Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-07-05
Der er ofte nok blevet talt i de sidste Aar om Nordslesvigs dierve Folk, og navnlig er det baade blevet sagt og sunget, at Slesvigs Bønder, Ryg mod Ryg, Skal slaae en Skandse fast og tryg Om Danmarks gamle Rige; men jeg maa ærligt tilstaae, jeg er ingenlunde sikker paa, hvor fast og tryg den Skandse vil blive. Jeg kommer derved til at tænke paa et gammelt Sagn, som maatte være Eder alle bekjendt Dybt nede under Kronborg Slot i en Kjelderhvælving, hvorhen aldrig nogen Solstraale trænger og som vanskelig noget Menneskefjed kan naae, sidder Holger Danske. En Ungersvend fik engang Lyst og Mod til at vove sig ned til ham og udførte det Da Holger mærkede hans Komme, sagde han: "Ræk mig din Haand." Da havde Ungersvenden været snild nok til at tage en Jernstang med, som han nu holdt frem og som Holger krystede, saa den beholdt Mærket af hans Haand. Men da han end ikke hørte Svenden omme sig, sagde han: "Det glæder mig, at der end er Mænd i Danmark, som taale et Haandtryk. Det kan nu synes os dristigt nok og al Ære værd, at trænge ned til Holger i hans mørke Bo, at opsøge Danskhedens gamle Kæmpeaand i hans afsides Gjemme, men den Berømmelse, som Svenden fik af Hølger, der sagtens længe havde ventet paa at blive gjæstet af danske Mænd, havde han ikkun tilsneget sig, og saasnart de først begge kom frem for Dagens Lys, maatte Holgers Glæde over Mændene i Danmark være forsvunden. Thi hvad han havde godtgjort var blot det, at vel var Jernet haardt endnu, men ogsaa hans egen Kraft var den gamle og Jernet overlegen. Mon nu ikke vi skulde kunne lignes med hiin Svend. Have vi maaskee fifftigt holdt gamle Holger en Jernstang hen, som han troskyldigt har øvet sin Styrke paa og derved tilsneget os Berømmelsen af ham, J alt Fald har vor Kraftprove fundet Sted i det Skjulte og kunde nok trænge til at komme for Lyset. Lader os engang standse med vore Lamentationer over Regjeringens Langsomhed, der, efter hvad vi nys have hørt, synes at være ugrundede, som vi altid have haabet de maatte være, og lad os endog standse med vore Vredesyttringer over Schleswigholsteinernes Nærgaaenhed, for at sige os selv: Have vi ikke selv forsømt ligesaa meget som vi klage at Regjeringen, har forsømt, have vi ikke skadet os selv ligesaa meget som Schleswigholsteinerne have gjort, Og endvidere vil jeg spørge, var, der for os ikke ligesaa fuldt Leilighed og Grund til at gjøre Noget, som der var for Regjeringen, Sandelig ikke blot Fædrenes Brøde, men Fædrenes Synder ere nedarvede paa os, Lunkenhed, Forsagthed, Usamdrægtighed træffe vi ved hvert et Skridt. Vee os for den Prøve, naar Holger vil trykke og i Haanden ved høilys Dag her paa Skamlingsbanken. Men det Folk, som ikke har Mod og Hjerte til at vove og at opoffre for sin egen fælles Sag, det kan Regjeringen ikke hjælpe, det vil Vorherre ikke frelse. Hvad jeg dernæst har at sige følger omtrent ligefrem af hvad der allerede er sagt: mener ikke, at noget Afgjørende allerede er udrettet, en afgjørende Seier allerede skulle være vundet. Vi have glædet os over Kongens aabne Brev, men ikke glemt at tilføie, gid Majestæten ikke maatte troe, at et Ord, om det saa var Kongeord, skulde ende Aarhundreders Trætte og Nød. Vi have glædet os over, at vi selv ere blevne vaagne, at den ligesom magnetiske Søvn, hvori vi saalænge laae begravede, endelig er bleven afbrudt; lader os da heller ikke glemme at tilføie: Blot vi ikke troe, vore allerførste Livsyttringer skulde være i Stand til at oprette den Skade, vi lede ved Aarhundreders Søvn og at vi som Grækerhelten Hercules kunde qvæle Slanger i Vuggen. Jeg negter ikke, at der nok er vundet en Seir, og jeg vil med Glæde berømme det, at der er beviist Manddom, men sandelig, der skal meere til. For en Begynder er det, som er skeet, ganske lovende; men bærer det Opnaaede ogsaa Forsættelsen i sig, at der vil følge Seir paa Seir indtil Afgjørelsens Time, Kommer den gamle Fortælling ihu om hiin Kamp paa Eiderholmen mellem den jydske Kongesøn og de tvende saxiske Kæmper. Under Kampen sad den gamle Konge ved Eiderens Bred og lyttede thi for Alderdom var han blind, – om han ikke skulde høre Skrep, sit gamle Heltesværd, klinge i Sønnens Haand. Saaledes har