Berlingske Tidende, 1833-08-21
Schweiz. Basel, den 4de August. - Gaarsdagen var for vor Staden Skrækkens og Sorgens Dag, hvis Mage vi i Aarhundreder ikke have seet. Aftenen for skulde i Zürich aabnes en Conferents til definitiv Bilæggelse af vore Tvistigheder, udbrød Borgerkrigen, paa nyt iblandt os og i en langt frygteligere Grad, end nogen finde tilforn; efter faa Timers Forløb havde den allerede frembragt de beklageligste Følger. Rigtignok lovede de Fleste sig ikke meget af den ovennævnte Mæglingsconferents, men de Moderate troede dog, at en mindelig Bilæggelse nu vilde kunde tilvejebringes. Da man havde opgivet det forehavende, at indføre en ny Forbundsforfatning, og syntes at ville vende tilbage til den i Aaret 1815 indførte Constitution med 22 Cantoner, haabede de, snart igjen at see en ordentlig Landdag samlet; de haabede fremdeles, at ogsaa Concordats Cantonerne nu oprigtigen vilde arbeide paa Cantonerne Schwyes og Basels Gjenforening med deres adskilte Districter, og at der da vel lode sig udfinde betingelser, som under den herskende Trang til Fred kunde være antagelige for Fleerheden af begge Partier. Jo mere imidlertid Overhovederne for de adskilte Districter selv kunne fæste Liid til Mueligheden af en saadan Mægling, desto mere maatte det forekomme dem uundgaaelig nødvendigt, endnu førend Conferentsen kom i Stand, at fremvirke en Catastrophe, der gjorde enhver Gjenforening vanskelig, om ei umuelig. Og de kunde saameget bedre vove et Forsøg, som den bestyrende Canton (rdeVorort") og Concordats=Staternes Repræsentanter viiste fornye Virksomhed, for at beskytte sig imod enhver Reaction, og hin nye Stater gjorde derfor i ethvert Fald ogsaa Regning paa de res Understyttelse. Ligesom Landefreden allerede er brudt i Schwyt, saaledes have vi ogsaa fra vor ulykkelige Canton før gelige Tildragelser at berette. J Søndags blev i Sissach holdt en talrig Forsamling af Patrioterne, og i Mandags samledes Landdagen i Liestal. Ved denne blev det vel besluttet at tage Deel i Mæglingsconferentsen, og Deputerede bleve i dette Øjemeed udvalgte, men uden mindste Forbeholdenhed yttredes dog, at det var paa Tide, at skaffe sig selv Ret. Hvad Menningen heraf var, kunde ikke være tvivlsomt. Total Adskillelse var fra Begyndelsen Revolutionsmændenes Hovedøjemeed. Den skulde altsaa nu med Magt bringes tilveie. Vel maatte man være beredt paa et Udfald fra Staden, da vort store Raad endnu nyelig havde fattet den Beslutning, at de os tilhørende Sogne skulle beskyttes; men et Udfald blev vel snarere ønskeet, end frygtet, thi de tioligere Expeditioner havde noksom viist, hvor ledet er, at benytte Terrainet til de Angribendes Ødelæggelse, og man var nu ei allene ulige bedre rustet, men kunde ogsaa faae Hielp fra de i Naboelavet værende Polakker. J værste Tilfælde kunde man ogsaa stole paa den bestyrende Cantons Hielp, og i alt Fald kunde af et Angreb fra Basels Side tages Anledning til paa ny at ophidse Landfolket imod Staden. Desværre regnede Liestal altfor rigtigt, og Basel gi kun altfor ubetænksomt i Fælden. J Torsdags blev først Diepslingen angrebet af Liestalerne, og da dette Angreb endnu ikke bestemte Staden til at foretage Noget, blev den paa følgende Dag Reigoldswylerdalen angrebet. De derværende Officerer bade indstændigen om Hjelp. At forblive uvirksom, syntes nu stridende imod Ære og Pligt. Men hvorledes skulde Hielpen bringes. Mange miskjendte ikke det særdeles Farlig ved en directe Marsch imod Liestal; Mange raadede til en blot Demonstration, indtil Dalboerne virkeligen vare blevne indvillede i Kampen, eller til kun at besætte de nærmeste Landsbyer som Repressalie. Omsider vege dog alle Betænkeligheder for den Anskuelse, at man maatte drage de