Jyllandsposten, 1840-08-21
Skattebevillingssagen. har man altsaa, hvad dens formelle Side angaaer, allerede seet behandlet ved Stænderbordet i Roeskilde, og tilstaaes maa det, at de i denne Anledning faldne Discussioner ere af en høist mærkværdig Natur, om end i Grunden af den Art, som man, ifølge Tingenes Stilling, Commissarii Præsidium og adskillige af de Deputeredes Anskuelser, omtrentlig forud kunde danne sig et passende Begreb om. Endskjøndt vi antage, at denne interessante Debat i sin Udførlighed kjendes af vore Læsere, kunne vi dog ei tilbageholde et ganske kort Uddrag af den Deel af de Deputeredes bemærkninger, som synes at aande det i vort Land stedse fremstikkende Aristokrati, som ogsaa denne Gang vilde gjøre sig gieldende, i hvorvel det her til alt Held dog blev tilbageviist og beseiret af det liberale Parti, som det afgjørende overvægtige. Saaledes erklærede Grev Ahlefeldt under denne Sags Debat: "at han ansaae det stridende mod den Eed, han som Officeer havde aflagt til Kongen, at indlade sig i Discussioner, der havde Jndskrænkning i Kongens absolute og souveraine Enevoldmagt til Formaal, og han maatte derfor stemme imod en Comitees Nedsættelse. Kammerherre Benzon bemærkede: "Da Flere have erkjendt det Ulovlige i, at indgive en Petition, der tilsigtede en Forandring i Grundloven, men alligevel have erklæret sig for at nedsætte en Comitee i Anledning af de indkomne Andragender, maa jeg bemærke, at jeg ikke kan skjønne, at der kan være nogen Anledning til at nedsætte en Comitee angaaende et Andragende, der gaaer ud paa noget Ulovligt. Jeg stemmer derfor imod en Comitees Nedsættelse." Steen feldt bemærkede: "Skjøndt jeg for mit Vedkommende er bestemt paa at ville votere mod en Petition om Skattebevillingsret, anseer jeg det dog ligefuldt for rettest og klogest, at der nedsættes en Comitee i nærværende Sag, for at den store Deel af Petitionairerne, som neppe har nogen tydelig Bevidsthed om, hvad deres Andragende egentlig gaaer ud paa, kan blive opklaret om hiin Jdee om Skattebevillingsret." Hempel bemærkede: "Den fuldstændige Skattebevillingsret er et Ord, som ei kan bortdemonstreres af Petitionerne. Er det nu Forsamlingens Mening, at et saadant Andragende strider mod Rigets Grundforfatning, da kunne vi aldeles ikke indlade os paa nogen Undersøgelse af denne Sag." Reventlow var enig med Hempel og tilføiede: "Det er alene Competence, hvorom der kan være Spørgsmaal, og det er tilstrækkeligt oplyst, at Sagen ligger udenfor Grændserne af vor Virkekreds." Grev Moltke bemærkede: "Petitionen forekom ham endvidere urigtig og uhensigtsmæssig, og det især efter Hs. Majestæts Svar til Borgerrepræsentanterne i Kjøbenhavn paa deres Kronningsadresse, saavelsom efterat Commissarius med sit sædvanlige Talent havde godtgjort, at Petitionen hverken kunde eller burde antages, og han stemmede derfor imod en Comitees Nedsættelse." Tillisch bemærkede: Han maatte ansee det for sin Pligt, at modsætte sig ethvert Skridt, som kunde lede til denne Sags Fremme, og stemmede derfor imod en Comitees Nedsættelse, idet han forbeholdt sig, hvis en saadan alligevel maatte blive nedsat, efter Evne at bekæmpe Sagen paa ethvert af dens Stadier." Finn Magnussen holdt sig efter sin Overbeviisning forpligtet til at stemme imod en Comitees Nedsættelse i denne Sag, da Andragendet om Skattebevillingsret vilde være det samme som at forlange en Constitution, hvilket var udenfor Forsamlingens Competence. Biskop Mynster bemærkede: "Jeg finder