Aarhuus Stifts-Tidende, 1847-06-30
Det forekommer Undertegnede særdeles underligt, at der gjøres saa megen Alarm over en Fremgangsmaade, der dog vist burde være almindelig iblandt alle Mennesker, nemlig: vende om, og gaae en anden Vei, naar Fornuften og Erfaringen vise, at den Vei, man hidtil gik, ingenlunde kan føre til det forønskte Maal. At forandre sine Meninger, naar de befindes urigtige, er en sand Nødvendighed. Da vi ere indskrænkede i vor hele Færd, kunne saa let og ofte feile, maae vi følgelig ingenlunde skamme os ved, at vore Meninger og Jdrætter stundom behøve at forandres. I Skolelærerforsamlingen, den 6te Mai, lagde Vedkommende saa særdeles megen Vægt paa, at man maa vedblive at ansøge om Lønforbedring efter samme Maalestok, som i den forrige Aar indgivne Petition til Stænderne i Viborg, fordi det ellers kunde kaldes Bendekaaberi, naar man iaar troede at kunne nøies med en mindre Lønforbedring, end den, man begjærte forrige Aar. Bering derimod meente, at det var bedre vi nedstemte vore Fordringer noget; det vilde muligen være det rigtigste, at vi blot ansøge om at nyde det, som Stændercomiteen foreslog, nemlig: den fulde Løn, som i Skoleanordningen af 29de Juni 1814 er bestemt. Naar dette bevilgedes, troede han, der dog var vundet meget, da kuns en ganske lille Deel af Landets Skolelærere, nyde denne Løn. "Spænde vi Buen for haardt, da brister den, og vi naae ikke hvad vi søge. Ere vi derimod maadeholdne og nøisomme i vore Begjæringer og Ansøgninger, kunne vi snarere gjøre os Forhaabninger om at vorde bønhørte." Omtrent i denne Tone talede Bering, men der vare kun Faa, som gave tilkjende, at de billigede hans Forslag. Omsider, efter lang Drøften, Skruen og Venden paa Sagen, sagde Dirigenten: "Hvo der er af BeringsMening, bliver staaende, men Hvo der slutter sig til den ifjor indgivne Petition, sætter sig. Da saae man kun omtrent den tyvende Deel af Forsamlingen at være af Berings Mening, den øvrige Deel fandt det maaskee rigtigst og mageligst, at gaae med Strømmen. Naar derimod Tiltalen havde blevet saaledes, som den egentlig burde have været, nemlig: Hvo der er af Mening med Bering, at vi bør være maadeholdne og nøisomme i vor Ansøgning om Tillæg til Skolelønnen, bliver staaende, men Hvor, som mener, det er klogere og bedre, at vi igjen iaar, ligesom ifjor, begjære saa stort et Tillæg, at hverken Regjeringen eller Stænderne kunne eller ville gaae ind paa vort Forslag, sætter sig, da er det høist sandsynligt, at Udfaldet havde blevet ganske anderledes. – Det er ogsaa en uimodsigelig Sandhed, at den største Deel af Danmarks Skolelærere ville være meget glade og tilfredse med at nyde den Løn, som Skoleanordningen bestemmer, thi mange have næppe Halvdelen. Jeg for min Part har nu i 32 Aar maattet nøies mes 2– 4– 13 tilligemed 24 Rbd. og en ganske lille Nannest; ingen Jndtægter i Kirken. Det er altsaa ganske naturligt, at jeg med stor Glæde tog imod et Tillæg af 4611, det kunde være en god Hjælp for mig til mine mange Børns Opdragelse. Man vil næppe kunne tvivle om, at jeg jo veed hvor Skoen trykker, da jeg har følt dens pinende Tryk mange Aar førend en stor Deel af de Skolelærere, fik Hoved, Fødder og Skoe, der nu klage meget overSkoleembedernes slette Lønninger. – Den største Ulempe, som hviler over Danmark Skolevæsen, er vist og sandt den jammerlige Maade, hvorpaa Embederne ere blevne besatte. Mange Tusinde af Landets Skolelærere have siddet ved meget maadelige Embeder, og været brave og duelige Arbeidere i deres Fag, men i hvor tidt og ofte de end have sukket og bedet om mere