Almuevennen, 1844-11-20
Grosserer Meinert erklærede, at han holdt det for sandt, at der existerer en Misstemning i Landet, at der existerer mere end en Misstemning. Endvidere erklærede han det for sandt, at Folket i Almindelighed ikke har nogen egentlig Tillid til Kongens Raad Cancelliraad Haastrup vidste ret vel, at Sandbeden ikke altid baader den, der udtaler den, og han kunde ogsaa nok forestille sig, at det var omfindtligt for dem, som kom i personlig Berøring med Kongen, at sige Noget, som var ham ubehageligt, men havde man paataget sig at være Raadgiver, eller Folkets Repræsentant, saa var det en Forpligtelse, beskedent, men tillige aabent og uforbeholdent, at udtale, hvad man troede at være til Landets Gavn og Bedste. Kongen har, efter sine egne Ord, Jntet at erindre mod Sandhed, og det er unægtelig den største Regent, som med meest Rolighed og Koldsindighed kan høre og overveie ubehagelige Gjenstande. – Sandhed er det, at det slesvigske Sprogrescript har gjort et ubehageligt Jndtryk paa enhver dansk Mand, som har sit Fædreland og Modersmaal kjært, Sandhed er det, at enhver tænkende Mand ønsker Pressen saa lidet besværet som muligt, da den er et Værn mod Vilkaarlighed. Sandhed er det, at Cancelliets Fremfærd ved at undertrykke censurfrie Blade har vakt almindelig Misnøie. Men hvad der fremfor Alt ligger Alle paa Hjerte, det er den Formening, at der i Statstyrelsen ikke er den Sparsomhed, som der synes at kunne og burde være. Han sigtede hermed til, at Apanager (fyrstelige Personers bestemte aarlige Jndtægter, ikke ere blevne inddragne ved Dødsfald, men fordeelte paa andre Hoffer, fordi disse, efter Commissarius Yttringer, trængte dertil. Ligesom en Familie kan bruge Meget kan den ogsaa bjekpesig med Lidet, og det er et almindeligt Ønske, at der maa blive taget Hensyn til det Sidste ved slige Udgifter. Det forekom ham, at der var høist beføier Anledning til at indstille til Hs. Majestæt, om han ved slige Leiligheder for Fremtiden vil tage under Overveielse, at der er mange af Skatteyderne, som maaskee mare trænge til Nedsættelse i Skatterne, end allerede apanegerede Hoffer til forøget Apanage. Han havde tidligere udtalt det Ønskelige i, at Kongen vilde bestemme sin Civilliste (den til hans egen, og hans Hofstats Underholdning bestemte Sum) saa rundelig som han fandt forgodt, og derpaa give Stænderne Jndvirkning paa det øvrige Finantsielle, og han indsaae ikke, at nogen Majestæts rettighed derved vilde gaae tabt, da Kongen beholdt den endelige Afgjørelse; men denne Forholdsregel vilde trænge Ønsket om en constitutionel Forfatning tilbage da det egentlig var Styrelsen af et Lands Pengevæsen, som gjor den ene eller den anden Regjeringsform mere eller mindre gode Captain Buchwald fandt Glæde i at gjentage den saa aabenbar falske, og af Alle for urigtig erkjendte Paastand, han gjorde i Forsamlingen 1842, at der findes intet politisk Røre i Bondestanden, men at der er en stedse tiltagende Velstand og Tilfredshed i Landet. Efterat han har forskaffet sig selv denne Glæde, seer man ogsaa, at han bedre kjender Tilstanden, end man af hiin Yttring skulde troe, thi strax efter siger han, at han er overbeviist om, at, dersom Vilkaarlighed og Uretfærdighed skulde indtræde, eller Domstolenes Uafhængighed skulde blive krænket, saa er der en saadan Grad af Cultur, Selvfølelse og Sammenhold imellem Landalmuen og de øvrige Landbrugere, at sligt ikke vilde blive taalt, og han frygter for, at Landet vilde tage sig selv tilrette. Fremdeles siger han, at den tiltagne Oplysning, og det ny Communalliv, har givet Landalmuen et Blik ind i Statens Styrelse, der har ladet den opdage adskillige Brøst i det Bestaaende, som den ønsker Kongen maa blive sat i Kundskab om, for at de kunne blive afhjulpne, navnlig i Finantsvæsenet, Forholdet i Hertugdømmerne, Trykkefriheden, og, hvad der angaaer Bondestanden i Særdeleshed, at det frie og ufrie Hartkorn kunde blive mere ligeligt beskattede, at Forholdet mellem og Lovgivningen angaaende Fæstere og Eiere maatte blive meere bestemt, samt at flere, Landbovæsenet vedkommende Bestemmelser maatte tages under nærmere Overveielse. (Og alt dette skal ikke kaldes politisk Rørre!) Han befrygtede, at de for Landboerne vig igste Sager ikke vilde komme til Behandling, thi Erfaring havde lært ham, at det kun lidet hielper, at en Sag er opslaaet paa Tavlen til Behandling en vis Dag, da enhver Deputeret, ved alenlange Taler, ved et Overmaal af parlamentarisk Dygtighed kan bortrane Tiden til dens Foretagelse. Han havde derfor tænkt at stemme for en Adresse hvori han haabede, de Besværinger og Ønsker kunde indflyde, som Bondestanden troer at have Grund til at fremføre; men da de, naar de fremføres i en Adresse, neppe vilde medføre nogen sand Nytte, maatte han overlade de paapegede Andragender til deres Skjebne, og haabe, at, hvis de Gjenstande som virkelig have vakt en heel Deel Spænding i Forholdet mellem Godseier, Bonde og Huusmand, ikke skulde blive endelig forhandlede, Kongen da vilde nedsætte en Landbocommission, som kunde tage dem under Overveielse.