Den Vest-Sjællandske Avis, 1832-02-28
Hr. Saint Hilaire omtaler ikke sin Reise over Havet; men begynder sin Fortælling med at beskrive den pragtfulde Bugt ved Rio de Janeiro. Efter at have opholdet sig nogle Dage i denne Stad afreiser han i Selskab med en Brasiliansk Adelsmand til Villarica Hovedstaden i Minas Geraes. Han passerer igiennem de ældgamle og vilde Skove, og Synet af dem sætter ham i Forhauselse ved Træernes Størrelse og mørke Løv, ved deres alvorlige Characteer og tillige ved deres Pragtfuldhed. De tropiske Skove have ikke det eensformigen Udseende som vore Ege- eller Granskove; hvert Træe har næsten sit aparte Udseende, og det ene Træes Løvværk har ofte et ganske andet grønt Udseende end det andet. Kiæmpemæssige Planter af de forskielligste Slægter blande sig imellem Træernes Grene og Blade. De fleste Træer voxe lige i Veiret og opnaae en overordentlig Høide, nogle have en glat Bark, andre ere besatte med Torne og uhyre Stammer af vilde Figentræer staae i skraae Retninger, som de skulde understøtte de andre. J vore Ege- og Bogeskove har man ondt ved at lægge mærke til Træernes dunkle Blomster; men i Sydamerikas Skove sees ofte de kjæmpemæssige Træer prydede med de meest brillante Blomster. J disse gamle Skove rinde mangfoldige Bække og udbrede Kiølighed og tilbyde den Reisende deres fortræffelige og klare Vand; deres Bredder ere bedækkede med et Teppe af Mosser og Bregner, hvorfra Bignonier voxe op med smagfulde saftrige Stengler og kiødfarvede Blomster. Vegetationen i disse Skove, som sættes i Bevægelse af sine to Drivefiedre, Fugtighed og Varme, er i uophørlig Bevægelse. J disse Egne bemærkes ingen anden Forskiel paa Sommer og Vinter end Bladenes forskiellige Colorit; et Træe taber kun sine Blade for strax at udskyde nye Vel opholde sig nogle farlige Dyr i disse Skove, f. Ex. Slanger, men de beboes af langt flere uskadelige Dyr f. Ex. Hiorte, Tapirer, Agutier og mange Slags Aber. Af disse ligner de Aber som kaldes Macacos Barbados, Hylen, hvilken tusindfold gientages af Echoet, Lyden af en heftig Vind, som af og til bliver afbrudt, Fugle i enfindeviis af forskiellige Slags Fiærdragt og Egenskaber lade høre en forvirret Sang; Frøerne blande deri deres forskiellige og forunderlige Qvækken, og Cicaderne deres skarpe og eensformige Svirren. Saaledes lyder den vilde Skovs Stemme; man hører Smertens, Frygtens eller Glædens Lyd paa saamange Maader at yttre sig af saa mange forskiellige Væsneer. - Men vanskeligt er det at træng ind i disse Naturens Templer; Skovveiene ere næsten ikke tik at passere i Regntiden, man synker ned ved hvert Skridt man giør, sielden støder man paa en ussel Hytte hvor man kan finde Ly eller Biestand. 60 Mile vandrede Forfatteren igiennem disse umaalelige Skove; endelig naaede han Byen Barbecena, en temmelig velbygget Stad; men hvis Jndvaanere udmærke sig ved deres slette Sæder. Her saae Forfatteren for første Gang de latterlige Skuespil, kaldede Presepio, som bestaa i at man forestiller Scener af den hellige Skrift ved Marionetter (eller Dukker). Fra nu forandrede Landets Udseende sig ganske. De store Skove vare forsvundne; udbredte Græssletter afvexlede med Høie og Buskværter komme i deres Sted. Forfatteren naaede endelig til den interessante Stad Villa Rica, saaledes kaldet at sin Rigdom paa Guld, og allene anlagt for at komme i Besiddelse af dette Metal. Saalænge Guldet forefandtes der i stor Overflødighed, saa var denne Stad i en blomstrende Tilstand; men siden det begyndte at blive sieldnere, eller blev vanskeligere at faae produceret, saa have mange Jndvaanere forladt den og nu staae i mange Gader hele Huse tomme paa Jndvaanere. Folkemængden i Villa Rica, som tilforn beløb sig til 20,000 Personer, et nu nedsunken til 8000, og Staden vild være aldeles tom paa Mennesker, naar den ikke var bleven giort til Provinsens Hovedstad og til Garnisonsstedet for et Regiment. Men man kan ikke gjøre sig et Begreb om de uhyre Rigdomme, som Jordbunden i Omegnen af denne Stad har tilforn frembragt; der var en Tid hvori Guldet fandtes der i en saa stor Mængde, at naar man rykkede en Busk op og bankede Rødderne, saa faldt Guldstøv ned tilligemed Jorden. Beboerne meente at der aldrig kunde blive nogen Ende paa denne Rigdom, og vare neppe komne i Besiddelse af Guldet førend de gave det ud, og søgte at overgaae hinanden i Luxus og Ødselhed. Men dette kostbare Metal produceredes ikke paa nye som Træet Frugter eller Jordens Afgrøde. Og da man nu i store Landstrækninger har vendt op og ned paa Jordens Overflade saa at Muldjorden er kommen neden under, saa ere de tillige bleven deres Frugtbarhed berøvede. Guldet er draget til England for Luxusartikler, og Folket er efterhaanden blevet forarmet. Der er vel ingen Tvivl paa, at Provinsen jo endnu indeholder en stor Guldrigdom; men til at frembringe det udkræves et regelmæssigt Biergvæsen, hvortil Beboerne mangle Evner. Men denne smertelige Erfaring har dog ikke gjort dem klogere; thi bliver en eller anden af dem endnu favoriseret af Lykken, saa tænker han ligesaalidet paa Fremtiden som sine Forældre. Disse Guldgraveres Dovenskab og fordærvede Tænkemaade i Forbindelse med den jammerlige Administration, med Geistlighedens Uvidenhed og de absurde Fordomme, som herske blandt alle Folkeclasser, ruinere stedse meere dette berlige Lands Velstand og Folkemængde. En Brasilianer skildrede saaledes for Forfatteren disse Guldgraveres (Mineiros) Levemaade: deres Skjorter, sagde han, slide de kun paa Ryggen fordi de ligge bestandig og dovne, eller paa Albuen fordi de kunne ikke pluddre med hinanden uden at støtte sig paa den. Om Mandagen udhviler man sig fra Søndagens Besværlighed, som bestaaer i at have hørt Messe et Qvarteerstid; om Tirsdagen lader man sine Negerslaver arbeide lidt; Onsdag og Torsdag maae man gaae paa Jagt for at forskaffe sig noget Kiøbmad. Fredag og Løverdag fisker man fordi det saa er Fastedag; Søndag udhviler man efter hele Ugens Besværlighed. Styrter et Træe omkuld paa Veien, saa gjør man sig ikke den Umage at rydde det af Veien, men giør sig en Omvei igiennem Skoven.