Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1813-02-27
Anmældelse af et for den nordiske Historie vigtigt Arbeide. Der var en Tid, da det syntes som den fra Fædrene arvede Kiærlighed til at vide, grandske, fortolke og beskrive Fortidens Bedrift, i Danmark og Norge var nær ved at uddøe. Hvad Dansk virkede for Nordens Historie i mere end et Par Aarhundrede, hvad mange Mænd i dette Tidsløhavde anvendt deres Liv og tildeels deres Formupan, det syntes i anden Halvdeel af det 18de Aar hundrede at vare sammentrængt i en eneste Mand, for i ham at vise sig for Europa i fuld Glands, og - for med ham at forsvinde. Saalænge Menneskeslægten giennem Videnskaber skal stræbe mod sin Udvikling, og saalænge Mennesker skulle lystes ved at høre og læse Sagn om den svundne Tid og i Sagas Speil beskue deres egen Jd, saalænge skal Suhns Navn leve. Danmark, som den Ædle gav al sin Hæder, som kan evig være stolt af en Mand, hvis Jævning vi i det mindste i Norden forgieves søge, syntes hastig at have glemt, at det eiede den Udødelige. Jngen blandt dem, der havde langt forre Evner end Suhm, viste Attraa til at følge hans Mønster, eller vorde det, for Videnskabernes Fremme, hvad han var. Nogle giorde lidet for den udvortes Bram, og fordi de syntes, at et Navn, som Suhm, kunde være skiønt at rie, hvis man kunde faae det for godt Kiøb. Man vil ikke engang mere smile over deres Forfængelighed naar man efter Aarhundreder erkiender Suhm stille, beskedne Storhed. Dog ikke nok hermed. Med Suhm syntes den sidste kraftige Virksomhed for Nordens Historie at være begravet, den sidste Arbeider paa den Bygning, hvortil Gram, Langebek, Schønning, Klevenfeldt havde hiulpet ham at sanke Materialier, hvilke han troligen førte sammen i et stort og rigt Forraadshuus. Jslands Sagaflokke bleve nu roligt liggende hundrede Alen over Kiøbenhavns Horizont; Suhm og den nordiske Litteraturs trofaste Ven saae paa dem med Veemod, hver Gang han tørrede Støvet af dem. Nordens ældste Helligdom, den ærværdige Edda, blev, hvad den k. Aarhundreder havde været, en Hemmelighed; den lille Bog, med de brune Pergamentsblade fremvistes paa det Kongelige Bibliothek, som en af dets største Skatte, og der gjemtes den saalænge, til man i Tydskland fik Øinene op, og nu - hvor krænker det mig, at maatte fortælle det. – nu har man først i Berlin, lært os Danske og Norske, hvad den indeholder; nu har man der havt den Triumph, at kunne sætte paa Titelen af en Udgave af de hidtil utrykte Sange af Sæmunds Edda, første Gang udgivne efter det islandske Haandskrift, – en Hæder for den saare for1) Lieder der Alteren over Samundischen Edda, zum ersten Mahl herausgegeben durch Fr. Heinr. von der Hagen. Berlin 1812. (Jndeholder den islandske Text, et følgende Bind skal indeholde tydsk Overs. og Anmærkn.) tiente Bon der Hagen, hvis Navn i Norden, skal nævnes med dobbelt Tak, og ingen Vanære for Danmark, thi hvor er det Land med lige Kræfter, hvor der er gjort mere for Videnskaberne? - Men hvorledes ville de Mænd, hvis Kald det er, at udføre Arne Magnussens ædle Hensigter, forsvare for Efterverdenen og for Danmarks Ære, at Sæmunds Edda, Scandinaviens hellige Nationaleiendom, den ældste Arv fra vore Forfædre, det ypperste Monument af deres Mythologie og Poeste, hvis eneste Haandskrift Danmark eier – skulde henligge saalænge utrykt, at vi nu omsider skulde hente den første trykte Udgave af Nordens Kvad om Sigurd og Brynhild fra Tydskland, at man skal kunne sige: Aar sytten hundrede syv og fiirsindstyve udgav den magnanske Commission den første Deel af Sæmunds Edda Aar 1812 udgav Von der Hagen den anden Deel i Berlin. Jeg kan tænke, man vil sige, denne Udgave har intet Værd, er ucritisk, ufuldstændig, uden Lærdom, o. s. v. Men saaledes som den er, vil den giøre Edda meere bekiendt end den critiske Quartudgave, man i 26 Aar har ventet paa og ikke faaet; og om den end kun betragtes, som et Aftryk af Texten - er det da sømmeligt, at vi første Gang skulle hente dette fra Tydskland, Saa stod ogsaa det stolte Monument over nordisk Historie fra Middelalderen, og over en Dansk Fyrstes Gavmildhed mod Videnskaberne, som en halv opreist Støtte. J en Snees Aar ventedes fierde Bind af Snorre Sturlesen paa en Fortale og et Titelblad, indtil Stette Frederik befalede at Hans høisalige Farbroders Ønske skulde opfyldes, og dette herlige Nationalværk flux fuldføres. - Var det nu vel at tænke paa, at Danmarks Saxo, i en ny dansk Dragt, eller