Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-06-14
Hvo som har Forsete kiær, Følge, skue, deele Sorgen, Han er mange Taarer værd; Thi aftørret har Han mange, Vakt for Hulken Fryde-Sange, Jævnet Trætter, dæmpet Kiv, Død er Han dog ingenlunde, Lever vist i mange Leed, Ei, før Asken gaaer til Grunde, Ende sig Hans Afa-Fjed! Hvor Han blunder, skal man skrive: Sallig, hvo som helst vil give. Sallig, hvo som stifter Fred! Ja, skiøndt Sørge-Fanen svæver Over Glitners Sølver-Tag, Og skiøndt Harpe-Strængen hævet Paa den dunkle Fødsels-Dag; Dog med Svane=Røst og Vinge Over Hallen høit sig svinge: Længe leve Danneskjold! Længe leve Han i Minder, Om de ægte Adelsmænd, J hvem Asa Blodet rinder! Gid Han fødes tit igjen. Og hver Gang man Ham opkalder, Krones Han, i Kraftens Alder, Med en klar Sølvbryllups=Krands! Dog, forgiæves overspænder Jeg den gamle Mythe-Stræng; Alt den brast i mine Hænder, Ved den sorte Bue-Seng, Og gjør jeg end Vold paa Sorgen, Hulkes der dog trindt i Borgen; Død er vores Danneskjold! Men, J Ædle, som ved Baaren, Staae i Hjertets Sørge-Dragt Ei vil jeg forhindre Taaren, Som kun Een har i sin Magt. Kun, hvad mueligt var, jeg vilde Eders Sorg et Gran formilde Ved det gamle Harpe-Slag, Og jeg vilde, hvad jeg skulde, Sanddru kvæde Ham til Lov, Som er Mage over Mulde Har for mig i Dane-Skov; Hvem, næst Drotten over Lunden, Skyldig, mest jeg er i Grunden, Skyldig meer end Sølv og Guld! Og maaskee, naar Jorden skjuler Øinene, som græde nu, Sangen om de gyldne Suler Kommes kan paa Mark ihu Da en Taare vist skal rinde End paa Ædles Kind til Minde, Om Forsete Danneskjold! N. F. S. Grundtvig. Noget om den tidligere og sildigere videnskabelige Dannelse. (Fortsættelse; see forr. No.) Noget Lignende til denne urolige og ustadige Charakteer hos Volfburg, fandtes hos Carl Frederik Bardt, der blev født 1741 i Bischofswerde i det Meisniske; men den egentlige videnskabelige Dannelse fik han i Leipzig, hvor Faderen døde som Superintendent og Professor i Theologien. Udrustet af Naturen med sjeldne Evner, udmærkede C. F. Bardt sig iblandt fine Medstuderende; men denne tidlige Udmærkelse avlede en Uroligheds- og Flygtigheds-Aand, der havde en skadelig Indflydelse paa hans hele literaire Løbebane. 1762 blev han Catechet i Leipzig, og faa Aar derefter overordentlig Professor i den bibelske Philologie. Som Lærd, og endnu mere ved sit Talent som Taler, erhvervede han sig megen Roes; men en Ungdomsudsvævelse, der blev kundbar, nødte ham til 1768 at forlade Leipzig. Han begav sig derpaa til Erfurt, hvor han blev ansat som Professor i Philosophien og de hebraiske Antiqviteter. Aaret derpaa og han den theologiske Doctorgrad i Erlangen. Ved sit Ophold i Erfurt udgav han et Par Skrivter, hvorved han for de derudi yttrede fære Grundsætninger indviklede sig i heftige Stridigheder. Kied af længere at opholde sig paa dette Sted, drog han i Aaret 1771 til Giesten, hvor han holdt theologiske Forelæsninger, og prædikede med meget bifald; men her geraadede han i Strid med Geistligheden, og hans personlige Opførsel, der ei nogensinde var regelmæssig, stilte ham ved den offentlige Agtelse. Som han var i Begreb med at forlade Giessen, blev han kaldet i Aaret 1775 til Manschlin i Graubunden, for der at forestaae en Opdragelsesanstalt, kaldet Philantropie. Her forblev han kun eet Aar. Utilfreds med Chefen for Jnstitutet, greb han den første Leilighed at komme derfra, og blev derpaa Superintendent i Turkheim. Her forblev han er heller længe, men sik udvirket, at det ubeboede Slot Heidesheim ved Worms, blev ham indrømmet til Beboelse, for der at indrette et Slags Philantropie. Denne Anstalt bestod ikke længe. Bardt. gjorde forgjeves en Reise til Engelland og Holland, for at faae Elever. Jmidlertid havde hans Modstandere, faaet udvirket, at han ei maatte beklæde noget geistligt Embede i Tydskland, ei heller tillodes det ham, at lade trykke noget Skrivt i dette Rige, forinden han havde tilbagekaldt sine forhen yttrede Meninger. Uden Embede og Indtægter saae han sig nødsaget til at forlade Tydskland, og tog sin Tilflugt til Preussen, og i Aaret 1779 satte han sig ned i Halle. Her holdt han Forelæsninger over Philosophie, Rhetorik og de gamle Sprog, i Overværelse af et talrigt Auditorium. Nu skulde man troe, at en Mand som Bardt, der ved sine forhen udgivne Skrivter havde paadraget sig saa mange Ubehageligheder og Bryderier, var for Fremtiden gaaet mere forsigtig og varsom tilværk, imidlertid var det ei hans