Brød, eller bedre Embeder, for at kunne ernære deres talrige Familier, ere de dog blevne forbigaaede, og have maattet med dyb Smerte taalmodigen see paa, at de bedste Embeder stundom ere blevne besatte med ganske unge Lærere, der ofte ingen Familier havde at underholde. – Ubegribeligt er det, at Regjeringen ikke har befalet den samme Fremgangsmaade ved Skoleembedernes Besættelse, som er gjældende for Præstekaldene og flere andre Embeder i Staten. Naar dette var skeet, og tillige nøiagtigen overholdt, vilde der aldrig have været hørt saa mange Klager over Lærernes slette Kaar. Præsterne blive vante til Nøisomhed og Sparsommelighed ved de mindre Embeder, og dette kommer dem særdeles meget til Gode deres hele Levetid; thi efter at de ere blevne forflyttede til de bedre Kald, vedblive de som oftest deres simple Levemaade, og derved bliver det muligt for dem, at svare noget sammen, deels for at kunne hjælpe deres Børn i en Levevei, og deels for at kunne gaae Alderdommen og legemlige Svagheder med Frimodighed imode. Noget Lignende synes at kunne naaes af Skolelærere; ogsaa de vare godt tjente med at begynde ved de mindre aflagte Embeder: de bleve da vante af Nødvendighed til en tarvelig Oeconomi, de bleve flittige og ivrige i at røgte deres vigtige Kald, om ikke af Kjærlighed til de dem anbetroede Børn, eller af naturlig Drivt, saa vilde de dog paa en Maade være nødte dertil, da Embedsflid og Duelighed burde komme i Betragtning, naar de skulle forflyttes. Aldrig burde nogen Skolelærer avancere til et bedre Embede, naar ikke Frelserens Ord med Sandhed kunde anvendes paa ham: "Vel! Du gode og tro Tjener, Du har været tro over Lidet, jeg vil sætte Dig over Mere, Der er endnu særdeles meget at sige, men jeg har maaskee allerede sagt vel meget, derfor maa jeg afbryde, og blot tilføie et Par smaa bemærkninger. De, af mine kjære Embedsbrødre, der fole Lyst til at give mig paa Hovedet, maa jeg tjenstligst underrette, at det gaaer netop mig, ligesom den gode gamle Hr. Pastor emeritus, Kjær: jeg seer aldrig andre Blade end Aarhuus Stiftstidende; der maa man behage at slaae løs efter mig, saa meget, som man finder tjenligt. Længe ventede jeg forgiæves efter, at en Anden skulde have staaet frem og talet et Ord for Bering, thi det har været særdeles harmeligt at see saa mange Stridsmænd i Kamp med en kjær, en elsket Embedsbroder! Om man endogsaa tænker sig, at han virkelig har begaaet alle de Feil, som man bebreider ham, skulde der da ikke kunne findes Plads under Kjærligheds Kaabe til Skaansel og Overbærelse? – Hvad vil Verden dømme, om os, der ere kaldede til at aabne de Unges Forstand, for Sandheden, at den kan blive dem elskelig og dyrebar, og bevæge deres bløde bøielige Hjerter til Tro, Haab og Kjærlighed? Hvad vil den dømme, naar den seer og veed, at vi strømmede sammen i flere Snese Tal, fra langtfraliggende Egne, og i flere Timer taalmodigen laanede Øre til at høre paa, man mønstrede og gjennemheglede en af vore kjære Brødre, Mon vi ikke derved have nedbrudt langt mere i de Unges Hjerter, end vi vel ere istand til igjen at opbygge? – Lad os inderligen og oprigtigen føle og erkjende Sandheden i følgende bekjendte Linier: Hvor blev Guds Jord et deligt Sted At bygge paa, naar Broderfred, Var overalt at finde; Naar Tvedragt mødig maatte gaae Fra Huus til Huus og banke paa Og fik ei Ly derinde! Seel alle Nattens Stierner smaae Samdrægtelig paa Himlen staae, Og til hverandre smile. O! vandred Alle saa Fred Naar Sorgens Skygger falde ned, Da fandt vel Hjertet Hvile? – Svendstrup Skole, i Juni 1847. N. Wissing.