JohanHeinsen/ENO huggingface dataset:
Jyllandsposten, 1840-12-04
Det har i lang Tid været mig en uforstaaelig Sag, at det med Godsforvaltningen paa Bjørnsholm har kunnet gaae som det gaaer, og tilforladelig har dette undret Flere end mig alene. Hvor en Godsadministration er underlagt det kongl. Rentekammer, skulde man dog billigviis antage, at ikkun saadan en Fremgangsmaade fandt Sted, som er Collegiet værdigt og passende, men maa jeg spørge, skeer dette, Jeg troer nei og skylder derom at udtale mig. Det er bekjendt, at Hr. Godsforvalter Wulff allerede i mange Aar har indført den Methode blandt en stor Deel af de forarmede Bønder paa Bjørnsholms Gods, at naar disse ikke have kunnet betale Skatter, Landgilde, Tiende m.v., da har han, som det hedder, hjulpen Bønderne med at udrede dem af disse Restancer paa den Maade, at han har forskaffet Restanterne Dilation til at afbetale samme ved de paafølgende Aars Afgrøder, hvilket man vist Jntet kan indvende imod, saafremt der et derved var en Hage, som senere altfor saarende slog Tag i Bonden. Restanterne have nemlig ved saadanne Leiligheder almindeligviis maattet beqvemme sig til at indgaae saadanne Forpligtelser eller Haandfæstninger til Godsets Forvalter, at de imod den erhvervede Dilation, eller vel mulig endog contant Forudbetaling, have skriftligen maattet indgaae den Betingelse, at udkjøre deres Gjødningsmasse paa Brakmarken, for at besaae denne med Raps, men naar nu Høsten var der, hvad skeete da, ja saa tog Forvalteren - Halvparten, Jsandhed, bittre Renter, Vel sandt, de henimod en Snees Stude, som han af og til holdt omkring paa Godset, forrettede vel endeel af Arbeidet, men dog opveiede dette langtfra ikke den Fordeel, som gik udenfor Bondens Lomme: maa jeg nu spørge, er saadan schakkerisk Adfærd passende for den kongl. Godsforvalter, Hvor i Landet mon den Godseier findes, som kunde tillade saadanne Historier paa sit Gods, og hvorledes kan den i sin Fungtion nu til faa Gaarde indskrænkede Godsinspecteur see igjennem Fingre med saadanne høist upassende Uskikke af en Forvalter, som formelig burde forbydes ham, eller mon det ikke endog strider directe mod Lovgivningen, at anden Mand saaer til Halvs med Fæsteren, og denne anden Mand er her selve Godsforvalteren - han, som burde paasee, paa Rentekammerets Vegne, Godsets Tarv og Bedste. Jeg opfordrer imidlertid Godsforvalter Wulff til offentligen at forklare sig over denne mærkelige Gjenstand, ligesom det ved samme Leilighed vilde være Publicum meget kjært at erfare, hvor mange Aar han saaledes har halvveret Sæden med Beboerne, da man endog vil mene, at dette ei alene indskrænket sig til Rapsen, men endog gaaer løs paa Rugen, ogsaa vil man mene, at Forvalteren har eller har havt Andeel i Fiskeriet paa Liimfjorden, ja at han saagar har Deel med i Teglbrænderiet, ja hvad meget værre er, at han i adskillige Aar trak svær Jndtægt af den Jord, som han forberedede til Skovplantning i Kjærene. Dog herom vil han sikkerlig udtale sig, forinden man skrider til at vælge denne rige Mand til – Stænderdeputeret, hvilket, i mine Tanker, vilde være et slemt Misgreb, En Liimfjordsbeboer. Hads= og Ning-Herreders Veie.
