Aalborg Stiftstidende, 1829-11-02
Efter Breve fra Warschau skal Grev Diebitsch Sabalkanski fra sin Monark endnu kunne vente større, Naadesbeviisninger end de allerede modtagne, idet han, som man mener, vil blive optaget i Fyrstestanden og erholde 1 Million Rubler i Foræring. Han er med Grev Eriwanski de eneste Riddere af St. Georgs Ordenens første Klasse. Hans Slægt hører til Schleciens ældste Adel, og Familiens Stamgodser ligge i Fyrstendømmet Glogau. Allerede i Begyndelsen af det 13de Aarhundrede have Mænd af denne Slægt udmærket sig. Den Mærkværdigste iblandt dem var Ridder Hans von Diebitsch, som under Wiens Belering i Aaret 1529 fægtede imod Tyrkerne med særdeles Udmærkelse. Det er ganske mærkværdigt, at en Diebitsch i September Maaned 1529 hialp til at forsvare Christenhedens da værende Hovedstad imod den mægtigste af Sultanerne og at nu een af hans Efterkommere, som forener Oldtidens ridderlige Mod med Nutidens strategiske Konst, netop 300 Aar senere, ja i samme Maaned, skrækker Jslammismens Hovedstad med sine seierrige Vaaben. J et tydsk Maaned skrivt hedder det om denne vor Tids mærkværdige Helt: Gives der Mænd, om hvilke man tør paastaae, at de i Særdeleshed ere kaldede af Skjæbnen til at indføre en nye Tingenes Orden, saa maa man tillige indrømme, at Grev Diebitsch henhører blandt disse Udvalgte. Det er rimeligviis kun lidet bekjendt, at det var ham, som i Aaret 1814 greb ind i Verdens Begivenhederne paa saadan en Maade, at den Fortjeneste at have indledet Bonapartes Thronafstaaelse, hans Forflyttelse til Øen Elba, og det Bourbonske Dynasties Jndsættelse paa Fædrenes Throne, aldeles ikke kan gjøres ham stridig. Efter Slaget ved Laon vendte Bonaparte sig imod Troyes for at slaae Fyrst Schwarzenberg. Fægtningen begyndte ved Arcis-sur Aube. Paa Slagets Dag den 20de Marts blev intet afgjort og da de Allierede Dagen efter vare beredte paa at fortsætte den blodige Kamp, erfarede de med Forhauselse, at den franske Keiser havde vendt sig mod St. Dizier, i den Hensigt at afskjære dem fra Rhinen, at drage Besætningerne i Lothringen og Elsas til sig og derpaa i Forbindelse med sin adopterede Søn Eugen Beauharnois, som skulde gaae løs paa Wien, paa nye at forlægge Krigens Skueplads til Tydskland. De Allierede bleve ikke lidet bestyrtsede ved Efterretningen om denne dristige Beslutning af den fortvivlede Fjende, hvem det kun var om hans sidste Redning at gjøre, og det Spørgsmaal, hvad der under disse Omstændigheder skulde skee, blev i Almindelighed afgjort med det Svar, "at der ikke var andet tilovers end at følge Fienden i Hælene." befalingen til et almindeligt Opbrud mod Rhinen skulde allerede have været givet, da Grev Diebitsch forestillede sin Keiser, hvor fordeelagtigt det vilde være, om man benyttede Napoleons Bevægelse til at rykke frem mod Paris og imidlertid skuffede ham ved at lade ham forfølge af et Cavallerie-Corps af 8000 Mand under Grev Wirzingerode, for at holde ham i den falske Formening, at hans Hensigt, at drage de Allieredes Hær efter sig, var opnaaet. Dette Raad forekom Keiser Alexander at være indlysende fordeelagtigt. Ved Sonde St. Croix og ved La Fore=Champenoise bleve de sidste Hindringer, som satte sig mod Marschen til Paris, overvundne, paa første Sted af Fyrsten af Schwarzenberg, paa Sidste af Feltmarschal Blücher og Bataillerne ved Montmartre og Belleville afgjorde Frankrigs Hovedstads Skjæbne. Opkaster man nu det Spørgsmaal, hvad der siden den Dag, da Slaget ved Ar cis-sur=Aube blev leveret, har givet Begivenhederne deres Skikkelse og deres Caracteer, saa maa man komme tilbage paa den Jdee, hvorved Grev Diebitsch bestemte sin Keiser til at marschere mod Paris i stædet for at følge efter den franske Keiser til Rhinen; hvor der kun har mindste Sands for Sammenhængen imellem Aarsager og Virkninger i Begivenhederne fra den 21de Marts 1814, vil uden Møie fatte, at Historiens Blade, uden Erobringen af Paris, følgelig uden Grev Diebitsches Raad, vilde have havt et ganske andet Jndhold.