Aalborg Stiftstidende, 1835-12-07
(Paa Forlangende indrykket i Aarhuus Avis.)Et af Landsfaderens Hovedformaal med Stændernes Jndførelse er Almeenaandens Oplivelsel. Et ædelt Formaal! Thi en Stat uden Almeenaand er Jntet uden er løst Aggregat af ubeslægtede Elementer, det første Pust af Vanskjæbne lader den forsvinde af Staternes Række. Uden Almeenaand løsnes Baandet ikke blot mellem Fyrste og Folk, men mellem Borger og Borger. Almeenaanden er Staternes gode Princip, som sammenholder og helliger alle dygtige Kræfter og Talenter. Gribe lader Almeenaanden sig ikke, just fordi det er en Aand. Men selv griber den Alt. Vi see den bryde frem i mægtige Glimt, aabne sig nye Baner, nye Kilder, vi see den forene Bjerg og Dal, omstyrte gamle Former tænde i Siælene en Begeistring, som trodser alle Farer og med Lethed bringer de sværeste Offere. Dette skeer som oftest, naar tunge Skjæbner true Folkene, naar Kriger, svinger sin Fakkel over Landene. Da samles alle tilfor adsplittede Hensyn i een stor Jnteresse, i Fædrelandets Af denne Almeenaand findes mange skjønne Træk i den danske Historie. Det var Almeenaand, som lod Frederik den Tredie sige: "Jeg vil vinde eller døe i min Rede; ei begjærer jeg at leve, naar mit Rige er traadt under Fødder. - Det var Almeenaand, der lod alle Stænder sammensmelte til en eneste Magt, for hvilken den stolte Carl Gustav maatte vige. Behøve vi da at gaae saalangt tilbage for at finde Spo af dansk Almeenaand, Nei, Danmark er ydmyget, som ingen anden Stat i Europa, men aldrig have maaske det Børn elsket det høiere, end i dets Admygelse. Danmark er vorden et lidet Land; men jo mindre Fadreland, des større Fædrelandskjærlighed Vor Tid har fremviist lysende Spor af Almeenaand hos Fyrste og Folk. Vi have seet Danmarks Konge nægte sig selv Alt, uden den herlige, kongelige Forrettighed, at opoffre sig for sine Undersaatter. Og Undersaatterne have, i en ædel Veddestrid, lagt de tungeste Offere paa Fædre landets Alter. Hvorledes, er da Almeenaanden indslumret her, er det ogsaa vist, at den trænger til at oplives, Nøden er Almeenaandens kraftigste Vækker; den er Menneskehedens bedste Lærer, thi den er den alvorligste. Men paa en overordentlig Spænding pleier at følge en mærkelig Slavrelse. Det viiste sig ogsaa under Fredrik den Tredie. Saalænge det gjaldt at forsvare Fædrelandet, samlede Almeenaanden alle Kræfter, som i et Brændepunct, Men neppe var Freden sluttet, for Landets frygtelige Elen dighed lod de Hjerter, som nys blussede saa forigt, isneeaf Frygt for Fædrelandets Fremtid. Da var det, man gre til et stort Redningsmiddel: Danmark havde inge Stænder mere, men det havde en EnevoldsKonge. Denne følgerige Katastrophe udgik fra Folket, Vor Tid har Meget tilfælleds med hiint. Saalænge Da marks Skjæbne svævede paa fremmede Magters Sværdodvar her en Begeistring uden Lige. Hvo af os minde er den uhyre Anstrængelse gav Plads for en Tildevarslende Mathed. Under 20 Aars Fred, som vi nu have havt, har Almeenaanden kun viist sig i enkelte Glimt. Kongen var den Samme, Folket var det Samme, men Vexelvirkningen lignede sig ikke meere selv. Og hvor naturligt, thi - at vi ikke skulle gjentage det ovenfor bemærkede - saa følger det af sig selv, at en stor almindelig, Nød maa vise sig som Fædrelandskjærlighedens Prøvesteen, forene Alt, hvad der duer i Landet, sysselsætte Aanderne, bevæge Kræfterne uafladelig. Allerede det er en Velsignelse ved store, almindelige Trængsler, at de ikke kunne skjules. Hvad man ikke kjender, tager man ingen Deel i. Men en almeen Fare, som træder enhver Borger truende under Øine, vækker almeen Deeltagelse, og saa fremtræder strax Almeenaanden i sine heldbringende Virkninger. J slig en Tid ere Fyrste og Folk i uafladelig Berørelse; Jngen tør trænge sig imellem dem, og Jngen kan det; de correspondere ikke igjennem Ministre eller Collegier, men umiddelbart, hver Dag maa Fyrsten tiltale Folket, hver Dag maa Folket laane Fyrsten sin Arm. De kunne aldrig vorde fremmede for hinanden, saalænge de lide med hinanden. Vi tale kun om, hvad vi have seet. Men, om vi end vilde, kunne vi dog ikke skjule for os selv, at hiin Almeen baand, som gjorde det danske Folk saa stort, midt i dets dybeste Ydmygelse, ikke besjæler det mere. Kongen Selv har mærket det. Han har længe næret det Ønske, at oplive Almeenaanden og knytte Folket fastere til Sig. Men hvorledes skulde det skee, Folket har Jntet mere at give. Dennegang er det Kongen, som maa give, og Han har løst Sin store Opgave, ligesaa hæderligt, som det danske Folk for 175 Aar siden løste sin. Dengang gav Stænderne Danmark en absolut Monark, nu gi hver den absolute Monark Danmark Stænder. Og hvo vil nægte, at Jndførelsen af raadgivende Stænder er et saare virksomt Middel, maaske for Øieblikket det eneste virksomme, til Almeenaandens Oplivelse? Vi henvise til et uforkasteligt Argument, til Nationernes eensstemmige Fordring. Tiden kræver, at der mellem Fyrstens Trone og Folkets Arne, constituerer sig et Medium, formedelst hvilket Regent og Undersaatter kunne staae i en stedsevarende, gjensidig Rapport. Uberegnelige ere Virkningerne af gen saadan i ægte liberal Aand gjennemført Idee. Kongen vil høre Folket i Folkets Repræsentanter. Hvad de skulle drofte, maae de kjende. Dermed er Staven brudt over et Hemmeligholdelsesystem, som, i en langvarig Fred, altfor tidt gjør sig gjældende paa Almeenaandens Bekostning. For Folkets Øine udbreder sig et velgjørende Lys over Forvaltningen i alle dens Forgreninger. Landets Velfærd er ikke meere nogle Enkeltes Sag, som de er ofsicio have at fremme. Eet Fædreland, een Aand. Hvad der hidtil betragtedes som Middel, gjør sig nu gjældende som Øiemed. Gemytterne hæve sig og, idet de hæve sig, afryste de en Servilitet, som truede, at tage dem fangne under en blind Lydighed; saamange Undersaatter, saamange frisindede, stemmeberettigede Patrioter. Da træde Ove Mallings betydningsfulde Ord ind i Livet med dybtgribende Virksomhed: "Skal et Folk hædres af Fremmede, maa det hædre sig selv; men, skal det hædre sig selv, maa det hædres af sin Konge."