Den Vest-Sjællandske Avis, 1832-04-17
ved Kongelig allernaadigst Tilladelse, at forsendes med Brevposten i Danmark og HertugdømmuAmperes Reise fra Berlin til Kiøbenhavn. Hr. Ampere, en Søn af den berømte Mathematiker, er en Fransk Skribent, som hører til de Doctrinaires Partie. Han var i 1827 i Berlin, hvor han blev modtaget med megen Høflighed af de Lærde. Han reiste derfra over Kiøbenhavn til Stockholm. Reisen til Kiøbenhavn har han beskrevet i Revue de Paris saaledes: Den 7de Juli 1827 afreiste jeg fra Berlin forat besøge Sverrig, Danmark og Norge. Jeg havde stedse følt en Længsel efter at komme til at besøge disse fjerne Lande, efter at see Nordens majestætiske og melancholske Natur, og at see disse Germaner, som ere forblevne saa ublandede at Tacitus vilde erkiende dem paa nye, dersom han kunde observere dem i deres Ørkener (det værste er at Scandinaviens Beboere ere ikke Germaner). Det Lidet jeg havde hørt om deres Folkesange, deres Sagas, deres gamle Mythologie oprakte det Ønske hos mig, at lære at kiende mere dertil; jeg vidste at her en nye Verden for Videnskaben og Phantasien og denne Verden vilde jeg opsøge. (Man skulde troe, at Hr. Am pere var af den Mening, at det endnu seer udi Norden, som i Harald Haarfagers Dage.) Foran Berlin begynder det egentlige Nordens Natur, uden Overgang kommer man til den Algetations Zone, som bedækker Scandinavien, og Rusland. Jeg var en Dag indsovet i en Egn paa Reisen til Halle, og saae mig da jeg vasignede midt i en Granskov. Granerne paa Biregkunne have mindet om Schweitz, Auvergne og Dauphine; men paa en Sandslette minde de omdet nordlige Europa; var jeg sovet ind paa nye og havde i en Drøm reist 800 Lieues og var vaagnet ved Obi Flodens Bredder, saa havde jeg netop forefundet den samme Natur. (Havde Forfatteren sovet paa en Reise igiennem Danmark, men var just vaagnet i Granskoven ved Sorøe, hvor Scandinavisk vilde det da ikke være kommer til at see ud her i Landet? Han havde havt mere Grund til at finde Scandinavien i Nordtydskland, havde han lagt Mærke til de store Steenblokke, som findes omstrøde paa dets Sletter og indseet det Forhold, hvori de staae til Skandinaviens Bierge). Dette almindelige Physiognemie ved det nordlige Preussen erholder dog en Deel Afvexling ved friske grønne Daser med Søer, hvis Bredder ere omgivne med Bøge, Elle- og Birketræer. Her finder man de i Siælland saa hyppige Søer, som man pludselig øiner imellem Træernes Grene, og hvis ubestemte Contourer synes som ved et Tilfælde trukne igiennem den lade Jordbund; brede Vandspeil, som smelte sammen med udstrakte Enge, og paa hvilke Skovene synes at svømme: Nordens sande Laguner, hvis Chapacteer er saa sværmende og saa blød, og som forholde sig til andre Landskaber, som visse roelige og dunkle Efteraarsdage til Aarets øvrige Dage. (Hav, vore Søer, af hvilke Sorøe skovomkrandsede Søe denne af Skygger omgivne Vandflade, fortrinlig passer til hans Skildring, gjort et saa stort Jndtryk paa Hr. Ampere, saa skulde han imedens han var her i Norden med det samme have besøgt Fingland, da dette er Søernes sande Fædreneland). Paa Landeveien til Stralsund, som jeg tog af for at indskibe mig i Gribswalde finder man ikke et saadant Landskab. En halv Miil fra Berlin forlader man Chausseen og fordyber sig, uden at finde en banet Vei i en Ørken. Et sørgeligt og besynderligt Land. Nu kommer man igiennem sandfulde Heder, som ligne store Flader, hvilke Havet har forladt, og nu igiennem store Skove af kjæmptmæssige Gran- og Birke træer, hist og her seer man dog i disse Ørkener Kornmarker og Enge. Floderne have ingen steile Bredder, intet egentlig Leie, men rinde næsten lige med Overfladen af Jordbunden, langtsomt frem over Sandet; ingen Høi bebuder deres nærmelse og man kan kjøre en lang Tid ved Siden af dem uden at lægge Mærke til dem, men pludselig seer man en Mast midt imellem Granerne, og hvide Seil skinne imellem deres grønne Naale. Af og til kommer man igiennem reenlige Landsbyer, som vidne og Jndvaanernes Sædelighed. Ofte finder man i en Afstand fra Boeligerne ved Landeveien en liden Have, nogle Blomsterpartier og en Bænk, hvorpaa den Vandrende kan hvile sig; hvilket opvækker Forestillingen om en naturlig Velvillie og om den blide Sindstemning, som man ofte finder hos de lavere Folkeclasser i Tydskland. Disse gode Mennesker synes lig som at være undseelige over den Egns traurige Beskaffenhed, som de beboe, og søge derfor at udpynte den, for ligesom at giøre en Undskyldning for den Fremmede, som de maae modtage i et saa fattigt Land.