Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1810-11-17
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Syvende Aargang. No. 116. Udgivet og forlagt af Boghandler S. Soldin. Løverdagen den 17 November, 1810. Christian Frederik Jacobi. Den Tidsalder, da saa mange og saa forskjellige Forhold saa ofte afholde Skribenten fra at yde Sandheden den fortjente Hylding; da Agtelsen for hans store og hellige Kald med hver Dag synker bybere i en af Guld og Egennytte bedaaret Slægts Øine; da Folesløshed for alt hvad der overskrider den grove Sandseligheds Grændser bliver saa almindelig, i en saadan Tidsalder maa han dog finde nogen Trøst i den Tanke, at det blev ham forbeholdt at opreise Fortjenesten et varigt Hædersminde. Hvor ere de Kjæmpestøtter af Marmor, som en Perikles og Pompejus have oprettet sig, De ligge i Gruus og Ruiner, og kun Konstkjenderen opdager i det sammenfaldne Beenrad Skyggen af fordums Storhed. Vilde det have gaaet deres Navn og Daad bedre om ei en Plutarck havde foreviget dem med sin Pen? Havde en Alexander aabnet at den, som engang vilde veie og vurdere hans Seiervindinger, vil være en ubetydelig Mand, som Grandskeren selv ikke veed hvor eller naar han er født, saa havde han maaskee agtet Skribenten høiere end hans største Hærfører den sidste forskaffede ham Æren, den første forevigede den. Jngen troe, at Forfatteren af disse Linier er saa formastelig eller uklog at sætte sig i mindste Sammenligning med en Plutarch eller Curtius. Men han kan ikke undertrykke den Tanke, at han er stolt af, at kunne offre den stille huuslige Dyd, den bramløse Fortjeneste af Konst, Smag og Videnskabelighed, ingen Laurbærkrone, men, en simpel Egekrands. Det er ikke altid de store Mænd, som handle stort eller de store Handlinger, som i alle Dagblade finde Lovtalere, der fortjene at kaldes store. Det sande Store ligger ofte dybt skjult ligesom Diamanten i Biergets Jnderste og Perlen paa Havets Bund. Vi ville ikke begynde dette Minde over en afdød fortjent Medborger med de saa gamle Hverdagsklager over Landets Tab og Dødens Grusomhed. Vi ville ikke forsynde os mod Naturen naar vi see en Olding, træt af Aar som af virket Gavn, lægge sit sølvgraa Hoved til Hvile. Hans Gield til Fædrenelandet er betalt, og Naturen fordrer ham med Rette tilbage. Christian Frederik Jacobi er født d. 12 Martii 1739 i Asminderød i Sjælland. Hans Fader, Peter Jacobi, var Slotspræst til Fredensborg og Asminderød og hans Moder, Charlotte Scheffer, blev siden Kammerfrue hos Dronning Juliane Marie. Det er ikke usandsynligt, at Moderens Omgang med de høiere Stænder har tildeels lagt Grunden til den Finhed i Sæder og Udtryk, som siden i saa høi Grad udmærkede den unge Jacobi Hans Duelighed for Embedslivet yttrede sig ligesaa tidlig som hans Kald for Digtekonsten. Astraa- og Clio rakte ham paa een Tid Krandsen. 1769, i en Alder af 30 Aar, skrev han sit Mesterværk, den af Selskabet for de skjønne Videnskaber kronede Lovtale over Biskop Absalon, og Aaret derpaa blev han Assessor i Hofretten og derpaa i Hof= og Stadsretten. Hans hastige Fremskridt paa Embeds banen vidner noksom om hans Embedsiver. Neppe havde han været et Aar Assessor i Hof= og Stadsretten, førend han strax blev udnævnt til Assessor i Høiesteret: en Hæderspost, han med ufortrøden Jver beklædte lige indtil Britternes Morderfakkel forstyrrede hans og Landets Fred. Hans Konge paaskjønnede ogsaa hans Fortjenester. 1774 blev han virkelig Justitsraad, 1776 Etatsraad, 1781 Conferenceraad. Men hans vigtige Embedsforretninger afholdte ham ikke fra at dyrke Videnskaberne, som han altid har saa stor Kierlighed tilHans videnskabelige Jver bevægede Videnskabernes Selskab i Kjøbenhavn til at udnævne ham 1780 til sin Secretair, og hans rensede Smag og fine Konstfølelse forskaffede ham en vigtig Dommer plads i Selskabet for de skjønne Videnskabers Forfremmelse. Vel have hans litteraire Arbeider ikke været mange og vidtløftige; men det meste, der kom fra hans Haand, var næsten classisk, og med Føie kunde man skrive paa hans Gravsteen: han skrev Lovtalen over Absalon og døde. Vist er det, at denne Tale er det første Mesterværk i Veltalenheden, som vor Litteratur kan opvise. Skjønt skreven for 40 Aar siden er den endnu bestandig et Mønster paa en ædel, reen og kraftfuld Dansk Stiil. J et halvt Aarhundrede har dette fortræffelige Arbeide været ofte efterlignet, men altid uopnaaet som Oldtidens uefterlignelige og uopnaaelige Mesterværker. Sex Sekler maatte forsvinde førend en Absalon og Valdemar kunde finde en værdig Lovtaler. Men uagtet denne Tale er hans Mesterværk, har man dog ogsaa fra hans Haand endnu tre andre Taler over Hjelmstierne, Luxdorff, og Abildgaard, der altid fortjene at tælles blandt vor Litteraturs skjønneste Arbeider i dette Fag. Men ikke allene som Taler, ogsaa som Digter udmærkede han sig meget fordeelagtigen. Hans Vers ere lette, flydende, yndefulde og naturlige. De udstrømmede fra en reen og ædel Siel, fra en medfødt Sands for det Skjønne. Til Beviis herpaa anføres her følgende Linier, som han, henrykt over to Smaastykker, det ene kaldet Urnen af Lovise og det andet Valfarten af Haste, som findes i Nytaarsgave for Damer, tilsendte den sidste, Lovises Urne mig til Veemods Taare tvang, Saalet, saa skjønt, saa sandt sig ingen kan udtrykke, Nu læste jeg Din Oldings Valfarts Sang. Oher, og hvilken Lyst – see her et Sidestykke! Men dog - tilgiv mig Skiald, Jeg dømmer uindviet, Der fattes, synes mig, et Træk i Maleriet. Din Oldings Haab – det har Du rigtig sagt Vaar, at vor Gud ham vilde værdig finde; Men saae Du ei, og Skiald, et Kors anbragt Tæt ovenfor det kjære elskte Minde?" Det skimtede han just, i det han gik til Hvile; Og derfor kunde han saa sødt, saa saligt smile. Det var især ved de Gamles Studium at han forskaffede sig den rensede Smag, som i hans hele Liv ved alle Leiligheder aabenbarede sig. Med hvilken Flid han havde studeret de gamle Classiker viser hans Oversættelse af Sapphos Brev til Phaon, som findes aftrykt i det 8de Stykke af Forsøg i de skjønne Videnskaber.