Aalborg Stiftstidende, 1840-03-07
J Nærheden af Landsbyen Waterloo - saa hedder det i Fædri. - ligger en gammel Avlsgaard, Hougomont kaldet. Da Napoleons Hær og de allierede Armeer stødte sammen paa den store Slette, som dette Punct behersker, da reiste det sig en af de største og mindeværdigste Kampe, som Verdenshistorien nogensinde har været Vidne til; da kastede Minerva Seirens og Undergangens Lodder i sin evige Hjelm, og tre Gange svingede hun dem, saa Verden rystedes i sine Grundpiller, og da de fløi ud over de Kæmpende, da afgjordes Menneskeslægtens Skjædne for lange Tider. Omtinger af Slagets vilde Brag, men paa et af de Puncter, som dets brusende Bølger lod uderørt, stod - saa berettes der - en Bondedreng lænket til Pletten af stum Rædsel, og han saae de gigantiske Kræfter tørne mod hinanden, men han forstod ikke, hvad han faae. Kun saameget bemærkede han, at de stormede løs, snart fra den ene, snart fra den anden Side mod den gamle Avlsgaard Hougomont, paa hvis Tinde snart de allierede Bannere, snart den trefarvede Fane valede. Trommerne hvirvlede og Kanonerne brølede; Angreb fulgte paa Angreb, den Ene veeg og den Anden trængte frem; og naar Kampen sagtnedes, da fornyedes den atter med fordoblet Raseri. Men Drengen tyktes det sært, hvor dog den gamle Avlsgaard kunde være saa vigtig, at saa mange Tu finder offredes, for at forsvare, saa mange Tusinder offredes, for at indtage den, og han troede, at de kun stredes om, hvor der skulde have den gamle Avisgaard Hougomont. Og virkelig var det saa. - hvo der skulde have den gamle Avlsgaard Hougomont, derpaa beroede det, hvo der skulde beherske Verden. Der laae det gyldne Skind, der var den hellige Grav, – Som i det Store, saa i det Smaa Smaa ere hos os Kræfterne, paa den ene, som paa den anden Side, og Stridens Gienstand er ikke stor. Men den er dog altid større, en Spørgsmaalet, om Kalkar bør være Lector i Græsk: - Kalkar er kun den gamle AvlsgaardHougomont. Det kan være ubehageligt for ham og hans Venner, men hvad kunne vi gjøre derfor, at netop han ligger paa den Plet, hvor Kampen brød ud. Troer man, at det var Had mod den gamle Avisgaard, at de franske Soldater skjøde Ruderne ind og maaskee ødelagde dens Mure, Eller er det vor Skyld, naar det Princip, til hvis Fane ved have svoret, har commanderet os netop mod Kalkar, eller naar de Fiær, hvormed han er pyntet, blive noget derangerede ved denne Berøring? Hvad har han gjort os, og hvi skulde vi have noget mod ham, Det er, som sagt, ikke om Kalkar, men om et Princip, der strides, og naar vi fuldstændigen skrifte dette, saa er det maaskee en factisk Feil, men det er ialtfald meget ærligt, og paa anden Maade ville vi hverken seire eller falde. - Striden angaaer Principet for Embedsbesættelser. Vi ere overbeviste om, at Kongen i os har langt meere hengivne Tilhængere, end i mange af dem, som giøre Alt, hvad der staaer i deres Magt, for at lænke ham fast til det gamle Regimente, dets visne Traditioner og udslidte Former. Det er visseligen ikke hans sande Venner, der give sig Mine af at forfægte hans Enevælde, som oftest kun for selv at bruge den, og der ikke under ham den Glæde og Hæder, at føre sit Folk igjennem Fornyelsens Bad til Frihed og Lykke, ikke unde ham den Triumph, at hilses af en jublende Samtid, som den høibjettede Fuldbyrder af den nye Tids store Værk, og at nævnes i Histeriens Aarbøger som tvende Folks Velgiører. Ja vi bekjende es til den Tro, at Kongen er mere, frisindet, end de fleste af dem, der dele Magten med ham, og at Skylden for