Corsaren, 1843-07-14
Preussiske Tilstande. Paa en Tid som denne, da Striden for den constitutionelle Frihed gaaer gjennem Verden, vil nærværende Artikel, der indeholder Underretninger fra en Stat, hvor denne Frihed endnu heftigt bestrides, og som har været indrykket i det fortrinlige svenske Blad, "Gotheborgs Handels- og Søfartstidning", sikkert ikke være uden Jnteresse for vore Læsere, især da den giver en klar Oversigt over de væsenligste Begivenheder, der ere foregaaede i denne Stat. At Grundlaget for denne constitutionelle Frihed overalt og fremfor Alt søges i Pressens Frihed, er naturligt; man bor derfor ikke tabe de Kampe af Sigte, som føres for denne af Landstænderne i flere Provindser af Preussen, og som især i den senere Tid have begyndt at blive meget alvorlige. Modstanden derimod en dog ikke mindre alvorlig, og selv Mænd med Jndsigt og god Villie optræde derimod, forledede af de sammenlignelsesviis ubetydelige og ubehagelige Følger, som Trykkefriheden nu og da synes at have, idet de oversee dens uberegnelige Velgjerninger. Udgaaende fra denne skjæve Synsmaade paastaae de, at ingen velordnet Regering kan bestaae sammen med en uindskrænket Trykkefrihed. Have da Nordamerika, Norge, og vi vove at sige det, ogsaa Sverrig, ikke temmelig velordnede, om maaskee ogsaa i flere Henseender mangelfulde Regeringer? Og i alle disse Lande kan jo Alt offenliggjøres uden foregaaende Censur, skjøndt man naturligviis maa svare for hvad man lader trykke, ligesaavel som man maa svare for hvad man siger og skriver. Og kun saaledes kan sand Trykkefrihed forstaaes. At kunne trykke Alt hvad man behager uden Ansvar, vilde ikke være Trykkefrihed, men Trykketyranni, og Tyranni maa ikke finde Sted i hvilkensomhelst Branche af en velorganiseret Stat; det er jo netop denne, en sand Trykkefrihed vil modarbeide. Det kan ogsaa kun have været dette Ansvar, som Franklin mente med "Stokkens Frihed" ved Siden af Pressens Frihed; men ikke en Indskrænkning ved Censur, endnu mindre ved Vold. Og Pressens Modstandere maae sige hvad de ville, saa paastaae vi, at den, naar den er saaledes ordnet, selv retter sine Misbrug; thi foruden den juridiske Satisfaction, en Forurettet ifølge Loven kan erholde, staaer ham ogsaa Pressen aaben til Forsvar i de Tilfælde, da Fornærmeren ikke kan rammes af Loven; og vil man heller ikke benytte denne Udvei, eller forsmaaer man den, saa behøver dog den Redelige Jntet at frygte af Pressens Misbrug; hans Gjerninger ville med Tiden gjendrive ethvert uretfærdigt Angreb. Men hvilken Støtte, hvilken Beskyttelse yder ikke den frie Presse for den forfulgte Uskyld, den undertrykte Dyd, den krænkede Retfærdighed! hvilket Bolværk mod Magtens Misbrug! thi deri bestaaer netop dens største Nytte, at den øieblikkeligen afslører, Sligt; underfastes den Tvang, da vil Magten derimod af alle Kræfter modarbeide slige Opdagelser. Det er derfor falskt raisonneret, hvis man med Nogle paastaaer, at en indskrænket Presse ikke skader Oplysningen; thi, siger man, store, almindeligt velgiørende Sandheder bane sig desuagtet Vei til Menneskeheden. Det kan vel være muligt, skjøndt det altid skeer senere, end naar Pressen er fri; men personlige Uretfærdigheder, Undertrykkelser og Vold kunne desto sikkrere skalte og valte i Mørket, hvor Pressens Lys ikke belyser dem, og maaskee efterhaanden undergrave Samfundet, saa at det engang ved det mindste Stød styrter sammen som ved et Jordskjælv, og den undertrykte Harme udbryder, ødelæggende i Jld og Luer. Thi netop denne Tvang, der ikke alene rammede Pressen, men Alt i Frankrig, forinden Revolutionen, og under hvis Slør de meest uhørte private og offenlige Misbrug fandt Sted, netop denne Tvang var det, som voldte den franske Revolutions Udskeielser, da Almeenaanden skaffede sig Luft. Men ikke var det Pressen, der fremkaldte Misbrugene; nei, dens daværende Misbrug, var kun en Følge af dens forhenværende Fængsling. Desuden har man længe iforveien, førend man tænkte paa Pressen