Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-11-29
Lollands-Falsters Stiftstidende. Udgivet i Nykjøbing af W. F. Laubs Enke. Redigeret af Chr. Jørgensen. Vandagen den 29de November. No 191. Endnu et Par Ord om Agerdyrkningsskolen. II. Hr. Kammerherre Classen har i Stiftstidenden Nr. 168. fremsat nogle bemærkninger, som give mig atter Anledning til nogle bemærkninger, hvorved jeg dog meget nødig vilde have Udseende af, ligesom jeg ei heller har til Hensigt, at træde offentlig polemisk op mod Kammerherre Classen; dette synes mig vilde være upassende, da Comiteens Forhold til Fideicommisset maa, efter hvad der er foregaaet imellem dem, betragtes som halvt confidentielt, og, som forhen sagt, Fideicommisset er i sin gode Ret, fordi det ikke vil have Noget med vor Skole at skaffe. Det var mig endogsaa ubehageligt, at jeg skulde omtale Fideicommisset og drage det frem for Offentligheden; men Comiteens Stilling til Publicum, og Publicums engang antagne Mening om den store Hjælp fra Fideicommisset, gjorde det til en Nødvendighed for mig, at betage det dets feilagtige Mening. Man kunde have ønsket, at Hr. C. havde sagt, hvori netop det Væsentlige i Meningsforskjelligheden mellem Fideicommisset og Comiteen bestod; thi uagtet jeg føler, at der hersker en saadan, formaaer jeg dog ei klart at indsee, hvori den bestaaer, fordi Fideicommisset aldrig bestemt og tydeligt har sagt Andet, end at dette især un dede en practisk Agerdyrkningsskole. Men Comiteen ønsker ogsaa en saadan. "Netop i det Væsentlige er det netop umuligt, at Meningsforskjellighed kan finde Sted; thi Alt, hvad Fideicommisset kan ville, det samme vil ogsaa Comiteen, der vil det endnu fuldstændigere end Fideicommisset. Derimod kan Uligheden i Meninger søges i et og andet Uvæsentligt og Tilfældigt; men naar Menneskene, som burde arbeide til samme Maal, ville skille sig af derfor, kan der aldrig blive Forening af menneskelige Kræfter, Evner og Overbeviisninger, hvis Ypperlighed bestaaer i deres Mangfoldighed og Forskjellighed, og hvis Nytte og Brugbarhed kun er mulig ved Eenheden og Forbindelsen af disse. Jeg har ei med mine Ord villet antyde, at Kammerherre C. ialmindelighed er ubøielig i sine Meninger" men kun med Hensyn til Comiteen og dens Bestræbelser; jeg troer slet ikke, at C. er ubøielig; han har jo ogsaa viist en vis Bøielighed, nemlig dersom Regjeringen kom Skolen til Hjælp. Jo villigere Statskassen blev, jo bøieligere Fideicommisset, og omvendt. Men det var en ubehagelig Situation for Comiteen at blive stillet i faae J Noget, skulle J faae Meget, men faae J Jntet, faae J ogsaa her Jntet. Det havde været smukkere, om den havde faaet saameget Mere det ene Sted, naar den Jntet fik det andet. Under saadanne verdslige Forhold at anvende den Sætning: den, som har Meget, skal gives, saa at han kan have i Overflødighed, og den som Jntet har, ham skal endogsaa fratages det, han har er neppe rigtigt. At Mange, navnlig paa Falster skulde deele Hr. C.s Mening om en Agerdyrkningsskole, maa jeg være saa fri, foreløbig noget at betvivle, forsaavidt Hr. C.s Meningsforskjellighed fra Comiteens bestaaer deri, at Hr. C. vil have Agerdyrkningen meere eller fornemmeligere fremhævet, end det er skeet i den antagne Plan. En Agerdyrkningsskole, der blev en puur og eneste Arbeidsanstalt, udelukkende for den saakaldte Bondestand, hvad enten ved denne nu forstodes De, som drive en Gaard paa under 12 Tønder Hartkorn eller De, som gaae med Træsko og Trøier paa, og som man siger Du til, o. s. v., paa hvilken der undertiden til Sjæls og Legems Forfriskelse gaves nogen Underviisning i Læsning, Skrivning og Regning, vil visseligen ei "Mange, og allermindst paa Falster. Jeg har deels for hort mig hos paalidelige Folk om Stemningen paa Falster, da jeg der er ubekjendt, og deels har jeg ved min Nærværelse der erkyndiget mig hos flere af Bondestanden om dens Mening, men Hovedindvendingen mod Planen har paa Falster som paa Lolland været den, at Agerdyrkningen formeget