Berlingske Tidende, 1788-01-01
Udi det Kongelige Frederichs Hospital ere fra den 1ste Januarii til 2den Februarii af Patienter indkomne 184 udgaaet 183, døde 19. - Jblant de Jndkomne vare formedelst ulykkelig Hændelse: En Haandværksvend faldet og stødt Hoften af Lede; en Arbeidskarl brækket et Been ved at blive slaget af en Pak=Kasse; en Karl skaaret sig i Haanden, med en Hakkelsekniv; en Svend faldet og stukket en Kniv indi Læggen; en Soldat faldet og brækket en Arm; en Konoverkiørt paa Gaden og derved brækket et Been; en dito skaaldet Ansigtet med heedt Vand. relæsning, i Form af en Tale, holden. for de Kongelige Søe=Cadetter, Thomas Thaarup, Lærer i de historiske og philosophiske Videnskaber, ved Søe=Academiet. Unge Krigere, bestemte til at vorde et vigtigt Værn for Fødelandets Sikkerhed, en vigtig Støtte for Thronen: Eder være disse Øieblikke helligede, Skienker mig Eders Opmærksomhed! Jeg vil ikke føre Eder tilbage til Gerners Minde, jeg veed: at Eders unge Hierter føle denne store Mands Tab; ei heller vil jeg opvække Eder til Betragtninger over Livets Korthed og Dødens Vished, intet velanvendt Liver kort, og det bør sig den oplyste Kriger ligesaa lidet at skiælve for Døden, som daarligt og uforsigtigt at fremme dens dens Komme. Men jeg vil stræbe at fremstille Gerner som et Mynster for Eder, hvorledes J skulde opfylde Eders Bestemmelse som Krigere, som Mennesker, at gavne: den gode Borgers egentlige Jdræt i Livet, ligesom og dens Vidnesbyrd hos Medborgerne, er det sandeste og uforkrænkeligste Hædersminde paa hans Grav. Det er et Held for Eder, og en Hæder for Tænkemaaden i Eders Stand, og hos dem, som bestyre og vaage over dens Indretning: at blot arvede Fortienester ikke forfremme, naar disse ikke understøttes ved erhvervede. Ærens Vei staaer da aaben for eder alle, og det er ikke Prunken med Forfædres Bedrifter, der udgjør den agtede, den duelige Søekriger; det er hans egen Flid, der skal forfremme ham, hans egen Duelighed, der adler ham Dette var Gerners Adel, dette var tillige hans Forfædres. Endskiønt disse ikke førte Hielme og Skjoldmærker, hvis dunkle Betydning taber sig i Mørket af den fierne Oldtid, og som ikke sielden har været Virkninger af svage Fyrsters Luner, eller de raa Tiders Fordomme, saa fulgde dog med deres Navn det hædrende Vidnesbyrd, at de vare trofaste og duelige Mænd, som elskede Fædrenelandet, og stillede deres Jdrætter til dets Vel; og hvis Troskab mod deres Konge endtes med deres Liv. Saaledes nævner Historien dem, saaledes taler den om Præsten Gerner i Frederik den Tredies Tid, han, som ved Kierlighed til Fødelandet og Troskab mod dets Fader overvandt Torturens Smerter og Dødens Frygt, og glemmende sig selv saae Fædrenelandet, trods Fiender, nes Haardhed og Trusel. Hører dette, Adels-Ynglinge, og varer herpaa den er ingen sand Adel, uden den, som er erhvervet ved Fortienester, men og den er til, er lige saa sand, lige saa hædersværd, endskiønt den ikke er udmærket ved Fyrsters Naadestegn; ligeledes er og den uværdig til sine Forfædres Navn og Hæder, som ei allene ikke vedligeholder den, men endog ikke formeerer den ved en oplyst og ædel Tænkemaade, og ved gavnlige Jdrætter. Paa Eder især, som ved Fødselen finge Adels=Navn, har Fædrenelandet en vigtig Fordring. Dette Navn er en Haandpenge, forud giver Eder, som indvier Eder til dets Tieneste. Dets Krav er billigt, dets Fyldestgiørelse være Eder hellig, Skulde J. kunde glemme det, da vover Eder aldrig til at opløfte