Aarhuus Stifts-Tidende, 1837-03-16
No. 43. den 16de Marts. Torsdagen med Brevposterne Den til Forsendelse allene privilegerede Kongelig allernaadigst Stifts-Tidende. Aarhuus Fædrelandet. Morderen som i Efteraaret paa den grueligste Maade dræbte Mand og Kone paa Holsteinborg Gods Sielland, er opdaget og har bekjendt. Jstedetfor at man snart havde En og snart en Anden paa Godset mistænkt, var Morderen en Person, som Jngen havde tænkt paa, der boede tæt ved Slagelse, i Bondebyen Lands grev. Hans Navn er Niels Enevoldsen, og han har Kone og Børn. Med Opdagelsen gik det gandske forunderligt til Gjerningsmanden var indsat Slagelse Arrest som mistænkt for at have begaaet de Tyverie, der (see d. Bl. No. 38) var skeet hos en Tjenestekarl, og hvorom der ikke strax blev randsaget J Arresten kom han til at sidde med en Person som var dømt til Forbedringshuset paa 1 Aar, og før har indkom til denne, havde en Kludekræmmer, som mistænkt for Mordene, været der, men som nu ved oplyst Uskyldighed just var bleven løsladt. Da hænder det sig, at den til Forbedringshuset dømte Fange strax efter at Niels E. var indsat til ham, drømmer at den løsladte Kludehandler dog var skyldig, uagtet han var sluppen, og at han fortæller denne Drøm til N. C. som derpaa svarer: "Nei, jeg kan godt holde ham fri for at have slaaet Folkene ihiel, for je har gjort det!" og derpaa fortæller han gandske omstændelig hvorledes dermed tilgik, nemlig saaledes Den 28de Aug. f. A. gik Niels Enevoldsen fra sit Hjem, medtagende en lille Øre i en Pose, til Bjerre, hvor de myrdede Folk, der vare bekjendte for at have Penge, boede, og hos hvem han begjærede at overnatte. Da de havde spiist tilaften sammen, gik Konen tilsengs. Jmidlertid havde N. E. stukket Øxen ind under sin Trøie, og da han noget efter satte sin Støvle over Dørtrinet som om han vilde have den al for ogsaa at gaae tilsengs, og Manden satte Tøfler til ham, tog N. C. Øren frem og slog ham i Bag hovedet dermed og siden i Panden, saa at han strax døde. Derpaa var Morderen gaaet hen til Sengen og havde ogsaa slaaet Konen for Panden, men kunde ikke faae Livet af hende førend han havde slaaet Brystet stykker paa hende. Han blindede derpaa Vinduer, ne med Dyner og Puder, og plyndrede nu de Dræbte, tog alle de Penge han kunde hitte, o. s. v. Dahan kom hjem til Landsgrev fortalte han sin Kone at han havde slaaet Folkene ihiel. Og da hans Kone, kort efter, fik ham overtalt til at gaae til Alters med sig, drak han først 3 halve Pægle Brændeviin, for at Præsten, som han sagde, ikke skulde gjøre ham blød om Hjertet. Hans Kone er nu ogsaa arresteret. – Blandt de Flere som have været arrresterede som mistænkte for bemeldte Mord, er ogsaa de Myrdedes Nabo, der i flere Maaneder har udholdt Arrest og man kan næsten sige piinligt Forhør, thi han maatte, blandt andet, være tilstede ved Obductionsforretningen, lægge Haand paa Ligene og beedige sin Uskyldighed; ligeledes var han ført hen til de Myrdedes Begravelse, hvor han som en Misdæder maatte udholde Præstens imod ham rettede Tale og see sig af alle de Tilstedeværende udpeget som en forstokket Morder. Det var en Lykke for ham at Torturen er afskaffet, thi han var da utvivlsomt bleven lagt paa Pinebænken, da der virkeligt var mange Omstændigheder som talte for, at han var Morderen, endskjøndt det nu er afgjort vist, at han ikke har havt Deel i Gjerningen. Saaledes havde han om Natten da denne skeete, været ude i Marken og kommet hjem med blodige Hænder (han havde skaaret sin Haand af et Plovern), og kort iforveien havde han været i Klammeri med den myrdede Kone fordi hun sagde, at han havde stiaalet en 5 Rigsdalerseddel fra hende ved at faae en Seddel vexlet hos hende; osv. De jydske Jigennere." Rector Dorph (forhen i Horsens og Viborg) har udgivet et lille Skrift som indeholder endeel, i Særdeleshed for os Jyder nteressante Oplysninger og de saakaldte jydske Ziigeunere, Kjeldringer, Tatere eller Natmændsfolk. Om den Maade hvorpaa Hr. Dorph er kommen til den Kundskab i det jydske Zigeunersprog, at han har kunnet udarbeide