Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1807-01-31
Dersom De, mine ærede Tilhørere, ville værdige mine ringe Tanker, Deres Opmærksomhed, haaber jeg at overbevise Dem alle om, at den Tidspunct, hvori vi nu leve, er især vor æsthetiske Litteraturs sande Guldalder. Mine Bevis grunde skulle ikke være noget Foster af et falske Hjernespil eller en tom Lyd af Hykleriets bedragerske Sirenesang, nei, langt være det fra mig, at skusse Deres gjennemtrængende Skarpsindighed og ubedragelige Dømmekraft med Ordbram eller Magtsprog. Jeg vil lade den nogne, beskedne og ukonstlede Sandhed tale; jeg vil kun beraabe mig paa hvad De har seet og hvad De endnu dagligen seer. Kjendsgierninger skulle være mine Talsmænd, ene for dem vil jeg staae og falde; de vidne imod mig, dersom jeg fremfører andet end hvad den strængeste Retfærdighed bifalder Jeg vil begynde med den critiske Deel af vor æsthetiske Litteratur. Vi have i den sidste Halvdeel af det henrundne Aarhundrede havt Journaler - critisk, dramaturgiske, og Himmelen veed hvad de altsammen hedte. Vi have havt Konstdommere nok. Men hvilken af dem har saaledes som det er Brug i vore Dage med Liv og Blod kæmpet for den gode Smag? Hvilken af dem har nogensinde vovet et blaat eller violet Øie et Slag eller Kneps i Ansigtet, to Regnbuer, over Næsen, for Aristoteles, Lessing eller Dideret? Ja - hjemme paa deres Studerestue, vare de alle drabelige Helte, men vovede de ve nogensinde at forsvare med Blod hvad de paastode med Blæk, Følle de vel Mod til at gjen 389 og Mad. nembore deres Modstander med den første den bedste aabenlyse eller skjulte Dolk for at hævde deres critiske Ære og vise i Gjerningen, at de vare Konstdommere? Hvilken af dem besad den mandige Koldsindighed, den stoiske Ligegyldighed, at han ligegyldigen kunde høre, hvorlunde man kaldte ham Æsel, Slyngel eller Carnaille, Udsatte de sig for Peblingers Forfølgelse, trodsede de med mageløs Stoicismus alt, hvad der udenfra mødte dem, saaledes som visse nyere Konstdommere? – Jeg venter Deres Svar, mine Herrer, – De tie alle; Deres Laushed betragter jeg som en Bekræftelse af min Mening. Nei, vor Tidsalder blev det forbeholdt, at see Konstdommere voxe op som Skampigoner. En eneste Nat har givet dem deres Tilværelse. Jngen veed hvorfra de komme, og blandt disse ingen kan man endog regne dem selv. Fri som den første Recensent, Apollo skabte, uden Baand, uden Lænker, ja endog ubekjendte med de Trældomsregler, som en Aristoteles, Lessing, og saa mange andre have villet betynge den skrivende Verden med, fremsætte de deres bund og baandløse Tanker med største Frimodighed, og søndertræde som Fluer med Elephantfødder, Kjæmpers Kjæmpeværk. Hvad man i fordum Dage ansaae for en Nødvendighed, det mangle de vel, men denne Mangel udgjør netop deres Originalitet og Storhed. Hvad var det for Folk, der i fordums Dage sadde paa Dommersædet, uddeelte Olympens Guldmedailler, og forfattede Litteraturens Hof= og Stats-Calender, Gamle udlevede Mænd med lange Alongeparyker, Oldinger, hvis Siel var tyk af Tænkesprog og Gloser, Folk, som ved deres evige Hængen i Græske og Latinske Skraaller havde tabt al deres Originalitet. Hvad Sølvgraae Preussere ere mod unge og kraftfulde Franskmænd, vare disse Litteraturens Hærførere mod vore Dages critiserende Ungdom, som vover Alt for at indlægge sig et Navn, som villigen opoffrer hvad hine saa ængsteligen higede efter og hegnede om - Æren; som ikke anseer nogen Næve for haard, nogen Stok for tyk, noget Skjældsord for bittert, naar det kommer an paa at stride og falde for Konsten. Lader os med et grandskende Blik gjennemvandre Critikens Historie, lige fra Arisioteles til Horats, fra Horats indtil Lessing, og fra Lessing indtil dem, jeg ikke vil nævne; finde vil vel en eneste, der har vovet og gjort saa meget for Konsten, Paa Papiret vare de alle Helte, men udenfor Huset og i en alvorlig Dyst tabte de al deres Fatning. Lader os derfor tilstaae, hvad vi ikke kunne negte: at vor Tidsalder besidder ægte Konstdommere, og vore Konstdommere ægte Konstaand. - Vel bebreider man vore unge Konstdommere deres Ungdom, deres dunede Hage, deres Vankundighed, deres store Mangel paa Erfaring. Men hvor ugrundede ere ikke disse Bebreidelser, Bestaae da de Hære, der i denne Tid betragtes som uovervindelige, vel for største Delen af andet end unge Knøse, der netop trodse Faren, fordi de ikke kjende den, der altid vinde, fordi de ingensinde have vidst, hvad det er at tabe? Er ikke det samme Tilfældet med Konstdommere - disse den gode Smags Conscriberede? Den Kriger, som har Kone og Børn hjemme, kan aldrig fægte med det Mod, som en Yngling, der ikke har andet at miste end - Livet. Den Konstdommer, som har mange Aar paa Bagen, som veed hvad der udkræves til at frembringe et Konstværk, som frygter for at forskjærdse den litteraire Hæder, han, som Frugten af mange gjennemvaagede Nætter, har vidst at forskaffe sig, er alt for beskeden, betænksom og ængstelig i sine Domme, liig den givte Kriger tænker han bestandig tilbage paa den Rede, han kom fra; men den uforfærdede Yngling, som har intet at vove, som seer Alting igjennem Overgivenhedens brogede Priisma, som ingen litterair Hæder besidder og altsaa ikke heller har nogen at miste, som ikke vover andet end en brodden Pande, der lettelig helbredes - ham kan man bruge til at bestorme den fasteste litteraire Borg. Liig en Polyp, der aldrig saasnart har mistet et Lem, førend et nyt fremvoxer i dets Sted, agter han hverken Lemmer eller Førlighed, kort sagt, han er den ubestikkelige Retfærdighed selv med Bindslet for Øinene. Denne lykkelige Blindhed giver Drengen Mod til at trodse Faren og til at gaae frem med Kjempeskridt der, hvor Manden, ledet af ængstelig og skuffende Erfaring, gaaer med sagte og frygtsomme Skridt. Hvo kan negte, mine ærede Tilhørere, at saadanne uforsagte Ynglinger i denne Tid beklæde hos os Høisæderne paa Dannemarks Olymp? Hvo kan negte, at de have vovet Alt hvad jeg her har anført for vor Konst, vor Litteraturs og vor Smags Hæder, Hvilken sand Litteraturven, vilde ikke sige med Addissons Cato – naar han seer en saadan fældet Kæmper med hine blaae og røde Skrammer, hine regnebuede Øine talende Vidnesbyrd om Konstiver og Konstkjerlighed; Here lay him down, my friends, Full in my sight, thar I maa vie, at eisure.