Viborger Samler, 1825-01-12
Flere af disse Udgivere, der ikke synes ganske at have gjennemskuet Koalitionens uværdige Hensigt, toge til Gjenmæle. Vant til at staae paa egne Been, og Hader af at blande sig i uvedkommende Ting, tang jeg hidindtil, skjøndt maaskee Jngen bedre endjeg - ifølge særegne Omstændigheder - var istand til at løfte Dækket og vise det hele Gjoglespil. Men da Man begynder at fægte paa fremmed Grund og bliver vel høirøstet (see Kjøbenhavns N. Skilderie Nr. 103), da en grovere Løgn (Man pardonnere, at jeg kalder Tingen ved sit rette Navn 1) længe ikke er læst paa Prent i Danmark, og da Aarhusianeren, istedetfor efter sin Pligt at fralægge sig dette Pralerie, har tiet dertil og sanktioneret det ved sin vedvarende Prædilektion for Konversationsbladet, saa nødsages ogsaa jeg til at bryde en Taushed der eller let kunde udtolkes som Frighed eller Forknyttelse, og at give et foreløbigt Vink om den lave, uædle Mancer, hvorpaa Vedkommende, uden mindste given Anledning, lægge en skadefroe Lyst for Dagen til at underminere Andre, nedsætte deres Fortjeneste og berøve dem Frugten af deres Virken, og tor jeg i saa Fald haabe: Man intet Paradox skal finde i min Talle; Jeg dem kun laster, der med falske Dyder prale. Jeg veed, at der er Tid til at tie og Tid til at tale. Hvor inderlig gjerne jeg havde gjort det første, bød flere agtværdige Opfordringer og Hensyn ng det sidste. Deels vil Jngen nægte, at hiin Paastand indeholder en høist fornærmelig Beskyldning imod alle andre danske Aviser, og deels læstes næsten hver Postdag, med passende Sidehug, gjensidige Lovtaler i Aarhuus=Avisen og Konversationsbladet. De ere i saa Henseende troe Gjenskrald af hinanden i en Finesse, der er langt fra Dannished, og Gid dem aldrig finde Jndpas hos Dannerfolket: Gid dets Litteratun aldrig savne Vogtere, som ikke ville ændse den Ubehagelighed, der er ved at forstyrre saa giftige Oglereder, Gid den stedse være et Sandhedens Tempel, der ikke betrædes af vanhellig Fod eller nedsættes i Hobens Oine, ved at misbruges til et Lognens og Falskhedens Organ! - Ligesom derfor hiin Paastand: "at Aarhuus-Avis o. s. v." er blottet for alt Beviis, tør jeg appellere til Enhver, der har nogen Kundskab til vor danske Avis=Verden, om ikke netop den, Trods nogen anden Avis har smykket sig med stiaalne Fjær, det jeg skal vedstaae og i fornødent Fald dokumentere for kompetente, upartiske Dommere, da Beviset her vilde blive for vidtløftigt at føre, fremdeles, om Aarhuus=Avisen ikke - for blot at nær ne nogle - staaer i indvortes Værd langt tilhaat for Borchs Aalborgske Avis, Randers Avisen, Viborger Samler og Jversens Avis, hvilke nok alle ville frabede sig den Ære, at hedde dens Elto. Nei, saa let gaaer det ikke an, at hoste, hvor Andre saaede; thi hvad nogle Strøe=Notitser fra Hovedstaden angaaer, da kan der, ved vor periodiske 7) Materialier - baade af det gode og onde Slags - kan erhvert offentlig Blad yde det andet. Dette flyder af Sagens Natur. Det har Konversationsbladet selv givet Beviis paa ved sin famøse Kritil over mundtlige Præditoner, for Forbuddet imod slig uværdig Brug af Publiciteten nylig i den Anledning maatte gjentages. Men naar Man optræder og med en Cato-Mine synes at ville fælde Dom i store politiske Materier, og den Kyndige da ved første Øietast finder disse magnos hiatus sammenrapsede af andre som fo Ex, denne og Slagelse-Avisen, hvilken sidstes Anskuelser, med al min Agtelse for den saa hæderværdige Udgivers udbredte Studium og Talenter, dog i entelte Dele er, og ifølge den selvstændige Mands Karakteer maa være forskjellig fra mine, da kan nok neppe tænkes et latterligere Beviis paa at pral med stiaalne Fiær. Jmidlertid er Tingen for Somme baade