Viborger Samler, 1781-06-11
Deien eller Kongen har en besynderlig Opmerksomhed for de Fanger, der ere hans egne. Han udsøger de yngste iblandt dem, for at bruge dem som Pager. Somme blive meget vel underholdte og klædte, og de, der gaae til Hove, gjøre dem store Foræringer. Nogle af de andre Fangne bruges ved Casernerne, hvor de holdes meget mildt af de tyrkiske Soldater. De øvrige ere i Bagnerne, som tilhøre Staten. De have et Kapelle, hvori der bliver læst Messe og ere utvungne i deres Gudsdyrkelses Øvelser. Vel giver man dem kuns 3 smaa Brød om Dagen, men de kan selv ved deres Fliid skaffe sig nogen Lettelse og Forbedring i deres Omstændigheder. De, som have lært et Haandværk, kan gaae ud af Bagnerne; Totredie Deele af hvad de fortiener, tilhører Deyen, det øvrige er deres eget. De Slaver derimod, som intet Haandværk forstaae, bruges til offentlige Arbeider, der, dog paalegges dem intet alt for svært Dagværk. De have en Arbeidsdag og en Hviledag, men ere de syge, eller foregive at være det, saa lader man dem i Roe. Dog, mærker Opseeren, at de misbruge denne Mildhed, saa blive de haardt nok straffede, og skikkede til Arbeide. Om Aftenen gaae de alle tilbage til Bagnerne, hvor de nøie blive overseete og Dørrene derpaa tillukte for dem. Man tager altid et Antal Fanger med paa Korsar=Skibene, og naar de føre sig vel oplader man dem ogsaa tage nogen Deel i Byttet af de gjorte Priser. Nogle erholder Tilladelse at nedsette s. som Verthuusmænd, og berige sig saaledes ved denne Hantering, at de undertiden i sex Maaneder kan fortiene saa meget, at de kan betale deres Løsepenge. Slavernes Skjebne hos private Personer er uvissere. Deres Lykke eller Ulykke beroer paa Herrens Lune, og ofte endnu meere paa deres personlige Egenskaber. De, som opføre sig vel, blive gemeenligen vel holdne; de liderlige derimod og opsætsige, tildrage sig selv ved deres egen Skyld, megen haard Behandling. De rige Herrer anskaffe sig mange, og sette en Ære i at klæde dem vel. Naar de ere fornøiede med deres Opførsel, saa lade de dem spise ved deres eget Bord, sove i deres Værelse, og holde dem dem som deres Børn. Kuns de ere meget at beklage, som falde i Togarinernes Hænder; En Klasse, bestaaende af en Blanding af Spanier og Morer, hvilke kiøbe Slaverne for at sælge dem igien og vinde derpaa. Disse vindesyde Tyranner bruge dem til haarde Arbeider uden at lade dem den ringeste Andeel af Fortiene sten, nærer dem slet, og lader dem vansmægte under den grummeste Medfart, i den eneste Hensigt, derved at foreskaffe sig en stærkere og hastigere Løsepenge. Hvad endnu det værste er, saa er det gjerne Personer af høi Stand, der komme i Tanggarinernes Magt, thi samme besidde en forunderlig Gave til, at udsøge de Slaver, der kan bringe dem best Fordeel. En Fange af nogen fortrinlig Stand, kan ikke nok tage sig vare for disse Aagerkarles Undersøgelser. De anvende alle Slags Konstgreb, endogsaa hans egen Staldbrødres Bestikkelse, for at erholde Kundskab om hans Stand, og Formue. Man maa ellers undre sig over, at Slaverne her ere i visse Maader meere anseet end de frie Christne. Disse sidste ere bestandig udsatte for Fornærmelser af Tyrkerne, af Culolis Folk, der avles med en Tyrks Ægteskab med en Morinde, og endelig ogsaa af Morerne: da man derimod ikke kan giøre de andre nogen Fortræd, uden at paadrage sig Herrernes Hævn. En Fange begaaer ofte ustraffet mange, Forseelser, eller bekommer dog kuns en ringe Revselse, fordi Herren ikke gjerne vil miste ham, ved at lade ham bringe for Retten. Overhovedet hersker der en stor Liderlighed imellem de christne Slaver, og dette udsvævende Levnet, har saa mange Behageligheder for dem, at det er dem ikke synderlig om deres Løskiøbelse at giøre. De blive alle enige med deres Herrer om en vis Løsepenge, hvorpaa de afbetale en Deel, for at Herrerne ikke skal selge dem til andre. Langt fra at betale alt paa eengang, give de heller en liden maanedlig Afgift, for at beholde Titul af Slave, og derved forsikkre sig om Deyens og deres Patrons Beskyttelse. Philosophen og Svirebrødrene. Den sundeste Næring for en, er ofte Gift for en anden. Foraarets Komme og Vinterens Nærmelse vende vixelviis Bladene i Livets vets Bog. Lad os dog føre os de Øieblikke til Nytte, der er er tilbage. Saa talede Philosophen til sine Lærlinge, opmuntrede dem til Viisdom. Svirebrøderen sagde det samme til sine Venner, og opmuntrede dem til Fornøielser.