Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1778-05-08
Jeg forestiller mig et Menneske, som haver fuldt op at alle Ting, men som er ene og for sig selv, fraskilt fra alt menneskeligt Selskab. Haver han indlagt sig et stort Navn, mon han vel kan smage dets Værdie, naar han ingen haver, der kan beundre ham, eller ingen der kan bereede for ham Berømmelses søde Lugt, som kan agtes at skyldes ham, Sæt at den samme besidder stor Rigdom, kan han vel agte sig derved lykkelig, da han ikke er i Stand til i mindste Maade at bruge den, Havde han et stort og fyrrigt Genie, det vilde ofte give ham Fortrydelse, og som en forbrænde lig Materie, der arbeider paa sig selv, vilde det fortæres af sin egen Heede. Skulde han have Dyd og en god Tænkemaade, han kunde i det høieste ikke have meere end Kundskab derom; thi da han ikke er i Stand til at giøre noget Godt, saa haver han heller ikke Leilighed til at føre sin Tænkemaade og sin Dyd i Udøvelse. Skulde han, med eet Ord, have de fortreffeligste Talents, hvad vilde de gavne ham, naar de ere ham ubrugbare, og han ikke haver Leilighed til at vise den første af alle Talents, som er det, at vise dem i det rette Lys at være nyttige for Verden. Lader os af disse ustridige Sandheder uddrage en nødvendig Følge og sige, at Mennesket er sig selv alene ikke nok til at være lykkeligt, og at man ikke kan virkeligen være det, uden at udstrække sin Lyksalighed til andre. Det er sandt, at ofte er det nok til at være lykkelig, at man troer at man er det, og at en falsk Selvkiærlighed kan giøre, at man finder Fornøielse i de uværdigste Ting. Men denne Selvkiærlighed, den fornemste af alle Hyklere, forfører os ikke, uden ved det at den indbilder os, at vi kan bedrage andre; og den vilde sielden bedrage os, dersom den ikke forestilte os ligesaa elskværdige i vore Bekiendteres Øine, som den giør at vi synes i vore egne. Det er derfor efter andres Høiagtelse vi agte os selv, og den Lyksalighed, som vi ikke kan finde hos os selv, findes i dem, vi leve iblant. Men hvor meget meere viis og sikker vil ikke denne Lyksalighed være, en Lyksalighed, som endogsaa fortiener indstændigen at søges og trygles om, naar vi erhverve den, naar vi fortiene den ved at giøre Godt, naar vi stræbe af al Magt, at giøre dem lykkelige, som eene kan giøre os lykkelige, Thi virkeligen, den Lyksalighed, hvilken man forskaffer andre, kan ei andet end vende tilbage igien til det ædelmodige Hierte, som haver frembragt den. Den er et Vand, som efter at have vandet en tør Eng, stiger op igien til sit Udspring, for paa nye at udflyde derfra. Den Rigdom, man virkeligen haver, kan letteligen slippe ud af sin Ejermands Hænder; men den Rigdom, som Kiærlighed, uddeeler, skiønt den er udsat for Egensindighed, vedvarer stedse, i det mindste ved den Fornøielse og Ære, at have gjort den til Middel til andres Lyksalighed. Lad os forestille os en Regent, hvis Hoffolk, Undersaattere, og endogsaa Fremmede kappes om at forekomme hans Ønsker. En Slags Tilbedelse bevises ham; men det kan ei være ham uvitterligt, at det er hans Værdighed, den ydes, ei hans Person, eller at den er meere en Virkning af Pligt, Sædvane og Egennytte, end af reen og oprigtig Kiærlighed. Naar han haver naaet til den høieste Lykke, som det kaldes, er han da vis paa at eie den? Tager hans Fornøielser ikke af ved deres Jdelighed selv. J hans største Forlystelser, finder han ikke til Afsavn paa andre, og paa endnu større Fornøielser, Bekymringer beleire ham paa Thronen, og sætte sig med ham derpaa. Hvad der tilfredsstiller hans Begierligheder, opvække dem igien paa nye, hans Lidenskaber blive stærkere hos ham ved enhver Ting, der stiller dem; ved at voxe formeere de hans Uroe, de optændes paa nye af deres Aske, til at foraarsage ham nye Plage, og hans Hierte, som er altid tomt, altid tørstigt, altid ved Fornøielse hærdet imod Fornøielse, kan ikke finde til andet, end Kiedsommelighed og Misfornøielse. Hans Høihed, som berøver ham Selskabeligheds Sødheder, foranlediger hans Livs Ubehagelighed, og han er tvungen til at tilstaae, at da han ikke er i Stand til at fyldestgiøre dets Begieringer, er det givet ham mindre for hans egen Skyld, end for andres, og at hans fornemste Omsorg maa være at giøre andre lykkelige, for selv at blive det. (Resten følger.)