Ribe Stifts Adresseaviser, 1845-04-07
Jfølge Loll. Falst. A. er Pastor Helweg udnævnt til Forstander for Bondehøiskolen i Rødding. (Fortsættelse af den slesvigste Protest.) Fra denne Tid af, da de holsteenske Grever bleve Herrer i Sønderjylland, daterer sig Fortydskelsen og den formelige og planmæssige Undertrykkelse og Fortrængelse af den Danske Nationalitet og det Danske Sprog, hvilket var Folkesproget lige ned til Slesvig (Hedeby) og Eckernforde, og denne Undertrykkelse er bleven fortsat lige indtil vore Dage. Gerhard afholdt sig fra Benævnelsen Sønderjylland og Hedeby, titulerede sig Hertug til Slesvig, efter Residentsstadens tydske Navn, og heraf opstod den i ældre Tider ukiendte Benævnelse Hertugdømmet Slesvig. – Uagtet i dette Tidsrum ofte Stridigheder, endog Krige førtes imellem Kongerne og Hertugerne, saa modtoge disse dog Sønderjylland hver Gang som dansk Lehn af Kongen, og de maatte bestandig sværge ham Troskab og Lydighed. Selv den sidste Schauenborger, Adolf S., tog 1455 Slesvig til Lehn af sin Søstersøn, Christian 1., da denne havde besteget den danske Throne. Efter denne Hertug Adolf, med hvem den Schauenborgske Huus uddøde 1459, skulde Hertugdømmet Slesvig som et ledigt Rigslehn have tilfaldet Kronen Danmark, men Christian den Første af det Oldenborgske Huus, der foruden Slesvig ogsaa ønskede at komme i Besiddelse af Holsteen, fik de Holsteenske Stænder til at forsamle sig tilligemed de slesvigske, hvilke han havde sammenkaldt til Ribe, og lod sig 1460 her af begge vælge til Landsherre, hvorved han i Slesvig blev baade Lehnsherre og Lehnsmand paa eengang. Han udstedte derefter de af det Slesvigholsteenske Parti saa ofte paaberaabte "Landsprivilegiere. Dette Aktstykke kan imidlertid ikke gavne Slesvigholstenerne noget; thi for det Første indeholder det aldeles ikke Det, som af disse falskeligen foregives, og for det Andet var Altstykket selv ulovligt, altsaa ugyldigt. Hvad Jndholdet angaaer, saa erklæret Kongen rigtignok, at Slesvigerne af frit Valg have kaaret ham til deres Hertug; men hermed er hverken skeet eller omtalt mindste Forandring i Lehnsforholdet til Danmark. Fremdeles indrømmer han Slesvigerne og Holstenerne Ret til, efter hans Død at vælge sig en Landsherre, men dette gjorde han naturligviis netop for at gjøre det muligt, at begge Hertugdom mer bestandig kunde blive forenede med Kongeriget, som var et Valg- og ikke et Arverige. Endelig lovede han, at disse to Lande skulde forblive udeelte tilsammen; men herved meentes kun, at hverken Holsten eller Slesvig maatte udstykkes i mindre Parceller, hvilket paa den Tid ellers ofte skeete, og i al Fald at Holsteen ei skulde skilles fra Slesvig, for at det paa denne Maade kunde holdes fast til Danmark, thi Slesvig som Rigslehn kunde ikke skilles fra dette Rige Det var saa langt fra, at Christian den Første ved denne Bestemmelse tænkte paa nogen Sammensmeltning af Slesvig og Holsteen, at det tvertimod fastsættes, at hvert Land skulde beholde sin egen Forfatning og sin egen Landdag, kun at Landdagen til at vælge fælleds Landsherre skulde være fælleds. Skjøndt vi saaledes uden mindste Fare for Slesvigs faste Forbindelse med Danmark og Uafhængighed af Holsteen, godt kunde lade disse Privilegier gjælde, saa maa vi dog for den historiske Sandheds Skyld tilføie, at de vare fuldkommen ulovlige og bleve faktisk ugyldige. Thi 1) ere de aldrig paa forfatningsmæssig Maade bleven bekræftede af de danske Stænder, hvilket for Slesvigs Vedkommede vilde have været nødvendigt; 2) berøvede de Bondestanden, der ifølge dansk Statsret altid hørte med til Stænderne og havde fuld Stemmeret, alle stænderske Rettigheder og underkastede den Landsherrens vilkaarlige Skattepaalægningsret; som Følge heraf vare 3) disse saakaldte Landsprivilegier ingen Lands-, men kun Standsprivilegier; hvilke desuden 4) aldrig ere blevne opretholdte; 5) endogsaa i vor Tid af det tydske Forbund, for Holsteens Vedkommende, ikke erkjendte for gyldige; og endelig 6) aldeles stride mod Nutidens Aand og Forhold. Ogsaa foretoge og tillode de danske Konger af det Oldenborgske Huus, lige imod de omtalte Landsprivilegier, den ene Deling af Hertugdømmet Slesvig efter den anden, saa at i Aaret 1380 tre Hertuger paa eengang bleve i Odense offentlig paa Torvet bele nede til Slesvig, idet de lagde Haanden paa Dannebrognfanten og tilsvore Kong Frederik 2, for hvem en Throne var opreist, Troskab og Lydighed som hans Lehnsmænd. Men da den ene af disse Hertuger, Hans i Haderslev, døde Aaret efter, vedblev Slesvig senere at være deelt i to Deele, den "Kongelige, og den Fyrstelige eller Gottorpske. - Med Hensyn til de i Jtzeboer-Verwabrungsalt paaberaabte Grunde for at kun Mandstammen kan herske i Slesvig, da maa vi bemærke. Den Slesvigerne i Landesprivilegjerne indrømmede Ret til at vælge deres Lehnshertug, ophævedes for det Gottorpske Huus ved et Statut, som under 9 Januar 1608 udstedtes af Hertug Johan Adolf for hans mandlige Efterkommere og stadfæstedes af Kong Christian i som Lehnsherre, hvilket Statut ogsaa Stænderne efter nogen Modsigelse lode gjælde. Jfølge heraf blev Johan Adolfs Efterfølger i Aaret 1616, med det danske Rigsraads Samtykke, arvelig belebnet. Ogsaa Kong Frederik 3, som i den Kongelige Deel fulgte efter sin Fader Chr. 4, udgav kun for sin Mandstamme et Arvestatut under 27. Juli 1650. Men dette er senere blevet ophævet ved hans i Kongeloven (lex regia) af 1665, indeholdte, almindelige Arvelov, og i al Fald ved Jnddragningen af den Gottorpske Deel under Kong Frederik 4. – (Arvestatutet af 1633 for den ikke regjerende yngre, Kongelige, Sønderborg-Augustenborgske, Linie er en Huuslov, som kun angaaer denne Familie, ikke Landet.) (Fortsættes.)