Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-03-11
Blandt vor Litteraturs Foragtere kunne ogsaa de, som ubetinget bryde Staven over dens poetiske Deel fra Evalds Død og indtil Oehlenschlagers Fremtræden, for saavidt regnes. Disses Bevæggrund er tildeels, at Moden blandt de Yngre nu fører det saaledes med sig, eller ogsaa mangler dem tilstrækkelig Kiendskab til den Periode i Litteraturen, de fordømme. De, som slavisk troe paa Tydsklands nyeste og berømteste æsthetiske Ordføre. re, og maaskee netop derved vise, hvor lidet de have begrebet dem, de vove naturligviis ei at hylde andet, end hvad deres Skole udtrykkeligen har tilladt og hvad der netop har den moderne og allene erkjendte Form. Litteraturens Foragtere fortjene endeligen og saa saadanne Skribenter at kaldes, der bebyrde den med Skrifter, i hvilke hersker den uanstændigste og væmmeligste Tone, Skrifter, som ere intet andet end Vehieler for privat og usselt Had, Desværre er det ikke vanskeligt at finde slige Skrifter blandt vore Pressers nyeste Producter. Vi vende os med Afskye fra disse Litteraturens værste Fiender, for endnu at gjøre en Bemærkning om Nytten af de ovenfor nævnte litterariske Forelæsninger. Ved disses Udsigter over en vigtig Periode af vor poetiske Litteratur (nemlig fra Stiftelsen af Selskabet for de skjønne Videnskaber og til nærværende Tid) vil en Kundskab udbredes, som Jngen, der vil kaldes dannet, burde mangle, og denne Kundskab vil endogsaa ved hine Forelæsninger kunne erholdes omsonst, noget, hvorpaa hos os især sees, naar det angaaer litteraire Sager. Mange, der, uden selv at undersøge, fæstede Troe til de nyere Konstdommere, som afgjørende forkaste alt hvad vi af Poesie i den nævnte Periode eie, ville maaskee her erholde bedre Underretning og selv sættes istand til at dømme. Veritas. Høistærede Hr. Veritas! Jeg er en Mand, som, uden at rose mig selv, hører til Folk af bon ton, og kunde let føle mig truffen ved det, De har fremført i Deres Tractat, angaaende Litteraturens Skjebne. Hvad Forelæsningerne paa Rundetaarn pro primo betreffer, da holdes de deels paa en Tid, jeg gjerne er i Begreb med at sætte mig til Bord, deels paa et Sted, hvor man er færdig at løbe Aanden af sig, førend man naaer Toppen. J Henseende til Boghandelen, da maa jeg reent ud sige, at det er en Critique og Satire over al Handel, at kalde slig en lumpen Haandtering Handel. Jeg for min Deel har altid anseet det for et Slags Mirakel, at slige Skabninger, som Boghandlere, kunne existere, end sige leve, aldenstund det er saadanne Folk, som de danske Boghandlere, der hverken have lært eller forstaae deres Fag comme il fant. De siger vor Litteratur er i mislig Forfatning; men De taler ikke et Ord om, hvilken ussel og abominabel Litteratur det er, den danske. De klager over Afsætning, men fortier ganske, at det, som der er noget ved, det vil sige, Bøger, som ere piquante og interessante, aldrig have savnet Afsætning. Have ikke Bøger om Samleie og Gynealogie, og Mødom, og overalt alle Spektakkel= og Skandskrifter fundet Kjøbere nok, Har ikke Publicum viist den inderligste Deeltagelse for alle jerusalamitiske Skrifter, lige fra Jerusalem Skomagers Reise til Krønikernes Periode? Men at Folk gjerne ville have noget, der har Næb og Kløer, det kan De ikke fortænke Nogen. Dersom De, min kjere Hr. Veritas, vilde paatage Dem at levere ugentligen eller maanedligen en litterarisk historisk Chronique scandaleuse, eller en Bog, hvori De tog Mænd af Reputation dygtig i Skole, saa skulde de nok see, at det læsende Publicum ikke mangler Courage til at kjøbe Bøger. De klager fremdeles over, at man sædvanlig løber nys udkomne Skrifter flygtigt igjennem i Klubben, hvor man til Læsning for hundrede Mennesker har eet Exemplar. Tael De ikke om Klubberne, min Herre, thi disse høre til mit Departement. Jeg er Directeur i to Klubber, og anseer Klubberne i Kjøbenhavn for een af Grundstøtterne til Statens Held og Flor og Prosperitet. Dersom