Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1778-12-04
Erfarer man det ikke ogsaa hos Børn og Ungdom, Giver man behørigen Agt paa, hvordanne Drifter der yttre sig hos Børn, fra det første de begynde at skiønne: saa bliver man fuldkommeligen nok overtydet om, hvor meget det menneskelige Hierte er af Naturen befængt med Synds og det Ondes Vanart og Ukrud. Men fremspirer der, iblandt den megen Klinte, da slet ingen Hvede, Viser der sig slet ingen Spire f. E. af Hengivenhed, Gienkiærlighed og Erkiendtlighed for Velgiort; eller af Medynksomhed, Hielpevillighed og Velvillighed; eller af Agt for Sandhed, og billighed, eller deslige, Kiendes saa ikke Tegn dog til nogen god Drift hos Menneskeer af Naturen, Eller skulde man, fordi man ikke haver kundet anstille saadan Jagttagelse, uden hos vore Børn, der i den spædeste Alder ere blevne deelagtiggjorde i Daabens Naade, ville udleede det alene derfra: meener man da vel alvorligen, at det skulde være gandske anderledes med Anabaptisternes eller Qvæker nes Børn, eller dog med Muhammedanernes Børn, eller Chinesernes, eller andre deslige hedenske Folkes Børn? – Eller er da den Erfaring derom at nægte hvilken Paulus forhen haver bevidnet for os; eller haver det ikke været, og er det ikke, ved Erfaring saaledes at befinde, som han haver vidnet? Hine Hedninger, som Paulus haver talt om, maa have befundet det saaledes, som Apostelen haver sagt om dem, at Lovens Gierning var skreven i deres Hierter; det er at sige, de maa have funden nogen god Drift hos dem selv, og hos andre, som da ustridigen haver været af Naturen; eftersom adskillige af deres Viise have vidst saa vel at tale om, at Naturen selv forbinder og tilskynder til allehaande Dyd, og til det Gode; som ei kan være nogen ubekiendt, der ikkun haver mindste Læsning i nogle af de beste af deres Skrifter. Det maa have været saa med dem, at de have været dem selv en Lov; det er at sige: der maa have befundet sig nogen god Drift hos dem af Naturen; efterdi dog saa mange af dem have, af Naturen, som Apostelen siger og dem, gjort Lovens Gierninger, øvet Dyd og skyet Laster, og have gjort det endogsaa i udmærket Grad; som af historiske Efterretninger med fuld Vished vides. Man maa bruge hvilke Vendninger man vil, for at ansværte, eller degradere Hedningernes Dyder; Dyder have de dog været, skiønt ei saa reene, saa fuldkomne, saa himmelske Dyder, som Guds Ord lærer og byder. Det var at ønske, at Dyd hos ret mange Christne maatte skinne i saadan Mængde og Glands, saadan Reenhed og Styrke, at Hedningernes Dyder maatte sees ret fordunklede derimod. Og som med hine ældere Tiiders Hedninger, men det ikke skulle verne sesaa med de nyere Tiiders Uchristine, jeg meener udøbte Uchristne. Men 4) skulde hin Sætning, skiønt den sees at stride imod Rom. 2, 14. 15. dog ikke synes i andre Skriftens reene og klare Udsigender at være klarligen og fuldkommeligen nok grundet? – Dertil svares overhovedet, at aldrig kan den findes saa klarligen at være grundet i noget andet Skriftsted, som den klarligen nægtes og bestrides Rom. 2,14. 15, og desforuden er baade stridende imod menneskelig Følelse og Erfaring, og tillige sig selv modsigende. Der staaer dog ingensteds i Skriften ligefrem, der er ikke mindste god Drift hos et Menneske af Naturen. J Skriften forestilles den syndige Urigtighed og Vanart, som er naturlig hos Mennesker, og den beskrives med stærke, og tillige sandselige eller figurlige Udtryk, fordi den er overmaade stor, og fordi det gielder om, at ogsaa de, som ikke kunne tænke med nøieste Præcision, maa kiende den som saare stor. Men Meeningen af saadanne Udtryk maa aldrig udstrækkes lige indtil Urimelighed eller aabenbar Usandhed. Paulus beskriver sin Tids Hedningers moralske Tilstand saaledes: de ere opfyldte med al Uretfærdighed, Horerie, Skalkhed, Gierrighed, Ondskab; fulde af At vind, Mord, Trette, Sviig, ond Vane, Rom. 1,29. Vil man nu blive hængende i de tropiske Udtryk: opfyldte med, fulde af, saa maatte man meene, videre at kunne slutte: altsaa var der ikke Rum i dem eller hos dem til noget andet, end de berørte Stykker, altsaa kan der ikke have været mindste god Drift hos dem, de kan ikke have gjort mindste gode Gierning, øvet mindste Dyd. Dog, disse samme Hedninger er det, om hvilke den samme Apostel kort derpaa Cap. 2, 14. 