Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1812-07-25
Efterat Engellænderne havde forladt Sjælland, var der endnu ikke foregaaet nogen egentlig og væsentlig Forandring i Pengevæsenet. Vi havde mistet vor Flaade, men Danmark eiede Skove, Norge Jern og hele Fædrenelandet raske Gutter til at kjæmpe paa Danske Snekker. Engelland havde, uden foregaaende Krigserklæring, ranet os 500 Kjøbmandskibe, det var et store, men intet bødeligt Tab. Kongebudet, til Gjengieldelse igjen at opbringe Fiendernes Skibe, gav os efterhaanden en Erstatning for hvad vi havde mistet. Alt det Tab vi indtil den Tid havde liidt, var af den Beskaffenhed, at det ikke kunde have nogen synderlig ufordeelagtig Jndflydelse paa vor Cours. Dertil kom den heldige Omstændighed, at vore Kjøbmænds Pakhuse aldrig have været saa opfyldte med Varer end netop ved Krigens Udbrud. De søgtes med stor Begjerlighed udenlands som en Følge af de politiske Conjuncturer, og de udsendtes med ikke almindelig stor Fordeel. Derved kom Summer Banco ind i Landet. Vor Cours paa Hamborg steg vel noget, men det varede længe førend den naaede 200. Dog, nu begynder den ulykkeligere Periode, hvis senere Følger vare saa sørgelige for Pengevæsenet. Jkke i Udlandet, men i Landet selv gaves dem, som kunde frygte for Statens Vederheftighed. Adskillige forvandlede deres Banksedler til Banco, andre indkjøbte store Summer Banco eller lode trække paa sig fra Hamborg, for at speculere i Coursen, endnu andre søgte ved alskens Konstgreb at drive den i Veiret, for derved tillige at kunne drage saa meget større Fordeel af de Laan, Regjeringen gjorde, og hvoraf Capitalen eller i det mindste Renterne skulde betales i Specier. For skjændigt Aagrerie og rov syg Speculationsaand var nu Banen brudt. Fra en Postdag til den anden blev Coursen dreven 15, 20, 30, ja 50 PC. i Veiret. Jngen var nu gladere end Bancopugeren. Han faae sin Masse af Bancosedler hver Dag voxe, uden at des kostede ham nogen anden Anstrængelse end nogle usle Konster og Handelscabaler. Han saae den voxe, uden at Prisen paa de fleste af de Fornødenheder, han behøvede, vare stegne i Forhold til Coursen. Endnu da den var imellem 3 og 400 kunde man f. Ex. kjøbe en Tønde Hvede for 12 Rdlr. Hvad der maatte skee og siden skeete tænkde kunfaa paa. Jntet er hidtil steget efter Coursen, Alting er endnu meget billigt i Forhold til den, var den Jndvending man almindelig mødte, naar man lod sig forlyde med at denne Coursens skjændige Opdrivelse ikke kan have andet end en overdreven Dyrhed til Følge. - Endnu havde kun faa udenfor Kjøbmandsstanden noget tydeligt Begreb om der bestandig voxende Onde *); de fleste tænkde sig: hvad bryde vi os om Coursen, naar vi for vore Penge kunne faae alt hvad vi ville til en billig Priis. Saalænge altsaa Coursvæsenet kun var en Gjenstand for Bancoaagrerernes indbyrdes C. baler gik Alting endnu nogenledes taalelig: Fleerheden af Mennesker følte endnu ikke Virkningerne deraf. Men den evige Skraalen paa Coursen og dens Forværrelse, den Umage visse Mennesker gjorde sig for at nedsætte Statscrediten, som de kaldte det, udbredte snart en utidig, høist skadelig Frygt blandt alle Stænder. Mangfoldige fik den for det Heles Vel saa sørgelige og i alle Henseender saa uværdige Jdee, at ville sikkre deres Penge. Den første og umiddelbare Følge heraf var, at alle faste Eiendomme, især Jordegodser, som allerede førend Krigen vare i bestandig Stigen, maatte stige endnu mere. Den standsede Handel og Skibsfart, hvorved Capitaler kom til at ligge frugtesløse; de Summer, der deels ved Varers