Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-05-07
Tirsdagen den 7 Mai 1822. Men hvorledes kunde det falde mig ind, at ville paa fem Octavblade levere en saadan Udsigt over et saa indholdsrigt Tidsrum, og hvor har jeg givet mindste Anledning til at troe, at dette var min Hensigt? Hele Stykket, som er indføre under Rubrikken: "Blandede Smaabidrag", er af mig allene blevet kaldet, og skulde ikke være andet end en Anmærkning, for hvis Skyld jeg blot lovede og gav nogle foreløbige historiske Oplysninger (Hist. Cal. 2den Aarg. S. 402), og nu vedbliver Hr. Doctoren at paabyrde mig, at jeg paa dette Sted, ved disse nogle foreløbige historiske Oplysninger i Anledning af et Spørgsmaal til Almanakken, har, paa faa Octavblade, villet levere en fuldstændig critisk Udsigt over et af de mærkeligste Tidsrum i den skandinaviske Historie. Hvad kalder man Sligt? Paa et andet Sted har jeg med hensigtssvarende Udførlighed behandlet det samme Tidsrum critisk, i Særdeleshed med Hensyn til Begivenhederne i Norge, nemlig i en det Kgl. Vidensk. Selskab forelagt Udarbeidelse. Naar samme er trykt, vil jeg med Fornøielse modtage de bedre Oplysninger, som Hr. Doctoren eller andre maatte see sig istand til at meddele mig. 3. J Materier, hvor de historiske Data ikke ere noksom fuldstændige eller sikkre, hvor altsaa Conjectur og Critik lades desto friere Raaderum, ere forskiellige Anskuelser af den samme Sag ganske let muelige, og den ene Videnskabsmand bør i denne Henseende ikke ville paatvinge den anden Noget. Grundene maae tale. J de fleeste af Hr. Dr. Badens Synspunkter og Yttringer, saaledes som disse a. St. af ham ere fremsatte, kan jeg for min Part ikke være eenig med ham, som deels alt for vilkaarligt tilsidesætter Hvitfelds og andre Kilders Auctoritet, deels baade nægter og bekræfter Mere, end der er Grund til, deels feiler i Facta, Combinationer og Slutninger. Jøvrigt har han paa flere Steder med samme Redelighed, som den ovenanførte, tillagt og paabyrdet mig, hvad jeg ikke vedkiendes. 4. Da jeg umueligen her kan indlade mig i at følge Hr. Doctoren Skridt for Skridt, maa jeg indskrænke mig til at udhæve nogle faa Punkter exempelviis. a. Jeg finder ingen Grund til ikke at troe Hvitfeld, naar denne siger bestemt, at, strax efter at Christopher var begraven, anmeldte de danske Bisper og Raad hans dødelige Afgang for de Svenske og Norske med Jndbydelse til et nyt Kongevalg i Halmstad. Man seer nok, at her tales om en officiel og formel Meddelelse i begge Henseender. At de svenske Magnater, som vare forsamlede til Jønkoping til den Tid, da Christopher døde i Helsingborg, derfra er givet en foreløbig Underretning om Dødsfaldet, finder jeg nu, som før, høistsandsynligt. b. Hvad Hr. Dr. Baden oplyser mig om, at Erkebisp Ragvaldsen døde i den paafølgende Februar Maaned, har jeg selv anmærket S. 407 L. 3. Han døde altsaa hverken mere eller mindre umiddelbart efter Christophers Død, end jeg har antaget. At Ordet umiddelbart bruges i det danske Sprog om ethver relativ kort Mellemrum af Tid, synes ufornødent at erindre. Granberg bruger i samme Anledning det Ord hastig." c. At og hvorfor Carl Knutsons snart paafulgte Valg i Sverrig aldeles intet Beviis er imod, at, efter min Paastand, de ædleste og meest oplyste Mænd i dette Rige yndede Unionen og ønskede den vedligeholdt, og hvorledes det gik til, at han desuagtet blev valgt med 63 Stemmer mod 5, er i Grunden