Aarhuus Stifts-Tidende, 1828-10-07
Det er allerede bemærket, at med Tilladelsen af Brænderier paa Landet forudsættes at være forbunden Afgivt. Vil altsaa Bonden vente at subsistere ved denne Entreprise, bliver det nødvendigt for ham at producere afsættelige Vare, og at der ligesaa vel paa Landet kan frembringes godt Brændeviin som i Kiøbstæderne, kan ikke med nogen gyldig Grund modsiges. At Bondens Brændeviin hidtil kan have været usselt, tiener ikke til noget Beviis. Hans Brænderie har hidtil været en lovstridig Handling, og som følge heraf, har han rimeligviis ikke kunnet give sig den fornødne Tid til med Sindighed og Overlæg at foretage Arbeidet, ikke vovet at anskaffe de dertil rigtige og fornødne Redskaber, og vel ikke til enhver Tid havt de bedste Kornvare; men bliver hans Foretagende lovmæssigt, nøder Afgivten ham til at være opmærksom paa et rigtigt til Udgivterne svarende Udbytte, og tør han offentlig falbyde sine Vare, da indseer jeg ikke, hvorfor Bonden paa Landet ikke ligesaa vel kan producere godt Brændeviin, som naar han, som Brændeviinsbrænder, nedsætter sig i en Kiøbstad. Jeg har yttret den Mening, at Landmandens Producter stode i et mere passende Forhold til Udgivterne, paa den Tid Forbud mod Brænderierne paa Landet udkom, end de i de sidste Aar have staaet og endnu staae, og deraf draget den Slutning, at Forbudet var af mindre ødelæggende Virkning paa hiin Tid, end det ved første Anskuelse maatte synes, og at Tilladelse til Brænderier paa Landet meget vil bidrage til Forbedring i Landmandens nuværende Kaar. Ligesaa frimodig som jeg har yttret denne min Formening vil jeg fremstille mine Grunde, for den, og saaledes nævne: a) at naar der tages et Middeltal af Aarhuus Stiftscapiteltaxt for Aarene 1778 til 1786 vil samme, paa en Ubetydelighed nær, udgjøre for 1 Td. Rug 3 Rdr. og for 1 Td. Byg 2 Rdr., og taber man ikke af Tankerne, at Talen her er om Penge, der i den commercielle Verden indeholdte for hver Daler en Værdie af 2/5 Specie, hvorimod de nuværende Penge, bragt til det Høieste, indeholde for hver Daler Værdien af 1/2 Specie, saa kan det vel neppe af nogen Sagkyndig nægtes, at Kornpriserne paa hiin Tid begunstigede Agerbrugeren mere, end de nuværende. b) at Byrderne, Landmanden har at udrede til Statskassen og Communen - Forskjelligheden af Benævnelserne paa de offentlige Præstationer er en ligegyldig Sag for Landmanden, der kun kan beskjæftige sig med Beløbet af den Sum, som afkræves ham - ere af et langt større Omfang, endog beregnet efter den ældre Myntfod, end i de ovennævnte Aar. c) at den Grundcapital, hvoraf Landmanden i Almindelighed svarer Renter, er, som en Følge af de forudgangne Tidsomstændigheder, langt betydeligere end i hine Tider. at Folkelønnen er betydelig større nu, end paa hiin Tid, og at den til de nuværende Productpriser staaer i et urimeligt Forhold, hvorved Folkelønnen er for de fleste Landmand ikke alene byrdefuld, men temmelig nær ødelæggende; og e) at Landmandens nødvendige Kiøbmandsvare ere, som en Følge af de overalt forhøiede Toldafgivter, langt kostbarere nu, end i det ovennævnte Tidsrum, og kan følgelig heller ikke staae i det Forhold til Productpriserne nu som i hine Tider. Uden at kiende, endog i et fjernt Forhold de Kornpriser Hr. Forfatteren har opgivet, og ligesaa lidet til Landeiendommenes Stigen, kan man vist nok ikke nægte, at i Sammenligning med de forudgangne Aars Product priser, ere de nærværende meere favorable for Landmanden; men foruden dette, at han ikke har nogen sandsynlig Vished for, at hans Producter kan komme til at staae i et til Productionsomkostningerne passende Forhold i et Gode den engelske Landmand ved Kornbillen er i Besiddelse af - saa er det ogsaa Sandhed, at den danske Agerdyrker har været underkastet en ødelæggende Crisis, der vil udfordre et længe vedvarende Lægemiddel, og ligesaa lidet som Lægen tør love Reconvalescenten, at hans Sygdom ikke kan vende tilbage, ligesaa lidet tør vel Statsmanden love sig, af Øieblikket tilsyneladende bedre