Aarhuus Stifts-Tidende, 1835-12-19
Hr. Justitsraaden har det behaget i Viborg-Samler No. 147 at bryste sig imod den af mig i dette Blad indrykkede Opfordring om Anstillelse af Væddekjørsel imellem de i Aarhuus og Randers opstaldede 2de Fuldblodshingste og min Hingst Tamerlau saavelsom af dennes Aftom. – Bliv ikke vred, Hr. Justitsraad, Deres Skryderie og Angreb kan endnu ikke forandre min antagne Mening, mindre Deres Argumentation, der i og for sig kuns bebuder liden Sagkundskab og som jeg anseer ingen Vinding kan være for mig at lemlæste. Dreier vi derimod Sagen hen til det udtalte Vendekaaberie, da krympes vel atter Hr. Justitsraaden, og Deres Velbaarenhed ildnes paa ny til Vrede; thi jeg antager end- ogsaa af deres egne Skrifter at kunne udlede en saadan Jn consequence der egner sig til hiin Benævnelse. Jngenlunde kunde jeg imidlertid antage at Hr. Justitsraaden saa kjæk var dreven i at fremføre Usandheder - som De endog offentlig ikke lader Dem genere at forkynde. Deres Svar vidner herom, thi naar det her hedder: "at mit Udfald imod Dem reiser sig fra at De i Aaret 1834, ved Dyrskuet i Viborg ikke erkjendte den af mig foreviste Hingst, af Tamerlans Afkom præmieværdig, uagtet min rundelige Stortalenhed, da har De visseligen, Hr. Justitsraad, saaen Usandhed, som ikkuns kan være avlet af en klafferlysten Aand; jeg talte netop Jntet i denne Anledning, og indtil De beviser det modsatte maae deres Velbaarenhed sandelig finde Dem i at jeg slutter Dem til den Klasse af Mennesker der besmykke en ureen Sag med Usandheder. Jeg erindrer endog heelt vel, at jeg ved hiint Dyrskue hørte en Stemme spørge Hs. Excell. Hr. Overkammerherre Hauch om det kunde være tilladt Eieren af den Hingst som blev signaliseret at være tistæde, hvorpaa Svaret lød Nei, (Men for halvandet Aar. siden var jo Offentlighed ogsaa noget mindre end nu.) Hr. Justitsraaden sad for Protocollen og mindes vistnok ogsaa hvem det var som fremkom med et saadant Spørgsmaal, deels af Agtelse for den gamle Hædersmand der var tilstæd og deels for ei at blive viist ud af Teltet, som Spørgmaalet og Svaret bebudede, gik jeg stiltiende bort, uden at ændse Hr. Justitsraadens vistnok besynderlige Signaliserinaf min Hingst, saasom Deres umodne Bedømmelse i dette Fag var mig bevidst, hvorimod naar Talen bliver om Faareavlen, da al Respect for Hr. Justitsraadens Kundskaber, thi der er vist ingen Mand i Staten som skulle have anlagsaa stort et Schæfferie – for offentlige Penge som Dere Velbaarenhed! Kuns Skade at Hr. Justitsraaden saa svag har oplyst de gode Virkninger af dette Schæfferies Gavnlig hed for Landet; thi de Oplysninger som Deres Velbaarenhed har meddeelt for et Par Aar siden paa en Spørgers Opfordring, synes kuns meget bunke og kunne let lede Publikum paa den Tanke at her var en virkelig Finants-Opera tion bragt paa Fode. – Vel mangler jeg stundom en forøget Drivts-Capital til mine forehavende Jndustrie-Anstalter, men jeg skal sandelig vogte mig for at gjøre saadanne Finants=Operationer som jeg ikke uplettet kan giøre Rede for Om De, Hr. Justitsraad, i berørte Tilfælde har tilfredsstillet Publikum, er mig en ubekjendt Sag, men en saa hø røstet Mand behøver vel heller ikke dette? Hvad Fuldblod og Væddekjørsel angaaer, da er maaskee Hr. Justitsraadet og jeg lige ukyndige, Altsaa vel bedst at vi lade videre Tvist her fare, da Resultatet og faa Aar vil give Overbeviisning. Det forekommer mig at Hr. Justitsraaden og jeg ikke oftere om denne Gjenstand bør fylde de offentlige Blade men hellere passe vores Dont som Landmænd; jeg vil der mod proponere Hr. Justitsraaden, om De skulle finde Den foranlediget til videre Besvarelse paa denne Replik, da at lade den ulige Mening afgjøre ved Domstolene, hvorefter de Udfaldet nærmere kunne bekjendtgjøres. - Skulde jeg, som Hr. Justitsraaden formener, drømme, da er jeg ogsaa overbeviist om De ikke tager mig det ilde op om der i disse Drømme skulle være fremkommet en eller anden her henkastet Tank som skulle foranledige Deres Misnøie. Sluttelig beder jeg Hr. Justitsraaden om, naar De har faaet det omnævnte Schæfferie i Orden, at det da maatte tillades mig at bese dette, hvorfor jeg ville være Dem ret meget forbunden; thi her er paa mine Godser et betydeligt Antal Faar, og at Hr. Justitsraadens Erfaring kunne jo andre Mænd høst Gavn. Jøvrigt, som man raaber i Skoven faaer man Svar. Nørlund, den 14de Decbr. 1835. R. Conradsen.