Den Vest-Sjællandske Avis, 1820-11-18
(Fortsættelse.) Hvo kan betragte saa store Begivenheder, og overlade sig til Formodninger og de Følger, som de ville frembringe, uden at standse i sine Betragtninger og forelægge sig selv det Spørgsmaal; hvilket Jndtryk de bør giøre paa os opfordre de Menneskevennen til en glad Deeltagelse, opvækkede store og behagelige Forhaabninger om Menneskeslægtens Udvikling og stigende Fuldkommenhed og Lyksalighed, eller skulle vi betragte dem med bekymrende Følelser, som nye Beviser paa den menneskelige Aands Forvildelser og nye Forbud paa Jordbeboernes Trængsler og Lidelser, der mang ter ikke paa Grunde til Beskuelser af denne sidste Natur, og de Rædselscener, som meldes os fra Palermo, vise at det menneskelige Gemyt er et ikke mindre farligt Element end det stormende Hav, naar det først kommer i Oprør. For imidlertid ikke at lade sig af en enkelt Begivenhed confundere i sine Betragtninger, saa kommer det an paa hvilke Forestillinger man giør sig om det menneskelige Liv i Almindelighed. Tøy man vel efter saamange forgiæves Forsøg, som Menneskeslægten saavel som det enkelte Menneske have gjort paa at opnaae en overveiede og varig Lyksaligheds Tilstand her i Livet haabe at den er endnu at finde, kan man troe det, naar man betragter den menneskelige Naturs Beskaffenhed og den stilling hvori Siælen er sat her i Jordlivet, og den møisommelige Kamp som den er underkastet, deels med sit Legeme og deels med den heele physiske Natur, at en saadan udvortes jordisk Lyksalighed, kan være Menneskets Bestemmelse her paa Jorden, Efter forgiæves at have jaget efter ethvert lokkende Phantom deraf, som viiste sig for Øiet, har man dog tilsidst altid giort den Opdagelse, at den Lykke her i Livet, som lader sig erholde, har man nærmere ved sig, at den maae søges i vort eget Hierte, i Siælens Herredømme over sine Tilbøieligheder og i sine Følelsers Reenhed og ædle Beskaffenhed; og at først da, naar alle Mennesker beslutte hver forsig at søge sin Lykke paa denne Maade, vil den høieste muelige udvortes Lykke for dem alle være at finde, til denne betingelse er Jordlivets Held, og den Tilfredsstillelse, som denne legemlige Verden kan skiænke Mennesket, bunden. Nationerne have imidlertid ligesom det enkelte Menneske, til alle Tider ladet sig bedaare af et saadant Phantom af Lykke, som har viist sig for deres Jndbildningskraft, og søgt ved en Bestræbelse udad at fængsle Jordlivets Lyksalighed til deres Samfund. Neppe vare de fremvoxne af en kelte Familiers Forening til et talrigt borgerligt Selskab, førend den ene Nation søgte at overgaar den anden i Magt, og at bekrige og undertvinge hinanden for at sætte sig i Besiddelse af store Rigdomme og Fordeele, store Monarkier opstode, der ene efter det andet; under blodige Kampe sank det ene i Gruset, imedens det andet reiste sig i Veiret. Alexander, som oprettede det første store Rige i Europa, trængte frem til Jndien, foretog sig saa store Marscher, som ingen Dødelig før eller efter ham, for selv at døe en tidlig Død og at efterlade sit Rige til et Bytte for sine Feldtherrer. Trætte af Enevoldshersternes Undertrykkelser, forsøgte man i Grækenland tidlig paa mangfoldige forskjellige frie Statsformer, for at sikkre den Borgersamfundets Lyksalighed man tragtede efter; men alle disse Forsøg vare frugtesløse; Grækenlands Republikker ødelagde sig selv ved indbyrdes Stridigheder og udvortes Krige, indtil de alle hensank som et afmægtigt Bytte for Roms Overmagt. Den Romerske Stat gik hurtig over fra et Kongedømme, til en Republik, hævede sig under idelige Krige og indvortes Partie-Kampe, til den mægtigste Stat, som har været paa Jorden; den tabte tilsidst selv det udvortes Skin af en frie Forfatning, kom under en enkelt Beherskers Regiering, og nød i det andet Aarhundrede under en Række af gode Keiseres Regiering, efter en fornuftig Historieskrivers Dom, sine lykkeligste Dage; men den erfarede stedse mere, at den jordiske Lykke, som den attraaede ved at være Jordens Behersker, var kun et skuffende Phantom; den forfærdedes tilsidst over Udvidelsen af sin egen Magt, og omstyrtede endelig overvældet af sin egen collosalske Storhed. Nu traadte Christendommen frem som en Lægedom for Menneskeslægtens Lidelser, og som et Styrkelses-Middel mod de større, som forestode den. Middelalderen, Europas trængselsfuldeste Tidsalder indtraf, Nordens Nationer væltede sig over de sydlige og vestlige Lande; Asiens over de østlige; et nyt Religions-Sværmerie udbrød fra Arabien, og udbredte sig stormende over det vestlige Asien, nordlige Afrika og sydlige Europa, overalt faaes Kamp og Død, Ødelæggelser og Elendighed; alle Nationer sværmede hver i sine Phantaster om jordisk Lykke og vare i en uafbrudt Bevægelse for at søge den. Som denne indvortes Storm begyndte at lægge sig, vendte Phantomet sig og gjorde Religionen selv til sin Maske, nu saae man geistligt Herredømme og Pavemagt triumpherende at vise sig. Overtroen og Jndbildningskraften ledede Nationernes Foretagende og Palæstings og den hellige Gravs Erobring, blev under denne Periode et nyt Lokkebillede, hvorfor Europas Millioner opoffvede sig. – De udstandne Lidelser bragde efterhaanden Fornuften tilbage; den tredobbelte Krones Glands falmede for Oplysningens stigende Soel, Europa nærmede sig til en meere sindig og roelig Tilstand. Men nu blev Søeveien til Ostindien funden og Amerika opdaget; det forførende Lykkens Phantom svævede da hen over Havet og Nationernes Blikke lokkedes af de ædle Metallers blendende Glands til nye Daarskaber og nye Laster, hvoraf Negerslaveriet var den største, nu indtraadte Colonie=Alderen og Handelskrigenes Periode; men Nationerne følte sig giækkede paa nye; Erfaringen lærte dem efterhaanden at disse Fordeele hverken vare i sig selv velgiørende eller af nogen Varighed. Hvad Rom var engang paa Landforden, blev en Stat i vor Tidsalder paa Havet; men som Rom gik under ved det at de øvrige Nationer væltede sig ind paa den, saa truer samme Skjebne Havets Beherskerinde paa den modsatte Maade, ved det at alle Europas Colonier, true at ville forlade det; det øvrige Europa vil deele dets Skjebne, og seer med Forbauselse, at det Lykkens Phantom, som det troede at have havt i Hænderne, er atter paa Veien til at forlade det. – MenJndbildningskraften viser sig aldrig forlegen, naar det ene Biendverk forsvinder, bemægtiger den sig strax et andet, og da Omstændighederne have saaledes forandret sig, at Europas Nationer ikke længere kunne realisere deres Ønsker om jordisk Lykke i deres udvortes Forhold, saa kaster Phantommet derom sig paa nye Jndbildninger om Forandringer i deres indvortes Forhold og Tilstand, hvorved de haabe at finde den jordiske Lykke de søge i deres Samfund selv (naar man saaledes har kastet et rigtigt Blik paa Menneskelivets Gang, saa bliver dalderens Aand os forklarlig.)(Fortsættelsen følger.)