Danske Mercurius, 1676-01-01
Kiøbenhafn, Tryct hos Jørgen Gøede, Kongl. Majest. Bogt. Danmarck. Ey, Cimber Rige, ney med centner oord och tale, Med gylden stil och pen staaer ey til af at male Den glade Seyers lon, och Salighed, som dig J denne Maanet er tilfalden lykkelig. Vel mangen Aarlogs Helt sig iood i fordom dage Til Rommer Capitool udi triumph opage, For stunde m ikke nær saa stor en dapperhed, som er for Wismar af vor Daner Konge teed. Det dem var let, med en befæstning an at binde: Det dem var let, til løn en Mure krands at vinde: Fordi Vulcans natur och sprænge kraft ey var End da blant Mennisken bekiendt och obenbar. Men siden nu, som hand med sin Metalle-Torden Er aff den sorte Munck udi Soldaters orden Jndskrefven, och mand sig for hannem veed ey fri, Det skarpere tilgaaer, och bedre bidder i Ja lad al kiernen af de gamle Rommer Helte Med deris dapperhed sig nu tilsammen smelte: Dem alle Wismar dog nok fyldist hafde giort. Och ikke fryctet sig for deris vrede stoort Men see, vor Cimber Helt och store Nordens Løfve Med anfald hafver der langt ædlere gjort prøfve. Hvad farlighed der end i vey for hannem stoed, Hans hierte der af dog ey sig forskrække loed. Hvad skulde, var hans oord) en Potentat hiemdrage Med uforrettet sage Ney, Jeg til hielp vil tage Den Den sterke Zebaoth. Frisk derfor op en hver, Som har sin Konning och et ærligt rycte kiær. Frisk op, udi gewær, i Danske Mænd og Knecte Hvo vil for slig en Brud en mandoms tørning necte Fuldbyrder eders plict med saadan klem oc flid, At der af sigis kand i voris efter-tid. Christmaanets trettende begyndte frem at komme, Der Storme-løssens klang udaf tromeet oc tromme Bleef hørt al Leyren om. En hver strax der med op, Oc tænckte, Wismars vold var ærens høye top. Da tog Cartowen til forfærdelig at skryde: Da saae mand, af Granat med brand och brag frembryde De bistrefvermers Regn och Torden her och der Saa det var græsseligt, at være der hos nærDa gieldte det, hvo meest til vaaben var kraphændig: Hvo best behiertet var: hvo meest var rask och vendig Ey nogen sverm af Bi saa gridsk anfalde kand, Naar den fortørnet er, som da vor Danske Mand. Saa sterk ey gjordes vern af dem, der inden vaare, Vor Danske Landsknæct jo dog lige fast och saare Vedbleef, at trænge sig hen op, och ey aflod, Før Seyers ære tegn paa Volden plantet stoed. Men baade først och sidst maae Kongen eftergifves, At ingen var som hand, der verket skulde drifves. Hand self tilstede var, och med sit dragne sverd Tilkiende noksom gaf, at hand var uforfærdt. Hand self den første var, hvor størst var larm och fare: Hvor høyt mand hannem bad, hand skulde sig forvare. Ney ey Kongen vilde self tilsee med alle ting Om skiønt det haglede med kuler trint omkring. Vort blood vel isne maae, saa tit vi det begrunde. Ja hvad, om der it skud ulykkeligen kunde, Som Jeg ey næfne tør. Men see Jeg mig forseer Gud self er Kongers vern, at dennem meen ey skeer. vad skulde staden da hvad kunde der begyndes; Forgiæfs al modstand var: thi fik i tid at skyndes Med underdanigst bøn, och kaaben vendes om Hvor paa det hvide slagg strax ud af taarnet kom Vel stoedi Kongens haand, at lade sverdet raade: Men som hans Majestæt langt heller vil af naade Berømmes, end af magt, hun baade straf undgik, Och der til lidelig och good dagtingning fik Saa billig ret och skiel hand hafde før til vrede, Saa dannis, naadefuld och mild hand nu sig teede Til Tegn, at saa som hand regeerer Folk och Land, Hand och ste eget Sind i bidsel holde kand. Der hand i Staden reed som en Seyervindings Herre, Sin første gierning hand Guds dyrkelse loed være, Med kræfald, tak och bøn, som det sig burde ret, Och gjordes tiennisten paa Dansk af Doctor Leth. Der efter Stadsens Raad och Borgerskab aflagde Sin Hyldings plict och eed, och trofasthed tilsagde: Bøed der hos feyring til med lydighed och boed, For hvis som hidindtil var hannem giort imod. Ja gierne Wismar, Ja, maat du til Jorden neye For den, som kunde dig frataget Lif och eye Men var dog heller ret en Christen Christian, End loed sig gange din fremfarne stolthed an Gak nu paa Danmarks Strøm, hvort hen din vey kand falde, Vor faste Kiøbenhafn skal dig sin Søster kalde. Du vel har Herre skift: men den est falden til, Som paa din friheds Ret forbedring giøre vil. Saa fik da Kongen der altingest, som hand vilde. Men aldrig hørdes før, med mindre blood at spilde, Saa stoor och sterk, en Stad ved Storm at ofver gaae: Gud være der for pris, som det bestilte saa Vor ædle Prinds Georg, som altid Kongen fulde, Hvor noget forrefaldt, vel och berømmes skulde, Hvor kæk hand holdte sig i den beleyrings krig: Men dette nok er sagt. hand var sin Broder lig Om Førsterne samt oc de store Krigs betiente, Mand her og kunde vel en ere dict udprænte: Men som den gode Vin har ingen Krands behof Saa blifver Dyd og Dyd, end och foruden lof. Och kortelig, udi den gandske Leyers skare Var ingen saa forsagt, hand vilde jo forsvare Sin Konges gode sag, och der paa staae sin Mand, Saa længe som hand varmt i bryst och hierte fand 2 Men en stille nu, min pen du dig for vidt udgifver, Thi Kongen ikke sig, men Himlen det tilskrifver. Hvorfor hand loed och strax hiemsende bref och bud Til os om Takke-Fest och Seyers fryde-skud. Eja hvor da vort Sind til fryd sig loed oprøre Hvor kiær och ynskelig den Liding var at høre Men da fornemelig alt Landet glædde sig, Der hand hiemkommen var igien saa lykkelig. Jegintet taler om den store flock och skare, Som hand i Ribbenitz, fast uden blood och fare, Fra Kønigsmarck hentoeg men hand til beens var krap, Och vel saa glad at hand heelskindet der fra slap, tik nu dit sverd i balg, OPotentaters ære. Lad Marmor Sale væg den hielm och harnisk bære: Du denne gang har nok din prøfve gjort och teed, Och maatte nu vel dig tiltage rolighed. Dog ney, hvad rolighed hand der af ey vil høre, Men blifver stedse ved, paa noget stoort at giøre: Besynderlig paa det, hand tienligst seer och veed Mod Vaarens blide tid til krigs fornødenhed. Andre Riger och Lande.