Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-09-09
Det kan ikke nægtes, at de aarlige Renter, der maa svares af en betydelig Nationalgield, er her, som næsten overalt i Europa, i de nyere Tider blevet en trykkende Byrde, og lykkelige maa Staterne kunne prise sig, naar de engang ere befriede derfor. Men denne Gield er forstørstedelen fremkommet i Nødens og Trængslens Dage, da endnu langt værre Onder end dette kunde have rammet Staten, og som denne Byrde har befriet den fra. Statsereditorerne have ikke faaet deres Obligationer for Intet. Lad end være at mange, under Krigen, have kjøbt dem til en, især i Forhold til den daværende Cours, lav Priis, f. Ex. 40, 50, 60 Rbd. N. V. for 100 Rbd. S., saa gives der endnu mangfoldige, som have betalt hvad nu kan faaes for 32 Specier eller 80 Rbdlr. med 80 Specier. Skulde en Omskrivning af Statspapirer, efter Tidsforholdet, have fundet Sted, saa maatte den i hvert Tilfælde være skeet strax ved Pengeforandringen. Men siden 1813 ere disse Obligationer gaaede igjennem alt for mange Hænder, til at nogen med Vished kan bestemme, hvo der har dem til lave, og hvo til høje Priser. Den rigtigste Maade, at lette Staten for den Byrde, Obligationsgjelden foranlediger, er nok den, der hidtil fulgtes, Opkjøbet af Obligationerne selv. Da disse nu kunne kjøbes for 80 Rbd. Sedler, eller omtrent 32 Spec. pr. 50 Spec., altsaa for 3 Dele af deres egentlige Værd, saa kan Staten, i Grunden inddrage dem efterhaanden paa en for det Almindelige ikke synderligt trykkende Maade. Det er visselig for Stater, som for Enkelte bedst og gavnligst, aldrig at trænge til Laan, der, naar de skee af Trang, ingensinde ere noget Code; men da der gives saa mange Tilfælde, hvor Omstændighederne gjøre Laan nødvendige, saa maa de betragtes som et nødvendigt Onde. At Staten i saadanne Tilfælde mere er berettiget til at søge Udveie ved Laan, end ved Afhændigelsen af Nationaleiendomme, ligger klart forDagen, og dette har en skarpsindig Forfatter, paa en meget indlysende Maade viist og udviklet. Jkke blot af politiske Grunde, men ogsaa af høiere Retsgrunde", siger hiin Forfatter *), er det utilbørligt, at give Slip paa Dominialindtægter. Hverken Regjeringen eller det hele Folk er berettiget hertil. Hiin er ikke Staten eller Eierinde af dens Formue, men kun dens Forvalterske, som er forpligtet til at drage den høieste Nytte af samme, men som ikke bør afhænde dem. Og saa det til enhver Tid levende Folk er ikke Staten, men kun den midlertidige legemlige Fremstilling af denne. Staten selv er en bestandig og uforanderlig Corporation; dens Eiendom tilhører ikke Foreningen af de Enkelte, som til enhver Tid forestille den, men Foreningen af alle allerede tilværende og endnu tilkommende Slægter. Den nyder altsaa, efter sit Væsen, de Umyndiges Ret, og den hver Gang levende Slægt har Usus frugtus af Statens Patrimonier, men ingen Ret eller Ævne til sammes Afhændelse. Selv formedelst Statsgield, bør saadant ikke skee. Thi i og for sig maa Statens Behov til enhver Tid tilvejebringes. Men blev imidlertid herved Nationalformuens Substanz angrebet, saa er den levende Generation, i det den bevarer samme for fine Efterkommere, ogsaa beføjet til at paalægge den Tyngder, og ved Laan at anticipere en Deel af samme. Efterkommerne maa betale denne Gield, fordi de modtage Arven af Nationalformuens Substantz. Men heraf fremlyser, at al Statsgield, efter sin Natur, maa hvile paa Na*) Die Staatsinanzwissenschaft, theoretisch upraktisch dargestelle und erlautert durchBeyspiele ans der Finangesch. europ. Slaa ren, von P. H. v. Jakob. Halle 180 2 Bände. tionalformuen, og de Skatter, der svares deraf, men deraf følger ingenlunde hiin Ret til at angribe Statsformuen og vælte Gielden paa den eller ved den at betale samme, og netop derved befrie sig selv fra Betalingsforpligtelsen. Kun naar paa Nationaleredit intet Laan meere kunde faaes, eller naar paa andre Maader Statens Vedligeholdelse, ikke var at forene med Vedligeholdelsen af dens Eiendom, kan Opoffrelsen af den sidste med Ret finde Sted. Men det, der er Statens Eiendom, og som til alle Tider er af Jnteresse for Statssamfundet, det er den sikkrede Ret paa Indkomsterne af Statsformuen, paa den Capital, hvoraf hine ere Renterne.""Den bedste Maade at benytte Statscrediten paa, er Laan. At alle Arter antichretisk Pantsættelse af Landdeele eller Afgiftsgrene, i Grunden er Anticipationer, er klart, men, paa haandfaaet Pant nær, ere alle Sikkerheder, der tilbydes ved et offentligt Laan, kun Blændværk, da den eneste virkelige Sikkerhed og