Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-04-14
Hvad jeg har sagt om Agtelse og Kjærlighed, er sagt ganske i Almindelighed, som jeg strax i Begyndelsen af hiint Stykke (see Skilderiet Nr. 23) udtrykkelig erklærede. Jeg vilde ikke indlade *) Den Ubekjendte har brugt disse Udtryk om mig. Men det er mig især uforstaaeligt, hvorledes han kan sige, at jeg har sigtet ham for noget. Thi det synes mig, at man ligesaa lidet kan sigte en Anonm og ubekjendt for noget, som man kan sigte efter noget, der ikke kan sees, og som ingen kjender noget til. Derimod kan man nok sigte i Baghold paa den, som træder aabenlyst frem og ikke søger at skjule sig. mig i en Strid, som syntes mig i flere Henseender upassende og stødende. Derimod anseer jeg hiint Spørgsmaals Afgjørelse i Almindelighed for særdeles vigtig; thi saare mange Mennesker feile og fare vild i den Henseende, i det de nemlig troe, at de kunne vinde sand og varig Kjærlighed uden Agtelse, eller uden at være agtværdige, hvilket dog er umueligt. Men af denne Vildfarelse komme mange Ulykker. Hvo har levet iblandt Mennesker og betragtet deres Handlemaade og Adfærd, uden at skulle have mærket denne Vildfarelse og dens sørgelige Følger, Deraf kommer Letsindighed, Slaphed, Forfængelighed og ufornuftig Behagelyst, disse vor Tidsalders Skjødesynder og Plageaander; eller hvis de ikke komme deraf alene, saa staae de dog i den nøieste Forbindelse dermed. Derfor bør man bekæmpe saadanne Vildfarelser uden Persons Anseelse, hvor og naar de vise sig; men de vildfarende Personer skal man skaane; thi de kunne feile uden deres Vidende, og man skal hade Feil, men et Personer, som den godmodige Wessel har sagt. Al sand Kjærlighed hviler paa Agtelse, forsaavidt som Kjærligheden ikke er grundet i en Naturdrift. Om denne Kjærlighed kan Talen ikke være her, endskjøndt selv denne Kjærlighed maa hvile paa Agtelse eller forbinde sig med Agtelse, dersom den skal blive til sand og varig Kjærlighed. Men al Kiærlighed, som kan erhverves ved fornuftig Stræben, og som altsaa kan være Gjenstand for Pligt og Bestræbelse, maa være grundet i Agtelse og maa vedligeholdes ved Agtelse, det er: ved en levende Erkjendelse af en god og redelig Villie hos den Person, som man elsker. Thi der er intet absolut godt uden en god og retfærdig Villie. Derfor er der heller ikke andet, som i sig selv eller for sin egen Skyld agtes og elskes. Thi man agter og elsker kun det Gode. Dette kan ikke siges for ofte, thi Erkjendelsen heraf er, ligesom Herrens Frygt, Viisdoms Begyndelse. At Kiærlighed er noget høiere end Agtelse, det er vist nok, men det er en anden Sag, og det beviser intet imod min Paastand, som da ikke egentlig er min, men alle sunde og ægte Moralisters Paastand, ligefra Sokrates til Kant. Det Høiere hviler altid paa noget Lavere, hvormed man maa begynde, dersom man ikke vil bygge Kasteller i Luften. Træets Krone er ogsaa høiere end dets Rod; men hugger du Roden af, saa falder Kronen og viisneer. Bygningen er ogsaa høiere end Grundvolden; men udhuller du Grundvolden, da synker Bygningen sammen. Saaledes gaaer det ogsaa med den Kjærlighed, der ikke hviler paa Agtelse som sin Rod og sin Grundvold. Den christelige Kjærlighed er en Kjærlighed, som hviler paa Agtelse; thi den er grundet i Kjærlighed til Gud, den evige Skaber, og himmelske Fader, og i Agtelse for de Væsener, som ere skabte i hans Billede og kaldte til hans Rige. Derfor siger Apostelen ogsaa om denne Kjærlighed, den falder ikke af. Thi den hviler paa en evig Grund, og