Aarhuus Stifts-Tidende, 1833-10-31
En Mand sidder med stor Familie i et Kald, hvor Tienderne, hans forrige Hovedindtægt, ere ved Tiende Ansætningen nedsjunkne saa lavt, at de under ringe Kornpriser knap ere tilstrækkelige til at dække de paa Embedet hvilende kongelige Skatter, og seer sig, ved at gjøre sin Pligt, udsat for at tabe endog gandske det, der nu skulde være hans Hovedindtægt, nemlig Offeret. Præsten trues med Excecutioner &c., han kan ikke udrede sine Udgifter, fordi han gjør sin Pligt; forsømte han derimod denne, da kunde han erlægge Enhver det Skyldige, Præsten mangler Evne til at opdrage sine Børn anstændigt; thi han gjør sin Pligt, efterlod han denne, da kunde han have det Fornødne til disses Opdragelse. Ja i Sandhed, som Sagerne nu staae, collidere ofte hos Præsten Embedsmandens Pligter med Familiefaderens. Dog mangen Præst sukker for Brødet til sig og Sine, men kan med trøstet Samvittighed sige: "Jeg har gjort, hvad min Konge bød mig; hans Bud var viist og godt. Men hvor ønskeligt dog, hvis Præsten ubekymret og uden Frygt for lav og nedrig Hævn kunde gaae den Vei, Pligten byder ham. Agtelse er nødvendig for enhver Embedsmand i Staten, hvilken hans Stilling saa ender, den er det og for Præsten. Men jo større Afhængigheds Forhold en Præst staaer i til sin Menighed, desmere nedsynker hans Agtelse hos den. "Denne Mand kunne vi skade. Denne Mand kunne vi gjøre riig og fattig, som vi selv lyste. Al hans Velvære beroer paa vort Godtbefindende." For denne Mand taber Bonden i Agtelse mere end for den, der uafhængig af ham kan gjøre sin Pligt, og derfor modtage sin med Rette tilkommende visse Løn. Efter disse og flere Betragninger yttrer Forf. det Ønske (og siger at han er den Tredie der i den senere Tid offentlig har fremsat et saadant at et Minimum for Offer og Accidentser maatte fastsættes, og at ministerielle Handlinger, Liigtaler og Liigprædikener undtagne, maatte udføres uden Betaling. Hvad Kirkens Betiente derved tabe, kunde erstattes dem, ved at de nøde et forhøiet Offer af hvert enkelt Jndivid. Saaledes vilde de Vanskeligheder aldeles undgaaes, mod hvilke der kjæmpes i Naboriget, som man erfarer af Kong Carl Johans Ord til det sidste norske Storthing, saalydende: "Da det maa være vigtigt for de geistlige Embedsmænd, som for Kirkesamfundets Medlemmer, at tydelige Bestemmelser med Hensyn til Betalingen for geistlige accidentielle Forretninger sikkre de Første en passende Jndtægt, men derhos forebygge Vilkaarligheder og Stridigheder, samt da et bestemt Regulativ uden Tvivl vil bidrage til at befæste den Tillid og Agtelse Kirkesamfundet bør nære for sine Religionslærere, har Hs. Maj. anordnet en Commission for at gjennemgaae de, fra Rigets Biskopper og underordnede Geistlighed afgivne Betænkninger og Forslag denne Gjenstand betræffende." Flere, og det ikke vægtløse Stemmer, hvorimellem Professor Schouw, Notarius Algreen-Ussing, Overlærer Hage og Translateur Mar i boe, have i denne Tid udtalt sig for en Reform i vort Skolevæsen (især det lærde) og Underviisnings methoden, da Trangen til at gjøre denne meere practisk viser sig overalt. En af Hovedpaastandene gaaer ud paa: "gandske at afskaffe latinsk Stiil i Skolerne og ved Exammen." Det er paa Tiden - hedder det, at vort lærde Skolevæsen undergaaer en væsentlig Reform, og man lærer at indsee, at Skolers Øiemed er at danne brugbare Mennesker for Verden og Livet, at udruste