Klubberne ikke kjøbte det ene Exemplar af Bøger, saa blev der maaskee slet intet kjøbt af slige Producter, som vore Presser nu til Dags producere, og Noget er jo dog, som Proverbet siger, bedre end Jntet. De siger hundrede Mennesker læse i en Klub een Bog; deri feiler De par Dieu storligen. Som Overbibliothekar i to Klubber maa jeg jo nok vide hvad der læses. Nei, man har andet at bestille end at læse. Man spiller, man converserer, man politiserer, man debat terer, men man læser aldrig andet end høist i Dagens Blade og Aviser, og endog disse kun som man spiser Asparges, det vil sige, fragmentarisk. De kalder det en utidig Oeconomie, at Klubbister, ikke anskaffe sig meer end eet Exemplar af hvert Skrift eller Blad, og skoftiserer over de Hundrede, der flokke sig sammen, for at læse samme. Det viser, De kjender kun lidet til Klubbernes Oeconomie, hvorom De vilde jugere ganske anderledes, dersom jeg vilde præsentere Dem den Budget om Financernes Tilstand i de Klubber, hvis Directeur jeg har den Ære at være. De vilde da erfare, at det desværre er gaaet Klubbernes Financer, som det er gaaet andre Financer, og at man har Ulykke nok med at producere de nødvendige Udgifter f. Ex. til Maskerader, Baller og Concerter, og der nuomstunder udkræves en anden Necker til at holde Klubfinancerne i nogenlunde Orden. Vi have Par blen maattet bide i meer end eet suurt Æble, for at holde Klubben fra at falde reent i Staver, og vi have, tvertimod vore sanctionerede Love og Reglementer, maattet optage saa mangen Hallunk baade til saakaldt reisende og dansende Medlem, kort, Personer, der ikke kunne kaldes Reisende, uden for saavidt de have Reisepas til Helvede, og som ofte neppe kunne gaae, mindre danse. Saaledes fik vi nyligen en haltende Musikant ind som dansende Medlem, og han kom derind med alle honneurs, uagtet hver Mand vidste, at Manden, er renonce paa det ene Been. Men Nøden, som lærer nøgen Kone at spinde, har ogsaa lært Klubberne, at suspendere al Kræsenhed, og mangt et Selskab maa nu søbe den Kaal, det før spyttede i, og være glad til, at det har noget at søbe. Personer, som i bedre Dage ere dumpede to Gange igjennem, ere nu med vota majora komne indi Klubben, og ere nok saa kry, og snakke med ved alle Leiligheder. - Som det gaaer med Kluboeconomien, saa gaaer det med Huusoeconomien. Kroppen er nærmere end Aanden, og man har nok med at sørge for at tilveiebringe de corporelle Fornøielser, til at man endnu skal tænke paa de sentemitelle, og hvor det Spiritsøse er saa dyrt som nu, maa man slaae en Streg over det Spirituelle, og lade sig nøie med det Sensuelle. Bogsamlinger ere en skjønne Ting for Præster og Lærde paa Landet, især der, hvor man endnu ingen Klubber har, men i Residentsen har man ganske andet at tænke paa Desuden har man jo Leie- og Laanebibliotheker nok, hvor man for nogle Skillinger ugentligen sørger for, at Nationens Mesterværker og ypperligste Skrifter kunne vandre Byen rundt hver Dag, sans comparaison, som en Leiehest. Slige Jnstituter fortjene med Rette at kaldes Statens Sjeleapotheker, og naar Talen er om Oplysningens Befordrere i Danmark, saa fortjene de Herrer Bogudleiere, paa min Ære, et høit Sted i Nationens Pantheon. Vist nok have ogsaa disse Patrioter deres Fiender, men Alt, ligge fra Elephanten til Faarekyllingen, har jo sin Fiende i denne Verden. - Jeg for min Part gjør hvad jeg kan for Litteraturens Flor og Fremme. Ei at tale om, at jeg i begge de Klubber, hvis Directeur jeg har den Ære at være, bidrager til Bibliothekets Vedligeholdelse, saa holder jeg baade Borgervennen, paa egen Regning og Adresseavisen i Compagnie med min Gjenbo, Urtekræmmeren, som, efter en imellem os oprettet Convention, erholder Papiret, imod at han har engageret sig til at betale Nytaar til Budet. Som Borgerven har jeg ikke villet skille mig ved Borgervennen, aldenstund man altid behøver Papir i et Huus, og min Kones Papillotter ogsaa udfordrer noget. Deres bevaagne V. Velten.