Berlingske Tidende, 1774-06-01
Den 24 Julii sendte jeg Dronningen 2 Kalkunske Høner 2 Giæs, 3 Guineiske Høner, en Kat, noget Porcellain, Speyle, Glas Flasker, Lintøy, Naale, Traad, Klæde Baand, Ærter, nogle smaae hvide Valske Bønner, og omtrent 16 Slags Havefrøe, tilligemed en Skuffe foruden en betydelig Mængde Knivsmed Vahre, saasom Knive, Sax og andre Ting af den Slags. Adskillige Sorter af Haveveter, havde vi allerede tilforn plantet paa adskillige Steder, og havde ogsaa den Fornøyelse at see dem skyde ud; men da Capitain Cook forlod Øen, var intet Spor deraf mere at see. Jeg sendte hende og 2 Jern Gryder og nogle Skeer. Til Vederlag derfor bragte Acheliemesteren os 18 Sviin og nogle FrugDa jeg den 25de Julii havde observeret en Solens Formørkelse, gik jeg til Dronningens Huus og viste hende mit Tele scopium. Efter at hun havde beundret dets Sammensættelse søgte jeg at give hende et Begreb om dets Brug. Jeg lo hende derfor see igiennem det, efter at jeg havde stillet det paa adskillige Gienstænde, som vare hende meget vel bekiendte men tillige saa langt borte, at hun ikke med bare Øyne kund skielne dem fra hinanden. Saasnart hun blev dem vaer, lø hun fuld af Forundring tilbage, stillede sit Øye efter Telesepets Direction, og stod nogen Tid ligesom Malløs og uden Bevægelse. Hun saae derpaa atter giennem Glasset, og søgte paa nye forgieves med blotte Øyne, de Gienstænde, som de opdagede hende. Ligesom de Vexelviis forsvandt, og igien kom til Syne, saa udtrykte og hendes Miner og Gebærder er Blanding af Forundring og Fornøyelse, som ikke med Or lader sig beskrive. Saasnart jeg havde ladet Telescopet sætte bort, indbød jeg hende med nogle af de Fornemste af hendes Følge paa Skibet, hvorved jeg havde Hensigt til nogle af min Folks Sikkerhed, som jeg om Morgenen havde udsendt for at udspeyde, udspeyde Landet. Dronningen vilde hverken spise eller drikke, paa Skibet, men de som vare med hende, spiste med god Apetit af alt hvad som blev sat for dem, dog drak de intet uden Vand. Om Aftenen kom vore udsendte Folk til Strandkanten, og jeg satte derpaa Dronningen og hendes Følge i Baade, og lod dem seyle til Landet. Da Dronningen gik ned af Skibs-Traxpen, spurdte hun mig ved Tegn, om jeg endnu stedse blev ved min Beslutning, at forlade Øen paa den af mig bestemte Tid, og da jeg gav hende at forstaae, at jeg umuelig kunde blive længere, saa udbrød hendes Bedrøvelse i en Flod af Taarer, som paa nogen Tid betog hende Maalet. Saasnart denne heftig Sinds Bevægelse lidet var bleven stillet, sagde hun til mig, at hun vilde Dagen derpaa igien komme om Bord, og saa skiltes vi fra hinanden. Omtrent Kl. 10 den følgende Morgen kom hun og virkelig om Bord med en Foræring af Sviin og Fugle, men tog strax derpaa igien tilbage til Landet. Henimod Klok. 3 om Eftermiddagen kom hun meget vel klædt, og med en stor følge om Bord igien paa Skibet. Hun bragte mig nogle skiønne Frugter, og igientog meget alvorlig sin indstændige Begiering, at jeg maatte blive endnu 10 Dage længere, og sagde derhos, at hun vilde tage op i Landet, og bringe mig en Mængde Sviin, Fugle og Frugter. Jeg strebte at bevidne hande al min Erkiendtlighed for hendes Godhed og Godgiørenhed, men forsikrede hende, at jeg vist den følgende Morgen skulle gaae til Seyls. Dette bragte hende, som sædvanlig, til at græde, og efterat hun havde sat sit Sind igien noget i Rolighed, spurdte hun ved Tegn, naar jeg vilde komme igien; jeg søgte at betyde hende, at jeg efter 50 Dage vilde komme igien, og hun forlangte ved Tegn, efter 30 Dage; Men da jeg bestandig