Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1816-03-14
De Tildragelser, som i disse faa Aar af det neppe begyndte Aarhundrede fandt Sted paa Kloden, ere saa overordentlig vigtige og store, at de blive uudslettelige i Menneskehedens Aarbøger. Nødvendig og lærerig er deres Opbevaring i Nutids og Fremtids Slægters Minde. Herrens Haand til skikkede og sammenkjædede, ordnede og styrede dem paa ham ellene bekjendte, men for Dødeliges Øie ikke umærkelige Veie, for at Menneskehedens Ødelæggelse kunde ophøre, de ængstede Hjerter og Gemytter beroliges, og Orden og Ro fremspire af Kamp og Forvirring. Nedstyrtet har Gud den Almæstige Overmodet, adspredt har den Alvise Mørket, og forhindret har han, der er Bormhjertighedens og Naadens Kilde, den Undergang, Menneskene ved Lidenskabernes Forblindelse beredte sig. Vi ville derfor kortelig følge alle disse Begivenheders Gang, og indgjøre dem for Vort Folk, ikke af forfængelig Ære saae, men til dets Held og Advarsel. Det læse Guds Erk og hans Raad, at det kan vorde opflammet af Kjærhed til ham, og udraabe med sin Keiser af Hjertets og Sjælens hele Fylde: Jkke os, ikke os, men dit - Gid der. Navn, o Herre! tilhøre Æren, for Mindet om hvad der frembragtes bevares fra Slægt til Slægt. Hiin skrækkelige, blodige, Alt ødelæggende, først nu ved den Høiestes algode Forsyn lykkelig endte Krig kan hverken i dens Aarsager eller i Hærenes tallese Mængde, eller i omstændighedernes saa ofte forandrede Skikkelse, sammenlignes med nogen anden i Verdens Historie. Den er en heel overordentlig, hidtil paa Jordkloden useet Tildragelse, og et ligesom i den dybeste Heldvedpøll tilberedt, til hele Verdens Rystelse og Undergang smedet Onde, der voxte til hiint Vældens Trin, som det efter den Høiestes undforskelige Raad skulde naae. J Begyndelsen og Aarsagen til denne Krig, der uophørlig ulmede, fra Tid til Tid opblussede, stundom sluktes, dog kun for med ny Kraft og Raserie at bryde frem, brænde heftigere og fremhvirvle stærkere og større Flammer, derpaa pludselig igjen at qvæles i sin stærkeste Brand, ganske at slukkes, paa ny tændes og igjen gaae ud, aabenbarer sig noget heelt Underfuldt og Ubegribeligt. Allerede i dens første Begyndelse, liig en blodrød, af Jld og forpestede Dunster svanger Skye, opstod denne Krig, ikke af en Stats tilfældige Tvist med en anden, ikke for igjen at udslukkes, men for, efter at have udryddet alle af Gud i det menneskelige Hjerte indplantede Dyder, at mætte sig med alle deraf følgende navnløse Ulykker, og ei at standse førend i den hele Menneskeheds udøste Blod, Den er et af Lasten avlet moralsk Uhyre, som rodfæstet i de fra Gud affaldne Menneskers Hjerter, mættet med Vrang lærens Melk, og indhyllet i Træsthedens og Løgnens Hemmelighed, i lang Tid under Kundskabs og Oplysnings Maske ilede fra Land til Land, og fra honningdryppende Læder udstroede Tvedragts og Fordærvelses Sæd i de nerfarne Hjerter og Gemytter. J sin første Ungdom fuld af Ondskab, men trædsk, med fremskridende Alder grusom og fræk, udspyer dette Uhyre sin første Gift=Fraade paa den Leir hvor det fødtes. Et Folk, der vuggede samme i sit Skjød, træder, smittet af dets høist fordærvelige Aande, Religion og Trone og Lov og Menneskelighed under Fødder, geraader i Tvist, Tøileløshed og Barbarie, plyndrer, plager, piner sig selv, og dyngende Skjændsel paa Skjændsel, Udaad paa Udaad, besudlet med dets Monarks Mord og med Tilintetgjørelse af alt Ædelt og Got, vælger endelig først til sin Magthaver, derpaa endog til sin Keiser, en Urlænding af ringeste Herkomst. Denne