Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-12-09
Danmark drager ingen ædle Metaller af sit Skjød, kun for saavidt det kan ombytte sine Producter for disse, kan det erhverve dette almene Repræsentativ, uden hvis Besiddelse i større eller mindre Mængde nu ingen Stat mere vil kunne beholde Tilværelse og Uafhængighed; det er altsaa kun i Haab om Overskud af sine Producter, og en sikker Afsætning deraf imod Almeenrepræsentativet, at han paatager sig Forpligtelse til at yde Renter og Afgivter i ædle Metaller eller rede Penge, da han, som Landmand betragtet, jo ikke kan ansees for at være i Besiddelse af disse, og dette Forhold var det sikkert, som Dannerkongen havde for Øje, da han bestemte Landmandens Bidrag til Statsfornødenhederne efter Landets naturlige Maalestok, dets Productionsmasse, og fastsatte det til 306,000 Tdr. Rug og et lige Qvantum Byg, hvis Priis aarligen bestemtes efter Varenes omtrentlige Markedsværd, og den tænkende Landmand erkjendte med Taknemmelighed det Velgjørende i dette Beskattelsessystem, skjøndt Byrden var tung, og allerede da, under ellers for Landmanden saa blide Forhold, standsede hans Virksomhed betydeligt, hvilket heller ikke blev ubemærket af Regjeringen, der i Præmisserne til Forordningen af 13 Marti 1816 saa udtrykkelig forkynder sin Hensigt, at lette Byrderne for Landmanden, og ikke allene Jldstedskatten efter gaves, men det bestemte Kornqvantum nedsattes til 256,000 Tønder af hvert Slags, der ved udgjorde omtrent 6 Skpr. af hver Kornsort for en Tønde Hartkorn, som, naar 1 Tønde Rug ansees lige med 1 1/2 Tønde Byg, kan reduceres til 1 Tønde 7 Skpr. Byg pr. Tønde Hartkorn, eller de gamle Hartkornsskatter iberegnede, til2 Tønder Byg fuldt. Ogsaa i Præmisserne til Forordn. af 15 April 1818 skue vi denne Dannerkongens Hensigt, ikke allene at lette Skatte beregningerne, men ogsaa at give Nedsættelse i Skatteydelsen, skjøndt den nu fastsattes i Sølv; for dette Aar udgjorde ogsaa Lettelsen, med Hensyn til Kornpriserne, næsten 2 Skpr. Byg pr. Tønde Hartkorn, og hele Landet velsignede den saa faderlig tænkende Regent; men fra dette Tidspunkt sank Landmandens Kaar saa pludseligt og saa dybt, at intet uden de meest øjeblikkelig virkende og i det Hele indgribende Forholdsmidler ere i Stand til at drage Staten tilbage fra den Elendigheds Afgrund, paa hvis Rand den staaer. Men have vi ikke allene i de her omtalte Anordninger seet og erkjendt Kongens velgjørende Hensigter, spore vi den desuden ved hver Leilighed og i saa mange Foranstaltninger, hvorfor skulde vi da ikke frimodig og med barnlig Tillid tilstaae, at Skatternes Reduction til Korntønden er det sikkreste, ja det eneste Middel der kan gjenskienke Landmanden Haab og Credit; der kan sætte ham istand til at tænke over de Midler, der bedst vilde være skikkede til at forbedre hans Forfatning, og skaffe ham Hielp til at sætte den i Udøvelse? Saalænge det er uvist, om Skatterne, hvis Tilvejebringelse er en ubetinget Nødvendighed, medtage 7, 8, ja maaskee 10 Tønder Byg for hver Tønde Hartkorn, saalænge det altsaa er tvivlsomt, om der kan blive Overskud fra Productionsomkostningerne, vil Credit, og dermed al Virksomhed være forsvunden fra Jordbrugeren, og den Tid fremstaae, da det vil blive høist vanskeligt, at forskaffe Regjeringen sine Indtægter; veed derimod Landmanden, at han kan raade over det Mere, han producerer, end den Part, han skal yde Staten, udgjør, saa har han strax en sikker Tilværelse, Frygten for, inden Aarets Udgang at være sin Eiendom berøvet, forsvinder, og han saaer Kierlighed til sin Bopæl, og Lyst til at forbedre den; Capitalisten, der kan gjøre et sandsynligt Overslag over, hvad Sikkerhed han kan have for sin Capital, bliver villigere til at forskyde Eieren det Nødvendige, og træder atter ind som virkende Medlem i Staten. Hæve Kornpriserne sig, da vinder Regjeringen i Indtægt, og kan