15, siger: de giøre af Naturen Lovens Gierninger a.; de vise Lovens Gierning skreven i deres Hierter a. Hint første Udsigende maa altsaa ikke forstaaes og forklares anderledes, end at der lades Rum for det andet. - Men hvad sige nu de Skriftsteder, som man i denne Henseende pleier at beraabe sig paa – Snarest maatte hin overdrevne Sætning synes at finde fuldt Medhold i hvad der 1 Mos. 6, 5, siges: Hær ren saae, at Mennesken Ondskab var stor paa Jorden, og at hans Hiertes Tankers Paasund var ikkun ond hver Dag. Men her tales ikke egentligen om Menneskers almindelige naturlige Urigtighed og Vanart, men om den Sædernes Fordervelse især, til hvilken det var kommen med det menneskelige Kiøn for Syndflyden. Samme var nu udsprungen af den naturlige Vanart hos Mennesker men til den Grad kommer det dog ikke altid eller nødvendigen. Vanarten er ikke af Naturen saa stor, som den bliver hos mange; den voxer, ligesom hver anden Art, ved Øvelse og sammenløbende Omstændigheder. Det er gandske vel overeensstemmende med Skriften at sige, at Sædernes Fordervelse hos den første Verdens Slægter haver været større, end den siden haver været, eller nogensinde bliver. Men endda er der i ikkun ond vel en liden, men i menneskelig Talle i Almindelighed, og i ethvert Sprog, brugelig Hyperbole; ligesom naar der f. E. siges om nogen: nihil cogitat, nisi de ventre. - Egentligere handler om den naturlige Vanart hos Mennesker 1 Mos. 8,23. Menneskens Hiertes Tanke er ond af hans Ungdom. Men en Tanker kan være meget onde, uden at derfor ikke mindste gode Drift skulde være hos ham. - Man beraaber sig paa Job 14, 4, hvo vil give en reen af en ureen, ikke een. Men, uden nu at tale om, hvor forsigtigen eller uforsigtigen man handler, i at anføre Ord, der legges Job i Munden, ligefrem som guddommelige Udsigender, saa er her igien at sige, at en kan være meget ureen, uden at derfor kan siges, at der ikke er mindste reene, Plet paa ham. - Ps. 51, 7, heder det: see, jeg er fød i Misgierning, og min Moder haver undfanget mig i Synd. Men naar man i Henseende til dette Skriftsted, ogsaa tilstaaer alt, hvad der kan tilstaaes, saa siges der dog ikkun, at Menneskeer fødes med syndig Art eller Vanart; men ikke, hvor vidt det dermed gaaer, eller ei. - Ligesaa Joh. 3, 6. hvad som er født af Kiødet, er Kiød. Der bestemmes Arten, men intet i Henseende til Graderne. Der siges ikke, at hvo der haver Kiød, eller maa siges at være Kiød, hos den er der ikke mindste gode Drift. -- Rom. 8, 7, heder det: Kiødets Sands er Fiend Cabimod Gud; thi den er ikke Guds Lov underdanig, ei heller kan den det være. Men for det første maa dette ikke forstaaes anderledes, end at det dog maa blive sandt, hvad Apostelen Cap. 2, 14. 15, haver sagt. Dernæst forstaaes ved Kiød, ikke den heele menneskelige Natur, men ikkun den dyriske Deel deraf. Af Naturen er Kiødet stærkt, vil raade og have Overhaand; det er Van arten og Urigtigheden; men vi ere dog ikke af Naturen lutter Kiød. - Heraf fatter ogsaa enhver, hvad i Henseende til Rom. 7, 18, jeg veed at i mig, det er i mit Kiød, boer intet Godt, er at sige. Hvad som udtrykkeligen indskrænkes til Kiøbet, maa ikke udstrækkes til Mennesket heele Natur. - Eph. 2, 1. 