Københavns Adresseavis, 1781-03-27
Ved Ballet paa Giethuset den 16 Martii er ved en Feyl tagelse ombyttet tvende Staalkaarder med dito Gehæng; den som har bekommet den Kaarde, hvor en Seylgarns Traad findes i Gehænget, vilde behageligst lade samme aflevere til Etatsraad Wewer, imod at hans egen bliver udleveret. En bruun Klædes Mandskjole, syet paa engelsk, uden Lommer, med en Rad smaa Staalknapper paa hver Side, er bortkommet; og da det er Eyeren meere om at giøre, at befrie maaskee Uskyldige fra en velgrundet Mistanke end om Kiortelens Værdie, saa loves en Douceur af 20 Rdlr. til den, som kan opdage Tyven og Navnet skal endda, om forlanges, blive fortiet. Eyeren anvises herfra Contoiret. Løverdagen den 24 Martii er tabt en Guld Kasse til et Uhr fra Kiøbmagergade, igiennem Løvstræde, over Ulfeldsplads, til Studiistræde; om nogen skulde finde samme, da bedes, at den vilde levere Kassen paa Kiøbmagergade i No. 21 hos Justitsraad Erlandsen, imod en Douceur af Guldets Værdie. En Sølvdaase er bortstiaalen, hvorpaa stod Bogstaverne M. L., paa Siden var den ridset som med et Søm, paa gammeldags Facon med Raadstue Stempel paa Laaget; Opdageren vilde levere den i St. Pederstræde Nr. 138. Mortem J0 HANNISEVALD. Celeberrimi apud Danos portae, Qvi fatis cessit VIcalend, April. Anno Chr. n. MDCCL. K. Musas ita deporantes observavit quidam. Horruit insolitis nuper parnassia rupes Motibus, at tremulum moesta deditue sonum; Sic tristata cohors heliconia, vincta cothurnis Cecropiis, vidi, pallig nigra tulit: Mox quoque pharrhasine respexit virginis axem, Et dedit angustis talig verha modis: Qus tu Parca ferox prohibebis vescier auraAetherid noffri spemque decusque chori Ahl tua fila ruunt stygio nimis acta furdre, Haec, quibus EvAl. DI tempora fira manent; Unde ne exiguum damni miserabile, VateDania maconi, tristior orba feret. Haac ubi turba Deum dederat modulamina, clanger Luctisicus gemini montis in arva fult. Ved Ewalds Død. Høyt hænger den i Egens sorte Greene; Men Luften leger med dens slappe Senne Og Stormen piber, hyler giennem den, Knust er Urania din Cithar. - Græder, Den Elsktes Graad J Skalde. – Danmarks Hæder Er faldet, - Ewald sank derhen. Hvo griber den? – hvo slaaer de vilde Toner, Hvo synger høyt og herligt min Forsoner, Hvor klemmer Sukke af Barbarens Bryst? Hvo lærer mig at zittre, blegne, græde For Nanna, Dyden? – Ha tabt er min Glæde, Og Ewalds Grav har skiul min Lyst, Seel Dødens Ephen flynges om de Strenge, Som skiælvende, rørt af din Haand, og længe Lod Hiertet føle meer end jordisk Fryd; Den fromme Bardes dunkle røde Øye, Fortolker skarp sin Smerte for den Høye Og stum er Elegiens Lyd. Hal den blev dæmpet i Obbadons Torden Captisk Taushed synker over Norden. Og - mon min heede Graad kan brække den Ney, - jeg er træt af Taarer, i mit Hierte, Staver iisnende - og Gravens kolde Smerte. Og stirrer paa min døde Ven. Kun Dan skal reise Dig et ævigt Minde, J Folkets Graad alene kan Du finde Et Monument, der værdigt hædrer Dig; Men ved dets Fod i gyselige Skygger, Ved Katakomben din Cammone bygger Der - Ewald, vil jeg fryde mig. Ha, hvorfor sprenges ey Din enge Boelig, At jeg maae høre Dig og stum - og rolig Og hævende - forstaae Din høie Sang, Hvis Jubel Du i hine Regioner, Let fatter - glad og nær ved Urims Troner Ved Lysets klare Harpers Klang. Al! - nær ved Zions Kæmpe, Du fra Støvet Tidt svang Dig