Aarhuus Stifts-Tidende, 1835-07-25
Da De, i en høist anmassende Tone, fremtraadte i en offentlig Tidende som erklæret Antagonist af den danske Embedstand; da De, som en flammende Brand, henkastede den rædsomme Beskyldning, at man dagligt seer Embedsmænd fornedre sig til at beskjæle Statskassen eller deres Medborgeres Formue; da De, med en mageløs Temeritæt, gjorde Embedsmanden mistænkt for, dagligt at sælge Retfærdigheden for Presenter, som bringes ham af Bønder, da optraadte jeg imod Dem, idet jeg, med det Alvor, som Sagen fortjente, tilbageviste Deres umodne Domme, Deres overfladiske Raisonnement. De kan ikke beklage Dem over, at jeg har behandlet Dem uhumant; har jeg indblandet Personligheder, da bestaaer min Brøde kun 1, at jeg har rost Deres Person formeget. At De ikke har ville erkjende dette, men, til denne min Roes, i Deres Replik lagt en stor Deel af Deres eget Forraad, er Beviis paa, at det, foruden mangen anden Kundskab, ogsaa brøster Dem paa Selvkundskab. Jngen, som kjender sig selv, gider rost sig selv. Det kan ikke have undgaaet Dem, at De er gaaet forvidt. Men istedetfor at træde tilbage, bliver De kjækt staaende paa det Punkt, De engang har anmasset Dem, og forat bevise, at danske Embedsmænd stiæle Dag ud og Dag ind, henviser De, uden nærmere Forklaring, til Noget, som, for flere Aar siden, skal være foregaaet i fire jydske Kjøbstæder. Og sligt et Beviis undseer De Dem ikke ved at byde Publikum, De undseer Dem ikke ved, at fremdrage enkelte Pligtovertrædelser, som Glemsel forlængst har bedækket, og at stemple dem som nye Forbrydelser, der dagligt begaaes af Kongens, vor retfærdige Konges, Tjenere? De taler om en Brøde, hvori een eneste Embedsmand nys skal have gjort sig skyldig, De er opfordret til at forklare Dem nøiere derover, men De undviger. Hvad kalder Man saadan Fremfærd? Hvad Kald har De til at angribes Har De aldrig følt det bittre i, at angribes, Er De hævet over enhver Fristelse? Og om nu Fristelsen engang blev Dem overlegen, og De væbnede Loven imod Dem, vilde De da ikke finde det ubarmhiertigt, umenneskeligt, om Enaf Deres Brødre, der idag er stærk og imorgen kan falde, til Lovens Hævn vilde føie den skjærende Haan, at stille Dem offentligt i Gabestokken? – See Dem om i Landet, og dom saa Dem selv. J Collegier, paa Dommersæder, paa Talestole, i Bureauer, for Skranken, i alle Grene af Statsstyrelsen, i alle Betieninger, vil De finde Mænd, som gjøre deres Stand Ære. Hvorfor fremhæver De ikke disses Fortjeneste, istedetfor at udpege enkelte Ulykkelige, som deels have forsynet Retfærdigheden, deels maa bøde, indtil Graven skjuler dem, At Nogen vilde falde Retfærdigheden i Armen for, om det var muligt, at opholde eller afvende det truende Sværd, det kunde jeg begribe, det vilde jeg kalde reen men neskeligt; men hvad kalder jeg det, at stævne de Beklagelsesværdige, som Loven forlængst har dømt, for sit selvgjorte Tridemaal, for atter at dømme dem, og derpaa at henvende si til sine Landsmænd med det hoverende Udraab: Der see J. hvilke skjændige Tyve de Embedsmænd ere Dag for Dag Har De, Hr. Kammerraad Dalgas, ukaldet yppet saa alvorlig en Strid, da maa De ogsaa holde ud, til den er udfægtet. De kan, De tør ikke undvige. Har De ikke andre Vaaben, at slaae om Dem med, end Deres egen Autori tæt, Deres Amtsbeskrivelser, Deres Belæsthed, Deres bekjendte Sanddruhed o. s. v., da udtal itide Deres needo", og jeg har intet Videre med Dem at skifte, ikke et Ord mere; men i andet Fald skal De holde