Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-09-16
Efter et metalvægtigt Haandtryk, spurgte jeg Kieldermesteren paa hvad Maade man bedst kunde faae Adgang i Damens Huus. Men med al den Ærbødighed som Prænumerationen paa Taknemmelighed indgjød ham, svarede han kun ved at trække paa Skuldrene. Kom, Broder Hertz sagde da Ründel, i det han tog mig under Armen, det Besynderlige gjør Lykke. Vi gaaer lige løs paa hendes Huus, inden, vi komme derhen, vil der vel fødes en Ider i vores Hjerne, som baner os Veien til det fortryllede Slot. Vi gik, men endskjøndt et sneevidt Battisttørklæde, liig en Fane til Tegn paa Overgivelse skinnede os i Møde fra Vinduet, saa synes dog vores Hjernekiste denne Gang at være gandske tom. De mange Fuldkommenheder som Kieldermesteren havde tillagt Damen og som virkelig hendes ædle Ansigtstræk synes at aflægge et Vidnesbyrd om, nedfloge aldeles vores Mod. Jntet andet blev os tilovers end i Forbigaaende, at gjøre Brug af hiin i kleinstadtische Ret, at hilse enhver. Den Ynde hvormed hun takkede, overgik al Beskrivelse, Randel kom derved saa gandske ud at Fatning at han tabte Hatten. Vi ville imidlertid vanskelig have forstaaet at afbenytte denne, Ynde til vores Fordeel, var ikke, hvad beskriver mit Jubel, i samme Øieblik hendes hvide Battist, tørklæde Slagret ned paa Gaden. Uden at tænke paa sin Hat, anstillede Ründel med mig en Vedderenden efter Tørklædet, Begge greb vi det paa engang. Begge ilede v. dermed ind i Huset, og op af Trappen. Om de var passende eller ikke at et Tørklæde saa let som en Fjær blev haaren af to, derpaa tænkte vi ikke. J visse Henseender bare vi i det vore Hjerter, og de vare Centner tunge. Alti Alt. Min Herre, deres Hat, sagde Damen ovenfor og kom os meget gratis i Møde fra Forhøiningen ved Vinduet, i det hun viste ned paa Gaden. Naar man har tabt Hovedet, kan man vel ogsaa glemme Hatten. Hverken Randel eller jeg havde tænkt paa den Hat, der var bleven liggende neden under. Det maatte jo endog ærgre ham, at han blev erindret derom, thi medens han løb efter Hatten, gav han jo mig Leilighed til at vinde et Forspring for ham i Damens Gunst. Men endnu saa beruset af den Lykke, saa lynsvar at være kommen ind i hendes Kammer, kunde min Aand i dette Øieblik umulig gjøre store Spring. Destobehændigere sprang Randel ned af Trappen. og stod virkelig allerede mellem mig og den skjønne Enke, førend denne var bleven halvfærdig med hendes korte Tak for vores udviste Opmærksomhed. Det lille, ubetydelige Tab, sagde Damen, (næsten alt for galant for hende, der stod i saadant Nye for at være tilbageholden) er bleven mig til stor Fordeel. Thi uden dette, ville det ved været vanskeligt mine Herrer, at have den Lykke at gjøre deres behagelige Bekjendtskab? Med megen Gratie viste hun hen paa Sophaen, og vi vægrede os naturligviis ikke at tage Plads derpaa. Jeg drog neppe Aande. Naar man saae Enkens hele Figur var hun endnu skjønnere end hendes Brystbillede. Det var en antik Gratioi modern Klædedragt og selv en Kunstkjender, der saae hende, ville ikke have kundet sagt at den var smagløs. Nei, hun var jo selv Skjønhed, Ynde, i Smag, kort sagt hun var Alt i Alt. Mit Øie i det Mindste var af denne Troe. Eendnu en Herre. Ak, jeg troede endnu saa meget om hende, som gjorde mig saa fornøiet. Det var forekom men mig som hiint Batistørklæde for, ikke saa gandske ufrivillig eller uforvarende var falden ned, men som om det med Forsæt var skudt ud af Vinquet. Det havde man ogsaa virkelig kundet kalde en udmærket Undtagelse til vores Fordeel a hendes sædvanlige forsigtighedsfulde Opførsel, Men endnu mere hendes Blik, det skjønnehuldrige Blik, som ved denne Leilighed sendtes ned af Gaden, galt mig, mig allene, da min Ven ist forblyffet ved det hans Hat faldt af, i dette bjeblik ikke saae op ad. Denne Tanke ville endnu have gjort mig langt lykkeligere, havde jeg, ved at være længere allene med hende, funden Leilighed til, at forvandle min Troe til Vished. Men nu traade, da hun ringede, en Betjent i kostbart Liberie ind med Theen, og neppe havde vi