Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1845-12-13
Blandinger. J et af Ludvig Walesrodes Breve til en Dame om Proletariatet foredrages følgende Capitel af den moderne Passionshistorie: "Hver Skjærtorsdag udfører Kongen af Bayern Fodvaskningen paa tolv fattige Oldinge, for, ligesom i de øvrige christelige Dyder, heller ikke i Ydmyghed at staae tilbage for Frelseren. For dem, der ikke have Adgang til Hoffet, bliver til denne Ceremoni uddeelt Billettet til Tribunen. Jeg befandt mig nu netop paa en Skjærtorsdag i München, og da jeg ikke er hofberettiget, endskjøndt mit Stamtræ, som De veed, er ældre end Fyrst Pücklers, - saa maatte jeg lade mig nøie med et borgerligt Adgangskort, som jeg erholdt ved min Verts Ølbekjendtskab med en Hof gardist; De vil heraf kunne see, i hvilke indflydelsesrige Forbindelser jeg stod til Hoffet i München. Høitideligheden fandt Sted i Herkulessalen i det gamle Residentsslot. Da jeg indtog min Plads ved Galleriets Rækværk, var man endnu beskjæftiget med Tilberedelserne til det hellige Optog. Rigt galonerede Hoflakater og Kammertjenere ordnede Stolene i Salen, lagde de farmosinrøde Fløiels=Drapperier tilrette paa Thronsædet for Dronningen, og bare allehaande andre Reqvisiter, frem, saa at det Hele tog sig ud som paa en Skueplads førend Tæppet gaaer op. Gjennem en Sidedør bleve derpaa de tolv fattige Oldinge, som Folket kalder de tolv Apostler, førte ind, understøttede af deres Paarørende. Den yngste af dem var 89, den ældste 103 Aar gammel. Alle havde ærværdige, sølvhvide Skjæg, og vare, sandsynligviis efter Theatergarderobemesterens Anordning, klædte i brune, folderige Kaftaner, og havde Hovedet bedækket med høie, gammeltestamentariske Huer. De maatte tage Plads ved Siden af hinanden paa en med rødt Tøi beklædt Estrade, eller rettere sagt Regisseuren, som jeg vil kalde Overlakaten, placerede de hielpeløse Apostel-Statister med altbarisk Diervhed; skubbede, rykkede, bandede og maalte for at tilveiebringe den tilbørlige Symmetri, ligesom en Capitain foran Compagnifronten. Veyre Tjenere trak derpaa Apostlernes Sko og Strømper af, og besaae samtlige Fødder paa det Omhyggeligste, om de ogsaa vare rene nok til at blive vaskede. En Trompettusch fra det nærliggende Hofcapel (i den stille Uge bruges ingen Klokker) forkyndte, at Hofmessen var tilende. Vaabenklirren lod sig høre fra Corridorerne. Floidørrene sprang op, og under Anførsel af de kæmpestore med Hellebarder bevæbnede Hof Gardister frembølgede i broget Glands Münchens Hof og Clerus. De altbayerske Grander i skinnende Galla, med de fyldige, ellystne Ansigter, lagte saa godt som muligt i ultramontane Passionsfolder; ziirlige Pager med brændende Voxlys, den pavelige Nuntius, Erkebispen med sine tonsurerede Adjutanter, in pontificalibus, omtaaget af Virakens mystisk søde Duft, Hoftheatrets Sangere i Chorskjorter, Officerer, Kammerjunkere, Diplomater, Kongen, Prindserne, Dronningen med sine Hofdamer, Slæb, Diademer, Kors osv., kort sagt, den hele Pomp, som Budgettet har at bære for de catholske menus plaisirs. Medens nu Ærkebispen istemte en latinsk Psalme, foregik Ceremonien. Kongelige Høiheder bare Haandklæder og Sølvvaskefade, og hældte Vand over den blottede Fod, som Kongen ærefrygtsfuld aftorrede med et Haandklæde, hvilket han derpaa tilkaster Apostlen som Foræring. Saaledes gik det fra Fod, til Fod, indtil Raden kom til den tolvte, og man kunde kun ønske, at den kongelige Digters Versefødder maatte være ligesaa nøie talte og ligesaa omhyggeligt og pent behandlede som de apostoliske Fødder. Efter Fodvaskningen hængte Kongen om Halsen paa hver af Apostlerne en blaa hvid Pung, fyldt med, jeg veed ikke om, 30 Krondalere eller 30 Sexkreutzerstykker, som Hentydning paa de 30 Sølvpenge, for hvilke Jndas Jscharioth, forraadte Frelseren, eller maaskee det skulde have Hentydning paa Jndasserne i det tydske Folks Passionshistorie. Scenen forvandledes nu: Et langt Taffel, Copi af Nadversbordet paa Leonardo da Vincis bekjendte Maleri, blev stillet hen for Apostlerne. Kongen dækkede det selv med megen Behændighed, saa at ingen Over keller i "Bayrischen Hofe kunde have gjort det bedre. Geistligheden, understøttet af Operasangerne, istemte Benedictionen, Hoftrompeterne blæste, medens Kongen modtog af de tjenstgjørende Kammerherrers Hænder de i Træskaale anrettede Spiser, og satte dem frem for Apostlerne. To lange Halse af to lange Englænderinder, der sadde bag ved mig, strakte sig videbegjærlige henover mine Skuldre og ud over Galleriet, for at see, hvormed de althavriske Apostler bleve regalerede. Det var Spinat med Æg. Did yon see, spinage with eggs, Shocking, hørte jeg hviske bag ved mig, medens der blev kradset en Notits i et Reisealbum. Hvorledes sølvskæggede Oldinge, mellem 89 og 103 Aar, i Hoffets og hele det diplomatiske Corps's Paasyn spise Spinat med Æg, det maa De fritage min vægrende Pen for at skildre. – De spørger og Betydningen af dette lange Capitel af den münchenske Apostelhistorie? Det hører som Jllustration til vort Theema. Saaledes har man i Aarhundreder benyttet Armoden til fromme Comedier, som Jordens Majoratsherrer og Generalforpagtere opføre for deres forstemte Samvittighed. Man brugte Fattigdommen til frivole Høimodigheds-Demonstrationer, der kokettere baade med det Jordiske og med det Himmelske, eller til Tilfredsstillelse af en eller anden Følsomhedslyst, der ofte overfalder Rigdommen i dens Kjedsomhed.