Almuevennen, 1843-07-12
Naar vi her, som paa flere Steder, høre dette Parti juble over "den frie Folkestemmes" Herlighed, da maae vi vel spørge, hvori da denne Herlighed egentlig bestaaer. Det er vel sandt, at den kan bringe Folkets Ønsker og Trang for Kongen, at den kan bidrage til dens egen og det hele Folks Udvikling og Almeenaandens Vækkelse, og at disse Frugter ere herlige og værd at prise, er unegteligt, men det er ikke dette som hiint Parti egentlig tilsigter med sin Virak. Pastor Nordam lægger i sin Tale netop Vægt paa, at det var Enevoldskongen der oprettede Folkeraadet, at dette er nødvendigt naar Enevoldsmagten skal gjøre rigtigt Gavn, og han ønsker, at Kongens Haand- og Folkets Stemme maa voxe i Kraft og Frihed. Det er klart, hvor dunkle og ubestemte disse Udtryk end ere, at de skulle være en Udtalelse af Souverainitetens eller Euevoldsmagtens Fortræffelighed, fremfor nogen anden Regjeringsform, men det er da ikke let at indsee hvorledes Folkets Stemme skal kunne voxe i Kraft og Frihed. Til at indføre Forbedringer hører der Forstand, for at udtænke dem og Villie for at sætte dem igjennem, men Historien lærer, at der virkelig har været uindskrænkede Konger til, som kun have besiddet lidet af begge Dele, og det er rimeligt, at der ogsaa i Fremtiden vil kunne findes lignende, saa at i det mindste saameget er vist, at ikke alle Konger kunne indføre Forbedringer. Ja Historien viser endog, at stundom flere daarlige Konger have efter hverandre siddet paa Thronen, ligesom den godtgiør, at i visse Lande Aarhundreder ere gaaede hen uden at nogen betydelig eller udmærket Regent har staaet ved Roret. Selv den klogeste Monark maa jo dog see med Andres Øine og høre med Andres Øren og kommer derved i et Afhængighedsforhold til sine Omgivelser, som ofte kan blive saa meget større, som han sjelden selv troer det finder Sted. Og naar nu Regenten hverken er klog eller kraftig, bliver han let aldeles et Redskab for Enkelte, der saameget friere handle efter deres egne egenkierlige Hensigter, som de kunne skjule sig under hans Kaabe, og ikke handle offentligt og aabenlyst. Herfor er det de Liberale ønske en constitutionel Regjeringsform, de ønske at sikkre Folket for, at ingen tilkommende Konge skal kunne misbruge sin Magt; det Parti, hvortil Pastor R. hører, siger, at Enevoldsmagten kun er givet Kongen for at han kan udrette det Gode, men de Liberale ønske ikke Forfatningen forandret for at forhindre det Gode, men kun for at forebygge at Magten ikke bruges til det Modsatte, altsaa til det, hvortil de soveraine Konger, efter hiin Parties Paastand, ikke have faaet deres uindskrænkede Magt. At der fra Finantsernes Side bør aflægges Stænderne Regnskab for Statens Jndtægter og Udgifter, og at dette bør skee saa klart og tydeligt, at Enhver kan see hvortil Statsindtægterne benyttes, det indrømmer de Conservative, ja til Nød indrømme de maaskee endog, at der bør spares, naar Udgifterne ere for store, men sige nu de Liberale: "For altsaa at være viis paa, at der virkelig bliver sparet, hvor der kan, saa bør der ikke kunne paalægges Statens Borgere nye Skatter, uden at Stænderne først have givet deres Samtykke saa raabe hine: "Jh, nei, paa ingen Maade, det er Noget som Kongen alene i sin Viisdom bør beslutte, Stænderne kunne afgive deres allerunderdanigste Mening, og de have da gjort deres. Om det nu herimod indvendes, at det paa den Maade nytter ingen Verdens Ting, at Stænderne blive hørte, saa sætter de Conservative just hele Herligheden i, at de blive børte, at deres Stemme er fri. Hvorvidt det imidlertid kan ansees for noget særdeles Stort, at vor Stemme er fri naar den dog maaskee lyder uændset af dem den er rettet til, det have Beboerne i Mehrn Sogn havt et haandgribeligt Exempel paa. J vort Nr. 4 for indeværende Aar læses nemlig en Klage fra endeel