Jyske Efterretninger, 1767-09-11
For dem af vore Læsere, der endnu ey have læst de smukke originale Danske moralske Fabler, hvilke i dette Aar ere udgivne af Jacob Christian Bie, ville vi til en Prøve anføre den 16. Fabel om Videnskabernes Klage over Critiqven Tig Videnskaberne engang i Sælskab sloge, Og til Apollo sig en Reyse foretoge At klage over den ubillige Critik, Hvis haarde Svøbe=Drag paa deres Nakker gik. De af Hævngierrighed og Vrede alle brændte, Apollo lader strax den Skyldige indhente, Han loed den holde an at svare til sin Sag, Og ved Mercurium forkyndte Herredag. For Rimeligheds Ret blev denne Sag indstævnet, Hvor hver Assessor var med billighed bevæbnet, Hvor ey Formalitet og Ræve=Rænke galdt, Hvor ikke Dom for Guld, for Gunst og Venskab faldt. Min Muse kunde vel opfylde hele Blade Med deres Navn og Rang, som udi Retten fade, Nok er det, at den ey var fyldt med blotte Navn, Som stor Parade giør, men megen liden Gavn. Man strax den Skyldige for Dommerstoelen førte, Som sagde, at det sig som Criticus tilhørte At sige Sandhed frem, og meente, at Critik Heel Verden over frie for al Tiltale gik. Aars critica sig strax for Retten loed tilsyne Med rynket Næse og opspilte Øynebryne, Hvor hun heel lydelig sin Klage læse loed, Hvis Jndhold næsten i det følgende bestoed: Endskiønt den Myndighed mig egentlig tilkommer J lærde Sager at agere billig Dommer, "Jeg dog fra den Tid har været døv og stum, Da Sandhed blev forviist, og Løgn i Moden kom. Den falske Critica mit Embede nu fører, Af hver en Grovsmeds Mund man næsten Crisis hører, Den om de lærde Ting nu dømmer allermest, Der ey har meere Vid end som vor Herres Hest. Jeg sagde Sandhed frem, men ey Personer agtet, Jeg ingens Navn og Stand, men kun hans Skrift betragtet, Den paa min Veyeskaal kun vægtig fundet blev, Som med den største Flid og beste Gave skrev. Do 3 Men Men viid, at andre nu min Ære kun forhaane, Mit uberygtet Navn imod min Villie laane, "Jeg beder, straf Apoll, og straf dem tydelig, Saa hele Verden seer Forskiel paa dem og mig, Apollo reyste sig med Majestætisk Jver, Strax Metaphysica af lutter Angst bortflyver, Astronomien nær sin Tubus havde tabt, Men Physica hun stoed henrykket og forgabt! Hør Børn sagde han, jeg Jer tilfreds skal stille, Den falske Critica ifra den sande skille, Thi hun skal efterdags i Canaliskers Sprog, Bagtale al Fornuft og roese alle Drog. Og naar hun dette giør, hun giør sig selv til Skamme, Saa bliver hendes Roes og Last for hver det samme, Og til des større Straf jeg skal en Fiendsmand. Opvække hende i hver Alder, Sted og Stand. Det Sværd, hvormed hun slaaer, sig skal i Haanden vende, Og hendes Afkom skal befordre hendes Ende; Saaledes var den Dom, som faldt i denne Sag, Man siger, at den staaer ved Magt til denne Dag Critiqven nyttig er, det kan ey nogen nægte, Saa snart den falske kuns ey bruges for den ægte, Men naar man Spotte-Ord og Gluffer skyder ud, Er det ey Lærdoms Lys, men falske Stierneskud. Man skulde i vor Tid snart paa de Tanker falde, At aldrig Crisis kan frembringes uden Galde, Fast hver Recension er fuld af saadan Kram, Og handler med et Skrift som Ulven med et Lam. Man Man kan jo Sandhed net og uden Galde sige, Man kan jo rette og opmuntre En tillige, Men naar Eens Feyler blir med sorte Farver malt, Forbittres et Gennie, og Sandhed bliver qvalt.