JohanHeinsen/ENO huggingface dataset:
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-05-30
Hvad nu de af Originalen anførte sammenhængende Steder angaaer, da tillader Rummet ikke at gjentage dem her. Enhver, der interesseret sig for den Sag, see dem efter i Litteraturtidenden, og spørge sig da selv upartisk, om han med Rec. finder Grund til at sige: "Hvo vil kalde dette en dansk Oversættelse. At Hr. Gr. i Almindelighed heldig har truffet Saxos Mening, det kan neppe, nægtes; og at han har seet mere paa Aanden end paa Bogstaven, det fortjener vist at bifaldes. Enhver, der kjender det latinske Sprog, finder jo ogsaa let, at dets lange ofte indviklede Perioder, og de mange concise participialske Sætninger, ere svære Hindringer for den, der vil oversætte i vort, fra samme meget forskjellige Modersmaal. Vil nu Oversætteren følge den sædvanlige Oversættermethode, og holde sig nøje til Ordene, da gaaer det ogsaa gjerne ud over Aanden. Man undersøge blot de bedste danske Oversættelser af latinske Forfattere, som ere udarbeidede efter hiin Grundsætning; hvor ofte støde vi da ikke paa Periodebygninger, som vort Modersmaal neppe kjender sig ved. Dette kan nu imidlertid være hvad det er ved Oversættelser, der blot ere beregnede paa de mere Dannede, og hvis Bestemmelse i Almindelighed er at være Hjelpemidler til at lære at forstaae de Gamle, i det mindste saare sjelden kunne gielde for treffende Aftryk af deres Aand. Men nu en Bog, som Saxo's Krønike, skulde den oversættes i samme Smag, da maatte man i det mindste ikke have tænkt paa, at virke for menig Mand; thi denne vilde sikkert lade en saadan Oversættelse ligge, hvori den ikke gjenkiendte sit rette Modersmaal, men kun fandt et tørt, ofte trættende Foredrag. Derfor har sikkerlig Hr. Gr. handler rigtigt i at vælge den Fremgangsmaade, ifølge hvilken han først har søgt nøie at opfatte Saxo's Mening, og derpaa, uden at være Slave af de enkelte Ord, i et frit og livligt Sprog, at giengive os Originalens Aand. Men vil man nu imidlertid bestride denne Frihed i Oversættelsen, da giøre man det paa en Maade, der kan medføre et afgjørende Resultat, men dette naaes ikke ad den Vei, man hidtil har valgt, ved blotte Citater af Original og Oversættelse. En vil sige: "Det behager mig ikke. En Anden: "Det behager mig, og den Enes Ja kan jo da være saa godt som den Andens Nei. De gaae ud fra modsatte Grundsætninger, disse maa altsaa først undersøges, før det kan afgjøres, hvis Dom der har den største Vægt. Et fast Punkt maa der være, hvorfra man kan gaae ud, et Hovedspørgsmaal, som kan afgjøres.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-05-30
At nu Hr. Sr. er afveget fra den sædvanlige Oversættermethode og har valgt en friere, deri er man enig. Hovedspørgsmaalet, der skal afgjøres, er altsaa: Er denne Grundsætning rigtig eller ikke; thi paa den er Oversættelsen bygt, og fra den er den som nødvendig Følge udsprungen; hermed maa den staae eller falde. Bevises det at hiin er vrang, da maa denne som følge deraf ogsaa forsaavidt være mislykket; men er den rigtig, og dette er Jndsenderens Overbeviisning, da maa man vist erkiende Oversættelsen for særdeles vel lykkedes. Naar dette Hovedpunkt er bleven afgjort, da først kunne de anførte Steder, af Original og Oversættelse faae deres behørige Vægt, og, valgte med Upartiskhed, bidrage til at fælde en rigtigere Dom om Oversættelsen i det enkelte. Den Rec. der da efter en grundig Læsning af Bogen, seer sig istand til at opvise Steder, hvor Originalen er misforstaaet, og med Aand og Smag rette hvad der behøver at rettes, han fortjener Enhvers Tak, men den, hvis Ledestjerne kun er Partiskhed og Eensidighed, bør tie. Det er langt fra Jndsenderens Hensigt, at sværge paa hvert Ord i Oversættelsen, eller stemple den som fuldkommen i Alt; det bliver jo intet menneskeligt Arbeide. Lad der være mangen Sætning, der kunde nøiere udtrykkes, mangt et Ord, der kunde heldigere vælges: men skal dette afgjøre et