oplives og forfriskes af en evig Kilde. Den vil det Gode, og virker det Gode, just fordi det er godt og velgjørende, eller fordi det er Guds gode Villie. Derfor er denne Kjærlighed ogsaa, som Apostelen atter siger, Lovens Fylde og Fuldkommenhedens Baand, det er: ved den opfylder Mennesket sin Pligt og opnaaer sit Maal. Dette vilde jeg blot leilighedsviis bemærke. Men een Ting tillader jeg mig endnu at omtale. Kan man være agtet, uden at være el ket, Mange troe det, og man hører det ofte sige. Men det er urigtigt. Denne Vildfarelse kommer deraf, at mange ikke kunne forstaae den store Forskjel, som er imellem at agte en Egenskab hos en Person og at agte en Person selv. Dette er noget ganske forskjelligt, og Sprogbrugen skjelner bestemt derimellem. Thi man siger vel, at man agter nogens Lærdom, Talent, Duelighed o. s. v., man siger ogsaa undertiden, at man agter ham for hans Lærdom, Talent, Duelighedo. s. v. Men dermed siger man ikke, at man agter ham selv eller hans Person. Og fordi een er agtet for Lærdom, Talent, Duelighed o. s. v., derfor er han endnu ikke en agtet Mand. Tvertimod kan han være foragtet, naar han nemlig er et Menneske, som misbruger sine Kundskaber, Talenter og Dygtighed, i det han er egennyttig eller vellystig eller uretfærdig. Men altsaa er han ikke agtet, skjøndt hans Kundskaber og Talenter, ere agtede, d. e respekterede. Endogsaa Almuen kjender meget godt denne Forskjel. Alligevel er det ofte Tilfældet, at Mængden ikke agter paa samme, og deraf kommer saa den falske Mening, at en Mand kan være agtet, og ikke elsket. Men hvis en Mand er virkelig agtet, det vil sige, hvis han er erkjendt for at være en retsindig og redelig Mand, da vil han ogsaa vorde elsket af alle Retsindige og Redelige. Og dette er, næst Visheden om den Alvidendes Velbehag og Tilliden til den Almægtiges Naade og Bistand, den redelige Mands høieste Trøst og Glæde. Denne Løn vil ingen retsindig og redelig Mand eller Qvinde savne. Thi, siger Cicero meget rig tigt, vi nødes af Naturen selv til at elske dem, hos hvilke vi mene at finde den sande Dyd. Det er det ligger i Menneskets Væsen, at han maa elske den, som han agter. Vil du derfor vise nogen Veien til Kjærlig. hed, saa slig ham for Alting, at den gaaer igjennem Agtelse, og at alle andre Veie ere Afveie. Men Agtelse vindes ved en god og retfærdig Villie, ved Redelighed og Troskab i Pligternes Opfyldelse. Men saadan er din Villie og Vandel, naar du elsker Gud over alle Ting og din Næste som dig selv. Thi dette bliver Summen af det Hele, naar man har undersøgt og sammenregnet alt. Maaskee vil nogen mene, at disse Ord ikke passe sig her, men jeg mener, at de passe sig allevegne, naar de siges med Alvor, og høres med Eftertanke. Og jeg mener fremdeles, at det er stor Skade, at mangen Mand undseer sig ved at sige, hvad han dog mener i sit Hjerte, og hvad han erkjender for det Sande og Rette. Dette skulde man ikke undsee sig ved at sige eller høre ved at skrive eller læse. Den velvillige Opmærksomhed, som adskillige af Skilderiets ærede Læsere, have skienket det forrige Stykke, jeg skrev om Agtelse og Kjærlighed, har fornemmelig fremkaldt dette Tillæg og denne nærmere Forklaring, som bedes modtaget med samme Velvillie og optaget i den bedste Mening. Skulde nogen optage det anderledes, da være det hans egen Sag. Thi jeg vil her som ellers følge Matthias Claudius's, Raad, Siig du Sandheden, og tag saa, hvad der følger paa, Jeg har en Slags Øvelse i at følge dette Raad, og jeg befinder mig vel derved. N. Fogtmann.