Viborger Samler, 1786-07-10
Dr. Lykkes Udfald i den Viborger Samler, mod Hr. Etatsraad Marfeldt, og den Maade, paa hvilken han har behandlet denne Mand, har forlang Tid siden opvakt Væmmelse hos alle Retsindige; maaskee ønskede disse, at man ei vilde skrive noget i den Materie, for ei at give Hr. L. Leilighed, til tiere at forsynde sig paa denne Maade. Men da han har fundet sig saa høilig fornærmet ved den Ode, hvormed en just ikke uheldig Digter i No. 24. E a. har har besiunget ham, og troer, at han uforskyldt er bleven mishandlet, saa synes mig, det er Pligt, at betage ham denne falske Tanke. Hr. L. fordrer i No. 25, at man skal giendrive nogle af hans Argumenter. Da han mod St. M. ingen Argumenter har brugt, men kun anført fornærmelige og anstændige Udtryk, og nogle ubeviiste Sætninger, saa formoder jeg, at der er indløbet en Trykseil, og at hans Mening er, at man skal anføre Grunde for, at han virkelig tilkommer saadan Behandling og saa saadanne Prædikater, som Odens Forfatter har tilladt sig; og dermed er det, jeg vil tiene Manden. Det er altsaa ikke egentlig Hr. Et. M. Forslag, hvis Vigtighed eller Feil jeg her vil bedømme, jeg er desforuden hverken Statistikker eller Landmand nok for at kunde indlade mig deri, jeg vil kun vise Hr. L., at han virkelig fortiente den Medfart, som i ovenanførte Ode er brugt. Jeg forudsætter, at de fleste Læsere i Forveien, kiende Et. M. som en Mand af udmerkede Fortienester: Hans forskiellige Skrivter, røbe hans dybe Jndsigter, og Lyst til at tiene Staten; hans Bestræbelser har stedse gaaet ud paa, at gavne sine Medborgere, og ved nyttige Indretninger har han virkelig gavnet dem. Vilde vi endog sætte, at Hr. Ms. Forslag er niværksættelig, eller ikke kunde frembringe den Nytte, han tiltroer det, skulde da saadan en Mand ikke i det mindste fortiene Tak, fordi han opofrede sin Tid og Flid til dette Arbeide, uden at vente nogen anden Belønning, end den at kunde gavne, gavne, eller, naar man vil modsige ham, skulde man da ikke iagttage den Agtelse, man skylder en saa vindskibelig Borger, og ikke nedsætte ham blant de usle Projektmagere, hvis elendige Forslag vidne om deres hungrige Mave og egennyttige Hierte, Lad end saa være, at Et. M. i sin Promemoria har yttret storre Tillid til sit Forslag, end en beskeden Forfatter ellers burde: at hans Skrivemaade deri kan forekomme en eller anden noget sær, saa bliver dette dog altid Skrøbeligheder, der bør oversees formedelst hans øvrige Fuldkommenheder; og om hvilke man over Hovedet ikke kan fælde nogen rigtig Dom, med mindre man kiender de Omstændigheder, under hvilke Manden skrev, og de Bevæggrunde, han har havt. Vil vi efter dette, som jeg haaber, alle Veltænkende indrømme mig, undersøge det, Hr. L. har skrevet mod St. M., saa er det saa langt fra, at han har viist saadan Forhold, at tvert imod det hele er en Sammensættelse af Spidsfindigheder, usle Vittigheder, de groveste Fornnæmelser baade mod M. og et agtværdigt Selskab, og tomme Deklamationer blottede for al Beviis. Læserne behage selv at dømme. Begyndelsen af Hr. Ls. Replique, møder strax en, jeg veed ei, om jeg skal ansee det for indbildt Vittighed eller en alvorlig Fordring til Et. M., hvilken lyder saaledes: Lær os denne Kunst (nemlig at kompletere Korn Manglen uden Kornprisernes Forhøielse)uden Nogens Fornærmelse: Lær os tillige, at faae fuldt op af Høe, Høe og Straae til vore Kreature, da det er bekiendt nok, at Korn- og Foder=Mangel følges ad; Med andre Ord omsætter jeg dette saaledes: Skal Kornpriserne lettes for Menneskene, saa bor der og giøres Udveie til at skaffe Foer for Kreaturerne; skal disse derimod krepere af Sult, saa bør Menneskene ogsaa J det mindste maa man tilstaae, at dette Argument er Originalt. Fordi man ikke kan afværge tvende Ulykker paa een Gang, derfor maa man ikke heller afværge den ene: fordi den fattige Bonde i dyre Aaringer ikke kan redde sine Kreature for Undergang. derfor maa man ikke heller søge Middel til at redde ham og hans Familie. For saadan et Beviis selv Socrates gav efter. Dog Hr. L. viser herved sin dybe Jndsigt i Landvæsenet. Han veed, at en smuk Kiøre= eller RideHoppe, et pr. gode Stude altid ere vigtigere, end forarmede Bønder, som ikke meere due enten til Milicen eller Hoverie, og (det, som er det Værste) for hvilke Proprietæren maa betale Extraskat; at man derfor gjerne kan sig til disse: Min Ven! krepeer i Herrens Fred, men, at det derimod er magtpaaliggende at conservere de første.