Almuevennen, 1844-06-12
(Af Kjøbenhavnsposten, Nr. 44, 1841. Kjære Venner! Naa, der har J mig igjen. Jeg har sagt engang at jeg ikke giver mig af med hvad man egenlig kalder Politik, men jeg strøifer hende som man siger, jeg kommer sommetider nær ved Grændserne, og det kan gjerne hænde sig, at jeg kommer lidt ind over Grændserne; men det kan ogsaa være det samme. Jeg vil denne Gang tale til Eder om en Ting, som ofte ret har ærgret mig saa det har krillet mig i Fingrene. Det skeer jo sommetider, at man seer Mænd, som har den Maneer, at sige og gjøre hvad de finder Rigtigt og Godt uden at spørge om det bringer den Fordeel eller ikke, om det behager paa høiere Steder eller ikke. Men naar man nu har hørt en saadan Mand tale eller gjøre Noget efter sin Overbeviisning, men som ikke kunde smage en Minister eller saadan En, og ikke var efter hans Kogebog, saa er der strax en Deel, som siger: "Naa nu kan det da ikke være andet end at han kommer i Ugunst; det var da ogsaa uforsigtigt af ham, nu faaer han ganske vist ikke det Embede, han søger, og han kan vente til han bliver befordret a. a., og dette siger man saa roligt og ligegyldigt hen, som om det, man omtaler, var ganske naturligt og fuldkommen i sin Orden. Saaledes har jeg ikke blot hørt Fruentimmer tale, men ogsaa endog i Klubben og andre Steder mange fuldvoxne Mandfolk. See saadan en Tale viser en meget urigtig, forkastelig og dadelværdig Tænkemaade; derfor har jeg som sagt ærgret mig derover og vil ikke længere finde mig deri. J maae derfor ikke fortryde paa at jeg dennegang er noget skarp og bister, og taler reent ud af Posen. J ældre Tider, da tænkte Folk ikke paa andet end at skubbe sig frem ved at gnide sig op ad en Regeringsmand, og paa hvad Maade det skete og hvad fornuftige Mænd vilde synes derom, det brød man sig ikke meget om, for jeg skal sige os, naar man havde faaet en galant Titel og et fornemt og fedt Embed, saa fik man alligevel Menneskenes Agtelse og Respect oven kjøbet. Men disse Regeringsmænd, som havde Embeder og sligt at uddeele, de bleve da ogsaa derved saa krye saadet var forskrækkeligt, og de syntes, at de kunde forlange af Folk hvad det skulde være, og naar der var nogen, som vovede at have en anden Mening og tale derimod, saa bleve de vrede og fandt det formasteligt, og syntes endogsaa at have Ret til at sparke saadanne uforskammede Personer afveien. See! dengang, det vil jeg tilstaae, kunde man rigtignok antage, at en Mand, som dristede sig til at staae paa sine egne Been, tildrog sig Ugunst og blev tilsidesat og fortrykt. Af saadanne Exempler kunde man nævne mange. Jeg veed saaledes, at der engang var en Præst, som skrev en Bog, der fik Bifald hos Publikum, men fandt Mishag og Ugunst hos Præsidenten. Og da nu den gode Præst vilde have et andet Embed, saa kunde han intet faae. Han søgte og søgte; men baade Yngre og mindre Værdige bleve ham foretrukne. Hans Ligefremhed og Frimodighed skulde spæges, meente man. Men det var de Dage nu derimod i vore oplyste og forædlede Tider kan Sligt dog umuligen skee. Kongens Viisdom, veed vi jo, indseer nok, at saadant er galt, og naar han indseer dette, saa er han altfor honnet en Mand til at han skulde lade sine Regeringsmænd, om de ogsaa vilde det, bære sig saadan ad enten hemmeligt eller aabenbart, end sige, at han selv skulde gjøre sligt. Naar en Regeringsmand har sig saaledes ad med Folk, saa handlede han efter min Formening forskrækkeligt i alle Maader. For det Første vilde det være despotisk, for det