Viborger Samler, 1843-11-30
Viborg. Det var i Tirsdags, at Stiftets afdøde almeenagtede og elskede Stiftamtmand, Greve af Ahlefeldt-Laurvig, stededes til Graven. En talrig Forsamling af inden- og udenbyes Borgere af flere Klasser og Embedsmænd havde uindbudne indfundet sig, for at vise den Hedenfarne den sidste Sørgeære. J Sørgehuset fremtraadte den dybt rystede, ædle Biskop Øllgaard, den Afdødes Svigerfader og trofaste Medarbeider og Ven, og henledede i skjønne Ord, der udvældede fra den vel alderstegne, men endnu med fjelden Aandskraft udrustede Oldings, i dybeste Vemod og Sorg stedte, Hjerte, den tilstedeværende Sørge skares Medfølelse og Tanker paa det saa rystende Sørgelige, idet nemlig den Forevigedes sidste Hjemkomst fra Udlandet berettigede til det gladeste, og, som det syntes, meest velgrundede Haab, hvilket Haab saa frygteligt kuld kastedes derved, at den ædle Afdøde kastedes paa et vaandefuldt Sygeleie, der først endtes ved hans Død. Den høiærværdige Taler dvællede dernæst ved det Trøstende i den Afdødes jordiske Livs Skjønhed, idet Taleren berørte Ahlefeldts vidtomfattende og tillige dybe Kundskaber, hans Værd og Fortjeneste som Embedmand, hans ædle, rene og kjærlige Sind, og isærdeleshed fremstillede al hans Elskværdighed i nærmere Forhold, hans sjæleopløftende Taalmodighed, hans sande christelige Religiøsitet, og den høie Ro, hvormed han saae Døden imøde. Efter denne Tale, der gjorde et dybt Jndtryk paa de Tilstedeværende, førtes Liget af Borgere fra denne Stad, som af egen Drift havde tilbudet sig at bære det kjære Liig, til Domkirken, hvor det modtoges af Cathedralskolens Disciple, der fra Orgelet afsang de 6 første Vers af nedenstaaende, af Hr. Adj. Wolle forfattede Cantate. J Domkirken holdt Hs. Høiærv. Hr. Stiftsprovst Ursin Sørgetalen, hvori han fornemmeligen gav en klar Oversigt over den Afdødes Fortjeneste som Videnskabsmand og Embedsmand. Efter Afsyngelsen af Cantatens sidste Vers udbares derpaa Liget til Byens Kirkegaard, hvor det nedsænktes i Graven. End eengang tilvinkede Biskoppen den Afdøde det sidste Levvel, og Hr. Stiftsprovsten udraabte disse skjønne Ord: "Fred med Dit Støv, Ære være Dit Minde! Din Aand salig Dog, mens Jordens Lys ham svandt Hvo hviler hist paa Baare? Skued' Siælens Øie grant. Hvem har atter Gravens Nat Udrevet af vor Midte. Til sidste Stund han haabede, Alt ovalt for brat? –Alle haabed vi med ham; Atter drog en Ædling bort, Men Døden os berøved Var her dog saa kort, saa kort. Haabet grumt med ham, J moden Manddomsalder Haabet snart at see igjen J sin Kraft vor tabte Ven. Liager han, en fældet Eeg, Berørt af Dødens Aande, Liager af saa bleg. Tag Taaren med i Graven, For han stod en kraftig Eeg, Du vor tabte Glæde! Du Ligger nu paa Baaren bleg. Taa Taaren med i Graven, Smertens Tolker nu Han stod med freidig Pande, Længe skal dit kjære Navn Kraft var i hans Siæl, og Jld, Vække dybt fornummet Savn. Der for det Gode brændte: Han var ædel, mild, Ret og Skiel var i hans Bryst, Tag vort Farvel det sidste Alles Vel hans bedste Lyst. Sorgens kjærlige Fakvel! Hvad bringer Trøst i Savnet, Hans Blik var fast frimodigt, Tanken, at din Siæl Vidned om hans rige Mand. Seer et herligt, bedre Lys. Ak, om hans dre Blik sig Nu, end det Du savned nus, Lagde Mørkets Baand!