Viborger Samler, 1828-03-12
Dersom den parlamentariske, Skik ikke fordrede mangt et Mundsveir, og dersom ikke de Kongelige Forrettigheder hyppig tjene til at tilfredstille Partierne i de constitutionelle Stater, saa kunde man ansee den Tale, hvormed det Brittiske Parlamensidst aabnedes, for den Brittiske Konges Afskedstale til sine Allierede, og med Rette anke paa den liden Loyalitet, som et saa agtværdig Folk i nærværende Fald giør sig skyldig i - Ogsaa maatte det tjene Enhver til Advarsel, at indgaae Forbindelser med et Land, hvor de ikkuns efter Godtbefindende gjøres giældende, og ikkuns opretholdes ved Beslutninger, tagne i flere Parlamentssmøder. Hvad Forandring af Navne den engelske Regjerings Bestyrelse endog kan vorde underkastet, nu og 1 Fremtiden, saa have dog Rusland og Frankrig hverken med det Canningske eller Goderichske Ministerium aftalt og garanteret en Traktat, men med Kongen af Storbrittannien, hvis Ord ikke kan være mindre helligt, end enhver anden Monark var der endog en væsentlig Forskiel paa hans politiske Stilling, der opfordrer til mangehaande Bevillinger i Hans Land, med hvilket Udlandet intet Fælledskab har. Hvormed get maae Man altsaa beklage, at England dersom det troer sig bundet ved Traktaten (af 6te Julii, der vel ikke kan og bor drages i Tvivl, altsaa og maa have til Hensigt at holde den; dog i Throntalen ved det nylige Parlaments Begyndelse, og de ved den anledigede Debatter, udtalte paa en saa tvetydig Maade, der i det Fjerne syntes høist farlig og vanskelig, vil kunne retfærdiggjøres. Thi, dersom man i England kan betegne Navarinoslaget med forskjellige Farver, og her ansee den for en Berømmelse og der som en Ulykke, saa kan man det dog ikke ved andre Folkefærd, hvor Roes og Dadel have faste Begreber, og hvor man ikke for Forseelser uddeler Ærestegn, Føelte altsaa Ultra-Torrys den Nødvendighed, at holde sig ved Grændsen af 6te Juli Traktaten, saa var det uklogt, at overtræde Anstændigheden og give Throntalen en Form, der nu i de bittreste Debatter fører til de omfindtligste Udfald mod troe Allierede, hvoraf man synes at funde drage den Slutning: at Tvang og ikke fri Villie bestemte Englands Politit. Tilvisse er det en Silling man maae beklage, i hvilken den Bundsforvandte, der lovlig er den største, ikke staaer mindre Fare, end den, der maae rette sig efter Loven og ved hvilken det unægtelig ædle Sindelag, Keiser Nicolaus lader see, ligesaalidet kan vorde smiggret, som Englands Politik fortjener Agtelse. Endskjøndt man i England ikke lettelig lader sig blænde angl. Følgerne af en Parlamentsforhandling, og endskjøndt enhver oplyst Britte maae være overbeviist om : at Storbrittannien alene kan bestaae ved at følge den begyndte Bane, der forkaster al Sneverhjertighed (Engbristigleit), saa er dog Fastlandet ikke saa bekjendt med dette Øelands Forhold for ikke at nære den Frygt, at der finder en Afvigelse Sted fra Principer, og, at den, for Europa saa nødvendigblevne, Rolighed jo kan vorde forstyrret. Det havde derfor været saameget mere nodvendigt, at De, der vare givne Ledelsen af Englands Forhold til udenrigske Magter i Hænder, meere havde søgt at sætte sig ind i den Aand der besjæler Fastlandet og havde bragt deres (politiske Skridt med dem i Samklang, paa det ikke de andre Magter ved falsk Udtydning af den engelske Politik skulde nære Mistro og uvilkaarlig være aarsagede til at forandre et System, det de af religiøs Jver hang (Allgem. Zeitung.) fast ved.