Den Vest-Sjællandske Avis, 1841-05-27
Jeg har nu læst vor derømte Prof. Clausens Tale ved Forhandlingerne og Maifestens Afholdelse, der ere beskrevne i Berl. Av. Nr. 109, men hvad jeg ikke før var forbauset, da er jeg nu bleven det. Det viser sig nu, at disse Mænd – thi de fleste have i det Væsentlige henholdt sig til Clausen" saavel i deres Tanke som i deres Hensigt have været et meget betydeligt Skridt ud over det, som deres forblommede eller, som man nu maa sige, kun maadeligt affattede Skrivelse til Maiselskabets Præsidium antyder. J denne opstille de nemlig hypothetisk en Tvivl om, at der skulde være saa megen Jnteresse tilstede for Stænderinstitutionen i dens nuværende Organisation og i dens hidtil synlige Virkninger, at man med Glæde skulde kunne festligholde dens Jnd stiftelse for 10 Aar siden, den 28de Mai 1831, men i deres Tanke, seer man nu, at de vare et væsentlig Skridt videre, idet at de ligefrem antage, at denne Jnteresse ikke blot mangler, men at meget mere Forventningen er spændt og urolig, og i deres Hensigt vare de endnu videre, idet at de ligefrem antage, ikke blot, at det bør forhandles, hvorvidt en Fest skal holdes, men at en saadan Fest slet ikke bør holdes, da, som Clausen mener, Stænderne have viist sig utilfredse, og nu Folket bør vise Sympathie med Stænderne, idet at det viser en alvorlig Stilhed paa Festens Dag. Denne Tale af Prof. Clausen sætter altsaa det hele Foretagende af de Tretten i et langt skarpere og betænkeligere Lys, hvorved man endmere opfordres til at prøve saavel deres strenge Menings Rigtighed som deres frappante Handlings Sømmelighed. Mine tidligere givne Forklaringer blive nu overflødige, da manhar selve Hermeneutikeren Clausens Fortolkning, vedtaget af de fleste andre igjen som deres egen. Der angives da som første Motiv, at Skattebevillingscomiteen i Roeskilde har sporet en Hensygnen, en Uhyggelighed og Tomhed, ja lidenskabelige og uheldbringende Bevægelser, hvis ikke Stænderinstitutionen udvikledes : gaves meere Jndflydelse og meere Magt end hidtil. At denne Spaadoms første Moment virkelig er indtraadt, sluttes formodentlig af den store Mangel paa politisk Røre og Deeltagelse, som disse Mænd ville have sporet i deres Kjøbenhavnske Kredse. Men det er en høist upaalidelig Slutning; den indtraadte Rolighed, eller, som de maae mene, uforsvarlige Ligegyldighed, mener jeg at have forklaret langt rigtigere af Efterretningerne og Finantsernes Tilstand og af de Danskes Trang til en munter Stemning ovenpaa Skrækken for en Statsbankerot. Denne Rolighed er just et Beviis paa de moralske Garantiers Tilstrækkelighed for Øieblikket. Jeg priser forresten ingenlunde samme Rolighed; jeg anseer den blot som Tegn paa politisk Umodenhed; men jeg mener, at man ikke kan vente meer af de Danske efter til eller rettere blot syv Aars politisk Barndom. Man skal, mener jeg, give Tid, man skal lade Tingen voxe i Fred, udvikle sig langsomt. Og al Udvikling er langsom, man bliver kun dennes Virkning eller Opnaaelse af et vist Trin mere pludselig og ventet vaer. For Dyr, Menneskeer og Planter kan Naturhistorien angive en saadan Udviklings Trin, Aaremaal ofv.; men for Nationer og Stater har Politi kan eller Philosophien endnu ikke lært at beregne noget Stadium med ringeste Vished. Her maa Analogien af det sædvanlige borgerlige Liv, lidt Sammenligning med Historien, skjøndt den ikke siger stort i dette ene Punkt og forstaaes endnu mindre, lidt Menneskekundskab, lidt Klogskab og tilsidst reen Convention være Lederne. Det er nu saaledes; det er Menneskeflægtens Vilkaar engang. Det hjælper ikke at stampe imod Braadden, om man saa var de tolv Apostle selv med den gjenfødte Jndas i Spidsen. Om det andet Moment i Spaadommen, nemlig Uhyggeligheden og Tomheden, da maa det vel antages, at en saadan eller lignende Følelse har gjort sig gjældende hos disse tretten Patrioter; men der er, for andre Øine, tvertimod en vis Hyggelighed og Fylde i det Danske Liv, et Røre og en Haabfuld hed, f. Ex. i de mangfoldige Foreninger og andre nye Projecter, i Skibsbyggeriet, i Reiselysten, i Læselysten, i Lattermildheden, i Skjønhedssandsen og fremfor Alt i den allevegne udbrydende Reformdrift, som modsiger, eller i det Mindste modveier, Paastanden, om, at dette Spaadommens andet Moment i saadan Grad er indtraadt, at alvorlig Stilhed paa den 28de Mai skulde blive det sandeste Udtryk for Folkets Grundstemning. Man glemmer her ganske, hvor aldeles vi ere i vor politiske Barndom, siden den sidste Gjenfødelse; man bærer sig af som Forældre, der vilde negte et Barn den uskyldige Fornøielse, at dets Fødselsdag erindredes ved et eller andet smukt Tillæg til det Daglige, fordi det endnu kun var et Barn og ikke en Mand, med gode Jndtægter og eget Huus og Hjem. Der skal Tid til, maa jeg gjentage; og det er godt, at det gaaer langsomt, da det er det ene Naturlige, det Eneste, som leder til, at Tingen samler Kræfter og slaaer Rødder. Det er derfor urigtigt, naar den Berlingske Avis anfører det som Tegn paa Mangel af politisk Jnteresse hos Hovestadens egne Jndbyggere, at kun to Femtedele af Vælgerne indfandt sig anden Gang ved Communalvalgene.