Politivennen, 1800-01-01
Betragtninger over den nærværende støre og endnu større truende Dyrtid. Næsten overalt i Europa *) høres høje Klager over den overhaandtagende Dyrtid. I *) At Frankerig nu i en fem Aar har havt lettere Priser paa Fødevare, end det øvrige Europa, uagtet Krigen og dens Følger; at det især i Aar, aa Armoden allevegne i dets Fjenders og Venners Lande maae svelte, har lette Priser paa Levnetsmidler, er et det Engelland, hvis stigende Lyksalighed prises i hver Ministerens Tale, er Dyrheden, stegen saa højt, at den fattigere Almue i de fleste Stæder, men allermeest og i stærkest Grad i Hovedstaden London selv, har grebet til det yderste men fordærveligste Middel, at forstyrre Handelens Gang ved at plyndre Torvene, og egenmægtg at tømme Slagteres, Melhandleres, Kornhandleres og Bageres Forraad. Og kun med den største Anstrængelse af militær Magt ere disse yderligheder for det første standsede. Imidlertid ere Lovene mod Landprangere og Opkøbere satte i fuld Virksomhed. Paa mange Stæder har Øvrigheden nedsat Priserne. Og det er Dyrhedens Afhielp, der beskæftiger den Londønske Magistrats hele Opmærksomhed. I Holland har man ligeledes maattet gribe til et uvant Middel imod Dyrheden, ved at forbyde Udførselen af Øst og Smør. I Preussen og Rusland er Korundførselen forbuden. Øvrigheden i Berlin har viSærsyn, hvis Aarsager fortiene at efterforskes og overvejes af alle Statshusholdere. selig og tidlig arbejdet imod Mangel og Dyrhed. I Norge og Sverrig er Dyrheden paa Kornvare overmaade hø;; men dette er naturligt for Lande, der ikke selv kunne brødføde sig, og i Tider, da Kornlandene tillukke deres Udførsel. I Danmark er Dyrheden uhyre stor, og har nu været saadan i et Aars Tid uden betydelig Forandring. Mange Familier forarmes. Vindskibelige Borgere gaae tilgrunde. De Fattiges Antal forøges. Og de Klasser, paa hvis Skuldre Armodens Understøttelse falder tilbage, see deres Kræfter til at bære denne Byrde dagligen mere svækkede. Den fast lønnede Embedsmand*) seer sig paa - Man betænke blot en lille Embedsmands Kaar, der med Kone og 4 til 5 Børn, behøver til 7 Tønder Rug a 8 Rixdaler, 2 Fjerdinger Smør a 16 Rdlr., og 6 Favne Brænde a 81 Rdir., det vil sige, til blot tre af de første Nødvendigheder 1Z9 Rixdaler. Hvorledes skal den forholdsmæssig dyre Føde, Klæde, Husly og Børneundereengang, ved de første Fornødenheders Dyrhed, ligesom nedsat paa halv eller vel endog Trediedeels Lønning. Haandværkeren og Kunstneren, ere næsten ligesaa meget at beklage. Agerdyrkeren og Handelsmanden raabe imod Udførselsforbudet, som hine velsigne. Det nys saa lykkelige Danmark sukker. Og al denne Elendigyed i saa mange Lande har Sted efter en, i det ringeste, god Høst! Det danske Folk, der altid har udmærket sig ved sindig Adfærd, afskyer de Optein, som andensteds vanære Na;ionen, medens de svække de lovlige Autoriteter og bryde paa Ejendomsretten. Det danske Folklider, men det nøjes med tavs at vende Øjet paa dets Styrere. Men et saadant taarefuldt, stirrende, mindende Øje, er mere gjennemtrængende end Klager, end Støj, end Oprørsdaad. Danmarks opmærksomme Regiering ilede at bøde paa en Lande-Ulykke, som den ikke kunvisning vorde udredet af Resten af den ringe, endda med Paalæg besværede Lønning? de forudsee, thi ellers havde den forebygget den; skjøndt imod hidtil yydede Grundsætninger, fulgte den blot Almeentarvens Vink. Først forbødes Koruudførsel, da dette ikke hjalp, blev Rugen Forbrug til Brændevinsbrænden standset; endelig udgik Forbud imod Fedevarenes (Smør undtagen) Udførsel. Ku, alt forgjæves. Den 24 Sept. holdtes Licitavion over de til Kongens Maga;iner fornødne Mængder af Rug, Havre og