Berlingske Tidende, 1753-09-21
Provst udi Sochelunds Herred og Sogne Præst til vor Frue Kirke her i Kiøbenhavn, ved Døden afgangen. Fortsættelse paa seeneste Artikel, angaaende den Maroccanske Affaire. Jntet kunde være meere stridigt imod Hoffets Tanker end saadan Omgang, og med største Mishag fik man den Tidende i Kiøbenhavn i September=Maaned samme Aar. Man beflittede sig straxen paa at indsee og forekomme Sviterne deraf, men man merkede strax efter, og førend man kunde forebygge det, at disse ubehagelige Conseqvencer allerede vare arriverede, og at Kiøbmændene af andre Nationer, som vare ophidsede imod en Person, der vilde støde dem ud, havde funden Leylighed til at sætte Sultanen af Marocco Mistanker i Hovedet imod ham, og havde bragt denne Herre til at bryde Tractaten og lade arrettere Hr. Lonqueville med de faae Folk som han havde hos sig, og en Deel af Coffardie Skibenes Mandskab, hvilket Morerne havde været saa tredske at trække til Lands. Den Prætext man brugte for at sætte Farve paa denne Overtrædelse af given Parole og saa aldeles mod Folke=Retten stridig Voldsomhed var denne, at Hr. Lonqueville giorde Anstalt til at bemægtige sig, Trods Sultanen, nogle Stæder af Landet. Aldrig var vel noget mindre bleven tænkt paa, eller havde mindre Rimelighed: Thi langt fra at have taget de Mesures der kunde røbe slige Desseins, havde derimod denne Hr. Lonqueville blottet sig for alt det, der kunde sætte ham selv i Sikkerhed. Han havde sendt Kongens Skibe tilbage; han havde forføyet sig næsten allerne tilligemed de Effecter og Penge, som var destineret til Handelen, hvilke han tænkte at have sikker nok, ind i Morernes Hænder. Han havde ikke meere hos sig end en haandfuld Folk, som vel kunde tage Deel i hans Ulykke, men ikke afvende den. Hr. Lonqueville kunde vel lastes for Uforsigtighed og blind Dristighed, men ikke for Jntriguer og hemmelige Rænker. Jmidlertid da man lettelig kand indbilde den noget, der vil lade sig indbilde, saa blev han, endskiønt han var næsten gandske allerne og uden Vaaben, anseet som en publiqve og farlig Fiende, og som saadan een ført til Marocco, tilligemed de 12 Personer, som var alt hans Følge og de 32 Matroser, som man havde fundet Middel til at Kiøbenhavnske Danske Post-Tiden der faae fat paa. Maj bemægtigede sig de Penge og Effecter, som de Danske Kiøbmand havde betroet ham, og man anholdte alle hans Papirer. Derudi havde maaskee de, som gierne havde seet hans Fordærvelse, gjort sit Facit paa at finde det, som feylede dem endnu til at giøre hans Ulykke fuldkommen; men det faldt gandske anderledes ud, og Prinzen af Marocco saae intet derudi uden Beviser paa Calumnie, og profiterede intet uden det, at han lettelig kunde blive overbeviist med egne Øyne, af at læse hans Jnstruxer in Originali og hans allerhemmeligste Papirer, hvor visselig Kongens Ordres havde været forfattede, og hvorledes de aldeles ikke smaaede af andet end billighed og Fred. Derpaa formildede denne Herre kort derefter Hr. Lonquevilles og de andre Danske Folkes Skjebne, og merkede man at fra den Tid forgik ham hans onde Troe til dem, efter Haanden, og at han blev Dag fra Dag meere disponeret til at oprette sin første Hidsighed, og fornye igien den Tractat, som han ikke længere kunde nægte sig, at have brudt uden Aarsage. Han affærdigede til den Ende en Jøde, som nød den Ære af hans Fortroelighed, hid til Kiøbenhavn med et Brev, som skulde give Anledning til Forliigelse. Men som Hans Majestet agtede denne Facon stridig imod sin høye Respect, fand han ikke for godt at antage Personen til nogen Underhandling, men efter at have ladet ham begægne med sin sædvanlige Ædelmodighed, sendte han denne Udsending tilbage uden noget andet Svar, end et Brev, hvori Hans Majestet bifaldt Hr. Lonqueville i aldt det han havde gjort i Kraft af sine Jnstruxer, men forbeholdt sig at lade undersøge, om han derimod havde forløbet sig, og i saadan Tilfælde straffe ham derfor, begierende derhos at i hvordan end hans Opførsel havde været, maatte han strax blive ham sendt tilbage, ligeledes de 44 Personer, som vare i Fangenskab med ham. Men Hans Majestet, havde endnu ikke tænkt, at tage kraftigere Mesures for at befrie ham fra de Baand, han var fast udi. Han havde havt Ræt til at revangere slig Omgang med en Betient der var forsynet med Hans Majestets Fuldmagt og Creditiv, hvorover han selv var allerne Dommere, og som skiønt han var straffældig for sin Herre, for at have overtrætsine Jnstruxer med alt for megen Nidkiærhed, dog intet havde brudt imod Prinzen af Marocco udi noget. Hans Majestet kunde have giengieldet med Rente alt det Onde, der var gjort imod alle dem, der vare med Lonqueville: Men Hans Majestets Kiærlighed for denne endskiønt liden Deel af sit Folk, bragte ham til gandske andre Tanker, og som en retsindig Konge og Lands=Fader, tog han ikke i Betænkning, at ansee den ædelhiertede Ære at frelse dem, høyere end den Lyst, at stille sin Fortrydelse tilfreds, der var gandske retmæssig, men kunde foraarsage deres Ulykke. Og derfor saa snart han havde faaet deres Hæftelse at vide, havde han stillet Ordres dertil, at de paa alle muelige Maader, skulde blive en erstøttede og forsikrede om en snar Forløsning.