Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-09-11
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. och Ge Sextende Aargang. No. 73. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 11 September 1819. Slaget ved Svarteraae. (Prøve af en Lovtale over Daniel Rantzau, som med det første vil udkomme.) Nattens mørke Slør er udbredt over War biergs Hede, og Gravens Stilhed hersker i den hele Natur. Men snart brydes denne dybe Taushed, da Rantzau lader ved Trompetens Lyd sin Hær sammenkalde og underrette om, at han vil vove et Slag mod den overlegne Fiende. Jngen skjelver for den forestaaende Kamp. Tilliden til Feldtherren fordobbler Enhvers Mod. Det er Dagbrækning, og Rantzau undersøger Egnen, for at udsee en Plads, hvor Slaget bedst kunde staae. Jngen Omstændighed undgaaer hans Opmærksomhed. Han bliver et Steendige vaer, der kunde vorde hans Ryttere til Hinder; og paa hans Vink er Pladsen lige med Jorden. Alting er nu ordnet i hans Hoved; Planen ligger klar for hans lyse Aand. Han rider tilbagetil Leiren, hvor Hæren længselfuldt venter hans Komme. Her, i Danmarks Sønner, skulle J see et Optrin uden Lige i eders egne Aarbøger, sjeldent i hele Verdens, Frugten af mandig Tapperhed, understøttet af varm Gudsfrygt! Rantzau lader Anførerne og Krigerne slaae en Kreds. Han stiller sig midt i denne. Høitidelig taus staaer den hele Forsamling. Opmærksomheden er spændt hos Alle, fra den Høieste til den Laveste. De gamle Krigere staae, med nedsænkede Hoveder, tankefulde støttende sig paa deres Hellebarder; de yngre kunne næsten ikke tæmme deres Utaalmodighed. Endeligen bryder Rantzau denne høitidelige Taushed. "Mine Brødre!" begynder han Fienderne ere, som J alt vide, for Døren, Vi have kun Valget imellem skjændigen at flygte og mandigen at kjæmpe. De Svenske have ikke manglet Dristighed til at gaae over Eders Konges Grændser. Vilde det ikke være os og alle vore Efterkommere, i og uden for"Riget, til evig Spot og Vanære, om Nogen af os skulde være feig nok til at tænke paa at rømme eller undvige, Tiden, Stedet og Nøden kræve, at vi gribe til Vaaben. Lykke og Velfærd ligge i den ene Vægtskaal, Skade og Fordærvelse i den anden. Det gielder her om Eders udødelige Navn og Rygte, eller evige Haan og Foragt. Mindes hvad J skylde Eders Eftermæle, og hvad J have svoret Eders Konge! Viser, redeligt Mod, naar Trommen kalder Eder til Kamppladsen, og gaaer Eders Fiender med Uforsagthed i Møde, Opfylder alle Eders Pligt og angriber dem med freidigt Mod, som det egner tappre Krigere, Jeg selv vil stille mig i Spidsen for Eder, og anføre Eder saaledes, som jeg skal forsvare det for Gud og min Samvittighed, skulde jeg end selv blive den første, der falder. "Jeg skal opfylde mit Kald saaledes, at hverken min Konge vil nægte mig sin Naade, eller mine Medkjæmpere deres gode Vidnesbyrd." - Luften gjenlød af den forsamlede Hærs Bifaldsraad. Alle lovede, med een Stemme, at fægte som det anstod retskafne Krigere, og vove, under Rantzaus Anførsel, Liv og Blod for Fædrenelandet. Jnderligen bevæget bad nu Helten, ogsaa at ihukomme Gud, uden hvis Bistand al Tapperhed er forgjeves, og i hvis almægtige Haand Seieren allene ligger. Neppe havde han udtalet disse Ord, førend den hele Hær faldt tre Gange paa Knæ, og med sammenfoldede Hænder opsendte til alle Kongers Konge sin Bøn om Seier over sine Fiender og om hans himmelske Naade og Bistand. Fienderne, som i nogen Afstand vare Vidner til dette høitidelige Optrin, antoge spottende dette Andagtens varme Udbrud for qvindeagtig Frygt, og hine bevægede Hjerters Bøn til den Allerhøieste, for et umiskjendeligt Tegn paa den Forlegenhed, hvori de Danske befandt sig. Rantzau mærker at man haaner ham og hans andægtige Krigere. Ved at gjøre sine Kjekke opmærksomme derpaa, optænder han end mere deres Harme. Deres Siel tørster efter at hevne en saa ryggesløs Haan. Kun et Vink fra deres Anfører, og de styrte sig som Løver paa den spottende Fiende. Men som ærlig Ridder udæsker vor Helt de Svenske til Kamp i aaben Mark. Den fiendtlige Anfører lader haant om hans Udfordring, byder sine Folk at holde sig færdige, betydende dem, at de Danske vare saa faa, at de svenske Heste kunde søndertræde dem. Han befaler sine Folk, ikke at spare nogen af de Danskes Liv, til Straf for deres Overmod. En saadant Blodbad havde den fiendtlige Hovedanfører tiltænkt Rantzaus tappre Krigere, Han stod her lig Tigeren, naar Rovet ikke mere kan undflye den, viis paa sin Seir og