Aarhuus Stifts-Tidende, 1835-06-06
Efter almindelige Retsgrundsætninger kan Jagtret, der er en Deel af Proprieteten den meest omfattende, egentlige Eiendomsret, ei tilkomme Præsterne, der vel have Rytten og Brugen, men ikke Proprieteten af de til Kaldet liggende Jorder. Christiand. 5tes Lovbogs 5-10-25-41 Artkl.,der indeholde Bestemmelserne om Jagtretten, afgjøre Jntet bestemt om vor Gjenstand, og Artkl. 39 og 40 kunde vel give nogen Anledning til at nægte Præsterne den omspurgte Ret, ligesom ogsaa 11-2, der forbyder Præster "Bøsser at bære eller med sig føre, synes at være dem til Hinder for personligen at udøve Jagt. Mandix antager vel 1, at Jagtret neppe kan betragtes som en Deel af Kirke-Eiernes formeentlige Herlighedsret til Præstegaardene, og at den omtalte Ret altsaa enten maae tilkomme Kongen eller Præsten, af hvilke den Første dog ikke letteligen vil kunne nytte Jagten paa saadanne smaae adspredte Jordlodder, der især i ældre Tider laae i Fællig; men desuagtet synes dog overveiende Grunde at tale for at betragte Jagtretten paa deslige i Fællig værende Præst gaardes Grund som tilkommende, ikke Præsten, men enten Kongen eller den, der eier 20 Tdr. Hartkorn eller derover, eller i Mangel heraf den største og til Jagtrettighed privilegerede Lods-Eier, som det meste Hartkorn tilhører. (Den ved Frd. 23 April 1781 iøvrigt hævede Frog. 15 Mai 1761 blev ved Plac. 26 Juli 1781 igjen sat i Kraft hvad § 3 angaaer, der indeholder den sidstnævnte Bestemmelse om de til Fælledsagt Berettigede.) Derimod maa den ved Frd. 18 April 1732 § 18 i Slutningen Eierne af eneste Gaarde" (ved hvilket Udtryk rimeligviis dog kun forstaaes: Selveiergaarde, hvis Marker for sig selv ere indhegnede, tilstaaede Ret til paa deres indhegnede Eien deels Marker at skyde Fugle og andet smaat Vildt (venteligen Alt uden Hjorte og Hinder som de der forefinde, dog at disse Gaarde ei ligge i Kongens Vildbane, nu udentvivl antages at være indrømmet Enhver, som har en udenfor Fælledsskab beliggende Jordeiendom, da Frog, 23 April 1781 § 1 i Slutningen hæver al Fælledslagt paa indhegnede Eiendeelmarker. Som en Følge heraf vil den ovenanførte Grad, af Jagtret under den omtalte Betingelse (Indhegning neml.), tilkomme ei blot Selveiere, men ogsaa Selveierbønder og Præster, dersom de eie nogen 1 Landvæsensret anden Udgave 1ste Deel Pag. 707. 2 Samme Skrift 2den Deel Pag. 366. saadan privat Eiendom, og med Hensyn til de Sidstnævntes Udøvelse af Jagtretten paa deres Embedsjorder, da er den blotte Beneficiarius (til hvilken Classe Præsten jo maa henføres i denne, som i flere Henseender) ved flere Cancelliebreve og Høiesteretsdomme kjendt berettiget til den Art af Jagtret, som Frdg. 15 April 1752 § 18 hjemler (see Canc. Skriv. 22 Juli 1786; 23 Febr. 1788, 3 Septbr. 1791 (Fogtmanns Tillæg til Rescript Samlinger) og 18 Febr. 17923. Resultatet heraf vil altsaa blive: 1) paa Præsternes uindhegnede Jordlodder gielde de samme Regler som for anden Fælledslagt (see oven. 2 paa deres indhegnede Jordlodder derimod ere Præsterne berettigede til at udøve den i Frdg. 18 April 1732 §. 18 omtalte Jagtret (see ligeledes forand. Naar derfor det fremsatte Spørgsmaal besvares paa denne, udentvivl rigtige, Maade, skjønnes der ikke at være nogen grundet Anledning til at forelægge en Sag af saa liden praktisk Betydenhed for Stænderforsamlingen, (hvilket Ønske har været yttret i dette Blad, hvis Jndsenderen ei feiler i No. 48 for dette Aar, da vistnok langt vigtigere og almeeninteressantere Emner ville have Krav paa de Deputeredes Tid og Opmærksomhed. Besvarelse af de juridiske Spørgsmaale i Følgebladet til Aarhuus Stiftstidende Nr. 75. At Tyverie ved Søetaten i visse Tilfælde kan afsones med Tamp eller Katning, sætter Krigsartikkelsbrevene 8 Januar 1752 6632 og 29 Juli 1756 §. 615 udenfor al Tvivl, men at det skulde beroe paa en Foresats Resolution, om denne, eller hvilken Straf, der bør anvendes paa en slig Forbrydelse, kan derimod ikke antages, og herimod taler Lovgivningen paa flere Steder - vide f. Ex. Lovens 6620, Forord. 21 Mai 1751, fornævnte Krigsartikkelsbreve af 1752 6,953 og 1756 §743, 745, 764 og 782, Præmisserne til Anordningen om Fængslernes bedre Jnd 3 Mandix sidstnævnte Sted Pag. 366368 og Ørsted flere Steder, men især N. J. Archiv Nr. 9. Pag. 209. retning 5 April 1793, Reskr. 