Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1840-09-26
Fædrelandet. Stænderforsamlingen i Roeskilde. Fem og fyrretyvende Møde den 8 Septbr. (Forts.: foreløbig Behandling af Sagen om Modificationer i Provindsialstændernes Jnstitution og om Skattebevillingsret.) Med Hensyn til den Lollandsk-Falsterske Petition, forklarede Brændeviinsbr. Sidenius, at han selv havde samlet Underskrifter, til samme, at der ingen Overtalelsesmidler i saa Henseende vare blevne brugte, og paaberaabte sig Sognefoged West's og Justitsraad Friis's Vidnesbyrd, i hvilken Anledning der opstod følgende Debatte: Sognefoged West: "Jfølge Brændeviinsbr. Sidenius's Opfordring, kan jeg med Sandhed bevidne, at han ikke har brugt nogen Overtalelse for at faae Underskrifter; men jeg skal derhos tage mig den Frihed at bede den ærede Forsamling, just ikke at lægge altfor stor Vægt paa de mange Underskrifter paa de til Stænderne indkomne Petitioner, da jeg er fuldkommen overbeviist om, at Mange ikke have havt den ringeste Jder om, hvad denne Skattebevillingsret skulde sigte til, hvorimod de maaskee have staaet i den Formening, at de skulde blive fritagne for en Deel af Skatterne m. m. - Jeg veed meget vel, at det i det trykte Circulaire hed, at der ingen Overtalelse skulde finde Sted. Det vil jeg lade staae ved sit Værd; men det forekommer mig at være Overtalelse nok, naar et saadant, om jeg saa tør kalde det, forblommet Circulaire, sættes i Omløb af nogle Formænd, saafremt det blot har en lille tilsyneladende Fordeel til Følge med sig. - For min Afreise hertil, spurgte jeg saaledes Mange om, hvad de egentligen havde underskrevet, og fik af Flere til Svar: Den og den har underskrevet, derfor underskrev jeg med uden at tænke videre derover; saa at jeg er nærved at troe, at der maaskee ere flere end de 19 Skomagere af Kjøbenhavn, som ligeledes vilde trække sig tilbage, naar det først blev dem indlysende, hvortil det er at Petitionen skulde sigte; og efter mine svage Anskuelser kan jeg heller ikke faae Andet udi af det, end at Regjeringen ønskes deelt. Hvor mange der nu virkelig ønske dette, ligger udenfor min snevre Synskreds, men dog rinder det mig i Tanke, hvad Engelskmanden siger: "den bander meest Regjeringen, der meest ønsker at tage Deel i Regjeringen, og jeg maa i det Hele slutte mig til, hvad den ædle Greve fra Langeland tidligere har yttret. Som ung Mand har jeg svoret Troskab til min elskede Konges Fane, og som ældre Mand skal jeg aldrig svigte min Eed, og skulde mit Fædrelands Tjeneste udkræve min svage Arm, skal jeg ikke blive den Sidste, der griber til Vaaben. Slutteligen maa jeg opfordre de øvrige ærede Deputerede af Bondestanden til at reise sig. og frit udtale deres Mening, uden at frygte for at blive tilbagedrevne af mere Sagkyndige; thi her er Stedet, hvor Enhver har Ret til at udtale sine Tanker efter bedste Overbeviisning; men jeg kan tænke mig, at det gaaer Flere ligesom mig, at Frygt for at blive tilbagedrevne, ja endog for at blive gjort latterlige, mangen en Gang lammer Tungen. Men lader os kun være besjællede af den sande Fædrelandskjærlighed, thi Kjærlighed driver Frygten ud. Kjøbmand Sidenius: "Uden at indlade mig paa at vurdere den foregaaende Talers Udvikling af og Begreb om Bondestandens Jntelligents, skal jeg indskrænke mig til at modsige det af Kammerherre Rosenørn Yttrede. Der blev først holdt et Møde i Maribo, hvortil fra Provindsens forskjellige Egne var indbudt Enhver, som kunde antages