Aalborg Stiftstidende, 1844-11-02
Pressens Behandling af Cancelliet har heller ikke vakt liden Utilfredshed. De idelige Beslaglæggelser har Folket ikke seet paa med Ligegyldighed. Det danske Folk anseer, og det med Rette, en fri og uafhængig Presse som sit Palladium, som den sikkreste Beskyttelse i en absolut Stat for den Svage mod den Stærke, og det har derfor ikke med Ligegyldighed kunnet see paa den Haardhed, hvormed Pressen er bleven behandlet. Og naar nu, hvad ikke saa sjeldent har været Tilfældet, Domstolene ikke have været enige med Cancelliet, og de beslaglagte Blade saaledes ere komne frem, saa har man med en ikke ringe Forbauselse seet hvad det kgl. Cancelli anseer som Brøde, og Brøde af den Natur, at den forfølges igjennem alle Jnstantser. Da Folket imidlertid paa ingen Maade kan antage, at det høieste Justitscollegium ikke skulde kunne vide at skjelne mellem Ret og Uret, saa er der opstaaet den dog forhaabentlig falske Mening, at Cancelliet har beslaglagt de Nummere af Bladene, som det ikke ønskede at skulle udkomme i Øieblikket, fordi de da vilde genere, medens de, naar de senere, efter et Aars Tids Forløb, frigives, kun kunde benyttes som Maculatur, jeg haaber, at Forsamlingen har lagt Mærke til mit Ord, forhaabentlig falst, thi jeg kan ikke troe det. Men hvad der end mere har gjort et stærkt Jndtryk paa Folket, ere Beslaglæggelserne uden Lov og Dom, disse ere den rene, usminkede Censur, og Censur er en Modbydelighed for hver frisindet Dansk, og det er ikke blot det ujuridiske Folk, der klager over disse Beslaglæggelser, men selv erkjendte Jurister ere af den Formening, at Cancelliet har tilladt sig en ulovmedholdelig Fremfærd. Denne Behandling er bleven saa meget mere paafaldende og iøinefaldende, som Hs. Majestæt lydeligen har erklæret, at Jngen er en varmere Ven af Trykkefriheden, end han, og det er altsaa idetmindste undskyldeligt, naar Folket skyder over paa Cancelliet den Forfølgelse, som vises imod Pressen; men Cancelliet er en Deel af Kongens Raad. Naar nu hertil føies, at det synes, som om Hs. Majestæts Raad ikke har Evne til at gjennemsætte nogen mere betydelig Foranstaltning, f. Ex. ikke Stændercommitteerne, ikke almindelig væbning, ikke har kunne faae Tallotteriet afskaffet, ikke kunne faae indført Brændeviinsafgift i Hertugdømmerne, ikke kunne bringe Ordningen af en Overbestyrelse for Underviisningsvæsenet istand, naar det endelig betænkes, at Regjeringen ikke endnu har gjort det mindste Skridt til at ordne Forholdet imellem Godseier og Bonde, der Dag for Dag bliver meer og mere forviklet, og hvori Lidenskabelighed meer og meer indblander sig, jeg siger, ikke har gjort mindste Skridt til at ordne dette Forhold, uagtet der, efter Yttringer, som jeg har hørt af særdeles oplyste Godseiere, for mig er god Grund til at antage, at Forholdet billigen kunde ordnes til begge Parters Tilfredshed, – saa synes det ganske naturligt, at Folket ønsker, at Kongen vilde kalde til sit Raad Mænd, der vare i Besiddelse af Nationens Tillid. Det er een af Stændernes Rettigheder og Pligter, at frembære for Thronen en Skildring af Folkets Stemning, dets Trang og Ønsker. Hs. Majestæt selv har udtrykkelig sagt, at han ønsker at høre Sandheden; og efter min bedste Overbeviisning er, hvad jeg har sagt, Sandhed, ulidenskabelig Sandhed. Det forekommer mig derfor, at Stænderforsamlingen er i sin gode Ret, naar den indgaaer til Kongen med en Adresse, der giver et tro billede af Folkets nærværende Stemning og Aarsagerne dertil, – en Adresse, hvori den dybe Ærbødighed, der skyldes Majestæten, er iagttaget, og den Frimodighed, som skyldes Folket, ikke glemt, – hvori Forsamlingen beder Hs. Majestæt om i sin Viisdom at undersøge, om ikke det Øieblik skulde være kommet, da det vilde være hensigtsmæssigt for ham at kalde til sit Raad Mænd, der besidde større Tillid, end de Raadgivere, der nu omgive ham, og derved sættes istand til at berolige de meget bevægede Gemytter. (Fortsættes.)