Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-05-03
Formanden for dansk Samfund i Fuglse og Musse herreder, Hr. Pastor Posselt i Holeby, havde anmodet mig om at udbringe en Skaal for Bondefriheden. Jeg havde lovet det, men forud til Hr. Posselt udtrykkeligen sagt, at jeg ønskede at denne Togst blev en af de sidste, der udbragtes, da jeg havde betænkt at gjøre det paa en at spøgefuld Maade. Det jeg da fremsagde, var saalydende: Mine Herrer, Man har anmodet mig om at udbringe en Skaal for Bondefrihed, men det skal jeg nok vare mig forOrdet er sammensat af Bonde" og "Frihed, og hvert af disse Ord er hæsseligt, og hvor gefærligt maa da ei et Ord være, der a sammensat af to saadanne Ord, Altsaa, indlade mig med dette skjæbnesvangre Ord, gjør jeg min Tro ikke. Jeg vil ialtfald ei politisere eller raisonnere herom i muntert Lag, i det tamme danske Samfund; jeg vil kun anføre nogle Kjendsgierninger og Facta til Ære for den danske Bondefrihed som den er, lovlig, sød, behagelig og elskværdig, men ei tale om Bondefrihed, erhovedet. Hvad er Friheden for en Tingest? Ja, derom er der nu disputeret i det Uendelige. Jeg vil ei sige det, skjøndt jeg meget godt veed det. Hvad er en Bonde for Noget, Dette veed jeg virkelig ikke, og jeg skal en anden Gang, ved Leilighed, for lare min Uvidenhed. Men hvori bestaaer og viser sig da denne slemme Frihed, hvortil man vil lægge Ordet Bonde? Den bestaaer efter min Formening i, at Bonden har Lov til 1) at tænke; 2) at tale; 3) at skrive; 4) overhovedet at leve, at existere. Maaskee kunde Nogen mene der burde lægges til, og Lov til at handle. Nei, om Forladelse, dette fordrer jeg ikke for Bonden, dai bestaaer endnu ingen Ting hos os. Jeg forlanger ei for Bonden Andet, end hvad Andre have, der høre til det danske Sam sund. Men lader os nu see, om Bonden kan siges at være i Samfund med andre Danske. 1) Tænke. a) Mon vi Bønder maae tænke i Forening og Samling over vore egne Sager, og lade den Ene faae den Andens Tanker at vide, Husk paa Cancellicirculairet, nu, Fred med de Døde. Gud lønne det i sin Grav. Men desværre, det søger endnu op fra Graven, b) Mon Andre maae tænke over vor Sag, Vore Stænderforsamlinger have afviist enhver Tænke commission over vore Affairer. Altsaa, vi Bønder have en uhyre Lænkefrihed; den bestaaer deri, at enhver Enkelt især af os har kov til at tænke hemmelig for sig selv inden lukkede Døre, uden at have Politimesterens Samtykke dertil. Leve Bondetænkefriheden! 2) Tale. Ja, vi Bønder maae tale. Men lader os see heni disse hersens Schleswigholsteinere. Hvad er den egentlige Aar sig til alle disse Spectakler, til at disse Karle saalænge, med at til, kunne gjøre hvad dem lyster, Som jeg fra mit enfolge Bondestandpunct har opfattet Sagen, bestaaer den i en Mishandling af Bondestanden, som nu der engang er dansk. 150 Embedsmænd og Ridderskabsherrer forbyde de 150,000 danske Bøn en at tale deres Modersmaal i Stænderforsamlingen, naar de kunne radbrække paa et fremmed Sprog, og kunne de det ikke, saaudste de Bonden dog til at gjøre det. Hvilken uhyre Bondetalehed! Og hjemme i Huset tør Forældrene ei tale til deres egne døen, for ei at ødelægge deres Skoleunderviisning og religieuse dannelse. Hvilken udmærket Bondetalefrihed, Hvilke fortræffege Indretninger for Bondens, Statens, Folkets Ære og Kraft, Bonden ei tør aabne Munden til sit eget Barn, Men nu giver og min Saligheds Eed paa, at dersom Ridderskabet og Embedsendene havde talet samme Sprog som Bonden, saa maatte venden gjerne have beholdt sit Modersmaal. Det tydske Sprog Herremandsprog, det danske et Bondesprog; derfor er hiint saa fornemt og hædret, derfor bliver dette saa foragtet og tilsidesat. Leve Bondetalefriheden! 