Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-09-23
En af vore Søefolk, der havde været i Salee i Slaverie og endnu havde sin derværende Skjebne i frisk Minde, rendte fuld af Fortvivlelse løs paa Kaptainen og havde stødt ham Dolken i Hjertet, var ikke jeg og de øvrige Passagerer sprungen imellem. En Anden endnu mere rasende, greb en antendt Brand og maatte med Magt holdes fra Krudtkammeret. Nogle vilde tage Livet af sig selv ombord, Andre styrte sig i Havet og saaledes undgaae deres Skjebne. Paa denne fortvivlelsesfulde Tilstand fulgte snart en dyb Taushed, og strax derpaa saae man den ene efter den anden stige ned i Rummet for at oppebie Udfaldet paa alt dette. Vi Passagerer bleve paa Dækket, hensunkne i en dyb Eftertanke over den sig os nærmende Fordærvelse. Kaptainen, som aldrig før havde staaet til Roers, tog nu Commanden af samme og benyttende en svag Vind vendte han Fordelen af Skibet mod Søeksverne, saa at vi styrede dem imøde istedenfor at oppebie deres Ankomst. Flere Timer henløbe i denne piinlige Tilstand. Da Korsarerne kom nærmere fornam vi tydelig deres skrækkelige Frydeskrig, og snart opfyldte talrige Turbaner Dækker paa deres Skib. Nu tabte selv den meest Uforskrækkede blandt os, den sidste Straale af Haab, og som electriseret af en Lynstraale, skjulte enhver sig saa godt som han kunde, for at oppedie den os truende Katastrophe. Altid nærmede Barbarernes skrækkelige Frydeskrig sig mere og mere; med vilde Blikke og blottede Sabler viste de sig i store Hobe paa Dækket, færdige til at entre. Et Kanonskud var Losenet til Overgivelse; derpaa fulgte et Andet og strax derpaa sprang Røverne i stort Antal ombord. Deres første Bevægelser indskrænkede sig til en og truende Svingen men deres blinkende Sadler, som var ledsaget med den befaling ikke at gjøre nogen Modstand, hvilket de ikke behøvede at gjentage, da vi kun vare i Stand til at adlyde. Derpaa antog vore nye Gjester en mindre raae Tone og raabte i Frankersproget: Nopauro, Nopauto: (frygter Eder ikke), de fordrede derpaa Rum og Nøglerne til vore Kister, deelte os i to Dele og skikkede den Ene ombord paa Amiral=Fregatten, medens den Anden, bevogtet af Maurer, blev paa det tagne Skib. Jeg befandt mig blandt de Første. Neppe vare vi komne paa Dækket, da et almindeligt Seiersskrig af Barbarerne modtog os. Gjennem en Række af Tyrker og bevæbnede Matroser bleve vi førte frem for Storrais eller den Høistkommanderende paa den algierske Eskadre. Han sad imellem befalshaverne for de fem andre Fregatter, der havde forsamlet sig hos ham, for at beraad slaae om deres videre Operationer og over hvad Forholdsregler de skulde tage med os. Vi bleve derpaa i al Korthed og i en stolt Tone forhørte, dog blev Jngen grovt eller fornærmende behandlet. Storrais fordrede meget høslig vore Penge, Uhre. Ringe og andre Sager af Værdie, for, som han sagde, at sikkre dem mod det sorte Havs Beboeres Novbegjerlighed, hvoraf en stor Deel af Mandskabet bestod, og som samtlige vare Røvere. Han lagde Alt med den Forsikkring i en lille Kasse, at det skulle blive givet os tilbage, naar vi forlode Skibet, derpaa førte man os i Raisens ydre Ka bytte og lod os sidde ned paa en Matte. Aftensmaaltidet bestod i en fortagtig Deig, som blev frembaaren i en uhyre stor Pande paa Dækket. En Sværm hungrige Maurer og Negere faldt strax over den, og gjorde