Aarhuus Stifts-Tidende, 1828-06-14
Blandinger. En engelsk Officeer ved Navn Wilson der har bivaanet en Mønstring som Storsultanen holdt over sin Livvagt, har fortalt derom saaledes: "Pladsen, hvorpaa den holdtes, var en smuk Dal, omgiven af mildtskraanende Bjerge. De turbansmykkede Hoveder vare sammentrængte i en tæt, ubevægelig Masse, og saae ud, som om de Troendes Forsamling allerede var kaldet tildoms for Prophetens Ansigt, saa rolig var deres Stilling. Mod Middag kom Sultanen, paa en arabisk Hest, ledsaget af en Skare prægtigt klædte Officerer. Han er en smuk, imponerende Mand; hans Ansigt har en Blanding af græske og tyrkiske Træk der ligger megen Siel deri, megen Eftertanke og Bestemthed; hans Skjæg er ravnesort. Naar jeg undtager Turbanen, der foran var prydet med et kostbart Diamants=Spænde, var ingen Deel af hans Klædedrag prægtig; Mange i hans Følge vare klædte langt rigere end han. Vort Selskab bestod af adskillige Europæere, og da Sultanens Blik engang faldt paa os, læste vi deri et Udtryk af Foragt og tyrkisk Stolthed. Han red med megen Anstand i langsom Skridtgang, Hans Yndlings=Livvagt, der omsluttede ham gandske nær, saasnart han havde taget sin Plads i Dalen, var den hvide Livvagt, som bærer dette Navn fordi den fra Jsse til Fod er klædt i Hvidt. Den bestod af : særdeles smukke Folk, der Alle vare meget høie og ranke. Jkke langt fra den hvide Livvagt holdt en Skare, som ikke faldt mindre i Øinene, men dog var klædt med mindre Pragt at det var den røde Livvagt. Dennes hele Dragt var rød. Den nyder ikke saa megen Naade som hiin. Blandt begge Skarer saae man ikke een eneste gammel Kriger. Musiken lød; gjennem Dalen lød et vildt Skrig - Vaabenøvelserne begyndte. Alle vare gode Ryttere. Omsider steeg Sultanen af, og gik ind i det Sommerhuus, der var bygget for denne Høitidelighed. Her lagde han sig paa en Divan, omgiven af nogle Favoriter, og besaae gjennem den aabne Dør, de opstillede Krigere. Deres Vaaben, ere ikke frygtelige. Deres Atagan er er Slags kort Sabel, som en Dragonerklinge vil kunne overhugge. Deres Kandschar eller Dolk er i Slaget kun til liden Nytte. Efter at de nogle Gange vare passerede forbi Huset, steeg Sultanen igjen til Hest, og blev strax omringet saa tæt af sin hvide Livvagt, at man, formedelst dens uhyre store hvide Fjederbuske, ikke var istand, til at see det mindste Glimt af ham Det liventede, at Sultanen pludselig har tabt Modet og erklæret sig villig til at underhandle, mennes at kunne have tre forskjellige Bevæggrunde, enten at Porten forgiæves har ventet paa at nogle af de store europæiske Magter vilde erklære sig mod Rusland, eller og at Frankrige og Engelland have detlareret: at den maa give efter naar den vil gjøre Regning paa deres Bistand, eller at Sultanen begynder at frygte, for en farlig Opposition af det gamle Krigsystem imod det nye. (Man har jo opdaget en Sammensværgelse blandt de forhenværende Janitskarer inde i selve Constantinopel, som ei gik ud paa mindre end Storsultanens Liv.) Dette Skridt vil imidlertid tjene til at opklare hvorledes Rusland forlanger sine Fordringer opfyldte, en Oplysning som den franske Udenlandsminister nyligen erklærte at maatte erhverves, nemlig om hvor stor Pengeerstatning Porten skal betale for de russiske Krigsudrustninger, og hvorledes den forlangte Gaarantie for den frie Skibsfart paa Sortehavet skal stilles, og som næsten ikke kan tænkes paa anden Maade end ved at Kastellerne paa den ene Side af Bosphorus og Dardanellerne blive besatte af russiske Tropper, ligesom Gibraltar er besat i et fremmed Land af Britterne. Courier frangais gjør opmærksom paa et Udtryk i det russiske Manifest, som den finder høist mærkeligt, nemlig: "at Skibsfarten gjennem Bosphorus fremtidigen vilde blive sikret en uforkrænkelig Frihed." (Maatte kun Følgen blive, at den christelige Folkemængde blev adskilt fra den mahomedanske, saa er Menneskevennens Ønske opfyldt.)