Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1843-09-30
Jndenlandske Efterretninger. Hs. Maj. Kongens Fødselsdag den 18de ds. holdtes paa Gram i Nordslesvig den tidligere bebudede Fest, hvorved tvende Sølvpokaler med passende Jndskrifter overraktes de to brave danskindede Deputerede, A. H. Posselt og Nis Lorenzen fra Lilholt, af deres Vælgere. Omtrent 1000 Mennesker havde indfundet sig til Festen, som aabnedes med Pocalernes Overlevering. Assessor Kjær af Rødding henvendte først nogle Ord til Posselt, hvormed han erindrede om, at denne med Udholdenhed og Kraft havde paatalt de danske Slesvigeres Rettigheder, havde kæmpet for de tvende uskatteerlige Goder: Sprog og Nationalitet; idet han nu overleverede ham et synligt Tegn paa den levende Deeltagelse, som hans brave Færd havde fundet hos alle ægte Danske, sluttede Taleren med det Ønske, at han ret længe maatte kunne virke i samme Aand for de danske Slesvigere, og saaledes for den hele danske Nation. Jacob Friis af Fredsted overrakte Nis Lorenzen hans Pokal, idet han yttrede, at en tro Arbeider var sin Løn værd; en saadan tro Arbeider havde her for 7 Aar siden nedlagt et Frøkorn af en gammel Eeg i Revnen af en stor Klippe, hvor det havde slaaet Rødder og var bleven et smukt Træ. Træet var Slesvigernes gamle nedarvede Ret til at have dansk Retsprog. Den, der havde nedlagt Frøet, var Nis Lorenzen, som nu i denne Pokal modtog et Vidnesbyrd, for sig selv og sin Slægt om, at han havde været tro i sit Kald. Med stor Bevægelse tolkede de Deputerede deres Tak for den Ære og Tillid deres Vælgere og Venner viste dem, uagtet de ikke turde haabe at have fortjent den. Efterat derpaa en ret net Sang var afsunget, forlangte Mængden med høi Røst at høre Laurits Skau fra Sommersted, ad som man havde bemærket var tilstede. Under almindelig Acclamation begyndte denne følgende Foredrag: Paa Skamlingsbanke aabnede vi Nordslesvigere Sommeren med en Folkefest; idag slutte vi den her i Gram Slotshave med en lignende. Dengang kom vi sammen, for i hverandres Selskab at nyde Glæden over vor Konges store Folkedaad, den Daad af 14de Mai, der skaffede ham mangen hemmelig Velsignelse, som dog ei vederqvægede hans Hjerte, fordi den ei naaede til hans Øre, men til lige beredte ham mangen aabenbar Fortrædelighed, der piinte hans Hjerte, og endnu bekymrer hans Sind. - Denne Gang have vi samlet os for at være glade over vor Konges Fødselsdag, over den 18de Septbr., da den Mand første Gang saa Lyset, der siden, da han blev Landets Herre, betragtede vore Lænker, – de Aandslænker, som Aarhundreders Despoti have lagt paa os, betragtede dem nøie, lettede paa dem og udbrød: Nei de maa- og skal løses! med dem kan intet Folk være glad og lykkeligt. - Dengang blev jeg opfordret til at tale. Det glæder mig, at man ogsaa har Lyst til at høre mig her, thi jeg har siden den Tid oplevet Meget, og mit Hjerte er fuldt. Hans Nissen og jeg have staaet lige over for Kongen, samme Stue med ham, Ansigt til Ansigt. Vi stode der, ikke i vort eget Ærinde, thi personlig have vi Jntet at bede om – Jntet at klage over; men vi stode der i de danske Slesvigeres Navn. - Med Varme og Frimodighed talte vi Folkets Sag, og Kongen hørte os, er alene med Mildhed og Naade, men ogsaa med stor Opmærksomhed og synlig Deeltagelse. Man har sagt: Christian den Ottende er Adelens Ven og Embedsmændenes Støtte. Jeg siger: han er ligesaa fuldt Folkets Ven, og han kunde og vilde være dets Støtte, dets tilstrækkelige Støtte, hvis vi tilfulde kjendte ham, som han er, og hvis han tilfulde kjendte os, som vi er. Vi talte ganske aabenhiertigt til Majestæten; lad mig ogsaa tale aabenhiertigt her. Besmykkelse og Løgn duer ikke, allermindst i alvorlige Tider. (Nei, ne!) Mange her i Nordslesvig sige: Kongen er baade en klog og en god Mand, men han lader de Andre formeget raade. – Stille saadan maae vi ikke tale; vi beskæmme os kun selv. Ere vi Mænd Slesvig da slet intet andet end Tosser og Børn, Naar vi indrømme, at Christian den Ottende er en viis Regent, som indseer, hvad der tjener til vort Vel, hvorfor vil vi da være eenfoldige Undersaatter, som lade os indbilde af enhver Skalk eller Nar, at det er til vor Skade? Naar vi veed, at Kongen er en kjærlig Landsfader, som Jntet hellere ønsker, end fra sin Throne at uddeele herlige og velsignelsesrige Gaver til sit Folk, hvorfor ville vi Landets Sønner, da frygtsomme og tause blive staaende i vor Krog, fordi de Tjenere, der skal bringe os Gaven, see suurt dertil og komme nølende med den, i Stedet for, at vi frimodigen skulle springe frem og med Jubel og Tak gribe efter den veelmeente faderlige Velgierning? Hvorfor bære vi os af som forkælede eller forkuede Børn, der kan blive store og voxne, uden at tænke paa, at de nu ere blevne selvstændige Mennesker, der selv have deres Skjæbne i deres Magt? Har i den Grad Landets Frugtbarhed forkælet os, og de Fornemmes Fortydskninger forkuet os, vil vi nu ikke tilstaae dette; saa lad os heller ikke altid kaste Skylden paa Andre, men De annas hellere anklage vor egen Dorskhed. Jeg har staaet for Majestætens Aasyn, og jeg gjentager det: Kongen er vor, er Folkets fuldtro Ven; men han vidste ikke, at vi havde Tillid til hans Viisdom, og at vi anerkjendte hans Bestræbelser for vort Vel; thi vi taug, medens hans og vore Fjender raabte høit, vi sad stille, medens de Andre oprørte Landet til Utilfredshed. - Derfor, mine Venner, ville vi være vore egne, være Landets, være Kongens oprigtige Venner, saa maae vi have Tillid til Kongen og Tillid til os selv. Vi maae bortkaste den Tro, at Enhver er klogere end vi, naar han blot tager Munden fuld, og at Enhver er mægtigere end vi, naar han blot puster sig op. (Vedholdende bifaldsraab.) Naar denne blinde Godtroenhed ikke længer berøver os al Forstand og alt Mandshjerte, saa skal J snart see, hvorledes deres selvgjorte Paastande og falske Beviser forvandle sig til Snakkeprøver, vi kan more os over, deres uhjemlede befalinger og Myndighed til Comedier, vi kan lee ad. Kongens Tienere kan ikke have mere Magt, end den, han giver dem; tiltage de sig mere, saa gielder det ikke, uden naar vi godvillig lade det gjelde. - Spørge J, hvad vi skal gjøre, for at vinde og befæste denne Tillid til Kongen, og Tillid til os selv; saa er mit Svar, vi skal vedblive, som vi har begyndt, vi skal styrke og udvide vor Slesvigske Forening, og vi skal bygge os en Høiskole, som kan sprede Lys ud over Landet. J maae ikke troe, at den slesvigske Forening er et hemmeligt Selskab, der gaaer paa ulovlige Veie. Tvertimod, det er en Samling af Mænd, som, fordi de hade det Ulovlige, have forenet sig om at haandhæve og forsvare Loven, som, fordi de hade Rænker og Snigveie, vil af al Magt stræbe at udbrede Sandhed og Lys, som, fordi de elske Fred og afskye Splid, vil arbeide paa, at bringe Enighed og god Forstaaelse imellem Øvrighed og Undersaat, ikke den Fred og Enighed, som sluttes imellem Herskesyge og Sløvhed, thi den duer ikke og holder heller ikke; men den Enighed, som Embedsdygtighed og Embedsiver slutter med undersaatlig Agtelse for Loven og Lyst til borgerlig Orden, og som fælles Kjærlighed til Konge og Fædreland gjør til en hellig og ubrydelig Pagt. (Bravo!) Dette er foreningens Maal: derfor træde enhver ægte Ven af Sandhed og Ret, af Konge og Fødeland, ind i Kredsen, og love de Brødre, han alt finder der, med ærligt Haandslag, at han vil tage Deel i deres hæderlige Arbeide. Laaner villigt Øre, baade Gamle og Unge, Mænd og Qvinder, til den Opfordring, der er udgaaet til