Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1826-12-06
(J Viborg Samler 15de Novbr. sidst siges, hvad enhver Tænkende vistnok bejajer, at Holbergs 43de Epistel synes at være et Ord i sin Tid, da man kunde fristes til at sværge paa at det maatte være skrevet i Aar: "Saasom min Herre haver givet mig Frihed til at raadføre mig med ham udi visse, især moralske Materier, saa kan jeg ved denne Leilighed ikke forbigaae at give Underretning om en Samtale, som jeg for kort Tid siden haver havt udi et Selskab. Der blev talet om tvende Personer A og Bsaaledes, nemlig: at der paa den førstes Levnet var intet Ondt at sige; men at han ikke var rigtig i sin Troe, og havde man mærket, at han havde adskillige heterodore Meninger. Den anden lastedes vel af en slet og uordentlig Opførsel, men rosedes derimod deraf, at han der gandske fast udi sin Troe. Saasom jeg mær lede, at de fleste udi Selskabet af denne Beskrivelse fattede mildere Tanker om den sidste, kunde jeg ikke bare mig for at tilkjendegive mine Tanker herom, sigende: At det gjorde mig ondt, at Beførte saa slet et Levnet, men end mere, efterdi jeg hørte, at han derhos er saa stærk i sin Troe. Alle udi Selskabet studsede ved denne min Erklæring, og spurgde, om jeg ynkede en Mand, efterdi han var rigtig i sin Troe. Jeg svarede dertil, at jeg ynkede ham ikke for hans Troes Rigtighed, men holdt for, at eftersom hans Levnet ingen Overeensstemmelse havde med hans Lærdom, saa tjenede hans stærke og faste Troe til intet, uden at gjøre ham mere skyldig end en anden, som ikke troer, og dog over Dyder: Jeg sagde, at det var i den Henseende, at jeg havde bedre Tanker om Aendom B. Man spurgte mig da, om jeg dømte værre om den, der haver den rette Mening om Guds hellige Ord, og som dyrker GUD i Sandhed, end om den der haver falsk Lærdom og vakler i Religionen. Jeg svarede, at en Kjetter eller Svagtroende yder Gud en Dyrkelse saa fuldkommen, som han mener sig at være forbunden til. En Rettroende derimod, som tilligemed fører et slet Levnet, beviser Gud slet ingen Dyrkelse; den første tvivler, om han er skyldig til at betale saameget, som af ham fordres, og dog betaler en Deel af Gielden; den anden tilstaaer den hele Krav, som han er i Stand til at betale, men betaler slet intet. Den første derimod er ligesom een, der siger: Jeg vilde gjerne betale, vidste jeg ikkun om Gielden er rigtig, og hvorudi den bestaaer. Den sidste derimod siger: Jeg er Gud og hver Mand skyldig; men jeg agter ikke at stille nogen af mine Creditorer tilfreds. Een af Selskabet blev heed om Hovedet, og sagde, at det nu omstunder bliver en Mode at agere Kjetter-Advokat. Jeg svarede dertil, at et er at agere Kjetteres Advocat, et andet er at dømme lidt mildere om dem, der imod deres Villie vildfare, end visse hidsige Mennesker, der confundere Nidkierhed med Hovmod. Han menede, at ingen kunde vildfare mod sin Villie, men at al falsk Lærdom reisede sig enten af Stivhed, Hovmod eller Efterladenhed. Jeg svarede, at saadan Mening strider imod al Erfarenhed, item mod den sunde Fornuft, saasom det ikke er rimeligt, at nogen vildfarer allene for at vildfare, men heller af Uvidenhed, saasom Vildfarelse er ikke compatible med Kundskab om Vildfarelse. Hvis noget skal regnes til frivillige Vildfarelser, saa er det heller hos mange af dem, som udi ethvert Land kaldes Ret-Troende, hvilke forlade sig paa Landets Troe, og ikke ville umage sig at efterforske, om den er vel eller ilde grundet. En derimod, som med Bekymring efterleder Sandhed, og derover kommer ud af den rette Vei, den kan retteligen siges imod sin Villie at vildfare, efterdi Vildfarelsen flyder af hans gode Forsæt ikke at vildfare, og naar saa er, gjøre de sig en slet Jdee om Gud, som holder for, at han fordømmer saadanne Vildfarende. Man maae heller troe, at de, som saadanne haarde Domme fælde, staae meest Fare for at dømmes. Det er allene de, som føre et ondt Levnet, som man med Sikkerhed kan fælde en haard Dom over, allerhelst om de have en stærk Troe; thi hos saadanne ere forsetlige Vildfarelser, som ikke kan undskyldes. Jeg agtede videre at fortsætte denne min Tale, men det syntes som saa udi Selskabet funde Behag derudi; thi man holdt for, at Orthodoxien udsletter alle Synder, eller i det ringeste formilder de samme; da den tvertimod giør Brøden større, saasom den, der veed sin Herres Villie, og gjør dog derimod, er dobbel Straf værd. Det var at ønske, at Mennesker vilde dømme lidt mere kjerligt om hinanden, og eftertænke, at Vildfarelser som ikke ere frivillige, og derhos ikke geleidede af onde Gierninger, ei kan fordømme. Saadant kunde foraarsage, at Splid og Uenighed vilde ophøre imellem Christne Secter, helst dem, som ikke differere fra hinanden udi Troens fundamentale Artikler, og at man fornemmeligen vilde ansee dem som Kjettere, der ikke leve efter deres Troe. Vi maae ansee det hele menneskelige Kjøn, som et stort og almindeligt Societet, hvis samtlige Lemmer efter Naturens Lov forbindes til at leve udi kjerlig Forening med hinanden, saa at derfor al Afskye og Separation er syndig, uden i Henseende til dem, der arbeide paa Societetets Fordærvelse, det er Misdædere og modtvillige Syndere. Man maae her rette sig efter de Løve, som i Agt tages paa Kjøbmands Børser, der vrimler af allehaande Slags Folk af differente Meninger, men som dog er udi Forbindelse tilsammen, saa at ingen holdes for Kjettere eller saadanne, som man bør separere sig fra uden Banqverotterere og Bedragere. Denne Samtale haver jeg ikke kunnet efterlade at meddele min Herre. Jeg forbliver &c.