Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-11-22
Den statistiske Folkemængde af Narrene bliver rigtignok meget stor efter det gamle Ordsprog: Man (o. Enhver) skal slide et Par Narresko eller to; men Sagen bliver egentlig saa utydelig, fordi man i daglig Tale er altfor hastig, altfor villig, til at uddeele denne Titulatur. Man maa i denne som i anden Rang gjøre Forskjel paa de titulaire Raader, og paa de virkelige eller tjenstgjørende. Narrenes Corps svinder meget ind, naar man derfra undtager alle Dumrianer og Skurke, og det bør man, Corpset selv bør holde paa sin Ære. Man kan slet ikke kaldes Nar, fordi man har et naturligt Talent til dumme Streger, eller ledes af et Fatum, eller et Organ, der fører til Steilen. Nei, for at være Nar, maa man absolut være naragtig, ligesom man for at være Tyv maa være tyvagtig; men ligesom der gives Tyve, man ikke tør straffe, saa gives der naragtige Folk, som man ikke tør kalde Narre. Om det er deres Beskedenhed eller nogen anden Dyd, som bevæger dem til at fratrue eller frabede sig denne Titel, kan jeg her ikke afgjøre. Naar man tager en Person og stiller ham i en af den store Cirkels 360 Grader, f. Ex. i Graden tre, saa kommer det meget an paa, i hvilken Grad man selv staaer, i det man betragter ham. Paa den Vinkel, hvori man er sat, paa det Objectivglas, eller Subjectinglas, hvormed man seer hen til ham, kommer det an, om man skal kalde ham Nar eller ikke. Staaer Beskueren nemlig i Graden 45, saa maa han naturligviis see den Beskuede fra en anden Side, ofte i en anden Skikkelse, end den, der staaer i den modsatte Grad, nemlig 225. Disse to Beskuere staae i Opposition mod hinanden, og just derfor kunne de ikke beskue den samme Ting paa lige Maade. Da man desuden ikke kan antage, at Rummet indenfor den store CirkelsPeripheri er ganske tomt, saa kommer ogsaa meget an paa, hvad Vind det er, i det to see over til hinanden, hvad de skulle sige om hinanden; thi Vinden forandrer, som man veed, meget den Luft, det Gas, den tykkere eller tyndere Taage, hvorigjennem man seer, saa at den Gjenstand, der i det ene Øjeblik synes at være et Kirketaarn, kan i det næste sees som en Veirmølle, og kort efter finder man maaskee, at det er en Oxe, som tygger Drøv. Denne Straale brækning i forskjellige Vinkler foraarsager meget ofte, at Enseer Kæmper og Glorier, hvor en Anden kun seer Dværge og Lygtemænd, En betragter det ligegyldig som en simpel Kabuds, for hvilket den Anden bøier sig ærbødig som foren Pavehue. Heraf, haaber jeg, er det klart, at man bør være opmærksom, see sig nøie for, inden man kalder en Person en Nar. Der ere to Ting, som her maa komme i Betragtning; for det første, om Personen virkelig er naragtig; for det andet, om man tør sige det. Men hvor meget man end formindsker Narrenes Antal, der bliver endda meer end nok tilbage, der bliver saa mange, at man ængstes for at røre ved dem, helst da man seer saa mange høifornemme og høilærde Mænd, imellem Medlemmerne. Der er heller ikke noget Selskab, hvori der hersker saa megen esprit du corps, som i dette, man kunde maaskee her fordanske dette Ord ved Legemsaand eller rettere Kropaand. Der fortælles om de vilde Oxer, at naar Ulven vil anfalde dem, saa stille de sig i en Runddeel, stikke Bagdelene sammen og vise Ulven deres bevæbnede Hoveder. Narrene gjøre det modsatte; de stille sig, som der fortælles om de vilde Heste, stikke Hovederne sammen og værge sig med den Deel, som hos dem er den stærkeste.