Den Vest-Sjællandske Avis, 1833-02-09
Den Tidsalder hvori vi leve er fortrinlig skikket til at paaminde Menneskene om en Egenskab ved deres Stilling i dette jordiske Liv, som fortiener ganske deres Opmærksomhed og Eftertanke, den at de ere idelige udsatte for Farer og ulykkelige Tilfælde. Saa roelig som denne Vinter har været, saa frygtelige Storme rasede i det foregaaende Aar, som voldte mange Menneskers Død paa Havet; og et stormende Foraar vil efter Sandsynlighed afløse Vinterens Rolighed. Den rædsomme Cholera udstrakte i Fior sin dræbende Haand over de fleste Europæiske Lande, og intet Menneskes Liv var sikkert. Aaret endtes med voldsomme Udbrud af den underjordiske Jld, Vesuvs og Ætnas Skorstene udsendte høie Flammer, og det nærværende Aar har begyndt med Jordens Rystelse. I Amerika som i Europa, i Afrika som i Asien blussede Krigens Luer, og det har Udseendet af at dens Heftighed og dens Ødelæggelse ville i dette Aar blive langt større end i det foregaaende; ethvert udenlandsk Bla vi tage i Hænderne minder os om Jordlivets farlige Stilling, og om de Ulykker hvorfor de Dødelige ere udsatte. Men er dette allene Tilfældet med Menneskene, er det ikke alle levende Skabningers Lod paa denne Klode, hvad er Tilværelsen her paa Kloden andet end en uophørlig Krig, det ene levende Væsen forfølger det andet; Skaberen nedlagte derfor medynksom Frygten i enhver levende Skabnings Hierte for at den skulde sørge for sin Frelse saalænge som det er muligt Mennesket saavelsom Dyret søger saalænge det kan, at undgaae den truende Fare; men naar den nu ikke længere kan undgaaes, naar Mennesket skal nødvendig gaae den imøde, hvorledes pleier det saa at forholde sig det søger da at undgaae Synet af den Fare, som er ikke længere til at undgaae, og henvender det mod den hvorom det endnu haaber det. Den berømte Engelske Reisende Belzoni havde Leilighed til at erfare den første af disse Egenskaber paa sin Reise i Overægypten: Paa en farlig Tour paa NilensCataract ved Syene eller Vandfald, kastede Eieren af Skibet, som stod paa Flodbredden og var angest for at det skulde forlise, sig ned med sit Ansigt mod Jorden, og stod ikke op førend Faren var forbi Han vilde ikke see den muelige Ulykke, som han ikke formaaede at afvende. Naar noget møder som ængster os, saa er det sædvanligt at man vender sit Ansigt bort fra det; dog kun i det Tilfælde at Faren er af den Natur, at man slet ikke kan giøre noget længere for at undgaae den; men saalænge der er endnu noget Haab dertil, saa frembringer det den modsatte Virkning, saa spiller man Øinene op, saa vender man Hovedet tilbage for rigtigt at bedømme hvor nær Faren er os. Engel har paa en interressant Maade opklaret dette i sin Mimik (1 Th. 188. 192). Det samme er Tilfældet med Dyrene f.Ex. i Brasiliens Skove ere Slangerne Egernets uophørlige Fiender, de forfølge det op af Træernes Grene saalænge indtil de have bemægtiget sig det. Prof. Martius har i sin Beskrivelse over sin Reise i Brasilien meddeelt en Tegning over en saadan Kamp; man seer den sorte hæslige Slange krybe op af Træet; man seer det lette flygtige Egern at tage sin Tilflugt til dens yderste Grene, og man seer det vende sit Hoved tilbage og med opspillede Øine og angestfulde Blikke at see efter sin rædsomme Fiende. Undertiden kunne overhængende Farer true Menneskene uden at de formaae at forudsee dem og ere istand til at giøre noget for at undgaae dem, og der kunne indtræffe besynderlige Omstændigheder, hvorved de blive pludselig og som paa en underfuld Maade frelste. Ethvert Menneske har Leilighed til at giøre denne Jagttagelse af sit eget Livs Erfaring. Forfatteren til dette Stykke vil meddele to Exempler: eet af den Kreds hvori han selv har levet og eet af hans Lecture: Hans Fader boede i Kiøbenhavn, var længe Emkemand, og lod sit Huus bestyre af en gammel Jomfrue, som gav sig meget af med Drømme og troede meget paa dem. Han giorde meget af at ride; en Morgen sagde denne Jomfrue til ham: i Dag beder jeg Dem om ikke at ride ud; thi jeg har drømt i Rat, at een af deres Slægtninge, som hun nævnede, reed; men at Hesten blev giort skye af en Hund, som kom giøende imod den og at den faldt baglænds omkuld i en Grøft, hvorved den Mand som sad paa den, brak Halsen. Men min Fader, som ikke brød sig om Drømmen, reed ligefuldt sin sædvanlige Tour, han gjorde Touren igiennem Philosophgangen, en stor Hund kom virkelig giøende mod Hesten; denne steilede og trak sig tilbage; min Fader huskede paa Drømmen, vendte Hovedet tilbage, og saae til sin Forbauselse, at Hestens Bagfødder, vare ganske nær ved Grøften; han gav den nu af Sporen af al Magt, og drev den fremad.