igientog det Tegn af 50, syntes hun dermed at give sig tilfreds. Hun blev den hele Nat paa Skibet, og man havde den største Møye med at bevæge hende til igien at gaae i Land. Da man sagde hende, at hendes Baad var færdig, saa kastede hun sig ned paa Gevær=Kisten, og græd i lang Tid med saadan en Heftighed, at den ikke vilde lade sig stille endelig steeg hun, dog med den største Modville i Baaden, hvorhen hendes Svite sulgte hende. Dagen derpaa udi Dagbrækningen lod Capitain Wallis begynde at lette Anker, og sendte paa samme Tid 2 Baade til Strandkanten for at fylde endnu nogle faa Vandfade. Dronningen lod bringe nogle Sviin og Frugter i Baadene, og da de roede fra Landet, var hun gjerne gaaet med til Skibet; men da Officeerne, som havde Ordre, ey at tage nogen af Jndvaanerne med sig, ikke ville tilstæde det, saa befalede hun strax at sætte een af hendes dobbelte Canoer ud i Vandet, og blev af hendes egne Folk roer sort. Hun kom om Bord, men var ikke i Stand til at tale, satte sig ned, og gav sin Bedrøvelse luft ved Graad. Efterat hun havde været omtrent 1 Time paa Skibet, og en frisk Vind reiste sig, toge vi Ankeret ind og gik til Seyl. Da hun nu saae, at det var nødvendigt, at hun maatte stige i sin Canoe, saa omfavnede hun os alle paa det kierligste og med megen Graad. Hendes Ledsagere lode og see stor Sorg over vor Afreyse. Strax derpaa lagde Vinden sig gandske, og jeg sendte Baadene forud, for at buxer Skibet afstæd, hvorpaa alle Canoerne igien kom tilbage til Skibet, og den Canoe, hvori udi Dronningen var, lagde sig ved Archelie=Porten, hvor hendes Folk gjorde den fast. Efter saa Minuter traadde hun frem foran i sin Canoe oggræd fuld af utrøstelig Sorg. Jeg gav hende mange Sager, som jeg vidste kunde være hende meget nyttige, og nogle Sager til Stads. Hun tog imod dem stiltiende, men syntes intet at agte derpaa. Omtrent Klok. 10 vare vi uden for Riffet, og da en frisk Vind reyste sig, saa toge vore Jndianske Venner, og i sær Dronningen atter med saa om en Kierlighed og Bedrøvelse Afskeed fra os, at saavel mine Øyne som mit Hierte bleve fulde af Bedrøvelse. Af forommeldte Reyse=Beskrivelse til det sydlige Hemisphære meddeles og følgende Beretning om Skibet Endeavours Reyse under Capitain Kook. Da vore Reysende havde naaet Terradel Fuego, forlode Hr. Banks, Doctor Solander, Hr. Monkhuuse, Vundlægge, Hr. Green, Astronom, Skibet den 16 Jan. om Morgenen meget tilig, i den Hensigt, at gaae saa langt op i Landet, som de kunde, men henimod Natten at gaae tilbage til Skibet. Veyret var om Morgenen i Førstningen meget skiønt, men blev strax mørkt og koldt, der faldt Snee, og der reyste sig en skarp Vind. Uagtet disse ubehagelige Omstændigheder, og de smaae Busker, samt den sumpige Jord, som gjorde deres Reyse meget vanskelig og udmattende; sort satte de dog fermt deres Vey, indtil Hr. Buckan, een af Hr. Banks Tegnemestere, ulykkeligviis saldt i Afmagt. Det hele Selskab gjorde strax Halt, og da de havde antændt Jld, bleve de af dem, som vare meest trætte, tilbage, for at drage Omsorg for den Syge, da imidlertid Hr. Banks, Hr. Solander, og de øvrige begave sig igien paa Veyen, og i kort Tid naaede den Bierg og Top, som de ville besøge. Her fandt vore Urtesogere en stor Mængde Planter, der, som man fortæller os, forholder sig mod de Planter, som man finder paa Alverne, just ligeledes, som disse sidste mod de, som voxe paa Sletten. Men denne lille Vandring faldt meget ulykkelig ud for 2 af Selskabet, og havde næsten rykket Doct. Solander ud af Verden. Vi ville her af Bogen selv anføre Beretninger