Viborger Samler, 1776-08-12
J disse allerkiereste Sukkerdukker vare vort daglige Selskab. Enten af egen Tilbøielighed, eller fordi de forud saae, at der i vort Land ingen Skabninger af deres Slags fandtes, hvilket og forholdt sig saaledes, havde de fulgt med min Gudinde, som af denne deres Opmærksomhed i henseende til hendes Trang følte sig giennemtrængt til det Inderste i hendes galante Hierte, og jeg havde altid den øverste Plads i disse Selskaber. Vi spøgede Tiden bort, sagde hverandre ti gange i een Time, hvor smukke vi vare, snart i en lastende, snart i en rosende Tone; vi Fierde Aargang. Kk. fileflerede, syede Tambourin, sang franske Arier, opløste mørke Taler og Logogrypher, dandsede, loe, aad, drak, og det altsammen - med en air francois, med en saa franskair, at jeg maatte have lært alle disse Kunster ved en umiddelbar Jndskydelse. Dog havde jeg i disse Sammenkomster ikke noget egentligt Fortrin, vi havde, uden Persons Anseelse, alle lige Rettigheder. Sagde jeg noget bidende, fik jeg en plein de malice, en malin, en mechant, eller noget deslige til Belønning, og ikke meere, netop ligesom mine Herrer Medbrødre, trængte mit Jndfald alt for nær til Hiertet, blev Belønningens Dosis forstærket med et Slag, hvilket jeg, efter Smaa=Herrernes Etikette, maatte afparere med en behagelig Vending: Kort sagt, vi syntes at være en Kolonie franske Skabninger af god Smag paa Dansk Grund. Derhos vogtede man sig omhyggelig for alt hvad der i mindste Maade kunde kaldes borgerligt, hvilket min Kone kiendte, i henseende til Selskab, Huus=Indretninger og alle Ting, saavel som nogen Dame af beste Smag i Paris, og derved nøde vi den Glæde, inden vore fire Mure at holde os selv for de klogeste Folk i Landet, og uden for samme at ansees for de største Narre. Desuden var der oprettet en stiltiende Ak kort imellem os, at ingen af os i mindste Maade skulde lade sig mærke med, at vi vare Mand og Kone, Det vilde været saa borgerligt, at jeg selv maatte skam skammet mig at have saa liden Smag. Dog var denne Akkort gjort med de behørige Undtagelser. Jeg for min Part kunde gjerne afgive en roligt Tilskuer ved det heele Spil, og endog selv spille med, da det ikke var det eneste Tilfælde i det menneskelige Liv, hvor jeg maatte være urimelig, for ikke at holdes for tosset af mit Selskab, men mit Chatol gjorde alt efter et Aars Forløb en Forestilling derimod. Hvad kunde det vel andet være? J alle Udgifter var Strengen spendt for stærk, og i Opmærksomhed paa Huusholdingen var den ganske slap. Jeg meddeelte min Kone omstændelig disse Jndvendinger, i sær de imod de jævnlige saa kaldede Kollationer, hvoraf een meestendeels kostede saameget, som tolv almindelige Maaltider, og denne Forestilling kom hende saa fremmet for, som Efterretningen for hiin Kunstner, alt hans Machine stod stille, da den dog efter hans Hensigt skulle være et perpetuum mobile. Denne samme Forestilling blev ofte igientaget, og altid besvaret med en air badin eller et Vers af en Fransk Arie, indtil omsider mine Bekymringer tiltoge saa stærk, at mine Ansigts=Muskler aldeles ingen air badin meere vilde antage, om jeg endog havde villet lade den male derpaa; min Vittighed fortørredes, - kort sagt, jeg lod af at være en galant Hyrde, og blev en virkelig Ægtemand; og det som var det værste, en misfornøiet Egtemand, der endog havde Aarsag at være Kl. det. det. Da jeg saaledes havde tabt alle Talenter til hendes Selskab, blev jeg som en Dosmer ganske forviist derfra. Endelig kom Misfornøielsen og til hende. Hun mærkede ved adskillige Leiligheder, at der maatte være skeet en Revolution i Chatollet. Naar hun vilde give en Kollation, saa var ikke den mindste Ingredienz ved Haanden, der kunde anvendes til en Kollation. Hvorfor bliver det ikke anskaffet? - Citronhandleren, Urtekræmmeren, Viinhandleren, og alle andre Folk, hvis gode Villie er uomgiængelig fornøden til en Kollation, har ikke længere Lyst at sælge os noget. - Hvorfor det, ere vore Penge ikke ligesaa gode som andres," - Fordi der allerede er betalt alt formeget, og dog ikke nær nok, og saa længe dette sidste ikke skeer, passer ingen om den Ære at handle med os. - Mon mari payera, var altid Slutningen, hvorpaa altid fulgte til Svar: Pen doute. Naar dette Optrin med hendes Huusholderske var forbi, traadde hun paa Theatret med mig. Kiøbmændene fodre deres Betaling, sagde hun til mig. "Det gjør mig ont, at de have umaget sig forgieves: jeg vilde komme til at tigge, hvis jeg nu skulde betale dem. De ere rige og have ingen ødsle Koner; De kunne altsaa lettere bie, end jeg kan at betale. MenMen de ville strax have deres Betaling, og ville ingen Vare lade os faae, for de erholde den. Saa kan jeg leve deres Vare foruden. Det er umueligt. Meget let, vi spise intet andet end Vandsupser; De fortynde Blodet og dæmpe Glanteriet: altsaa have vi dobbelt Nytte deraf. En Kollation af Vandsupper, Det var meer end provinzialsk! Det var det, og meget vel passende: thi det vilde giøre den Virkning, at ingen forlangte herefter at indtage Kollation hos os, hvilket er af den yderste Nødvendighed; ellers maa jeg ligefrem sige, alle Deres Giester, at de ingen fleere maae vente. Oh ce seroit bien impoli. Men naar de kollationere deres gavmilde Vertindes Mand hans nodtørftige Maaltider bort, er det mindre uhosligt? Vous Stes aujourd hui de manvise humeur, sagde hun fortrædelig og gik bort. Udviklingen paa saadan en Komoedie blev mestendeels, at hun leverede Kiøbmanden, hvis Hielp hun behøvede, det for nærværende Tiid undværligste Stykke afhendes Pynt eller hendes Garderobe, hvorfor han uden Betænkning udleverede hende de fornødne Vare. Denne Omtuskning var næsten af samme Beskaffenhed, som den imellem Morerne og Negrerne: et et Stykke Guld mod en Klump Salt af samme Størrelse. Kiøbmanden var Taxerer, og han maatte havt liden Samvittighed, om han havde taxeret under Værdien. Jmedens hun paa denne Maade fortærede med hendes Galaner Kollationer af Adriener, Kofter, Sa lopper, Perler, Juveler, sad jeg alleene paa Kanopeen og gjorde moralske Betragtninger over Verdens Forfængelighed. Jeg lod og min Kone undertiden nyde nogle Frugter deraf, men hendes Kollationer vare hende behageligere end mine Lærdomme. Man maae, sagde jeg, fordrive disse Giekke for stedse af Huset; vi maae begge leve sparsom og eenlige af Resten af Garderoben og Pynten. - Ce serort ennoyant at la mort, raabte hun. - Pardi, skreeg jeg, Kiedsommelighed er dog tusinde Gange bedre end Hunger. - Stiltiende marcherede hun af og sukkede dybt over de uhøflige Lovgivere, der havde sammenbundet Mand og Kone med Jernlænker og ikke med en Syetraad. (Meere følger.) Nyeheder.