ikke vanskeligt at indsee, og af mig paa et andet Sted tilstrækkeligen oplyst. Tydelige Vink i saa Henseende ere ogsaa allerede givne af selve de svenske Historieskrivere Ruhs og Granberg, især den sidste, til hvis fortrinlige Værk: Kalmare-Unionens Historia, Hr. Doct. ikke skiønnes at have taget Hensyn. d. Jeg har ikke sagt, at de Danske først saae sig om en egen Konge, men tvertimod selv fortalt, at de Svenske først, med Brud paa Unionen, antoge en saadan. Hr. Doctorens Anke i de Udtryk: "Men jeg spørger, hvor af Historien kan det afgjort bevises, hvilke der først, de Svenske eller Danske, efter Kong Christoffers Død saae sig om en egen Konge!" forstaaer jeg derfor ikke. Mig er det klart, at de Svenske giorde det først. e. Naar Hr. Doctoren siger: "Svaret, de svenske Rigsraader skal have givet fra Jønkiøping, om deri er noget Sandt var dog ikke saa ganske afslaaende, at paa Unionens Vedbeholdelse ikke videre kunde, som Prof. Engelstoft mener, tænkes, saa kan jeg slet ikke opdage Noget i min Anmærkning, hvortil dette kunde referere sig. Alt hvad jeg finder at have sagt om denne Gienstand, er S. 407: "Jmidlertid havde de til Jønkoping, forsamlede Svenske tilskrevet Danmarks Raad, at de ikke saae sig istand til at beramme noget fælles Møde, forinden den almindelige Forsamling havde fundet Sted, som ufortøvet skulde blive holdt til Stockholm", og jeg seer ikke, at deri er talt om noget Afslag. Svaret, som jeg ikke i mindste Maade tvivler paa virkelig at være, og saaledes at være givet, var evasivt, og anderledes er det ikke af mig fremstillet. - Hvad kalder man Sligt? Den Mening, at der paa Unionens Vedbeholdelse ikke videre kunde tænkes, er desuden med Hensyn til enhver Tidspunkt i dens Historie fra 1397 til 1520 meget langt fra min Overbeviisning. f. J Henseende til hvad Hr. Doctoren vidtløftigen gientager om den Undskyldning, Hertug og Greve Adolf brugte, da den danske Throne blev ham tilbuden, henholder jeg mig til hvad jeg allerede i Kiøbenh. Skild. No. 31 s. d. A. har svaret. s. At udvikle Begivenhederne i Norge efter Christophers Død, vedkom i den korte Notis, som indeholdes i min historisk critiske Anmærkning til Almanakken aldeles ikke mit Øiemed, og dog giør Hr. Doctoren Udeladelsen eller den ufuldstændige Fremstilling af disse til en Hovedanke imod mig. - Hvad kalder man Sligt? Paa et andet Sted, hvor saadant var min Hensigt, har jeg med den der fornødne Fuldstændighed og Nøiagtighed fremstillet disse Begivenheder. h. Naar Hr. Doctoren siger, at jeg har givet en med Historien ganske uovereensstemmende Forestilling af Mødet til Halmstad i May 1450, da er dette aldeles urigtigt; thi den er just Sandheden tro, hvilket derimod ingenlunde er Tilfældet med hans men gierne tilstaaer jeg, at den ikke er fuldstændig i sine Detailler; hvorledes kunde den være dette i en Notiz, der blot skulde indeholde nogle foreløbige Oplysninger" i Sammenhæng med en Anmærkning til Almanakken, Det er til Lede, at skulle igientage det Samme saa tit. Rigtigheden af mine Synspunkter og navnlig af den, at paa Dagtinget til Halmstad, hos de Svenske aabenbarede sig en bestemt Tilbøielighed til Unionens Vedligeholdelse og til fælles Forholdsregler med de tvende andre Riger, vilde det være alt for vidtløftigt, her at godtgiøre; det er skeet paa andet Sted. At de Danske skulde have tænkt paa at continuere Unionen enten under Carl Knutson eller en Søn