Aalborg Stiftstidende, 1827-06-20
Efter 72 Dages Søfart fra London befandt vi os paa Rio de Janeiros Rhed. Saa mange som vi vare samlede vi os alle glade paa Dækket; stolt vajede det engelske Flag over vore Hoveder og alle Seil vare majestætisk opsvulmede. En Baad med otte indiske Roerknægte tilførte os to Lodser, for at føre vort Skib (Janus) til Byen. De overrakte os som Prøve af deres skjønne Land, kostelige Oranger, som vare os saa meget meere velkomne, som vi under de 72 Dages Søfart ikke havde nydt friske Frugter. Nu seilede vi fra den ene Bredde til den anden, ind i Bugtens snævre Indgang, stedse mod Byen til. Pragtfuld hensvandt Fieldet ved begge Bredder; vi saae nydelige Huse med venlige røde Tag, beliggende i de af mørkt Løvværk beskyggede Fordybninger, og ranke Cocospalmer skyde frem mellem Bjergene. Skibe seilede frem og tilbage. Smaa Øer som vi passerede forbi forsvandt. Herfra overskuer man en omfattende Deel af den store Bugt ved Rio. Det fjerne Blaa indfattes af høie Bjerge, hvoriblandt Orgel bjergene særdeles udmærke sig. Mange skjønne Øer ligge i denne, den nye Verdens skjønneste og sikreste Havn, hvis Jndgang forsvares paa begge Sider ved stærke Batterier. Her er man ligeoverfor Staden Rio de Janeiro eller egentlig St. Sebastian, som er bygget paa adskillige Høje umiddelbar ved Strandbredden, og som med sine Kirker og Klostre anlagte paa Høiene, yde et smukt Syn. Stadens Baggrund dannes af smukke grønne Bjerge som ere bedækkede af Skov; de forskjønne uendeligt Landskabet, hvis Forgrund er oplivet ved en Mængde Skibe tilhørende forskjellige Nationer. Her hersker muntert Liv og mangfoldig Virksomhed; Baade og Canoerk, seile frem og tilbage, og Nabo=Havnens Smaaskibe opfylde Rummet mellem de majestætiske europæiske Tredækkere. Neppe havde vort Skib kastet Anker, før vi vare omleirede af flere Baade; Soldater besatte strax Dækket; Told-Officiantere indfandt sig; en Sundheds-Commission undersøgte vor Helbredstilstand, og Officerer undersøgte vore Passer; endelig blev Skibet opfyldt af en Mængde Engelskmænd, som vilde høre Nyheder fra Fædrelandet. En behagelig Dag efter 72 Dages Fangeskab, men som dog ikke kunde undertrykke vor Længsel efter at komme i Land. Vor Jndbildningsskraft beskjeftigede sig med Fremtidens levende billeder, og dog kunde jeg ikke uden Jnteresse betragte de høie Master af det gode Skib, som havde ført os saa sikkert hertil fra fjerne Lande, efter saa mangehaande overstaaede Prøvelser. Den Reisende som foren lang Tid har fundet sit Hjem paa det umaalelige Hav, i en saadan kunstig Ark, føler en vis Taknemmelighed imod den, naar han skal forlade den, og den raae men tappre ) Fartøier af udhulede Træstammer eller af Barken af Træet, hos de Vilde. Sømand, som saalænge har været dens Støtte, ønsker den et hjerteligt Leopel, og Lykke til Fremtids Tog paa hiint usikre skuffende Element, hvilket han har offret sit Liv Processen imod Herr von Maubreuil for Politiretten i Paris. Navnet Manbrenil, siger et fransk Blad, vil gjenlyde flere end een Gang ved vore Domstole. Den kongelige Ret beskjeftigede sig med Appelation af Dommen der faldt i første Jnstants, som var: at den Anklagede der har udøvet Voldsomhed imod Herr von Tayllerand, skulde hensættes i Fængsel i fem Aar. Et betydeligt Antal Tilhørere havde indfunden sig. Et stort og pyntet Damepersonale tog Plads paa Bænke som vare hensatte til dem. Herr von Maubreuil føres frem af Gensdarmer. Hans Udseende har siden 1817 forandret sig meget. Lange Lidelser synes at have udtømt hans Krafter, hans Stemme er bleven svagere; men hans Holdning er beskeden, hans Physiognomie mildt og hans Blikke ingenlunde forstyrrede. Han er iført en meget anstændig sort Paaklædning med Æreslegionsbaandet i Knaphullet. Præsidenten. Retten har modtaget Deres Bønskrift paa Tryk, den er ikke underskrevet af Dem. v. Manbreuil. Den Kongl. Procureur har fremstillet mig som et Menneske, der er nedsjunket fra den Rang som Fødsel og Lykke har bestemt mig til; han har talt om et, en