Jyllandsposten, 1838-10-15
Nyheds Post. Den roeskildske Adressediscussion - siger Khvnsposten Nr. 272273 blandt Andet - foreligger da nu fuldstændig den offentlige Bedømmelse. Der ere tvende Ting, om hvilke den almindelige Mening forlængst synes at være bleven enig, nemlig at den første roeskildske Adresse var et overmaade slet Arbeide, og at den Forsamling, der havde vedtaget samme, desuagtet paa en hæderlig Maade opfyldte de Forventninger, som man efter Omstændighederne var berettiget til at gjøre til samme. Vi ville derfor haabe, at det denne Gang vil gaae paa samme Maade, som sidst, vi ville haabe, at det er et godt Varsel for Forsamlingens paafølgende Virksomhed, at dens Adressediscussion uden Tvivl er det Beklageligste – for ikke at bruge noget endnu beklageligere Udtryk, – der er hørt og med Guds Hielp nogensinde vil blive hørt i en Forsamling af fribaarne danske Mænd. - Om der skulde indgives en Adresse eller ikke, det er her det mindre Væsentlige, thi skjøndt vi holde os overbeviiste om, at det vilde have været rigtigt og gavnligt at gjøre dette, saa er dog dette en omdisputerlig Ting, og Enhver maa i saa Henseende respectere ogsaa den Mening, han ikke kan billige. Hvor meget vi derfor end havde ønsket, at Stænderne havde vedtaget en Adresse, forudsat at denne ikke var bleven et Barn af den Aand, der gaaer igjennem denne første Discussion, eller en Søster til den Adresse, der første Gang udgik fra Roeskilde, men derimod en mandig, frimodig og hjertelig Tiltale fra et oplyst og frihedselskende Folks værdige Talsmænd til deres nedarvede Fyrste, - hvorvel vi altsaa heller ikke kunne være enige i Sagens Udfald, saa vilde en saadan Meningsforskjellighed dog ikke kunne berettige Nogen til en saa haard Dom, som den der uden Tviv, vil udgaae over dette Forsamlingens Abort. Derimod ere vi overbeviste om, at det med Rette vil være hjemfaldet til den almindelige Misbilligelse og Uvillie, naar man seer hen til de Præmisser, hvorpaa dette Resultat væsentligen synes at være bygget. Paa faa Undtagelser nær dreier Discussionen sig næsten udelukkende om - ikke hvad der bedst stemmer overeens med Jnstitutionens Aand og Forhold til Folket og til Regjeringen, ikke hvad der efter alle de Omstændigheder, som derved bør komme i Betragtning, maatte ansees for at være gavnligst for Danmark, – nei, kun derom, hvad der vil være Kongen personligen det behageligste. Den Ene finder, at naar Forsamlingen veed, hvorledes Kongen tænker om en Sag, som den her omhandlede, saa har den deren Rettesnor for sin Beslutning, som den ikke bor eller kan fravige; – en Anden er af den Formening, at det fornemlig kommer an paa hvorvidt en saadan Adresse af Kongen ventes og ønskes, hvorpaa han stemmer imod den, fordi det ikke vel kunde undgaaes at indblande nogen Kritik, saa kunde Adressen ikke være Kongen behagelig, den kunde ikke gjøre hans Hjerte godt, men kunde snarere vække ubehagelige end behagelige og tilfredse Følelser; – en Tredie stemmer imod en Adresse, fordi en saadan synes ikke at ville være Hs. Majestæt behagelig, og let kunde komme til at indeholde Et og Andet, som kunde være ham ukjært, og han vilde vist og tilgive, om ingen Adresse indkom osv. osv. Paa faa Undtagelser nær gaaer hele Discussionen, paa denne Melodi, og selv de, der tale for Adressen, have ladet sig drage ind paa det Spørgsmaal, hvoraf man synes at have villet gjøre Sagens