Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-10-07
Jndenlandske Efterretninger. Paa Hans Majestæts Fødselsdag iaar afholdtes paa Skolelærer Berndorfs Mark i Lille-Nestved en Folkefeft, efter Foranstaltning af Øster- og Vesterflakkebjerg Herreders Landboforening. Festen bivaanedes af over 3000 Mennesker. Ved Festen holdtes Foredrag iblandt Andre af Orla Lehmann og Balthazar Christensen. Den Første indledede sin Tale med omtrent følgende sande og skjønne Ord: "Naar Himlen er lys og klar, naar Solen speiler sig i den stille Søn og hele Naturen aander Fred og Velbehag; da er det lifligt at hvile i den kjølige Skygge, og lade Tankerne drage med de røde Aftenskyer udi det ubekjendte Fjerne. Naar Stormen brager og den fraadende Bølge aabner sit sorte Svælg, naar hele Himlen staaer i Flammer, og Lyn paa Lyn vækker Tordenens Vrede; da er det lysteligt at byde Faren Trods; thi Faren er for den modige Sjæl en berusende Drik, der bringer Hjertet til at slaae i høiere Slag, i Nydelsen af alle Sjælens Kræfter. Men naar, som idag, Himlen hænger fuld af tunge, mørke, formlose Skyer, naar en kold Vind farer henover den gjennemblødte Eng, naar Alt omkring os er vaadt og klamt og dunkelt: da er det vanskeligt at holde Sindet frit for den nedtrykkende Jndflydelse af Naturens Sorgmodighed; da bliver det fristende, at svigte det offenlige Stævne, og søge Ly ved den hjemlige Arne. Mine Herrer, Som denne Himmel, saa er Danmarks nærværende Tilstand. Det er ikke den lyse Fred, hvori man glad hengiver sig i Øieblikkets Nydelse, og tryg vender Blikket ud mod de kommende Dage. Det er heller ikke Kampens høie Lyst, hvori store Lidenskaber avle store Tanker og store Vedrifter. Nei, det er Uvishedens og Modgangens kolde Taage, der hviler over vore Forholde, og sætter Troskaben paa den haardeste Prøve; thi det er let at hvile i den seirende Sag; det er lokkende, med Begeistring at kaste sig ind i Afgjørelsens oploftende Farer, men det er tungt, at holde Modet opreist, hvor Alt frister til at forsage. Udholdenhed er den vanskeligste af alle offentlige Dyder; men det er tillige den vigtigste, og den, som tilsidst dog seirer. Saaledes har Himlen laant Deres Fest en ingenlunde smilende, en ingenlunde gior værdig, men desto sandere Farve. – De har har henlagt denne Fest paa Kongens Fødselsdag, og der har De gjort Ret. Naar et Folk har en Konge, skal det ære ham – altid og ubetinget; thi det ærer i ham ikke det skrøbelige Menneske, men Statens Overhoved. J sin Konge agter Folket sig selv. Derfor gives den heller ikke nogen Tanke, der netop paa en saadan Dag ligger nærmere, end den paa Landets Forfatning; thi Forfatningen er Statens Bygning, og Kronen dens Slutsteen. Men navnlig indbyder Christian den Ottendes Fødselsdag til saadanne Betragtninger. Jeg i det Mindste er opvoxet med det Haab, at dette Navn vilde vorde indgravet paa Danmarks Frihedstavle, og med den udholdende Troskab, jeg nys anbefalede Dem, holder jeg endnu fast ved den Forventning, at hans gamle Dage ikke ville fornegte hans Ungdom, men at han, der engang knytte sit Navn til Norges Frihed, ikke i Danmark vil ende sit Dagværk, uden at have betrygget dets Fremtid, ved at stille den under hele Folkets Varetægt. Den Dag – og at den ikke vil være fjern, derpaa tyder Alt, hvad der nu foregaaer i Verden – den vil for ham være en ny