Københavns Adresseavis, 1762-08-23
Det er 162 Aar siden Acad. Auditorium blev bygt, 1600 Det er 147 Aar siden Børsen i Kiøbenhavn blev bygt, 1615. Det er 146 Aar siden det Ostind. C. i Kbh. blev opr. 1616. Det er 139 Aar siden Regenzen i Kbh. blev færd bygt, 1623. Det er 132 Aar siden Conventhuset blev stiftet, 1630. Det er 109 Aar siden Bogtr. blev anl. i Christiania, 1653. Det er 104 Aar siden Kbh. Jndb. fik Adel. Friheder, 2658. Det er 101 Aar siden første Høyeste Rets Jnstr. bl. udg. 1661. Det er 89 Aar siden Giethuset blev bygt, 1671. Det er 74 Aar siden Chr. V. St. bl. ops. p. K. N. Torv, 1688. Det er 80 Aar siden Ober=Hofretten blev opr. i Norge, 1682. Det er 73 Aar siden Borches Collegium blev stiftet, 1689. Det er 71 Aar siden Ehlersens Collegium blev stiftet, 1691. Det er 140 Aar siden Stip. Rosenerantzian. blev stiftet, 1622. Det er 121 Aar siden Stip. Brochmann, blev stiftet, 1641. Det er 51 Aar sid. Student, fik Frih. i Kbh. at bære Liig, 1711. Om lille Annes Forlovelse og Bryllups Anstalter. en lille Anne leed imidlertid saa meget. At saadan Medfart før fik gjort en Steen bevæget, End hos Forældrene var den Barmhiertighed, Som dog almindelig mod Børnene har Sted. Hun faldt paa sine Knæ, hun bad med salte Taare De hendes ømme Sind ey længer skulde saare, Hun ikke mægtig var at elske af sig selv, Og ingen Kilde fandt til Kierlighedens Elv. Hun dem forsikkrede, det var ey for hans Alder, Men for hun fattedes den Jld man Elskov kalder, Hun svor dem helligt til, hun vidste ikke ret Hvad det at elske var, men de ey troede det. De vilde endelig med Magt af hende vide, Om hun da ingen af de andre kunde lide, Men da hun sagde Ney, saa fik hun Prygl og Slag, Og saadan Medfart var bestandig hver en Dag, De raabte stedse paa, som Barn hun burde lyde Og giøre efter det, de vilde hende byde. J alle andre Ting, den Stakkel svarede, Jeg dem adlyde vil med stor Fornøyelse. Men til et Ægte=Val bør Kierlighed og føre, Og naar jeg fattes den, hvad skal jeg da vel giøre? O, sagde begge To. Det er kun Pølse=Snak, Tag du din Herremand og Himmelen betakHvad Kierlighed angaaer, den kommer nok med Tiden, Faaer du ham først til Mand du elsker ham nok siden. Hun græd og sagde Ney. Saa fik hun Prygl og Slag Og saadan Medfart var bestandig hver en Dag. De sagde: Tør dit Skarn vel sige, du er dydig, Naar du dig viser nu i denne Post ulydig, Og ey vil ægte ham, Fyldig, du slemme Skarn, Du er ey længer værd at kaldes for vort Barn. Viid at vi begge To dit Beste ikkun søge. Et Pigebarn ey bør med Lykken saadant spøge; Saa got et Tilbud som af Junkeren dig skeer, Det maae du vide vist, at du faaer aldrig meer. Hun sagde: Ligegot; jeg leve vil allene, Jeg heller for mit Brød hos ærligt Folk vil tiene, End ægte Junkeren. Saa fik hun atter Slag, Og saadan Medfart var bestandig hver en Dag Hun høystforvirret var, og hartad paa det sidste Blev gandske taabelig og ingen Redning vidste, Hun vilde løbet bort, men hun indsluttet saa, Hvorledes skulde hun sig nu vel bære adAl hendes Bøn og Graad ey frugtede en Smule, Hun gjerne havde sig i Jorden vildet skiule, Og været meer tilfreds med Munden fuld af Muld, End ægte Junkeren