Berlingske Tidende, 1836-06-04
Paris, den 25de Mai. - De nyeste Begivenheder i de fransk africanske Besiddelser tiltrække sig nu den almindelige Opmærksomhed. Abdel Kader, hvem Expeditionen til Mascara skulde have styrtet og det senere Tog til Tlemecen aldeles tilintetgjort, er, ifølge "Moniteurens egen Tilstaaelse, nylig traadt op igjen med en Stridsmagt, der synes langt meer truende end den, over hvilken han forhen bød. Men Franskmændene ville desuden faae en ny Fjende at bekæmpe i Keiseren af Marocco, som nu har ud strat fine, Abdel Nævde ydede Understøttelser, over hvilke der allerede paa Toget til Tiemecen klagedes, saavidt, at de Franskes Ære ikke længer tillader dem at lade det gaae ustraffet hen. "Moniteurens" Beretning lyder saaledes: "Marschal Clauzel havde anseet det for hensigtsmæssigt at danne en forskandset Stilling ved Tafnas Udløb, for at en regelmæssig Forbindelse med Tiemecen kunde oprettes og FortetMechouars Garnison undsættes. J dette Øjemeed traf General d'Arlanges de nødvendige Forholdsregler. Den 7de April rykkede han ud af Oran med 200 ridende Jægere, 1000 Mand af det 17de lette Regiment, en africansk Bataillon paa 400 Mand, 800 Mand af det 47de Regiment, 300 af det 66de 180 Mand af Geni-Corpset, otte Stykker Skyts og sex Bagagevogne. Jndtil den 15de samme Maaned fortsattes Marschen uforstyrret. Men paa hiin Dag blev Colonnen angrebet paa sine Flanker, af talrige Fjender, for det meste Fodfolk, med Abdel Kader i Spidsen. Der udviklede sig en heftig Fægtning, i hvilken den, til et Tilbagetog nødsagede Fjende tabte omtrent 2000 Mand, men vi 10 Døde og 70 Saarede. Den Jver og det Mod, som vore Tropper udviste ved denne Lejlighed, frembøde de heldigste Varsler paa den Uforfærdethed og Standhaftighed, som de i de senere Trefninger lagde for Dagen. Hiin Fægtning afholdt ikke vore Tropper fra, endnu samme Dag at sætte sig fast ved Tafnas Munding, og at lejre sig samme Sted fra den 16de af, nemlig paa Flodens høire Bred, omtrent 150 Skridt fra Strandbredden. Man begyndte ligeledes samme Dag med at opkaste Forskandsninger, ved hvilke en, for 2300 Mand bestemt, bestandig Stilling skulde sikkres. – Det heldige Udfald af Trefningen den 15de, i Forening med den Omstændighed, at Kabyllerne ikke meer lode sig see, indgav General d'Arlanges den Forventning, at Tlemecens Undsætning ikke vilde koste synderlig Umage. Han opsatte imidlertid denne Operation indtil Forskandsnings-Arbeiderne vare færdige ved TafnasMunding. Jmidlertid fik han fra Oran den Efterretning, at Abdel Kader havde draget Hjelpetropper til sig, blandt hvilke der, efter al Sandsynlighed ogsaa var Maroccanere, og virkelig viste det sig paa en Fouragering, til hvilken Oberst Combes rykkede ud den 22de, at Fjenden skjulte sin Styrke, og at denne var langt større, end man i Førstningen meente. Herom maatte man have Vished inden man med Sikkerhed kunde tiltræde Marschen til Tlemecen, der var fjorten Lieues lang, og som førte over det, af vore Tropper endnu ikke overskredne Bjerg Til got. General d'Arlanges anordnede derfor en Recognoscering til den 25de, og passerede i denne Hensigt Natten forud Floden med en Afdeling af sine Tropper, der bestod af 1500 Mand Jnfanteri, tvende Bjerg-Kanoner og tvende Feldtstykker, og 180 Chasseurer tilligemed det africanske Cavalleri. Allerede for Solens Opgang stod denne Colonne ligeover for den fjendlige Lejr, dog adskilt fra samme ved en dyb Huulvei. Den fjendlige Lejr indesluttede kun lidt Mandskab, og rømmedes saasnart Vore havde affyret nogle Kanonskud paa den. Men bag et Forspring til vor høire Side opdagedes Fjenden i betydelig Styrke, og da man kun havde havt en Recognoscering i Sinde, og da Øjemedet ved denne Jagttagelse fuldkommen var blevet opnaaet, besluttede General d'Arlanges at vende tilbage til den forskandsede Leir. Men