Den Vest-Sjællandske Avis, 1833-01-12
Den Vest-Siællandske Avis, eller. Ugebla og Slagelselse. den dag. landske Historie. uden, og inden tigste Nyeheder. Dagens vig Redigeret af Pastor Ridder Bastholm. Trykt og forlagt af Peter Magnus. 19de Aar. Løverdagen den 12. Januer 1833. No. 4 10de Løverdagen den 12. Januer 1833. No. 4 Med Kongelig allernaadigst Tilladelse, at forsendes med Brevposten i Danmark og Hertugdømmene. John Elves, en for sin Gierrighed mærkværdig Englænder. (Af Bibliotheqve Britanniqve.) Mistris Elves, John Elves Moder, døde af Svækkelse, da hun ikke nente at spise sig mæt, endskiønt hun besad en Formue af 100000 Pund og hendes Broder, Sir Harry Elves, som eiede 250000 Pund, underholdt sin Familie med 110 Pd. om Aaret. Hans Brodersøn John Elwes klædte og comporterede sig i sine unge Aar ligesom andre unge Mennesker; men da det mishagede hans Onkel, saa klædte han sig om, hvergang han besøgte ham paa hans Gaard paa Landet, en liden Kroe i Chelmsford, paa en saadan Maade, som kunde være passende; han iførte sig nemlig en forslidt og daarlig Kiole og en smudsig Vest, satte smaae Jern Skoespænder i sine Skoe, og tog et Par gamle stoppede Strømper paa; og nu var han vis paa i en saadan Paaklædning at behage Sir Harry, som glædte sig over at hans præsumtive Arving vilde, efter Sandsynlighed, træde i hans Fodspor. Derpaa satte han sig ved en svag Kaminild, talte om de fordærvede ødsle Tider, og gik til Sengs, naar Tudsmørket indfandt sig, for at spare paa Lysene. Dengang havde John en dygtig Appetit, og da det var en Ting, som Onkelen ikke syntes om, saa hialp han sig ved at spise en god Frokost hos een af sine Bekiendte og derpaa være ret maadelig ved Onkelens Bord, hvor en Agerhøne, en liden Budding med nogle Kartofler udgiorde hele Maaltidet, uden at der om Vinteren blev lagt i Kakkelovnen, fordi Bevægelse ved at spise maatte være nok til at give Varme. Sir Hart morede sig hverken med at læse eller med at gaae i Selskab; hans Moerskab bestod allene i at tælle sine Penge og gaae paa Jagt efter Agerhøns, og der bragte han det saavidt, at han fangede 500 i et Aar. Han, hans Tiener og to Tienestepiger fik paa den Aarstid, naar de bleve fangede, intet andet at spise; de Agerhøns, som ikke kunde blive opspiste; kastede han bort; thi dem vilde han aldrig sælge. – Naar det var koldt og slet Veir, saa gik han op ned i sin store Sal. for at undgaae at lægge i Kaminen; besøgte nu en Landmand fra Omegnen ham, saa lagde han et Stykke Brænde i Kaminen, og dette maatte reent brænde op førend han lagde et nyt deri. For det meeste havde han 34000 Pd. Sterl. liggende. Nogle Spitsbuber af den berygtede Thalstedes Bande, som siden bleve alle hængte, fik ifinde at bestiæle ham; de pleiede om Dagen at passe deres borgerlige Forretninger; men om Natten gik de ud paa Tyverie; det samme giorde de ogsaa denne Gang. - Sir Harry gik i Seng Kl. 8 om Aftenen uden Lys, efterat han havde spiist en Portion Vandgrød; dette vidste Tyvebanden og tillige at Tieneste karlen til en vis bestemt Tid saae efter Hestene. Tyvene skiulte sig i Kirkedøren, hvorfra de kunde see Karlen gaae den til Stalden, saasnart de fik Øie paa ham, saa overfaldt de ham, bandt ham, holdt Munden til paa ham, giorde det samme ved de to Tienestepiger, trængte ind i Sir Harrys Sovekammer, satte Pistolen paa Brystet af ham og forlangte hans Penge. Harry udviiste megen Standhaftighed, og erklærede dem, at han ikke vilde sige dem, hvor han gjemte sine Penge, indtil de havde paa det helligste forsikkret ham, at de ikke vilde tilføie hans Tienestekarl noget Ondt, da de havde gjort dette, saa gav han dem Nøglen til en liden Kasse, hvori han havde gjemt 50 Guineer. Dermed vare de ikke fornøiede