Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1810-01-01
J Syden af Europa tillode de ophidsede Lidenskaber, ikke Rolighed og Orden at vende tilbage. Blod farvede Spaniens Marker allerede i Aarets første Dage (ved Alcazar den 13 Januar), og Engellænderne, dets troeløse Venner, søgde omsider, efter skjændig Flugt og Nederlag (ved Corunna 16 Januar), Frelse bag deres Træemure. Men med Urostifterne forlod ikke Partie-Aanden dette ulykkelige Land. Først efter en skrækkelig Beleiring og underjordisk Krig, hvori hvert enkelt Huus blev forsvaret og angrebet med lige Forbittrelse, kom de Franske i Besiddelse af det navnkundige Saragossals Ruiner. Men i aaben Mark maatte det politiske Raserie allevegne bukke under for den høiere Strategie og Taktik; allevegne lede Jnsurgenterne Nederlag (f. E. ved Meddeelin, Merida a.), og sønde Skjul i de utilgjængeligste Bjerge. Hertugen af Dalmatien (Soult) gjæstede atter Portugal, som han dog af Engelsk Overmagt, der ogsaa her understøttedes af en Folke=Opstand, blev nødt til at forlade. Engellænderne fattede Mod, og rykkede under Wellesley atter frem i Spanien. Men ved Talavera (28 Juli, biede deres gamle Skjebne paa dem. Ogsaa Jnsurgenterne opmandede sig, samlede sig, for atter at adsplittes, strede, for atter at overvindes. Kuns bag Volde og Mure syntes noget Held at følge dem, og Girona maatte i Aarets sidste Dage (10 Decbr.) besegle sin haardnakkede Modstand, ved en Kapitulation, uden dog at deele Saragossas sørgelige Skjebne. De seneste Tildragelser i Spanien (især Slaget, ved Occanna d. 15 Novbr.), tilligemed de tiliende Franske Troppeforstærkninger, og Hans Nærværelse, der er Sjelen i alle Nutidens vigtige Forvandlinger og store Planers Udførelse, synes at bebude, at Dækket snart skal falde for dette rædsomme Sørgespil, hvor Mord, Brand, og alle rasende Lidenskaber hidtil have spillet Hovedrollerne. - - Og udentvivl havde den med Herkulisk Kraft angrebne Jnsurrektions Hydra i Spanien allerede udspilt sin tragiske Rolle, dersom ikke en frisk Kjæmper var fremstaaen, og havde paataget sig at opføre en kort, men derfor ikke mindre sørgelig, Mellemakt. Østerrig nærede nye Forhaabninger, fattede et stort Formaal i Sigte. Den gamle Magt og Jndflydelse skulde tilbagevindes, Europas nye Former ganske omstøbes. Hele Monarkiets Magt udrustes. Napoleon forlader Spanien, og kommer tilbagetil sin Hovedstad (23 Januar); allerede ved Aarets Begyndelse drage hans Rustninger og Troppesamlinger i Rhin forbunds-Landene udeelt Opmærksomhed til sig. Man aner allerede, at Europas Skjebne skal afgjøres i Hjertet af Europa. Franske og Østerrigske Journalers gjensidige Forbittrelse forøger den bange Anelse. En Østerrigsk Ambassade til Petersborg tjener kuns til at sætte Ruslands Standhaftighed i at opfylde sine med Frankerig indgangne Forbindelser i et nyt og utvivlsomt Lys. Desuagtet erklærer Østerrig Krigen (9 April); dets Tropper gaae over Jnn og Jsar, over Jtaliens og VarschausGrændser. Napoleon iler med Ørnens Hurtighed til Tydskland. Fra Donauworth opmuntrer han sin Hær (17 April ) til at marschere, og vise Fjenden hans gamle Overvindere. 