5 Decbr. 1794 og Forordn. 3 Juni 1796, Cpt. 9 - i hvis Følge enhver Maleficant bør underkastes Undersøgelse i Anledning af, og lide Dom for det af ham begaaede Delictum, og de enkelte Tilfælde, som omtales i Plan for Fattigvæsenet, i Kjøbenhavn 1 Juli 1799 6157, Placaterne 14 Decbr. 1810621,24, 31 August 18136 1 og 2, 7 Sept. f. A. 62, Reskr. 11 Juni 181756, Pl. 19 Decbr. 182251, 21 Decbr. 1825 §7, med flere Anordninger, angaae deels ikkun de mindre Forseelser, ikke egentlige Forbrydelser, og deels gielde samme alene i de der omhandlede særdeles Forhold, maa desaarsag betragtes som Undtagelser og bedømmes efter Reglen exceptio in casibus, non exceptis firmat regulam. Vel kunde det synes, at der for den modsatte Mening kunde hentes et Argument i nysnævnte Krigsartikkelsbrev 8 Januar 1752 6631; men om man end ikke vil antage, at den derværende Bestemmelse maa ansees forandret ved den senere Lovgivning, saa anmelder i al Fald det opgivne Spørgsmaal betydeligt Tyverie, og da dette saaledes maa præsumeres at angaae en Forbrydelse af denne Art, hvis Gienstand overstiger en Værdie af 2 Rbd., og bemeldte Bestemmelse ikke omfatter andre end de Tyverier, der ei have en større end denne sidstnævnte Værdie, saa vil samme ved Opløsningen af det omhandlede Spørgsmaal, ikke kunne komme i mindste Betragtning. Den forberørte, i den danske Lovgivning etablere. de, almindelige Grundsætning ligger ogsaa i Sagens Natur, hvorefter Jngen bør dømmes, uden at være befunden skyldig, og dette i hvilken Grad, og denne Fremgangsmaade er derhos det bedste Værn for Uskyldigheden, men Forbryderens Skræk, thi den vil bevirke, at den Uskyldige frikiendes, men at Maleficanten derimod faaer sin fortjente Løn, og ikke ved Venners eller Frænders Jndflydelse undgaaer samme, og Statens Tarv, Borgersamfundets Vel og den Omhue enhver Regjering bør anvende paa, at de dyrebare Navne, Ære, Agtelse og uplettet Rygte ikke skulle være en tom Lyd i nogensomhelst Stand og Stilling eller betragtes med Ligegyldighed, kræver ogsaa dette, den vil bevirke, at en slig Forbryder ikke i sine Medmenneskers Øine passerer for bedre end han er, og lære dem ved Handel, Trykt i Aarhuus Stiftsbogtrykkerie. Vandel og Omgang med ham at bruge al mulig Forsigtighed, for ei at blive hans Bytte, den vil bevirke, at han ikke mod Bestemmelserne i Lovens 37-1 og Pl. 29 Octbr. 1824, vinder Borgerskab, at han endnu mindre, tvertimod Reskr. 16 Julii 1783 612, Forordn. 10 Juli 1795 § 12, 20 Jan. 1797 §2, 7 Decbr. 1798, 52, Reglem. 5 Juli 1803 §2 og Reskr. 26 Juni 1807, proponeres eller vælges til eligeret Mand, Forligelsescommissair, Medlem af Fattigkommissionen eller andre Hædersposter, den vil bevirke, at han, ifølge Forordn. 15 Mai 1834 §3 No. 1 og § 4, ikke vil kunne faae Valgret eller Valgbarhed, og den vil endeligen bevirke, at ingen Hædersmand vil forglemme sig selv i den Grad, at han indbyder et saadant Subject til sine hæderlige Selskaber, eller viser samme nogen særdeles Opmærksomhed, om dette end har forstaaet at samle sig en betydelig Formue, og om det end kunde brovte af at have givet Smørret til. Det følger saaledes ogsaa ligefrem af de foran citerede Anordninger og Raisonnements, at en slig Maleficant, ved den ham af hans Foresatte dicterede og udstaaede Straf, ikke kan have afsonet sin Brøde; men han maa i saa Henseende underkastes lovlig Undersøgelse og Dom, thi forinden saadant er skeet, kan det ikke vides, om hans Forhold ikke qvalificerer sig til en større end den udstaaede Straf, og herfor maa Staten og Retfærdigheden have Vished, saameget mere, som den uden Dom lidte Revselse ikke kunde bevirke, at en nye Forbrydelse af samme Slags kunde ansees med Straf for iteratio delicti, vide i Lovens 617–33, 34 og 37 Udtrykket: "befindes", Forord. 20 Febr. 1739 § 2, Hr. Conferentsraad Ørsteds systematiske Udvikling af Begrebet om Tyverie og sammes juridiske Følger, § 42, Pag. 129, ældre juridisk Archiv Nr. 30, Pag. 47, Nota, Archiv for Retsvidenskaben, 5 Deel, Pag. 6466 og juridisk Tidsskrivt, 18 Bind 1ste Hefte, Pag. 53 og 54. Grobyn, paa Øen Neuf, i Asalandet Kramnad, den 20de Mai 1835. Themis. Forsete. Hpvotras.