at have Jnteresse for Sagen, og hvor Enhver frit kunde yttre sig om, hvad han ønskede forandret, udeladt eller tilføiet: det blev derpaa vedtaget, at Enhver skulde samle Underskrifter i sin Egn, men at der ingen Overtalelse maatte bruges; om de selv have gaaet omkring eller undertiden have sendt deres Tjenestefolk, forrekommer mig temmelig ligegyldigt: thi det kunde dog ikke være deres Pligt at gjøre Petitionen forstaaelig for dem, den forevises, da de af sig selv maatte kunne fatte dens Jndhold. At flere Enker have underskrevet, kan jeg intet Misgreb finde i, da de ere ligesaa interesserede som andre Statsborgere i Bestemmelsen af Afgiftsvæsenet. Brændeviinsbr. Sidenius; Den ærede Taler af Bondestanden har unægtelig givet det største Beviis paa, at Bønderne ikke have vidst, hvad de underskreve, eftersom den ærede Deputerede selv har underskrevet Petitionen. Men ligesom han dengang ikke vidste, hvad han underskrev, antager jeg, at han formodentlig heller ikke nu har vidst, hvad han sagde." Sognefoged West: "Jeg skal bede den ærede Taler ikke ganske af fradømme mig Fornuftens Brug. Vel har jeg underskrevet Petitionen; men jeg, saavelsom Flere, har taget den i den Betydning, at Stænderne, naar en ny Skat eller et nyt directe Laan gjøres nødvendigt, maatte tages paa Raad, om hvad der maatte ansees for det Gavnligste, og det har jeg tænkt, at Kongen vilde bevilge. Statsraad Steenfeldt. Der er her falden en Yttring, som er skikket til at opvække alvorlige Betragtninger. En æret Deputeret af Bondestanden har nemlig yttret, at Frygt for at blive gjort latterlig afholdt de Deputerede afdenne Stand fra at tale. Men de bør have den Overbeviisning, at hele Forsamlingen med Glæde hører dem tale; og at den, med tilbørligt Hensyn til denne Stands Dannelse og Culturtrin, ikke gjør de samme Fordringer til dem, som til Andre. Det har derfor været mig en ubehagelig Følelse, naar det er bleven sagt om en Deputeret af denne Stand, at han ikke har vidst, hvad han sagde, naar Sligt er blevet yttret, er jeg forvisset om, at det ingen Gjenklang har fundet i Forsamlingen. Justitsraad Friis: "Da Brændeviinsbr. Sidenius har opfordret mig til at bekræfte hans Udsagn, med Hensyn til hans Virksomhed med at samle Subskribenter paa Petitionen om Skattebevilling, maa jeg i denne Anledning erklære: at det er mig bekjendt, at han ingenlunde har søgt at bevirke Underskrifter ved Overtalelse; men han har heller ikke havt denne Commission for hele Falster, og de andre Agenter skulle, som jeg har hørt, have været desto virksommere. Jeg begriber imidlertid ikke, hvorfor Man vil lægge saa megen Vægt paa saadanne Underskrifter; det ligger i Sagens Natur, at naar Nogen bliver adspurgt, om han ønsker selv at være med at udskrive Skat, at han dertil siger ja – og jeg er fuldkommen overbeviist om, at dobbelt saa mange Underskrifter i den modsatte Retning vilde have været at erholde ved en passende Forestilling. Biskop Mynster billigede en Revision af Stænderanordningen i Almindelighed og var ligeledes enig med Committeen med Hensyn til Punktet og Valgbarheden. Hvad Offentligheden angaaer - vedbliver Biskoppen, kommer det an paa, i hvilken Betydning Man tager dette Ord. Dersom det tages i Betydning af, at enhver Borger bør gives nøie Underretning om Alt, hvad der foregaaer i Stænderne, da er dette vistnok særdeles ønskeligt, og bør ikke være anderledes; men det opnaaes allerede nu, da Forhandlingerne fuldstændig bekjendtgjøres, og