Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1798-01-12
enske Tidender. No. 2. Fredagen den 12te Januarii. Noget for gode Mennesker. Skrevet i det nye Aars første Dage. Sollt ich nicht streben. Alsozu leden, Dass, wenn man mich begrabt, Die Frommen mich beklagen, Und zu einander sagen: O! hatt er langer doch gelebt! Bibl. für K. Stræng er Kulden i denne Tid. Broder, du og jeg, der have en varm Stue og Mad og Klæder, – vi føle ei dens Strænghed! See vi hen til den anden Broder som i denne haarde Tid savner Mad og Brænde. For at give de halvnogne Smaae nogen Varme, lægger den grædende Moder dem ned paa et Leie, som hun i Armodens eget Sprog kalder en Seng, men det er kun sammenlagde Pialter, deri indsvøber hun de sultne, om Brød og Varme skrigende spæde Børn; men hun har ikke Mad, hun har ingen Brænde: - ynkværdige Moder, ulykkelige Fader, beklagelsesværdige Spæde! Nu iler Faderen afsted for at opsøge en ussel Dagløn, som om Aftenen halv skal kunne mætte ham og Sine, maaskee er han saa heldig at finde den, maaskee kommer han uforrettet tilbage til Elendighedens Opholdsted. Du velmædskede Broder, som ved breden velforsynet Bord vil give Regler om Frugalitet. og som maaskee tør haanligen lee af mig, der nævner Andres Kummer paa en Maade, der er ganske fremmed for dig, – bort med dig i det te Øjeblik, ej taler jeg til dine døve Øren, duer et fremmed Væsen iblant din Art, bort med dig! Jeg har havt Leilighed i mit Løb igjennem Livet at see Andres Nød i mange Skikkelser. Tit boer Kummeren i sin hele Fylde under det Tag, hvis Beboer af Undseelse paatager sig svungne Smiil, mere kjendelig er Nøden igjen hos Andre. Jeg vover ej videre, at indlade mig i detaillerede Fortællinger, thi de, som ere opammede i Lykkens Skjød - og det ere Mange, – skulde troe, at jeg opvartede dem med Eventyrer, der vare avlede af Jndbildningskraften dersom jeg vilde fortælle enkelte mig bekjendte Tildragelser, endskiønt det Utrolige bortfalder for dem, der ikke ere aldeles ubekiendte i Usselhedernes Boliger. Jeg kunde visseligen levere et fælt Malerie, men til hvad Nytte? far at sætte omme Menneskers Følelser i Bevægelse? De behøve ikke min Opfordring! Og de Andre; - O! jeg er for svag, til at blødgjøre steenhaarde Hjerter. De i hvis Lod det faldt, at have en stor Forraad af Lykkens Goder, kunne dog om de ville, skabe sig en Himmel paa Jorden. Jeg saae Patrioten, den ægte Menneskeven, paa hans Vei mødte ham Enker, Faderløse: de vare glade, muntre og Taknemmelighed flød i ukunstlet Sprog fra deres Læber, da de saae deres Velgjører. Husfædre med talrige Familier stimlede frem: de takkede ham i ømme afbrudte Ty ner: han havde, ved velgjørende Understøttelser, lettet de Stræbsommes møisommelige Arbeider og derved gjort Mangel og Trang fremmed for dem. Ham mødte Oldinge, nedbøiede ved Staven, ærværdige ved Alder og Adfærd; De standsede ærefrygtsfulde ved Synet af den store Mand og stille Taarer som trillede ned til Jorden, talte deres Taknemmelighed; de følte Alderdommens Svagheder mindre, thi Menneskevennen havde baaret Omsorg for, at de ikke kjendte Hungerens, ej Kuldens fælle Virkninger. Han den Ædle gik videre, guddommelig kastede han sine Øyne omkring, at opsøge meere Nød for at lindre den; han troede, ikke at have gjort noget, saa længe der endnu var noget tilbage. Hande Trængendes, de Forladtes Ven og Fader, saae Nøden og den forsvandt: Roser sprang frem under hvert hans Fjed: Han følte hvad det var, at være Menneskenes Velgjører og nu hævedes hans Hjerte af overjordiske Fornemmelser: Han var mere end Menneske Stadigen gaaer saaledes den Ædle frem, bekymret om Daarens foragtelige Roes eller ubetydelige Dadel, endeligen er det Øjeblik forhaanden, hvor hans himmelske Siel vil forlade singjordiske Bolig. Uden Bæven seer denne sjeldne Mand sig nu der hvor Skyggen svinder hen og Virkeligheder komme frem igien; han skuer henud over Graven og glad seer han den lyseste Udødelighed. Jeg seer din Jordefærd, du ædle Patriot. Jeg seer dine Levninger fulgt af utallige Skarer, og fulgt af Enker, af Faderløse, af Oldinge, af Forladte, hvis Fader, hvis Støtte du var formedelst dine Velgierninger; jeg seer endnu et Følge, det er stort Medborgere, oplyste og ædle af Tænke= og Handlemaade, som ved det velgjørende Blik du uafladeligen kastede hen paa den offentlige Underviisning bleve dannede til gode og retskafne og duelige Mænd, jeg seer redelige Lærere med Taarer i Øjnene følge dit Liig, end seer jeg gode og dydige Mødre, brave og retskafne Borgere, som din veldædige Haand reddede fra Afgrunden hvori Ungdoms Ubesindighed og Uerfarenhed og Forfølgelser skulde have styrtet dem, den dybeste Veemodighed er udtrykt i Alles Aasyn: Sorgen er almindelig: jeg seer dit Folk begræde sit Tab. - Du er ikke mere iblant os, men du lever i din herlige Daad, som strækker sig langt henud over dit tivs Sphære og hen til de sildigste Slægter. Fred hvile om din Urne! M. C. P. Ved samme Aars Begyndelse laae der 15. Syge. Derimod have følgende Patientere udgaaet: Af Mandkjøn, Af Qvindekjøn, og døde tilsammen 48. For nærværende Tid ligge der 19 Syge.