Københavns Adresseavis, 1779-11-30
En bedre Medicin for Alderdommens Besværligheder kiender jeg ikke end Kierlighed. Alderdommen er i sig selv kold, Lidenskaberne som fylde vore Hierteer. i Ungdommen, virke nu ikkun paa Fødderne, Blodet standser i de forhærdede Aarer, Nærverne pirres ey mere saa let, og alting har tabt sin Fasthed; men Kierlighed bringer alt i Gang igien, og opliver ved sin søde Jld de kolde Deele. Dens Smigren har dobbelt Kraft, fordi den er uventet, og den Persons gode Egenskaber blive større i vore Øyne, som nedlader sig til os, vi behage os selv til en Tid, da vi ikke meer troede at behage nogen. Denne gode Meening om os selv giver os ligesom en nye Siel, og virker et Mod, som imodstaaer Rystelsen og afværger Feberen. Alt dette, min Ven, venter jeg af min Kierlighed, og jeg tør sige, at jeg endnu skylder den mere. Lidt Karrighed blandede sig i mine Udgifter, jeg flyede for Menneskene, som jeg holdt for falske og ubestandige, jeg blev kurvorn og andre til Byrde, jeg forsømte Velanstændigheden, lastede alle Fornøielser, leed med Utaalmodighed, var taus, naar jeg skulde tale, og fortalte Historier, naar ingen vilde høre mig. Alt dette er forbi, og det Ønske at behage min Veninde har gjort mig saa opmerksom, at jeg næsten har aflagt alle Alderdommens Feyl. Ungdommen selv, som ellers paastaaer, at have allene Ret til at nyde Fornøielserne i Verden, og saa gierne viser de forliebte Gamle Graven, faaer aldrig Leylighed til at giøre mig latterlig. Men jeg har heller aldrig kysset min yndige Venindes Haand eller Mund, jeg har aldrig talt med hende om min Kierlighed, aldrig givet hende den tilkiende ved mine Øyekast, eller paa anden Maade aabenbaret hende den, jeg tænker ey at ægte hende, eller at afholde hende fra et andet Giftermaal, tvertimod tænker jeg paa et gandske anstændigt Parti for hende. Min heele Kierlighed gaaer ey videre, end til at giøre hende fuldkommen lykkelig, og at glæde mit Hierte ved den Fornøielse, som jeg vil frembringe i hendes Siel. -Men Klokken slaaer fem, til denne Tid pleyer hun at besøge mig, jeg vil bede hende at forsegle dette Brev, og naar hun ikke kan imodstaae Fristelsen at læse det, saa veed hun min heele Hemmelighed. Fra Sønde. Det Ord Hemmelighed har slet intet Sted her; han elskeer mig, og jeg elsker ham, derom er jeg fuldkommen vis. Kun Undseelse holder ham tilbage fra at tilstaae det reent ud for mig. Jeg er derimod desto dristigere, og jeg har allerede hundrede Gange tilbudet ham min Haand, dersom den kunde giøre ham lykkelig. Men saa siger han, at jeg er en lille tosset Pige, og at han elskeer mig alt for meget til at ville bruge mig til Krykke. Nu vil han endelig, at jeg skal ægte hans Broders eneste Søn. Saa vil han testamentere os alt hvad han eyer, og tilbringe sin Livstid, hos os. Han glæder sig allerede i Forveyen over vor tilkommende Fornøyelse, og ordinerer, hvor vi skulle drikke sammen om Morgenen, og spise med hinanden om Aftenen, og hvad for Dage om Ugen han vil være for sig selv, for ikke stedse at falde os besværlig med sit Selskab. I denne Plan er han saa indtaget, at han lader mig ingen Roe have, for at fatte min Beslutning, og af hans Haand at imodtage den Mand, som han har udseet for mig. Hvad skal jeg giøre, Jeg skielver, naar jeg tænker derpaa, at hans gode Plan kunde slaae feyl, og jeg vilde heller lade det komme an paa mig allene, at giøre ham saa lykkelig, som han fortiener det af mig. Men der hielper ingen Skielven; han vil i denne Post slet intet høre, og bliver ordentlig vred, naar jeg ret for Alvor taler med ham herom, og