eller Trykkefriheden, seet langt større Afskyeligheder, f. Ex. de utallige Oprør og Keisermord i Rom, den ficilianske Vesper, Guelsernes og Giebellinernes Kampe, Striden mellem den røde og hvide Rose, Cromwells Jernregimente o. s. v., hvilket Alt for en stor Deel kun frembragtes ved Modtryk mod de Stores Undertrykkelser. Lader man derimod Trykkefriheden, uhindret tjene til Organ for hver Enkelts og det Offenliges Mening, saa bortdunster hurtig hver Giftstof, som ellers vilde samle sig, for engang at frembryde paa en ødelæggende Maade, og kun det Gode, det Sande, det Oplysende vil udbrede sig, ligesom Sjælens Livsluft, velgjørende omkring i Verden. Og saaledes bliver Pressens Frihed ikke alene en Velsignelse for hver Privat saavelsom for Folket i det Hele taget, men ogsaa for Regeringerne; med eet Ord: den bliver Sikkerhedsventilen paa Samfundets Dampmaskine, som regulerer dens Gang og lader den Damp udslippe, som ellers tidlig eller seent vilde sprænge den. Hvad der er skeet i Preussen til Pressens, tilsyneladende Lettelse, nemlig at et Værk over 20 Ark stort kan udgives uden foregaaende Censur, er derfor kun et tilsyneladende Valliativ, helst da disse Værker forinden deres Udgivelse skulle billiges af Politiet, et Slags Censur, der som oftest turde blive meere trykkende end den forhenværende, fordi den deels udøves af for Størstedelen mere udannede Folk, deels skeer først efterat alle Omkostninger ere bestredne, hvilket, dersom Værkets Salg ikke tillades, vil foraarsage betydelige Tab, medens man forhen, idetmindste iforveien, vidste, om Manuskriptet kunde trykkes eller ei, hvorvel det har truffet sig, at Censuren har tilladt Udgivelsen af et Værk, som Ministeriet efter sammes Trykning har forbudt. Saadanne Forholdsregler ere jo i Sandhed meget opmuntrende for Literaturen! - Dog nok herom. Det Sælsomme ved Trykkefriheden i Preussen samt det Absurde i deres Anskuelser, som ville forsvare den, ligger altfor klart for Dagen, til at det videre behøves at godtgjøres, og dette indsee ogsaa Landstænderne paa mange Steder, i Særdeleshed i Posen, Gammelpreussen og Schlesien. Vi ville derfor gaae over til en anden mørk Side af det Preussiske Regeringsystem, som maaskee er en væsenlig Grund til, at Trykkefriheden, dette fornemste Vehikel for Lysets Udbredelse, behandles som Tilfældet er, og dette er reent ud sagt: Pietismen, som synes at gjøre sig gjældende i flere Grene af den preussiske Statsforvaltning, og som maa ubehageligt berøre Enhver, af hvadsomhelst politisk Tro han er. Det saa meget omtalte Forbud mod Bruno Bauer at holde Forelæsninger i Bonn lader sig muligen forsvare, fordi hans Stræben altfor meget syntes at gaae ud paa at opløse den herstende Kirke. Han lever iøvrigt nu i Berlin tilligemed sin Broder, der tænker ligesom han. Men at give en christelig Stat den Forklaring, at hver Regeringsforanstaltning maa udgaae fra Theseslovene og at hele Forvaltningen kun bor ledes i Pietismens Aand, det er intet Andet end at fore os tilbage til det mørkeste Pavedømmes Tid og at berove os hver aandelig Frihed. Modstanden mod slige Forholdsregler viser sig derfor ogsaa hos Folket, og Obskuranternes for tidlige Judelskrig har begyndt at aftage, skjøndt Cultnsministrene Eichhorn, Thiele og Stollberg ved Besættelsen af Embeder og Uddelingen af Ordener tage meget Hensyn paa Candidaternes Fromhed. Det vakte da stor Opsigt, da Geheimeraad v. Raumer for nogen Tid siden i en af Videnskabernes Academiets offenlige Sammenkomster i Kongens Nærværelse holdt en Forelæsning over Frederik Den Andens religiense Bevidsthed, og derved reent ud erklærede det som en Ulykke for en Stat, naar en Konge fortrinlig begunstigede en særstilt religiens Anskuelse; thi en Konge bør, som saadan, være ophøiet over de religiøse Partier, fordi Hyklerne ellers trænge sig til ham, for at erhverve sig Magt og Æresposter ved deres foregivne Gudsfrygt. J stricte Modsætning hertil har en Præst Gossuer paa Prædikestolen i de haardeste, for