Andet imod den sunde Fornuft, for det Tredie umoralsk og for det Fjerde skadeligt for det Almindelige. Jeg siger, det var despotisk, for naar man vil, at Alles Tanker og Villier skulle rette sig efter hvad man falder paa og Jngen maa have nogen Frihed i det, som ellers kan være godt og anstændigt og man fortørnes paa Folk og vil skade dem, fordi de bruge deres tilladelige Frihed, saa handler man despotisk, og den, som handler saaledes, er en Despot. Hvad, har jeg ikke Ret, For det Andet saa er det jo meget imod den sunde Fornuft, thi Enhver veed jo, at Menneskene i denne Verden maae være meget forskjellige i deres Tanker, og at det er umuligt at alle kunne være eens dette er jo dannet saa Naturen ved Omstændighederne. Men naar nu Verdens Herre i Himlen vil have det saa, at Tankerne skulle være saa mangfoldige og paa saa mangfoldig Viis komme til Orde, saa maa jeg tilstaae, at det forekommer mig temmelig stærkt naar en lille Stormand i Dannemark, om han kunde, vil saa at sige være den eneste, som tænker og taler, og vil have, at alle Andre, som han har Haand over, skulle være eens med ham, og bliver vred, naar det ikke skeer, saaat han vil klemme dem. Jeg synes dog, at det er temmelig stærk Opsætsighed imod vor Herres souverninRegering og Enevoldsmagt Men for det Tredie, sagde jeg, saa er det ogsaa umoralsk. For at en Mand siger hvad han mener, naar han har noget Fornuftigt at sige og ellers siger det paa en anstændig og ordenlig Maade, dette skulde jeg mene er ikke alene tilladeligt, men ogsaa roesværdigt og hæderligt. Men naar nu Regeringsmændene netop derfor vilde tilsidesætte en saadan Mand og hindre hans Lykke og Velfærd, saa vilde de jo straffe det, som er godt og hæderligt, og dette er jo dog en stor Synd. Jkke sandt, Ja, og saa tillige gjøre det paa en hemmelig og underfundig Maade, det gjør Tingen endnu værre. Vor Herre, Christus var jo frimodig og hans Apostle ligesaa, og de sagde jo, at vi skulde være frimodige, skulde da en christelig Regering straffe Frimodighed, og er det til saadant Brug, den har faaet den Magt, som er betroet den Jeg mener: Nei. Jeg vilde ogsaa spørge en saadan Regeringsmand, om det er hans egne Embeder, han har at give bort, saa han kan skalte og valte med dem som han vil, ligesom naar han bortgiver en Forvalterpost paa sit Gods, som han har kjøbt og betalt, Jo vist, Nei, Nei! Han er saamænd selv en Forvalter og det er betroet Gods, han har at gjøre med, men naar han nu tumlede med Embederne efter sine private Tilbøieligheder og Lidenskaber, saa var han jo som en Forvalter, der brugte det betroede Gods for at tilfredsstille sine egne Lyster, og det var jo skammeligt. Men endelig har jeg sagt, at en saadan Fremgangsmaade er skadelig for det almindelige Bedste, og dette tænker jeg, Enhver indseer og vil give mig Ret i Landets Embeder skulle jo gives til dem, som ere de bedste og værdigste; men naar de Folk skulle stødes tilside, som har en Mening og tør udtale den, saa er det jo det samme som man sagde: Vi vil ikke have selvstændige og redelige og faste Mænd til Embedsmænd, men vi vil have Folk, som snakke os efter Munden, altsaa vil vi have Egennyttige, som dreie Kappen efter Vinden, eller Uduelige, som ikke kan, eller Frygtsomme og Ængstelige, som ikke tør noget af dem selv, eller Ligegyldige, som laer alleTing gaae deres skjæve Gang. Jomænd, det var nysseligt det for det almindelige Bedste. At nedbryde Folks timelige Velfærd, fordi man ikke kan lide deres Overbeviisninger, det er jo