Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-12-01
Nedenstaaende Artikel, som er tagen af det Le Globe, har en større politisk Jn franske Blad. teresse, fordi den tilintetgjør alt det Skrig, som i sin Tid hørtes over det hellige Forbunds Tendents, hvilket endelig skulde have en mere politisk end religieus Characteer, ja, som nogle frække Publicister vovede at paastaae, endog være et Samfund for at fremme de Regjerendes Interesse paa de Regjeredes Bekostning. Det er tilstrækkelig bekjendt, at den Forening som blev sluttet under Navn af den hellige Alliance, især var Keiser Alexanders Værk, og at den egentlig blev til ved Mysticismens Indflydelser. dette Øjeblik har en af Autokratens aandige Raadgivere, Hr. Empeta, det hellige Evangeliums Tiener og den berømte Fru von Krudeners Ledsager, sat Alexanders Characteer og de Følelser, som bragte denne Forening tilveje, i et klarere Lys. Hr. Empeta ledsagede Fru Krudener til Heilbronn, og til Paris, da hun besøgte Keiser Alexander i førstnævnte Stad og fulgte ham til den anden. Han var tilstede ved de fleste Samtaler, som den skjønne Prædikantinde havde med sin keiserlige Discipel. Adskillige Gange indfører han sig selv talende i sin Fortælling, og han har næsten været Øjenvidne til Alt, hvad han omtaler. Det er mærkværdigt, at see, hvorledes der, i Alexanders dybtchristelige Sjæl udvikler sig de almindelige Humantets=Begreber, som danne Christendommens Basis, og som sikkre denne sidste Form af den menneskelige Religion Herredømmet over hele Verden; men bedrøveligt er det, ved Siden af disse høie og stor Tanker at finde Menneskers Svaghed, det han kræver Bistand af sine Undergivnes Bønner, og i Statsanliggender lader Andægtighedens Handlinger træde i Stedet for klar Undersøgelse eller befalingens Magt. Opdragen, ved sin Moders Gudsfrygt, i Christendommens faste Grundsætninger, styrket i sin Troe ved en temmelig lang Ensomheds Eftertanke, søgte Alexander, endog paa sin politiske Bane, stedse at lade sig lede af den høje Morals Forskrivter, han havde taget af Evangeliet. Tidlig vækket ved Tanken om sin evige Frelse, søgte han, i de Menneskers Viisdom, der vare bekjendte for deres Gudsfrygt, en Rolighed, han ikke formaaede at give sig selv. Den, i hele Tydskland berømte, storhertugelig baadenske Raad, Jung, kaldet Stilling, hørte ogsaa til dem, han raadførte sig med, men denne hellige Mand kunde ikke hæve Keiserens Tvivl, og saaledes vedblev Autokraten, at gives til Priis for sin Samvittigheds Storme, hvilke han ikke formaaede at betvinge, hverken ved Evangeliets Læsning eller ved nogle gudfrygtige, ham omgivende Damers Trøstegrunde. Saaledes var Alexanders Sjælstilstand beskaffen i Aaret 1813, vaklende imellem Frygt og Haab, da Hændelsen lod ham see et Brev fra Fru Krüdener til Fru Stourdza. Det lader til, at Brevskriverinden der havde anvendt hele sin Veltalenhed – idetmindste gjorde det den fuldstændigste Virkning. Dennegang bragte hun, istedetfor den tilsigtede ene, tvende Omvendelser i Stand. Keiseren blev rørt over den stærke Overbeviisning og hjertelige Gudsfrygt, som herskede i denne religieuse Skrivelse; og fra dette Øjeblik holdt han sig overbeviist om, at den, som havde forfattet den, kunde af Indskydelse løse ham de Tvivl, hvorover den gamle Stillings Erfaring ikke havde været i Stand til at give ham noget Lys. Sysselsat imidlertid ved de vigtige Begivenheder, som paa denne Tid bragte Europa i Gæring, kunde Keiseren ikke saasnart befatte sig med den forehavende religieuse Undersøgelse. Først i Aaret 1815, i Juni Maaned, saae han Fru Krudener første Gang Det var i Leyren ved Heilbronn, hvor hun havde opsøgt ham og udbedet sig en Audients. Det lader sig tænke, at den fromme Dame blev modtagen med Fornøielse og at hendes Raad fandt et velvilligt Øre. Formodentlig bekjendt med Alexanders Characteer, undlod Fru Krudener ikke, strax ved den første Samtale, at antage den høje Tone, som sømmer sig en Apostel, der er kommen for at aabenbare Syndere Religionens høje Sandheder. Hun gjorde ham Bebreidelser for hans tidligere Livs Uordener, hun dadlede højt den Stolthed, som i hans Hjerte havde udviklet pralende Reform-Planer, og hendes Ords Herredømme var saa stort at Keiseren, med Hovedet støttet paa sin Haand udbrød i bittre Taarer ved at høre hende, Langt fra, at Apostelens Dristighed skulde mishage Aller ander, saae han netop der Beviset for hendes hellige Sendelse. I Heidelberg leiede Fru Krudener sig Værelser ved Siden af Keiserens Bolig, og for at høre hendes fromme Formaninger kom Selv herskeren ofte under hendes beskedne