Aarhuus Stifts-Tidende, 1846-12-30
Den kgl. Tilforordnede har vel tilkjendegivet, sagde Oliemøller Schytte i Værnepligtsagens Forhandlinger – at Kongen er betænkt paa at organisere Krigsreserven, som og at Hs. Maj. aldrig har tabt det vigtige Formaal af Sigte at sætte Hovedstadens befæstning i en fuldkommen Stand; men hvor nær dette ligger sin Udførelse, og hvorvidt i det Hele et betryggende Rigsværn end kunde ventes, staaer ikke destomindre i dunkel Uvished, saa at heri ingen fuldkommen Beroligelse kan findes. Det synes derhos tilføiede han aabenbart uheldigt, og at være den største Anstødsteen for at den almindelige Værnepligt kan opnaae sin rette af Folket attraaede Betydning, at Hær-Organisationen er gaaet forud, og at man nu vil forme og indrette Værnepligten efter dennes Fordringer, istedetfor at just det Omvendte vilde have været det Naturlige og ene Rigtige. Skulde nu endog alle Hindringer og Betænkeligheder ikke kunne overvindes, udkræves der i Sandhed langt andre Data, mer overbevisende, prøvede og udtømmende Grunde, end de, som for Tiden ere forhaanden, til at rokke det, der i den alm. Mening har gjort sig gjældende som Rigtigt og Retfærdigt, og til at bane en saa indgribende Foranstaltning Indgang, navnlig hos de hidtil fritagne Klasser, at de med Taalmodighed bøie sig herfor, som noget Uundgaaeligt. Det er en almindelig Erkjendelse – sagde Aalborgs første Deputerede i den jydske Stænderforsamling, Kjøbmand Ree – at Bondestanden saa længe havde været prægraveret med Hensyn til Værnepligten, at det vilde være en Uretfærdighed, om man ikke fritog den for at bære Byrden alene og besluttede sig til at fordeele Byrden, men at fordeele den lige paa alle Skuldre, lige paa alle Statens Borgere. Men det er et Spørgsmaal, om man, ved at hæve denne Uretfærdighed, kan siges at handle Ret, naar man saa at sige, iler fra et Seylla til et Charybdis, fra een Uretfærdighed til en anden, og til en maaskee endnu større. Hidtil har Værnepligten hvilet alene paa en Klasse af Undersaatter, der indtog en særegen Samfundstilling; bliver den forandret efter Forslaget bliver Byrden end mere ulige og værre, thi den bliver fremdeles lagt paa en egen Klasse, og, vel at mærke, den bliver lagt paa den Klasse, der allerede, ifølge sin Livstilling, er uheldigt prægraveret, – den bliver lagt paa Fattigmands Skuldre; thi saaledes som Værnepligten efter Forslaget bliver organiseret, vil Enhver, som har nogenlunde Evne, være istand til at frikjøbe sine Sønner, hvorimod Byrden ufravigeligen vil komme til at hvile alene paa den fattige Mand som ikke kan afsee, hvad der udfordres til at erhverve denne, for den Formuende saa let gjorte Fritagelse; og det er ikke blot den fattige Mand af Almuestanden, baade i Kjøbstæderne og paa Landet, hvem Byrden vil ramme – ham vil jeg endogsaa antage, at den rammer mindst, thi han kan derved danne sig et Metier, som kan være ham til Nytte, da han i mange Tilfælde ikke har nogen anden Livsvei at følge –men den kommer tillige til at hvile paa den hele talrige Klasse af uformuende Embedsmænd, saavel paa Landet som i Kjøbstaden; den kommer til at hvile paa den hele uformuende Haandværkstand i Kjøbstæderne, kort sagt: den kommer til at hvile paa Hver, som ikke er saa heldigt situeret, at han kan præstere det Offer, som kræves, for at faae sine Sønner fri for Byrden. Kan nu dette, spørger jeg, siges at være en ligelig Fordeling? – – "Jeg mener – saaledes sluttede Taleren dette sit Foredrag – at Fors, vilde handle utilraadeligt, naar den, skjøndt den erkjender det Uretfærdige i den Maade, hvorpaa Byrden nu hviler paa en enkelt Deel af Samfundet, medens det Regjeringen har forelagt, ikke indeholder noget bedre, men indfører en endnu mere trykkende Samfundsuliighed, dog vilde gribe dette, som med et Slags Fortvivlelse, og bifalde en Tingenes Orden, der neppe kan andet end fremkalde Utilfredshed, men som, naar den først eengang er bleven den bestaaende, kun vanskelig atter lader sig forandre. Proprietair Weinschenck fraraadede Udkastet, og fremhævede Exempler paa, at den Dag maaskee vilde komme, da Bondestanden vil sige: Havde vi blot ladet det være, og derfor siger han nu til den: Lad det fare Fremdeles sagde Weinschenk: "Lad os nu melere Rækkerne med politiske Sværmere, der ville prædike for Bondesønnerne et disse hidtil ukjendt Evangelium; kunde det da ikke være tænkeligt, at dette vilde smitte kunde det da ikke være tænkeligt, at den Dag vilde komme, da Alle vilde sige Regjeringen som de andre Statsborgere: Gid vi blot havde ladet det være, og derfor vil jeg idag sige til Regjeringen: Lad det fare!" Forleden Aften indtraf paa en af Aalborgs Gader det Tilfælde, at en Kareth overkjørte en Mand og tilføiede ham saa svære Læsioner, at han næste Dag opgav Aanden. Jsen paa Liimfjorden ved Aalborg var den 23de Decbr. saa stærk, at man kunde trække belæssede Slæder over til Sundby. (Aalb. Av.)