Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1846-08-29
Jndenlandske Efterretninger. Roeskilde Stænder. Det af Agent Bruun, fra Borgerrepræsentanterne i de fyenske Kjøbstæder indgivne Andragende angaaende Grundsætningerne for almindelig Værnepligt lyder saaledes: Til Jndførelse af almindelig Værnepligt fremkom i Aaret 1844 et Lovudkast fra Regjeringens Side, hvis Antagelse dog af alle vore Stænderforsamlinger blev fraraadet. Senere er denne Sag, og fra forskjellige Sider, atter bragt paa Bane, og navnlig har den holsteenske Bondestand, i en med talrige Underskrifter, forsynet Petition, paany lagt Regjeringen denne Sag paa Hjerte, medens Hans Majestæt Kongen har anerkjendt det Retfærdige i, at Værnepligten udstrækkes til alle Classer af Samfundet. Da det saaledes maa antages, at Regjeringen vil forelægge de nu sammentrædende Stænder et nyt Lovudkast om Værnepligten, saa tillade sig undertegnede Borger=Repræsentanter og flere Borgere, af Fyens Stifts Kjøbstæder i dette Anliggende at overgive nærværende Andragende til Østifternes høitærede Stænderforsamling. J en Sag, der vil berøve Kjøbstæderne een af disses vigtig ste Forrettigheder, den nemlig at være undtaget fra den almindelige Udskrivning til Hæren, vil det formeentlig være saavel Regjeringen som Stænderne af Vigtighed, at erfare Kjøbstædernes Mening; og idet vi saaledes overgive nærværende, i egen Overbeviisning begrundede, Anskuelse om Sagen, tør vi ikke betvivle, at den jo vil vinde den ærede Forsamlings Opmærksomhed. Naar Kjøbstadborgeren, paa en Tid, da Enhver søger at holde paa sine, enten ved Hævd eller paa anden Maade erhvervede, Rettigheder, eller dog kun renoncerer imod fuld Erstatning for deres Afløsning, selv kommer Regjeringen imøde ved at nedlægge denne, hans vigtigste, paa Fædrelandets Alter, da er dette ikke i nogen Erkjendelse af, at denne Rettighed er mindre retfærdig end de fleste øvrige Privilegier, f. Ex. Adelens, ei heller, at han skatter den ringere, eller desaarsag kunde ville offre den uden at erholde retfærdige Lempelser i andre, tildeels formedelst Værnepligten Kjøbstæderne paahvilende, Byrder, saasom i Jndqvarteringsvæsenet og de med Consumtionen forbundne overn, men det er, fordi Offeret fordres af Retfærdigheden, af det fra denne flydende Ligheds Princip, og af den Kjærlighed, man skylder Fædrelandet. Vi erkjende det saaledes billigt og retfærdigt, at denne Pligt ikke paabyrdes en enkelt Stand i Staten, men at Alle ligeligen tage Deel i Landets Forsvar. Vi ere overbeviste om, at Jndførelsen af almindelig Værnepligt væsentligt vil bidrage til, at Afsondringen mellem Statens Borgere og forskjellige Stænder meere og meere vil forsvinde, Uligheden jevnes, at derved Landets talrigste og særdeles vigtige Classe, Bondestanden, vil hæves til et høiere Culturtrin. Vi ansee det som en Vished, at almindelig Værnepligt vil styrke Armeens Esprit, idet den opnaaer en forøget og meere udbredt Jntelligents, og at Fædrelandet derved vinder en ikke ringe Forøgelse i de Garantier, det behøver til Værn imod fjendtligt Overfald. Men paa den anden Side maae vi derhos gjøre opmærksom paa, at Byrden vil blive langt sværere for Kjøbstadborgeren end for de andre Classer i Samfundet. Bonden er fra sin Barndom opfødt og lært i den Haandtering, hvormed han i Tiden skal skaffe sig Brødet; den fordrer ingen uafbrudt eller bestemt Lærretid; efter endt Garnisonstjeneste vender han tilbage og finder sig strax tilrette ved Plougen, ikke saaledes med Haandværksmanden, Fabricanten, den Handlende eller den Studerende. De fleste af disse træde over fra Skolen i dem hidindtil ubekjendte Stillinger, som fordre en længere og uafbrudt Læretid, medens deres, som oftest tarvelige, Kaar tvinge dem til snarest muligt at gjøre sig skikkede til Selverhverv. Hvis nu saadanne vordende Statsborgere ved Udskrivningen rives ud af deres endnu ikke fuldendte Forberedelses=Sphære, hvilke skadelige Følger vil dette da ikke medføre for deres Fremtid! Hvad Adelen og selv den meere bemidlede Landbostand angaaer, da kan deres Tid med Rette ansees for mindre kostbar, eftersom de ikke udelukkende behøve at anvende den for at skaffe sig Udkomme; desuden vil Adelen ved Officeerveien vistnok stræbe at lette sig Byrden. Naar vi derfor have taget dette saa vigtige Æmne under Forhandling, er det ikke for letsindigen at bortkaste en Rettighed, hvoraf Kjøbstadborgeren nu engang er i Besiddelse, men for, igjennem den høitærede Stænderforsamling, hos