Den Vest-Sjællandske Avis, 1836-11-15
(Fortsættelse.) Jmidlertid kom vor Alboroto til Modenhed. Imedens en Deel af Folkemængden var beskjæftiget med Badene, begyndte Andre at konspirere; eller rettere, begge Deele gik for sig ved Siden af hinanden: thi Konspiranterne generede sig ikke i mindste Maade; begave sig til Grao med de øvrige Jndvaanere og de konspirerede paa samme Tid, som de bekigede Damerne med deres Lorgnetter. En af Cheferne for de Sammensvorne var en Mand til hvilken jeg var rekommanderet, han var Officeer ved Nationalgarden og besøgte mig endnu Dagen før Tumulten Om Aftenen tog han mig med sig paa Komedien, hvor en overordentlig Forestilling fandt Sted, men det egentlige Skuespil var ikke for mig paa Skuepladsen, men i Parterret og Logerne her blev Hoveddramat spillet; man talte om den forestaaende Alboroto, som om en bekiendt Komedie, der skulde opføres anden Gang. Min Ven, Officeren, gav mig venlig Haanden, da han vilde begive sig hen til sine Medsammensvorne, ligesom Ender vil gaae til et Bal; han raadede mig til at være forsigtig og paapassende ligesom man siger til en Dandserinde, fatiger Dem ikke for meget. Jeg var neppe kommen hiem førend jeg hørte Generalmarschen slaae. Om Midnatten havde Nationalgarden indfundet sig paa sine Vaabenpladser; thi alene den skulde udføre Planen. De faa Tropper, hvoraf Garnisonen bestod, lode sig ikke see; Staden, var i Militsernes Hænder og Seiren kunde ikke koste dem meget. Men hvad vilde man tage sig for vilde man som i Barcellona nedsable Munkene, eller sætte Jld paa Klosterne som i Murcia, eller forlange Ministeriets, Torrenos og Dronning Regentindens Afsættelse, eller proklamere Konstitutionen af 18122 eller løssige sig fra Madrid og giengive Kongeriget Valencia sin gamle Uafhængighed, disse Spørgsmaal forelagde jeg mig selv. Dog hvad Republiken angaaer, saa vidste jeg i Forveien, at man ikke engang vilde udtale dens Navn. J Spanien er man langt fra at tænke paa en Republik, om man end- og forlanger en nye Regiering, eller en mere demokratisk Konstitution eller mere udstrakte Municipalrettigheder og Frieheder, saa kan man dog ikke løs sige sig fra Monarkiet som en nødvendig Garantie og Betingelse for det borgerlige Selskab. Saaledes tænkte man i det mindste paa Halvøen i Aaret 1855. Men da Talerens Ord i Kaffehuset i Saragossastrædet randt mig i Tankerne, saa faldt mig ind at en Septembrisering forestod, jeg havde truffet det, man marscherede lige løs paa Fængslerne. Der herskede en vis Orden i dette natlige Tog og jeg bemærkede mindre Lidenskab end i Kaffehusets Salon; men selv denne tilsyneladende Rolighed var rædsom, den forkyndte en fattet Beslutning og lod ahne et rædlelsfuldt overlagt og koldt beregnet Blodbad, at see Mennesker ved Fakkelskin at trænge sig igjennem mangfoldige krumme Smaastræder, igiennem de øde og mørke Gader, og igiennem de Kors gange som nedstamme fra Middelalderen, bebudede en forestaaende Rædselscene. Det første Fængsel, som blev beleiret, var Qvarteertaarnet; man tvang Gouverneuren til at lukke Taarnet op og overlevere en Fortegnelse paa Arrestanterne; de bleve opraabte ved Navn. Jeg kunde knap trække Veiret, Blodet stivnede i mine Aarer, den rædselsfulde Time nærmede sig. Den første Fange, som man bragte frem, var en Olding med hvidt Haar, han var som ude af sig selv af Skræk, hans Blik vare stirrende, hans Mund halvt aaben, hans Arme stive, hans Krop var som forstenet. Paa samme Tid gienløde de øvriges Navne i den lange Korridor og bleve gientagne af Scho. 25 til 50 Fanger bleve fremførte for denne skrækkelige Ret. Jeg blev dog let om Hiertet, da jeg saae, at man ikke strax nedsablede dem, men