Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1827-10-25
56 Aargang. No. 156. Fyens a. Stifts. Kongelig allene privilegerede. Adresse-Avis og 7. Avertissementstidende. Forsendes med Brevposten, overalt i de Danske Stater. Redigeres, trykkes og forlægges af Udgiveren Søren Hempel i Odense. Torsdagen den 25 October 1827. Udentvivl vil det være de ærede Subskribentere, som allerede have eller fremdeles maatte tegne sig for den anmeldte Nytaarsgave Constant og Elvire eller Sandhed og Phantasie af Heinrich v. Buchwaldt kjært at see en liden Prøve paa, hvad Man kan love sig af dette nye Produkt fra den af sine Erindringers allerede saa hæderlig bekjendte, genialske Forfatter. I dette Haab optages her følgende i Tidsskriftet Ossian meddeelte Jndledning til en Fortælling. Constant vil jeg kalde den ædle Yngling, hvis livsglade Smiil kun svæver i troe Minders klare Speil, og hvis ømme skyldfrie Hjerte, i Livets Vaar, vel ei fortjente at briste. . . ei fortjente? – ak, hvad kjende vi til Himlens Love, og hvad er menneskelig Jndsigt, imod et alviist Forsyns ufeilbare Villie, Fortjener det nyfødte Barn at bære Faderens Brøde i uskyldige Aarer, fortjener den blomstrende, den seirende Dyd at falde i Lastens Vold, fortjener Vellyst Palladser, og Overdaadighed Throner, Ørkesløshed Brød, Flid Hunger, Smiger Løn, Frimodighed Lænker, – Vort Øie maa jo være vant til Fryd og Pragts, Nød og Kummers sælsomme Fordeling; og vor Fornuft bør vel - Men naar Jordens indlysende Orden beundres, naar Himlens soleklare Retfærdighed lovsynges; saa tør vel, selv en Christen spørge, hvortil den blinde Roes, som beskæmmer Fornuften, uden at trøste Hjertet, og vel neppe hædrer hvad der vel ikke med Ordbram kan hædres –Med Tillid til ubegribelig Retfærdighed i Evighedens uforklarlige Orden; med Mistillid til vor høitprisede Fornufts formastelige Domme, fristes vi ei til, at holde Jorden for onde Aanders Legeplads og Engles Jammerdal; men fristes kunne vi til, at sammenligne fornuftstridige, Talere med snedige Hofmænd, der ved Smiger og Løgn, beile om deres Herres Gunst og Naade. Samvittigheden er Dommer over vore Lidelser, og dens Braad udpeger de selvforskyldte. Vel os, naar den ei træffer det lidende Hjerte; men vee os, naar vi derfor forglem me, at den Algode ikke hensigtsløs kan tilveie sin umyndige Børn Lidelser eller Sorger, som maaskee kun ere Prøvelser, Formaninger eller Varsler. Neppe i tiende 1 Aar fatter Barnet, at Moderen hæver Riset til dets Vel, te hvi skulde da en Menneskealder være tilstrækkelig til at for g klare et almægtigt Scepters Styrelse?. . Om end den utrættelige Grandsker i Støvet skimter Spor af Naturens H. Hjul, ei viser han os Reisens Maal. - Om end det skærpede Øie beregner Himmellegemers Gang, ei siger det os hvorfor Kloders Tømme veier mindre i Almagtens Haand, end et Barns Ledebaand i Ammens. Og dog, dog prale vi af vor Viisdom! Ogsaa jeg gik i Skole, for at lære: at Gud kan Alt, fordi Gud er almægtig; at Solen lyser, fordi Solen er et 3 lysende Legeme; at Græsset groer, fordi Jorden kan frembringe Græs, o. s. v. o. s. v. Takket være den nøisomme Logik, for at have lært mig at slutte: at Mennesket vaaser, i fordi Menneskets Kundskab er Vaas. Dette mine Frihaandsstudiers Resultat agter jeg ingen i lunde