mig Stand, og jeg slipper Den ikke, for De beviser eller tilbagekalder, hvad De har yttret, at Man dagligt seer danske Embedsmænd fornedre sig til at stiæle. De har undskyldt Dem med, at det ikke er Embedsstanden, men dens uværdige Jndivider, De har angrebet. Jeg spørger igien: Hvad Kald har De til at angribe Til at angribe Jndivider, Jndivider, som, med svær Bod, med Tabet af Ære og Frihed, afsone Deres Brøde og nu kun ere en Gjenstand for Medlidenhed, men ikke for Angreb Hvad bevæger Dem til, i Domhusene, i Fængslerne, at opsøge Jndivider, som De kan angribe, Er De saa heed Sindet, at de endelig skal og vil angribe Noget, saa angrilBrøden, men lad Mennesket uantastet, Eller vend eengang, til en Forandring, Deres Angreb mod Dem selvlAlting nøie drøftet – hvad vil det da sige, at det kun er de uværdige Jndivider af Embedstanden, Dehar angrebet? Naar Embedsmænd dagligt stiæle, dag ligt lade sig bestikke o. s. v., da hører der ikke meget Regnekunst til at udfinde, hvormange værdige Embedsmænd der, i det lille Danmark, blive tilbage. Hvor Embedsmænd dagligt stiæle, der kan ikke meere være Tale om enkelte brødefulde Jndivider af Embedstanden, der er hele Standen plettet; der er det ikke Lovovertræderen, som bliver en Undtagelse, men det er den redelige Mand, som bliver det Naar De altsaa paasiger danske Embedsmænd, at de er daglige Tyve, da har De angrebet Standen, ikke Man den. - Betænk, Hr. Dalgas, at De ikke blot er optraadsom offentlig Anklager, men at De har givet Deres Anklagen frygtelig Udstrækning. Uden Jndskrænkning har De anklaget Embedsmænde; De har Jngen undtaget; De har gjort dem til Tyve, saalangt som Aaret er; ikke een Dag har De undtaget, ikke een Eneste. Jeg gaaer over til en, om muligt, endnu alvorligere Gjenstand. Jeg havde, mod Dem, paastaaet, at ingen utro Embedsmand i Danmark har undgaaet sin Straf. Har De noget Øre for Folkets og Tidsalderens Røst, da vil D., gjennem en Cyklus af offentlige Blade, have hørt, med hvilken fast Overbeviisning Man, til Ære for vor retfærdige Regjering, har gjentaget denne min Paastand fra Liimfjorden indtil Eideren. De er den Eneste, som opponerer derimod den Eneste, som lader sin misbilliggende Stemme skurre deri At Man her i Landet seer igjennem Fingre med utroe Embedsmænd, er ogsaa den indholdstunge Opgave det paaligger Dem at løse. De skrider altsaa til Værket. Parturiunt montes. Før, da de talte og Embedsmænd, som man faae stiæle fra Nytaarsdag og ligetil Sylvester Aften, pegede De dog Fingre af Fire til Fein; nu peger De kun af een Eneste, en Præst, som skal være overbeviist om Aager og dog endnu kalder sig Præst, endnu hæver samtlige Jndtægter af et Præstekald. Man erfarer, at denne Mand er Hr. Wissing i Høin. Jeg kjender ham ikke. Har han været tiltalt for Aager, og er han, som De siger, bleven overbeviist derom – jeg veed det ikke; men Regjeringen maa vide det, for Regjeringens Øine maa Akterne i denne Sag ligge aabne, og vover De at sige, at Hr. Wissing har undgaaet den Straf han har forskyldt, da har De med det Samme vovet, at gaae irette med Retfærdighedens Haandhævere. De spørger, hvad Straf han har lidt. Og dog fortæller De selv, at han er traadt bort fra Embedets Bestyrelse; De dolerer over, at han endnu hæver Kaldets samtlige Jndkomster, og dog fortæller De selv, at han maa holde en ansvarhavende Capellan, hvortil vel medgaaer den største Deel af et Præstekalds Jndtægt paa 253 Tdr. Hartkorn. 