3) Skrive. Aa ja saamæn. Af vore Stænderforsamlinger er den jydske den liberaleste. En liberal Comitee blev nedsat i Anledning af Trykkefrihedsloven; denne fandt, at ei eengang Bondestandens Lærere maatte være Udgivere af en Avis, men nok den usleste Skoflikker, som havde Borgerskab i en By. Den Liberaleste udenfor Committeen meente dog, at en Skolelærer nok kunde det, men var bange for smaae Eiendomsfolk af Bondestanden. Det burde været bestemt efter Hartkornet. Hvad dreier det sig her om, om Bonden. Leve selv de liberaleste Bestræbelser for Bondeskrivefriheden. 4) Leve. Ja vi leve, vi spise og drikke godt, saalænge det varer. Vi leve af Jorden; denne deles i Bondejord eller ufri Jord, og Herremandsjord eller fri Jord. Det gaaer aldeles ikke an heri at gjøre Forandring, for saa kommer Gammelskatten i Vilderede. Af den ufrie Bondejord er Noget ganske umaadelig frit, NB. ei for Bonden, men for Lehnsbesidderen; det er: de putte Skatterne af 100 til 300 Tdr. Hartkorn af den ufri Bonde jord i deres egen Lomme. Nu skal Bondejorden, siger man, ei mere fæstes ud og saaledes være ufri, nei, nu have enkelte Godseiere begyndt paa Jordfrihed, paa frie Forpagtninger af Bonde jord. Naar denne Frihed kommer ret i Gang, hvor lyksalig vil da ei Bonden kunde leve? Det seer Enhver i Jrland med de frie Forpagtninger. Leve vor tilkommende Bondelevefrihed! Vort Selskab hedder det danske Samfund; jeg overlader nu Selskabets ærede Medlemmer, af denne Bondefrihed at bedømme, hvorvidt den danske Bonde kan siges at være i Samfund med de andre Danske. Jeg takker det "danske Samfund paa mine Standsfællers Vegne, fordi vi her kunne møde uden, som ellers altid, at blive foruleiligede af vor mageløse Bondefrihed. Og jeg vil derfor opmuntre dem til med Kone og Børn at møde ret tidt her, hvor de ere frie for Bondefriheden. Mine Herrer, En Skaal: Hurra for, den danske Bondefrihed Jeg fik imidlertid, ubegribeligt nok, ikke Tid eller Lov til at tale ud. Allerede inden jeg var kommen Halvveien, mærkede jeg nok, at Enkelte stak Hovederne sammen og talede halvhøit, og tillige horte jeg Nogle at hysse, men om det var ad mig, eller af dem der talede, veed jeg naturligviis ikke, og jeg lod mig heller ikke forstyrre heraf. Først da jeg kom til at omtale, hvorledes Bonden lever af den ufri Bondejord, reiste Hr. Politimester, Byfoged Møller i Mariebo sig og sagde: at der slet ingen Lehnsbesiddere vare tilstede, der kunde tage sig af hvad jeg sagde. En saadan Afbrydelse, især af Hr. Byfogden, kom mig ligesaa uventet, som den i det Hele, efter min Formening, var høist upassende, hvorfor jeg ogsaa standsede lidt i Talen, og skulde, hvis man blot havde givet mig Tid dertil, nok have givet Byfogden Svar paa Tiltale; men næsten i samme Aandedræt rettede Hr. Kjøbmand Lorenz den Tiltale til mig, at han syntes, at jeg havde sagt at jeg ei vidste hvad en Bonde var, medens jeg dog selv var en Bonde". Herpaa svarede jeg strax, at jeg meget rigtig havde den Ære at høre