Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1808-05-14
En almindelig Caracteristik over denne Deel, det vil sige, Jndbyggerne, lader sig ikke tænke; thi ved Benævnelsen Kjøbenhavnere kan og bør man ikke forstaae lutter indfødte Danske, og endnu langt mindre kan man tillægge alle dem, der kaldes Kjøbenhavns Borgere, dette Navn. Man har paastaaet, at der allene af Svenske findes i denne Tid 10,000 blandt Kjøbenhavns Befolkning, og sikkert tæller den ikke færre Tydske. Begge disse Nationers Udvandringslyst og Naboskab med Dannemark har været en vigtig Medaarsag til, at vor Handel og Skibsfart allerede i en Række af Aar have været den Magnet, der trak saa mange af dem til Kjøbenhavn. Ogsaa Franske, Jtalienere, Schweizere og Hollændere have efterhaanden, skjønt i langt mindre Antal end hine, bosat sig der. Saaledes indførtes hos os lidt efter lidt fremmede Sæder og fremmed Jnteresse. Vil man, nu bedømme Danskes Caracteer, saa bør man ikke bedømme den efter Kjøbenhavn, hvor der boer saa mange Fremmede, ligesaa lidet som man bør bedømme et Træes Natur efter den konstige Stamme, hvori man har podet Grene af ganske fremmed Art. Men inden jeg gaaer videre, maa jeg erindre, at jeg ved Fremmede ikke forstaaer hine værdige Mænd, der, liig den ældre Bernstorff og Tode, sætte deres største Stolthed i at kunne kalde Dannemark deres andet Fædreneland, hædre, understøtte og gavne det ved de dyrebareste og helligste Opoffrelser; men at jeg ved Fremmede kun mener dem, som lade haant om alt hvad der er Dansk, fordi de selv ere Udanske, som ville nyde Frugterne af Landets Medgang, uden at ville høimodigen deeltage i dets Modgang, og som forsage det, naar det meest trænger til deres Bistand. Disse ere Fremmede i Ordets uværdigste Forstand, og fortjente aldrig at kaldes Danske Borgere. Til Held for os er maaskee deres Tal ikke saa meget stort. De senere Tiders Begivenheder have lært os, hvor mange retskafne Udlændinge, der leve iblandt og, og ikke mangle andet i at være Danske, end den uvæsentlige Omstændighed, at de skulde have været fødte paa Dansk Bund. Men det er ikke med Fædrenelandskjerlighed som med de Planter, der kun kunne blomstre i en vis Jordbund og under en vis Himmelegn. Hele Jordkloden er den Godes Fædreneland, hele Menneskeslægten hans Landsmænd. Men hvor lidet end en almindelig Caracteristik over Kjøbenhavns Jndbyggere lader sig tænke, kan man dog angive enkelte Hovedtræk, uagtet de i Grunden maaskee ere de samme, som, under forskjellige Modificationer, caracterisere de fleste Residencers Jndbyggere. Ufradighed er eet af de første Træk, vi her blive vaer, og denne Egenskab strækker sig baade til offentlige Domme og Grundsætninger, almeent Bifald og almeen Dadel. Hvad man i det ene Aar orguder, nedriver man i det næste; hvad hele Publicum taler om den ene Uge, er glemt i den efterfølgende, hvad man slaaer Medailler og opreiser Altarer for i det ene Decennium, taler man med største Ligegyldighed om nogle Aar derefter, Gjelder dette end ikke i alle, saa gielder det dog i de fleste Henseender. Tusinde Kiendsgierninger stadfæste min Mening, og et Tilbageblik paa den henrundne Tid vil vise os, hvorledes man gik over fra den ene Yderlighed til den anden. Man behøver ikke at gaae længere tilbage i Tiden end til den Franske Revolutions Begyndelse. Hvilke besynderlige Phænomener frembragte ikke denne i vort Kjøbenhavn, Uagtet vi levede under den lykkeligste monarkiske Regjering, hørte Republicanismen dog til Dagens Orden. Man forgudede den nyfødte Franske Republik, da Glutten endnu laae i Bleen, og forfulgte saavel mundtlig som i Skrifter, enhver, der mistænktes for politisk Kjetterie, inden man endnu vidste hvad den ny Franske Democratisme kunde blive til. Strax oven paa denne politiske Manie fulgte en Reformations-Syge, der ikke sigtede til mindre end til at styrte Bibelens klippefaste, af Aartusinder hævdede Anseelse, og gjøre Voltaires, Humes og Riems Skrifter til Almuelæsning. Genie kaldtes enhver, der havde været under Tiltale, og Digternavnet kjøbtes for en Drikkevise, eller Elegie. Den, som skjændte meest paa Konger, opløftede Robespierre til Skyerne og talte haanlig om Religionen, var et Vidunder, et Universalgenie, Nidskrivter kaldtes Satire, Frækhed gjaldt for Frimodighed, og den, som gjorde det, der var hans Medmennesker helligt og dyrebart, til en Gjenstand for sin overgivne Dadlesyge, blev en Soel for mindre Maaner, og lønnedes med det Bifald, der ene skyldes Dydens og Sandhedens Talsmand. Det brogede Skyggebillede, som kaltes Frihed og Lighed, forsvandt, og et gustent Spøgelse kom i dets Sted, gjenfødte Republiker endte hvor de begyndte, og nu taug de største Democrater og Frihedsprædicanter, ja enkelte af dem gjorde sig end- og en Glæde af, i fremmede Lande at kysse de Lænker, som de tilforn havde ivret saa meget imod, og hylde de Grundsætninger, som de før saa høiligen havde afskyet. Et ganske nyt System fremstod, som gjorde den herskende Tone ligesaa liden Ære som det forrige. - Men vi ville ikke videre forfølge den Række af Carricaturer, som Tidens Genius viser os her i sin Tryllelygte. Nok er det, at enhver, som har nogen Agtelse for Sandheden, maa tilstaae, at dette Malerie af den henrundne Tids Tone ikke er overdrevet. Var denne Tone end ikke altid den herskende, saa var det dog den, der fandt meest og almindeligst bifald. Dog, til Ære for Kjøbenhavnere maa man ogsaa indrømme, at de med al den Ustadighed forene en Enthusiasme for det Gode, som overgaaer at Forestilling. Men denne Enthusiasme er kun et stærkt Blus. Ganske af sig selv kommer det sielden frem; det maa tændes, og naar det eengang er optændt, maa man for Alting ikke forsømme, strax at benytte sig af Øieblikket. Det luer som den sprudende Vesuv i Begyndelsen, og truer, at fortære Verden; men det er, inden man veed et Ord deraf, slukket, naar man ikke i Tide søger at underholde det. (Fortsættes.)