Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1810-05-15
Hvad den Yttring angaaer, at Theatret i disse Tider neppe fortjener nogen opmærksom Bedømmelse, da er den nok altfor almindelig og tildeels ugrundet. - Vel savner vor Skueplads adskillige Mestere, som vare dens Stolthed; men end kan den rose sig af Navne, der vilde gjøre hvert Theater Ære. - Meest har Melpomen nok tabt; i det mindste synes Thalia ikke saameget at føle sit Savn. – Jmidlertid vilde det være uretfærdigt at paastaae, at vort Theater, for de Spillendes Skyld, ei skulde være alvorlig Opmærksomhed værdigt. - Men om et Stykke, der i sig selv er slet, spilles slet: det beviser intet mod Skuespilleren; hvorvidt Stykkerne, der opføres, kunne kaldes gode, maa derfor nødvendigen afgjøres førend man vender sig mod Udførelsen. - Digteren skaber, Skuespilleren efterligner og udtrykker kun den ham givne Tale og Handling, naar Efterligningen er tro og overeenstemmende med Konstens Regler, da har den sidste gjort sin Pligt; men hvor der intet sundt og vigtigt var ham givet, der har han intet at udtrykke, intet at efterligne. - Gode Stykker udføres altid bedst, de danne fortrinligen de Spillende, og more og gavne de Tilskuende. - Ja fuldkomne Stykkers Valg er umodsigeligen det rigtigste og ene tilstrækkelige Middel til at opvække og danne Talentet, til at rense og forædle den Tænkendes Smag. - At give Skuepladsen Værd og Almeennytte, staaer derfor fornemmeligen i Bestyrernes Magt: Jdelig Opførelse af Viddets og Geniets ypperste Værker vilde ustridigen udstrøe, en ædel Sæd, der med Tiden skulde bære herlige Frugter. Men skjønt denne Fremgangsmaade vilde være den sikkerste til at fremme Konstnerens Uddannelse og Tilskuerens Smag, saa vilde dog en Theaterkritik unægtelig dertil ogsaa bidrage meget; og alle Konstens Yndere vente den med Længsel. - De Spillende gjordes ved dens finere bemærkninger opmærksomme paa skjulte, men ikke uvigtige Træk, hvilke de muligen, især som Begyndere, ei bleve vaer, de bleve i det Hele mere omhyggelige for Udførelsen og aflagde Feil, de nu beholde, fordi de ei vide, de ere Feil. - Enhver Skuespiller, som elsker sin Konst, vilde sikkert med Glæde modtage en dulig Konstkjenders Bedømmelser. - Og Tilskueren skjønnede meget bedre paa Stykkets og Spillets Værd, naar han lededes af en KyndigsDom; og den mesterligste Fremstilling, hvis Minde ellers svinder ligesaa øieblikkelig som den selv, prægedes dybere hos ham, og stod tillige antegnet til opmuntrende Belønning for den nærværende, til Ansporelse og Mønster for den vordende Konstner. Desuden ere visselig mange, som ikke efter Dagens Tone i Blinde ville bedømme Skuespil- og alt, ofte i Tvivl og Forlegenhed naar de ville gjøre sig selv eller andre Rede for, hvad de have seet og hørt: De tør ikke tale mod den almindelige Stemme og føle dog, de ikke kunne billige den; de ere uvisse, om det Stødende ligger i Stykket eller i Spillet, om det er Digteren, som har slumret eller Skuespilleren. - Denne ubehagelige Uvished, som en opmærksom og tænkende Tilskuer; der mere er Ynder end Kiender af Konsten, neppe kan undgaae, vilde en værdig Kritiks Anseelse paa en tilfredsstillende Maade hæve og saaledes blive et kjærkomment Orakel for den, som ei lader sig nøie med at besee og beklappe et Skuespil, men vil vide dets Værd, hvilket han selv ei med Sikkerhed tør bestemme, og hindres saaledes ofte i at høste deraf den tilsigtede Nytte.