Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-01-06
Hvorledes det gaaer med Saxo og Snorro Dette Spørgsmaal, maa Undertegnede tilstaae, har ogsaa ligget ham, allerede i lang Tid, paa Hjertet. Saa ganske var al Tale om denne Gjenstand forstummet i offentlige Blade - i det Mindste i dem, som kom Undertegnede for Øie, at han allerede begyndte at frygte, at hiint Foretagende havde fundet Hindringer, som ganske havde standset dets Fremgang. Des kjærere er det ham, ved det af Hr. Grundtvig i Skilderiet, for 1817 No. 99 indrykkede Stykke, at være bleven forvisset om, at denne Frygt var ugrundet. Men mindre har han følt sig beroeliget og tilfredsstillet i Henseende til et andet, ogsaa af Hr. Grundtvig i ommeldte Stykke omhandlet Spørgsmaal, dette nemlig: hvad forslaaer af et Skrift, hvis Bestemmelse er at blive menig Mands Læsning, om det endogsaa kun var i Danmark, 2000 Exemplarer, som siges at være Alt hvad af de indkomne Bidrag kan bekostes. Paa denne Maade er der jo, ved saa store Forberedelser, og ved saa betydeligt et Sammenskud, som ikke letteligen noget andet Værks Udgivelse er bleven paabegyndt med, icke bleven udrettet mere, end hvad der uden alt dette godt kunde være skeet. Thi hvor ofte er derikke af et eller andet almeennyttigt Skrift, et Oplag af nogle tusinde Exemplarer, uden saadanne Hielpemidler bleven bekostet og udsolgt: Eller skulde dette maaskee være nok, at man ved de indkomne Bidrag seer sig istand til at sælge 2000 Exemplarer af Saxos og Snorros Krøniker til en meget lav Priis, Undertegnede maa oprigtigen tilstaae, at han virkeligen ikke finder dette stort bedre end Jntet. Thi forudsat endog, man saae sig i Stand til, hvad man dog neppe giør, at forebygge, at den Fordeel, at kunne kjøbe hine Krøniker til en saa lav Priis, kom Speculantere tilgode, istedet for dem, som den var tiltænkt, hvor lidet var dog dette, at 2000 Jndivider, iblandt een Million, eller to Millioner ifald vi ville tage Norge med, uden store Bekostninger kunde kjøbe dette Værk, med Hensyn til hiint attraaede Maal, at det skulde blive Almuelæsning? Er derimod Alt, hvad man ved den første Udgave, af Saxo og Snorro attraaer, som Hr. Grundtvig siger, at lukke Dør og Øine op, eller hos Nutiden, at vække Sands for Kundskab om Oldtidens Tildragelser, da kunde dette ligesaa godt skee, om de to tusinde Exemplarer bleve solgte til en Priis, som en Forlægger uden Tab kunde sælge dem for, thi at de vilde blive solgte, og komme ud iblandt Folk, derom kan der dog vel ikke være Tvivl. Min Mening er da denne, at de Bidrag, som ere indkomne til Udgivelsen af Saxos og Snorros Krøniker, kunde anvendes paa en bedre Maade end denne, at man ved Hjelp af dem sælger det meerbemeldte Antal af Exemplarer under Bogladeprisen, og mit Forslag er, at man benytter hine Bidrag til at oprette en Fond, hvoraf man først til Udgivelse af Saxo og Snorro, siden ogsaa til Udgivelse af andre almeennyttige Skrifter, kunde bestride det første Udlæg, og hvormed man i alt Fald kunde dække det muelige Tab ved et saadant Foretagende, men at de saaledes udgivne Skrifter, skulde sælges til en Priis, som vel maatte være saa moderat som mueligt, men dog en saadan, hvorved ikke allene de medgangne Omkostninger kunde erstattes, men hvorved ogsaa baade Udgiver og Forlægger kunde nyde en billig Fordeel, og at der da tillige foranstaltedes af Snorros og Saxos Krøniker et saa stort Oplag, at ikke alene det mere dannede Publicum kunde forsynes med de fornødne Exemplarer, men at ogsaa Forraadet kunde blive tilstrækkeligt til at Almuen kunde lære disse Oldtidens Mindemærker at kjende paa den Maade, som af Sagkyndige maatte skjønnes at være den meest hensigtmæssige. Hvor stort et saadant Oplag skulde være, vil Undertegnede ikke afgjøre men at to eller tre Tusinde Exemplarer intet forslaae, er indlysende for enhver. Men skulde det maaskee være at befrygte, at naar man med store Bekostninger havde