Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-06-28
Under disse Betragtninger gik jeg ombord paa Damppaketskibet Caledonia. Det var en delig Sommermorgen. Solen var nyligen staaet op fra Havets Skjød, og udbredte sin Guldglands over Vandets tindrende Speilflade. Med Travelhed ilede Passagererne ombord paa Skibet, hver med sit Reisetøi. Snart vare de alle samlede. J det Klokken slog 5, afseilede vi. Det begyndte at rumle under mine Fødder, som ved et nærforestaaende Jordskjelv, Kjøbenhavn med sine stolte Taarne fjernede sig alt mere og meere fra os, indtil jeg neppe kunde øine mere deres Spidser, og min elskede Fødeby omsider ganske var forsvundet for mine Øine. Det er en besynderlig Stilling, man befinder sig i, ombord paa et saadant Fartøi. Folk af den meest forskjellige Characteer og Stand ere her samlede paa et saare indskrænket Rum. Tanken om at dele her, var det end kun i to Gange fire og tyve Timer, fælles Farer og fælles Møisommeligheder, bringer Menneskene, hvor meget de end uden for dette Rum maatte oversee og være fremmede for hverandre, nærmere sammen. Det er et Slags Frimurerselskab, hvori Herre og Tjener, Rig og Fattig ere lige, i det mindste saalænge de befinde sig i den svømmende Bolig. Jeg havde medtaget adskillige Bøger, forat fordrive Tiden, dersom den skulde være mig for lang. Men til Læsning udfordres en Rolighed, som mindst maa søges her. Jeg troede derfor, at det vilde være bedre, at læse i den levende Bog - Mennesket - end i den trykte, som sjeldent er fri for Usandhed, og hvori Ansigterne endnu sjeldnere vise sig uden Maske. Efterat Alting havde sat sig, og enhver af de Passagerende var kommet paa sit Sted, besluttede jeg at gjøre mig, saa meget som mueligt, bekjendt med de forskjellige Characterer, som her fandtes. Jeg haabede, naar min Mønstring var tilendebragt, at have en smuk Samling af Characteermalerier, der, som Galleriestykker i et Tidsskrift, ikke vilde opfylde en aldeles unyttig Plads. Den første, jeg havde Leilighed til at gjøre Bekjendtskab med, var myn Heer Adrian van der Embden, en fiirskaaren Hollænder, der havde været i Jylland, for at bestille Korn af næste Aars Grøde, og i Holsteen, for at kjøbe Rapsæd, der kunde ventes tilbagehentet af Holstenerne, som Roolie. Han havde gjort en Excursion til Kjøbenhavn, for at forskaffe sig Handelsbekjendtskaber, og var nyligen kommet op fra Cahyten, hvor han i en Krog havde omskiftet sine nye Klædespantalons med et Par gamle Skindbuxer, og sad nu i Agterdelen af Skibet, gravitetisk røgende af sin Meerskums pibe. Det var Phlegmaen selv, og saalænge han røgede, lignede han i Alvor og Tankefordybelse en Archimedes, der, under Syrakus's Be Beleiring, tegnede Figurer i Sandet, og tilraabte den fjendtlige Soldat, bring mig ikke min Cirkel i Uorden. Her var det Dampeirklerne, der udgik af Piben, hvorover Hollænderen syntes at more sig mere, end hiin gamle Geometer ved sine mathematiske Cirkler. Han sad der stiv og næsten ubevægelig; havde han ikke af og til taget Piben af Munden, for at lade en Røgsky faae en friere Fart, saa skulde man snarere antaget ham for en Billedstøtte, end et levende Væsen. Med Frygt nærmede jeg mig denne Kjødstatue. Hans Phlegma, Tørhed og Kulde kunde endog støde den Dristigste tilbage. Jmidlertid vovede jeg at præsentere ham en Priis afmin Gulddaase, og jeg var saa lykkelig, at han tog imod den, og løftede paa sin graa Hat. Jeg mærkede, at han saae noget stift paa min Daase, hvorpaa der findes et meget smukt emailleret Landskab. Skjebnen eller Hændelsen, eller hvad de nyere fatale Digtere kalde det, vilde, at det just skulde være en Prospect af Dortrecht, hvor min Hollænder havde hjemme. Nu havde jeg allerede