Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1827-07-03
Fra Plau kom vi henimod Aften til Freienstein, det første preussiske Grændsested. Hvilken sørgelig Indgang til et saa pragtfuldt Rige! Jndtrykket er her næsten det samme, som om Jndkjørslen til Kjøbenhavn skulde være gjennem Gaasegaden. Hytterne og deres Beboere vidnede om lige Usselhed. Mit første Spørgsmaal var, om her fandtes en Kro, Med et "ja mohl!", hvori jeg troede at læse nogen Forundring over dette Spørgsmaal, ligervis som om En vilde spørge, er der Steenkul i Skotland eller Sølv paa Kongsberg, løb nogle barfodede Smaadrenge, der tilbøde sig at være Veivisere, ved Siden af Vognen, og, efterat være komne til Enden af Byen, lode de os holde udenfor den saakaldte Kro. Himmel og Jord, hvilken Kro! Et Bondehuus, usselt i det Udvortes, endnu uslere i det Jndvortes, uden Jndkjørsel, uden Port. Verten tog os i Døren meget venlig imod. Vi spurgte, om vi kunde faae Logis, Det Ord maa have kildret ham i Næsen; thi han tog en Priis Tobak af et lidet Kræmmerhuus og sagde, efter en Pause, at han egentligen ikke var indrettet paa at modtage Logerende. De Ord ikke indrettet paa, indtoge os ei ringe Skræk. Trætte vare vi, Luften overtrukken med sorte Regnskyer, og i Vognen kunde vi umueligen opslaae vort Nattelogis. Vi spurgte: om han da aldeles ikke kunde overlade os et Værelse, Vi vilde tage til Takke dermed, hvorledes Leiligheden end var. Det syntes som et nei allerede svævede paa hans Læber; men endeligen traadte hans Kone, en liden buttet Maskine, til, og erklærede med megen Snaksomhed, at naar det endeligen ikke kunde være anderledes, saa skulde hun nok gjøre Anstalter. Her væltede en svær Steen fra mit Hjerte. Min Ven i havde vel hele Tiden trøstet mig med adskillige Exempler, saasom med Napoleon og Friedrich den Store, der saa ofte bivouaquerede, og meente, at naar Keisere og Konger kunde ligge under aaben Himmel, saa kunde vel ogsaa viDog, slige philosophiske Grunde kunne være meget gode i Theorien; i Praxis due de sjeldent. Sjele glad blev jeg, da Konen bad os at stige ud, aabnede os Døren til Storstuen og førte os derind. Denne, omtrent tre Alen lang og ligesaa bred, skummel, fugtig, lav, skulde være Logementet for tre Personer. Een opredt Seng stod der, men de to andre Sengeleier maatte redes paa Gulvet. Sengeklæderne til een Seng skulde fordeles i tre Parter og det var ingen let Sag. Nu var der for saavidt sørget for vore Personer, men Vognen, hvor skulde den hen Vor Kudsk sov allerede med sine Heste under eet Tag i Stalden; men Vognen, dette saa belæssede Umælende, hvor skulde den hen? Den kunde ingensteds komme under Tag, thi Vognskur, eller noget Lignende, var her ikke at tænke paa Med al vor Agtelse for Freiensteinernes Ærlighed kunde vi jo desuden umueligt vide, om der blandt saa mange ikke kunde være En, hvis Begjeringsorgan var i en saa høi Grad udviklet, at han, mens vi laae i den sødeste Søvn, kunde faae det Jndfald, at randsage vore Kofferter, hvori vor hele Formue befandt sig, og tvinge os til at opgive vort Bo midt i Freienstein. Disse og lignende Tanker svævede mig omkring i Hovedet og foruroligede mig meget. Vi holdt nu et Slags Geheimecabinetsraad i vor lille Stue, og der blev enstemmigen besluttet, at der skulde leies en Karl, som Natten over skulde holde Vagt ved Vognen. Et saadant Subject var ikke vanskeligt at træffe i Freienstein. Vi havde neppe talt et Ord derom til Værten, og strax stod der en opløben Person, næsten som han, der skræmmede Klokkeren i Peer Paars, for os, og tilbød sin Tjeneste. Han satte sig strax op paa Bukken, lovede at han vilde svare til Alting, men var aldrig saa snart kommen op paa Bukken, førend han faldt i Søvn, og vaagnede ikke op førend det gryede af Dagen. Han, som skulde vaage, sov, men vi, at, vil som, efter saa mange Strabadser, burde sove - vaagede. Han sov bedre paa Bukken end mangen Fyrste i sin Tron seng, og jeg maatte staae i Vinduet og høre ham