Den Vest-Sjællandske Avis, 1835-05-09
Den første Gienstand, som tildrog sig min Opmærksomhed, efter at vi i Mai 1824 havde passeret det atlantiske Occan, var et Jisbierg, som i Begyndelsen havde forekommet mig at være et sædvanligt nøgent Bierg, men efter nogle Minuter udviste denne uhyre Masse de herligste kostelige Skikkelser, som mit Øie nogensinde har seet. Mod Aftenen forkyndte den vestlige Horizonts lyse Farve, at vi vare komne ind i Jisionen. Det livfulde refletterende Sollys blev bestandigt blidere jo dybere det sank ned til Vandspeilet, og forvandlede sig tilsidst til en svag blaae Farve. Den næste Morgen kastede vi Anker i en liden Havn ved Grønlands Kyst, hvor der er et dansk Establissement. Nogle slet opførte Hytter laae adspredte inde i Landet Opsynsmanden, over denne lille Kolonie, en født dansk Mand, havde nogle hundrede Grønlændere under sin Kommando. Deres Udvortes svarede fuldkomment til deres vilde Brødres, som jeg havde seet paa en foregaaende Reise; men en Person iblandt dem fortiener at omtales; det var Karen Musfeldt, Opsynsmandens Tienestepige, hvis Fader var en Dansk, og hvis Moder var en Grønlænderinde. Hendes Ansigtstræk vare næsten mandlige, men interessante og udtryksfulde, man kunde i Grønland holde hende foren Skiønhed; saa store og smukke blaae Øine havde jeg aldrig seet; næsten alle Officerene paa Skibet. gave hende en Present. - Paa hele Reisen vare Skibene bestandigt udsatte for en Forandring i Jsen, Vinden og Veirliget; nu vare de ligesom indspærrede, og i næste Øieblik frie. Stille Veir og Solskin bleve afløste af de farligste Storme. August begyndte med en rædsom Storm; Skibene vare paa alle Sider indsluttede af en uoverseelig Jismark; det var en Søndag; man saae ikke en levende Skabning uden en forsulten sneehvid Maage; eet af Skibene var nærved at blive trykket i Stykker; i denne Nod hørtes hele Mandskabet at bede til Gud; det var en rørende Scene. – Ved en anden Leilighed vare vi nærved at forgaae. Natten kom, sorte truende Skyemasser forfulgte hinanden paa Himmelens Hvelving: Bølgerne lysnede med en Phosphorglands og Drivisen trykkede Skibene mod Klipperne, den befrygtede Storm brød løs, men Vinden vendte sig til Lykke, ellers havde inden menneskelig Magt formaaet at redde os. J vort Vinterqvarteer oplevede vi et rørende Exempel paa Biørnenes Moderkiærlighed. Omtrent 1/2 Fierdingvei fra Skibenes Station lod sig en Hunbiørn see med to Unger. Vore grønlandske Hunde gjorde Jagt paa dem, da Biørnen saae at Veien indad Landet var dem afskaaren, saa løb den hen til Randen af Jsen ved Indgangen af Havnen, hvor Havet var endnu tildeels frit for Jis. Hundene løb burtigere end de unge Biørne; men Moderen blev staaende bag ved dem, og forsvarede hver Jordplet mod Forfølgerne. indtil Ungernes Retirade var dækket. Ungerne sprang ud i Vandet og den Gamle holdt Fienden med sto Klogskab tilbage indtil de vare ganske sikkrede: de først vendte den sig om og svømmede efter sine Unger Men det arme Dyr maatte snart til at kæmpe mo andre Fiender; thi een af vore Baade roede imod Biørnene. Ved Synet af Baaden kom Hundiørnen i en ubeskrivelig Angest; den glemte sin egen Fare, dukkede et Par Gange under Vandet og søgte at drive sine Unger fremad; da disse bleve saarede af et Par Skud, saa dukkede den paa nye under Vandet og kom op igien af det, saa at Ungerne kom til at sidde paa Ryggen af den; endelig bleve de alle tre dræbte af Baadens Mandskab. - Kor efter denne Begivenhed kom Cottrell, Opsynsmand over Geværkammeret paa Skibet Fury, af Dage paa en sørgelig Maade. Han var en sand Original, fra sit 15de Aar havde han flakket omkring paa Havet; 13 Gange havde han været i Fægtning med hans Nations Arvefiender, Franskmændene, som han hadede af sit Hiertes Grund, dog hadede han endnu langt mere de Yankees (Nordamerikaner), og han var bleven heftigt saaret i den morderiske Kamp imellem Java og den amerikanske