en Ordbog deri, giver han følgende Underretning: "Det er et almindeligt, og vel ikke ugrundet Sagn, at Zigennerne, ihvor de end ere og opholde sig, straffe med Døden de "Sibeknaspere" som befindes at have røbet deres hemmelige Sprog til Uvedkommende. Jmidlertid lykkedes det dog Hr. Dorpl. ved Hr. Major v. Undalls Anviisning, i Straffe anstalten i Viborg at faae fat paa en derværende Rotvelsker, som var villig dertil. Denne Mand, om trent 40 Aar gammel, var af den ægte Zigeuner=Race, og havde hele sit Liv igjennem streifet omkring, ikke allene i Jylland, men ogsaa i Tydskland, lige til, i endog ind over de italienske, franske og hollandske Grændser. Han havde flere Gange, naar Nøden dre ham dertil, ladet sig hverve som Tambour eller So dat ved fremmede Regimenter, og saaledes bivaane flere Feltslag i Jtalien, ved Jena a., men stedse var Lysten til det fri, ubundne Liv, vendt tilbage, og havde bragt ham til igjen at løbe bort fra den militair Tvang. Han maatte erkjende Sandheden af det gjængst Zigenner=Mundheld: at det er vanskeligt at lægge Kjer pen (Vandringstaven) naar den først er bleven varn i Haanden. J denne hans Vandringstid, under hvilken han havde levet i naturligt Ægteskab med adskillige Zigeunerinder, var han dog flere Gange, som af en ubevidst Drift, draget tilbage til sit Fødeland Danmark, men naar han saa var bleven greben og straffet for Løsgjængeri og deslige, eller naar han ikke kunde see Udvei til paa anden Maade at undgaae Retfærdighedens Arm, forlod han atter sit Hjem og dro til Tydskland. Endelig var han dog bleven kjed af dette omstreifende Liv og vendt tilbage til sin Fødestavn, et Sted i Sønder-Jylland, hvor han ved Arv fik et lidet Huus, med tilliggende Stykke Jord, til Eiendom. Han havde nu fuldt og fast besluttet at bosætte sig her i en fra Zigennernes almindelige Færselsvei fjern Afkrog, var ifærd med at gifte sig og sætte Bo; han havde endog, som han syntes, faaet Al meget smukt indrettet, og fattedes blot endnu en lille Jernkjedel, og da han ikke vidste anden Udvei til at skaffe sig den, stial han den; dog med det faste Forsæt, at dette Røkkeri skulde blive det sidste. Men han blev uheldigviis opdaget som Tyven, og dømt til Viborg Tugthuus paa 5 Aar, og hans Kjæreste, som Hælerske, paa 1 Aar. – "Medens jeg i den Tid siger Rector Dorph. udspurgte ham om det rotvelske Sprog, dulgte jeg ikke for ham min Forundring over, at han torde opdage mig denne Hemmelighed, da jeg vidste, at der blandt hans Kammerater var Livsstraf for denne Forbrydelse. Han tilstod, at dette var sandt; men for det første haabede han, at de andre Rotvelsker ikke skulde faae det at vide, og des uden havde han foresat sig, saasnart han kom ud af Tugthuset, at begive sig lige til sit Hjem, og aldrig mere have noget Samqvem med dem. Men desværre er det netop i denne Tid bleven mig forsikkret, at de snue Kjeldringer havde faaet Forræderen eftersporet, og at de nogle Dage efter at han var kommen ud af Tugthuset sloge ham ihiel, den Stakkel, paa Veien i Nærheden af Kolding, førend han endnu naaede sit Hjem, hvor en Kone og en fattig Arne ventede ham, for at skjænke hans aldrende Dage den Fred, han hidtil ikke havde kjendt i Livet. Jeg kan ikke dølge en synderlig bevæget og vemodig Følelse ved at gjentage Sagnet om dette Drab; thi skjøndt jeg vel ikke kan føle Samvittighedsnag derover, som om Brøden var mig tilregnelig, saa meget mindre, som jeg aldrig brugte den ringeste Overtalelse eller noget Slags Lokkemad, for at lede ham til at røbe sin Hemmelighed; kan jeg dog ikke nægte for mig selv, at jeg jo alligevel, skjøndt uskyldig, er Skyld i hans Død; jeg kan ikke rive mig fra den Tanke, at han under den fortvivlede Kamp for sit Liv (thi der var Flere om ham, og i sin Dødsstund har sendt mig sin Vrede, maaskee Forbandelse, fordi jeg var Aarsag i den Ulykke, som rammede ham. (Det er den samme Rotvelsker, som under Navn af Professoren - hvilken Ærestitel han havde faaet af sine Kammerater efter de af ham aflagte Lærdoms prøver – er skildret i St. Blichers naturtroe