vore arabiske Hjelpetropper og især vore Spahis havde fordybet sig i Forfølgningen af de flygtende Kabyliske Familier, forgjeves prøvede man paa at kalde dem tilbage; man kunde ikke forlade dem og maatte derfor over en Time vente paa dem. Saasnart man nu tiltraadte Tilbagemarschen til den, tvende Lieues bortfjernede Lejr, stormede de fjendtlige Skarer, over 10,000 Mand stærke, forfølgende frem fra alle Sider. Jkke destomindre fuldendtes Tilbagemarschen til Lejren i god Orden, skjøndt under en bestandig Kugleregn, der sendtes af Fjenden fra enhver Høide, vore Tropper havde forladt, saavelsom fra den høire og venstre Side. Fjendens Forbittrelse var grændsesløs, ofte angrebe Kabyllerne vore Tirailleurer med blotte Hænder, neppe formaaede vort Jnfanteries velunderholdte. Jld og vore Kanoners tætte Kartætschhagel at ryste Fjenderne, med hvilke flere af vore Troppe-Colonner kom i fuldkommen Haandgemænge. Vi bibragte dem et meget betydeligt Tab, men de syntes bestandig at voxe frem igjen. Flere af Vore bleve saarede med Steenkast, da Kabylerne ikke gave sig Tid til at lade deres Geværer, men heller grebe til de omliggende Stene. J denne hidsige Kamp overtraf vore Tropper sig selv. Utallige Handlinger af personligt Mod erindrede om vor gamle Armees Heltegjerninger. Fire Timer tilbragdes paa denne tilbagegaaende Bevægelse over hiin, tvende Lieues store Strækning uden at den fjendlige Jld standsede et Øjeblik. AfDøde havde vi 33 Mand, blandt hvilke tre Officerer, og af Saarede 180. Mod Enden af Fægtningen fik General d'Arlanges en heftig Contusion i Nakken, idet en Kugle trængte gjennem Kjolekraven og rigtignok ikke gik ind i Huden, men dog foraarsagede en saa stærk Hjerne-Kystelse, at Bevidstheden forlod ham. Oberst Combos maatte derfor overtage Commanden og tilendebringe Affairen. Uden vore Officerers og Soldaters beundringsværdige Koldblodighed, vilde vort Tab have været langt større. Fjendens Energi forklares deraf, at som allerede omtalt – Keiseren af Marocca havde sendt Abdel Kader Hjelp. – Senere har Fjenden ikke nærmet sig vor Lejr igien; Arbeiderne ved samme ere uafbrudt blevne fortsatte, og vore Soldaters Helbred har ikke lidt derunder. Som en Følge af de heftige Storme, der afbrøde Tilførslen af Levnetsmidler fra og Forbindelsen med Øen Rachgoun, have de udholdt mangt Savn. Men ikke den ringeste Murren sporedes, skjøndt Manglen paa Levnetsmidler var saa stor, at man stod i Begreb med at lade Hestene slagtes. Jmidlertid er Vejret blevet bedre; Tilførslerne ere ankomne, og i denne Henseende, er der intet meer at frygte. Marschen til Tiemeren har man dog maattet udsætte indtil Forstærkning indtreffer, for at ikke vore Tropper paa Vejen over Telgoat skulle blive angrebne af de ved Maroccanernes Understøttelse altfor overlegne Kabyler. General Rapatel vilde fra Algier have sendt Hjelp, hvis ikke de mellem Bey Mahomed og den forrige Aga Sidi-mbarach i Medeak udbrudte Fjendtligheder og den slette Stemning hos nogle, omkring Algier boende Stammer, der ere blevne ophidsede af Abdel Kader, havde nødt ham til at holde sin hele Magt sammen. Under disse Omstændigheder har han kun forlangt en Forstærkning af 34000 Mand, der ville være tilstrækkelige til at undsætte General d'Arlanges, at bibringe Abdel Kader et dygtigt Nederlag og at sikkre alle de paa de sidste Expeditioner i Provindsen Oran tilkæmpede Fordele. Regjeringen har strax efter hine Beretningers Jndløb truffet de nødvendige Forholdsregler til at lade Forstærkninger afgaae og udskibes ved Tafnas Munding. Ved vore Troppers uventede Forstærkning paa dette Punkt ville Abdel Kaders Forhaabninger vorde tilintetgjorte, hvilke Forhaabninger han har bygget paa en Deel af vore Occupations-Troppers Afgang til Frankrig, og som han havde vidst at udsprede blandt sine Tilhængere i hiin Provinds.