af denne med Udelukkelse af Christians Afkom, har jeg hverken sagt eller kunnet sige, da det fremgaaer klarligen af Acterne, hvad ogsaa af mig paa andet Sted udførligere er viist, at ei allene de Danske, men ogsaa de Svenske selv vare langt fra saadan Tanke, og at Forhandlingernes hele Tendenz baade fra dansk og svensk Side var rettet mod Carl til Fordeel for Christian, hvilket Carl ogsaa kun alt for vel mærkede. Men hvad vil da Hr. Doctoren, naar han siger: "Vist nok har Unionens Vedligeholdelse under en svensk Konge aldrig været de Danskes oprigtige Mening, saa Professor Engelstofts her Anbragte om Moral i Politik og Historie staaer heel upassende". Hvad kalder man Sligt? Hr. Doctoren vil som Jurist bedst vide det rette Navn derpaa. Jøvrigt gjør det mig ondt for Hr. Doctoren, at han slet ikke med Schlegel (L. S. 25. f.) og med mig har kunne blive vaer, eller føle Noget ved de Ædles ædle Bestræbelser, der med saa ærlig Velvillie, saa om Skaansomhed og saa velmenende Brodersind søgte under de delicateste Forholde at vedligeholde og sikkre den nøie Forening mellem de tre nordiske Riger, som den store Magrethe havde stiftet. Skulde jeg have taget feil i min Sætning "Redeligheden har og sit Præg, og i dennes Anvendelse paa nærværende Tilfælde, og skulde Hr. Doctoren i denne Henseende see dybere end jeg, da misunder jeg ham i det mindste ikke den større Beqvemhed til overalt at ahne, søge og finde - det Værste. Naar Hr. Doctoren ved samme Leilighed tilføier: "Slige moralske Forelæsninger skulle vi Historieskrivere desuden holde os fra; thi Diplomatikerne lee kun deraf, hvormed han ikke kan mene andet, end at Historien intet har med Moralen at giøre, maa jeg for min Part aldeles og ubetinget frabede mig Æren af denne Grundsætning. Historien er en guddommelig Aabenbaring i Sandseverdenen, et Speil af den evige Retfærdighed, en uafladelig Forkyndelse af en moralsk Verdensregiering, og for dem, der nærme sig med rene Hænder og Hierter, Dyds og Religiositets ypperste Skole. Hvo der ikke kan eller ikke vil ansee og behandle den fra denne Side, han fattede aldrig dens Betydning som Videnskab, han blev aldrig nogen værdig Præst i dens Tempel. Saalænge Forsynet under mig Kræfter til at røgte det mig anbetroede Kald, skal det fremdeles som hidtil være min helligste og kiæreste Pligt, i Historiens mundtlige og skriftlige Behandling at forbinde Moral med Politik, eller, som er det samme, at henføre Fremstilling og Betragtning af Begivenhederne i Menneskeverdenen under en evig Viisdoms og Retfærdigheds og en moralsk Verdensregierings høieste Lov. Jeg veed ikke, om Diplomatikerne, som Hr. Doct. paastaaer, kun lee deraf, giøre de det, er det værst for dem selv og for Menneskeheden. For min Part har jeg dog ikke saa slette Tanker om dem alle; derfra afholder mig Erindringen om ikke faa ærværdige Navne baade af ældre og nyere Tiders politiske Historie. Men skulde Hr. Doctoren – det Gud forbyde – have Ret, saa bør dette endda blive uden mindste Jndflydelse paa Historieskriveren, da ikke Diplomatikernes Smiil, men noget langt Høiere og over alle jordiske Hensyn Opløftet, maa bestemme hans Grundsætninger. En Herodot og Tacitus, en Herder og Joh. Müller, og blandt selve Diplomaterne en Flassan anvise ham den Standpunkt, neden for hvilken han ikke bør staae, en Standpunkt, til hvilken Hr. Dr. Baden endnu i sit 57de Aar desværre ikke har kunnet hæve sig h. Naar