NovelleKjeldringe=Liv." Sidsel Rolandsdatter (der for en 12 a 14 Aar siden boede herved Aarhuus i Natmandshuset udenfor Munkeport), men nu sidder arresteret i Randers, afgiver et høist mærkeligt Beviis paa, hvilken cras Overtro der i vore saakaldte oplyste Tider endnu hersker blandt Almuen, og hvor let det er, selv for plumpe Bedragere, at drage Fordeel deraf. For nogle Aar siden var hun, som flere vist kunne erindre sig, tiltalt for et Bedragerie hos en foregiven Forheret i Byen, Rosmus ved Grenaae, nu er hun atter under Tiltale for en lignende Streg, hun skal have udøvet i Byen Mørke ved Rosenholm; og endskjøndt hendes egen Tilstaaelse mangler, er det dog efter Forhørerne ikke tvivlsomt, at hun jo ved sine Bedragerier har skilt et Par Familier næsten ved Alt hvad de eiede. Med vedk. Dommers Tilladelse er den Klage, som Huusmand Jens Olesen af Mørke under 5te Decbr. 1836. har indgivet til Amtet, fuldstændig aftrykt i sidste No. af Ugeblad for den danske Bonde. Man maa næsten baade lee og græde, naar man læser den enfoldige Bondes Beretning om, hvorledes bemeldte Bedragerske (ved at indbilde ham og Konen: at Diævelen, i Forening med onde Mennesker, havde besluttet deres Undergang, fordi de havde oprettet Testamente, hvorefter den Længstlevende skulde beholde Alt; fra hvilken Ulykke Sidsel dog lovede at ville frelse dem i et Tidsrum af 3 Maaneder plyndrede ham og Kone for 135 Rbd. i Penge, 10 Skjorter, 10 Særker, 7 Par Lagener, 66 Alen Hørlærred, Dyner, Puder, Uld, Hør, Rug, Gryn, Smør, &c. &c. Efterstaaende er et Udtog af den bedragne Bondes Jndberetning om bemeldte Qvindmenneskes Fremgangsmaade, medens hun lokkede hans og Kones Eiendele fra dem: Den 1ste Mai 1836 kom Glarmester Laurs Tambour ogsaa kaldet Døv=Laurs, kjørende med sin Kone, Sidsel Rolandsdatter, til Huusmand Jens Olesen i Mørke, for hvem han satte et Fag Vinduer ind, og begjærte paa Grund deraf Nattelogis. Sidsel paastod at ville ligge i Laden, hvilket ogsaa indrømmedes. Da Huusmandens Kon om Morgenen derpaa gik ud for at malke Køerne, der stode i Nærheden af Glarmesterfolkenes Leie, begyndte Sidsel sit Forehavende med den bemærkning, at hun om Natten tvende Gange havde havt Besøg af en Hare, der havde indgiver Huusmandens Hest en vis Drik, men da Haren kom tredie Gang i samme Ærinde, havde hun afværget det. Hun tilføiede, at hvis der ikke itide blev segt Raad derimod, saa vilde alt hvad Levende, Huusmanden eiede, om kort Tid bortdøe, og han og hans Kone skulde selv vorde saa elendige Skabninger, at Enhver vilde græde ved at see dem. Forhauset kom Konen og fortalte sin Mand denne Samtale. Han var ligesaa dum som hun, idet han antog det Hele for Sandhed, og nu havde Sidsel Spillet vundet. Hun begyndte nu at tilbyde sin Bistand; men dertil vilde for det Første medgaae 5 Rbd., som hun strax fik. Hun fortalte nu, at et Spøgelse laae nedgravet udenfor Mandens og Konens Seng, hvor det havde ligget i 9 Aar, og at de saaledes dagligen vadede paa Aarsagen til hele deres kommende Ulykke. Sidsel skrev en Kreds paa Gulvet, og Huusmanden blev beordret til at grave Uhyret op indenfor Samme. Saastkart han blev Spøgelser var, skulde han øieblikkeligen gribe fat i det, ellers sank det dybere og dybere ned. Da Huusmanden havde gravet en halv Alen ned i Leergulvet, bemærkede han en sort Skabning, greb behjærtet til og optrak Skindet af en stor Muldvarp, udstoppet med Sand og Stene. Sidsel løftede derpaa, og paastod med høi Stemme, at den veiede til 61 Rbd., som i en Hast maatte tilveiebringes, og Pengene tilligemed Spøgelse, strax brændes. Efter at Huusmanden havde udleveret Pengene, blev han kommanderet til at brænde det sorte Gespenst paa Skorstenen, medens Sidsel og hans Kone indviklede Pengene, som hun siden selv vilde brænde, i gammelt Papiir Da denne Ceremonie var tilende, afreiste Sidsel med den Yttring: at hun nu i 9 Nætter skulde til 9 forskjellige Kirker, og paa hvert Sted samles med Fanden, foruden adskillige Troldere, som ogsaa skulde give Møde. Herene skulde være Actorer og Sidsel Defensor for Huusmanden og Kone.