Jyllandsposten, 1840-12-04
(Jndsendt). Som Exempel paa slette Veie i ovennævnte Herreder, vil Jndsenderen kun gjøre opmærksom paa, at fra Tulstrup til Tvenstrup, en lille halv Miil, mangle 8, siger otte Steenkister. Veien er, som en Følge af Vandets Stillestaaen, over al Beskrivelse slet; thi da Jordbunden er leret, og Gruus ikke paakjørt i Mands Minde, er det jo en positiv Nødvendighed, at Veien om Vinterdage maa blive aldeles ufremkommelig. Hvo der kjender Bonden i Almindelighed, veed saare vel, at han paa ingen Maade gjør det Mindste til Veies Forbedring, naar han ikke tilskyndes af sin Øvrighed; han har endnu ikke faaet Øinene op, saa at han erkjender, at gode Veie ere hans eget store Gavn, men hans Øvrighed burde dog indsee, at Landets Opkomst er saa ganske afhængig af en let Samfærsel; - det vilde derfor være høist gavnligt, at Herredsfogden besøgte sin Jurisdictions Veie om Efteraaret, istedetfor at gjøre en eller anden Lystreise om Sommeren, da alle Veie, paa den Tid, ere gode. Skal der endelig, efter mange Klager, skee en eller anden Grundforbedring, da anviser man, for ret at have det mageligt, saakaldte Gruus grave, ved Siden af Veistykket, uden at bryde sig om, enten det er Gruus eller Leer, man paakjører. At Gruus skulde mangle i meerbemeldte Herreder er en aabenbar Usandhed. Mangel paa Materialier er altsaa ikke Aarsag i disse slette Veie, men Mangel paa Tilsyn. Sognefogderne staae som oftest i altfor nært Forhold med deres Bymænd, til at de skulde tvinge disse til Veiforbedringer; men man kan dog ikke antage, at den høiere Øvrighed seer igjennem Fingre med Bondens Ligegyldighed formedelst Familieforhold eller andre Aarsager.
Jyllandsposten, 1840-12-04
– J Kiel. Corrbl. hedder det fra det Slesvigske, at det kongl. Rescript til de Embedsmænd, der have undertegnet Skattebevillingspetitionerne, har frembragt en usædvanlig Sensation i begge Hertugdommerne, hvor man skal være meget længselsfuld efter at erfare, hvilken Stemning bemeldte Rescript har foranlediget i den Viborgske Stænderforsamling. Jkke for de Mange, der med Glæde erkjende, hvor betydeligt den danske Bondestand er skreden frem i Oplysning og Cultur, men til Moro for de Fag, der gribe enhver Leilighed for at frakiende den stakkels Almuesmand Evne til at dømme om de folkelige Anliggender, opvarte vi idag med følgende Curiosum, som nylig læstes i en tydsk Tidende: "Hvorledes det staaer til med de danske Bønders Jntelligents, kan man lære af følgende Begivenhed, for hvis Sandhed jeg tør indestaae. I et District affattede Sædegaardseierne en Petition om Skattebevillingsret osv., og opfordrede Bondestanden til at underskrive samme. Bønderne svarede, at den nuværende Konge syntes at ville lade Kornpriserne være uforandrede; ogsaa var det dem bekjendt, at der herskede Misvært i fremmede Lande, og derfor havde de, idetmindste for i Aar, ingen Grund til at bede om Forandring i det Bestaaende. Kun faa af de yngre Bønder toge imod Raison. Da man gjorde de Ældre opmærksom paa, at de maatte drage Omsorg for Efterslægten, for deres Børn, svarede de, at hine maatte lære at finde sig i den nuværende Tilstand, ligesom de havde maattet lære det. Saaledes pløier den svenske Bonde endnu med Træplove, fordi hans Oldefader har pløiet med saadanne. - Gid nu denne delige Historie maa tjene Vedkommende til Opbyggelse og Bestyrkelse i deres Troe!
