Københavns Adresseavis, 1769-03-22
At de spiller Bankerot, som ey allene har tilhandlet sig faste Eiendomme uden Penge, men endog betalt dem saa høyt og dyrt, at de ey kan vinde Renten af dem, og lang mindre noget til Afdrag paa deres Laan, det er ikke at falde i Forundring over. De derimod, som har Banko=Laan imod nøyagtigt Pant, og derhos præsterer præstanda, behøver ikke at frygte for Auctions=Værket. Det øvrige, som Autor frembringer, lige indtil Slutningen af sit Brev, er for den største Deel selv opdigtede Spøgerier; Synvendinger for Eenfoldige, egne Phantasier og Griller; urigtige Suppositioner; sammensøgte tomme Skræk=Ord; Blanding af allehaande mod og med; Ting, hvorom ingen Tvistighed er, urigtige Beretninger; Uleyligheder, derhar været ligesaavel tilforn som nu, utienlige ja skadelige Hielpemidler, med mere, som udgjør blotte Ord, og opfylder Ørene, og for resten slet indtet. Det er næsten ubegribeligt, hvor en Mand vover sig frem med saa oprørisk en Klage. Man hørte aldrig klages saaledes i den Tid da en Rustholdere maatte aftræde sit Rusthold til den, som derfor alleneste præsterede en Hest eller Karl, naar en anden Myndt, end Myndte=Tegn og Myndt=Sedler var gang bar, naar Brugs= og Masovns Eiere maatte for saa ussel Myndt afhænde deres Jern, naar en stor Deel af Landet var øde, og det øvrige dyrkedes af gamle Mænd, Qvinder og Børn. Naar selv samme uduelige Slags Myndt afskaffedes i den største Hast, og Kronen ey kunde skaffe reelt Myndt i Steder saasnart som behøvedes og tiltrængtes: Ja, naar det Onde gik saavidt, at man fik at see Jern brug, Masovne, Skove, Sædegaarde, Byer og Stæder, ved fiendtlig Haand at gaae op i Røg. Enten havde Nationen da en ugemeen Ædelmodighed, og Taalmodighed, eller og maae nu nogen Partie=Aand have Lyst deraf, at kunde drive alting til Forvirring, og hindre Fædernelandet fra at indhente dets forlorede Kræfter igien. Det maae nu være, hvorledes det vil, saa er Autors Paasund fordømmeligt; thi deraf er ikke det ringeste Got, men meget Ondt at indhente. Ved det øvrige Jndhold til Slutningen af Autors Brev, var vel Andledning til at forestille adskilligt; men en stor Deel igiendriver sig selv; den større Deel er allerede igiendrevet; og Resten findes saa kuldkastet i udkomne Skrifter, at nærmere Svar skulde alleneste blive en Jgientagelse og Opkogning af et og det samme. Dette erindres allene, at om Autor veddet Stykke, hvorudi han vil paastaae Nødvendigheden af en Conjunction imellem Kronen og Banken, til at resistere Coursens hastige Fald, havde tillige detailleret Force nings=Maaden, og hvorledes sammes Operation skulde anstilles, for at vinde Endemaalet: saa torde han maaskee have kundet skaffe sig det Omdømme, at han forstod noget meere, end at sammenføye klingende Ord, eller blæse Bobler, endskiøndt han er kommet noget seent med Forslaget, saa at det neppe havde kundet nyttes; men saalænge, han ikke har demonstreret saadant saa vil ingen Klog, som nogenlunde kiender Kronens og Bankens nærværende Tilstand, troe Antor i denne Henseende; langt mindre bifalde til Penges Efterledelse i de dybeste Kilder paa de høyeste Lofter, og fra Alteret selv; samt til at pantsætte Rigets Klenodier til de foregivne Næringers Frelse; som han eftertænkelig skriver. O! at ikke en blind Nidkierhed for en enkelt Jnteresse, eller en uværdig Animositet imod visse Personer, og deres Anstalter skulde have forledet Autor til at misbruge sin Beqvemhed og skrive dette unyttige Brev, Her var endnu adskilligt at anmærke, deels ihenseende til besynderlige Tallemaader, deels ihenseende til visse Tænkemaader og Formaale, blant hvilke sidste kan regnes Autors Tanker om Seddeel=Myndtens Realisering; men Tiden tillader det ikke videre, end i det sidstommeldte at tiene hannem med den Oplysning, at saa fornødent som det er, at fremlokke saavel samme Myndt fra dem, som deraf kunde indehave Capitaler, som og Sølv=Kobber=Plader=Skille eller Smaae=Myndt, der nu torde ligge unyttig saavel hos høyere som lavere, af Frygt at Seddel=Myndten ey kunde komme