Københavns Adresseavis, 1774-11-30
Øen Madagascar ligger imellem den 12 og 26 Graad Syderbrede, den har en stor Omkreds, er meget frugthar- og har Overflødighed næsten paa alle Livets Fornødenhed der. Den beherskes af fire eller fem Konger, som meget ofte fører Krig med hiinanden, og ved deres fiendtlige Indfald bortslæbe Mennesker og Qvæg, og derpaa gemeenlig sælge de første som Slaver til Europæerne. Hornqvæget er meget stort og feedt; da Stykket gemeenlig veyer 6 a 700 Pd. Det bliver derfor agtet meget høyt af alle Enropæiske Nationer, som har Colonier i Indien. De sende derover Skibe til Madagasaar, som sammesteds slagte og nedsalte Oxekiødet. Alle her værende Oxer har et Stykke fremragende Fedt imellem begge Skuldrene, hvilket omtrent veyer 20 Pund, og agtes meget kostbart, naar det har ligget nogen Tid i Salt. Oxerne ere vel store, skiønne og fede at see til, men de Urter, som de æde, give Kiødet en særdeles Smag. Landets Jndfødte har en meget let Maade at slagte dem paa. De kaste nemlig et Reeb med en sammentrekkende Øsken over Hornene paa den Oxe, som en Kiøber har af et stort Antal udvalgt; og dermed trekke de den til et Træe, og slynge Rebet rundt omkring sammes Stamme, saa at Oxen bliver trakt sterkt dertil, og kan af Slagterne meget let slaaes for Panden. De Indfødte trekke aldrig Huden af, men fortære den med ligesaa stor Fornøyelse, som alle de øvrige Dele af Oxen. Faarene i Madagascar ere meget lidet forskiellige fra Geder; de ere ligesaa haarrige som disse, kun at de har et noget større Hoved. De har en Nakke ligesom Kalve, og Rumpen veyer i det mindste 10 Pund. Vi havde neppe kastet Anker ved Øen, førend allerede den gamle Robin Hood, og endnu en anden af Kongens af Baba Folk, General Philiby, og Capitainerne John Anderson og Friderich Martin kom om Bord paa Skibet Kent. Disse vare nogle af de fornemste fra det Kongelige Hof, som af Stolthed affecterede at føre engelske Navne. Saaledes efteraber ogsaa den kongelige Familie det Storbrittanniske Hoff, og har sin Prinds af Wallis, sin Hertug af Cumberland, en Prinds August, og Prindsesser med engelske Navne. Alle disse ommeldte fornemme Herrer kom gandske nogne om Bord, undtagen et lidet Skiul og Hofterne og om Skuldrene, som er gjort af et vist Slags Græs, der voxer paa Øen, og bliver indfattet og udziret med Glas=Stykker. Deres Haar er ikke saa uldagtigt som Africanernes paa Kysten Guinea, men ligner mere Jndianernes sorte lange Haar. De Madagascarske Koner giøre sig megen Umag med deres Mænds Haar. Snart lade de det falde i lange regelmæssige Lykker, snart brede de det ud med stor Orden, og giør det glindsende med en vis Olie, som voxer paa Øen. Mandfolkene ere høye af Statur, mavre og smalle, men stærke. De føre bestandig et Spyd af Træe i Haanden, som oven til er beslagen med Jern. Dette Spyd er gemeenlig meget fiin gjort; de kaste det paa 30 til 40 Alens Længde med den største Nøyagtighed og treffe den mindste Gienstand. Foruden dette Krigsredskab har de endda gemeenlig en Muskette, som de tilbytte sig af Europæerne for Qvæg, og denne holde de altid i den beste Stand. Madagascarerne ere et sædeligt og godartet Folk, men de kan meget let giøres vrede, og ved den mindste Opirring bringes til den lyderste Emfindtlighed; i sær naar de troe at være fornærmede eller foragtede. Medens vi opholde os der, havde vi følgende Exempel derpaa. John Andersons Hustrue kom til vore Telter og kiøbte en Lomme=Kniv af en Matros, da hun gik hiem tilbage, havde hun den Uheld at tabe den. Hun løb strax i største Angest om igien til vore Folk; hvorved hun merkede, at en af vore Søefolk bukkede sig til Jorden og tog noget op. Hun gi hen til ham, saae at det optagne var hendes Kniv, og forlangte den tilbage igien. Da Matrosen nægtede hende dette, løb hun hiem, og fortalte hendes Mand, hvad der havde mødt hende. Denne lod strax alle sine Folk og Slaver bevæbne sig, og gik i Spidsen for dem henimod vor Leyer. Lieutenant Carna, og andre Officierer som vare paa Landet, befandt sig i deres Telter ved Middags=Maaltidet. Da de hørte den store Allarm, løb de ud, og saae John Anderson tilligemed femten andre Indfødte bevæbnede med ladte Musketter, og i det største Klammerie med vore Folk. Det er gandske umueligt, at beskrive den Forbittrelse, som saaes Andersons i Ansigt. De af vore Officierer, som best vare bekiendte med ham, gik til ham, og forlangte at vide Aarsagen til hans saa usædvanlige Opførsel. Han