Københavns Adresseavis, 1759-10-05
efter ere vort Ager=Academies Læresetninger indrette de. Saa ofte vi foretager Ager=Handeler, vil vi hver Gang giøre os Umage for, at give Grund og Aarsager til, hvorfor vi giør dette og efterlader det andet. 2) De skal af Himmelens Velsignelse, naar de underkaster sig dens Anviisning og Jndflydelse, finde deres Fliid ulige bedre belønnet, og Ageren at være meget givtigere paa Afgrøde, end forhen, da de blot paa Lykke og Fromme foretog deres Ager Behandlinger. De har 3) en fri Rettighed og Prætention paa alt det, som Medlemmerne i vort Ager, Selskab enten har opfundet eller besidder. Vi har virkelig indført et Fælleskab af Ager= og Have Gods imellem os. Hvad en har i Besiddelse, tilhører den anden gandske unægteligt. Omendskiønt vi ere skabte til vort Fædernelands Tieneste, saa har dog Medlem merne derfor Fortrinet i Meddelelsen, paa det at det Nyttige ved dem maa finde en desto hastigere Udbredelse. Vi ville 4.) drage Omsorg for, at de ikke skal blive tungsindig eller melancholsk, thi naar de ikkun engang ret har fattet den Kunst at bevæge sig ordentlig, saa skal de befinde, at den udgydte Sveed er det beste Middel til at beholde et reent Bryst og munter Hierne. Endelig ville vi 5.) skienke dem en Fornøyelse, som de forgieves skal søge efter i den anseeligste Galanterie=Bod eller Apothek. Jeg kand umueligt beskrive dem samme i Henseende til dens hele Beskaffenhed og Værdie. Men naar de ikkun først har arbeydet et Aars Tid iblant os, saa haaber jeg, at de allerede skal være i Stand til at kiende og smage dens Kostbarhed og Sødhed. Men dersom det er længer, eller aldeles ey staaer dem an virkelig at arbeyde; men de derimod har Lyst til at være en Tilskuer. Got, saa skal de ogsaa see, at den Umage, at lege med en patriotisk Tunge og Haand, er af angeneme Følger. Naar de erindrer sig, hvor sød den Følelse er, at have Navn af en Menneske Ven; saa begriber de lettelig, hvad for en Fornøyelse jeg mener. Beskrivelsen over dens Fuldkommenhed kand de opsøge udi deres eget Hierte, naar de giør sig Ul mage for at anvende deres Tanker og Tragten til deres Medborgeres Nytte. Vil de med Vished være overbeviist derom, saa giør de ikkun en Prøve, som har en Varighed i sig for nogle Aars Tid. Jeg vil sette mit Hoved og Ære til Pant derpaa, at de da vil sige: ingen Fornøyelse i Verden kand settes i Ligning med denne. Saadant et Levnet, der ligesom en Kiede henger sammen af lutter Sinds=Fornøyel. ser, kand de nu finde hos os. De behager derfor ikkun at igiennemlæse Registeret, som handler om de virkelige Bemøyelser, hvorledes de giør andre lykkelige og fuldkommere i deres Jndkomster, hvad gielder at de skal blive fuldkommen overbeviist om denne Sandhed, og finde at den tredie Jndvending: de torde underkaste sig en modbydelig Dom, er af aldeles ingen Vigtighed. Vi har ved vor Avlbygning ingen anden Dommer, end Gud, den høyeste Landsherre, og vort eget Hierte. Alle de, som vil tiltage sig en Ret, at fælde en modbydelig Betænkning over vort Forhold, anseer vi med Jndifference og ligegyldige Øyen. Deres Skraalen foruroeliger os ikke i mindste Maade; thi vi ere aldeles ikke vante til at høre eller tage imod Sandheder af deres Mund, som hverken kiender, eller veed at sette Priis paa den saade Menneske=Kierlighed. Vor Avl=Løsning: Jngen for sig, enhver for alle, har fæstet alt for dybe Rødder i vore Hierter, og vi skammer os ikke ved, at giøre samme offentlig bekiendt baade i Ord og Gierninger. Dersom de nu behager, at holde vores og andres modsatte Sindelav imod hverandre, saa vil det aldeles ikke falde dem vanskeligt, at udtrekke Nødvendigheds Slutninger, at skienke os deres bifald. Vi har den Skik, at vi legger Grundene til vor Opførsel frem for hver Mands Øyen. Vi har befundet dem gyldige og tilstrekkelige. Alle de, som har understaaet sig, at behefte samme med et Skin af Afmagt, har tilsidst fundet deres Kraft, efter at de længe nok har forgieves stridet med Egennyttigheds falske Vaaben, og maa tilstaae. Det er got, dersom det hele menneskelige Selskab var indtaget af saadanne Grundsetninger og Lærdomme, som bliver drevne paa i vort Ager=Academie. De vidner altsaa imod sig selv, og giver alle Patrioter et uomstødeligt Vidnesbyrd, at deres Bemøyelse at tiene Fædernelandet, maa være af et gandske ægte og priisværdigt Slags. Men det er Tid, at jeg ogsaa føyer noget lidet til, om vore Oeconomiske Lærre=Skolers Anlegning, som vi har besluttet, at oprette hist og her i Landet, efter. som Omstændighederne det udfordrer. De erindrer sig, at vi i vore Bemøyelser blot har henrettet vor Hensigt paa den vankundige Deel. Da sammes Underviisning svæver for Øynene, saa anseer vi det, som Kk2. høyst høyst nødvendigt, at Ungdommen bliver indpræntet en foreløbende Kundskab om den