Den Vest-Sjællandske Avis, 1818-07-18
(Fortsat) Naar en Mahrattisk Armee skal begive sig paa Marsch, saa bestemmer den Høistcommanderende der Sted, hvor den skal blive næste Dag; denne Beslutning bliver af Generalqvarteermesterens Folk bekiendtgjort paa Bazaren. Jnfanteriet, som altid udgiør Avantgarden, bryder og før Solens Opgang. Cavalleriet er sielden marschfærdig førend Kl. 9 om Morgenen, fordi det først tager sin Frokost, eller sit hele Maaltid til sig. Artilleriet sætter sig sidst i Bevægelse, marscherer ganske allene, og er ofte langt borte fra Armeen, en Mahrattisk Armee marscherer i Almindelighed 12 Engelske Mile om Dagen. Den øverste Chef viser sig paa Marschen omgivet af megen Pomp. Hans Parade Elephanter, eller de som bære hans Faner og hans Haandhester, gaae foran; selv følger han bag efter, ledsaget af et udsøgt Corps Ryttere. Paa Marschen inddrager han igien betydelige Summer; thi ethvert Sted som ligger i Synskredsen af hans Armee, det maa ligge i hans eget eller i fremmede Lande, maa sende ham Presenter. Derfore holder Artillerie parken sig saa langt bag efter Armeen; thi den fordrer efter gammel Skik, af hver Landsbye en Qvantitet Smør for hver Kanon, et Faar og en Rupie, og er endda sielden fornøiet med denne Tribut; desuden maae Landsbyerne levere Folk til at transportere Bagagen, levere Vogne og Fragtorer, om de endog ikke behøves, saa dog for at udpresse Penge af Jndvaanerne., disse Leverancer og Udsuelser, sætter siden Skatteindkræveren i Landsbyen paa vedkommende Regents Regning, og trække dem af fra de offentlige Afgifter til Beboernes Erstatning. – Naar en Mahrattisk Fyrste saaledes er paa Marschen med sin Armee, saa hvile Statssagerne derfore ikke, saavel paa Marscherne som paa Rastdagene, forsamler han hver Aften sine Ministre, og alle Forretninger blive ligesaa ordentlig besørgede som paa Marschen. Enhver, selv den allerringeste, kan faae Audience Naar man læser disse Efterretninger om dette mærkværdige, og i den nyeste Historie saa tit omtalte Folks Krigsvæsen, saa føler man hvor langt en ucultiveret eller en halv cultiveret Nation staaer tilbage for en cultiveret, hvilken Ufuldkommenhed der hviiler over alle deres Jndretninger, og man kommer til den Jndsigt, at Menneskeslægten nu er fremrykket i enkelte af sine Afdeelinger til et saadant Punkt af Cultur, at de Nationer, som ganske eller for en Deel forblive i Barbarie, maae ogsaa staa tilbage for dem i Magt. Legemstyrke og krigesk Aand formaaer ikke nu længere noget mod Krigskonsten, og denne er bragt til den Høide, og udspringer saaledes af den heele Aandscultur, hvortil Menneskeforstanden har hævet sig, at de Nationer som ikke lægge Vind paa at opnaae almindelig Cu tur, forgiæves søge ved blot at efterligne de cultiverede Nationers Krigsvæsen, at kunne maale sig med dem herri, hvilket man seer af Tyrkernes, Persernes, Barbareskernes og alle saadanne halvcultiverede Nationers Exempel, denne Betragtning indeholder den største Lovtale over Culturen, og er et afgjørende Beviis paa Menneskeslægtens aandelige Udvikling og væsentlige Fremskridt i Dannelse. Naar man tager Hensyn paa denne Betragtning, saa vil man finde det begribeligt, at Mahratterne uagtet al deres naturlige Tapperhed, deres Had mod Englændere, og deres Bestræbelse for at efterligne Europæernes Krigskonst, dog maae ligge under for hiines Magt, og at Britternes Herredømme over Ostindien vil udbrede sig saalænge, uagtet al Modstand af denne eneste Nation paa den Jndiske Halvøe, som endnu er frie og selvstændig, naar allene de langt svagere og tillige længere bortfjernede Seiksundtages, indtil den eengang styrter sammen af indvortes Aarsager og ved sin egen Storhed. Det er mærkeligt at see af de ældre engelske Skrifter om Mahratterne, at alle de Forfattere, som have kiendt dette Folk nøie, og havt Leilighed til at betragte Tingenes Stilling i Jndien, have forudsagt Mahratternes Betvingelse, og hvad vore Dages Begivenheder nu vise os, dog til skrive de ogsaa deres Betvingelse meget den Mangel paa Eenighed, som hersker iblandt deres Fyrster. Den omtalte General de Bogne, som kiendte dem saa nøie, sagde: at Mahrattestaterne udgjøre en Forening, som er besielet af Misundelse og Had, at den aldeles ikke er grundet paa giensidig Tillid, at den ikke kiender noget til de store og vise Planer, som have det almindelige Bedste til Formaal, enhver har blot sine private Hensigter for Øie, og det heele Forbund fattes Almeenaand og Patriotismus. Dog have disse Mahratte fyrster hidindtil altid været frygtelige Fiender for Englænderne; da de ere i den Nødvendighed at de maae giøre fælleds Sag med hinanden mod hiines tilvoxende Magt i Ostindien; hvilken Nødvendighed udspringer ikke allene deraf, at denne Magt er frygtelig for dem alle, men tillige af den besynderlige Jndretning af deres Stater, at deres Besiddelser ligge imellem hinanden, saa at ingen af dem kan angribes, uden at de andre ogsaa derved udsættes for Tab; man har troet, at denne Beskaffenhed af deres Stater var en Følge af en anlagt politisk Plan; men det er rimeligt at det er en Følge af tilfældige Omstændigheder, især da man forefinder samme Forfatning paa andre Steder i Jndien; saaledes seer man paa Malabarkysten, at Rajahen af Travanceres Besiddelser ligge hist og her inde i Rajahen af Cochins det samme sees, og især er seet tilforn, overalt i Tydskland. (Slutningen følger)