Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-09-09
Ved Reformationen blev dens fremtidige Stilling jo bestemt. Danske Lov og Frd. af 10 April 1686 og 29 Decb. 1721 ere jo tydelige. Tre Gange, sidste Gang 1771, ere Præsterne opfordrede til at afgive Forklaring over deres Kalds Jndtægter, og af den sidste Jndberetning findes et Exemplar i hvert Herreds Provstearchiv; foruden at de almindelige ere indførte i hvert Kalds liber daticus. Hensigten hermed er vist ingen anden, ud at Præsten paa hvert Sted skulde kjende til derne til sine Indtægter, og forebygge 3 Fra denne Side betragte nogle Lovkyndige, antage dem, naar deres Overeensstemmelse 1. Stiftslisten er attesteret af Biskoppen, for li visende for Præstens Paastand. Andre Juriste derimod frakiende dem al Fidem. Hvorvidt : begge Anskuelser kan være rigtige, maae forseteren som Lægmand i det Juridiske lade a aldeles afgjort. J sidste Tilfælde ere disse Jrberetninger kuns historiske Actstykker om enteda levende Præsts individnelle Anskuelse af fir Rettigheder som Embedmand, og kan i Eftertiden tjene som Materialier i en historisk Skildring af Geistlighedens forhenværende Tilstanmed Motto: Fuimus Troes. Bleve nu alle de Data, som haves om Præsternes Jndkomster, og hvoraf vist ere flere end de Forfatteren bekjendte, samlede, blede nulevende Præster paalagt, at angive deres Jndkomster specielt, hvorfra dog Offeret af over anførte Aarsager maatte være undtaget; bli det Præsterne under strengt Ansvar paalagt, i disse Indberetninger, nøje at afsondre alt, br. de mulig paa nogle faa Steder kan nyde af en eller anden Families Gunst og private Vi villie, fra det, som i Følge Lov og Ret er i res Embedsindkomst; bleve vedkommende Atchiver og Stiftslister tillige undersøgte, og af dem udtaget hvad der kunde tjene til Oplysning om Geistlighedens Rettigheder; bleve alle Gavebreve og Fundatser, hvori et og andet kan findes i Fortiden legeret til Geistlighedens Tarv, undersøgte; bleve alle disse Kundskabs kilder underkastede nøje Prøvelse af saakyndige Mænd, saa synes at af alt dette maatte udkomme saa klare og tydelige Oplysninger oghvad Præsternes Embedsindkomst er paa ethvert enkelt Sted, at de saaledes affattede Documerter i Fremtiden kunde være gieldende Regler for Præsternes aarlige Indtægter uden Tviste, Lovmaal. - Hertil kunde Forsigtighed endnu føie, for disse Documenter fik Lovs Kraft, at lade dem revidere i Kjøbstæderne af Magistraterne og de eligerede Mænd, paa Landet al Præsternes Medhielpere, hvor Bønderne var Selveiere, eller Strøegods, og paa samlet Jordegods af dettes Eier, at modtage disses Betænkninger, og veie dem. Skulde der da indløbe noget, som maatte være saa, at bestandigt Tab for et Præstekald skulde finde Sted, naar Vedkommendes Paastand tages til følge, og denne Paastand ikke kunde afvises uden ved Lovmaal, saa var det den rette Tid at Staten, hævede sin Eiendom. Naar alt dette saaledes var bragt i Stand, vilde den lykkelige Tid komme, da Præsten ikke mere havde nødig at være uvis i Henseende til sin Løn, eller naar denne var fortjent, da først indtale den ved kostbare og uvisse Processer. - Hvor uheldige vilde Statens øvrige Embedsmænd ikke ansee sig, naar Aaret var omme, Arbeidet forrettet, og Lønnen fortjent, da i Henseende til en Deel af samme, at blive henviste til Proces! At denne Præsten saaledes hjemlede Løn maatte, naar Tvang skulde anvendes, af det Offentlige inddrives og tilstilles ham uden Gebyhr, ligesom Tilfældet er med Skolelærene, hvis Jndtægter ere langt meere sikrede end Præsternes, er en Selvfølge. Man glemme