Den Vest-Sjællandske Avis, 1823-08-12
– Man har det Rygte i London, at den Escadre som udrustes der, er bestemt til Lissabon, for at medvirke til at dæmpe de indvortes Uroligheder i dette Land. – Den Efterretning skal være ugrundet, at den Russiske Keiser har ophævet sin Ukas af September 1821 angaaende Handelen paa Nordvestkysten af America; men venskabelige Underhandlinger ere indledte derom med de Forenede Stater. - Studenterne i Gottingen have gjort sig skyldige i nogle Excesser og vilde derpaa have forladt Staden, men Roligheden er igien bleven tilveiebragt. Om den Dals nærværende Tilstand, hvori det i Oldtiden saa berømte Theben ligger. (Oversat af det andet Bind af det store Franske Værk og Ægypten).(Fortsættelse). Den Rige og den Fattige synes ved første Øiekast at være blandede imellem hinanden i disse Dødens Tilflugtsteder; men naar man undersøger Mumierne med Omhyggelighed, saa erkiender man snart, at de Personer, hvis Levninger de indeholde, have været af forskiellige Vilkaar. Udmærkelser og Rigdomme have endnu fulgt de m.i disse skumle Opholdsteder, hvor det som ellers giør det største Jndtryk er det mindste af alt Hænderne og Fødderne, og undertiden de meest betydelige Deele af Legemet, ere ganske forgyldte, og bebude Levninger af anseelige Personer. Svøbene, som ere prydede med Forgyldninger og malede med Hieroglypher, Manuskripter med hieroglyphiske og almindelige Bogstaver, hvori formodentlig den Dødes Levnet, eller de Formularer, som brugtes ved Liigceremonierne vare optegnede, ere endnu ikke tvivlsomme Kiendetegn, paa Magt og Riigdom. Men hvad der især maae opvække Forbauselse og over al det, som Jndbildningskraften kan forestille sig, er den overordentlige Mængde af udhuggede og malede Basreliefs og Hieroglypher, som bedække Væggene i disse Grotter; og disse Sculpturer skulde dog aldrig komme for Dagens Lys, og de have ikke kunnet være udførte uden ved Faklernes Skin Jndbildningskraften formaaer neppe at forestille sig hvilken Tid, hvilket overordentligt Antal Arbeidsfolk, og hvilken Vedholdenhed at Frembringelsen af saadanne Underværker har udkrævet. Den Nysgierrigheds-Følelse, som ledsager den Reisende ind i Graven afløses af en levende Uroelighed, naar han er kommen derind: Han trænger ikke ind i disse Catacomber ved Faklernes svage Lys uden med Angest. Frygten for at see Lyset udslukket, og at forvilde sig i Midten af disse Labyrinther, er ikke mindre piinlig end den Fare han er udsat for ved at blive Offeret for en opkommende Jldebrand, som en Gnist kunde antænde i Midten af de saa overmaade brændbare, Materier hvormed Hypogerne ere opfyldte. Al denne Pomp og al denne Gravenes Pragt, al den Ombyggelighed, som er anvendt for at bevare Menneskenes dødelige Legemer, skulde være gandske uforklarlig, dersom Ægypternes Sæder og religiøse Meeninger ikke aabenbarede Bevæggrunden dertil. Man veed hvormeget dette Fol overlod sig til Erkiendtlighedens Følelser, som Lovene selv gjorde dem til en Pligt. Man maae endnu tilføie, dersom man kan troe de gamle Historieskrivere, at Gravene ikke allene have været hellige Mindemærker, som skulde overbringe de store Fyrsters Minde til de tilkommende Aarhundrede; men at de tillige bleve betragtede som evige Boeliger (Diod. Sic. Biblioth, hist. 11, sect. 2. pag. 60, ed. 1745) thi Ægypterne troede ikke at Tilværelsen var indskrænket indenfor det jordiske Livs Grændser *). Husene bleve ikke betragtede uden som Giæstgiversteder, hvor man ikke opholdt sig uden paa en Giennemreise. De virkelige Opholdsteder vare Gravene, som man skulde beboe i en uendelig Række af Aarhundrede. *) Efter de gamle Forfatters Vidnesbyrd, var det en religiøs Overtroe hos Ægypterne, at Siælene ikke forlode Legemerne førend disse havde undergaaet en aldeles Ødelæggelse, hvorpaa Siælene forlode Underverderne for at kunne besiæle nye Legemer, hvorved de skulle begynde fra det ringeste Dyr, og stige gradeviis og ligeindtil de ædleste, i et Tidsrum af 3000 Aar, mod Slutningen af hvilket de igien vandrede paa nye ind i menneskelige Legemer. Søe det lærde Værk af Boega, De origine et usuobeliscorum, seet. IV, cap. 1, pap. 294 et seg. Naar man forlader den Deel aff den libyske Biergkiæde hvor disse arrige Grotter ere udhulede, og stiger op paa den høieste Spidse af de Kalk klipper, som danne den Dat hvori Kongernes Grave ere, saa har man heele Udsigten over Sletten ved Theben og over de ganske biergfulde libyske Ørkener. Man har næsten under sine Fødder Osymandyas Grav, til hvilken man kan begive sig af en klippefuld og steil Vei, som man sielden følger. Mod venstre Side seer man den Bygning hvorpaa der findes et Loft i Skikkelse af en Hvelving, og Pallastet i Qournah. Mod den høire Side fremvise de to Statuer i Memnonium deres næsten formeløse Masser. Længere borte fremstiller Medynet abon for Blikket sit Palast paa 2 Etager, sine majestætiske Pyloner, og sin uhyre Hippodrom. Det lille Tempel i Sønden taber sig langt borte i Dampen. Paa den anden Side af Nilen lader Karnak see sine Obelisker, sine høie Søiler, og den lange Omkreds af sine Ruiner. Lougfor ligger paa Udkanten af dette saa rige og afvexlende Prospekt. Deres tvende smukke Obelisker og dens store Bygninger hæve sig meget mod Arabernes Huse, som man kun med Møie kan see. Den stolte Nil fortsætter sig bugtede Løb i Midten af denne smukke Slette, som den synes at finde Behag i at vande. De Øer, som den danner, de Canaler, som den opfylder under den periodiske Tilvært af dens Vande, giver Maleriet en Friskhed og Liv, hvis umaadelige Størrelse Synet kun med Møie kan omfatte. Naar man staaer allene paa dette høieste Punkt, omgivet af Ørkernes uhyre Eensomhed, og udsat for Ruinernes veltalende Jndtryk, overlader man sig naturligviis let til dybe Betragtninger.