og først efterat de havde flere Gange og paa det alvorligste truet ham med at ville skyde ham ihiel, saa viiste han dem det Sted, hvor havde skiult sin Mammon. Den laae i en stærk Jernkiste, som indeholdt 2700 Guineer; de pakkede Pengene i en Kurv og bare dem bort En Mand skulde blive tilbage for at myrde ham, naar han gjorde Mine til at forfølge dem eller at raabe om Hielp. Sir Harry tog ganske koldsindig sit Uhr op af Lommen og forsikkrede, at det var ikke nødvendigt at postere en Vagt hos ham; thi han vilde give dem sit Æresord paa, at han først, naar 20 Minutter vare forløbne, vilde kalde paa dem og raabe om Hielp, saa at de uhindret kunde tage Flugten; Tyvene troede ham; han holdt sit Ord; men da 20 Minuter vare gaaede, kunde man siden ikke indhente dem. Efter nogle Dages Forløb bleve de dog paagrebne og fængslede; Advocaten Harrington sagde nu til ham, at han maatte indgive en Klage mod dem; men han svarede: Pengene ere nu engang tabte og de skulle i det mindste ikke skille mig ved min Tid. – Da han var ung syntes han at lide af en tærende Syge; men ved det at han levede saa maadeligt, blev han imellem 80 og 90 Aar gammel. J hans Landsbye Stokke kom ofte et Selskab sammen, hvoriblandt to Adelsmænd, Sir Cordwel Fimbeas og Sir John Barnardision, begge rige og gierrige, saa at det ofte kom til Trætte, naar de skulde giøre deres Afregning. En Dag da de tre Herrer vare komne i et dygtigt Skienderie med hinanden, sagde en lystig Broder til en Person, som kom gaaende op af Trappen: skynd Dig for Guds Skyld at komme hurtig op for at hielpe de Fattige, thi her trættes tre Baronetter, hver paa en Million, om en Penning. Var Onkelens Karakteer besynderlig, saa var Brodersønnens det endnu mere. Han havde en saadan Lyst til at spille, at han kunde holde ud at spille to Dage og een Nat i eet Kiøre. Havde han spillet en Nat igiennem om Tusinde i det meest ødsle Selskab i det galanteste Værelse, saa listede han sig Kl. 4 om Morgenen ud paa Torvet i Smithfield, for at gaae sit Qvæg imøde, som blev bragt fra hans Gods Taydonhall. Her brød han sig hverken og Regn eller Kulde, for at staae og tinge med en Slagter om en Schilling Ankom ikke Qvæget til rette Tid, saa gik han der imøde indtil han traf det, ofte lige til sit Gods, som laae 17 Engelske Mile fra London og efterat han havde vaaget hele Natten i Forveien. - Gik han ikke, saa reed han, tog to haardkogte Æg i Lommen og et Stykke Brød, og fulgte den Vei hvorpaa der vare de færreste Bomme, hvorpaa han holdt stille paa et saadant Sted, hvor der var Græs og Vand for hans Hest, og nu satte han sig ned og spiste ved Siden af den. Da hans Onkel var død, tog han dennes Boelig Stoke i Besiddelse, som laae i Suffolk. Vaaningshuset duede ikke meget, men var dog bedre end hans eget. Oberst Timms, hans Fætter, beskriver det saaledes: Han logerede der en Nat, det regnede og han blev vaad i Sengen han flyttede Sengen hen til et andet Sted; men det hialp ikke; endelig udfandt han dog en Krog, hvor det ikke regnede ned og hvor han kunde sove roeligt. Morgenen derpaa fortalte han det til Elves; denne svarede: ja, ja, jeg veed det; hvad mig angaaer, saa bryder jeg mig ikke om Regnen; men naar her kommer Folk, som ere omfindtlige ved den, saa er det en dyrebar Plet for at ligge tør. Elves reed meget godt og forstod sig fortreffelig paa at afrette og passe Heste. For hans Veddeløbere blev budt 250 til 300 Guineer. Hans Hunde anbragte han altid om Sommeren hos sine Forpagtere, hvor de bleve frit under holdte og bedre forede end hos ham selv, forresten vare de de bedste Jagthunde i hele Omegnen. - Han boede 14 Aar paa Stoke, besøgte ofte Newmaret; men veddede aldrig selv. Engang havde Lord Abingdon, som han ikke kiendte