saadant Værks Værd, Er nogen saa snæver hjertet, at han for enkelte i hans Ører stødende, Udtryk, kan glemme alt det herlige der findes, nu han lægge Bogen hen, for ham er den vel ikke skreven. Men ærlig og oprigtig maa Jndsenderen erklære, at denne Bog har skjænket ham mangen en glad Time, tryllet ham tilbage i hine fjerne Tider, hvis straalende Glands den maler, nedrevet Skranken, som de mange Aarhundreder, have opreist mellem dem og os, og banet en Vei, af hvilken Aanden kan fare did, skue deres Daad, og gjennemtrængt af dette herlige billede, vende tilbage, for som de, at fuldføre den beskikkede Gierning i Livet. Derfor er denne Bog ham saa kiær, og aldrig skal han glemme den Ædling, der saa ufortrøden offrede Tid og Kraft for at tjene sit Fædreneland.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-05-30
Opfordring til Hr. Pastor Wedel i Everdrup.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-05-30
I mange Tider har man nu paa forskjellige Maader og ved forskjellige Leiligheder læst Deres Udfald imod og Anfald paa Skolelærerne, Seminarister og Seminarier. Hvorledes disse Deres Yttringer bør bedømmes, derom kan iblandt sindigt Tænkende kun være een Stemme. Men da det uagtet Alt, hvad De uleiliger Dem med at skrive derom, er umuligt ret at indsee, hvad det egentligen er, De har imod Skolelarere og Seminarister, saa opfordres De herved til, offentligen og bestemt at fremsætte Dette, med den Sindighed og Upartiskhed, som man er berettiget til at fordre af Enhver, der vil yttre sig imod en heel Stand. Der skal da gives dem Svar i samme Tone, og Sandheden - men ikke Lidenskabeligheder, haanende Spidser og aldeles uvedkommende Vittig hedsøvelser, vil da ved Sagens Drøftning kunne fremkomme.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-05-30
Jndsenderen af Dette, som hermed opfordrer Dem, er en af Deres Embedsbrødre, er selv Præst, og uagtet han kun er omtrent saa gammelt Menneske, som De er Landsbyepræst, (see Skilderiet No. 41 d. A.), saa haaber han dog, at De ikke af den Grund vil underkiende hans Opfordring. Naar Deres Velærværdighed fremsætter i Kjøbenhavns Skilderie - som jo er det Sted, hvor man hyppigst seer Deres Skriverier, som De selv behager at kalde det - hvad De egentlig har imod Seminarister og Seminarier i det Hele, da skal Jndsenderen af Dette i samme Blad stræbe at besvare Dem, og nævne Dem og Publikum sit Navn; thi da, mener han, er det Tiden. Da hans Embede iøvrigt giver ham Arbeide nok, og levner ham kun liden Tid til Skriverier - noget Præsterne desuden, mener jeg, have rigelig nok af – saa ønskes, at Sagen selv alene, uden nogen Jndblanding af aldeles uvedkommende Ting, maa komme under Betragtning. En Præst.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-05-30
(Jndsendt.) Det er en ikke priselig Skik, saavel i vore egne som i tydske Tidsblade, at optage Stykker af danske Blade, uden at nævne sin egentlige Kilde. Ei at tale om, at det røber en saare smaalig Forfængelighed, at ville prunke med fremmede Fjere - saa er dette tillige høist skadeligt for Literaturen. Ofte ere Afskrifterne, eller Oversættelsen, eller Udtogen urigtige, og endnu oftere indsnige sig Trykkeil. Jstedetfor at den tilkommende Historieskriver eller Publicist ellers kunde raadføre sig med Kilden, saa maa han nu lade sig nøie med Noticen, saaledes som den i et andet Blad er copieret, enten i Originalsproget eller Oversættelsen. Kjøbenhavnske Blade anføre stundom Provindsialblade som deres Hjemmel for Artikler, som disse Blade allerede to Postdage i Forveien have taget af et andet kjøbenhavnsk Blad, og tydske Blade lade sig nøie med at anføre "ein hiesiges Blatte. - Anmelderen skjønner, ikke hvorfor man er saa ængstelig for at nævne sin Kilde. Enhver opmærksom Læser vil jo dog nok vide hvor han første Gang har læst et Stykke(Slutning af Anmeldelsen angaaende Hr. Justitsraad Stenfeldts til det Kongel. Landhuusholdnings Selskab indsendte Forslag os.v. see forr. No.)