til, men zittrende, bedrøvet Tidt saae i hellig og i rædsom Glands Ha, hvorfor splittes ikke Glædens Himle, At jeg maae skue Dig o Sallige! og svimle J Slimtet af Din lyse Krands. Men Dul som Barden vellystfuld bestemte Sin gyldne Arv - o Dul som benrykt glemte J store Hymner Støvets usle Søn, Helt, Sneedorf, grib de faderløse Strenge Thi mægtig kan Du giennem Skyen trænge, Seel Folkets: Ewald - er din Løn. J. P.......J Anledning af den 17 Martii 1781. Saa har da atter store Gud! Dit Vink sendt Dødens Engel ud; Vi tie bør imod dit Bud, Skiønt Sorgen presser Tanken ud: For god for os var Ewalds Sang, Nu høres kuns hans Harpes Klang, J Chor af Myrinder. eft... Tanker ved Ewalds Død. Hvad Under, om man skifter Sørge-Chor paa Jorden For Dig -, som var blandt Skialdere, En herlig Ziir, en Soel for vores kolde Norden, Da Phoebus selv, Gudinderne. For, Ewald, Dig, en Yndling nu maa Taarer fælde - Nu af Din Roes, hiemkaldte Ven! Giv, Himle, Lyd, svar Dale - steile Nordens Fielde, Til evig Dig vi seer igien. - Ved EVAlDS Grav den 23 Martii 1781. Vor EALD han er död! o græder mine Venner. Lad os ledsage ham til Graven med vor Graad Med vore hule Suk, med vore ivrig Bönner, Med Glæde for hans Siel, thi den er nu hos Gud. Ja Ven! stor var Du her iblandt os arme Stage, Dit Minde skal staae fast, saalænge Norden staaer. Nu er Du hos vor Gud, nu kan Du Himlen smage Hos den Algode nu, Du evig hos ham boer Klagen uber EVALDS Tod. Er ist nicht mehr!! - Hørt ihr den donnernden Ruf nicht, ihr Barden, Ihr Singer Dannemark, hört ihr ihn nicht? Euer Ruhm, euer Stole, EWALD ist nicht mehr! - Ach. Er har uns verlassen. Hat sich dem Staube entschwungen, to Er den drikkende sten Schmer: Grosmithig duldend die hobe Tugend sang: -In Würdigen Tönen lang er die Göttin - Des Vateriands Rubm hob Er, zur Vervundrung Furopens, Auf Adlersfligeln hoch emper. EwALD ist nicht mehr. - ist todt. - Traure Norden! Ihr Mitwerber Seines Ruhme, Trauret Er ist hin, ener grosser Vorginger; In die Arme des Todes ist Er herabgesunken. - Und ihr schweigt. - Keine Leier Klagt Seinen Verlust, diesen allgemeinen Kummer: Niemand fingt würdig genug des Edlen Lob? - Aber betaubend har ene der Schmere getroffen, Nur Thrinen, ach, stumme Thrinen nur strømen anEWAl. DS Grab; Stumme Thrinen nur verkinden des nordischen Sin gers Lob. Er ist nicht mebr. - Nicht mehr vird Er nun erhabene Tugend un singen; Hohen, standhaften Muth, und Mitleid, und thitigeMenschenlieb nicht mehr ausbreisen. Durch Serne michtigen, dahineissenden Töne. Auch dir, himmiske Tochter, Religion auch dit Tönte EWALDS Harfe. Festlich und erhaben Klang sie, vie die Harse Davies, in die Hand des Barden, Aber nun vi d Er dir nicht mehr singen: Denn er ist todt, dein Verehrer! - Ach! EVAlb, isttodt! - VIDist tode! seuset traurig Dannemark, Europa hörts, staunet und Klaget laut: EWALD. EWALD ist todt! - EWALD lebt. - Vird evig leben, neden jenen Grossen Geistern des weisen Alterthums, evig In dem hohen Tempel des Nachruhme. Undneben Klopstocks, Germaniens Stolz, vird EWALDS Name ewig glinzen. Verschwistert schuf die Natur Sie. Beede feurig, erhaben und Kühn, beede vurdigReligion und Tugend zu singen; Und gab Germanien Klopstock, Vnd Norden gab sit EV LD. Denn, im Staube niedergedrickt, - achl bittre Leiden warns die Ihn drickten - sang Er das LobIehovens und des Gottmenschen, - Varb Sich Unsterblicheit.