Viborger Samler, 1773-04-12
(Fortsættelse af No. 14.) aae vi videre med vore Betragtninger, Høistærede, vi skal finde, at vi foruden dette som det allervigtigste, (hvilket dog eene kunde være nok) endog i andre Stykker har de billigste Aarsager at takke Gud for de lykkelige Forandringer. Hvad meene J vel, Høistærede, at være Grunden til Staters Oprettelse i Verden, Mon ikke fælles Sikkerhed, ikke for udvortes Fiender allene, men endog indvortes i Staten selv, at enhver Stand i Landet ved Lovene kan erholde uforkrænkede Rettigheder, enhver enkelt Person være sikker paa Ære, Gods, Embede, og hvad han paa en lovlig Maade kan kalde sit. Finder man ikke dette i en Regiering, brydes alle Baand, og Regenten, der skulde elskes som sit Lands Fader, maa frygtes som den afskyeligste Tyran. Kaster ikkun et løseligt Blik tilbage til vor forrige Forfatning, og J. skal skielve! Der er en vis Egenskab i vor Natur, som vi kalde Medlidelse, formedelst hvilken vi, saalænge vi ikke aflægge Naturen, røres ved det, der velikke umiddelbar angaaer os selv, men bedrøver andre, denne Medlidelse bliver saameget større, jo nærmere vi forestille os samme Skjæbne at kunde være os selv. Betænke vi nu de mange af vore Medborgere, der, da de levede tryge under den sædvanlige faderlige Regiering, ved de mange voldsomme og uoverlagte Forandringer, med eet saae sig udelukte fra Embeder, beskaarne deres Stands=Rettighed, ja for en stor Deel nedstyrtede i Armod med talrige Familier; Betænke vi tillige, at neppe nogen, endog den redeligste Embedsmand vidste sig sikker, saalænge den grændseløse Forandrings Aand herskede, hvad Glæde maa da ikke betage os, naar vi see, at Rolighed igjen boer i Landet, Troskab i Embeder bliver et sikkert Værn. Rettigheder handthæves, Forandringer maae giøres (kan Verden tænkes uden Forandringer.) Statens Velfærd udfordrer det; Men see Kongen har igien sit Raad; Hans dyrebare og velsignede Broder har den første Plads, den ikke Hans Fødsel alene, men den ved utrættet Flid forhvervede tilstrækkeligste Jndsigt, foreenet med den inderligste, den reeneste Kierlighed til Landet, saa billigen giver ham; Landets bekiendte og erfarne Mænd høres med, alting prøves, veies, undersøges, det nyttige beholdes, det skadelige forkastes; kort sagt, vor gamle vise, faderlige og ømme Regiering kiendes i alt, den betrygger, beskytter, opliver os. Ville vi søge, Beviis derpaa, vi tor ikke ved at lede; hvor vi vende vore Øine, møde de os strax. Hvor utallige ere ikke de, som dette ene Aar skal kunde fremvise os. Jeg vil alene røre nogle faae, jeg maa erindre, at jeg ikke er Talere.) Landets Gield fordrer uomgiengelig Skatter, store Skatter, Kongen, som en om Fader, seer omkring til alle sine Børn, alle ligge pligtige, lige vil ligge til at bære fælles Byrder, men see, Hans vise Øie merker strax dem, som meest bukke derunder; Naturens Herre negter dem Kræfter, Han, som denne Herres Tiener, kan umuelig taale, at de forsmægte under Byrden, afletter den: En paabuden Skat forvandles i et heelt Rige til en frivillig Gave. Hvo seer ikke her den uindskrænkede Konge forvandlet til den kierligste Fader, Jkke nok, endog uden Byrder maatte en stor Deel af disse hans troe Børn omkomme af Mangel; Han søger paa alle muelige Maader at afhielpe den, udsætter Belønninger for dem, som vil komme dem til Hielp; kort sagt, lader intet af aldt, hvad menneskelig Forsynlighed kan opfinde, mangle, for ret at aabne dem sit faderlige Hierte. vide, hvem jeg taler om, Høistærede, vore kjække, vore ærlige, men desværre, ligesaa beklagelige Brødre, de Norske. Ævig skiule sig den uværdige Tanke, at vi ikke have lige Deel i denne vor Faders Hierte, Hvad ville vi tænke om det Barn, der vilde tvivle om sin Faders Kierlighed, fordi han viiste en om mere Omsorg for hans syge Broder, Menneskeligheden maatte være forsaget, om vi ikke meget meere med den inderligste Rørelse tænke paa vore ærlige Medbrødres ynkværdige Skiæbne, jeg