Eder, for at understøtte Oplysnings Anstalterne. Vore Brødre i Kongeriget række os en trofast Vennehjelp; men lad os først selv gjøre hvad vi formaae. Hvo som ikke tør tænke paa strax at understøtte alle de Anstalter, vi trænge til, han give dog sin Skjærv, stor eller liden, til den Folke-Høiskole, hvortil den slesvigske Forening har bekjendtgjort Planen. Vi have saameget mere Grund til at befordre denne, som den ikke skal være en Anstalt, der paatvinger eller paalister Menigmand endeel Kundskaber, som han selv ikke forlanger, men som de Høiere ansee for gavnlige for ham, eller maaskee gavnligt for den selv, at han har, men en Anstalt, der tilbyder den Oplysning og de Kundskaber, som vi selv ansee for gavnlige, og vi selv føle, at vi trænge til en Anstalt, hvori vi kan oplæres og vænnes til borgerlig Selvstændighed. Og denne maae vi dog nu stræbe efter. Meente vi end før, at vi med Tryghed kunde troe de lærde og dannede Mænd, som gjældte meest iblandt os, saa kan vil det dog nu ikke mere. Om de selvsamme Foranstaltninger, enten de udgaae fra Regjeringen eller private Mænd, paastaae de Dansksindede, at de tjene til vort Gavn, de Tydsksindede, at de føre til vor Fordærvelse. Vi kunde paa den Maade fristes til at troe, at begge Partier ere Røvere, der slaaes om os og vil have os, ubekymrede i Virkeligheden om vort eget Vel. Derfor ere vi nu nødte til selv at dømme, om de Taler og Gierninger, der møde os fra dansk Side, eller de fra tydsk Side mest stemme med vort Vel, og om vi heller skal ønske Forbund med de danske Hjerter eller med den holsteenske Nelde. (Vedvarende bifaldende Afbrydelser.) – Mine Venner, det var vor Konges Fødselsdag, der fremkaldte alle disse Tanker hos mig. Thi det var hans Retfærdighed, som bragte ham til at sige: mine Undersaatter i det danske Slesvig skal ikke underkues og for kues meere end de andre; deres naturlige Menneskerettigheder skal de nyde frit og ubeskaaret. Det var hans Kjærlighed til Sandhed og Folkefrihed, som lod ham sige: ingen Baand paa den simple Mands Mund, heller ikke maa Nogen formene ham at komme til mig! Derfor ville vi slutte og fast til vor Konge, som til vor oprigtige Ven og trofaste Beskytter. Han skal høre det igjennem min Mund og Eders Bekræftelse, at vi velsignede den Dag, som skjænkede ham Lyset, at vi elske ham i vort Hjerte for hans Bestræbelser til vort Vel, at vi have Mod til at omgive ham, om det nogensinde skulde behøves, som en Garde imod Trods og Opsætsighed, ja, at vi kunne ønske at høre et opfordrende Ord af hans Mund, for at vise i Gierning, hvor høit vi elske den Konge, der beskytter vor Ret og vor Nationalitet. – Vor allernaadigste Konge, Hans Majestæt Kong Christian den Ottende leve, Stærk Jubel sluttede denne Tale, og gjentoges, da den slesvigske Forenings Formand, Hans Nissen, og P. H. Lorenzen siden nævntes. Et Maaltid, hvori over 100 Personer deeltoge, og ved hvilket en Mængde patriotiske Skaaler udbragtes, Forlystelserne i Tivoli ophøre for denne Sal son aldeles fra førstkommende Mandag af. (B. T.) Nykjøbing den 30te Septbr. 1843. Det Beckerske Skuespillerselskab agter imorgen at opføre Hans Sachs, hvis heldige Udførelse for 3 Aar siden af det samme Selskab vist endnu er i frisk Erindring. Hr. Printzlau udfører Titelrollen, og hans fortræffelige Diction og Declamation borger for, at de overordentlig lette og velklingende Vers, hvori dette Stykke er oversat, ville af ham blive fremsagte med det Liv og den Correcthed. som man er berettiget til at vente. Kunigundes Rolle udføres af Madame Orlamundt, hvis fortrinlige Udførelse af samme Rolle er noksom bekjendt fra Selskabets forrige Ophold her. Ligeledes vil man ikke have glemt den pudseerlige Jeremias Runge, som har en udmærket Fremstiller i Hr. Bornemann.