Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-01-11
Ved at stille vor Nativitet har jeg bemærket, at vi begge ere fødte til Verden under samme Stjerne - til Verden, det vil sige, til den poetiske. Det er nu fulde tre Aar siden, at vort kjere Danmark, just i sine værste Trængselsdage, for første Gang hørte din Stemme; paa samme Tid fløi ogsaa jeg ud af Reden. Du nød det Held selv under den mørke Himmel at høres med Behag, at roses af Store og Smaae, ja (hvad der var ligesaameget som alt det Andet) at opmuntres af vor Poestes Adam. Du nød det Held, og du fortiente det. Jeg - nei stop, her er hele Ligheden af den Art forbi. Jeg bemærkedes neppe, eller, rettere sagt, jeg kom næsten slet ikke ud i Verden. Jmidlertid, denne Modgang er af mig nu saagodtsom glemt; den maa vel ogsaa have været fortjent. Jeg kan nu saa temmeligen (skjøndt endnu kun Halvdelen er forløben af den Tid, som Physiologerne angive for det physiske Menneskes Forvandlingsperiode) betragte hiin Begynder som et andet Menneske end mig; ja med al den Kierlighed, jeg endnu har til ham, kunde jeg, hvis dette var det rette Sted, gjerne friskes til at trække en Smule løs mod ham; dog de mortuis vil nist bene! Kun dette vil jeg her sige, at Den maatte rigtignok have Skade paa Øinene, der i mine Smaastykker havde seet meere end Studier, Haandtegninger og Skitzer, som en Begynder opstillede, for at høre Andres Domme derover - medens derimod du i dine Dukkespil fremsatte Værker, hvis Situationer, Colorit, Holdning, og hvad Saadant videre hedder, strax besadde meget Værd. Men, for engang igjen at komme til den omtalte Lighed, saa finder jeg den da fremdeles i Følgende. Som du i dine Julespøg siger, bevægedes du af Publicums Bifald til at tie. Jeg bevægedes af dets Taushed til det Samme: og saaledes gave modsatte Omstændigheder dennegang eens Resultat. Du siger, at Livet er dig mere værdt end Bøger, endskjøndt du gjerne læser; jeg siger det Samme. Du har viist det i Gierningen, jeg ogsaa Du har indviet dig til Doctorkunsten, og det tegner til, at du nok vil blive Mand for at skrive Recepter paa meer end eet Slags Pulver og Draaber; jeg var en Tidlang Skolemester, hvordan, derom maa Andre dømme. Lægger jeg nu hertil, at jeg (paa lidt nær, hvorom jeg nedenfor vil tale, og hvorom vi maaskee engang kunne enes) kan agte dine poetiske Anskuelser for mine, saa seer jeg ikke, hvi jeg ei skulde skienke hiin astrologiske bemærkning nogen Opmærksomhed. Tilgiv, kjere Johann, at jeg har gjort Jndledningen saa lang og derhos snakket saa meget om mig selv. Undskyld det dermed, at der i de fleste Breve dog ingen vigtigere Personer gives end den, som skriver, og den, til hvem der skrives; og i nærværende Brev vilde Hiin ellers maaskee været Denne ganske ubekiendt. Altsaa nok om mig! Du behøver jo desuden ikke at vise Brevet til Nogen. Men nu lidt nærmere til Sagen! Din sidste Bog er en Satire over Jngemanns Publicum, ja, du maa vel tilstaae det, over ham selv med. Det er da om ham og om - dig selv, at jeg nok har Lyst at snakke et Qvarteers Tid med dig. Du har etsteds i Bogen talt om Jngen Mand, og dette Jndfald er som taget mig af Munden. Men at man, for ingen Mand at være, nødvendigen skal være en Fløite, det indseer jeg ikke; kunde man ikke være en Pige, Kort sagt: jeg troer, at Digteren Jngemann er en - Digterinde. J det mindste veed jeg ikke, at J. nogensteds har nævnet sig anderledes end B. S. Jngemann, og hvorfor skulde dette ikke ligesaavel kunne betyde Bernhardine Severine som Bernhard Severin, ja Hint linger unægteligen endog bedst. Dog - videre at udføre og grundfæste denne Conjectur, agter jeg ikke, ligesaalidet som videre at benytte mig af et Navn til Vildthane for Ordspilsagten. Derfor, Spøg tilside, Lader os engang ærligen see Digteren lige i Øinene, vel vogtende os for Polemikens nuværende Modetone, Jeg gad da vidst, om nogen med poetisk Sands Udrustet, der med Opmærksomhed har fulgt Digteren fra hans første Fremtrædelse, nogensinde af ham har ventet Mere end mange virkeligen smukke Ting, men kun lidet ægte Genialsk. For mine, maaskee svage, Øine har han fra først af viist sig, ei som Skaber, men som Skabning, vil sige: Copii. Copi, og af hvem, vil man spørge; af og mit Svar er: af Oehlenschlager og Grundtvig. Jeg troer nemlig, at Hr. J. stedse har havt for Øinene at vinde saavel de grundtvigske Orthodoxer, som