Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-10-15
Anmelderen har allerede længe ønsket, at de stemme Theatret en egen Artikel i dette Blad men hidtil har Rummet aldeles ikke tilledt det Nu derimod, da Bladet trykkes i et større Format, lader det sig saa meget lettere gjøre. Det være langtfra, at Anmelderen anseer Skuespillet for en saa vigtig Gjenstand, at det skuld kunne interessere alle Læsere uden Forskjel. Veæ gives der Folk, der troe, at hele Rigers Ve og Vel beroe paa den eller hiin Skuespiller, eller Skuespillerindes Spil, men til disses Tal hører han aldeles ikke. Som en Hovedgreet af vore offentlige Forlystelser, hvis Jndflydels paa Nationalsmagen ikke er ringe, troer har imidlertid dog, at en saadan Artikel vil interessere en stor Deel Læsere, hvad enten de besøge Skuespillet eller ei. De, som besøge det ville derved kunne tilbagekalde i deres Erindring en eller anden skjøn Scene, og maaske sættes istand til bedre at bedømme hvad de have seet; de, som ikke besøge det, ville dervekunne danne sig en Jdee om Theatervæsenet, Gang i vore Dage. Men det er ingenlunde Anmelderens Hensigt, at levere her en udførlig Caracterist over Rollernes Udførelse. Deels vilde en sat dan Udførlighed optage mere Plads i dette Blad, end vigtigere Artikler tillade, deels vilde den neppe interessere andre end de egentlige Konst kjendere og Konskyndere, Anmelderen veed desuden af Andres Erfaring, hvor vanskeligt det er at bedomme saadanne transttoriske forgjengelige) Konsthandlinger, uden at udsætte sig for Mistydning. Ved ethvert andet Konstværk ligge Beviserne for Øinene; man kan appellere til enhvers egen dømmekraft og Følelse. Men det er ikke Tilfældet med Skuespillerens Spil. Beviserne paa dets Dyder og Lyder ligge i Tilskuernes egen Siel, uden for denne existere de ikke mere. Det kommer altsaa meget an paa, om den, der offentlig bedømmer et saadant Spil, har været i den rigtige Stemming, da han saae det, og om hans Følelse ikke har skuffet ham. Man kunde saaledes gjøre den største Konstner Uret og miskjende hans fortræffeligste Spil, naar man har seet det i et ubehageligt Lune, og man kunde omvendt have største Føie til at dømme ufordeelagtig, uden at man seer sig istand til at fremsætte andet, end sin egen Følelse, som Bevisgrund for sin Dom. Den, som altsaa ikke vil betjene sig af imponerende Magtsprog, maa være yderst forsigtig i at afsige en bestemt Dom over saadanne transitoriske Gjenstande. Nytten af saadanne offentlige Domme er i Almindelighed heller ikke saa stor, som mange maaskee troe. Jngen stor Skuespiller eller Skuespillerinde har vel nogensinde blot havt Theaterrecensenter at takke for sin Udvikling, og den som i eet og alt vil indrette sit Spil efter Konst dommerens Mening, forekommer mig som den, der vil lære Mimik af Speilet. Som oftest ere saadanne Domme ogsaa alt for partiske. Man har havt Konstdommere, som paa den ene Side valgte sig visse Skytsguder og Skytsgudinder, paa hvis Altar de indtil Væmmelse offrede deres Virak, og paa den anden bestandig søgte at skyde til Maals efter enkelte, som de af Pridataarsager ikke yndede. En saadan Partiskhed kan ikke være andet end høist skadelig for Smagen og Konsten. Mangt et sandt Genie pristes derved Palmen af Haanden, mangen en Stymper løftes derved op til en Trone, som han ikke burde sidde paa, og mangen en Begyn ders Mod knækkes derved for bestandig. Anmelderen har besøgt vort Theater i en Række af tyve Aar. Han har havt Leilighed til at see, hvorledes mangt et Menneske, der betraadte Skuepladsen som Kong Salomon, efter nogle Aars Forløb, var færdig at forlade den som Jørgen Hattemager; han har seet, hvorledes de, som man med Magt vilde løfte op til Skyerne, som skulde erstatte de første Konstneres Savn, omsider maatte bruges til Portechasedragere i Holbergs Stykker. Han har derimod seet Folk, som ingen beskyttede, ingen yndede og hvis ivrigste Bestræbelser endog lønnedes med Spot, lidet efter lidet udvikle deres skjulte Talenter, og omsider blive Publicums Yndlinger. Øvelse er i den dramatiske Konst en væsentlig Ting, og hver ken Garrik, Schrøder eller Jsland vilde opnaaet den Grad af Konstudvikling, som Verden beundrer hos dem, dersom man ved Cabaler havde afskaaret deur Leiligheden til at ove deres Talenter. Fra en anden Side betragtet er det altid en betænkelig Sag, offentlig at dadle Folk, der Aftenen i Forveien have været Konger eller Dronninger, Prindser eller Prindsesser. Men uden Spøg - det er virkelig en delicat Sag, offentlig at bedømme en Konstners Spil, der staaer i saa nøie en Forbindelse med hans til melige Vel. Anmelderen agter derfor at være yderst forsigtig i den Henseende. Uagtet hans fuldkommen afhængige Forhold sætte ham i stand til at sige sin Mening, uden mindste Tilbageholdenhed, vil han dog bestræbe sig for at yttre den i saa afgjørende en Tone som mueligt.