ogsaa noget Stygt og Unobbelt, ja, især for en Regering, og det kan jo ikke andet end være et slemt og lidet opbyggeligt Exempel for den store Mængde. Tilmed, naar de, som har Magten, fortrykke de selvstændige Mænd, saa maae jo vel Mangfoldige derved blive svage og uselvstændige, og det er jo sørgeligt for en Nation. Det vilde ikke være nogen god Opdragelse af en faderlig Regering. – See, af alt dette følger nu, at dersom Regeringsmændene bare sig saaledes af, saa skulde de have at Landsens Ulykke Men nu vil jeg spørge Jer, kjære Venner, er det da rigtigt, at J tale derom saa roligt og ligegyldigt, som det var noget naturligt og ligefrem og i sin Orden Nei, J burde harmes derover med Retfærdighedens Harme, saa gjorde J rigtigt. Men den, som samtykker i Uret, gjør sig selv deelagtig i det Urette. Naar Nogen vil sige, at vi Danske ere Slaver og Trælle, saa vil jeg svare: Det er den største Usandhed, der kan komme igjennem et Menneskes Mund. Hvad og det tor man sige om os, som jeg veed, Udlændinge har sagt det, Nei sandelig, vi have lært at huske paa at der boede Kæmper i dette Land; vi vide, at vore Stamfædre vare djærve nordiske Mænd, og vi erindre at vi er deres Afkom. Sandt nok, der har været Tider, da Slavesindet var stærkt paa Veie med at faae Jndpas her og Folk saa at sige lod sig commandere til baade hvad de skulde tænke og føle. Til Exempel, da Chr. den 6te kom paa Thronen og Hofpræsten fik Magten, da skulde Folk være gudfrygtige og alvorlige og stille, og saa bleve de ogsaa alvorlige og stille -men saa kom Fred, den 5te paa Thronen; da skulde de være muntre og lystige. Men de Tider gik forbi, og siden fik Nationen sin Mandighedsaand igjen, og især i de senere Tider er det en Fornøielse at see hvordan Kraften vælder op allevegne. – Jmidlertid maa dog ethvert Menneske tilstaae, at der ere nogle Stykker, af den gamle daarlige Aand tilbage, ligesom fordærvede og raadne Knaster i den friske Stamme. Og nu vil jeg sige noget, som jeg veed vil skurre i Ørene; men det maa herud, jeg er gammel og stikker Jntet under Stol, jeg vil sige dette: J, som tale saaledes som ovenfor er meldt og vilde finde alting ret hvad Magten kunde gjøre, J have noget af Trælleganden endnu i Eder. Det er et gammelt Ord: "Som man vil behandles, bliver man behandlet, og dette er meget sandt, Naar man kaster sig ned paa Knæ og Albuer for Fødderne paa Folk, saa inviterer man dem jo til at spadsere hen over Ryggen paa En, og man vil da finde det rimeligt om Nogen af dem giorde det; men reiser man Nakken iveiret og tager man en fri og mandig Holdning, saa blive de En nok tre Skridt fra Livet; dette vil jeg ogsaa anvende her. Jeg har tilforn sagt, at jeg ikke troer, at vore Regjeringsmænd vilde bære sig ad paa den omtalte Maade; men dersom J, kjære Venner, ville blive ved at tale saaledes som jeg har hørt Eder tale, saa indbyde J dem jo til at handle saaledes. Ville vi derimod være sikkre paa, at Jngen nogensinde skal byde os Sligt, saa lad os vise Tænderne, og kalde det slet, som er slet, og nedslaae det med den almindelige Jndignation. Og lad os tale og handle selvstændigt og frit som sande Mænd, saa vil man finde sig deri, da der ikke er andet for, og tilsidst bliver man aldeles vant dertil, saa man maaskee finder, at det er naturligt, at Mandfolk ere Mandfolk. See nu har jeg sagt Jer min Mening; og nu vil jeg bede Eder, at J ikke blive vrede paa mig. Skulde J desuagtet blive vrede paa mig, saa faaer det være. "Jeg har gjort mit, gjør du dit. J. Olbe.