og større Fødselsdag; thi paa den fødes han ei til dette forkrænkelige Livs snart talte Timer; men paa den gjenfødes han til Historiens evige Liv. Gid derfor en saadan Fødselsdag maatte være ham forbeholdt. Det er det Fest ønske, vi paa denne Dag ville bringe vor Konge; det er det Haab, hvormed jeg, efter Festcomiteens Anmodning, vil sige Dem mine Tanker om, hvad vi forstaae ved en fri Forfatning, og hvorfor vi ansee den for ønskelig." Denne Udvikling, der var for udførlig til at vi kunne tænke paa at gjengive den, deelte sig i tvende Hovedafsnit, Det første omhandlede de Friheder og Rettigheder, hvis frie Nydelse en god Forfatning hjemlede og betryggede alle enkelte Statsborgere, blandt hvilke Taleren især dvælede ved Trykkefriheden og ved Foreningsretten. Det andet angik selve Statstyrelsen, hvorved det fremhævedes, at i Grunden ethvert Folk, der ikke sukkede under Fremmedes Aag, regjerede sig selv, idet denne Selvregjering altid kun kunde og skulde udøves gjennem forholdsviis Enkelte af Folkets Midte; men at den Form, der kalder det størstmulige Antal af oplyste Borgere til virksom Deeltagelse i de offentlige Anliggender, og som indeholdt den største Forviisning om, at den øverste Ledelse vilde komme i de bedste Mænds Hænder, og fores med hele Folkets Kraft og i Folkets Aand, det var den, hvor Folkevalg, efter en retfærdig Valglov, kaldte Mænd fra alle Egne og alle Samfundsklasser til en besluttende Deeltagelse i Lovgivningen og Skattebevillingen, og hvor Folkeraadet atter hævede sine redeligste og dygtigste Medlemmer til, som Kongens Raadgivere, at medvirke ved den Regjeringens Udøvelse. Til Slutning gjorde Taleren opmærksom paa, at hvad man end maatte mene om de forskjellige Forfatningers Værd, saa maatte det dog være bleven Enhver indlysende, at de ulykkelige statsretlige Forviklinger, hvori Danmark var stedt, ikke lode sig bringe til en endelig Løsning, uden ved en constitutionel Forfatning, der fast knyttede de enkelte Landsdele til den hele Stat, Derfor var han ogsaa overbeviist om, at Kongen meget alvorlig beskjæftigede sig med dette Spørgsmaal, og endte han med det Ønske, at Kongen maatte besidde Viisdom og Kraft til at gjennemføre sin vanskelige Opgave, og at han derved maatte finde indsigtsfuld og frisindet Understøttelse hos de Raadgivere, der omgive hans Trone. Med dette Ønske og under den Forudsætning, at Kongen maatte ville forevige sig i Historiens Aarbøger ved at give Danmark en fri Forfatning, svarende til Fornuftens og Menneskerettighedens Fordringer, istemte Forsamlingen derpaa et tredobbelt Hurra for Kong Christian den Ottende – Derefter udbragtes af Tusinder et varmt, anerkjendende, begeistret: "Orla Lehmann leve!" Thi han fortjente det; han er vedbleven at være sin Overbeviisning, Folket og dets Sag tro, tiltrods for Advocatudnævnelsen. Og det er at haabe, at denne ypperlige Tale af denne Folkets trofaste, redelige og uforfærdede Kæmpe, der ikke har skiftet Couleur, som andre bekjendte Herrer, vil bevares i levende og virksom Erindring af hver den, som horte den, og at den vil mægtig bidrage til at forskaffe ham hans Trofastheds skjønne Lon: Folkebevidsthedens Udvikling. Thi i en Tid, hvor de forskjelligste Jnteresser bryde Landsen med hverandre, er det glædeligt, trøstende og oploftende, at høre Sandhedens usminkede Sprog. (Præsto Av.)