Aarhuus Stifts-Tidende, 1845-08-30
Vi meddeelte for noget siden, at en Kjedebro, som hang over en Flod ved Narmouth, brast i Stykker, under en Forestilling, som en Gjøgler gav med nogle svømmende Gjæs, ved hvilken Leilighed Broen brast og over 100 Mennester tilsatte Livet. En Mand, der lykkelig undslap Døden ved hiin skrækkelige Begivenhed, giver følgende Beskrivelse af sin Frelse, der i sine strækkelige Enkeltheder maaskee overgaaer Alt, hvad man hidtil har hørt af lignende Art. Han skriver: "Jeg maa takke en overnaturlig Aandsnærværelse og en kraftig Arm for min Frelse. Jeg følte noget Jern under mig og tog fat i det med krampagtig Haand. Da jeg havde Munden fuld af salt Vand, saa forsøgte jeg at holde mig i Veiret ved Broen og kom med Hovedet over Vandet. Jeg tog fat i Jernet og saae mig om. Neppe havde jeg gjort det, idet jeg endnu bestandig stod i Vand til Hovedet, førend En tog mig om Halsen. Jeg mærkede, at jeg kom under Vandet, hvorfor jeg gjorde min Arm fri, og slog ham i Ansigtet. Jeg maa have truffet haardt, thi Huden er endnu af mine Knoer. Derpaa tog et Fruentimmer fat i mig: jeg var nødt til at slaae efter hende, og Blodet sprøitede mig i Ansigtet og kom mig i Øinene. Jeg var endnu den Eneste, der befandt sig over Vandet, da jeg fik et Stød af Broen og sank. Endelig kom jeg atter op, medens flere Folk under Vandet klamrede sig fast ved mig. Jeg var i en fortvivlet Stilling. Jeg greb i Lommen, og medens jeg holdt mig fast med den ene Haand, lukkede jeg med den anden min Kniv op og skjar ned af mine Been, men kunde ikke faae dem, der holdt sig fast, til at slippe. Min Kniv og mine Hænder vare blodige. En Pige, tog mig om Livet; hun var ung og smuk; – jeg vilde ikke slaae efter hende, men Nødvendigheden bød det: jeg slog efter hende, hun styrtede bag over og druknede. Jeg skal aldrig glemme det Blik, hun tilkastede mig; det syntes at sige: "De har myrdet mig. Jeg brugte min Kniv endnu engang mod en Mand, sprang derpaa efter en Baad og blev tilligemed to Piger, som havde klamret sig fast ved mig, trukken op i den og kom lykkelig til Bredden. Der tabte jeg strax Besindelsen, og blev bragt til nærmeste Værtshuus."J Anledning af den stærke Sygdom iblandt Kartofler, der i Aar har hjemsøgt Holland, Belgien, nogle Dele af Frankrig og enkelte Punkter af England, navnlig Øen Wight, har den belgiske og franske Regjering, nedsat videnskabelige Undersøgelsescommissioner, hvis Beretninger snart kunne imødesees. Jmidlertid har en Professor i Forstvidenskaberne ved Universitetet i Lüttich allerede med megen Bestemthed udtalt sig derhen, at Sygdommen maa søges i en svampet Skimmel, som Botanikerne betegne med Navnet botrydis, imedens Landmanden der seer en neppe mærkelig Brandplet og tilskriver den enten altfor stor Tørke eller altfor stor Fugtighed eller Jnsektbid. Sygdommen begynder ved de øverste Blade, tildeels ogsaa ved Blomsterne og Frugtknopperne; en Deel af den grønne Bladflade mister sin Farve og guulner, derpaa viser der sig paa den nederste Bladflade en graa Plet, der snart derefter fremtræder i Skikkelse af en hvidagtig Duun. Den mikroskopiske Jagttagelse viser denne Duun som en lille Paddehat, der med utrolig Hurtighed æder sig frem i de saarede Dele af den nederste Bladflade. Sygdommen meddeler sig nu hurtigt Plantens Stilk, der faaer brune og sorte Pletter og døer hen tilligemed Bladene, efterat den iforveien har overdraget Sygdommen paa selve Kartoffelknoldene. De af Sygdommen angrebne Kartofler blive derved kjendelige, at Huden let løser sig, Kniven ved Jndskjæring i samme ingen Modstand møder, og at der ved Jndsnittet løber urene Vædsker ud og opstaaer en raaden Lugt, som ved frisk afskaarne Paddehatte. Man vil iøvrigt have iagttaget, at de tidligmodne gule Kartofler kun miste deres Blade, uden selv at lide, og at de blaae sildigt modne Kartofler meest angribes. Heelt ubeskadigede blive kun de Kartofler, der endnu fra den forrige Aars Høst ere blevne tilbage i Jorden.