om hvad som i den følgende Nat mødte vore Reysende: "Jmedens Hr. Banks og Doct. Solander benyttede sig af den Leylighed, som de med saa stor Besværlighed og Fare havde forskaffet sig, og sankede sammen de paa Bierget fundne Planter, sendte de Hr. Green og Monkhuuse til Hr. Buckan og de hos ham tilbageblevne Folk, for at føre dem til en Høy, som efter deres Mening laae paa en til Skoven gaaende bedre Vey, og som de derfor, derfor bestemte til en almindelig Samlings=Plads. Fra denne Høy ville man gaae over Moradset (som paa denne nye Vey syntes ikke at være bredere, end omtrent 1/2 Engelsk Miil) søge Loe og Beskyttelse i Skoven, bygge der en Hytte, og tænde Jld. Dette syntes, da den hele Vey derhen gik steyned ad, at kunde uden Vanskelighed sættes i Verk. Det hele Selskab traadde ind paa Samlings=Pladsen, og var, omende skiønt de havde lidt meget af Kuld, sunde og ved et frisk Moed; Hr. Buckan selv var igien kommen bedre til Kræfter, end man kunde vente. Det var nu henimod Kl. 8 om Aftenen, men endnu klar Dag, og de begave sig paa Veyen til den nærmeste Dal, hvorved Hr. Bank selv paatog sig at slutte Troppen, og at see til, at ingen Maroder blev tilbage. Man maatte maaskee holde saadant for en unødvendig Forsigtighed men man vil snart erfare det som er tvertimod. Doct. Solander, som mere end eengang var gaaet over de Bierge, som skille Sverrig fra Norge, vidste vel, at en overordentlig Kuld, især naar dertil kommer Udmattelse, foraarsager en næsten uimodstaaelig Dorskhed og Søvnighed; han forpligtede derfor Selskabet til at holde sig i bestandig Bevægelse, i hvor megen Møye det endog maatte koste dem, og i hvor stor Lindring de endog maatte vente af at give sig til Hvile? Hvo som sætter sig ned, sagde han, vil falde i Søvn; og den, som faldet i Søvn, skal aldrig opvaagne igien. Formedelst denne Advarsel, fortsatte de Veyen med Bekymring; men imedens de endnu vare paa den nøgne Klippe og førend de havde kundet komme til Buskatzerne, blev Kulden saa giennemtrængende, at den just foraarsagede de meest befrygtede Virkninger. Dog tor Solander var selv den første, som ikke kunde imodstaae den Drift og Tilbøyelighed til Hvile, hvorfor han havde advaret de andre, og stod haardt paa, at man maatte tillade ham, at legge sig ned paa Jorden. Han gav alle Hr. Banks Bønne og Forestillinger ingen Gehør, og lagde sig ned paa Jorden, endskiønt den var skiult med Snee, og hans Ven kunde med at Møye neppe holde ham vaagende; endog Richmond, een af deres sorte Slaver, som havde udstaaet ligesaa meget af Kulden, begyndte at blive mat. Hr. Banks sendte derfor 5 a Selskabet, blant hvilke og Hr. Buckan var, forud, for at antænde Jld paa den første dertil tienlige Plads, men han blev selv med 4 andre hos Doctoren og Richmond, hvilke de vel deels ved Overtalelse og Bøn, deels med Magt bragte af Stedet, men som, da de vare mestendeels komne giennem Moradset, erklærede, at de kunde ikke gaae længere. Hr. Banks brugte atter Bønner og Forestillinger, men det hialp altsammen intet. Da man sagde Richmond, at dersom han ikke gik længere, saa skulle han inden kort Tid være frossen død, svarede han, at han intet forlangte andet, end at lægge sig ned og døe. Doctoren ringe agtede dog ikke sit Liv saa gandske; han sagde ikkun, at han vilde gjerne gaae, men han maatte først have nogen Sovn: og dog havde han forhen sagt dem, det vilde koste den Livet, dersom de sov. Hr. Banks og de øvrige saae, at det var umueligt, at bære dem begge afstæd, og da de ikke ville lade sig overtal saa lod man dem sætte sig ned, da de lænede