Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-04-14
Hvad min kjere Ægtemages Sædelighed og Ærbarhed paa Theatret angaaer, da vilde jeg gjøre hende stor Uret, om jeg sagde, at den leed mindste Skaar ved hendes Komediespil, for ei at tale om, at hun nu er henved de 48 Aar, saa har hun heller aldrig, saalænge jeg kjendte hende, ført Nogen i Fristelse. Men det jeg beklager er, at hun nu ogsaa har faaet min ældste Datter, Lise, paa det dramatiske Slæbetoug, og Tøsen spiller nu alle Kokette og Kisselinke=Roller, saa godt som Nogen, uagtet hun ikke er ældre end 16 Aar, ja det snurrigste er, at Moderen spiller Emilie Galelotte, naar Datteren agerer Grevinde Rosine. Jeg er imidlertid meget bange for Tøsen, for hun er smuk, og alle de unge Narre og Lapser sværme omkring hende, som Fluer om en Sirupskrukke. Naar hun paa Theatret kysses og nebbes og slikkes med Mandfolkene, saa gjør hun det saa naturligt at min Kone glædes og jeg græder derover. Deres ærede Correspondentinde siger vel "at man intetsteds paa Jorden er mere generet end paa Theatret, men hun taler ikke om, hvor ugeneret man er bag Coulisserne. Naar hun beraaber sig paa, at al Fortrolighed er forbi naar Dækket er rullet ned, saa kan jeg af egen Erfaring bevidne det Modsatte. Forleden fik jeg det Jndfald at gaae ind paa Theatret efterat Kabale og Kierlighed var spillet, men troer De, Spillet var ude, uagtet Dækket var nede, nei Kronedød naar det var. En lumpen Karl af en Barbeersvend, som agerede Sekretær Wurm, sad endnu med min Datter paa Skjødet, og trede sig, som han kunde være paa det værste Sted. "Jh, saa skal J skee allandsens Ulykke, J Kieltring, sagde jeg, vil J lade min Datter være." Men i samme Øjeblik styrtede Prindsen, og Maleren Møller, og min Kone, og alt det øvrige dramatiske Pakløs paa mig, og sagde, at det var en ny Prøve til næste Forestilling. Nu maatte jeg tie, og see en Nar, en Landstrygger, en Karl, som jeg ikke giver en Døit for, karessere og kysse min Datter, som om hun kunde være den gemeneste Taske. Da jeg beraabte mig paa, at jeg var hendes Fader, og at jeg ikke vilde taale saadanne Streger, fosede Maleren Møller, som ellers er Børstenbinder af Profession, mig ud af Theatret, i det han raabte: her er jeg hendes Fader - her har Han intet at bestille. – Min ældste Søn, Peiter, er ligesaa theatergal, som hans Moder. Han kunde have været Svend allerede for to Aar siden, om han havde øvet sig mere i Værkstedet end paa Theatret. Men han gjor den hele Dag ikke andet end lærer Roller og over sig i Pestikulationer, som han kalder det, eller med andre Ord, han løber op og ned i Stuen, og skaber sig som en Nar for Speilet. Han skal allerede være forlovet med den første Elskerinde i Selskabet, egentlig en Rokkedreiers Datter fra Adelgaden. Jeg har tusind Gange formanet Drengen til at lade de Galskaber fare og søge efter at blive Svend, men han svarer altid, at han er en Konstner, et dramatisk Skenie, et dannet Menneske, et æsthetisk Gemyt, som ikke kan give sig af med en saa lumpen og grov Profession, som Blytækkerie. Saaledes, Hr. Udgiver, er jeg bleven til en ulykkelig Mand ved Theatersygen, der raser i mit Huus værre end Pesten og den gule Feber i Algier og America. Hvad der skal blive Enden paa Legen veed jeg ikke, men det maatte gaae underligt til, om min Kone ikke engang kom til at ombytte Dronning Elsebets Scepter med Tigger posen, og om min Datter ikke engang blev fra en Grevinde Rosine til en sand Skandriol eller Askepotte. Deres ærbødige o. s. v.