Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1834-12-26
Frankerig. "Man vender med Stormskridt tilbage til Restaurationen!" kunde Man vel fristes til at udraabe med Temps, naar Man erfarer, at den første Afdeling af den polytechniske Skole, dette Frankerigs og Revolutionens Jndlingsbarn, er bleven opløst, 145 Elever, som hørte til denne Afdeling, ere sendte hjem. Den Aand, der besjælede denne kraftige Ungdom, havde længe været en Anstødssteen for Modstandens og Tilbagegangens System, nogle larmende Optøier i de sidste Dage gave derfor en velkommen Anledning til Opløsningen. Man frygter for, at samme Skjebne vil ramme den anden Afdeling, som aabent har viist sin Sympathie for sine Kammerater. J Publikum er Man høist utilfreds med denne Forholdsregel, da Man er af den Mening, at de Optrin, som have foranlediget den, ere fremkaldte ved Oberst Thouvenels alt for store Strænghed. Ogsaa har Pairskammeret med Standhaftighed udført sin Beslutning, at stække Vingerne paa et Revolutionens Barn og Organ, idet Hr. Rouen (S. 82627) er dømt til 21 Aars Fængsel og en Mulkt af 10,000 Fr. Denne mær VII Fabriks opsliteter, kelige Sag, som udmærkede sig ved en hvist interessant Episode, havde fremdeles følgende Gang: Efterat Hr. Rouen, var indført i den af Tilhørere overfyldte Pairssal, med sin for den Dag af Fængslet løsladte Ven og Forsvarer Hr. Carrel, erklærede han, at han paatog sig Ansvaret for den paatalte Artikel, skjøndt han ikke var dens Forfatter. Derpaa talede han Noget om sit tidligere Liv, der stedse havde frembudt en Række af Kampe imod Restaurationen, snart aabent, snart som Medlem af hemmelige Sammensværgelser, og - tilføiede han - dengang blev jeg forsvaret af visse Folk, der da vare mine Medskyldige, men som jeg idag seer iblandt mine Dommere." Alles Øine vendte sig imod Hr. Barthe, som ikke kunde skjule sin Forlegenhed. Hr. Carrel begyndte derpaa Forsvaret saaledes: "Jeg veed ikke, om de, mine Herrer Pairs undre Dem over, at være blevne vore Dommere; men saa meget er vist: vi ere forbausede over, at skulle staae for Deres Domstol, og gik nu over til at vise, hvorledes Pairskammeret for 4 Aar siden stod som Anklaget for det seirende Folk, hvilket Man dengang kaldte det souveraine, og maatte underkaste sig den Reform, som National dengang havde forlangt. Ved en Feiltagelse meente han, var da den Undtagelseslov bleven staaende, som tillod Kammeret at være Dommer i sin egen Sag. "Men, hvor have Tiderne forandret sig - vedblev han ; hvad har Folket beholdt af sine Juli=Erobringer: et Emblem: den trefarvede Fane; et Ord: Folkesouverainiteten; et Exempel, der, som jeg haaber, ikke vil være spildt for Fremtiden." J det fortsatte Forsvar bad han Friheden og Landet om Forladelse, fordi "Naational havde været den Journal, hvorfra den første Opfordring til Dynastiet Orleans var udgaaen; dens Fiendtlighed imod Pairskammeret var ligesaa gammel som dens Tilværelse, og den havde til alle Tider indeholdt ligesaa skarpe Artikler imod det som nu. Til Beviis forelæste han Tvende, som hvis Forfattere han nævnede to Tilstædeværende -Hr. Mignet, nuværende Statsraad, (som søgte at skjule sig bag ved de Nærmestsiddende), og - Ministeren Thiers. Den Sidste var saa skarp, at den endog fremkaldte Uroe hos mange Pairs, som Hr. Carrel da mindede om, at det var ikke ham, men Hr. Thiers, der talede saaledes. Han drog nu stærkere og stærkere tilfeldts imod Kammeret, indtil han endeligen kom til at berøre Marskal Neys Proces, som det havde vægret sig ved at underkaste