Ribe Stifts Adresseaviser, 1787-04-27
J Begyndelsen vaklede Christendommen meget og stod ofte stoer Fare for at blive igien omstødt og udryddet, indtil Keiser Otto den Store, som foruden andre Aarsager, efter nogle sine Formænds Exempel, holdt det for sin Pligt at beskytte og fortplante Religionen; i det følgende Seculo ved Aar 948, drog han herind med en Krigshær, indt og Synder=Jylland, i hvilket han dog ikke avancerede videre end et Stykke ned igjennem Vester Kanten af Landet; indtil Ørsund, hvorudi han kastede sit Spyd, da han fandt Modstand og kunde ikke komme længere; imidlertid mødte hannem Kong Harald Blaatand, som under dette Jndfald havde været fraværende, gjorde i en Hast Fred med Keiseren, paa de Vilkaar at han skulde i sit Rige forfremme og handhæve den Christelige Troe, og lod Kongen sig derpaa ved Popodøbe, tillige med sin Søn, som Keiseren løftede af Daaben, og gav ham det Navn Svend Ot tv, hvilken Forretning skeede efter nogles Meening paa Morsøe, eller som andre holde for i det Slesvigske. Og bleve da i Jylland foruden det Slesvigske, de tvende biskopdømmer, til Ribe og Aarhuus oprettede og i Stand fatte. Denne Kong Harald skal have indeelt Jylland i Sysseler, og ladet sette de vare Monumenter som endnu sees ved Jelling Kirke, og ver sine Forældre, Ved hans Søns Kong Svends Affald, leed Christendommen i Jylland, stor Forfølgelse, som gik saa vidt, at biskopperne enten bleve fordrevne eller omkomme, og kom ikke ret paa Fode igien førend under Kong Knud den Stores Regiering, som for og efter Aar 1020 forsynede Landet med mangfoldige Kirker. og Lærere. Disse lod han meest komme fra Engelland, og besatte dermed de mange smaae Klostere, hvilken af Saxo kaldes Gellulæ, og enten forud vare eller af ham selv blevne stiftede. Til deres Tal henhøre de ældste Klostere i Jylland, hvilke man nu neppe uden Tilnavnet kiender, saasom Voer, Væng, Kalføe, Wissing, Essenbeck og mange andre, hvis Oprindelse ikke ellers kan udfindes. Ved samme Tider har levet i Jylland de tvende mægtige og rige Herrer, Othinkar den Ældre og Orhinkar den Yngre, som skal have været Kong Knud nær paakørende, begge biskopper i Ribe, og begge bortgivet deres store Arve Godser til gudelig og nyttig Brug. Den ene har dermed ei allene ophiulpet Kirker og Klostere, men endog tillagt de fornemste Jydske Kiøbstæder, deres beste Mark Jorder. Den af sine Eiendomme i Wendsyssel beriget sit eget biskop Sæde og stifter er af de første Klostere i Jylland udi Seem ved Ribe, hvilket siden blev forfløttet til Lygum Kloster, og derforuden sat Skiel og Grændser imellem de tvende Stifter Ribe og Aarhuus, som Jylland da allene bestod af. Efter Kong Knuds Død, som i sin Tid havde holdt Wenderne i Ave, vilde de igien Anno. 1043 forsøge deres Lykke imod de Dan=, skee og faldt ind med en stor Hær i det Slesvigske, men Kong Magnus den Gode som da regierede, mødte dem paa Grændserne med den Jydske Magt, da de vare paa veie at overrumple Nørre Jylland, og leverede dem et stort Feldtslag paa Leierskovs Heede ved Colding, hvor der siges at være blevne over 40000 Vender, der paa Stedet, og i de mange Høier der endnu ere at see i Nærværelsen, begravne. Og Landet blev saaledes den Gang fra en overhængende Ødeleggelse redet. Ved det Aar 1065, fandt Kong Sven Estridson for got til Religionens Udbredelse, at oprette i Jylland foruden de forrige tvende nye bispedømmer, nemlig Wiborg=Stift og Børlum eller Wendelboe=Stift saa at dette Land da først fik sine fire bispe dømmer, som endnu ere ved Magt. Der ere og de som tillægge Kong Svend Landets Jnddeeling i Herreder. Denne Konges Søn Knud den 4de, var og en stor Forfremmer af Religionen, og meget befordrede Geistlighedens Ophøielse, men da han forret og til sammes rigere Underholdning, at tvinge den Jydske Almue til at give Tiender, lykkedes dette saa ilde, at Wendelboerne Anno. 1086 gjorde Oprør imod Kongen, forfulgte ham opigiennem Landet lige udi Fyen til Odense, hvor han i St. Albani Kirke af den rasende Almue blev myrdet og siden af Paven cannoniseret. Ved Aar 1137, fandt Kong Erich Emund ulykkelig sin Grav udi Jylland, da han paa Hveding HerredsTing af den Morder Sorte Plog blev dræbt og i Ribe begraven. Nogle Aar derefter da de tre Konger Svend, Knud og Waldemar tret tede og Regieringen, og det kom dertil at de delede Riget imellem sig, havde Jylland snart Waldemar og snart Knud til sin Herre. Men Svend som forsøgte at tage Magten fra dem begge, maatte siden selv sette Livet til i Jylland, da han forfulgte Waldemar, som efter Blodbadet i Roeskilde havde flygtet derover, ind loed sig i Trefning med ham ved Wiborg, og endelig hvoraf han endnu bærer Navn i Historien, blev slagen paa Grathe=Heede eller Graa Mose ved Alheden, hvor han først i et Capel blev begraven, men siden efter nogles Beretning, forflyttet til Dom=Kirken i Wiborg. Efterat Kong Waldemar den 1ste igien havde forenet Riget, vidste Jylland i lang Tid ingen Urolighed af at sigen, førend efter Kong Waldemar den 2dens Død, da Kong Crich Plogpenning og hans Broder stedse laae i Ufred med hverandre. I den Tid leed Jylland meget ved Hertugernes og deres Tilhængeres adskillige Jndfald og Streiferier, da mange baade Kiøbstæder og Landsbyer bleve snart plyndrede, snart afbrændte, og endtes ikke disse Tragedier, forend alle Tre Brødrene, som efter hinanden bleve Konger ved en voldsom Døe vare omkomne, de Tvende i Synder, og den Tredie i Nørre=Jylland, nemlig Christopher, som blev forgiven i Ribe og er der begraven. Under Kong Erich Glippings første Regierings Tid 1261. blev biskoppen af Børlum Eluf Glob af sin Fetter ihielslagen i Hvidberg Kirke paa Thyholm, hvoraf Landet havde den Uleilighed, at heele Wendelboe Stift udi 7 Aars Tid stoed i Band. Høibemelte Kong Erich havde selv 1286. den ulykkelige Skiæbne i Jylland, da han paa Jagten i Egnen og Wiborg torg Nattehviile i Finderop, blev af et Complot iblandt sine egne høie Betientere mordisk tagen, af Dage og er derefter i Wiborg Dom=Kirke begraven; Anføreren for dette gruelige Mord Marsk Stig, døde siden Landflygtig paa den Øe=Hielm under Jylland, hvilken han havde befæsted og derfra tilføyet Riget stor Skade. En anden af de fornemmeste Banemænd, Rane Jonsen blev fangen og lagt paa Steile, som nogle ville meene i Jylland, men rettere i Siælland ved Roeskilde.