de ohlenschlagerske Æsthetikere for sig. Med de Første skal Sagen være løbet godt af, med de Kortsynede blandt de Sidste ligeledes; men alt for misligt var Experimentet, til at det skulde have lykkedes med Alle. Endeel fandt saaledes ikke hos Hr. J. den ochlenschlagerske mangfoldige og reent poetiske Poesi, ei heller den grundtvigske malmfulde og christelig poetiske, De fandt istedetfor en idealiseret Verden en luftig ideal, overpoetisk og saaledes upoetisk, en Verden, hvori atter og atter tvende Elskede, forud af hinanden anede og nu sammenstødende gyse tilbage for en ærbar jordisk Forening, fortære sig i gjensidige Længsler og henpegge fra deres Himmel til en endnu høiere. Saadant vilde en Satyriker maaskee kalde Sygemad: At nu saa Mange i en intet mindre end platonisk elskende Tidsalder hensmeltede ved slige Toner, kunde synes en indvortes Modsigelse, hvis ikke den gamle Erfaring om Extremernes Berørelse kom os til Hjelp. At den mandige og heel alvorlige Grundtvig maatte elske en Digter, der gjerne vilde slaae paa samme Yndlingsstreng som han, var ligesaa naturligt. J stod her som den Eneste af nogen Anseelse. Tage vi nu endeligen i Betragtning, at Hr. J. ofte skriver meget skjønne Vers, at Beskedenheden i hans Skrifter stedse er stor, at han aldrig har villet og udentvivl ikke kunnet føre Satirens eller Polemikens Vaaben, at han i det daglige Liv, efter Sigende, er af en meget godmodig og agtværdig Character, og endeligen at mange smaalige Siele misundte Oehlenschlager den høie Digterrang, saa vil man nok omtrent have samlet de Aarsager, som bidroge til at hæve Hr. J. Berømmelse saa høit. Tillad nu, gode J. L., at jeg forlader denne, i en subordineret Classe hæderlige, Digter, for at betragte et Aandsfoster, som danner den bestemteste Modsætning til de ingemannske; og dette er dit Skuespil, Dristig vovet halv er vundet. Jeg tiltroer dig, med Rolighed at kunne høre en Andens Mening; og jeg haaber, du vil indsee, det er ikke den sædvanlige Recensent-Lyst, at ville undervise. (hvormed jeg udentvivl hos dig vilde komme slemt til kort) men reen Jnteresse for Digtekunsten, som bevæger mig til at tale. Enhver maatte ved Læsningen af dit Arbeide see, at du med god Grund kaldte det dristig vovet; man følte, at du, som en god Medicus, vilde indgive visse Syge en Modgift – men maatte ikke Modgiften selv opvække Betænkeligheder, Du har nu ladet en af dit Julespøgs Personer sige os, at hint Stykkes Formaal var reent poetisk, uden religiøse, moralske eller andre Hensyn. Og det var indlysende. Jeg vil nu forskaane dig for Betragtninger over Moralens virkelige eller indbildte Fordringer til Poesien, over den saakaldte poetiske Retfærdigheds Natur og Grændser, samt saadant Mere. Kun dette maa jeg nødvendigen anmærke, at det reent poetiske Spil i mine Tanker bør opløse Dissonanserne i Velklang og efterlade i Læserens eller Tilskuerens Sind et reent Jndtryk, det være nu af Vemod, af Sielsopløftelse eller af Munterhed. At Saadant opnaaes ved dit dristige Vovestykke, maa jeg for min Person benægte. Et ungt Egte pars mulige Fremtids Lykke tilintetgjøres af Skjebnen og af en poetisk Laps, (mildere vil de nok ikke selv kunne benævne ham denne Ulykkers Ophavsmand faaer til Slutningen i en Haandevending Tilgivelse af sin troløst forladte Pige og ender Stykket i Fryd og Gammen. Nei, gode Johan, saadanne overfeiske eller alt for feiske Sager ere ikke for mig; det maa jeg reent ud bekiende, om jeg end derved aabenbar skulde røbe et indskrænket Hoved. Letteligen kunde jeg fristes til at beklage, at du selv frivillig og med Overlæg har givet dine Modstandere Vaaben i Hænderne. Dog, bort med alle Beklagelser, Du har nu i dine Julespøg opstillet en Polemik, som maa udslette den forriges mulige Brøde. Du har skienket os et Julebord med de mangfoldigste og rareste Sager; du har afvexlende bevæget, belæret og forlystet os, og under alt dette opnaaet dit Værks Hensigt; du har ikke forarget, du har høiligen fornøjet os ved, endog at aabne os Himmeriges Porte og vise os Patriarcher og Engle! O gid din Muse end længe blomstre i Ungdommelighed, gid hun opmuntre os end under mangen en Nytaars og Julefest. Og nu levvel, du Tiecks Frende og Navne! levvel! Et glædeligt Nytaar, Helsen og Sundhed og Alt hvad dig kjert er! Det ønskes af den, som, hvad enten du skjøtter om det eller ei, kalder Din Ven G. N. Toft.