Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1768-10-17
No. 42. Aar. 1768. Fierde Aar Gang. Efterretninger. fra Cortes Contoirker. i Bergen i Norge. Mandagen, den 17de Octobris. Børn ere deres Forældreneendelig forbundne. Foruden de naturlige Baand ved Fødselen, som giøre at Børn paa det allernøieste ere deres Forældre forbundne, kand man sige: At, naar Børn vil eftertænke hvad deres Forældre have gjort imod dem, maa de, ligesom forstummede af Forundring derover, bekiende: At de aldrig ere i Stand til at belønne de Velgierninger efter Fortieneste, som Forælderne have beviist dem. Man forestille sig en Moder, fra det første hun undfanger og indtil hun ved en lykkelig Forløsning har ver bragt Barnet frem, hvor meget Ondt, hvormange Anstød, hvor stærke Anfald, hvor mangfoldige Tilfælde og forunderlige Omstændigheder, som møde hende, og endelig, naar det kommer til Fødselens Time, hvad hun da faaer at lide, hvad Smerter en saadan Moder faaer udstaae, endskiønt hun bringer Livet, som et Bytte, der, fra. Man forestille sig videre, hvad der i det Øvrige følger ved Fødselen! Naar nu Barnet saaledes er bragt i sit første Svøb, da forestille man sig fremdeles den Ømhed, Kiærlighed, utrettelige Taalmodighed, Møisommelighed, Omhyggelighed og hvad videre der forfalder. ved saadant Barns Opdragelse, hvori gode Forældre ere gemeenlig lige deelagtige, Faderen paa sin og Modern paa sin Maade. Man stille sig kun dette for, siger jeg, med et nogenledes levende Jndtryk, da skal man befinde Stadfæstelse og Bekræftelse nok paa denne Sandhed: At Børn ere deres Forældre udendelig forbundne. Man betragte videre: Hvor mangfoldige Tilfælde af adskillige Sygdomme, som Børn ere underkastede i den Tid, de ikke selv kand skiønne derpaa, i den Alder, da de hverken kand kiende høire eller venstre og altsaa ikke ere i Stand at hjælpe sig selv, med hvad Ømhed, Omhyggelighed og Kiærlighed de kiære Forældre da vogte, bære, lette og dysse det, med hvad Sorgfældighed de vaage derover, hvor de anke sig, naar Barnet kand tilslaaes eet eller andet Tilfald; De omme sig da, ligesom de virkelig skulde føle hos sig selv Barnets Svaghed, da de deri ogsaa tage den største Deel. Man overveie fremdeles i Barnets tiltagende Alder med hvad Møisommelighed, Omhyggelighed, Trofasthed, Taalmaadighed og Kiærlighed de omgaaes Børnene; Hvor mange vaagen Nat og sorgfuld Time de have for dem. Jeg vil gaae det øvrige forbi, saasom det vilde være en Umuelighed at beskrive det med alle sine Omstændigheder. Jeg sætter nu, at Barnet bliver større, at det kommer efter Haanden til Aar og Alder, saavelsom og til nogenledes Fornuft; Nu maatte man tænke, at det værste var over; Nu maatte man slutte, at den største Møie var vunden ved dem, og at Forælderne, paa nogen Maade, kunde have Haab om, at naae Frugten for deres Arbeide, at de kunde glæde sig ved at høste for deres Trældom; Men det gaaer ikke saaledes; Det hedder: Smaa Børn, smaa Sorger, Større Børn, større Sorger, Og saaledes er det i Sandhed. Da gaaer Forældres Sorg og Møie først ret an Og er deres Bekymring da saa stor, at de ligesom forglemme al den forrige; Da have de tusinde Besværligheder ved at bestride Børnenes Udyder, at dæmpe deres Lyster, at styre deres forfængelige Tilbøieligheder, at tvinge deres Stiv hed og at opla dem i Dyder, at underrette dem, hvorledes de skal lære at kiende Gud, sig selv og Verden, at sætte Skikkelse paa dem, og, saa at