at paatrænge nøisomme Discipler; og gjerne under jeg Enhver Uleiligheden, at søge meere Lys i Metaphysikens Folianter, end jeg i en Mosebog kan finde. Kun vil jeg ønske, at Jngen maa blive svimmel, og ikke fra Philosophiens Høisæde, den stakkels Fornufts dristige Vinger uagtet, med samt trøstesløse Systemmer, maa styrte - ja, Vorherre maa vide, hvor sligt Støv kan falde hen. . Ønske vil jeg ogsaa, at hver en taknemmelig, skjøndt letsindig Christen, ved Glædens Bæger og i Sandsers Ruus, saa ydmygeligen som ved Kummers Taarekilde, maatte paa mindes sine Mangler, af Hjertets Længsel, eller Sjælens snart bange, snart trøstrige Ahnelser. Slig Fremtidspoesie er maaskee det Sandeste, vi eie. Noget vel alvorlig vil Man maaskee finde denne Jndledning til en lille Historie, som kun handler om ulykkelig Kjerlighed: Bagatelle, som Verdensmanden bespotter og den Vise beleer. Men der gives endnu Adamsbørn, som hverken ere Verdensmænd eller Vise, og som kun eie et Hjerte, paa hvis Lod deres timelige Lyksalighed eller Fortvivlelse beroer. Naar nu et saadant Adamsbarn, blandt utallige Lodder, i al Uskyldighed trækker det sorteste, og naar nu hans eneste Hjerte derover eenfoldigviis brister, kunde man da ikke falde paa at spørge; hvorfor maatte han netop trække det sorteste Lod, hvorfor maatte hans Hjerte briste, Slige Spørgsmaal kunne jo lede til allehaande Tanker, af hvilke ogsaa et Par ere faldne i min Pen Om uvilkaarlig og ulykkelig, om haabløs men trofasKjærlighed vil jeg fortælle, og finder, under en uheldsvanger Stjerne, et sjeldent Mynster paa Bestandighed i forhauses kun, mine Læsere, men med Maade. - i en Mars, Apollo og Plutus (Fablens Guders ) udmærkede Yndling. Bestandighed (som Dyd eller Last, efter Omstændighederne) kan findes i alle Stænder; og er Man end, af gammel Vane, tilbøielig til at forene visse moralske Begreber, med visse Klæder, saa vil Man dog vel, til denne upaalidelige Fordeling, indrømme nogle Undtagelser. Jeg, for min Deel, kan ikke ret fatte, at en Hjelm stempler Mod, eller en Dolman Letsind; en Psalmebog Gudsfrygt, eller en Portefenille Statsklogskab. Tænke kan jeg mig Dosmere med Doctorhuer, og Drukkenbolte i Pibekraver; Riddere bag Kakkelovne, og Skrædere i Felten. Derfor ligger, jeg gjerne under en Stjerne saavelsom under et Slør, for at see til, om Pynten er forsvarlig Udmærkelse, eller bloMaske for maaskee et ormstukket Hjerte eller et fordægtigt Ansigt; Man har jo seet saa galt for, har jeg hørt sige. Rigtignok ligger i enhver Sminke Jndbydelse til at holde sig til den, uden at bekymre sig om hvad den skjuler; og Daarlighed kan det vel være, ikke at ville lade sig forblinde, naar lidt Sand i Øinene gjør godt. Derimod er der, ved impertinent Sandhedskjærlighed, vel sjelden at vinde, og ofte at tabe. Dog, hver sin Natur, og da Sandhedskjærlighed nu engang hører til min, saa søger jeg i den haandgribelige Verden lidt Erstatning for hvad jeg i en høiere Sphære maa savne. Leder end denne Søgen til mangen en sælsom og uvelkommen Opdagelse, saa lærer den os dog ogsaa, at ære og beklage mangen en Gjenstand for almindelig Ringeagt. Dog, saa haarde Sandheder behøve her vel ikke at udvikles, for, med nogen Sandsynlighed, under en seierrig Kaabe, at torde belyse en Amors dybt nedbøiede Slave.