Vedels herlige Efterligning i en ny Udgave, skulde blive almeen Læsning, Var det at dente, at Fierde Christian skulde faae en Historieskriver, eller Wandals Levnetsbeskrivelser en Fortsætter, – J Stedet fori vægtige Folianter og Qvartbind at samle uundværligt Forraad, ægte, trofaste Materialier til Danmarks Historie, blev det Mode, at skrive den i smaa Octaver og mindre Partikler, der ikke besværede med alt for kraftig Næring. Flere meente, det var let at skrive, som Malling; men ingen giorde det. J en lang Række af Aar apiedes man med Kalls Verdenshistorie og Sums lille Haandbog, og lærte ret godt Historie. Men nu, da alvorlig historisk Grandskning begyndte næsten reent at gaae af Brug, fik man een ny historisk Lærebog efter den anden, een bedre end den anden thi Alle ere ikke lige maadelige. Ja endog Suhis korte Fædrelandshistorie meente man, havde Skam af sin gammeldags Dragt, og skulde nødvendig have en ny Kiole, der var meere paa Moden. Een var tilovers af Langebeks og SahmsJævnlige, af det 18de Aarhundredes ypperste Lærde, i Danmark, og Danmarks Historie endnu turde stole paa ham. Men Alderdom og mangehaande Sysler hindrede ham fra at offre den al sin Kraft. Man vil skjønne, naar han har forladt os, hvad han kunde have gjort. Statsysler fordrede Mallings Liv, men om han end aldrig meere skulde bringe Danmarks Sag et sildigt Offer, vil hun taknemmelig med hans rene, jævne Ord fortælle de seneste Slægter om Danskes og Norskes ædle DaadEn anden Mand i sin Alders fulde Styrke, forlod saa at sige en Bane, hvor han havde begyndt at love meget; og betræder den kun stundom ved en tilsom Overgang. - Saaledes var det bleven tomt, og fattigt, hvor det for en Snees Aar siden endnu var saa liveligt og rørigt. Udkom i Danmark noget historisk Værk af Omfang og Vigtighed: da kunde man vide forud, at det var Suhm, der endnu ligesom synligen levede efter sin Død. Mon lysere Udsigter begyndte at aabne sig, da man mindst ventede det. Havde man i Norden, en kort Tid faaet en Smitte af den meer end despotiske franske Frihedsruus, med alle dens ynkelige Følger, og derover begyndt at glemme sig selv og at vende Øiet bort fra det, som giver Nationerne Kraft og Selvstændighed, saa varede denne Forblindelse dog ikke lærge, og man indsaae snart, at det var bedre at hedde sig til sit eget, end til den Viisdom og Frihed, der kom fra Seinen. Enropas grændseløse Tiængsler lærte os at sætte Priis paa en faderlig Regiering og dens fredelige Aand. Da Krigens Ulysker uforskyldt ramte os, lærte vi, at et Folk sikkre Velstand ikke beroer paa udvortes Glimer eller Rigdom hos Enkelte; men paa indvortes Stræbsomhed og Tarvelighed hos Alle, Tilfredshed med indenlandske Frembringelser, og Enighed i at udelukke fremmed Overdaadighed. Vi lærte at standhaftigt Mod kan udholde uendelig mere, end det første Øiebliks Frygtsomhed drømmer om, men vi lærte ogsaa ved mange Leiligheder, at uden Agtelse for Os selv, kunne vi ikke vente den hos Andre. Midt under Krigen havde Videnskaberne ligesom faaet forynget Liv og Kraft; eller viste i det mindste en god Fremvæxt af tidligere Spirer. Med høimodig Anstrengelse vedblev Landets Fader, under Nødvendigheden af stedse voxende Statsudgifter, at række Muserne sin beskiermende og hielpsomme Haand; og han glemte mindste den Videnskab, som de Keste af hans Forfædre yndede ligesaa meget som han selv. Den nordiske Oldkyndighed regner et nyt Tidsrum fra Frederik den Siettes Regiering; og med lyst Haab tør jeg lægge til fra denne vil maaskee ogsaa Danmarks Nationalhistorie kunne regne en ny Epoke. Den Tid nærmer sig, da det atter skal vorde almeen Yndlingslyst, som det altid var i Norden, at kiende til Fædrenes Bedrifter, og vide Beskeed om de gamle Dage. Allerede finde historiske Arbeider en langt venligere Modtagelse, end for 10 Aar siden, og man vover i det mindste ikke høit at spotte med Agtelse for Historiens Helligdomme. Regieringen kan og bør ikke gjøre Alt; men det mangler ei heller Danmark og Norge paa Mænd, begavede med Evner til at fremhielpe de Skatte for Lyset, som endnu kunne berige vor Historie. Navne behøves ikke paa dette Sted. Men hvo kiender, blandt flere, ei den vise Ædling, der i sit Livs Aften, i stille Afsondring fra det urolige Verdensliv, hylder Natur og Historie, som Menneskets høieste Læremestere, og uden at søge Glimmer, rækker deres Dyrkere Haand, og fremmer det Gode og Skiønne, saavidt hans Kreds rækker, (Fortsættes.)