Københavns Adresseavis, 1765-07-31
Vaar=Tanker, af Hr. v. Kleist. (See hans Verk 2 D. S. 141.) Jeg har en Ven, som er en Engellænder og Skiald, samt elsker meget enlige Gange. For nyelig, en Aften da jeg forgieves havde søgt hannem hiemme i hans Værelser, fandt jeg hannem i Skoven siddende paa en Tue, hvor han hvilede sig i Græsset ved en liden Bek, som ledede sig derfremimellem de vilde Blomster, ligesom opløst i Vand, Støv og Skum faldt ned i en Dal. Faldets Susen hindrede ham fra at høre min Ankomst. Jeg sneeg mig sagte til bag ved hans Ryg, og blev vaer, at han, under dybe Sukke og nogle Taare, skrev i sin Tegnebog de sidste Linier af nogle Vers. - Han vilde i det samme reyse sig op, og blev mig da først vaer. - Har i været her længe, sagde han med en liden Rødme, jeg hørte ikke, naar J kom. Alt siden J sukkede saa dybt, svarede jeg, har jeg været her og da J fældte nogle Taare paa Eders Tegnebog. Den deylige Vaar, og denne skiønne Vaar=Aften, sagde han, satte mig i saa behagelig en Ømhed, at jeg er kunde bare mig, at optegne nogle af mine Følelser, og hvorved det vel kand være mueligt, at jeg sukkede i Tankerne. Han meddeelte mig herpaa sit Arbeyde, og ved en svag Oversettelse vil jeg giøre det mere almindeligt: Hvor lislig lyder ikke dette Vandfald, og det hører ikke op, at kaste fine Bølger ud ad. Hvor ligesom direrdets Flod sin Vey frem igiennem Dale og Blomster, som bøyer sig over Vandet. For kort Tid siden styrtede det her ud for under en Jishvelving, da Jorden laae ligesom svøbt i et hvidt Liigklæde. Busker og Træer vare tilhyllede med Snee, og deres syngende Jndvaanere havde forladt dem Tyrenes og Hiortenes sterke Lemmer vare fulde af saa tyk Riimfrost at de syntes ligesom at gaae i Harnisk og Pantser. Alle Creature kiendte Vinterens ByrHvor naadig er Gud dog ikke, og hvor giør han dog alt det ungt og muntert igien, som lever. Det var ham, som med en almægtig Haand gav Verdens Legemers Tyngde deres første Ligevægt, og befalte dem siden at gaae deres ævige Løbebaner, samt derformedelst frembringe Aarstidernes Omverling. Den meere røde Soel seer nu den grønne og blomstrende Jord at svømme i et Hav af dens Straaler. Hvalfisken hviler paa de opvarm te Veye som en flydende Øe, eller og den styrter sig i Havet, og opkaster et heelt Vandspring, medens den leger; og den lille Nantulus er sig selv baade Skib, Roer, Seyl og Styrmand Den utallige Fiederslok, som havde forladt vore Parker, skynder sig nu atter med Glæde til os over Havet, og rider, ligesom i store Hære, paa Luftens usynlige Veye. Alle Skove giver Gienlyd af disse fornøyede Jndvaaneres Raab. Elefanten og alle store Dyr, de mangfoldige smaa Creature, og alle Orme, som lever, i Jorden, i Træer, i Luften og i Vandet, kiender den alting oplivende Vaars mægtige Aandedræt. O takker Herren og priser hans Navn, alle J, som kiender hans Naade, En almindelig Lovsang opstige fra Eder til hans Throne, Laaner mig Eders Røst, J Tordener, som nu atter boer i Luften, at jeg maae forkynde Jorderige HerAf see Aften Himmelen der borte i dens rens Lov. Purpurfarvede og gyldne Glands! Der henne ligner den et Landskab, fuldt af Enge, Skove, Bierge og Søer, og her hide atter et Hav fuldt af Jld Veye og Bølger. Liflige Lugter udbreder sig, og en dyb Tavshed hersker overalt, hvilken allene forstyrres af den lille Beks Surren; imellemstunder og af Nattergalens sørgende Sang, og en Hyrde-sukkende Pibe. - Vær stille, mit Hierte, vær saa stille, som Luften, og vær det altid, Aldrig opreise sig stormende Tilbøyeligheder i dig uden Had og Jver imod Uret og Laster. Herre! Du som har hiulpet mig at bære mit Lives Morgen og Middag, lad dets Aften, som tilstunder med snare Trin, at lad den blive langt skiønnere, end dets Dag har været. Lad mig, naar Dødens Dag kommer, oplues af Glæde over det, at jeg skal faae Dine Bo ligger at see, Din Herlighed. - Og J, mine Venner, som har været mig i Stedet for Lykke, Ære og Rigdom, ja været mig alt; J som overbare med mine Feyl og Skrøbeligheder, for mit Hiertes Skyld, fælder dog nogle Taare over mig, da mine allerede halvbrustne Øyne standser i sit Syn mod Himmelen. Adstilligt Nyt.