Adresseavis for Børn, 1782-07-03
Nu er det Spørgsmaal, om De har det Mod, at ville vende tilbage igjen til alle Deres forsømte Pligter, for at oprette og sætte Deres forfaldne Velfærd paa en viis og bestandig Fod igien, Har De det, saa tilbyder jeg Dem herved Avis ved min Haand, som en oprigtigtig Veninde; men har De det ikke Her holdt hun inde, i det hun fæstede et udforskende Øyekast paa den Ulykkelige. Leonore, blødgjort, rørt, forhavset, maaskee ogsaa overbeviist om Sandheden af alt det, som hun havde hørt, overgav sig gandske til hendes Retledning; bad hende med mange Taarer, at staae hende bi og give hende de bedste Raad, hvad hun da nu skulde fange an i denne Forlegenhed? Sælge alle Ting, var Amtmandindens Svar, indtil det Allernødvendigste, for ikkun for det første at tilfredsstille Deres Creditorer; dernæst ved egen utrættet Flid at forhværve det Uundværlige, og lære at nægte sig selv alt det Øvrige; men fornemmelig ogsaa fra i Dag af at afholde sig fra alle traurige føelsomme Bøger, som har ført Deres Hoved fra det virkelige Livs Spor ind i en daarlig skimærisk Verden. Leonore torde slet intet indvende; hun sagde altsaa ikkun, hvad for en Levemaade eller Virksomhed hun da vilde raade hende til at udvælge? Om det fandt hendes Behag, ifald hun gav sig til at holde Skole? Dersom De troer sig til, mit Barn, svarede Amtmandinden, at kunne anføre Deres Lærlinge, til at undflye de Klipper, som har været saa farlige for Dem selv, opdrage dem til et virksomt, nøysomt og veltilfreds Liv, og ikkun gjøre deres Hjerte føelsomt for saa vidt, som det maae være, for at tage en hielperig Andeel i vore Medmenneskers Lykke og Ulykke; da – men ogsaa ikkun under denne Betingelse – da har jeg intet derimod. Da, men ogsaa ikkun da, naar De, efter retskaffen og tilstrækkeligen at have prøvet sig selv, troer, at De tør love mig dette da kan jeg maaskee selv betroe Dem et Barn, som jeg har taget under min Opsigt, og ved min Rekommendation maaskee endnu forskaffe Dem nogle flere. Leonore takkede hende, og lovede, at ville i alle Ting overlade sig til hendes Retledning, og følge hendes Anviisning. Amtmandinden gav Leonore Raad, hvorledes hun bedst skulde indrette det, med at faae hendes Creditorer betalte, og tilbød sig ogsaa, selv at ville tale med nogle af dem, formodentlig for Børn. for at afkjøbe dem Halvparten af deres Fordringer, paa det at de skulde bevise sig desto billigere imod hende i Henseende til det Øvrige. Hun gav for det første Leonore noget Linned med, som hun skulde sye, og lod hende altsaa gaae, om ikke fuldkommen trøstet, saa dog ulige roligere fra sig, end hun var kommen. Erdman, som slet ingen Mulighed saae forsig, at kunne blive hjulpen paa nogen anden Maade, lod sig det altsammen let befalde, og især det, at Leonore i Fremtiden selv vilde arbeyde med, og nu indskrænke deres hele Huusholding efter deres Omstændigheder. Leonore fik ikke allene det Barn til Opdragelse, som Amtmandinden havde lovet hende, men desuden endda to andre Børn, som man paa denne værdige Dammes Rekommendation betroede hende. J Begyndelsen faldt det hende vist nok noget suurt, at beskæftige sig med disse Børn, efter den hende foreskrevne Plan, men hendes ædle Beskytterindes bestandige Raad, som endog forsig allene var en Lægedom imod al Slappelse i denne Pligt, og tillige en uafbrudt Øvelse i Virksomheden, havde snart den lykkelige Følge, at Flid og Virksomhed blev hende efterhaanden til en anden Natur, og at hun snart med en virkelig Ekkelhed saae tilbage paa hendes forrige føel somme Væsen. Munterhed og behagelig Velanstændighed ledsagede snart saadan en Forandring af hendes Levemaade. Erdman selv kom nu tidligere hjem, og gik munter ud igjen til sit Arbeyde, da han saae, at begges Fortjeneste var nu tilstrækkelig til at forsørge dem. Men Leonore beklagede intet meer og oftere, end at hendes gode Fader ikke skulde have oplevet denne sin Datters ny Skabning.