Aarhuus Stifts-Tidende, 1847-07-10
J det for hende af Nyt opbyggede Palads, hvor hun daglig forener de meest udmærkede Personer om sig, havde hun den Ulempe, at Kaminen i hendes Boudoir bestandigt røg. Architekterne og andre Røg kunstnere erklærede eenstemmigt: det var umuligt at fordrive Røgen, eftersom Kaminen intet Træk havde. Lola kom herved i Fyr og Flamme. Velan, J Stympere!" raabte hun i den største Vrede: "saa sætter da en Jesuit op paa Taget; J vide jo, at disse Folk trække Alting til sig. Men Jesuiterne og deres Parti fordømme da ogsaa den lille Spanierinde ned i Helvedes Afgrund; for at hævne sig paa hende, have de, under Authenticitetens Stempel, udspredt følgende Anekdote: "En høi Person havde i disse Dage en sælsom Drøm. Han drømte nemlig, at have seet tre Rotter, en feed, en mager og en blind. Denne Drøm sysselsatte ham meget levende; han lod en berømt Drømmetyderske i München komme, og opfordrede hende til, at udlægge Drømmen. Hun svarede: "Den fede Rotte er Lola Montez, den magre er Folket, den blinde er De selv. En Nat i f. M. udbrød der i Darmstadt pludseligt Jldløs i den af Grevinde von Gørlitz beboede Bel-Etage. Man trængte med Magt ind i hendes Værelse, og fandt den ulykkelige Kone, liggende paa Gulvet foran sit Skrivebord, forbrændt, død, næsten ukjendelig. Hendes sørgelige Død synes ikke at have været tilfældig; Hun leed af den sorteste Melancholie og havde allerede tidligere gjort et Forsøg paa, at tage sig selv af Dage, men var bleven frelst. Flere Omstændigheder hentyde paa, at hendes Død har været forsætlig. Hele Dagen havde hun holdt sig indelukket i sit Værelse og ikke været tilgængelig for Nogen. Hendes Sovegemak maatte aabnes med Magt. Skjøndt hun hele Dagen havde været hjemme, var hun dog klædt en galle, som om hun havde villet kjøre til Hove En prægtig Atlaskeskjole og et kostbart Perlesmykke af 20,000 fl. Værdi omhyllede, halvt forstyrret og forbrændt, det ukjendelige Liig. Hoved og Hals vare ganske forkullede; det maa have været en meget concentreret Forbrændingsproces, der her har fundet Sted. Statspapirer af 100,000 fl. Værdi ere brændte med. Man var nys kommen paa det Jndfald, at reise et prægtigt Monument for Fyrsten af Reus-Loben stein, i Anledning af hans Regjeringsjubilæum. Det var velmeent, thi Folket elsker Fyrsten, og han fortjener det. Alle Anstalter vare allerede trufne. Model lerne vare færdige, og Støbningen var forberedt. Da hører Fyrsten tale derom. Han lader sig Sagen foredrage og resolverer øieblikkeligt: "Det huger mig slet ikke, at faae et Monument af Jernstøberen eller Steenhuggeren. Jeg kan selv gjøre mig et Monument, og jeg kan ogsaa reise det selv. Jeg vil gjøre det, og reise det i mine Undersaatters Hjerter. Det vil klæde godt og jeg vil have baade Ære og Glæde deraf." Man forestillede ham, hvor bedrøvet man vilde blive, hvis Forehavendet maatte opgives. Forgiæves, "Det skal have sit Forblivende ved hvad jeg engang har resolveret," sagde Fyrsten smilende: At monumentisere er min Sag, og jeg vil have Lov til at gjøre det paa min Maneer."J Stuttgardt skulde nys en ung Pige begraves, som var død pludseligt. Hestene, som vare spændte for Liigvognen, vilde ikke trække; de steilede, og det var ikke muligt at bringe dem af Stedet. De maatte spændes fra og der maatte hentes andre Heste. Folket saae deri Guds Finger, paastod, at Pigen ikke var rigtig død og at man kunde høre det pusle i Kisten. Begravelsen gik imidlertid for sig alligevel.