Berlingske Tidende, 1829-04-17
London, den 3die April. (Fortsættelse af Overhusets Forhandlinger den 2den April.) Den engelske Kirkes Primas, Erkebiskoppen af Canterbury var den første, som opponerede imod Hertugens Motion. Dersom politisk Magt, sagde han, indrømmes de Romerskekatholske, saa vil den protestantiske Kirke, efter min Formening, derved høilie gen lide (be seriously injured). Man har vel paastaaet, at naar alle politiske Rettigheder indrømmes dem, saa vilde det stille Borgen for Fredens og Rolighedens Opretholdelse; men det gjø mig ondt, at maatte sige dem, Mylords, at jeg ikke troer, at dette vil være Tilfældet." Den høiærværdige Prælat oplyste nu historisk, hvorledes Stridighederne med Paven gaae igjennem den engelske Historie siden Henrik Ils Tid indtil Henrik VIII sønderbrød det politiske og geistlige Aag, som Rom vilde paalægge England; at altsaa den engelske Constitution har uddannet sig under en bestandig Modstand mod den romerske katholske Kirke Jsær øinede han Fare deri, at Colonialministeriet muligen vilde falde i en Jkke=Protestants Hænder. Han troede, at følgen heraf kunde være den engelske Kirkes Fortrængelse fra Colonierne, hvorover denne Minister ikke blot udøver en saa stor Jndflydelse ved Embedernes Besættelse og Gagering, men ogsaa ved den Bistand, som det staaer til ham at lade tilflyde de indbyrdes stridige Religionspartier. Han troede deri endog at øine Fare for Christendommens Udbredelse, naar nemlig de af den protestantiske Kirkes Skjød fremgaaede Missionsselskaber ikke længere nøde den Beskyttelse i Colonierne, som nu bliver dem til Deel. Han moverede derfor som Amendement til Hertugens Motion, at den anden Læsning skulde opsættes i sex Maaneder. Primas af Jrland, Erkebiskoppen af Armagh, samstemmede aldeles med den engelske Kirkes første Hyrde, og sagde, at han var overbeviist om, at Forholdsreglen ikke vilde skjænke Jrland Freden at den vil forstørre Magten til at gjøre Ondt uden at formindske Tilbøieligheden dertil, at den ikke vil gjøre den romerske Kirke mere tolerant eller lettere bringe dens Præster til at tage til Takke med en ringere Rang end den Geistligheds, hvis guddommelige Jndstiftelse de nægte. Han ansaae det for urigtigt, at udsætte den protestantiske Kirke for Farer i Haabet om, i at den lettere vilde kunne forsvares, og erklærede slutteligen, at han ansaae det for Umulighed, at Protestanter og Katholiker, kunde amalgameres, og at Bestræbelsen derfor vilde i ethver Tilfælde være farlig for Protestanterne. Biskoppen af Oxford var af en ganske modsat Mening end de foregaaende Prælater, han ansaae Forholdsreglen nødvendig, og isærdeleshed til den protestantiske Kirkes Tarv. Han troede, at Katholikernes Emancipation lydt blev fordret af den mere oplyste Deel af Nationen, og søgde at udvikle, at det var Fornuftens Stemme, der udtalte sig igjennem dem, samt viste hvilke Følger Billens Forkastelse vilde have. Under sit Foredrag kom han til at berøre Hr. Fabers Breve, der synes at have havt mere Jndflydelse paa de lavere Classer end de fortjene, og angreb hans Argument mod Emancipationen, at Forbindelse med et kjættersk Folk vilde paa fore England Himlens Forbandese, med Fornuftens og Satirens Vaaben. "Har England, spurgte han, maaskee allerede mærket Himlens Forbandelse, fordi det har indladt sig i Forbindelse med Chineserne eller andre vantroe Nationer Hertugen af Richmand, Biskoppen af Salisbury, Grev Winchelsen og Grev Harewood talte imod Billen; for den talte Grev Somers