Aarhuus Stifts-Tidende, 1841-02-03
Nu have De, mine høitagtede Medborgere, og ikke blot De, men alle de Mænd, som den offentlige Tillid første Gang kaldte til Sæde i de fire forskjellige Folkeraad, som vor bortgangne Konge indstiftede, aldeles fuldbragt det Hæderskald, der var dem betroet. Den hele store Jndretning, hvorfor Frederik den Sjette velsignes af det taknemmelige Folk, har saaledes lagt et betydende Trin tilbage. Blikket udvider sig derfor til samtlige de raadgivende Folkeraads Virken i den hele tilbagelagte Tid, idet samme dog fortrinligviis hefter sig paa denne Forsamlings Virken i den Tid, De nu her have været tilstede; men, fremfor Alt, Enhver vender Tanken hen paa sig selv, stiller sig selv for den Dommer, der boer i hans Jnderste. Jeg tør ikke, udbrede mig over det meget Stof, som et saadant Tilbageblik frembyder for Betragtningen. Mit Sind har hidtil været saa fordybet i de mange enkelte Gjenstande, som lige indtil den sidste Dag have sysselsat os, og i de Øieblikke, der ere blevne levnede for det tilbageskuende Overblik, har det været saa bevæget, at jeg forgiæves vilde vove et Forsøg paa, i klare og bestemte Træk at samle de mangehaande Betragtninger, der nu træde frem. Jeg maa derfor indskrænke mig til om det hele Stadium, som Jnstitutionen nu har tilbagelagt, at gjentage hvad jeg forhen har udtalt om de tilbagelagte mindre Stadier, at Stændernes Virksomhed hidtil fuldkomment har retfærdiggjort den Tanke, hvorfra Frederik den Sjette gik ud, da han stiftede disse Folkeraad. Det har viist sig, at der fra disse er udgaaet mangen for Regjeringen særdeles velkommen Opfordring til velgjørende, til Folkets Ønsker og dets Tarv svarende, Love og Foranstaltninger; at de Love, hvortil Udkast, efter Kongens befaling, have været Landets udvalgte Mænd forelagte, have, ved disses sagkyndige, indsigtsfulde Granskning, opnaaet en større Fuldkommenhed; at ogsaa mange andre for den tænkende Borger vigtige Gjenstande, der ved disse Folkeraad ere bragte i Bevægelse, uden at være komne til noget egentligt Resultat, dog have fundet en fleersidig Drøftelse, som har havt en belærende, berigtigende og beroligende Jndflydelse paa den almindelige Mening. Har der end ikke ved enhver Leilighed viist sig den fuldkomne Harmoni mellem Regjeringen og Folkets Udvalgte, som er indretningens skjønne Formaal, saa er det dog at haabe, at de ville komme hinanden mere og meere nær, som de gjennem de gjensidige aabne Meddelelser mere og meere udfolde deres Hensigter, Ønsker og Forestillingsmaader for hinanden, og ved enhver Uovereensstemmelse i det Enkelte vil dog den Overbeviisning gjøre sig gieldende, at Konge og Folk have samme Grundvillie, at de ere sammenknyttede ved gjensidig Kjærlighed, ved gjensidig Tillid. Dette har ogsaa viist sig i den store Sag, som den Bevægelse i Meningerne og Ønskerne, der har yttret sig siden vor nuregjerende Konges Thronbestigelse, har bragt frem for denne Forsamling, som for den Roeskildske. Hvorledes man end ellers har dømt om disse Ønskers Værd og Betydning, saa har dog denne Forsamling, ligesaalidet som den Roeskildske, lukket Ørene for de store Vanskeligheder, der træde i Veien for den Omdannelse af Jnstitutionen, der er betegnet som Folke=Ønskernes Gjenstand. Denne Forsamling har, ligesom hiin, erkjendt, at den fulde Vurdering af disse Vanskeligheders Betydenhed ligger udenfor dens Synskreds, at Opløsningen af de Knuder, som her vise sig, ikke staae i dens Magt; men begge Forsamlinger have fortrøstet sig til, at Kongen i sin Viisdom vil vide at vurdere disse Vanskeligheder, og finde Midler til at opløse dem, ligesom de nære en urokkelig Tillid til at han, i sin Kjærlighed til sit Folk, vil tilstaae Alt, hvad der i en sikker og stadig Orden kan fremme en friere