det Eneste Man i denne Henseende altsaa kunde ønske, var, at det ved den almindelige Revision blev gjort mere til en Ret, end det nu synes at være. Dersom Man derimod ved Offentlighed forstaaer, at Forsamlingen skulde holdes for aabne Dørre, maa jeg tilstaae, at saalænge de officielle Meddelelser af Forhandlingerne foregik langsommere, saalænge der altsaa var et forholdsviis langt Tidsrum mellem det udtalte Ord og dets Bekjendtgjørelse, ansaae jeg det for ubetimeligt at tilraade en saadan Offentlighed: det vilde ikke være til Fordeel enten for Sagen eller for den Talende, at den første friske Meddelelse overlodes til Ubeføiede, der enten af Mangel paa Opfattelsesevne forvanskede det Sagte, eller forsætligen fordreiede det, og at Retfærdiggjørelsen først kom længe efter. Naar vilderimod have naaet det Tidspunkt, som vi ere rykkede meget nærmere, da Meddelelse følger umiddelbart efter Forhandlingerne, anseer jeg det for en temmelig ligegyldig Sag, om Dørrene aabnes eller ikke. Skal det imidlertid have nogen Betydning, maatte Forsamlingerne holdes i Kjøbenhavn, hvor Man kunde vente et større og betydningsfuldere Auditorium, thi i en mindre Stad vilde det være af liden Vigtighed, om nogle Enkelte, hvis øvrige Forretninger tillode det, af og til vare tilstede. Den eneste Jndvending mod denne Offentlighed maatte altsaa søges deri, at Enkelte ikke ønske at tale for et saadant Auditorium; men naar vi i Virkeligheden, dog staae for Nationens Øine, kunde vi vel ogsaa staae for disse Tilskueres Øine, og om Man ogsaa kunde vente Acclamationer, saaledes som allerede have fundet Sted ved Domstolenes Kiendelser, vilde Man snart vænne sig dertil. Saalænge Man bliver staaende ved disse Modificationer i Stænderinstitutionen, meente biskoppen, er Man indenfor de lovbestemte Grændser, som ere afpælede en raadgivende Forsamling; derimod gaaer den anden Sag (angaaende Skattebevillingsretten) ud paa, at Stænderne skulle have en lovgivende Myndighed; thi - hedder det - i dette almindelige Udtryk kan dog det Meste indbefattes af det, der anholdes om i Petitionerne. Naar jeg nu tilstaaer, at Committeens Betænkning i denne Henseende ikke har fyldestgjort mig, maa jeg bede Committeen ikke at miskjende dette Udtryk, thi jeg indseer tilfulde, hvor vanskeligt det den overdragne Hverv var; men ikke destomindre burde Spørgsmaalet dog løses frit og fuldstændigt. Dette synes Committeen ikke at have gjort, den har baade antaget sig Petitionerne, og ikke antaget sig dem. Den vil, at de fra Forsamlingen skulle indsendes til Hs. Maj. Kongen, men kun bruge dem, som et historisk Beviis paa den herskende Trang til en større Udvikling af Samfundsforholdene: men denne Trang har vistnok langt flere og langt paalideligere Vidnesbyrd end disse Petitioner: thi at en saadan friere Udvikling af alle vore Samfundsforhold er ønskelig og nødvendig, ere Alle udentvivl enige i, af hvor forskjellige Anskuelser de endog iøvrigt ere. Jeg kan - vedbliver Biskoppen - heller ikke skjønne rettere, end at Stænderforsamlingen ikke er indrettet til en saadan Befordringsanstalt, gjennem hvilken Petitioner kunde indsendes, uden at der foretages Noget ved dem; thi naar Stænderne i Anledning af private Propositioner henvende sig til Regjeringen, er det en Følge, saavel af Sagens Natur, som af Lovgivningens Bud, at de kun bør indsendes, naar Forsamlingen finder Anledning til ikke alene at anbefale dem, men ogsaa at ledsage dem med en Betænkning, der