modtaget hendes BørEn at tage til Takke med en Kop, saa bankede det paa Døren, og endnu en Herre traade ind Denne studsede synlig over vores Nærværelse og standsede et Øjeblik førend han traade Damen, nærmere, der modtog han meget venskabelig. Efter Kjeldermesterens hele Beskrivelse at slutte, var det hiin Fremmede, der havde indqvarteret sig lige over for vores skjønne Theeskjenkerinde. Stille Underholdning. Jeg forstod strax min Ven, da han gav mig en Vink om den Fremmede. Det skulle betyde at han havde den samme Meening, som jeg om ham, For vores Skyld behøvede den nye Gjest ikke at have havt saa smukke Ansigtstræk og en saa regelmæssig Figur som han havde. Desuden hviske de Damen artig nogle Ord fagte til ham, hvilke Randel og jeg vare fristede til at ansee for en Krænkelse af vore Rettigheder. Mig fortrød det meest, da dog aabenbar hendes tilkastede Lomme. tørklæde havde gjældt mig. Damen fortalte ham derpaa hvorledes hun var bleven bekjendt med os. Vi nævnede, paa hendes Anfordring vore Navne, hvorpaa hun gjorde, os bekjendt med den byrdefulde Gjests Navn. Enken satte sig ned for at skjænke Thee. Det Ære at modtage de første Kopper hun rakte os, var høist piinlig, da den gav tilkjende, at den hun opvartede efter os, var hende mindre fremmed. Vi vare just ligesaa stumme som ham, der vel neppe nærede et venligere Sindelav mod os, end vi mod ham. Havde ikke Porcelainskopperne undertiden klirket, og Vertinden fra Tid til anden afbrudt den ubehagelige Taushed med ligegyldige Spørgsmaale, saa havde det været saa stille som i Kirken, under Bønnen fra Prædikestolen. Mavetrykken. Randel blev først kjed af det, og gik efter sin Hat. Men neppe bemærkede Værtinden dette, saa ilede hun efter ham. Jeg læste i hendes Mine, at hun besvor ham at blive. Ufeilbar - tænkte jeg - fordi hun frygter for, jeg saa maatte ligeledes gaae bort. Nu traade hun hen til Pianofortet. Hun spillede og sang. Havde hendes Udvortes allerede dygtig slaget os, saa var det ved denne Sirenestemmes Klang aldeles forbi med vor Roe. Den Fremmede var færdig at briste af Ærgelse, da vores taknemmelige Hjerter, uden Tilbageholdenhed udgjød sig i Lovtaler over hendes Sang. Han synes nu at ville sluge hendes Blikke og vores ogsaa. De sidste synes at foraarsage ham Mave trykken. Overhoved saae han med skele Øine paa, at Damen gjorde os opmærksom paa flere skjønne Malerier paa Væggene, hendes Bogsamling og meget andet. Deri havde han nu gandske Uret. Han gav jo næsten ikke en artikuleret Lyd fra sig, og der blev jo derfor intet andet tilovers for hende og os, end at søge en Gienstand at tale om. Men vi havde ogsaa Uret naar vi fortrød, paa, at hun engang til Afvexling søgte at opmuntre den Forstemte. Hun gjorde derved ikke andet, end hvad enhver, kun halv saa danvet Værtinde ville have gjort, naar et saa snorrige Kløverblad som vi tre, havde indfunden sig hos hende. Den bedste Position. yderlig kold, og med et alenlangt Ansigt anbefalede endelig den tredie Gjest sig. Mine Herrer - sagde Damen yderst forbindtlig til os, (i det vi nu kun derfor grebe til Hattene, for at de atter kunde blive os fratagne, og vi kunde erholde en utrykkelig Tilladelse til at blive længere) jeg er Dem særdeles megen Tak skyldig, for den Velvillighed hvormed de har hjulpen mig til at forkorte en kjedsommelig Aften. Behold de mig i behagelig Erindring. Jeg skal ikke glemme deres behagelige Selskab. Det store Venskab de har beviist, ved at beære en Dem aldeles Ude kjendt med deres Besøg, skal aldrig udslettes af min Erindring. Virkelig laae i den Tone hvori hun sagde dette, mere end tom Artighed. Der laae noget Hjerteligt der. Men med Alt dette havde hun ikke allene tænkt paa, ikke igjen at tage Hattene fra os, men meget mere, førend vi saae os for, med en sand Krigskonst manøvreret saa tæt til Salsdøren og taget en saa fortræffelig Position, at der saalænge hun beholdt denne, aldeles ikke fra vores Side var at tænke paa nogen Fremrykken. Og hun gjorde endog Mine til længe at ville beholde denne Stilling. Hvad vi derfor endnu ville sige hende