gar dem meget kort Svar, og forlangte sin Kniv i en bydende Tone. Officiererne derimod talede gandske koldsindig til ham, og spurgte, hvor han kunde komme til, at tale med sine Venner paa en saa fornærmelig og stolt Maade, Han svarede: De vare ikke hans Venner, naar de lode ham ikke vederfares Ret. De søgte herpaa ved Smigrerier, at stille ham tilfreds, men gave ham derhos ogsaa at forstaae, at hans Opførsel var ikke allene latterlig, men end- ogsaa farlig; thi dersom de havde været ligesaa hidsige som han, saa skulde det ikke have været umueligt, at hverken han eller nogle af hans Følge vare komne levende tilbage. Anderson svarede: Han vilde heller døe, end lide Uret. Endelig efter store Vanskeligheder, tilfredsstillede de ham saa vildt, at han skikkede sine Folk tilbage igien, og gik med dem ind i deres Telt. Her gave de ham Brændeviin, og lode Matrosen komme ind. Denne svarede gandske aaben. hiertet, han havde fundet Kniven, og det kunde vel være mueligt, at den tilhørte Andersons Hustrue, men han havde dog kun hendes eget Ord derfor. Konen førte derpaa den frem, af hvem hun havde kjøbt Kniven, og da denne tilstod, at den havde hørt ham til, saa blev den strax givet tilbage, og Sagen lykkelig billagt til alle Parters Fornøyelse. Et andet Trek i Madagascarernes Caracter er, at de have overmaade høye Begreber om deres Konges Værdighed, hvilke de drive saa vidt, at de ikke kunne blive emfindtligere fornærmede, end naar de troe, at man har talet paa en usømmelig Maade om deres Konge. Vi havde et tydeligt Exempel herpaa strax efter vor Ankomst til Øen, da nogle af Kongens Folk aflagde deres første Besøgelse hos Admiral Catson. Da de kom paa Skibet, havde Generalen andre nødvendige Forretninger. Han bad derfor en Kapitain (som allerede tilforn havde været i Madagscar, og derfor var bekiendt med de fleste af disse Folk, at tage imod dem i hans Sted, indtil han selv kunde komme til dem. Kapitainen udførte denne Kommission med den største Høflighed; men i hvor megen Umage han end gjorde sig, for at fornøye disse Gesandtere, saa bleve de dog i kortere Tid end tyve Minuter ganske utaalmodige og alvorlige. De maatte, sagde de, gaae i Land igien, thi deres Konges Værdighed var paa det yderste fornærmet ved denne Forhaling. Han er, føyede de til, en stor Mand, som visselig skulde tage det meget ilde op, i Fald han fik at vide, at man havde ladet hans Gesandtere vente saa længe, førend de kunde faae Andients hos Kommandeuren. De kaldte Admiralen Kommandeur, fordi de vare vante til dette Navn, og havde endnu ingen Søeofficier havt hos sig af Hr. Vatsons Rang. Kapitainen gav Admiralen i en Hast Efterretning om denne Misfornøyelse, som da ogsaa i Øyeblikket førte Madagascarerne ind i hans Kabinet, og tilfredsstillede dem ganske igien. Men, førend de toge Afsked, erindrede de endnu meget tydelig, at der slet ingen Provision af Vigtighed; vilde bringes til Skibet, førend Admiralen havde aflagt hans første Besøg hos Kongen af Baba. Man tillade, at jeg endnu anfører et andet Exempel af dette Slags, som meget tydelig viser disse Jnsulaners besynderlige Emfindtlighed, i Henseende til deres Konges Ære. Robin Hond, (som syntes at beklæde en Premier ministers Plads, og i Kongens Navn med os underhandlede alle Sager angaaende Levnetsmidler) kom en Dag over en vis Sag i en saa heftig Ordvexel med en Herre af vor Escadre, at han tilsidst stod op i den største Forbittrelse, og soer, at han skulde paa Timen melde Sagen for Kongen af Baba. Vor Engellænder blev ved denne Trussel, og det heftige Klammerie, som var foregaaet, saa opbragt, at han uforsigtig udbrød i de Ord: Fordømt være Kongen, af Baba. Robin Hood svarede med af Vrede gloende Øyne, Fordømt være Kong Georg, og paa Timen løb han afsted til de Madagascariske Sytter, Vor Landsmand blev strax forskrækket over sin begangne Uforsigtighed, løb efter hans Vederpart, tilstod ham alt det, som han forlangte, og Sagen blev saaledes endda ganske godt billagt. De fleste Landets Jndvaanere, som boe nær ved Kysten, tale saa meget engelsk, som behøves til at ombytte deres Hornqvæg, Fiederverk, Melk, Frugter, Riis, Salt, Portulak, Jordæbler, Fiske, Skielfisk, og Spyd, for vore Geværer, Krud, Kugler, Lerret, Knapper og Jernpotter. Sølv agtes meget høyt hos dem; de kalde det Mania, og gjøre deres Koner Armbaand deraf. Men Guld bliver lidet agtet hos dem, og ganske vist ikke antaget, naar man byder dem det tilligemed Sølv.