Den Vest-Sjællandske Avis, 1839-01-31
Sagen betræffende Extract af Udkastforordningen for Kongeriget Danmark ang. det under det kongl. General=Toldkammer- og Commerce-Collegium henhørende Kasse- og Regnskabsvæsen. Derpaa følger Begyndelsen af Nr. 45 (44). Sagen ang. Assessor Algreen-Ussings Forslag om begge de Danske Provindsialstænder-Forsamlingers Forening. Comiteen (Bang, Tutein, Haagen, Svane og Drewsen) udvikler i sin Betænkning først sin Anskuelse om Forsamlingens Competence til at indlade sig paa et Andragende som nærværende. Den antager, at enhver Gjenstand, om hvilken Regjeringen kan lade Stænderne forelægge Udkast til Betænkning, omvendt maa af Stænderne kunne gjøres til Gjenstand for Petitioner; men er denne Sætning rigtig, da maa Stænderforsamlingernes Forening, om hvilken Jngen tvivler at Regjeringen kan lade forelægge Stænderne et Udkast, ogsaa kunne gjøres til Gjenstand for Stændernes Petitionsret. Da den saaledes anseer Competencen hævet over al Tvivl, søger den at godtgjøre, at den Kundskab, Regjeringen vil erholde igjennem de forenede Stænder, vil være tilforladeligere end den, som den nu erholder gjennem den dobbelte Stænderinstitution; at Stændernes Forening vil bidrage til at knytte Baandet fastere imellem Kongehuset og Folket, og virke stærkere til Almeenaandens Oplivelse. Derpaa møder den nogle af de Betragtninger, der ere blevne fremhævede, deels til Fordeel for Stændernes Adsplittelse, deels mod deres Forening, og bemærker navnligen imod den Grund mod Stændernes Forening, at denne ei lod sig udføre i Kongeriget, medmindre noget Lig nende udførtes i Hertugdømmerne, at om endog uovervindelige Hindringer skulde staae iveien for Stændernes Forening i Hertugdømmerne, kan det dog ei indsees, at der bør tillægges disse Hindringer en meere udvidet Virkning, end deres Grund medfører; hvorfor Kongerigets Forbindelse med Hertugdømmerne ei synes at burde være til Hinder for de Danske Stænders Forening, naar det paa den ene Side ma erkjendes, at Kongerigets Vel derved befordres, og det paa den anden Side synes klart, at Hertugdømmernes Vel ved denne de Danske Stænders Foreniningenlunde kan siges at vorde tilsidesat. Mindst synes man at burde tillægge den i Hertugdømmerne sig muligt udviklende Misnøie over, ei, ifølge hin særegne Statsforhold, at kunne opnaae en lignende Forening, en hindrende Virkning for Kongerigets Stænders Forening. Comiteen mener fremdeles, at den forenede Forsamling ikke behøver at have saa mange Medlemmer, som der nu findes i de to enkelte, men kan ikke indlade sig paa et detailleret Forsladerom; den har ikke kunnet tilraade den Deel af Forslaget, at det af Regjeringen om Stændernes Forening udarbeidede Lovudkast maa blive forelagt begge Forsamlinger til Overveielse i et fælles Møde, men hver Forsamling derefter afgive sin særlige Betænkning, da det forekommer den noget anomalisk at petitionere om, at Foreningen alt i en vis Henseende Virkeligheden skulde gaae for sig, forinden denne Forening var legaliseret. Den indstiller derfor, at Forsamlingen indgaaer til Hs. Maj. Kongen med en Petition om: At Østifternes og Nørre-Jyllands Provindsialstænder maae forenes paa en til samtlige Provindsers Tarv svarende Maade; at Hans Majestæt vil lade udarbeide det i saa Henseende fornødne Lovudkast, og at dette Udkast derpaa maa blive forelagt begge Stændernes Forsamling til Overveielse, for derover at afgive Betænkning." Under den foreløbige Forhandling yttrede Assessor AlgreenUssing, at han ikke havde Noget ved Betænkningen at bemærke, men at den forekom ham at være affattet i en altfor doctrinair Aand og tildeels havde Udseende af en kritisk Undersøgelse, hvorfor han vilde foreslaae adskillige Forandringer i den, forsaavidt den skulde benyttes ved Affattelsen af Forsamlingens Petition. Etatsr. Stenfeldt talte for Stændernes Forening; Justitsr. Povelsen imod den, idet han meente, at Comiteen burde have overveiet, hvilke Følger der af Petitionen ere at vente dersom Hs. Maj. erklærer, at Stændernes Adskillelse i tvende Afdelinger er en Grundbetingelse for disses Tilværelse, vilde denne Sag ikke oftere kunne bringes paa Bane; Forsamlingen udsatte sig derfor for at paadrage sig Kongens billige Utilfredshed med dens Unøisomhed og maaskee tillige for Bebreidelse af dem, der siden skulde indtage Sæderne i Forsamlingen. Han kunde heller ikke deele den Anskuelse, at Stændernes Forening skulde fremme Jnstitutionens tredobbelte Øiemed, at forskaffe Kongen tilforladelig Kundskab om, hvad der kan tjene til Landets Tarv, at knytte Baandet fastere imellem Kongehuset og Folket og at bidrage til Almeenaandens Oplivelse. Han indstillede derfor, at ingen Petition indgives i nærværende Sag. Biskop