Udlænding, som er kommen paa Tronen midt under de stormende Lidenskabers Raserie hos det fra Gud affaldne Folk, spiller i Begyndelsen den skinhellige Hykler, giver sig ud forat ville gjendinføre Ret og Orden, og at ville udrydde det af Lyst og Vantroe udspyede Udyr, som med de samme Kløer, hvormed det sønderreev Frankerigs, sin Moders, Skjød, truede at sønderslide hele Verden. Men pludselig optræder han, ikke som hiint Uhyres Banemand, men som dets første og fornemste Forsvarer og Beskytter, Paa det nøieste forbunden med det ved samme Sindelag og Følelser, fuld af Tillid til den lykkelige Fremgang af den ved samme allerede vidt udbredte Usædelighed, der skal bane ham Vei til jordisk Storheds høieste Svidse, fuld af Egenkjærlighed og den koldeste Foragt for den hele Menneskeslægt, mægtig ved sine Undersaatters Mængde, trodsende af sit Folks Forblindelse og Frihed, samler han en talles Hær, og kaster sig med utrolige Reseri paa være og jerne Stater, for at knuse dem. Lykken følger alle hans Skridt. Den ene Magt bøier sig for ham efter den endeen. Strømme af udøst Blod forskaffe ham Herredømmet. Retmæssige Regenter styrter han fra deres Troner, sønderlemmer Stater, danner nye, og sætter over dem, under Navn af Konger, af hans egen Familie tagne, ham underkastede Vasaller. Han begynder Krig, for at han ved Plyndring kan tilintetgjøre Eiendomme, ved voldsom Konskription, ved at besætte Fæstninger og Slotte og ved umaadelige Brandskattelser ikke allene ødelægge Stæder og Lande, men endog efter sluttet Fred blive deres Magthaver med uindskrænket Vælde. Han slutter Fred og Forbunde, ikkun for, idet han skjændigen bryder alle forliig, ved uendelige Udsuelser og Tvangsmidler at svække sin Forbundsven og lamme hens Kræfter, og da ved en ny Krig, at medde ham i det laveste Trældoms skammelige Lænker. Uhørte Daad! - Selv i det han fører Krig med den ene Stat, bekriger han paa samme Tid med den selvsamme Stats Undersaatter en anden; ja, hen tvinger dem endog til at fore Vaaben mod deres eget Fædreland, og kalder det Forræderi, naar de blive Fødelandet troe. Med slige rasende umenneskelige Midler og Kunstgreb, som han ledsager med Trudsel af skrækkelige Straffe, Bortødslen af det røvede Bytte, Bedrageries og Lognens Sprog, og Hovmods og Despotismens Stemm, lykkes det ham at blive ikke mindre mægtig ved sine Vaabens Magt, end han var frygtelig ved tøileløs Frækhed og Grusomhed. Med ethvert, enten ved Blodsudgydelse eller ved List og Trudsler vundet Held tiltager hans trodsige Overmod stedse mere og mere. Han vil endog tilegne sig en den almægtige Gud kun tilkommende Ret: uindskrænket Eneherredømme over hele Verden. Daarlige Foretagende, som grændser til Afsind, men bringer derforikke mindre blodig Fordærvelse med sig. Gudsfrygt og Tro vare deres fuldkomne Undergang nær. Af Gud selv indsatte Fyrster maatte fra sige sig Magten til at regjere deres Undersaatter. Nationerne bleve fordømte til intet eget Fædreland at have, fordømte til et frasie sig Love og Sprog, og Frihed og Eiendom og Handel og Sæder og Skikke og Dyder. Oplysning, Videnskaber, Haandværker, Kunster og Jndustrie, kort alle den menneskelige Flids møisomme Erhvervarene bleve styrtede tilbage i den tidligere mørke og raa Tilstand, hvoraf de i Løbet af Aartusinder ved saa uendelige Bestræbelser og Forsøg havde hævet deres Hoved. Det almindelige Trældom maatte medføre almindelig Nød og almindelig Forstyrrelse. Ved dette sit ryggesløse, gudsbespottende forehavende formeente han, der intet Blod sparede, ingen ovmæssig Magt