Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-10-13
Jollands-Falsters Stiftstidende. Udgivet i Nykjøbing af W. F. Laubs Enke. Redigeret af Chr. Jørgensen. Onsdagen den 13de October. No 163. Svarog Bøn. Det kan ei Andet end være Comiteen særdeles behageligt, at en æret Jndsender offentlig viser sin Jnteresse for den paatænkte Agerdyrkningsskole her i Stiftet, og den maa yde ham velfortjent Tak, fordi han bringer denne Sag paa Bane, og saaledes bidrager til at vække Opmærksomhed for den. Paa Comiteens Vegne maa jeg imidlertid beklage, at vi endnu kun saa ufuldstændig kunne besvare de fremsatte Spørgsmaal. Paa Spørgsmaalet; Hvorledes gaaer det med denne Skole, kan jeg kun svare: aa det gaaer saa lala, om just ei Krebsegang, saa dog Sneglegang; faae vi den, eller faae vi den ikke, jeg veed det ikke, der er endnu Sandsynlighed for begge Deele, men Haabet om at erholde den er ikke meget stort. Derimod skal jeg opfylde Jndsenderens Bøn, samt saavidt mulig besvare hans Sporgsmaal om, hvad Comiteen har udtænkt siden sidste Generalforsamling. Først et Par foreløbige bemærkninger. For endeel Aar tilbage, da Folket endnu slet ikke meente at kunne gjøre nogen Ting, men at Regjeringen maatte gjøre Alt hørte man aldrig tale om Comiteer; dette er et nyere Ord, opstaaet hos os efterat Folkeligheden begyndt at røre sig, og har en særegen Betydning. Dengang derimod udvalgtes kongelige Commissioner, naar der ret tilgavns skulde reformeres. Disse ere blevne meget haard medtagne af den offentlige Mening, fordi de almindeligviis ei udrettede særdeles Meget, eller kom meget hurtig til Ende med deres Arbeider. At udvælge en Commission fortolkedes derfor eenstydig med at opsætte Sagen og Jntet gjøre. Man læse den skarpe Artikel af den dengang oppositionelle Prof. David i "Fædrelandet Foraaret 1839, Nr. 394245, om Fabins-Cunctators System. De nymodens Comiteer ere vel i væsentlige Puncter ulige de forrige Commissioner, men have dog endeel af deres Væsen i sig og ere dem saa temmelig lig med Hensyn til Resultatet. Hvad er Aarsagen hertil Det være langtfra mig at nægte, at denne jo undertiden tildeels kan søges i Comiteemedlemmernes Dovenskab og Ligegyldighed; men mon der ei ogsaa skulde være en anden og dybere Grund? Naar man i de senere Aar er falden paa en god og skjøn Jdee, eller Tanken om et gavnlig Foretagende er opstaaet hos Flere, sammenkalder man en Forsamling; her møde nu de, som have eller indbilde sig at have de samme Tanker og Ønsker. For Nyhedens Skyld ere ogsaa disse saakaldte Generalforsamlinger de første Gange ret talrigt besøgte, og Mange komme jo ogsaa af virkelig Varme for Sagen. Hvad man nu strax griber til, er at vælge en Comitee. Nu er man overordentlig tilfreds med sig selv; man har arbeidet dygtig og man glæder sig over, at man nu kan have Ro igien for denne vigtige Almeensag, som der dog vistnok burd gjøres Noget for, og igjen uden Forstyrrelse tage fat paa sine egne Affairer. Comiteen bliver Endemaalet for Kraft anstrængelsen; man overlader det til denne at gjøre Alt og bringe Noget ud af et Virvar af mange gode Ønsker, Haab og Bestræbelser. Men findes der ei hos den store Almeenhed Liv og Lyst til Sagen, ere ei Mange besjælede af en fast Overbeviisning om dens Nytte og næsten Nødvendighed, og af den faste Villie, at ville sætte den igjennem med Opoffrelse og uafbrudt Selvvirksomhed, saa kan en saadan Comitee, selv om den bestod af Guder, Jntet udrette. Slaae Alle sig igjen til den velbehagelige Ro ved Comiteens Udvælgelse, medens først nu Arbeidet skulde begynde om og ved Comiteen, finder ei en levende Samvirkning og Jnteresse Sted mellem