beste Maade at drive Agerdyrkningen paa. Men her er Spørsmaalet, hvorledes dette føyeligst kand skee, Vil de sige: at dette er en Faders Pligt, som ved Underviisning maa fortplante sin Kundskab paa Sønnen, saa har de vel fuldkommen Ret, men de maa først bevise, at Faderens Jndsigt er tilstrekkelig, til at kunde meddele en grundig Underviisning. Jeg frygter, at de ikke kand skaffe saadant et Beviis. Dersom de vil være fuldkommen overbeviist derom, saa behager de ikkun at giennemsøge en Landmands Veye, som han betræder i den Orden at drive Landvæsenet. Hvad hører, hvad seer Sønnen, Er en Landmands hele Agerverk andet end et Uhrverk, som maa gaae uforandret, saaledes som han har lært sammes Gang at hans Fader, Er dette ikke hans Lov som han maa have for Øyen, Anseer han ikke alle dem der finder Behag i at overtræde samme, som saadanne, hvilke man for deres nye Paafund maa udle? Hvad Møye koster det ikke at brekke og udrydde alle disse hos de gamle rodfæstede Fordomme, Hvorledes er hans Kundskab beskaffen, naar han bliver antagen i de virkelige Landmænds Orden? Hvad for Formerelses Grader har han opnaaet i samme, naar han ophører at være en Landmand, Ved han ved Slutningen meer end hans Naboe, der først skal begynde at blive klog af Calenderen og Almanaken? Jeg setter, at han har erfaret noget nyttigt, spørger de ham, om han og har det Hierte, at aabenbare det for sin Søn, Hvor let kunde han sladdre af Skolen og aabenbare saadan en Hemmelighed? Maatte han ikke frygte for, at hans Naboe skulde høste lige saa meget paa en Ager som han, der har allerførst udspeculeret dette Velsignelses Fortrin, Hvad vilde flyde deraf, ifald en heel Bye skulde have en god Høst, Maatte Prisen paa Sæden ikke derover falde, De maa troe mig at der hos mange Landmænd hersker saadant et egennyttigt Sindelav, der næsten overstiger al menneske lig Troe. Jeg vil derom fortælle dem en gandske ny Tildragelse. Vi har i vort Ager=Academie er Læresætning, der lyder saaledes: Det er meget tienligt til Qvægets Græsnings Forbedring, at der i den Ager eller Land, som i Aar bliver dyrket og besaaet, men i tilkommende Aar skal ligge til Græsgang, bliver saaet en Blanding af rødt og hvidt Klever=Frøe, lige meget af hvert, paa den Tid naar Sæden er voxet en Finger høyt oven for Jorden, og det seer udtil en vis Regn. Derved forbedres Qvæggræsningen overmaade meget; thi da den tunge eller middelmaadig tunge Jord, som er lagt til Hvile, har ellers almindelig ikkun den Vane, at den i det første Aar frembringer vilde Suurskrepper, saa bryder den røde Klever allerede frem i May, og den hvide efter Veyrligets Beskaffenhed i Junii Maaned, og forsørger Qvæget ulige rigeligere, end ellers. En af vore Academiske Lærere af geistlig Stand, som boer, Sundewitt, var efter denne nyttige Læresætning betænkt derhen at overtale den Landsbye, hvor han boer, at indføre denne Klever=Saaedning, saa ofte en fælles Mark skulde legges til Qvægets Græsning. Alle Byemændene hørte paa de frembragte Grunde, med Opmerksomhed, og de bevidnede deres fuldkomne Velbehag dermed. Men et eneste Medlem imodsagde dette Foretagende. De tænker mueligt, at han blev dreven dertil af Vankundighed eller Enfoldighed, Ney, det var blot Egennyttighed, som han regieredes af. Vor Academiske Borger opsøgte Bylden, og udtrykkede den fuldkommen i hans Medvaaneres Nærværelse. Min Ven! sagde han til ham. Den er ikkun en hemmelig Ondskab og Egennyttighed, der driver Eder til at sætte Eder imod vort nyttige Forehavende; J kiender lige saa got Kleverens Nytte, som vi. J har jo dermed besaaet alle Eders smaa Tofter, som ligger ved Eders Vaaning: ja J slaaer jo ydermere Høe deraf. I har følgelig meere Mel og Smør end alle Eders Naboer, hvilke begge Deele J uden stor Møye kand afsette til de fattige Jndvaanere, som ingen Jord har. Nu er J bange, at Eders Handling med disse Fede=Vahre skulde komme til at lide Skade, ifald Eders Medvaanere skulde faae en større Velsignelse af Melk ved denne forbedrede Græsning, end de forhen har havt. Den offentlig beskiemmede egennyttige Bonde var truffen paa det rette Sted, men tang stille, og maatte imod sin Villie give sit Samtykke dertil. Denne Egennyttige har mange hemmelige Brødre, der anseer det som en Skyldighed at tie stille med det som de veed paa det at Nytten til deres formeente Skade ikke skal blive almindelig. Naar en Fader først vidste, at give Grund og Aarsager til hans Agerbehandlinger, og var villig og bered, at giøre sin bekomne Erfaring bekiendt, saa kunde man have vist Haab, at der overalt maatte blive forplantet en almindelig Underretning fra Faderen paa Sønnen. Men saa længe dette ikke skeer maa man ellers være betænkt paa Midler, at skaffe Lindring for dette virkelige Onde. Men hvorledes, Spørger de videre. (Fortsetningen følger.)