Ungdommen med Kundskaber som den kan have Nytte af, og at det, istedetfor at nu en god latinsk Stiil ansees som Mærke paa en god Student, var bedre, om Mennesket, der er omgivet af en ydre Verden og herfra uophørlig modtager Jndtryk, ogsaa kunde orientere sig i den. Blandt de af Hr. Overlærer Hage foreslaaede Reformer er en Forkortning i Skoletiden, da han finder det for meget at Disciplene skulle arbeide 6 a 7 Timer paa Skolen og 4 Timer hjemme, altsaa 11 Timer daglig. Fremdeles forestilles Nødvendigheden af at forbedreLærerpersonalets Lønninger, der kunde tilveiebringes ved Afskaffelsen af de af det Offentlige funderede Stipendier, da der nu haves Studenter nok til Embedernes rigelige Besættelse, uden at man ved Stipendier behøver at opmuntre Folk til at lade deres Børn studere. Hvad nu Forslaget om den latinske Stiilsaldeles Afskaffelse i Skolerne angaaer, da mener Hr. Algreen Ussing, at for Latinens historiske Bruger den latinske Stiil aldeles ikke vigtig, eftersom man godt kan forstaae enhver i et fremmed Sprog skreven Bog, uden at kunne skrive Sproget, og den Aands øvelse, som især Latinskriven skal meddele, er i sin Art aldeles ikke forskjellig fra den, som ogsaa de nyere Sprogs Skriven bevirker. Hvad Forfatteren, efter at have udviklet dette, herom endvidere anfører, vil man tillade sig her ordret at hidsætte, som følger: "Vil man have den Ørelse, som Stiilskriven i et fremmed Sprog unægtelig medfører, hvorfor vælger man da ikke hellere Tydsk, Naar Øvelsen omtrent er den samme, naar latinsk Stiil slet ikke er nødvendig for til historisk Brug at forstaae Latin, hvorfor anvender man da en saadan Tids masse paa en Gienstand, der siden kun vil komme Een af Hundrede, og knap det engang tilgode, Som lærd Sprog gaaer Latin Dag for Dag meere af Mode; det vegeterer kuni Disputatser, Universiteternes Leilighedsskrifter, lærde Commentarer, o. desl. Behøver endelig den Lærde ogsaa for Fremtiden at skrive Latin, saa maa han betragte det som en Deel af sin lærde Dannelse; Skolens Hensigt er ikke at danne Lærde, ligesaalidt som at danne Theologer og Jurister; den skal give det for dem Alle fælleds Grundlag. Tydskskriven kommer derimod de Allerfleste tilgode. Afskaffes latinsk Stiil i Skolerne vi haabe, at det ikke vil vare længe, – kan det latinske Sprog ikke længere blive i Brug ved Universitetets Examina; og sandelig dets Afskaffelse her vilde snarere være Gevinst end Tab. Examinanden og ikke sjeldent Examinator plage sig her med et fremmed, fattigt Sprogs stive Former, der hvert Øieblik lader dem i Stikken, naar der for rekommer et philosophisk Udtryk, en Gjenstand, som Oldtiden ikke kjendte, o. desl. Opmærksomheden bortledes fra Hoved sagen: Materien, der handles om. Det vilde vistnok være sværere for en Candidat at bestaae uden, end med Latin. Det fremmede Sprog tilhyller megen Svaghed. Udtrykker Candidaten sig forkeert, kan Examinator et vide, om det er Ukyndighed i Sproget eller i Materien, der foranlediger det skjæve Svar. Af Frygt for at gjøre ham Uret, vil Examinator da sikkert ofte tilskrive Latinen det, som reiste sig af Mangel paa Sagkundskab. Nylig skal det ogsaa have været under Overveielse, hvorvidt Latin ved Examina burde afskaffes, Det skulde glæde Forfatteren, om Tidsaanden faaer Bugt hermed. Jeg har opholdt mig længe ved dette Punkt, da jeg er overbeviist om, at den Tid, der anvendes paa latinsk Stiil, næsten gandske er tabt