Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1844-11-25
Justitsraad Ussing: Da denne Gjenstand nu engang er kommen under Omtale, kan jeg heller ikke andet end føie min Stemme til, hvad den sidste Taler har udtalt, og jeg anseer det meget ønskeligt, om den ærede Præsident, hvem det efter hans Stilling nærmest maa ligge paa Hjerte, at Sagerne blive tilendebragte, vil udtale sig om dette Punct, hvilket da vistnok af Forsamlingen vil blive taget i behørig Betragtning. Godseier Tutein: Jeg kan heller ikke, da man nu har bragt paa Bane den Maade, hvorpaa Stænderforsamlingen ofte behandler mindre vigtige Sager, undlade at understøtte, hvad af Flere er blevet udtalt om Vigtigheden af at holde tilraade med Tiden. Vistnok maa jeg erkjende, at de Bestræbelser, som jeg hidtil har anvendt for at gjøre denne min Anskuelse gjældende, ikke have havt noget synderlig heldigt Resultat, thi uagtet hvert enkelt Medlem, med hvem jeg udenfor Forsamlingen har talt, har erkjendt Nødvendigheden af at forkorte Discussionerne, er hidtil intet opnaaet. Foruden hvad der allerede er anført, skal jeg ogsaa endnu gjøre opmærksom paa, hvorledes den nøiegaaende Discussion af de mindre vigtige Sager saavel umiddelbart, som især middelbart, hindrer de vigtige Sager, idet den nemlig er Aarsag i, at Præsidenten ikke har kunne indrømme, hvad en heel Deel af de Deputerede, som ere blevne Medlemmer af de vigtige Comiteer, have ønsket, af og til at kunne faae nogle Dage frie for Plenarmøder, og det har havt til Følge, at disse Comiteer kun have kunnet holde deres Møder tidligt om Morgenen og sildig om Aftenen, og at deres Arbeider i det Hele kun ere lidet fremmede i Forhold til den Tid, vi have været samlede. Saaledes bevirker den Maade, hvorpaa de mindre vigtige Sager behandles, ogsaa, at Comiteebetænkninger i de vigtige Sager blive indleverede saa sildigt, at det bliver umuligt at behandle dem med den Nøiagtighed og Omhyggelighed, hvorpaa disse Sager have Krav. Etatsraad Stenfeldt. Jeg skal blot bemærke, at, skjøndt jeg i Realiteten er enig med Advocat Lehmann, mener jeg dog, at de enkelte Medlemmer, som ansee andre Sager mindre betydelige end dem, de selv have under Hænder, meget maa vogte sig for at foreskrive de øvrige Medlemmer Regler for, hvorledes de skulle behandle Sagerne. Der er forskjellige Maader, hvorpaa en Sag kan behandles; Een kan være meere eller mindre heldig, meere eller mindre øvet i at udtrykke sig concist; men at han derfor skulde være udsat for i Forsamlingen at modtage Belæring, kan jeg ei andet end finde udenfor sin Orden. Den ærede Præsident, som ved alle Leiligheder iagttager Forsamlingens Tarv, hører man dog sjeldent eller aldrig give slig Belæring, hvilket dog nærmest synes at kunne tilkomme ham. Og hvad slige belærende bemærkninger nytte, det viser Erfaringen, vi behøve ikke at gaae længere tilbage end til de Jndsigelser, som ere blevne gjorte imod, at en Referent, efter at have oplæst Comitee betænkningen, fremkommer med et indledende Foredrag; thi netop de, som have gjort disse Jndsigelser, gjøre sig skyldige i, hvad de have paatalt. Jeg kan derfor for min Deel ikke tilbageholde den Yttring, at jeg ikke kan ansee det ønskeligt, at det ene Medlem saaledes vil belære det andet med Hensyn til Formerne, og jeg finder, at hvad han i saa Henseende kan have at erindre meere qvalificerer sig til at udtales udenfor Forsamlingen end i denne. Forsamlingen vil, haaber jeg, ikke tage mig ilde op, at jeg med Uforbeholdenhed har yttret mig over dette Punct, som ikke er ganske uvigtigt. Kammerherre Grev Moltke: Jdet jeg ogsaa maa ansee det meget ønskeligt, at der ikke spildes for megen Tid, maa jeg bemærke, at det dog vel egentlig meere er Discussionernes Vidtløftighed endComiteebetænkningernes Længde, der foranledige saadant; thi jeg troer, at de vidtløftige Discussioner, som her hyppigt have fundet Sted, ofte ikke ere fremkaldte ved Comiteebetænkningernes Jndhold.