erkjendte, ingen Folkeret agtede, at grundæste sin Hæder paa hele Menneskehedens Jammer og Elendighed, formeente han, ligen Guddom, at trone paa hele Verdens Grav. Fra denne svimlende Høide af overmenneskelige Forhaabninger og snedigt Sværmeri nedkaster han et nidsk og graadigt Blik paa Rusland. Opblæst af mangfoldige Seire og mange Landes Underkuelse, holder han det vel ikke for uovervindeligt, men dog frygteligt og mægtig nok til, om ikke ganske at forhindre, saa dogbehjertet at modsætte sig hans, paa hele Verdens Undertvingelse henvendte, fordærvelige Anslag. For des- aarsag at sønderbryde og nedrive dette eneste Værn, Friheden, end havde tilbage, forener og anspænder han alle sine Kræfter, tvinger alle de Lande og Folk, der enten ere ham underkastede eller afhænge af ham, til at forenes med sig, og med denne frygtelige, af tyve Rigers Folk sammensatte Krigshær nærmer han sig - stedse fuld af Løgn og List, selv i det han bereder sig til den nærforestaaende Kamp, stedse endnu med Forsikring om Fredens Varighed. - det runske Riges Grændser, og falder strax, uden al Krigserklæring, med Voldsomhed indi dets Provindser. Liigen Strøm, der med rivende Heftighed styrter sig ned fra Bjerget, kaster denne vældige, i sin Grusomhed utæmmelige Erobrer sig lige ind i Hjertet af Riget. Paa sin Marsch, hvor han kjøber ethvert Skridt med Blod, bringer han Landsbyer i Oprør, plyndrer og ødelægger dem, stikker Stæder i Brand, forvandler Smolensk til en Askehob og trænger frem til Moskau, som han giver til Priis for Plyndring og Flammer. Han triumpherer, dynder Rædsler paa Rædsler, haaner hele Menneskeheden og Alt hvad helligt er paa Jorden. Hvad Haab om Redning varend tilbage, Naar hele Europa ikke formaaede at modstaae den afsindige Udaadsmand, da han endnu var mindre mægtig, hvor turde Man da vente, at nu, da denne Ryggesløse, trodsende næsten paa hele Europas Kræfter, stod paa sin Magts høieste Spidse, hvor turde Man vente, at det isolerede, allerede saa haardt saarede Rusland kunde som et Bolværk modsætte sig ham, Men hvad skeete, O himmelske Forsyn, Sværd og Øre og Hunger og Kulde forene sig til rædsom Fordærv for de med Heftighed indtrængte og med Skræk fra Mosken flygtende Fjender; hverken deres Mængde eller Modstand eller Flugt formaaede at redde dem. Guds Hævn kom over dem. Jntet hjelper det dem, at de efterlade alt deres Skyts, alle deres Vogne, fyldte med Krudt, Rov og Bytte; deres Gingere styrte under dem. Saa stort Antallet af deres Tropper var ved Jndmarschen, saa stor er Mængden af deres Liig ved Udmarschen. Maaden, hvorpaa de udryddedes, oprører Naturen. Døde, af Ravne halv opædte Liig forraade endnu i deres stivnede Ansigtstræk den skrækkeligste Fortvivlelse, og selv Dødens Haand formaaede ikke at udslette den martrende Følelse, der med deres sidste Suk ligesom stivnede i dem, over Templers Vanhelligelse og andre navnløse Misgierninger. Og saaledes omkom de alle, Ene og alene deres Anfører, som ved den hurtigste Flugt undgik Undergang og Fangenskab, undkommer med nogle af sine Hærførere til sit Land. Ruslands Krigere ie, efter at have reddet deres Fædreland, frem for ogsaa at befrie Europa. Nationerne, som imod deres Villie vare væbnede imod dem, reise sig, da de see at Russerne nærme sig med venske beligt Sindelag; modige staae de op, forene sig med dem, og i det de søndersprænge Trældomslænkerne, vende de glade Vaabnene mod deres sande, egentlige Fjende. Liig en af Storm adspredt, men endnu stedse truende sort Uveirssky, samler og forstærker han sig igjen, og gaaer atter