Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-08-12
Da nu den ulykkelige Berthold, for at tilfredsstille hendes Luner og Ønsker, havde opofret alt hvad han endnu, fra en bedre Fortid havde gjemt i sine Lader og Forraadskamre, og hun dog endnu qvælede ham paanye, da vidste han ingen Ende meere paa hans Angest og Sorg. Tidlig om Morgenen drog han hen i Skoven, for at hjelpe paa det tomme Kjøkken med et Stykke Vildt, eller for i det Mindste at bringe en Agerhøne hjem med for Adelheits Lekkermund, og naar han nu ofte for ikke at komme tilbage uden Bytte, vandrede omkring indtil den mørke Nat, saa maatte han endnu høre Skjeldsord, der jagede den Slumrende fra sit haarde Leie. Adelheit, stolt af hendes Skjønhed, lod ham daglig høre, at hun vel havde fortjent en rigere og velvilligere Gemal, og at han, da han ikke kunde tilbyde en Kone noget bedre Lod i Livet, skulle have ladet være at kaste sine Øine paa hende. Berthold, der for lang Tid siden, angrede den Daarskab han havde havt, at ville eie en smuk Kone, bar hendes Bebreidelser med himmelsk Taalmodighed, og bad hende kun undertiden ikke at indpræge deres unge Børn, hendes hoffærdige Sindelav, hun skjænkede ham saamange Arvinger, at han slet ikke behøvede at frygte, at hans Slægskulle uddøe med ham, men hvorved ogsaa hans Trang istæden for den Glæde, som han ventede sig deraf, steeg til den høieste Grad. Adelheit var stolt af, at hun kunde lægge den sjette Søn i hans Faderarme, og det var en Lykke for ham, at de Taarer, som Kummer udpressede af hans Øine, bleve anseete for Glædestaarer. For at føde de unge Ravne, forlod han hende og gik nedad i Dalen, denne Gang til Fods, thi han havde ogsaa maattet opofre sin eneste Hest, for at skaffe de smaae Brød. Nedtrykt af Bevistheden om sin elendige Stilling, følte han sig derved saa udmattet at han neppe kunde trække sig fremad. Han slæbede sig imidlertid over Stok og Steen og søgte med speidende Blikke om han ikke kunde faae Øie paa en Hare eller et Par Drosler, som han kunde skyde og deraf tilberede et sparsomt Middagsmaaltid for Kone og Børn. Men den stakkels Ridder fik Dag intet at fylde hans Jagttaske med, uden i det høieste nogle sure Æbler; han kastede sig endelig hensjunken i Smerte ned ved Foden af Bjerget under en gammel Eeg, lagde paa dens Rod sit trætte Hoved og sov endelig ind af Træthed. Strax derpaa blev han ved en underfuld Drøm hensat i en Klippegkotte, hvor alle Vægge, for ret at spotte hans Elændighed, glimrede med Guld, Sølv og Ædelstene. Hvor han hen saae, blinkede og glimrede ham de rige Metaller i Øinene; og han, der selv i Drømme erindrede sin Nød, fandt sig i dette Rigdommens Tempel kun saameget des fattigere og beklagelsesværdi, gere. Ol udraabte han endelig, hvem der dog havde kun en ringe Deel af de Skatte, som her til ingen Nytte ligge opdyngede, det var allerede tilstrækkelig at gjøre Ende paa min Elændighed Han havde neppe udtalt disse Ord, saa traade en lille graae Mand ud af en Klipperevne: Dit Ønske være Dig tilstaaet, Berthold! - sagde han, - men mærk Dig det, - kun til et maadeligt Brug. - Hvem der forøder sit Gods, fortjener ikke at eie det. Her vognede Ridderen og Drømmen stod saa levende for ham, at han troede endnu at høre den lille graae Mands Stemme, der lovede ham Redning. Men jo tydeligere Virkeligheden traaede frem for hans Siel, jo mere bedrøvede det ham, at han ikke længer torde overlade sig til Blændeværket. Han knurrede høit mod Skjæbnen, og da han kastede sit Øie op mod Bjerghøiene, hvor hans Anherrer havde levet i Overflod, og af Stolthed og Overmod havde ødelagt og forfulgt hinanden, saa blev det ham immer tungere og tungere om Hjertet. Han gjentog hos sig selv de Ord: Hvem der forøder sit Gods, fortjener ikke at eie det. - Men jeg - føiede han forbittret til, og stødte med sit Sværd, som han havde lagt ved Siden af sig, og nu igjen vilde stikke i Skeden, vildt mod Jorden; men hvor forskrækkedes han ikke, da Spidsen med en Jldfunke brækkedes og han følte at han i sin ufornuftige Vrede, kunhavde skadet sig selv. Da det nu engang er Menneske egent, nøie at betragte den Steen eller det Sted, der gjorde det Skade, saa bøiede ogsaa Berthold sig ned for at see, hvad der havde skilt ham med hans kjereste Gode, hans Sværd - og seer da blinkede ham det samme Metal imøde, som han havde seet før i sin Drøm. Han foer tilbage af glad Overraskelse, og da han igjen havde fattet sig, gjorde han sig Umage for, at grave Jorden rundt om op med sit afbrudne Sværd, og han fandt et Stykke gedigent Sølv. Han sank ned paa sine Knæe og takkede den Høieste for Redning i sin store Nød, derpaa bar han den fundne Skat, ved den af Glæde igjen opvakte Ungdomskraft hjem, og sendte strax en af sine Svende dermed til Staden for at sælge det og tilhandle sig Levnetsmidler og allehaande smukke Klædningsstykker for den skjønne Adelheit, og da han fremstillede sig for hendes Seng, udbredte, Herlighederne og endnu oven i Kjøbet stak hende, det Overskydende, nogle blanke Daler i Haanden, da kaldte hun ham igjen efter lang Tid hendes kjære Berthold.