Viborger Samler, 1794-06-10
J en kort Fortale blev viist, at, som Lære-Embedet af alle i Verden er det vigtigste, har det og til alle Tider de betydeligste Besværligheder. Væ den, der søger Embedet enten for Magelighed eller allene for Brød 1 Sam. 2. v. 36 –Men da Guds Kirke til forskiellige Tider har været og er i meer eller mindre farlig Forfatning, ei allene udvortes ved blodige Forfølgelser, men især indvortes ved afvigende og vildfarende Lærere, 1 Tim. 4. 1. 2 Tim. 3. v. 1. 2 Pet. 2. v. 1. c. 3. v. 3, saa behøver enhver retskaffen Lærer i saadanne Tider og dobbelt Forsigtighed til at opnaae Embedets salige Maal. Dette viser Texten, af hvilken blev forestillet: Læreres høistnødvendige Forsigtighed i Kirkens farlige Tider. I. Kirken farlige Tider. Texten viser: a. At der skulle være Ryggesløse - efter Ordet i Texten saadanne, som erkiende ingen Lov, uden deres egne Lyster og naturlige Drifter, 2 Pet. 2. v. 12. coll. Jud. v. 10 2 Pet. 3 v. 3 - og i disse sidstes Brug fornedre de sig langt under Dyrene selv. Hvad Under, da de ei erkiende neppe Naturens meget mindre en aabenbaret Lov; thi antage de end Bibelen, som en god menneskelig Bog, de fordreie den dog paa det skien digste v. præc. – at de da b. selv fare vild – Jer. 8. v. 9. Sap. 5. v. 6. 7.2 Thess. 2. v. 10 11 - og, som selv vildfarende, c. søge, som en Strøm, at henrive andre med sig Dette er el Vildfarelses Notur. 1 Tim. 2. 10, 17. dette er Spotternes ivrigste Bestræbelse, høieste Glæde - da de selv v. præc. ere blottede fra fra al grundig Kundskab, og dog vil ansees klogere end andre, gribe de, i det de spotte med den, saa kaldte, gamle Troe, hvis virkelige Jndhold de aldrig har umaget sig for at kiende, med Begierlighed nogle nyere Daarers aldeles falske og ubeviiste Sætninger, som de, for at giøre sig selv store, søger at udbrede – De ligne hiint, om hvilke Frelseren selv taler Math. 23. 15. fr. Rom 16 v. 18. 2 T.m. 3. v. 13. 11. Læreres Højstnødvendige Forsigtighed i saadanne Tider. -n. at de med al Omhyggelighed vogte sig, deels for Forførerne selv, og Omgang med dem, naar Haab at vinde dem ikke kan haves. Rom. 16. v. 17. Tit. 3. v. 10. deels for deres Lærdomme, at vi ei letsindig biefalde dem, men efter Apostelen Johannis Formaning 1 Ep. 4. v. 1. nogle prave dem, og efter Frelserens Formaning. Matth. 7. v. 6. undersøger dere Frugter – Just her taler Frelseren ei om Levnets, men Lærdoms Frugter - om saadanne nye Lærdomme virkelig beroelige en anklagende Samvittighed, forskaffer Taalmodighed i Lidelselser, Frimodighed imod Døden og et fast Haab om salig Evighed. b. at vi nøje bevare (og den bemærkelse har Ordet) det vi allerede har lært og faaet fast Overbeviisning om. 1 Tim. 6. v. 20. 2 Tim. 1. v. 144, kan vi end ikke altid igiendrive Spotternes spidsfindige ofte paa løgnagtige historiske Foregivender grundede Jndvendinger - Nok for os, at vi have faste Grunde for vor Bekiendelse, og saa faste, at Spottere ej kan igiendrive dem. c. at vi af al muelig Evne væbner os med daglig tilvoxende Kundskab - i det Aandelige blive ved at vore saa længe vi leve, fornemmelig i Kunskab, som Grunden til al anden Tilvært Cor. 13 v. 11. c. 14. v. 10. Eph. 4. v. 13. 14. 15. coll. 1. v. 10. Ebr. 13. v. 9. - Kundskaben kaldes vor Herres og Frelseres Jsu Christi, deels fordi han selv har sat de saliggiørende Sandheder i det klareste Lys, Ebr. 1. v. 1. c. 2. v. 3 Deels fordi Forseningen ved ham, som Gud og Mand er Hoved Jndholden af alle aabenbarede Sandheder 1 Cor. 2. v. 2. Eph. 2. v. 20. Naade, sættes for ved Kundskab, deels forbi ald saliggiørende Kundskab skienkes os af Guds forbarmende Naade i Christo - deels fordi, jo større Smag vi faae paa Naaden og dens salige Virkninger, jo meere voxer Begierligheden efter daglig tiltagende Kundskab. J Anvendelsen blev først viist, at der neppe har været for ligere Tider i Guds Kirke, end just nærværende, da ei allene et af Eurapæ største og mægtigste Riger offentlig opstaaer, som Dyret af Afgrunden, aldeles forkaster al aabenbaret, Guds Kundskab og paa utallige Maader søger at udbrede deres fordærvelige Grundsætninger, om mueligt, til den hele Europæiske Guds Kirke. - Men det, som endnu værre er, midt endog iblant dem, der udgive sig som Kirkens Lærere, opstaaer Mænd, der yttrer Tvivl om de hellige Skrifters Guddommelighed, og derfor i deres offentlige Taler ligesom skamme sig ved at anføre Beviis af Skriften, paa det ynkeligste fordreie de dyrebareste Sprog, for næsten reent at ud feje de vigtigste Grund Sandheder, ja i det nye Testamente synes i det høieste at finde en fortrinlig Sæde=Lære. Naar kan altsaa den fremsatte Apostelens Formaning være vigtigere, end just nu. – J Anledning af, at denne Formaning var den allersidste, den gamle Peder gav de Menigheder, han skrev til, paa en Tid, da han vidste at hans Pauluns Aflæggelse, som og snart fulgte var forhaanden, erindrede Biskoppen, et han just havde valgt denne Text i Betragtning af hans mange Aars foregaaende Svagelighed, især hans nyelige, endnu ei aldeles overvundne, haarde Sygdom, der kunde lade ham formode, at det maaskee, efter Guds skiulte Villie, kunde være sidste Gang, han talede offentlig i en saa højtidelig Forretning. Ønskede derfor med en inderlig rørt Siel, at hvad han i Dag, skiøndt under megen Skrøbelighed, ved Gude sær styrkende Naade havde talt, maatte ved den Guds Aand, der naar han ej modtvillig modstaaes, stedse virker ved Ordet, dybt indvrentes i alles, unges og Gamles, Læreres og Tilhøreres Hierter, til at tilbagevinde de Vildfarende, styrke de Svage, frelse alle - Endelig blev sidste Tiltale henvendt til de 2 nye indtrædende og andre tilstedeværende Lærere med Apostelens Pauli Formaning, 1 Tim.