Hr. Doctoren mener, at der paa Dagtinget til Halmstad bleve forhandlede og af gjorte ganske andre Ting, end ved Overeenskomsten paa Gulland var aftalt, i det man nem lig istedet for Spørgsmaalet, om Gulland med Rette tilhørte Danmark eller det skulde tilhøre Sverrig, foretog Unionsanliggender, da har han aldeles Uret. J den afsluttede Overeenskomst fastsattes udtrykkelig, at de tolv Mænd, som hver af Kongerne burde sende til Mødet i Halmstad, skulde have Fuldmagt til at handle, forlige og adskille Alt, hvad der kunde være imellem disse Herrer, være sig angaaende Gulland, være sig hvadsomhelst andet, dem og Rigerne vedkommende; og naar man agter paa alle Omstændigheder, paa den Rolle, Mogens Green nu og siden spillede, og paa selve Forhandlingernes Gang i Halmstad, bliver der aldeles ingen Tvivl tilbage om, at jo det, der i Overeenskomsten paa Gulland allerede var noksom antydet og angivet at skulle forhandles ved Siden af og foruden hiint Spørgsmaal og Rettigheden til Gulland, just, og allerede nu, var meent som Hovedsag, ja man kan sige, at Jntet er mere foleklart. Der var Stof til flere Berigtigelser i Hr. Doctorens Fremstilling af de gullandske og halmstadske Forhandlinger, saavel i Henseende til det Factiske som til Ræsonnementet. i. Om Kong Christian blev først hyldet i Lund eller, efter Hvitfeld, i Viborg, lader sig vel ikke ganske bestemt afgiøre, siden Angivelser, ne ere forskiellige. Vist er det, at Viborg Thing i ældre Tider betragtedes som det første og vigtigste, og at Kongerne sædvanlig der først valgtes og hyldedes, hvorfor ogsaa Jyderne formeente sig fremfor de andre Provindsers Beboere at have Magt til at vælge Konge over Danmarks Rige. See f. Ex. Suhms Hist. af Danm. IV. S. 60. 84. 572. 721, V. S. 143 s. Ogsaa Frederik 1., da han havde antaget den tilbudne danske Krone og hans Brodersøn var afseilet til Holland, lod sig først hylde paa Viborg Thing. Deraf følger dog ikke, at jo Christian I. gierne kan, efter de fleste Skribenters Vidnesbyrd være først hyldet i Lund. Kun mangler der ikke Grunde for den anden Mening. k. Naar Hr. Doctoren bebreider mig som en stor Feil, at jeg i min historisk critiske Anmærkning til Almanakken har med Hvitfeld og flere bestemt antaget, at Kong Christopher døde d. 6te Jan. 1448, uagtet nogle Skribenter, allerede lade ham døe om Aftenen d. 6te, saa kan jeg kun besvare dette med et Smiil. J en lille Notiz, for hvis Øiemed det (som overalt) var ligegyldigt, enten Kongen døde d. 6te Jan. om Aftenen eller d. 6te, skulde jeg nøiagtig optælle, sammenligne og critisk vurdere de forskiellige Udsagn herom, Han er maaskee død om Natten, saa kunne begge Parter have Ret. I. Naar Hr. Doctoren paa flere Steder antyder, at jeg ikke skulde kiende de meest bekiendte Kilder og Hielpemidler til den danske og nordiske Historie, saavidt jeg kan skiønne, ikke engang Gram, Schlegel, Lagerbring a. – formodentlig ingen anden end Hvitfeld – saa maa jeg som flereaarig Bibliothekssecretær og nu næsten 20 Aars Professor i Historien ansee det aldeles under min Værdighed, dertil at svare et eneste Ord. At af Lærde den ene offentlig bestrider den andens Meninger og Paastande, bør Jngen have Noget imod, naar det kun skeer af Sandhedskiærlighed og reen Hensigt, med Redelighed i Fremgangsmaade, uden Lidenskab, Avind og Nid, med Værdighed og Sømmelighed i Henseende til Foredrag, Aand og Tone, paa passende Tid og Sted.