Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-01-11
Nyeste. kilderie af Kjøbenhavn. Fjortende Aargang. No. 3. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 11 Januari 1817. Hymne til Danmark. (Skreven Nytaarsnat.) Stue til mig, Odin, ned fra Hlidskalfs Bue, Smiil til mig, Frigga, ned fra Vyngolf Blaa, Mens Harpen jeg i Dalen monne slaae J Maanens og i Stiernehærens Lue. Vær Du mig nær, al Skialdskabs Fader, Brage, See til mig, Balder, fra Dit Breidablik, J elskte stedse Barden, naar han gik Omkring og sang om Danmarks Heltedage. Hellige Danmark, Kæmpers Moderland, Din stolte Kraft udtone Dine Skove, Din Herlighed frembruser mørken Vove, Som Hler har slynget om Din gule Strand. Dit Bryst var kobberklædt, Din Arm var stærk, Og hvor den slog, der slog den dybe Vunder Stærkt Hjertet hæver ved Din Oldtids Under, Og Aanden studser for Dit Kæmpeværk. Hvem kæmped for sit Fødeland i Nøden Med Asers Kraft og Asers Heltemod? Hvem offred det sit varme Hjerteblod, Og segned smilende for det i Døden, Det gjorde Dansken, det er Sagas Ord; Hun tegned med sin Griffel Underværker Om Leires gamle modige Bersærker, Om Helteaanden i det kolde Nord. Vend for mit Øje, Hedenold, tilbage. Fremmanede af Gravens skumle Vraa Lad Skyggerne forbi mit Øie gaae! Opruller Eders Dække, svundne Dage. Der staaer han da, den kobberklædte Dan, De danske Drotters Rod og stærke Stamme: Jeg Helteild seer i hans Øie flamme, Og Alting skjælve for den stærke Mand. Bag Fortids Dække grant mit Øie skuer Rolf Krake, fulgt af sine Hirdmænd, gaae Med Sang og Latter uforfærdet paa De blanke Skjolde over røde Luer. Der ligger Helten i sit ædle Blod. Med Sverdet i sin Haand han glad foer heden. Barke og Hjalte seer i Dødningsveden Jeg ligge ved den slagne Konges Fod. Hvem er det, som saa høit og rædsomt sjunger Tin dybe, høitidsfulde Svanesang? Fra hvilket Bryst udtoner denne Klang, Som over Havet hid fra Østen runger, Min Phantasie mig dog ei foregøgler De høie, underlige Billeder, Nei, nei, jeg feiler ej, det Regner er, Som sjunger højt sin Dødningsang blandt Øgler. See, over Havet gaaer den stolte Snekke, Med danske Kæmper i sit hule Bryst, Mod Bretlands grønne bølgomdanske Kyst; Svend Tveskjægs Søn staaer paa det høie Dække. Albions Bryst hans Glavind gjennembore: Det danske Banner staaer paa Edmunds Grav, Og Herskerinden paa det vilde Hav Sig bøier for Dankongen Knud den Store. Frem Tidens Bølger brusende sig vælte, Men ei de slukke ud den Flammeskrift, Der luer, Danalund, om Din Bedrift, Og blusser høit om Dine stærke Helte. Nei, Sagas Mund udtoner evigen, Hvad Du har havt i Dine Valdemarer: Dit Navn den Hulde evigen bevarer, Bisp Absalon, og Dit, Niels Ebbesen. Symbol paa Himlens Guddom, blanke Sol Du saae Margrethe med trefoldig Krone J Purpurkaabe paa den Danske Trone, Og Albrecht styrtet fra sin Kongestol. Du Daniel Ranzau, saae ved Svarteraa Talløse Fjender tvinge til at vige. Du Christian saae med brustent Øie paa Trefoldigheden kæmpe for sit Rige. Hvitfeld, Niels Juul, og Peder Tordenskjold, Saalænge der er Løv paa Danmarks Bøge, J mindes skal ved Dynakil og Køge, J Havets Sønner, fordum Danmark Vold! Naar Skialden sjunger Eders Heltedaad, Naar Skyggerne forbi vort Øie svæve, Skal alle Hjerter uvilkaarligt bæve, Og Øjet svømme dybt i mandig Graad. Og er det sandt, mit gamle Fødeland, At sønderknust Du i Dødskampen stønner, At den er død, den Æt af Heltesønner, Der værned fordum om Din krumme Strand? Er det vel sandt, Din Fiende siger fræk, At overmandet neppe meer Du aander, Graalokte Kæmpe, Og at Du Dig vaander J stærke, dødelige Krampetræk, Nei, ved det Blaa, som over os sig hvælver, Du est ei fældet end, o Danalund, Du sank end ei i Dødens haarde Blund, Skjøndt Lokken paa Din blege Jsse skjælver. End stander dybt i Jordens Skjød Din Rod, Endskjøndt den uforsonlig strenge Norne Et Leie redte Dig af hvasse Torne, Og badede Dig i Dit eget Blod. Alt væltes underlig omkring med Tiden, Ustadig Lykken er, som Verdens Aand. Snart Skjæbnen hæver med sin stærke Haand Til Skyen den, som nys var saare liden. Snart styrter Kæmpen den i Støvet ned. See, under Liniens luevarme Zone Gaaer Frankerhøvdingen Napolione, Ved Sanct Helena's øde Klippebred. Stands derfor hule Lyd af Dødningklokker, J Leiredal, ved Danagubbens Grav. Visk, Dannemark, Din bittre Taare af: Og ryst ej meer saa stærkt de hvide Lokker! Den Tid vil komme, da Du atter skal Mod Skyen kneisende Dit Hoved hæve, Da Alt skal for Din Magt og Vælde bæve, Og Sejersguden svæve om Din Val Du Ærling af den gamle Dandrot Skjold, Du ægte billed af Din Fader Frode, Som Saga kaldet har den Fredegode, Vær Du befalet i Alfandurs Vold! Tag Skialden i Din høie Varetægt, Naar han med Harven ind i Hallen træder, Og til dens dybe Røst en Sang Dig qvæder Om Danmarks Glands og Danmark Kæmpeslægt. Det er forbi. See, Natten tager af, Og Morgenstjernen klart i Østen blinker. Op, Jordens Søn, det nye Aar Dig vinker, Det Gamle styrtede sig i sin Grav. Med Kraft og Styrke Harpens Streng jeg slaaer, "Det er forbi, forbi!" dens Toner klinge. Hæv dig, min Røst, paa Morgenrødens Vinge, Og hils med Jubelsang det unge Aar! Jørgen Thisted.