Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-03-14
J sit 109de Aar feirede han sit Guldbryllup, og aabnede den magariske Nationaldans. Da Guld brylluppet holdtes i Nabo-Gespannschaften, red han did paa en vild Hengst, som Dagen forhen havde afkastet en dygtig Rytter, der ikke var ældre end 38 Aar. Endnu tre Uger førend hans Død saae man ham til Hest, og samme Dag han opgav Aanden sagde han til sin Søn, stop mig en Pibe, at jeg endnu kan ryge mig een Joseph Bonaparte opholder sig endnu stedse paa sit Gods Point Breeze imellem Ny-York og Philladelphia i Ny-Yersey. Det lovgivende Corps har givet ham Titel af Borger i de forenede Stater. Louvel, Hertugen af Berry's Morder, er omtrent 36 Aar gammel, af Væxt under middelmaadig Høide, hans Ansigt ikke saa frastødende, som man i Begyndelsen troede; hans Træk ere almindelige, uden at være grove, og hans Øine graa. Hans Aand er ikke dannet, men hans Tale røber dog et Slags Opdragelse, som man sjeldent finder hos Folk af de laveste Stænder. Han taler med Lethed, men ikke uden med de hos Ustuderede sædvanlige Sprogfeil. Han har aldrig været Soldat, men opholdt sig et heelt Aar ved den franske Armee som Sadelmager, og var med i Slaget ved Austerlitz. Han erklærer, allerede strax efter Jndførelsen af den ny Orden i Tingene, at have fattet sin græsselige Plan, han vilde 1814 myrdet Kongen, og reiste desaarsag til Calais, men lykkeligviis ankom han ikke der førend 3 Dage efterat Monarken var landet. Han opgav nu sin ryggesløse Plan, og besluttede at vælge de tre Prindser til sine Offere. Jmidlertid gjorde han en Reise til Elba for at see den Mand, han forgudede. Efter sin Tilbagekomst lod han adskillige Leiligheder til sin Plans Udførelse forbigaae. De hundrede Dage bragte ham en kort Tid paa andre Tanker, men den anden Restauration vakte paa ny hans Had og han udførte siden sit mordiske Foretagende. J sit Fængsel er han rolig og raa. Han forsikkrer, at siden han første Gang havde fattet den blodige Tanke, har han aldrig sovet saa roligen som Natten fra Mandag til Tirsdag. Han synes ret at gotte sig ved sin Forbrydelse, og taler med Foragt om Ravaillae, som han kalder en elendig Fanatiker, udygtig til selv at fatte en Tanke, og tjenende til Redskab for dem, der ikke vovede at fuldføre den Forbrydelse, som de havde udtænkt. Den Forudsætning, at han har Medskyldige synes at krænke hans Egenkierlighed. Han siger, han kan ikke begribe den Paastaaelighed, hvormed de, der forhøre ham, blive ved denne Forudsætning, og søger derimod at gjøre den Grund gjeldende, at han, uvis om, naar og hvorledes han vilde udføre sit Forehavende, umueligen kunde betroe sig til Menneskenes Taushed, da den Fordeel, de kunde ventet af at angive ham, let kunde forledet dem til at misbruge hans Fortrolighed. Han beklager sig over, at man ikke tillader ham at rage sig to Gange om Ugen, som han hidtil var vant til. Han indseer vel Bevæggrunden til dette Forbud, men modsiger den Mening, at han kunde tænke paa at begaae et Selvmord, der vilde skille ham ved den Ære, som Dødsstraffen, efter hans Synsmaade, vilde forskaffe ham. Han kalder den strænge Behandling, han i Fængslet er underkastet, et Slags Tortour, beregnet paa at svække hans physiske og moralske Kræfter; han spiser nu sit Brød uden Madlyst. Da man spurgte ham, hvorfra han havde faaet Penge til sin Reise, svar rede han, at han, vant til at leve tarveligen, neppe behøver en Frank om Dagen, og følgeligen fortjente langt mere end han gav ud. Ogsaa synes Frygten for at forraade sig i Drukkenskab, at have tilraadt ham Ædruhed. Vild, urolig, taus, besøgte han sjeldent offentlige Steder, begyndte der næsten aldrig nogen Samtale, havde ingen Ven, ingen bestemt Kiereste. Han har forklaret, at da Grev Decate talte sagte til ham, som et Blad anførte, var Spørgsmaalet, om Dolken havde været forgiftet, hvilket, lydeligen gjort og beiget, vilde frembragt en slem Virkning paa Prindsen. Dolken havde han bestilt i Rochelle, under det Paaskne, at den var et Sadelmager, værktøi. J hans Bolig skal man hverken have fundet Rousseaus Selskabspagt eller Udtoge af Tidsskrifter, men blot et Exemplar af Chartet, uden Anmærkning. Louvel og Ravaillac vare vel begge Mordere, og havde begge udseet sig Bourbonner til Offere, men i deres Handlemaade og Bevæggrunde vare de dog meget forskjellige. Den sidste fældte Træet med sin Krone, den første Spiren i sin Fremvært; hiin handlede af politisk, denne af religiøs Fanatisme. To hele Aarhundreder maatte frembringe denne Forskiel i Bevæggrundene til en saadan Gierning. Men hvor er Menneskeheden, ikke at beklage, Nu vil en fanatisk Skolemester lære den hvad den skal troe, nu en politisksværmende Sadelmagersvend, hvorledes den bør regjeres! Hvor skrækkeligt, at Enhver, som ikke agter sit eget Liv, er Herre over hver Andens, var denne Anden end en Henrik IV. eller en Hertug af Berry. Den religiøse Fanatisme synes nu vel for evig, i det mindste i Europas oplyste Lande, at være flygtet tilbage i sin skumle Hule, men den politiske har afløst den religiøse. Voltaire siger, at Ravaillac var intet uden det blinde Redskab for en Tidsaand, som ikke var mindre blind, og at han ikke havde andre Medskyldige end Klerkenes Prækener og Munkenes Samtaler. Som det synes har Louvel ligeledes handlet uden Andres Tilskyndelse, og maaskee har det samme været Tilfældet med Sand. Man gjør sig i Tydskland, i denne Tid saa megen Umage for at overbevise Verden om, at det ere de nye Lærdomme, der udgaae fra Høiskoler, som forvirrede Sands Hoved. Men hvad var det, som forvirrede Louvel - han, som har tilbragt det Meste af sit Liv paa et Værksted, hvor der hverken holdes politiske eller philosophiske Forelæsninger? - Ogsaa Ravaillacansaaes for at have Medskyldige, ligesom nu Louvel og Sand, skjøndt alle Acterne vidnede om det Modsatte. Men Tiden vil maaskee snart vise, at de to sidste, ligesom den første, efter al Sandsynlighed, handlede af egen Drivt; thi sjeldent kan en saadan Plan skjules, naar flere have Deel deri, og Historien lærer, at saavel Krudtsammensværgelsen i Engelland, som Anslaget paa Gustav d. 3dies Liv, blev røbet af een af Medviderne selv. Krudtsammensværgelsen blev virkeligen forebygget, og Gustavs Mord kunde været forebygget, dersom han havde agtet paa den Advarsel, man kort forhen havde givet ham.