Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-12-14
(Jndsendt.)De forlanger ogsaa min Mening, angaaende den Strid, som er opkommen mellem to unge Præster her i Byen, og ønsker tillige at vide, hvad i andre Blade derom maatte være skrevet. Jeg har med Forsæt ventet et Par Postdage, for at see, hvilken Vending Striden vilde tage, men denne er, naar man vil eftersee vore Dagblade, nu ikkun heldende til een Side, dog troer jeg næsten at den er forbi, i det mindste for Øjeblikket, da fast alle Blade have yttret deres Mening desangaaende. Da De læser Skilderiet, har De det Meste deraf, det Øvrige er ubetydeligt. Jeg er enig med Dem i, at Pastor Thurahs første ikke er frit for nogle, maaskee noget for djærve Udtryk, og han kunde meget vel have brugt mildere Ord, uden at have tabt noget af den nødvendige Kraft, dog, man kan ikke tale for varmt i en Sag, hvor det gielder Menneskets Vigtigste, Religionen, og har jeg end adskilligt at udsætte paa Formen i det første, da har jeg desto mindre at anke paa hans Replik til Pastor Thisted i Skilderiet Nr. 95, hvilken De allerede nu maa have læst. Er det, som man fuldkommen maa antage, Hr. Thurahs oprigtige Overbeviisning, at Adskilligt i Stunden der Andacht ikke stemmer overeens med den christelige Religions Aand og Forskrifter, har man ingen Aarsag til at dadle, at han frit tør yttre sin Mening desangaaende. Vi leve nu, Gud være lovet, i en Tid, hvor Religionen har vundet tilbage dens engang næsten tabte Rettigheder; man tør ikke – som eengang saa at sige var Moden - drive Spot med dens dybe Sandheder, men desværre gives dog endnu nogle, som med Letsind betragte dette Menneskehedens vigtigste Anliggende, ja som endog offentligen drive Spøg med dets varmeste Talsmænd (see f. Ex. Skilderiets No. 96, hvor Religionsmeninger paralleliseres med de forskjellige Farver, og et andet her indlagt Blad. Man maa derfor ønske os til Lykke med, at der blandt os gives saadanne Mænd, som, ikke ændsende Spotterens og Døgnskriverens Stemme, frit bekiende, at De, hvad Troeslærdomme angaaer, ikke erkiende indskrænkede menneskelige Domme, men alene holde sig til det, som ifølge Bibelens og Symbolernes Autoritet er og bestandig maa blive det eneste Gyldige i Troessager. Dømmer man Hr. Thuras Anskuelser og Udeladelser fra denne Synspunkt, maa man - om endog hans Udtryk falde noget i det Haarde – agte hans Tænkemaade, og underligt maa det synes, at Hr. Thisted, som udentvivl vil ansees for at være besjelet af strænge religiøse Grundsætninger, istedetfor afBibelen at forsvare sine Meningers eller Skriftets Gyldighed, (som religiøst betragtet), anseer det nok, at kunne indskyde sig under en svag, menneskelig Autoritet, og indtil han med evangeliske Grunde viser, at de af Hr. Thurah anmærkede Steder ere rigtige og christelige, vil den redelige Tænker, som ikke lader sig lede af Mængdens vaklende Domme, ingenlunde indrømme, at hans Paastand er saa ufeilbar, som adskillige af Døgn skriverne synes at antage den for. Saaledes omtrent vil jeg for Dem, som min Ven, yttre min Mening angaaende en Strid, som man maaskee helst burde ønske, aldrig var opkommen. De kan altsaa deraf slutte, at jeg ikke er af deres Mening, som i flere af vore Blade have søgt at fremstille Hr. Thurahs Alvorsord i det ufordeelagtigste Lys, og hvoraf nogle i mine Tanker mere yttre deres Mening, for at sige Hr. Thurah Ubehageligheder, end for oprigtig at give Sandheden deres Stemme. Dette synes mig fuldkommen at gielde om det, der staaer i No. 96 af Skilderiet, hvilket De læser maaskee ige saa snart, som dette Brev, det synes mig at røbe den forunderligste Blanding af Skinhellighed og Jndifferentisme.