Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1798-11-02
senske Tidender. No. 44. Fredagen den 2den November. Slutningen fra No. 43. Dette maa De troe, var et Svar, hvorfor mit Hjerte gjorde mig ganske alvorlige Bebreidelser, imedens min Haand skrev det. Jeg kunde ikke anderledes end stiltiendes laste mig selv, fordi jeg forhen havde viist hende en saa særdeles Agtelse og Opmærksomhed; jeg var endnu raadvild, om jeg ikke maaskee paa en alvorlig Maade skulde frie til hende ved den allerførste Leilighed, da jeg midt i disse Betragtninger, fik det følgende Brev fra hende, som bedst kan underrette Dem om hendes ulykkelige Historie, og lægge Svagheden af min forrige ubetænksomme Opførsel for Dagen. "Det er forbi, jeg er en Slave, dog den eneste Time som jeg kan kalde min, ofver jeg til Dem: den eneste som en Ægtemands Myndighed ikke er berettiget til at afbryde. At fortælle min Ulykke med et Ord, saa viid, at min Fader denne Morgen har overleveret mig til Sorg og Hr. . . . . Ak, hvilke forføriske Syner af Lyksalighed lod deres smigrende Tunge mig engang skue, saadanne, som ingen Lykkens Forandring kan kalde tilbage igjen. Jeg skjel ver, naar jeg betænker, hvad en Ægtemands Vrede kan have for Følger, naar han i Stedet. for den forventede Lyksalighed møder med saa ussel en Omgjengelse, som det kan ventes af tvungen Kierlighed. Det er umuligt for to forskjellige Herrer at dele et armt Hjerte. Af mig kan han vente ligesaameget, som af det villige Slagtoffer for umenneskelig Voldsomhed, og hans Ømhed vil blive ligesaa varme igiengieldet fra mig som fra den stille Døde Men hvad siger jeg, og til hvem taler jeg? Til ham som har berøvet mig min Rolighed. Kan han nu aftørre de Taarer, som han allene kunde byde at rinde, eller kan han læge de Saar, som han allene har tilføjet mig? Men det Værste er forbie, alle de Lidenskaber, som have piint mig siden Deres sidste Brev ere nu stille, og det lidet Mod som maatte være tilbage, vil snart finke under den stille ædende Sorg, som vil paafølge. Betænk, at De har røvet fra mig det, som al min Rigdom ikke kan gjen kjøbe, og som den hele Verden ikke formaaer, at give mig tilbage. Alt fra den Tid af at jeg lærte at ønske, var det min Attraae, at blive en lykkelig Moder og en om Kone. Jeg kan nu maaskee faae et Barn, som hans Faders Laster skal udelukke fra den varme Ømhed, som jeg ellers skulde have skienket det. De kjender alt for vel hans Charakter til at man kunde haabe nogen Forandring hos ham; og dog byder Religionen mig, herefter at være denne Mand tro og at adlyde ham. Lev vel, og viid, at, hvormeget jeg end fordømmer Deres Opførsel, saa vilde jeg dog, saafremt min Broder, om om sin Ære, i dette Øjeblik vilde hevne mig, heller forlade end være fortørnet. Saa lev da, og vær lykkelig, og maatte Deres Lyksalighed aldrig et Øjeblik blive afbrudt ved Erindringen om hende, som Deres Falskhed, for bestandig har gjort ulykkelig Dersom deres Hjerte ei allerede har sagt dem, hvad jeg ved dette Brev har følt, saa vildet være overflødigt, at fortælle Dem, hvor alvorlig jeg nu anklager min svage Opførsel, ej heller kan jeg saasnart tilgive mig selv, at jeg paa en letsindig Maade har tilsidesadt Ungdom, Uskyldighed, Skjønhed og Dyd, for moderne Ustadighed og bedragersk Gallanterie. Jeg er den, som har givet det Saar, hendes Fader har tilføjet hende, en større Smerte, endskjøndt han selv er den, som har gjort hendes Ulykke varig. Men det vilde være en nyttig Lexion, for at advare alle unge Herrer, mine Staldbrødre, at de aldrig maae vise nogen særdeles Opmærksomhed der, hvor de ei alvorlig have Kierlighed til Formaal, og Forældre, som Himmelen har velsignet med dydige Børn, kunne deraf lære, at de heller bør gjøre dem lykkelige end store, og at de ey maae tvinge de Hjerter, som de allene have en Ret til at velede. Videre om Odel.