Berlingske Tidende, 1836-03-09
At det ogsaa, en ganske kort Tid for Forordningen af 12te Februar 1834 udkom, er blevet antaget, at det vilde være et Jndgreb i Eiendomsretten, at indskrænke de vedkommende Bolværkseiere i deres Ret til at tage saadan Betaling for deres Bolværkers Afbenyttelse, som de med vedkommende Skippere kunde forenes om, derom indeholder det stærkeste Beviis i en Skrivelse fra den kongelige Administration for Havne væsenet i Kjøbenhavn, altsaa netop fra den Autoritet, der er nøiest indviet i denne Sag. Der var nemlig i Aaret 1823 af endeel Mæglere andraget paa, at der maatte gives en Bestemmelse for, hvormeget private Bolværkseiere, maatte tage i Betaling for deres Bolværkers Afbenyttelse, men Administrationen svarede i den Anledning de Vedkommende i en Skrivelse af 12te Marts f. A., at § 141 Fdn. af 10de April 1744 hjemler Eierne af disse Bolværker, Ret til at tage en saadan Betaling, som de med Vedkommende, hvis Skibe anlægge deres Bolværker, bedst kan forenes om, hvorfor Administrationen ikke dristede sig til at gjøre noget Forslag til en Taxt for private Bolværker, da saadant vilde være et Jndgreb i Eiendomsretten." Stærkere enddet her er skeet, kan Man ikke let udtale sig imod en Bestemmelse, som den nu givne og denne Erklæring er, som bemærket, afgivet afden i denne Sag competenteste Autoritet, og det ikke meere end 10 Aar, for et saadant Jndgreb i Eiendomsretten igjennem det kongelige Generaltoldkammer bliver foranstaltet. Hvis det endelig, imod de anførte Grunde, skulde have været aldeles nødvendigt, for det Heles Vel, at give en fast Bestemmelse for Bolværkspengene ogsaa af de private Bolværker, saa synes Man dog i ethvert Fald med Føie at kunne fordre, at denne Fastsættelse skeete paa en saadan Maade, at de vedkommende Eiere derved kunde ansees tilstrækkeligt skadesløsholdte; men dette er in casu formeentlig ikke skeet. Den i Anordningen fastsatte Betaling af 16 s. per Læst, kan neppe ansees at være tilstrækkelig Betaling for alle Bolværkseiere, skjøndt den vel formange af dem ikke er lavere, end hvad de forhen have taget i Betaling, ja det lod sig vel endog tænke, at enkelte Eiere, efter deres Bol værkers Beskaffenhed og Beliggenhed, hidtil ikke engang have kunne naae denne Betaling, som de derimod nu ere berettigede til i ethvert Tilfælde at fordre. Det er i denne Henseende i høieste Grad mærkeligt, at Hovedstadens Repræsentanter, der i en Sag af denne Beskaffenhed vistnok bør have den første og vægtigste Stemme, have for det Tilfælde, at det skulde findes aldeles nødvendigt at indgribe i disse private Eiendomsforhold, hvilket dog blev fleerstemmigt, fraraadet, som et Jndgreb i Eiendomsretten foreslaaet, efter hvad der fra paalidelige Sider er yttret, at Betalingen burde være 24 s. per Læst, hvorimod Toldkammeret nedsatte denne Betaling til 16 s. per Læst, altsaa 1/2 Deel under det, som Borgerrepræsentanterne, der dog synes at maatte kjende denne Sag langt nøiere end hiint Collegium, havde bragt i Forslag. Dersom Betalingen var blevet ansat til, hvad der af Byens deputerede Borgere var foreslaaet, er det antageligt, at der ikke vilde være opstaaet de mange Klager og Besværinger over den skeete Forurettelse, som nu have fundet Sted. Men om ogsaa Betalingen for de private Bolværkers Afbenyttelse var bleven ansat høiere, end skeet er, vilde de enkelte Huus- og Gaard-Eiere, der ere i Besiddelse af sær fordeelagtige Bolværker, neppe derved være blevne holdte skadesløse for det Tab, de ved en saadan Bestemmelse lide i deres Eiendomsret, og de synes derfor at have Ret til at fordre, at Staten, naar den for det Heles Vel vil regulere Betalingen i et Tilfælde som det heromhandlede til noget Vist, holder den skadesløse for det Tab, som der paalægges dem til Bedste for det Offentlige. Man bør vistnok ikke holde saa stærkt fast paa Eiendomsbegrebet, at det paa Grund deraf skulde formenes Staten at gjøre de nærmere Bestemmelser i Lovgivningen, som med Hensyn til det Heles Vel maae ansees aldeles nødvendige. Men naar saadanne Bestemmelser saa væsentligt indgribe i private Eiendomsforhold, som her er Tilfældet, saa bør Staten vistnok give den vedkommende Eier fuld Erstatning for det Tab, han derved maatte lide. Baade Sagens Natur og Lovgivningen tilsiger dette, og Placaten og Grundes Afstaaelse til offentlig Brug af 31te Juli 1801, og Placaten om Kanalanlæg af 20de December 1809 indeholde derfor tilstrækkelig Hjemmel. Endeligen synes der at have været al Grund til at forelægge en Anordning af Jndhold som den nærværende for Stændernes Forsamling, førend den blev udgivet. Som bekjendt er det ved Fdn. af 28de Mai 1831 – 4 fastsat, at ingen Lov, der gjør Forandring i Undersaatternes Eiendomsrettighed, skal blive udgivet, førend Udkastet er blevet forelagt Stændernes Forsamling til Overveielse og Betænkning. At Fdn. af 12te Februar 1834 gjør en Forandring i Eiendomsretten, derom kan vel ikke være nogen Tvivl. Denne Anordning er vistnok udgiven førend Forordningen om Provindsialstændernes Jndretning. af 15de Mai 1834, men den er udgiven lang Tid efter, at Hans Majestæt i Fdn. af 28de Mai 1831 har tilkjendegivet, at der ingen Anordning skulde udkomme, som gjorde Forandring i Undersaatternes Eiendomsrettigheder, for den var bleven Stændernes Forsamling forelagt til Betænkning. Undersaatterne have havt al Grund til at antage, at der, efter Emanationen af den sidstnævnte Anordning, ikke vilde blive udgivet nogen saadan Lov, inden den var Stænderne forelagt. Skulde en paatrængende Nødvendighed kræve en Bestemmelse, som gjorde et Jndgreb i Eiendomsretten, da maatte en saadan Bestemmelse vistnok kunne udkomme, førend Stænderne bleve sammenkaldte, men den burde da formeentlig ogsaa kun udkomme som interimistisk gjældende, og den burde da senere forelægges Stænderne til Overveielse, og hvor ingen saadan paatrængende Nødvendighed existerer, hvilket in casu synes klart, burde vedkommende Collegium vist ikke indstille et saadant Lovbud til allerhøieste Antagelse, forinden det var blevet Stænderne forelagt. Ogsaa paa Grund heraf synes der at være tilstrækkelig Føie til at anke over den omhandlede Lov. Det synes ogsaa, at Forordningen paa en Maade selv tilkjendegiver sig som en blot interimistisk Lov, idet det hedder i den, at de i samme fastsatte Regler kun skulle være gjældende indtil Videre. De vedkommende Forurettede synes altsaa i selve Anordningen at have tilstrækkelig Føie til at vente, at hiin Anordning, paa Stændernes Andragende, vil blive suspenderet. Taleren kunde derfor, for sit Vedkommende, ikke andet end understytte det indkomne Andragende som han paa det Bedste anbefalede til Forsamlingens Understyttelse.