frem til Kamp. Paa ny flyde dampende Blodstrømme, og ingen Art af menneskelig Elendighed, menneskelig Nød er i Stand til at stemme hans umenneskelige Sjæll til fredeligere Følelser. Hans stolte Overmod at beherske Verden, hans utæmmelige Ødelæggelsesraser slukkes end ikke i hans Hjerte, da han, aldeles slagen i mange blodige Slag, overalt fortrængt, overalt forjaget, var tvungen til at flye til sin værgeløse Hovedstad. Der ruster han sig atter, samler endnu engang en Hær, forkaster endnu engang den tilbudne Frer, bringer endelig ved nye Anstrængelser, ved nye Slag sig og sit Folk til fuldkommen Askræftelse, og styrter tilsidst ned fra den røvede Trone, styrter tilbage til sit forrige Jntet. Saaledes falder Tyranniets et heelt Aarhundrede forberedte, ved sytten Aars lykkelig tilkjæmpede Slag og Seire fremskyndte, paa Dynger af Menneskebeen, paa Stæder og Landes Askehobe og Ruiner oprettede, kjæmpemæssige Bygning, som truede at opsluge Verden; i et eneste Aar styrter den sammen for aldrig mere at reise sig, og som bevingede træde Ruslands Krigere, med Forsynets Øie paa Brystet, Korset i Hjertet, pludselig frem fra Moskan for Parises Mure Denne stolte Hovedsted, Uroligheds og Oprørs, Tvedragts og al menneskelig Fordærvelses Rede, tæmmet ved Frygt og Angest, aabner dem Portene, og modtager dem med aabne Arme og glad Henrykkelse som sine Reddere og Befriere. Udslettet vorder den fremmede Røvers Navn, de af ham opreiste Mindemærker styrte i Gruus, og Ludvig den 18de, som retmæssig Konge af Bourbonnernes fra ældgammel Tid regjerende Huus, bestiger, længselsfuldt forventet af sit Folk, igjen, som et Pant paa Fred og Eendrægtighed, fine Fædres Trone. Hist - o underlige Syn, hist paa samme Sted, hvor den af Helvede udspyede Niddingsdaad gridsk havde raset, skammelig haanet Religionen og dens hellige Præster, haanet al Herskervælde, Dyd og Menneskelighed, hvor den havde bygget Altere og strøet Virck for Forbrydelsen, hvor den ulykkelige Konge Ludvig den 16de faldt som et Offer for Frækhed og Anarkie, hvor, til Sædelighedens Rædsel og Usædelighedens Opmuntring, Uskylds Blod hidindtil var rundet - hist, paa den selvsamme Pladse, midt iblandt de forskjellige Magters i fortræffelig Orden den besættende Tropper, og under en utillig Mængde Menneskers Sammenstimlen, blev af russiske Præster, i det russiske Sprog, efter vor rettroende Kirkes Skikke sjunget den almægtige Gud en høitidelig Lovsang, og de Somme, der aabenbart havde viist sig som Affaldne fra ham, bøie tilligemed Kirkens gudfrygtige Sønner Knæe for ham, bøie Knæe for at bevidne deres Taksigelse for Tilintetgjørelsen af deres Daad og for deres Magthavers Fald. Og Freden stiger igjen ned paa Jorden, Blodstrømmene ophøre at flyde, til Kjærlighed og Taknemmelighed forvandler sig det hele Riges fjendtlige Sindelag, Ondskaben afvæbnes ved Høimod, - og Moskaus Brandslukkes ved Parises Mure. Hvilken Dødelig havde kunnet fuldføre dette, alle menneskelige Kræfter overstigende Værk, Er Guds Forsyn, ikke her aabenbar kjendeligt? Ham og ham ene tilkommer Æren. Guds Forglemmelse, Troesfornægtelse nærede denne Krig, dette uheldbringende, som af dets Slagtoff res udsuede Blod nærede Uhyre, der kun lod sine sorte Vinter voxe, for paa sin Flugt gjennem Verden at nedryste Strømme af Elendighed og Kummer over Jorden. Guds evige Raad lod det opvoxe og tiltage, for at de Dødeliges Slægt kunde vorde revset for sine Synder, for at den ved et saa skrækkeligt Exempel kunde lide og lære, et kun i Herrens Frygt bestaaer Menneskenes Sikkerhed og Velfærd. Men