Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1846-09-12
Kjøbmand Fogh har i Nr. 2 af sit Smudskrivt Cyprianus" fremstillet min Færd, med Hensyn til Affattelsen af en i sin Tid af Sønderherreds Beboere indgivet Ansøgning om Fritagelse for at svare Pramkorn til Eieren af Lienlund, paa en Maade, der giver den et bedragerisk Udseende, idet han nemlig beretter, at jeg skal have givet de Vedkommende bestemt Løvte om en saadan Fritagelse, og under dette Løvte modtaget af hver især en Mark, uden forøvrigt at have foretaget noget Videre ved Sagen. Jkke for at imodekomme Foghs Opfordring, hvis Mening om mig naturligviis er mig aldeles ligegyldig, men for at vise hvad Tiltro man bør sætte til hans Relationer, og da det mulig kunde interessere En og Anden, der kjender mig og har læst hans ovennævnte Beretning om Sagen, at erfare dens rette Sammenhæng, vil jeg kortelig fremstille den saaledes, som den beviislig er tilgaaet: I Vinteren 1843 henvendte endeel Sogneforstandere fra de forskellige Sogne i Sønderherred sig til mig, med Anmodning om at forfatte en Ansøgning for Sønderherreds Beboere om Fritagelse for at svare den nævnte Afgivt. Jdet jeg paatog mig at forfatte denne Ansøgning, var jeg saa langt fra at give dem noget Haab, endsige, hvad der havde været taabeligt, noget Løvte om dens Bevilgelse, at jeg meget meere forestillede dem Sagen som tvivlsom, ligesaa lidet som jeg dengang betingede mig nogetsomhelst Honorar for min Uleilighed. Efterat have tilveiebragt alle de Oplysninger, der vare at erholde, forfattede jeg Ansøgningen, og da den var færdig blev den paa Raadstuen her i Byen underskreven af Sogneforstanderne fra de forskjellige Sogne, eller idetmindste de fleste af dem, og først da dette var passeret opfordrede man mig til at bestemme mit Honorar. Da jeg imidlertid bemærkede, at Sagen angik enhver enkelt Gaardmand især i Sønderherred, og derfor fandt, at ogsaa enhver idetmindste burde opfordres til at give sin Skjærv i nærværende Anledning, vare Sogneforstanderne strax der enige med mig, og tilbøde, hver for sit Sogns Vedkommende, at indsamle hvad enhver især maatte ville give, idet man dog vilde opfordre dem til at give en Mark hver. Hermed erklærede jeg mig fuldkommen tilfreds, og ingen af de Tilstedeværende vil med Sandhed kunne sige Andet, end at jeg ogsaa ved denne Leilighed forestillede dem Sagens Udfald som tvivlsomt. Jeg modtog senere efterhaanden de Penge, man bragte mig; de Fleste have givet deres Mark, men Endeel have ikke givet noget. Jeg var imidlertid tilfreds med det, jeg fik, og indlod mig aldrig paa at kræve dem, der ikke frivillig havde villet give Noget, ligesom jeg hverken tidligere eller senere har indladt mig om Sagen med Andre end de Sogneforstandere, der havde anmodet mig om at skrive Ansøgningen, og som senere underskreve den. Ansøgningen var imidlertid gjennem Amtsraadet bleven indsendt til det kongelige Rentekammer, og der indløb senere dets Resolution af 17de Juni 1843: at det Ansøgte ikke kunde bevilges, hvilken Resolution paa behørig Maade blev communiceret de Vedkommende. Saaledes er Sagens sande Sammenhæng, og dens Fremstilling af Fogh, – denne Sandhedens (?) ellers saa djærve Talsmand, – maa jeg herved offentlig erklære for aldeles løgnagtig.