Viborger Samler, 1834-07-04
Kjøbenhavn. J flere af vore Blade er anmeldt, at Høiesteret har fældet Dom i Sagen mellem Pastor Visby og Magister Lindberg, og dømt den Sidste i en betydelig Mulct. Jmidlertid vil det dog ikke være overflødigt, endnu engang at henvende Læsernes Opmærksomhed paa det Betydningsfulde i denne Dom, der ikke blot angaaer de enkelte paagjældende Personer, men en af Fædrelandets allervigtigste Jnteresser. Som bekjendt, havde nemlig Hof- og Stads=Retten erklæret sig for incompetent til at paadømme Sagens Realitet, men var ikke desmindre kommen til det Resultat, at de af begge Parter om hinanden brugte, ærerrige Udladelser skulde mortificeres, og Lindberg desuden betale en Mulct. At Høiesteret nu ikke har bifaldet Hof- og Stads=Rettens Præmisser, sees allerede deraf at den ikke med den sædvanlige Formel har stadfæstet dennes Dom, men derimod givet en ny Conclusion; og at Retten virkelig har indladt sig paa Sagen selv, fremlyser blandt Andet deraf, at den har mortificeret de krænkende Beskyldninger, Lindberg havde tilladt sig mod Visby, hvorimod dennes Udladelser mod hiin, ved ikke at omstødes, ere erkjendte for sande. Den overste Domstol i Landet har altsaa erklæret sig for competent til at anvende de om den kirkelige Lærefrihed givne Love, ligesaa vel som alle andre Love, og har derved hævet den Rets uvished, hvori tilforn ikke blot den theologiske Skribent, men enhver geistlig Embedsmand maatte svæve, At det ikke er en geistlig Autoritet, men en verdslig Domstol, i hvis Hænder denne Myndighed er nedlagt, kan ikke andet end være høist ønskeligt, navnlig i en saadan Gjæringsperiode, som vor Tid er, da Domstolen staaer udenfor alle dogmatiske Controverser og blot dømmer negativt, om Overtrædelse af Loven finder Sted eller ikke. - Hvorledes derfor end Sagens Udfald var bleven, maatte man dog glæde sig ved, at Høiesteret indlod sig paa Sagens Realitet, og dobbelt glædeligt er det derfor, at den netop har dømt saaledes. Den Eed, de danske Præster aflægge, have nemlig, som bekjendt, Nogle forklaret saaledes, at Præsten var aldeles bunden til Kirkens symbolske Bøger, navnlig den augsborgske Confession, saa at han end ikke i det Mindste turde vige derfra. (En Fortolkning, som Magister Lindberg har brugt med den Grad af Sikkerhed, at han tillod sig at kalde Prof. Clausen en Meeneder). Nu derimod maa Høiesteret antages, i Overeensstemmelse med vore bedste Retslærdes, navnlig Ørsteds Mening, at have fortolket Eden saaledes, at vel Præsten er forpligtet i det Hele at holde sig til de symbolske Bøger, at erkjende deres Hoved- og Grundsætninger, og troe og lære efter deres Aand, men at han vel i det mindre Bestemte og Væsentlige kan tillade sig noget Afvigende, uden at have brudt sin Eed. – Dette juridiske Spørgsmaals Afgjørelse er da glædeligt for hver den, som paa den ene Side vel holder Fædrene i Ære og holder fast ved vor Kirkes Bekjendelseskrifter, men paa den anden Side dog ikke ønsker, at den fremskridende Oplysning skal standses ved Slavisk at være bunden til en forudgangen Tids Bestemmelser; den maa være kjærkommen for hver den, som ikke vil, at Protestantismen skal sige sig selv imod og ligesom Catholicismen binde Samvittighederne ganske til en menneskelig Forskrift, hvilket jo var, hvad Paven fordrede, men Luther bekjæmpede. (Kbhp.) Stadsphysicus, Hr. Professor Med., Dr. B. Hoppe har bekjendtgjort, at samtlige Stadens Apothekere ere komne overeens om, for at forebygge Feiltagelser ved Sygesengen, at bruge blaat Papiir til Signatur paa alle Flasker med Medicin til udvortes Brug, men hvidt Papiir for den til indvortes Brug.