Angrebne til Hielp, det kost hvad det vilde. J Gaar Morges tidligt rykkede derfor hele Garnisonen (henved 350 Mand stærk, ud, og ligeledes en Deel af Borgercontingentet, omtrent af lige Styrke, og et tredie Corps, henved 6000 Mand stærkt, som Reserve. Det sidste blev staaende nærved Birs; de to andre Corps marscherede over Muttenz og Pratteln imod Liestal. Man mødte liden eller ingen Modstand, indtil man var kommen til den anden Landsbye, men her blev man, skjøndt den hvide Fane var udhængt, modtaget med Geværild, fra alle Husene, af hvilke Soldaterne derfor stak adskillige i Brand; dernæst indtoges Hytteskandsen, dog ikke uden Tab Men nu viiste det sig først, i hvilken farlig Stilling man var kommen. Fjenderne kom frem i Hobetal, saaledes posterede, at man neppe kunde naae dem; i Spidsen for dem bemærkede man en Mængde Polakker. Fra alle Kanter var man udsat for de i Krattet skjulte Skarpskytters Kugler. Endnu trængte vor Skare fremad; men da dens Anfører, Oberst Burckhardt, selv haardt saaret, styrtede af Hesten, blev der ingen anden Udvei, end at trække sig tilbage. Jeg vil ikke forsøge paa at skildre det græsselige Skuespil, som nu saaes. Jeg behøver kun at nævne, at Veien gik igjennem en Skov, som er mere end en halv Miil lang, og som overalt var besat med Skarpskytter, og at vor Skare forfulgtes af den efterilende Fjende indtil tæt foran Birs. Det grændser hartad til det Utroelige, hvad vore Folk i nogle Timer maatte udstaae og hvilket Mod de i Begyndelsen, viiste. Men omsider udartede dog Tilbagetoget til en uordentlig Flugt, og mange undgik Fjenden blot ved at ile hen til Rhiner- og styrte sig i Bølgerne. Desuagtet faldt, foruden nogle Saarlæger, kun faa i Fiendens Hænder, og ikke en eneste Kanon mistedes, skjøndt de fleste tabte næsten alt deres Mandskab. Henimod Kl. 3 var den største Deel af den ulykkelige Skare atter inden vore Mure. Vort Tab er stort; af Døde og Saarede udgjør det vel henved 160 Mand, altsaa næsten en Fjerdedeel af det Mandskab, der havde været i Jlden; thi Reserven var næsten aldeles ikke i Activitet. Af Døde have vi næsten ligesaa mange, som at Saarede, og Borgercorpsets Tab er næsten ligesaa stort, som Garnisonens. De Døde ere endnu alle i Fjendens Hænder, og givne til Priis for hans Mishandlinger. Hvad kan man ikke vente af Mennesker, der paa den grusomste Maade nedsalle i allene de Trainkudske, der falde i deres Hænder, ja endog H. stene? J hele Staden hersker den dybeste Sorg. En særdele rædsom Skjebne er truffet Boghandler Weilands Kone, som baade mistede sin Ægtefælle, der var Major, en meget agthaMand og Fader til sex uopdragne Børn, og sin Broder, Cavallerie-Oberst Landerer. Alle begræde dette ulyksalige To Det mangler ikke paa allehaande Bebreidelser i Anledning, Planen og dens Udførelse. Men fremfor Alt maa man vel beklage Expeditionen i sig selv og Hovedgrunden til den, Forblidelsen, som desværre bestandigen deeltes af en stor Deel af Bergerskabet. Man skuffede sig angaaende Tingenes sande Stillinidet man stedse kun altfor let troede, hvad man gjerne hørte Men den smerteligste Opdagelse er dog vel den, at den samme Reigoldswylerdal, som saa ofte lovede Troeskab, og som rigeligen forsynedes med Munition, og paa hvis Bøn vi nu for at redde det, styrtede os i Faren, i det afgiørende Øjebliviiste total Mangel paa Bestemthed. Hvorledes det er gaae vore Officerer, som gjordes til Fanger, vide vi endnu i denne Stund ikke. Med Gysen tænke vi paa de Voldsomheder, som mueligen kunne blive begaaede imod Stadens Tilhængere. ) Reinach blev Præsidenten skudt, og en Baselers Landsted plyndredes. Med Veemod tænke vi paa de Følger, denne Begivenhed Sandsynligviis endnu vil have for os og for hele Fæderne. landet.