Den Vest-Sjællandske Avis, 1824-02-09
Brev fra et Engelsk Fruentimmer. Min Herre! Mit Navns Beskaffenhed vil strax, saasnart De aabner dette Brev, lade Dem formode, at jeg ikke er noget Dansk Fruentimmer; jeg vil derfor strer underrette Dem om, at jeg ikke heller er det: jeg er født og opdraget i England, men ved en besynderlig Skjebne blev det min Lod at tilbringe en Deel af mine Aar her i Danmark, hvorved jeg er bleven fortroelig baade med dette Lands Sprog og med dets Sæder. De ville undskylde at jeg uleiliger Dem med denne Skrivelse, hvis Hensigt jeg i Slutningen af samme skal forklare. Jeg er, som sagt, født i England, mine Forældre vare formuende Borgerfolk, min Fader var Opsynsmand over Arbeidsfolkene i et af Londons store Fabriker, og havde derved en betydelig aarlig Jndtægt, da jeg var deres eneste Datter saa sparede de intet paa min Opdragelse; men da de selv vare af simpel Stand, saa meente de, at jeg ikke kunde erholde denne i deres eget Huus, saaledes, at og kunde blive skikket til at træde indi en høiere Livets Cirkel, hvortil de troede, at jeg efter deres Formue-Tilstand kunde ansees som bestemt, de satte mig derfor i en Pensions-Anstalt i Lincoln-Jnn-Fields hos en Mistrefs Morgan, som stod i megen Anseelse for sine Talenter, og sin Gave til at danne unge Fruentimmer. Jeg kom ind i dette Jnstitut da jeg var 10 Aar gammel og forblev der til mit 16de. Mistrefs Morgan var unægtelig et meget dannet og tillige et meget ædelt Fruentimmer; hun vaagede med stor Flid og Omsorg over min og mine elleve Selskabssøsteres Opdragelse; hun holdt os til Orden, Rolighed og Flid; hun formanede os til at være undseelige og føielige, og sagde saa ofte til os, uden den første Egenskab opvækker et Fruentimmer ingen Kiærlighed og uden den sidste beholder hun den ikke; hun indpræntede uafladelig Dydens og Religionens Grundsætninger i vore Hierter. Hendes Bestræbelser vare ikke heller frugtesløse; de havde meget velgiørende Virkninger paa vort heele Forhold. Men Mistres Morgan giorde sig kun skyldig i en eneste Feil i vor Opdragelse, men den var destoværre en væsentlig; hun ansaae det nemlig for velgiørende for os at læse Bøger paa vor egen Haand, for at danne vort Sprog, vække vor Smag og forædle vore Følelser; hvilken Le ture skal man give unge Piger i Hænderne, som kan behage dem, uden Romaner; hun var vel ikke ubekiendt med denne Lectures Farlighed; men hun valgte de bedste hun kunde finde og hun haabede at hendes Formaninger og Underviisninger skulde veilede os til kun at benytte det Gods og Nyttige af saadanne Bøger. Ak, Erfaringen lærte mig kun formeget at hun feilede deri. Jeg og mine Medelever slugte denne Læsning med Begiærlighed; de livfulde Skildringer og de heftige Følelser, som de indeholdt, gave vor ungdommelige Jndbildingskraft og vore varme Hierter Næring; en nye og forhen ubekiendt Verden aabnede sig for os. Hidintil havde vi kun været bekiendte med de Glæder, som vort indbyrdes. Venskab skiænkede os, nu fremstillede sig Elskoven for vor Phantasie, som en ædlere og høiere Gienstand for vore Følelser. Hvad er saa født som at elske og at elskes, og hvorledes kunde Kierlighedens fortryllende Følelse yttre sig paa en fuldkomnere Maade end i Forbindelsen imellem tvende Personer, som ved alle Livets forskiellige Forhold ere paa det nøieste knyttede til hinanden, saaledes tænkte vi. Vi udmalede os disse forskiellige Forhold med de meest fortryllende Farver, og fandt en Glæde i at meddele hverandre disse vore Beskuelser og vore Længsler. Ved disse indbyrdes Meddelelser, blev vort Venskab bestandig mere inderligt; men som vi bleve meere fortroelige med hinanden, saaledes bleve vi mere fiærnede fra vor Lærerinde; da vi betragtede hende over den Alder og udenfor den Stilling i Livet, at vi kunde meddele hende vore Følelser og aabne vore Hierter for hende. Naar et Jdeal foresvæver Menneskets Siæl saa føler man et Hang til at giøre det virkeligt og Siælen hviler ikke førend den naaer sit Formaal. eller den nedsynker i Tungsindighed, naar det ikke lader sig iværksætte. Nu i min modnere Alder erkiender jeg, at det er derved, at Jordlivet fornemmelig viser sig som en Forgiængeligheds- og Ufuldkommenheds Tilstand, at det ikke formaaer at opfylde de Jdealer, som fremstille sig for vor Jndbildningskraft, især i vor Ungdom, og som drive os ind i Livets Virksomhed; og jeg begriber, at det tilkommende Liv ogsaa af den Aarsag bebuder sig at være det fuldkomnere Land, fordi Mueligheden er os betaget til at overlade os til saadanne Jdealer om dets Glæder; eftersom det er dets Bestemmelse at skulle skiænke os et langt større Gode end vi skulle kunne tænke os. Det er et Tegn paa Fuldkommenhed at holde meere og at love mindre.