Den Vest-Sjællandske Avis, 1822-03-19
(Fortsat) Førend vi fierne os fra Solsystemet maae vi endnu betragte visse gaadefulde Legemer, nemlig Jldkuglerne, og de Meteorstene, som sædvanligen falde ned der hvor de lade sig see, ligesom ogsaa nogle andre Pboenomener. J forrige Tider opvakte det kun Latter, naar man læste i Krønikerne, at der var til den og den Tid faldet Stene og Jern ned fra Himmelen. J den senere Tid fik Sagen et an et Udseende: der indtraf uophørlig flere Exempler derpaa i Europa, selv i Tydskland, som paa den sikkerste Maade ere blevne beviiste. Man maatte ved nu holde dette Factum for sandt; men nu begyndte Vanskeligheden, ved hvad man skulde antage disse Masser for at være, som faldt ned fra Luften undet stærke Udviklinger af Lys og med Torden, Raslen og Piben. Nogle sagde, at de kom fra Maanen, som ved vulkaniske Explosioner kastede Stene ned paa Jorden; andre sagde, at de bleve dannede i vor Armosphære, endnu andre formeente, at de høre til de i store Verdensrum, og have kun tilfældigviis forvirret sig til os, nogle sagde endelig: at de kom fra ube hendte Egne ved Nordpoten og bleve kastede over Jorden ved en electrisk Frastødning. Sagen er endnu langt fra at være bragt saavidt, at den kan betragtes som afgjort, og et ligesaa tvivlsom, som hvorledes de svenske Granitblokke ere blevne sprængte udover det østlige England, Holland, det nordlige Tydskland og hen til Kønigsberg, imedens de danske Øer ere blevne forskaanede for dem. Vil man udlede dem fra Maanen, saa maae de saa problematiske Maanevutcaner have en Kraft til at kaste dem 8000 tydske Mile og høiere, for at hæve dem ud over Virkekredsen af Maanens tiltrækkende Kraft, og bringe dem ind i Jordens Tiltrækningskreds. Vulcanerne paa Jorden formaae ikke noget saadant; thi det høieste Steenkast, som man har iagttaget, udgjør omtrent kun 8000 Fod. Dog maae man betænke, at Maanens tiltrækkende Kraft, paa dens Overflade kun er omtrent 1/2 saa stærk som paa Jordens Overflade; og at Udkastelses Kraften der kun behøver at være 1/2 saa stærk som her. Skulde de komme fra vor Armosphære, da bliver Spørgsmaalet, hvor megen Tid hører til deres Uddannelse, og hvorfor falde de tildeels 10 til 40000 Pund tunge Legemer ikke før ned, og især hvorfra have de den udyre hurtige fremstræbende Bevægelse til Siden, ofte af 3, 4 og flere Mille i Secunden, Den berømte Chladni i Wittenberg har nu samlet alt hvad der forekommer i Krønikerne og andre Steder, om de Stene, som ere faldne ned fra Luften, og han opregner flere hundrede Exempler af dette Slags. Efter hans Mening ere alle disse Phornomener, ja selv Støvregn af kosmisk Oprindelse, det er: de komme fra det store Himmetrum, og blive kun tilfældigviis opfangede af Jorden i dens Løb. Saalænge imidlertid alle disse Legemer samtlig, kun ere sammensatte af bekiendte fordiske Deele, af Jern, Svoverkies, Nickelmetal, Qvarts, og andre saadanne kan man ikke overbevise sig om, at de ere komiske. Det var dog besynderligt, om da allerede Pautterne, som ere os saa nær, og som vi kunne nutte os til af deres ganske forskiellige specisiske Tyngde ere sammensatte paa en saa ganske forskiellig Maade, nu alle de Legemer, som komme til os fra en Afstand, som man ikke kan bestemme hvor stor den er, skulde netop bestaae af Jern, Qvarts o. s. v. Dog maa man tilstaae, at man ikke kan sige noget bedre om deres Oprindelse, som er meere sandsynligt; men om man endogsaa vilde forsvare den ene ene eller den anden Mening, saa vilde der dog altid blive Jndvendinger tilbage, som maae sy(Forts.) nes igiendrivelige.