ogsaa i vore Dage gamle Danmark lyttet efter Skrep, og ikke forgiæves. P. H. Lorenzen var Helten, han gik i Kreds ikke blot med tvende, men med en heel Sal fuld af Modstandere, som ikke alle vare Skrællinger. J hans Mund lød Skrep, det tveæggede Sværd, første Gang, da fik den Gamle lige saa stor Lyst til Livet som han før havde havt til Døden, og medens han før satte sig nær ved Flodbredden for at kunde kaste sig deri, hvis han ikke skulde faae Skrep at høre, saa rykker han nu forsigtig Stolen tilbage, at han ikke uforvarendes skulde falde i Strømmen. Men endnu lytter han, om han ikke atter skulde faae Skreat høre; thi hvad kunde det hielpe, om det blot klang een Gang. Og hidtil har Skræp ikke klunget for anden Gang. Thi om vi fægte lidt i Luften med Klingen, hvæsse og prøve den, det er ikke Skreps Klang. Lad os ikke gjøre altfor mange Prøver med det Gamle, hvorom vi kunne være forvissede det ikke har tabt sin Kraft, naar blot det kommer i de rette Hænder. Hvad Holger vilde prøve og som dog skuffede ham, var Mandens Styrke, som skulde føre Sværdet; da først Sværdet var fundet, sagde gamle Vermund: Det er bedre at lade det blive uforsøgt. Anstiller derfor ikke nogen Kampprøve med Schleswigholsteinerne her paa Skamlingsbanken; thi her er den let nok, og det skulde ene være Skrep, som her kunde tage Skade. Men har i noget Mod og nogen Kraft, som varer længer end denne Dag lyser, saa kæmper med Schleswigholsteinerne, naar først J ere komne herfra, didhen, hvor Eiderholmen maatte være, og beviser da den Kraft, som Holger tiltroede Eder, saa vi med een Røst kunne sige naar atter vi samles her: Da klang Skrev anden Gang!" Derpaa talte den gamle Skolelærer Kloster paa sin sædvanlige lunefulde Maade, om vore Dages Bremenfeldter, der ville oprette et nyt Rige, Nordalbingien, og sammenlænke Slesvig med Holsteen, for at det skulde gaae prutsch ad Jernbanen over Hamborg maaskee til Bloksbjerg, omdet Hexeri, hvorved danske Folk skulde forvandles til Tydskere, om Unodigheden af at lære Tydsk for at være lykkelig, samt om Betydningen af Christian den 1stes Haandfæstning; han sluttede med et: "Held og Hæder over det fælles Fædreland. Endelig fulgte Hr. Pastor Møller fra Nykirke, der tog til sin Text Kong Philip af Macedonien, som ved de i Grækenland værende Ulves Hjælsøgte at tilvinde sig dette Land, men længe forhindredes deri ved Hundenes Gjøen og Vogternes Aarvaagenhed Alle disse Taler hørtes med stor Jnteresse; de afbrødes ofte af Bifaldsraab og sluttedes med ringende Hurra især vandt den sidste uddeelt Bifald saavel hos de mere Dannede som hos Bønderne. - Ved det paafølgende Middagsmaaltid udbragtes som sædvanlig en Række af Skaaler saasom: for Hs. Maj. Kongen (Sognefoged Frank Petersen, for Hs. Maj. Dronningen (Pastor Helweg), for Hs. kgl. Høihed Kronprindsen (Møller Staal), for Rødding Høiskole (Pastor Hertel), for sammes nidkjære Lærere og især dens Forstander, Pastor Helweg (L. Skan) for Festbestyrelsen for Høiskamling (Pastor Brandt), for Prof. Flor, for den danske Mand og den danske Qvinde(Pastor Østrup, for Regjeringspræsident Scheel, for de dansksindede Stænderdeputerede osv. Under disse Tale, rullede nogle vældige Tordenskrald hen over de Lyttendes Hoveder, men da man forlod Bordet var Himlen kla igjen. - Efter Maaltidet drog man hen til et Sted paa Banken, hvor Bestyrelsen for det Actieselskab, der eier den agter til næste Sommer at opbygge et grundmuret Huus, til Afbenyttelse ved de fremtidige Fester; her talte Pastor Helweg og Pastor Moller igjen til de Forsamlede, den Sidste om de 3 afdøde Slesvigeres, v. Wimpsens P. H. Lorenzens og P. Nielsens Minde. Hermed vare Talerne sluttede, og Bortlodningen af de udstillede Jndustri- og Agerdyrkningsgjenstande tog sin Begyndelse, medens den der ikke deeltagende Ungdom spredte sig mellen Dandsepladsen, Teltene og Skoven, fra hvilke Steder Sang og Musik afvexlende lød igjennem den smukke stille Aften. Kl. 7 afseilede de fyenske Dampskibe, da Solen sank under Horizonten blev det store Dannebrogsflag strøget, og nu stege Raketter og anden Kunstild afvexlende i Veiret, til Mørket faldt paa og det store Baal for sædvanlig tændtes, der i flere Miles Afstand hilsede de hjemdragende Skarer Farvel fra Bankens Tinde.