Aalborg Stiftstidende, 1829-10-12
Russiskestyrkiske Krigsbegivenheder. J 2 Feldttoge har Rusland tilkjæmpet sig alle de Fordeele, som det ved sit Manifest for Krigens Begyndelse kundgjorde at være Krigens Maal. J Fredstractaten maa Porten indrømme alle de Fordringer, hvis Afslag den ved Krigen vilde give Vægt, men denne Ende paa Kampen forekommer Almeenheden meere eller mindre utilfredsstillende. Den offentlige Mening har gjort sig fortrolig med det Ønske, at denne Kamp maatte føre til Halvmaanens aldeles Fortrængelse fra det europæiske Gebeet, og kunde den see dette Ønske opfyldt, vilde den endog tilgive det russiske Cabinet, om det paa eengang benyttede sine Vaabens Held til at overskride sit Manifests Grændser og at tilintetgjøre den Magt, som det ved Krigens Begyndelse kun havde til Hensigt at tvinge til ældre Tractaters Opfyldelse. Uden at trænge ind bag det Forhæng, der skjuler Politikens hemmelige Drivefjedre, er det ikke vanskeligt at godtgjøre, at den tyrkiske Magts Tilintetgjørelse i Grunden allerede har havt Sted, og til dette Resultat har Diplomatikens Misgreb udentvivl bidraget ligesaameget, som de russiske Vaaben. Sandheden af disse Forudsætninger er ved Øieblikkets Resultater godtgjort, og Alt synes at vidne om, at det tyrkiske Rige, til Trods for de europæiske Cabinetters Villie, iler sin Undergang imøde. Hvormeget Maadehold Keiser Nicolai ogsaa viser, saa er den ottomanniske Kolos nu engang dødelig saaret. Henslæber den sin Existents endnu nogle faa Aar, saa er dens Fald ikke mindre vist, thi Bygningens Grundvold er undermineret, og de, som vilde understøtte den, have ikkun paaskyndet dens Fald. Det har allerede tilforn været sagt, at det eneste Middel til at redde Porten, vilde have bestaaet deri, at alle Magter forenede sig om, at true den med Krig, naar den ikke gav efter. Denne Forholdsregel vilde have grundet sig paa den tyrkiske Caracteer og paa Erfaring, men man indskrænkede sig i dets Sted til Bønner og gode Raad, og disse Skridt maatte mislykkes. Saafremt England og Frankrig havde sendt deres Flaader til Archipelagus, med den befaling at handle til Fordeel for Tyrkerne, hvis de gave efter for billige Betingelser, men i Tilfælde af Vægring, at true med at gjøre fælleds Sag med Rusland, saa er det aabenbart, at en saadan Holdning af de bevæbnede Mæglere, allerede i Krigens Begyndelse maatte have havt Freden til følge, og da havde det tyrkiske Rige været reddet. Men Gesandternes Tilbagekomst til Constantinopel har nu ikkun tjent til at føde Mahmuds Stolthed og formere hans Forblindelse, istedetfor at oplyse ham om sin critiske Stilling. Han har troet at kunne gjøre Regning paa Understøttelse af 2 Magter, som indvilligede i atter at sende deres Gesandte til hans Hovedstad uden nogen Betingelse. Da disse Repræsentantere ingen Befaling have havt til at anvende Trudsler, saa har deres Nærværelse kun været en Hindring for den forønskede Fred. Den europæiske Politik har neppe nogensinde røbet et mindre klart Blik ind i Fremtiden, eller viist sig mindre snild, end ved denne Leilighed. Havde de respective Regjerende taget deres Dragomanns paa Raad med, havde de gjort sig den Uleilighed, at høre Mænds Mening, som havde boet i Constantinopel og fæstet mere Lid til deres Gesandtes Beretninger, saa havde Freden allerede forlængesiden været sluttet; men det er en høiere Styrelse, der har villet, at det ottomanniske Rige skulde bukke under, og for at vise Statsmændene deres Svaghed, har Forsynet ladet denne vigtige Begivenhed indtræffe, netop i det Øieblik, da de europæiske Cabinetter syntes meest bestemte til at sikkre det tyrkiske Rige sin Jntegritet. Saa kortsynede ere de Dødelige. Hvorledes endogsaa den Fred er beskaffen, som Keiser Nicolai bevilger, saa er det tyrkiske Rige dog nu engang dødeligt saaret. Portens Styrke beroede paa Folkets religiense Fanatisme, paa dets Enthusiasme og paa dets Overbeviisning om, at det i det mindste stod ligesaa høit over