Den Vest-Sjællandske Avis, 1831-10-08
Forhandlinger i de Franske Deputeredes Kammer den 22de Sept. 1831. Disse Forhandlinger vare af en ganske overordentlig Jnterresse; de havde de udenlandske Anliggender til Formaal og antoge en saadan Charecteer af Personlighed og Forbittrelse, at det Brud, hvortil det er kommet imellem de to Partier, Modstandens (Resistance, som vil standse de revolutionaire Bevægelser og forskaffe Frankerige en fredelig Nydelse af den constitutionelle Friehed) og Bevægelsens (Mouvement, som holder for at det constitutionelle Princip bør udbredes og understøttes ved Vaabenmagt for at sikkre Frankeriges egen Nydelse af sin erhvervede Friehed) ikke vil kunne tillade nogen videre Udsoning. (Det første Partie har i den nærværende Præsident for Conseilet erholdet en ligesaa talentfuld som energisk Forfægter, en Mand som lægger i alt hvad han siger og handler en kraftfuld Characteer for Dagen, og som ret synes at være stikket til at dirrigere en stor Forsamling, thi Characteerfasthed og Energie har en stor Magt over det menneskelige Gemyt) Hr. Casimir Perrier ledte selv Discussionen paa dette Terrain. Han angreb nemlig Oppositionen, fagde: at den ved vaklende Beskyldninger, som ikke førte til noget bestemt Formaal. søgte at vedligeholde en Giæring i Publikum og dertil at benytte de politiske Begivenheder, som dog ikke kunde bevirke nogen Forandring i Frankerigs Forfatning; en saadan Tingenes Stilling kunde hverken behage Kammeret eller Ministeriet. Fortryder Kammeret, at det har biefaldet Ministeriets Princip; saa staaer Veien aaben for det til at overlevere Thronen en nye Adresse om Ministeriets Uduelighed, eller til at anklage det for Forræderie. Qvæstionen er her om den offentlige Tillid og at undgaae en fordærvelig Uvished. Det nærværende Cabinets System er bekiendt og lydelig nok udtalt; det er nødvendigt at Kammeret erklærer om det vil give det fit Biefald. Man vil endnu forkynde det lydeligt og fast; det bestaaer i at vedligeholde Freden, under enhver Forbeholdning af den nationale Sikkerhed og Værdighed, over hvilke Ministerne ville vaage med samme Jver, som nogen anden kan giøre det; i en afgjort Modbydelighed imod ethvert Slags Propaganda, forbunden med en velvillig Mægling til Fordeel for alle Ulykkelige; med al den Skaansel, som Agtelse for Rettigheder og Tractater foreskrive (vist et høist fortreffeligt System under to Forudsætninger: 1. at samme Maadehold kan forventes af Modpartiet, i Staternes Systemer, 2 og at den høiere Politik, som gaaer uden for Øieblikkets Forhold, og har den almindelige politiske Ligevægt til Formaal, ikke udkræver at betragte de udenlandske Anliggender fra en mere opløftet Standpunkt). Det er den Overbeviisning hos Ministeriet, at alle udenlandske Qvæstioner kun maae betragtes for Synspunktet af Fædrenelandets egen Jnterresse, og Ministeriet troer med Hensyn dertil at have handlet overeenstemmende med Frankerigs Ønske. Det sætter en Ære i at have holdet Fredsystemet opret, hvis Brud maatte i Frankerigs, Europas og hele Menneskehedens Øine have paadraget dem den største Ansvarlighed, som havde gjort sig skyldig heri; herover forlanger Ministeriet Kammerets Decision. Herpaa angreb Præsidenten Hr. Mauguin for de Beskyldninger han havde fremført, at en vis Statsauctoritet opvakte Oprør, og som han ikke havde seet sig istand til at bevise. Ogsaa angreb han Hr. Mauguin fordi han havde anklaget Ministerne, fordi de trak det i Langdrag med at formere 300 Batailloner mobile Nationalgarder, og paastod at det ikke stemmede overeens med hans Erklæring, at han ikke ønsker Krig. Han spurgte ham, om han havde beregnet Udgifterne? om han vidste om Kammeret vilde bevilge Subsidierne dertil og om Landet kan bære dem; og beskyldte ham for at ville udbrede den Troe at Frankerige er i en forsvarsløs Tilstand. Endelig angreb han Hr. Mauguin fordi han havde anklaget Regieringen for selv at have foranlediget de forefaldne Uordener, eftersom den ikke forstod at fatte og fyldestgiøre den nationale Følelse. Han spurgte ham nu hvad hvad han holdt for at være Nationen; om han søgte den i dem, som stifte disse Tumulter eller i Vælgernes Majoritet, og om han erkiendte den nationale Følelse i det Raab: leve Polen, i Forbindelse med det Raab: ned med Ludvig Phillip! Er dette Nationalfølelse, hvad er da Nationalgardens og Armeens Det er en let Sag at bebreide Regieringen Mangel paa Kraft naar man giør alt for betage den sin Kraft, præker Ulydighed for Embedsmændene, Jndisciplin for Armeen, og opvækker Lidenskabelighed hos Folket og overhovedet betragter Regieringen efter Juli Revolutionen, som en offentlig Fiende. Statsmagten vil vel triumpfere i denne Kamp; men denne Kamp er dog et Onde og maae ophøre; og dette vil skee naar Regieringens Benner gaae ligesaa aabent tilværks som dens Fiender. Det beroer