fuld af Tillid til sin Overmagt. Femdobbelt saa stor som vor Helts, var hans Magt, og allerede saae han i Tankerne den overvundne, dybt nedbøiede Rantzau, betynget med Lænker, gaae igjennem Stockholms Gader. Rantzaus Liv ønskede han især skaanet, for at kunne bruge de Danskes Stolthed til at forherlige sit Seiersindtog. For hurtigen at afgjøre Striden og knuse Helten med eet Slag, retter han alt sit grove Skyts imod ham; men i den store Jlfærdighed stilles Stykkerne urigtigen, og de Danske undgaae næsten alle nendtlige Kugler. Rantzau, som bliver sig selv lig under Jldsvælgenes Torden og Kuglernes Hvinen, deeler sine Ryttere i tre Hobe, stiller sig selv i Spidsen for den første og styrter ind paa Fienden. Een imod Fem kjæmpe de Danske, og overalt kjæmpe de som Løver. Hist Moriz Padebusk med een Fane mod fem svenske, her Hack Holgersøn, Josva von Qvalen og Frantz Banner med een imod sex Faner; hist igjen Gylden Tornow og Henning Tornowmod fem! Og i denne ulige Kamp have de Svagere Vinden imod sig; men denne vender sig snart og Fodfolkene, anførte af den gjæve Frants Brocker uus, gribe nu an, og blive saalænge ved til Fienden kommer i Uorden. Men endnu er han for stærk til at kunne drives paa Flugten, sex og tyve Fenniker modsætte sig Brockenhuus. Jørgen von Holes Afdeling ængstes af de Svenske. Men nu kommer Kjærnen af Kjæmpere, der føre den danske Drengefane, til Undsætning; paa begge Sider falde Mange de Danske for Konge og Fædreneland; de Svenske for at undgaae evig Skjændsel. Men Fiendernes Anstrængelse er forgjeves; vel ere de kjekke som deres Modstandere, men de have stolet for meget paa Lykken og paa Tallets Overlegenhed, de have glemt hvad en mindre talrig Hær formaaer at udrette, naar en Helt, som Daniel Rantzau, er dens Anfører. Rantzau benytter sig af den første Uorden blandt Fienderne, trænger ind paa dem, og driver dem paa Flugten. Mange falde i det de flye. Men fire Faner Svenske see sig istand til at sætte sig i Orden paa hiin Side Aaen, og disse gjøre Forsøg paa at redde det Skyts, de Flygtende have maattet efterlade Rantzau lader dem nærme sig, men i det Øjeblik, han seer at Stykkerne kunne naae dem, stiller han disse imod dem, og de styrte skareviis. Flugt er nu deres eneste Redning, og denne søge de med saadan Jver, at de ikke standse den hele Nat, førend de ere komne fire Mile op i Landet. Her vove de først at samle sig, for at slaae Leir. Hvad de have tabt i aaben Mark, ville de nu søge at erstatte ved at stille deres Skyts mod de danske Krigere i Skovens tætte Krat og dybe Huller, Mange brave Danske, der havde staaet som Mænd paa Warbergs Hede, hvor de kunde møde deres Fiender Aasyn mod Aasyn, maatte her falde for lurende Skytters Haand. Steen Rosensparre, den danske Adels Stolthed, og den sidste Spire af sin ædle Stamme, vil ride op af et Bjerg, men en Fiende, som havde skjult sig bag en Steen, dræber ham ved et Skud. Ædle Riddersmand, Krøniken nævner dit Navn med Hæder, og danske Helte fælde Taarer ved at mindes dig! En skjønsom Efterslægt reiste dig en værdig Hæderstøtte paa den samme Plet, som har inddrukket dit Blod, og som endnu et Aarhundrede derefter, har Vidne om danske Kiæmperes Heltemod paa Warbierg, Hede og under Daniel Rantzaus Banner! Med sønderhugget Harnisk og forbulet Pantser, fuld af Støv og Blod, vender Rantzau tilbage til Valpladsen, og lader nu sine Krigere samle det Bytte, de ved deres Tapperhed havde tilvundet sig. Her tilbød der sig et Syn, ligesaa lærerigt, som advarende. De Fiender, som den opgangne Sol havde seet hovmode sig over de Danskes Vanmagt, og, jublende over deres visse Seier, haane de Gudfrygtiges stille Andagt - laae her dræbte, søndertraadte, med alle Dødens rædselfulde Træk i Ansigtet for deres Overvinder, Men Rantzau, stedse hædrende Tapperhed, forsømmer ikke at lade ligesaavel de dræbte Svenske, som sine egne Faldne, komme i den Jord moderlige Skjød, som forsoner Fiender med Fiender. Fire Tusinde Danske havde slaaet her fem og tyve Tusinde Svenske, af hvilke fem Tusinde bleve paa Valpladsen. Paa en gylden Skuemynt kunde Frederik siden lade denne Sandhed præge, til evig Erindring, uden at den svenske Kongeutrykkeligen turde vove, offentligen at modsige den. Vel fik de Danske ei heller deres Seier for intet; mange Kjekke af deres Adel vare faldne, og meget dansk Blod maatte flyde. Men Lønnen var ogsaa stor og glimrende. Otte og tredive Stykker og elleve Faner kunde de sende som Seierstegn til Danmark.