meer end Stof nok til at begynde en Samtale. Saa phlegmatisk, Manden havde været hidtil, saa snaksom begyndte han at blive, da jeg rørte ved Holland. Alle Livsaanderne opflammedes hos ham, naar han talte om sit Fædreneland, om dets Konstflid, Arbeidsomhed, Handelsvirksomhed og Frihedsfølelse. Jeg spurgte ham, hvorledes Danmark hvede ham, og han svarede, at det vilde være et andet Holland dersom dets Jndbyggere vare saa arbeidsomme og nøisomme, som Hollænderen. Men den Luxus, han overalt havde mødt paa offentlige Steder i Kjøbenhavn; den slemme Skik at man sender Jyllands Uld og Holsteens Rapsæd til Nederlandene, og hentede dem som Olie og Klæde, med 100 pC. Opgield, tilbage, kunde han aldeles ikke finde sig i. Han meente, at der arbeidedes alt for lidt i Danmark, og at Holland var et saa rigt og lykkeligt Land, fordi det der hedder: Werk voor de Kost, Arbeid for Brødet. – Fattigforsørgelsesanstalter, saaledes som de findes i mange Lande, kunde han ikke lide. Den udslidte Gamle, den hielpeløse Krøbling og Skrøbelige, meente han, skulde forsørges af det Offentlige, men den Fattige, ellers Førlige og Sunde, skulde arbeide; thi kun i sit Ansigts Sveed, ikke i Ørkesløshed, skal Mennesket æde sit Brød. Han havde været i Charlottenlund og ikke uden Forbauselse seet den Pragt i Klæder og Equipager, som der herskede. Han kunde ikke bare sig for Latter, at mange af dem, der paraderede i deres glimrende Offenbacher og Holsteenske Vogne med Kudsk og Liberie, som man fortalte ham, ikke vare andet end Øltappere, Brændeviinsmænd og Spekhøkere. I Holland, sagde han, gaves der Folk, som eiede to, tre Millioner Gylden og hvis Navn man tog Hatten af for paa alle Europas Børser, men som paaserede til Fods med deres Familie, lode sig hver tyvende Aar gjøre en ny Kjole, boede i Huse, der lignede dem i Permadsens Gang, og drak aldrig mere end eengang om Ugen Viin Der er nu min Heer van der Vliet; den Mand commanderer i det mindste fire Millioner Gylden, og hans Contoir er en Sparebøsse for hele Europa. Trænger man til et Laan af en Million Gylden, saa behøver man kun at henvende sig til van der Vliet. Hans første Spørgsmaal er: Hebben gy godt Onderpand, Svarer man ja, og findes Pantet sikkert, saa aabner han sin lille Egetræes Skrivpult, der allerede er gaaer i Arv i fjerde Leed, skriver en liden Vexel, og Millionen er tilveiebragt ligesom ved en Tryllestav. Vil man have nogle 100,000 Gylden i Guldstænger, saa behøver man kun at gaae med ham to Trapper i Veiret. Der staaer et ældgammelt Skab, fra Hertugen af Albas Tid, paa fire sorte Jbenholts Kugler og oventil prydet med alt Slags Billedværk. Dette Skab har hidtil gjemt større Skatte end hele Europa maaskee i dette Øieblik eier i rede Penge. Naar det kom an derpaa, saa saae van der Viet sig istand til at kjøbe mangt et Fyrstendømme. Men skjøndt han kunde leve som en mægtig Fyrste, lader han sig dog nøie med at leve som en simpel Borger. Men derfor staaer hans lille Bindingsværks Huus ogsaa som en Klippe, naar de berømteste grundmurede Handelshuse i andre Lande falde sammen som Kortbygninger. Min Heer van der Embden vedblev endnu at tale meget om Hollændernes Sparsommelighed, som ordentligen syntes at udgjøre hans Nationalstolthed, og jeg huskede her paa Wessels Ord: Han, som boer langt under Havet; Og med Guld er stærk begavet, Spare er en Dyd hos ham." Min Hollænder, undskyldte sig nu med, at hans Appetit mindede ham om, at det snart var paa Tide at tage Davre. Han gik ned i Cahyten og aabnede sin Madpose, hvor hans pomerantsgule hollandske Smør og Ost, der havde gjort Reisen med ham til Danmark, noksom viste, hvilken Landsmand han var. Davren afbrød imidlertid vor Samtale. (Fortsættes.)