Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1778-12-18
En Tale, holden af en Craatisk Geistlig til de, som ere dragne i Feldten. O Gud, Du som elsker Fred, er en Fiende af Krig, af Blods Udgydelse, og alle de forskrækkelige Ulykker, som Krigen fører med sig! byd enhver Krigs=Lue, som nu flammer paa din Jord, at den reent udslukkes. Befal og Krigs Jlden, som endnu ulmer i Asken, at den for bestandig dæmpes, og lad det menneskelige Kiøn, ja lad os beholde Fred - Fred, Amen. - Krig, mine Brødre, et forskrækkeligt Ord, forskrækkeligt for den Fred elskende Borger, hvis Haandtering nu blomstrer i Fred, forskrækkeligt for den roelige Landmand, som nu i Sikkerheds Skiød kan dyrke sine Marker, forskrækkeligt endog for den eftertænksomme Krigsmand, som veed ret at sætte Priis paa sit Blod, sine sunde Lemmer og sit Liv, Men forskrækkes vi allene ved det blotte Ord: Krig, hvilken frygtsom Angest maae da ikke Krigen selv, den forskrækkeligste af alle fordiske Ulykker, sætte os udi, Mine Been skiælve, mine Aarer hæve, mit Blod iis nes, naar jeg forestiller mig Krigen udi al dens Forskrækkelse. Tillader mig, mine Brødre, at jeg i Dag af maler foreders Øyne det forskrækkelige Billede, som min Siæl giør sig om Krigen, og forestiller eder det Skræksomme af Krigen i Henseende til de Lande, som føle denne Ulykke, samt i Henseende til de Hære, ved hvilke Krigen føres. Jeg har herved ikke den for en Patriot anstændige Hensigt, at svække eders krigerske Mod, saadant skulle og allermindst lykkes mig hos eder, thi hvem kunde giøre eder, J kjære Krigsmænd! forsagte. Jeg vil ikkun desaarsag foreholde eder Krigens skræksomme Billede, paa det at jeg deels kan indprente eder en Afskye for alle de Udsvævelser, for alle de Grusomheder, for alle de Umenneskeligheder, som formeere Krigens skræksomme Elendigheder, og opvække i eders Hierter Følelser af MenneskeKiærlighed, af en skaansom Forbarmelse over uskyldige MedChristne, deels legge eder den store Pligt, at bede om Fredens Vedligeholdelse, ret nær, ret følsomt paa Hiertet. Den evige Menneskenes Fader lade mig for din Naades Skyld opnaae min Hensigt: Amen. Hvilket afskyeligt Uhyre seer min Aand, en truende brændende Vrede lyner ud af dets Øyne. Det skiærer med Tænderne, og udskummer Rasenhed. Udi den høire Haand bærer det en Dolk, hvorfra neddrypper ryggende Menneske=Blod; i den venstre Haand, en Fakkel, hvis Lue synes at suappe efter Palladser og Hyt. ter. Dets vidt udsperrede Strube nedsluge Forraads=Huusenes Fylde, og Landmandens Sveed. Dets Hunger opæder Vildtet paa Markene, Fuglene under Himmelen, Hiordene af Engene, under dets svære Trin visner Sæden, Mark= og Hauge=Frugter fordærves. Hvorhen det stiller sin ødeleggende Vey, der blive Byerne satte i Brand, Stederne lagte i Aske, Fæstningerne ængstede, bestormede. Jndvaanerne udi samme blive snart satte i Hunger=Nød, snart ihielslagne med skarpe Sværd; der gaaer heele Familiers Formue op i Røg, der udbreder sig overalt Ulykke og Fordervelse. Skal nævne jeg eder dette Uhyres Navn, Det heder Krig. O Krig, hvor forskrækkelig er du for de Lande, over hvilke du udstrækker dig. - Dog, du har endnu en Side, fra hvilken du forekommer mig ligesaa forskrækkelig. Jeg seer en Valdplads. Forfærdelige Syn, Liig paa Liig opdyngede; Fædre til uforsørgede Børn, eeneste Sønner, Støtter, Forsørgere for bedagede trængende Forældre, Mænd, ømme Hustruers eneste Lykke, eneste Glæde, skiønne unge Menneskee, der ei blive som Mænd til Statens Støtter, henstrakte ved Kugler og Sværd, af Umenneske ligheds Haand berøvede deres Børn, nogne liggende i Strømme af deres udsprungne Blod. Jeg seer Døende vriende sig under dødelige Blessyrer, Ulykkelige med sønderslagne, afhugne Lemmer at vælte