Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-06-03
Læsningen af Voltaires Sørgespil. Mahomed, anfører Las Cases, gav Napoleon Anledning til følgende Yttringer: Voltaire, sagde Keiseren, har misforstaaet saavel Historien, som det menneskelige Hjerte. Han gjør Mahomeds store Characteer, ved de laveste Intriger, foragtelig. Han lader en stor Mand, der har givet Verden en anden Skikkelse, handle, som en gemeen, til Galgen bestemt Forbryder. Ligesaa upassende var hans Travesteren af Omars store Characteer, hvem han fremstiller som en Bandit i Melodramet, som en sand Kobbler. . . Voltaire forfeilede hele Grundlaget, i det han tilskriver Jntrigen, hvad der kun tilhører den offentlige Mening. De Mænd, der have givet hele Verden en anden Skikkelse, naaede dette Maal aldrig ved at vinde Anførerne, men stedse ved at vække Massen. Det første Middel hører. i Jntrigens Sphære, og leverer kun secundære Resultater; det andet er Geniets Bane og forandrer Verdens Skikkelse. - Derpaa kom Keiseren til den historiske Troværdighed, og yttrede sin Tvivl angaaende alt det, man har tilskrevet Mahomed. Det er vel gaaet med ham, som med alle Sectanførere. Da Koranen først blev forfattet, 80 Aar efter hans Død, saa kunne mange Løgne have indsneget sig deri. Den Gang var Prophetens Rige, hans Lære, hans Sendelse allerede grundet, allerede opfyldt, og man kunde og maatte tale med Hensyn hertil. Alligevel er den beundringsværdige Begivenhed. vi have Vished om, endnu stedse ikke forklaret; den nemlig, hvorledes Verdens Erobring i saa kort Tid kunde fuldføres, 50 til 60 Aar vare tilstrækkelige. Ved hvem blev den iværksat: Ved Folkeslag fra Østen, fortæller man os, der ikke vare meget talrige, men, uvidende, i Krig erfarne, uden Krigstugt og uden System. O alligevel optraadte de mod den civiliserede Verden, som havde saa mange Midler at raade over Her kunde Fanatismen ikke være tilstrækkelig; thi den maatte dog have Tid, at skabe sig selv, men Mahomeds Løbebane varede kun tretten Aar. . . Keiseren var af den Mening, at tilfældige Omstændigheder, der stundom frembringe Underværker, fraregnede, her endnu maatte være noget i Baggrunden, som man aldeles ikke veed. Curopa maa have bukket under af en første, os endnu fuldkomment skjult Aarsag, maaskee have disse Folkeslag, der paa eengang reiste sig af deres Ørkeners Dybder, været indviklede i lange borgerlige Krige, i hvilke store Characterer, store Talenter, uimodstaaelige Tilskyndelser havde dannet sig, eller have indere Aarsager af lignende Beskaffenhed indfundet sig. Disse Napoleonske bemærkninger lede tilden Tanke, at de saakaldte Folkevandringer, der udførtes af Nationer, som Romerne kaldte Barbarer, men som, hvor barbariske de end vare, dog kuldkastede det civiliserede romerske Rige, maa være blevne iværksatte og fuldbyrdede ved ganske andre Midler, end den almindelige Mening antager. Man siger, at det ved stedsevarende Krige og Erobringer alt for meget udvidede romerske Rige, allerede i den første Halvdeel af det tredie Aarhundrede begyndte at styrte sammen; men hvor var det mueligt, at Barbarer, blottede for Alt, undtagen deres personlige Tapperhed, udstrømmende fra fjerne, ubekiendte Egne, kunde ryste en Colos i sine Grundvolde, hvis levnede Ruiner i Konst og Videnskab vidne i mange Henseender om en end ikke i vore Dage opnaaet Cultur, Disse Barbarer maa altsaa langt fra ikke have været saa barbariske, som vi i Almindelighed troe, og deres Udvandring og Krigsfærd ville maaskee evigen blive os en Gaade.