bevare sit Overskud til uheldige Tider, falde Priserne, da deler Statsbestyrelsen Tabet med hele Nationen, og behøver dog ikke at være betænkt paa Eftergivelser og Lettelser, der som oftest komme for sildig, og først da, naar den yderste Trang gjør dem til Nødvendighed. Det er at haabe, at Regjeringen vil finde Udvei til, ved Formueskat eller paa anden Maade, at paalægge den rige Deel af Nationen sin Part af Statens Byrder, og det vilde ikke være saa vanskeligt, netop herved at lede Capitalisten til at virke paa Landbruget, istedetfor som nu, at udgjøre for størstedelen en Spillefond, og at unddrage sig sand Virksomhed. Den giæve Mand, der føler sit Værd, som Borger i Staten, vil ikke finde det uventet, at endeel af Statens Fornødenheder paalignes ham, og den, der ikke tænker saaledes, fortjener ei at komme i Betragtning. J det Hele taget er det nægteligt, at Capitalisten oftere er Cosmopoliend Statsborger; oftere søger at unddrage sig fra ethvert Bidrag, end rykker unødt frem med sin Skjærv, og i de fleste Tilfælde vaager han blot for at forudsee, om nogen Fare truer hans Mammon, er beredt paa, ved første mørke Sky at bringe sin Rigdom i Sikkerhed, og skifter Opholdsted og Fødeland, saa ofte hans Fordeel tilsiger ham det. J Ro, og uden mindste FlidsAnvendelse trækker han 6, 7, ja i mange Tilfælde langt høiere pCt. Rente af sin Capital, uden at vide Staten nogen Tak derfor, eller bekymre sig om dens Vel, kan da noget være billigere, end at ogsaa han deeltager i sine Medmenneskers Skjebne og deeler Uheldet med dem, Lad os ikke blændes af de Jndvendinger, der saa idelig fremsættes, især af dem, der gjerne vilde være fri for ethvert Paalæg: at ved at paalægge de offentlige Papirer en Jndkomstskat, taber Landets Credit sig, og mange offentlige Indretninger og Casser komme til at lide derunder. Det Første lader sig besvare dermed, at bringes der blot Velstand i Landet; udbredes denne blandt Landets virkelige Borgere, da beholder Landet af sig selv Credit, og da vil Regjeringen ikke i Nødens Øjeblik være forlegen eller nødt til at søge den blandt Fremmede, der heller ikke lade sig afskrække af Tabet af en Ubetydelighed, som Opoffrelsen af 1 pCt. eller deslige, og det Andet taber strax af sin tilsyneladende Vigtighed, naar man betænker, at de største og nok ogsaa de fleste af vore offentlige Jnstituter hvile paa Jordegodser, have disse liidt med det Almindelige, medens de, der bestaae i Capitaler eller offentlige Papirer have vundet anseeligt, saa kunde det Tab, de sidste nu kom til at lide, heller ikke blive farligt for deres Tilværelse eller Forhold til Staten, ligesom Jndsenderen heller ikke anseer det for en saa uopløselig Opgave, at lempe begges Tarv efter hinanden, og at bringe disse forskjellige Jnstituter, hvis Formaal dog stedse bliver Landets og Nationens Vel, til at svare til Hensigten, hvilket de ikke længer gjøre, naar de blive Byrde for og trykke Nationen. Dog, tilfulde overbevist om sin egen Ubetydelighed, har Jndsenderen vel ikke taget i Betænkning at fremsætte sine Tanker om endeel af Landets øjeblikkelige Forfatning; han har endog vovet at antage, at Fleerheden af Nationen er heri enig med ham, og nærer samme Ønske og samme Haab om en med Forordn. af 13de Marts 1816 lignende Skatteydelse, men langt fra ham være det, at indtrænge i Afhandlinger om Gjenstande, der ene bør drøftes af dem, Kongen har Tillid nok til, for at betroe dem Overveielsen af saa vigtige og følgerige Foretagender; kun vil han ønske, at ved disse, som ved enhver Forhandling, der angaaer det Heles Vel, al personlig Jnteresse maa blive tilsidesat, og ingen fordre sin Frelse paa det Heles Bekostning. Han nedlægger Pennen med den Forsikkring, at ingen kan mere end han erkjende Doctor Bastholms Fortjenester, eller yde ham sin Høiagtelse, og i det han tilraaber sine Medborgere, sperate miseri, cavete felices!