Aarhuus Stifts-Tidende, 1821-05-24
(Jndsendt.) Ved Linas Konfirmation. Jeg kiender en Pige, et vennehuldt Blod, Saa from og forstandig, saa om og saa god; Til Fader og Moder saa barnligt hun smiller, Til huuslige Gierning saa villig hun iler; J føsterlig Kreds er den Lillievand, Saa kiærlig og sand. Den Fader veileder sin Datter til Gud, Til Christus, til Kiærligheds hellige Bud, Min Ling, vil Du, naar det gjælder, forsage De jordiske Glæder, som smille saa faae, Og vende i Troen og Gudsfrygt Dig hen Til Himmelen."Ja Fader, " saa svarer den tugtige Møe, Jeg heller i Gud og med Dyden vil døe, End jeg vil i Livet et Øieblik glemme, Hvad Du har mig lært om den himmelske Stemme. Thi døer jeg i Herren, da kaares jeg udTil Christi Brud." Min Ling, om Banen er kort eller lang, Om Vandringen falder Dig let eller trang. Det skuer ei Støvet - men Viisdommens Øie, Som vogter Din Uskyld saa mildt i det Høie: Modtag da de Skjæbner, Han sender Dig ned, Med Rolighed!" Min Fader, Dit Bud er en Lærdom for mig Min Moder, jeg haver et Mønster i Dig! Vil Himlen bekrandse min Bane med Glæde, Vil den, at jeg stundom paa Torne skal træde, Jeg tager min Lod, naar i Sielen er Fred, Med Ydmyghed. De Venner omringe den Pigelil blid, Og fremstamme Ønsker for kommende Tid: Elsk Dyden - nyd Glæden - men taal ogsaa Sorgen: Din Dag vorde herlig, som reen er Din Morgen! Og Venskab omsvæve saa huldt Dine Fjed Og Kiærlighed! Epilog, fremsagt i Randers paa Harmoniens Theater efter Sørgespillet: Kjærlighed uden Strømper. Mads freiser sig. Jeg alt paa Veien var til Plutos Rige, Da, som de selv har fret, den slemme Kniv, Mig bød, fra denne skønne Jord at vige, Berøvende mig Resten af mit Liv. Nu, hvad jeg havde før var lidt desværre: Johan ei mer end mine Strømper stiaal, Men stial dog Meget; thi det veed Vorherre, De næsten var min hele Kapital. Men taus Høistærede for alt jeg beder, En Hemlighed slap ud nu jeg blev varm; Lad den nu blive ganske mellem eder, Jeg lagde den jo ned i Vennebarm. Men fiig mig, gad de vist ei alle vide: Hvordan jeg slap igjen fra Karons Baad, Og nu dem fra kan her imøde skride Skjøndt, siger Man, for Døden er ei Raad Merkurius, som nok de alle kjende, Fortalde mig: "de gode Randers Folk, De yndte Baggesen og Wessel uden Ende Og yndte Mig, som disse Digtres Tolk. Det glæded mig saa inderlig: jeg bad ham At maatte komme lidt til Randers hen, Selv Karon stemte i, og sagde: "Lad ham Kun gaa, han kommer sikkert her igjen. Deri har han vel Ret; thi selv de tvende Der havde Skjebne akkurat som jeg: Sieur Herkules og Orpheus, maatte vende Tilbage ned af Orkus mørke Vei. Men vandre utaknemmelig dernede: Da blev et Helved mig Elystum, Jeg atter bad Merkur mig at tilstede At komme for det kjære Publikum. Det rørte Hermes, og han gav med Glæde Mig Lov, at vise min Taknemlighed. Og Bagge kan nu frem for eder træde, Som Mads sin Maske her han lægger ned. Tak, hver Velynder, hver Velynderinde, Som overbar, og gav mig Velbehag, Der store Godhed skal i kjærligt Minde, Omsvæve mig til Hjertets sidste Slag. O. G. F. Bagge. han og nedlagde sin Vandrestav. Dette kundgiøres herved den Salliges Slægt og Venner af hans SøsterRodsteenseie den 11te Mai 1821. søn. Magnus v. Voss.