sige, danne dem til Mennesker, at indprente i den de rette, de sunde og sande Begrebe, at sætte dem i den Vei, hvorved de kand lære at blive ei alene til Nytte for sig selv, men end og for det Almindelige, med meget meere, hvortil behøves ligesaa stor Forsigtighed og Viisdom som Arbeide og Møie. Men jeg maa atter her igientage: At det er mig umueligt at udtrykke med Ord den Møi sømmelighed, Sorg, Bekymring Troskab, Kiærlighed og Arbeide, som følger med Børns Opdragelse og Optugtelse. Visselig: Børn aldrig ere i Stand med nogen Slags Velgierning at belønne deres Forældres Fortienester. Gode Børn indsee nok denne Sandhed og finde sig tilstrækkelig overbeviste derom. Hvorfor deres Hierter ogsaa i Betragtning af denne deres Forældres udviste store Kiærlighed blive satte ligesom i en Kiærligheds Brand; Endskiønt de bevise dem, med Velvillighed, al den Tieniste, al den Hjælp og al den Lydighed, som de kand, saa see de dog nok, at det er meget utilstrækkeligt til Vederlag; Hvorfor de indstændig anmode den Allerhøieste, i deres Sted, at opfylde det Manglende og belønne saa kiære Forældres Troskab og Kiærlighed. Hvad Ære og Glæde er det ikke for velartede Børn at kunde bevise deres Forældre nogen Tieneste og giøre dem godt, Kand de faae Anledning eller Leilighed dertil, da holde de det fordet allerfornøieligste de kand giøre. Jeg vil forbigaae mange Ting, men alene melde om eet, som nu og da indfalder hos os; At Forældre i deres høie Alder, naar de ikke meere kand arbeide for deres Føde og Underholdning, mangen Gang, trænge til deres Børn. Nu sætter jeg, at gode, dydige og velartede Børn ikke uden allerstørste Empfindlighed kand see deres kiære Forældre at trænge. Jkke detsmindre er det dem dog derhos en Glæde at kunde finde Leilighed til at kunde giøre dem en Haandrækning. De bie ikke dermed indtil Forældrene anmode dem derom; Thi ofte lider mange Nød, forinden de, af Undseelse, kand aabne deres Nød Men de forekomme dem deri, De underrette sig paa en gehelm og modest Maade hvori de trænge, og dermed uden Opsættelse kommer dem til Hjælp; De ere heller ikke for nøie paaseende i deres Gaver, men give rundelig, vel vidende, at de aldrig kand giøre for meget deraf, De frygte slet ikke for at komme tilkort derved; Thi det de have, maa de, næst den guddommelige Forsyn, takke de kiære Forældre for, og ansee sig for de Midler, der skal række dem det Fornødne, og hvad som i sligt Fald af et enfoldigt Hierte i en redelig Hensigt gives, kand aldrig være borte, men kommer tilbage igien med tusindefold Velsignelse. Ere Forældre, formedelst Sygdom eller Alderdom skrøbelige, da er det at velortede Børn først rettelig vise Prøve paa deres Dyder; Da synes de, ved at vise Taalmodighed og Tilsyn, ligesom at ville erindre hvad de i de fordigangne Tider have udvist mod dem; Kand de ved indfaldende Omstændigheder i een eller anden Maade visse en Slags Vanskelighed, strax tænke gode Børn derpaa, at de just ikke kand vide de Gamles Omstændigheder, at de nok kand have sine Aarsager dertil, og at de selv, om de komme til et opnaae samme Alder, ville maaskee blive langt vanskeligere; De vise sig da føielige og børnlig findede, og ere saa bange for at fortørne dem, som de ere for at lædere deres eget Hierte. Sr. John Elertsens Huus paa Nykirke-Almindingen er strax til Leie og Beboelse at bekomme fra nu af til Paaske førstkommende, for billig Leie, og hvorom med Frue Bildsøe kand accorderes.