Adresseavis for Børn, 1780-09-20
Numer Aar. Anden. ere Aargang. for Onsdagen. den 20. Septemb. Børn. En andre end Dahrer sig kunne hovmode Af Fødsel, af Ære, af timelige Gode. Nyeheder. de ottlieb og Christian, to Vansenborn, som i deres første Barndom havde mistet deres Forældre, levede sammen paa et Vaysenhuus udi Tydskland. Da Opdragelses Anstalten paa dette Sted var meget skjøn, og Lærerne ved samme af den bedste Character, saa følede disse Børn ikke egentlig til deres Tab af Forældrene, og samme var dem i det mindste paa saadan en Maade erstattet, at naar de vare og bleve fromme og flittige, saa kunde de have Haab om at blive vel forsørgete. De bleve ikke allene underviiste i deres Christendom, men endog i Regning, Skrivning, Geographie, Historien, og i Tegning. Deres Afvexlings Arbeyde bestod i at strikke, og pleye Silkeorme. Gottlieb var liden af Vext, maver og sygelig. Chritian derimod var føer og sterk, og tegnede til at faae en god og høy Vext. Over dette Fortrin, for hvilket han dog allene havde sin Skaber at takke, var han stolt, og foragtede den gode Gottlieb men dette gode Barn søgde stedse ved utallige smaa Tjenstagtigheder at vinde sin opblæste Kammerat. Desuagtet beholdt Christian dog noget Fornærmende i sin Opførsel imod den fromme Gottlieb, som yttrede sig snart ved grov Skjemt, snart ved foragtelige Skjeldsord, og snart ved underfundige Rænker. Men Gottlieb efterlod ikke, stedse at søge sin nu værende Veysenbroders Forbedring ved en venlig Føyelighed og milde broderlige Formaninger. Disse to Børns Forældre havde været Naboer, som var en Aarsag mere, hvorfor Gottlieb elskede Christian. Nu kom den Tid, at de skulde begge ud af Vaysenhuset, og overlades til sig selv i den store Verden. Gottlieb havde hidindtil benyttet sig af alle muelige Leyligheder, til at lære noget Godt. Han havde ikke allene vel anvendt de offentlige Læretimer, men endog i sine Frietimer søgt hos sine Lærere at udvide sine Kundskaber; og da de havde fattet en besynderlig Kjerlighed til denne fromme Dreng, saa gjorde de sig og med Lyst megen Umag med ham, for at gjøre ham vel bekjendt med Videnskaberne. Han søgde fornemmelig sin Fornøyelse i den Deel af Jordbeskrivelsen, som angaaer Kundskaben om de mange Slags Jordens Producter, sammes Tilberedning i Manufacturer og Fabriqver og Handelen. Kort sagt, den gode Gottlieb havde fortræffelig anvendt sin Skoletid. Christian derimod havde ikke Lyst til noget, uden i det høyeste Ny Avis. til Skrivning; thi en af de nederste Lærere, som han undertiden gjorde nogle Tjenester, havde sagt, at der kunde blive en god Soldat af ham. Nu kom Tiden, at de skulde skilles ad. Christian, som virkelig havde Lyst til Krigstjenesten, blev antagen paa Vartpenge, indtil han var bleven fuldvoxen, og med en stolt Mine tog Afsked med Gottlieb, som ved den Leylighed henflød i Taarer. Denne, hvis gode Hjerte og store Flid var almindelig bekjendt, kom i Lære hos en meget rig Kjøbmand. Her havde han neppe været i nogle Maaneder, førend han skrev følgende Brev til sin forrige Vaisenbroder, som han endnu stedse elskede meget hirtelige. "Min allerkjereste Ven og Broder Christian, Omendskjønt jeg i mine nærværende Omstændigheder ingen Tid har om Dagen for mig selv, " saa vil jeg dog heller opofre en Time af min Søvn, end at jeg ved min Tavshed skulde give dig Leylighed til at fatte nogen Mistanke til mit Venskab. "Dette mit første Brev skal altsaa forsikre dig, at jeg her paa Stedet har fundet alle de faa Ønsker opfyldte, som jeg havde, da du tog Afsked med mig. Kun allene den Umuelighed, at tale i det mindste eengang om Dagen med dig, er den eneste Uhæld, som jeg kjender til. Jeg har i min Principal og Huusbonde meere fundet en god og mild Fader, end en streng Herre. Et Beviis paa hans Faderlige Sindelav i mod mig er iblandt meget "andet ogsaa nogle Foræringer af vare Penge, som han har gjort mig i de Par Maaneder, jeg har været her, og af hvilke du vil finde Halvparten i medfølgende Papir. Du kunde vel have Aarsag til at foragte denne Ringeting; men jeg er overbeviist om, at du ey vil misunde mig den For" nøyelse, at dele min Lykke med min eneste Ven. Svar mig nu snart, min allerkjereste Christian, men mæld ikke et Ord om at du har faaet Pengene; thi dit Svar er mig Borgen nok for at du" har imodtaget dem. Da dit Navn er uafladelig i mine Tanker, saa kan du gjøre dig et lidet Begreb om den Glæde, som et Brev fra din Haand vil foraarsage mig. Lev vel min Christian, Den Almægtige, i hvis Sallighed dine og mine Forældre nu nyde en usigelig Lykke og Glæde, være din Beskytter, Hans hellige Nærværelse opfylde bestandig dit for Børn. Hjertes Følelse, paa det at du engang ved hans Kjerlighed maae blive saa lykkelig, som jeg be"standig ønsker dig af mit Hjerte. Utyd ikke disse sidste Linier paa min Egenkierlighed, men paa mit inderlige Venskab til dig. Jeg har skrevet dem med den største Følelse af Ømhed for dig, og du kan være forsikret, at jeg evig er din oprigtige Ven. Gottlieb Christian, som allerede var i Soldaterkjolen og baer Sabel ved Siden, fandt sig meget fornærmet ved den sidste Deel af Brevet, og svarede den redelige Gottlieb ikke Ord, som uagtet denne Utaknemmelighed dog endnu stedse elskede ham, og havde allerede et andet Brev færdigt til ham, da hans Herre lod ham vide, at han skulde gjøre sig færdig at reyse til Messen. Det Sted, hvor Christian var i Garnison, laae ved den Landevei, som Gottlieb skulde passere. Denne Efterretning foraarsagede ham den første store Glæde, som hans omsindete Hjerte nogentid havde følet. Han var næsten uden for sig selv, og han sad næsten den hele Vey ligesom en billedstøtte paa Vognen uden at tale med Postillionen, da hans Tanker vare stedse langt borte i Christians Arme. Neppe var han kommen ind i Byen, førend han fik denne Uværdige at see paa Gaden. Han fløy som en Fugl hen til ham, indsvøbde ham i sine Arme, og trykde ham med den største Hæftighed op til sit Bryst. Christian, som for Brevets Skyld vilde hævne sig med mere end blot Koldsindighed, stødte den om hans Hals hængende Engel fra sig med de Ord, at han behøvede ingen Hovmester, og Gottlieb maatte erindre sig, at han nu baer en Sabel. Med taarefulde Øyne og et veemodigt Hjerte forlod den fortræffelige Gottlieb ham altsaa, og bad i sit Hjerte for hans ubesindige Vens Omvendelse.