Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1808-12-27
De, som kjende de ægte Flaner, ville sikkert ikke finde dette Billede overdrevet. Et retskaffent ung Mandfolk, der haaber at blive lykkeligt, vogte sig paa Kjerlighedens Farvand, meget nøie for en saadan Caper, om den end fører Ærbarhedens Flag og preier med søde Ord og glimrende Yndigheder. Han sætte heller sin Skude paa Grund og tøve der, til den falske Sirene opgiver alt Haab om at capre ham og seiler afsted igjen. At de Fruentimmer, der synde meest mod sund Fornuft og Sædelighed, ere de meest roste, yndede og udmærkede af det andet Kjøn, er noget som jeg umuelig ubetinget kan underskrive. At der gives ligesaavel Lapser som Lapsinder, Dagdrivere som Dagdriverinder, det er vist. Men hvilket fornuftigt Menneske vilde vel sætte noget Værd paa Lapsers Roes, Udmærkelse og Yndest? Eller røber det Fruentimmer, der føler sig smigret ved Lapseroes, Lapseudmærkelse og Lapseyndest ikke tydeligen, at hun er en Flane? Og hvor hastig visne desuden ikke de Laurbær, der paa denne Maade og af saadanne Mennesker, høstes, Man gaae i vore Klubber og overbevise sig selv om, hvor længe en saadan Lykke varer. Saalænge Ungdommens Roser endnu ere friske, saalænge den beundrede, yndede og udmærkede Skjønhed besidder Nyhedens Glands, sværme Tilbederne omkring hende som Bier om Floras yndige Døttre. Men hvad gjøre Bierne, naar Blomsten begynder at visne? De flyve hen til andre Blomster. Det samme gjør Tilbederne. De tale neppe mere til den Tilbedte, naar Aarene begynde at gnave paa hendes Yndigheder eller en yngre, lykkeligere Medbeilerinde træder frem med friske Tropper og et Kogger fuldt uslidte Pile. O, hvor mange, mange Skjønheder, der fordum vare et Tvistens Æble for dansende Adonisser, og engageredes to Maaneder førend Ballet, sidde nu umisundte, ubeundrede, uudmærkede i Salen og vente forgjeves paa, at nogen skal række dem sin Arm! Simplicitet er den første Grundlov for al Ynde og Tækkelighed. Dette bevise Konstens ældste Mesterværker, hine uopnaaelige Marmorbilledstøtter, som fordum prydede Verdens Hovedstad. Et simpelt Gevandt, en Krands af Markblomster om Hovedet, er al den Pynt, vi finde paa de herligste Græske Statuer fra Konstens Guldalder. Gratierne selv forestilles ikke anderledes. Jo større Cultur, desmindre Glimmer og Pragt; jo mindre Cultur, desstørre Glimmer og Pragt. Hvor var Culturen vel stegen høiere end hos Grækerne, Og hos dem klædte man sig yderst simpelt. Hvor er den vel sjunken mere end hos Asiaterne? Og hos ingen finder man større Glimmer og broget Pragt. - Caraberne og andre Vilde vandskabe endog deres Ansigt ved at indskjære alskens Figurer og flekke Læberne, for, efter deres Begreb om Skjønhed, at forøge deres Yndigheder. – Et cultiveret Fruentimmer behøver kun saare liden Pynt, for at behage den fornuftige Mand. Hun indtager ham tvertimod lettere, naar hendes Yndigheder, utrængende til Konstens Hielp, ere naturlige, og ved deres egen Kraft stærke nok. Det opvækker altid nogen Mistanke, naar man seer et Fruentimmer anlægge saa mange Løbegraver, Batterier, Spanske Ryttere, o. s. v., for at erobre et stakkels Mandfolks svage Hjerte. Jeg har ingen god Tro til en Dame, der med Kniplinger til 6 Rdlr. Alen, forskandser en sneehvid og trind Barm, efter den skjelmske Amors Krigsbygningskonst; – der fra et Par Demants Batterier kaster Jldkugler og Congrevske Raquetter paa en Synder, der gjerne godvilligen vilde capitulere; – der giver sine Guldlokker nogle Adjuncter, for at de kunne synes flere i Tallet end de virkelig ere, – der beplanter sit Hoved med et heelt Blomsterhed af Roser, Aurikeler, Nelliker og Levkøier, og besætter sine hvide Atlaskes Sko med Guld- og Sølvflitter, for saa at sige, fra Top til Taa, at være sikker paa sin Triumph, – kort sagt, jeg sætter stor Mistillid til en Omphale, der gjør ligesaa mange Tilrustninger for at fange en Dverg som en Herkules. Men man troe imidlertid ikke, at jeg anseer vore Han-Flaner for mere feilfri end vore Hun-Flaner. Et Mandfolk, som sminker sig, salver sig, udstopper sig, parfumerer sig, speiler sig o. s. v., for at gjøre sin Lykke hos de Smukke, er et endnu langt, langt utaaleligere Væsen, end det Fruentimmer, der gjør det samme, for at behage vort Kiøn. Hvad er vel modbydeligere end et Par Qvast=Lægge, der røbe deres falske Herkomst, naar de, efter Tyngdens Love, glide ned i Skohælene, et Par Lender, der have Skræderen mere at takke for deres Styrke end Naturen, Men saadanne fantede Halvmænd ere dog ikke mere nu saa hyppige som tilforn, og den Upartiske maa tilstaae, at en saadan sminket, udstoppet, parfumeret Mandsdukke, eller om man kunde bruge det Udtryk, Mand ling, sædvanlig bliver en Gjenstand for offentlig Latter.