Anledning til at yttre, at der ikkun foreligger os en Petition om Skattebevillingsret, men at denne forekommer mig at være umoden, dens Udførelse umoden og dens Anbefalelse udenfor Forsamlingens Competence. Sammenslaaer man disse mærkelige Stemmer af Grever og Kammerherrer, Bisper og Andre, skulde man isandhed troe, at det med Frihedens eller rettere Borgervellets Saa endnu saae vidtløftigt ud i Landet, da man af puur Forsigtighed ikke engang ved en Comitee tør see den Sag drøftet, som aabenbart er den vigtigste af Alle og paa hvis Afgjørelse det hele Folks Fremtid er beroende. Dog saadanne Mænds Afviisning af et Anliggende, som fortrinsviis mere end alle andre har Krav paa den omstændeligste Undersøgelse, er saameget mere forstaaelig, som Enkelte af disse Herrer have aflagt Beviser paa, at de ikke engang kjende Anordningen for Stænderinstitutionen, da de staae i den vrange Formening, ifølge aflagt Eed, ikke at maatte udtale deres Overbeviisning, som den 68 i Anordningen med klare Ord endog befaler, naar det deri hedder: "at enhver Deputeret i sin Virksomhed alene haver at rette sig efter sin samvittighedsfulde Overbeviisning om, hvad derkan fremme det almindelige Vel." Man maa derfor meget beklage, at der kan gives Stænderdeputerede, som saa lidet forstaae at røgte deres Kald, og som ei undsee sig ved at svigte den offentlige Tillid, der er bleven dem udviist, idet man fuldeligen maatte ønske, at saadanne Mænd, der ei ere sig bevidste hvad de paa denne Post skylde Staten og det Folk, der har valgt dem, vilde ved deres første Sæde ved Stænderforsamlingens Aabning have cederet den dem anbetroede Plads til Andre, som ei vare hildede i saadan Forblindelse, at de skulde tilbageholde og fortie deres Overbeviisning, hvor denne befrygtes at kunne collidere med en aflagt Eed til Regjeringen; thi naar den Deputerede blændedes af saadanne Anskuelser, var det rigtigere, at han fulgte det af Præsidenten foreslaaede Raad, opholdeligen at ansøge Hs. Majestæt om at entlediges fra sit Hverv. Naar man nu betænker, at en vistnok ikke saa ganske liden Deel af vore Deputerede, som beklæde Embedstillinger ved Sagers Votering, hvor disse nærmest synes at have Hensyn paa Forandringer af de bestaaende Love, muligen af deslige Grunde have stemt imod saadanne Sagers Afgjørelse, hvor man har formeent, at den aflagte Eed paalagde Overbeviisningen Taushedens Baand, saa er det deraf forklarligt hvorledes det kan være gaaet til med Afstemningen af Sager, som ved Stænderforhandlingerne have været af største Vigtighed og Betydning, og denne Omstændighed maa saaledes endnu mere betage vore raadgivende Stænder, den liden Vægt, man alt iforveien kan inddrømme dem, og hvortil man vistnok har saamegen mere Grund, som man seer, at de meest paatrængende Andragender ei engang ere blevne tagne til Følge. Jhvorvel det absolute Parti saaledes ved denne Sags Debat gav sig Luft ved ovenanførte bemærkninger, bleve disse dog til Held afvæbnede ved de liberale Stemmer, som dog egentlig mindre viste sig ved selve Debatteringen end ved Afstemningen, hvor det med en Pluralitet af næsten 33 Stemmer besluttedes, at en Comitee skulde udnævnes. Spørger man forresten, hvad man for det Første venter sig af disse indkomne Petitioner angaaende Skattebevillingsretten, vil man derom vistnok neppe være uenig med sig selv, især naar man lægger Mærke til Commissarii bemærkning, hvor han blandt Andet yttrer, "Commissarius har ingen befaling til at forbyde Sagens Forhandling, men