Jyllandsposten, 1840-12-04
– J Ribe Avis mener en Jndsender, at han, uden at træde Sandheden for nær, og uden at fornærme Nogensomhelst af sine Medborgere, kan paastaae, at Ribe Be selv ikke tæller nogen Valgbar, hvem den kan beære med sin Tillid. Han henleder derfor Vælgernes Opmærksomhed paa dHrr. Hof= og Stadsretsprocurator Balth. Christensen, Landsoverretsprocurator Jespersen i Viborg, Procurator Møller i Aalborg, Cancelliseer, Byfoged Finsen og Formand for Borgerrepræsentanterne Schou i Ringkjøbing. (Aalborg Avis tvivler paa, at Cancelliser. Finsen i saa Henseende har den almindelige Mening for sig.)- Det er ordentlig comisk at erfare, hvilken Jagtlyst der pludselig er paakommen de jydske Bønder. Mange af dem, som aldrig nogensinde have havt et Gevær i Haanden, seer man nu løbe omkring dermed, som om de vare sande Rim roder, men deres Løsdundren overtyder som oftest baade Vildtet, Tilskuerne og dHrr. Jægere selv om, at hvad der erholdes ved Skuddene almindeligst kun er – en tom Bøsse. At Stænderdiscussionerne saaledes, i Ordets sande Betydning, bittert ere gaaede ud over de uskyldige Harer og Ræve, dette faae de nu at vide daglig, da de uafbrudt foruroliges i deres Leie, fra hvilket deres Opspring midlertid sjeldent bekommer dem ilde; lægger det til med en hvid Vinter, ville de derimod i Kaalhaverne saaledes udsættes for Nederlag, at det nok kjendeligen vil kunne mærkes paa Angelen de efterfølgende Aar. At hver Grundeier maa skyde, er imidlertid en herlig Sag, da det unægteligt var en harmelig Omstændighed, at en Bonde med Taalmod skulde see sin Sæd afgavet af Vildt, hvilket især var Tilfældet i Omegnen af saadanne Herregaarde, hvortil der fandtes Skovstrækninger. Her blev Vildtet som oftest conserveret for Herregaardseierne, ihvorvel det selv paa disse Marker anrettede stor Skade. Jagtens Frigivelse maa i Særdeleshed paaskjønnes, naar man sætter sig nogle Aar tilbage i Forholden her i Provindsen, da hele store Flokke af Dyr kastede sig over Kornmarkerne. Denne Landeplage er nu Gudskeelov mere og meere forsvunden – og vil vel for stedse være standset til stort Gavn for det Almindelige.
Jyllandsposten, 1840-12-04
- Petitionen, som indgik fra Landboerne i Aarhuus Amt og Stift, talte ialt 704 Underskrifter. Af dette Blad udgaaer to Nre, ugentlig, som betales med 1 Rbdr. 1 Mk. Qvartalet. Subskription derpaa modtages i alle Provindsens Boglader.
Jyllandsposten, 1840-12-04
Trykt i Aarhuus Stiftsbogtrykkerie.
Jyllandsposten, 1840-12-08
Frandsposten. Udgivet af et Selskab. Redigeret af C. G. Clausen. Aarg. Tirsdag d. S. Decbr. 1840. No. 68. Maa trykkes. Nielsen.
Jyllandsposten, 1840-12-08
Om Tidenders og Journalers Postforsendelsesret.
Jyllandsposten, 1840-12-08
Det vil udentvivl være vore ærede Læsere i Erindring, at Statsraad Brinck-Seidelin i Begyndelsen af indeværende Session indgik med et Forslag angaaende ovennævnte for Provindserne saa særdeles vigtige Anliggende til de jydske Stænder, der overdroge Sagens Undersøgelse til en Comitee, bestaaende af Bankkasserer Otterstrøm, Stiftsprovst Hald og Justitsraad Fleischer.
Jyllandsposten, 1840-12-08
J Mødet den 19de November oplæste Otterstrøm– som Referent - Comiteens Betænkning, hvoraf vi meddele følgende Brudstykker: "De Fordele, som Afbenyttelsen af Postindretningen, der bestaaer ene og alene ved Folkets Bidrag, kan yde, maae efter deres Natur være fælleds for alle Statens Borgere, og den bø følgeligen være tilgængelig for Alle under lige Vilkaar, Det er derfor et høist forkasteligt Princip, at tillægge Journallitteraturens indvortes Beskaffenhed nogen Jndflydelse paa Afgjørelsen af Spørgsmaalet, om den kan tilstaaes den hurtigere Befordring med Brevposten, eller den skal henvises til den langsomme Pakkepost, da det derved er dens Volumen, som alene bør komme i Betragtning. Comiteen kan saa meget mindre erkjende Gyldigheden af et saadant Princip, som det fornemmeligen ere Provindsens Beboere, hvis Jnteresse lider derunder, da Bladenes Udgivere vel omtrentligen finde den samme Afsætning, hvad enten Bladene befordres paa den ene eller paa den anden Maade. - Det kan vel ikke nægtes, at de Journalister, der have gjort Oppositionen til deres Kald, undertiden overskride de rette Maadeholdsgrændser, men det bør ei heller oversees, at den, der har foresat sig ved en critisk Behandling af sit Stof at bekjæmpe indgroede Sædvaner, og at udbrede Lys over Regjeringsmaximer og Foranstaltninger, der stille sig i Veien for Borgerfrihedens Uddannelse, let henfalder til saadanne Yderligheder.