Mynster udviklede i et udførligt Foredrag, at det var en Mangel ved Comiteens Betænkning, at den ikke havde indladt sig paa de meget vigtige Spørgsmaal, som nødvendigen maae finde Afgjørelse i Forbindelse med Hovedspørgsmaalet om Stænderforsamlingernes Forening: Forsamlingen maatte have Anledning til klart at besvare sig selv det Spørgsmaal, om den ønsker en forenet Forsamling bestaaende af 125 Medlemmer, eller om den ønsker at kjøbe Foreningen ved Opoffrelsen af et ikke ringe Antal af Deputerede, ved Udvidelse af Valg districterne, hvorved hver enkelt Valgberettiget vilde erholde meget mindre Jndflydelse paa, at den, hvem han helst ønsker, bliver valgt. "Hvo der vil Øiemedet, maa ogsaa ville Midlerne; hvo der ikke vil Følgerne, maa heller ikke ville det, hvoraf disse Følger nødvendigen fremgaae." Fremdeles, ønsker Forsamlingen en Forandring i Bestemmelserne for Valgbarheden eller ikke, paa hvilket Sted skal den forenede Forsamling holdes, i Roeskilde, Viborg, Aarhuus, Odense, Fredericia eller Kjøbenhavn, Han meente, at et fyldestgiørende og almeengyldigt Svar paa disse Spørgsmaal først maa modnes under Erfaringens Jndflydelse, ved fortsat Eftertanke og gjentagen Tanke Meddelelse. Af en forenet Stænderforsamling, samlet efter den samme Valglov, turde man med Hensyn til Almeenaandens Udbredelse ikke vente sig Mere end af de særskilte, Frygten for, at der ved de særskilte Stænderforsamlinger skulde fremkomme en Splid mellem Forsamlingerne og derved mellem de forskjellige Provindsers Jndbyggere, var uden Tvivl aldeles ugrundet. Det var heller ikke saa, at Jnteressen for Stændernes Forhandlinger skulde være aftagen. Hyppige Forandringer i Stænderinstitutionen maae rokke Tilliden til hele Jnstitutionen i Folket, og Spørgsmaalet om Forandringer der kan i Tidens Løb blive et Existentsspørgsmaal for Jnstitutionen. Kammerh. Grevencop-Castenschiold beklagede, at Proponenten forbeholdt sig at fremkomme med Paastand om Forandring i de af Comiteen fremsatte Motiver, men uden at stille Amendementer. Efterat Assessor Algreen-Ussing, havde udviklet sin Mening nøiere, erklærede Referenten, Propr. Tutein, at Comitte=Betænkningen ikke var bestemt til at tjene til Afbenyttelse ved Affatningen af den endelige Petition. Præst. Den 21de Jan. indtraf den frygtelige Begivenhed, at 5 Mennesker indebrændte i Arvefæstegaarden Christiansminde ved Beldringe. J den skal være begyndt Kl. 9 1/2, altsaa kort efterat Folkene vare gaaede tilsengs. – Det var et grue opvækkende Syn, som de laae der, frygteligt tilredte af Jlden. Et Par gamle Folk, Lieutenant Falth og hans Kone (de forrige Eiere af Gaarden, vare i det blotte Linned komne fra deres Stue ud til Brønden, i Gaarden, og der laae de – Konen i Mandens Arm, halv forvandlede til Kul. Havde disse Ulykkelige forhen deelt Glæden med hverandre, og siden Sorgerne, saa deelte de ogsaa troligen paa det Sidste den Marter, som Herren tilskikkede dem. De andre 3 Ulykkelige vare Gaardens 3 Karle. – Den ene af disse (de vare alle indebrændte i deres Kammer var næsten aldeles opbrændt, paa den anden var en Arm og et Been afbrændt, og paa den tredie begge Benene. Efter Omstændighederne at dømme, maa Jlden have været paasat; thi paa Skorstenen og i Kakkelovnene var Jlden afslukket, og der var saavelaffodret som malket uden Lys hiin Aften. Den Eneste der har havt Lys i Gaarden, var Arvefæsteren Schmidt, da han gjorde sin sædvanlige Rund i Gaarden. Denne Person (Schmidt) skal have havt sit Jndboe assureret ret godt, og det samme var Tilfældet med Gaarden; og han har, efter de Oplysninger, der haves, ikke foretaget det Mindste for at frelse enten Personer eller Gods, uagtet det efter Omstændighederne maa antages, at han uden betydelig Fare kunde have reddet alle Menneskene. – Han frelste Jntet uden en Klædning til ham selv, en Kjol og et Par Strømper til hans Kone, og et Syskrinhvori han havde forvaret Assurancepolicen. – Den offentlige Mening er imod S. og man maa antage, at Rettens Mening er den samme som Folkets eftersom han er arresteret. Jfølge troværdige Folks Vidnesbyrd skal der være Meget, som taler imod den Arresterede. Anmelderen har kun et Ønske: at Retfærdighedens Arm maa kunne naae Forbryderen, i hvem han end er. (Meddeelt.) Nakkehoved den 16de Jan. Den 7de ds. droge, 7 Fiskere (6 Familiefædre og en Ungkarl fra Gilleleie i en Baad ud paa Havet for at fiske. Neppe vare de komne ud paa Dybet, førend et Uveir brød løs, og en tyk Sneebyge fra Landet skjulte dem for dette. Da Byggen var ovre, var ogsaa Baaden forsvunden, og at alle De, der vare i den, havde fundet deres Død i Bølgerne, er nu bleven til sørgeliVished, eftersom Baaden igaar som Vrag er dreven i Land ved Kighavn. (Hand. Tid.)¬