Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1827-06-30
Jeg benytter mig af Løveposten til at meddeele Redactionen en Gaade, som hverken jeg eller nogen af mine Venner hidtil har været istand til at kunne gjette. Uagtet jeg er overbeviist om, at Tiden, der er den bedste Gaade løser, ogsaa engang vil opløse hiin, saa troer jeg dog, at den kunde give et ligesaa interessant Æmne til Gjetteævnens Øvelse, som saa mange af de Gaader, man ideligen læser i Tidsskrifterne og som sjeldent lønne den store Anstrængelse, de forvolde, med andet, end at man faaer at vide, hvorledes en Parykblok, et Dueslag, et Par Briller &c. lade sig poetisk indklæde i en Gaade. - Den Gaade, jeg her nedlægger i Løvegabet, er derimod tagen af Menneskelivet, og da Mennesket, som Pope siger, er Menneskets vigtigste Studium, saa troer jeg ogsaa, at min Skilderiets Læsere ukierkommen. Gaade, som en Green deraf, ikke vil være Frøken Susette Hermelin var allerede i Kjøbenhavns store Jldebrand en halvvoxen Pige. Da jeg blev Student, blev hun confirmeret. Ved Jndtoget 1790 var hun een af de unge Piger, som med Sang modtog det høie Brudepar ved Bryggernes Æreport ved Nørrevold. Da Studenterne fik deres Fane, slog hun op med sin anden Kjereste. Strax efter Bombardementet stod hun Fadder til min yngste Datter Pauline. Men uagtet alle disse historiske Data, er hun dog nu ikke ældre end ni og tyve Aar, og da forleden hendes Fader vilde ansætte hende paa Mandtalslisten for 31 Aar, tog hun sig det saa nær, at hun blev syg, og kunde ikke komme sig, førend man forsikkrede hende, at Tallet var forandret Saameget er vist, at hendes Alder, ligesom Viseren paa et uoptrukket Uhr, længe har staaet paa eet og samme Tal. Paa hendes Paaklædning. kan man ikke see andet, end at hun er en Pige, paa fem og tyve Aar. Kan de løse denne arithmetiske Gaade, Hr. Redacteur, saa erklærer jeg Dem for den første Arithmetiker i Danmark. Deres ærbødige. II. P. M. J en Artikel: "om anonyme Meddelelser i Dagen og Skilderiet," har De i det første Blad nyligen erklæret, at De ikke vilde tage Notice af anonyme Meddelelser, med mindre Navnene opgives for Dem. Men dette kan dog vel aldrig gielde for Løveposten, i hvis Gab anonyme Bidrag kunne nedlægges, Jeg kan umuligt troe, at Løven vil lade Publicum løbe med Limstangen, især i Tider, da ingen behøver at være forlegen med sine Aandsproducter og da intet skrives, som jo kan træffe sin Journal eller sit Blad, der med Kyshaand modtager det. Jeg forestiller mig den nuværende periodiske Literatur som en Stad med hundrede Porte. Hvad der ikke kan komme for Dagen i Dagen, det kan komme til hver Mands Adresse i Adresseavisen; hvad der ikke kan komme til at flyve med Flyveposten, kan komme til at gaae med Kjøbenhavnsposten; hvad der ikke kan faae Plads i Læsefrugternes Kurv, det optager Ceres med Glæde i sin - kort sagt en Skribent behøver nu ikke at frygte for, at hans Arbeider skulle blive utrykte. J saadan en Periode, hvor den periodiske Literatur er færdig at gaae i Frø, er det rigtigst, at enhver Redacteur stikker Piben ind. Det var i gamle Dage, da man gjorde saa megen Pete af en Fasting - Sneedorff - Tode. Men les jours de fore son passis. Hvad Deres Klage over den store og stærke Hær af Poeter i nysnævnte Artikel angaaer, da burde De dog have betænkt, at der til at besætte mange faste Pladser hører en stor og stærk Hær. Troer De da, at ikke en saadan Hær er nødvendig, naar enhver periodisk Fæstning skal have sin tilbørlige poetiske Garnison, De siger rigtig nok, at De selv engang har siddet paa en grøn