Jyllandsposten, 1840-12-08
Journalisterne komme desuden ofte i Forhold til de Embedsmænd, der ere satte til at vaage over Pressens Brug, og navnligen til Justitscollegiet, hvorved de troe sig ubilligen behandlede og vel endog uretfærdigen udsatte for Forfølgelser. Dette gjør dem naturlig viis mere omfindtlige, og bidrager til at fremkalde større Bitterhed i hvad der udgaaer fra deres Pen; men det er kun en Følge af den menneskelige Ufuldkommenhed, og udgjør et Beviis for Sandheden i den Sætning at det Onde aldrig fuldkomment lader sig adskille fra det Gode heri Livet. En skarp Kritik er i sig selv ligesaa meget i Regjeringens som i Borgernes Jnteresse; thi idet den oplyser Folket om dets Tilstand, opklarer dets Begreber og saaledes skjærper den Sands, hvormed det yttrer sin Deeltagelse ved de offentlige Anliggenders Afgjørelse, paapeger den tillige Statens Brøst, og sætter derved Regjeringen istand til at kjende og virke for Statens Tarv. Naar Regjeringen troer deri at see en agitatorisk Tendents, og nærer Frygt for de skadelige Virkninger deraf, maa det erkjendes, at en saadan Frygt ikke har nogen tilstrækkelig Grund. Folkelivet et her sundt og kraftigt, Religion og Sandhed agtes høit, og Folkets Dom er i Almindelighed rigtig. Det Piquante i Journallitteraturen kan vel virke som et Kryderi, men agitatoriske Bestræbelser, om disse nogensinde skulde give sig tilkiende deri, ville være aldeles spildte.
Jyllandsposten, 1840-12-08
Ethvert Ord, der i Sandhed og med Kraft udtaler sig om Stænderinstitutionen, var til enhver Tid vigtigt, men af dobbelt Betydning nu, da Danskens Haab næsten udelukkende knytter sig til Stænderne: det Organ, gjennem hvilket Kongen gjentagne Gange har ønsket at høre sit hengivne Folks Andragender og Bønner. Værd at læse og overveie synes os derfor følgende Ord, uddragne af "Dannevirke: "Ligesom Stænderforsamlingen er Landets levende og usvigelige Røst, saaledes er en Deputeret et levende Udtryk af sit Valgsteds aandelige Tilstand, hans Sind og Hjerte er opfyldt af dets Villie, Haab og Bønner; han hverken hviler eller tier, førend han har faaet disse indlemmet i Stændernes store Ønskerække, der siden fremstilles for Kongens Øie og Øre, for enten at antages, opsættes eller forkastes. Dog maa man ikke vente, at enhver Deputeret er et levende og ægte Udtryk, eller afgiver et tydeligt Skko af sit Valgsted. Ofte er han blot et Udtryk af den Mand, som har behersket den Time, da han blev valgt. Ofte staaer han i Forsamlingen liig et Marmorbillede, eller hans Talevirksomhed indskrænker sig til en Betydningsløshed, der er liig et mumlende, uforstaaeligt Giensvar i en tom Kirkehvælving. Ofte har Almeenhedens Stemme ved hans Valg ikke kunnet gjøre sig gjældende, men har maattet forstumme for en Modens Aand, der kan have indtaget Valgstedets fornemme Gemytter, hvorefter Mængden i Valgtimmerne har troet at skulle føie sig &c. At der i det snart henvundne Sexennium maatte gives Folkerepræsentanter, der mindre heldigt have udført deres ansvarsfulde Kald, der endog tildeels have skuffet deres Vælgeres og Nationens Forventninger, kunde vanskelig være anderledes, da de første Valg neppe overalt udførtes med den tilbørlige Jnteresse - fordi Sagens Vigtighed ikke endnu var opfattet – da der endog stundom valgtes iblinde. Det Tidspunkt er ikke fjernt, da de nye Valg skulle finde Sted. Paa disse vil vort elskede Danmarks fremtidige Forfatning muligen for en stor Deel beroe, en Tanke, der med Kraft bør gribe Vælgerne, saa at de ret klart vorde sig bevidste, at deres Hverv er af Betydenhed. Gid hverken Modens Aand, private Forhold eller andre smaalige Hensyn maae gjøre sig gjældende der, hvor man kun bør have Øie for de Egenskaber, der gjøre Manden værdig til at have Sæde i Folkeraadet, Ønskeligt var det, at der i hvert District maatte foranstaltes Prøvevalg, saa at Enhver, der ifølge sin Stilling er kaldet til at vælge, maa være paa det Rene med sig selv, og vide hvad han vil, naar den afgjørende Stund er der. Svigter Folket sig selv, hvad har det da at haabe? Men - foretages Valgene saa, at hvert enkelt giver et værdigt Resultat, da ville Stænderne i deres Heelhed vorde, hvad de efter deres ophøiede Stifters Øiemed skulle være Folkets levende og usvigelige Røst!" Og at denne Røst da ikke maa lyde forgiæves, saaledes ønsker vistnok med os hver den, der føler varmt for Fødelandet.
