Aarhuus Stifts-Tidende, 1838-03-16
Som bekjendt er Forslaget om borgerlige Raadmænd Ansættelse ikke udgaaet fra Regjeringen, men fra Stænderne i Roeskilde, der havde sat samme i Forbindelse med et andet Forslag, der gik ud paa, at ligesom Magistraten og Borger=Repræsentanterne, naar de vare enige, i Almindelighed skulde kunne tage Beslutninger og alt, hvad der angik Byens Oeconomie, saaledes skulde derimod i Tilfælde af Uenighed begge Authoriteter træde sammen til mundtlig Conference, hvor da det, som de 2/3 Dele af hele Forsamlingen besluttede, skulde staae ved Maat; dog at Magistratens Formand skulde kunne standse Udførelsen, hvis han fandt, at den tagne Beslutning var stridende mod et bestemt Lovbud. J dette meget liberale System synes Ansættelsen af borgerlige Raadmænd gandske at passe, og ifølge et saadant System kunde der ikke heller være noget Betænkeligt ved, i enhver Bye at ansætte saamange Raadmænd, som man maatte ønske. Men Regjeringen antog ikke Systemet. Forordningen af 24de October f. M. har vel indrømmet Magistraten og Repræsentanterne forommeldte Magt og Myndighed, naar de ere enige, men har forresten erklæret begge Collegier for saa aldeles sideordnede, at den ene af dem ingensinde skal kunne overstemme den anden, og har derfor anordnet, at naar begge Authoriteter ere uenige, skal der afstemmes i hvert Collegium for sig saaledes, at de fleste Stemmer i Magistraten skulle ansees for Magistratens og de fleste Stemmer i Repræsentanternes Collegium for dettes Mening, og at derefter vel en mundtlig Conference af begge Collegier skal finde Sted, men at Sagen, dersom Overeensstemmelse ikke herved kan erholdes, istedetfor at afgjøres af selve Communal-Bestyrelsen, skal indstilles til høiere Decision. Da det nu selv er Stændernes Anskuelse, at det nærmest paaligger Magistraten som Pligt, at paasee Statens og det Offentliges Jnteresse, men Borger-Repræsentanterne at varetage Communens og den Enkeltes Tarv – og dette er ogsaa antydet i Præmisserne til Forordningen af 24de October f. A. –, er det klart, at Magistraten efter det af Regjeringen fulgte System ikke kan sammensættes af saadanne Elementer, at det for sammes Pluralitet kunde blive mueligt, ved at erklære sig enig med Repræsentanterne, at tilsidesætte Statens eller det Offentliges Tarv d. e. der kan i ingen Bye forventes ansat flere Raadmænd end der i Magistraten ere Kongelige Embedsmænd, og altsaa i Horsens kun een Raadmand. Herved maa det ogsaa erindres, at de borgerlige Raadmænds hele Virksomhed er indskrænket ene og alene til Byens occonomiske Bestyrelse, og at deres Stilling altsaa er en ganske anden og en langt mere indskrænket end de ældre Tiders Raadmænd, der deeltoge i alle Magistratens Forretninger, altsaa ogsaa i Skatteoppebørselen, Bestyrelsen af Skifte og Laugsvæsenet o. s. r. Et gammelt Ordsprog siger: "at der til et Collegium hører Tre – tres faciunt collegium. Ordsproget er sandt; thi da i et Collegium af To det første Medlem stedse overstemmer det sidste, fører det første Medlem der Eneherredømmet. J en Magistrat, der foruden Borgemesteren eller Byfogden kun bestaaer af een Raadmand, hvis hele Virksomhed er indskrænket til at raade og at stemme, er denne Raadmand følgelig uden Magt og Betydning; thi kun i Tilfælde af Dissents burde han kunne gjøre sin Mening gieldende, hvad imidlertid ikke kan skee imod Borgemesteren eller Byfogden. Man vil maaskee indvende, at han vil kunne udøve en desto større Jndflydelse, hvor han og Magistratens Formand ere enige, hvilket almindeligst maa være Tilfældet. Er Raadmanden en usædvanlig erfaren, klog og dygtig Mand, kan denne Jndflydelse vistnok ofte være ligesaa nyttig som nødvendig; men i Almindelighed kan den neppe være ønskelig. Skulde nemlig Borgemesteren eller Byfogden og Raadmanden tiltroe sig Kyndighed og Erfaring nok til, ligeoverfor 12 eller 18 Borger=Repræsentantere, ene at overveie Sagerne, og fatte en bestemt Mening, vil det sandsynligen ofte blive Tilfældet, enten at Sagerne blive mindre modent overlagte, eller at der reiser sig Uenighed imellem Magistraten og Repræsentanterne, og med ingen af begge Deele synes Communen at være tjent. Med Hensyn til Byens Fordeel maatte det derfor være at foretrække, om Borgemesteren eller Byefogden, berøvet den enkelte Raadmand, selv vilde, eller saae sig nødt til at betjene sig af Borger=Repræsentanterne