Comiteen og hele Selskabet, saa maa Comiteen hellere takke af; thi den udretter Jntet. Comiteen er kun det Middel og Organ hvorved Foreningens Aand og Patriotisme skal virke stærkere og bevæge sig lettere og hurtigere, og ved denne Vexelvirkning skal fremkaldes forhøiet Liv for Sagen; men sov Alle, sover Committeen med. At stifte en Forening, et Selskab osv. – naar Formaalet ei er materiel Egenfordeel eller Forlystelsessyge, thi da kan det undertiden lykkes -er derfor meget ofte det samme som at bevise, at man er bryder sig om den Sag, hvorom man praler, eller at man vel har en dunkel Følelse om dens Værd og Betydning, men mangler Kraft og Dygtighed til at sætt den i Værk. Dette gjælder ogsaa til Forsvar for de gamle Commissioner, der virkelig ofte ikke have kunne udrette Noget, dog med den maaskee ikke væsentlige Undtagelse, at Comiteerne altid ønske Folkets Deeltagelse og Medvirken, og ei betragte denne som en skadelig Jndblanding af Uvedkommende. Under saadanne Omstændigheder kan det være meget grusomt at udvælge Nogen til Comitee medlem; man seigpiner sine bedste Venner af bare Æres og Tillidsbeviisninger. Man giver nu Comiteen Skylden; eller hele Planen ender med den deprimerende og ydmygende Folelse og Overbeviisning: nei, selv de, som vi havde meest Tro og Tillid til, have Jntet kunnet udrette; eller man reiser Hovedet høit, ja, vi have gjort Alt, Skylden er ei vores, men Forholdenes; vi ere de virksomste, allerdueligste Mænd, hu, hvor vi dog have kæmpet og lidt for denne Sag, Men en klog og fornuftig Mand bør ei begynde paa en Sag, ei offre sin Tid og sine Kræfter paa den, selv om det er en god og ønskelig Sag, naar han forud har en fuldkommen Overbeviisning om, at Forholdene og Omstændighederne endnu ere saa contraire og ugunstige, at den absolut maa mislykkes. Men paa den anden Side, naar man ei vil Umuligheden og naar man erfarer mange Fornuftiges og Ædeltænkendes Ønsker og Medvirken, saa bor ingen Mand, af Ære og Villie give efter for de ydre Forhold og Omstændigheders Magt, men søge at beseire denne. J dette ubehagelige Dilemma befinde ofte Comiteerne sig; det Nedtrykkende der er i, at maatte skyde Skylden for, at Sagen mislykkes, over paa de raae Forhold og Omstændigheder, føler enhver selvstændig Mand, og han kan aldrig gjøre det uden Følelse af en vis Feighed og stor Misfornøielse med sig selv. Fremdeles, naar Folket hos os i den nyere Tid begynder paa et eller andet Foretagende, som det vil sætte igjennem ved sig selv ene, saa kan man rigtignok ei beskylde det for altfor stor Tillid til sig selv. Naar vi bestemme os til at gjøre Noget ved egne Kræfter, have vi næsten altid in mente at blive frie for at gjøre det ved egne Kræfter, og at saa det gjort ved fremmede. Strax i Begyndelsen, da vi dog burde være fulde af Mod, ere ere vi os vor Afmagt bevidst. Det Første, derfor en Comitee har at gjøre, er at søge Understøttelse og Bistand, udenfor Selskabet, hos Regjeringen eller offentlige Kasser, hvortil den fornemmelig henvises, hvortil Haabet sættes, hvorefter Planerne lægges. Faaer Comiteen nu Jntet her, saa er den omtrent færdig med sine Arbeider. Men ikke at tale om det Desperate heri i og for sig, saa, selv omdet lykkes, slappes de Baand, der binde Selskabet og Comiteen sammen; Comiteen bliver uafhængig af Selskabet, bryder sig mindre om det, og faaer selv tilligemed Selskabet en fremmed Herre. Saaledes bliver Comiteens væsentlige Bestræbelse at faae Alting gjort andetstedsfra end ved Selskabet, og Selskabets at faae en Comitee, som er dygtig og skikket til at befrie det fra Opoffrelse og Anstrængelse og erholde Hjælp og Gaver til det