gyser ved at tænke derpaa) med fordoblet Jver søge at ville hielpe dem og da tillige yde vor Tak til Himmelen, hvis urandsagelige Forsyn har sat os i saa velsignet et Canaan, og endnu giver os Kræfter til at ophielpe vor synkende Stat. Sandt nok, vore Gader, vore Veie vrimle af trængende, men endnu, Guds Velsignelse være lovet, har vore Agre givet Føde til dem, endnu giver Gud Evne til at hielpe dem, hvor Villien kun ikke fattes. Endog denne Dag kan bære et Vidne derom: Vi have i dette Stykke efterfulgt de Christnes Exempel, der altid paa deres høitidelige Fester indsamlede Collecter til de Fattige, hvortil den fortreffelige Sæde=Lærer Sprach formaner: Glem ikke din fattige Broder, naar du selv har en fornøiet Dag. Forbyde Gud, at vi ved Utaknemmelighed eller Ukierlighed selv for Fremtiden skulde lukke GudsVelsignelse for os. - Men hvorhen føres jeg ved denne rørende Betragtning? – Jeg maa haste. - Utallige Ting møde mig; jeg er forlegen med at vælge, for aleene at sige det vigtigste. Videnskaberne: hvad større Gavn har Gud givet Verden næst Religionen, Hvor stor Jndflydese har de i Rigernes Velfærd og deres vise Bestyrelse? Hvad større Ære for en Konge, hvad vigtigere Omsorg for sit Land, end at befordre, ophøie og belønne dem, Alle Tider har vore priselige Konger gjort sig en Ære deraf, og hvor værdig en Søn viser i dette Stykke vor store Christian sig, Norge haver oprettet et Selskab til Videnskabers Befordring. Kongen, for at vise sit naadige Velbehag, vil, at ingen ringere, end hans egen Broder, vor dyrebare Frederich, skal være Hoved og Bestyrere, hvilken og strax udsætter opmuntrende Belønninger for udmærket og nyttig Arbeidsomhed. Det priselige, det for det Almindelige i saa høi Grad nyttige, Land=Huusholdnings=Selskab, har erfaret samme høikongelige Naade. Man har bebredet vore danske Lærde, at vi ikke kunde fremvise Skribentere nok (ikke Skrivere, thi af det usle Kram have vi paa nogle Aar haft en væmmelig Overflødighed) men vigtige og nyttige Skribentere. Bebreidelsens Grund eller Ugrund er her ei Sted at undersøge, andre have igienddrevet den; Det vi her har at fremvise, er vor Christians ret kongelige Omsorg i at ville fremlokke de store Gaver, og see hvor ypperligt et Middel vælger han, en anseelig Guld=Medaille med Overskrift: For Fortienester, er allerede bleven To ypperlige Mænds Belonning, og for Fremtiden staaer denne ærefulde Løn tilreede for dem, der med nyttige Skrifter zire og berige vort Fædreneland. Handelen, hvor betydelig en Kilde til Landets Vel. Hvor faderlig har han antaget sig den. Jntet handlende Selskab er i Landet af saa store Folger, som det Asiatiske; Uorden og Uenighed truede det med et farligt Stød; Kongen kommer til, meere som Raadgiver, end Konge; hans troe Ven, hans arbeidsomme Broder tilkiendegiver dem med egen Haand Kongens Villie, Uenighed dæmpes, Selskabet sættes paa den fordeelagtigste Fod - Jntet farligere Stød for Handelen, intet spaaer dens vissere Undergang, end høie Renter. Det indseer den vise Konge, den omhygelige Fader nedsætter dem. Sikkerhed i de Barbariske Vande hvor vigtig for de Handlende: En troløs Barbar vil Kongen, derfore hellere slutte mindelig Fred med, for at love sig nogen Bestandighed, end ved en kostbar Krig, tiltvinge sig den, uden varia Nytte. Sparsommelighed (den beste Skat, som de Gamle have kaldet den) hvor nødvendig for en forarmet Stat, og hvo seer ikke en med sterke Skridt, sig nærmende endelig Ødeleggelse, dersom Overdaadigheden vedbliver at udøve sit fordervende Herredømme, Kongen kiender det sukkende; søger Raad derimod. En Mand, hvis Jndsigter man haver tilstrækkelige Prøver paa, befales derfore at udkaste den nyttigste Plan til at standse dette Onde. Virkningen vente vi med Længsel, og gid den maatte svare til vor Konges faderlige Ønsker, Kongen, selv og det Kongelige Huus søger selv at blive det første, det største Exempel. Deres Høihed, søger de i den sande Ære, Kongelige