som Raadmænd; thi just paa denne Maade maatte Sagerne blive langt modnere over lagte, og hvor man først under Debatterne dannede sig en Mening, og ikke medbragte en forudfattet, maatte, som det synes, en Uenighed af den Beskaffenhed sjeldnere reise sig, at Recurs til Amtmanden skulde blive nødvendig. Borger-Repræsentanterne kunde mindst have noget at erindre ved, at de saaledes rykkede Bestyrelsens Formand et Skridt nærmere; meget mere maatte de just kunne besvære sig, om en enkelt Raadmand, der Jntet kunde virke, skulde være dem til Hinder i, selv at virke. Men foruden at den enkelte Raadmands Stilling saaledes ikke er selvstændig nok, til at give ham en sand Betydning som Led i Bestyrelsen, og han, i Forhold til den Nytte han kan stifte, synes at staae Repræsentanterne i Veien, maa det befrygtes, at han paa sin høist slibrige Bane, imod sin Villie, letteligen kunde komme til at stifte langt større Fortræd. Kun naar Magistraten og Repræsentanterne ere uenige, kan der i Almindelighed være Tale om Raadmanden, og hvorledes har han da at forholde sig Han bør naturligviis stemme efter sin Overbeviisning; men stemmer han med Borgemesteren, mon ikke Repræsentanterne, der have valgt ham, meget ville lægge ham dette til Last, Stemmer han med Repræsentanterne, mon Borgemesteren, hvis Collega i Magistraten han er, ikke for Fremtiden vil betragte ham med mistroiske Øine, Saare let vil saaledes hans blotte Stilling give Anledning til en svændt og ufredelig Stemning imellem begge Collegier, og dog er hele Communal-Bestyrelsen baseret paa en Forudsætning af gjensidig Tiltro og god Enighed imellem Magistrat og Repræsentantere. Klogest handlede Raadmanden maaskee, om han i foranførte Tilfælde, hvor han dog ikke kan gjøre sin Mening gjældende, afholdt sig fra at stemme, og blot søgte at mægle; og besidder han en høiere Grad af Dannelse og Kundskaber, vil dette maaskee ogsaa undertiden lykkes ham, men enhver dannet og dygtig Repræsentant vil jo gandske kunne gjøre det samme. J de smaae Kjøbstæder, hvorom her ene er Tale, vil man imidlertid iblandt selve Borgerne neppe finde mange saadanne Mænd, saa hæderværdige de ellers maatte være. Man vil muligviis anføre, at Repræsentanternes Mening i Overauthoriteternes Øine vil erholde en forøget Vægt, naar ogsaa Raadmanden erklærer sig for samme. Men Raadmanden er jo hverken meere eller mindre end en Repræsentant, der for en vis Tid har Sæde i Magistraten, og skulde derfor det større Antal Stemmer kunne give Repræsentanternes Mening større Vægt, maatte det være vigtigere, selv i de mindre Byer at see Repræsentanternes Antal forøget, om mueligt, endog til 18. Men Forordningen af 24de October synes ikke at lægge saa stor Vægt paa Stemmernes blotte Antal; thi Magistratens Stemme holder jo stedse Repræsentanternes Ligevægten, enten der saa er 18 eller 5 Repræsentantere. Repræsentanternes Mening vil derhos vist ikke heller behøve nogen saadan særegen Vægt, naar den blot er rigtig. Men Raadmandsposterne ville tjene til at hæve Borgerskabet, Hertil er dog Navnet alene ikke tilstrækkeligt. Derimod indrømmes det, at disse Poster burde være saaledes, at de kunde tjene til at hæve Borgerskabet. Skal Raadmanden have Sæde og Stemme lige med de Kongelige Embedsmænd, hvorfor maa han da ikke ogsaa i Eet og Alt være Kongelig Embedsmand lige med sine Colleger, Han blev herved bunden til Staten, og Staten kunde igjen til Gjengjæld tryggere bygge paa ham. Det er foran sagt, at det for en enkelt Raadmands Ansættelse vilde være at foretrække, om Borgemesteren eller Byfogden brugte Repræsentanterne som Raadmænd. Men i de sidste 10 Aar har dette netop været Tilfældet i Horsens. Jntet communalt Anliggende er der blevet udført, uden at Borgemesteren og de Eligerede samlede have overlagt Sagen, og ere blevne enige om Udførelsen. Denne Indretning har baaret for gode Frugter, til at man skulde ønske den hævet derved, at een eneste borgerlig Raadmand skulde fortrænge 12 Repræsentantere fra den Plads, som de forrige Eligerede med saamegen Ære og til saamegen Nytte have indtaget. Til at foretage en saadan Forandring, maa Nytten af en Raadmands Ansættelse endnu ansees alt for tvivlsom, og denne Tvivl synes Regjeringen selv at dele, efterdi den ikke har befalet, at Raadmænd skulle ansættes, men har overladt til enhver Byes eget Valg, om den vil have Raadmænd eller ikke.