Berlingske Tidende, 1809-12-29
For første Gang siden Romernes Tider bliver nu hele Jtalien underkastet et og samme System. Foreningen af de romerske Stater udfordredes til dette store Resultat. De giennemskiære Halvøen fra det middellandske til det adriatiske Hav, og Historien har viist af hvilken Vigtighed en umiddelbar Forbindelse mellem Øvre-Jtalien og Kongeriget Neapel var. Da Carl den VIIlde for tre Aarhundrede siden erobrede dette Kongerige, forandrede Paven pludselig sit Sindelag og bragte et frygteligt Forbund i Stand imod ham. Tilbagegangen blev afskaaret Kongen og han vendte nu tilbage til Frankrig, ved at marschere mod de Sammensvornes Korps, som Paven stod i Spidsen for i Fornone. - Dog, hvorfor opsøge Exempler af Carl den 8des, Ludvig den 12tes og Franz den 1stes Historie, have vi ikke i vore Dage seet, at Paven optog Engellænderne i sin Hovedstad og sine Havne, som fra dette Tilflugtsted opvakte Uroligheder i Kongerigerne Neapel og Jtalien, uddeelte Penge og Dolke til Morderne, som myrdede vore Soldater i Calabriens Dale? Keiseren forlangte, at Paven skulle tillukke sine Havne for Engellænderne. Skulde man ved troet, at Paven afslog denne Anmodning? Man foreslog ham at opretteet Of= og Defensiv=Forbund med Kongerigerne Jtalien og Neapel; men ogsaa dette Forslag forkastede Paven. Ved enhver Leilighed har det romerske Hof siden Freden til Presburg givet sit Had tilkiende mod Frankrig. Enhver Magt, som faaer Overmagten i Jtalien, er hiint Hofs Fiende. Saaledes erholdt Keiseren før Slagene ved Austerlitz og Friedland Buller fra Rom, som vare fulde af Bitterheder. Siden efter beklagede Paven sig over de Tolerants=Grundsætninger, som vare bestemte i Code Napoleon; han erklærede sig mod de organiske Love, hvorefter Rigets indvortes Anliggender bleve bestyre de, og hvori han paa ingen Maade var berettiget at blande sig. Har kastede Brandfatier i vore Provindser, og forsøgte saaledes at ryste og tilintetgiøre det store Rige, og man kan ikke tvivle om, hvad han vilde have gjort, naar et vigtigt Slag var bleven tabt. Det romerske Hof har alt for tydeligt givet sin hemmelige Tænkemaade tilkiende; der kunde ikke miskiende den Tieneste, som Keiseren viste Religionen, med denne Grund til Taknemmelighed, som burde være af saa stor Vigtig hed for Kirkens Overhoved, formaaede intet over den verdslige Fyrstes Had. Overbeviist om disse ved enhver Tids Historie og egen En faring bekræftede Sandheder, blev kun Keiseren Valget mellem to Ting, enten at indsætte en Patriark og skille Frankrig fra al Forbindelse med en fiendtlig Magt, som søgte at skade ham, eller ophæve en verdslig Enevoldsmagt, som var den eneste Kilde til det romerske Hoff Had mod Frankrig. Det første vilde have havt farlige Uroeligheder til Følge og foruroliget nogles Samvittighed; Keiseren forkastede alt saa dette. Det andet Middel var udøvelsen af den med hans Keiser, krone forbundne Ret, hvorover Keiseren ikke skylder noget Menneske Regnskab. Keiseren bestemte sig til dette Middel. Hverken Paven eller nogen Præst i Riget maa besidde verdslig Enevoldsmagt. Aldrig vil Keiseren erkende den tredobbelte Krones Ret ; han erkiender bloden aandelige Sendelse, som er tildeelt Kirkens Hyrder af Jesu Christo, og som den hellige Petrus og hans frommeste Efterfølgere have opfyldt saa reent og samvittighedsfuldt til stor Fordeel for Religiønnen.