Corsaren, 1842-07-01
Beckers Verdenshistorie. (Kleins Forlag). Vibelen er Himlens Bog, Historien Jordens. Det vilde rigtignok være herligt, om Bibelen tillige kunde være Jordens Bog, om Alt her i Verden kunde gaae med den Fred, som Bibelen prædiker, om Bibelens Frihed og Lighed herskede, om de Kundskaber og Regler, hvormed den udruster til at blive Borger af Himmelens Rige, var nok for Borgerne af de jordiske Fyrsters Riger. Men, desværre det er ikke saa. Naar En vilde drage igjennem det borgerlige Livs Krydsog Biveie med Biblen til Veiviser, vilde han nok komme i flere Moser og Sumpe end hiin Mand, der vilde kjøre igjennem Landet med Stjernerne til Veiviser. Allerede enkelte Sætninger ville vidne herom. Hvorledes vilde den Mand komme afsted, der i vore Dage vilde give den Høieste Æren og troe, at dette var nok? J vore Dage har man En, der nævnes over den "Høieste", det er den "Allerhøieste". Rangforordningen gaaer for de Fleste saaledes, som det er udtrykt i følgende Sætninger: den naadige Gud har endelig skjænket os Regn." - "Det behagede de naadigste og allernaadigste Herskaber at tage den nye Kirke i Øiesyn." - Jfølge heraf kan man ikke undre sig over, at Sætningen: "Giv Gud, hvad Guds er, og Keiseren, hvad Keiserens er, bliver forstaaet saaledes, at man giver den "Allerhøieste" næsten Alting og den Høieste" næsten Intet. Vil man forresten have ret øiensynlige Beviser eller Exempler paa, hvad det i vore Dage betyder at ville rette sig efter Biblen alene, saa henvise vi til Auctionssalen paa Østergade Nr. 63. hvor det i Tirsdags viste sig, at man maa give en forgyldt Sukkerskaal, en Theepotte, en Smørkande, en Flødekande, sex Par Tallerkener foruden Meubler, Sengklæder og andet Jndbo for Sætningen. " Du skal frygte Gud mere end Menneskene" og for at forklare Sætningerne om Daaben overeensstemmende med sin Samvittighed. Paa den anden Side have ogsaa de forskjellige Tidsalderes Borgere fundet, at Vibelens Fordring: Naar En slaaer dig paa det ene Øre, saa vend det andet til er noget upractisk, thi, naar Fyrsterne have slaaet dem paa den ene Kind og de saa efter Biblen have vendt den anden til og faaet et Slag paa den med, er der opstaaet Spørgsmaal, om de nu igjen skulde vende første Kind til (hvilket Fyrsterne vilde) eller om Touren nu var til Fyrsterne at vende Kinden til. Slige Discussioner have gemeenlig endt sig med et Haandgemæng, hvori ingen af Parterne ventede paa det første Slag end sige paa det andet. Saaledes er Biblen i vore Dage bleven aldeles upractisk. Den bruges kun i Mellemregning mellem Menneskene og Gud, og lige siden "fordømte Barebones" vilde indrette den engelske Statsforfatning efter den, er der intet Skridt skeet for efter den at afgjøre Menneskenes indbyrdes Afregninger. Men, er saaledes en Bog tabt for Livet, hvori store Skatte findes, saa har Livet selv skrevet sig en anden, der indeholder Skatte for Livet, Skatte, som Møl og Rust heller ikke kunne fortære, Rigdomme, som tilhøre Aanden. Livet har skrevet Livets Historie, det er en Bibel for Jorden, der i sin Virken falder sammen med den himmelske. Hvad denne hvidsker som Aand, fremstiller hiin i Kjød og Blod, Dyder, som denne anpriser, Laster, som den fraraader, fremstiller hiin legemliggjorte, indtagende i deres Skjønhed, eller afskrækkende i deres Afskyelighed. Hiin er som oplysende Tegninger og Kobbere til dennes Text. Derfor er Historien ligesom Biblen "Bøgernes Bog" og indeholder ligesom denne Tilfredsstillelse for enhver Alder og enhver Stand, kun mere sandelig- og legemliggjort. Her ere Eventyr for Børn, som endog ere