Regjeringen at vinde Anerkjendelse af de Grunde og Hensyn, der have bevæget os til frivilligen at byde dette Offer, og for at disse vore Bevæggrunde maatte, ved Forsamlingens Understøttelse, blive til en Virkelighed i den om almindelig Værnepligt forventende Lovgivning. Fædrelandets Tarv, Retfærdigheden og Liigheds=Principet kan i det foreliggende Tilfælde ikke anderledes fyldestgjøres, end derved, at Værnepligten ydes personlig af enhver dertil dygtig Borger, uden nogensomhelst Undtagelse for den enkelte Stand eller det enkelte Jndivid. Kan den bemidlede paa en eller anden Maade unddrage sig den personlige Værnepligt, da vil den hele Forandring komme til at bestaae deri, at Armeen, istedetfor nu at dannes af Bondestanden, vil miste de meere Velhavende af denne Stand, og i dets Sted oplage den fattigere Deel af Kjøbstad Befolkningen; men det er jo indlysende, at Armeen vil tabe istedetfor at vinde, og at Uligheden, langt fra at udjevnes, end skarpere vil træde frem, ikke at tale om det Ukloge i en saadan Armee Sammensætning. At Rets-Jdeen ogsaa fra andre Synspunkter vil finde sig brøstholden ved en saadan Organisation, er klart, saalænge man nemlig tænker sig hele Militairtjenesten bestaaende i den nuværende Fredstjeneste, synes det ikke saa urimeligt, om den meere Bemidlede afgjør saadanne Tjenester ved Penge, naar kun disse komme de Tienstydende tilgode; dette er hverken haardere eller uretfærdigere end saamange andre Forhold i Livet, hvor den Fattige maa arbeide for den Rige, men Soldaten har endnu en Forpligtelse, den vigtigne, og den, der bør adle Standen, den nemlig, at være beredt, naar det fordres, at offre Liv og Blod for Fædrelandet, og denne kan ikke afgjøres med Penge. Vel tør det ikke nægtes, at til Erkjendelsen af denne Forpligtelse har knyttet sig Ulyst og Vanskeligheder imod de Foranstaltninger, hvorved den skulde vinde Realitet, og at denne Uvillie for en Deel kan have sin Rod i den Behandling, Soldaten hidtil har været underkastet, og som igien har vakt Modbydelighed hos de meere dannede og befriede Classer at overtage sig og deele Værnepligten med sine Medborgere. Men denne Forestilling kan dog, efter vor Formening, ikkun tillægges en underordnet Betydning, idet en Værnepligt, der omfatter alle dannede og cultiverede Borgerclasser, uomgængeligt maatte medføre en dertil svarende Forandring i DisciplinairLovene, og hvorom ingen begrundet Tvivl maatte kunne versere hos de Classer i Samfundet, der skulle inddrages under det udvidede Værne-System. Den Bevidsthed derimod hos den meere kyndige og tænksomme Deel af Nationen, at vor Armee, efter at den i en lang Freds periode aarlig har kostet Staten flere Millioner og en væsentlig Deel af Landets bedste Arbeidskraft, desuagtet og efter Sagkyndiges Dom er utilstrækkelig til Landets Forsvar; – den Omstændighed, at Armeen nu er flere Tusinde Mand mindre end før, og at den antydede Forstærkning af finantsielle Hensyn ikke er gjennemført; – og, kort sagt, den af disse og flere Data og Erfaringer flydende Bevidsthed, at Armeen i Farens Stund ikke vil være tilstrækkelig til Landets Frelse eller til afgjørende Nytte, medens den derimod i Freden er en tærende Last og Byrde for Landet, det er i disse Momenter, Beggeistringen afkjøles og Villien til at bringe den gode Sag sine Offere slappes. Vare end ikke Forholdene saa betænkelige, saa kan dog det ikke nægtes, at denne Bevidsthed lever i Nationen, og vil meget forhøies, hvis Folket maatte troe, at Regjeringen i farlige Øieblikke skulde maatte tage ængstelige Hensyn til fremmede Magter, naar den nemlig med Grund maatte tvivle om sine Forsvars midlers Tilstrækkelighed til at hævde egen og Statens Selvstændighed. At Nationen, med en saadan Bevidsthed, søger at undgaae Forøgelsen i sine Offere, og at man hører Stemmer hæve sig for den Mening, at en Armeeopløsning var at foretrække, en staaende Hær, der ikke kan forsvare Landet, naar det gjælder, er ikke at undres over. Den Anskuelse, som en og anden Enthusiast søger at gjøre, gjældende, at det skal betragtes som en Ret og Ære, og ikke som en Byrde, at stille sig i Geled med Bonden, og som vi, under den af os antydede Værnepligt, gjerne ville tiltræde, vil under de stedfindende Forhold og under det hidtil fulgte Væbningsprincip aldrig finde Gjenklang hos Folket; thi den Ære, der væsentlig reducerer sig til at staae Skildvagt, gjøre daglig Freds-Tieneste og være Slavebevogter, er ikke misundelsesværdig.