Norske Intelligenssedler, 1769-07-19
Nordske Jntelligen. No. 29. Onsdagen den 19 Juli 1769. Et Giftermaal af Hævn. Roger, Konge i Sicilien, havde en Broder og en Soster. Denne Broder, som heed Mainfroi, satte sig op imod ham, og antændte en Krig i Kongeriget, som var baade farlig og blodig; Men han havde den Vanlykke at tabe to Slag og falde i Kongens Hænder, som lod det være nok med at skille ham ved sin Frihed, for at straffe hans Oprør. Denne Mildhed gjorde dog at Roger hos endeel af sine Undersaatter blev holdet for en Barbar. De sagde, at han ikke havde frelst sin Broders Liv, uden for at øve en langsom og umenneskelig Hævn. De andre troede med større Føje, at de haarde Medhandlinger, som Mainfrøi i sit Fængsel udstoed, kom fra hans Søster Mathilde. J Sandhed denne Princesse havde altid hadet Prindsen, og lod ikke af at forfølge ham, saa længe han levede. Hun døde strax efter ham, og man ansaae hendes Død som en retfærdig Straf for hendes unaturlige Hiertelag. Mainfroi efterlod tvende Sønner, som endnu vare Børn. Roger havde i Sinde at skille sig af med dem, af Frygt, at naar de bleve ældre, de da ikke, for at hævne deres Fader, lode sig forlede til at ophidse et Partii, som ikke saa vel endnu var svækket, at det jo kunde foraarsage nye Uroligheder i Staten. Han aabenbarede Leontio Siffredi, sin Minister, saadant Forsæt, hvilken, for at afvende deres Undergang, paatog sig Prinds Enriqve Opdragelse, som var ældst, og raadede ham at betroe den yngste, som heed Don Pedro, til sin Statholders Opsyn Roger, som var forvisset om, at hans Broder-Sønner skulle blive opdragne i den Underdanighed, som de vare ham skyldige, overlod bemelte Herrer dem, og paatog sig selv sin Søster-Daatter Constances Opdragelse. Hun var lige gammel med Enriqve og eeneste Barn efter Princesse Mathilde. Han gav hende Hofmestere og Hofmesterinder og sparede intet paa hende. Leontio Siffredi havde en Herregaard to smaa Mile fra Parma paa et Sted, som kaldtes Belmonte. Der var det denne Minister gjorde sig al Umage for at giøre Euriqve værdig til engang at betræde Siciliens Throne. Han fandt saa elskværdige Egenskaber hos denne Prinds, at han tog sig ham saa nær an, som han ingen Børn selv havde haft. Han havde tvende Døttre. Den Ældste heed Blanche og bar et Aar yngre end Prindsen; den Yngstes Navn var Porcie, med hvilken Moderen var død i Barselseng, og hun laae endnu i Vuggen. Blanche og Prindsen Enriqve følede Kiærlighed hos sig til hinanden, saa snart de vare komne noget til Alders; Men de havde ikke den Frihed at tale med hinanden allerne. Dog fandt Prindsen undertiden Leilighed dertil. Han vedste og at bruge disse kostbare Minuter saa vel, at han formaaede Siffredis Daatter til at tillade ham, at bringe et Forsæt i Verk, som han pønsede paa. Det hændte sig just paa den Tid, at Leontio efter Kongelig befaling var forbunden til at giøre en Reise til een af de længst fraliggende Provincer. J hans Fraværelse lod Enriqve giøre en Aabning paa sit Kabinets Veg, som var næst ved Blanches. Denne Aabning var dækket med en Træ-Lem, som kunde lukkes op og i uformærkt, fordi den sluttede saa tæt i Veggen, at ingens Øye kunde mærke dette Konststykke. En erfaren Bygmester, som Prindsen havde betroet sit Anliggende, havde gjort dette Arbeide med lige Flid og Taushed. Her igiennem listede den forliebte Prinds sig undertiden i sin Elskeliges Kabinet; Men han misbrugte ikke hendes Godhed. Havde hun end været saa uforsigtig, at tillade ham en hemmelig Indgang hos sig, saa havde det dog ikke skeet uden efter de givne Forsikringer, at han aldrig ville forlange uden den alleruskyldigste Gunst. En Nat fandt han hende meget bekymret. Hun havde faaet at vide, at Roger var meget syg, og at han havde beordret Siffredi, som Rigets store Canceler, at komme til sig, for at give ham Fuldmagt at udrette sin sidste Villie. Hun forestillede sig allerede sin kiære Enriqve paa Thronen, og frygtede at miste ham i saa høy en Rang. Denne Frygt ængstede hende særdeles. Taarene stoed hende