Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1787-03-20
hvor Læserne blive bekiendte med den uforlignelige Philosoph Lokes Skrivt om Opdragelsen. 4 B. No. 192. 6 B. No. 287288. 289. 290. 305. 306. - Følgende Stykke af Lavaters Dagbog, 2 D. S. 97. 101. fortiener at tilføies som et Bidrag til Børneopdragelsen." Det lader paa Papiret fortreffelig menneskekierlig, at bortkaste Riiset. Jngen kan være en større Fiende af Riiset end jeg. Endnu har jeg aldrig revset min Søn der med. Af Frygt for, at blive for overilende, overlod jeg det altid min sagtmodigere Kone. Mit Barn har det bedste Hierte, og dog ville jeg i de første fire Aar ikke være Fader uden Riiset, ligesom vore Tiders Læger ikke ville være Læger uden China. Det synes fortreffelig: at man skal overlade dem til Følgerne af deres Handlinger. - Gode Gud, hvo som omgaaes Børn vil vide, at dette iblandt tusinde Gange ikkun er eengang, og ikke oftere mueligt. Just det som ved denne Regel synes saa unaturlig, gjør Opdragelsen konstled. Jeg er heri af Salomons Troe; hvo som sparer sit Riis, hader sin Søn. Jeg maa f. Ex, paa mit Bord lade ligge en Sax eller Pennekniv Umueligt er det, altid at gjemme dem; og var det end mueligt, saa gjorde jeg det dog ikke. Hvorfore, de udvortes Omstændigheder skulle ikke lempe dem efter mine Børn, men mine Børn skulle lempe dem efter disse. De skulle ikke lære, ei at tage nogen Pennekniv hvor ingen er, men de skulle ingen tage, hvor der og vare ti. Meget gjerne ville jeg udsætte dem for deres Ulydigheds naturlige Følger, dersom jeg var forvisset om, at de ikkun lidet saarede dem. Men hvad, om de for meget saarederet Øie eller en Haand, O. J vise Børnevenner, hvorledes stode vi da - Vilkaarlige Straffe kan jeg giøre saa lemfældige som jeg vil, naturlige ikke. Hvad giør jeg altsaa Jeg forbyder Barnet at røre Kniven, og naar det rækker derefter, da tager jeg den bort og giver ham et omfindtlig Slag. Saa ubehagelig end dette Slag maatte være hans Haand, saa er det dog en lemfældigere Straf, end det ringeste Saar. J Almindelighed synes mig, at naar man ansaae Tingene som de virkelig ere, og ikke efter abstrakte Begreber, man da ofte ville have Leilighed til følgende Bemerkninger: at Naturens Herre straffer vilkaarlig, (i det mindste synes han at straffe saaledes) og naar alt ved naturlige Straf se vare at forbedre; han, den Alvise, da ikke brugte vilkaarlige. I Henseende til truede Straffes Eftergivelse tænker jeg, ved Erfaringen belært saaledes: Guds Plychologie, hvilken, han i Menneskeslægtens Opdragelse følger, er en Regel for mig i mine Børns Opdragelse. Min Søn veed, at han ikke maa røre en skarp Kniv. For nogen Tid fandt jeg min Ragekniv fuld af Skaar, jeg var i Færd med at fare heftig op, men fattede mig strax. - Har du saaledes tilreedt min Ragekniv, spurgte jeg i en alvorlig Tone. - Ja, min Fader. - Nu, da du tilstaaer det, vil jeg ikke straffe dig. See, hvor ulykkelig du kunne have været, dersom du havde afskaaret din halve eller hele Finger. - Havde jeg truffet ham derved, havde jeg og uden Skaansel, revset ham; men da det er mig høist magtpaaliggende: at mit Barn ikke siger Ulandhed, eller med andre Ord, fordi Oprigtighed og Sandheds Kierlighed er det Væsentlige af alle Dyder, ophævede jeg den paa Overtrædelsen lagde Straf. Sielden sige Børn usandt, uden af Frygt for Straf. Bedre da at eftergive Straffen, end udsætte dem foralt for stor Fristelse. Man treffer dem desuden ved Overtrædelser nok, hvor man har den sørgelige Foranledning at opfylde sine Truesler. Straf uden foregaaende Truesler, synes mig Grumhed. Og aldeles ikke at straffe, ikke at reise, er baade umuelig og farlig.