Forsendelse til Udlandet, deels ved opbragte Priseladninger vare komne indi Landet, bidroge, i Forening med den Frygt mange begyndte at føle for Coursens end større Forværrelse, endnu mere til, at alle Eiendomme maatte stige. Den med hver Dag forøgede Vanskelighed i at faae Varer til Vands og den ved Coursens Forværrelse stigende Bekostelighed ved at lade dem komme til Lands, maatte snart virke meget fordeelagtigen paa de fleste Varepriser. Alle de, som før intet Begreb havde om Coursvæsenet, fik nu practisk en Jdee derom. Bonden, som hidtil ikke vidste andet end at en Rigsdaler var en Rigsdaler, saae nu til sin Forundring, naar han kom til Byen, at han maatte betale 6 Rdlr. for det, han for kjøbte for 1 Rdlr.; den samme Erfaring, *) Hvilke urigtige Begreber selv Folk af Cultur, som endog vilde give Regjeringen Raad i Financesager, den Gang havde om Coursen, saaes blandt andet af følgende: Udgiveren af et vist Provindsialblad havde sagt, at dersom Coursen vedblev saaledes at stige, saa er den om en føie Tid 200. Derimod tog Udgiveren af et vist Kjøbenhavnsk Blad til Gjenmæle og sagde med en meget vigtig Mine, at Coursen aldrig kommer dertil; thi naar den er 200, saa er den Nul. Da begge Journalisterne siden kom i Strid sammen, kastede den sidste den første i Næsen, at han havde begaaet den Sottise at sige: Coursen kan komme til 200. gjorde alle arbeidende Classer. Den simple Menneskeforstand sagde dem, at med samme Ret, som man begjerer 6 Gange saa meget som før for det, de ville kjøbe, med samme Ret kunde de ogsaa fordre en høiere Betaling for alle deres Varer og deres Arbeide. Nu stege efterhaanden Priserne paa alle Livets Fornødenheder, indtil omsider den høist skadelige Tanke blev almindelig, som om 1 Rdlr. var bleven til 1 Mk. Opskrueriet havde fra nu af ingen Grændse. Enhver lagde paa efter eget Tykke, og ligesom Bonden lagde 2 Mk. paa, saaledes lagde Høkeren igjen 4 Mk. paa, og naar Garveren forhøiede Prisen paa Læderet til et Par Støvler 1 Rd., forhøiede Skomageren igjen Prisen paa Støvlerne 2 Rdlr., kort, enhver søgte paa sin Side at drage forøget Fordeel af Forhøielsen. Nu maatte Ophavsmærdene til blint store Onde, vore Pengefordærvere, naar de vilde være oprigtige, selv tilstaae, at den Fordeel, de have have ved at fordarve vor Cours, ikke har været saa stor, som de i Begyndelsen indbildte sig; thi hvad nyttede det dem at de have forøget deres Masse af Banksedler, naar Alt hvad de skulle kjøbe for deres Penge nu er steget langt over Coursen, Jeg har saaledes godtgjort, at den første Kilde til den nærværende Dyrhed var Coursens Forværrelse. Lange og ofte har jeg i dette Blad ivret mod dette Uvæsen, men længe og ofte uden synderlig Virkning, mueligen fordi vor Regjering, sit milde System bestandig tro, ugjerne har villet anvende de Tvangsmidler, som tiltagende Misbrug, siden gjorde saa høilig nødvendige. Men da der nu er gjort alt hvad der kan gjøres for at standse og forekomme enhver Misbrug af dette Slags, saa bliver i den Henseende intet Ønske mere tilovers. Jo mere vi ved at handlyse fremmede undværlige Artikler fra vore Grændser sætte os selv istand til at undvære Udlandet; jo mindre vi, ved at forsage alle udenlandske Luxusvarer, trænge til at betale fremmed Tant med Landets bedre Producter eller endog rede Penge, desto større Haab have vi om, at vor Cours i Fremtiden hverken ved naturlige eller fremkonstlede Aarsager saa let vil kunne forværre sig. Undvære og spare - i disse Ord ligger den Talisman, som under nærværende Tidsomstændigheder kan redde Fædrenelandet. (Fortsættes.)