Aalborg Stiftstidende, 1828-04-09
Livsbilleder. af Jørgen Thisted. (Dette Afsnit kalder Forfatteren Ungersvenden, og efter en liden Jndledning, der tilkjendegiver at han kun har lidet at fortælle om sine Studenteraar vedbliver den udmærkede Stilist.) Det kommer mig fore, som en Høiskole skulde være lig en Moder, der aldrig slipper selv det Mindste at sine Børn af Syn eller af Sind, men opfostrer dem Alle ved Kjærligheds Bryst, som om hun kun havde eet Eneste at elske, og vedbliver at knytte alle sine Fostersønner til sig med usynligt Baand, ogsaa efterat de ere vordne modne Mænd, ogsaa efterat hun har maattet sende dem fra sit Hjerte ud i Verden. En Højskole burde, i mine Tanker, aabenbare sig i utallige Velsignelser som et hemmelighedsfuldt Væsen, rigt paa Videnskab, men endnu rigere paa Kjærlighed. Og de Mænd Man kalder Professorer, skulde være dette Væsens synlige Organer, ligerviis, som Præsterne ere Kirkens. Med andre Ord: den samme Aand som opfylder Kirken og leder Kirkens Børn af forborgne Veie til et saligt Maal, denne Aand, den Helligaand, burde ogsaa opfylde Skolen, lyde fra Lærernes Tunge, give Tilhørernes Hjerte Vidnesbyrd og sammenbinde Alle i Korsets Fred. Man klager over, at denne Aand er bortvegen fra Kirken; hvorvidt det er sandt, veed Gud i Himlen bedst, for hvis Trone den vemodige Klage er kommen i utallige Taarers Klædebon. Men hvad Højskolen angaaer, da bekjender jeg frit, at jeg aldrig har kunnet spore den Helligaands Over-Herredom, endsige Ene=Herredom derinde. Murene har jeg vel seet af Studiigaarden, saa sørgelige, saa halvnedbrændte som de staae der; Forelæsninger har jeg vel hørt indenfor, Faa nok, men dog altid Nok; Examina har jeg vel bivaanet der, og selv har jeg gjennemgaaet min Part deraf ganske hæderligt - men ikke har jeg i alle mine Studenteraar kjendt to Professorer - ej engang i Theologien, i Guds-Videnskaben, har jeg kjendt to Professorer, som holdt sammen i den rette Guds=Kjærlighed, og som derfor vare enige i at aflægge noget betydeligt Vidnesbyrd for den evangeliske Sandhed, eller i at bringe de Studenter tilbage, som fare vild fra denne Sandhed. Og desværre kjender jeg dem ikke endnu. Hvad skal Man da sige om disse Mestres Discipler, Jeg kjendte Ungersvende, der ansaaes som Mønstre for Andre. Hjemme blegedes deres Kinder over Bøgerne, og paa Forelæsningerne, som de aldrig forsømte, hang deres Øjne og Øren ved Lærernes Læber. Jeg hørte dem berømme den Leilighed, Høiskolen gav dem til at befæste og udvide deres videnskabelige Jndsigt og Dygtighed; men Jngen af dem Alle hørte jeg aflægge den Bekjendelse: "Her aabnedes mit Hjerte for Korsets Ord, som det havde forgjættet; her befæstedes min Tro paa Jesu lighed. - Derimod hørte jeg, mere end eengang, den smertelige Klage: "Min Kundskab forøgedes vel, men ikke min Fromhed; den Eenfoldighed, jeg medbragte til Høiskolen, maatte vige for spidsfindig Kløgt, i Forstanden blev det lysere, men i Hjertet blev det koldere, og i samme Forhold som hiin berigedes, forarmedes dette - thi Videnskaben var ikke i den rette Aands Tjeneste!" Og hvad skal jeg sige om det frygtelig store Tal af de Studenter, der ere saa langt fra at betragtes som Mønstre for Andre, at Andre meget mere see ned paa dem med ynksomme eller haanfulde Blikke, fordi de ikke besidde Nogen af Skolens to CardinalDyder, Flid eller Sædelighed? Hvo agter paa dem med et Barmhiertigheds Øie? Hvo følger dem paa deres mørke, vildfarende Vei, forat omvende dem derfra, Hvo beder for dem, Hvo kalder dem tilbage med Kjærligheds Røst? Høiskolen ikke. For Dovenskab har den slette Charakterer, men ingen fra Guds Aand hentet Opvækkelse, for Usædeligheden har den, naar det dermed gaaer altforvidt, Relegation, men ingen Lægedom, ingen Opreisning, ingen Trøst formedelst Evangeliet. Og for Vantroen har Høiskolen hverken Straf heller Lægedom. For nu at tale lidet om mig selv, da stod jeg paa en meget slet Fod med Gud i min Studentertid. Jeg spottede ikke hans Ord, men jeg elskede det ejheller, jeg omgikkes ejheller dermed. Der var hele Aar, hvori jeg ikke hørte en Prædiken, ikke et Guds Ord, uden Vægterversene paa Gaden og Aftenen, der forekom mig