4 Lader Hs. Majestæt Kongen af Danmark Naaden sammensmelte med Retfærdigheden i sine Domme, hvad kan da Hr. Landvæsenscommissair Dalgas af Aldebertsminde have derimod, Og af hvilke Midler har De betient Dem, for at give det af Dem anførste Exempel nogen Eklat, De har beskyldt En af Kirkens værdigste Forstandere, en som Theolog og Embedsmand lige hæderlig Geistlig, Hr. Provst Thune, for, ved ovenmeldte Capellans Jndsættelse, at have løiet for Gud og Menigheden, idet han, efter Deres Paasagn, skal have anført Hr. Wissings opdigtede Svagelighed som Paaskud for Capellanens Jndsættelse. Hr. Provsten fralægger sig dette Paasagn. Men Dem forstyrrer Sligt ikke. Af nogle Bønder i Høin Sogn forlanger De et skriftligt Vidnesbyrd. De beder dem attestere, at de, i Guds Huus, have hørt bemeldte Usandhed forkyndes af Provsten, for, med saadan Attest, at slaae den agtværdige Embedsmand til Jorden; de enfoldige Mennesker vidne, hvad de aldrig have hørt; De bekjendtgjør offentligt deres Vidnesbyrd, og dermed har De sat Kronen paa Deres Udfald mod den danske Embedstand. For slige Angreb er Jngen sikker, naar ikke Ordets Tjener for Herrens Alter er det: See, Hr. Dalgas, det er Deres Færd. - Kan det berolige Deres indre Dommer, offentligt at beraabe Dem paa det bifald, den skal have vundet, baade i Deres Nabolag og i fjerne Egne, da misunder jeg Dem ikke den tarvelige Trøst. Har virkeligen, som De fortæller, en Embedsmand tilskrevet Dem: "Lad dem tude, det rammerleda har han paa eengang sagt baade Dem og sig selv en Sottise. Mildere kan jeg vel ikke kalde det, at fremstille Dem som en Person, der kaster om sig med Steen, og Embedsmændene som en Flok Hunde, der ere udsatte for Deres Steenkast. Men – lad det grove Ordsprog staae, hvor De eller Deres Ven har sat det – hvad siger det saa Jngen af alle dem, De har sigtet efter, har tudet, ikke een Eneste, Der er ikke een Embedsmand i hele Landet, der har agtet det Umagen værdt, at opløfte sin Røst imod Dem. Jeg er ikke Embedsmand; jeg kjender ligesaalidet Dem, som De kjender mig; Bjerg og Dal og Hav adskille os, i en Strid som vores, gielde Navne Jntet, Deres Navn gjælder mig Jntet, og Mit bør Jntet gielde Dem. Om Sagen skal her kæmpes, og det med Aandens, med Sandhedens Vaaben. Jeg nedlægger dem ikke, for De enten har udtalt Deres "eedo, eller, ved fuldkommen Taushed, indrømmet Deres Uret. Svar nu, eller tie, T. J. Det indsendte Stykke: "Til de mindre Landeiendomsbesidderes Deputerede, især med Hensyn til de for Ringkjøbing Amt, skal snarest muligt blive indført. Redact. Ved Hr. Districtslæge. Johannes Christoffer Voigts Død i Kallundborg, den 9de Juli 1835. Hov født i Gravens tause Bolig O Olding med det sølverhvide Haar, Nu kan du hvile, trygt og rolig, Thi hæderkronet her Dit Minde staaer. Skjøn var Din Lod, mens her du gik, At lindre Syges Lidelser og Smerte, At hielpe og husvale med et ædelt Hjerte, Der har et Vidne i Dit Broderblik. Og hvor Hygæas Kunst end var forgiæves, Hvor trøsted Du da ei med kjærligt Ord, Du gjorde det, som kun af Dyden kræves, Og bragte himmelsk Trøst paa denne Jord Du tørred Enkens tunge Taarer hen, Og Faderløses Graad paa blege Kinder, Med Hjelp og Ord som Ædle kun udfinder, Med er: "Vi samles hist igjen." Du kjendte ei til nogen Rang og Hæder, Undtagen Dyd og ædel Virksomhed, Og derfor Riig og Fattig nu begræder, Det tunge Tab af Elskte Dig de leed. Saa hvile da Dit ædle Støv i Fred, Din Sjæl i Fryd forklaret hisset kommer At møde for Retfærdighedens Dommer, Og høste Lønnen for Din Virksomhed. E. Me . . .