Jyllandsposten, 1839-03-11
Efter at have meddeelt Publicum i Nr. 2 af dette Blad foreløbig Underretning om Berberissestriden i Hammel og i den Anledning anstillet nogle Betragtninger, der ligesom paatrængte sig os ved fornyet Beskuelse af dette brogede billede, ansee vi os endog forpligtede tilat gjengive Publicum en mere detailleret Fremstilling af samme, da den er grundet paa egen Erindring, troværdige Folks Vidnesbyrd og endelig paa Documenter og Actstykker, vi selv have efterlæst og omhyggelig benyttet. Thi saa bekiendt denne Strid, endog i sine Enkeltheder, er i hele Frysenborg=Egnen, hvor saa Mange havde overflødig Leilighed til at varetage og forfølge den – og hvor den dengang vakte og end nyder den meest levende Deeltagelse, saa ubekjendt maa den antages at være for et større Publicum, for hvilket den dog ingenlunde kan være uden Jnteresse, saavel paa Grund af Sagens Almeenvigtighed, som med Hensyn paa den Maade, paa hvilken selve Striden, førtes. Den lille ublodige, men derfor ikke mindre hidsige og haardnakkede Krig i Hammel kan, hvad dens Begyndelse angaaer, henføres til Aarene 181314, da Europa, udmattet ved en langvarig Krig, længtes efter og omsider erholdt Fred; men, hvad dens Ende angaaer, ansees for at være af samme endeløse Natur, som saamange andre vigtigere Sager, hvor der aldrig spørges og Resultatet, men hvor det kun gielder at trainaire Forhandlingerne til Uendelighed ligesom Prædikenen, naar den overskrider Timen og for Tilhørerne næsten taber alt Maal af Sigte. J førstnævnte Aar besluttede nemlig Byemændene i Hammel, tilskyndede dertil ved egen og Andres Erfaring, fast overbeviste om, at deres Rugsæds oftere gjentagne Ødelæggelse hidrørte fra de Berberisser, som dengang i temmelig betydelig Mængde fandtes i Byens Haver, at udrydde dem, hvilket ogsaa skete saavel hos dem selv, som hos Degnen Schøler, der føieligen indvilligede i deres Begjæring; kun Commerceraad Tommesen, der dengang endnu boede paa Frysenborg, men havde et Fæstested i Hammel, hvor der ogsaa fandtes endeel Berberisser, vægrede sig ved at borttage sine. Ængstelige for, at muligen disse endnu kunde gjøre altfor megen Skade, lode Beboerne i samme Aar indgaae en Ansøgning til Kongen, hvori man anholdt om, at det maatte blive Tommesen paalagt at borttage sine Berberisser, da Erfaring syntes noksom at have godtgjort deres Skadelighed for Rugen. - Men Svaret, som blev communiceret Supplicanterne gjennem det kgl. Rentekammer, lød: "at ingen befaling til Berberissernes Bortryddelse blev givet, førend det blev bragt til Vished, at de vare skadelige for Rugen, men at der var givet Ordre til, nøie at undersøge denne Sag. Skuffede i deres Forhaabning, paa den Maade at see deres Ønske opfyldt, prøvede de atter det følgende Aar i Mindelighed at formaae Berberissens Eier til at opfylde deres Begjæring. Men efter en Formastelse, som den, at have henvendt sig om denne Sag endog til Collegiet, bleve de dennegang afviste med haarde Ord, der tillige indeholdt Hentydning paa, at Schøler var den, som havde animeret dem til dette Skridt, i hvilken Formening han syntes at være bleven bestyrket ved den Omstændighed, at Samme i Aaret 1813 havde udgivet et lille Skrift, trykt hos Elmquist i Aarhuus, om Berberissens skadelige Jndflydelse især paa Rugen, om hvilket Skrift han yttrede, at det udbredte Overtroe blandt Almuen; ja til den Yderlighed gik endog