da Herren, som i sin retfærdige Vrede saaledes havde besluttet, saae dette Uhyre redetil at overskride Maalet for dets trække Forvovenhed, vendte han, der ikke evig vredes, sit truende Blik imod det, og seer i Øieblikket brister dets Herredømme, tilintetgjøres dets Magt, forsvinder dets Tryllerie, og overalt forfulgt, overalt pinet, løber det rasende sin Undergang imøde paa samme Sted, hvor det først opstod, og hvorfra det saa høit havde hævet sit giftige Hoved. En saadan Ende tog denne ødelæggende, langvarige Folke krig. Kanonernes Tor en tour; Menneskehedens Blod holdt op at flyde; Stæders og Landes Brand sluktes; Fredens og Endrægtighedens Soel oprandt, og oplyste hele Verden med sine velgjørende Straaler. Denne skrækkelige Krigs Hoved og Anfører, Napoleon Bonaparte, frasiger sig den røvede Trone, og overleverer sig i sine Modstanderes Hænder. Jngen menneskelig Ret kunde fælde tilbørlig Dom over en saa mageløs Misdæder. Ustraffet af en Dødeligs Haand, maa han, besudlet med hele Verdens Blod, fremstille sig for den evige Guds Aasyn, paa hiin yderste Dom, hvor Enhver skal faae Betaling for sine Gjerninger. Fremmede for al Hævn rakte de Allierede Magter, ifølge denne Overbeviisning, venskabelig den franske Nation Haanden, gave Napoleon Bonaparte Øen Elba til sit bestandige Opholdsted, og skrede til at slutte en paa en varig Grundvold bygget Fred, og til at gjenoprette Orden i Europas Forhold og Anliggender, som ved saa heftige Krige og Voldsomheder, ganske vare forstyrrede. Men, medens paa den ene Side den gode Hensigt har Omsorg for at føre den almindelige Ro og Enighed tilbage, udrugede paa den anden Side den onde Hensigt uophørli, Planen til dens fornyede Tilintetgjørelse. Lastefuldhed og Hoffærdigheds Aand kjender ingen Anger, opgiver aldrig sine ugudelige Anslag. Naar den har tabt sin Magt, skjuler den sig i fordærvede Menneskers Hjerter; herovet sine Vaaben, væbner den sig med Sviig og List, nedstyrtet i Støvet, stræber den at reise sig paa ny. Høimodig Skaansel avlerkunhos den ny Ondskab og Hævn. Efter et hemmeligt Oprør og Forstaaelse med fine ligesindede Hjelpershielpere undviger Bonaparte fra Øen Elba, og lander med nogle Mennesker, der ere blevne ham hengivne, paa det franske Riges Kyster. Ved ethvert af fine Skridt finder han nye Tilhængere. De mod ham udsendte, af hom selv til Krig og Plyndring vante Kongelige Tropper, opmuntres af deres lige saa fordærvede Anførere til Forræder mod deres retmæssige Konge, og overgive sig paa ny til den lovløse Røver. Nationen, deels forvildet og oprørsk, deels jaget og tvungen af Skræk, tager og proklammerer paa ny til sin Keiser, den afsatte Udlænding, der for stedse havde frasagt sig de Franskes Scepter. Kongen drøger bort, og Frankerigs Hovedstad, aabner sine Porte for den fra Elba undvegne Flygtning. Saaledes skeer det, at Brøden atter hæver sit Hoved, at en sort uheldsvanger Sky atter opstiger, at den ved saameget Blod, ved saa unævnelige Trængsler neppe dæmpede Krig, atter opflammes. Men ogsaa her viser Gud sin undervirkende Naade. Den onde Aand, som staaer i den Jndbildning at kunne oprette sin forrige Storhed og Magt paa de allierede Magters Uenighed, finder dem imod Forventning i den fuldkomneste Eendrægtighed. De opbyde ufortøvet alle deres Kræfter, for at slukke den af Asken saa pludselig frembrudte Jld. Flygtningens paa ny sammenskrabede, af ham selv i egen Person anførte Horder, blive ganske slagne paa Flugten i et af de blodigste men ogsaa sidste Slag; og Krigens og Overmodets Aand styrter anden Gang ned, styrter