Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1843-12-02
Jndenlandske Efterretninger. Efterat Prof. Schouw i Dansk Ugeskrift No 84 havde yttret sig meget bestemt mod den af det kongelige danske Cancellie især i den senere Tid udviste Fremfærd mod de ikke censurerede Blade, har den fra flere Artikler i den Berlingske Tidende bekjendte Forfatter, A., i et udførligt Jnserat i sidstnævnte Blad søgt at retfærdiggjøre Cancelliet og derved, som sædvanlig, fornemmelig rettet sit Angreb mod de efter hans Formening svageste Puncter hos Schouw, ligesom han ikke uden en vis Bitterhed har taget alvorlig fat paa Prof. Clausen, som havde ledsaget Schouws Artikel med nogle Tillægs-bemærkninger. – Denne hos Hr. A. fremherskende Bestræbelse for at slaae sine Modstandere, af Marken er bleven dadlet af Venner og Fjender, og det kan ikke nægtes, at den forringer Værdien af hans iøvrigt udmærket velskrevne og interessante Foredrag, som derved i alt Fald komme til at indeholde Meget, der uden Skade kunde være borte). Det bidrager dog intet Væsentligt til den omhandlede Sags Belysning og rigtige Bedømmelse hvad N. har indrømmet, eller N. undladt at modsige. Ja det synes endog, at den Fremgangsmaade, saaledes at vælge sig en Modstander og fornemmelig holde sig til hvad han har sagt, istedetfor til Sagen alene, er til positiv Skade for denne, idet den foranlediger Digressioner, som virke forstyrrende paa Argumentationen. Det forekommer os saaledes, at Hr. A., idet han formeget beskjæftiger sig med Professor Schouw, ikke har været heldig i at bevise, at Rescriptet af 11te April 1836 virkelig begrunder en Udvidelse af Placaten af 2den Octbr. 1810. Hvis vi ikke feile, har Schouw paa et andet Sted beviist, at Rescriptets Ord ikke indeholde nogen Udvidelse af bemeldte Placat. Men Hovedsagen bliver dog, om Rescriptet hjemler Cancelliet en saadan Myndighed som den, over hvis Anvendelse der føres Klage; og det forekommer os da, at Hr. A. har været endnu mindre heldig i at bevise dette, ja at Rescriptet – aldeles ikke lader sig forsvare under en saadan Fortolkning, fordi denne gaaer udenfor dets Hensigt, volder megen Skade og ingen Nytte. At Regjeringen paalægger Cancelliet at drage Omsorg for, at Yttringer, som ere fornærmelige for fremmede Magter, ikke udbre*) Ogsaa i andre Henseender er det at beklage, at Hr. A. synes at have nærmet sig denne Taktik, som han sandelig ikke behøver, og som, især hvor Talen er og saa vigtige Gjenstande som de senest af ham behandlede, neppe altid er ham aldeles værdig, den har nemlig foranlediget nogle af hans Modstandere til fra deres Side at føre et Sprog, som mildest talt gjør et høist ubehageligt Jndtryk paa dannede Læsere. des i Bladene, og altsaa bemyndiger Collegiet til at supprimere dem førend de udkomme, dette er en Foranstaltning, som, hvad der end iøvrigt kan siges imod samme, dog meget vel lader sig forsvare, kunat det da bliver Domstolenes Sag at afgjøre, om den supprimerede Yttning virkelig kan ansees fornærmelig eller ikke. Hermed er da ogsaa al ønskelig Sikkerhed opnaaet. Men at Collegiet skulde være bemyndiget til for det Første at afgjøre i ethvert enkelt Tilfælde og inden lukte Dørre, om en Artikel er af politisk Jndhold, og dernæst at lade den supprimere blot fordi den er af saadant Jndhold, medens man dog fornuftigviis hverken kan eller vil supprimere alle Artikler, som kunne siges at være af politisk Jndhold, maa dog vist medføre en Tilstand, hvorover Journalisterne og følgelig ogsaa deres hele Publicum med Føie besvære sig. - En anden Anke mod Cancelliet angaaende de formeentlig ikke altid vel motiverede Actioner er af ulige mindre Vigtighed end den første, men fortjener dog at omtales. Hr. A. bemærker ved Prof. Schouws Yttring om de flere passerede Frifindelsesdomme, at det undrer ham, at Schouw har villet bruge en saa intetsigende Grund. Den turde dog maaskee ikke være saa ganske intetsigende. Naar Spørgsmaalet holdes i sin Almindelighed, vil enhver Jurist, ligesom Schouw selv har gjort, give Hr. A. Ret i, at en Action ikke viser sig at have været ubeføiet, derved at den Tiltalte frifindes endog for Omkostningerne. Men tager man for sig de virkelige Sager, hvorom Talen er, da vil man finde, at de paatalte Artikler, yderst sielden indeholde nogen virkelig Tvetydighed, hvorimod Actionen oftest hidrører enten fra en Rigorisme, som ingen Sympathie finder i Folkets nuværende Begreber og Tilladeligt eller Utilladeligt, Sømmeligt eller Usømmeligt, hvilke Begreber om ikke alene, saa dog fornemmelig beroe paa Opinionen og forandres med Tiderne, - hvoraf det er forklarligt, at de yngre Domme heri afvige fra de ældre, – eller ogsaa derfra, at Cancelliet maa have taget en Yttring i en strafværdig Betydning, som vel ikke er aldeles urimelig, men som den Tiltalte dog fornuftigviis maa og vil desavouere. Men her kunde man da spørge: Hvi tænke J saa ondt i Eders Hjerter, Retfærdigheden taber dog vist Jntet ved at saadanne Yttringer blive upaa talte; men den taber Meget ved, at en Forfatter fortrædiges med en Action formedelst en Fortolkning af hans Ord, hvilken han maaskee slet ikke har tænkt som mulig. - Angaaende Hr. A. Alvorsord til Professor Clausen kunde være Meget at sige, og det turde vel være, at man kunde henvende nogle ligesaa alvorlige Contra-Qvæstioner til Hr. A.; men vi ønske ikke at komme ind paa Søe. no personalia, og desuden vil hiin vakkre Mand nok vide selv at svare for sig. (O. Th. Av.)