Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1842-08-01
Under Discussionen om Abrahamsons Forslag om almindelig Værnepligt, yttrede Propietair Hansen (fra Kragsberggaard) bl. A.: "Naar det betænkes, at Hs. Majestæt i sine Svar paa de Andragender, som kort efter Tronskiftet indløb fornemmelig fra Bondestanden, gav denne Stand et bestemt Løfte om, at almindelig Værnepligt saa hurtigt som muligt skulde blive indført, naar man dernæst senere har seet, at de Paabud, som Hs. Majestæt har gjort, for at fremme hiint hans alvorlige Ønske og bestemte Tilsagn, ikke i den forløbne Række af Aar have kunnet bevirke, at der forelagdes nærværende Stænderforsamling et Lovudkast angaaende den omhandlede Gjenstand, naar det endelig er vitterligt, at Hs. Majestæt selv har opoffret Meget af sine personlige Kræfter og af sin kostbare Tid, for at fremtvinge Opfyldelsen af hiint Paabud, og at dette desuagtet ikke er blevet efterkommet: da troer jeg, at der, for den nærværende Forsamling, maa være en stærk Opfordring til, at staae Hs. Majestæt bi. Dette er vistnok ikke ubetimeligt, da den Anskuelse mere og meere gjør sig gjældende, at, hvor Hs. Majestæt søger at fremvirke gjennemgribende Foranstaltninger i en liberal eller fremadskridende Retning, der søge stedse de øverste Collegier eller Hs. Majestæts fornemste Raadgivere, som ere af anden Mening, at trænge saadanne Foranstaltninger tilbage. Paa Grund af disse mine oprigtige Anskuelser kan jeg ikke Andet end anbefale, at der i Anledning af det oplæste Forslag nedsættes en Comitee, og jeg kan aldeles ikke troe, at der, naar Stænderforsamlingen ikke understøtter Hs. Majestæts Attraa i denne Retning, vil blive forelagt noget Lovforslag næste Gang, vil samles. Hr. Lehmann yttrede: Jeg kjender ikke denne Sags hemmelige Historie, og jeg skal vel vogte mig for at gaae ind paa, hvad i saa Henseende er blevet yttret. Jmidlertid anseer jeg det ingenlunde for usandsynligt, at et af de Momenter, der med Hensyn til Sagens Afgjørelse kunde have vakt Tvivl, hos Regjeringen, er Uvished om, hvorvidt det ofte udtalte Ønske og almindelig Værnepligt virkelig deles af Nationen. Den nationale Tænkemaade, er et Moment, hvortil den kongelige Commissarius ved flere Leiligheder har henviist som en Regulator for Regjeringens Fremgangsmaade, saaledes er der endnu i denne Session forelagt et Lovudkast, der, netop af Hensyn til den forudsatte nationale Tænkemaade, har modificeret, hvad Lovudkastet selv aabenbart har anseet for det Rette. Det kan nu ikke Andet end ansees i høi Grad ønskeligt, at dette Moment tillægges sin Betydning - det skal jo endog være den saakaldte moralske Garanti, der formeentlig skulde gjøre en fast Retstilstand i de offentlige Forhold unødvendig -, og da jeg formener, at Jdeen og almindelig væbning i høi Grad har vundet Sympathi hos Nationen, saa troer jeg, at Forsamlingen ikke bør afvise det foreliggende Forslag, hvormed en sagkyndig og competent Deputeret er fremkommet. En Afviisning af Forslaget vilde kun forøge de Vanskeligheder, som enhver gjennemgribende Lovgivningsreform fører med sig, og jeg vilde ikke Lidet beklage, om Forsamlingen skulde komme til det Resultat, at ingen Comitee bliver at nedsætte. Jøvrigt vilde jeg ansee det for ubetimeligt, om Forsamlingen vilde indlade sig paa Detaillen af Forslaget, og jeg mener, at man kun bør udtale sig om Hovedgrundsætningerne og de store Principer, af hvilke Proponenten har fremhævet tvende: det første, at der skal forskaffes Landet et tilstrækkeligt Forsvar, uden Forøgelse i Udgivter; det andet, at Værnepligten skal fordeles lige paa alle Klasser. Landsoverretsprocurator Christensen. Siden mange Aar har jeg næret den Overbeviisning, at næst Spørgsmaalet og en Forandring i Statsforfatningen, neppe nogen Sag i den Grad har Krav paa Opmærksomhed og Overveielse som den nu foreslaaede Jndførelse af almindelig Værnepligt. Det er derfor ganske naturligt, at jeg reiser mig for at understøtte Forslaget, og jeg maatte hertil saameget mere føle mig opfordret, som det forekommer mig, at ikke blot vor Krigshistorie viser, Nødvendigheden af en almindelig væbning, men at ogsaa - og det endnu mere – alle de Yttringer, i Tale og Skrivt, som vi i den senere Tid, navnlig i de sidste 10 Aar, have faaet at høre og at see, netop gaaer ud paa at udtale det som mange Sagkyndiges Overbeviisning, at Danmark næsten er i en aldeles værgeløs Forfatning. Jeg vil ikke gjøre Hr. Hansens Ord til mine, men den Tanke, som jeg troer at ligge til Grund for hans Yttringer, vil jeg tillade mig at fremføre, den nemlig, at det ved det her omhandlede Reformværk, som ved ethvert andet af saa gjennemgribende Beskaffenhed, er vigtigt, at Regjeringen gives den Impuls, som ligger i en Udtalelse af Folkethinget. Naar jeg seer hen til Europas nærværende Stilling, og til hvor let en eller anden Eventualitet, blot et Dødsfald, vilde kunne sætte Danmark i Fare, da kan jeg, med Begivenhederne i 1807 for Øie, ikke Andet end med Uro see mit Fædrelands Fremtid ikke meere betrygget i denne Henseende, end dets Fortid har været det.