bedre end H. C. Andersens! det er Eventyr, som ikke skulle tænkes fortalte blege, smægtende Børn, der krybe i Skjul for en "Bussemand" og skjule Hovedet i "Moers Skjød", naar der fortælles natlige og mørke Scener; det er en sund og kraftig Føde for den barnlige Sjæl, saa at den selv bliver sund og kraftig, det er som Løvemarven, hvormed hine Oldtidens Helte opfødtes, imod Nutidens Melkeflaske og Barnemad. Vi skulle aftegne en Scene af en saadan Eventyr-Fortællen. Faderen sidder med den raske Dreng, og Drengen siger: Fortæl mig et Eventyr! Faderen. Hvad skal det være for et? Dr. Saadan et rigtig rask Eventyr. Faderen. Nu vel, min Dreng; hør nu godt efter. Der var engang en Konge i Østerland, i det Land, der kaldes Persien. Han var saa rig og mægtig, at der ikke fandtes hans Lige paa Jorden. Ofte spurgte han sine Ministre... Dr. Ministre? Hvad er det Fader? F. Ministre, det var Kongens fornemste Slaver. Ofte spurgte han disse: "Er der endnu et Folk, som jeg ikke har undertvunget?", og, naar de saa nævnte ham et, drog han strax mod det og undertvang det. Engang spurgte han dem igjen: Er der endnu et Folk, jeg ikke har undertvunget?" De betænkte sig længe, og saa sagde de. "Allernaadigste, allerhøieste Konge! der er endnu et Folk, men det er ganske lille. Det er ikke Umagen værd for Dig at undertvinge det." Jeg vil strax undertvinge det", sagde Kongen, og saa lod han strax udgaae befaling til, at hans Hær skulde samle sig. Da han mønstrede den, før han drog bort, bestod den af to hundrede tufinde Ryttere, der vare klædte i Staalharnisker og rede deilige arabiske Heste og havde Saddel og Tøiler besatte med Guld og Ædelstene, og desuden havde han flere hundrede tusinde Mand Fodfolk. Med hele denne Armee kom han til Indgangen af det Land, han vilde undertvinge. Det hed Grækenland, og Indgangen hed Thermophylæ. Der stillede sig en græsk Anfører imod ham for at holde ham borte. Hvormange Folk troer du, at han havde? Dr. Han havde vel ogsaa mange hundrede tusinde Mand. F. Han havde kun 300, min Søn; men det var 300 Mand, som ikke vilde lade sig undertvinge men beholde Friheden. reis Hovedet i Veiret, min Dreng, thi, naar man strider for Friheden, saa spørger man ikke, hvor mange man har imod sig. Da den store østerlandske Armee rykkede frem, pyntede de 300 Grækere sig, som om det gik til en Dands, og droge høit syngende imod Perserne, og saa kjæmpede de der, indtil de Alle vare faldne, men mange tusinde Fiender med dem. Og see, min Søn! det er nu over 2000 Aar siden; men endnu nævner Verden de 300 Heltes Navne med Lov og Berømmelse; thi de kjæmpede og faldt for Fædreland og Frihed." Men "Eventyrene for Børn" slynge sig imellem Læresætninger for Mænd, ligesom Bækken mellem Kornmarker, eller som Viinstokken snoer sig om Elmen. Her staaer det med rene og tydelige Ord, hvad Herskermagten er, og hvorfra den har sin Oprindelse. Her staaer det, at vi høre til den store germaniske Stamme, der var fri og stolt, men som i sit Overmod vilde pynte sig og pyntede sig med Østerlandets Despoti. Her staaer det, at der var en Tid, en mægtig og herlig Tid, da der udførtes store Bedrifter og Folkets Lykke blomstrede, fordi hver enkelt Mand var selvstændig, og at denne Tid døde hen, at Svaghed og Ulykke kom, fordi de selvstændige Mænd vilde gaae saa vidt i deres Selvstændighed, at de vilde herske over andre, at Folkene bleve Trælle. Her staaer det indskrevet med flammende Skrift, om den Tid, da nogle Folk reiste sig med Bulder og bleve frie. Men her er, som sagt, for enhver Stand; her er et Panorama, saa stort og mangfoldigt, at