Hr. Tommesens bittre Yttringer, at han for Samtykke i Berberissernes Opryddelse fordrede en Betingelse, som vilde være vanærende for Degnen. Dog ikke blot i Ord yttrede han sin Harme, men for at spotte og om mulig skrække Schøler og paa eengang at stoppe Munden paa ham tilstillede Hr. Tommesen under 13de August 1814 daværende Birkedommer Stilling en Reqvisition, hvori han begjærede, at denne som Notarius publicus vilde forelægge Schøler nedenstaaende inqvisitoriske Spørgsmaale (der her under Behandlingen af en Sag, der egentlig var af videnskabelig Natur, maatte forekomme Alle høist besynderlige og utidige) og æske hans Svar derpaa. 1ste Spørgsmaal, om det er de i Præstens og min Hauge i Hammel værende Berberisser, der have bragt Rust paa Byens Rug, Alt eller Noget og da hvilket? 2det Spørgsmaal, om han ikke har befundet og forkyndt, at een Berberissebusk eller Plante, som ifjor blev glemt at opryddes i Postens (en Huusmands) Hauge, har iaar befængt og beskadiget Mads Jensens Rug, og at Fordærvelsen har derfra udbredt sig saare langt ikke blot paa Hammel Mark, men ogsaa til Farre Byes Rug i Sporup Sogn, – 3die Sp.: Da man har erfaret, at der findes Rust paa Kornet, meest paa Rugen dette Aar, mangfoldige Steder og Egne i Landet, om ikke overalt, saa spørges, om han endnu er af den Formening, at al Rust kommer fra Berberisser? Da disse Spørgsmaale næste Dag bleve Schøler forelæste, gav denne saadan Beskeed, at da det var tydeligt, at Commerceraad Tommesen ikke søgte Sandheden, men kun havde til Hensigt at chicanere ham, agtede han Jntet at svare til de ham forelagte Spørgsmaale, men udbad sig en Gjen part af Reqvisitionen meddeelt, hvorefter Forretningen blev sluttet. Denne Schølers Fasthed og Aandsnærværelse var Tommesen uventet; han maatte nu lade Tingen blive ved, hvad den var, men tænkte at nytte den første den bedste Leilighed til at fange Schøler. En saadan tilbød sig snart. Schøler havde nemlig, utrættelig som han var med at anstille Experimenter for dog eengang at komme til fuld Overbeviisning om - hvad han ikke betvivlede – Berberissens Skadelighed for Rugen, og at kunne bringe Beviset derfor til Evidence, med en vedkommende Fæsters Tilladelse plantet nogle Berberisbuske i et lidet, en Huusmand tilhørende Stykke Rug. Men Experimentet medførte større Resultater, end enten Experimentator eller Fæsteren havde ønsket, idet Rusten, der begyndte at udbrede sig rundtom Buskene, snart omspændte det hele Stykke, ja begyndte at angribe Naboens, en Gaardmands, større Stykke, som derved betydelig blev beskadiget. Denne Omstændighed var Vand paa Tos Mølle. "Nu skal han ikke undgaae mig mig, tænkte han, jeg vil lægge en dobbelt Snare for ham; undgaaer han den ene Løkke, vil han dog blive hængende i den anden." – En Deputation blev afsendt for at kræve vidnefast Svar af Schøler, om han troede, at den Rust, som først havde angrebet Huusmandens og siden Gaardmandens Rugsæd, var foranlediget ved de af ham plantede Berberisbuske. Det var farligt, at svare Nei; thi da kuldkastede han jo sin egen Theorie og viste en æreløs Feighed, hvilke begge Deele vilde give hans Modstander Vaaben i Hænde; men ikke mindre betænkeligt var det at sige Ja; thi i dette Tilfælde kunde han gjøre Regning paa at faae en Proces paa Halsen, som, reist af den mægtige Jnspecteur, med Lethed vilde paabyrde ham Erstatning for tilføiet Skade, hvilket vilde overstige hans