med alt hans Gods og Guld. O alt for haard en Magt mod Pige=Børn at øve Det er at sette dem og deres Dyd paa Prøve. O en forbandet Lyst til Verdens Lokke=Kram, At høre sligt om Folk er jo den største Skam Forældre som kun har et Barn, en dydig Datter, Og selv har Midler nok, en saadan Slutning fatter, Ved daglig Prygl og Slag at tvinge hende til, At hun skal ægte hvem de foreskrive vil Skiønt hun med Suk og Graad sig ynkelig beklager, Hun kand ey elske ham, hun hannem ey fordrager; Men for hans Penges Skyld hun hannem ægte skal. Hvad Lykke stikker vel i saadan Capital Hvad vil vel Slutningen af Ægteskabet blive, Om end Forældrene det kand igiennem drive Mon saadan voldsom Tvang ey giør, at beste Barn, Kand falde til en Last og blive verste Skarn: J slig Omstændighed hvad skulde Anne giøre? Der ingen var med hvem hun kunde sig raadføre; Med alle Overleg, og al sin Skiønsomhed, Hun i Bedrøvelse dog stedse var bested. Hun fuld af Tanker laae en Nat og eftertænkte Al den Ulykke som nu hende overhængte, Om hun ey fandt sig i at ægte Junkeren, Som dog ey andet var end Sorg paa nye igien. Tilsidst besluttede dog denne silde Pige, Et haardt aftvunget Ja om Morgenen at sige, For at befrie sig fra de mange Hug og Slag Som hun var vissere end Mad hver lyse Dag. Da efter deres Skik de komme Dagen efter, Og paa det svage Sind faldt an af fulde Kræfter, De store Øyen fik, da Anne sagde Ja, Hun vilde lyde dem og Herremanden tae. Fornøyelse og Lyst hos dem sig gav tilkiende, De begge vexelviis om Halsen fulde hende. De sagde. Det er vel, det er dit store Gavn, Nu er du lykkeligst i hele Kiøbenhavn. Da Junkeren han kom, han blev saa glad derover, At han paa Timen til de Fattige bortlover, En Daler, to Mark strax naar Bryllupet var klart, Og efter Junkers Død den anden halve Part. Han plev saa hierteglad, han hoppede af Glæde; Hans Elskov vilde knap saa megen Tid tilstæde, Man Bryllups=Sagerne ret kunde faae i Stand For dem som rige Folk, og ham som Adelmand. Den længste Tid han gav det blev kun storten Dage, J samme maatte de fornøden Omsorg drage, At alting færdigt blev. Der strax blev Anstalt gjort, Og selv Begyndelsen saae ud til noget stort, Sig Glæden Timeviis i Huset nu forøgte, Det var en Lyst at see, hvor Junkeren han spøgte, Og Anne Moer med Fliid saa venlig viste sig, At ingen kunde see hun var modbydelig. Hun sad paa Junkers Skiød, og Junker kyste hende, Og ønskte Bryllupet var lykkeligt til Ende. Hun havde liflig Røst, og ham fornøyede Med en og anden Sang og velsat Arie. Man sig imidlertid paa Bryllupet belaver, Og til bestemte Tid man alting færdigt haver. Min maatte Skialdre=Aand den gyser hartad ved, At skulle qvæde og saa stor en Herlighed. Dog vil jeg gandske kort en Deel deraf beskrive, Som mod det hele alt vil meget lidet blive Thi dets Berømmelse af mig kun agtes kand At laane Solen Jld og skienke Havet Vand. Da Bryllups=Dagen kom, var Luften, reen og stille, Og Solens Straalers Glands man funklende faae spille. J Kielsens hele Gaard var alting pænt og net, Men endnu allermeest i Brudekammeret. Der stod en Brude=Seng hvis Mage neppe findes, Hvert Øye ved dens Ziir var færdig at forblindes.