Green og qviddret med, men der var ingen, der vilde høre. De tillade mig det Spørgsmaal, hvorfor har De Dem ikke bedre ad? Hvorfor satte De Dem paa en grøn Green, Deres Muse maatte sætte sig, som tamme Canarie fugle ligge paa Skuldrene eller Haanden af Folk, saa vilde den, som saa mange Andre, nok blive hørt. Det læsende Publicum under nu eengang for alle ikke den overdrevne Beskedenhed. Deres Muse kan sidde i ti Aar paa en Green - den han qviddre, ja synge som en Nattergal, og enhver vil gaae den forbi, uden endog kun at lytte til dens Qviddren og Sang. Men lad den skrige som en Ravn eller Ugle, lad den jage efter de uskyldige Duer som en Høg, og alle ville blive staaende og gabe efter den, som efter en Luftskipper eller Lufteqvilibrist, om der end aldrig lød nogen livlig Tone fra Deres Bryst. Men jeg er allerede kommen for langt fra Texten, og det gjør man altid, naar man bliver enthusiastisk. Min egentlige Hensigt med dette Brev, er at spørge, om ogsaa Løveposten i Fremtiden ikke modtager anonyme Bidrag, naar Forfatterens Navn ei opgives hos Redactionen? P. Seng. P. M. Jeg læste nyligen i Adresseavisen følgende Bekjendtgjørelse: "En Mand, der sidder i en Næringsvei, som i det mindste kaster 100 pCt. i Fordeel af sig, attraaer en Compagnon, der kan indskyde 100 Rbd. til Fagets Udvidelse. Hvor som ønsker at indlade sig heri, behage at aflægge en forseglet Billet, hvori Navn, Stand og Bopæl findes opgivne, under Mærket: "Fælles Tarv paa Adressecontoiret." - Da jeg nok ønskede mig et Fag, hvorved der kunde vindes 100 pC., saa sendte jeg en saadan Seddel, med det anførte Mærke, hen paa Adressecontoiret. - Næste Dags Morgen Kl. 8 bankede det paa min Dør. Jeg raaber: kom ind, og en lang, mager Figur i en luslidt, blaa Frakke, røde Beenklæder og grøn Vest stod for mig. "Ærbødigste Tjener, Boer ikke Hr. 27 her" – "Til Tieneste." Hr. ønsker nok at være Compagnon i min Næringsvei," – "Mueligt, naar jeg hører, hvori Deres Næringsvei egentligen bestaaer." - "Ja, seer De, min Næringsvei burde saa Skam hedde Næringsveie; men jeg har, for visse Aarsagers Skyld, ikke villet bruge denne Benævnelse. De veed jo nok, at det, for visse Aarsagers Skyld, er forbudet, at drive to Næringsveie, og at Older og Formænd strax jage efter een, naar man gjør det. Seer De nu, en Deel af Aaret gaaer jeg og dreier et Positiv med bevægelige Dukker, der ordentligen opføre et Bal, ja mæn gjør de saa - og en anden Deel deraf samler jeg gler. Saalænge min salig Kone levede og var min tro Medhielperinde, kunde hun gaae med Posttivet, medens jeg samlede Jgler. Men nu, hun desværre er død (her begyndte han at hulke, er det mig umueligt, at overkomme Alting allene. Da jeg saa ofte seer, at Folk, for visse Aarsagers Skyld, søge i Aviserne Medinteressenter i deres Næringsvei, og uagtet de begiere ti Gange saa stort et Jndskud, som jeg, virkelig faae dem, saa har jeg, for visse Aarsagers Skyld, tænkt, at det ogsaa maatte være en let Sag for mig, at faae en Compagnon, især da min Næringsvei er meget solid og ikke forbunden med Fixfaxerier, for visse Aarsagers Skyld. De kan troe, den kaster godt af sig, især naar den kan drives med Klem. Men en Compagnon er, for visse Aarsagers Skyld, ligesaa nødvendig for mig, som en liden Capital, der hidtil har manglet mig; for har jeg 1000 Rbd. at raade over, saa anskaffer jeg mig selv et Positiv, hvilket jeg nu, for visse Aarsagers Skyld, maa leie, og hvad der bliver tilovers af Pengene, bruger jeg til en Reise til Holsteen, hvor jeg har hørt der skal vrimle af Jgler – for her i Sjælland