Evne som uformuende Mand. Men den ligesaa snilde som redelige Schøler afgav her det sindrige Svar: "Siger ham, som udsendte Eder, at hvis han troer, at den ved Rusten foraarsagede Skade paa Gaardmandens Rug er foranlediget ved de af mig plantede Ber- og berisbuske, da troer jeg det ogsaa den udsendte Deputation forlod slukøret Schøler med uforrettet Sag. Berberisserne bleve imidlertid staaende, og Rugsæden snart lykkedes, snart mislykkedes i mere eller mindre Grad, alt efter Omstændighederne. Men i Aaret 1823 tog Rugen ved Frysenborg betydelig Skade, og det følgende Aar mislykkedes sammesteds næsten total en heel stor Mark, der laae ligend for Hr. Tomme sens daværende Hauge, hvor han, ligesom ved Fæste stedet i Hammel, havde en stor Deel af de yndede Berberisbuske; og endnu samme Aar var det, at Hr. Grev Frys gav Ordre til at oprydde alle ved Gaarden værende Berberisser, for at undgaae det betydelige Tab, disse antoges at foranledige og som ikke blot der, men mangfoldige andre Steder havde gjort sig mistænkelige som Rugens Fiender. Af de ved Frysenborg opryddede Berberisser bleve nu endeel transporterede forsigtigern til Hammel og plantede ved Hr. Tommesens Fæste sted. Siden denne Rustkammerets Forsyning blev Ødelæggelsen almindeligere, og Beboernes Bekymring steeg næsten til Fortvivlelse, da de saae sig i den sørgelige Nødvendighed, at maatte kjøbe Rug, ofte for mange Penge, istedetfor at sælge og tildeels ophørte at saae Rug, i hvis Sted de optoge Dyrkningen af sardinsk eller Vaarhvede som Brødkorn, hvilken Sæd dog ikke nær kunde erstatte Rugen. Enkelte vedblive imidlertid dermed, om end efter en indskrænket Maalestok, men maatte ofte dyrt betale deres Dristighed. Saaledes hændte sig blandt Andet, at Tommesens nærmeste Nabo i Aaret 1831 efter en Udsæd af 4 Tdr. 7 Skpr. Rug avlede kun 4 1/2 Skjeppe svangt og daarligt Korn, og ganske almindelig var 2 a 3 Skpr. Udbyttet af en bundet Trave. Om dette ligesaa mærkelige som for Vedkommende sørgelige Phænomen blev efter Landhuusholdningsselskabets i Aaret 1829 udstedte Opfordring til danske Landmænd, at opgive deres Erfaringer, indgivet en Beretning, ledsaget med følgende Paategning af Sognepræsten, Hr. Provst Basse: "J de 11 Aar, jeg har været Sognepræst i Hammel, har min Rug mere eller mindre været bedærvet af den fatale Rust, og de fleste Aar saa stærkt angrebet, at jeg kun har avlet 2 a 3 Skpr. af Traven, og 1824 var den saa total ødelagt, at der af 23 Traver ikke lod sig aftærske en eneste Kjerne. Denne Skjebne have de fleste af Beboerne deelt med mig. Da jeg saaledes ved en førgelig Erfaring overbevistes om, hvor misligt og tab bringende det var at saae Rug, aflagde jeg for 2 Aar siden ganske denne Sæd og saaede i dens Sted fardinsk eller Vaarhvede, hvorved jeg afvigte Aar i mit eget Avl undgik det Tab, Rusten desværre atter tilføiede de fleste af denne Byes Gaardfæstere. Dette saavelsom, at der her i Byen findes en Mængde Berberisser, kan jeg, Sandheden tro, bevidne. - Jndberetningen har imidlertid ingen videre gavnlige Følger for Beboerne i Hammel. Sagen blev ved, hvad den var. Kun Schøler, som havde forfattet Beretningen, fik snart bittert at føle, hvor ilde den var bleven optaget af Berberissens ivrige Ven og Forsvarer, Hr. Tommesen, fra hvem han ikke længe derefter i Februar 1832, ved Sognefogden fik en Hilsen, som vi ikke finde det passende at anføre. (Fortsættes.)