Aarhuus Stifts-Tidende, 1813-08-21
I Kiøbenhavns N. Skilderie læses en varm patriotisk Opfordring til hver Danneborger og Sølvets Aflevering til vor nu nattenale Bank. Jblandt de Grunde, Forfatteren lægger sine Medborgere paa Hiertet, beder han dem betænke, at de kun berøve Staten sin Kraft og Marv, ved at gjemme og tilbageholde det Metal, hvis Sum giør Landet fattigt, uden at giøre dem rige. "En da nogensinde Roden bleven stærkere, fordi den nægtede Stammen sine Safter, Er nogensinde Moderen bleven karskere, fordi hun nægtede den Diende sin Melk, Troer ikke, at J have betrygger eder, fordi J gjemme Sølv paa eders Kistebunde. J kunne umulig vedblive at være rige, naar Staten med hver Dag bliver fattigere. naar Roden af Træet hentæres, nytter det kun lidet at enkelte Grene endnu ere grønne. Gaaer Stammen ud, saa visne ogsaa de grønne Grene. Naar det brænder i første Stokværk, søger man forgieves Redning paa Loftet. Tidlig eller sildig maa J dog fremmed det, kun med den Forskiel, at det siden hverken vil gavne synderlig eder selv eller den Stat, som det i dette Øieblik kan redde. I ere i eders Jndbildning rige, naar J have den mindste Smule af disse Metaller liggende. Glemmer ikke, at eders virkelige Fattigdom voxer med eders indbildte Rigdom. Caius har 500 Specier liggende; deres Nominalværd er stor, men deres indvortes Værd bliver evig den samme - 500 Specier. Hvad venter Caius nu egentlig at udrette med disse, Stige de i Nominalværd, saa stige tillige alle Fornødenheder, og naae tilsidst Sølvets Kours. - Det er vor egen Blindhed, som er vor værste Fiende. J det Øieblik vi ville ophøre et være indbildt tige, ophøre vi et være virkelig Fattige. I dette Øieblik hedder det: mange kunne hielpe Een, men En kan ikke hielpt mange. Denne Ene er Staten, disse mange ere J. Det er endelig Tid, at J føle og indsee eders egen Tarv. Længe nok have vi arbeidet i mod hinanden; lader os engang for Alvor arbeide for hinanden. Vi have hidtil hørt tale og skrive og synge nok og Fædrenelandskierlighed; lader os nu endelig engang i Gierningen vise den. Op altsaa, J Dannemænd og Danne qvinder, som mene det redelig med eder selv, med eders Medborgere, med heele Staten - op, og nedlægger det Guld og Sølv, der i eders Hænder er en død Masse, som et sandt Dannefæ, paa Fædrenelandets store Nationalalter. Her er alt at vinde og intet at tabe, Bliver Krigen, som Gud forbyde, endnu flere Aar ved. hvad nytter eder da eders Guldsmykker og Sølvkar, Hvo af eder gider vel prunke med tom Glimmer, naar hele Landet er netsiunket i Sorg? – Jngen er saa taabelig at besætte sin Sørgekjortel med Guldbræmmer. Faae vi Fred, hvor let ville J da ikke ved fornyet Handel og Skibsfart, ved atter fremblomstrende Vilstand, i alle Næringsgrene see eder istand til at anskaffe eder Guldsmykker og Sølvkar, langt kosteligere og skiønnere, end de J have ofret eders Fædrenelands Tarv og eders Konges Hæder, Hvad danske Qvinder gjorde for Aarhundreder siden og i uoplyste Tider, det vil danske Mænd heller ikke aflade at giøre nu. Agtede hine ikke deres bedste Smykker for gode til at løse deres Konge fra Fængsel, saa ville heller ikke J agte eders overflødige Sølvkar for gode til at hielpe eders Fødeland i Trængslens Dage. Det Guld og Sølv, J saaledes frembære som fædrenelandske Offere, bliver eders og eders Børns Eiendom. Det sættes under eders Forvaltning og Bestyrelse. Det Metel, som J ellers i Tiden af Blusset over eders Mangel paa Borgersind maae undrage eders Medborgeres Ansyn, kunne J nu forvandle til et frugtbringende Liggendes. Danske Mænd og Qvinder, endnu er det Tid. Endnu staar det til eder, ved forenede Anstrængelser at statte Statens siunkne Kræfter. Held eder, hvis eders Børn engang maatte kunne sige: Det var vore Fædre, som vort Danmark har at takke for sin Frelse!