Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-11-18
Et bifaldsklap af Keiseren lønnede Spillerinden, som i det hun faae sig om, vel rødede Overraskelse, men ingenlunde Undseelighed. En sjelden, den fine, dannede Polakkerinde egen Gratie, viste sig i hendes hele Væsen. - Med en Skjønhed, Ynde og Utvungenhed, som maatte imodstaae, lig indtage, modtog hun den ubekjendte Gjest, og underholdt sig med ham i det franske Sprog. Vant til daglig, ja næsten enhver Time, at erholde Besøg af fordireisende Officerer, som begav sig til Armeen, holdt hun Keiseren i hans jevne simple Overkjole for en af dem, og lod Samtalen som forraadte Aand og Følelse, glide hen over alle Slags Gienstande. Snart erfor han at hun var Datter i Huset og at hendes Fader Stardser, Sky var paa Jagt. Hun ringede. Der blev bragt Forfriskninger frem og Keiseren maatte tage Plads paa den nærstaaende Sopha. Gjerne indvilligede, han der da han desuden selv var en Smule træt, og var blevet indtaget af den unge Dames Skjønhed; hendes hele Tornure og i Særdeleshed hendes utvungne Underholdning. Samtalen gik tilsidst ud over Politikken og den daværende Krig, Her forraadte hun kun alt for tydelig hendes Partiskhed for Napoleon, og lagde en Tænkemaade for Dagen, der ikke passede sig for en russisk Undersaat, og især mod en hende fuldkommen fremmed Officeer. Hun dadlede bittert det russiske Cabinets Foretagender, dets Forholdsregler og hele Handlemaade, roste derimod Napoleons Skarpsindighed, hans Gennie og Foretagelsesaand og forglemte sig endog saaledes, at hun skred til Personligheder mod Keiseren selv, ved det hun sagde: "Medens Alexander i Petersburg gjør Cuur. til Damerne, har Fienden overskredet vore Grændser, slaaer vore Hære, og ødelægger vore Besiddelser - kan det have andet end dette Riges Undergang til følge?" Forgiæves søgte Keiseren, hvem, med sin hele bekjendte Hjertensgodhed, dog denne Samtale begyndte at blive byrde fuld at henlede Samtalen paa andre Gjenstand, de, men den unge Damt synes med Villie at føre den hen derpaa igjen. Jmidlertid bestræbede dos den velvillige Monark sig for at overbevise hende om at hun feilede og om Nødvendigheden for det russiske Kabinet at handle saaledes. Forgiæves, hun blev hendes Nations Caracteer, og Monarken sit ædle Hjerte, troe. I dette Øjeblik rullede Starostens Jagtequipage ind. Han traade ind i Værelset og ville neppe tre sine egne Øine, da han saae og kjendte Keiseren. Da han havde opholdt sig tidligere ved Hoffet i Petersburg, havde denne elskværdige Monarks Ansigtstræk, men ikke hans Hengivenhed og Troskab for ham, indpræget sig dybt i hans Siel i det han satte alting tilside, bøiede han strax sine Knæe for ham, og sagde. "Hvilken velgjørende Guddom, har jeg at takke for den undsigelige Lykke, at seer min Keiser hos mig. Den gjenkjendte Monark loe, og forskrækkedes tillige, thi den unge Dame var afmægtig junken tilbage, paa Sophaen. Han bød hende hjelpsomt sin Fla con, og var deeltagende sysselsat med at bringe. hende igjen til sig selv. Kammerpigen ilede til Livløs blev hun baaret bort. Dette gjorde Faderen bestyrtet og synes ham uforklarligt, da han, ved sin Indtrædelse i Værelset fandt Begge, som det syntes i en fortrolig Samtale. Velvillig underrettede Keiseren ham om den sandsynlige Aarsag dertil. Faderen blegnede synlig, styrtede til Monarkens Fødder, og bad om Naade og Skaansel for sin Datter, i det han gjerne og villig underkastede sig enhver Straf. Rørt bød Monarken ham staae op, satte sig ved hans Side, og tilgav villig og gjerne." J hans hele Opførsel, et hvert af hans Blikke, malede sig hans skjønne Jmidlertid har Keiserens istandsatte Eqvi kjørt frem. En Adjutant traade ind og meldte, at den allerede ventede ved Slotsgaarden. Forgjeves opbod Stardsten alle sine Overtalelsesgaver, for at beholde ham Natten over paa sit Slot. Jeg maae ile, sagde Keiseren spøgende, for at indhente mine forsømte Pligter!" Han erkyndigede sig derpaa efter Datterens Velbefindende, og bad om, da han hørte at hun var kommen sig igien af sin Skræk, at han maatte sige hende et Leyel. commed paa sine ansgade 3. Bleg og skjælvende nærmede sig, efter at man havde lovet hende Keiserens Tilgivelse, den skjønne Frimodige, og styrtede ned for den ædte Fyrstes Fødder. Kjerlighedsfuld og blid løftede han hende op, og kyste hende paa Panden. Derpaa drog han en kostbar Ring af sin Finger, og overrakte hende den med de Ord: Denne Ring være Dem et Pant paa min Tilgivelse og fremtidige Bevaagenhed, men tillige en Erindring om, at De ikke i Fremtiden udlader Dem om Anliggender, som de ikke forstaaer at bedømme! give Han bukkede sig, gik og efterlod alle Tilsta, deværende i tans Beundring over hans Ædelmod. Han gik, som en kjer Fader til fine ventende Børn, til hans af national Følelse befielede Hære. Og omendskjøndt først sildig, ved tusende tror Undersaatteres Blod, Seiren blev tilkjempet, og de russiske Hærføreres vise Plan blev kronet med Hæld, saa har dog Europa, Rusland og dens elskværdige Behersker, at takke for sin Frihed, der af denne ødelæggende Krig, liig en Fugl Phønix fremsteeg af sin Aske. (Lesefrüchte, 4des Bind 1819.)