paatænkte Øiemed af det Offentlige. Det forstyrrende og bagvendte Forhold, som derved kommer ud, er indlysende. De Hensyn, der altid skulle tages, blive endnu flere. Eenheden, og den fælles Stræben, samme Ære og samme Skam for Committeen og Selskabet falder bort, og derved bliver det Hele til Jngenting. Heraf følger igjen den Maade, hvorpaa vore Comiteer arbeide og den langtfra tilstrækkelige Jver, som de udvise. Comiteen slutter sig ind inden fire Vægge, hvor Enhver da kommer frem med sin Besyv og det Bedste han veed; alt dette flikker man saa sammen; men om det passer til Gjenstanden og Livet, om det afhjælper den Trang, som føles, og tilfredsstiller de Ønsker, som næres, om Sagen derved er bragt videre frem i Folkets Hoveder og Hjerter, hvad der er Hovedtingen, bryder man sig mindre om. Omsider faaer man en Comiteebetænkning istand, som Jngen forstaaer og interesserer sig for med Livlighed og Varme. Hvorledes bære Englænderne sig ad, der i mange Aar endnu ville være vore Lærmestere? De overlade ei Alt til det døde Bogstav, men deres Comiteemedlemmer reise selv om fra Sted til Sted, lønne Commissionairer, som gjøre ligesaa, foranstalte Meetingspaa Meelings, lægge saalænge andre Ting paa Hylden, skabe af hele Folket en stor Comitee, der er langt livligere og ivrigere for Sagen end Comiteen selv, og som opliver bærer og støder Comiteen fremad. Hvorfor gjøre da vore Comiteer ei ligesaa Fordi de hertil som oftest mangle baade Tid og Raad. Vore Comiteemedlemmer have mange Forretninger at varetage, som Pligten byder efter vore Forhold maa gaae forud, og selvstændige, uafhængige Stillinger ere sjeldnere hos os. Men kunde de da ei antage Commissionairer, Jo! men disse kunne ei leve af Luften; de maae underholdes anstændig og stadig, eller være visse paa, naar deres Arbeide og Opoffrelser ere endte og kronede med Held, at kunne faae Godtgjørelse og finde Paaskjønnelse. Man tænke blot Repealrenten, Anti-Kornlovliguen o. s. v. Vil et Selskab, en Forening ei saaledes udstyre en Comitee, nytter det ikke at udvælge den. Men selv om Comiteemedlemmerne forsøge hos os en saadan offentlig Vækkelse og Agitation ved Omreisen, Samlinger og Møder, saa hjælper dog selv dette ikke, da de fleste Steder Faa eller Jngen møde og gide hørt, hvad de have at sige. Naar en Comitee ikke engang kan faae Folk til at gaae nogle Skridt og høre, saa har den god Undskyldning for, at den Jntet udretter. Finder man Undtagelser fra det her Sagte, saa er det kun, naar en Forening ei har en bestemt Plan, den vil realisere, et fast Haab, den vil naae, og naar Offrene, der fordres, ere saadanne og ei større, end der gives Enhver fuldkommen god Værdi derfor, om ei i Andet saa dog i Bordglæder og andre Narrestreger, og naar det staaer Enhver frit for at være Medlem idag og træde ud imorgen. Udholdenhed er vor Skræk. Binde mig til Noget, som det hedder, nei, det gjør jeg tilforladelig ikke! jeg veed ikke, hvorlænge jeg lever. Man skulde troe, vi vare den meest frihedselskende Nation i hele Verden, saa bange ere vi for Baand. Det er kun dog de frivillige Baand, som vi selv burde binde os med, vi ræddes for derimod finde vi stort Behag i taalmodigere end Lam at strække Arme og Fødder i alle de Baand, Andre finde forgodt at binde os i. Det her Yttrede og Comiteer i Almindelighed og de specielle Forhold, hvorunder de virke, beder jeg ogsaa maa tjene om ei til Forsvar saa dog til et Slags Undskyldning for Committeen for Agerdyrknings skolen. De særegne Vanskeligheder, som desforuden her komme til, skal jeg siden omtale, og den velvillige Jndsender vil vist give mig Ret i det Meste af det her Fremførte.