Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1807-11-07
Skrivelse til H. K. H. Kronprindsen, Den, Prinds hover det her at forsøgt let Skrift, som jeg ikke vilde have forelagt een iblandt Europas Prindser. Kun Dem, som saa umiskjendelig har viist, at De ynde og hædre Bondens, Negerens, Borgerens og Loverhovedet Menneskets retmæssige Frihed, torde jeg forelægge et Skrift, hvis Hensigt er at paatale een af dets væsentligste Rettigheder, Trykkefriheden. Saaledes talde med ægte nordisk Mod, med mandig Frimodighed een af Fædrenelandets ædleste Sønner, hvis Støv nu Graven skjuler. Hans Ord gjør jeg til mine Den, Prinds, vover jeg her at forelægge Sandheder, som, under enhver anden Regjering end den Danske, aldrig skulde komme over mine Løber, I dette Øieblik, hvor saa mange Tordenskyer formørke Dannemarks Himmel, hvor Skjebnens haardeste Sted her knytte det Baand, der fængler og til Den, end fallere, i dette hellige Øieblik vover jeg at tale til Dem i een af Fædrenelandets vigtigste Anliggende, Fuldkommen føler jeg mig overendet om, naadigste Prinds, at De selv i et Øieblik, hvor alle Deres Tanker kun ere henvendte paa vort Fædrenelands Tarv og Hover, vil værdige en Dansk Mands uskrømtede Følelser Deres Opmærksomhed. Jkke frygter jeg for, at Udbruddet af disse Følelser, skulde de end være for varme, vil i mindste Maade kunne opvække Deres Mishag. De elsker Sandhed høiere end Alt; det veed og paaskjønner Europa. Heller ikke behøver jeg at anføre Grundene, hvorfor jeg just nu vover at tale om en saadan Gjenstand. De ere for indlysende til at jeg ved at fremsætte dem her bør berøve Dem et eneste Øieblik af Deres kostbare Tid. Trykkefrihedens Skjebne i vort Fædreneland i de sidste otte Aar er bekjendt. Ere Misbrugs Opdagelse og offentlige Reyselser er Mængden af frimodige, sandhedelskende Skribenter, noget Beviis paa, at et Land virkelig besidder Trykkefrihed, saa savne vi alt for meget saadanne Beviser. Kun et Blik paa vor Litteratur, og vi overtydes om, at saare saa virkelige Misbrug ere i de sidste Aar blevne offentlig paatalde, at den ædle Sandhedsiver, fordum Nordboens Stolthed, er ligesom fortrængt af de fleste Skrivter, og at derimod en nædel, hinandig og unordisk Hyklesyge synes at befiele saa mange Forfatteres Pen. Mange, som føle Skrihentens værdige fald og de Pligter, der paaligge ham, tie, fordi deres Stilling og Caracteer, hindrer dem fra at bringe Sandheden det Offer, den kræver. En Tone, der synes at være Videnskabsdyrkere uværdig, har bemestret sig vor Litteratur. Hvor ere de nordiske Mænd, der fordum, liig den store Absalon, ikke frygte for at sige Førster selv nyttige Sandheder, Hvor ere de djærve Danske Forfattere, der hellere vilde opoffre Foresattes Yndest, timelig Lykke, den store Hobs tomme bifald end svige Sandheden, næsten den eneste Vei til Udmærkelse, der nu staaer aaben for Skribenten, synes at være - Smiger. Derfor ponse saa mange paa at udtænke de virksomste, Kjønt nædleste Midler til at smigre sig ind hos enhver, som efter deres Mening kan have nogen Indflydelse paa deres Lykke, derfor ødsles fra alle Sider med foragtelig Virak, derfor skjuler ofte Troløshed sig under Patriotismens Maske, derfor misledes ofte den offentlige Mening ved egennyttige Hykleres falske Fremstillinger; der for udøves ofte i Løndom mangen en Handling, som, naar den blev opdaget, vilde faae sin fortjente Straf, derfor skeer der meget, som med Tiden kan yttre sine skadelige Virkninger paa hele Statslegemet. Vel vide vi alle og paaskjønne det med taknemmeligt Hjerte, at Loven om Trykkerettighedens Grændser tillader enhver oplyst Mand at yttre sine Tanker paa en beskeden Maade; men den har tillige bestemt, at enhver Embedsmand, der beskyldes paa Prent for en mod hans Embedspligter stridende Handling, skal være nødsaget til at sagsøge Forfatteren, imod at der forundes ham fri Proces. En naturlig Følge af dette Bud er, at enhver der elsker sin Rolighed - og hvor mange elske ikke den 2 eller ikke skjøtter om at udholde en bekostelig Proces, sundom hellere lægger Dølgsmaal. paa Sandheden, og tier, hvor han burde og maaskee ogsaa vilde tale. At dette virkelig har været Tilfældet, sees noksom deraf, at kun med get faa litteraire Sager af den Natur i de sidste otte Aar have sysselsat vore Retter. J Forfatterverdenen hersker i den Henseende en Taushed og Tilbageholdenhed, der ikke er overeens stemmende med den Frimodighed og Sandhedskjerlighed, som altid har været et Hovedtræk i den aabne Danske Caracteer. Selv vore Bog dommere lade sig næsten aldrig høre, uden naar de kunne ophøie deres Konstbrødre, Foresatte og Venner, kun sielden vove de at kaste andre end den, af hvis Jndflydelse, af hvis borgerlige og litteraire Stilling de hverken have noget at frygte eller haabe. Beviser for mine Sætninger findes i mangfoldige Bedømmelser over senere udkomne Skrivter. Saaledes er næsten Alt hvad der i vore Dage skrives for og bo regnet efter de Fordele, Skribenten troer at kunne høste deraf, og stemt efter den Tone, som klinger behageligst i Mægtigeres Øren. Er det en Mand, hvis frimodige Arbeider hæve sig over den almindelige litteraire Hobs, saa lurer Avind og Engivelsessyge paa ham, for ved enhver Leilighed at kunne skade ham.