var fremhævet. Jeg indrømmer villig, at naar man vil skabe et Værk, der skal have Varighed og være til sand Nytte, saa maa man ei gaae om og spørge om Meninger, og rette sig efter de fleste af disse, ei heller bør man lade sig lede af en Tids vage Jdeer eller Yndlingsthemaer, men man bør have Mod til at modsætte sig disse og følge sin Overbeviisning, der er grundet paa Erfaring, Fornuft og de virkelige tilstedeværende Forhold, Man har kun altfor ofte begaaet denne Feil. Men man har endnu oftere begaaet en anden, og det er denne, at anlægge og fremkalde Noget for enkelte Classer eller visse Personer, uden at tage Hensyn til deres Mening og Dom om, hvad de trænge til og kunne have Gavn af, hvorved man udsætter sig for at tildeele dem et formeentligt Gode, som de hverken kunne eller ville benytte. Den polytechniske Læreanstalt giver os for Exempel en dyrekjøbt Erfaring. Landbostandens Mening om, hvad den trænger til, bør vel ei være ene afgjørende, men den bør være det væsentligste Moment i Bestemmelsen af, hvad og hvorledes der bør læres den. Naar man forlader Folkelighedens Gebeet i Nutiden, gaaer man i Blinde og falder i Afgrunde, eller støder paa uoverstigelige Skjær og Klipper, For at holde mig til den forslidte Sætning: jeg mener ikke Alt ved Folket, men Alt for Folket, naar Almeenhedens Villie og Ønsker ere ædle og rene, naar Folket vil Dannelse og Oplysning, saa bør de, som virke fordet, ei blot ville det samme, men ogsaa ville tildeels paa saadan Maade, som Folket især ønsker det, ville saaledes, at Folket kan faae Kjærlighed til, Ærefrygt, for dets egen gode Villie og patriotiske Ønsker. Arbeider man ei saaledes for Folket, gjør man kun Ondt værre ved sin vistnok mangengang velmeente Virksomhed. En man selvklog, egensindig, knap, mistænkelig ligeover for Folket, bliver Folket det samme ligeover for dets Styrere; lukker man Øre og Hjerte for det, naar det vil oprigtig det Gode, saa gjør dette paa samme Maade ligesaa. Og dersom vi udvide vort Blik fra det Smaa til det Større og Høiere, mon saa ei den megen Misfornøielse og lidenskabelige Utilfredshed, de mange nyere mislykkede Statsforfatninger og Statsforvaltninger, den ene Reform og Revolutions Afløsning og Kuldkastning af den anden ei fornemmelig har sin Grund i denne Reform- og Administrationsfeil, Forbittrelsen bliver saameget heftigere, fordi Villien er god paa begge Sider; men netop jo bedre Villien er fra begge Sider, jo værre og slettere anseer den Ene den Andens for at være, naar de komme til at misforstaae eller miskjende hinanden, og naar en Forening, gjensidig Anerkjendelse og Jndrømmelse ei kan komme istand ved fælles Klogskab, Maadehold, Tillid, fri Aabenhiertethed og fremfor Alt ved den fælles varme Fædrelandskjærlighed, der er det eneste Baand, der aldrig bliver gammelt eller brister. Det er derfor min Overbeviisning, at det er et større Onde end Gode man erholder, naar man anlægger en høiere Landsbyskole saaledes, at de, som skulle benytte den, blive misfornøiede med den. Enhver veed bedst, hvad han trænger til, og hvor Skoen trykker. Foruden Kammerherre C. har jeg kun truffet een Mand paa Falster til, som forresten er en af Alle høiagtet Mand og anerkjendt for en udmærket Landmand, der var misfornøiet med den antagne Plan. Alle andre have været tilfreds med den. Men To ere ikke Mange, selv Ti er Jngen overfor den almindelige Mening, som Pluraliteten af sagkyndige og fornuftige Mænd giver sit bifald. Naar Kammerherre C. omtaler Betænkeligheden ved den usikkre Capital paa 4000 Rbd. og en usikker Jndtægt, af circa 400 Rbd. aarlig i 10 Aar, som Selskabet kun kan tilbyde ligeoverfor Fideicommissets 1200 Rbd. aarlig, da maa jeg, efter en vis Betragtningsmaade, heri give ham ganske Ret, skjøndt Fideicommisset vidste fra Begyndelsen af, at en saadan Sum omtrent vilde blive Maximum af, hvad Selskabet kunde tilveiebringe. Betragter man nemlig hele dette Foretagende som en Handelspeculation af et Jnteressentskab, hvoraf Selskabet er den