Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-01-19
Paa Maanens Lilienge boer Menneskenes Moder med alle hendes talløse Døttre i stille evig Kiærlighed. Det høie Himmelblaae, som kun i det Fierne svæver over Jorden, hviler der, nedsiunket paa Marksneen af Blomsterstøv – ingen kold Sky bærer en formindsket Aften igiennem den klare Æther – intet Had fortærer de milde Siæle ligesom Regnbuerne i et Vandfald slynge sig igiennem hverandre, saaledes binder Kiærlighed og Rolighed alle Omfavnelser sammen til een og naar Jorden i dens stille Nat hænger udbredt og glandsfuld iblandt Stiernerne, da see de Siæle, som paa den have lidt og nydt, kun med sød Længsel og Erindring hen paa den forladte Ø. hvor Elskede endnu dvæle, og hvor de bortlagte Legemer hvile, og naar den tunge, søvndyssende Jordklede blendende træder nærmere til de sig luk kende Øine, da drage Jordens henrundne Foraar forbi i glimrende Drømme, og naar Øiet vaagner, er det fuldt af Glædestaarers Morgendug Men da, naar Evigheds Skyggeviser veget paa et nyt Aarhundrede, da slaaer en Lynstraale af brændende Smerte ned i Moderens Bryst, thi hendes elskede Døttre, som endnu ikke har været paa Jorden, drage da bort fra Maanen og ind i deres Legemer, saasnart Jorden berører og bedøver dem med sin kolde Skygge, og grædende seer Menneskenes Moder dem at forlade hende, fordi ikke Alle, men kun de ubesmittede, vende tilbage fra Jorden til hende i den rene Maane. Saaledes berøver et Aarhundrede efter det andet den forarmede Moder hendes Børn, og hun skiælver, naar hun om Dagen seer vor røvende Klode som en bred, fast Sky nær ved Solen. Evigheds Viser nærmede sig det ottende Aarhundrede - og Jorden, fuld af Nat, drog imod Solen - Moderen, hed og beængstet, trykkede alle de Døttre til sit Hierte, der endnu ei havde baaret Legemets Flor, og bad grædende, o synker ikke, J Elskede, bliver englerene og vender tilbage! Nu stod Kæmpeskyggen ved Aarhundredet, og den mørke Jord skiulte Solen – et Tordenbrag slog Timen – paa den mørke Himmel hang et gloende Kometsværd - Mælkeveien blev rystet og en Stemme fra den raabte, træd frem, du Menneskenes Frister! Ethvert Aarhundrede sender den Uendelige en ond Genius, som skal friste det. – Fjern fra vort lille Øie staaer den Uendeliges stiernefulde, Evighederne omslyngende Plan i Himmelen, som en uopløselig Stiernetage. Da Fristeren blev kaldet, skiælvede Moderen med alle hendes Børn, og de ømme Siæle græd alle, ogsaa de forklarede, som alt havde været hernede. Nu skiød sig med Jordskyggen en uhyre Kæmpeslange op fra Jorden og naaede til Maanen, og sagde: jeg vil forføre eder! Det var det attende Aarhundredes onde Genius. Maanens Lilieklokker bøiede sig visnende - Kometsværdet svarede frem og tilbage, ligesom et Bøddelsværd bevæger sig af sig selv til et Tegn, naar Nogen skal rettes – Slangen bøiede sig med spillende, siæle myrdende Øine, med blodrød Kam, med giennembidte Læber og hvislende Tunge ind i det blide Eden; Halen bævrede sulten og skadefro i en Grav paa Jorden, og et Jordskjælv hvirvlede de løbende Ringe og de giftige, spraglede Safter i Veiret, lig flydende Lynglimt. O det var den sorte Aand som for længe siden havde forført den jamrende Moder. Hun kunde ikke taale at see den; men Aanden begyndte: "Kiender du ikke Slangen, Eva? – Jeg vil forføre dine Døttre, dine hvide "Sommerfugle vil jeg sanke til Hob i Sumpen. Seer, J Søstre, dermed lokker jeg eder alle (og her afspeilede Snogens Øine mandlige Skikkelser, dens spraglede Ringe Bruderinge, og de gule Skæl Guldpenge.) Og for dette fratager jeg eder Maanen og Dyden. J Net af brogede Silkebaand og i konstige Garn af Silkestof fanger jeg eder; med min røde Krone lokker jeg eder, og den vil J gierne bære; i eders Bryst begynder jeg at tale og at rose eder, og derpaa kryder jeg i Mandens Mund og bliver ved og bekræfter hvad jeg sagde, og min Tunge skyder jeg i eders og giør den skarp og giftig. Først naar det gaaer eder ilde, eller kort for Dødstimen giør jeg det unyttige Samvittighedsbid ret skarpt og brændende i Hiertet – Tag en evig Afskeed, Eva Hvad jeg her siger dem, det glemme de til Lykke endnu