en stor Deel falder paa Andre, dersom hans reformatoriske Jver sloves ved al den aabenbare og hemmelige Modstand, den møder, og dersom hans Reformværk bliver til Stykkeværk. Saalænge vi kunne holde fast ved denne Overbeviisning, skal det lige saa lidet anfægte os, omden Ene kalder os en Hofjournal og den Anden en holdningsløs Comet, som naar - sit venia verbo - Touristen, beretter, eller naar den literaire Kludesamler AdresseAvisen paa Vers og i Prosa, med eller uden Forlangt indrykket, optrykker, at vi, for ikke at tale om endnu værre Ting, mildeelt talt ere Oprørere. Vor politiske Troesbekiendelse ligger aaben for Publicums Dom, og vort Forhold lige overfor Regjeringen maa være ubestemt, saalænge Regieringen selv endnu ikke har antaget nogen bestemt Holdning. Under saadanne Omstændigheder kunne vi ikke gjøre Andet, end vente, saalænge vi troe at have Grund til at haabe, at Kongen vil have Kraft til at afryste alle smaalige Betænkeligheder og til at beseire enhver Hindring, der vil stille sig imellem ham og hans Folk. Men med Hensyn til eet Punct laae det i Omstændighederne stærk Opfordring til allerede nu at udtale os, og dette Punct angaaer netop Principet for Embedsbesættelser. Derom have Alle til alle Tider været enige, at den skal have Embedet, som dettil er den Dygtigste og Agteroskulle herske, - forsaavidt ere vi Alle Aristokrater. Men det indsees let, at dette Svar er saa godtsom intet Svar, thi det lader ubesvaret det vigtige Spørgsmaal, hvo der da er den Bedste, hvorpaa Dygtigheden skal kjendes. Kongen har for megen videnskabelig Sands til at han kunde have nogen særdeles Respect for Exammenscharakteret; han har for megen Kjærlighed til Ungdommens Begeistring og Manddommens Kraft, til at han ikke skulde fole en vis Uvillie ved at lade sig binde af Anciennitetens Lænker; han kjender for meget til Collegiernes hidtilværende Færd til at han skulde være særdeles tilbøielig til at voldgive Sagen til dem. Det bliver derfor let forklarligt, naar han maatte føle sig tilskyndet til at emancipere sig fra disse Hensyn, som i deres Anvendelse ofte lede til saa lidet tilfredsstillende Resultater. Alt dette har nu vistnok meget forsig; Spørgsmaalet bliver kun, hvilken Kraftmaaler, hvilken Aande prøver man da skal sætte i Stedet for. Og her haves da et Middel, der er saa godt som aldeles usvigeligt. Hvor en fuldstændig og virksom Offentlighed gjennemstrømmer hele Statslegemet, der vil enhver sandOygtighed sikkert og hurtigt vide at gjøre sig gjældende og skaffe sig almindelig Anerkjendelse, der vil den løiede Storhed briste som en Sæbeboble, der vil der udvikle sig Chatakterer i ganske anden Betydning, end Land og Haud? eller Etatsraad og Conferentsraad kunne give, der tager man til Minister kun den, som i et Pariament Dag for Dag har bestaaet en Exammen, hvor hele Nationen er en aarvaagen og kyndig Cenfor, der tager man til Borgmester, kun den, som blandt Borgerrepræsentanterne har udviist saamegen Jndsigt og Nidkjærhed, at hele Byens eenstemmige Omdomme udpeger ham som den rette Mand. - Giv os et virkeligt, et ægte offentligt Liv, og Valget er da kun den officielle Anerkjendelse af den ved sin egen, indre Kraft documenterede, fuldvægtige Berettigelse. Men et saadant offentligt Liv findes ikke hos os, og den, som for tidligt vil bortkaste de Kriterier paa Dygtighed, med hvilke man hidtil har søgt at hjælpe sig, staaer derfor Fare for, mod sin Villie at kaste sig i Armene paa Noget, der er endnu langt ufuldkommere, nemlig Tilfældighed og Vilkaarlighed.