Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1837-01-09
Videnskabelighed. Paa Hr. Professor Hjort Anke i Kjøbenhavnsposten, omtalt i denne Avis No. 232 f. A., læses nu i "Dagen" Nr. 6 et oplysende Svar af Hs. H. Hr. Biskop Dr. Faber, som i Betragtning af den Opmærksomhed, Sagen har vakt, her ordlydende optages: "Jdet jeg med ganske faa Ord meddeler Svar paa Hr. Professor Hjorts Anke mod mig, maa jeg først og fremmest gjøre opmærksom paa den dobbelte Maade, paa hvilken en Strid kan føres, eftersom enten Sandheden eller Hævdelsen af det eengang Paastaaede er Hovedmaalet for Kampen. J første Tilfælde stræbe begge Parter - om end gjennem afvigende Anskuelser - frem mod det samme Maal, og en saadan Kamp er gavnlig og vigtig, fordi den er et Middel til at finde det Rette: i det andet Tilfælde derimod træder som oftest den rene, ædle Jver for Sandhed tilbage for den dialectiske Fægtekunst, der søger ved en rask Vending at ramme Modstanderen meere end Sagen selv. Hr. Prof. Hjort har som øvet Fægter paa den litterære Kampplads i sin Anke givet Prøve ogsaa paa den sidste Stridsmaade, og jeg kan ikke tvivle paa, at den Vending, han har givet Sagen, har behaget Mange af dem, der som Tilskuere meere hefte Øiet paa Maaden end paa Sagen, og at det saaledes er lykkedes den øvede Kjæmper at afdrage disses Opmærksomhed fra selve Realiteten - Sandheden, og at fremkalde deres lydelige bifaldsraab, som stod han seierrig efter at have bibragt sin Modstander et dødeligt Saar. Jmidlertid ere Sandhed og Pligt mig altfor ærværdige til, at jeg skulde misunde Nogen det Slags Seire eller prøve paa selv at vinde dem. Den nøgne Sandhed er da denne, at der for halvandet Aar siden tilstilledes mig de tre Ark, som udgjøre Jndledningen til Prof. Hjorts Læsebog, og at disse Ark ingenlunde vare i Manuscript, men - vel at mærke - vare trykte, saa at jeg havde al Grund til at antage og virkeligen antog, at de - som trykte - vare Forløbere for selve Bogen, for at vinde Velyndere for dennes Plan og Beskaffenhed, at de altsaa vare udbredte og fremdeles udbredtes i en viid Kreds, og paa ingen Maade skulde sættes i samme Kategori som et Manuskript. At nu den modsatte Anskuelse skulde, efter halvandet Aars Forløb, gjøres gjældende, kunde jeg ikke med nogen Rimelighed formode. Just fordi hine tre Ark vare trykte, have flere agtværdige Mænd ligesaalidt som jeg tænkt paa Nødvendigheden af at ansee som utrykt, hvad derOchønvar givet Een ihænde, som trykt, uden mindste Forbeholdenhed. Herved vil Sagen, haaber jeg, for Retsindiges Domstol, faae et ganske andet Udseende end det, Hr. Professoren har søgt at give den, og det dialectiske Kunstforsøg vil nu blive klart, hvorved han har søgt at bortlede Opmærksomheden, fra Hovedsagen og Realiteten til en Formalitetsfeil, hvis Brøde, efter det Oplyste, vil befindes langt mindre end den opløftede Anke lod formode. Venner af Realiteten, Sandheden, beder jeg blot at vise mig den Gunst at læse i Tidsskriftet for Almueskolevæsenet, 3die Aargang Pag. 350 sag, den ved Prof. Hjorts forudgangne Anfald fremkaldte Udvikling, der har foranlediget den Anke, hvorom nu Talen er, og jeg vil da til Læserne ganske rolig overlade Dommen om Forskjellen mellem min litteræriske Adfærd og Hr. Professorens, som, idet han anpriser en af ham selv foranstaltet Læsebog og med den meest krænkende Anmasselse nedriver dygtige Mænds agtværdige, Arbeider, endda anker over, at Nogen - af Agtelse for Sandhed og Pligt - tillader sig at – røre ved ham selv. Odense Bispegaard den 27 December 1836, N. Faber.