2 Dage sildigere, og Blodet flyder i Strømme ved Tann (19 April ), Abensberg (20de), Lands hult (21de), Eckmühl (22de), indtil endelig Seieren ved Regensburg (23 April ) kroner den 5 Dages rastløse Kamp. Østerrigs Hovedhær deles og adsplittes. Til ingen Nytte have dets mindre Hære besat selve Varschau, og gjort Fremskridt (Slaget ved Sacile 16 April) i Jtalien. Alt maae forlades, alle øieblikkelige Fordeele opgives for at redde Arvestaterne. Kuns Tyrol fortsatte, overladt til sig selv, endnu Kampen med exempelløs Forblindelse. Her var det i Særdeleshed lykkedes Østerrig, hos dette stridbare men enfoldige og fattige Folk at vække Forkjærligheden, for dets gamle endnu ikke glemte Forfatning. J det øvrige mere oplyste og meere velhavende Tydskland, hvor man ogsaa forsøgde at bearbeide Gemytterne, vare Følgerne, saavidt bekjendt, mindre betydelige, og indskrænkede sig til nogle Opløb i Vestphalen, og nogle Optøier i Leipzig, som snart og uden Blod bleve stillede. Herhen fortjener og at regnes Major Schilles besynderlige Farce, begyndt udenfor Berlin den 28 April, og endt i Stralsund den 31 Mai ved Hollandske og Danske Troppers Mellemkomst; samt Hertugen af Brunsvig-Ostøbs senere (i Juni og Juli) og heldigere Tog fra Bøhmens Grændse til Nordsøens Bredde. Men Napoleon lod sig intet Øieblik vildlede af disse flygtige Blus, der, liig Lygtemænd, spøge omkring ham. Som en Alt fortrivende Strøm trængte han frem i Hjertet af de Østerrigske Arvestater. Vien overgiver sig (13 Mai) efter en kort og unyttig Modstand, og Seierherren erklærer dens Deputerede, at den ei mere skulde vende tilbage under Huset Østerrig, samt i en mærkelig Proklamation (af 15 Mai) opfordrer Ungrerne til at gjøre sig frie og uafhængige. Jmidlertid var Erkeh. Karl, den Østerrigske Helt, efterat have ligesom af nye organiseret sin slagne Hær, og draget alle Statens fordeelte Stridskræfter til sig, ankommen paa venstre Donau-Bred i Nærheden af Østerrigs Hovedstad. Endnu ved Regensburg kjæmpede han for Æren, her skulde kjæmpes for Tilværelse og Alt. Det mordiske to Dages Slag (21 og 22 Mai) ved Asparn og Eslingen, hvori Hertugen af Montebello endte sin seierrige Bane, og Tabet paa begge Sider var umaadeligt, standsede for en Tid de Franskes Fremgang paa denne Side Donauen, men var intet mindre end afgjørende. Paa Kampen og Udmattelsen fulgte en lang og nødvendig Pause, hvori de uhyreste Tilberedelser til nye Myrden paa begge Sider bleve gjorte, og Vicekong Eugen ligesom til et Mellemspil drev Erkehertug Johan tilbage ved Raab paa hiin Marengo Slagets mærkværdige 14 Junii. Endelig afgiør et nyt to Dages Hovedslag ved Enzersdorff og Wagram (5 og 6 Juli, Krigens Udfald. Efter den djærveste Modstand, efter et omtrent lige Mande-Tab paa begge Sider, maae Østerrigerne vigt, men de flygtede ikke, de oprykkes ikke, de adsplittes ikke. Vel tabte de Slaget, men de vandt udentvivl Fiendens Agtelse. En Vaabenstilstand sluttedes mellem begge Keiserhære (12 Juli), og efter 3 Maaneders Underhandling kom den endelige Fred i Stand til Vien (14 Octbr.), hvori Østerrig vel mistede alle sine Havne og flere betydelige Provindser, men havde dog udentvivl sit Borgersind og sit Heltemod at takke forat Vilkaarene endnu ikke bleve byrdefuldere.