Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-02-17
Blandede Efterretninger. Om Mexicos og Cubas nuværende Tilstand. (Slutning; see No. 12.) Creolerne ansee sig for det meste for fornemme til Haandarbeide, og, fri for den spanske Tugt, overladte til sig selv, dreve de deres Væsen, under Torres, omtrent paa samme Maade, som det gik til ved Jturbides saakaldte Keiserhof. Torres var Høvdingen for den mexicanske Fristat, ved Minas Ankomst. Han beskattede Jndbyggerne i hans Gebet vilkaarligen, og behandlede enhver ham mishagende Creol saa uværdigen, at mange flygtede til Spanierne. Den store Landstrækning, i hvilken han drev sit Spil, havde han fordeelt, ligesom i Lehn, og givet dem til Folk, der, i deres Raahed og Uvidenhed, betragtede sig selv som blinde Redskaber for hans Egenraadighed. Gjorde de hvad han vilde, saa kunde de paa deres Side igjen gjøre hvad de tykkedes. Enhver af dem var Despot i sit District, betragtede Landboerne som sine Livegne, Afgivterne som sin Eiendom, det udtagne Mandskab som sine Krigsknegte. Han selv levede i al den Overdaadighed, Landet var istand til at forskaffe, den store Hob ærede i ham Præsten, havde intet Øie for hans Forbrydelser, og havde den end dette, ingen Vaaben til Hevn. Vel bør man ikke slutte fra disse Creoler til alle, tvertimod er det et Beviis paa Fleerhedens retskafne og rolige Sindelav, at Hidalgo ikke begyndte Urolighederne med dem, men med Jndianere, at altid Geistlige, som Hidalgo, Morelos, Matamoros, Torres ledede Urolighederne og ved deres indianske Tilhængere bleve Anførere. Men i Frygten for Kjetterretten, i Bekymringerne forForvaltningsautoriteternes og Domstolenes Vilkaarligheder, i Harmen over de hoffærdige Embedsmænd kunde vel umueligt aandigt Opsving, Retsfølelse og selvstændig Duelighed bliver herskende blandt Creolerne. De havde kun det før gelige Valg imellem at glemme Uvæsenet i sandselig Lyst og Fornøielsessyge, eller tage Deel deri, som spanske Hjelperes Hjelpere, og de sidste, Underbetjentene og de egentlige Arbeidere, vare Oprørstifterne og vilde træde i Spaniernes Sted. De havde intet at miste uden Hovedet, og at sætte dette paa Spil, var for stor en Priis. - Bleve Creolerne f. Ex. Biskopper af Guadalaxara, Valladolid, Publa, saa havde de 1000,000 Piastre Jndkomster, og bleve de end kun Stiftsherrer, saa havde de 7 til 8000 Piastre i Renter og Tiender; da de derimod under Spanierne ikke engang kunde opnaae at faae et indbringende Landsbykald. Ligesom ved Kirketjenesten gik det i Krigstjenesteen, i Bestyrelses og Dommerembeder. De unge ærgjerrige Embedsmænd begyndte vel nu i Stilhed at gjøre fælles Sag, da der opstod Strid om den spanske Trone, men de velhavende Creoler i Kjøbstæderne og paa Landet bleve i det Hele rolige og kun Jndianerne lode sig misbruge. Det kunde aldeles ikke kommet til Uroligheder, dersom de derværende Spaniere ikke havde for størstedelen været foragtelige Creature af Fredsfyrsten, og dersom den spanske Junta ikke havde søgt om Kap med den efterfølgende spanske Regjering at udstede despotiske Befalinger. Spanierne gik frem med al Grusomhed og lode de Uskyldige, lide med de Skyldige. Da de ikke kunde erstattes fra Moderlandet, saa maatte de stedse blive svagere, og tillade Creolerne Selvbevæbnelsen, der nu havde ført de derværende Godseiere til en Selvstændighed, som i Middelalderen. Paa det flade Land drive Sværme omkring, der ikke ere Kosakkerne ulige, dygtige Ryttere, der godt vide at behandle Lantsen, men hverken vove sig mod sluttede Fodfolk eller Skandser. Stæderne og Borgene have altsaa intet af ham at befrygte, men heller ikke Vold fra Skinherrerne i Mexico. Spanierne formaaede neppe under Besiddelsen af Cuba at foretage smaae Borges Beleiring, hvorledes skulde de have Kræfter dertil, da Cubas Tøihuse ere lukkede fordem, Mere synes der at mangle dem Midler, hvorved en Krigsfyrste kan holde sig, og naar et Statsforbund ikke med Magt lader sig befæste, saa vil det vel endnu mindre danne sig ved Almeenaand af sig selv. Et Almeenvæsen, i Stæderne og paa Landet er i sin Vorden, og har ikke ladet sig overvælde af Soldaterne, hvorpaa Torres pønsede, der kun vilde have Soldater og Bønder, og lod derfor Stæderne nedbryde, men menig Mand er alt for meget sysselsat med sig selv, og med sin Hovedstad Mexico i alt for svag Berørelse og Vexelvirkning, til med gjennemtrængende Nødvendighed at føle Trangen til et Statsfælledsskab, saaledes er det da hverken kommet til Tvangsherredømme, eller Fristat, men til en Statskygge, der vakler usikkert mellem begge. Det Eneste, som ved Umueligheden, ikke at kunne undvære de europæiske Varer, blev nomgjængeligt fornødent, var Handelsforbindelsen, som man vedligeholdt midt under Urolighederne; man tilstaaer hverandre endnu mere nu, og dens Lettelse var vel det Første, man kunde blive enig om. Dog er Hovedsædet for hele Landets Handel ikke Hovedstaden Mexico, men paa Cuba, hvortil den ved Naturnødvendighed er fængslet. Her samle de Varer sig, der fra det indere Mexico, med stor Besværlighed, skaffes til den golde, lidet befolkede Kyst, hvor ingen Havn til deres Forening findes; her indtager man Ladninger for Kystlandet, naar der den rette Tid er til videre Forsendelse, og denne Tid maa vælges med Klogskab, da fem Maaneders Regn afvexler med syv Maaneders Hede, hvor man kun kan reise om Natten. Her beherskes desuden den hele Fart til Kysten. Saalænge altsaa Spanierne ikke mister Cuba, have de heller ikke mistet Mexico, hvis Befolkningshistorier ere af en anden Beskaffenhed end i deres øvrige americanske Lande, og hvis borgerlige Stilling, indere og udvortes Handel staaer i omvendt Forhold til den derværende. Der er Kysten mere dyrket end i det Indere, de store Stæder ligge ved Kysten og ikke i det Indere, de forsyne Landet og staae aabne for Fremmede, uden at den spanske Sømagt formaaer at forhindre det.