maatte skee fra vores nærværende Standpunct. Men da vore Hjerter vare saa overvættes fulde, havde det gjort vore Hoveder saa tomme, at vi ikke kunde finde de rette Ord til Noget. Hensigtsmæssig Erkyndelse. Til Lykke geraadede Randel slutteligen paa det hensigtsmessige Spørgsmaal, hvem den tause fortrædelige Herre havde været, som vi havde havt, den Ære at lære at kjende hos hende. Efter hvad Kjeldermesteren havde meddeelt os, blev det dog altid det Rigtigste at udlokke af hende føl 3 hvad Forhold hun stod i til den kurisse Fremmed kun det var tvivlsomt om hun ville besvar Spørgsmaalet. Saasnart derfor Randel havde gjort hende dette Spørgsmaal, bevogtede jeg med mine Blikke hendes Ansigtstræk og Øine med en Opmærksomhed, som en Politiespion Døren af et mistænkeligt Huus. Fortælling. Den Herre - svarede hun og en skalkagtig. næsten sporsk Latter spillede derved om de smukke Rosenlæber - er en Beslægtet, meget langt ud Beslægtet af min afdøde Mand. Hans Fordomme mod det qvindelige Kjøn gjøre ham ulykkelig Han hører tilfældigviis tale om mig i en Onkels Huus, der boer i Udlandet. Venskab afskildrer min Caracteer. Fruentimmerhaderen seer formodentlig har han fæstet nogen Troe til Skildringen, et Miniaturportrait af mig, som er i min Onkels Eie. Den unge Mands Phantasie forener hvad han har hørt om mig, med Ansigtstrækkene som Maleren temmelig godt har afcopieret og see, i hans aandrige Øie opstaaet et idialiseret billede af mig. En anden Aarsag finder jeg i det Mindste ikke til hans Beslutning strax at lade spænde for og reise for at lære at kjende mig. Med et Anbefalingsbrev kommer han til mig. En aldrende Mand er hans Ledsager. Denne besværger mig paa det Jndstændigste at gjøre hvad Brevet indeholder. Den Unges trøstesløse Forældre ønsker nemlig, at han maatte blive vunden for Verden og Ægtestanden, at han, ved Omgang med mig og ved mine Overtalelser, maatte blive tilbagegivet en ung Forlovet, fra hvilken hans overspændte Fordringer har bortfjernet ham. Commissionen er mig meget viin, lig. Men hans Forældre vare min salig Mands fortroeligste Venner. Deres eneste Søns Lykke lage dem alt for meget paa Hjertet til at jeg ikke skulle have rakt Haanden til for at virke til deres Øiemeds Opnaaelse, omendskjøndt jeg ved første Sammenkomst med ham strax kunde indsee hvor utilstrækkelig Middelet var. Alt for meget indtaget af min Onkels gode Mening om mig beviste han den største Enthusiasme for min Person. Vertshuset hører han tilfældigviis en Bekræftelse paa hvad der havde bevæget ham til Reisen. Hans Besøg i mit Huus tiltage. Men det er ham ikke nok. Han forlader Vertshuset for at flytte ind nogle ledig staaende Værelser ligeover for mig. Kun fordi han seer mig underrettet om hans Forlovelse med en Anden, og jeg til Trods for hans i Begyndelsen bestemte Afslag, ikke lader mig afvise fra at antage mig hendes Sag, synes han for en Tid lang at søge at undgaae en formelig Erklæring. Dog hver Dag maatte jeg vente denne. Jmidlertid vare hans Forældre ved mig blevne underrettede om hvorledes Sagerne stode og havde tillige erholdt den Erklæring, at jeg hvis deres Søn, skulle have Hensigter med mig, har ud af Stand til at opfylde disse. Et Jilbud bragte mig deres Svar. Da Hjertet i slige Tilfælde bør have en fortrinlig Stemme, men Nit aldeles ikke ville erklære sig for deres Søn, saa kunde de ikke misbillige mit Forhold, men inde mig for Guds Skyld, ikke at afvise den findlige unge Mand med Haardhed. De be vore mig at være langmodig og have Taalmolighed med ham; men gave mig ogsaa Midler i Hænderne, til, i Nødstilfælde at kunne skille mig af med ham. Alt dette, min Herrer vedblev hun; fortæl er jeg dem saameget hellere, da jeg veed, at man her i Staden og fornemlig i Værtshuset hvor e logerer, begynder at ansee mig for denne unge Mands Forlovede. Sagens rigtige Sammenhæng, haaber jeg, De ikke vil gjøre Brug af til at fortælle igjen. Men jeg ønskede rigtig nok, Fald Talen skulde falde paa den foregivne Forhvelse, at De, i mit Navn, alvorlig ville mod ge samme. (Sluttes i næste Nummer.)