Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-04-11
(Efter Jndsendt.)¬ At det Danske og Svenske Folk hører blandt de ødsleste og overdaadigste i Europa er en almindelig bekjendt Sandhed, og derfor tælles de ogsaa blandt de Fattigste. Men de Svenske besidde imidlertid mere Forkjerlighed for deres eget, nøies i Almindelighed mere dermed, dyrke og forædle det i høiere Grad end de Danske og Norske. - Har Norge ikke Fyrre-, Granne- og Elle-Skove, og burde vi ikke heller selv forfærdige os Kar og andre Redskaber deraf end lade os dem tilføre af vore Naboer, kunne vi ikke ligesom disse avle Ho- og Hamp, og gjøre sine og grove Lærreder deraf. Kunne vi ikke ligesaa godt som andre Nationer dyrke Rapsæd, Sennep, o. s. v. baade i Dannemark, Holsteen, Jylland og Øerne, og vilde vor Flid ikke kunne aftvinge vor herlige Jordbund saadanne Producter i Overflødighed, Men nei, vi maa have Finlandsk Trætøi, Østersøisk Hør og Hamp, Selelsk og Hollandsk Lærred, Engelsk Sennep og Tydsk Peberod. - Saaledes dræber det Fremmede al indenlandsk Flid og Vindskibelighed. J Sverrig finder man i de meest Formuen des Huse Meubler af indenlandsk Træ, forfærdigede med største Smag af Bønder, og de Svenske Lærreder, der baade i Finhed og Godhed overgaae de Jrske, have i Kjøbenhavn for Krigen endog være bedre Kjøb end hine. Vi Danske ere derimod ganske anderledes sindede. Vi ville have Meubler af Mahoganier, Sandel og andet udenlandsk Træ og en simpel Borgers Datter maa i det mindste have Mahognietræes Meubler til Udstyr, dersom hun skal blive lykkelig i sin Ægtestand. Vi maa have sine Hollandske og Jrske Lærreder til Skjorter og Lagener. Vi maa have Hollandske, Engelske, Schweizer, Stolter og Danziger Oste, Hamborger Oxebryster, Vestphalske Skinker, Brunsviger, og Lybske Pølser, Engelsk Porter, Ael og Meel, Engelsk Steentøi, ja, vi klæde os helst kun i det, der er Engelsk og Fremmed. Kunne vi vel tænke paa at forbedre vore Kaar, saalænge denne Overdaadighedsaand, denne Forkjerlighed for alt Udenlandsk hersker iblandt os. – Vor hele Levemaade en intet uden et Væv af Ødselhed. Vi ville have store og kostbare Værelser og dertil behøves naturligviis kostbare og overflødige Meubler, vi ville have lekkre Retter, fine Klæder, sove meget og arbeide lidet. Denne Overdaadighed strækker sig ikke allene til de formuende, men endog til de allersimpleste Stænder. Rangspersoner og Haandværksfolk, Millionairer og Prakkere ville leve paa een og den samme Fod. Jngen bliver saaledes som i gamle Dage indenfor sin Stands Grændser. Enhver higer efter at komme høiere i Veiret. Hytter omskabes til Palladser, og vore lykkeligere Forfædres jernstærke Egeskabe maa vige for skrøbelige og ti Gange dyrere Mahognietræes Chatuller, Commoder, o. s. v. En eneste Sopha koster nu mere end et heelt Meublement for 40 Aar siden, og mangen en Dansk Rigsraad har fordum ikke været saa fiint og kostbart klædt som nu den simpleste Skriverdreng. For blot at kunne besætte sig maa man nu ere adskillige Tusinde Rigsdaler, og vore Damer bortødsle mere til Thee og Caffe i een Dag end deres tarvelige Bedstemødre behøvede til Husets Udgivter en heel Uge igjennem. Af det, som en eneste Maskerade nu koster, kunde fordum en heel Familie leve godt en heel Maaned. Saaledes er Alting udartet og vanslægtet. Hvor ødsel er man ikke hos os med Smør, hvoraf de fleste andre Nationer ikke bruge Fjerdeparten saa meget som vi, men gjøre det til en vigtig Handelsartikel, hvorved der bringes mange Penge i Landet. En Tjenestepige opsiger strax sin paa Plads, naar hun ikke foruden Smør faaer Kjør paa sit Brød, ja, hun vilde ansee det for een af de største menneskelige Elendigheder, dersom hun skulde nødes til at spise hart Smørebrød. Selv vore Bønder ere saa forvænte, at de ikke kunne leve, naar de ikke faae deres Casse med Fløde og Sukker. De bryde sig intet om, enten Casseenkoster 10 eller 11 Mk. Fiirskaarne Tærskere drikke nu lige saa godt som sine Madamer og Fruer deres Caffe hver Dag. Den Drik, som tilforn kun blev nydt af Voltairer og Holberger, for at sætte Geniets Uhrværk i Gang, er nu traadt i varmt Øls Sted, og end ikke en Saugskjærer kan faae sit Brænde skaaret, førend hans kjere Ægtemage har bragt ham en Taar Caffe i en sortsmuttet Blikkande. Spiritus og Caffe ere nu Bondens Yndlingsdrik, og det vil vel ikke vare længe, førend han ogsaa vil faae Smag paa Madera, Skildpadde, Asparges &c. Men Landboen har ikke lært denne Ødselhed af andre end Kjøbstædsfolk. Vi forvandle Avlsgaarde til Lyststeder, og bringe Overdaadighed med os ud paa Landet. Vi gjøre frugtbare Marker til unyttige Engelske Anlæg, og forvandle saaledes baade den døde og levende Natur til ødelæggende Konst. Følgen heraf er, at vor Overdaadighed skader os mere end Krigen selv. For at tilfredsstille Yppighedens umættelige Fordringer maaden, der handler med Fornødenhedsvarer, opskrue sine Priser saa meget som mueligt, thi han kan ikke nøies mere med en billig Fordeel, og den, han igjen skal kjøbe af, bruger samme Skjæl mod ham. For at faae en umaadelig Fordeel griber man til foragtelige Midler, forfalsker, hvor det er mueligt, Himlens bedste Gaver, og forvandler dens Velsignelser til dræbende Gift for sine Medmennesker. Hvor mange Forfalskninger mon der ikke i denne Tid foregaaer blot med Viin, og hvormange Mennesker tømme maaskee ikke Giftbægeret, i det de troe at tømme deres Viinglas, Hvormange hente sig ikke Døden paa Steder, hvor de søge Opmuntring? Hvor mange Sygdomme fremkomme ikke ved disse og lignende Misbrug, der blive saa meget farligere, som Lægemidlerne baade ere sjeldne og Fristelsen til ogsaa at forfalske disse, eller i det mindste ved Tilsætning at svække deres Kraft, heller ikke er ringe? – Laugsaanden, denne graadige Orm, der søndergaaver med sine hvasse Tænder Vindskibelighedens spæde Blomster knopper, passer med Tigerlumskhed paa, at for Alting ingen Undviet standser Udsugeriet og Forfalskningen i sin raske Gang.