førte dem hen til Nationalgardens Hovedqvarteer, ogsaa fra de øvrige Arrester bleve Fangerne bragte sammesteds hen og satte under de Urbanos Bevogtning. Det første jeg giorde Morgenen derpaa var at begive mig til en Posamentmager og lade mig giøre en trefarvet fransk Kokarde; jeg ansaae den at være et fornødent Pas for Dagens Exkursioner, den var mig ogsaa overalt til stor Fordeel og Sikkerhed under hele Tumulten. Nationalgardens Hovedqvarteer kaldes Principal og ligger paa det store Torv, denne Plads var Centrum for den hele Alboroto. De Urbanos holdt dette og nogle andre Pladser besatte; deres Antal udgjorde ikke over 2000 Mand, og disse vare absolute Herrer over en Stad, som havde 120,000 Jndv. Men ligesom der ikke gives i Spanien nogen egentlig offentlig Mening, saaledes overbeviste jeg mig om, ved at besøge deres Forsam linger, at der ikke herskede blandt dem nogen Ove reensstemmelse i deres Begreber, eller nogen tydelig Forestilling om hvad de egentlig skulde forlange; de vare forbundne ved en fælles Uniform, men ikke ved en fælles Jdee, man raabte: Leve Dronningen og Leve Frieheden, men hvorledes en monarkisk Regiering skulde forbindes med en frie Forfatning, var slet ikke klart for dem. Man havde ikke andet at sætte ud paa Administrationen end dens Tolerance mod Karlisterne: de Urbanos vilde giøre en kort Proces med dem og erklærede, at de ikke vilde nedlægge deres Vaaben førend 67 Cabecillas eller Guerille=Anførere vare blevne henrettede. General=Kaptainen var en sygelig Mand, fuld af Gigt og forsagt; han sammenkaldte i sit Palads en overordentlig Junta af høie Embedsmænd, men som ikke udviste meget Mod. Han aftraadte derpaa sin Post til Greven af Almodovar, som siden blev Krigsminister, og hvis forrige Handlinger just ikke havde været patriotiske; den hele Morgen gik hen med at parlamentere. Ved Hielp af min Kokarde og min Ven, Officeren, fik jeg Adgang til den Sal i Principal, hvor de 80 Fanger vare forsamlede. Værelset var ikke stort, og Fangerne sadde paa lange Bænke ved Siden af hinanden; de kunde ud af Vinduet see de truende Bajonetter, som opfyldte Pladsen. Jeg kunde mærke, at Fangerne holdt mig, som var i Civildragt, for et Fredsbud og at mange Forhaabninger bleve henvendte paa mig. En af Fangerne ved Navn Grao, som havde været Rajeder ved Ayntamiento og var afsat som Karlist, var indspærret i et særskilt Værelse. Han sagde til mig med en Skinhellighed, som Frygten havde bevirket hos ham, at Jngen kunde være en ivrigere Ven af Frieheden end han, og bad mig at indlægge et godt Ord for ham hos General=Kaptainen. Jeg svarede ham at denne ikke havde nogen Magt, men at der var ingen Fare for hans Liv, han var ikke heller nævnet blandt de udvalgte Offere. Det giorde mig meest ondt for et ungt Menneske paa 18 Aar, og som ved en Kierlighedshistorie var bleven indviklet i Karlismen; han var af en fornem Familie og meget smuk. Hans lange Skiæg og krusede Haar stak forunderligt af mod hans blege og nedslagne Ansigt; han var sort klædt fra Top til Taae, som han sørgede over Tabet af sin lykkelig Fortid. Jeg var kun bange for ham, forsaavidt at jeg befrygtede at almindeligt Blodbad. Der opkom paa engang en stor Allarm paa Pladsen. Jeg saavelsom Fangerne troede at Blodbadet nu skulde gaae for sig; Jeg hørte overalt Angstskrig iblandt dem: Bænkene knagede under deres Konvulsioner, nogle fore op af Skræk, andre bedækkede Ansigtet med deres Hænder ligesom for ikke at see den Ulykke der ventede paa dem. Men det var en blind Allarm der kom af at en syg Arrestant blev indbragt, som man havde hentet fra et Hospital. Han saae ud som en Dødning og man har ham ind, lagde ham ned paa