Aalborg Stiftstidende, 1831-11-12
England. Bristol, den største Handelstad næst London og Liverpool, har været Skuepladsen for frygtelige Begivenheder, til hvilke den nærmeste Anledning var Antireformeren Wetherills Ankomst til Staden. Han indtraf sammesteds uden at blive kjendt og vilde derpaa som Øvrighedsperson aabne Acciseretten i egen Person, skiønt Mayoren, der kjendte Folkets Stemning, raadte ham derfra. Han blev imidlertid ved sin Beslutning og kjørte op til Retten, hvilket ogsaa lykkedes ham, trods de sammenstimlede Folkehobe, ligesom ogsaa at vende tilbage til Raadhuset, men nu begyndte Tummelen. Det var Aften; Raadhuset blev angreben og Vinduerne ituslagne. Wetherill undkom forklædt igjennem en Bagdør og slap ved en Gjæstgivers Hielp lykkelig ud af Byen. Jmidlertid vedvarede Angrebet paa Raadhuset; just lavede Pøbelen sig til at stikke det i Brand, da det 14de Dragonregiment indtraf og en Tidlang trængte den tilbage. Om Aftenen lykkedes det vel dette nogenledes at rense Gaderne, men om Natten strømmede en heel Mængde fra Landet ind i Byen, og den følgende Dag (den 30te October) blev Regimentet, som vedvarende angrebes med Stene, nødt til at trække sig ud af Byen. Nu antog Oprøret en frygtelig Caracteer. J Raadhuset bleve alle Meubler ødelagte og Bygningen selv stukken i Brand. Pøbelen trængte ned i Kielderen og drak al Vinen, saa at Skarer af Berusede ravede igjennem Gaderne. Samme Skjebne havde siden Tugthuset, hvor Forbryderne bleve løsladte, de andre Stadsfængsler, Toldboderne og det biskoppelige Pallads. Ogsaa Mayorens Huus blev stukken i Brand, og Jlden angreb ved denne Leilighed ikke alene en stor Deel Huse i Qucens Square, hvor hiin Bygning laae, men ogsaa i de tilgrændsende Gader, Kings=Street og Princes-Street, da det rasende og tildeels vel ogsaa fulde Folk ikke engang vilde taale, at man brugte Sprøiterne, men slog disse istykker og mishandlede Sprøitefolkene. Foruden en heel Deel Vagabonder, der vare strømmede ind fra Landet, var det deels - som man kan vente - de løsladte Forbrydere, deels Matroserne, der spillede Hovedrollen ved disse skrækkelige Excesser. Disse sidste havde paa Collegiepladsen dannet et Slags Batterie af Skibskanoner, og truede med, hvis man angreb dem, at skyde hele Byen i Brand. Som et Beviis paa Pøbelens Rasenhed anføres det ogsaa, at mange omkom i Luerne, idet de plyndrede og tumlede i Husenes øverste Etager, medens det allerede brændte i de nederste. Hvorledes egentlig Tilstanden var i Bristol siden disse Rædselsdage, vidste man endnu ikke med Vished i London, men uvirksom har Regjeringen ikke været. Alle de Tropper, der stode i 60 engelske Miles Afstand fra Bristol, have faaet Ordre at begive sig derhen; en stærk Afdeling ridende Artillerie er afgaaet dertil fra Voolvich, og et Regiment, der just ankom til Portsmouth fra Nordamerika, fik igjennem Telegraphen befaling til strax at lade sig transportere til Bristol paa Dampskibe. At disse Scener ikke har bidraget til for Øieblikket at formindske Spændingen imellem de 2 store politiske Partier, kan man begribe. Ligesom Toryerne ville finde Grunden dertil i Vhigernes Grundsætninger, saaledes finde disse den i hines Haardnakkenhed. Maaskee kan det dog siden bidrage til en Nærmelse imellem dem, da de Fornuftigere og Bedre paa begge Sider. dog maa indsee, at dette er for galt. Englands betænkelige Tilstand forøges ikke lidet derved, at Hoffets Tanker og Reformen i den senere Tid skal have forandret sig. Siden Reformbillens Forkastelse, skrives der fra London, har ingen af Ministrene, undtagen Grev Grey, været i Vindsor og selv denne var der kun eengang. Kongen har endnu ikke besøgt nogen af Vhig Ministrene, medens derimod Hertugen af Vellington og Marquis af Londonderry beæres med hans Besøg. Hertugen og Hertuginden af Cumberland spise bestandig hos Kongen, der tilligemed Dronningen jevnlig besøger dem, medens derimod Hertugen af Susser, en erklæret Reformer, sjelden nyder den første Ære og aldrig den sidste. Af alt dette vil man nu slutte, at Kongens Mening i denne vigtige Sag noget har forandret sig, men det sikkreste Beviis herpaa vilde dog være, hvis det forholdt sig, som der skrives, at han nemlig vægrer sig ved at udnævne nye Pairs. Paa den anden Side er det heller ikke uden Fare for Regjeringen, ganske at opgive Sagen, da den Paastand vist ikke er ugrundet, at det er almindeligt i England at betragte Overhusets arvelige lovgivende Myndighed, som en Levning fra Næverettens og Lehnsvæsenets Tider.