Viborger Samler, 1778-02-23
J øvrigt kommanderer Hr. P.M. paa den 13. Side faa sterk over Engle og Himle, at han er nærved at tage Prisen fra sin Arabiske Collega. Men jeg kommer til den 14 Side, hvor Hr. Forfatteren i Versearten og Stavelsemaalet har gjort en Forandring, enten fordi denne efter Ordsproget fornøier, eller fordi Dissonancen her skal tiene til at forhøie Harmonien idet øvrige. Man høre kun Lad dog her en stadig Tanke Holdes i det Tænkebidsel, Kan du slige Frugter sanke, Udaf Torne eller Tidsel. Hvorfor just den stadige Tanke, og ikke langt heller den løbske, som bedre behøvede det, skal holdes i Bidselet, er for høit for den almindelige Menneskeforstand, der ligesaa lidet bør finde Reede heri, som i Tonens Forandring. Men Forfatteren giver endnu større Prøver paa sin meer end menneskelige Jndsigt, naar han næst efter kommer i Versets forrige Tone, og siger: Sig 1 Om Mahomet kan eftersees Holbergs Helte Historie 2 Tom fra Side 42 til 48, hvor man vil finde megen Lighed imellem begges Reise. Slig mig, hvo du størst befinder, Naar du skriver op et Tal Enten den, som Guld forblinder, Som en Nero Hannibal. Læserne have her en nye Opdagelse i Arithmetiken. ved hvilken endog Menneskets moralske Storhed kan beregnes efter Tal. Saavidt kom hverken Neuton eller Leibnitz, der dog ere saa forroste. Nero og Hannibal vare, som vi nu lære af Hr. P.M., ei de Mænd, vi forhen have troet, men to Pengepugere, der lode sig blinde af Guld. Sandt er det, Svetonius og Tacitus give os et langt andet Begreb om Nero; de afmale ham, som en Sammensættelse af en Tyran og en Nar, i sær af den sidste, Men Hr. P. M. har nu endelig oplyst Verden bedre. Skillingen var Neros Lyst. Havde hans Moder, hans Gemalinder, hans Lærere, i sær den kloge Seneca, havt den Forstand, at byde ham et Par Hollandske Ducater (man kan slutte, at Keiseren undertiden har manglet Lommepenge) saa havde de nok beholdt Livet. Men desto værre for dem, de Stakler kiendte ei Nero saa vel, som Hr. P. M. Ligesaastor Tak skylder den Historiske Videnskab Hr. P. M. for det rigtigere Begreb om Hannibal. Vi have hidtil troet Livius, der beskriver ham, som en Mand, der af blot Kierlighed til sit Fædreneland hadede Rom, og blev, ubøielig imod alle Fristelser, ved i Kierligheden til sit Fædreneland, og Hadet imod Rom, ligetil hans Død Men A. Man seer heraf, at de gamle Skribentere ei fortiene den Roes, som mange tillægge dem. Men hvad er Livius mod Hr. P. M., Nei, nei, Romerne skulde kun have budet Hannibal nogle faa Guldpenge, saa havde han aldrig sat sin Fod over Alperne, langt mindre havde han slaaet Romernes fire Krigshære. Man bør troe Hr. P. M., han kiender Guldets Krast. Bort med de gamle Historieskrivere, og Plads for Hr. P. M. Han kiender Nero og Hannibal af en tilforladelig Skribent, der enten paa Saturne selv, eller paa een af de fem Drabantere har udgivet disse gamle Romeres Levnets Løb. Men jeg maa bede, Læseren ei glemmer det sidste, hvormed følgende skal forbindes: Eller den, der alt sligt agter Lige ved det sorte Muld, Og Retfærdighed betragter. Større, end ald Verdens Guld: Ja for Venskab, Gunst og Gave Viser Retten haanlig bort, Og sig til en Maane skaber, Stundum hvid, og stundum sort. Kom o stolte Fornuft, og forklar os, hvorledes de fire sidste Linier her lade sig foreene med de fire første, uden at falde i Modsigelse, og jeg vil kalde dig min Apollo, og tilstaae, at din Stolthed er vel grundet: At agte Retfærdighed høiere, end alVerdens Guld, og dog vise Retten haanlig bort for Venskab, Guust og Gave, det synes at være simul flare & forbere, eller at sue. Disse Latinske Ord indføres, for i nogen Maade at ligne Hr. P.M., der saa heldigen vidste at anbringe In Mente sue til sig, og puste fra sig paa eengang (jeg maa endelig lade Læseren vide, at jeg selv forstaaer det, jeg skriver) men for igien at komme