Viborger Samler, 1836-07-22
Af flere til Stænderforsamlingen indkomne Petitioner om Tilladelse til at brænde Brændeviin paa Landet, saavelsom af flere i den Anledning udkomne Skrivter, seer man tydeligt, hvor forskjellige Meningerne ere, om Maaden hvorpaa en slig Tilladelse burde gives og hvad Afgivt derfor burde erlægges. Dette har bevæget mig, der i flere Aar har drevet et Brændeviinsbrænderi, til ogsaa at fremsætte mine Anskuelser, i Særdeleshed da jeg seer, hvor uenige Dhrr. Assessor With og Overauditeur, Borgermester Ræder end ere i det Øvrige, hvad de have skrevet i den Anledning: da dog begge ere enige i, at den Maade, som Resolutionen af 18de August f. A. omhandler er den rigtigste at meddele Tilladelse paa. Denne Mening kan jeg ingenlunde tiltræde; thi skal Bonden, eller Landmanden, gives Tilladelse til at brænde Brændeviin, da maa denne Tilladelse upaatvivleligen meddeles saaledes, at det kan staae enhver Landmand frit for at afbenytte Samme, og det med saadanne Apparater, som han efter sin Leilighed kan anskaffe. Det gjælder ikke om, enten han driver det i det Større eller i det Mindre; thi efter en ligedan Behandling giver et lidet Brændeviinsbrænderi lige saamegen og lige saa god Brændeviin af en Tønde Korn, som det Større. Men efter Resolutionen af 19de August f. A. kan kun den mere Formuende afbenytte Tilladelsen; thi efter den Størrelse Værket skal have og det Kornqvantum, som dertil skal forbruges, vilde dertil Sammes Drivt i det Mindste udfordres en Capital paa 8 a 1000 Rbd. og en saadan Sum kan Bonden i Almindelighed ikke skaffe tilveie. Kun naar Tilladelsen blev givet saaledes, at enhver Landmand kunde afbenytte den, bliver Hensigten opnaaet, ellers ikke. Det betydelige Oplag af Brændeviin, der findes i Kjøbstæderne, uagtet Brænderierne for største Delen, i det Mindste i Viborg og Randers, standse i deres Drivt i Sommermaanederne, taler paa det bestemteste for, at der ikke er Grund til at opmuntre til flere Brænderiers Anlæg, naar det ikke kan komme Landmanden i Almindelighed til Nytte. Heller ikke kan der af Consumtionsvæsenet holdes nogen Control med Landbrænderierne, i Særdeleshed naar disse blive anlagte flere Mile fra Kjøbstæderne; thi deels tillader Opsynets øvrige Forretninger det ikke jevnligen at foretage Reiser paa 3 a 4 Mile, ja vel undertiden længere, for at inqvirere et sligt Brænderi, og deels vilde disse Reiseomkostninger blive al for byrdefulde for den der skulde udrede Samme. Men kan ikke tilstrækkelig Control holdes, hvad forhindrer da Brugeren af Værket, istedetfor eet Kar at bruge to eller tre til Mærkning, og derved udvide Drivten, uden at Afgivten forholdsmæssigt blev forøget. Man indvende forøvrigt ikke, at Tilladelse til at anlægge Landbrænderier vilde forhindre ulovlig Brændeviinsbrænden paa Landet; thi deels er det jo ikke paa ethvert Sted at et sligt Værk anlægges, og deels maae man vel, til Ære, for den danske Bondes Characteer, indrømme at Angiveri vilde høre til Sjældenhederne. En Mand, i det Mindste en saa bemidlet Mand, som kunde anlægge et Brænderi, vilde vanskeligt udsætte sig for slet Ondomme af sine Naboer, ved at være Angiver, om end dette kunde kaste nogen Fordeel af sig. Skal derfor Landmanden have Tilladelse til at brænde Brændeviin, da maa upaatvivleligen denne meddeles saaledes: at den af Enhver kan afbenyttes, og uden at noget Hensyn tages til Størrelse af det Værk, hvormed det drives, og da maa det skee uden Afgivt. Men en Følge deraf vilde det naturligviis være, at Afgivten tillige maatte hæves paa Kjøbstædbrænderierne, og dette vil neppe kunde skee, med mindre Consumtionsvæsenet til lige blev ophævet. Herved vilde rigtignok den Fordeel vindes, at saavel Kjøbstædernes Jndvaanere, som Landmanden bleve befriede for den Tvang og den Byrde, som Oppebørselen af denne Afgivt fører med sig, og at en betydelig Deel Mennesker, som derved ere ansatte, gik over fra den tærende til den nærende Classe. Men Spørgsmaalet er, hvorledes den derved foraarsagede Deficit i Statsindtægterne kunne dækkes, Dette Spørgsmaal tiltroer jeg mig rigtignok ikke Ævne til at besvare. Jmidlertid vil jeg dog ikke undlade at fremsætte følgende bemærkning, der maaskee kunde fortjene en nøiere Drøftelse, efter min Anskuelse burde nemligen det rene Overskud af Consumtions-Jndtraaderne lignes paa de faste Eiendomme i Kjøbstæderne og paa Landet. Men foruden denne Maande, der vel i Reglen er den nemmeste og bedste, kunde der maaskee være Anledning til at paalægge ethvert voxent Mandfolk en Afgivt, lig den for nogle Aar siden ophævede Extraskat; hvilken Afgivt formeentlig burde tage sin Begyndelse ved Personens 18de Aar, og ikkun bortfalde for de Aar, i hvilke han gjorde Tjeneste som Soldat; men ellers skulde udredes med 3 Mk. aarligen. Derved vilde noget af Byrden kunne let les for de faste Eiendomme, og det Jndivid, der ikke vilde, eller kunde afbenytte Tilladelsen til at brænde Brændeviin, vilde dog kunde faae Afgivten godtgjort ved det bedre Kjøb, der vilde blive paa denne Artikel; hvilket i det Mindste kan antages at kunne beløbe sig til 4 s. pr. Potte.