hæderværdig Familie tilhørende, Medlem, der efterat have været Soldat, seer sig nu paa Misdædernes Bænk. Men hvorfor er jeg nedsjunket fra denne Rang: Fordi det har behaget Herr v. Talleyrand at forfølge mig, og at forøge den uhørte Ulykke for hvilken min Familie blev et Offer, idet 22 af mine Slægtninge mistede Livet i Vende Krigen. Min vedholdende hengivenhed for den Bourbonske Sag, mine Adfærd som god Royalist er det, som have gjort mig ulykkelig. J April 1814, da Herr von Talleyrand, der vendte tilbage til Bourbonnerne, var bleven Præsident for den provisoriske Regjering, lod han mig kalde i sit Cabinet og opholdt mig der i 2 Timer. Han har lovet mig en Hertug Titel, en Rente af 200,000 Franker og en Generallieutenants-Post. Han har foreslaaet mig den skjændige Mission som nu er min Ulykke; han har, som hele Verden veed, da jeg har ladet det opslaae i Londons Gader, paalagt mig at lade snigmyrde Napoleon. Veltilfreds vilde jeg døe, hvis min Familie ikke var bleven opofret. Men der gaves befalinger, hvorover man aldrig har tilladt mig at afgive Forklaning. Derfor er jeg nedsjunken fra min Rang. Dog, nogle andre Personer betragte Gienstanden fra en anden Side, og i England og ellers i Udlandet lader man mig vederfares meere Ret. Jeg har anklaget Herr v. Tayllerand hos Kongressen i Vien, derfor har an forfulgt mig, ladet mig fordrive fra London, og forsøgt at give mig til Priis for Publicums Ringeagt. Hvorfor skulde ellers Herr van Tayllerand lade være med at svare mig? Hvorfor tier han til den Klage jeg har deponeret imod ham, Hvad vil man da jeg skal gjøre, saalænge man holder mig indspærret i Fangeskab iblandt Jndividuer som ere befængte med Utøi, og med hvilke jeg skal dele Kost, og sove paa samme Bræt. En af disse Uslinger som laae ved Siden af mig vil kunne sige Dem, at man har tilbudet mig Guld, naar jeg vil lade være at nævne en eller anden Person, eller naar jeg vil nævne den og den Person. Vogt Dem for at nævne Kongen eller og kun Herr von Vitrolles; nævn Andre, saa meget Devil; Partinanden vil drage Nytte deraf, og man vil vide at redde Dem ud af Fangeskabet, som man alt flere Gange har gjort. Her ere mine Papirer; jeg sover paa dem; jeg lægger dem under mit Hoved, af Frygt for at blive dem fraranet, jeg veed, at man vil borttage mine Papirer, og at man selv har forfalsket min Haandskrift. Jeg siger det ikke, for at gjøre Støi, men blot for at vise, at jeg er standhaftig i Faren. Jeg benægter, at man skulde have skudt mig over paa Herr von Talleyrand, og at en Cotteriet) skulde have forledet mig til min Fremfærd; jeg indlader mig ikke paa Rævestræger. (faire de mie-mac.) Hvad Herr Villele angaaer, saa maae man gjerne stene ham, om man vil, som den hellige Stephanus, eller spidde og stege ham, det er mig det samme, jeg bryder mig intet derom. Dette var det hvad jeg havde at sige, jeg har gjort Alt, hvad der staaer i en svag Dødeligs Magt. J 13 Aar har jeg fordret Retfærdighed; jeg fordrer Oplysning og kan ikke erholde den, jeg var nødt offentlig at insultere Herr von Tayllerand, for at faae Sandheden for en Dag. Min Families Ære er, ved den ulykkelige Mission, som blev mig tildeelt i 1814, bleven alt for meget compromitteret til, at de Herrer ikke skulde blive nødsagede til, at erklære sig. Jeg er ikke at frygte; jeg erulykkelig, er uden Brød. Men De vil ikke mangle paa Forsvarere; ikke paa Udflugter og Paaskud; det har aldrig manglet Dem paa sligt. Men denne Gang vil det i det mindste ikke gaae som med Tractaten af Amiens, som med Hertugen af Enghiems Fængsling i Ettenheim. Talleyrand vil ingen Courerer have i Beredskab, som han kan lade brække Halsen i Bjergene af Saverne. Præsidenten. Talen er her om de Vidner, De ønsker afhørte til Deres Fordeel, behag, ikke at overskride Grændserne for Spørgsmaalene. v. M. (med Hæftighed). Herr Præsident! Det er bleven mig paalagt, at udføre Mord og Rov. En saadan Mission, fortjener vel at fængsle Retfærdighedens Blikke. Man føre Ophavsmændene for Retten; man sætte da Armstole