Den Vest-Sjællandske Avis, 1837-10-27
J Aarhuus Avis Nr. 189 læses et indsendt Stykke under Mærket J. S., af hvilket vi uddrage Hovedpunkterne: "J Viborg Tugthuus sukker en Mand, som Loven har dømt til fire Aars Tugthuusstraf. - Det er Bonden Christen Thordalsen. - Hvad har han forbrudt, – Han har gjort sig skyldig i Qvaksalverie femtegang. – Nu, saa have Domstolene gjort deres Pligt; thi Lovgivningen om Qvaksalverie, navnligen Forordn. 5te Sept. 1794, § 5, er bestemte og afgjørende. – Domstolene have gjort deres Pligt, idet de tilkjendte Christen Thordalsen fire Aars Tugthuusstraf for femte Gang forøvet Qvaksalverie. Men denne Qvaksalver har helbredet Patienter, som de anthoriserede Læger havde forkyndt deres Dødsdom som uhelbredelige; denne Qvaksalver har ikke søgt Patienter, men disse have søgt ham; denne Qvaksalver har, paa den uegennyttigste Maade, uden at modtage nogen egentlig Betaling for Curen, hjulpet lidende Brødre, som de studeerte Læger ikke have kunnet kurere; denne Qvaksalver har nemlig reddet Skibsfører Stougaards Liv ved en heldig Operation, efter at Districtschirurgen havde erklæret, at han maatte doe; denne Qvaksalver har helbredet Hr. M. Høyer af Sporuplund, som, efter at have brugt de authoriserede Lægers Hjelp et halvt Aar for et Sygdomstilfælde i Foden, stedse blev slettere, saa at Foden næsten var raadnet af, men som, paa mindre end sex Uger, blev kureret af Qvaksalveren, der nu sukker, som dømt Forbryder, i Viborg Tugthuus; denne Qvaksalver har – for kun endnu at nævne eet Factum – helbredet Vagmester Hald i Randers, som, for et farligt Tilfælde i Rygraden, i 8 til 9 Aar havde været behandlet af Regimentets Læger og af Hr. Dr. Beck, men som dog stedse var en Krøbling og uduelig til Tjenesten, indtil han betroede sig til Qvaksalveren, der i 10 Uger gav ham hans Sundhed igjen. – Denne Qvaksalver har, med eet Ord, reddet flere til Døden hjemfaldne Menneskeliv, men Loven gaaer sin Jerngang over ham, over hans Ære, over hans Velfærd; Loven dømmer ham - til Tugthuset. – Af Loven er, som forhen anført, Jntet at vente i Faveur af Menneskeligheden her, men af Menneskeligheden burde man, i slige Tilfælde, kunne vente Alt. Vi høre dog saa ofte, at vor menneskekjærlige Konge benaader Ulykkelige, som have gjort sig skyldige i blodige Forbrydelser, Misdædere, som have forgrebet sig paa deres Medmenneskers Liv. Har da Jngen indstillet denne Qvaksalver til Benaadning, i Betragtning af, at han, just ved det, hvorfor han er sigtet og dømt, har frelst sine Brødres Liv, idet han, ved sin sjeldne Jndsigt, har udrevet dem af Dødens Strube som Brande af Baalet, Vi vide ei, hvad der til dette Spørgsmaal bør svares. Et Rygte siger, at det er skeet, men at ingen Benaadning er paafulgt. Vi have ingen Tillid til dette Rygte, thi vi have en ubegrændset Tillid til Kongens Hjerte. Vi troe ikke, at denne Qvaksalver har været indstillet til Benaadning; men vi troe, at han vilde blive benaadet, hvis han blev indstillet dertil. – Dertil vide vi intet Middel, uden Pressen. Gid dens Røst maatte lyde saa vide om Land, at den tilsidst naaede Kongens Øre. En af den menneskelige Slægts uegennyttigste Velgiørere, vilde da ikke vansmægte længe i Viborg Tugthuus. Thi fra Kongens Øre til Kongens Hjerte er kun en kort Vei."