Almuevennen, 1843-03-29
J det 31te Møde talte Ris Lorenzen fra Lilholdt ogsaa Dansk. J det 32te Møde udtalte Deputeret Petersen, at han for sin Person følte sig tilfredsstillet ved den, af Forsamlingen billigede, Erklæring, som Præsidenten afgav i det 21de Møde, at de nordslesvigske Deputerede, der ikke troe at kunne holde deres Foredrag i det tydske Sprog, kunde tale Dansk. Han havde besluttet at tale Tydsk, skjøndt han fra flere af sine Committenter var bleven opfordret til at betjene sig af det danske Sprog. Posselt var ogsaa opfordret hertil af sine Vælgere, og da det danske Sprog nu var blevet aldeles banlyst, idet det var blevet de Deputerede fra de danskalende Districter formeent at tale Dansk, vilde han dog næste Gang betjene sig af det danske Sprog. Dette troede han at skylde sine Vælgere; det danske Sprog, var Nationalsprog i hans District, hans Vælgere elskede det, og det var deres Mening, at deres Jnteresser ikke kunde værdigen repræsenteres, naar deres Deputerede ikke talte deres Sprog. I et følgende Møde da Nis Lorenzen atter talede Dansk, sagde Præsidenten, han maatte bede den Deputerede om at betjene sig af det tydske Sprog. Posselt spurgte om Forsamlingens Resolution var affattet saaledes, at man skulde afholde sig fra danske Foredrag. Præsidenten svarede, at det kun var tilladt de nordslesvigske Deputerede, der ikke vare det tydske Sprog mægtige, at tale dansk, og at for slige Nødstilfælde Foranstaltning til disse Foredrags Protocollering skulde blive truffet, hvilket endnu ikke var skeet. Posselt: Men naar et Medlem troede, at han ikke tilstrækkeligen kunde udtale sig i det tydske Sprog, maatte han vel tale dansk Præsidenten: Hans personlige Anskuelse var, at naar et Medlem erklærede ikke at kunne udtrykke sig paa Tydsk, og det Modsatte ikke var godtgjort, maatte han tale Dansk. Posselt: At Lorenzen fra Lilholdt ikke var en Tydsker, vilde Enhver have bemærket, der har hørt ham tale i Forsamlingen. Præsidenten fandt det derpaa ikke beleiligt at fortsætte denne Samtale, men svarede, at han maatte ansee Discussionen herom for sluttet. Men nu troede dog den kgl. Commissarius at maatte gjøre en, skjøndt høist spagfærdig Modbemærkning, og gjorde Forsamlingen opmærksom paa, at det var antaget af samme som Princip, at det danske Sprog, ikke ganske skulde være udelukket; han troede ogsaa at dette Princip, med Hensyn til Hertugdømmets sproglige og retlige Forhold, var det rigtige og passende; han antog at Forsamlingen havde erholdt Overbeviisning om, at Lorenzen fra Lilholt ikke var det Tydske saa mægtig som det Danske, og at det derfor maatte tillades ham at tale Dansk. Præsidenten bemærkede, at Lorenzen ikke anholdt om Forsamlingens Tilladelse til at tale Dansk, men ansaae dette som en sig tilkommende Ret, hvortil Ris Lorenzen svarede: Ja Posselt spurgte om det var ham selv tilladt at tale Dansk. Efter at Klosterprovst Reventlov havde talt for at det tillodes N. L. at tale Dansk, yttrede Præsidenten det Ønske, at der fra Forsamlingens Side maatte vises de nordslesvigske Deputerede al Forekommenhed med Hensyn til Sprogforholdene. Naar han havde erklæret sig imod, at Lorenzen fra Lilholdt talte Dansk, var Grunden hertil, at denne havde paastaaet det som en Ret. Han troede fuldkommen at have forstaaet hans Foredrag, og naar Forsamlingen vilde billige dette, vilde han hver Gang afgive Erklæring om Oversættelsen i Protocollen var rigtig. Etatsraad Lüders vilde nok give Lorenzen Tilladelsen, men den maatte negtes Posselt, da han var vel hjemme i det tydske Sprog. Posselt svarede, at Forsamlingen havde