Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1768-12-26
Viede, ingen. Døbte: J Domkirken Drenge 2, Pige 11, i Korskirken Drenge 2, i Nykirken Piger 3, i alt 8. Begravne: J Domkirke-Sogn Mandfolk 3, Qvindfolk 1, i Korskirke-Sogn Qvindfolk 2, i alt 6. Fortsættelse af Samtalen, afbrudt i No. 50. Min Gud, sagde Grækeren, dette var et skræksomt Syn. Men Personers Stand virker derover hos mig en større Forundring. To Personer med Kaarden i Haanden, to, som man kalder vellærde, saa at kives, to, som anviser Dydens og Religionens Pligter, saa med dragne, Kaarder at skade hinanden, ere Ting, jeg ei kand rime med Dyd. Jet Land, hvor man holder for, den rette Gudsdyrkelse er herskende, i et Land, hvis Jndbyggere ansee sig af alle sækkelige Folk for de bedste, havde jeg mindst formodet dette, Umueligt kand jeg glemme dem, som her, drevne af en overløbende Galde, saaledes stoiede, gjorde Fald paa hverandre og satte det Almene i Bevægelse. Bestyrtsed er jeg; Neppe kand jeg komme mig. O Gud! Med hvad Grund kand disse galdefulde, forbittrede og rasende Mennesker raade deres Medborgere til hvad her er tvertimod, Med hvad Frugt kand disse tale over Sæde Lærren, som ei nogen Tid tænker paa den, uden naar de har den under Betragtning? Hvorledes optager vel Hoben den Dyds-Regel: at elske hverandre, naar disse, som hade hverandre ere Raadgivere til denne Pligt, Lærdommene hvor gode, spildes vist ved et udydigt Forhold. Saa er min Tanke og den er grunded. Vel sagde man der ude, at den ene, som kun syntes at værge sig, var dydig, fredelig og oprigtig mod Venner, redelig, stiltiende og af et godt Gemytte. Den anden derimod som stedse med Kaarden søgte ind paa ham, blev mig sagt at være bekiendt for hvad her tvertimod. Jeg holder dog for, at den første just her burde vist sin Dyd, burde givet efter og søgt at undflye den sidste, som et nedrigt Gemytte; Dog jeg kand troe det har været ham umuligt. Maaskee (jeg vil forsvare ham) han har været nødt at gribe til Vaaben, forsvare sig og med dem, saa bedst han kunde, at afværge et dødeligt Saar. Om ci Mængden, som man sagde elskede den dydige Overfaldne, havde taget sig han an, beskiermet og friet ham fra den voldsomme Overfalder, da troer jeg neppe han var kommen her fra med Livet. - Men hvortil sagde Catholiken, alle disse Rationnemens, Dette er langt fra vort Maal. Vi vil nu begynde, hvor vi tilforn endte vor Samtale. Min Ven sagde, vare fremdeles hans Ord, at vore Geistlige ei vare bedre end den i dit Land. Hvormed godtgiør du denne Bebreidelse, Paa hvilken Vox-Piller grunder den sig, Derom maa jeg høre noget. Jeg sagde, svarede Grækeren, at Eders Geist, lige, men i sær Eders Monke vare ei bedre, men værre end dem hos os, som du saa slet afmalede. Moukene, af hvilke man hos Eder giør saa meget Væsen, hvad Personer ere de vel, Ere de os ubekiendte, Jntet mindre. Vi kiende dem og erkiende dem for Mennesker, sig selv overladte og hengivne til mange Laster. Saavel i som uden for Klosterne forglemmes af dem al Dyd og Sædelighed. Med Nonnerne begaae disse i Klosterne saadanne Laster, som nu Anstændighed byder mig at skiule. Uden for vises deres U dyb paa den dobbel Maade. Enten opledes af dem de deende Rige, hvilke disse, under mange opdigtede Forestillinger og Løvter, afperse 1 Livets sidste Timer er tvungen Testament, hvor Familierne, men ci Klosterne vorder glemte, og hvori de betinge sig selv anseelige Summer for de saa kaldede Siæle-Messer. Nogle opstøver dem af det smukke Kiøn, som enten selv eie eller ved Arv kand vente store Midler og under mange bedragende Forestillinger overtale Forældrene at indsætte den i Kloster. Paa denne Maade narre de Folk deres Midler fra og drage, utrolige Rigdomme i Klosternes Casse. Andre opsøge af det smukke Kiøn dem, som ere unge og hvis Deilighed staaer dem an. Disse rive de ud af Forældrenes Arme, spærre dem inden Klø sternes Mure og der jeg blues ved at sige det) sætte Prøve paa den spæde Dyd, forfører dem, brækker Dyden og tvinger dem at opgive al Dyd for et Favne-Tag. Ei bekommer de ømme Forældre deres Børn tilbage, om de nogen Tid derefter betænker sig. En maa de fordre dem, og ikke engang (naar de med Magt føres til Klosteret) klage deres Nød og aabne den skeede Uret for Øvrigheden. Spørger man en Fader og Moder, berøvede sit eneste Barn, hvor det er, tie maa de da og sukke, men ei sige hvor det er bleven af. Handlede anderledes, Lønnen bliver da, uden mindste Naade, Jnqvisitionens Pornitentse=Pande. (a) Mere følger. (a) Er en Pande af Jern, hvori de, der aabne Monkenes Jomfrue-Rov i Saragossa, blive brændt under det Paaskud, at de ere Kiættere, og Pavens Fiender. Overilelse drager Fortrydelse efter sig, og et godt Udfald kommer kun efter Taalmodighed. Venskab med en Daare styrter snart i Ulykke, den, som underkaster sig sin Fiendes Villie, giver sig i en undgaaelig Fare. Heraf udkommer hver Mandag et Blad fra det Bergenske Addresse-Contoir hos Ole Brose