snorke. Hvad der fortrød mig meest var, at han endnu ovenikjøbet fik sin Søvn betalt med 8 Groskener. Men min Fortrydelse forsvandt, da jeg betænkte, at saa mange faae deres Søvn betalt, og det ganske anderledes end vor Freiensteinske Vægter. Aldrig i mit Liv har jeg havt saadan Længsel efter Solen, som denne Gang. Endelig pippede den frem og kastede sine maatte Straaler, ind i vort kalkede Fængsel, ret som om den vilde sige: Eders Befrielsestime er kommen Min Værtinde traadte nu i sin Neglig selv ind i Stuen. For at overbevise os om, at vi just ikke befandt os i nogen lumpen Kro, lagde hun sin bedste Dug paa det temmelig smudsige Bord, tog sit bedste Fajence ud af Skabet, kort udfoldede alden Pragt, hun saae sig istand til. Nu kom Theevandet. For at vise at man i Freienstein ligesaagodt vidste at beværte Reisende, som i Berlin og andre store Stæder, havde hun ikke allene kommet Melk, men endog en god Portion Caneel i Vandet. Cancel er, som bekjendt, et ypperligt Kryderie, men - i Theevand er det neppe paa sit rette Sted. For meget og for lidt fordærver Alting og Virkningen af vor Værtindes alt for store Godhed var, at vi maatte lade Caneel-Theen staae udrukket. Vi skyndte os at komme bort fra Freienstein, denne Usselhedens Rede, over hvis Indgang man ikke uden Grund, til Advarsel for alle Reisende, kunde sætte Dantes Ord: Lasciate ogni Speranza voi ell'entrate (Opgiver ethvert Haab J, som træde derind!) Hen imod Middag kom vi til Wistock, en gammel, men temmelig livlig By, med adskillige Klædemanufacturer. Her traf vi et meget anstændigt Gjæstgiversted. Det laae paa Torvet, ligge for Raadhuset, og Menneskevrimlen, var her overordentlig stor. Væggene i Gjæste stuen vare behængte med Kobberstykker af den nyere Tids Herver og Krigscener. Midt blandt disse saaes, under Glas og Ramme, et modent KornAx, med Underskrift, plukket paa Wistocks Mark den 23de Mai 1822, vist nok en Sieldenhed der i Landet; efterdi man har indfattet den i Glas og Ramme, men, selv som Sieldenhed, ubekjendt i Danmark. - Ogsaa i Wistock mødte os et Uheld, rigtig nok af anden Natur, men dog ikke mindre end det i Freienstein. Vore Heste, der længe maa have været kjede af de evige Badereiser til Dobberan, syntes allerede førend vor Ankomst til Wistock, at have tabt, hvad der er saa nødvendigt baade for Mælende og Umælende, Taalmodigheden. Man maa ingenlunde troe, at de vare blevne for vælige eller maaskee løbske; nei, ganske det Modsatte. De gjorde Mine til, at ville standse midt paa Veien. Vor Kudsk, der havde været med at tage Napoleon, coram ved Waterloo, som han sagde, søgte vel ved alle Slags Jncitationer baade med Munden og Svøben, at bringe dem paa andre Tanker, forsikkrende os paa sin preussiske Sallighed, at det havde ingen Nød og at det kun var Luner og Capricer hos Bæsterne. Men uden at have studeret Veterinairvidenskaben eller være Cur smed, kunde jeg dog see, at to Rozinanter, hvis fremstaaende Knokler fremstillede levende Billeder af Figurerne i det chinesiske Spil, selv med den bedste Villie, ikke letteligen vilde kunne bringe os til Berlin. I Wistock begyndte Kudsken selv at blive Sceptiker i den Henseende og derom overbeviistes jeg, da jeg saae ud af Vinduet. Han stod paa Gaden og handlede med en Pranger og hans Søn om en Hest, og, efterat have beskuet den for og bag, bød han ham otte Thaler; men Prangeren vilde ikke sælge den under ti. Kudsken fortalte mig nu, at hans Hosbond netop havde Mage til Dyret og naar han kunde faae det for otte Thlr. vilde han nok kjøbe det. Hjerteglad over dette uventede Møde - denne heldige Liighed, troede jeg mig allerede hjulpen ud af en stor Forlegenhed. Jeg gik derud, tog Kudsken til Side og sagde, at han ikke skulde see saa nøie paa de 2 Thlr. og at jeg i alt Fald nok skulde godtgjøre ham dem. Han gav sig atter til at lukke Munden op paa Hesten, atter til at undersøge Benene, men med eet raabte han: das Perd isk lahm! - ich will's Jotts straf mig nicht haben, Det