Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-12-06
I Anledning af N. F. S. Grundtvigs sammengroede Gaadegiætningers Slutning i Skilderiet Nr. 95. Signate, signa, temere me tangis & angis. Hvad jeg den Aand, som mig blev aabenbarer J Dit satirisk genialske Vrøvl Om mig, som Sællandsfak og sælle faret, Som Dolk og Fiil og Langekniv og Høvl Om mig, benævnt, og om unævnte Fiender, Som du, nedstegen i Parnassets Pøl Med vandskye Støvler paa, der kunne taale Søl, Med et Par ikke ganske reene Hænder, Med Haandgreb, Tarmeens Herkules kun kiender, Der veed at krænge den og giøre Maven, Af Hestepærestald til være Pølsevom Og fast med Slagterlatter endevender Hvad jeg, trods den uendelige Mask J dette lange genialske Jask, Opdagende, trods alle Natmandsfagter, Guddommens Offerpræst i Pelsen af min Slagter, Gudmunden i den slemt tilfølte Flods, Priapen i det skammel-lige Klods, Helbredekraften midt i Edder=Kræften, Detereene Kildespring i Asenskiæften, Og endelig, trods hvert et Spaamandsskiælv, Trods al halsstarrig Bagudslaaen og Skryden, Mod slemme Siællandsfar og værre Jyden, J Spaadomsasenet Propheten selv Hvad jeg, imens mig syntes aabenbaret Den indre vel forvarte Hierteskat, J Hovedet ei ganske vel forvaret, J mit dig skiulte Hierte Dag og Nat Har svaret, Det vil du, Sokrates i Narrekappe, see Foran i Templet, jeg vil Dannersproget bygge For Helligdommen noget at betrygge, Og neppe meere Danmarks Sphin, bele Nedvidnelagt, er hvad mit reene Hierte For dig (Gud, det har Plet paa Plet! Men ene Du, Alvidende, har Ret At kalde dette svage Hierte slet!) For dig, skiøndt min erklærte Fiende, nærte Nedvidnelagt er Palmen, jeg dig gav J min Forfængeligheds dybe Grav, Hvor ligger stinkende for mig den Jordens Ære Jeg kunne har, og kan, og vil undvære Nedvidnelagt den Rang, jeg undte dig, (Selv i den Hæder der mig gjælder noget: Som Ridder af ældgamle Modersproget) Skiøndt Alder-Efterfølger, foran mig Nedvidnelagt, ei blot hos en Jndviet: Men i hver Selskabskreds, hvor blev berørt Som Møddingsmøddingen i Snauseriet, Dit Mask mod mig i Musemaskepict, Hvordan jeg min Bagtalers Sag har ført Hvordan jeg hæved selv, ved Foredrag, den Tone, Der syntes lav og grov, til næsten høi og fiin: Og hvor jeg, salig i mit Jordelin, Med nyfødt Engleglæde lod dig throne Herneden paa mit Mausolees Ruin. Opvidnelagt i Himmeldom Archiver (Hvor hvad jeg ilde gjorde, ligger blot, Men og det Lidet, som jeg giorde got Herneden i bestørte Prøvelivet) Er Glemselen selv af min egen Søn, Der raabte mig om Hielp af Faderhaanden, Mens du mishandlede mig Broderaanden) J min for dig til Himlen gjorte BønOpvidnelagt i Himmelcancelliet Høit over alle Stierners Sprinkelværk Er Søndagsskjorten, som jeg har fortiet, Selv i min Muses beste Søndagssærk: Den Digter Uskyld jeg endnu fortier Taalmodig, som et Danmarks Offerlam, Trods alle Hundes jydske Siællandsglam, Mens man til Ulfeldtbænk og UlfeldtskamMig som Forræder-Ulv i Faaredragt indvier Opvidnelagt for Himmelkongens FodEr, at (hvis jeg var nok saa slem for Resten) Jeg elskte mindre dog mig selv end Næsten, Naar det gik Næsten alt for slemt imod; At jeg forsømte glad min egen Lykke, Naar jeg en mig beslægtet Broderaand, Lidt høiere ved Rækken af min Haand. Paa Trappen op i Liver kunde lykke - Att, selv Noureddin skiældt, jeg gjerne veeg For min Aladdin, naar jeg troede finde Trods Rusten uden, Lampens Lys derinde; Saalænge, han endnu mod Himlen opad steg; Saalænge jeg endnu, som Tænker, torde haabe Han vilde høiere end jeg Som Skiald, saavel i Alvor, som i Leeg, En ædel Herrens Røst i Ørken raabe - Det her nedvidnelagte skal du see Hvis ikkun krum, ei kroget, er din Bane, (Krumt maa det Lige selv paa hver Planet sig tee) Men det Opvidnelagte vil du ane, Naar først af Hiertens Grund du holder op at tee!