de christne Folkeslag, som Mennesket i Almindelighed over Hunden. Disse Selvbedrag ere, som ved et Trylleslag, tilintetgjorte. J Kampen holde Tyrkerne ikke meere Stand; Prophetens hellige Fane forfeiler sin Virkning paa deres Fanatisme og deres Mod. Factisk have de maattet erkjende de Christnes Overlegenhed; de underkaste sig uden Forsvar; de begive sig under de samme Russers Beskyttelse, som de tilforn afskyede og for disse Seierherrer har Rigets anden Stad maattet aabne sine Porter. Alt, hvad der udgjorde Tyrkernes moralske Kraft, er saaledes til een og samme Tid - forsvundet. Lad altsaa kun Keiser Nicolai sætte sin Hæder i, at være maadeholden; lad kun den unge Monarks Høimodighed bringe hans Dadlere til at forstumme; lad ham kun underhandle paa de første af ham fastsatte Betingelser; over disse vil vist neppe nogen Magt kunne besvære sig. Men den høimodige Monark, som indvilger denne maadeholdne Fred, har ogsaa Ret til at fordre Garantier. Han vil derfor sige: 1) Jeg vil besætte disse eller hine Fæstninger og Stæder, indtil den forlangte Godtgjørelse i Penge er aldeles betalt. 2) Jeg vil sløife Dardanellerne eller forlange, at en fremmed Garnison besætter disse Forter, eller jeg vil gjøre Fordring paa andre Forholdsregler, som til alle Tider kunde sikkre Europas Nationer den frie Gjennemfart. Spørgsmaalet bliver nu, hvad der bliver af det ottomanniske Rige, selv under Forudsætning af disse taalelige Betingelser, J Virkeligheden bliver det dog kun en russisk Vasal, indtil det har betalt alt, og den ringeste Mangel i Opfyldelsen af de undertegnede Fredsbetingelser, berettiger Seierherren til at handle som Herre. Men vil man endogsaa antage den punktligste Opfyldelse af Fredens Betingelser fra Tyrkernes Side, og det største Maadehold hos den russiske Armee, som foreløbig beholder det tyrkiske Gebeet, besat, saa er det ikke destomindre factisk vist: 1) at Tyrkiets fleste Jndkomster i de første 5, 6 eller 10 Aar vandre i det russiske Skatkammer; 2) at Tyrkerne i denne Tid stedse ville tabe mere og mere af deres fanatiske og hoffærdige Caracteer, at deres Mod maa svækkes, og de russiske Troppers Disciplin, Energie og Fasthed vil fuldkommen tilintetgjøre de Elementer, hvorpaa Tyrkernes Styrke beroede, 3) at de russiske Officerers og Jngenieurers Ophold i Landet maa lette Midlerne til en nye Jnvasion i Fremtiden. Kort, Alt forkynder, at Tyrkiets Erobring, om den ogsaa udsælFremtid er afgjort vis. Er det altsaa ikke Tid for Europa, at komme tilbage fra den gamle Fordom, at det tyrkiske Riges Tilværelse er nødvendig for Verden? Skulde de Begivenheder, som vi, til Trods for Cabinetternes Planer, have seet følge paa hinanden, ikke tjene til Beviis for, at en forældet Politiks Grundsætninger maae opgives, Ligger det ikke i alle Magters Jnteresse, uopholdelig at beskjæftige sig med Tyrkernes Fordrivelse fra Europa, en Begivenhed, som vor Tid synes at have bragt til Modenhed, forinden endnu deres Rige med Magt er gjort til en russisk Provinds, Maatte da alle Regjeringer skyndsomst forene sig i en Kongres, for at afgjøre, hvilke Bestemmelser man vil tage med det ottomanniske Rige, maatte Statskonsten allerede nu vise sit klare Blik ind i Fremtiden ved at afgjøre: at Tyrkerne skulde trænges tilbage til Asien; at Grækenland skal være en uafhængig Stat med hensigtsmæssige Grændser, og at man desuden vil oprette en nye christelig Stat istedet for den ottomaniske Port. Den eneste Forandring for det europæiske Statsforbund vilde bestaae i et civiliseret Folk istædet for et barbarisk, thi under en christelig Monarks Regjering vilde Muselmændene snart blive civiliserede. Naar de Ministre, som for Tiden staae i Spidsen for de europæiske Staters Anliggender, bestemme sig til at afgjøre dette uendeligt vigtige Spørgsmaal, medens det end er Tid, da have de gjort sig høilig fortjente af Religionen og Menneskeheden, og forebygget de Rystelser som Fremtiden ellers ufeilbarligt gjemmer i sit Skjød.