Den Vest-Sjællandske Avis, 1828-02-05
Under denne Titel har Dr. og Prof. Nissen, Rector ved Metropolitanskolen og Ridder af Dannebrogen udgivet nyelig et Skrift paa 100 Sider, som han har helliget min Faders Minde. Efterat han deri har først forklaret hvad der erskrevet her i Landet og denne vigtige Sag siden Aaret 1793, da min Fader først bragte Sagen. paa Bane, afhandler han hvori Skindød bestaaer og viser hvor usikkre Kiendemærkerne ere paa Døden, især hos Mennesker, som bortrives ved enkelte pludselige Tilfælde uden at deres Legeme har i Forveien været svækket af en Sygdom. Mange Exempler anføres derpaa af Mennesker, som ere opvaagnede efter deres Begravelse og deels ere blevne frelste og deels ikke. Forfatteren tilraader nu forskiellige Forsigtigheds-Regler som de Efterlevende bør iagttage ved et Menneskes Død for at ingen skal blive for tidlig begravet. Alle disse kunne nu ikke anføres her kun vil jeg anføre to af dem: den første fordi den i sig selv er simpel; nemlig ikke at tage den Døde for tidlig op af Sengen; og den anden fordi jeg, som efter min Constitution har Grund til ved min egen Person at betragte Skindød som muelig, har for længe siden paalagt min Læge at følge den med Hensyn til mig selv og mine Venner at bære Omsorg for at det skeer, nemlig: at Lægen i det Øieblik Kisten skal tillukkes overskiærer Pulsaaren saavel i Halsen som ved Haanden. Endelig kommer Forfatteren til sit Hovedformaal og giør et udførligt Forslag til Liighuses Oprettelse og Liigbesigtigelsers Jndførelse og efterat have tilsidst, som i et Anhang, handlet og Jndskrænkning i Liigbegiængelsers Bekostelighed, anbefaler han denne Sag i Guds Haand og til alle gode Menneskers Omsorg. Denne Sag har lagt paa mit Hierte saalænge jeg har levet, fra den Tid af da jeg kom til Eftertanke om det Menneskelige Livs Beskaffenhed, dets Glæder og Sorger, de Forhaabninger hvortil vi Dødelige kunne overlade os og de Ængstelser, som kunne foruroelige os. Jeg har altid undret mig over, at denne Sag er ikke bleven giort mere til en Gienstand for Statsbestyrelsen i alle Lande, end det har været Tilfældet; thi naar Lovene tillade at man indspær rer et dødt Menneske i et indsluttet Rum, saa bør de samme Love ogsaa vaage over, at Mennesket er virkeligt dødt. Men at det ikke er skeet kan forklares af, at det falder Menneskeforstanden vanskeligt at give sig af med Ting, hvorom den ikke paamindes ved hyppige Vanheld og ved Vegivenheder, som falde stærkt i Øinene. Hvor ypperlige ere nu ikke f. Ex. vore Qvarantaine=Love og hvorledes vare de beskafne førend Pesten i 18117. Men jeg kan gratulere den ædle Forfatter; thi jeg kan sige med afgjort Vished: hans Bestræbelser ville ikke blive frugtesløse. Vi have et medicinsk Collegium, som er i høi Grad aarvaagent og virksomt i at opfylde sine Pligter, i at forhindre smitsomme Sygdommes Udbredelse, i at advare mod hvad der kan være skadeligt for Folkets Helbred, i at sørge for de Nyefødtes Liv ved gode Gjordemødre og ved Undersøgelser om Omgangsmaaden ved Dødfødte Børn. En saadan Forening af ædle og oplyste Mænd, som sørger saaledes for de Mennesker, som skulle træde ind i Livet, vil vist ikke mindre sørge for dem som skulle træde ud af det. Det vil sikkert tage Anledning af dette Skrift til at beroelige Folket mod en utidig Frygt, og til at overlægge hvilke Forebyggelsesmidler der bør tages mod den virkelige Fare og bringe dem i Forslag til at de kunne blive en offentlig Foranstaltning (hvortil jeg vil foreslaae at det befales, at intet Liig begraves uden efter foregaaende Visitation og Attest af vedkommende Læge, som skal paasee at disse Forebyggelsesmidler ere blevne anvendte, og som burde betales derfor efter en fastsat Taxt af Arvingerne eller af Fattigvæsenet. At det er nødvendigt at noget saadant foranstaltes kan jeg ifølge mit Livs Erfaring for Gud og min Samvittighed forsikkre, og tilbyder mig paa Opfordring nærmere at godtgjøre det skriftligt.) Forslaget kommer vel ikke fra en Læge; men det kan jo være det samme; det kommer fra en lærd, agtet og menneskekiærlig Mand, og selv om det kom fra en Almuesmand saa fortiente det at høres. Det kommer heller ikke an paa om Forslaget er i alle Deele rigtigt eller ikke; om det er det kan jeg ikke bedømme, det kommer kun an paa om der bliver gjort noget ved Sagen. En der Feil i Forslaget, saa besidder Danmark den omtalte Forening af udmærkede Læger, som kunne bedømme det og forfatte et bedre. Jeg vil ikke takke Forfatteren fordi han har taget sig af denne Sag, thi ved en Sag som denne hvorved alle tænkende og ædle Mennesker af enhver Stand, Høie og Lave, i Nutiden og Eftertiden ville takke ham, naar den har en offentlig Erklæring eller Foranstaltning til Følge, behøves min Tak slet ikke. Jeg vil ikke opholde mig længere ved denne Sag; men jeg vil allene som Religionslærer afgive min Betænkning over et theologisk Spørgsmaal, som kunde opkastes ved denne Leilighed, man kunde nemlig spørge, hvorfor mon Gud tillader en saadan sørgelig Begivenhed, som at et Menneske skal vaagne hielpeløs i sin Grav, Jeg svarer: fordi da alle de Lidelser, som møde i denne Verden have tydeligt til Hensigt at opvække hos Menneskene medlidende og gode Følelser og Handlinger og at bringe til at bruge deres Eftertanke, saa kan saadan en Ulykke ikke forhindres. Men alle saadanne sørgelige Erfaringer maae betragtes, som en Advarsel fra Albestyreren til hans Børn, som skulle opdrages paa denne Klode, om at iagttage deres Pligter. Og hvad de Ulykkelige selv angaae, saa spørge, hvo kan udmaale den Algodes Rigdom paa Naade og Glæde til i en Evighed at erstatte et smertefuldt Øieblik, Giennemtrængt af denne Tanke er det mit faste Forsæt, ifald det skulde møde mig at jeg skal vaagne i min Grav, at jeg da vil holde mit Sind roeligt og taalmodigt og ikke tabe Haabet og Tillid til min Gud indtil det sidste Aandedræt forlader mig. Slagelse den 4de Februar 1828. H. Bastholm.