af disse Beboere over det samme Sogneforstanderskab som nu har staaet i Spidsen for den heromhandlede Fest, og det sees af denne Klage, at Forstanderskabet, efter de Underskrevnes Formening har gjort dem Uret ved Paaligningen af Udgifterne til et nyt Gjordemoderhuus. J dette Tilfælde er nu Forstanderskabet Haanden og Klagerne ere Stemmen. Deres Stemme lyder jo frit, de udtale sig i Klagen uden Forbeholdenhed, ligefrem som de mene det, og det samme seer man at de forud havde gjort mundtligt, aldeles som det gaaer til med Folkestemmen; men ved den mundtlige Udtalelse af deres Klage for Formanden, svares dem, at da de engang have valgt Forstanderne, skal de nøies med hvad disse paa Sognets Vegne bestemmer, hvor urigtige de endog anseer deres Beslutninger for at være, og da de indsende skriftlig Klage svarer Amtet, at det ikke seer sig istand til at fritage dem for Udredelsen af det paa lignede Bidrag. Vi spørge nu disse Klagere: "hvad nyttede Eders frie Stemme Eder her, J havde vel Lov til at sige Eders Mening, men J havde ikke nogensomhelst Nytte deraf; J maatte betale det samme som om J havde tiet stille, men har Folket da større Vished for at alle dets souveraine Konger ville høre dets Stemme, Selskabet for Statsgieldens Afbetaling. Dette Selskab, med Statsminister Orsted i Spidsen, har endnu ikke offentlig meddeelt Noget om sin, vistnok udbredte og indbringende Virksomhed; maaskee denne Offentliggjørelse udsættes indtil saadanne Resultater kunne fremlægges, at de kunne vække selv de største Tvivleres Forbauselse. Derimod har den kjøbenhavnske Afdeling af dette Selskab viist en modsat, meere priisværdig Tendents, idet den har hyldet Offentlighed i alle sine Foretagender. Saaledes har Afdelingen holdt ugentlige Møder, hvor dens Formand, Magister Lindberg, har underholdt dens Medlemmer, og alle Andre som hos Medlemmerne kunde forskaffe sig billetter til Møderne, med afvexlende og interessante Foredrag over Selskabets Virksomhed, Bestemmelser, Udsigter o. s. v.; snart har han sammenlignet Selskabet med Staden Kjøbenhavn, der fra et ubetydeligt Fiskerleie er gaaet frem til at blive Landets største og vigtigste Stad, idet han haabede, at Selskabet fra sin ringe Begyndelse skulde voxe op til et stort og rigt Samfund, hvis Kasse kunde overtage Statsgjeldens Betaling, snart lignede han dets Bestræbelser med Brøndboringen paa Nyholm, hvor man maa bore gjennem de forskjellige Lag af Leer, Kisel, Flint osv. og derfor med den største Ufortrødenhed ofte i lang Tid kun kommer saare langsomt frem, hvilket ogsaa var Tilfældet med Selskabet, der havde ligesaa mange Hindringer at bekæmpe, men ligesom der ved Boringen ligesaasnart kunde komme Vand i Dag som i Morgen, og derved Arbeidet finde sin Løn, saaledes kunde Selskabet ogsaa mulig pludselig finde Vand, eller med andre Ord Penge til at betale Statsgjelden med, naar det kun arbeidede fort uden at trættes, snart trøstede han sine Tilhørere med, at da det var Bladenes Skyld, at Selskabets patriotiske Bestræbelser ikke lykkedes, saa skulde han nu fortælle Folket hvad det var for nogle usle Mennesker der var Redacteurer af Bladene, og saa vilde Folket ikke længer troe dem, men skynde sig at sende deres Penge til Statsgjelden; snart glædede han Selskabet med, at en Embedsmand som interesserede sig for dets Sag og som vidste hvorledes Jyderne skulde tiltales for at gjøre godt, vilde paa en Reise virke for samme Sag. Selskabets reisende Agent, en forhenværende Regnskabsfører paa Kyholm, Hr. Hansen, foretog ogsaa en langvarig Forretningsreise, hvortil han af Statskassen, mod Caution, forsynedes med behørige Contanter, men hvilken Reise i lang Tid paaførte Selskabet stor Sorg, idet aldeles ingen Efterretninger indløb fra ham, enten om hans Virksomhed eller Opholdsted; denne Sorg forvandledes dog endelig til Glæde