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-05-30
Det Forfatteren foreslaaer i den 24 25, 26 og 27, til Hegns-Lovenes Skjærpelse og nøiere Bestemmelse, forekommer Jndsenderen vel grundet; men derimod er det besynderligt, at Forfatteren ganske forbigaaer den Ufred, som foraarsages af løse Hunde, vilde Dyr og Folk, der, uden Nødvendighed, overstige en Eiers Hegn, hvor ingen Vei eller Stie er, eller bør være. Jkke allene Jagthunde beskadige Jordernes Afgrøde, naar de om Sommeren føres derigjennem, eller jage med Vildt, men endog andre løse Hunde, især nær ved Byerne, samles ikke sig, den flokkeviis og paa den skammeligste Maade ned baltre Sæden. Naar den Jagtberettigedes vilde Dyr, enten enkelte, eller undertiden flokkeviis, nedtræde og opæde Frugten af Bondens Arbeide og Bekostning; mon det da kan bestaae med Retfærdighed og Hegns lovenes nu antagne Grundsætning, at Eieren selv skal vogte sin Afgrøde, at han ikke engang har Ret til, ved høie og spidse Stavre, at forhindre Adgangen, men blot maa bortkyse Vildtet og dette endda ikke ved Hunde, eller paa en saadan Maade, at Dyret derved kunde blive udsat for Beskadigelse.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-05-30
Bonden kan ved blot Øiemaal, med temmelig Nøiagtighed beregne saavel rette, som krumme Liniers Længde. Han søger altid, saavidt mueligt, den korteste Vei. Dette er Aarsagen, hvorfor man ofte seer en Bonde, naar han skal et eller andet Sted hen, hellere kryber over fleere Gjærder, eller Diger, end følger den alfare Vei, naar han kun troer derved at kunde spare paa Gangen; men derved lider Hegnet og ofte Jordernes Afgrøde, især om Efterhøst, Vinter og Foraar, betydelig Skade; thi paa disse Aarets Tider, troer Bonden han har Ret til, at skyde Gjenvei hvor han vil, og bryder sig ikke om, eller tænker maaske ikke engang paa, at naar flere paa eet Sted overstige et Hegn, eller gaae over en Ruge eller Klever Ager, da bliver der, inden kort Tid, Gab paa Hegnet og Gangstie over Jorderne. Det er, saavidt jeg skjønner, indlysende: at disse Ting bør ikke saa at være, men at Statens Love kraftigen bør haandhæve Fred, saavidt mueligt, saavel mod Hunde, som Sviin, saavel mod vilde, som tamme Dyr, saavel mod Mennesker, som andre levende Skabninger.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-05-30
J 29 siger Forfatteren: "Uagtet det vist nok er det rigtigste Princip, at overlade til enhver efter eget Skjøn og Overbeviisning at bestyre sin private Eiendom, uden at Regjeringen paalægger Baand, eller Tvang, saa kan det i enkelte Tilfælde dog ikke være ligegyldigt for Staten, om den private Mand saa aldeles forsømmer sin Eiendom, at den enten ganske, eller tildeels er uden Nytte. Jeg formener derfor, at det kunde gjøres enhver Jordeier til Pligt, naar paa et nogenledes betydeligt Areal af hans Jord stod skadeligt Vand, der ei havde Afledning, inden en vis Tid at bortskaffe det." Upaatvivlelig har Forfatteren her, af alt for stor Jver for Landvæsenets Fremme, ladet sig forlede til en Konklusion, som, naar den var rigtig, kunde undskylde ethvert despotisk Jndgreb i privat Mands Eiendoms Ret. For Ex. 1) Det kan ikke være Staten ligegyldigt, at Sommer-Gjødningen spildes paa Marken. Derfor skal alle Landmænd fore deres Kreature paa Stald hele Sommeren. 