Berlingske Tidende, 1814-12-05
Hs. Kongel. Høihed vil overmorgen afreise af Veien til Kongsvinger og Carlstad, forat vende tilbage til Hovedstaden. Hs. Kongel. Høihed Kronprindsens Tale, holdet paa Norges overordentlige Storthing i Christiania, den 26de Novbr. 1814 : Gode Herrer og norske Mænd, Prasident, og samtlige Medlemmer af Norges Riges Storthing! I have mødt Kongens Hensigter ved at fastsætte den Grundlov, hvorved det norske Folks Frihed skal for Fremtiden bevares. Omendskiønt Eders Ønsker, formedelst en hastig Overgang fra Enevælden til en lovbunden Regieringsform, stundom have baaret Præg af Bekymringer, maa dog Anledningen dertil alene søges i Mindet om forbigangne Tider og Forholde. Hos Eder var en retmæssig Jver forat forsvare Folkets Rettigheder; hos Kongen en alvorlig Beslutning at erkiende dem, grundet saavel paa hans egen Tilbøielighed, som paa det svenske Folks frie Statsforfatning. De Folkeslag, som med Opmærksomhed, have fulgt Eders Overveielser, skulle i deres Gang, og i det Udfald, de have havt, erkiende saavel at Eders Konges Løvter ere hellige, som at han agter den end nationale Frihed. De skulle indsee at Hs. Majestæts Viisdom har fiernet fra Eder baade Anarchiets Farer og Forvildelser og Despotismens egenmægtige Bud. Tilfredse med en tiltagende Forbedring i vor Handel og vort Agerbrug skulle vi ei eftertragte den vanskelig Ære, i Verdens Aarbøges at optage nogen anden Plads, end den der tilkommer et lyksaligt Folk. Men hvis Freden alene er rort Øiemeed, bør vi ciheller forglemme, at et sikkreste Middel dertil beroer paa vor egen Kraft. Den Pligt at forsvare Fædrelandet, som er Krigsmandens ædleste Bestemmelse, giver ham en retmæssig Fordring paa hans Medborgeres Agtelse; den er ogsaa hans oprebareste Belønning for de Farer han gaaer imøde. Vint til at styre et frit Folk, har Kongen med levende Tilfredshed erkiendt de Rettigheder, Grundloven giver den ærværdige Klasse af Landmænd, hvis Arbeide ernærer Staten, og hvis Arm værner om Fødelandet. Gode Herrer og norske Mænd, Da Eders Forhandlinger nu ere tilendebragte, tilkiendegiver jeg Eder i Kongens Navn, at han med den Magt, Grundloven tillægger ham, nu opløser dette overordentlige Storthing. J vende nu tilbage til Eders fredelige Boliger, lykkelige ved Eders Samvittigheds Vidnesbyrd, at J have medvirket til Fædrenelandets Selvstændighed, og at befæste Eders Medborgeres Frihed; erindrer Eder da stedse, at Enighed og Orden udgjøre en Stats Styrke, og at dens Lyksalighed og Varighed kræver Alles Lydighed mod Lovens hellige Bud. En Fyrstes første Pligt er at bevare Løven hellig, denne høiere Magt over Konger og Folk. Aldrig have Nordens ældgamle Folk skiænket det Tilnavn: "den Gode" til Midhed uden Kraft. Viser i Eder som en værdig Afkom af disse agtværdige Forfædre! Beholder, som de, Fædrelandets Vel til Maal for alle Eders Bestrædelser, lærer, som de, Eders Børn, at den sikkreste Borgen for deres Rettigheder, er troligen at opfylde indgangne Pligter, Begynder atter de Forretninger, som J forlode for at svare til den almindelige Tillid. Guds Frygt er den eneste Frygt, et frit Folk bør kiende. Gid den blive Eders Veileder, og Loven for Eders Gierninger, Lyksalighed skal da fæste sin Bolig hos os, og Nordens Frihed skal staae urekkelig som dets Fielde. Forsynet vaage over Kongen, og beskytte hans tvende Riger, og det beholdt stedse Eder, gode Herre og norske Mænd i sin høie og hellige Varetægt! Prasidentens Svar Naadige Fyrste, De forenede Rigers, Norges og Sverrigs Kronprinds! De vigtige, i Nordens Aarbøger evig mindeværdige Forhandlinger, som vare Gienstande for dette overordentlige Storthings Sammenkaldelse, ere nu tilendebragte, og Storthinget ifølge deraf ved Kongens Bud hævet. Med Varsomhed og ikke uden Bekymring have det norske Folke Repræsentantere gaaet frem i at overveis og beslutte den nu saa heldigen tilendebragte Forening imellem Norge og Sverrig. De kiendte ikke, og kunde ikke kiende Kongens Hensigter, og det gialdt om en Beslutning, som maatte have de nærværende saavelsom de tilkommende Slægters Lykke eller Ulykke til følge. Kongen tilstillede dem Forslage, der vare byggede paa Erkiendelsen af Nationens Redtigheder; de bleve frembaarne af hæderlige Mand, hvis Aasyn ind giøde Tillid, hvis Fremfærd vandt Repræsentanternes fuldkomne Agtelse og bifald. Jndbyrdes Omsorg for begge Rigers Hæder og Held bevirkede Foreningen; indbyrdes Enighed og fælleds Bestræbelser ville - det ønske og haabe vi alle - befæste den.