er der vel Blodigler nok, men ikke af det Slags, Barbererne bruge. Naar nu min Herre vil være min Compagnon, saa overlader jeg, for visse Aarsagers Skyld, Lirendreieriet til Dem, medens jeg driver Jgelhandelen. De kan troe, at der, ved fælles Kræfter Anstrængelse, kan udrettes meget i dette Fag, for Jgler have, for visse Aarsagers Skyld, aldrig været saa meget i Mode som nu. De kan let forestille Dem, Hr. Redacteur, at jeg blev yderst opbragt. Jeg sagde strax til ham: jeg vil "for visse Aarsagers Skyld bede Hamat pakke sig, hvis Han ikke "for visse Aarsagers Skyld" vil komme hovedkulds ned ad Trappen. Den lange Lømmel lod sig ikke bede længe, og gik. - Jeg ønsker dette bekjendtgjort, for at advare Folk mod de Forslag til Jnteressentskaber, som man saa ideligen læser i Aviserne. Tdn. Høistærede Hr. Redacteur. Jeg boer i en Gade, som man kalder een af Kjøbenhavns Hovedgader og som med Rette fortjener dette Navn, da Alt hvad der er Hovedsag i en Hovedstad, findes samlet her, saasom et Apothek, en Collecteur, en Vinhandler, en Conditor, en Jordemoder. Et af de interessanteste Stykker i mit Huus er mit Reflexionsspeil. Deri kan jeg, siddende i min Sopha, see, ligesom i en Perspectivcasse eller som i een af Pillelogerne i Comediehuset, Alt hvad der foregaaer paa Gaden, uden selv at sees, og jeg maa tilstaae Dem, at det er een af mine største Morskaber, naar jeg er hjemme. Dertil kommer, at jeg netop boer i Nærheden af Kongensnytorv og Østergade, hvor Kjøbenhavns Befolkning har sin Conflux. Der gives ingen Dame, som har faaet en ny Pelts, Hat, eller Kjole, uden at hun jo, især i Førstningen, to tre Gange om Dagen spadserer frem og tilbage her, for at lade Folk vide, hvad hun har paa. Jeg har da mit Spøg af, at see i mit Reflexionsspeil, hvorledes et saadant Stykke kan gjøre Opsigt i de Skjønnes Region. Der er en Gaben, Gloen, Beskuen og Bekigen, at man skulde troe Sligt har aldrig været seet tilforn i Kjøbenhavn. Ogsaa læser jeg ofte ved saadan Leilighed i de Smukkes Øine noget, som ikke er ganske uligt Misundelse. Jeg tænker da ved mig selv, hvilken Lykke for Verden, at den ikke regjeres af Qvinder. Hvor let kunde da en italiensk Hat, et Shawl, en Pelts foranledige Krig. Hvis Frøken 8, der altid vil være den første i Moderne, havde været en Semiramis eller Cathrine den anden, hvad var der da blevet af det babyloniske eller det russiske Rige. - Mit Reflerionsspeil er mig troe - det lader intet undgaae min Opmærksomhed. O, dersom det kunde tale. - Det vilde kunne nævne Dem mange, der bringer den blinde Fortuna Offere, som engang i Tiden maae lede til Ødelæggelse og Skjændsel. Et saadant Speil kunde forebygge mangen Families Undergang, hvis det kunde sige Alt, hvad der fremstiller sig i det. - J Mandags Eftermiddags havde jeg stor Fornøielse af at see Folk strømme hen til Vaudeville Theateret. J Førstningen tænkte jeg ved mig selv; Ei Skov, og Bæk, og Dal et Publicum, henrykker, Som ene lever for de nye Syngestykker; men det var en Beneficeforestilling for Roats Efterladte; det var ikke blot for Fornøielse eller Skuelyst, men af reen Ædelmodighed, at saa mange Hundrede ilede til Thalias Tempel, medens Florg havde aabnet sit udenfor. De evige Klager over Mangel paa Konstsands og Konstsmag og Ligegyldighed for Konstnere maae være overdrevne, om ei aldeles ugrundede. Jkke allene Morskabstheatret paa Vesterbro, men selv Vaudevilletheatret har givet en Forestilling, til Fordeel for den ulykkelige Konstners Enke og Efterladte. Formodentlig vil alle Privattheatre i Provindserne følge hines Exempel.