Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1812-02-29
Al Skjønhed, og al Ynde lever Paa Jorden, som i denne Sal, Sander, Professor. Om Landsbye-Skolevæsen. (Sluttet.) 2) Vive dem Begreb om adskillige Haandarbeider og legemlige Færdigheder. For at give Almue børn Begreb om adskillige Haandværker, maatte der være Arbeidsskoler forbundne med Læseskolerne. De Arbeider, hvori de skulle undervises, ere fornemmelig de, som Egnens Tarv gjorde meest nødvendige for enhver af dem. J. Skovegne, ved Strandkanten vilde visse Arbeider være mere nødvendige, end paa Hederne og omkring Kjøbstæderne. J Skovegne kunde Drengebørn tidlig vænnes til at gjøre Skeer, Øser, Skuffer, Trænskoe, River, Grebe, Plove, Harver og Vogntøio. s. v. De kunde vel ikke gjøre saadanne Vogne og Plovtøi, som Bonden strax kunde bruge; men deres Haand vilde løves, og Geniet vilde udvikle sig med Tiden, fra det mindre til det større. De mindre Træarbeider kunde tjene til Dukketøi for Børn, og afdøde den Mangel, som endnu fra Tydskland maa betales i dyre Damme. Paa Skovs Opelskning vilde Almuen derved lære at sætte Priis, og intet Stykke Træe vilde ofves Jlden, med mindre det var unyttigt til andet. Vore Bønder vilde lære at tilbringe den lange Vinteraften nyttigere end ved Tobakspiben, Spillekort eller Søvn. - Ved Strandkanten kunde tidlig læres at binde Fiskegarn, gjøre Fiskekroge, bygge Baade, gjøre Aarer og Øsekar, pille gammelt Tougværk, spinde deraf Garn, flette alle muelige Skamplingsmaatter og Dørmaatter. Paa Hederne, inde i Landet og omkring Kjøbstæderne kunde Bønderdrenge lære at flette alle muelige Halm= og Pilekurve, spinde de Tømme, Tøir og Reeb, som aarlig forbruges af Bonden; støbe Messing- og Tinknapper til deres Klæder. Kort: Egnen, Tiderne og Omstændighederne vil be, gjøre Skole-Commissionerne opmapaa Almuens Tarv, og derved lære dem med egne Hænder at gjøre det, som ofte maa savnes til deres Beqvemmeligheder eller hentes dyrekjøbt fra andre bortliggende Lande, Egne og Steder. De legemlige Færdigheder, Almuen skulde opnaae i Skolerne, vare fornemmelig deres Gang, Seil ling, Løben, Svømmen; kort, alt det, der kunde hærde deres Legeme, gjøre dem smidige, raske, og i mange Livets Omstændigheder vorde dem til Nytte. Vel har man i de senere Tider, til Held for mangen klodset Bondekarl, lært vore Militaire at voltigere, svømme, fegte a., men de af Almuen, som formedelst Omstændighederne undgaae Krigstjenesten, ere og blive ofte hjemfødte Klodser og som ofte give den tilvoxende Ungdom Smag paa det samme. Vel vilde Ungdommens Tid alt for meget medtages, om der ved Almueskolerne var alt formeget opofvet paaVoltigeren m.; men naar Ungdommens Fritimer bleve anvendte til saadanne Øvelser, kunde uformærkt den tilvoxende Slægt finde mangen Øvelse til større Fuldkommenhed, naar de engang traadte ind i de militaire Skoler. - Dog hvad jeg her har sagt om Haandarbeider og legemlige Færdigheder, synes vel nærmest at have Hensyn til Drengebørn, og de ere de blandt Almuen, som virkelig trænge meest til saadan Underviisning; men skulde man ikke finde Leilighed til i Arbeids skolerne at danne Pigebørn til nyttigt Arbeide. Allene at spinde en god og fiin Traad, er der meget faa, som kan lære, da Almuenstroer, at jo tykkere Garnet er, jo grovere Tøiet er vævet, desto stærkere maa det være. At strikke adskillige fine Mønstre, bruge Synaalen til egne Klæder og et og andet Pynt at lære Vævning, ikke saaledes som nu almindelig skeer blandt Bondestanden, hvor saameget Garn bortødsles til liden eller ingen Nytte, give dem adskillige gode occonomiske Huusholdnings-Regler, som i sin Tid kunde være nyttig for deres Bestemmelse, vilde bringe sand Jndustrie i ethvert Huus og udbrede Held blandt Almuen. Anmærkning. Hvorledes skal dette kunde iværksættes, ville mange spørge. At besvare dette Spørgsmaal vilde her blive alt for vidtløftigt. Men at det muligt efterhaanden kan blive virkeligt, derom tvivler ingen uden den, der frygter for derved at gjøre Opofrelser enten af sin Formue eller Magelighed. ) Forsmag paa Religion og sand Gudsfrygt. Da vi alle erkjende Religionen som den vigtigste Sag for Mennesket, da enhver Fornuftig, fra Fyrsten paa Tronen til den Ringeste i Armods usle Hytte er overbeviist om, at Religion er vor Lykke i Livet og Salighed i en anden Verden, saa maaden være den første og den sidste Forretning for enhver retskaffen Lærer at bibringe Almuen. Føler Læreren denne Overbeviisning, saa vil han med den redeligste Jver og gladeste Flid udbrede dens velgjørende Lærdomme blandt den ham betroede tilvoxende Slægt; han vil tikke ansee den som et Hukommelsesværk, men stedse lede den Unges Forstand og Hjerte til Ærbødighed, for Gud, Lydighed mod hans Bud, Tillid til hans Forsættelser, Taknemmelighed for hans Velgjerninger, at de, som fornuftige Mennesker og gode Christne, kunde gaae deres nærværende og tilkommende Bestemmelse imode. Her at fremsætte de Regler, hvorefter saadan Underviisning burde iværksættes, behøver jeg ikke, da der er saamange Bøger og Afhandlinger i alle Sprog skreven over denne Materie, bedre fremsatte end min svage en kunde formaae. Men ikkun ønskede jeg, at man i vore Almueskoler vilde behandle Religionen med mere Værdighed og ved den arbeide meere paa den Unges Hjerte. Hiin uforstaaelige Udenadslæsning, som under Trudsler, Hug og Slag proppes i Hukommelsen, forsiden at glemmes, har dannet saamangen en til Achrist og Fritænker og ryggesløs Gudsbespotter.