meget til, Lyst til at indgaae et Veddemaal paa 7000 Pd., som tegnede til at faae et heldigt Udfald, men han manglede Penge til at indlade sig derpaa. Uden han blev spurgt eller anmodet derom, tilbød Elves ham Pengene, hvorved han vandt Veddemaalet. Den Dag det skulde gaae for sig, red han med en Præst til New market, uden at de havde spiist Frokost. Præsten haabede at det skulde skee, naar han kom derhen; men Elves blev ved at ride til Kl. 4, da Præsten begyndte at blive utaalmodig; giør som jeg, sagde han, og nu rakte han ham et Stykke Pandekage, som han tog op af sin Vadsæk og som var 2 Maaneder gammel. Han spiste med stor Appetit deraf og andet fik de ikke at spise hele Dagen. Elves, som let kunde have tabt 7000 Pd. om Formiddagen, glædede sig om Aftenen inderlig over at have sparet tre Schilling. Han havde to uægte Sønner, som han vel holdt meget af: men han var ogsaa gierrig mod dem. Han vilde ikke lade dem lære noget; thi, sagde han, bringer man noget i Hovedet paa dem, saa bliver det det bedste Middel til at tømme deres Lommer. Han sagde engang til den ældste Søn, at han skulde gaae op af en Stige og tage noget Frugt ned, Stigen gled; han faldt ned og forslog sin Side; han gik nu den til en Barbeer og lod sig aarelade; derpaa skieldte Faderen ham ud og sagde, at han maatte herefter bellere spare sin Schilling og beholde sit Blod. Ved Sir Harrys Efterladenskab i Forbindelse med sin egen Formue og ved sin Gierrighed, vilde han være bleven umaadelig riig, haar han kun havde forstaaet at handle og speeulere med Klogskab; men han var en slet Regnemester, holdt ikke Bog over sine Jndtægter og Udgifter, stolede allene paa sin Hukommelse og blev ofte bedraget. Han laante store Summer ud til Personer, som han ikke kiendte, naar de kun lovede ham høie Renter og tabte Pengene, ogsaa lod han sig narre med Anviisninger paa Eiendomme i Amerika og paa forlorne Kapitaler. - Han gav aldrig noget til offentlige Indretninger, eller til Fattige, understottede aldrig Konster eller Videnskaber, men han lod sig ofte narre af Bedragere og Aventuriers. Naar man giorde ham en Present, saa kunde man let faae Penge til Laans af ham. Han nægtede sig alle alle Livets Beqvemmeligheder og Behageligheder. Han ville hellere lade sig regne igiennem indtil Skiorten, inden han vilde betale en Schilling for en Hyrevogn; hellere tørre Klæderne paa sig, end lægge Jld i Kakkelovnen for at tørre dem; han spiiste halvt forraadnede Ting, for at de ikke skulde gaae tilspilde. J flere Uger har han en Paryk, som han havde fundet paa Gaden og som maaskee en Tigger havde kastet fra sig. Han var forresten en overmaade tienstfærdig Mand, naar han kun ikke skulde give Penge ud. Han eiede mange Huse i London; men havde ofte Tab ved dem; da han nu ikke kunde faae dem leiede bort og nu ikke faae Leien betalt. Engang afbrændte et af hans Huse; Ulykken er ikke saa stor sagde han, jeg kunde ikke faae Pengene af Leieren og var Huset ikke brændt af, saa var jeg aldrig bleven ham qvit. Han boede altid, naar han var i London, i et af de Huse, hvori der vare ledige Værelser, og flyttede strax, saasnart han kunde faae dem leiede bort. Han gik slet og gammeldags klædt, vilde gierne bilde Folk ind at han var fattig; lod aldrig sine Skoe børste for at det ikke skulde slide paa dem. Han døde den 26de November 17895 blev 75 Aar gammel og fortsatte sin besynderlige Levemaade til det Sidste Gierrighed, siger Seneka, er den høieste Grad af Fattigdom. - Den er et Selvbedrag, en Uorden i Jndbildningskraften. Den Gierrige elsker kun Penge, fordi de kunne bruges til at faae alt, og han faaer intet. Jmedens han lever, lee alle af ham; og naar kommer i en anden Verden, maae han ærgre sig over sig selv.