fælles Sag til at tømme Panden. Strax efter Solens Nedgang lod man os stige ned i Rummet, der lignede mere et Begravelsested, end et Opholdsted for levende Væsener. Her maatte vi udstrække vore trætte Lemmer over Blokke, Tougværk og Skibsredskaber, og paa dette tornede Leie tilbringe Natten. Neppe begyndte det at dages, førend vi frøst, de frem af vor Gravhule, vankede hist og heromkring paa Dækket og søgte at gjette vor Skjebne af Barbarernes Stemme og Miner; men vi kunde ikke opdage noget paa denne Maade og bleve derfor ved, at leve i den samme Tvivl og Uvished. Den anden Dag efter vores Fangenskab opstod om Middagen en Storm, ledsaget af et frygtelig vedholdende Tordenveir og af de sædvanlige Forbud til en Orkan, som til andre Tider ville have sat os i Skræk, men nu foraarsagede os en hemmelig Fornøielse, i det vi lagde Mærke til den lammende Virkning, Stormen, havde paa vore uvidende Herrer, som vare gandske dumme i Søevæsenet og i vild Uorden løb omkring paa Skibet og anraabte Alla om Redning, indtil de, da de ikke længere vare i Stand til at regjere Skibet, ikke allene spurgte vore Matroser til Raads, men sluttelig saagar gandske overlode Skibet til deres Ledelse. Pludselig bemægligede sig mig den Tanke, at det nu var muligt ved en vel beregnet og forenet Anstrængelse af vore Matroser og Passagerer, at bringe Skibet nær mod den sardiniske Kyst eller i Fald Stormen vedvarede at løbe lige ind i en Havn paa denne Øe, og paa denne Maade igjen erholde vor Frihed. Men forgjeves forsøgte jeg med min hele Veltalenhed at bevæge mine Ulykkeskammerater til at udføre denne Plan. Snart var det gunstige Øieblik forbi. Stormen lagde sig og Korsarerne istemmede nu deres gamle Vise, som ved Synet, af et fremmed Skib blev endnu meere forhøiet. Det var et lidet græsk Fartøi. Efter at sammes kjekke Mandskab med deres faa Kanoner havde gjort en tapper Modstand, men endelig blevet tvunget til at overgive sig, kastede de førend det strog, Seil, først den kostbareste Deel af deres Ladning overbord. Men denne Dristighed maatte de betale dyrt; thi neppe vare de komne ombord paa det : algierske Skib, førend de under de hæftigste Forhaanelser, bleve pryglede og mishandlede. Det næste Skib, som stødte paa os, var en tunesiske Corvette. Da en Krig mellem begge Røverstater, just blev ført med megen Forbittrelse, saa kom det strax til en haarnakket Fægtning, hvori Tuneserne endelig efter at have erholdt nogle glatte Lag, maatte overgive sig; det hele Mandskab blev lagt i Lænker, den tappre Kaptain halshugget, hans Hoved stukket paa en Landse, i Triumph baaren omkring paa Skibet, og derpaa paa et ophøiet Sted af samme stillet til Skue. Korsarernes vilde larmende Glæde var grændseløs. Rais troede at have gjort Underværker og modtog i stolt Tiltroe om hans Vigtighed, hans Officerers og Mand skabs Lykønskninger; ogsaa vi ansaae det forKlogskab, at følge deres Exempel, endskjøndt vi følte Medlidenhed med Tunesernes sørgelige Skjæbne. Nu stødte ogsaa Briggen med vort øvrige Ulykkeskammerater til os, som vi i fire Dage havde tabt af Sigte, og til vores gjensidige Glæde, bleve de nu forenede med os. Ogsaa vor forrige Kaptain, saamegen Grund han ogsaa havde givet os til at besvære os over ham, opvakte vor Medlidenhed og Alt var forglemt, vi ansaae ham ikke meere som Ophavsmand, men som Deeltager i vores Ulykke.