Berlingske Tidende, 1830-05-04
Bekiendtgiørelse. Ved den offentligen foretagne Trækning af 2den Klasse af den 3de Kongelige Kjøbenhavnske Klasse=Lotterie blev Mandagen m 3die Mai 1839, overeensstemmende med Planen, udtrukket 1 Nummere, hvilke Elleve Nummere udkom i følgende Orden: Træk 1 2314 - 4 - 8 2 10 1 No. 228 77 32 28 1551222 29 23 182 70 30. J Løverdags Aftes gaves paa det Kongelige Theater en Minde est over vor tabte Rahbek. Efter en meget vel valgt Symhonie rullede Teppet op, og Theatret forestillede en Lund med preiste Mindemærker for en Deel tidligere hedengangne Dig ere Til disse sluttede det sidst opreiste Mindemærke, med den ysende Jndskrift: Rahbek. - Med en Laurbærkrands i baanden fremtraadte Md. Wexschall, som under Fremsigelsen, f følgende ochlenschlagerske Mindedigt, i Fædrelandets Navn, phængte Krandsen og Rahbeks Urne: Hvad stander for et Huus paa Høien der, J Ly af Søndermarkens grønne Trækt, Med viden Udsigt over Mark og By, Og sølvblaa Hav, og Himlen med sin Sky Saa gammelt, at det synker fast i Gruus - Hvo kiender ei det kiære Bakkehuus, Men nu er Huset tomt, Philemon meet Med elskte Bancis ikke der du seer: Den gamle Hauge med det stive Krat, Staaer i den unge, grønne Vaar forladt; Uluget Ukrud over Blomsten groer. Og snart udslettes vel det sidste Spor, Naar fremmed Eiermand med Modens Flid, Tilintetgjør hvert Træk af gammel Tid. Der sad den venlige, findrige Knud Og i Satirens Brille saae han ud Ud over dig, vort store Kiøbenhavn; Men over Dig, sin elskte Fødestavn Græsfriske Danmark uden Brille saae Begeistret han, med Øine vaade, blaae, Hvergang en herlig, hæderlig Bedrift: Dig gjorde værdig til en Runeskrift. Hvor var et lidet, hvor et stort Talent, Af Rahbek ei beundret og erkiendt Hvor var en Borgerdaad - ei af hans Pen Paaskiønnet, Af den ægte Statens Ven! Naar var der i Skjoldungens Hal en FesFor Kongefryd, hvor ei hans Aand var Giest? Endskiøndt han selv - undseelig og bly - Sad i sin Hytte, bag sit LindelyUngdommeligt og heftigt følte han Og, skiøndt han alt som Yngling var en Mand, Blev han som Mand en Yngling; Rynken kom, Men rynket blev dog ei hans Alderdom. Hver elskte Rahbek, som ham ret har kiendt. Hans Ære var at være kun Student, At være Digter, Værker at forstaae, Og skue det, som ikke Mange saae. Og derfor vandt han Ynglingernes Hu Og derfor fulgte ham til Graven nu Den store Flok. Og Krigerskaren skiød Et Æreskud ved Kammeratens Død; Og ingen Hylding, Du, som er hos Gudi Var Dig saa kiær, som dette sidste Skud. Men ogsaa her i Melpomenes Hal Og i Thalias Hiem, Du hædres skal Thi aarle Du for og en taaget Dunst, Og saae med klare Blik i skiønne Kunst, At denne Kunst er ikke blot til Lyst, Det følte Du, med et begeistret Bryst, Foragted Modens Flitter, Tidens Tant, Og fandt kun Skiønhed, hvor Du Sandhed fandt. Men heller ei Du savned Sandheds Præg J Phantasiens hulde Digterleg; Og aldrig dadled Du forbittret grum; Din Roes var lydelig, Din Dadel stum Og snart i Venlighed Du hylled ind Selv mindste Snært af flygtig Egensind. Saa hvil da født, og modtag her af mig Den Krands, som Fædrelandet skiænker Dig Dit Liv var virksomt, vennehuldt og sundt; Og, hvad Du ønskte, har Dig Gud forundt, Du nævnte længselfuld Din Cammas Navn - Nu trykker Dig Din Engel i sin Favn: Og - saligtørt - fra Gud Du skuer ned, Til Danskes Veemod og Taknemlighed: Derefter opførtes Lessings: Emilie Galotti, med en Sandhed og et Sammenspil, der maatte gjøre det meest levende Jndtrypaa det talrigt forsamlede Publicum og som tillige paa en saare værdig Maade hædrede Rahbeks Minde.