Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1808-08-16
De har tagen til Gjenmæle i Politivennen, mod mit lidet Epigram i Skilderiet om – ikke Gæssenes Sommer plukning, men om deres Levende plukning. J den Anledning være det mig tilladt at svare Dem et Par Ord, hvormed jeg anseer vor Tvist afgjort. Jeg har ikke, som De, levet 14 Aar paa Landet og plukket Gæs levende; men, jeg mindes ret godt, at jeg engang efter en svær Sygdom mistede alt mit Hovedhaar, lod jeg en Kam gaae derigjennem fulgte de løse Haar uden mindste Svide eller Smerte med rykkede jeg derimod et fast Haar ud, der endnu ikke var modent, til at fældes, følede jeg, at det smertede. Saaledes bilder jeg mig i min Enfoldighed ind, at det ogsaa gaaer til med Gæssenes Fældning. Naturen vil ej pludseligen og paa eengang røve dem det Værn, den selv gav dem mod Veirligt og Jnsecter – hvi skulle vi Mennesker da gjøre det? – For at kunne strække vore lade Lemmer paa blødere Leier, for at faae flere og bedre Skrivefiedre, svarer DeOnei, raaber da jeg, heller ligge vi haardere, slettere, heller skrive vi daarligere og med uslere Penne, end vi forskaffe os disse Beqvemmeligheder ved at martre vore Medskabninger! De mener, at Dyret intet føler ved at plukkes levende, fordi det strax efter at være plukket æder roligt ved sin Plukkers Side. Men, kjere Hr. Pastor, hvad vil De vel, at det lidet værgeløse Dyr skal gjøre mod den, der kalder sig selv Skabningens Herre og nyligen har gjort det end værgeløsere? Græsser den hungrige Hest ej rolig ved Siden af sin bødelagtige Rytter, Og Bruce, som fortæller, at i Gondar udskæres Kjød af levende Oxer og fortæres strax raat, taler ikke eet Ord om, at disse sætte sig til Modværge, mod dem, der saaledes flænge i deres Kjød. De holder for, at Gaasen ej lider ved at være plukket, fordi den ei oftere, end ellers, søger Vandet. Men, hvi skulde det nogne Dyr, røvet sit sædvanlige, naturlige Værn mod Vandets umiddelbare Paavirkning, oftere, end for den blev plukket, søge Vandet, det er tvertimod heelt naturligt, at det end sjeldnere søger det. Jkke mod den hæderværdige Stand, De har den Ære at være Lem af, har jeg gjort Udfald, som De behager at paadigte mig. Dertil agter jeg den for højt. Var Forslaget kommet fra en Pennefabrikør, fra en Valdbyekjerling, vilde jeg have smilet derved og ynket Egoisten. Nu kom det derimod, brammende bebudet, fra den Mand, der skal præke Jesu blide Lære, som ej tillader vore Medskabningers ufornødne Martren - og jeg harmedes. At jeg ikke har læst Deres Forslag, kommer deraf, at dette var umuligt; fordi en ædel Mand her i Staden strax havde opkjøbt det heele Oplag, ikke for, som De ønskede, at udbrede det blandt Bondestanden, men for at standse dets videre Kundgjørelse. Qvintessencen deraf har jeg derimod læst i Dagen, ligesom og dets senere Anbefaling sammesteds. Deres Velærværdighed synes at være misfornøjet med, at jeg skrev et Par Linier mod Dem i et Dagblad og ei udarbeidede en fuldstændig Afhandling om det omtvistede Æmne. Det sidste overlader jeg vore Dyrlæger, da baade Kundskaber og Tid dertil mangle mig. Og det første kunde jeg saa meget mindre drømme om at De vilde optage ilde, som De deels upaaanket faae - Dagens agtede Redacteur i sit Dagblad anprise Deres Forslag, deels selv ofte, og fornemmeligen i afvigte Efteraar, i samme Blad har meddeelt Publikum adskillige interessante Efterretninger. Er det da blot Modsigelser, De ej kan taale i Dagblade, og vil De kun i vidtløftige Afhandlinger see Deres i 2 Skillings=Piecer gjorte Forslage modsagte, At vor ædle Fyrste vil lade kyndige Mænd nøie undersøge, om Gæs uden Marter, uden Skade kunne plukkes levende, og at det, hvis dette ei er Tilfældet, enten aldeles forbydes, eller dog kun under visse Betingelser og til visse Aarstider tillades, vover jeg at nære fast Haab om, og jeg kan desto lettere for Fremtiden være aldeles taus i denne Sag. G. T. Bang.