dog er han endnu stedse saa munter, som en ung Mand; men dertil er Aarsagen den Fornøielse, at giøre Godt, som han hver Dag og hvert Øyeblik forskaffer sig, og hvorudi han er saa sindrig, at man paa ingen Maade kan slippe ham, naar han vil giøre vel imod een. Han kan vel skrive, at han aldrig har kysset min Haand, men han skulde ogsaa sige, hvorofte jeg har kysset hans, og hvor ofte han har kommet mig til at græde af inderlig Taknemmelighed. Jeg troer undertiden, at han har sit Spøg med mit Hierte, og søger at aflykke Taknemmeligheden en Taare, som han ikke vil skrive paa Kierlighedens Regning, og som jeg saa gjerne ofter ham, uden at undersøge, hvad for en Kilde den har. Jmidlertid vil jeg følge hans Villie, og han kan give min Haand til sin Brodersøn. Men denne maae ikke forlange af mig, at jeg skal agte ham høyere end den Mand, som jeg ønsker at giøre lykkelig frem for alle andre. Heraf giør jeg ingen Hemmelighed, han og heele Verden maae vide det, og dersom min tilkommende Mand skulde være saa ubillig, at fortænke mig det, saa vilde jeg hade ham, ja ret hade ham af mit Hierte. Fra Ham Hvor artigt er det, min Ven, vi ere begge eene, og skrive til Dem, hvad vi have at sige hinanden Det er virkelig et sært Jndfald. Men ingen Ting overvinder en Mands Dyd, naar han er 70 Aar. gammel, og lam paa begge Benene. Jeg takker min Alder og min Gigt, som skaffer mig den Frihed, at jeg umistænkt kan see min elskelige Venninde to gange hos mig om Ugen, og jeg er fortrydelig over min Brodersøn at han bier saa længe at sige den kiære Pige, det, hvad jeg med Fornøyelse selv vilde sige hende, om jeg var 50 Aar yngre. Men nu venter jeg og af Dem, at De bifalde min Kierlighed, og billige de Aarsager, hvorfor jeg handler som jeg giør. Vi have i vort heele Liv ingen troere Venner, end vore Tilbøyeligheder, og hvo som undersøger sit vigtige Selv, skal befinde, at de giøre Dyden. de største Tienester. Jblandt dem alle er Kierlighed den, som paa det behageligste vedligeholder Venlighed, Gavmildhed og Virksomhed hos os, og skikker sig allerbedst for en verkbrudden Krop, som skulde lide alt for meget ved Ærgierrighed, og blive gandske hentæret af Gierrighed. Den medfører de meest smigrende Virkninger, og Smigrerier ere meget velkomne for vor Egenkierlighed i hvad Alder vi end ere. Under Beskyttelse af den Agt, som et elskværdigt Fruentimmer viser imod os, gaae vi endnu saa med i Selskaber, og de Unge maae ære os, naar de vil tækkes den Person, som holder os værdige til hendes besynderlige Opmerksomhed. Hvor mange Aarsager, til ogsaa at elske paa sin høye Alder, hvor megen Trang dertil, hvormegen Klogskab deri, hvor mange gode Følger deraf, hvor mange smukke Dage i den Vinter, efter hvilken vi intet Foraar har meer at vente Og naar nu det unge Ægtepar bliver lykkeligt: naar det har gode Selskaber, som jeg kan komme i med, og gaae bort fra igien, naar jeg vil, naar deres Venner ogsaa blive mine Venner, og alle forene sig, at vedligeholde mit Liv og at fornøye mig? Skulde jeg da ikke elske dem langt ømmere. Jeg, deres Lykkes Skaber, og de, mine taknemmelige Skabninger, O min Ven, min Kierlighed sværmer; men elskende vil jeg døe, og ikke skilles nelsket herfra Fortsættelse af det nyttige Selskabs i Bergen uddeelte Premier, (See No. 192.)S. Adam Rentz, for en i Vinter vel foret Stodhest, af meer end sædvanlig Størrelse og Skikkelse der i Bøygden, som han har holdt paa sin Gaard Moe Hafsloe Hoved=Sogn, og i Vaar ladet springe med saa mange af Bøndernes Hopper, som ere førte til den, nyder derfor det udsatte Præmium med 10 Rdlr.