Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-01-29
Forrige Løverdag opførtes paa det Kongl. Theater første Gang Tempelherre Retten, et romantisk Drama efter Walter Scotts Roman Jvanboe, af Hr. Lenz (egentlig Kuhne, Skuespiller ved det Hamburgske Theater), oversat af Hr. Seminarielærer Boe. - Huset var fuldt, hvortil W. Scotts berømte Navn nok havde bidraget det Meste. Stykket kan, saaledes som det her er leveret, ikke have kostet sin Forfatter, meget Arbeide. Den dialogiserede Form, hvori de skotske Romaner for størstedelen ere forfattede, maa gjøre det let for Enhver, at sammenføie Hovedmomenterne deraf til et Drama. Men desto vanskeligere er det at sammentrænge Forfatterens ypperlige Charatteerskildringer saaledes, at de ikke blive til afpillede Beenrader, og at give Hovedtrækkene med faa, men levende, Penfelstrøg. Dette har ogsaa været den Klippe, hvorpaa nærværende Forfatter, strandede. Som Skuespiller fortrolig med Theatereffecten, har han fremført Alt, hvad der kan befordre denne - lige indtil en Tempelret med dens summum jus et Baal og to Morianer med brændende Fakler i Haanden, som staae beredte til at tænde det. Ligesaa har han vidst at beholde en Deel af den Skotske livfulde Dialog. Men de fleste Characterer opløse sig her til næsten ugienkjendelige Figurer, som Billederne i en Laterne magica, der holdes for langt borte fra Væggen. Den, som ikke forud har læst Romanen, kan neppe gjøre sig noget tydeligt Begreb om denne Front de Boeuf, Tempelherre, Eremit, &c. De egentlige Grundmotiver vises ikke og Tidsalderen characteriseres alt for svagt. Handlingen begynder med Rebekkas Rov, uden at man, som i Romanen, bliver bekjendt med Anledningen dertil, der udgjør saa skjønt et Partie af W. Scotts Fortælling. Heldigst udført er imidlertid Tempelherren og Rebekka. Handlingen foregaaer syv Hundrede Aar tilbage i Tiden og i et Land, hvor religiøs Fanatisme netop var stegen til det Høieste ved Siden af den umenneskeligste Raahed i Sæder og Tænkemaade. Stykket viser os i det Hele næsten intet andet end nogle ryggesløse Riddersmænd, hvoraf den ene, i Tillid til sin Overmagt, først vil bemægtige sig en uskyldig Piges Hjerte, og siden hendes Haand, en Røver, der vil aftvinge en Mand, som han kalder en Aagerkarl, tusind Pund Sølv, ved at stege ham levende, en Pige, der kunde være en fortræffelig Character, naar kun hendes Dannelse stod i Harmonie med det 12te Aarhundredes Sæder og den Opdragelse, hendes Fader formaaede at give hende, og endelig en Stormester for en Orden, der fælder Domme uden mindste Beviis, ved Siden af Baalet, og kun frikiender for den grænseligste Dødsstraf, naar en Ridder vil fægte for den Anklagede og godtgjøre hendes Uskyldighed ved at kjæmpe med en anden Ridder, noget, som i de Dage kaldtes en Gudsret. Hvortil det kan gavne, at opfriske saadanne Afskyeligheder, som enhver Nation, især den brittiske, burde søge at drage, et Slør over, har allerede Anmeld, ikke kunnet begribe, da han læste Romanen Jvanhoe, hvis Fortrinlighed iøvrigt ingen mere levende føler end han: men endnu langt mindre begriber han, hvorfor de ere bragte paa den tydske og nu paa den danske Skueplads. Eier Historien ikke Exempler nok paa Stordaad og Høimodighed – behøver den dramatiske Digter just at opsøge dens værste Skyggesider, for at ydmyge Menneskeheden, Overalt, hvad kunne hine raa Riddere, der ere stolte af deres Byrd, uden at kunne læse Skrift, prale med deres Høimodighed, i det de leve af Nov og Plyndring, af deres Ridderære, i det de handle som de vildeste Barbarer, vel interessere en dannet og oplyst Tidsalder, Have vi desuden ikke allerede seet nok af saadanne nidderlige Voldsmænd, saadanne skumle Munke &c., hvortil uophørligen fremføre nye, der ikke ere fynderlig forskjellige fra de ældre? Men det er atter et Beviis paa, at vort Old mangler ægte dramatiske Genier. De Fleste, som skrive for Skuepladsen, savne den indere Sands til at tale til Hjertet og tale derfor helst til Hiet, for igjennem dette at kunne bane sig Veien til hiint. Jntet Under derfor, at alle muelige Bøddelredskaber, og Rædsler bringes paa Skuepladsen, for i det mindste at ryste Sielen, naar man ikke kan røre den.