ikke at sige de plumpeste Ord ivret mod offenlige og private Maskerader (Kongen har, som hver Mand veed, i den senere Tid selv givet høist glimrende Maskerader), og Præsten Arndt har erklæret Berlin for Sodoma og Gomorrha samt Magistraten for det høie Raad, der dømte Christus, saa at den har troet at burde anklage Arudt for Consistorium. Arndt har allerede forhen i en Prædiken ivret mod den offenlige Udstilling af den herlige, af Kifs udførte Amazongruppe, som et hedensk Konstværk, og ladet denne saavelsom den førstnævnte Prædiken trykke. Begge Prædikener ere ellers uden al Værdi og have kun ved deres Skandale erholdt et Slags Berygtethed. Sligt kan imidlertid passere Censuren, medens man gjør Alt for at kvæle visse Sandheder med Hensyn til Politiken og Religionen. Et cclatant Beviis paa Vedkommendes Stemning er, at Aarsdagen for Grundlæggelsen af Bispedommer i Jerusalem nylig ifølge indstændig Opfordring af Cultusministeren Eichhorn maatte feires i alle Kirker i den preussiske Stat. Man skulde troe at være henflyttet til Korstogenes Tider. Et andet Stridspørgsmaal, som hele Vinteren har afgivet Stof til Samtale i private og offentlige Kredse, angaaer den nye Ægteskabslov. Jfølge denne skal nemlig Ægteskabsstilsmisse vanskeliggjøres i alle Henseender, og ifølge Christi Udsagn kun Ægteskabsbrud ansees som Grund hertil; men for at Ægteskabsskilsmisse skulle forekomme endnu sjeldnere, skal Dommeren, ved Skilsmissens Afgjørelse tillige domme den skyldige Part - i Tugthuset!*) - Mod denne urimelige Lov har imidlertid den offenlige Stemme udtalt sig saa høit og afgjørende i hele Landet, og Provindsialstænderne have saa eenstemmigen forkastet Criminalstraffe for Ægteskabsbrud (saafremt de ikke paalægges ifølge den krænkede Ægtefælles Begjæring), at Regeringen har lovet, at den endnu engang vil forelægge Stænderne Ægteskabsloven forinden sammes Promulgation, og der er nu ingen Fare for, at den kunde gaae igjennem i sin primitive Form. Folkets Moralitet forbedres næppe ved, at man ikke meere hæver ulykkelige Ægteskaber, *) Hvis denne Lov blev almindelig i Europa, Herre, Gud! hvor vilde da ikke Tugthusene blive fine, de vilde snart blive forvandlede til Palladser. eller ved at man straffer Ægteskabsbrud med Tugthuset; dette sidste er ogsaa betænkeligt navnlig fordi Broden kun yderst sjeldent fuldstændigt kan bevises. Jstedetfor Beviis maa tages Ed, der i saadanne Tilfælde ofte sikkert vilde blive Meened, og dog har Christus, til hvis Ord man netop med Hensyn til Ægteskabsloven synes at ville binde sig, sagt: "Eders Ord bor være Ja og Nei, hvad der er derudover, er Synd." Vilde man desuden virkelig paa christelig Maade følge Christi Ord, saa burde man snarere lette end vanskeliggjøre Ægteskabsskilsmissen; thi foruden at han med sin skarpe Lovforklaring siger: "at den, som kun seer paa en Qvinde med ukydsk Begjær, allerede har bedrevet Hoer med hende i sit Hjerte," kan man dog ansee Ægteskabsbrudet for begaaet, saasnart man forseer sig mod en Kjærlighed, som fremfor Alt bør herske i Ægteskabet, dette Samfundets Grundlag, den opvoxende Slægts Forbillede. Langt fra derfor at være blandt dem, som billige den Stræben at afskaffe Ægteskabet i dens christelige og sandt mennestelige Betydning, som synes at vise sig hos en og anden af Nutidens Radicale - thi derved vilde Menneskehedens skjønneste Blomst, den huuslige Lykke, være brudt - kunne vi ikke andet end istemme med dem, som tale for Opløsningen af de Baand, der stræbe at sammenholde en unaturlig, ulyksalig Forbindelse, der blot kan afstedkomme privat og almindelig Fordærvelse, forsaavidt som hver Enkelts Vel og Vee tilsidst udbrede sig til det Almindelige, ligRingene af en i Vandet nedkastet Steen, som efterhaanden udbrede sig over hele Vandfladen. Disse faa Træk kunne være nok for det Første til at characterisere Forfatningen i det saa høit roste Preussen, der ligesom Grækenland og Rom i Oldtiden kun skal tjene til Exempel for andre Stater.