til noget betydeligt og ret Værdi i Handel og Vandel, men at man saaledes behøvede at tage til de første Slags, som en Nød=Penge i allehaande trængende Omstændigheder, ligesaa nomgiengelig fornødent er det visse lig at berørte Seddel=Myndt maatte ved Vexel=Coursens Fald vorde realiseret til Vinding af forbemeldte nyttige og tienlige Følger, og at faae en tilstrekkelig Pengestok i Circulation, saalænge og indtil Kronen formaaer, at lade slaae Sølvmyndt nok, og derimod inddrage saa meget af Seddel=Stokken, som kan prøves at overstige det nødvendige Behøvende; giørende ikke til Sagen, om end nogen Capitalist af Banlo=Seddeler skulde ved Tilfælde komme til at kiøbe sig nogen fordeelagtig Eiendom, som An tor slutter; thi for Almeenheden er det Fyldest nok, at faae de indsluttede Capitaler paa frie Fod, til Befordring af alle lovlige og nyttige Rørelser og Næringer, hvilke ellers formedelst Penge=Mangel, kunde komme til at lide eller hindres i sin Gang. Men, min kjere Autor, maae jeg uforgribelig spørge ham, om han har læst et i dette Aar, 1767 i Trykken udkommet Skrift under Titel: Bekommerlösa Stunders menløsa og owalduge Tankar a., tillige med de derover siden udgivne Forklaringer, Anledningen til saadant Spørgsmaal er, at jeg holder for, at om Autor havde læst dette, og det med Eftertanke, saa torde han deraf fundet ey alleneste det Lys, som kunde have foranlediget ham til, i sit Brev at have brugt en varligere Pen i saa vigtig en Sag, endnu er skeet, men endog, hvorledes Autor har udi de imellem os omtvistede Formaale, om Myndt og Cours, saa vidtstrakt Kundskab og Jndsigt, at vi begge derimod, uden Vanære, kan frit bekiende, at vore Raisonnements kommer meere af vore fattede Begreb a posteriori, eller om Effecten, alt som enhver af os har anseet den, end at vi kunde berømme os af, at have, ligesom han, skrevet noget i priori, eller af den Grund selv, der naturligviis har født det Onde eller Gode af sig, hvorom vi ere i Dispytte med hinanden; men at samme berømmelige Autor ey desto mindre kalder disse sine ovalduge Tankar alleneste den første Deel, som af Titelbladet sees; hvilket saaledes viser, at han har været findet, at udgive flere Dele i den Sag, og ved Slutningen af Verket yttrer han sig og erkiender, at i de saa kaldte Præliminair=Erindringer var endnu videre Oplysninger at tilføye, naar den rette Tid dertil var forhaanden. Af saadant, saavelsom af den rene Nidkierhed, og Omhed han forsikkrer, sig, uden Frygt for Had og umilde Domme, allerførst at have for Guds Ære, samt sine Medborgeres og Føddelands Velfærd, giør jeg den Slutning, at han har gjort sig skyldig og forpligtet til at fortfare i det Arbeyde, han saa berømmeligen har begyndt paa, og at meddele Publicum al den Oplysning herudi som rester: og som det nu ufeylbarlig hertil er den rette Tid, at fuld byrde Løftet, da der grasserer saa mange forskiellige Meeninger og ulige Tanker, om det ene saavelsom det andet: saa ønsker jeg, at Antor til Brevet vilde giøre cet med mig, og velmeent paaminde, eller ligesom opmane den forbemeldte Autor ikke længer at opsette med en saa vigtig Sag, der er saa høyt Magtpaaliggende, allerhelst han engang tilforn for nogen Tid siden, af en ærlig Mand, er derom bleven paamindt i den Svenske Garette. Jeg for min Part giver mig den Frihed, herved at iterere saadant, og legger til Grund, at det almindelige Beste fordrer et saa frivilligt Løftes tidlige Opfyldelse at det tilhører en ærlig Mand at holde sit Ord, naar almindeligt og enkelt Vel beroer derpaa og forfremmes derved; at nogen i anden Hændelse torde forevidende kunde sige: at denne Autor har uden Overslag paa Kostbarheden begyndt at legge Grundvold til en Bygning, hvilken han siden ikke har gidet fuldbyrde. Og tilsidst, at den Regel stedse gielder i Almindelighed: qui cito dat bis dat Om dette kan bevæge den gode Mand til at haste med sit yderligere udlovede Arbeyde, saa kunde det hænde sig at Autor til Brevet og jeg bleve mindre ulige i vore Domme og Slutninger; og imidlertid ønsker jeg Autor al Vil gaaende.