til den Classe Mennesker, der almindelig benævnes som Bønder. Forøvrigt havde jeg jo sagt, at jeg ved Leilighed skulde forklare min Uvidenhed i dette Punct. Men nu brød Uveiret først rigtig løs. Hr. Bog- og Papirhandler, Collecteur, Opsynsmand ved Befordringsvæsenet, P. p. Giegengack, lod sig det behage at sige, at det, jeg talede, ei var værd at høre paa, thi det var ikkun noget Vrøvl. Et saadant Sprog havde jeg mindst ventet at faae at høre iblandt saa fornemme Folk, som der vare tilstede, og af saa forfærdelig fiin og dannet en Mand, som Hr. Giegengack er. Jeg appellerede derfor strax til Selskabets Dom, idet jeg erklærede mig villig til at sætte mig ned, og tie kjønt stille, hvis Pluraliteten ønskede det, og for at faae saadant at vide, opfordrede jeg dem til at reise sig fra deres Plads, som vilde at jeg skulde tale ud. Men nu reiste Hr. Byfogden sig atter, og med megen Salvelse udtalede han sin Beklagelse over at det Ønske, hvormed han (Byfogden) faa Øieblikke tilforn havde ledsaget dansk Samfunds Skaal, nemlig, at det danske Sind fremdeles maatte bevares, (dette var idetmindste Meningen af By fogdens Ord, om end ikke Ordene ere nøiagtigt gjengivne, hvad jeg naturligviis ei tør paastaae, var saa lidet gaaet i Opfyldelse allerede. Det er vel ikke saa ganske antageligt, at denne Optræden, som idet Hele taget Nærværelsen, af Byfogden, kan have afholdt idetmindste Nogle fra at udtale deres Mening, ja vel endog fra at reise sig op, for at tilkjendegive at de billigede, hvad jeg forøvrigt vistnok havde Ret til, at jeg talede ud, thi ikkun Faa reiste sig, hvilket jeg forresten burde forudseet vilde blive Tilfældet, naar jeg i Øieblikket havde betænkt, af hvem Selskabets Pluralitet bestod, og ikkun en Eneste, saavidt jeg veed, yttrede høit at jeg burde blive staaende og tale ud. Denne Ene var Hr. Candidat Rosenstand, hvem det er mig en Glæde at aflægge min oprigtige Tak for for den Retfærdigheds og billighedsfolelse, han derved udviste imod mig, hvis Stilling i hiint Øieblik virkelig ikke var meget behagelig. Hr. Kjøbmand L. Hørup yttrede derimod meget naivt, at han ikke gad reise sig op. Om Meningen af disse Ord var, at han var saa magelig af sig, at han virkelig ikke gad reise sig op, noget, der endda ikke er saa besynderligt, naar man kjender Mandens udmærkede Trivelighed, eller hvad Andet, veed jeg naturligviis ikke bestemt. Jeg indseer ret vel nu bagefter, at jeg begik en Feil med Hensyn til Formerne, da jeg appellerede til hele Selskabet, istedetfor, hvad vel havde været ubetinget rigtigere, at opfordre Præsidiet til at haandhæve mig i min gode Ret. Og Ret havde jeg til at tale, om endog mine Ord ikke vare saa smukke, Sproget saa pynteligt, eller Tendentsen saa velbehagelig og angenem, som nogle enkelte Kjøbstadbeboere kunde ønske. Dette anseer jeg for utvivlsomt, saalænge jeg ikkun talede hvad der var lovligt, sømmeligt og anstændigt. Jeg begik altsaa en Feil, da jeg appellerede til hele Selskabet; men hvo er Den, der i et saadant Øieblik ikke kunde begaae en Formfeil. At Hr. Præsidenten siden gav mig det meest anbefalende Skudsmaal, er ikke nok for at forsone mig med den Uret og Tort, jeg i hiint Øieblik maatte lide. Jeg skylder imidlertid Sandheden at maatte tilstaae, at flere Medlemmer siden efter lod til at ville indsee, at jeg var skeet Uret. Om jeg end ikke