prattitabel og profitabel, naar Man kun seer meere paa at skrive for Publikums Penge, end paa at fremme Sandhed og Retskaffenhed, saa meget mere da der behøves et kritisk Blik og Bekjendtskab til alle Dagblade (hvilket ikke er Hvermands Sag), for at opdage slige lave Kunstgreb, slig Udmaien med fremmed Pynt. Litteraturs nærværende Frugtbarhed, ikke af PrivatKorrespondene blive stort andet Udbytte at opsanke, end Ammestue=Eventyrer og Gadehistorier, hvorfor det ikke lønner sig at salarere Nogen, er at tale om de Uleiligheder, Erfaring har lært Man derved kan paaføres, hvorfor jeg og kan bevise, længe forud intet at have refletteret paa et Tilbud fra densamme Haand der nu har sluttet en saa drabelig Alliance med Aarhusianeren, ventelig ifølge det gamle Sagn, at den ene Ravn ikke hakker Øiet ud paa den anden. Dette er Sagens latterlige Side, jeg kunde vise Publikum den fra en anden og langt styggere, jeg kunde vise hvorledes en maskeret Dæmon besiæler den hele Plan; hvorledes Man, ved at gaae udenom og ikke directe anfalde den, Man dog egentlig vilde tillive, gjør sig skyldig i den allersorteste Utak, ei allene for udviste Velgierninger, men for skaanende Overbærelse, og en Mennesket mere beskjæmmende Last end Utak kjender min Følelserikke. Men da det baade vilde falde vel tragask, og kun levere et nyt Bidrag til den gamle Sandhed om Manden, der opfostrede Slangen i sin Barm; da Erfaring bittert og dyrt nok har lært mig Sandheden af de Ord, jeg nylig læste i det for et Old, Manges Bestræbelser kunde berettige til at kalde det fornuftløse, uforlignelige "Riimbrev fra Sorøe", af Christian Wilster, som pryder sidste Aftenblad. " Og naar Man Daarer tugte vil, saa bliver Man forbandet: vil jeg endnu kun holde mig til det Latterlige, kun i Nodsfald bruge lovligt Nødværge, vel vidende, at Krybet opæder sig selv, og at det er, som en Hædersmand i denne Anledning saa skjønt, ved en mundtlig Samtale, bemærkede: "at det er slige Udlingers Natur at forfølge Velgjøreren, blot ford de have den Ulykke at være kjendte af ham hvilken Henseende den Fiende, som allerførst vilde falde for deres Haand, blev deres egen Samvittighed, hvis de formaaede at udrive den af Brystet." - For alting vilde Rænkesmeden ikke troe, at det er for deres Skyld eller for at gjendrive dem dette skrives. Den, der kan lyve med saa fræk Pande, kan ikke gjendrives, fortjener det ei heller: men det er Sandhedsvennens Pligt redelig at paage over, at Publikum ikke vildledes i dets Domme. Jøvrigt elsker Udgiveren, som sagt, Fred. Det veed Enhver, som kjender ham personlig. Det veed selv Fornærmeren, som maaskee stolede for meget paa hans Medlidenheds=Følelse, og glemte, at Manikke sover, fordi Man undertiden synes at slumre, Udgiveren tvivler ikke om, at Løgneren og Skryderen, omsider ville falde tilbage i deres Jntet; han stoler paa, at hans Avis ingen Vaabendrager behover; han frygter mindst for, at Frugten af 28 Aars det er hans Stolthed at turde sige redelige og utrættelige - Stræben og Opofrelser ei kan berøves ham af Døgnsluer; tvertimod er han rigelig lønnet i mange Agtværdiges bifald og Venskab, dem ingen Tyvehaand kan frarane ham. Kan Avisen ikke anbefale sig selv nytter Selvroes ikke, saa lidet som skeelende Nid kan svække dens Værd. Heller aldrig skal han derfor ophøie sig selv eller oversee det Menneskelige i sit Arbeide eller være opblæst nok til ci at inddrømme og paaskjønne Andres Fuldkommenheder. Enhver gjøre det saa godt han kan, virkærligt i sit Kald og tillade Andre det samme - da behøver Man sikkert ikke at saare Deelikatessen, ved at lade sig selv udraabe paa Torve og Gadehjørner. Odense, den 3die Januari 1825. S. Hempel, Udgiver af Fyens Stifts Adresse-Avis.