Den Vest-Sjællandske Avis, 1837-05-02
Udenlandske Efterretninger. Den engelske General-Gouverneur i Ostindien har erklæret Kongen i Onde, at naar han ikke ufortøvevilde forandre sit hidtilværende Regjeringssystem, saa vilde man see sig nødt til at overtage Bestyrelsen af hans Rige; thi Kongen regjerer der som en vanvittig Daare. Hans sidste Handling var, at han gjorde sin Barbeer til General-Lieutenant og gav ham otte Regimenter, med hvilke han skulde beleire Kongens Moder, der havde forskandset sig i en kongelig Park. Landets Tilstand er jammerlig. General-Toldforpagterne og Skatte-Jndkræverne holde Tropper med Artillerie, for deels at forsvare sig imod Kongens Tropper, naar disse ville deele det røvede Bytte med dem, og deels at bestorme de store Godseieres befæstede Boligger, naar disse ville sætte sig imod deres Udplyndringer. Kongen kom i 1827 paa Thronen men havde allerede i 1832 forødt sin Faders betydelige Skat paa Yndlinger og unyttige Ting. Han har vel før lovet Bedring, men ikke holdt sit Løfte, og den engelske Regjering, som længe har baaret over med ham, fordi hans Bedstefader og Fader stedse have været Engellændernes troeste Allierede, og især i Krigen imod Maratterne i 1816 beviste dem store Tjenester, seer sig dog nødt til at skille ham ved Thronen; og da han selv ingen Søn har, og den den nærmeste Arving er et aldeles udueligt Menneske, vil Riget rimeligviis komme ind under Gouvernementet. Onde er meget frugtbart, har fire Millioner Mennesker, og kan yde betydeligt under en klog Bestyrelse. – Jmidlertid grunde de politiske Besværligheder ved den indiske Administration sig dog ikke paa Tilstanden i det egentlige Ostindien, men paa den, der hersker i Staterne ved Jndus. J Afhanstan er Forvirringen saaledes større end nogensinde før. Alle Partier staae under Vaaben imod hinanden. Prætendenten til Thronen i Kabul, som har Herat i Besiddelse, var neppe befriet for Frygten for en persisk Jnvasion, før han sendte Tropper imod Kandahar; og fra den anden Side trænger Kurrem Singh, en Søn af Rundschit Singh, som commanderer i Pischauer, i sin Fader, for at faae Lov til at erobre Kabul. Men Faderen har stedse erklæret, at han ikke ønskede Besiddelsen af Kabul, men hans Ærgjærrighed er alene rettet imod Jndusdalen. Han truede ifølge de sidste Efterretninger derfra, at vilde sende en Armee ned af Jndus, og at besætte Schikarpur, der hører til Sind, og en den første Handelstad ved Jndus. Emiren i Sinder aldeles ikke istand til at forsvare sig, da hans Hof og Land er ganske adsplittet ved Factioner af enhver Art og ved Sammensværgelser i hans egen Familie. Derimod er den hele engelske Diplomatiei Bevægelse for at forsvare ham. Oberst Pottinger er afsendt til Heiderabad, Hovedstaden i Sind, Capitain Burner er i Schikarpur, og Residenten i Lu diana har faaet Befaling til at begive sig til Lahorthi hvorledes det end gaaer, saa har den indiske Regjering besluttet, ikke at lade Jndusdalen falde i Hænderne paa Rundschit Singh. Compagniet har indtaget den store Moguls Sted, og det maa derfor have den samme Garantie for dets Grændser, som Keiserne i Delhi i sin Tid havde, og Lahor, Multan, Schikarpur og Tatta danne et Bolværk for Jndien paa Vestsiden, som Enhver, der er Herre over Jndien, ikke kan undvære. Men Rundschit SinghsDød vil afgjøre alle Spørgsmaal, og det er Compagniets Jnteresse, om muligt at oppebie denne. Derfor bestræber man sig fra Calcutta for, i nærværende Tid at forhindre en Krig imellem ham og Emiren af Sind.