2) Det kan ikke være Staten ligegyldigt, at Folk slide deres Klæder saa nær, at der blive Huller under Armene og paa Albuerne. Derfor skal Politiet, eller en Commission af Skrædere, paasee, at Enhver vender sin Klædning betimelig. 3) Det kan ikke være Staten ligegyldigt, at Folk gaae deres Støvler skjæve, eller slide Sollerne saa nær, at Overlæderet derved beskadiges. Derfor skal Politiet, eller en Commission af Skoe magere, afværge denne Skade. &c. &c. Nei, Lad os for Himlens Skyld ikke alt for ofte fravige det af Forfatteren selv, som rigtigt, antagne og vist nok eneste sande Princip: "at overlade til enhver, efter eget Skjøn, at bestyre sin private Eiendom." Dertil vil den hele Nation og ethvert kultiveret Folkesamfund raabe af Hjertet: Amen, Amen, Alt hvad Statsbestyrerne, efter Jndsenderens Mening, bør gjøre, forat rette privat Mands falske Begreber om hans Eiendoms gavnligste Anvendelse er, at forskaffe ham rigtigere Kundskaber ved offentlig Underviisning, at opmuntre ved Belønninger og, saavidt mueligt, at bortrydde alle Hindringer for Oplysningens og Velstands Fremme. Skeer dette, da vil alt gaae godt, thi ingen, med sund Forstand, arbeider imod sit eget Vel. Det Forfatteren har sagt om Handel, Haandværker, Kroehold, Fattigvæsenet, Løsgjængere, Tyende Væsenet og Vei-Politiet, fortjener særdeles Opmærksomhed, især hvad Fattigvæsenet angaaer, som vil blive det fattige Danmark alt for byrdefuldt, dersom derimod ikke i Tide gribes rigtige og alvorlige Forholdsregler. Dog troer Jndsenderen, at alt dette kan bringes i god Orden af Politiemesteren ved Hielp af velvalgte Sognefogder og ridende Politiebetjente.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-05-30
J Slutningen af den 45 siger Forfatteren: Vore nu gieldende Politie=Love findes adspredte i adskillige Anordninger og stundom findes en og anden Bestemmelse, Politievæsenet angaaende, i Anordninger, der omhandle tillige ganske andre Gjenstande, enkelte Bestemmelser i ældre Politie Love ere hævede ved nye og endeel af hine ere endnu gieldende, saa at det baade for Øvrighederne og især for menige Mand er meget vanskeligt at vide, hvad der i ethvert Tilfælde er overenstemmende med Lovene." Og dog slutter Forfatteren Districts=Fogdernes Jnstrux saaledes: "J øvrigt er det Districts-Fogdernes Pligt, at forskaffe sig nøie Kundskab om de gieldende Politielove, forat kunde paasee disses Efterlevelse og vide, hvad de i ethvert Tilfælde have at lagttage." Hvorledes kombineres dette, Skulde en uindviet Jurist, om han endog var Gods Eier, Skovrider, Branddirecteur a., kunne, uden at tilsidesætte sine egentlige Forretninger, forskaffe sig saadanne vidtløftigen adspredte og forviklede Kundskaber, som selve Øvrighederne meget vanskelig kunne erhverve? Mon det derfor ikke skulde være klogest og billigst, at de vedkommende Politie-Opsynsmænd, eller Betjente, i det ringeste saalænge, indtil den foreslagne Revision af Politielovene var fuldført, bleve forsynede med ganske fuldstændige Jnstruxer, saa at de deraf med Vished kunde erfare deres Pligter og Rettigheder, samt i enhver Hensigt blive angerløse, naar de havde fulgt deres Jnstrux, uden Hensyn til, om en forborgen, eller uanført Politielov var overseet, eller ikke. Den Klogere bør altid handle bestemt og aabenhiertet med den Enfoldige. Aldrig bør Overmanden lægge Snarer for Undermanden, eller lade denne staae i Uvished om, enten han har opfyldt sin Pligt, eller ikke. Sielland, den 1 Maji 1820. Otto Frederichsen.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-05-30
