Berlingske Tidende, 1835-07-06
London, den 26de Junii. – Da Lord Palmerston i inderhusets Møde den 24de, som i Gaar meddeelt, havde endt et Gjenmæle mod Lord Mahon, tog Oberst Evans, Medlem net for Westminster, Ordet, for at besvare Lord Mahonsværdige Angreb; dog adspurgte han Lorden forinden, om han havde villet sige noget Ærerorigt mod ham og mod dem, der ville rage med ham til Spanien. Lord Mahon svarede, at han ikke havde villet sige noget personligt Ærerørigt mod det tappre Medlem for Westminster, og at han havde gjort sig al mulig Umage for t forebygge saadanne Misforstaaelser. Den ædle Lords Tale, egyndte nu Oberst Evans – havde virkelig været saa fuld af Idslugter og saa opfyldt med alle mulige Jnconseqventser, at han kke havde vidst, fra hvad Kant han skulde betragte den, saameget stærkede han kun af den ædle Lords sidste Erklæring, at han selv Evans) ikke længer personlig havde nogen Opreisning at fordre; sen han maatte tilføie, at hvis den ædle Lord havde havt til densigt, ved sine Yttringer at sige noget Ærerørigt mod de Offierer, eller Tropper, der vilde indskibe sig med ham, saa maatte an i deres Navn svare med den Foragt og med den Uvillie, som lige Yttringer fortjente. Opfordret dertil af nogle Medlemmer, brød Husets Taler her Obersten med den bemærkning, at han avde betjent sig af meget skarpe Udtryk, som han nok vilde vorde lødt til at gjenkalde. Men Oberst Evans fandt ingen Anledling hertil; han havde kun taldt med Forudsætning, og hvad bu ædle Lord egentlig meente, havde ikke været muligt at faae udJ hans forvirrede Tale; men hvis han havde villet sige noget Exerørigt mod hans (Evans Kampfæller, kunde han ikke udet, end føle Uvillie og Foragt derover; den ædle Lord havde æret saa artig at gjøre en Undtagelse med ham Evans), men an følte sig ikke oplagt til at modtage saadanne Complimenter na Andres Bekostning. Ved Antagelsen af en høi Post i en semmed Armee havde han iøvrigt ikke gjort andet, end hvad ertugen af Wellington havde gjort – og den ædle Lord Mahon) vilde dog vel ikke kalde Hertugen af Wellington i Lejesvend, (Hør, Hør!) Denne havde modtaget Løn saagodt om han; hans Besiddelser i Spanien vare ingenlunde uhæderlige, en han havde dog faaet dem til Belønning for sin Krigstjeneste. vor ugrundet, hvor flan, hvor uværdig var derfor ikke den ædle ords Daddel. Hvad hans (Evans's) Rang angik, der skulde ere for lav til at han kunde commandere 10,000 Mand, da at han beredt til at nedlægge sin Commando, saasnart en brittsk Feldtmarschal vilde overtage samme; hvad hans Hengivenhed r England angik, da havde han aflagt større Prøver paa en adan, end den ædle Lord nogensinde havde gjort. Dadlen forjestikkelighed vilde han modtage af den ædle Lord, saasnart denne viiste, at han ikke selv havde ladet sig udbetales det sidste Qvartal sin aarlige Gage som Betaling for det forrige Under-Stats secretariat, og hvad Paastanden endelig angik, at 10,000 Mand ikke vare tilstrækkelige for den spanske Krig, da vidste han intet Svar, end at han ikke behøvede at indrømme den ædle Lord nogen Myndighed i saa Henseende. – Sir Robert Peel tog senere ogsaa Ordet, og hans Tale var som sædvanlig en afde indholdsrigeste. Han gik tilbage til Quadrupel-Tractaten og paastod at denne indrømmede kun den spanske Regjering at forlange Vaaben og Munition af den engelske, at udbedre deres Skibe i engelske Havne, og i Nødsfald at gjøre Fordring paa den engelske Flaades Bistand; men Folkeretten satte Udførelsen af dette sidste Punkt uoverstigelige Hindringer i Vejen. Desuden - vedblev han var England den spanske Regjering samme Bistand skyldigt, som enhver anden Allieret, men heller ikke videre – og den nu specielt omspurgte Act, der var eneste og uhørt i Englands Historie, kunde han ikke billige. Geheimeraads-Beslutningen – yttrede han endvidere – tillod Englænderne at stride for Dronning Christine, men ikke for Don Carlos, dette maatte betragtes som en directe Jntervention i Spaniens indre Anliggender. (Hør, Hør!) Biscaya var i Oprør mod Dronningen, fordi hun havde berøvet Provindsen sine Privilegier – var England derfor kaldt til, ved en Geheimeraads-Beslutning at understøtte den spanske Regjering i denne Politik mod dens egne Undersaatter, Og hvis dette nu blev staaende ved sit Værd, hvad kunde da afholde enhversomhelst nordisk Magt fra, naar dennes Jnteresser forlangte det, ligeledes at sende Tropper til Spanien, med den Bestemmelse, at kæmpe mod den af hiin Magt, ikke anerkjendte Regjering? – Sir Robert Peel sluttede med, at Antallet af det Mandskab, der skulde hverves, ikke var bestemt fastsat; heller ikke var Tiden fastsat, i hvilken det, under Dronningen af Spanien staaende Troppecorps paa, i det mindste 10,000 Mand, maatte opholde sig i England; endvidere var der intet fastsat, med Hensyn til den Disciplin, der skulde iagttages ved dette Corps, thi hiin Anmeldelse af Ministren, at den engelske Legion skulde i Spanien dømmes efter engelske Disciplinarlove, forstod han ikke; han vilde derfor adspørge Kronjuristerne, om et Troppecorps i spansk Tjeneste og Sold, ifølge deres Anskuelse, behøvede i selve Spanien at underkaste sig de engelske Love, efter hans (Peels) Mening, vilde dets blotte Vægring være retsligt tilstrækkelig til at omstøde en saadan Coder. Han ønskede endelig endnu at vide, hvad der i England skulde blive af alle disse Mennesker, naar de muligen snart kom tilbage? J England var Soldaten vant til, efter fuldendt Tjeneste at see Staten sørge for sig, vilde noget lignende vorde Soldaterne til Deel af Oberst Evans's Legion, Af Grunde, hentede fra den uden- og den indenrigske Politik, tvivlede han derfor om Hensigtsmæssigheden af hiin Geheimeraads-Beslutning. Ægypten. Kairo. Slutningen af April. – Overalt seer man Døde og Døende, overalt ængstes man af Jammerskrig. Med Undtagelse af nogle Englændere, ere alle Europæere i Qvarantaine. Oberst Campbell er den eneste General-Consul, der er blevet her, han gaaer daglig ud, medens andre Folk enten have skjult og indesluttet sig, eller ere fulgte med Mehemed Ali til Over-Ægn ten. Den franske Consularagent tog Mod til sig og blev, saavelsom nogle Læger (skjøndt En af dem døde strax i Begyndelsen; de behandle bestandig Pestsyge og foretage Aabningen af Liig. De paastaae, at Pesten ikke er smitsom. De fornemme Tyrker holde Qvarantaine. Araberne ere nedslagne, men frygte for at synde, hvis de lode see Sorg eller grebe til Forholdsregler. J den store Moschee holdes Bønner, og paa Gaderne spiller man Fjederbolk, da dette skal bevare for Sygdommen. For ikke levende at døe her, er det raadeligt at kaste sig i Armene paa Fanatismen, og med Musselmændene at raabe: Allab Kerim – Gud er stor De officielle Lister angive paa een Dag 550 Døde; men det rette Antal fordølges bestandig, for ei at udbrede Skræk. Kairos Befolkning kan omtrent anslaaes til 300,000 Mennesker; En af tredive er hidindtil i det ringeste død. Kun meget faa Syge, og slet ingen Europæer, ere reddede. Den glødende, qvælende og støvsvangre Sydvind, Chamsin, har indfundet sig allerede for nogle Dage siden, og fremmer Sygdommen paa en skrækkelig Maade. Dertil kom endnu Bairamsfesten, der varer i fire Dage, til hvilken den fattigste Musselmand flagter sit eneste Lam, for med sin hele Familie at forspise sig i Kjød, medens man i de samme Dage besøger de Hedengangnes Grave, paa hvilke der nu hersker en fryg lig Jnfection. Vice-Kongen kom til rette Tid her tilbage fra Over-Ægypten; thi Dagen i Forveien var en riig Bay død at Pesten med sin hele Familie, 23 Personer i Tallet, og Mehemed Ali inddrog strax Formuen.