Viborger Samler, 1821-02-26
En engelsk Missionær i Indien, W. Ward, har, i et Brev til Damerne i Liverpool, givet en bedrøvelig Udsigt over de indianske Fruentimmers Skjebne. Han siger: "J Hindostan ere 75 Millioner Fruentimmer, der hverken kunde læse eller skrive. 30 Millioner af dem ere engelske Undersaattere. Hinduernes Love forbyde aldeles Qvindekjønnet at forskaffe sig Kundskaber ved Læsning. De ere foragtede fra Fødselen af - J Stammen Raiput er det almindeligt, at Mødrene ombringe de nyfødte Pigebørn. Jeg har kjendt en Fader af denne Stamme i Bengalen, der lod en Datter leve; men da hun blev voxen og ingen Frier meldte sig, dræbte Faderen hende med en Øxe og skar hende siden i Stykker. Der er ikke en Pigestole i hele Ostindien. Man forlover Døttrene allerede som Børn med et Mandfolk hun ikke seer - Døer nu Manden før Brylluppet, ansees Pigen som Enke og maae aldrig gifte sig mere. Somme Forældte gifte deres Døttre med en Bramhun for Ærens Skyld; han kan have 500 til 60 saadanne Koner, der ikke engang leve hos ham; men blive ved deres Forældre eller søge andetsteds hen for at opholde Livet. Det er derfor ikke sjeldent at see Millioner Mødre med Glæde kaste deres nyfødte Pigebørn i Vandet, hvor Alligatoren (en Krokodil) strax opsluger dem Der patrollere idelig Vagt ved de store Floder for at hindre denne Umenneskelighed 2 Konernes Lod er meget sørgelig: døer Manden, er det Konens Pligt efter Ærens Love, at lade sig brænde paa Baalet med sin Mand. Derfor drukne mange sig allerede forud og, at endda den grusomme Skik vedligeholder sig, sees deraf, at de engelske Øvrigheder i Bengalen indmeldte, at det i Aaret 1817 fandtes 706 Enker, som lode sig brænde eller begrave levende med deres afdøde Mænd. Naar de blive brændte, bindes de til Mandens Liig, lægges paa et Baal, tilhylles med Riisbundter der antændes; en skraalende Musik og Frydeskrig hindrer at høre den Ulykkeliges Klager - De som begraves levende, stige ned i Graven, sætter sig og tage Mandens Liig paa Skjødet; deres Børn og Slægtninger, som have kastet Graven, træde Jorden sammen om Enken. Naar den naaer hendes Hoved, tilkastes det hastig med Jord, og de umenneskelige Born og Slægtninge træde Jorden fast over den Ulykkeliges Hoved. Hvorledes det Onde i Verden maa tjene til at befordre det Gode, derpaa haves et mærkeligt Exempel i vor berømte Lærde, Philologen og Kemikeren Ole Borchs Levnetshistorie. Hvo skulde vel troe, at de af ham oprettede offentlige Stiftelser, hvoriblandt det Borchske Collegium et det fornemste, skylde en Qvindes Kaadhed deres Tilværelse, og dog er det saa. Denne store Polyhistor havde den Ulykke at være halt; ikke destomindre var han dog, lig andre Adamsbørn, kommen i Kast med Skalken Amo og havde ovenikjøbet forlovet sig med en fornem Dame. Men da han engang i Frierdagene besøgde hende og ved Bortgangen saae i et Speil, at hun gik hinkende bag ved ham, ansaae han det raadeligst at holde op, mens Legen endnu var god, slog derfor op med hende og besluttede, aldrig at gifte sig. Han testamenterede sin hele Formue til offentligt Brug, og gav til ovennævnte Collegium alene 24 100 Rdlr., foruden Grund og Bygning. Han døde 1690 af Steen J C. Labundnes nylig udkomne Historie om det Napoleonske Riges Fald fortælles, at det især var en Jndigestion (Ufordøielighed) hos Napoleon, der foraarsagede at Slaget ved Culm blev tabt, og bevægede ham, da han allerede var underveis til Bøhmen med en betydelig Deel af Armeen for at understøtte Vandamme, til at vende tilbage til Dresden. - Der hører altsaa ikke alene en god Forstand og god Lykke, men ogsaa en god Mave, til at vinde Feldislag, og maaskee ofte mangt et Feilgreb skrives paa Forstandens Regning, istedetfor det egentligen burde skrives paa Mavens.