indeholder Grundene, hvorfor den har anseet dem værdige til at tages under Overveielse. Disse Grunde maae da fremsættes klart og fuldstændigt, saa at Man ikke skal mindes om, hvad en berømt Statsmand har sagt: at Talen er givet Menneskene for at skjule, hvad de tænke. Det er altsaa Forsamlingens Pligt, frit og uforbeholdent at udtale sin Overbeviisning; men dertil er det ingenlunde, at Committeen har raadet den. Man har nu - hedder det længere nede i Biskoppens Foredrag – for at betegne det man attraaer, opfundet det Kunstord: statsretlige Garantier, og disse skulde da navnligen være mod Kongemagtens Misbrug; men man forglemmer derved ganske, at Garantier kunne behøves mod meget Andet. Først imod Øieblikket, herved forstaaer jeg først, at enhver Forsamling meget let kan henrives til Beslutninger, som den senere ønsker, ikke vare tagne; vel har man ved de lovgivende Forsamlinger et Middel derimod, idet der i det mindste er tillagt Regenten et suspensivt Veto, men Alle ønske udentvivl, at der gjøres saa liden Brug af dette Middel som muligt. Men det er ikke blot fra den Side, at Fare truer; Øieblikket udstrækker sig ofte videre, endog over nogle Aar, der gives stundom Meninger, som i længere Tid kunne gjøre sig gjeldende, skjøndt de ingen sand Rod have hos Folket; til Exempel herpaa skal jeg blot anføre, at den holstenske Stænderforsamling to Gange er gaaet ind med Petition om Offentlighed, men i denne Session har afviist et Forslag derom; jeg nævner iøvrigt aldeles ikke dette Exempel, for atter at vende tilbage til Spørgsmaalet om Offentlighed, men alene for at vise, hvorledes Pluralitetens Meninger kunne forandre sig. For det Andet behøves der GaDe anshaarde Nedrantier mellem de forskjellige Klasser af Medborgere indbyrdes, ikke blot mod slette Lidenskaber, men ogsaa mod modstridende Anskuelser og Eensidighed; der er ikke let Nogen, som ikke maa erkjende, at han undertiden har truffet sig selv i Eensidigheder, fordi han hører til en vis Borgerklasse. For at nu dette skulde forebygges i en blandet Forsamling, maatte alle Klasser være tilstrækkeligt repræsenterede, og det ikke blot i Tal, men i Jntelligents. J Slutningen af sit Foredrag siger Mynster: "Med al Agtelse for Andres Grundsætninger, frygter jeg ikke for at udtale det som min Overbeviisning, at langt bedre end alt Constitutionsmagerie er, hvad vi allerede have, et absolut Monarkie med en offentlig Stemme. Vel veed jeg at Udtrykket: absolut Monarkie, er et Ord, for hvilket Mange gyse tilbage, men den Kongel. Commissarius har allerede udviklet, hvorledes dette ikke betyder Ret til at foretage sig Alt, hvad der kunde opkomme i et Menneskets Bryst. Hvor Folkets Dannelse har gjort Fremskridt, er i Monarkiet et virkeligt Despoti umuligt, hvorimod baade ældre og nyere Staters Historie viser os, at det er muligt i Democratier, og derfor ogsaa i de Statsforfatninger, der nærme sig dertil. Den absolut Monark er ophøiet over Borgernes eensidige Jnteresse; i Almindelighed kan man sikkert antage, at paa Tronen findes det oprigtige Ønske efter at fremme det Heles Vel, naar man er istand dertil; at Misgreb der kunne finde Sted, er vistnok, men det samme maa Enhver erkjende kan finde Sted, under en hvilkensomhelst Statsform; og derimod gives der desuden to vigtige Midler, som ikke maa oversees; det ene er Trykkefriheden, om hvis Grændser der vel kunne være Tvivl, men ikke om, at den bør bevares; det andet Middel er Stænder(Forts.) institutionen.