ved Hr. Hansens egen personlige Ankomst, med en tom Kasse. Ved Møderne var Selskabets Casserer, Adresseavisens Redacteur, Hr. Jetsmark tilstede. for at modtage de Bidrag man vilde indbetale, hvilke imidlertid ikke besværrede ham synderligt. Den 19de Juni holdt Foreningen en Generalforsamling for lukte Døre, hvori Formanden meddeelte en nøiagtig Skildring af Sagens Stilling, hvilken naturligviis udviste et saare mistrøstende Resultat, og han opfordrede derpaa Forsamlingen til at erklære: "om Foreningen skulde fortsætte sin Virksomhed eller opløse sig. Det er et tung Øieblik, hvor man seer sig sat i den Nødvendighed at maatte opgive en kjær og stor Plan, hvis Opfyldelse man længe har glædet sig til og virket ivrigt for, saalænge man troer at øine en fjern Mulighed i, at den, om end imod rimelig Formodning, vil kunne lykkes, saa føier man hellere nye Offere til de allerede bragte, for at holde Haabet vedlige, end man fatter den ligefremme Beslutning at opgive det. Saaledes ogsaa Forsamlingen, der tog den faste og eenstemmige Beslutning, at dens Virksomhed skulde fortsættes endnu for det næste Aar, uden at ændse det meget trøstesløse Arbeide den derved fremdeles paalægger sin Formand. Om hans Ufortrødenhed endnu vil kunne strække til i eet Aar, eller Foreningen forinden vil døen stille og ubemærket Død, det er imidlertid vel endnu ikke ganske afgjort. Gid det var sandt, En Jndsender i "Fædrelandet Nr. 1238 beskriver de danske Lehnsbesidderes politiske Tænkemaade saaledes: "De danske Lehnsbesiddere ere i Almindelighed meget fordomsfrie, de blære sig ei som det holsteenske Ridderskab, som har Privilegier, der ei falde i nogen dansk Adelsmands Lod, den danske Lehnsbesidder indseer i Almindelighed, at han saalidt som Nogen har noget at være indbildsk af, at han ei er et Gran bedre end Borgeren, fordi een af hans Forfædre muligen vendte Fjenden Ryggen i Korstogene, eller var saa taabelig at følge Richard Løvehjerte til den hellige Grav, i Stedet for at blive hjemme og passe sin Dont; han indseer, at han vilde gjøre sig latterlig, naar han tilregnede sig sine Forfædres indbildte Fortjenester, han vil jo ei, at deres Misgierninger – ifald de have begaaet nogle, hvilket er ligesaa rimeligt, som at de have udøvet ædle Handlinger skulle være ham til Præjudice; han indseer, at, om ormstukne Pergamenter, Penge, Tituler og store Hovedgaarde eller gamle Borge er et Fortrin, saa er det ingen Fortjeneste; han kan ei pretendere, at man skal regne ham til Fortjeneste, hvad en Slumpelykke har bragt ham, medens han sov, vegeterede eller begloede Syvstjernen; han indseer endelig, at Jngen er stor uden ved sig selv, at Enhver er sin Lykkes Skaber, at man sover lige saa godt, ja fordet meste bedre, under et Straatag end under Borgens hvælvede Loft, omgivet af Spytslikkere og Dagtyve; han indseer endelig, at hverken Ære eller Lykke bestaaer i at æde af mange Fade, at kjøre med Fire, at have Betjentere, som ere udmeiede og be brammede, som om et evigt Carneval fandt Sted, eller i at skrabe nogle smudsige Klude sammen, for atter at give dem ud, eller lægge dem paa Kistebunden. Lehnsbesidderen foler, at Ernesti har Ret, naar han siger: "at Menneskets Værdigheds Maalestok ei er Rigdom, som han fødtes til, som ofte tilfalder Dosmerpander og slette Subjecter, ei heller Tituler, eller Dit og Dat paa Skroget, som ofte gives til Standen og faaes for Penge, men Geni, Lærdom og Aand, og da han er født til Rigdom og høi Titul, og ei har erhvervet sig disse imaginaire Goder, er han ydmyg af Hjertet, saaledes antage vi, at Pluraliteten af de danske Lehnsbesiddere raisonnerer ved sig selv; skulle Nogle af dem afvige herfra, da maae vi beklage dem, da de tage Skin for Virkelighed, søge Ære og Lykke, hvor der kun er nimbus, som i vor Tid, Gud skee Tak, kun fængsler Faa af Folket.