Viborger Samler, 1835-07-07
for indeværende Aar indrykket Artikel, som indeholder endeel Urigtigheder, og Fornærmelser imod denne Byes Fattigvæsens Bestyrelse, – for hvilke det Fornødne imod Vedkommende, efter Omstændighederne reserveres, – finder undertegnede Commission sig opfordret til, ikke for Forfatterens eller Redacteurens Skyld, men af Agtelse for Sandheden og Publicum at meddele følgende Oplysninger: Forfatteren af bemeldte Artikel fremstiller tvende Facta, som, efter hans Mening, skulle bevise: "at Fattigcommissionen ikke iagttager saa megen samvittighedsfuld Varsomhed i Almissenddelingen som den burde m.m." Det første bestaaer deri, at et i dette Foraar afdød Fattiglem har efterladt sig Faar. Disse Faar have opholdt sig om Sommeren, deels i Klitterne ved Hjardemaal og Østerrild, 2 Miil fra Thisted, deels i en Landsbye i Nærheden af samme. Efter Mandens Død bleve de strax bragte til Thisted, hvor de bleve solgte ved offentlig Auction, og kjøbte, ikke, som man har fortalt Forfatteren, princitim af Fattigcommissionen, til en hidtil ukjendt høi Priis, men af forskjellige tilstædeværende Lysthavende, til de da gangbare Priser, og Auctionsbeløbet beregnet Fattigkassen til Jndtægt, Alt i Overeensstemmelse med Fattigreglementet af 1803, dets 3die, 19de og 20de §. Resultatet af Sagen blev denne: at det omtalte Fattiglem, der var 76 Aar gammel, næsten stokblind og uden alle egne Erhvervskilder, har, efter Fradrag af Udgivterne til hans Begravelse, i 5 Aar ikke kostet Thisted Bye mere, end 10 Rbd. 5 Mk. 13 s. Havde dette Fattiglem ikke havt de ommeldte Faar, af hvilke han ellers havde sin Underholdning, vilde han naturligviis have kostet Byen langt meere, da den Hjelp, han fik af Fattigkassen, alene var til Huusleie. J Medhold af anførte Reglement, der ikke formener nogen fattig Familie, paa hvilkensomhelst lovlig Maade, at bidrage Sit til sin Forsørgelse, har Commissionen ikke seet sig beføiet til at forbyde en fattig Mand her i Byen, at opføde et eller to Sviin om Aaret, hvilket, for det Meste, er skeet ved Havevexter, Axsamling i Høsten, og Affald i Huusholdningerne, som Jndvaanerne godvilligen have givet dem. Den Anvendelse, Anmelderen gjør heraf paa Forslaget til en, i sin Tid, intenderet Arbeidsanstalt, hvilket Commissionen, i Forbindelse med Byens eligerede Borgere, af gode Grunde, saae sig nødsaget til ikke at antage, fortjener her intet Svar. Skulde man imidlertid ønske et saadant, skal det blive givet, naar det, paa en passende Maade, og gjennem Fattigvæsenets lovlige Foresatte, bliver Commissionen affordret. Anmelderen tillader sig en dristig Urigtighed, naar han vil indbilde Publicum, at Fattigskatten oftere er blevet dubleret eller tripleret; vi skylde det derfor at sige hvad Sandt er: at den, paa Grund af en tidligere paadragen Gield til Beløb circa 550 Rbd., der var gaaet over fra det ene Aar til det andet, hvorom vi dengang skrivtligt oplyste Skatteyderne, blev forhøiet med en halv Gang mere, fra Begyndelsen af Aaret 1834. Mød denne Forhøielse blev, i Medfør af Reglementets 35te §., ligesaalidet gjort Jndvending af Anmelderen, som af nogen Anden; og Commissionen haaber, naar ikke uforudseelige Omstændigheder indtræffe, igien, om ikke lang Tid, at kunne nedsætte den til det Oprindelige hvorover sikkert ingen fornuftig og fordomsfrie Mand med Grund kan beklage; sig. Ligesaa urigtig er den Yttring: "inden vi see os om, er Almisselemmernes nu allerede store Antal Legio;" thi Enhver, som ønsker sig derom underrettet, kan af Fattigvæsenets Protocoller erfare, at Fattiglemmernes Antal i de sidste 2de Aar snarere er aftaget end tiltaget. Saa haardt end Commissionen finder sig krænket, ved den ligesaa ugrundede som ubesindige Yttring: "at den hidindtil ikke har viist samvittighedsfuld Varsomhed nok med Uddeelingen af Fattigskatten, er den dog villig til snarere at ansee den, som en Virkning af Uvidenhed, skjønt denne i dette Tilfælde ikke let lader sig undskylde, end af ond Villie, og vil derfor, naar Forsørgelsesplonen næste Gang lægges, have den Ære at indbyde Anmelderen, og de flere, der efter hans Ord "upaatvivleligen dele hans Mening (hvis disse skulle melde sig til at være tilstæde i Forsamlingen, for at de kunne overbevise sig om, at Reglementets 12te og f. f. A. nøie ere blevne efterlevede. – Derimod finde de Kongelige Embedsmænd i Commissionen sig paa det Kraftigste opfordrede til at yttre deres billige Harme over den Krænkelse, Anmelderen var tilføiet de hæderlige Borgere, der, som Fattig- og Skolecommissairer, have opfyldt deres ofte byrdefulde Pligter med Jver og god Villie, og nu see sig i deres Medborgeres Øine, offentligen stemplede som ukyndige og villieløse Jabrødre." Disse Mænd ville imidlertid i deres egen Bevidsthed, og i vor Erklæring: at vi i dem stedse have fundet saakyndige og selvstændige Mænd, finde fornøden Beroligelse; men vi kunne, ved denne Leilighed, ikke lade ubemærket: at Den, der virkelig har til Hensigt at fremme en god Sag, baade maa kjende og vide at bruge andre Vaaben til at kjempe for den med, end ugrundede Jnvectiver, falske Vittigheder, Sarcasmer og fornærmelige Udtryk, at Almeenaanden ikke vækkes, men kues ved en saadan Fremfærd, og at dette ædle Ord under slige Omstændigheder, ikke sjeldent kan misbruges, som et Skjul for Egoisme og Forfængelighed. Vi troe, at det ei vilde være en uværdig Gjenstand for det ærede Selskabs Opmærksomhed, der har helliget endeel af sin Virksomhed til at forebygge Pressens Misbrug, alvorligen at paatale slige ubeviislige og inbumanne Angreb paa offentlige Authoriteter, der kaste en ufortjent Stygge paa deres Virksomhed. – Vi misunde hverken Anmelderen den Ære at have forfattet, eller Redacteuren den Fornøielse at have meddeelt sine Læsere denne Artikel; men skjøndt vi ønske hans Avis al mulig Celebritet, kunne vi dog ikke undlade at bemærke, at vi troe, at den, der vindes, ved at optage saadanne Bidrag, neppe er den ønskeligste.