Viborger Samler, 1827-01-24
Regnat omatus, amore potens, Ber tibi card, suisque parens. Quam celsus eminet i patrioScioldi throno, Leone Jretus hyperborco, Heroico! Dania Reque" sonant maria Camp, Jrela. Sis mit frater, Hierque parens Rer erit almaque danice gens. sit und mentibus ord, Jocus, Und et domus, Sen rastra sen gerat arma manut Pro Jratribus. Rer bene, regihus esto bonis Dignus Guis! Gens tug sangvine creta probo Te duce digne sit et domino! Sil pace tessere: vive toge Pro patria Bellaqve, mente perire pia Pro patria Nu besteg Skolens Fader, omringet af sin blomstrende Ungdom, Cathedret, og, efter at have takket den tilstædeværende Forsamling, som han for en Deel skyldte de dyrebare Malerier, nævnede han i sin latinske Tales Jndledning de Hædersmænd, som for hundrede Aar siden havde bivaanet Jnaugurationshøitideligheden (Christine Harboe, Stifterinde, af Harboe, Frue= og Støvringgaards Frokenkloster, Gabel, Seierherre ved Colbergheide, den lærde Carsten Worm og Jubellærerne, Terpager og Seerup). Han antydede dernæst, at Kunstneren havde fremstillet Thuras og Falsters synlige Billede: han derimod ønskede at udkaste en Skildring, af den Aand, som oplivede disse skjønne Former, men indskrænkede sig nu til Thura, og forbeholdt sig, næst Guds Hielp, ved nærmeste Skolehøitid, at skildre Falster. Men for at erholde det Standpunct, fra hvilket den hæderkronede Thura selv havde ønsket, at hans Forhold til Ribe Skole skulde betragtes: anførte Rectoren egenhændig, i Skolens Archiv bevaret Yttring af Samme, hvor han kaldet sig en varm Ven af Lærerne og Disciplene i Nibe, Skole, og hilste ham nu med Horaz's Ord til Mæcenas i første Bogs første Ode, idet han viiste, at Thura ved sin lyse Aand, sin Lærdom, sin Humanitet og sit Venskab for den yngre, underordnede, tilbageholdne Falster, hvilket ikke svækkedes ved den djærve Modstand, han stundom mødte hos denne, var en dyrebar Prydelse for Skolen; og at han ved sine utrættelige Bestræbelser for Skolebygningens Opførelse og for at grunde et Skolebibliothek fortjente at hedde dens Værge. Jsær beundrede Anmælderen den livlige, herligen gjennem førte Jronie, med hvilken Jndvendingerne mod Biskoppens Fortjenester anførtes istedetfor disse selv, hvorved Taleren gav et oftere behandlet Æmne en ny, levende Jnteresse. Gjerne indrømmer Anmælderen, at dette mangelfulde Skelet næppe tydelig fremstiller Jndholdet af denne aandrige, skjønne, diærve Tale; men han tilstaaer, villigen under Talen ganske at have hengivet sig til den behagelige Aandsnydelse, uden da at have den Hensigt at nedskrive disse Linier. Desuden er det vel alle Tilhørernes Ønske, at denne herlige Tale snart maa blive trykket, og deres Glæde over den derved tildeels fornyet. Da Rectoren havde ønsket Velsignelse over de salige Aander, sluttedes Festligheden med følgende i versis Sopplico af ham forfattede Digt, som med For= og Efterspil, componeret af Musiklærer, Lorenzen, blev afsjunget af Disciplene efter Melo den til Mathisons Adelaide: Fluctuum rit periere lustra; Terre qued gignit, genuit caducum; Nil habet Firmt, Quatiuntur orces. Coela petentes! Seculum vertit Jugiente cur, Slant tamen clari monumenta Thuræ, Gratia Jlorent; sionor alqve mansit Ejus anico. Falstrii quid tu reverere landes, Invidum Tempus, Cumulum quid addis, Fæpetunt reges simulacra - cujus, - Ludimagistri. Seilicet justum polis bocondum Proteris vands tumuli collumnes, Cespitem rard pietate nolum Usque decores. Tempori si quis Student probari, Falstrii, Thune monitus coroniis, Patria vivat, pius alqve justus, Degnus amore. Invidum volges, bone, til moxeris, Sæculo sides! Tenet erce vannum; Turbint tradet palens Jerendes, Grand reelinquet.