sig omkring iblant deres allerede døde Med=Mennesker. Jeg hører deres Hylen, deres Jammerskrig. Hielper, redder (beder den ene), dræ der mig eraaber den anden), min Siæl skiælver og hæver Bort Øye, bort fra denne skrækfulde Seene, fra disse Krigens forskrækkelige Virkninger. Langt fra Valdpladsen bliver ieg Gienstænde vaer, som vel ikke ere i saa høy en Grad. forskrækkelige, men kan dog ikke være ligegyldige for et følsomt Hierte, Krøplinger, som møysommelig og bedrøvelig slæbe omkring med et Legeme, der er gjort ubrugeligt til er nærende Arbeyde, og det under Armods nedbøyende Last, ja vel ofte i Følge med Hunger og Elendighed. Lidende, som den bestandig sig fornyende Smerte af bekomne Blessyrer piner, Syge, som langsom udtæres af de Krigs Besværligheders Følger, som de have udstaaet. Seer man ikke hos dem det Skræksomme, som Kugen fører med sig. O Krig, hvor forskrækkelig er du endog for de Hære, som du fører paa de efter Menneske=Blod tørstende Martis Marker. - Og J, mine Brødre, J skulle betræde disse forskrækkelige Marker, J skulle føres ud imod de hvædsede Sværd, den tordnende Jld og det dødsprudende Skyds, O Fred, Fred, maatte du dog ikke vige fra os, troer ikke mine Brødre, at min Tale skal indaande eder Frygt i Hiertet. - Hvo som giør sig et fordeelagtigt Begreb om sin Modstander, holder ham for stærk, for modig, han skal og stride desto forsigtigere, desto taprere mod ham. Men jeg behøver ikke at opmuntre eder til Behiertighed, saadant maae jeg overlade til eders Anførere, som have større Ret dertil. Jeg vil allene bede eder, at J bede med os om Fred, ikke om eders Fienders Undergang. - Naar Christne bede mod Christne, hvorledes kan det behage den Fader i Himmelen, hvis Børn vi og de ere: Jeg vil ikkun formane eder til, at J ingen Grusomheder øve, ikke røve, ikke plyndre, ikke sætte Jld paa de Uskyldiges Boliger, ikke ubarmhiertig dræbe værgeløse gamle Mænd, og diende Børn, ikke voldsom besmitte den qvindelige Uskyldighed, ikke drive ondskabsfuld Modvillighed, ikke paa en syndig Maade forderve Jordens Frugter, Borgerens og Landmandens Næringsmidler, og ikke ved Umaadelighed og Udsvævelser paadrage eder Sygdomme og Smerteer. En christelig Soldat maae ey være en Røver, ey en Morder, ey en Mordbrænder, ey et utugtigt og vellystigt Menneske, ey en Rasende, og ey et dyrisk Umenneske. I ere alle Bekiendere af den gamle christelige Troe. O værer og alle, eftersom eders Troe udkræver, troe imod eders Gud, troe imod eders Keyser, troe imod eders Standarteer, sande Christne, retskafne Helte. Amen. - Men du ubegribelige Gud, som ofte lader raabe til Mennesker, Fred være med eder, raab og paa en guddommelig Maade til de Mægtige, som have lagt Haanden paa Sværdet, med hiin Almagts Stemme, hvormed du fremkaldte Verdener af intet: Fred være med Eder! En Fabel. En Krebs gik baglænds. Krabben saae det og sagde skam dig ved din Gang, see paa mig, saa bør du gaae, Krabben gik da til Siden. Krebsen svarede: du har ingen Ære at tale med; du saae en Feil i min Gang, og du har en anden ligesaa stor i din egen. Laster du mig, fordi jeg ei altid gaaer ligefrem, det jeg dog helst vilde, saa viis mig med dit Exempel, hvorledes ieg rigtigst skal gaae. Man fortæller, at Krabben ei allene foragtede Krebsens Svar, men tiltog saaledes i Selvklogskab om sin udbildte rigtige Gang, at den afladelig lastede paa alle de andre Vanddyr, at de nu gik for lige, nu for kroget; nu halv ret, nu tilbage. nu til høire, nu til venstre Side, nu krøb de, nu fløi de i for hastig Fart, og hvad meere den kunde finde paa at sige. Den blev da omsider af alle øvrige Vanddyr anseet og beleet som en Daare. En gammel Giede sagde, saa gaaer det omsider med Spotteren. Kongelige Forordninger.