Aarhuus Stifts-Tidende, 1840-10-23
Den jydske Stænderforsamling blev, som meldt, aabnet af den kongl. Commissarius med en Tale, som i det Væsentlige var saalydende: Hæderværdige Medborgere, Kongens og Fædrelandets troe Mænd, De træde nu sidste Gang sammen, de Jyllands gjæve Mænd, som den almindelige Tillid udvalgte til den herlige, af alle Rigets Sønner velsignede Jnstitutions Tjeneste, hvorved Vor forevigede Konge vilde bringe Folket og Tronen hinanden nærmere. De have allerede gjennem tvende forudgaaede Forsamlinger saaledes retfærdiggjort hiin Tillid, at Jngen kan tvivle paa, at De jo hæderligen ville fuldende, hvad De saa hæderlig have begyndt og fortsat. Men Stændernes nye Sammenkaldelse fører dog nye Opgaver med sig; i den Tid, som ligger imellem dette og det forrige Møde, ere nye Forhold opstaaede, som have deres eiendommelige Vanskeligheder. Medens derfor Tilbageblikket paa, hvorledes Jyllands Provindsialstænder i sine to foregaaende Forsamlinger have røgtet deres Kald, maa styrke Deres Mød, maa opfylde Kongen og Folket med Tillid, saa vil dog Enhver erkjende, at det ikke er et ringe eller ubetydeligt Arbeide, der staaer tilbage inden De med en tilfredsstillet Bevidsthed kunne forlade det Hæderskald, der har været nedlagt i Deres Hænder, at der endnu kræves, Anstrængelse af alle Sjælens Evner, en stedse vedligeholdt Opmærksomhed for Pligtens hellige Opfordringer, en uafbrudt Aarvaagenhed imod Alt hvad der, under en eller anden smuk Skikkelse, kunde indsnige sig for at forvirre det ægte Pligtbegreb. J den glade Tillid blande sig saaledes høist alvorlige Betragtninger, der vel i enkelte Øieblikke endog kunde gaae over til Raadvildhed og Ængstelse, men som i det Hele alene kunne tjene til at styrke og lede de rene Følelser og Forsætter, som i dette Øieblik gjennemstrømme enhver Sjæl, og saaledes derved saa meget destommere sikkre Dem selv, Kongen og Deres Medborgere en lykkelig og hæderlig Fuldbyrdelse af det Ærinde, hvori De her ere tilstede. Ligesom alle de Forestillinger, der nu bevæge sig i ethvert Bryst, uagtet alle de forskjellige Retninger og Skikkelser, hvori de brydesig, have et fælles Udgangspunct og føre hen til et fælles Maal, saaledes er der og een Erindring, som gaaer igjennem dem alle, Erindringen om den for Fædrenelandet betydningsfulde Begivenhed, der er traadt imellem det Øieblik, da vi sidst skiltes af i denne Sal, og det hvori vi atter ere komne sammen. Frederik den Sjettes Minde lever i ethvert dansk Hjerte. Men hvor kunde dette Minde træde frem med større Liv eller Kraft end i denne Forsamling, der nu første Gang efter hans Bortgang mødes for at gjøre den uskatteerlige Gave, som han i sit Livs Aften skjænkede sit Folk, frugtbar til Bedste for dette hans elskede og trofaste Folk Og kan man mindes denne Velgierning uden tillige at tilbagekalde i taknemmelig Erindring alt det meget Herlige, som han iøvrigt har udrettet i den lange Tid, hvori han har levet, virket og lidt med Folket, hvori han har styret det med fast og sikker Haand, med en stedse sig selv liig Ret færdighed og Mildhed, Og kan man mindes Alt, hvad han har gjort for Folket, uden tillige at bevæges ved Tanken om det reene, ædle Sind, der speilede sig i hans hele Færd, baade som Regent og som Menneske, Kunne vi glemme den dybe Opfatning af hans ophøiede Stilling som et guddommeligt Kald til at arbeide for det Folks Hæder og Held, til hvis Fader han af Forsynet var sat, den inderlige, levende Deeltagelse saavel i hele Folkets som i den Enkeltes Vee og Vel, hvorom hver Dag i hans lange daadfulde, skjæbnesvangre Liv gav Vidnesbyrd, og hvorved han ikke mindre end ved sine Fortjenester af Land og Folk drog alle Hjerter til sig? Men ved Siden af det elskelige Billede af den bortgangne Landsfader, der medens det vækker Veemod i Sjælen, og saa styrker og vederqvæger den, staaer som en ikke mindre herlig Skikkelse, den Konge, som Gud satte paa Frederik den Sjettes Stoel. Han har nylig viist sig for denne Provindses brave og trofaste Jndvaanere, og det har derved yderligere bekræftet sig for Mange, hvad alt forud var vitterligt, at Christian den Ottende har samme Faderhjerte, samme Faderøie for sit Folk, som den Konge, hvis Plads han har indtaget. Det kan ikke feile, at han her har efterladt sig mangfoldige Vidnesbyrd om hans lyse, høitdannede Aand, om hans hurtige, levende, skarpeOpfatningsevne, om hans ufortrødne Opmærksomhed baade for det Almindelige og for det Enkelte, for det, hvis Vigtighed træder kjendelig frem, og tillige for det, som synes mindre vigtigt, men som dog ikke sieldent kan give Stof til frugtbare Iagttagelser, om hans grundige Kundskab til de borgerlige Forhold, hans frie, omfattende Overblik, hans dybe Agtelse for Enhvers Ret, hans varme Omsorg for Folkets Udvikling i alle Retninger. Held os, at vi have en Konge, til hvem vi kunne slutte os med Tillid og Kjærlighed; vi have saaledes en fast Grund at staae paa, naar vi med Redelighed og Sindighed ville virke for Fædrenelandets Vel. (fortsættes.)