Ribe Stifts Adresseaviser, 1835-03-17
Indenlandske Efterretninger. Af Generalfiskalens andet Indlæg i Sagen mod Professor David meddeles herved følgende Uddrag: Hvis det behøves, er min Overbeviisning, at Professor David har forbrudt sig, betydeligen bleven bestyrket ved hans eget og Procurator Haagens Forsvar; thi ligesom jeg ikke har fundet de af mig fremførte Ankeposter afbeviste, saaledes mener jeg, at Nødvendigheden af den fra det Offentliges Side instituerede Action, uagtet alt hvad der mod samme findes anført, ved dette Forsvar er bleven ret indlysende, eftersom de selv have fundet det fornødent, at anvende mange Ark, til at fortolke Meningen af nogle faa Sider, for ved Hielp af disse Forklaringer at godtgjøre, at de paaankede Artikler intet ulovligt indeholde. - Dersom min Anklage havde været saa grundløs og intetsigende, som det foregives, da veed jeg ikke, hvorfor man har anvendt saa mange Ord paa at gjendrive, hvad Prof. D. har behaget at kalde mine ubeviste og ubeviislige Paastande og afmægtige Forsøg, thi dette røber jo da ikkun en uværdig Mistillid til de samme Dommeres Retsindighed og Skarpsindighed, som man ellers snart overvælder med Smiger og Berømmelse, og snart synes at ville kyse med den offentlige Menings Fordømmelse. Heller ikke veed jeg, hvorfor Prof. D. har gjort sig saa megen Umage med at afmale sig selv som en afskyelig Forbryder, og hvorfor han har overtraadt Sandheden ved at paasige mig, at jeg har skildret ham i det meest forhadte Lys, uden fordi han derved har villet vække Følelse og Deeltagelse for sig og kaste Had og Uvillie paa Regjeringen, som den der forfølger ham - en ikke blot uskyldig, men fortjent Mand - som en Martor for Sandhed og Folkeoplysning. Jeg har Mistillid til Brugen af saadanne Vaaben, og har derfor hverken ved Ros søgt at vinde eller ved Trudsel at skræmme Dommerne, noget jeg holder for uværdigt. Var jeg uskyldig, som Prof. D. paastaaer han er, vilde jeg, med faa og ukunstlede Ord have tiltalt mine Dommere og med Tillid ventet deres Dom, men følte jeg mig skyldig, skjøndt maaskee i en mindre Grad end min Anklager havde fundet, da vilde jeg med Frimodighed have bekjendt min Brøde, og med Beskedenhed tilbageviist de Angreb som ufortiente. - At Roserne paa det Træ, Prof. D. i sit Tidsskrift har plantet, ere blevne valte af Tornene, har gjort mig ondt; thi da han begyndte dette, ønskede og haabede jeg med enhver Ven af det sande Fædreland, at det maatte bære god Frugt; men efter at han nu selv i sit Forsvar har samlet de enkelte Knopper, han kunde finde, har han ikke formaaet af disse at binde selv den tarveligste Krands. - Hvad der i dhrr. H. og D.s Jndlæg i en ikke ringe Grad har vakt min Forundring, er den særdeles Umage, som Begge have anvendt for at nodtgiøre, at Tiltalte bør ansees med Lovens haardeste Straf, og at de 3 første 99 af Frd. 27de Septbr. 1799. ligefrem bør anvendes paa ham, hvorfor jeg skal have handlet inconseqvent ved ikke at have nedlagt Paastand herom. Hvis jeg heri skulde have feillet, har jeg bedt den ærede Ret om at rette denne Feil, noget, hvortil den uden min Opfordring var forpligtet, og hvorved den nu vil finde saameget mindre Betænkelighed, som Tiltalte og hans Sagiører selv infistere derpaa. - Ve har nu Procur. H., som og Prof. D. selv, for den ulykkelige Effects Skyld, men paa Sandhedens Bekostning, gjort sig Umage for at skildre min Procedure saaledes, som om jeg havde afmalet Prof. D. som den for teste af alle Forbrydere, og som om jeg i Særdeleshed havde tilregnet ham mere Ondskab i Hensigten end i Gjerningen, og funden hans Villie meere strafværdig end hans Ord; men jeg behøver jo blot at henvise til mit første Jndlæg for, overeensstemmende med Sandheden, at kunne paaberaabe mig, at jeg vel med Alvor og Strenghed, men uden Haardhed og Bitterhed har med Prof. Des egne Ord fremstillet hans Forhold og fældet den Dom over samme, at han har gjort sig skyldig i grov Overtrædelse af Trykkefriheden, men da han, idet mindste efter min individnelle Anskuelse, ikke har lagt et saa forbrydersk Sindelag for Dogen, som jeg antager nødvendigt for ligefrem paa ham at anvende de ved de 3 første og af Forordn. bestemte Straffe, saa har jeg heller ikke fundet mig beføiet til at paastaae ham anseet netop med de ved disse Lovbud fastsatte Straffe, men derimod efter Grundsætningerne i fornævnte 3 9 med en alvorlig Straf, hvis nærmere Bestemmelse jeg har troet at burde overlade til Rettens Skjøn.