han maa protestere mod Stændernes Competence til at indgaae med en Petition af det omhandlede Jndhold, det er iøvrigt Stændernes egen Sag at bedømme, om dette kunde være lovligt, men dersom, mod Formodning, et Andragende maatte blive indgivet, som maatte findes ulovligt, saa var det ikke at vente, at Hs. Majestæt derpaa vilde indlade sig." Af disse Yttringer vil man imidlertid ei længe være uvis om, hvad der her vil blive betragtet for lovligt og ulovligt. Det er ved Siden af disse Betragtninger meget mærkeligt at sammenholde den Anførsel, som nylig fandtes i "Khonposten, hvori det hedder: "Dengang da 1660 Enevælden blev indført, havde da ikke Frederik den Tredie aflagt sin Eed paa den til Adelen udstedte Haandfæstning, men hindrede dette ham vel paa fjerneste Maade fra, ikke blot at raade, men endog paa langt kraftigere Maade at bidrage til, at han løstes fra denne Eed? Og Alle billigede dette hans Foretagende, aldrig har jeg i det mindste læst eller hørt, at Nogen kaldte ham en Meeneder. Er det desuden uden Exempel, at en Jndskrænkning er skeet i Kongeloven, nei ingenlunde. J Bankoctroien, der fastsætter, at Bankens Betjente alene skulle være bundne ved deres Eed til denne, indeholdes en saadant Exempel. Men hvem raadede dengang Kongen til Sligt, saavidt vi vide, emanerede denne Anordning gjennem Cancelliet, og vi skulde meget feile, om den ikke er undertegnet af den selvsamme Ørsted, der nu er Hs. Majestæts Commissarius i Stænderne. Dette Exempel, troer jeg, er slaaende selv hos de svageste Hoveder. Eller skulde virkelig Stænderne, opfordrede af mange Tusinde af deres Medborgere, ikke vove at raade Kongen, i Aaret 1840, hvad Commissarius uden saadan Opfordring, i et enkelt Tilfælde, allerede raadede ham i Aaret 1818. Man seer heraf, hvorledes Alt forandrer sig med Tiderne og afrunder sig efter Convenientsen. Var dengang en Borger optraadt med den Erklæring, at Ørsted ikke var sig bevidst hvad han gjorde, da skulde man have hørt en Larm, nu kan derimod den samme Mand i lignende Tilfælde sige Saadant om mange Tusinde af Borgerfolket! Dog, er Talen om en Mands Jnconsequentse, behøver man, foruden det Anførte, hermed kun at sammenholde Artiklen i "Dansk Folkeblad, Nr. 21, og man vil derefter med Forundring betragte den Popularitet, som her er opført paa Dialectikens uudtømmelige Geni, der ikke sjeldent, paa selve Kjernens Bekostning, indtog Blikket for sig ved Anvendelsen af den paa Sandsen saa mægtigt indvirkende Jndklædning, som desværre altfor ofte blændede Mængden. - "Mærkeligt. - siger Khvnsp. videre. er det imidlertid, at af de to Mænd, som i denne Sag blottede en saa forunderlig Anskuelse, var den Ene en Ætling af gamle Riddere og Rigsraader, den Anden nedstammer fra og repræsenterer vel end- og i Forsamlingen et lille Folk, der har hørt til de meest frihedselskende paa Jordkloden. Man kunde fristes til at tilraabe dem: "J Kroppe af holde Forfædre! hvor er Eders Forfædres Aand, have J ikke tilligemed Legemet annammet en eneste - blot den ringeste Funke– af den. Men selv heri seer man et glædeligt Tidernes Tegn paa, hvor fuldkomment Absolutismen har løst sin Opgave, at plainere alle Ujevnheder, at glatte Stierne og berede Veien for det, der skal komme Veiene kan den berede for den fri, den ædle Folkeaand, men skabe denne kan den vel ikke; for at opnaae dette, maa den alliere sig med en anden Bestanddeel, opgive noget af sit Væsen og modtage noget af et fremmed, for at blive til en høiere harmonisk Eenhed.