Grundvold for Crediten ikkun er Statsforvaltningens Redelighed og Orden i Opfyldelsen af sine Forpligtelser. Derfor er Statscrediteens Befæstelse saa saare vigtig. Da ved denne frivillige Laan, ikke kunne slaae Feil, saa kan kun den yderste Nød undskylde tvungne, hvilke da maa bedømmes efter samme Grundsætninger, som Requisitioner. Jøvrigt maa Staten laane af den, der indgaaer de fordeelagtigste Vilkaar, ligemeget om han er Ind= eller Udlænding."J Følge disse Grundsætninger er alRentenedsættelse, betragtet i sit rette Lys, een af de værste Udveie, især for de Stater, der aldrig see sig sikkre for engang at komme i den Nødvendighed, at gjøre nye Laan; thi ei at tale om det imod al Moral Stridende, der ligger i ethvert høitideligt giver Løftes Uopfyldelse, og de skadelige Virkninger, Exemplet her maa have, saa vil den temporaire Fordeel, der flyder af en Statsbankerot eller Rentenedsættelse, aldrig kunne opveje den Creditsvækkelse, der maa flyde deraf. En saadan Stat vil vanskeligen kunne faae noget laant siden, eller i det mindste kun paa saa haarde Vilkaar, at den, imod sin Villie, vil komme til at tilbagebetale de nye Creditorer, hvad den ved et Magtsprog har fravristet de ældre. Rentenedsættelser ere Operationer, som kun i den alleryderste Nød bør benyttes, og som derfor aldrig kunne undskyldes med andet end det, som bryder alle Love – Nøden. Men Virkningerne deraf ere saa rystende, saa uberegnelige, at man i det mindste bør betænke sig længe, førend man gjør et saadant Skridt. Jntet er lettere, end at overskjære en Knude, men den Kloge vil dog altid foretrække, endog den møisommeligste Løsning, for den hurtigste Overskjæren; thi hvad der eengang er overskaaret, lader sig siden med al muelig Anstrængelse ikke gjøre heelt igjen. Med Rette raader derfor L. H. v. Jacob i ovennævnte Værk, i det han fortæller Anledningen til det Særsyn, at Statscreditorerne, hvor ofte de end ere blevne skuffede, altid findes paa ny, ikke at gjøre nogen snedig Brug af denne Erfaring, da i Tidens Længde dog stræng Redelighed varer længst og er fordeelagtigst. Man kan ikke fortænke dem, der i trængselfulde Tider enten selv lide, eller see deres Nærmeste og Dyrebareste haardt lide, raade til det Middel, som, efter deres Skjønnende, kunde tilsyneladende skaffe beqvemmest og snarest Lettelse. Men de burde imidlertid og betænke de Følger, som Reductioner have havt, have, og endnu i mange Aar ville have for de Lande, hvor de fandt Sted, førend de ere saa redebonne med at gjøre Forslag, hvis Virkninger ikke vilde være mindre ødelæggende, om just ikke strax, saa dog i Tiden. Hvorfor ikke heller gjøre passende og fornuftige Forslag til Jndskrænkninger i Stats udgivterne, hvor saadanne ere muelige? Men lad os for et Øjeblik tilsidesætte det Upassende i al Rentenedsættelse, og undersøge det Spørgsmaal: Kunde de gavnlige Følger deraf for Staten virkeligen være saa betydelige, som Adskillige forestille sig. Uden bestemt at vide, hvor stor en Sum af Obligationer der er i de offentlige Stiftelsers Hænder, kan man dog med stor Sandsynlighed antage, at den sikkert udgiør 1/2 Deel af hele Massen *). Foruden samme er der endnu en stor Deel i Enkers, Umyndiges og andre saadanne Menneskers Besiddelse, der have intet andet at leve af end Indtægterne af disse Obligationer. Skulde nu en Rentenedsættelse finde Sted, saa maatte i det mindste alle offentlige Stiftelser og saadanne Jndivider undtages fra Reductionen; thi enten maatte disse gaae aldeles under, som ikke er tænkeligt i en civiliseret Stat, eller maatte Staten paatage sig deres Forsørgelse i Fremtiden, altsaa give med den ene Haand, hvad den tog med den anden. Lad os nu antage, at den anden Halvdeel, eller, efter den af Forfatteren opgivne Sum, 37 1/2 Mill. af Obligationsmassen var i Privates Hænder, saa kunde Staten, ved at nedsætte Renten til 3 pC., vinde aarligen omtrent 1 1/2 Mill. Rbd., og ved at nedsætte den til 2 pC.,*) Frederikshospital eier, saavidt vides, over 1/2 Mill.; den saakaldte Hulevadske Enkecasse omtrent ligesaa meget. 2 1/2 Mill. Rbdlr. aarligen. Nu spørger jeg, kunde denne Besparelse virkeligen være af saa gavnlige Virkninger for det Hele, eller kunne disse opveie den Forvirring i de borgerlige Forhold, den Creditsvækkelse inden og udenlands, som umiddelbart vilde være en Følge af en Rentenedsættelse, saa hastigen ovenpaa en Capitalreduction, og saa umiddelbart efter at betydelige Laan vare aabnede i Udlandet? – Min ærede Modstander overveie dette kun med mere Modenhed, og jeg er overbevist om, at han vil give mig Ret.