Den Vest-Sjællandske Avis, 1836-08-06
Francois Ravaillac nedstammede paa MødreneSide, siger Pasquier, fra Poltrot, var Søn af en Advocat i Angouleme, og havde praktiseret nogen Tid selv. Siden blev han Barfodmunk. Sex Uger derefter foraarsagede hans sorte Jdeer, hans Syner og Galskaber, at han blev jaget ud af Klosteret. Anklaget for et Mord, uden at han kunde overbevises, undgik han den fortiente Straf, og begyndte at praktisere igien. Han tabte en, ham selv vedkommende Proces om en Arvepart. Denne Ulykke styrtede ham i saa stor Nød, at han blev nødt til, forat bierge Livet, at giøre Skolemesterforretning i Angouleme. Ligisternes Udsvævelser, Spotteskrivter og Taler, havde fra hans tidligste Ungdom af givet hans Jndbildningskraft en falsk Retning, og indblæst ham en Afskye mod Henrik den 4de. Nogle Præster, som udbasunede Fanatismen, lærte den Tid, det var tilladt at myrde dem, som satte den katholske Religion i Fare, eller førte Krig mod Paven. Ravallat, som var af skummel Karakteer og galdeagtigt Sindelag, modtog disse afskyelige Grundsætninger med Begiærlighed. Det blotte Navn Hugonotter satte ham i Raserie. Den trykkende Armod, hvori han saae sig stedt, hans Processes Tab, de sørgelige Betragtninger han anstillede over sit Fangenskab og over sin Fordrivelse ud af Klosteret, pirrede hans Galde stedse meere og mere. Han fattede den forskrækkelige Beslutning, at myrde Henrik den 4de, som hans ophidsede Phantasie forestillede ham som en Velynder og Beskytter af Kietter riet, som vilde trække tilfeldts imod Paven Sep Maaneder forinden hans Misgierning reiste han fra Angouleme, i den Hensigt – saa sagde han – at tale med Kongen, og da først at myrde ham, naar det ikke lykkedes ham at omvende ham. Han stillede sig adskillige Gange for Kongen i Louvre, men blev altid tilbagetrængt, og vendte nu endelig ganske tilbage. Han levede nu nogen Tid ikke saa meget foruroliget af sine Syner; men ved Paasken blev han mere end nogensinde fristet til at udføre sin Plan. Han kom til Paris, stial i et Værtshuus en Kniv, som han holdt for tienlig til sit afskyelige Forsæt, og drog nok engang tilbage. Da han var ved Stampes, brak han, i et Angerens Øieblik Odden af sin Kniv imellem to Stene, sleb den næsten strax spids igien, kom tilbage til Paris, og gik to Dage efter Kongen. Stedse fastere i sin Beslutning, udførte han den endelig den 14de Mai 1610 En stor Mængde Vogne og Karrer havde standset Kongens Karet midt i Ferronie-Gaden, som i de Dage var meget snever. Ravaillac steg op paa et af Bag hiulene, bøiede sit Legeme fra Siden af ind i Kareten i det Øieblik da Kongen vendte sig til Hertugen af Epernon, der sad ved hans Side, for at sige ham Noget i Øret, og gav ham to Stik i Brystet. Det andet Stik giennemskiar ham Lungens Pulsaarer, og giorde, at Blodet sprøitede frem med saadan Magt, at Kongen var død paa Øieblikket, uden at kunne frembringe et Ord. Uhyret havde kunne flygte uden at blive kiendt; men da han blev staaende paa det samme Sted, og holdt den af Bloddryppende Kniv i Haanden, lod Hertugen af Eper non ham arrestere. Man bragte ham først til Hotel Ret, derefter til Kongiergeriet. Han blev sag given, og den 26de Mai 1610 blev han dømt til, at sønderslides og parteres af fire Heste paa Grevepladsen, efterat han havde sagt i alle sine Forhør, han havde ingen Medforbrydere. Han var omtrent 32 Aar gammel. De to Doktorer af Sorbonen, som vare tilstede ved hans Død, kunde ikke aflokke ham nogen Bekiendelse, fordi han rimeligviis havde intet at sige. J Begyndelsen af Executionen havde Folket afslaaet ham Bønnen: Salve Regina, og raabte: Det hielper ham ikke, han er fordømt som Judas, Da under Executionen en Hest af dem, der sønderslede ham var bleven træt, stod et vist Menneske, som befandt sig i Nærheden af Skafottet, ned af sin, og tilbød den, isteden for den afmattede. Da han var død, parterede Bøddelen ham og vilde kaste Stykkerne paa Jlden; men Pøbelen styrtede voldsom over dem, og der var Jngen, uden han jo vilde have et Stykke, lige indtil Børnene, som giorde Jld paa Gadehiørnerne. Robert Francois Damiens, blev født 1775 i en lille Bondebye, kaldet Tienløi i Artois. Han var Søn af en lille Forpagter, som havde spillet Bankerot. Hans Barndom forkyndte hvad han vilde blive i sin Tid. Hans Skarnagtigheder og Skielmstykker, paadroge ham Øgenavnet Robert Dievel i hans Føddeegn. Han tog to Gange Tieneste som Soldat, og befandt sig ved Philippsburgs Beleiring. Ved sin Tilbagekomst i Frankrig, tog han Tieneste som Domestik i Jesuiternes Kollegium i Paris. Det forlod han 1738, for at givte sig. Efterat have tjent i adskillige Familier i Hovedstaden og have forgivet en af sine Herrer med en Elisteer, begik han omsider et Tyverie paa 240 Louisdorer, hvilket nødte ham til at tage Flugten. Denne Skurk