til Hr. P.M., saa bør ingen forarge sig over det uforstaaelige i hans Skrivemaade. Har han nogensteds lovet, at enhver skulde forstaae ham, Og er der i vore Tider noget sikkrere Middel til at sætte Mængden i saadan en Forundring, at den endog glemmer at lukke Munden, end at skrive det, som hverken Læseren eller Forfatteren selv forstaaer, Hvor mange Tallere have ikke vundet en udmerket Berømmelse blot ved denne eene Kunst, at de have skrevet det, de ei selv forstode At skrive saaledes, at hver Mand forstaaer det, er ingen Kunst, men vidner i vore Tider om en lav og gemeen Siel, der kryber paa Jorden, og har hverken Mod eller Kræfter til at opsvinge sig. Hr. P.M. veed at rette sig efter sin Tids Smag, og har derved ogsaa opnaaet den Lykke, at han meest roses af dem, der mindst forstaae ham, ja maaskee meest af dem, der hverken forstaae Poeste eller Prosa. Men nok er det, enhver kan see, at den første og tredie Linie rime sig med hinanden, den anden og fierde ligeledes; Derforuden er hveranden Linie skudt ind, og det heele Verk opstillet i ordentlige Geleder; Hvo vil da tvile om, at Verset har sin Rigtighed, Skulde endog noget støde mod den sunde Menneskesands, saa bør man henregne det til den poetiske Frihed Men K Aut infanit homo, ant versus facit. Enten er han gal, eller han giør Vers. Mon begge Deele ei undertiden kan bestaae sammen, Læseren maa domme. Men at skabe sig til en Maane, det hører der Kunst til, og det havde Hr. Nis Lasson, hvor got han end kiendte de himmelske Korbuser, endnu ei lært os. At skabe sig stundum til en hvid, stundum til en sort Maane, det er meer, end man nogensinde har hørt enten fra Ammestuer eller Vaagestuer, hvor man dog gjerne lader det blive ved at skabe sig til Varulf. Vilde kun de to Plancter, Saturn og Maanen, skiønne paa den Lykke, de have nydt, at finde Plads i Hr. P. M. udødelige Poesie, Men jeg afbryder. Dersom jeg skulde opspore alle de Steder i dette uskatterlige Vers, der vidne om Forfatterens høie Geist, store Jndsigt, retskafne og dydige Tænkemaade, saa maatte jeg et alene blive alt for vidtløftig, men endog betage mine Landsmænd Leylighed til Lovtaler over den store Hr. P. M., hvis Fortienester vist bør sætte meer, end een Peen, i Arbeide. Tak være ham, at han ikke lod det blive ved at indlevere i Manuskript dette al Poestes Mesterstykke. Hvad Ære maatte ikke da baade Jylland i Almindelighed, og i sær Viborg, have savnet, som den nu har og nyder frem for andre Landets Byer, Tak være ham, at Ribe, der i Ælde trætter med Viborg, og efter manges Meening der har Fortrinet, dog ei i Vittighed og Borgernes Jndsigt og Duelighed i de skiønne Videnskaber, skal tage Luven fra Viborg, Hr. P. M. skal leve i stedsevarende Minde. Hvor blaa Dunster af den Nikotiske Urt udsprudes af Svælge, der tillige vædes af den mørkbrune Saft, som ududpresses af spirede Bygkierner, skiønt Humlen og saa heri har en Deel, og Vandet maaskee den største der skal denne store Digters Roes tage ved Grøde, og, som i sin rette Atmosphære, grønnes, voxe og modnes. Ja hans Rygte skal paa disse Skyer opløftes til Maanen, ja til Saturn selv, og hans fem Drabantere, disse af Hr. P. M. saa ofte igiennem vandrede Lande. – J øvrigt vilde Læseren nøies med denne min ringe Veiledning, indtil en bedre kan haves, som vel ei varer ret længe; Thi dette ypperlige Verk bør med utrettet Flid studeres, og tages til Mønster af alle dem, der tør vente hans Lykke og hans almindelige Roes. Jeg slutter da med en anden Poets Ord, der vel ei er at ligne med Hr. P. M., men faaer dog være god i Mangel af bedre. Dersom jeg i den Danske Poesie havde den halve Deel af Hr. P.M. Geist, ville jeg oversætte dem paa Danske Vers Men da jeg ei vover mig dertil, maa Læseren nøies med Grundtexten: PindaruM qvisqvis studet æmulari, ceratis ope DædaleaNititur pennis, vitreo daturus Nomina Ponto.