i Øinene, da han kom ind. J græder, Madam, sagde han, hvad skal jeg dømme om den Bedrøvelse jeg seer Eder i, Min Herre, svarede Blanche, jeg kand ikke skiule min Sorg for Eder. Kongen, Eders Farbroder, døer snart, og J kommer til at beklæde hans Stoel Naar jeg eftertænker, hvor meget Eders nye Høihed vil giøre Forskiel imellem os, da bekiender jeg, at jeg er bekymret. En Monark seer Tingene an med andre Øine end en Elsker, og det som al hans Begiærlighed var henvendt til, da han erkiendte en Overmagt, rører ham kuns meget lidet, naar han sidder paa Thronen. Enten det nu er et Forvarsel, eller billighed fører mig paa de Tanker, saa føler jeg de Bevægelser i mit Hierte, som plager mig, dem al den Fortroelighed, jeg er Eders Godhed skyldig, ikke kand stille. Jeg tvivler ingenlunde paa Eders Kiærlighed, jeg mistvivler allerne paa min Lykke. Elskværdige Blanche, svarede Princen, Eders Frygt forbinder mig end meer og bestyrker den Hengivenhed, jeg har til Eders skiønne Person; Men det fortørner min Kiærlighed, at J driver den Mistvivl for vidt, og om jeg tør sige det, saa handler J imod den Estime, som J er mig skyldig. Nei, nei, troe ikke, at min Skiæbne kand være skilt fra Eders Troe heller at J altid skal være min Glæde og Lykke. Lad da en saa ilde grundet Frygt fare. Er det billigt at den skal forurolige disse kostbare Øjeblikke. Ach, min Herre, svarede Leontios Daatter, naar J først er kronet, kand Eders Undersaatter foreslaae Eder en Princesse til Dronning, som stammer fra en ældgammel Kongelig Familie, som med Formællingen bringer Eder nye Lande til, og maaskee, ach. J kunde opfylde saadant deres Haab om J og skulde opofre hvad J helst ønsker Eder. Ej hvorfor, sagde Enriqve med Fortrydelse, hvorfor er J saa rede til at plage Eder selv, og giøre Eder en bedrøvet Forestilling, om Fremtiden. Dersom Himlen kalder Kongen, min Farbroder bort, og sætter mig til Herre over Sicilien, da sværger jeg at forbinde mig med Eder i Palerma, i mit gandske Hoffes Paasyn. Jeg kræver herpaa til Vidne, alt hvad hos os helligt er. Disse Enriqves Forsikkringer stillede Siffredis Daatter tilfreds. Resten af deres Samtale gik ud paa Kongens Sygdom. Enriqve lod her see sit gode GemytsBeskaffenhed. Han beklagede sin Farbroders Skjebne, endskiønt han ikke havde Aarsag til at tage sig den meget nær, og Bloddet virkede saa meget, at han bedrøvede sig for en Prinds, hvis Død forvissede ham om en Krone. Blanche vedste endnu ikke alle de Ulykker, som overhængte hende. Feldt-Marschallen af Sicilien havde mødt hende en Dag, da hun just kom ud af sin Faders Kabinet, hvor han var kommen for en magtpaaliggende Sag, og var bleven indtagen af hende. Han havde Dagen derpaa begiæret hende af Siffredi, som fandt Behag i hans Ansøgning; Men Rogers Sygdom faldt just ind paa den Tid, og altsaa blev dette Ægteskab opsat; Blanche havde ikke hørt tale derom. En Morgen, da Enriqve just var bleven paaklæd, blev han ikke lidet bestyrtset over at see Leontio tilligemed Blanche komme ind i sit Kabinet. Herre, sagde denne Minister, den Tidende, jeg bringer Eder, har vel noget bedrøveligt i sig, men den Trøst den er geleidet med, bør stille Eders Sorg. Kongen, Eders Farbroder, er død. Han giør Eder ved Døden Arving til sin Throne. Sicilien er Eder underdanig. Rigets Fornemme oppebier Eders befalinger i Palerma. De have givet mig Fuldmagt at fornemme samme af Eders Mund, og jeg kommer tilligemed min Daatter, at giøre Eder de første og oprigtigste Opvartninger, som Eders nye Undersaatter er Eder pligtig. Prindsen, som vedste, at Roger i to Maaneder havde havt en Sygdom, som snart vilde føre ham til Graven, undrede sig ikke saa meget over denne Tidende. Jmidlertid gjorde dog hans Stands hastige Forandring adskillige forvirrede Bevægelser hos ham. Han grundede nogen Tid, og endelig tiltalede Leontio saaledes: Forstandige Siffredi, jeg anseer Eder altid som min Fader: Jeg vil giøre mig en Ære af at følge Eders Raad, og J skal meere end jeg regiere i Sicilien. Fortsættelsen følger.