Fregat United States Han havde udstaaet flere haarde Sygdomme, som ere egne for de tropiske Klimater, og maatte nu ende sit Liv paa Kysten af Polarlandene. EndskiøndCottrell var af Naturen frie og ugeneret, saa tilside satte han dog aldrig den Respekt han skyldte sine Foresatte. Han var meget afholdet af Skibsmandskabet; men søgte aldrig at ophidse det; han hold ofte diærve Straffeprækener for Matroserne: men vidste altid ved en lunefuld Anecdot at udsone sig med dem. Paa en solrig Eftermiddag gik Cottrelmed nogle Andre ned i en meget dyb Huulvei, hvor Steenarterne havde et besynderligt Udseende. Jmedens hans Kammerater hamrede paa en Steenblok som tildrog sig deres Opmærksomhed, havde han lag sig paa en Høi og faldt i en dyb Søvn. Da han vaagnede saae han en stor Biørn nogle Skridt borte fra sig. Cottrell sprang op i den største Angest, og løb efter hans Mening hen til Huulveien; Biørnen forfulgte ham. Da hans plumpe Støvler hindrede ham i at løbe, saa kastede han dem fra sig løb afsted med dobbelt Hurtighed, og styrtede ned af en Klippe, som var 600 Fod høi. Han laa paa Jsen i en skrækkelig Tilstand; Hovedet stærkt beskadiget, Kroppen fuld af Kontusioner, Fodsaalerne forrevne. Han levede endnu, men var berøvet Samlingen; hans Kammerater bragte ham ombord. Da han var kommet til sig selv, fortalte han dem sin Historie og faldt nu i en vederqvægende Søvn. Han kom sig langsomt, men hans Tilstand vedblev at være betænkelig; desuagtet gik han ud og det for sidste Gang i hans Liv. Jsen begyndte at aabne sig og Trækfuglene begave sig mod Norden. Han stod en Fugl, men, som faldt ned i et aabent Sted i Jsen; da han søgte at faae fat paa Fuglen, saa faldt han selv i Hullet, og druknede. Han havde en dunkel Ahnelse om sin Død, faae Dage i Forveien stod han foran i Skibet og saae efter det eneste Sted paa Landet, hvor der viiste sig noget Grønt, da han fik Øie paa mig, sagde han med et tungsindigt Smill: Sir, denne Plet bliver min Grav. - Midt i November fornam vi den frygtelige Polar-Vinter nærme sig. En svag Lysglands opklarede den sydlige Horizont, imedens det blev stedse dunklere ved den nordlige. De store Jisklumper, som laae hist og her adspredte, udgjorde en besynderlig Kontrast imod det blide purpurfarvede Aftenlys, Fuldmaanen udbredte sit blege Lys over denne rædsomme øde Scene, og Planeterne blinkede i deres Kredse. Vi faae ofte Nordlys, engang dannede det den fuldkomneste Bue, jeg nogensinde har seet; en enkelt, men klart straalende Linie steeg fra Sydost op paa Himlen, gik igiennem Zenith og endte sig paa den modsatte Rand af Horizonten. - Thermometret stod 30 Fahrenheit under Nul, naar det blæste, saa frembragte det en Fornemmelse i Ansigtet, som vi bleve stukne af fine Naale i hundredviis; vore Øienlaage bleve i den Grad angrebne af Kulden, at vi havde mistet dem, naar Hændernes Varme ikke var kommen dem til Hielp. Da Julen kom, søgte man at oplive Sindet og at giøre sig tilgode. Da det blev Middag, forsamlede Officerene sig og toge de Tilberedelser i Øiesyn, som Mandskabet havde gjort til Festen. Matrosernes Spiseborde vare bedækkede med fine engelske Duge og alt Bordtøiet var meget net ordnet. Da Middagstrommen havde hvirvlet sin RonstBeef of old England, saa præsenterede tre af Mandskabet Kaptainen og enhver af Officerene et StykkeRosinkage og et Glas Brændeviin og man drak paa Skibsfolkets Sundhed og en hurtig Jndseiling i det stille Occan. - Længere hen paa Dagen holdt Officerene deres Giæstebud; de havde kiøbt nogle saltede Giæs paa Shetlandsøerne og gjemt een af dem til Julefesten. For at trække Saltet ud af den, blev en Gaas om Aftenen ophængt i et Hulved Skibet, som holdes frie for Jisen; men om Natten spiiste Reierne den op og Skelettet blev kun fundet. Vi maatte endnu holde ud i syv Maaneder i denne Jis=Ørken; i 130 Dage saae vi ikke Solens Lys, men i dette Dødens Land nøde vi dog det selskabelige Livs Glæder.