sig til Buskene, og faldt strax i en dyb Søvn. Strax derpaa kom nogle af de forudsendte tilbage med den behagelige Efterretning at de omtrent 1/4 Miil borte havde antændt Jld. Hr. Bankstrebte derpaa at opvække Doctor Solander af Søvne, og det lykkedes ham og; men endskiønt Doctoren neppe havde sovet Minuter, havde han dog mistet næsten alle sine Lemmer Brug, og hans Muskler vare saa sammenkrympede at Skoen faldt af hans Fødder. Han fandt sig i med de andres Hielp at begive sig paa Veyen; men alle Bestræbelser for at redde den arme Richmond vare forgieves, saasom de maatte opgive alt Haab at kunde faae ham opvakt, efter at de nogen Tid forgi ves havde forsøgt derpaa. Hr. Banks lod sine andre sort Slaver og 1 Matros, som syntes at have lidt mindst af Kulden, blive hos ham, med det Løfte, at de skulle blive afløste saasnart 2 andre havde nok igiennemvarmet sig. Hr. Bank bragte omsider med stor Vanskelighed Doctoren hen til Jlden; og sendte strax derefter 2 af sine Folk, som vare komne noget til Rette igien, bort i det Haab, at de skulle med de 2 tilbageblev nes Hielp være i Stand til, at bringe Richmand til ham, om endskiønt de ikke kunde faae ham opvaagnet. Men efter 1/2 Tim havde han den Sorg, at see disse Folk komme allene tilbage, de vare, sagde de, gaaet omkring paa den hele Plads, hvor hen man havde viist dem, men havde hverken kundet finde Richmond, eller de hos ham tilbageblevne Folk, ey heller faaet noget Svar, omendskiønt de adskillige Gange havde raabt meget høyt. Denne Efterretning var dem alle ligesaa ubehagelig, som uventet, men især Hr. Banks, som, i det han fuld af Forundring eftertænkte, hvorledes det maatte være gaaet til, savnede en Flaske med Rum, som var al den Forraad, som Selskabet havde hos sig; hvorfor de alle sluttede at een af de Fraværende maatte have den i sin Lomme. De for modede, at Richmand var dermed af de tvende tilbageblevne bleven opmuntret, og da disse maaskee selv uforsigtig havde drukket deraf, saa vare de, isteden for at vente paa dem, som skulle tiene dem til Bistand og Ledsagere, gaaet bort fra den Plads, hvor man forlod dem, for at opsøge Jlden. Det begyndte nu igien at snee, hvilket vedholdt bestandig i 2 Timer saa at man opgav alt Haab, nogen Tid igien at see dem levende Men omtrent Kl. 12 hørte man, til deres store Glæde, som sadde ved Jlden, nogle Raab noget derfra. Hr. Banks begav sig med 4 andre strax paa Veyen, og fandt Matrosen, som havde endnu Kræfter nok, at rave omkring og skrige om Hielp Hr. Banks sendte ham strax til Jlden, og gik videre, for efter den af bemeldte Matros erlangte Anviisning at søge de 2 andre, hvilke han og strax derpaa fandt, Richmand var vel paa Benene, men ikke i Stand til, at skille det ene fra det andet, Hans Kammerat laae paa Jorden uden Følelse, som en Steen Alle bleve nu kaldte derhen fra Jlden, og et Forsøg gjort, at bære dem derhen; men saadant blev, uagtet det hele Selskab dertil dertil forenede fine Kræfter befundet umueligt. Natten var overmaade mørk, der var falden meget dyb Snee, og udi disse besværlige Omstændigheder var det dem Vanskeligt at hielpe sig selv giennem Buskene og Moradset, da de alle ofte faldt til Jorden. De havde altsaa intet andet at giøre, end at tænde Jld paa det Sted, hvor de nu vare; men den Snee, som var falden, og endnu stedse faldt, samt i Hobeviis blev rystet ned af Træerne paa dem, gjorde det ligesaa umueligt der at antænde nogen Jld, som at bringe noget af den i Skoven allerede antændte Jld derhen. De saae sig altsaa i den bedrøvelige Nødvendighed, at overlade disse