Udfald afhængigt, nemlig om Kongen har været fornøiet eller ikke fornøiet med den jydske Adresse. Den Ene mener saaledes, at den kun var characteriseret som uventet, fordi den takkede for den kongelige Kundgjørelse, en Anden seer i dette uventet en fiin Skose til den slesvigske Forsamling, fordi den ingen Adresse havde indgivet osv. Saaledes er den Ene finere og subtilere og delicatere end den Anden, og det seer næsten ud, som om det var Arrangement ved en Hoffete, hvorom et Concilium af Kammerherrer og Ceremonimestere og Kjøkkenintendanter stak Hovederne sammen, men ikke som om det var et hæderligt Folks vigtigste Anliggender, hvorom dets ved frit Valg kaarede Talsmænd raadsloge. Næsten Hver havde den Formening om behageligt, eller ubehageligt, næsten Hver havde en Fortolkning om ventet eller uventet", men ikke Een havde et eneste Ord for, at alt dette var noget, som slet ikke kom Stænderne ved, at der var Folk nok, som gik og snakkede de Store efter Munden, Folk nok, hvis høieste Studium det var at passe paa, hvad der kunde være de Mægtige behageligt at høre, at gjætte, hvad der paa denne eller hiin Maade kunde gjøre dem godt, men at det ikke var dertil, at Stænderne vare valgte, ikke dertil, de vare sammenkaldede. Skulde det blive Normen for Stændernes Færd og Stændernes Ord, hvad Kongen ønsker at høre, da vilde Jnstitutionen ikke blot være den unyttigste men den skadeligste Jndretning af Verden; unyttig, fordi et Echo ikke kan frembringe noget Ord, der ikke alt i Forveien er til og er udtalt, skadeligt, fordi derved det Hensyn, som Regjeringen ellers nødvendigen vilde tage selv til en ikke udtalt, selv til en blot mulig Meningsforskjellighed mellem Kongen og Folket, vilde bortfalde. Derfor forekommer os en saadan hofagtig Ængstelighed ikke blot at være Stænderne uværdig, men endog i den Grad at have forgrebet sig paa hele Jnstitutionens Grundvæsen, at det er os aldeles ubegribeligt, at Forsamlingens hæderlige Præsident, – der saa ofte har viist, at han i Opfyldelsen, af sine Pligter hverken seer til Høire eller Venstre, viist, at han er utilgængelig for disse kræmmeragtige Beregninger og hvad denne vil sige og hiin vil tænke, – ikke paa Orden Enhver, tilladt sig at tage Kongens Navn forfængeligt, tilladt sig at misbruge den kongelige Autoritet, der bør være ophøiet over og derfor ligge udenfor enhver Debat, som et Argument. En af dem, der have talt imod Adressen, har urgeret paa, at det skulde være uparlamentarisk i en direct til Kongen stillet Adresse at kritisere hans Regjerings Færd; men hvor kan man da have overseet, at der ikke kan tænkes noget mere uparlamentarisk end at benytte sig af en Grund, der som et Medusahoved maa forstene enhver Modsigelse. Dette maa være i lige Grad fordærveligt for den kongelige Anseelse og for Discussionernes Frihed, og staaer det end ikke i noget Menneskes Magt at forhindre, at der jo kunde findes Folk, paa hvis Botum slige Hensyn kunde indvirke som Bevæggrund, saa kan man derimod dog forebygge, at det ikke bliver paaberaabt som Argument. Vi ville derfor haabe, at saafremt Respect for Kongen og Agtelse for Stændernes Uafhængighed ikke skulde være i Stand, til at forhindre Gjentagelsen af saadan Forargelse, Præstdenten da vil betyde Vedkommende, at dertil ere Stænderne indstiftede for at sige Kongen, hvad der efter deres egen redelige Overbeviisning er tjenligt for ham og