Corsaren, 1841-07-30
Juli-Revolutionen i Paris 1830. "Sondain Paris dans sa mémoire A retrouxe son eri de gloire." Seirshymmen. Frihedstumlen fra den første Revolutionstid var gaaet over. Efterat Friheden var bleven misforstaaet, efterat Mord, Anarki og Uro var indtraadt istedetfor i kraftige, stolte og frie Tilstand, som Verden havde haabet, maatte Gemytterne finde Ro i den modsatte Yderlighed. En overordentlig Personlighed maatte kue dem under sit Militair-Dictatur og sit Jernscepter. Men hiin Tid, som var opfyldt af de overordentligste Gjerninger, maatte ogsaa vise de besynderligste. Da Revolutionens Frugter syntes for evigt tabte, da der i hele Europa ikke var et eneste Land, hvor Folket var frit,*) maatte de "legitime" Fyrsters Had til den "illegitime" Hersker paa Frankrigs Throne hidføre hans Fald og Fyrsterne saaledes selv nedlægge Spiren til Frihedens Gjenopblomstren. Napoleon, der bedst af Alle forstod at underkue Friheden, blev styrtet, og Bourbonnerne stege igjen paa Thronen. Despoterne, Aristocraterne, Jesuiterne, og Gud veed hvad alle disse Fjender af Folkefriheden hedde, jublede, da Bourbonnerne igjen satte sig tilrette paa Frankrigs Throne, og Bourbonnerne jublede selv. "Nu", tænkte de, "have vi Magten og tillige Klogskab til at bevare Magten. - Vi maae ingen Bastiller have." Jeg har læst om En, der ved et uforsigtigt Løb over en Mark faldt i en Grav og brak Benet, og da sagde til sig selv. Naar jeg bliver rask skal jeg aldrig mere løbe over en Mark. - Otte Dage efter at han var bleven helbredet, løb han over et Loft, styrtede ned af en Luge og brak Halsen. Efter at Bourbonnerne havde lært, at man *) Naturligviis med Undtagelse af Danmark. ingen Bastiller maa have, besluttede de omhyggeligt at undgaae dette, hvorimod de toge sig for at undertrykke Pressen. De vidste ikke, at dette kommer ud paa Et. De vidste ikke (eller havde glemt), at det franske Folk i deres Fraværelse var voxet op til en frihedelskende Nation, og at for en saadan Pressen er en Helligdom: Den er den aldrig slumrende Vogter over Folkets Ret; den er den Undertryktes Hævner og den Fattiges Beskytter; den er den Stemme, hvori hele Folkets Stemme samles og udtaler sig. Er den end som alle menneskelige Indretninger udsat for Vildfarelser - i Farens Stund bliver den altid sig selv igjen, i Nøden samler den Landets Kjerne til et Skjold for Friheden. Da Bourbonnerne, de af Folket endnu hadede Bourbonner, vovede at angribe dette Palladium, da Carl X. udstedte sine bekjendte Ordonnantser, vaagnede den indslumrede Løve til sin fulde Kraft, Revolutionen reiste paany sit Hoved, Folket gik i Kamp. Det var Folket, som slog, Folket og ingen oprørsk Bande; det var Mænd af alle Samfundets Klasser, og ved deres Side kjæmpede Kvinder og 5 Børn imod Despotiet. Soldaterne bleve forjagne af Gaderne, de kongelige Palladser stormedes, og Folket decreterede, at Kongen havde ophørt at regjere. Frankrig var nu uden Konge, Frankrig var nu atter frit, Folket havde Magten ihænde og discuterede blot om, hvem det skulde overgive den. Allerede omringede Mængden Lafayette, den gamle Helt fra Frihedens Kampe, allerede er Ordet Republik paa Læberne - kun endnu et Øieblik! - da - Dog, hvad vedkommer det os her, hvorledes et Folk raadede over den Frihed, det havde kjøbt med sit Blod? Jeg har gjenkaldt Mindet om Frihedskampen hos Eder, om den Kamp, hvori Kvinder og Born deeltoge, for at spørge Eder: Jkke sandt? der maa dog være Noget ved Friheden, siden endog Kvinder og Børn gaae i Døden for den.