sneg sig fem Maaneder omkring i Saint Omer, Dunkirken, Brüssel, og holdt allevegne udsvævende Snak om de Tvistigheder, som den Tid delede Frankerig. Poperingen, en lille Bye ved Ypern, hørte man ham sige: Dersom jeg kommer tilbage til Frankrige. . . Ja, jeg skal komme tilbage der; jeg skal døe der, og den Største paa Jorden skal ogsaa døe, og J skal høre snakke om mig. - Det var i August 1756, da han holdt denne gale Snak. Sam Aars 21de December befandt han sig i Falegved Arras hos en af sine Slægtninge, og udlod der, som et fortvivlet Menneske: At Kongerighans Datter og hans Kone vare forlorne. - Ha Blod, hans Hoved, hans Hierte var i det størst Kog. Han var næsten forstyrret i Hovedet, da ha drog tilbage til Paris, hvor han ankom den 31te samme Maaned. Han indfandt sig i Versailles i første Dage af Aaret 1757, og tog Opium ind to eller tre Dage. Jmidlertid pønsede han paa de Mord, som han fuldførte den 5te Januar, Klokke tre Qvarteer paa sex om Aftenen. Just som Lud den 15de vilde stige i Kareten, for at kiøre fra Versailles til Trianon, gav han Monarken, som ved omringet af sine Hofherrer, et Knivstik i høire Side Morderen blev strax arresteret, og efterat have vær nogle Gange i Forhør i Versailles, blev han før til Paris, i Taarnet Montgommeri, hvor man havde tilberedet ham et Logis ovenover det Kammer, som Ravaillac havde fordum havt. Kongen overdrog de øverste Parlament, at indlede hans Proces. Uagte de grusomste Torturer, som han udstod med frækkest Uforfærdethed, var det ikke mueligt at afpresse han mindste Bekiendelse, som kunde opvække Tanken om at han havde Medskyldige. Denne Elendige for sikkrede, at dersom han var bleven aareladt saa rundeligen, som han forlangte det, havde han ikke begaaet sin Forbrydelse. Efterat man havde ladet ham udstaae det skrækkeligste piinlige Forhør, uden at han tilstod det Mindste, blev han dømt fra Livet med samme Henrettelse som Henrik den 4des Morder. Den 28de Marts i samme Aar, Henrettelses dagen, ankom han paa Grevepladsen, Klokken er Qvarteer til fire, og betragtede med et tørt og fal Øiekast Stedet og Redskaberne til hans Henrettelse Man brændte først hans høire Haand, siden kneman ham med gloende Tænger og øste Olie, smeltet Bly, og Beeg i hans Saar. Derpaa skred man til Parteringen. Fire Heste anspændte sig halvtredsindstyve Minuter forgieves, uden at kunne sønderslide dette Uhyre. Ved Enden af denne Tid, da Damiens endnu var ved fuldt Liv, skiare Bødlerne, med Saarknive, Kiød og Sener fra Laar og Been, hvilket man ogsaa havde været nødt til at giøre 1610 med Ravaillac. Han drog Aande endnu efterat Laarene vare skaarne af ham, og Livet forlod ham først, da man skar Armene af ham. Hans Henrettelse varede, fra det Øieblik, da man bragte ham paa Skafottet, intil hans Dødsminut, omtrent halvanden Time. Han beholdt sin hele Samling, og reiste Hovedet syv otte Gange op, for at betragte Hestene og hans knebne og forbrændte Lemmer Midt under Torturens gyseligste Pinsler faldt der ham Plaisanterier af Munden. Damiens var af nemmelig stor Væxt, havde et aflangt Ansigt, et drisigt, giennemtrængende Øiekast, kroget Næse og indtrykt Mund. Han havde den Vane at tale alene og havde derved faaet et vist Mundtræk. Han var fuld af Forfængelighed, lysten efter at udmærke sig, nysgierrig, dadlesyg, skiøndt taus; han talede blot indvortes med sig selv, halstarrig i sine Beslutninger, dristig til at sætte dem iværk, fræk, løgnagtig Undægtig og Skurk om hinanden; han gik fra Forbrydelsen til Samvittighedsnag; stedse tilskyndet af hans kogende Blods Hidsighed. Hans Misgierning bragte den Tid mange Fortællinger og usandsynlig øisninger i Omløb. En Mand af Almuens Bærme vant til Forbrydelse, ophiset af nogle uroelige Hoveders Tale, paa en Tid da Tvedragten satte Staten og Kirken i Røre, beslutter sig til et Mord Hans Hierne gaaer i Brand, der ypper sig hos ham gen Fortvivlelses Giæring, frembragt af Nødlidenhed, af Frygten for de Revselser, som hans Tyverie fortiente, og af oprørske Discurser. Alt mere og mere opspændt af de stridige Lidelser, som hans Siel frister, ved at pønse paa et Forehavende af den Natur, bliver hans Hoved omsider forstyrret; og i et Anfald af sit rasende Galenskab begaaer han sin Forbrydelse: saaledes som en Bindegal, farer han paa den først den bedste, for at sønderslide ham. - Dette er en Philosophs Betragtning; og saaledes betragtes Sagen af Alle, der have tænkt over Damiens Karakteer, og denne Jdee bortfierner alle de Mistanker, som man udstrørde den Tid, imod Mænd, som ikke havde deeltaget i hans Forehavende. – Hr. Breton har udgivet hans hele Forhør, Paris 1757, i 4 og 4 Bind i 12; tilligemed Kongemorderens korte Levnetsbeskrivelse. Forfatteren af vie prive de LouiXV. Tom. 3, har ogsaa indladt sig i udførlige Beretninger om Damiens.