Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1813-09-25
Landboen har i Fieldbygderne almindeligen i Vaaningshuset kun et Værelse til dagligt Brug, som paa eengang er Kjøkken, Arbeidsværelse for Husets Folk af begge Kjøn og Soveværelse for de fleste af dem, dog saa at Pigerne, som have fornemmeligen med Qvæget at gjøre, sove i eller ovenover Fjøset eller Kostalden, og nogle af det mandlige Tyende ved Hestene. Hosbond, Madmoder, de af Børnene og Tyendet, som ei ere ved Hestene og Qvæget, boe tilsammen i den rummelige Stue, som intet Loft har, nen Sparrene eller Taget indvendig beklædt med Bræder, og have der under Skraataget, paa Hiel, eller en Art af Hylder, deres Senge. Stuen varmes og Aftenen oplyses ved Jlden af en i et Hjørne anbragt paa to Sider aaben Skorsteen. Dens Træk skaffer frisk og reen Luft i Stuen, men, skjøndt ved Forbrug ning af en stor Mængde Brænde, liden Varme. Hvor Tørv brændes er dette hele langt anderledes. Man ken her, for den ilde stinkende Røgs- og ei lysende eller luendt Brændsels Skyld, ei bruge den aabne Skorsteen i Stuen, men maa have denne udenfør og varme Stuen ved en Bilæggerovn. For at dennes Varme kan blive tilstrækkelig, maa man have Loft i Stuen, altsaa ingen Hjelle, altsaa Gulvet, som i en sjellandsk Bondestue, opfyldt mod Senge. Man maa bruge til Lysning en stakende Tranlampe; man har et den trækkende Skorsteen til at udføre den beklumrede og stinkende Luft; man maa altsaa leve i denne Luftpøle, bestaaende af en Mængde Menneskers Uddunstninger, Dampen af de ideligen vaade Klæder, gjennemtrukne af hvad der vanker ved Fiskeri og Sofart, samt Trankogning, som er her forbunden med hver Søbondes Fiskeri, og da en saadan Stue ei kan almindeligen være mere end 3 1/2 Alen høi (medens Fieldbondens Stuer almindeligen have en Høide af 7 a 8 Alen); saa er nødvendigen Luften i et saadant Værelse af den Beskaffenhed, at Jndgangen er for den dermed uvante omtrent som spærret, men endog for dem, som daglig nyde den, saadan, at en gusten Ansigte farve vidner om dens Usundhed. Virkeligen have disse Mennesker heel almindeligen ei blot et sygeligt, men et undertrykt, trevent og dumt Udseende, hvorved de særdeles ubehageligen skjælnes fra den af Udseende, som i Virkeligheden, sunde, raske, veldillige, muntre Fjeldboe. - Husene ere her, som overalt af blot Træ, men da dette maa kjøbes og føres langt fra, saa falder det og af sig selv, at man dermed er mere sparsom, bygger mindre Huse, bygger dem mindre vel og solide, og hielper sig længer med dem, naar de af denne Aar saa snarere forfalde. Dette falder og ved ethvert Blik hen over Landet tydeligen i Øinene, som den almindelige Mangel paa Reenlighed gjør den almindelige Fattigdom synligere og mere ubehageligen paafaldende. – Bønder, som ved udmærket Vindskibelighed og Forstandighed have forbedre deres Kaar eller endog desuden som Mennesker af fortrinlige Evner have udmærket sig, skal her ingen være af. Det skal alligevel være saa langt fra, at noget moralsk slet Forhold er almindeligt, at tvertimod Sæderne, saavidt dette kan bestaae med ommeldte Jnertie, ere udadelige. Jndbyggerne ere almindeligen indbyrdes hjelpsømme, fredelige, ædruelige. Det er saa langt fra, at de overbrive Lysten til at have og samle, at de tvertimod ere slette Huusholdere, i den Forstand, at de ei forstaae at gjemme fra Overflødighedens til Trangens Dage. En lidt døsig Godmodighed synes at være Grundtrækket i deres Charakteer. - De befatte sig, som meldt, ugjerne med Agerdyrkning og Landbovæsen. De elske kun Søen, vente alt af den, og overlade Landhuusholdningens hele Syssel til Qvindekjønnet, eller til Folk fra Fjeldegnene i Oplandet, som her ofte søge og finde Tieneste. Det, Fiskeriet kan indbringe, og ofte indbringer, staae den stedse som saa meget vigtigere for Øinene, at Hensynet paa Landbruget forsvinder og Agerdyrkningen lades, som ubetydelig, i reen Foragt. Ud redningen til Fiskeriet koster dertil en heel Deel, og Vindingen, om det falder heldigt ud, er strax der, medens Arbeidet paa Gaarden lønner sig mere smaaligen og det ei fyldest førend efter flere Aars Forløb. Det gaaer med Fiskebonden, som med Spilleren, alt forsvinder, mod den muelige Vinding, der uafladeligen svæver som for Øinene. Det er saare naturligt, at Fiskebonden, maa være slet Landmand, som Erfaringen viser ogsaa virkeligen at være Tilfældet. - Paa Ørlandets Halv de drives imidlertid Agerbruget og Landvæsenet ei alene som fra gammel Tid, men endog saa, at det skal være i betydelig Fremvæxt. Denne Fremvært skyldes, som overalt, Jorddyrkere udenfor Bondestanden. - Capitain Holtermann kjøbte i Aaret 1776 Gaarden Udhoug paa Halvøens nordvestlige Pyndt; den skylder 2 Spand, og betaltes den Gang med 1500 Rd. Denne Gaard havde 14 Opsiddere eller Huusmænd, der skulde betale hver 2 Rd. 53 Sk. i Afgift, men kunde ei udrede dem. Udsæd og Avl vare begge ubetydelige og Opsidderne vare Fiskere, som, naar Fiskeriet slog feil, intet havde at leve af. Nu har Capitainen deelt denne Gaard med sin Søn, indhegnet og fredet dens Marker, udtørret ved Grøvter og Afledninger en Deel af den tilgrændsende Mose, som tildeels er blevet til god Ager, end mere deraf til skjøn Eng Der lever nu 14 Huusmænd, som ret vel ernære sig, og betale deres Afgift, men paa Hovedlodderne saaes aarligen henved 50 Td. og avles 3 a 400 Td. Korn, der fødes 50 Hoveder, foruden Heste og Smaafæe, og Fiskeriet, hvort Capitainen tager selv virksom Andeel, drives fra denne Gaard alligevel med meget større Kraft end før. Eiendommen er i de forløbne 30 Aar herved bleven mangedobbelt mere Værd end den første Jndkjøbesum, og dette virksomme Exempel har er mangler velgjørende Jndflydelse paa de øvrige Landboere.