Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1808-01-05
Blandt alle nyttige Baronster overne nogen interessantere for Menneskegrandskeren end Selvbographier, naar de ere forfattede saaledes, som de bør være.Hvor ulige Meningerne om Rouffeaus Consessions end ere, saa tvivler dog ingen om, at de ere et vigtigt Bidrag til Menneskestudium, og det menneskelige Hjerte er et Slags moralsk Kattegat, som man ikke kan faae for mange Søkort over. Der bliver altid Skiær, Banker og Rev nok tilbage at mærke. Efterfølgende Biographie havde neppe seet Lyset, dersom Udgiveren ikke havde draget det ud af det Mørke, hvori det laae indhyllet. Lars Pedersen var ikke saa mærkværdig en Mand, at man nogensinde kunde ventet at see hans Contresser i Kobber eller hans Levnedsbeskrivelse paa Prent. Min Herkomst er meget uvis. Blev jeg engang Konge eller General (thi hvad kan man ikke blive til naar Skjebnen vil 2), saa vilde denne Uvished kunne give Anledning til mange lærde Undersøgel, ser. At jeg hedder Lars Pedersen, er opdraTirsdagen den 5 Januarii, 1808. det i Peder Heldssedesstrædet indtil mit femte Aar, og de af har faaet Tilnavnet Pedersen, det veed jeg temmelig vist; men hvo min Fader eller Moder har været, det maa Himmelen vide. Saa meget kan jeg huuske, at en ung, smuk og velklædt Dame kom hver Søndag og saae til mig, og puttede den gamle tandløse Pimpernille, jeg var i Huset hos, og som jeg kaldte Moder, nogle Penge, i Haanden. Men siden blev jeg bragt ud til Opfostringshuset, hvor jeg fra Top til Taa blev klædt saa grøn som en Kaalorm, og havde man ikke heldigviis givet mig et Par blaa uldne Strømper, paa, skulde overtroiske Folk i en Hast have troet, at jeg var een af Niels Klims Træ Mænd. Fra den Tid af saae jeg hverken min saakaldte Moder eller den smukke Dame mere. Da jeg havde staaet til Comfirmation, blev jeg sat i Lære hos en Tydsk Parykmager, hvor man vilde prygle mig til at gjøre lange Alongeparyker, hvilket har indgydet mig en saadant naturlig Aversion for Paryker, at jeg uden Betænkning kunde rive Borgermesteren selv Paryken af Hovedet, naar jeg tænker tilbage paa mine Læreaar. Jeg pønsede nu paa at forbedre min Tilstand. En, Lars tænkde jeg ved mig selv, du eft født fri, ligesom din Meller, og du kan lade dig saaledes drille En St. Hansdags Aften, da jeg havde faaet Lov til at gaae til Dyrehaugen, tog jeg Flugten og styrede min Kaas lige til Corsøer. Min Mester skraalte i alle Aviser, at ingen skulde huse eller hæle mig, beskrev mig fra Top til Faa, ret ligesom jeg havde slaaet et Menneske ihiel, og lovede den, der kunde opdage mig, en Douceur af 3 Rdlr., uagtet han ellers altid truede med at faae mig paa Døren, og svar paa sin Hamburgske Solighed, at jeg ikke var Føden vard. Menjeg lod min gode Urian kun skraale. Der var saamange, som hedte Lars Pedersen, jeg gav mig ud forat være Endsk af Profession, og fiinede mig en Frevelsbart under Næsen, saa jeg saae ud som en lipagtig Dievel. Jeg fik snart Condition hos en Proenrator, som jeg maatte age Landet rundt fra det ene Ting til det andet. Uagtet jeg ikke havde lært at fjøre, saa gik det i Begyndelsen dog godt Men en Dag Kulde jeg kjøre ned af en forhen det Bakke, og bardes laae min gode Hr. Proenrator i en for Pol, det ene Hjul af Vognen var gaaet ien. Mil skulde man hare hørt Procuratoren skjænde. Han svor paa sin Bestaling, at han skulde faae mig i Slaveriet. Jeg slæbede og bad om Naade, men her var ingen Pardon. Uagtet Procuratoren, som jeg siden erfarede, lod sig betale for det knækkede Hjul af den Principal, jeg skulde kjøre ham til, 11 Rdlr. 2 Mk. 12 s. og Hans Hjulmand kunde gjøre sin Salighedsted paa, at det kun havde kostet 4 Mark at sammensætte, saa og han mig dog bort, uden at betale mig en eneste Skilling i Løn for al den Tid jeg havde tjent hos ham. Jeg vovede aldrig at søge ham, thi hvad Ret, tænkde jeg, kan en stakkels Kudsk vel faae over en Procurator Jeg ønskede nu paa Varykmagerens Ord: man kan lettere faae den ene Krage til at hugge Øinene ud paa den anden, end den ene Procurator at agere mod den anden. Jeg kag altsaa Knævelsharten af og reiste til Kiøbenhavn. Her læste jeg i Adresseavisen, at en anstændes Tjener kunde faae en god Condition hos et fornemme Herskab. Men uden superde Skudsmaal nyttede det intet at melde sig. Een af mine forrige Canmergter henviste mig hos en Mand i Adelgaden, der Frev Skudsmaal for 14 s. Stykket, og tog ikke mere end 2 s. for hver Underskrivt. Jeg led mig Frive et med otte Underskrivter, som kostede mig ialt 20 s. Forsynet med dette gik jeg un hen til det fornemme Herskab, som boede i et Huus i St. Peders Stræde paa tredie Sal. Dervar tre gamle Frøkener, der kaldte sig