Jyllandsposten, 1840-12-08
J Mødet den 21de November indbragte Kammerraad Wulff Andragender fra 369 Beboere af Brusch, Eld boe og Holmands Herreder, om Forandringer i Regjeringsformeen. Dette Andragende blev afgivet til Comiteen om Modificationer i Stænderinstitutionen.
Jyllandsposten, 1840-12-08
- Ogsaa fra Kjøbstaden Ribe og fra Rougsøe Herred ere Petitioner og statsretlige Garantier indkomne til Stænderne.
Jyllandsposten, 1840-12-08
Det er Bladets Læsere bekjendt, at Anmeldelse for nogen Tid siden fandt Sted i Anledning af en hængt Person, som blev funden i Marselisborg-Skov. Jfølge denne Beretning fandt Aarhuus Stiftamtmandskab sig foranlediget til at optage nogle Forhør, hvorved det fra Redactionens Side blev oplyst, at Jndrykkelsen i Jyllandsposten, denne Tildragelse angaaende, havde fundet Sted en Uge efter at Manuskriptet var tilstillet Trykkeriet, hvorved Beretningen forsaavidt ei stemte med Tiden, da Factum fandt Sted, at det i Annoncen heedi forrige Uge, hvorimod saadant burde have hedt i næstforrige Uge. Ved Attest fra Bladets Typograph blev imidlertid denne Forklaring afgivet, ligesom det under Forhøret blev bemærket, at det, om saadant forlangtes, med 2de Vidner kunde bevises, at Beretningen ikke indeholdt andet end hvad det almindelige Rygte havde sagt, i hvorvel det med Legemets Bortførelse ikke forholdt sig som angivet. Disse Oplysninger uagtet, fandt dog Aarhuus Stiftamtmandskab sig foranlediget til at indgaae til Cancelliet med Forespørgsel, hvorvidt der ifølge det Passerede var Anledning til Tiltale, mod Bladets Redacteur, hvornæst Hads og Rings Herredsfogderie under 14de f. M. communicerede Redactionen efterstaaende: Stiftamtmanden har under 13de dennes tilskrevet mig saaledes: Efterat der under 16de September sidstleden herfra til det kongelige danske Cancellie var indsendt Forespørgsel om, hvorvidt videre skulde foretages i Anledning af den i Bladet "Jyllandsposten Nr. 39 for indeværende Aar indrykkede Artikkel om en ubekjendt Mandsperson, der skulde være funden hængt i Marselisborg Skov, hvis Legeme var bleven bortført uden at man vidste, hvor det var afblevet m.v. har bemeldte Collegium under 24de f. M. blandt Andet, tilskrevet mig saaledes: Foranlediget heraf og med Hensyn til Hr. Stiftamtmandens Yttring i berørte Skrivelse angaaende, hvorvidt der kunde være Anledning til Tiltale mod Bladets Redacteur paa Grund af den omhandlede Artikel, undlader man ikke til fornøden Efterretning herved tienstligst at melde, at Collegiet efter Omstændighederne ikke finder tilstrækkelig Anledning til, at der fra det Offentliges Side i denne Sag foretages noget mod Redactionen, hvilket man ikke har villet undlade herved tienstlig at communicere deres Velbaarenhed til behagelig Underretning." Dette meddeles tjenstligen Deres Velædelhed til behagelig Efterretning. Af dette Blad udgaaer to Nre, ugentlig, som betales med 1 Rbdr. 1 Mk. Qvartalet. Subskription derpaa modtages i alle Provindsens Boglader.
Jyllandsposten, 1840-12-08
Trykt i Aarhuus Stiftsbogtrykkerie.