ene Deel og Fideicommisset den anden, og man dernæst opstiller et Regnestykke efter de Regler, som i de gamle Regnebøger findes for den Art af Reguladetri, som kaldes Selskabsregning, hvorefter det hele Jndskud forholder sig til den hele Gevinst, som Enhvers Jndskud til hans Gevinst, saa vilde Fideicommisset nægtelig befinde sig i en precair Stilling, Ballancen og Gevinsten vilde umulig kunde udfindes, og enhver god Kjøbmand og Speculant, maatte fordømme et saadant Compagniskab. Men denne Betragtningsmaade turde maaskee dog i dette Foretagende være urigtig. Pointet i Meningsuligheden kan ei ligge i Skolesagen selv, men det maa ligge i de Ord, som Hr. Kammerherren sætter i Forbindelse med Selskabets Midlers Usikkerhed: "underkaste sig Vidtløftigheden af en Generalforsamling og en af samme udgaaende Med bestyrelse. Denne Meningsulighed ligger dybere end i Skolesagen, den beroer paa en heelt forskellig Livsanskuelse, som man kunde have ønsket, at Hr. Kammerherren strax havde tilkjendegivet. Det var let at begribe fra den allerførste Begyndelse af, at Selskabet ei gjorde sig at tænkelig Umage for at faae en god Plan udarbeidet og antaget, faae Penge samlede sammen, faae de forskjellige Meninger og Jnteresser bragte i Harmoni med hverandre, faae Understøttelse af Regjeringen, faae Alt bragt til Orden og Klarhed, ikkun for at præsentere det Hele til Fideicommisset med de Ord: her bringe vi underdanigst det Altsammen, hav den Godhed efter høie Viisdom at gjøre med det, som det lyster, vi trække os nu tilbage efter fuldendt Arbeide og takke af Fideicommisset maae nu krone Værket og evig styre og regiere det, for at det ei skal underkastes Vidtløftighederne af en Generalforsamling og en af samme udgaaende Medbestyrelse. Dersom Generalforsamlingen efter Planen var saaledes sammensat, at der var Frygt for anarchiske og radicale Meningers Voldsomhed, saa kunde jeg endda begribe denne Yttring. Men Planen, raader saameget Bod herpaa, at man ogsaa har kaldt den aristoratisk. Generalforsamlingen er efter Lovene saaledes sammensat, at Jntelligentsen og de, som ved store Bidrag have viist deres Jnteresse for Skolen, (og disse have især været de større Landeiendomsbesiddere) have Magten. Det bevægelige og conservative Parti er kommet til sin Ret, og dette sidste maatte endogsaa blive det overveiende; det vilde følgelig kunde sætte idetmindste Halvdelen af Medlemmerne i Bestyrelsen, og naar hertil nu traadte, som jeg har tænkt mig det, et Medlem for Fideicommisset samt et af Stiftsøvrigheden enten selv eller valgt, saa maa Hr. C. enten frygte for enhver Art Folkelighed, eller ogsaa for sig selv elske Friheden saa høit, at han ei vil underkaste sig Vidtloftigheden af Andre ved Siden af sig. Jeg nægter ikke, at jeg havde forestillet mig det ganske anderledes, at nemlig det netop havde været Fideicommisset om at gjøre at træde til med dets store og af Testator til en Agerdyrkningsskole bestemte Midler, efterat og først da naar Sagen ved Comitee og Generalforsamling var sat i Bevægelse hos Folket, og dette derved gjort varmt og tilbøieligt for den, og det saaledes havde viist sig, at nu var Tidspunctet kommet, at Fideicommisset kunde komme Ønsker og Bestræbelser imode. Jeg havde tænkt mig, at Fideicommisset havde saamange Aar opsat den forevigede Classens Villie, fordi det ogsaa vilde her handle i hans Aand, ved at bie, til Jnteressen og Forholdene bleve saaledes, at det kunde virke i Forening med Almeenheden, og lægge sine Kræfter til dem, som tilbød sig paa anden Maade og andenstedsfra; at det havde meent, at saalænge, der ingen Jnteresse sporedes for denne Sag, saalænge der ei var en Folkeaand, der kunde gribe Sagen an, sætte Liv i den, bestandig støde og drive den frem, saa vilde Agerdyrkningsskolen kun være dødfødt, og Jntet udrette. Denne Mening har Comiteen og vistnok ogsaa Selskabet været af, men heri have Alle bedraget sig, og heri er den eneste sande Meningsulighed mellem os og Hr. KammerJ. Wegener. herre Classen.