underlige nok. Jeg havde ikke Mere tilbage af min Daabs Naade, end at jeg kunde omgaaes Otto Horrebow uden Forargelse og høre Professor Horne manns Forelæsninger uden Blusel. Saa ganske havde jeg glemt min Christendom, at hvad begge disse Mænd talte, det gjaldt mig derfor. Thi paa et Fjendskab mod den sande Christendom tænkte jeg ikke. J den første Prædiken, jeg selv holdt, beraabte jeg mig end- ogsaa paa adskillige Sententser af Voltaire, og jeg ansaae dem for de smukkeste Steder i min Tale. For Vittigheden havde jeg Øjne, for den uchristelige Retning af Vittighedens Pile var jeg blind. Et Skridt, som jeg gjorde i frisk Ungdomsmod, uden Overlæg, uden Raadførsel med den gode Herre i Himlen - et Skridt, hvoraf alle fornuftige Mennesker spaaede mig Forknyttelse og Fordærvelse for hele Livet, maatte af Guds Forsyn vendes til mit Held. Jeg giftede mig nemlig i mit nittende Aar, udenat eje det, jeg kunde hælde mit Hoved til, udenat vide idag, hvor Brødet skulde komme fra imorgen. Længe varede det ikke, inden jeg saae mig indhyllet i en Sky af Huusfader Sorger. Det var Bly paa de vildtflagrende Vinger. - Jeg havde saa sikkert meent, at nu skulde de livsalige Drømme, hvoraf jeg, i min verdslige Sands, havde bygget Slot paa Slot, træde i det virkelige Liv - og see, naar jeg nu stirrede gjennem Skyen efter Luft Slottene, da øinede jeg kun nedbrændte, forkullede Ruiner, og udaf. blegt, huuløjet Spøgelse - det var Armoden. Hvad skulde jeg gjøre? Hvad Andet, end afskedige alle mine overgivne Jndfald, alle mine tøileløse Planer, alt mit formastelige Overmod, og derpaa selv at træde i et Væsens Tjeneste, som jeg hidtil havde foragtet, fordi jeg saae det færdes mest paa Middelveien, og ikke ved Grøfterne, hvor jeg altid havde fundet de skjønneste Blomster - i Flids og Arbejdsomheds Tjeneste, Men Gud havde en dybere Plan derunder, som jeg nu erkjender. En Træl blev jeg unægteligt, thi jeg, som før ikke havde kunnet sidde rolig paa en Stol en Time tilende, forat høre paa en fornuftig Tale, eller for selv at sige noget Fornuftigt til Andre, jeg maatte nu informere otte til ni Timer dagligen. - Ja, en Træl blev jeg. Thi før havde jeg ingensteds kunnet gaae anderledes, end paa min egen Haand, altsaa ejheller i mine Studier, og med dem traf det sig ydermere saa forunderligt, at hvad der var mig foresat at lære, det lærte jeg aldrig, med mindre jeg kunde slippe til at høre det leilighedsviis - hvad derimod Jngen havde bedet mig lære, det kunde jeg gjerne paa mine Fingre. Det gik mig som et Barn, Man sender ud at finde en Fiirkløver - det hopper rigtignok ud paa Marken forat lede derefter, men underveis finder det saamange deslige Blomster til Høire og Venstre, som det umuligen kan lade gaae fra sig. Det plukker da Favnen fuld, vender tilbage dermed, og siger til dem, der havde udsendt det: "Nu kunne J selv see efter, om der er nogen Fiirkløver deriblandt!" Saaledes, netop saaledes, var det hidtil gaaet mig ved mine Examina. Naar der forelagdes mig en Opgave, saa rystede jeg af mig, hvad jeg kunde, idet jeg tænkte ved mig selv. "See nu til, Professor, om du kan finde Noget af dit Eget deriblandt Af Alt, hvad jeg her har sagt, vil man kunne forklare sig, hvad der er forekommen Mange underligt, at jeg aldeles ingen Deel tog i nogen offentlig Færd, hvori jeg, under andre Forhold, vilde have følt mig fristet til at fremtræde. Fra al saadan Samfærsel var jeg, ved mine nys beskrevne Vilkaar, ganske afsondret - fra al Deeltagelse saavel i Grundtvigs Jdræt, som i Krigen mod Baggesen, saavel i Feiden mod Jøderne, som i Den om Freias Alter. Jeg var kun kjendt af Faa, og det som en stille, forknyttet Mand der passede sine Ting og ikke stod noget Menneske iveien. Mere end eengang truede ogsaa mit Mod at overskylles af Bekymringernes Bølger; men naar det var kommen alleryderligst med mig, saa ingen Redning var at øjne for min arme Baad, gjorde Gud pludseligt en Udvei, og viste mig en Havn, hvor jeg troede at finde et bundløst Dyb. Han sendte mig Hjælp paa Hjælp, indvortes og udvortes, indtil jeg omsider troede at kunne underkaste mig theologisk Embedsexamen. (Fortsættes.) Ung Ost af Ko Melk er giftig.