Aalborg Stiftstidende, 1829-01-19
Algemeine Zeitung indeholder en fleersidig interessant Artikel med Overskrift: "Om Løsningen af den nærværende Forvikling i Orienten", hvilken hiin Tidende i det franske Sprog skal have modtagen af en Mand, der i det sidste Decenium tog væsentlig Deel i de vigtigste europæiske Anliggender. En Skrivelse fra Main-Floden af 7de Januar leverer følgende Brudstykker af denne Artikel: Da alle hidtil ved Porten, gjorte diplomatiske Skridt have været uden følge, saa maa man antage, at nu, da Begivenhederne have forandret sig til Gunst for Sultanen, hans vilde Trods meer end nogensinde vil støde de europæiske Cabinetters Forslag tilbage, og da det maa være de sidste magtpaaliggende at see Ende paa den nærværende Uvisheds Tilstand og voxende Crisis, saa forekommer samtlige store Magters Mægling Forfatteren af nærværende Artikel at være den retfærdigste og meest lovende. Denne tetfærdige og eftertrykkelige Forening af alle Cabinetter maatte have til Formaal, at vedligeholde det ottomanniske Rige i sin Heelhed, om Mahmud lod sig bevæge til at underhandle; men drev hans vilde Caracteer ham til, at forkaste disse Forslag, da var det Tid for Regieringerne at tage hiint umaalelige Spørgsmaal under Overveielse: Hvad vil man foretage sig med det tyrkiske Rige, naar dets Overhovedes blinde Energi tvinger os til at forsage ham fra Europa. - Frank tig synes, ifølge Forfatterens Anskuelse, ved sit ligesaa ædelmodige som forsigtige Forhold, at være kaldet til i Resultatet af dette politiske Drama at overtage første Rølle. Frankrigs Maadehold vil forhindre en almindelig Krig, thi det har den Overbeviisning, at give det Parti Overvægten, hvortil det slaaer sig. Var det - bedder det til Slutning - de christlige Magter tjenlig, at drage Tyrkerne ud af deres Apathi, er det den nu tjenlig, at understøtte disses Forsøg paa at indføre Tugt og Orden, alle Frugter af vor krigerske Dannelse, at opmuntre dem til Modstand og at levere dem Midlerne dertil, Har det christlige Europa glemt, at Musselmændene have staaet ved Viens Porte, Hat, det glemt, at Muhammeds Religion byder Had og Foragt mod alle Christne, at den vil disses Trældom og alle dermed forbundne haanlige og nedværdigende Følger, Kunde man ønske, at Tyrkerne med deres religiøse Fanatismus forenede den militaire Taktiks Færdigheder, og derved beseirede Russerne, Vilde de christlige Magter ikke engang maatte beklage, at de ei alle oprigtig medvirkede til Grækenlands Befrielse; vilde de ikke maatte beklage alle halve Forholdsregler, man har taget, og al utidig Skaansomhed, der har forøget Tyrkernes Overmod og fremkaldt nærværende Chrisis, Man glemme dog aldrig, at man, naar man har med Tyrker at gjøre, maa handle ikke underhandle. Diplomatiske Trudsler som Bønner ere uden Virkning og tjene alene til at nedværdige dem der indlade sig paa Underhandlinger. Alle christlige Cabinetter uden Undtagelse ere anseete for Tyrkernes Fiender. Mahmus kan forstille sig imod England og Østerrig, men han vil i lige Grad mistænke begge Magter. For enhver Tyrk, vi gjentage det, er Christen og Fiende eensbetydende Ord. De hemmelige Veie, hvilke Diplomatiken end i dette Øieblik i Constantinopel gjør Brug af, forøge kun den Foragt man der føler mod Christne, og deraf kommer det ogsaa at alle Egnes Musselmænd foragte de Christne. Algier, langtfra at underkaste sig, fortsætter sine Røverier. Tanger truer den engelske Consul. Man seer hvorhen Skaansomhederne og halve Forholdsregler have ført. Den Frugt man syn at føle for den Beslutning at erklære Grækenlands Uafhængiøhed, med de befriede Landskaber at forene de klassiske Egne af Attika, Athen og Missolunghis røgende Ruiner, overbeviser Sultan Mahmud om, at man skjælver for at irrettere ham. Saaledes troer man at opnaae Freden. Hvilken haandgribelig Vildfarelse! Alt mueligt gjør man for at hæve Sultanens Stolthed, men derved ogsaa forøge hans Modstand.