for Fædrelandet at høre, og ikke for at udspeculere hvad han muligen kunde antages helst at ville høre – eller rettere at hvad Kongen helst vil høre, ja hvad han ene og alene vil høre og ved hvis Fortielse de altsaa ikke blot ville overtræde deres Pligt, men ogsaa svigte den Tillid, Kongen har sat til deres Sandhedskjærlighed og Retsindighed, det er Sandheden, intet uden Sandheden, den hele Sandhed, Udtalelsen af deres frie Overbeviisning. Troe Stænderne det derfor rigtigt at indgive en Adresse, da er det ikke blot deres Pligt, men ogsaa Kongens Villie, at de skulle indgive en saadan; thi om Hs. Majestæt end nok saa meget i det Enkelte var af anden Mening end Stænderne og selv om han f. Ex. nok saa bestemt og utvetydigen havde udtalt, at de efter hans Anskuelser ikke burde indgive Adresser, saa er det dog ikke blot efter hvad der fornuftigviis kan sluttes, men hvad der utvetydigen er udtalt i Lovgivningen, Kongens allerhøieste og uforkrænkelige Villie, at Stænderne i enhver Sag, og altsaa ogsaa ved Spørgsmaalet om en Adresses Jndgivelse, skulle rette sig efter hvad de selv ansee for ret og nyttigt og ikke efter hvad de maatte troe eller vide, han anseer for ret og nyttigt. Thi dertil ere jo netop Stænderne, at de skulle give Kongen Raad, der kunne faae Jndflydelse paa hans Beslutninger og navnligen kunne danne en Modvægt mod de andre Raad, der fra andre Sider maatte tilkomme Kongen, der ligesaa lidt som noget andet Menneske, og netop paa Grund af Mangfoldigheden og Vigtigheden af hans Forretninger langt mindre end andre Mennesker, kan undvære eller undlade at følge Raad. Nordlysene, som Aftenen den 16de f. M. med ualmindelig Klarhed blussede over vort Jylland, idet de kastede det bølgende Jldhav ud over Stjernebillederne store og lille Bjørn, Tyren m. fl., gave de jydske Bønder, som nu engang ere stærke i Udtydningen af ethvertsomhelst Phænomen, nok at tænke paa. Jntet Under er det imidlertid, at Bonden kan have ondt ved rigtigen at forklare sig disse Luftsyn, da selv de Lærde i Fortiden debatterede om, hvad enten Nordlysenes Ophav begrundedes i Sollyset, som omNatten kastede sit Gjenskin mod Norden; i en Antændelse af fine Jlddunster i den fortyndede Æther, i Virkninger af en i vor Dunstkreds sig opholdende Zodiacalmaterie, eller som vel er det antageligste, blot i en electrisk lysende Udstrømning af Nordpolens fortyndede Luft. Selv Nutidens Lærde ere af forskjellige Meninger og Polerne og Nord lysene. Skade at de Lærde nu ei sige os, hvad selve Nord lysene betyde, thi Bønderne ere nu engang tilbøielige til strax at hentyde disse Luftsyn paa hvad der ligger Hverdagslivet nærmest; det er derfor ei usandsynligt, at mange Hentydninger sidst have ramt den i Laderne under det vaade Høst hjemførte mugne Bygafgrøde, Nytten af slig Fortolkning fører i Grunden ogsaa meget videre, end de Lærdes Disputatser, thi hvad bryder det Bonden, hvad en ten Polernes Fisk af Nordlysene blive forgyldte eller kogte ne Bygfoderet gjælder det dennegang, derom er intet Sporgsmaal, og bliver dettes Mug ei nøiagtigen afklappet, forinden dermed i Vinter forres, kunde Qvægsyge mulig endog blive en uundgaaelig Følge, og saaledes vilde man næste Aar alene paaskyde Nordlysene Skylden for Efterveerne af en ny Landeplage. Af dette Blad udgaaer et Nr. ugentlig, som betales med 1 Rbdr. Qvartalet. Subskription derpaa modtages i alle Provindsens Boglader.