Symptomer, at Landmandens forbedrede Productpriser, ikke kan forandres og vende tilbage til det forrige uheldige Forhold. Overhovedet har man upaatvivleligen været for tilbøielig til, af et Øiebliks heldige Conjuncturer, at idealisere sig et vedvarende Gode, uden at betænke, om der i Virkeligheden er tilstrækkelig Betryggelse for Vedvarelsen, og uden Forviisning herom gjort Beregninger, hvis Usikkerhed har medført megen almindelig Ødelæggelse. Uden endnu at fortryde min yttrede Mening, eller ved samme at have villet fornærme Handelsmanden, har jeg formeent, at vore Produetpriser alt for meget ere afhængige af vore Handlende, og naar vi undtage Regjeringens veldædige Hensigt med Udskrivningen af Skatte korn, og enkelte Landmænds lovstridige Forbrug af Korn til Brændeviin, have vi da nogen Jndretning heri Danmark, som kan tjene til Modvægt for Handelsmandens vilkaarlige Bestemmelse af Kornpriserne? Jeg indrømmer villigen, at i de større Handelstæder er Vilkaarligheden i Kornpriserne mindre kiendelig, men desto kiendeligere og føleligere i mindre eller titulaire Kiøbstæder, hvoraf vi, i vore ikke for Handelen blomstrende Tider, ei have faa. Omendskiøndt vist nok ingen Sagkyndig nægter, at vore hidtil havte Kornpriser ikke have været i Almindelighed fordeelagtige for Landmanden, saa er jeg dog overbevist om, at Kornpriserne endnu havde været slettere, naar ogsaa det sikkerlig betydelige Qvantum Korn, som nu er forbrugt i de ulovmæssige Brænderier, havde været tilbudt Handelen. Vel kan herimod indvendes, at de lovmæssige Brænderier havde, naar de ulovmæssige ikke havde existeret, maattet forbruge et større Qvantum Korn, end hidtil, og mulig ogsaa Priserne, som en Følge af et større Forbrug, nærmet sig samme Punkt; men uden i nogen Henseende at ville benægte Nødvendigheden for den Handlende i at rette Jndkiøbspriserne efter de udenlandste Conjuncturer, saa er det dog vist, at naar disse ikke vise sig kjendelig fordeelagtige, Kiøbmænd eller Brændeviinsbrændere ere de eneste For brugere af Korn, og Tilbud af Kornvare er overflødig, en Følge af Sælgernes Trang og Uformuenhed til at oppebie det til Salg fordeelagtige Øieblik, maae Kornpriserne i betydelig Grad dependere af den Handlende, da Landmanden ikke har andet lovmæssigt Middel at bruge til Modvægt for lave Kornpriser, end at forbruge sit Kornforraad, og dette overalt anvendt, ville neppe lede til noget for Staten gavnligt Resultat. Bringes det under alvorlig Overveielse, at alle Dannemarks Agerdyrkere have lige offentlige Afgivter at udrede, men at Midlerne til Udredelsen 3: Productpriserne, ere forskjellige i Forhold til Fraliggenheden fra de virkelige Handelstæder, og at den lange Transport forøder en for Agerbruget betydelig Arbeidskraft, saa vil det vist nok være et velgjørende Foretagende at bringe, saavidt det er muligt, en nogenlunde Lighed i Jndtægterne for alle Agerdyrkere, og Middelet hertil er efter min invidnelle Mening: Tilladelse til Brænderie paa Landet. Jkke har det været min Mening, at Tilladelsen ønskedes almindelig for alle Agerdyrkere, men kun for dem, der have et virkeligt Tab ved at bringe deres Kornvare til de langt fraliggende større Kiøbstæder; thi end- og en meget nær Beliggenhed ved de mindre Kiøbstæder, har, som Erfaring bekræfter, aldeles ingen Jndflydelse paa bedre Productpriser for Landmanden, saa han ofte maae befordre sine Kornvare 6 til 7 Mile, for i de større Handelstæder at finde en nogenlunde fordeelagtig Afsætning, og for at gjøre et rimeligt Jndkiøb af hans nødvendige Kiøbmandsvare. Skal de nuværende ulovmæssige Brænderier paa Landet tilintetgiøres, er jeg overbeviist om, at mange hundrede Familier derved ødelægges, og at bringe Kiøbstædbrænderierne et saa betydeligt Offer, synes ogsaa at være temmelig strengt. At lade Sagen forblive ved det Gamle, og saaledes lade det være overladt til Agerbrugeren, om han vil vove at fore Trykt og udgivet at F. A. Cluguist. tage sig en lovstridig Handling, kan neppe være nogen tænkende Mands oprigtige Ønske.