efter hans Formening ikke Ret til at bestemme, hvem der maatte tale Tydsk og hvem Dansk, dette maatte overlades til Enhvers egen Afgjørelse. Han ønskede derfor at vide om Forsamlingen havde en saadan Ret. Flere Deputerede talede for og imod, hvorpaa Præsidenten sluttede Discussionen med den Yttring, at han haabede det ikke fra nogen af Siderne vilde mangle paa oprigtig, god Villie, for at komme til en fredelig Ende paa denne Sag. Dagen efter, den 26de Novbr., reiste Lorenzen fra Lilholdt sig og nedlagde paa dansk en Protest mod Protocollens Rigtighed, fordi hans Dagen forud holdte danske Foredrag ikke var optaget i samme, og han dog meente at have Ret til saa ofte han vilde, at betjene sig af det danske Sprog. Præsidenten vilde ikke indlade sig paa Spørgsmaalet om Ret til at tale Dansk, men hvis Forsamlingen tillod R. Lorenzen at tale Dansk, vilde han sørge for, at hans Foredrag optoges i Protocollen. Han stillede derfor det Spørgsmaal til Forsamlingen: "om den havde Noget at erindre imod, at man opfyldte den Deputeredes Ønske Hvor ønskeligt Dr. Gülich fandt det, at Ro og Orden atter maatte herske i Forsamlingen, saa ansaae han det dog som sin hellige Pligt i dette Øieblik afgjort at erklære, at han aldrig kunde indrømme nogen Deputeret det som en Ret at tale Dansk i Forsamlingen; derimod vilde han ikke modsætte sig dette som en Villighed. Posselt bemærkede, at da Halvdelen af Hertugdømmets Beboere tale Dansk, maatte han ansee det som en Ret for disse at benytte det danske Sprog, i Forsamlingen, og han troede at være den danske Befolkning skyldig at reservere denne Ret. Det maatte ansees som en Retsfordring og ikke som en Naadessag. Ved Afstemning blev det med 26 Stemmer imod 9 tilladt Lorenzen fra Lilholdt at tale Dansk. Den 6te Decbr. oplæste Commissarius det kgl. Rescript af 2den Decbr. som vi have meddeelt i Nr. 9. Præsidenten som kjendte den lidenskabelige Stemning der besjælede Schlesvig=Holsteinerne, og frygtede at den i sit første Udbrud skulde gaae altfor vidt, søgte klogeligen at forbindre dette idet han yttrede, at den modtagne kongelige Meddelelse var af saa stor Vigtighed, at det vist var Alles Ønske at forebygge enhver foreløbig Yttring i Anledning af samme. Der vilde derfor den Dag ingen videre Discussion desangaaende finde Sted. Han vilde meget mere bede enhver Enkelt hos sig selv og modent at overveie, hvad der var at gjøre under de nuværende Omstændigheder. Han bestemte derfor at Mødet skulde hæves, og at Valget af en Comitee i Anledning af Rescriptet skulde foretages den næste Dag. Comiteen som da blev valgt bestod af Pastor Lorenzen, Justitsr. Fries, Etatsr. Luders, Advocat Storm, og Landraad Rumohr. Man vil erindre at Rescriptet udtrykkelig erkjender de danskalende Deputeredes naturlige Rettighed til at benytte sig af det danske Sprog, og Forsamlingen opfordres til at afgive sin Betænkning om hvorledes denne Ret kan sikkres dem, ved at danske Foredrag protocolleres i tydsk Oversættelse, men Comiteen, som afgav sin Betænkning den 16de Decbr. tilraader der: "at Forsamlingen ligesaa indstændigen som underdanigt skulde fraraade alle Lovbestemmelser, hvorved der blev givet de danskalende Medlemmer positiv Ret til at benytte det danske Sprog ved Forhandlingerne, saavelsom Ret til at deres Foredrag i en tro Oversættelse bleve tagne til Protocols". Den hele Comiteebetænkning udtaler sig med en saa dyb Foragt for det danske Sprog, og er affattet i et saa skjærende Partisprog, at dette ene Actstykke vilde være fuldkommen tilstrækkeligt til at lægge Schlesvig=Holsteinernes fjendtlige Planer for Dagen.