Københavns Adresseavis, 1762-12-17
En Styrmand, som nogle Gange havde passeret Linien, var af den Mening, at Solen stod stille og Jorden, gik omkring, og for at overbevise andre dette, som han selv saa fast troede, anvendte han dertil hele Dage. Engang kom han i Dispute herom med en from og skikkelig Haandverkmand, som vel ingen Studia havde, men, ved at læse Bibelen, havde lagt Merke til de Steder hvor der tales om Jordens Grundfæstelse og Solens Stillestaaelse, og i Følge heraf ikke saa lettelig vilde bifalde Styrmandens Mening; hvorover denne, for at bevise sin Setning begyndte med saadan Lignelse: Jeg tvivler ikke paa, sagde han til Haandverkmanden, at min Herre jo oftere end en Gang har seet, hvorledes man vender Steg; han forestiller sig nu en Jld, saa stor som til et Giestebud, at være antændt paa en Skorsteen, det er Solen; dernæst betragter han Jorden som en liden Krams=Fugl paa et Spid, vil han nu være saa god og sige mig, hvilket efter al sund Fornuft er rimeligst: enten at Spiddet med Krams=Fuglen, eller Skorstenen med Jlden gaaer omkring. Det allereenfoldigste Menneske kand jo begribe, at det mindre Corpus er mere beqvem til at være modile end det større, Ja, sagde Haandverkmanden, det lærer den sunde Fornuft at det Mindre er lettere at bringe til Bevægelse end det Større, ja at, naar de begge ere bragte til Bevægelse, det Mindre da løber oftere og hastigere om end det Større, men deraf følger det jo at Solen, som det Mindre, gaaer omkring, og Jorden, som det Større, staaer. Hvem, spurgte Styrmanden, siger at Solen er mindre end Jorden, Det har ingen fornøden at sige mig, var Haandverkmandens Ord; thi det seer jeg selv med mine Øyne. Min Herre! lad sig sige, svarede Styrmanden: Vore Øyne bedrager os dersom vi vil gaae derefter. Nu han staaer paa Jorden lader Jorden saa stor og Solen saa liden for ham, men dersom han stod i Solen saa skulde han først see hvor liden Jorden vilde synes i hans Øyne. Haandverkmanden vilde have sagt noget derimod; men Styrmanden tillod ham ikke at indføre et Ord, blivende ved saaledes at tale: man kand see det af de Ting, som vi her paa Jorden omgaaes med, hvor smaa synes ikke de største Bygninger og høyeste Taarne, naar vi ere langt fra dem, hvor meget mindre maae Solen præsentere sig for vore Øyne, end den er i sig selv, eftersom Solen er Tusinde Gange længere fra Jorden end Jordens Klode er tyk. Maanen er, efter den store Mand Monsicur de la Hire hans Udregning, 47 Gange, større end Jorden, og Maanen er ikkuns 30 Gange længere fra Jorden end Jordens Klode er tyk. Disse Omstændigheder, lignede mod hverandre, viser, at vore Øyne, ikke kand afmaale disse Ting; men, hvad vore Øyne ikke kand, det kand Astronomien sige os, og den lærer, at Solen er tretten hundrede ni og tredsindstyve tusinde, aatte og halvfierdesindstyve Gange større end Jorden. Haandverkmanden rystede paa Hovedet og sagde: Hvor længe er det siden at disse Folk kom derfra, imedens de kand sige det saa nøye, Styrmanden syntes at blive vreed paa sin Viis, trykkede sin Hat ned i Øynene, spyttede og sagde:Det maae være en Jgnorant som vil disputere Astronomiske Regningers Vished. Solen er et stort Lys som lyser af sin egen Klarhed. Maanen derimod er mørk i sig selv, men saavidt som den bestraales af Solen, saa giver den, som et Speil, Skin og Lys fra sig. Naar Maanen kommer til at staae imellem Jorden og Solen, saa forefalder Solens Formørkelse for os som boe paa Jorden. Solen formørkes ikke, men Maanen, hvis underste Deel er mørk, fordi den vender imod Jorden, skiuler Solen ikkuns før vore Øyne paa nogen Tid, og saa længe staaer og Solens Formørkelse paa. Den Side af Maanen, som i samme Tid vender imod Solen, er lys og skinnende, men den kand vi paa saadan Tid ikke see. Naar paa en anden Tid Jorden