Jyllandsposten, 1840-12-11
Pianospe ren. Udgivet af et Selskab. Redigeret af C. G. Clausen. Aarg. Fredag d. II. Decbr. 1840. No. 69. Maa trykkes. Nielsen. Vidste Folk hvad de gjorde.
Jyllandsposten, 1840-12-11
De forestaaende Stændervalg. i have gjentagne Gange yttret os om det Ønskelige i, at der i alle Valgdistricter maatte foretages Prøvevalg paa Deputerede til det næste Sexennium, fordi vi vide, hvormeget Valgene ville vinde i Sikkerhed, naar man forud har beraadt sig med sig selv og sine Medvælgere. Kjøbenhavnsposten, deler og kjæmper for samme Mening, og griber enhver Leilighed, for at erklære det for vist, at den allervigtigste Sag for alle fædrelandssindede Borgere i Danmark nu er at udfinde og vælge de liberale og characteerfaste Mænd, der som Stænderdeputerede i de næste 6 Aar kunne og ville repræsentere Folkets Sag og virke for Opnaaelsen af statsretlige Garantier, for Skattebevillingsret og Deelagtighed i Lovgivningen. Og visselig taler samme Blad Sandhed, naar det anfører, at hvad der i den senere Tid er skeet, og Forestillingen om hvad der i Conseqvents dermed kan ventes at ville skee, borger vel saagodtsom noget Andet for, at der er vakt og vil vise sig en levende Jnteresse forde forestaaende Valg.
Jyllandsposten, 1840-12-11
Det kan vel ikke siges for ofte, at alle Vælgere bør erindre sig, at de ei skulle udkaare Mænd, der ville tale Enkeltes Jnteresse, men kun saadanne, der have hele Folkets Velfærd for Øie! Alt har der yttret sig Bestræbelser for at virke ind paa Valgene, for at disse kunne falde ud i en saadan Retning, som den Guds Mand Magisteren og Andre af denne Klasse ønske; men ere de danske Borgere ikke blinde for deres eget og Efterkommernes Vel, da skulle alle Exertioner af denne Art være forgiæves, og det haabe vi med Grund, at den Tid er længst forbi, da man her i Landet var blind og ligegyldig for hvad der angaaer Statssamfundets Vel; Folkets Øine ere nu opladte, og den, der eengang har glædet sig ved Synet, lader sig det i Sandhed ei saa let berøve! –
Jyllandsposten, 1840-12-11
Nyheds Post. J Stockholm er for nylig udkommet et Skrift, der afhandler de Paragrapher i den svenske Constitutionslov, der foreskrive, hvorledes man skal forholde sig, naar Kongen berøves Forstandens fulde Brug. Forfatteren, der vel nærmest har til Hensigt at henvende Opmærksomheden paa en formeentlig Mangel i de svenske Grundlove, udbreder sig i Almindelighed over sit Theema: kongeligt Vanvid. Samme Skrift indeholder følgende bemærkninger om "fire Jdeer: "Med saadanne Jdeer kan et Menneske være behæftet uden i Verdens Øine at forekomme som Vanvittig, ja ofte med Bibeholden af Navn, Ære og Værdighed af en stor Mand, og dog ere de ofte for Land og Rige fordærveligere end baade Vanvid og Taabelighed. Den uhelbredeligste og tillige farligste fire Jdee, Nogen kan nære, er ikke sjelden netop den, at han er en stor Mand. Er i han længe bleven indvugget deri af Smigrere, d. v. s. interesserede Folk, eller af Tilbedere, de e. kortsynede Folk, saa hærdes sædvanligen Jndbildningen til Overbeviisning. Han glemmer alle Antecedentser og troer til Slutningen selv for Alvor paa, hvad han saa længe har hørt fortalt. Selvforgudelse er Hovedelementet i hans Væsen; og de, som ikke forgude ham, ere hans Fiender. Han kommer i en falsk Stilling til hele Verden, saasnart Verden nogenlunde har faaet Øinene op, og Conflicten imellem Opblæstheden og den endelig uundvigelige Erfaring om Verdens Spot bliver saa voldsom, at en fuldstændig Sindsforvirring neppe kan udeblive. Historien har Exempler herpaa i Tusindeviis. Og man maa indrømme, at det er Mere, end idetmindste et sædvanligt Menneskesind kan fordrage, at see et Phantom, hvormed man har sysselsat og udstafferet et heelt Liv, til Slutningen gaae op i Rog, eller i Noget, der er endnu værre end Røg.