Berlingske Tidende, 1795-12-18
Af en Skrivelse fra London, den 1ste December. Da blandt andre Hr. For i Fredags overleverede Underhuset en Supplique fra Jndbyggerne i Vestminster mod Conventionsbillen, hvilken var underskreven af 10125 Personer, gjorde man hyppigen Anmærkninger over den Maade, paa hvilken man havde forskaffet sig Navnenes Underskrivning: Ministerialpartiet bebreidede deres Modstandere at de ikke havde gaaet ærligt tilverk, at de havde opbragt Folket ved inflamatoriske Declamationer, at de havde forestilt billen selv fra en forhadt Synspunct, og havde kun den nedrigste Pøbepaa deres Side, hvorimod alle Folk af Stand og Formue billigede Regieringens Opførsel. Oppositionen svarede derpaa at Constitutionen var i Fare, at Ministeren var en Dictator, at Krigen var Aarsag til al Elendigheden, og at det altsaa ikke var at undre over, at Folket, som meest leed ved samme, satte sig derimod. J nogle Landskaber og Stæder have Landsdommerne og Borgemesterne ingen Forsamlinger villet udskrive saasom de mærkede, at der skulde blive gjorte Resolutioner mod Billerne; men Jndbyggerne have dog alligevel forsamlet sig paa frie Mark, og ere uden Magistrat komne til deres Beslutninger. Hvad der vil komme ud af alle disse Giæringer, maae snart vise sig. Raadmand Anderson, som blev anklaget for at have vægret sig ved at sammenkalde en vis Forsamling i et af Londons Kirkesogner, forsvarede sig dermed at forstander, ne havde sagt: at Hr. Pitt allerede forlænge havde været Minister, og at han altsaa maatte blive afsat, og Hr. For sat i hans Sted. Hr. Sheridan angreb ham paa det heftigste, fordi han ligesom vilde bortskiærtse Constitutionen, og i en saa vig tig Sag handle mod sin Pligt og Eed som Magistratsperson, Men dersom han (Anderson) troede, som en vis Biskop, at Folket blot var skabt til at adlyde Lovene, saa havde det dog bedre forstaaet sine Rettigheder, og forsamlet sig uden ham. - J Gaar overleverede Lord Hood en Skrivelse fra Domcapitlet; Westminster for Billen. Hr. For anmærkede derved: at Bistoppen af Rochester var Dom Dechant. - Da den Pittskeeller Conventionsbillen igien kom for, holdte Hr. Erskine, den berømte Sagfører for det engelske Folkes Frihed, en lang Tale derimod. "Først gav han tilkiende sin dybe Høiagtelse for Kongens Person, som saa inderlig og væsentlig var samt menføiet med Constitutionen; han afskyede det nyligen skeete sorte Angreb paa hans dyrebare Liv; han roste Lovene, som vare givne til hans Sikkerhed; men han frygtede for, at den ne nærværende Bill skulde giøre Folket ligegyldig mod hans Person, og hans Anseelse blive forhadt. Det er en Grundsætning i Politiken, at jo færre Tvangslove der ere blandt en Folk, desto lykkeligere er det; jo mindre og mildere Straffen ere, destommere er det Regieringen hengiven; at man ikke maae afskaffe gamle Love, til hvilke Folkets Tilbøielighed og ellers harmløse Fordom er vant; og at vore vise Forfædre havde aldrig givet skiærpede Love uden i største Nødsfald, i hvilket de dog havde seet paa, at Forbrydelsen paa det bestemteste blev angivet, og Straffen forholdsmæssig ansat. Paa denne Maade betryggenden gamle ærværdige Acte af Edward i saavel den første Magistratspersons Sikkerhed som Undersaatternes Frihed. Alt dette derimod savnede han i denne nye Bill. Hiin siger tydelig og bestemt: "Det er Majestæts Forbrydelse, naar nogen tragter Kongen efter Livet," og forlanger Kiendsgierninger og Beviser for den virkelige Hensigt; men denne lader alt ubestemt, og formerer Majestæts Forbrydelsen ved Slutninger i det Uendelige. Det lader til, at nogle visse Folk ønskede at tilbagebringe de gamle barbariske og despotiste Tider. Hr. Erskine bestræbte sig for at bevise: at der ved denne Bill var for bestandig trykket paa enhver Borgers Læber et erigt Stiltienhedssegl, i Henseende til hans beste Rettigheder. Og hvorfor, spurgte han, bliver den gamle Lov afskaffet, og en nye mørk, forvirret haard Lov indført, O Gud, udraabte han Affect, istredet for at J Ministre skulle trøste dem, som J trykke, læge dem, som J have saaret, saa forhaane J dem i deres Lidelser, og drive dem fra Taalmodighed til Fortvivlelse. Maa et Folks Friheder saaledes fornærmes, fordi et ondt Menneske har kastet en Steen efter Kongen, Kong Wilhelm torde ikke lande, førend han havde givet sit Ord, at han vilde giøre Nationens Frihed sikker, og skal maaskee nu en velsindet Borger have at frygte for Fængsel, ja vel endog for Døden, ligesom i de gamle tyranniske Tider, for et Ords Skyld, eller for et Brev som han skriver eller faaer, Der gives kun 3 Slags Kongemordere: den forsætlige, den vanvittige og den politiske Enthusiast. Mod den første beskytter Kongens private Dyder ham mod den anden kan ingen Lov beskytte ham, og hvad kan beskytte ham mod den tredie, som mod en Ravaillac eller Ankerstrømundtagen de Ulykkeliges Kaars Lettelse? Har den vel noget at frygte for, hvis Omstændigheder ikke kunne blive værre Sprang ikke den hele Stad af Glæde ved den fælles Faders Helbredelse; men hvorledes vil han blive modtaget, i Fald har giver saadan en Lov sin Sanction, Men jeg troer, at Engelands Mænd ikke skulle taale saadanne Love; de skulle foren sig; Folkets Stemme vil og skal blive hørt, det skal opstaae og forsvare sig selv; (hør, hør, raabte man), J skulle snart faae denne Stemme at høre, saa svag end min er; den skal blande sig med den almindelige, og opmuntre Folket til Forsvar, eller det er ikke sine Forfædre værdigt." - Kronadvotaten forsvarede Billen, som et nødvendigt Tillæg til Edward III. Acte. Hr. For svarede derpaa, at udvidede Love for Majestæts Forbrydelse havde altid havt bedrøvelige Følger. Dersom Ministrene hellere strax havde lagt Dødsstraf paa alt det, som var dem imod, saa skulde Tyranniet bedre være blevet forstaaet. Med en stor Stemmefleerhed af 203 mod 40 blev endelig besluttet, at Taleren skulde forlade sit Forsæde, og Billen, igiennemsees i Committeen. - Hr. Sarjeant indtog derpaa Forsidderens Plads, og da Spørsmaalet blev: "hvor længe Billen, angaaende Kongens Sikkerhed, skulde vare" foreslog Hr. Young, at den skulde vedvare bestandig, saasom enhver Sonverain maatte have den samme Beskyttelse og Sikkerhed for sit Liv, som den nærværende. Hr. Stanley vilde: at den kun skulde vedvare i 3 Aar; men General Maclod, at den skulde blive veed, som han udtrykte sig, saalænge vor naadigste Ministers Wilhelm Pitts Administration varede. Det te sidste Forslag blev dog overstemmet med 129 Stemmer mod 6, og fastsat, at Billen skulde vare, saalænge Kongen levede.