Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1777-01-17
Tanker ved Madame Gottschalcks Død. Hvi vilde Du, og Gud, os den saa snart betage? Som dydig levede i alle sine Dage, Som Godhed, Kiærlighed mod alle udviist har, Som paa Gudfrygtighed et stort Exempel var. Dit Øiemeed dermed var, at Hun skulde nyde Den Sallighed, som Du os alle vil tilbyde; Hun skulde løses af, thi hun var Jesu Ven, Hun høist lyksalig blev, og bytter ei igien. Men - vi Dig, Salig Siæl, for tidlig maatte miste, Min Lærer udi Dig sin beste Skat forliste, Han sørger for det Tab, min Sorg jeg ogsaa bær, Da Han saavel paa min, og andres Velfærd seer. Du og vist savnes skal af de to unge Poder, Som mistede i Dig en god og kierlig Moder. En Fader, Søstre tre, vil ogsaa savne Dig, O salig Siæl, som nu er udi Himmerig. N. R. Møller. Følgende tænkt ved Madame Gottschalks Død. Vel maa den mørke Grav den Dødes Boelig være, Det svage Legem maa vel Ormene fortære. Men Siælen nu hos Gud forherliget og klar, Blandt de forløstes Tal en evig Boelig har Den Himmelværdig Siæl, som her saa got som fangen J Kroppens Fængsel var, er lykkelig udgangen. Sin Prøve den udstod, og blev fuldkommen kiendt, Fik derfor snart blandt os sin Leve=Tid fuldendt. Men, kiære Lærer, sørg nu derfor ikke meere, Vel, det var Tab for Dem, og saa for mange flere, Men Du, og store Gud, husvale du nu den Som lever midlertid, med Sorrig her igien. A. Hansen. Tanker ved Mad. Gottschalcks Død. Ak hvad, Madame Gottschalck død, Hun død, hvis Liv for Levende, Et Mynster var, og som lod see At Hun til Dyden ret var fød, Som Hun udøvede i Live, O! hvo kan dette Tab beskrive Ak Himmel, skal da Mennesket. Til Lidelser kun være fød? Ja kun et Maal for Sygdom, Død J Verden være, Er det ret? Dog Dine Veie, Gud, de allerbeste ere, Og kun din Miskundhed os lære. Det da vor Lærer trøste kan At endskiønt HanSin Ægtefælled mistede, Det dog var Himlens Villie; Ja at Hun ind i Sallighed, i Himmel=Glæde gik, Og at Hun blandt de Sallige, en Æres=Krone fik. Om Hendes Dyd vi Vidnesbyrd kan bære; Ja Hendes Fromhed og Forstand, Af os ei nok beskrives kan. Hos Efterlevende Da med Høiagtelse. Skal Hendes Navn i Minde være. F. Plum. Følgende blev tænkt ved Mad. Gottschalcks Død. Du døde, ædle Siæl, Du døde fra Din Mage, Fra tvende smaae, som Du en kierlig Moder var, Ja fra en Fader, som graaehærdet maa beklage Din Død, som Dig fra os, fra Verden taget har Paa Gudsfrygt, Kierlighed, og alle andre Dyder, Du ret et Mynster var, det alle maa tilstaae, Din største Lyst den var, at holde hvad Gud byder, Du derfor ogsaa nu, har Ærens=Krone paa Dit Tab er meget stort, det mange maa beklage, Saa vel for mig, som og for mange andre fleer; Men alle Ting maa skee, som Himmelen behage Derfor det hielpe kan ei os at sørge meer. Saa giv Dem da tilfreds, og efterblevne Mage! Betænk at Jorden taer ikkun sin egen Deel, Det er den største Sorg, som De af Verden smage, Dog trøst Dem samtlig med: Hun lever evig vel. F. Lessøe. Tanker ved Mad. Gottschalcks Død. Om Du i Støvets Boelig skal Nedsættes iblandt dødes Tal, Om Graven Dig skal gjemme: Om Ormen gave skal Din Hud, Du staaer dog op, en Jesu Brud, Med Herlighed og Glæde, Af Gravens mørke Sæde. Din Trængsel, Angest, Suk og Nød Skal endes i en salig Død, Din Jammer nu faaer Ende, Din Græde=Kilde bliver tør, Din Sorrig, som Du havde før, Skal slukkes, og al Møie Skal skiules fra Dit Øie. Din Arve=Ret i Himmerig, Som Jesus har forhvervet Dig, Den skal Du nu betræde, Og der forglemme al Din Nød, Nu da Du skal Din Frelser sød J Sallighed omfavne, Som vil Dig evig gavne. Du gik da glad fra Verden ud, Da Dig fra Døden sendtes Bud, Og venter paa Din Krone; Du veed din Frelser Jesus Christ Har Dig forhvervet, at Du hist Skal evig Glæde nyde, Naar Han Dig selv vil fryde, Siersted. Følgende tænkt ved Mad. Gottschalcks Død. O Guddoms vise Haand! Du haver dog i Giemme Saa manges Vel og Liv; ja dybe Slutninger; Ja Du, al Naadens Gud, ved Din Basun og Stemme Af Frygt og Bævelse vi daane maa enhver. Du Livet skienke kan, Du Døden os kan sende, Det staaer jo alt til Dig, at sige, lev og døe Du kan jo standse os, naar vi paa Beenen rende, Og hente os til Dig fra denne syndig Øe. Naar Skibet Medbord har, for fulde Seil det haster Med saadan Fart, at man det neppe øine kan, Naar Vinden er imod, de Ankeret udkaster, Og bliver det forliist, kan Skibet støde anEt Anker er forliist, og Skibet gaaer allene En Anchersen ieg meen, som nu har faaet Sted Hos Herren. O! vel an, det er jo Ham, som ene Til denne Dydige har største Rettighed. Gud havde Hende kiær, Hun var beladt med Dyder, Hun glemte ikke, at paakalde Skaberen; Derfor hos Hannem Hun nu største Glæde nyder, Den Løn for Hendes Dyd fik Hun af Gud igien. B. M. Wedel.