Jndenlandske Efterretninger. Det oeconomiske Velfærds Selskabs Secretær, Bogholder og Casserer, Hr. Ch. Wissing, har, efter en foregaaende Jndbydelse i Adresseavisen, foranstaltet d. 26 d. M. en Generalforsamling vor de af Medlemmerne, som indtil 1816 have erlagt Bidrag. Selskabets ham betroede Capital bestaaer af 6225 Rbd. Sølv og 76 Rbd. 7 1/2 s. Sedler i Kgl. og andre Obligationer. Efter sine Love har dette Selskab samme Formaal som Selskabet for indenlandsk Konstflid, men da dets vigtigste og oprindelige Øiemed har været Brænde besparelse, saa synes det at være afveget ligesaa meget fra denne sin Plan, som Konstflidsselskabet fra den, det først gik ud fra engelske Manufacturvarers Bandlysning. Disse ere ligesaalidet blevne handlyste, som hiint besparet.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-05-30
Odense, d. 26 Maji. Den, Magners Hustrue Ulrika Boe, for at have udgivet en falsk 10 Rigsbankdalersseddel, om hvis Ægthed hun bar Tvivl, ved Høiesteret tilkiendte Straf af Fængsel paa Vand og Brød, er, i Betragtning af de oplyste Omstændigheder, af Hs. Majestæt Kongen. hende allernaadigst eftergivet, imod at hun erlægger en Mulkt af 25 Rbd. Sølv til Odense Amts Fattigkasse. - Der fortælles, at ved Assens skal en Mand have slaaet sin Kone ihiel. De nærmere Omstændigheder, og om det overalt er sandt erfares da vel snart. – J Tirsdags saae en Reisende mellem Jndslev og Middelfart et ungt Menneske ligge paa Ryggen i en Eng, som vakte hans Opmærksomhed ved dennes besynderlige stive Bevægelser med Armene. Han lod Vognen holde og gik med Kudsken hen til ham, hvor han da saae et ungt 17aarigt Menneske drages med Døden. Det var sandsynligt at han havde haft et stærkt Krampeslag; thi rundt om ham hvor han laae, havde han rykket Græsset op om sig, hvoraf endnu noget sad imellem Fingrene, der vare blodige. De reiste ham strax op og holdt ham i denne Stilling i nogle Minuter. Da der paa Stedet ikke var noget ved Haanden til at vederqvæge ham med, tog den Reisende en hos sig havende Appelsin, og knugede ham deraf noget Saft i Munden; hvorved bevirkedes, at han kom til at kaste op alt hvad han i den liggende Stilling havde været nødt til at synke, og som venteligen havde qvalt ham. Et Par Minuter derefter glædedes den Reisende vedat see ham, efter anvendte Bestræbelser, aabne Øinene. Omsider indfandt sig hans Fader, som fortalte at han allerede i 2 Timer med sin Kone havde søgt ham overalt, da det var kommet dem for Øre, at Karlen eller Manden i den Gaard, hvori han tiente, havde saa forslaaet ham i Hovedet, at man frygtede for han laae død et Sted.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-05-30
En forbikiørende Vogn fik man nu til at kiøre den Syge hiem til Forældrene, der dog nu var bragt saavidt, at han kunde røre sig noget og vaande sig; men at tale formaaede han ikke. Ved Ankomsten til Middelfart anmeldte den Reisende Tildragelsen paa Herredscontoiret, hvorfra blev lovet, strax at sende en Læge til den Syge. (Jversens Av.)