Eders Øine til Eders Forfædres Mindemærker, prunker, ikke med deres Navne; J have beskæmmet dem, brammer ikke med Eders Adelsbrev og Stamtavle; de ere Eden Bebreidelser, Tidlig tabte Gerner en Fader, og med ham en indsigtsfuld Veileder, en oprigtig Ven. Som CommandeurCapitain havde han tient Kongen, og tillige som Skibsbygger. Lykken havde ikke været gavmild mod ham med sine Gaver; han skyldte dens Gunst intet. Redelighed og Arbeidsomhed, forenet med klog Huusholdning, gjorde ham den undværlig; han efterlod altsaa sine Børn intet betydeligt af den Mammon, hvis Besiddelse allene ikke bør skaffe Eieren Hæder, hvis Brug er saare vanskelig, og hvis ikke sieldne Misbrug har anrettet tusinde Gange flere virkelige Ulykker, end dets Savn har kunnet frembringe muelige. Saaledes tiltraadde Gerner den ærefulde Bane, paa hvilken han i et ikke langt, men virksomt, men velan, vendt Liv, oprettede sig et Hæderminde, der, saa længe Videnskaber og Dyd hædres, vil være uforglemmelig, og saa længe Videnskaber og Dyd opfylde deres Dyrkeres Hierter med reen, ublandet Glæde, vil være det høieste Maal, efter hvilket Dødelige kunne indrette deres Vandel. Lader os med Tanken følge ham Skridt for Skridt paa denne Bane; ethvert vil være Eder en Læreregel, ethvert Opmuntring til at følge hans Fodspor. Gerners første Bestemmelse var de Videnskaber allene, som henhøre til den fredelige Lærde. Denne forbandt han med Krigerens, da han i Aaret 1755 indskreves blant Søe=Cadetterne. Vigtig blev ham denne Bestemmelse, den blev det eneste Maal for hans Opmærksomhed, den eneste Gienstand for hans Flid. Lykken, og hans Formyndere, havde bestemt ham et saare tarveligt Udkomme, knap det Nødtørftige; han manglede altsaa ei allene Livets Behageligheder og Beqvemmeligheder, men endog stundom dets Fornødenhe, der. At undvære de første, dertil havde hans ophøiede Siel Styrke nok, og det i en Ungdom, hvor den let berusede Jndbildningsskraft saa let forleder til Sandseligheder; men, for at raade Bod paa det sidste, anvendte han hvert Øieblik, som hans egne Forretninger lode ham tilovers, til at veilede andre hans Jævnlige i Videnskaberne, til at igiennemgaae Dagens givne Lærdom med dem om Aftenen. Herved rettede han Lykkens Mangel, oplyste sine Medarbeidere, og befæstede sig selv ved den idelige Gientagelse i sin Videnskabs første Grunde. Gennie, forenet med en saa sielden Flid, opflammet af en ualmindelig Kierlighed til Videnskaber, der henhørte til Krigerens Bestemmelse, maatte ei allene opvække hans Læreres Opmærksomhed og Agtelse, men ogsaa forskaffe ham den, paa denne ene Maade erhverve lige, den ham vigtige Yndest af hans Foresatte. Den ædle Mand, som da bestyrede dette Academie, saae hans Fremgang, opmuntrede ham ved at rose hans Fliid, og glædede sig ved, at han blant 21, som da forlode Academiet, kunde anbefale ham som den første. Dette var den første Frugt, Gerner høstede af sin Fliid. Men nu traadde han tillige ind paa Verdens almindelige Skueplads, overladt til sig selv. Han havde en erhvervet Hæder ei allene at vedligeholde, men endog, skulde han vandre Ærens sande Vei, at forøge. Han bar nu Krigerens Hæderstegn, uden derfor at see sine Lykkes=Omstændigheder forbedrede. Dette er enhver ung Krigers uomgiengelige Tilfælde, naar Forsynet ellers ei har beskiæret ham Formue; men det er og en vigtig Advarsel til i Tide at vænne sig til Sparsomhed, og denne Menneskeligheden saa tunge, men Krigeren saa aldeles nødvendige Pligt: Selvfornægtelse.