Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-02-17
Det var, som bekiendt, det Mansfeldske literaire Selskab, der ved Kirkeforbedringens tredie Secularfests Nærmelse bragte den Jdee paa Bane, at oprette den store Reformator et Hædersminde, og ved Bidrags ivrige Jndsamlen tilveiebragte en stor Deel af de dertil fornødne Summer. Da siden Kongen af Preussen tog dette roesværdige Værk under sin særdeles Beskyttelse, og, af overveiende Grunde, fandt Wittenberg, som den Punkt, hvorfra Luthers mandige Virken udgik, fortrinligen egnet til dette Mindemærke, vilde han, at ogsaa den store Mands Vugge ikke skulde forbigaaes, ligesaalidet som den Provindses ivrige Stræben, hvori han blev født, miskjendt og overseet. Hs. Maj. fastsatte derfor i en Cabinets befaling af 11 Mai 1818, at en passende Jndskrift, som offentlig Erkjendelse af det Mansfeldske literaire Selskabs Fortjenester af Reformatorens Mindemærke skulde optages i Bronzetavlen paa Bagsiden af Piedestalen, og at desuden to af Shadow støbte Brystbilleder, forestillende Luther og Melanchthon, skulde overlades Selskabet til behagelig Opstilling i een af de Mansfeldske Kirker, som Foræring. Det anførte literaire Selskab troede ikke at kunne finde et mere passende Sted til begge disse Brystbilleders Opstilling, end Luthers Fødestad Eisleben, og i denne ingen mere passende Kirke end Andreaskirken, hvori Luthers Prækestol endnu findes. Og her blev da denne Kgl. Gave, d. 5 Nov. f. A., som den første Søndag efter den egentlige Reformationsfest, opstillet. Bryst billederne ere 2 Fod 2 Tommer høie, og heldigen udarbeidede efter Lucas Kranachs Original. Piedestalerne ere fiirkantede og af Sandsteen, i gothisk Stiil, bronzerede, 5 Fod 3 Tommer høie, og have følgende Jndskrifter: Forside: Guds Ord er ikke bundet. 2 Tim. 2. 9. Høire. Worms d. 5 April 1521. Venstre. Her født d. 10 Nov. 1483. Bagside: Her død d. 8 Fedr. 1546. - Melanchthon: Forside: Præceptor Germaniæ, Og i Opbyggelse til Kierlighed. Ephes. A. 16. Høire. Augsburg, d. 25 Jan. 1530. Venstre, Født i Bretten, d. 16 Febr. 1497. Bagside: Død i Wittenberg, d. 19 April 1560. - Paa den forreste Deel af Krandsgesimsen staaer, Kong Friedr. Wilhelm III. til det Mansfeldske liter. Selskab, og dette til Andreaskirken her 1817. Bogstaverne ere stærkt forgyldte. Begge Reformatorerne indtage Plads ved Alterets Trin lige for Menighedens Aasyn. Paradorer. Kan man ei henrives af en Digters Strids sange, om end man veed, at Forfatteren besynger i Modet en Evne, til hvilken han eier selv ikke mindste Anlæg engang, Kan man ei opbygges ved Moralistens Udvikling af Drikfældigheds ulykkelige Virkninger, om man end veed, at han har selv en jevnlig Perial, Er Nogen bedre istand til at skildre de bittre Løndomsfølger af en Feil, end, naar ellers han vil Den, der selv har den, Erkjender ikke, i det han udfører denne Skildring vel, han Feilen for det, den er, ond at blive af med? Fortjener han nu vor Forbandelse, fordi han anvender sine dyrekjøbte Erfaringer til afskrækkende Advarsler for Brødrene? Er han nær saa farlig, som hiin anden Forfatter, hvis Skrifter ere forførende, skjøndt der Jntet er at udsætte paa hans Levnet, Er ikke denne, langt meer og egenligere end hiin, en slem Dobbeltper son? Hvis, i det vi beundrede et, af de deligste Englehoveder omgivet og usigeligen skjønt Madonna ansigt, vi pludseligen bleve underrettede om, at Maleren, selv hæslig indtil Yderlighed, var gift med den styggeste Kone, havde de fæleste Børn og levede mellem de grimmeste Beboere i Landet, vilde vi vel derfor høre op at beundre? vilde vi dadle ham, fordi han havde vedligeholdt i sin Forestilling Jdeen om det Bedre, endskjøndt hans daglige Bekjendtskab hørte til det Værre, Hvis i det vi, som Tilskuere, studsede over den Rigtighed og Styrke, hvormed Skuespildigteren fuldendte Skildringen af de i f. Ex. hans Sørgespil forekommende og hinanden meest modsatte Dyder og Laster, hvis vi eet eneste Øieblik kom til at tænke paa, at han dog ikke kan eie selv enten alle hine Dyder, eller alle disse Laster; i det mindste vist ikke begge tillige, uagtet de dog begge ere eens godt skildrede, vilde derfor Glæden, Opbyggelsen, Nytten for os af denne hans naturlige Fremstilling være forbi aldeles, Naar hos Præsten vi kræve fuldeste Overeensstemmelse imellem Levnet og Lære, er den Ret da, hvormed vi kræve dette, ikke egentligst grundet paa, at han er en Guds Ord Tjener, Have vel hos verdslige Forfattere vi Ret til at kræve Andet, end den meest uplettede Reenhed i Lære, Ere ei de saa af disse, med hvis rene Lære ogsaa i alle Puncter Levnet stemmer overeens, visseligen og derfor de samme Fag, der langt snarere fortjene vor dybe Agtelse, end Hvo der æsker sig tilbedet for Aandsgaver, han blindt modtog af Naturens Haand, uden selv at have bidraget saa Meget engang der til, som Lotteriespilleren, der vinder Qvaternen, hidrager, ved dog at have gjort en Jndsats, til in Lykke? John Barthold.