Almuevennen, 1844-09-11
Hvad Tolddifferentserne angaaer, da har Kongen ved flere Leiligheder viist, at disses Ophævelse ligger ham meget paa Hjerte, og der blev, som bekjendt, i 1840 forelagt Hertugdømmernes Stænder en dertil sig tende Proposition, nemlig om Jndførelsen af en Brændeviinsafgift. At Kongen ugjerne skrider til at indføre en saadan Afgift, der er en nødvendig Forberedelse for Toldgrændsens Ophævelse, naar Stænderne ere derimod, vil man udentvil finde naturligt, og hvis Stænderinstitutionen skal have noget at betyde, maa vistnok Regjeringen i en Sag som denne være særdeles varsom med at sætte sine Ønsker igjennem, naar den ikke kan vinde Stænderne derfor, eller der idetmindste i disse vise sig deelte Meninger. Jeg vil herved ikke have indrømmet, at hin Reform absolut maa opgives; men at Regjeringen har fundet Betænkelighed ved at gribe inder let forklarligt. Jøvrigt er det vist at en saadan Forandring, naar den skulde foregaae, maatte iværksættes paa en Maade som stemte overeens med Hertugdømmernes egne Jnteresser, hvilket ogsaa var den Grundsætning, hvorfra det Forslag gik ud, som i 1840 blev forelagt Hertugdømmernes Stænder; thi at man blot til eensidig Fordeel for Kongeriget, skulde foretage en saa betydelig og bebyrdende Forandring i Hertugdømmerne, kan billigviis ikke antages. Det, som med Hensyn til Statseenheden kan siges at være et Desideratum, er en Betryggelse for Statseenheden i Fremtiden, med Hensyn til de Spørgsmaal, som kunne opstaae angaaende Arvefølgen, hvis den kongelige Mandsstamme skulde uddøe; men da det ikke staaer i Kongens Magt eensidigen at erklære, hvorledes der i denne Henseende skal forholdes, siden den meest uindskrænkede Monark ikke eensidigen kan forandre Successionen, og Spørgsmaalet tildeels ogsaa vedkommer andre Fyrstehuse, saa er dette en Sag, som ikke er let at bringe i det Rene, Kongen vil imidlertid vistnok være opmærksom paa, at der gjøres Alt hvad der kan gjøres, men de herhen hørende Forhold ere af en saadan Beskaffenhed, at Stænderne ikke ville være istand til at fremskynde deres Ordning. Det er iøvrigt under Sagens foreløbige Behandling af en æret Deputeret udtalt, at der næppe i Hertugdømmerne findes et saa uvilligt Sindelag imod den danske Forbindelse, som Mange troe, og som man ogsaa kunde ledes til at troe efter den Maade, hvorpaa Enkelte træde frem. Heri kan jeg ikke andet end være enig. Naar en Spænding opstaaer, vil der altid være Enkelte, som ere tilbøielige til med overdreven Skarphed at opfatte og udtrykke det, som udgjør Striden, og det er naturligt, at der let herved kan foranlediges Mistydninger. Men jeg kan aldeles ikke forestille mig, og har heller ingen Grund til at antage, at der i Hertugdømmerne skulde findes mindste Ønske for at ophæve Forbindelsen med Danmark. Enhver fornuftig Mand maa jo indsee, at det vilde blive den største Ulykke for Hertugdømmerne, hvis der, i Tilfælde af, at den kongelige Mandstamme uddøde, skulde opstaae Usikkerhed om Successionen i de forskjellige Stats dele, hvorved Hertugdømmerne kunde blive et Stridens Æble imellem flere Prætendenter. Men der ere Mange, som antage og det er her ikke Stedet at prove denne Mening – at Successionen i Holsteen er forskjellig fra den, der finder Sted i Danmark, og at de Acter, hvorved denne Forskiel skulde være ophævet, ikke kunne have den tilsigtede Gyldighed; og iblandt disse ere der igjen Adskillige, som mene, at det, naar Holsteen skulde gaae bort, vilde være ønskeligt, at Slesvig, for at blive sammen med Holsteen, maatte følge med. Men om man nu end ikke hermed kan sympathisere, saa viser det dog ikke, at der i Hertugdømmerne attraaes en Adskillelse fra Danmark, men i det Høieste, at der i Hertugdømmerne er en større Attraction til hinanden indbyrdes, end til Danmark, hvilket dog er noget Andet end et absolut Ønske for at skilles fra Danmark, Kun har Tanken om, at man ved Forbindelsen med Danmark kunde udsættes for at miste den hidtilværende Retsforfatning og den indbyrdes legislative og administrative Forbindelse, opvakt en Bitterhed, der fra begge Sider har fremkaldt mange haarde og krænkende Ord, men uden at disse dog altid udtrykke Jndividernes rette Sindelag, og endnu mindre kunne tjene til Beviis paa den almindelige Stemning. Det er ogsaa i denne Henseende beklageligt, at den Opposition som fra dansk Side mødte mod hin Paastand, var af det meest odieuse Slags; thi istedet for at tale Ordet for begge Hertugdømmernes Forbindelse med Danmark, erkjendte man i den Deel af Bladliteraturen, som fornemmelig beskjæftigede sig med disse Forhold, ligefrem, at Holsteen, hvis den kongelige Mandstamme skulde uddøe, vilde gaae bort fra Danmark, og man betragtede dette som saa afgjort, at man meente, at man allerede nu derpaa burde forberede sig, hvilket, ligesom det i høieste Grad vilde være stridende imod Statens Jnteresse, ogsaa har havt en meget uheldig Indflydelse paa Stemningen i Hertugdømmerne.