Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1804-09-03
Fortsat, Min Ven. Kjedsomhed var nær ved at dræbe mig, da jeg med eet fik Øie paa den Avis, hvori første Operabuffosanger, Golini, lod bekjendtgjøre, at han agtede at give en offentlig Concert paa det Kongelige Theater. Dette virkede paa mine Nerver som et electrisk Stød. Jeg ilede ufortøvet hen efter en Billet, og brændte af Længsel efter at høre ham. Endelig kom den længe ønskede Aften, som skulde holde mig skadesløs for alle de kjedsomme Timer, jeg i denne Tid har opledet her. Al. Trampen pagtet varede det mere end en halv Time over den bestemte Tid, førend man begyndte. Endelig gik Dækket op, og Stykket begyndte Golins Sang og Spil kan jeg ikke og vil jeg heller ikke bedømme. Det gaaer med Virtroser, som med Sangfugle, Hver af dem har sin Maneer, hver af dem sine Yndere. Nattergalen synger ikke som Canariefuglen; Canariefuglen ikke som Lerken; Lerken ikke som Sid skenen. Dog gives der Mennesker, som hellere høre en Sidsken end en Nattergal. J intet Rige lader der sig vanskeligere dictere Love end i Smagens, Nok er det, Golins Spil og Sang blev adskillige Gange lydelig applanderet. Da Stykket var ude, gik Dækket ikke ned, formodentlig fordi Machinmesterens Folk ikke forstaae Jtaliensk. Hele Huset var nu i eet Oprør. Det Parterre, som ved sit Klap og Hurraraab skal krone Heniets Arbeide og belønne giennem paagede Nær ter, som ved sin Piben for evigen kan nedstyrte det fremspirende Talent fra Parnassus, dette Parterre, som er den Kjøbenhavnske Smags høieste Tribunal, nedlod sig til at raabe Hurra, vibe, støie og trampe, og hvorfor Fordi Go line ikke havde leveret mere, end han paa den trykte Placat og i Aviserne havde lovet fordi ingen vidste, at Stykket var ude, - fordi han, forladende efter Stykkets Plan Theatret i et Slags Lidenskab, ikke som en Nar kom tilbage og bukkede sig, og med sit Buk tilkjendegav, at Stykket var ude. Jeg vil ingenlunde paastaae, at Golintikke burde have givet mere for Pengene, end han virkelig gav. Men saa meget er vist, at han, som sagt, ikke gav mindre, end han offentlig havde lovet Overalt er det ret godt, at man imellemstunder paa en levende Maade kan blive overbeviist om, at ikke alt, hvad der kommer fra Tydskland, Frankrige og Jtalien, er charmant, delicieur og guddommeligt, og at alt, hvad der kaldes Dansk, er abominabelt og utaaleligt. Du seer, jeg en . Dag i mit patriotiske Lune. Høflighed er en Egenskab, som ikke koster noget og endog klæder adelige Junkere vel, det kan ingen negte. Men uden Hensyn til den Goliniske Affaire bliver det dog altid en Taabelighed at fordre af en Virtnos og Konstner, at han skal gjøre Complimenter. Det er ikke engang billigt, at en Konstner, der for sin Flid, og sine Talenter faaer en Benefice, skal bukke, sig i Støvet for det Parterre, som i Grunden, ikke gjør andet, end inddirecte betaler ham for hans Arbeide og Anstrængelse. Har Konstneren gjort sig fortjent til at nyde en Benefice, saa er det Parterret, der paa Publicums Vegne bør takke ham for, at han har helliget dets Fornøielse sit hele Liv og sin hele Existence, er han ufortjent, saa er det ydmygende for Konsten, at see en Stymper nyde en Belønning, som han er uberettiget til, og paa den gode Smags Bekostning sige, tal for Maden. Hvorfor fordrer man overalt mere af Konstneren end af Slikkerie kræmmeren og af Modehandleren? Jeg har endnu aldrig hørt, at man en eneste Gang har paastaaet, at disse, efterat have fyldt deres Pung, paa Sundhedens og Sædelighedens Bekostning, skulde paa een eller anden Maade takke Almeenheden. At Skuespillerne og Skuespillerinderne bukke sig ved Enden af ethvert Stykke, er en eengang, indført Taabelighed, hvis Latterlighed man af Vane ikke altid føler, men som i Grunden dog bidrager til at forstyrre Jllusionen hos enhver Tilskuer af Smag. Det samme er Tilfældet med alt Klapperie og Bravoraab. Den sande Konstner kan umuelig føle sig smigret ved et Bifald, som kommer fra Mennesker, hvis Conpetence han ikke kjender, og som uddeles i Flænbaade til Mestere og Stumpere. Fortsættes. Om Livrente-Selskaber.