Aarhuus Stifts-Tidende, 1816-01-09
Mærkværdig Kriminalsag, Ludvig Leon havde gjort flere Feldtoge med som fransk Karabinier, derpaa levet mange Aar i Engelland som Fange, indtil for neppe et Aar siden ogsaa for ham Befrielsestimen slog. Han gik til Paris gjorde her Bekiendtskab med en meget vakker Kone Annette Gaudret, som efter hendes Mands Død boede hos sin gamle Moder, indlogerede sig hos hende og levede adskillige Maaneder med hende i de fortroligste Forhold. Men da Leon aldeles ingen Nærings re havde, saa vilde Parret snart være geraadt i den bitteste Armod, hvis Annette ikke paa andre Maaden havde fundet Midler til deres Underhold, som der troe, men nødtrængende Elsker ikke kunde forskafhende. Det er ikke usandsynligt, at hun uden LeonsBidende lille Mand samme Gunt, som hiin, og af hans Velgierninger bestyrede sin Huusholdning. Dog var hun allerede efter nogle Maaneders Forløb kjed af allene at bestyre Omkostningerne af deres Underhold, og derfor erklærede hun Leon i Slutningen af forrige September, at hvis han ikke inden fjorten Dage havde forskaffet sig en Tjeneste eller noget at leve af, saa vilde hun ophøre at leve med ham. Forgieves vare hans Forestillinger at hun endnu maatte have nogen Taalmodighed, da det i denne fortienstløse Tid vilde være vanskelig at faae noget Levebrød - hun forblev ved sin bestemte Erklæring. Han tang og fordoblede sine Anstrængelser, thi han elskede Annette med den heftigste Lidenskab. - Alt uden Nytte. Tiden randt hen, den sidste Dag nærmede sig. Endnu engang bønfalder han sin Elskede have Taalmodighed; ogsaa dennegang forgieves. Da indgiver ham ubegrændset Kjerlighed den utaalelige Tanke, at han snart maae forlade sin Annette, og see hende lykkelig i en Andens Arme, det fortvivlede Forsæt at dræbe hende. Den 12te Oct., som den sidste ham at Annette bestemte Dag, staaer han tidlig op, da hans Elskede endnu sover, griber en Hammer og giver hende i sit skinsyge Raserie et heftigt Slag i Tindingen. Alligevel befrygter han at hun igien skulle komme til sig selv, og ved sit Skrig bringe Naboerne eller Moderen i Allarm, og af Fortvivlelse ude af sig selv, binder han hende et grønt Overtræk til en Paraplye om Halsen og qvæler hende i samme Seng han havde deelt med hende. Herpaa bemægtigede han sig Alt af Værdie som han i Hast kunde bringe sammen og tilte bort Jntet Spor var af ham at opdage, og hvis ikke den onde Samvittighed havde plaget ham, maaskee han endnu den Dag i Dag var frie. En Maanedstid efter kom han efter lang Omvanken tilbage til Paris, banker en Morgen paa Annettes Moders Dør med saadan en Kraft, at den gamle Kone troede Huset vilde styrte sammen. Hun kiender paa Røsten sin Datters Morder. Hans Nærværelse sætter hende i en skrække 3 Angst, hun aabner et Vindve og raaber: Brand: Naboerne ile til, Leon blev fængslet og den af Samvittigheden Furier forfulgte Ulykkelige vorder Retten undervære sin Elskedes Morder, som han hellere ville være, end skilles i fra og overlade en Anden en Kone han saa undsigeligen elskede. De medtagne Sager havde han skienkes en Betler som mødte ham, med Anmodning om, at bede for den elskede Hedenfarne. Leon var fattet paa sin Død. Man fandt en ladt Pistol hos ham, som han erklærede, skulde have endt hans elendige Tilværelse. Retten dømte ham eenstemmigen til Døden; med den største Rolighed hørte han Dommen som i denne Tid paa ham er bleven fuldført.