for Ungdommen. Der driver et uforsvarligt Afguderie hermed i vore Skoler, og en uhyre Tidsmasse anvendes derpaa. Disciplene skjælve og bæve for latinsk Stiil ved første Exammen, da den især afgjør deres Optagelse eller Forkastelse, og at skrive en god latinsk Stiil ansees som Mærke paa en god Student.""Man hører - siger Hr. Algreen Ussing, endvidere, ikke sjeldent fornuftige Forældre sige, at de lade deres Børn studere, ikke for at gaae nogen af Embedsveiene, men blot for at have studeret, da de saa siden kunne gaae hvad Vei de ville." Efter hans Mening ligger der en uhyre Vildfarelse til Grund for denne Yttring, da en Student ikke duer til Andet endtil Student, og destomindre til Andet jo bedre Student han er, thi hvad han har lært, er noget han siden ikke har noget Brug for, og Alt hvad han siden skal bruge i Forretningslivet har han enten slet ikke lært, eller dog saa ufuldkomment, at det maa agtes for Intet. Hertil bør fornemmelig regnes grundig Kundskab i de tre europæiske Sprog, Tydsk, Fransk og Engelsk, Kundskab til Landets Lovgivning og Statistik, Jndsigt i Naturlæren, u. u. og et saadant Bekjendtskab med den danske, tydske, franske og engelske Litteratur, som intet dannet Menneske kan eller ber undvære. Og af alt dette læres nu i vore latinske Skoler saa godt som Intet. Hvor skal jeg da sætte min Søn i Skole, naar han ikke skal studere?" Dette Spørgsmaal opkastede nylig en Fader, Handelscommis Gad i Helsingøer. Danmark mangler aldeles gode Realskoler, hvori den høiere Borgerklasse kan dannes, og den tilkommende Handelsmand og næringsdrivende Borger udrustes med de Kundskaber der siden ville give ham Betydning i Samfundet. Det er Aarsagen hvorfor Forældre maa lade deres Børn studere, skjøndt de ikke ville, at de skulle gaae denne Vei. Hr. Gad har i sit Skrivt gjort opmærksom paa dette uhyre Savn i vort Skolevæsen, og skildret dets Følger med en Klarhed som maa slaae Enhver, Middelstanden er netop den allervigtigste Stand i Staten, den der, navnlig i vor Tidsalder, danner Kjærnen i Samfundet; den, der under de Forandringer, Statsinstitutionerne i Tidens Løb ville undergaae, vil blive af Vigtighed og Betydning, som Jngen endnu let forestiller sig, og paa hvis omhyggelige Dannelse og alsidige Oplysning en fornuftig Regjering derfor bør være betænkt fremfor paa noget Andet. Vore Borgerskoler - siger han ere ikke andet end gode Almueskoler, og som saadan erkjende vi, at de have bidraget til, at Danmark har en vel oplyst Almue, men derimod mangler det Skoler, passende for den vordende Kjøbmand, Fabrikant eller bedre Haandværker; det savner ved denne Mangel en Middelstand, paa hvis Tilværelse og Virksomhed tidligere Statsmænd satte en saa høi Priis, og som vistnok altid vil være at skatte: Alt en Følge af det isolerende latinske Dannelsesystem, hvis Tilhængere synes gandske at glemme hele den øvrige Verden. Erfaring viser ogsaa, at Danmarks dygtigere Kjøbmænd, Fabrikanter og Haandværkere, paa faa Undtagelser nær, enten ere Udlændinge eller have faaet deres Dannelse i Udlandet, og denne Omstændighed kan ikke Andet end slappe og qvæle Nationalaanden, der netop skulde vise sig stærkest i Middelstanden." Hr. Algreen Ussing haaber, at Folkets Fader, Oplysningens, Frihedens Ven og Beskytter, Kong Frederik den Sjette, som Gud styrke og bevare, ikke vil blive dov for en Røst som udgaaer fra tusinde Munde, og finder Gjenklang i tusinde Øren.