5. Col. 2, 13, siges om dem, der vare blevne omvendte til Christendommen, at de i deres forrige hedenske Tilstand havde været døde i Synder og Overtrædelser; hvormed man tænker at skulle være meent, at der hos dem i samme tilstand ikke havde været meere af god Drift og Kraft, end der er af naturligt Liv og Bevægelse hos den Døde. Men a, tales her heller ikke umiddelbarligen og ligefrem om, hvordan Mennesker blot af Naturen i Almindelighed ere artede og beskafne; men om den Tilstand, hvori Epheserne og Colossenserne, som voxne, og i Hedenskabet opdragne, Hedninger befandt sig, førend de bleve Christne. Nu er det mueligt, og det skeer desværre dagligen, at Menneskeer med Alderen blive værre, end de just ere af Naturen, og at mangen god Art og Drift, som er af Naturen hos dem, døves og undertrykkes. b, Døde er her et tropiskt eller figurligt Udtryk, og det kommer an paa, hvorvidt det der liggende tertium comparationis maa udstrækkes. Nu er det bekiendt og almindeligt nok i menneskeligt Sprog og Tale, at man bruger den Tropum, at sige om en, der er dorsk, svag og afmægtig, at han er død af sig; uden at man dermed vil sige at der hos saadan en findes aldeles intet af den Drift og Kraft, som man haver Hensigt paa. Det maa vel ikke om hine Epheser og Colossenser forstaaes anderledes, at de have de været døde i Synder og Overtrædelser, end at dog ogsaa dem i saadan deres Tilstand haver tilkommet, hvad Apostelen Rom. 2, 14. 15. tillegger Hedninger i Almindelighed. Om de Omvendte og Jgienfødde heder det, Rom. 6, 2, at de ere døde fra Synden; men dermed vil ikke siges, at der ikke meere hos dem skulde befindes mindste ond Drift. Jkke at tale om, at der ere de, der tage døde paa disse Steder, efter en anden Tropus, for dødskyldige, eller for vederstyggelige, eller for saa fordybede i Synd og Overtrædelser, at intet Haab syntes at være til deres Tilrettebringelse. 5) Som det ikke er Skriftens Lære, saa er det heller ikke den ausburgske Confessions. I Apologien forklare Confessores selv, at de i Confessionens 1 Art. ikke havde foretaget sig nøie og fuldstændigen at forklare den Lære om Arvesynden. Reprehendunt, heder det, definitionem peccati originalis, qvam nos obiter recitavimus; - simplici animo obiter recensere voluimus illa, qvæ peccatum origin complectitur. Efter den tydske Confession heder det rigtig nok i den 2 Art., som vi have det i det Danske at alle Mennesker, som naturlig fødes efter "Adams Fald, blive undfangne og fødde i Synden, det er, de alle af Moders Liv ere fulde af ond Lyst og Tilbøimelighed, og kan ikke af Naturen have nogen sand Gudsfrygt, ei heller sand Troe til Gud, I den latinske derimod, som er i det mindste af lige Autoritet med den tydske, heder det ikkun post lapsum Ade ommes homines, secundum naturam propagati, nascuntur cum peccato, hos eft, fine metu Dei, sine siducia erga Deum, &cum concupiscentia. Hvad som nu saaledes den latinske Confession siger, er ikke nær det samme, som at sige, at der er ikke mindste god Drift hos et Menneske af Naturen. En heller siger den tydske Confession det. Den Tropus, som der bruges, fulde af ond Lyst og Tilbøielighed, maa ei tages i strængere Meening, end oventil er viist, at den samme maa tages hos Apostelen Paulum Rom. 1, 29 ; og til at kunne af Naturen have det, som Confessores ville have forstaaet ved sand Gudsfrayt, sand Guds Kiærlighed, og sand Troe til Gud, hører meget meere, end at have nogen god Drift af Naturen; meere, end hvad der, efter Pauls saa ofte anførste Vidnesbyrd, tilkommer ogsaa Hedninger. Meget meere modsiges hiin falske og overdrevne Foregivende klarligen nok, ikke alene ved hvad Confessores i Apologien over Confessionens 2 Art. sige: philosophi cam sev civilem justitiom &nos fatemur ration subjectamesse, & aliqvo modo in potestate nostra; men ogsaa ved hvad der læres i Confessionen selv, Art. 18, og i Apologien derover. J Overeesstemmelse dermed er, hvad Theeologi almindeligen lære, at Mennesket haver af Naturen frie Villie, liberum arbitrium, i de Ting, som høre, som det kaldes, til hemisphærium inferius, men ikke i dem, som høre til bemisphærium superius. Hvad ved begge disse Deele forstaaes, finder man hos Theologis, hos nogle mindre, hos andre meere rigtig bestemt. Men, ogsaa efter den mindst rigtige Bestemmelse deraf, imodsiges derved den her bestridde Sætning.