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-05-30
Aarhuus. Et nyt Selskab af den Kongl. Khvnske Theateretats Medlemmer kan ventes hertil Jylland i Sommer. Blandt Damerne nævnes Madame Spindler. Ogsaa nogle af Theatrets yngre Dandsere og Dandserinder følge med, for at give smaae Divertissements. Af Kunstnere som ventes enkelte hertil i Sommer, nævnes: den udmærkede Violoncellist Hr. Funch, Guitarspilleren, Hr. Kammermusikus Lemming, og Tenorsangeren Hr. Rosenkilde. Viborg. Ovenpaa den stærke Regn, vi havde de første Dage i Ugen for Pintse, er fulgt Storm, Bygeveir og i Pintsedagene Sommerveir og Varme. Regnormene, der under Regnveiret laae saa tykke paa den gravede Havejord, at de næsten skjulede den, ødelægge de Planter Jordlopperne have levnet, ved at trække dem overende og langt ind i deres Huller, der underminere Jorden.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-05-30
Oldenborrerne ere allerede komne, Frugttræerne blomstre frodigen og spaae os megen Frugt. Paa Marken findes store Stykker tidlig saaede Vikker fordærvede af Jordlopper. Dog hielper Regnen dem atter til Vext.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-05-30
Blandede Efterretninger. J det Pariser Videnskabers Academie foredrog i f. A. Fournier sine anstillede Forsøg over Musikens Jndflydelse paa det sunde og syge Menneske. Efter samme virker Musiken paa Nervesystemet paa to Maader: 1) i det den frembringer physiske Virkninger; 2) ved Bestemmelsen af en Reaction paa Jndbildningskraften. Hos adskillige Dyr yttre Musikens Virkninger sig paa en mærkværdig Maade. Hvad en Concert virkede for nogle Aar siden paa Elephanten i den Kongelige Hauge, er bekjendt af de offentlige Blade.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-05-30
Ved denne Leilighed beraaber Pictet sig paa en stor Puddel, der, uagtet den syntes temmelig ligegyldig saavel ved Vocal som Jnstrumental musik, dog, naar man foresynger eller forespillerden en vis temmelig gammel, ynkelig lydende Romance, først seer stift paa den Syngende eller Spillende, derpaa gaber og stedse tydeligere viser Tegn paa Utaalmodighed og Mishag, indtil den omsider sætter sig paa Bagbenene, begynder at hyle stærkere, saa man tilsidst hverken kan høre Sangeren eller Jnstrumentet. Holder man inde dermed, saa holder den ogsaa op. Man har gjort Forsøg med andre Arier og er da uden Afbrydelse igjen faldet ind i den omtalte gamle Arie. Hunden blev ganske ligegyldig, indtil denne forekom, som var ham uudstaaelig, og nu begyndte han igjen ligesom før. - Fournier søger at vise Musikens Virkning paa Nerverne og Jndbildningskraften; for Nerverne er den et Beskjæftigelsesmiddel, og paa Indbildningskraften er dens Jndflydelse forskjellig, efter Musikens Art. Man har endeel Exempler paa dens gode Virkning i Febere, og Fournier anfører adskillige, deels af gamle Forfattere, deels af hans egen og hans Venners Praxis, og iblandt andre følgende: Bourdois, en udmærket Læge, behandlede en ung Kone, der var syg af en meget ondartet Feber. Den 18de Dag opgav han Haabet om at hun skulde komme sig. Tilfældigviis fik han Øie paa en Harpe, og dette bragte denne duelige Læge paa den Jdee, at lade noget spille paa dette Jnstrument for den Syges Seng. Man hentede en flink Musikus, der i 3/4 Timer spillede udtryksfulde Stykker. Man sporede snart, at Respirationen blev mærkeligere og raskere, nu blev der spillet stærkere, snart blev Pulsen fuldere, Varmen kom igjen, den Syge sukkede dybt, der indfandt sig en critisk, velgjørende Blodafgang; Øinene aabnede sig igjen og Mælet indfandt sig atter; efter 3 eller 4 Dage var den Syge i fuldkommen Bedring og har nu i 20 Aar været fuldkommen sund. Forfatteren anfører derpaa adskillige Exempler paa Musikens Virkning paa Forrykte, og siger til Slutning, at har man end paa den ene Side for meget overdrevet Musikens Jndflydelse, saa er den paa den anden dog blevet for meget forsømt i Lægernes Praxis. Han undersøger derpaa, hvorledes og paa hvilken Maade den er at anvende, og meddeler desangaaende meget gode Raad.