Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-07-23
Blandede Efterretninger. De africanske Røverstaters sidste Time synes at have slaaet, og eenstemmigen gjenlyder nu den i saa mange Aar mishandlede Menneskeheds truende Røst fra alle Sider. Den Dag er nær, da Europas mægtigste Stater ville forene deres Magt mod Barbarer, der hidtil paa den allernbegribeligste Maade have aftvunget en heel cultiveret Verdensdel en Tribut og breven en Handel med Freden. Da denne Sag er hele Menneskehedens, saa maa den ogsaa interessere enhver, der føler for Menneskehedens Anliggender. Under Sidney Smiths Præsidium har der, som bekjendt, i Engelland dannet sig et Selskab, hvis Formaal er alSlavehandels Afskaffelse. En Jndbydelse fra dette Selskabs Præsident, angaaende de Tydske, der ere faldne i Barbarernes Vold, kan ikke læses uden inderlig Deeltagelse. Den lyder saaledes: Præsidenten for Ridderne til de hvide Slavers Befrielse i Africa, har erfaret, at der gives et vist Antal Slaver af den tydske Nation, som hos Regjeringerne i Røverstaterne hverken repræsenteres af Consuler eller Agenter. Disse Ulykkelige ere glemte, forladte og ikke erkiendte af hele Verden, og bleve for største Delen tagne til Fanger i Middelhavet, som Passagerer, ombord paa Skibe, under spansk eller ficiliansk Flag. Disse Nationer, der sluttede Fred med Røverstaterne, kunde ikke udvirte disse tydske Slavers Befrielse, paa Grund af deres Erklæring ved deres Tilfangetagelse. Det hedde i denne Erklæring, "at de ikke hørte til de Nationer, under hvis Flag de fore, men til Tydskland. - Da det ikke er det indtre Fastlands Regjeringers Hensigt, at begynde officielle Meddelelser med Røverstaternes Regjeringer, eller at betale den af samme fordrede Tribut, saa have de ulykkelige tydske Slaver aldeles intet Haab om Befrielse, førend Røversystemets fuldkomne Afskaffelse. Christenheden, og især deres Landsmænd, paaligger det, at komme dem til Hjelp, indtil deres fuldkomne Befrielse er tilveiebragt, som en Virkning af de almindelige, ved Befrielses-Ridder=Selskabets foreslagne Forholdsregler. J Følge heraf troer Præsidenten at burde henlede den offentlige Opmærksomhed paa deres ulykkelige Stilling. - Selskabet mod Sørøverier ønsker at see Actstykkerne udbredte i alle Sprog, og gjør sig det til Pligt, at bemyndige de Herrer Bogtrykkere i Europa til at offentliggjøre Udtogen a. efter eget Godtbefindende. Han takker dem i Forveien for Udbredelsen og Bekjendtgjørelsen af dette Velgjørenhedsværk, hvis Fremskridt kun af Mangel paa Efterretninger om det Ondes Omfang og Vanskeligheden i Grundmidlers Anvendelse ere blevne forsinkede. Man see Memoiren No. 1, Correspondencen med Algier No. V., A., XIII., og den authentiske, af en brittisk Admiral, et ivrigt og virksomt Medlem af Selskabet, officiel meddeelte Erklæring fra Baien i Tunis, der har antaget Selskabets Begjeringer, "at i Tilfælde af en Krig med benævnte Magter, ingen Fange skal komme i Slaverie, men med mueligste Menneskelighed behandles som Krigsfanger, paa europæisk Viis, og tilbagesendes til sit Fædreneland." Algier, langtfra at ville tilstaae Europa og Menneskeheden samme Fordeel, har tvertimod fastsat, at beholde, uagtet Freden, de neapolitanske Fanger i Slaverie, indtil deres Løsepenge, tusinde spanske Piastre for hver Mand, hvilke i det Hele skulle være sammenbragte i Aaret 1818, ere erlagte. Saaledes ere de fleste af disse Uskyldige fordømte til endnu at vansmægte i halvandet Aar under Tvangsarbeide, hvis de ikke inden den Tid ere døde. J Henseende til Tripolis see man No. VII. - De italienske Fanger, hvilke (uden Marine og Consuler) ingen andre Saaførere have end Ridderne og andre Medlemmer af Selskabet, ville efter nogen TidsForløb have den frygtelige Udsigt, at blive deres hele Levetid i Slaverie, naar de andre Nationer ikke til deres Fordeel, antage sig deres Sag paa en Maade, der indgyder Agtelse. J dette Øieblik spørge de i deres Fængsel: "om deres grusomme Trældom ikke opvække Europas Deeltagelse og Omsorg i samme Grad, som de live og følelsesløse Billeder, hvilke man med saa stor Jver har tilbagegivet deres første Fædreneland; om det ikke ligesaa meget ligger deres Landsmænd paa Hjerte, at udfylde Tomheden i Fiskerhytterne, som at see hine Tomheder igjen fyldte, der i Konstgallerierne i Florenz og Rom, saa meget fornærme Øiet og Egen kierligheden. . . . Maatte dog disse Gienstandes Venner raadspørge deres Hjerte, maatte de gjøre sig selv Regnskab for, om de ikke med uendelig større Bevægelse, ville betragte de, fra Slaverie, Qvaler, Skjændsel og Død befriede, og deres Familier tilbagegivne Slavers, levende og nyoplivede Træk; om de ikke med uendelig meere Rørelse, vilde betragte disse af Tak og Haab forklarede Træk, end selv hine Underværker i Marmor og Malm; og om denne moralske Nydelse ikke er ganske egnet til, værdigen og hæderligen, at opveie den Konst kjerlighed, som de for Prisen af saa meget Guld, tilfredsstille. - Maatte endeligen hine Politikere, der ansee Nationens Stolthed, ved Ranet af hine Marmorbilleder og Malerier, fornærmet, og som betragte samme som Seierstegn, dog i dette Øieblik betænke, at Mennesker, bebyrdede med Lænker, smægtende under Vægten af de grusomste Arbeider, i Africa, dagligen ere udsatte for Barbarers Haan og Spot; at de, uophørligen under en oprørsk og tøileløs Soldateskes Øine, ere, saa at sige, Voldsomhedens, Rovets og Plyndringens Seierstegn, maatte de betænke, at hine Barbarer, i hvis Besiddelse disse Ulykkelige ere, og som de betragte som deres Eiendom, trange til en stor moralsk Tugtelse, paa det de endeligen maatte overtydes om, at de ikke ere stærkere end det væbnede Europa, og at Gjenoprettelsens Dag endeligen er kom W. Sidney Smith, men. Præsident.