og forstummer; de sidste Funker slukkes; de offentlige Gjæringer lægge sig; Kong Ludvig den 18de vender igjen tilbage til Paris, Napoleon Bonsparte føres bort for at indspærres paa St. Helenas af Havets uoverskuelige Flade omgivne Øe, og Fred, almindelig Fred, til alle Folkeslags Fryd og Velsignelse, blomstrer atter paa Jorden. Hvad skulle vi sige, - Russer, kjære, troe Undersaatter, Hvad Følelser maae, efter saa mange underfulde Tildragelser, opfylde os, lader os falde ned for den Allerhøieste, lægge vore Hjerter, vor Jd, vore Tanker for hans Fødder. Smertelige Saar bleve os bibragte; ogsaa vore Stæder og Landsbyer lede meget, som andre Lande. Men derfor har Gud udkaaret os til at udføre et stort Værk, har forvandlet sin retfærdige Vrede til nudsigelig Naade. Vi reddede Fædrelandet, befriede Europa, styrtede Uhyret, til veiebragte atter Fred og Enighed paa Jorden, gav den retmæssige Konge den Trone, tilbage, der var ham frarevet, og forskaffede igjen den moralske og physiske Verden sin forrige Tilværelse, sin forrige Lyksalighed. Men disse Bedristers Vigtighed og Storhed beviste, at ikke vi fuldbragt alt dette. Gud gav til deres Fuldbyrdelse vore Arme, vor Svaghed sin Kraft, vor Enfoldighed sin Viisdom, vor Blindhed sit alseende Øie. Hvad have vi altsaa at vælge, Stolthed eller Ydmyghed? Vor Stolthed vilde være uretfærdig, utaknemmelig, strafværdig for ham, der lod os vederfares saa uendelig Mildhed; den vilde gjøre os dem lige, som ve styrtede til Jorden. Men Ydmyghed forædler vore Sæder, udsletter vor Skyld hos Gud, bringer os Ære, bringer os Hæder, og viser Verden, at vi ikke ere frygtelige for Nogen, men heller Jngen frygte. Eders Gudsfrygt, Eders Troe og Eders Tillid, russiske, christelskende Krigere og Folk, have forhvervet Eder Gues Naade. Han, Hjerternes retfærdige Dommer, vender sig, efter en kort Tugtelse for vore Synder, igjen til os med sin Barmhiertighed, og bedækker os med en evig straalende Hædersglands. J hans Mildhed viser sig tillige en for os heldbringende Lære. Maatte vor overstandne Revselse og den gruelie, Naturen selv med Rædsel opfyldende fry telte Straf, som traf vor Fjende, blive evigt i vort Minde og for vore Øine, lydeligere end den himmelske Basun tilraaber den os: Seer, disse ere Frugterne af Ugudelighed og Vantrol Maatte denne skrækkelige Tanke, der trænger, sig til Sjælens Inderste, maatte den forvendles til en trøstende og glædelig Erindring og Guds undsigelige Barmhiertighed imod os, og maatte den Hæder, hvormed han kronede vore Hoveder, udgyde sit Lys, klarere end Solens Lys, i vore rene Hjerter, for i dem at opflamme Taknemmelighed mod Gud og Kjærlighed til Dyd! Idet Vi, efter saa store Tildragelser og Bedrister, kaste Vort Blik paa Vort trohengivne Folks hele Tilstand, vide Vi ikke hvorledes Vi skulle bevise det Vor Taknemmelighed. Vi see dets Standhaftighed i Troen, dets Troskab mod Tronen, dets Fædrelandskjærlighed, dets utrættede Standhaftighed, under Besværlighederne, dets Taalmod i Lidelsen, ders Mod i Slagene. Vi see den guddommelige Naade opfyldt i Vort Folk; Vi see det, og hele Verden seer det med Os. Hvor, uden Gud, hvo af Herskerne paa Jorden, kan gjengielde det, og hvormed? Dets Løn er dets Bedrifter, hvorom Himmel og Jord vidne. Men for Os, som ere opfyldte af Kjærlighed og Glæde over et saadant Folk, bliver intet tilbage, end i Vore idelige Bønner at anraabe Gud om alt muligt Held og Velsignelse for samme. Gid det under hans almægtige Beskyttelse maa vorde forherliget og blomstre og være lykkeligt fra Slægt til Slægt!