Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1835-01-02
Adskilligt. J Gien, i Loire-Departementet, har nylig en 24 aarig Læge, Labat, aflivet sig selv, ved at have aabnet en Blodaare paa sin venstre Arm og skaaret Pulsaaren over paa den høire. J et af ham efterladt Brev stod der blandt Andet: "Jeg gjør Ende paa mit Liv, fordi mine Lidelser have naaet deres Maal. Aarsagen dertil er en Hemmelighed mellem Gud og mig, som jeg maa fortie; thi løste jeg Gaaden, vilde Man ansee mig for gal. Frygt for Skrivekunsten. Ligesaa vist som det er, at alle Nationer, selv de raaeste, der gjøre Overgangen fra Dyr til Menneske, besidde den Evne at kunne meddele hinanden deres Tanker og Følelser ved Talen, saa at Man følgelig maa bifalde Herders Mening, at Sprogene ere af umiddelbar guddommelig Oprindelse; ligesaa afgjørende kan Man igjen paastaae, at Skrivekunsten alene er et Værk af Cultur og Civilisation, da Man ikke finder Spor dertil hos vilde Nationer. Følgende interessante Begivenhed, der tildrog sig paa Øen Tonga, kan tjene til eet Beviis mere herpaa: Hr. Mariner, en Englænder, var geraadet Fangenskab hos Kongen af Tonga, og pønsede paa Midler til at forskaffe sig sin Frihed. Den eneste Udvei, han, efter flere forgiæves Forsøg, endnu saae aaben for sig, syntes at være den, naar han paa een eller anden Maade kunde faae sendt Efterretning om sin Skjæbne til Europa. Da han intet Blæk havde, opløste han Krudt i Vand, og skrev dermed nogle Linier paa et Blad, som han hemmelig overgav en ham hengiven Høvding, med Anmodning om at levere det til den første Skibscapitain, som maatte lande paa Øen. Finno, Kongen paa Tonga, fik imidlertid Underretning herom. Ledet af en dunkel Ahnelse, lod han Høvdingen komme for sig, bød ham udlevere Bladet, og da han selv Jntet kunde faae ud deraf, befalede han en tilstedeværende Englænder, Jeremias Higgins, at forklare ham Sammes Betydning. Higgius fortalte ham nu, at Bladet indeholdt en Begjæring til den første landende europæiske Skibscapitain, at udvirke Mariners og hans Landsmænds Befrielse; thi uagtet den gode Behandling, der var vederfaret dem, længtes de dog Alle efter at gjensee deres Fædreland." Denne Maade at meddele hinanden sine Tanker paa forekom Kongen ubegribelig. Han tog Bladet, prøvede hvert Træk, men kunde slet ingen Lighed finde imellem Charactererne og deres Betydning. Efter længe forgiæves at have grundet derover, lod han Mariner hente og befoel ham at skrive Noget. Paa dennes Spørgsmaal, hvad han skulde skrive, svarede Kongen: "Skriv mig selv!" Da Mariner havde skrevet Navnet "Finno, lod Kongen en tredie Englænder komme, overgav ham Papiret og spurgte ham, hvorledes han udtalte Det, som stod derpaa, Da han nu nævnede Navnet "Finno, blev Kongen saa overrasket, at han rev ham Bladet ud af Haanden, stirrede med ufravendt Blik længe paa det, dreiede det paa alle Kanter, og udbrød tilsidst, vendende sig til Britten: "Det er ikke mig. Hvor ere mine Been, mine Arme, mit Hoved? Hvoraf veed Du, at jeg er forestillet ved disse Figurer, Nu, saa optegn mig endnu nogle Personer og Gjenstande." Mariner opskrev nu Navnene paa flere hosstaaende Personer, og gav Bladet til en anden Englænder, der strax udtalte Ordene. Saaledes fortsattes denne Spog i flere Timer, og Kongens og hans Høvdingers Forundring steeg med hvert nyt Experiment. Det var ham uforklarligt, hvorledes Man paa en saa hemmelighedsfuld Maade kunde meddele hinanden sine Tanker. "Holdt raabte han omsider; "nu troer jeg at have funden det og gav sin Fange at forstaae, at han ansaae Bogstaverne for en Slags forkortede Tegninger. For at bringe Kongen ud af denne Vildfarelse, forsikkrede Mariner ham, at han ogsaa var i Stand til at betegne saadanne Gjenstande, som han aldrig havde seet for, og som Man blot behøvede at sige Benævnelsen paa. Kongen hviskede ham nu sagte Navnet "Coogoo-Ahool i Øret. (Saaledes heed den forrige Konge, som Finno havde ihielslaaet.) Navnet blev skrevet og udtalt. "Noget saa Vidunderligt er endnu aldrig forekommet mig udraabte Kongen overlydt. Tilsidst lod han ogsaa skrive Navnet "Tarkynsom en Høvding heed, Englænderne endnu aldrig havde seet, eller engang hørt Tale om. Da en Anden havde oplæst Navnet, spurgte Kongen, om Tark var eenøiet, eller ikke, hvorved han vilde bebreide Skrivekunsten Mangel paa Nøiagtighed; men Mariner svarede hertil, at han kun havde befalet ham at skrive Navnet. Finno hviskede ham da i Øret: "Tarky har mistet sit venstre Øies, og da en anden Englænder oplæste det Skrevne, saae alle de omstaaende Vilde forhausede paa hinanden. Mariner fortalte dem nu, at Man i flere hundrede Miles Afstand saaledes modtog nøiagtig Underretning om Ting, som tildroge sig i fjerne Verdensdele, uden at Overbringerne kjendte det Mindste til Jndholdet; han fortalte dem meget om det europæiske Postvæsen, om Brevseglets Hellighed o. s. v.; at Man havde hele Nationers Historie optegnet, og at Man veed et eneste Tryk med en Maskine (Bogtrykkerpressen) kunde bringe Tusinder af Tanker paa Papiret. Efter en Tidlang at have været stum af Forundring, tog endelig Kongen saaledes til Orde: "Eders Kunst er overordentlig beundringsværdig, men Jngen vove at indføre den her paa vor Ø; thi kom det først saa vidt, at vort Folk kunde læse og skrive, vilde Følgen deraf blive ideel Forræderier, Complotter, Opstande og Blodsudgydelser, og Jngen vilde være mindre sikker paa sit Liv, end jeg.