bestemt tør paastaae, at Hr. Lorenz var iblandt disse, saa er det dog vist, at han et heelt Par Gange henvendte sin Tale til mig siden om Aftenen, paa en lidt meere høflig Maade, end da han afbrodmig ved Bordet, men da han hver Gang deels kun vilde have mig til at indlade mig i en Discussion om hvad en Bonde er, hvortil jeg ei dengang havde Lyst, deels vilde bevise mig, at den danske Bonde var den lykkeligste Skabning under Solen, noget, som jeg vidste forud, at jeg aldrig vil kunne forstaae, saa er det vel ikke forunderligt, at jeg ikke følte Lyst til at indlade mig med ham der paa Stedet. At Hr. Lorenz heller ikke veed, hvad en Bonde, er, forekommer mig klart deraf, at han nævnede tydeligt, at jeg var den eneste Bonde, som var tilstede. Der var dog et Par Andre, foruden mig, der leve af at drive ufrie d. c. Bondejord, nemlig Selveierne Wrede og Wied. Ere disse Mænd ikke ogsaa Bønder efter Deres Begreb, Hr. Lorenz? – Det forstaaer sig, den Enes Fader kaldtes rigtignok General, og den Andens, havde arbeidet sig frem, saavidt jeg veed, fra Bødker til Forpagter, senere til Proprietair. Slutteligen skal jeg ikke undlade, ogsaa offentlig, som allerede strax paa Stedet mundlig skeete, at aflægge Hr. Boghandler p. p. Giegengack min hjerteligste, forbindtligste og uskrømtede Tak for den faderlige Velvillie, hvormed han tog sig af mig i Kampens Hede; thi endskjøndt jeg ret vel vidste, hvem den var, der havde stemplet mine Ord som "Vrøvl, saa var dog Hr. Giegengack Advarsel til mig, at vogte mig for, hvem jeg tillagde Skylden herfor, eftersom han troede, at jeg ei vidste, hvem Fornærmeren var, meget velmeent, og fortjener, som jeg ogsaa nu har ydet den, al Paaskjønnelse. Mine Standsfæller troer jeg nu, efter hvad jeg selv har prøvet, at burde raade til at vogte sig for, hvad de sige i dansk Samfund. Maaskee var det klogest, om Bondestanden i Musse og Fuglse Herreder, istedetfor, som jeg før vilde tilraadet, at samles ret ofte i dansk Samfundt, da hellere selv oprettede det dansk Samfundt, hvor Medlemmerne indbyrdes ikke lukke Laas for hinandens Mund. Ogsaa de, der kaldes Bønder, ere Danske, og have et Fædreland, hvis Vee og Vel bør ligge dem paa Hjerte. Ogsaa af Bondeclassen har der i gamle Dage levet Mænd, der have viist, at de kjendte deres Pligt naar det elskede Fædreland var i Fare, og hvis Minde nok paa værd at ihukomme. Navnligen har der levet Mænd at denne simple og nu lidet agtede Folkeklasse, der djærve og frit have turdet vove at sige deres Mening om Landets Anliggender, endog til Kongen selv, og vi ville haabe, at saadanne ville findes end. Lehns- og Godsbesidderne derimod, hvoraf ikke en Eneste, efter Hr. Byfoged Møllers Ord, var tilstede sidst, kan jeg forsikkre, at de dristig kan komme næste Gang, thi da vil vist neppe nogen Bondemund vove den uhørte Frækhed, at saare fine Øren med vanhellig Tale. Hr. Byfoged Møller, der tillige er Birkedommer paa det adelige Lehnsgrevskab Knuthenborg, vil udentvivl nok sørge herfor. Jeg mener nemlig, at Hr. Møllers Ønske om, at det gamle danske Sind fremdeles maatte bevares, omtrent kan forstaaes som et Ønske om: at den gode gl. gyldne Tid maatte vende tilbage, da Bønder, om de end tilfældigviis en enkelt Gang kom i de Stores Nærhed, sadde rolig og slog Øinene ned af Bævelse, eller gabede af Forundring over de Stores Storhed.