Enhver deri kan see, hvad der interesserer ham. Om det saa er Handelsmændene, disse Folk, der leve i Nutiden, i Øieblikket, ja, endog ride, paa en Vexel, et Par Maaneder ind i Fremtiden, ogsaa for dem er der Noget i Fortiden. Der er en Fortælling om en Mand i Augsburg, der allerede dengang laante Keiserne og Kongerne og havde dem i Lommen; der er Fortællinger om Stæder, som bleve rige ved Handel, om Tyrus med sit Purpur, og Venedig med sin Silke, og, spørges der, hvorledes denne Handel og Rigdom kom, saa svares der: ved Frihed - Frihed er det evige Omkvæd i Historien; saasnart Talen er om noget Godt, har den været med i Spillet. Ogsaa for Malere, Billedhuggere, Kunstnere, er her et rigt Panorama. Her staaer herlige Billeder, de staae der tegnede, de mangle blot Farven eller Marmorets Former for at træde levende frem. Historien indeholder desuden, mærkeligt nok, Noget, hvorved endog Heiberg kunde blive stillet tilfreds. Den gjemmer Noget, hvorved Publicum igjen kunde blive et organisk, bifaldende Hele, idet den omslutter Kilden til alle Tragedier, Dramer, Commedier, Vaudeviller o. s. v. Derved at Dhrr. Forfattere have fjernet sig fra Kilden og stedse øst af den i ringere Qvantitet, at de have indgivet Publicum dets klare og sunde Væld paa homøopathisk Maneer: blandet draabeviis i stedse storre og større Qvantiteter Vand - derved er Vublicum blevet saa slemt, at det ikke vil bifalde mere. Prof. Heiberg slaaer Publicum, fordi det ikke vil bifalde, fordi det ikke holdes sammen af een begeistret Følelse, han glemmer aldeles, at det slet ikke er Publicums Skyld, at det ikke bifalder eller er begeistret, at Publicum nu er overmættet af de slappe og slappende Nydelser, og at det trænger til Noget at styrke sig paa, at det altsaa igjen er Tid at gaae til Kilden. Men ogsaa den Deel af Publicum, der kunde være misfornøiet med en saadan Forandring, kan blive tilfredsstillet. Her er Overflod, Alle kunne faae. For dem, som ynde det grandiøs-romantiske, kan der f. Ex. tyes til Fortællingen om hiin tydske Fyrste, der foretrak at opgive sit Fyrstendømme fremfor at kjæmpe med Keiseren mod sin Ven, gik til denne og trolig lod sig slaae ihiel for ham. - For dem, der aldeles ere slaaede ind i Nutidens Smag for det gyseligespændende, er der Historien om de 15,000 Bulgarer, som den græske Keiser havde fanget og sendte tilbage med udstukne Øine, dog saaledes, at der for hver Hundrede var en Veiviser, der havde beholdt det ene Øie. Dette Syn var saa gyseligt, at de vilde Bulgareres Konge faldt i Besvimmelse, da han saae det, og døde 3 Dage efter. Dette maa dog kunne tilfredsstille selv de meest opskruede Fordringer. Men der er endnu en Ting ved Historien, en Ting af mere practisk Nytte. Det er den Nytte, det kan bevirke for Samfundet, naar de Mænd læse i den, der ere stillede høit i Samfundet, og hvis Liv den engang skal optegne. Naar de see dens endnu hvide og ubeskrevne Blade, maa det være for dem, som om de saae den Plads paa Kirkegaarden eller i Domkirken, hvor engang deres Grav skal være, og for store Folk er det godt at tænke paa Graven - det vilde maaskee være saare godt, om der ved deres Maaltider og Gjæstebude herskede den gammel-ægyptiske Skik, at Billedet af et Lig bragtes ind, og at en af deres Slaver udraabte: Husk, at Du engang skal være som dette! Naar vi nu anbefale den i Overskriften nævnte "Verdenshistorie" til deri at læse om alle hine mærkelige Ting, til deri at see alle hine herlige Sager, saa er det, fordi den iblandt de mange er en af dem, der fortælle klarest og tydeligst og er bedst giengiven paa Dansk.