Byg. Denne Fremgangsmaade var brugt i endeel Aar siden Kornleveringen i Natur blev afskaffet. Stedse havde Priserne ved disse Licita;ioner været høje, men denne Gang vare de det mere end nogensinde, ja paa en Deel gaves ikke engang Bud. Det ringeste Bud (jeg igjentager, hvad i offentligt Blad er sagt) var for Rug 7 Rixdaler 3 Mark, og for Byg 3 Rdlr. 3 Mark. Denne lærerige Licitanion, skjøndt den kuusede alt Haab om bedre Priser for Vinteren, havde dog den vigtige Følge, at Regjeringen atter gik tilbage til Natural-Leveringen *) der, endskjøndt den giver Lejlighed tik Exactioner og Svig, dog er langt at foretrække for Licita;ionsleveringer, der foruden at føde Kornspeculanten paa Landets Bekostning, har samme ja endog større Fare for Uredelighed og Svig. 1) De Priser der ved denne Naturallet: inces Paabud af 26 Sept. ere satte, vil man ikke finde for høje, naar man betænker, at mange Bønder allerede forinden havde solgt hvad de kunde sælge, og nu maae søbe det, som de skulle levere. Dette vil ikke være Tilfældet, hvis Regjeringen for Fremtiden bestandig tager Kornskatten i Natur (det enhver redelig Patriot vil takke den for), thi da sælger Bonden ikke. det leverende Korn. Da torde maaskee Rugens Pris billigen sættes til 20 Mk. Den Glæde man saa ofte har følt, ved at have seet Retfærdigheden lægge Skatterne lige, om ike mere, tungt paa det frie Hartkorn, er Aarsag til, at man i denne Forordning savner de vigtige Grunde Regjerigen har havt til her at handle anderledes. ee) Ved skarp Retfærdighed kan man forebygge Exactioner; underslæb og Svig ved NatuEfter al Anseende staaer en Vinter for Haanden, hvis Dyrhed paa de første Fornødenheder vil overgaae hvad vi hidtil have oplevet; bedrøvelig er Udsigten for utallige af Stædernes Beboere! Nen naar et Onde er størst er Hjelpen nærmest, er det gamle Sagn. Vi bør tiltroe vor Regiering at denne Crisis vil gaae over til det Bedre. Nødens Storhed skal vorde en luttrende Ild, hvori de svigtende Principer ville bortdampe som Røgen, og kun de sande fremstaae skjønnere og mere uomtvistelige. Disse Principer, som man desværre hører i mange agtværdige Mænds Munde, skulle bortryge enten ganske eller tildeels: ralleveringer. Ved samme Mivdel kan Leveranten yindres fra at levere slette Vare. Men ved hvilket Middeloprejses den Stade Staten muligen kan tage, naar en Leverant ikke an opfylde sit Bud? Fuld Oprejsning kan Kauiomisten ikke altid give. Exempler behøves vel ikke til at oplyse dette men altsaa har Naturralleveringen ogsaa fra denne Side betragtet en Fordeel fremfor LicitaKionsleveringen. Jo højere Pris Landets raa Produkter staae i, endog i Landet selv, jo bedre, Dyrtid er et Chimære, thi maae Borgeren købe dyrt af Bonden, maae denne igjen købe dyrt af hiin. Handelen maae have sin fuldkomne Frihed. To Midler tilbyde sig den vise Regiering, til at forebygge for Fremtiden slig en Landeplage, som Dyrtid virkelig er: Det ene, at have Maga;iner af Korn til Indbyggernes Fornødenhed fra Høst til Høst. Det andet, at indskrænke, om ikke afskaffe, de 4000 Landprangere der findes i Sjælland, Fyen og Jylland; en Klasse af Mennnesker der intet frembritge eller forædle til Landets Vet, der drive en Omsætning som ikke behøves, men *) I enhver By i Sjælland er een og i mange to, tre og flere Gaardmænd, oftere Hismænd, som drive Landprang. Liderlighed, Drik og Dovenskab ere Særkjender ved de allerfieste af disse skadelige Mennesker. I Fyen er Landpranget neppe mindre, og i Joliand har det ogsaa taget Overhaand. som skader uendelig, hvis Børn opdrages til Forældrenes Vandbie Metier, og hvis hele Id gaaer ud paa at pine og udsulte deres Medborgere i Staten. K. H. Seidelin.