Ribe Stifts Adresseaviser, 1797-01-20
Efter Hr. Professor Langes tydske Original i Genius der Zeit Aug. 1796) Fornuft og Talevne ere de to store Fortrin, som opløfte Mennesket over andre Dyr, og ligesom giør ham til et høiere Væsen. Fornuften ophøier det indvortes, Talevne det udvortes Menneske. Den Evne ved forstaaelige Lyd at meddele hverandre vore Tanker er uimodsigelig den fornemmeste Lyksalighed vi nyde paa Jorden. Uden Talevne, vilde Menneskene ei føle nogen Tilbøielighed til et selskabelig Liv og alle selskabelige Dyder vilde være tabte. Hvilken Lyd er meere behagelig end den menneskelige Røsts Hvilken Opmuntring meere qvægende end den man nyder i en fornuftig og munter Samtale. - Den er i Sandhed ulykkelig som, tvungen af Omstændigheder, undertiden maae undvære dette Kryderie af Livet. Med Forsæt, troer jeg neppe, at nogen kan undvære det, i det mindste ikke længe. Men Samtalen maae og have en vis Hensigt, naar Sielen ikke skal blive uden al Nydelse derved. Man maae enten undervise eller opmuntre; blive underviist eller opmuntret. Men naar Personer tale sammen, som hverken have Sands eller Evne, for det ene eller det andet; saa er Samtalen en blot Øyelse for Organerne, hvorved Fornuft og Hierte blive ubeskæftigede. Jeg vil just ikke sige at man kan vente, at enhver Konge kan være en Lykurg, hver Krigsmand en Themistokkes, hver Borger en Kato, hver Geistlig en Luther - Hvo som vil ligne de Mennesker han finder i den daglige Omgang, ved slige Jdealer af Fuldkommenhed, kommer til kort, og vidsnarfinde sig eensom i Verdens Tummel. Men det kan man dog vente, at enhver som vil være blandt for Auftige Mennesker og forlanger at blive hørt, ogsaa skal sige noget som er værdt at høre. Det er besynderligt at der tænkes saa fielden paa dette ved Conversationen. Hvo som vil skrive troer ikke at det er nok at kunne føre Pennen og male Bogstaver; han øver sig ogsaa i Stiil, Forredrag og af og til ogsaa i - at tænke. Men i Henseende til Samtalen? Hvem det har Organer d. c., hvem der ikke er stum, han taler At studere sit Modersmaal og den mundtlige Foredrag, hvem falder vel saadant indOg virkelig var dette Studium ogsaa, efter Conver, sationens sædvanlige Beskaffenhed, en ligefaa overflødig som hensigtsløs Møie. De færreste Mennesker, ere tilbøielige til at tænke. Forfængeligheden vil lade sig høre, og derfor er den større Deel mere tilbøielig til at tale end til at høre. Man gaaer ikke i Selskab for at sanke ny, eller berigtige gamle Begreb, men for at anbringe allehaande Kompositioner af slet Gehalt - som man deels selv har gjort, deels faae af andre - som det reeneste Guld. Hvor lidet det sørges for Aanden ved denne Megettalen og Lidet tænken, veed enhver, som Tilfælde eller Stilling føre i de daglige Selskaber. Den som troer at glimre i saadanne Selskaber ved en fornuftig, lærerig og vittig Samtale, tager høiligen feil; men han kan være vis paa at blive anseet for en forstandig Mand, naar han har Forstand nok til at beundre andres Viisdom og Vittighed. Mer end eengang har jeg bortsendt slige sladdervurne Egoister - som bestandig snappe efter det bifald de skulde andre - med den beste Meening om min Forstand, ikke fordi jeg har ladet dem høre noget Tænkt; men fordi jeg - efter deres Jndbildning - har ladet mig sige noget meget fornuftigt eller vittigt. Ærbødig nærmer jeg mig Grev s Huus, som har Berømmelse for at være Vittighedens, Smagens og den fine Levemaades Bolig. - Jeg træder ind i det første Værelse og finder en Kreds af muntre Vittighedsjægere, som ere i en konvulsivisk Latter, over - Brillant, Grevinden lille Bologneserhund, som en kaad Dreng har klippet det venstre Øre ganske glat. Det løierlige Syn er staaleligt. - Acest dommage, (Ahdet er Skade i qvækker en gammel udtørret Dame med friske blomstrende Kinder. Mais ciest delicieur - siger en tyk vittig Herre, - i 4 Pair dun petit mattre i moitie rase, (men det er nydeligt, han seer ud som en halv barberet Smaaherre. Det er noget at lee sig ihiel af, Cest pour mourit de rire, brøler en Tredie. Jeg nærmer mig det andet Værelse, og finder en Mængde, store Herrer med meget alvorlige Ansigter. Man seer saa dybtænkende ud, som om man vilde opløse een af de vanskeligste Sætninger i Enklid. Talen handler her om den unge Herre von *** som først for kort siden blev ansat ved Krigsdepartementet, og ved Fyrstens særdeles Yndest allerede har bragt det til en virkelig Geheime=Krigsraad. Dersom det saaledes bliver ved - siger denne - saa opleve vi endnu, at Hr. von bliver vor Præsident. "Vil De ikke ogsaa give ham Ordenen. - spørger en Ridder af samme Orden med en haanlig Mine. Græveværdigheden er ham vist nok, - sukker en Tredie. - Og dersom det Partie med Grævinden har sin Rigtighed, - tillægger en bekiendtHarvar - saa bliver han oven i Kiøbet een af vore rigeste Kavalerer, og vi see hans Excellence snart kiøre til Hoffet med sex Heste for. Og saaledes vedblive Speculationerne over denne Hoffets nye Yndling. Men Misundelsen trækker saa dybe og hæslige, Rynker i denne Kreds, at jeg ikke længere kan være der, men iler til tredie Værelse. Her finder jeg et blandet Selskab. Vinduerne ere aabne og Alle stirre saa agtpaagivende paa Himlen som om man vilde forekomme den flittige Hirschel K. i at giøre en nye Opdagelse. Jeg erkynder, mig om Aarsagen til denne celestiske Stilling, og hører at Grævinden i Morgen vil foranstalte en Eete champetre, for et stort Selskab, og at man nu senderer Himlen om det i Morgen vil regne eller blive smukt Veir. Hvad var nu min Rolle i disse ere Værelser, Jeg maatte le i det første, synes alvorlig i det andet og speide Himlen i det tredie. Jeg maatte siger jeg Thi vee min Forstand og sine Levemaade, dersom jeg i det ene vilde have talet om Kants Skrivt over den evige Fred, i det andet om Misundelsens Foragtelighed og i det sidste om en værdig ulykkelig Familie, som i den næste Gade vansmægter i skiult Fattigdom.