Ord "lahm lød ligesaavel for mine, som for Hesteprangerens Øren, som Trompeternes Lyd, der bragte Jerichos Mure til at styrte ind. Det nedslog baade hans og mit Mod. Jeg blev bleg - Prangeren skiftede Farve, og bandte paa, at Hesten ikke var halt. Jeg opsøgte i min Hukommelse alle de logiske Grunde, jeg i en Hast kunde erindre af Riisbrigs Prænotiones philoSophicæ, for at overbevise Kudsken om, at Prangeren havde Ret, men Berlineren, som havde kjørt for saa mange Berlinske Lærde, var ligesaa stædig i sin Mening, som hans Heste i deres Gang - han vedblev "das Perd ist lahme, og paastod, at han nu, efter den gjorte Opdagelse, ikke vilde eie Bæstet, om han saa kunde faae det for fem Thlr.; at han vilde blive ulykkelig, dersom han kom hjem til sin Hosbond, med en halt Hest. Verten, som hørte de levende Discussioner, traadte nu til. Han tog mig til Side, og forsikkrede mig, at jeg umuligt med de to Rozinanter vilde komme til Berlin, ja at Sagen var saa meget betænkeligere, som fra Wistock til Alt-Rupin, en Strækning af fire Mile, ikke var andet end Hede, hvor man ei træffer et eneste Huus, ja end ikke den mindste Straahytte. Nu blev jeg heed om Ørene. Sæt, tænkte jeg ved mig selv, at Hestene midt paa Heden fik det Jndfald, at gjøre sig ikke ud, men ind til Beens, eller med andre Ord, at blive stædige, - hvad saa Dertil kom endnu, og det forøgede end mere min Bekom ring, Kudsken kjendte ikke engang rigtig Veien over Heden og var i Færd med at indhente Efterretning derom hos Gaardskarlen. Det var altsaa nødvendigt, at tage her en Beslutning Kom an, sagde jeg til Kudsken - Han vil ikke kjøbe Hesten, nu saa vil jeg leie den. Jeg blev enig med Prangeren, som nu mærkede at han denne Gang ikke vilde kunne sælge den halte Hest, at leie den af ham til Alt-Rupin for 3 Thaler, paa det Vilkaar, at hans Søn skulde følge med og tage Hesten tilbage. Saaledes besluttet og skeet i Wistock, blev nu det halte gule Øg bragt i Selskab med de to Sorte, og at alle gode Ting ere tre, fandt jeg ogsaa her snart stadfæstet. Vel paastod Berlineren nu, da han var kommen op paa Bukken, at det havde været aldeles unødvendigt, at leie det halte Bæst, da Vognens Vægt, ved Veiviseren, var bleven ligesaameget forøget, som hans Hestes Slid, ved den fremmede Leiesvend formindsket. Det var nu Berlinsk Kudske=Logik, som jeg ikke kunde faae i mit Hoved; thi at to Heste, af lige Størrelse, trække bedre end een, og tre bedre end to, det er en Tro, som ingen, og var det end Fichte eller Schelling selv, faaer mig til at opgive. Jnden vi vidste et Ord deraf, befandt vi os paa Heden. Den var ganske som Gjæstgiveren i Wistock beskrev mig den Her kunde man ret see Forskjellen paa den mecklenborgske og preussiske Jordbund. Naturen syntes ordentlig, at have lagt sig til Hvile og Konstens Afmagt viste sig overalt. Bunden bestaaer af lutter Sand og kun hist og her seer man et Træ, der staaer som Ruinerne af Marmorkirken i Kjøbenhavn, mere som et Minde om hvad der skulde blive end om det, der har været. Hvert Træ syntes at sige, man kan frembringe et Petersborg paa et Morads og et Berlin paa en Sandslette, men ikke en Skov paa en Hede. Naturen lader sig ikke befale. Hist og her fandtes ogsaa noget Krat, men det syntes ligesom at have forvildet sig her. Jkke et Menneske, ja ikke engang en Ko eller et Lam, blev jeg, paa den lange Strækning, vaer. Alt var ligesom uddødt. Efter fem til sex Timers Kjøren, naaede vi endelig noget plantet Skov, igjennem hvis Labyrinth vi maatte kjøre indtil vi omsider øinede Alt Rupin. Jgjennem alen høit Sand maatte vi mere glide end kjøre derhen. Her toge vi ind i en Gjæstgivergaard, hvis Eier tillige var Glarmester og Klubvært. En af os maatte tage Logis i Billardstuen og to i Klubbens Spisesahl. Byen har intet synderligt Mærkværdigt. Derimod er NeuRupin, der ligger tre Fierdingvei derfra, overordentligt skjønt bygt, og i det Smaa, hvad Berlin er i det Store. (Fortsættes.) Bemærkning mod en bemærkning.