rothes udødelige Bog: Kristendommens Virkninger paa Folkenes Tilstand i Europa, maaske man derved skal komme til Overbeviisning om, at den geistlige Mand har havt Fortienester, har endnu, og at de værdigste iblandt dem, (saa meente ogsaa Apostelen Paulus) er dobbelt Ære værd. Have ikke alle Stænder, den civile, militaire, Adgang til Rang og Titler, passende med deres Stilling, faae den og, og man finder intet deri; hvorfor skal da det, som andre Statsborgere kunne nyde til Hæder, Ære og Anseelse, være den geistlige Mand og den lærde Stand formeent; og hvorfor skal han derved strax udraabes som rangsyg Daare, Rangsyg er den, som uden Fortjenester ønsker og modtager Rang for at glimre, men rangsyg er ikke den, som ønsker og modtager Rang, for at kunne gavne; og at flere geistlige Mænd, som have Rang, have faaet den og ønsket den i den Hensigt, det tør Forf. af dette Forsvar indestaae for. Thi den, der søger Rang, for at give sin ærværdige Embedstilling den Anseelse, som den ved Medborgeres forvendte Tænkemaade savner, og til stor Skade savner, Følge Tidens Tænkemaade, han vover meget forat kunde govne, endnu mere end han ellers kunde; og den, der vover meget for at kunne gavne, og den, der, man kan gjerne sige det, thi det er Sandhed - lider meget for at kunne gavne, den er ikke at laste, men tvertimod at rose. Den virkelig store Reinhard, for hvem alle vore Moralister, uden Skam kunne bukke sig dybt, anseer Rang, i den Hensigt ønsker, søgt og modtaget, for derved at gavne endnu mere, saa langt fra at være lastværdig, at han endog byder den som Pligt. Men at Manden, der faaer den, maa være fortient og ærværdig, maa have offentligt og ubetvivlelige Vidnesbyrd derom, det bør saaat være. Men fordi at en fortient geistlig Mand altsaa har anden Rang i Staten, derfor glemme han ingenlunde Mesterens Ord Math. 23, 577, thi 1) skal dette Sted anvendes paa Religionslæreren, saa ere de akademiske Værdigheder ham ikke mindre forbudt end alle andre Værdigheder i Staten. Skal det 2) være Rettesnor for geistlig Mand, i Henseende til Rang og Anseelse, saa maa den ene geistlige Mand slet ikke være mere end den anden; thi en var Mesteren, men alle de andre vare Brødre." Men hvorledes vilde Religionen og Staten og Medborgerne dermed være tiente, Stedet beviser altsaa for meget og følgelig intet. Efter dette skulle Bisper, Stifts- og Amtsprovster nedlægge sine Titler og sin Rang, og de skulle da alle være Præster, og den ene ikke være under eller over den anden. Men Jesus taler her heller ikke om Disciplenes Rang i Staten, men om deres Forhold til hinanden indbyrdes. Han vil forekomme al Uenighed imellem dem, der skulde forkynde hans Lære i dens Begyndelse. Det er hele hans Hensigt dermed. Han faster Pharisæerne, fordi de uden Fortieneste og uden reel Værd, og kun for at berige sig, men ikke for at gavne, elskede de første Pladser og indsneg sig i alles Huse. Desuden er det klart nok, at Kristus selv gav Peder og Jøhannes og maaske Jacob med en hæderlig Udmærkelse frem for de øvrige Apostler og Paulus; han meente endog, at han, for sine Fortjenesters Skyld, og de Aabenbarelser, der vare ham værdiget, var lige saa meget som de anseeligste af de øvrige Apostler. Desforuden maa jeg endnu anmærke, at Kristus som Lærer allevegne krævede sin Værdighed, erkiendt, og at han ogsaa tillagde sine Disciple en udmærket Anseelse i det moralskeligiøse politiske Rige, han lagde Grunden til, og som jeg vil overlade til enhver anden, der formaaer det, at bevise, at han ikke vilde have realiseret ogsaa her paa Jorden. Dog den ærede Hr. Forfatter veed dette langt bedre end jeg, og jeg anfører det kun for at de, der ikke ere Exegeter, af det anførte Sted ikke skulle slutte sig til, at al Ære og Værdighed var geistlig Mand forbudt, og at man aldrig kunde giøre bedre og handle mere efter Jesu Ord og i hans Aand, end naar man ret nedtrykte den geistlige Mand saa meget mueligt, og udelukte ham aldeles fra al Hæder og Ære i Staterne. Og nu slutter jeg dette mit Forsvar. Jeg feider ikke med nogen. Jeg takker tvertimod begge de værdige Mænd, deres Skrivter have givet mig Anledning og Leilighed til dette Forsvar for vore danske Præster. Thi lad end være, at der i denne som i alle andre Stænder, nogle, ja maaskee ikke saa, ikke ere det de bør være, saa maa man betænke, at det kan Standen og de Værdige deriblandt ikke gjøre ved. Og at Standen fortiener Forsvar, og at de Værdige deri, der af Kundskab og Dyd iblandt Nationen have langt større Fortienester, end der nu høres, derom ere nok alle, der kjender Standen, enige. O at Miskiendelsens, Forhaanelsens og Nedsættelsens Periode dog engang maatte være forbi for den, som for enhver anden Stand, og at det ikke maatte blive gjort den umueligt, at dyrke Videnskaberne! O at der snart maatte blive knyttet et nøiere Baand imellem vort Universitet og vor danske Geistlighed, i det mindste imellem den Deel deraf, der ufortrøden, uagtet alle Vanskeligheder og alle Frastødelser, gaae frem paa Videnskabernes Bane. Da skulle vort Fædreneland, og den geistlige Stand vinde ny Ærværdighed, og mere Embedsiver og mere Embedskraft skulde da findes allevegne. Til en Ven paa Landet. XII. De undres over min Taushed, og det ikke uden Føie. De kan ikke forklare dem denne Taushed, og det med ikke mindre Føie. Men den, som tier, veed bedst selv, hvorfor han tier. Jntet vilde have været mig lettere, end at overøse Dem med Breve, men jeg har gjort mig det til en Lov, aldrig at tilskrive Dem noget Brev, uden i det Tilfælde, at jeg kan vente det vil læses af Den med nogen Deeltagelse. Ordgyderie er noget, som man oftest møder i vore Dage, og for at finde nogle sunde Tanker i et heelt Hav af Ord, maa man, som oftest, lig Perlefiskerne, søge Havets Bund, og finder da tidt ikkun sorte Muslinger istedet for ægte Perlemor. - De udenlandske Tidender og Journaler have i de sidste Uger mere kjedet end interesseret. Ligesom de i henved et heelt Aar have snakket frem og tilbage om Congressen i Wien, uden at man af al deres Snakken i Grunden blev klogere end man var, saaledes tale de nu om Forholdene med Frankrig og Foranstaltningerne imod Napoleon Bonaparte paa en ligesaa ubestemt og modsigende Maade.