Sag, at tæmme sine Lidenskaber, og saavidt som muligt at holde Fred. J Halle vedblev han, som paa andre Steder, hvor han havde opholdt sig, at udgive Skrivter, hvorudi han hverken skaanede den af Staten sanctionerede Religion, eller Geistligheden; de deraf flydende ubehagelige Følger bevægede ham til at forandre Opholdsted; derpaa valgte han til Bopæl et Sted, kaldet Viinbjerget, der laae i Nærheden af Halle; her holdt han i adskillige Aar Caffe= og Skienkehuus; men da han i denne Stilling ei heller kunde bare sig og holde inde med sit utidige Skriverie, og udgav 2de Skrivter af fornærmelige Udladelser mod den preussiske Regjering, saa blev han dømt til 2de Aars Fæstningsarrest i Magdeburg; Dommen blev omsider formildet til eet Aar. Efter Løsladelsen begyndte han den forrige Næringsvei. Da hans Bopæl laae i en behagelig Egn, og kun en Fjerdingvei fra Halle, saa skeete det, at til visse Tider beløb Antallet af de der forsamlede Gjæster sig til 4 a 5000 Personer. Reisende, der ankom til Halle, vare begierlige efter at see en Værtshuusmand eller Tracteur, hvortil ældre og nyere Tider neppe har Magen at fremvise. Thi forinden han greb til denne Næringsvei, havde han taget Magister og Doctorgraden, været Catechet, Professor ved fire Universiteter, Superintendent, Director ved tvende Opdragelsesinstituter, og derhos gjort sig bekjendt ved adskillige paafaldende Skrivter; da han talede meget og vel for sig, var morsom og uudtømmelig paa vittige Jndfald, saa var Søgningen for den meste Tid hos ham overordentlig stor. En saadan sælsom og underlig Rolle spillede Bardt, der døde i Aaret 1792. Tidlig anført til Videnskabelighed, og udrustet af Naturen med heldige Talenter, naaede han i en ung Alder sjeldne Kundskaber og Jndsigter; men med alle de udmærkede Fortrin han besad, fremfor saa mange andre, savnede man hos ham den Sinds rolighed, det Alvorlige, Adstadige og Ulastelige i Forhold og Væsen, der er saa saare nødvendigt baade for Videnskabernes Dyrkere, saa og for Embedsmændene, saafremt det er deres Agt og Attraae, i de dem anbetroede Kredse, at vorde Andre til Gavn og Nytte. Nu vil jeg anføre Exempel paa et Par Personer, der, endskjønt sildigere dannede end ovenanførte, dog gjorde temmelig god Fremgang paa den videnskabelige Bane, og dermed forbandt en dydig og retsindig Vandel. Pontoppidan *) Videre om Bardt kan læses i Conversationslexicon, oversat efter den tydske Original af Overlærer H. A. Kofod, andet Hefte, S. 247 og 248, saa og Journal for Politik, Natur= og Menneskekundskab, Mai 1794, fortæller om en vis Svend Nordbag, der i sine yngre Aar var Hofcapellan hos Kong Svend, Estridson, at han (nemlig Nordbag) vel kunde læse Latin, men forstod kun saare lidet af dette Sprog. Nu var det Skik og Brug paa de Tider, at Messen eller Collecten blev afsjungen i det latinske Sprog. J samme fandtes iblandt andre disse Ord: Protegat Deus Regem famulum suum d. c. Gud beskjerme Kongen sin Tjener. En vis Hofofficiant, der har Nag til Norddag, og kjendte hans svage Jndsigter i det latinske Sprog, tragtede efter at spille ham et Puds; til den Ende udslettede han i Ordet samulum de tvende første Bogstaver, og det paa en fiin og ukjendelig Maade, saa at der kom tilat staae mulum, hvilket Ord bemærker et Muulæsel. Da nu Kong Svend Estridson, der forstod Latin, Søndagen derpaa kom i Kirken, og Nordbag, ved at afsynge Collecten, ei mærkede den begaaede listige Streg, men reciterede mulumistedetfor famulum, saa blev vel Kongen derved opmærksom; men da han siden kom efter, hvorledes det hængte sammen med denne Sag, og derhos kjendte Nordbag som en redelig og retsindig Mand, saa var det langt fra, at han tog ham denne Feil ilde op, men fattede den Godhed for ham, at han lod ham reise til Bologna i Jtalien, hvor der paa den Tid var en berømt Høiskole. Efter nogle Aars Ophold paa dette Sted vendte han tilbage til Fædrenelandet, bringende med sig det Skudsmaal, at have med Flid, og Jver dyrket de boglige Konster, og gjort stor Fremgang i samme. Efter Hjemkomsten stog han Tid efter anden til Bispestolen i Roeskilde. Udi dette Embede skal han, efter Saxos Beretning, have viist sig som en lærd, aarvaagen og veltalende Bisp, og derhos udmærket sig ved Velgjørenhed og en sjelden Gavmildhed. Da han Aar 1094 satte sig for at gjøre en Pilegrimsreise til det forjættede Land, skal Døden have overrasket ham, da han var ankommen til Den Rhodus. *)*) Pontoppidans Annaler, 1ste Deel, S. 133. Længslen efter Døden.