og Sophaer for dem, og om man vil, betrukne med Carmosin Fløiel - men lad dem kun komme. (Retten erklærer: at der ikke skal lægges nogen Hinder i Veien for nogen Forholdsregel, som kunde udbrede, Lys over disse Debatter. Derpaa tager Herr von Manbreuils Advocat, Her Pinnet Ordet, og siger.) e) Selskabelig Sammenkomst, Morskabskreds, Klub. "Det er vitterligt, at Herr von Maubreuils Hensigt ikke har været, at mishandle en høi Person, men blot at insultere ham ved en høitidelig Leilighed, for at tilveiebringe en Forklaring, der kunde sætte ham istand til at bevise, at han paa en skrækkelig Maade havde at beklage sig over denne Mand. Hans indstændigste Bøn har ikke kunne udvirke denne Forklaring. Han maatte ønske den. Det gjaldt hans Formue, og hvad der er endnu mere, hans og Families Ære. Han har lagt for Dagen, at han ikke har kunnet udfinde noget andet Middel, til at opnaae dette Øjemed, end at forvolde hiint Optrin. Herr von Maubreuil har erholdt en Mission, men aldrig saasnart havde han skuffet hine Committenters Forventning, førend han saae sig indviklet i utallige Undersøgelser. Alting blev gjort for at forhindre Paakiendelse. Paa Ministerens befaling blev han dengang frikjendt. Naturligviis troede han nu, herefter at være fri for al Tiltale, da han ikke troede at kunne dømmes to Gange for een Sag. Med et, saa bliver han tiltalt paa ny for den selvsamme Sag. Det lykkes ham at undvige; han flygter til Belgien. Der bliver han uden videre Rets befaling atter hæftet, slæbt fra By til By, og undgaaer som ved et Vidunder, Erilets og Fangeskabets Pinsler. Da han vender tilbage til Frankrig, bliver han, efter befaling af Napoleons Generalprocureur, atter bragt paa Fangelisten. "Saadanne Begivenheder kunne da vel kaldes overordentlige, da de træde ud af den almindelige Regel Et hemmelighedsfuldt Sløer, som er værdt at løfte, hviler herover. Retfærdigheden har endnu ikke kunnet gjøre det med Sagkundskab. Det er derfor deres Pligt, som dens Jnteresse, at tillade, at disse Begivenheder opklares, og selv at lette Midlerne dertil; thi naar det første Led i Lænken af Herr von Maubreuils Ulykker og Lidelser er fæstet til en langt bortfjernet Tidspunkt, saa er det sidste hæftet til vor Tid. Hans Formue - han har tabt den; hans Ære - den er bleven ham berøvet: hans physiske Existenz - uhørte Pinsler have reduceret den til det Yderste. Tager jeg alt det Foregaaende i Betragtning, saa kommer jeg paa en Række af Jdeer hvoraf ikke een er mig begribelig. Forgiæves anstrænger jeg mig, for at bringe dem i Forbindelse med Moralens Fundamental-Grundsætninger. Herr von M. har havt at kjempe med saamange Lidelser, og befinder sig i en saadan Stilling, at han synes ganske at være tilbageholdt fra al Adgang til de Pligters Udøvelse som paaligger den øvrige Menneskehed. Jeg undres ikke over den Excesse til hvilken han har overladt sig. Fra det Øjeblik af han erholdt hiin Mission, har man trykket Ulyksalighedens Segl paa hans Pande. Siden den Tid har hans Tilværelse været en Kjede af Forfølgelser; disse have svækket ethvert Forsvar, og hemmet selv Rettens Gang; og naar nu denne Ulykkelige, efterat have tabt sin Formue, sit Rygte, seer paa dem, som fra Agtelsens og Lykkens Tinde have styrtet ham i en Afgrund af Lidelser, naar han seer, at al Ære og selskabelig Udmærkelse bliver hans Modstandere tildeelt - skulde man da vel undres over et Udbrud af Voldsomhed, over et Vredens Anfald fra hans Side? O, mine Herrer, nedbøiet af uophørlige Ulykker, et uhørt levende Beviis paa Forfølgelse, er han en værdigere Gienstand for Tribunalets Medlidenhed end for dets Strænghed. (General=Advocaten, Herr Tarbe, erklærer, at Forsvarerens Tale var gaaet ud paa, Grunden til Processen og at han ikke vilde følge ham; og om end den ufornuftige Forudsætning inddrømmedes, at et Mordanslaa imod Bonaparte, var ham overdraget, hvad Forbindelse stod det da vel i, med hvad der var passeret i Begyndelsen af Aaret? Han (Herr Tarbs) forlader sig derfor ganske paa Rettens Skarpsindighed.)