Københavns Adresseavis, 1774-05-25
Den første gang, jeg udi den nu afvigte Uge dypper min Pen i Blekket, skeer det, for at skrive til Dem, og oprigtig at takke Dem for Deres kierlige Brev. Kan dette være en tilstrekkelig Undskyldning, fordi jeg i ti Dage lod Deres Brev ligge ubesvaret paa Bordet, Jeg haaber det, og er næsten vis derpaa; min egen Følelse siger mig det, efterdi det var mig umueligt at giøre noget, som skulde være uvenskabeligt imod Dem. Jkke hver Time, eller hver Dag, eller hver Uge af det menneskelige Liv ere en beleylig Tid for Venskabs Pligter, vore Følelser ere ikke altid nærværende. Stolthed og Daarlighed, og hvad vi kalder Forretninger, driver dem ofte bort fra vort Hierte, og hvad er Venskab uden Følelser, – et blot Navn, en Skygge, Dog for at forekomme en urigtig Udtolkning over alt dette, (den jeg dog alligevel ikke tør frygte for af saadant venskabeligt Hierte, som Deres), maae jeg sige Dem, at ved min Kapellans, eller hans Kones, eller hans Piges, eller nogen andens Skiødesløshed i hans Huus, Præstegaarden, for omtrent storten Dage siden indtil Grunden afbrændte, tilligemed alle Møblerne, som tilhørte mig, og en artig Bogsamling, hvilket Tab jeg kan beregne paa omtrent 350 Pund. Den stakkels Mand og hans Kone toge Flugten med den næste Morgens Vinger. Dette smertede mig virkelig meget sterkt. Min Medlidenhed og min Agt for Manden var saa stor, at jeg, saa snart jeg fik Efterretning og Ulykken, lod ham bede, at blive hos mig saa længe, indtil der blev en anden Vaaning færdig for ham; men han var flygtet, og, som jeg hørte, af Frygt for at blive forfulgt af mig. O Gud, hvor lidet kiendte han mig, naar han kunde formode, at jeg henhørte til de Elendiges ulykkelige Tal, som vælte Jammer paa Jammer, og naar Byrden er allerede næsten utaalelig, endda formere dens Vegt. Den Alvidende, som seer mit Hierte, veed, at det er sandt, at jeg heller vilde lette den Ulykkeliges Byrde, end giøre den tungere, og heller hemme Smertens Strøm, end gyde een Draabe dertil. agter ikke denne Verdens elendige Rigdom, og dens Vil lyst koster mig ikke et eneste Suk, thi ved Enden kan jeg ogsaa sige som hiin spanske Kapitain, at jeg er ligesaa god Men en Mand som Kongen, kun ikke fuld saa riig. til Sagen. Skal jeg vente Dem her i Sommer, Jeg ønskede meget, at De paa nogle Uger kunde glæde mig med Deres Besøgelse. En stegt Høne giver jeg Dem til Middagsmad, hver Dag en reen Dug paa Bordet, og i Stedet for Confekt fortæller jeg Dem et Eventyr, eller en Fabel. I den hede Sommer om Dagen ville vi sidde i Skyggen, og om Aftenen skal den Smukkeste af alle Malkepigerne, som gaae forbi min Port, flette Dem en Krands. Skulde jeg ikke være saa lykkelig at see Dem her, saa maa De indrette det saaledes, at De kan besøge, mig først i October; jeg bliver da endnu omtrent siorten Dage her, og søger siden et mildere Klima. Min slemme Hoste synes at fæste Rødder, og vil dog tilsidst legge mig i Graven, i hvad jeg endog maa fange an derimod, saa længe jeg imidlertid har Kræfter til at undflye, vil jeg giøre, hvad jeg kan. Jeg har nu allerede i tyve Aar plaget mig dermed, og ved Munterhed og god Lune har jeg saa længe forhindret, at denne farlige Fiende ikke har faaet Bugt med mig. Men nu angriber den mig heftigere, end nogen Tid forhen, og jeg har intet mere tilovers paa min Side, end en nye Reyse udenlands. Hvad siger De til en Plan af det Slags Kan De ikke reyse med, saa led sager De mig dog maaskee til Dover, paa det vi kunne, være lystige med hinanden paa Landet, og bringe Neptunus i god Lune, førend jeg gaaer om Borde. Lev vel L. Sterne. Beskrivelse paa en hollandsk Maade at blege Lærret, Den første Forretning er der, at sortere Lerredet efter dets Fiinhed, (efterdi de bruger en anden Methode ved det gode end ved det slette), derpaa legges det i Blød i halv Lund og lunket Vand. Det er dem herved slet ikke derom at giøre, at faae den Slette derudaf, som Væveren har sat deri, men de begynder endogsaa strax at opløse de klerrige Dele af Traaderne. Derover bliver Stykket liggende i denne Tilstand i to eller tre Dage, indtil det derpaa slagne lunkede Vand og Lund er kommet i en Gierring, Men førend denne setter og igien, tager Blegeren sit Lerre, op, og nu følger Lundningen, eller den saa kaldte Byening, Til denne væsentlige Artikel ved Blegningen holder de ikke deres gemeene Aske god nok, og tiltroer den ikke, som vi, den hele Virkning, hvilken, som man veed, bestaaer i de fede Deeles Opløsning. Derfor forsterker de Lunden med et vist Maal af Cassæub, moskovitisk og Perleaske. Eller de tager slet intet af den indenlandske, og regner paa 170 Galloner Vand, tredive Pund blaa og ligesaa megen hviPerleaske, tre hundrede Pund Cassoub, og 180 Pund moskovitisk Aske. Af denne, som sædvanlig tillavede Lund, forfærdiger de Blegnings=Lunden, i det de spæder to Potten af den første med to Pund Sæbe og 38 Potter Vand. Byeningen igientager de den hele Tid ofte tolv til atten gange. Man er herved endogsaa opmertsom paa Hedens Grad, i det de gradeviis giør den sterlere fra lunket til kogheed. Naar Lerredet herpaa, efter en fra vores ikke meget afvigende Methode, er ved Hielp af Solens Straaler blevet gjort temmelig hvidt: saa strider de endelig til Surningen. Denne Suurning er en ikke overalt ubekiendt Sag, og dog alligevel berver derpaa, efter de der værende Blegeres egen Tilstaaelse, det hollandske Lerrets Fortrin De har ogsaa meget længe holdt deres Omgang dermed, som en Hemmelighed.