paa Kammeret at befrie Landet fra denne anarchiske Løgnens Aand. Hr. Perrier sagde derpaa i sin Tale: at selv Gen. Lafayette havde opoffret sine personlige Meninger for Landets virkelige Jnterresser og opgivet de Ord: republikanske Jnstitutioner, som han i et heel Aar havde ført i Munden (hvorimod dog Generalen protesterede). Præsidenten endte sin Tale med, at vise Nødvendigheden af, at Kammeret maae biefalde Regieringens System, eller ogsaa forkaste det; thi ellers er ingen Regiering muelig. Han bad om at Majoriteten vilde nu anden og sidste Gang erklære sig for Fredssystemet; thi saa vilde Kammeret blive beroeliget og Anarchiet overvundet. Hr. Salverte stod derpaa op og sagde: at Kammeret ved at antage Addressen havde ikke indgaaet en Contract med Ministerne; at hele Kammeret var Kongen hengivent; men at Oppositionen var overbeviist om at Ministeriet har feilet, da det ikke har understøttet Jtalien, Polen og Belgien. Nu var der ingen videre Hindring i Veien for Rusland, Østerrig og Preussen, som ere fiendtligt sindede mod Frankerige; ved Varschaus Fald jublede man ved Hofferne over Parises, og dette Jubelraab var trængt hen til Holywood og blev gientaget af Carlisterne. Han forlangte imidlertid ikke at der skulde skrides til en Anklage mod Ministerne, men blot at en Undersøgelse skulde foretages og derfor at de med de udenlandske Hoffer vexlede Noter skulle forelægges Kammeret og prøves af en Commission. - Herefter reiste sig Hr. Mauguin og sagde: at Oppositionen var berettiget til at giengielde Ministernes Tale med samme Bitterhed hvormed han havde udeladt sig med og fremkom nu med beskyldninger imod Ministeriet, saaledes at det havde først forsynet de Spanske Flygtninge med Penge og Vaaben og havde siden adsplittet dem, at Udenlands Ministeren havde underhandlet med de insurgerede Jtalienere; men han opvakte Kammerets Misfornøielse ved ikke at kunne bevise sine Beskyldninger, hvis Sandhed General Sebastiani nægtede. Hr. M. beklagede: at det exalterede Partie i Varschau ikke havde faaet Overhaand thi saa var Varschau ikke faldet. Ved Siden af det Partie, som vilde seire eller døe, var der et andet, som vilde leve. Restaurationen er lykkedes i Varschau og nærmer sig til Brüssel, ogsaa han forlangte en Undersøgelse og lod nogle bunke Ord falde om et farligere Pattie for Ministeriet end det republikanske (det Bonapartiske) og om en bedrøvet Moder og en syg Søn, som Præfidenten havde besøgt i Rue de la pair og som han havde bestræbt sig meget for at faae ud af Frankerige. Herpaa angreb han Ministeriets hele politiske System og paastod, at en nye Coalition vil danne sig mod Frankerige. Oppositionen forlanger Overholdelse af Frankeriges Ære og Glands i Henseende til Udlandet og den monarkiske Form tilligemed Lighed og Friehed med Hensyn til det Jndenlandske; Ministeriet vilde blot det sidste, men havde ladet Ordet Lighed, udslette; da Lafayette havde sat det paa Fah nerne; han anklagede Ministeriet for slet ikke at harmonere med Frankeriges virkelige Stilling. Hr. Dupin forsvarede Ministeriet og erklærede sig mod en Undersøgelse af dets Forhold. Flere af de forhenværende Ministre, som Hr. Lafitte, Hr. Guizot forsvarede sig mod de i Debat ternes Forløb mod dem gjorte beskyldninger. Hr. Casimir Perrier traadte paa nye frem- og forsvarede sig med megen Hæftighed mod Hr. Mauguins Beskyldninger; men han tilstod at en Dame af Bonapartes Familie, havde med sin syge Søn taget (under Tumulten i Jtalien) sin Tilflugt til Frankerige. Hun havde henvendt sig til Kongen og sagt til ham: Lovene fordømme mig og min Søn til Døden (thi denne Lov gielder for ethvert Medlem af Bonapartes Familie naar det betræder Frankeriges Jordbund;) jeg overlaver mig til Deres Høimodighed; jeg kunde ikke reddet mig paa en anden Vei ind igiennem Frankerig, men jeg giver Dem mit Ord forat jeg skal forlade Frankerig saasnart min Søn er helbredet. Det blev hende nu tilladt at forblive 8 Dage i Frankerige, hvor paa hun maatte afreise til England. Jeg har ikke, troet saade Ministeren at burde anklage hende for Retter(Bravo, Bravo, almindeligt Biefald!) - Heftige Debatter forefaldt derpaa imellem Hr. Perrier og Hr. Mauguin; Gen. Lafayette, Hr. Tra ey, Gen Lamarqve angrebe Ministerne. Resultatet af Debatterne blev imidlertid at Ministeriet gi af med Seieren og Kammeret gik med 221 mod 136 Stemmer over til Dagsordenen med den Erklæring: at Ministerne havde tilfredsstillet det ved de af det meddeelte Oplysninger og at det skiænker det sin Tillid med Hensyn til dets Omsorg for Frankeriges Værdighed i Henseende til dets udenlandske Forhold (desuagtel kan det ikke nægtes at der finder en farlig og dyb indgribende Opposition Sted imod Ministeriet i det Franske Folks Masse og at den Mening har grebet vidt om sig, at det ikke har fattet Europas og Frankerigs sande Stilling.)