Tag, hvor de to Christne da discuterede over den hellige Skrivt, stundom fra Klokken Ti om Aftenen til Klokken To om Natten. Alexander angav de Gjenstande, der skulde omtales, og han medbragte selv de Bibelsteder, som indgøde ham Tvivl eller Frygt. Det lader til, at han i disse religiense Samtaler fandt, hvad han søgte. J disse Udgydelser af mystisk Fortrolighed, som de deri figurerende Personers Characteer maatte fremlede, og som Alexanders Svaghed eller Godhed gjerne saae, gjorde han ofte Hr. Empeta, temmelig paafaldende Tilstaaelser. Han havde, sagde han, omsider opnaaet den Hjerteroe, han saalænge havde søgt forgiæves. Bistand af de gudfrygtige Mennesker, som omgave ham, havde endeligen bragt ham paa Frelsens Vei og vilde ogsaa kunne holde ham paa den; paa sin Side undlod han Jntet, for at bevare sin Sjæl kosteligste Erobringer, og daglig læste han, i hvormeget han end ellers kunde være sysselsat, tre Sider af den hellige Skrivt, en i det gamle Testament, en i Evangeliet og en i Epistlerne. Alexander betroede endog Hr. Empeta det besynderlige Middel, hvoraf han betjente sig, for at overføre sine Ministre til sin personlige Mening. Jstedetfor at indlade sig med dem i en Discussion, hvis Udfald kunde være tvivlsom, bad han, og Virksomheden af hans Bønner var, som han sagde, saa stor, at hans Ministre efterhaanden fik det milde og retfærdige Sindelag, som han ønskede at indgyde dem. Da Alexander eengang aflagde Fru Krudener den Bekjendelse, at han var langt fra at føle Abrahams Mod, og at den ulykkelige Kniv vilde være falden af hans Haand, i det Øjeblik, han havde seet Jsaac paa Træstabelen, da vidste hun intet andet Middel mod saadan Svaghed, end Bønnen. Alexander, Fru Krudener og Hr. Empeta kastede sig paa Knæe, og faa Øjeblikke derefter greb Keiseren, som stod op med Øjnene fulde af hellig Henrykkelse, Sidstnævntes Haand, og sagde til ham: "Broder. Hvor virksom har din Bøn dog været, Nu føler jeg mig stærk nok til at erkjende min guddommelige Forløser i hele Verdens Paasyn, og at adlyde hans befalinger til hvilkensomhelst Priis." – J en saa gudfrygtig Stemning var det, at Alexanden anden Gang rykkede imod Paris. Den Sag, jeg forsvarer, sagde han, er Guds Sag, jeg ønsker ikke Andet, end at gjenoprette Freden i Europa, og at gjøre mine Fiender lykkelige, hvilke jeg, efter Evangeliets Bud, skal bestræbe mig for at elske – Alexanders Overbeviisning og hans Tillid til Guddommens udmærkede Beskyttelse var saa stor, at han mere end engang selv paatog sig en Apostels Rølnaar han vilde meddele Andre det Sindelag, som besjælede ham. Saaledes beroligede han, ved Efterretningen om nogle øieblikkelige Fremskridt, som de franske Vaaben havde gjort, sine Allierede ved reent religieuse Betragtninger, og da han derefter erfarede de forenede Armeers Triumph, udraabte han: Ha, hvor jeg er lykkelig Forløseren vil betjene sig af mig, for at gjengive Nationerne den Roe, som de saa længe have savnet. Hvilken Lyksalighed vilde de nyde, dersom de Alle ville følge Evangeliet! O, vilde dog Gud aabne Øinene paa min Broder Constantin!" Sin, i atten Dage fuldførte Marsch fra Heidelberg til Paris ansaae han som et virkeligt Mirakkel. – Fru Krudener, som ikke kunde reise saa hurtig, indfandt sig, den 15de Juli, atter hos Alexander i Paris. Keiseren beboede Elysee-Bourbon, og han besøgte næsten daglig Fru Krudener, som logerede i Hotel Montchenu. Her begyndtes de religieuse Samtaler paany, og i Paris viste de sig ligesaa virksomme paa Keiserens Hjerte som i Heidelberg. Ved denne Leilighed anfører Hr. Empeta et Par Træk, hvori Alexanders milde og religteuse Characteer fuldkommen aabenbarer sig. Engang lykkedes det ham ved fromme Formaninger at afholde to preussiske Officierer fra Duel, og at undertrykke deres Harme ved Principer, som ere helligede i Evangelium og Christendom. En anden Gang, da han i Hidsighed havde udstødt nogle haarde Ord mod Fyrst Wolkonsky, angrede dette ham strax i den Grad, at han løb efter ham og ikke forlod sin Broder i Jesu Christo, som han kaldte ham, før han, paa hans indstændige Bønner, fuldkommen udsonede sig med ham og gjengav ham den Sjælefred, han havde tabt. Alexander forlod Paris i Begyndelsen af September og mønstrede nogle Dage derefter de forenede Tropper paa Vertus Sletterne i Champagne. Her istemmedes nu et Te Deum af 150,000 Mand under Vaaben, og dette stolte Skuespil, som opførtes af den menneskelige Gudfrygtigheds Hylding, hævede Alexanders Sjæl saa højt, at han, som han derefter har sagt til Fru Krudener, nu følte sig stærk nok, til ogsaa at bede for Frankrigs Vel.