og Marquis Landsdown. Denne sidste erklærede, at han med saa meget mere Redebonhed vilde understøtte Billen, som han i sit hele politiske Livhavde kjæmpet for denne Sag. En foregaaende Taler (LorHarewood) sagde han, har troet, at han burde indrømme Katholikerne enhver Begunstigelse, som de kunne forlange, undtagen politisk Magt. Men indseer da den ædle Greve ikke, at de allerede have politisk Magt, som denne Bill netop vil tilintetgjøre, En Magt, hvis Tilværelse er farlig for Samfundet, og som har yttret sig i Voldsgierninger og Uroligheder, som under en velordnet Regjering ikke kunne taales. At tilintetgjøre denne Magt, og istedet for den at sætte den protestantiske Regjerings og Lovenes Jndflydelse, det er Billens Hensigt, og mens Fredens og Eendrægtighedens Aand derved vil blive udbredt, skal disses Jndflydelse over Jrland blive varig, og dets Tilstand og hele Statens Kaar sikkre . . . . Han troede, at ved at rive Magten ud af de Hænder, som nu besidde den, og ved at overlevere den til dens constitutionelle Eiere, har Regjeringen, valgt det bedste Middel til at sikkre Jrlands Rolighed og fremtidige gode Forvaltning." Marquien indlod sig i en grundig Undersøgelse om hvorvidt det ligger i den engelske Constitutions Aand eller Væsen at udelukke Katholikerne for bestandig af de politiske Rettigheder. Han troede, at finde et stærkt Argument i Presbyterianernes Anskuelse heraf, thi denne havde ikke blot udtal sig ved den skotske Unionsact, men ved enhver given Leilighed, hvor der var bleven stemt om Concessioner til Katholikerne. De, som modsatte sig al parlamentarisk Reform, maatte dog antage, at det er Folkets Mening, der udtaler sig igjennem dets Repræsentanter, og af disse havde 40 af 45 stemt i Underhuset, for Emancipationen, og disse vare Repræsentanter for et Folk der var ligesaa meget ja mere imod Papisme end den strengeste Protestant kunde være det." Han gjorde endelig opmærksom paa hvad Fare der vilde være ved at lade Folket i Jrland mærket at Landets Kirke var den eneste Skranke mellem det og dets Rettigheders Opnaaelse, og troede, at man umuligen kunde ansee Love, som øieblikkelig Nødvendighed havde fremkaldt, for Grundbestanddele af Constitutionen, thi denne Anskuelse vilde selv berøve Englænderne habeas-corpus Loven, hvis Suspension af øieblikkelig Nødvendighed oftere havde været Lov. Paa flere Medlemmers Opfordring reiste sig biskoppen af London for at opponere Marquien; han erklærede sig bestemt, men dog et bittert, imod Emancipationen, kun bemærkede han, at det vilde have været logisk rigtigere og mindre fornærmeligt for den protestantiske Kirke, hvis den ædle Lord (Landsdown), istedet for at fremstille den herskende Kirke som den eneste Anstødsteer, for Emancipationen, havde sagt: at denne maatte søges i den protestantiske Constitution, hvoraf Kirken udgjør en integerende og væsentlig Deel. Han troede, at Grunden til Jrlands nuvær rende Ulykke ikke maa søges i dets romersk-katholske Befolkningspolitiske Stilling, men i dette Lands slette Regjering. Slutteligen opfordrede han den under ham staaende Geistlighed til at vise Lydighed imod Loven, og ved en streng Pligtopfyldelse at opreise nye Bulværker om den protestantiske Kirke, ifald Billen, som der neppe kan tvivles om, bliver til Lov. Derpaa talte endnu Marquis Sallisbury og Lord Enneskillen imod, og GrevWicklow for Billen, og Grev Falmouth moverede da paa at Huset skulde gjurnere sig til næste Aften, hvilket trods megen Opposition, skeete Kl. 1 om Natten.