v. Lavider rine. Deres gamle Tjener, som havde conditige neret hos dem i 19 Aar, sagde de, var død af Alder og Svaghed. Jeg tog Tjeneste hos Om og fiir nu et Liberie af hjemmegjort Tøi, kantet med gule Barattesbaand, som man i en Hast skulde anseet for Guldgaloner. Her erfarede jeg hvad det betyder at opvarte fornemme Damer især Fiolkener v. Lepidarius. Parykmageren var stem med fine Penge, men Frøknerne vare langt værre med deres Mund. Jser havde den mellemste en Tunge, der skjør som en Ragekniv og strallede som til Peberqvern. Fra tidlig om Morgenen til sildig om Aftenen havde jeg Slid og Sløb. Saa raabte den ene Frøken, saa den anden, saa den tredie Den ældste havde en Papegave, som hun holdt af ligesom det kunde være et Barn, og den skulde jeg lære at fløite Tappenstregen, synge Hon Bægter og sige du Gavtyv. Men baade Lærlingen og Lære, mesteren vare lige kjede af den Spøg. Frøkenen vilde imidlertid, at Papegoyen skulde lære sine Lectier, og naar jeg vilde undskylde mig med Mangel paa Lørelyst hos Dyret og Mangel paa Canal. efter hos Loreren, blev hun arrig og raabte hvad føder man er Slyngel for - Den mellemste havde en Canariefuglhække, der bestod af circa 30 Fugle af begge Kjøn. Uagtet hun selv havde Overopsigten over Hækkeburet, saa var jeg dog ansat som et Slags Doctor ved dette Jnstitut. Jeg maatte, f. Ex., bestandig sørge for at Fuglene sit et Laratio af Safran, naar de havde forstoppelse, operere dem, naar de havde faaet en Byld paa et vist Sted o. s. v. Hændte det sig imellemstunder at een af Fuglene ereverede, faa Skændte Frøkenen mig Huden fald, saa truede endog med at faae mig paa Døren. - Den tredie havde en heel Hundesamilie, der bestod af de fæleste Carricaturer, og hvis Familiemoder var en gammel, lurvet, blind Mops. Vel var Frøkenen selv Pleiemoder for disse Dyr, men jeg maatte dog, som Tjener, kjæmme, klippe og tumle dem. Værst havde jeg det, naar vi skulde vaske, thi saa havde alle tre Frokner den Vane, at ligge til Sengs indtil Tøiet var tørt. Jeg maatte da baade være i og uden for Huset. Naar vi skulde have Selskab maatte jeg rende fra Herodes til Pillatus, saa for at laane Sølvtøi, saa for at aflevere Tiggerbreve, og somme Tider tiggede og inviterede jeg i et Huus paa en og den samme Dag. Men jeg blev snart kjed af dette Liv, opsagde mit Herskab og tog nu Tjenste hos en meget rig Mand. Her var det ligesom jeg fra Helvede var kommen ind i Paradiis. Jstedet for at jeg tilforn tjente tre Herskaber paa engang, havde jeg nu tre Medtjenere. Men det var heller ikke saadanne Finkeriddere af Herskab som de tre gamle Frøkener. Her vare Sportlerne, som ved saa mangt et Embede i Staten, langt anseeligere end Gagen. Den Gang var den forbistvede Indretning med Fodposten endnu ikke kommen op, og saa kunde jeg og mine Lige fortjene en Haandskilling ved at besørge Billetter. Jminny Condition var jeg saa at sige en tille Postmester. Jeg besørgede alle Billetter og Breve for Fruen, Frøkenen og vor ældste Søn. Og saadant et Postvæsen var ikke ubetydeligt for mig. Jeg havde min Tro ikke bortforpagtet det, om nogen havde givet mig, 30 Rdlr. om Aarer, Hver Gang Frøkenen havde været paa Bal, Masgierade, o. s. v., erhederedes det ene Brev efter det andet, og hvert Brev kastede 10 s. af sig, det var nu engang Taxten. Fulgte en Pakke med, saa betaltes den efter Vægten. Men nu, da Fodposten er kommen i Gang, gaaer slig en Profit forbi min Møse. Mil leveres Brevet kan til Manden med Messingkjedelen, og ingen Diævel veed hvor det kommer fra eller hvor det gaaer en uden den, der skal vide det. Saaledes bliver ny alle Næringsveiene efterhaanden forgvaklede. Og hvad er Skyld deri. Jntet, min Siel, uden den fordømte Oplysning. - Fortpenge og Nytaar gave ogsaa en god Skilling af sig. Jeg var Oeconom og holdt paa Pengene, og derved samlede jeg mig en lille Capital. Jeg havde hørt min Herre tale saa meget om at speculere, parcellere og parricivet re, at jeg ogsaa fik Lyst til at lægge mig efter Speculationer. Jeg mærkede, at min Frue lod Alting kjøbe i Urteboderne i Skillinger, og anskaffede mig derfor selv et lille Oplag af Safran, Pe her, Cancell, Muskathlomme s. og gjorde Skillings Toskillinger og Fireskillingsportioner deraf. Min Urtebod havde jeg i en Rullekjelder i vor Gade. Hver Gang, jeg skulde hente noget i Urteboden, hentede jeg det hos mig selv, for saavidt jeg havde Forraad deraf, og paa denne Maade fortjente jeg Aar ud og Aar ind over 15 Rdlr. - Ogsaa med Kortene drev jeg en lille Speculationshandel, jeg afkjøbte miste Medesenere de casserede, udledte deraf de bedste, svøbte dem i reent Paver, og leverede dem ind istedet for de ny, jeg skulde kjøbe i Urteboden. (Fortsættes.