Den Vest-Sjællandske Avis, 1819-10-26
Udtog af Moriers anden Reise i Persien. (meddeelte af den lærde Franske Orientalist Silvestre de Sacy og oversatte af Journal des Savans). Jeg har bemærket i det Regnskab, som jeg har gjort for de Excursioner, som Morier har foretaget sig i forskjellige Deele af de Persiske Stater, at det er et af de meest frapperende Træk i Persernes Carakteer, at de anvende en smaalig Omhyggelighed paa de betydeligste Detailler i Henseende til Etiquetten. Deres yderste Opmærksomhed i dette Stykke vises i Særdeleshed i den Cæremonie, som kaldes lstikbal, og som bestaaer i, at Jndvaanerne i en Bye gaae ud for at modtage Kongen, en Prinds, en Gouverneur, eller en Ambassadeur, og føre ham som i en Triumph hen til det Sted hvorhan vil residere. Det er ikke her, som man skulde troe en Følge af Nysgierrighed, men det er en Høfligheds og Giæstfrieheds Pligt, som man ikke kan undlade. Jfølge de Personers Rang, som man skal modtage kommer Gouverneuren selv ham imøde, i en bestemt Frastand, eller han lader sig nøie med at afsende een af sine Officerer. Hele Folkemængden i en Bye modtager saaledes den Giæst, som beærer den med sin Nærværelse, og de meest overdrevne Smigrerier ledsage i dette Tilfælde, som i alle andre, disse Æresbeviisninger. uden disse latterlige Complimenter, som bortødsles uden Hensigt, som uden Maadehold, skulde den Ceremonie som kaldes lstilbal fremstille et behageligt billede af en heel Bye, som glæder sig over at kunne indføre inden for sine Mure en distinqveret Fremmed, som politiske Jnterresser føre hen til et fjernt Land. Perserne tillægge denne høitidelige Modtagelse en saadan Vigtighed, at Mirza Abulhassan, Kongen af Persiens Ambassadeur, da han ankom til London kunde ikke skiule sin Forundring og sin Misfornøielse med, at ikke noget lignende blev foretaget med Hensyn til ham. Forgiæves gientog man for ham, at det ikke var Skik i England, og at han ikke maatte betragte det som en Ligegyldighed eller Ringeagt for en Person af hans Rang, men hans Misfornøielse derover var saa stor, at han bestemt forlangte, at Vinduerne paa hans Kareth skulde trækkes op. Han kunde ikke begribe, sagde han, et saadant Jndtog, hvilket syntes mere at ligne Jndbringelsen af en PakkeKiøbmandsvarer, end Modtagelsen af en Gesandt fra en Souverain. Det er i Særdeleshed naar Kongen af Persien begiver sig til Hovedstaden, at alle Classer af det borgerlige Selskab sættes i Bevægelse, for at bædre hans Jndtog. Hr. Morier beskriver en Omstændighed ved en af disse Ceremonier, som bestaaer i at kaste Glaskar, fulde af Sukker, for den Hest's Fødder, hvorpaa den Person rider. som er Gienstanden for Festen. Vor Reisebeskriver siger: at det, at træde Sukker under Fødderne, er i Persernes Øine et Symbol paa Lykke. Jeg formoder, at det er en gandske nye Skik, og jeg erindrer mig ikke, at de meest berømte Persiske Skribentere giøre nogen Hentydning derpaa. Den gang da Kongen holdt sit Jndtog i Teheran, som Hr. Morier beskriver, præsenterede man flere Gange denne Fyrste Skaaler fyldte med Sukkerkandis, hvorved han bar Omsorg for at lade overlevere store Stykker til de Personer, som hørte til Ambassaden. Det er i Særdeleshed med Hensyn til Monarken at Persernes Smigrerie viser sig saa paafaldende. Man kan sige, at Hoffolkene indfuge denne lave Tænkemaade med Modermelken. Hr. Morier anfører et mærkeligt Exempel derpaa: Mahomed Rachim Chan, Søn af Veziren hos Kronprindsen, som var Gouverneur for Provindsen Fars, var saa at sige ikke uden et Barn, da han blev første Gang præsenteret for Kongen, han syntes derved at være saa frygtsom at han vovede neppe at træde frem. Men det var dog ikke uden en affecteret Frygtsomhed, thi da Kongen sagde til ham med megen Godhed, at han skulde fatte Mod og komme nærmere hen til ham, saa svarede han stammende: "Jeg bønfalder Deres Majestæt ikke at befale mig at jeg skal komme nærmere. Jeg overvældes, jeg brænder." Man kan slutte sig til deraf, hvor stor Mirza Abulhassans Forbauselse blev, da han blev indladt i Kongen af Englands Cabinet, og da denne Fyrste modtog selv af hans Haand Kongen af Persiens Brev. Allerede kunde han ikke begribe, at man ikke havde forlangt af ham at han skulde tage sine Skoe af, førend han gik ind til Kongen; men paa den anden Side havde han havt den følelige Ubehagelighed ikke at blive indladt hos denne Fyrste førend flere Dage efter sin Ankomst. Dette Ophold, som han antog for en Fornærmelse, bragte ham Taarerne i Øinene, og han tvivlede ikke paa, sagde han, at det jo vilde koste hans Hoved, naar han kom tilbage til sin Herre. Perserne tillægge ovenikiøbet ikke deres overdrevne Smigrerier saamegen Vigtighed, som man skulde formode, de vide at sætte den rette Priis derpaa, og de forlange udentvivl ikke at man skal tage dem for nøiagtige Udtryk af deres Følelser. Hr. Morier var saaledes nærværende da den første Minister gav sin Jnstruction til en Gesandt, som blev overdraget at gaae en Russisk Officeer møde ved hans Ankomst. Det som Ministeren i Særdeleshed paalagte ham, var at han ikke skulde spare paa Smigreriet. Derpaa vendte han sig om til Hr. Morier, og sagde ham, at det var en Sag, som man ikke kunde undgaae, risch kindisch boukonim. (Det Ord Kindisch bliver her ordsprogsviis brugt og betyder efter Silvestre de Sacys Forklaring egentlig den Handling, at lee. Dette Ord tiener ellers paa faldende til at erindre omden store Liighed, som finder Sted imellem det Tydske og Persiske Sprog, som saamange Lærd have bemærket.