Corsaren, 1844-10-04
En Embedsbesætter. J ingen By var der saa stor Jubel under Hs. Majestæts Ophold som i Veile. Laurids Skau og Hs. kongl. Høihed Kronprindsen indtraf nemlig i Byen paa samme Tid, og, da det Ene skulde passes, det Andet ikke forsømmes, deelte man sig, som bekjendt, imellem de kjære Gjæster saaledes, at 30 Haandværksvende bragte Hs. Majestæt et glimrende Fakkeltog, medens endeel Borgere holdt Gilde med Laurids Skau og derfra gik hen og hilste Kronprindsen med Jubelraab. Blandt de Hs. Majestæt tilhørende Æresbeviisninger nævner man foruden hiint Fakkeltog en høitidelig Tale og dertil svarende Adresse, førstnævnte holdt, sidstnævnte overrakt ved Hr. Møller P. J. Brøchner til Jldved Mølle i Spidsen for en Trup Bønder. Da Hr. Brochner foretog denne Diversion, som en anden Schill, aldeles paa egen Haand, paa egen Bekostning havde organiseret sin Trup og fort den til Byen, og endelig paa eget An- og Tilsvar skrev og talte til Hs. Majestæt, har dette vakt megen Opmærksomhed, og man har i Veile Avis opfordret ham til at offenliggjøre saavel Tale som Adresse. De gode Veile-Folk vare nemlig ikke selv tilstede ved denne Stads, eftersom Laurids Skau jo var i Byen. Vi tvivle imidlertid meget om, at Hr. Brøchner vil tage nogen Notits af Pressen og dens Opfordringer. Naadens Solstraaler forherlige endnu med deres Gjenskin hans Ansigt, hans Øine ere endnu for henrykte og taarevædede, til at han skulde nedværdige dem ved at kaste dem paa Veile Avis. Da Hr. Brøchner altsaa ikke vil mærke, at han bliver spurgt, vil han heller ikke svare, og derfor er det ret heldigt, at vi i næsten tre Fjerdingaar have lagt Mærke til Hr. Brøchner og hans Forhandlinger med Hs. M. Kongen og derfor kunne give de fuldstændigste Oplysninger. Hr. Brøchner er nemlig en Mand, der vel en værd at lægge Mærke til i en Tidsalder, da Gemytlighed og barnlig Tro alt mere og mere viger for en vis raisonnerende Forstandighed, da Umiddelbarheden forsvinder for Reflexionen: Hr. Brochner er sin Konge personlig hengiven med en Art Enthusiasme, der grændser til Tilbedelse, han elsker Kongen, "fordi han er Konge", uden at kunne give nogen anden Grund, hvilket netop er den sande Kjærligheds Natur. Hr. Brøchner bliver desaarsag saaret paa det ømfindtligste, saasnart der yttres det allerringeste dadlende eller utilfredse Ord om kongelige Handlinger eller Foranstaltninger. Som Qvækeren, der opoffrede en stor Deel af sin Formue paa at indkjøbe og brænde alle obseone Malerier, har han opoffret en Mængde Penge paa at opbrænde Oppositionsblade, som han, for dog tillige at spare hvad muligt er, kjøber fra Læseselskaber og Bladabonnementer. Dersom han ikke tillige var en meget fredsommelig, skikkelig og forsigtig Mand, var det allerede i Anledning af nogle saadanne smaae Attringer kommet til Duel mellem ham og flere af hans Venner; men nu har han truffet den Overeenskomst med dem, at de istedetfor hvert Ord, de vilde sige om Kongen, angribe ham. Man kan let tænke sig, hvad Hr. Brochner nu maa lide. Bliver han vred, siger man blot: Ja, ellers havde jeg sagt det og det om Kongen. Men man maa tillige beundre den Hervisme, hvormed han i sin trofaste Barm opfanger ethvert Stod, lig de mange Fortidens Riddere, der have kastet sig mellem fjendtlige Landser og deres Herskers Bryst. En temmelig naturlig Følge af denne Kjærlighed er, at han troer at staae Kongen nærmere end hans Medundersaatter, der vel ogsaa elske Kongen, men med en vis Forstandighed. Han troer at kunne benytte den supvonerede Gjenkjærlighed, hans allerunderdanigste Kjærlighed møder, bl. A. ved Embedsbesættelser, og da saaledes Etatsraad Hersleb i Veile døde, antog han sig af Candidaterne til Embedet den Afdødes Søn og reiste til Kjøbenhavn og talte med Kongen. Resultatet af denne Reise var et Circulaire, dateret 10de April 1844, til Beboerne af Nørvang Tørrild Herreder og specielt dem i Greis Sogn, hvori han fortæller dem, at Hs. Majestæt allernaadigst havde svaret ham: "At der med Embedet endnu ikke var taget nogen Bestemmelse, men at det havde været Hs. Majestæt kjært at modtage Ansøgningen, der for Cand. jur. Hersleb indeholdt en hæderlig Anbefaling, og at Allerhøistsamme havde det Haab, at denne Anbefaling skulde tjene Cand. jur. Hersleb til Gavn." Circulairen sluttede med at udtrykke Hr. Brøchners Glæde over Hs. Majestæts Naade imod ham og har formodenlig ladet Beboerne af Greis Sogn staae med opspillet Mund af Forhauselse over, at der kunde times en Dødelig som Hr. B. saa megen Lykke. Da det nu rygtedes, at Kongen vilde komme i Egnen, kan man nok tænke, at Hr. Brøchners Hjerte næsten ikke kunde rumme al den Fryd, Tanken om atter at mødes med Hs. Majestæt opvakte i det. Medens Hs. Majestæt endnu var paa Fohr, stod Hr. Brøchner daglig oppe i Hatten af Møllen og speidede efter ham gjennem en Kikkert. Hr. Brøchner lod sit Huus gjøre reent fra Øverst til Nederst for den Muligheds Skyld, at Hs. Majestæt kunde fare vild og et Hjul kunde knække og ingen Hjulmand findes, hvorved Hs. Majestat kunde blive nødt til at tage ind i Jldved Mølle. "For Gud er Jntet umuligte, sagde Hr. Brøchner, da han saae sine Piger arbeide sig aandeløse paa at støve ned og sæbe af. Han forsynede sig i Tide med en Adresse og lærte en Tale udenad og exercerede Omegnens Bønder i at raabe smukt Hurra. Da Hs. Majestæt nu virkelig kom, da Haabet blev til Virkelighed, ilede Hr. Brøchner til Veile med Adresse, Tale og Bønder, kom, saae og fandt Hs. Majestæt, overleverede sin Adresse, holdt sin Tale og lod Hurraerne lyde. Men man gjør Uret i at være nysgjærrig efter Talen. Hr. Brøchners overfyldte Hjerte tillod ham kun at sige: Deres Majestæt .. Embede Hersleb ... evig Kjærlighed ... Gud velsigne Dem ... Hurra!