Viborger Samler, 1778-10-19
NB. Mel 10000 Ge Mandagen d. 19 October. Den knipske Pige. (En Fortælling. Jr. Simpler, en temmelig bemidlet Adelsmand, levede paa sit Landgods. Selv havde han ingen Fortienester, men han fortalte enhver, der besøgte ham, hans Forfædres fortienestfulde Bedrifter, og disse vare saa store, at han vidste intet at lægge dertil. Blot ved Lediggang adskilte han sig fra sine Bønder, som dog i det mindste ved Og deres deres Arbeide vare Staten nyttige. Han tilbragte sin meeste Tid med at sove, og hadede alt, hvad som kunde hindre hans Rolighed. Endog Middagsmaaltidet kom ham ofte meget ubeleiligt, siden Middagen gemeenlig fandt ham endnu i den sødeste Morgenslum. Uagtet hans Uvirksomhed havde han dog engang gjort sig den Uleilighed at avle en Datter, som nu alt var voxen og i Stand til, efter hendes Frue Moders Død, at fordrive alle huusligge og andre Bekymringer fra hendes Hr. Faders Kanopee. Denne Pige er egentlig Heltinden i min Fortælling. Hun var smuk, (thi jeg har mærket, at Heltinden, i en Fortælling maa altid være det) og hvis jeg var en Romanskriver, vilde jeg, i Følge mit Embede, ligne hende ved Solen, eller i det mindste ved en Stierne af første Størrelse. Hun var neppe 18 Aar gammel, da hun alt saae sig omringet af et temmelig Antal Friere, og endnu fleere Elskere. Jngen af dem var efter hendes Smag, de bleve alle afviste, endskiønt hendes Fader havde givet nogle af dem, og deriblandt i sær en meget riig Kiøbmand sit Løfte. Forgieves beraabte de sig derpaa Hun beviiste, at han maatte have lovet det i Søvne. Man kaldte hende i den heele Egn den knipske Skiønhed. Jngen vovede nu meere at anholde om hende. Jmidlertid forløb den Tiid, da hendes Ho des Yndigheder vare paa det stærkeste, og hun blev 30 Aar gammel, førend hun blev gift. Denne Sag begyndte at gaae hendes Fader til Hierte, skiønt han ellers ingen Bekymring tog sig til. Han lod hende komme for sin Kanopee, og formanede hende alvorlig at tænke paa at faae en Mand, hvis hun ikke evig vilde blive en gammel Jomfrue. Nu indsaae hun paa eengang, i hvad Fare hun svevede. J Smukke, som ere 30 Aar gamle og have ingen Mænd, forestiller Eder hendes Fornemmelser; thi J kunde det best. Enhver Beskrivelse vilde være ufuldkommen. Hun besluttede at tage den første Mand den beste, der vilde have hende. Nogle Maaneder biede hun endnu forgieves. Endelig faldt det til al Lykke en gammel Doctor i Nabolauget ind, at han var 60 Aar gammel, at han kunde forøge sin Formue ved en riig Kones Midler, at han, naar han blev ældre, behøvede en Kones Opvartning og Pleie; kort sagt, at han ikke kunde handle fornuftigere, end naar han giftede sig. Hans Valg faldt paa denne rige Herremands Datter, og han besluttede strax at frie til hende. Han kiendte hende for lang Tiid siden, thi hendes Frue Moder havde brugt ham i hendes sidste Sygdom. En gammel støvet Chalse, som ofte havde med sin Raslen forkyndet de Syge Doctorens Komme, og med ham deres Døds Nærmelse, blev nu oppudset og forspændt. Han foer under Bryllups Bekostningernes Beregning hen til Gienstanden for hans 60 Aars Kierlighed. Han kom derhen, gjorde nogle Komplimenter fra forrige Aarhundrede, bad hende i de meest rørende medicinske Udtrykke om hendes Hierte og hendes Penge, kaldte hende hans Lebenspulver, Lebenselixir, og blev lykkelig. Maatte dog dette Exempel omvende alle knipske Skiønheder! Veien Hos Veien til Lykken. En Drøm. Jeg drømte engang forleden, at jeg kom i en meget behagelig Egn, hvor der laae en grøn Slette omkring et høit Bierg, paa hvis Spidse jeg blev en prægtig Bygning vaer. Strax faldt mig et Menneske i Øinene, der spadserede paa Sletten. Jeg nærmede mig til ham. Efter en liden Samtale, som angik Veiret, Amerikanerne, Krigen i Tydskland, og andre deslige Ting, som ofte fylde de tomme Huller i Forstanden og i Samtaler, bleve vi nærmere bekiendte. Jeg spurgte ham, hvad det var for et Slot, der laae lige for os paa Bierget. Han sagde mig, at det var det Sted, hvor Lykken holdt Hof og uddeelte sine Foræringer. Vi gik nærmere til Bierget, og han viiste mig de mange Veie, der gik til Slottet. Foran paa den Vei, der faldt mig først i Øinene, var et Huus. Jeg fik at vide, at deri boede en Skræder, der gav dem, der valgte denne Vei, Rekommendationer til Lykken. Vi saae mange slette, eenfoldige Folk gaae ind i dette Huus, som strax derpaa kom ud igien klædte i Guld og Sølv, og udrustede af Skræderens Hænder med øiensynlige Fortienester begave sig paa Veien til Lykkens Boelig. En anden Vei drog nu al min Opmærksomhed til sig. Denne var udpyntet med Skiørter, Snørliver, Adriener, Salopper og deslige Fruentimmer=Stats. Mange gik denne Vei, og kom ikke uden Fordeel tilbage. Jsær gik mange i sorte Klæder derhen, og de fleeste kom tilbage igien med et Papiir, som jeg næsten ville svære paa var en Vokation. Endnu en anden Vei var fuld af Van Hos Vandrende, som ved hvert Skridt udstrøde Penge. Strax vare der Lakayer, Kammerjomfruer og andre Personer ved Haanden, som omhyggelig opsamlede alle de udstrødte Penge. De Folk, som gik denne Vei, kom tilbage med Patenter, gunstige Domme, og med eet Ord, med alt, hvad de havde søgt. Jeg saae endnu fleere deslige Veie, blandt andre een, hvor man med Vers nærmede sig Lykkens Trone, men jeg saae kun alle disse med et flygtig Øie, thi min Ledsager havde lovet mig at fore mig til en Vei, hvor man kunde komme op til Lykkens Tempel ved blotte Fortienester; men jeg fik den, desværre, ikke at see, thi jeg vaagnede alt for tilig.