Udvikling af dets Samfundsforhold. De have derfor, idet de have fundet sig opfordrede til at bringe hine Ønsker for Thronen, dog tillidsfuldt overladt til Kongen at overveie og vurdere dem, og derefter at beslutte, hvad han finder at tjene til Folkets Tarv. Og i denne Tillid ville De ikke bedrage Dem. Jngen kan varmere end Kongen ønske, at enhver Kraft og Dygtighed, som findes i Folket, maa frit og frodigt udvikle sig under retfærdige Loves Beskyttelse, og det ikke i en langsomt fremsnigende Gang, men med al den Raskhed og Hurtighed, som en sikker og fast Fremgang tilsteder. Herfor borger, foruden meget Andet, den bestemte Villie, den rene Tillid til sit Folk, hvormed han i de faa Maaneder af hans Regjering, der hengik inden Stænderne bleve sammenkaldte, gjorde saa betydende Skridt til at befordre en fri Communeforfatning, hvori han seer den paalideligste Grundvold for Uddannelsen af den Dygtighed, der i Landets større og meere omfattende Anliggender vil finde en endnu mere betydende Virkekreds. Denne Tillid være et Anker, hvorved vi holde fast. Dog glemme man for al Ting ikke at søge hen til det Sted, hvor den Retsindiges og Forstandiges Forhaabninger have deres rette Udspring, hvor de finde deres tryggeste Tilhold. Vi ville da kunne overlade os til den trøstende Tanke, at de stridende Meningers Forvirring og Uro efterhaanden vil tabe sig, og at Konge og Folk ville forenes i fælles Erkjendelse af hvad der kan tjene til at befordre og sikkre dettes rolige Lykke, dets stadige Fremgang i Alt, hvad der udgjør et Folks Hæder og Held. Det var min skjønne Lod, ligefra de første danske Folkeraads Aabning og indtil deres Afløsning, ved alle deres 6 Møder, at staae som en elsket Konges Tolk for dennes trofaste Folk. Ved nu tilligemed Dem at træde tilbage er mit Jnderste dybt bevæget. Hvergang mine Kongers Naade og Tillid har overdraget mig dette Hæderskald, har jeg været grebet af det store Ansvar, det lagde paa mig, af ængstelige Tvivl om, hvorvidt jeg vilde være det voxen. Men hvergang jeg har tiltraadt min Gjerning, er der kommet mig en saadan reen Velvillie og Tillid imøde, at jeg har fundet mit Sind lettet, mit Mod styrket, og hvergang jeg er gaaet tilbage, har Tilfredshed været den overveiende Følelse. Jdet min Sjæl takker den Herre, der har styrket mig i min Svaghed, har den dog ogsaa Plads for en levende Erkjendelse, en dyb Følelse af det Meget, som jeg skylder den ubegrændsede Velvillie, hvormed mine ædle Medborgere have mødt mine Bestræbelser. Hvor ønskede jeg ikke i denne høitidelige Afskedsstund at kunne udgyde mit af Tak mod Gud og Mennesker opfyldte Hjerte i værdige Ord! Men jeg føler min Uformuenhed dertil; jeg forudseer, at Læben vilde nægte mig sin Tjeneste, og vover derfor intet Forsog. Dog, jeg veed, at De ville forstaae min Fattigdom paa Ord. Herefter frembar den kgl. Commiss. sin Tak til Præsidenten og Vicepræsidenten. (See St. T. 2832 og 2833.) Præsidenten yttrede derefter: Fædrelandet har kaldt os sammen; Fædrelandets Vel var stillet som Maal for vor Virksomhed. Det var ikke vor egen Mark, vi her skulde pløie og saae; det var alle Daners Mark, som vi skulde bearbeide, for at den kunde bære rige Frugter. Det var ikke vort eget Huus, vi her skulde indrette til vort eget Tarv; det var det store Huus, hvori alle vore Landsmænd trygt og hyggeligt skulle boe. Det var ikke for vore egne Sønner og Døttre vi her skulde virke; alle Danske vare vore Sønner, og Døttre, ogsaa de kommende Slægter vore Børn. Gid da Tanken og Fædrelandet stedse levende maa have staaet for vor Sjæl under vor Virksomhed og maa have bestemt vore Jdrætter, Gid det maa kunne siges med Sandhed, at vi have elsket Fædrelandet og været det troe, Da vil den Almægtige have lagt Kraft og Velsignelse i vor Gierning."