en Revision. Her - udbrød han - standser jeg af Ærefrygt for dette berømte Offer. Jkke han, men hans Dommere trænge til en Revision!" Dette forekom Præsidenten, Hr. Pasqvier, for stærkt, han vilde fratage Hr. Carrel Ordet, dersom han ikke tog dette Udsagn tilbage. En af Pairerne, GeneralExcelmanns, vilde tage sig af ham; men ogsaa ham forbød Præsidenten Ordet. Hr. Carrel vedblev dog med stærk Stemme: "Jeg har sagt og bliver derved, at Marskal Neys Henrettelse var et Snigmord, som ikke for hans Skyld, men for Dommernes trænger til en Revision. Er her nogen af Marskal Neys Mordere tilstæde – (der vare Flere) –, saa vove han dog, at opløfte sin Stemme, for paany at anklage mig for Fornærmelse. Jeg føler mig lykkelig ved at være den Første, som indenfor selve disse Mure har protesteret imod dette skjændige Mord!" (Her lød Bifaldsraab fra udstil 32. Tilhørernes Pladser, ja endog nogle svage Bravoer i Salen). Overvældet af sin Følelse traadte General Excelmanns atter op, og udraabte, skjøndt Præsidenten paany forbød ham Ordet: "Jeg erklærer, at jeg istemmer Alt, hvad Forsvareren i denne Henseende har sagt, ogsaa jeg erklærer Marskal Neys Domfældelse for et skjændigt Snigmord!" (Stormende Bifald). Præsidenten fratog nu Hr. Carrel difinitivt Ordet, fordi han ikke vilde lade Marskal Ney ude af Spillet, hvilket han erklærede han ikke kunde, naar hans Forsvar skulde være fuldstændigt. Hr. Rouen erklærede ligeledes, at hans Forsvar var ved Præsidentens Færd blevet ufuldstændigt, hvorfor der ikke blev andet tilbage for ham, end at protestere imod Dommen. Kammeret erklærede derpaa med 138 Stemmer imod 15 Artiklen strafskyldig, hvorpaa Hr. Carrel bad Pairerne, at skjelne imellem National, og Hr. Rouen, som kun i kort Tid havde været dens Redakteur, hvorfor han bad dem, at idømme Tidenden den høieste Mulkt af 10,000 Fr.,(hvilket ogsaa skete), men derimod at indskrænke Fængselstiden for Hr. Rouen. Alligevel blev dog denne bestemt til 2 Aar! Alle uafhængige Tidender ere enige i, at Pairs kammerets Færd har vel været skadeligt for National, men endnu langt skadeligere for selve Kammeret, som det ikke baader, at vinde slige Seire, da den offentlige Mening angaaende det saa temmelig nøie stemmer overeens med "Nationals." Hvad der meest frapperer ved denne Dom er, at Dhrr. Thiers og Mignet ogsaa vilde være strafskyldige for Pairskammeret, dersom de ikke havde svigtet deres tidligere politiske Tro. Den modige Optræden af GeneralExcelmanns, der staaer i godt Minde fra det korte Feldttog 1815, er i Alles Munde. Den gamle Soldats ædle Forbittrelse - yttrer Koureren, desangaaende - Uvillien hos en Mand af Ære brøde løs i hiint Sjælens Udbrud, intet Svar, ikke engang en Mumlen lod sig høre, selv de Jntoleranteste bleve bøiede under hiint bydende Ords Magt; Præsidenten, der endnu kort forud saa let kom i Fyr og Flamme, sad som fastnaalet til sit Sæde; hele Forsamlingen blev stum; kun Tilskuernes Tribuner rystede Salen med deres bifaldsklap; det var, som havde en overordentlig Begivenhed tildraget sig; Sandheden var kommen af en Æresmands Mund. Vi ville holde fast paa hine ædle Ord; vi ville indgrave dem i Erts; de trøste i Epoker, som vore, for det Skuespil, vi ere fordømte til at bivaane; de vække atter Mod og Haab hos dem, som vilde fortvivle; de vise de Fremmede, at den gamle Nationalære endnu lever i Hjertets Dybde; de ere den eneste Godtgjørelse for den Proces, som nu er paakiendt." – Man har i Paris allerede aabnet en Subskription, for at betale Nationals" Mulkt.