Politivennen, 1804-01-01
Offentlige Spadseregange. Den vittige Forfatter af det yderst interressante Skrivt: Auch ich var in Paris, siger i Anledning af de offentlige Spadseregange, som findes næsten ved hver Bye i i Frankrige, følgende, som maaskee ikke vil her kæde Læseren at finde oversat. Denne Omsorg for det uskyldigste og nødvendigste Slags offentlig Forlystelse finder man her til Lands allevegne. Der gives ingen lille Bye, hvor ubetydelig den end er som ike har sin offentlige, vel vedligeholdte, skyggefulde, Spadseregang, almindeligviis langs med en Flod, eller Aa, eller paa en lille Høj, og ofte endog paa et yndigt Sted tæt endnu for Byen. Selv de mindste bestaae dog af et par Alleer af Linde eller vilde Kastanietræer. Dette forskiønner Byen og geraader Øvrigheden til Hæder. Jeg kiender et Land, - mon vi Danske ikke ogsaa skulde kjende et lignende Land? eller Egne deri, hvor denne Stædernes Prydelse er sieldnere, og hvor Øvrigheden synes at sætte mindre Ære deri, uagtet Landets naturlige Ynde giver god Anledning dertil, og selv de flygtigste Anlæg, som Erfaring hist og her øjensynligen lærer, love at lønne sligt Foretagende over al Forventning. Men hidtil vilde den i sig selv roesværdige, men ofte alt for ængstelige Omsorg for offentlig og privat Ejendom, næsten aldrig give den Tanke Rum, at den borgerlige Velstand ogsaa har Pligter for det Skiønne i Natur og Kunst, og nuomstunder vilde saadan en Jndretning, om Bekostningen endog var for ringe til at komme i Betragtning, maaskee ansees son Følge af den fordærvelige Oplysning, der skal have bragt saameget Uheld over vort Land, - Schvet; - Og man har derfor altid den Jndvending mod saadanne Forslag paa rede Hænder at det er bedre, man arbejder, end spadserer, og fordelagtigere at Grunden anvendes til Dyrkning end til Lediggang, og man lægger kanskee oven i Kjøbet til, at vore Forfædre ogsaa have hjulpet si i uden sligt." Lad være, at dette er sandt alt sammen, saa passer det dog ikke som Jndvending, da her ikke les om Lediggang, men om en uskyldig Behagelighed i Livet. Her, som allevegne, tale Sædvanens Fordomme, der der holder sig for ufejlbar og er ulægelig; den væbner sig nemlig med sløve Almeensætninger, den sande Dialikik for de Fattige i Aanden, og drager dermed sit Venner omkring ved Næs i, og finder desto meere Bifald, jo mere slige Sententser synes at udspringe at patriotisk Selvfornægtelse, og fremstilles som hellige Grundsætillinger mod Tidernes Fordærvelse, skjønt de i Grunden ere lige saa komme, som deres Freissigeres Jmportence. - Gaae da eders Qvinder og Døttre ogsaa endnu klædte som eders Mødre og Bedstemødre? Dyrke J endnu, ligesom eders Forfædre, med egne Hænder eders jord? Hige J ikke ogsaa efter Tidsfordriv? og hvilken kan J vel sætte ved Siden af en Spadseregang under blomstrende Linde? Eller, ere maaskee eders Medborgere saa arbejdsomme, at de efter fuldendt Dagværk ikke skulde have en Time tilovers, til at hvile med deres Familier under skyggefulde Trær og i den friske Luft, skulde det ik være fordelagtigere og sundere, end om de drak Dagens Fortjeneste op paa Vinkielderen? - Men, det er ikke godt at tvistes med Folk, der slaae fra sig med Almeensætninger, thi de ere uovervindelige, da de ej lade sig overbevise." Til Lykke har ethvert Menneske ogsaa sine Velyndere, der undertiden ere for ham, og sine Venner, der sommetider ikke ere ham imod, og saaledes haaber jeg, at mine ville skjenke den Paastand deres Bifald, ja maaskee endog deres Understyttelse, at den Grund og Jord, hvorpaa anlægges en Spadseregang, ikke har nogen unyttig Bestemmelse, og at Skov og Mark og Eng, hvor yndige Partier de end frembyde, og hvor ofte de med Føje foretrækkes til Lystvandringer, frem for lunstige Skyggegange, dog aldrig kan gælde som fuld Erstatning for hine. Hvor ofte føre vi ikke en Gjæst ud i den frie Luft, medens Husmoderen sørger for Maden? hvor ofte have ikke Venner et Stevnemøde, for at tale om Ting, de ikke gjerne ville afgjøre hjemme? hvo føler i oft. Lyst til, under fri Himmel at stille sig ved en Ærgrelse eller en Grille, der qvæler ham paa hans Værelse? Hvor ønskelig er ikke for de Syge, som bedres, en Morgengang i frisk Luft under skyggende Træer, hvor de kunne prøve deres tilbagevendende Kræfter? Et muntert Lag af begge Kjøn ville ofte gaae ud i det Grønne, for at undgaae de kjedende Spilleborde, eller for at give den i Smaastæder saa ofte standsende Samtale nyt Liv, men, hvor skulle de gaae hen, - ud paa de støvende Landeveje eller omkring paa Markerne, for at indaande Gjødningens Vellugt? Hvor kunne maleriske Børnegrupper lege yndigere, smukke Piger viise sig nydeligere; ja, hvor kunne selv eders aldrende Halvdele, J Folkets med Sorger og Forretninger belæssede Fædret samle meere Lunne og Munterhed for eder? hvor kunne de ved smagfuld Pynt bedre og tydeligere lægge eders Velstand for Dagen end paa den livelige Plads, som fremstiller alt i det fordelagtigste Lys, og som er bestemt