Eiendige til deres egne Skjebne, efterat de forhen havde beredt et Leye af Træernes Grene til dem, og dækket dem temmelig tykt til dermed. Da de nu næsten i 1 1/2 Time havde været udsatte for Kuld og Snee, begyndte nogle af de øvrige at tabe Følelse, og en vis Briscoe, een af Hr. Banks Betientere, befandt sig saa slet, at de frygtede han skulle døe, førend de kunde komme til Jlden. Omsider naaede de dog Jlden, og tilbragte Natten i en Forfatning, som, i hvor forskrekkelig den endog i og for sig selv var, dog blev mere bedrøvelig, ved Erindring af hvad som var hendtes dem, og ved Uvished, om hvad som kunde endnu møde dem. Af 12 som ved god Helbred og med et frisk Moed havde begivet sig tilsammen paa Veyen, vare 2 at ansee næsten som døde; den tredie befandt sig saa slet, at mantvivlede paa, om han Morgenen derpaa kunde være i Stand til at gaae videre; og den fierde, Hr. Buckan, maatte frygte for, at ny Strabadser, efter saa vanskeligen Nat, ville foraarsage ham igien Besvimmelser; de vare en heel Dags Reyse borte fra Skibet, og Veyen gik igiennem Skove, hvor ingen Stie var, saa at de let kunde fare Vild, inden den følgende Nat overfaldt dem, og da de ikke havde lavet sig paa en Reyse af længere Tid, end omtrent 8 a 10 Timer, saa havde de nuingen LevnetsMidler, undtagen en Høg, som een af dem havde skudt, og som, naar de deelte den i lige Dele, neppe gjorde et halv Maal. tid for hver; de vidste ey heller, hvor meget de endnu maatte komme til at udstaae af Kulden, da det blev ved bestandig at snee. Et forskrekkeligt Beviis paa det strenge Clima, da det just var midt om Sommeren i den Egn, hvor den 21 Decbr. er den længste Dag og af saadant et Phænomenon, som endog i Norge og Lapland mod den Tid, naar den længste Dag indfalder, er gandskensædvanlig, havde de Aarsag til at befrygte Da det begyndte at blive Dag, saae de rundt omkring sig saavidt de kunde see, intet uden Snee, der syntes at ligge ligesaa tykt paa Træerne, som paa Jorden, og det stormede stedse saa heftig, at de fandt det gandske umueligt igien at begive sig paa Veyen; de vidste og ikke, hvor længe det endnu kunde vare, og de havde al for god Aarsag til at frygte, at de derved maatte holdes saa længe i denne øde Skov indtil de omkom at Hunger og Kuld. Efterat de havde været i denne elendige og forskrekkelige Tilstand til henimod Kl. 6 om Morgenen, fattede de noget Haab at blive reddede, da de saae Solen blinke frem, giennem Skyerne, som vare blevne tøndere, og begyndte at brække sig. Deres første Omsorg gik ud at lade eftersee, om de Ulykkelige, som de havde maattet forlade i Buskene, vare endnu i Live; 3 af Selskabet bleve desaarsag sendte derhen, men kom strax tilbage med den bedrøvelige Efterretning, at de vare døde. Da de havde gaaet i 3 Timer, faldt de i en behagelig Forundring over, at befinde sig ved Stranden og ikke langt fra deres Skib. De bleve da vaer, at de isteden for at gaae lige op paa Høyen, havde næsten gjort en Zirkel omkring samme. At paa den 47 Grad sydlig Brede, og altsaa 7 Grader, Solen nærmere end vore Egne, den 16 Januarii, en Aarets Tid som falder ind med Julii Maaned hos os, kunde falde saadan en Mængde Snee, og tillige være saadan en Kulde, som paa den strengeste Aarets Tid kunde holdes for heftig, er en Omstændighed, som man maaskee vil ansee for at stride mod de almindelige Jagttagelser, og Naturens sædvanlige Love. Jmidlertid kan denne Anecdote tiene til Beviis, hvormeget det kan slaae Feyl, naar man efter den Kundskab man har omet Lands Distance fra Pohlerne vil med Vished slutte til sammes Veyrlig.