Almuevennen, 1843-06-07
Nu kom den interessante, af Gaardmand Laust P. Skau i Sommersted, saakaldte Løfte-Skaal, idet han indledte samme ved følgende vakkre Foredrag: "Mine høitærede Venner, Vore Forfædre, jeg mener vore gamle hedenske Forfædre, havde ved deres Gilder ikke saa mange Skaaler som vi, uagtet de kunde drikke, og virkelig ogsaa drak mere end vi, og heller ikke sadde tause og kjedsommelige ved Bordet, hvor der tvertimod herskede meget Liv og Lystighed. Hvad kan vel være Grunden hertil, Jeg troer, det kommer af, at de Gamle havde meere for Skik at ville, vi derimod mere at ønske. Ved en Skaal nutildags fortælle vi gjerne, hvad vi ønske, og Ønsker koste hverken Penge eller Uleilighed medens en Villi mange Gange er meget dyr, og næsten altid koster Møie og Besværligheder. Derfor have vi Ønsker i Hundredeviis, men en Villie kun ganske sjelden. Forstaaer mig ret, mine Venner. Jeg vil ikke fornærme nogen af dem. - Jeg veed nok, at vi Mænd kan have baade en stærk, ivrig og seig Villie, det har ofte vore Koner og Naboer faaet at fornæmme, og ingen af os er i denne Henseende nogen Natbue, idetmindste er vort Selskab her ikke en Samling af Nathuer. Men det er ikke denne "huusligge" Villie, jeg vil anbefale og bringe en Skaal: det er snarere den "borgerlige Villie, jeg tænker paa Forskrækkes ikke mine Venner for dette Ord. Jeg vil ikke invitere Dem til Oprør, jeg er selv meget tam, og saa bange for Oprør i Landet, som nogen brav Mand kan være. Men jeg kom til at tænke paa, at de gamle Nordboer havde en Skaal, som de kaldte "Løftets Bæger“: Enhver gjorde et Løfte, at han inden en vis Tid vilde udføre denne eller hiin Bedrift, hvis ikke Døden hindrede ham. Og det faldt mig ind, om vi ikke idag, da vi sidde der saa mange, og have drukket saagodt, skulde tage Mod til os og prøve paa, om vi ikke ogsaa, ligesom vore Forfædre, kunde tømme et Løftets Bæger. Jeg forlanger naturligviis ikke, at enhver af os skal love og udføre en stor og krigersk Bedrift, jeg forlanger kun en lille og fredelig Bedrift, som vi alle skulle forene os om, men som har den prægtige Egenskab, at, hvor lille den er, kan den dog tage sig stor ud, og hvor fredelig den er, kan den dog af vore Modstandere ansees for meget krigerisk. – Skulle vi gjøre det høitidelige Løfte, at vi inden 3 Aar vil jage Storhertugen af Nordalbingien ud af Landet, Nei, det vilde være for glubsk en Gierning; behøves heller ikke, thi han er her, Gudskeelov, ikke endnu. Eller skulle vi love, at vi i 3 Aar vil vende enhver Embedsmand Ryggen, som taler til os paa Tydsk, og seende enhver tydsk Skrivelse tilbage igjen, Dette kunde jo være godt nok, og er heller ikke krigersk eller ulovligt; men det lugter dog lidt af Oprørsluen, og derfor vil jeg ingen Skyld have, om J tage en saadan Beslutning. – Men jeg vilde jo netop have noget ret Gammeldags: et Løfte, en Villie, Løfte om en Bedrift, J ved egen Villie kan beslutte, ved egen Kraft udføre. Jeg vil udtale Løftet: tager Mod til Eder og lader og vise for hele Verden, at vi ikke alene tør have et Ønske, men selv en Villie, en fast Villie, som vi alle tømme et Løftets Bæger paa: at det ikke skal vare 3 Aar, før vi atter samles til et lignende Gilde". Med Jubel og Begeistring tømte Forsamlingen dette Løftets Bæger Af det Foregaaende tog H. J. Staal af Taar ning Mølle Anledning til at underrette Forsamlingen om, at der i disse Dage var aabnet glædelige Udsigter til, at den ikke alene vilde finde en skjøn Anledning til atter at forsamles inden 3 Aar, men endog inden 3 Maaneder. Dette forklarede han til Selskabets overordentlige Overraskelse saaledes: nogle patriotisksindede Mænd, i hans Egn havde besluttet, hvert Aar at høitideligholde den 14de Mai som Folkefest i Anledning af Sprogreskriptets Udstædelse. Som et passeligt Forsamlingsted havde man udseet Skamlingsbanke, det høieste Punct, 126 Fod) i Hertugd. Slesvig, og man havde til den Ende allerede ved Contract tilkjøbt sig Bjergets høieste Pynt, udgjørende 7 Tdr. Land. Taleren haabede, at denne Sag vilde finde Forsamlingens bifald og Understøttelse til fremtidig Udførelse, og at man herpaa vilde tømme en Skaal. Dette skeete under ubeskrivelig Jubel og Hurraraab. Skaaler tømtes endnu for Bondestanden, for Kløverbladet (P. H. og Ris Lorenzen og Posselt), for de danske Borgere i Haderslev, og til Slutning for den agtede Præsident, Sognefoged Jochumsen i Kafdrup. Efter Bordet hengled Tiden under Taler, Discussioner og Afsyngning af fædrelandske Sange, hvoraf nogle foredroges trestemmigt. Udenfor havde reist sig et Uveir, som ud paa Aftenen og Natten blev stedse værre med Storm og Sneefog, saa det syntes, som om Naturen havde gjort fælles Sag med Festens tidligere Modstandere, for om muligt endnu at forstyrre dens Høitidelighed paa dens nærværende Sted, hvorhen ogsaa neppe nogen anden kunde naae end Naturen. Men dette havde ingen anden Jndflydelse, end at Selskabet besluttede at forblive sammen indtil Dagens Frembrud, og under den gladeste Stemning hengleed Natten ogsaa snart og uformærkt. Hertil bidroge ogsaa de mange vigtige Æmner, som laae Selskabet paa Hjerte og som nu bedst kunde forhandles. Ved Dagens Frembrud lod Enhver spænde for sin Vogn, for ad de ved Sneen, som Stormen endnu vedblev at nedpidske, saare ubanede Veie at søge Hjemmet. Karavaneviis saae man nu Gjæsterne fra hver Egn at slutte sig sammen, for at yde hverandre gjensidig Understøttelse under Veienes Besværligheder. Den samme Enigheds- og Kjærligheds-Aand, som havde samlet Selskabet, som havde hersket i Forsamlingen fra Begyndelsen til Enden, vedblev endnu at ledsage de enkelte sig adskillende Grupper paa Hjemreisen og vil sandsynlig aldrig forlade dem. Det ringeste Spor af endog den mindste Uorden, var under den hele Fest langt fra det Sted, hvor et Antal af c. 100 Medlemmer af den agtede nordslesvigske Bondestand holdt et offentligt Gilde, der i Henseende til Orden og Velanstændighed kan afgive et Mønster for enhver offentlig Fest.