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-05-30
Den 20de d. M. er Sand bleven henrettet med Sværd paa en Slætte, paa venstre Side af Landeveien fra Manheim til Heidelberg. Han blev kjørt fra Tugthuset til Retterstedet, klædt i en brun Kjole og hvide Beenklæder. Hans Udseende var meget blegt og hans sorte Haar nedhængende. Hos ham sad en Tugthuusbetjent, der holdt ham om Livet, og som han talte med næsten uafbrudt. Han syntes munter og saae sig meget omkring, som det lod, for at blive seet af Folket. Da han kom til Echaffottet maatte han ledes derop. Paa Echaffottet kastede han fortrædelig et hvidt Tørklæde fra sig, og efterat hans Dom anden Gang var oplæst, satte man ham paa en Stoel, afskar ham Haaret, bandt ham Hænder og Fødder, og derpaa afhuggede Skarpretteren, der havde aftrukket Kjole og Vest, ham Hovedet, som dog først ved det andet Hug faldt. 1200 Mand Jnfanterie og 250 Mand Cavallerie vare ved denne Leilighed paa Benene. Alting gik meget roligt af: endog Sladdren tillodes ikke af det Militaire, som havde skarpe Patroner. Endeel Studentere fra Heidelberg havde indfundet sig som Tilskuere. Sands Lig blev fordet i et Hjørne af samme Kirkegaard, hvor Kotzebue er begravet.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-05-30
Jmod det Vossiske Skrift mod F. Stolberg er nu udkommet et lidet Skrift paa 140 S. i 8vo., som indeholder et særskilt Aftryk af en Bedømmelse derover, udaf det forventede 6te Hefte af Tidsskriftet Hermes. Allerede Titelen "J. H. Vos der Freie (?)viser, at Recensenten er imod Votz. J Jndledningen siger han: at endskjønt de høie Bevæggrunde, V. anfører at have havt, lade formode et høiere Formaal, saa lærer dog allerede Afhandlingens Overskrift, at en personlig Bevæggrund ved dens Udarbeidelse har været den herskende.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-05-30
For ikke længe siden har man erklæret Mad. Catalani for Sangerindernes Dronning. Fornu ei at lade Skuespillerinderne staae tilbage, har man gjort den berømte Mad. Schrøder til de tydske tragiske Skuespillerinders GeneralFeldtmarchallinde. Kun Skade at hendes Armee er saa liden.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-05-30
Et Skib, ladet med 37,000 Flasker af den bedste Champagner, stødte an mod en Pille af Broen de la Tournelle, og af 700 Kister bleve 130 beskadigede.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-05-30
Fra Mandagen den 8de Maji er, paa Foranstaltning af Bestyrelsen for den midlertidige offentlige Tegneskole, en offentlig Udstilling af Malerier og andre Konstsager aabnet i Hr. Sommers Gaard i Raadhuusgaden i Christiania, og vedvarer i 3 Uger. Adgangen betales med 24 s., til Fordeel for Tegneskolen. Catalog over de udstillede Konstsager erholdes imod 12 s. pr. Exemplar.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-05-30
Kjøbenhavns Børs d. 30 Maji. Cours. Hamb. 2 M. 252, a vista 256. Amsterd. 2 M. - , a vista . Paris 2 M. - . Spec. 256. - Specier solgtes til 15 Rbmk. 6 s. a 15 Rbmk. 7 s. Oblig. 71 1/2. Norske Rigsbanks. 17. Svenske S. 60 s. - Disconto 6 pC.