førend de fødes De ufødte Siæle skiulte sig skiælvende mellem hverandre for det nære, kolde, dampende Gifttræ, og de Siæle, der igien vare opstegne fra Jorden, rene som Blomsterduft, de omfavnede hverandre grædende med frygtsom Glæde, i en sød Skiælven ved Tanken om den overvundne Fortid. Den kiøreste Datter, Maria, og alle Menneskers Moder laae ved hinandens Hierte, og de knælede i Omfavnelsen, og opløftede de bedende Øine, og med Taarerne, som de udgøde, bønfaldt de: "O, Al kiærlige, du vaage over dem!" Og see, da Uhyret skød den tynde, lange, som en Hummersax kløftede Tunge ud over Maanen, og skar Lillerne sønder, og, saa tidt det havde gjort en sort Plet i Maanen, gientog, jeg vil forføre dem! see bag Jorden sprang da lunde frem den første Solstraale, og det gyldne Lys opklarede en høi og skiøn Yngling, der useet havde været blandt de skiælvende Siæle. En Lilie bedækkede hans Hierte, og en Laurbærkrands fuld af Rosenknopper grønnedes om hans Pande, og blaat som Himlen var hans Klædebon. Med milde Taarer, og straalende af glødende Kiærlighed, saae han ned paa de forgmodige Siæle, ligesom Solen paa en Regnbue, og sagde: Jeg vil beskytte eder." Det var Religionens Genius. Den bølgende Kæmpeslange svandt hen for hans Aasyn, og forstenet stod den paa Jorden og i Maanen, liig et Krudtaarn fyldt med den tause, sorte Død. Og Solen kastede et klarere Morgenlys over Ynglingens Ansigt, og han hævede sit store Øie mod Stiernerne, og sagde til den Uendelige; Fader, jeg gaaer med mine Søstre ned i Livet, og beskiermer alle dem som taale mig. Bevar Ætherluen i et skiønt Tempel, det skal ikke vanhelde eller ødelægge den. Pryd den skiønne Siæl med Løvkrandsen af jordisk Ynde, den skal ikkun beskierme, men ei overskygge dens Frugter. Giv den et skiønt Øie, jeg vil give det Jld og Taarer, og læg i Brystet et ømt Hierte, det skal ikke falde sammen, for det har slaaet for dig og for Dyden, og ubesmittet og uforstyrret skal jeg bringe Blomsten, forvandlet til en Frugt, tilbage fra Jorden. Thi jeg vil flyve paa Bjergene og op imod Solen og under Stiernerne, og erindre dem om dig og om den Verden, som er over Jorden. Lilien i mit Bryst vil jeg forvandle til denne Maanes hvide Lys, og Rosen knopperne i min Krands til Foraarsnattens Aftenrøde, og minde dem om deres Broder. J Musikens Toner vil jeg kalde dem og tale med dem om din Himmel, og aabne den for deres harmoniske Hierte. Med deres Forældres Arme vil jeg favne dem, og i Digtekonstens Stemme vil jeg skiule min egen; og forskiønne min med deres Elskedes Skikkelse. Ja i Lidelsers Tordenveir viljeg drage hen over deres Hoveder, og den lysende Regn skal falde i deres Øine, og jeg vil styre deres Blik mod det Høie, mod deres Slægtninges Opholdsted. – O Elskede. J som ei forstøde eders Broder, naar efter en skiøn Daad, efter en haard Seier, en sød Længsel udvider eders Hierte, naar i Stiernenatten eller før Aftenrøden eders Øie strømmer over af unævnelig Salighed, og eders hele Væsen hæver sig og trænger sig op mod det Høie, og elskende og roligt og uroligt og grædende og længselfyldt udbreder Armene: da er jeg i eders Hierter og giver eder Tegn om at jeg omarmer eder og at J ere mine Søstre. "Og da efter en kort Drom og Søvn bryder jeg Skorpen af Diamanten og lader den falde som en klar Dug i Maanens Lilier. - O du Menneskenes kiærlige Moder, see ei saaledes med Smertens Blik paa dine elskede Børn, og lad ei Afskeden bedrøve dig, kun faa ere de, som du mister Solen snede, ubedækket af Maanen, og de ufødte Siæle droge ned paa Jorden, og Dydens Genius gik med dem – og da de fløi Jorden i Møde, bævede melodiske Fløitetoner giennem Ætherens Blaa, ligesom naar Svaner flyve i en Vinternat, og efterlade Toner i Stedet for Bølger i Luften. Kæmpeslangen dalede, i Buen af en styvende Brandkugle, og endelig sammenkrummet til en tændende Begkrands, ned til Jorden, og ligesom en Skypompe brydes over et Skib, saaledes faldt den over Jorden, og flettede sig i tusinde Slynger og Knuder, kvælende og fangende, giennem alle Verdens Folkeslag. Og Bøddelsværdet hævede atter men længere varede den giennemfløine Æthers Efterklang.