Politivennen, 1799-01-01
On Ligbegjængelsen paa lille Kjøbmagergade den 14 Jan. d. A. Det er nu alt nogle Aar siden, at flere af Kjøbenhavns lærde og menneskekjærlige Medborgere offentligen førte en gavnlig Tvist, om de rigtigste og bedste Midler til at forekomme, at intet Menneske blev levende begravet. J denne Tvist blev det afgjort, at der i Videnskabernes Aarbøger findes mangfoldige uimodsigelige Beviser for, at flere Mennesker skrækkeligen ere blevne Offere for de Efterlevendes skammelige Ligegyldighed eller sørgelige Uvidenhed. Det blev fremdeles afgjort, at der kun gives eet Middel, hvorved den Levende kan undgaae at vorde udsat for denne rædselsfulde Skæbne, nemlig: ved at gjemmes indtil Forraadnelsen, som det eneste silkre Kjendetegn paa at den virkelige Død har indfundet sig i Legemet. At denne Gjenstand fortjener Regjeringens Opmærksomhed og ikke kan lægges Medborgerne nær nok paa Hjertet, derom minder os nu atter Ligbegængelsen paa lille Kjøbmagergade d. 14de Januar, hvilken blandt alle Folkeklasser vakte saamegen Sensation. Som et Lyn foer Rygtet omkring og forkyndte: at en middelaldrende Mand af stærk Legemsbygning, som midt i Vennelag 3 Dage tilforn (d. 10 mod Midnat) var pludselig hensovet i et fremmed Hus, befandtes d. 14 om Formiddagen, da Ligvognen allerede holdt for hans Hus og Ligfølgen var samlet, endnu uden alle overbevisende Kjendetegn paa Forraadnelse, og saa gandske lig Skindød, at flere Læger vare af ulige Tanker, om man med frelst Samvittighed turde begrave ham eller ikke. Det er et Tegn paa vor Tids stigende Oplysning og gjør Vedkommende Ære, at de ikke var ligegyldige herved. For at komme ud af den sørgelige Uvished gjorde de hvad de ansaae for Pligt: de lode Stadsphysikus hente for at erfare hans pligtmæssige Betænkning. Hvad denne Mand har sagt vide vi ikke, men at der i hans Ord maae have lagt den Mening, at den hensovede var virkelig død, det udlede vi deraf, at denne strax efter blev jordet. Da denne Sag, især for sine Følgers Skyld, er af yderste Vigtighed; da enhver maae ønske sig forvisset om, at hans Efterlevende ikke paa enkelt Mands vilkaarlige Udsagn eller Mening offrer ham til Graven førend de have den fuldeste Overbevisning om, at han er ugjenkaldelig død, førend intet Mærke savnes, som kan vække eller efterlade end den mindste Tvivl; da disse Mærker desuden ere saa klare, saa tydelige og paafaldende, at man ikke behøver at være Læge men kun i Besiddelse af sine Sandser, for at kjende Legemets fremskridende Forraadnelse, som allene kan give fuld Overbevisning; og da der altsaa hvor denne fulde Overbevisning kan haves, umuligen, og allermindst blandt oplyste Mænd, kan opstaae Tvist; saa spørge vi; hvilke Dødsmærker savnede Lægerne, som d. 14de i Lighuset beskuede den hensovede, og yttrede den Tanke, at Begravelsen burde udsættes; og hvilke have derimod bestemt Stads-Physikus til paa Embeds Vegne, at give sit Samtykke til Begravelsen? Har Stads-Physikus, har Ligskaren, som var tilstæde før Kisten tilsloges, fundet: "fioletrøde Striber paa Ryggen, og de Dele hvorpaa det døde Legeme hvilede, grønagtige eller blyfarvede Pletter især paa Underlivet og Hemmeligheden, og den begyndende Liglugt eller Forraadnelseslugt; har han fundet: at en tynd, rødagtig og stinkende Vædske flød ud af Næse og Mund o. s. v.," kort, fandt Stadsphysikus alle de Tegn, der efter hans egen Underretning om Redningsmidler for Skindøde, Kjøbenh. 1796, p. 2 og 3, ene og allene kunne skaffe os Overbeviisning om Menneskenes virkelige Død? De Læger som vare af den Mening, at Forraadnelsen endnu ikke var kjendelig, kunne dog vel umuligen have overseet disse for Sandserne saa tydelige Merker, dersom de virkeligen have været tilstæde? Turde vel Stadssysikus med tryg Rolighed, efter Bastholms Forslag, have overskaaret den henslumredes Pulsaarer; førend han lod Laaget lægge paa Kisten? Vi spørge; maaskee vil Stadsphysikus blive os Svaret skyldig. Og nu et Ord til Eder Medborgere! Hvorlænge ville J, som Børn, tumles i Lægernes konstige Ledebaand, da J, som Voxne, kunne gaae ene? hvorlænge vil I miskjende, hvad J, uden at være indviede i Lægernes Mysterier, formaae ved Eders sunde Sandser? Lader inaen hævdet Skik, ingen blændende Authoritet forlede Eder til at nægte Eders henslumrede Paarørende det sidste Venskabs Beviis, J ere dem skyldige. Lad det være Eder en hellig Pligt med egne Sandser at overbevises om Forraadnelsens Tilstædeværelse; da skulde Eders Samvittighed være betrygget for, at Eders Vens, Eders Medborgers sidste Suk ikke skal udstødes i Graven og nedkalde Forbandelse over Eder; da skulde J selv vorde sikkre paa at nyde den samme Omhu af Eders Efterlevende.