setter sig imellem Solen og Maanen saaledes, at Solen, som da er under vore Fødder, ikke kand komme til at bestraale Maanen, som staaer over vort Hoved, og, ved Solens Skin bestraalet, visselig paa den Tid vilde lyse for os dersom ikke Jorden var i Veyen; saa indfalder Maanens Formørkelse saa længe det varer. Dersom nu Astronomiens Regninger med Solens Størrelse, Planeternes Situation og deslige, vare urigtige, saa var det og en falsk Regning, at beregne Ny og Næ, Solens og Maanens Formørkelse forud, men da Erfarenhed viser, at denne Regning ikke paa en Minut feyler, saa maae og den øvrige Astronomiske Regning være rigtig, eftersom den ene grunder sig paa den anden. Banqvens Aabning og Tillukkelse i Amsterdam. Denne Banqve bliver tillukt to Gange om Aaret paa 8 - a 10 Dages Tid, nemlig sidst i Januario og først i Februario, samt sidst i Junii og først i Augusti Maaned, da der giøres billantz og indrettes nye Bøger. Den bliver ligeledes tillukket ved de store Fester, samt Bede=Dage, og de aarlige Markeder, endskiønt ikke saa længe. Den næste Morgen efterat Banqven er lukket, kand man paa den sædvanlige Tid fra 7 til 9, lade fornemme, om den forrige Dags Partier ere blevne afskrevne; men hvo som forsømmer denne Tid, maae bie til Banqven aabnes igien. Dersom et Vexel=Brev enten er forfaldet, eller forfalder medens Banqven staaer lukket, kand det ikke foraarsage Jndehaveren nogen Skade, men han kand endog bie med Protesten, indtil tredie Dagen efter at Banqven er aabnet igien. Efter de tvende Banqvens Aabninger, naar Bilangerne ere gjorte, og de nye Bøger færdige, bliver alle Rester af aabenstaaende Regninger anførte paa nyt Folio. Enhver, som har Regning i Banqven maae da selv indfinde sig, eller sende nogen i sit Sted med tilbørlig Procuratie, for at lade fornemme, om Saldo accorderer med Banco=Bøgerne. Er der Feyl, treffes Accord med Bogholderen imod 12 Styvers Betaling. Dette maae skre 2 Gange om Aaret, inden 6 Uger efter Banqvens Aabning, under Straf af 25 Gylden. Epacternes Navn, Oprindelse, Beskaffenhed, Orden og Udfindelse. Topacte=Tallet eller Epacterne betyder saa meget som Overskuds Tal eller Overskuds Dage, og har sit Navn deraf, at dette Tal viser, hvor mange Dage der i det brugelige og Julianske Aars Sammenlignelse med tolv eller tretten Maaneder eller Maaneskifter overløber, og ikke giør et fuldt Maane=Merke, hvorfor det og af nogle kaldes Maane=Tallet. Maaneligningen, hvoraf det kommer, har sig saaledes: Vores brugelige Aargang bestaaer af 365 Dage, et Maanegangs Aar derimod ikkun af 354 Dage, 8 Timer og 49 Minuter, altsaa omtrent 11 Dage mindre end et gemeent Aar. Disse 11 Dage samles saa længe, indtil man kand fradrage 30 Dage, som regnes for et fuldkomment Maaneskifte, og da bliver der 13 Maaneskifter i samme Aar, som kaldes Jndkonling; og Overskuds Dagene ere saaledes aarligen Epacte=Tallet. De ere tilsammen lige saa mange som Gylden=Tallene, nemlig 19; men har en anden Orden, i det at hvert sidste Epacte=Tal avles af det næstforegaaende ved at tillegge 11, og naar det overskyder 30, da bortkaste samme. Men i det sidste eller 19de Aar tillegges 12, og ikke 11, paa det man i det første Aar kand faae 11 igien; thi ellers blev Regningen u Maaden at finde Overskuds= eller Epacte=Tallet rigtig. efter den Julianske Stil er denne: Man tager Aarets Gylden=Tal og multiplicerer det med 11deler det med 30, om det kand deles, og det som da bliver til over er Epacten; men kand det ikke deeles med 30, saa bliver GyldenTallet, multipliceret med 11, selv Epacten. Den nye Stil Epact er vanskeligere at finde, og dertil bruges ange og vidtløftige Tavler eller Talle=Register, hvis Tal ere saa mangfoldige, at en fuldkommen Omgang, som begriber i sig alle Forandringer, er først efter 300000 Aar fuldkommen.