en Kappe. De Urbanos behandlede ham med megen Mildhed og Skaansel; de mishandlede ikke heller nogen af Fangerne med Ord eller Handlinger. Da det var blevet roeligt, saa bemærkede jeg en Munk, som betragtede min Kokarde med et yderst bisterst Blik; Synet af de tre Farver opvakte alle hans Lidenskaber fra 1808, jeg troer at han havde myrdet mig paa Stedet dersom han havde havt Magten dertil. Det var Pater Lopez, en rasende Franciskaner, som ved sine Prækener havde længe foruroliget Provinsen. Han havde ved Bestikkelser, bestandigt vidst at forhale sin Dom, men nu forlangte den offentlige Stemme hans Død; Alle bare det bitterste Had til ham. Man havde nyelig fundet et Skrift hos ham af en anden Munk, Pater Vi dal, som handlede om de revolutionaire Vildfarelser, og deres Helbredelse, og som var opfyldt af alle Jnqvisitionens sædvanlige Maximer. Jeg saae at han hviskede en anden Fange Noget i Øret; denne svarede ikke men betragtede mig. Han havde hidindtil vendt Ryggen til mig, men nu fik jeg Leilighed til at see ham; Synet af ham overraskede mig; det var en maaer fortebrun Figur med et energisk og stolt Udtryk; han var roelig, eller i det mindste syntes han at være det, og hans Øine havde ikke det skarpe Blik, hvorved Pater Lopez saae ud som han vilde sluge mig. Man sagde mig at hans militaire Navn var Portombu, født i Murviedro, det gamle Sagunt, at han havde i Begyndelsen været Mulæseldriver; men at han i Aaret 1821 havde erklæret Krig mod Konstitutionen og de Konstitutionelle; han begav sig til Biergene og stod snart i Spidsen for en Guerille. Da Konstitutionen var undertrykket, saa tog han Tieneste i den Kongelige Armee. Uagtet hans Hang til en vild Uafhængighed, saa vidste han dog at føie sig efter Kaserne Disciplinen og at svinge sig op til høie militaire Værdigheder. Efterat Dronningen havde besteget Thronen og Don Karlos havde opplantet Jnsurrektions-Fanen, var Portombu een af de første, som traadte op som Guerille Chef paa de samme Steder hvor han i 1821 havde begyndt sine Feldttog. Men han blev uformodentlig taget til Fange og forventede sin sidste Time i Valencia; den var nu kommen, han kunde ikke erholde og syntes ikkeheller an forvente nogen Pardon. Blandt de øvrige Fanger vare Folk af alle Klasser og af enhver Alder, Præster, Krigere, Bønder, Adelige, Borgere faae man her, som det sørgelige Baand af en fælles Forbrydelse og af en fælles dem ventende Straf, havde sammenbundet. Kl. var elleve, sex Timer vare hengangne siden Fangerne havde svævet imellem Haab og Dødens Angest, denne Tortur var sikkert det Værste. Endelig ankom en Officeer og bragte ganske aandepustet Nyeheder fra General Kaptainen, nemlig at Juntaen havde afsagt Dommen. Klokken slog fire i Valencia. Folkemængden havde ikke ladet sig afholde ved Dagens Begivenheder fra at holde sin Siesta (Middagssøvn) til sædvanlig Tid selv de Urbanos havde forladt deres Vaabenpladse for at begivel sig til Rolighed; en liden Vagt var bleven tilbage i Principal, forresten lignede hele Staden en Ørken. Saa stærkt virker her Vanens Magt, at der næsten udkræves et Underværk for at afholde Spanierne fra at giøre i Dag det som de giorde i Gaar. Ja Fienden kunde lande her under en Siesta og rykke frem til Stadens Porte, og jeg troer, at Staden vilde før lade sig erobre førend den skulde fægte paa den Tid naar Middagssøvnen skal holdes; deraf kommer det at det er sikkrest at reise i Spanien midt om Dagen, fordi Røverne holde ogsaa deres Siesta. Men saasnart Siestan var forbi, indtog Nationalgarden sin Post, Dominikanerpladsen glimrede af Bajonetter og Folkemængden strømmede til fra alle Gader, da noget Overordentligt skulde passere.