ikke, at Præsternes Jndtægter ere Statens Eiendom, og for saavidt de bestaae af Jordegods og Tiender, ere faste Eiendomme, altsaa af Statens paalideligste og bedste Jndkomstskilder. At Staten efter Behag kan, som den altid har gjort, disponere over dem, og lige saavel anvende dem til andet Brug, som til Præstens Løn; hvilket jo bestandig er Tilfældet, da det er af Jndtægterne, Præsten maae udrede Skatter, Pension, Expenser, Præstegaards Vedligehold, Rytterhest, og undertiden andre Extrapaabud, hvilket alt kommer Staten, til Gode. Naar nu en Præst enten ved Dom taber en Deel af hvad hans Formand, og maaskee han selv hidtil har nydt, eller af Frygt ikke tør, eller af Armod ikke kan paatale sine Rettigheder, saa blive disse ubetalte, og omsider gaae aldeles i Forglemmelse; *) men da er *) Den jydske Bonde trøster sig altid dermed. Man siger saaledes, naar Talen er om en Nægtelse af ne det ikke blot Præsten, det enkelte Jndividuum, som lider derved. Det er hele Samfundet, som taber en Ret, hvorover den kan disponere til hvilkensomhelst Greens Fremme af den offentlige Velfærd. Her kan den romerske Formel være anvendelig: Videant consules, neqvid detrimenti capiat respublica. Maaskee vilde Læseren tænke, naar saadanne Indretninger bleve føiede, saa havde Præsterne ingen Aarsag til Klage, saa vare deres Jndkomster lige saa sikkre og klare som andre Embedsmænds. Nej til fornuftige og billige Klager havde de da ingen Anledning; men derfor at stille dem i den Henseende lige ved andre Statens Embedsmænd gaaer ikke an. - Det er maaskee et nødvendigt Onde ved Præstens Stand, og Kald, at han mere end andre maae idelig mindes om, og føle Trykket af den nærværende jordiske Ufuldkommenhed. Og saa længe dette ikke gaaer videre, bør han som christelig Præst ikke klage. Allerede den smaalige Samling af Præstens Jndtægter, de mange smaae Dele af hvilke samme bestaaer, de ikke ubetydelige Bekostninger, som ere forenede med denne Jndsamling, gjøre Præstens Jndtægter lidt vanskeligere end andre Embedsmænds. Men hvad der er det allerværste, er, at i ethvert Sogn findes idelig Fattige endog blandt Gaardmændene. Mere eller mindre efter Omstændighederne skal Præsten dog have af enhver. Naar nu en følende og christeligsindet Præst veed, at den fattige Bonde, ved at betale ham hans Tiende, eller andre Afgifter aldeles udtømmer sin Casse, eller maae sælge noget i Utide, eller paa Øieblikket maae savne det allernødvendigste til sig og fine, og Bonden med Klage aabenbarer ham sine Omstændigheder, saa maatte Præsten ikke være et følende Menneske end sige en Christen, naar han ikke med egen Opoffrelse vilde vise Medlidenhed og Menneskekjerlighed. - Det bemærkes naturligviis get Præsten tilkommende, og man ikke endnu veed, om Præsten vil paatale det, eller ikke: "Ja bliver det derved i denne Præstes Tid, saa har det ingen Fare for Fremtiden." snarere hos en Præst end hos en anden Embedsmand, naar hans Adfærd savner disse Egenskaver, det lægges ham langt mere til Last. Man seer heraf en moralsk Egenskab ved Præstens Indtægter, som gjør en betydelig Forskjel imellem hans og andre Embedsmænds Jndkomster. Hertil kommer, om Bonden endog betaler til Forfaldstid til Præsten, saa kommer han dog ofte, naar han er i Forlegenhed, strax efter og laaner hos Præsten, paa den Grund, at nu har Præsten faaet af mange andre, at han endelig maa have noget tilovers, vel ogsaa tilføies, at han har mere Tillid til ham end til andre; saa at der maaskee findes faa Præster i Jylland, som have 50 Rbd. tilovers, uden at de jo have udestaaende Gield i Menighederne.