foranstaltet et saa stort Oplag af Saxo og Snorro, som formenes at udfordres, ifald det tilsigtede Øiemed nogenlunde skulde opnaaes, at dette da skulde blive liggende usolgt, og at saaledes alt skulde være tabt og spildt? Jeg troer det ikke. J al Fald vilde det let ved høiere Foranstaltning kunne forebygges. Var det urimeligt, om det blev ethvert Skoledistrict paalagt, enten af Skole cassen eller ved Sammenskud at anskaffe et Exemplar? Hvor meget vilde ikke dette allerede udgjøre. Og saa ganske er vist ikke al Lyst til at høre eller læse noget om Fædrenes Jd og Bedrifter uddød, at man ikke skulde kunne gjøre Regning paa et betydeligt Antal frivillige Kjøbere, baade i Danmark og i Norge. En Udgave af Saxos og Snorros Krøniker, som saavel med Hensyn til Prisens Billighed, som ogsaa med Hensyn til Beqvemhed og Nethed, var et Sidestykke til den af Professor Rahbek foranstaltede, og af nu afdøde Directeur Schulz trykte og forlagte Udgave af Holbergs Skrifter, vilde vist ikke vandre til Urteboderne. Og var den nu bleven udsolgt, saa havde man det Udlæg igjen, som af ovenmeldte Fond var bleven udredt, og denne kunde da igjen tjene til at fremhielpe andre gavnlige litteraire Foretagender. Det Honorarium, Hr. Grundtvig med Rette kan fordre for sit Arbeide, vilde ogsaa foreløbigen af denne Fond kunne udbetales ham, da samme kunde ventes igjen at ville komme ind ved Krønikernes Udsalg. Bedre er det upaatvivleligen at attraae et lavere Maal, som tilfulde kan opnaaes, end et alt for høit, og da blive staaende paa Halvveien. At bringe det derhen, at Saxos og Snorros Krøniker i denne Forstand kunde blive Almelæsning, at et Exemplar deraf for en ringe Priis kunde anskaffes i ethvert Huus, er for nærværende Tid vist en Umuelighed. Men at foranstalte en Udgave af samme, som af Enhver, der har Lyst og Evne at anvende noget i den Hensigt, at faae Kundskab om Fædrenes Bedrifter, for en nogenlunde billig Priis kunde kjøbes, dertil troer jeg, man ved den sammenbragte Sum er bleven sat i Stand. Ligesom jeg ogsaa troer, at man herved paa bedste Maade vilde forberede Opnaaelsen af hiint høiere Maal engang i Tiden. Og kunde nu tillige forbemeldte Sum paa den forhen foreslaaede Maade fremhielpe Udgivelsen af andre, helst til Oldtidens Historie hørende Skrifter, som ligeledes fortjente at komme til almeen Kundskab, saa vilde vist ikke nogen af Giverne fortryde paa at see deres Gaver anvendte paa en Maade, som ikke alene ei var stridende imod den Hensigt, i hvilken de blev givne, men hvorved denne endogsaa paa en fuldkomnere Maade og i en videre Udstrækning blev befordret. H. A. Brolund, Sognepræst til Svindinge i Fyen. Om Kanekjørsel. Wanekjørsel er sikkerligen een af de offentlige Fornøielser, som fortjene at kaldes uskyldige, saalænge de ikke er de Gaaende til Uleilighed. Men da Nytten bør her foretrækkes Fornøielsen, saa burde ingen Kanskjørsel være tilladt a) i Stadens Hovedgader, som Østergade, Vimmelskaftet, Kjøbmagergaden &c., og b) paa Kongens Nytorv, hvor fem Hovedgader krydse hverandre. Naar det er mørkt om Aftenen, ere de Gaaende paa denne Plads hvert Øieblik udsat for at blive overkjørte af de frem og tilbagesagende Kaner, der stundom endog styres af Drenge, som ikke forstaae at kjøre. Overalt skjønnes ikke, hvorfor den halstyrrige Kjørsel mere skal være tilladt i en Kane end i en Vogn, især paa en Tid af Aaret, hvor det desuden kan være farligt nok at gaae til Fods, til at man endog hvert Øieblik skal være nødsaget til at retirere for hver Dreng, der har 12 s. tilovers til at kjøre en Tour i en Kane. Den hele Misbrug kunde hæves, naar det blev de saakaldte Skillingskaner aldeles forbudet at kjøre paa Kongens Nytorv, og alle andre Lyst kaner at kjøre igjennem Stadens Hovedgader. Der kunde anvises dem Plads uden for Porten, paa Toldbodveien o. s. v. - J Stockholm, hvorKanekjørsel er almindeligere end her, seer man aldrig en saadan Jagen igjennem Gaderne.