Dyder; Jngen stor udvortes glimrende Pragt, i sær aldeles intet fremmet, maa sees i deres største Høitidelighed. Saaledes forsikkre troeværdige Efterretninger, og hvad glædeligere, end at troe dem – Til en vigtigere og fornuftigere Bestyrelse af Landets Jndkomster ere udsøgte Jndsigtsfulde og øvede Mænd, den ordentligste Indretning finde vi nylig at være i stand sat. - Endelig Landets Sikkerhed for udvortes Fiender, hvad vigtigere Maal for en ret Lands=Faders Omhue, og hvor stor have vi dette Aar seet vor Christians for denne, En ophøiet Naboe=Magt syntes at true. Hvor vaager vor 4 hristian over mindste Bevægelse. Næst den store Herskarernes Gud have vi Kongens betimelige Omsorg at takke, der afværgede den fordærvende Krig fra vore Grændser. - Ved mægtige Forbund haver han styrket sig os, og ved de vigtigste Underhandlinger arbeider han paa for Fremtiden at bestyrke og udvide sit Land. - Mangler findes i Krigs=Standens, denne for Landet saa vigtige Stand, Indretning. Kongen vil, den skal forbedres; han seer dens Omkreds alt for stor til at oversees af een eller nogle faae, han udsøger de af lang Erfarenhed og store SindsGaver ypperligste Mænd, for ved langsomt Overlæg eengang at forekomme idelige, og just derfore skadelige Forandringer. - Forlange J fleere Beviis, Høistærede, paa det meget nyttige, vi i dette ene Aar have vor elskede Christians faderlige Omsorg at takke. - Dette lidet, haaber jeg, kan være nok af meget for at kiende, hvor uendelig Tak vi skylde den Allerhøieste, der paa denne Dag har givet os saa faderlig en Konge, og endog i dette ene Aar ved ham beviist os saa utallige Velgierninger. Tak være dig da, du Algodheds Fader, du ophøiede Kongernes Konge, at du atter har lagt et saa velsignet Aar til vor elskede Konens Dage, at du har bevogtet Han og os, som en Öiesteen i dit Öie, at du øiensynlig har reddet din Ære og igien opreist dit Nordiske Zion, at du har omringet Thronen med saa dyrebare, saa faste Pillere, at du har afværget Ulykker fra vore Landemerker og ladet din Naades Fylde kiende i dine troe Tieneres priselige Udrætter. Du som har givet os saa store Velgierninger, giv os selv Hierter ret at skjönne derpaa og Naade til paa denne og hver Dag med andægtige Bönner at udbede os nye Velsignelser fra din Throne. Ved din Naade begynde Koner et nyt Leve=Aar Giv Han nye Lyst til at tiene dig, nye Tilvært i sand Gudsfrygt, som den der eene befæster Hans Throne, Nye Styrke til at bære sit høie Embedes tunge Byrder, Nye Glæde af fine Idrætters lykkelige Fremgang, Nye Viisdom til at ophielpe fine Rigers Mangler, Nye hver til at antage sig Religionen, handthæve Lovene, befordre Videnskaberne, ophielpe Handelen, beskytte enhvers Rettigheder, husvale de Fattige, kort sagt : I alle Ting befordre din Ære, Folkets Lyksalighed. - Vi have opladt vor Mund til at bede, Vi anbefale dig derfore, Naadigste Fader, fremdeles vor ulig nelige JULIANE det store Exempel for DRONNINGER. Hendes gudelige Levnet, HNors andægtige Bönner aabne hverDag nye Kilde til Velsignelse over KONGEN og Landet. - Vor allernaadigste KRON-PRINTS, som din Naade atter har skiænket et nyt Aar, opvoxe i din fande Frygt og i de Dyder, der i sin Tiid kan gjöre Hamt værdig til sin Fædrene-Throne, Din Naade fornyes over vor dyrebare ARVE-PRINTS Kongens og Landets troeste Ven. Viisdommen fra din Throne ledsage Hans Raad, Hans Kraft formeres til Hans utrættede Arbeide. Et skiönsomt Folk ære i HAM alt mere og mere den fande Lyksaligheds ivrige Befordrere! Den gandske Konor1101 Skker hvile trygt og blomstre under din faderlige Varetægt. Konors troe Mænd arbeide med eenige Hierter til Landets Vel! Stænderne foreenes med de kierligste Baand, Religionens Tienere udrustes med Styrke! Dens guddommelige Kraft kiendes i alles Levnet, Lasterne foriages, Dyderne blomstre, Saa foröges Guds Velsignelse over os, saa bliver et Aar lyksaligere, end et andet, indtil Aar og Dage ikke længere skal være.