Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1812-09-19
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Heste- Niende Aargang. No. 76. Udgivet og forlagt af Boghandler S. Soldin. Løverdagen den 19 September 1812. Et Brev til den ærlige gudelskende og dydzirede Frue, Frue Mette Mons Dotter. Elskelige Søster! Det er vel saat i den hellige Skrift, naar Christus kommer (igjen) mon han da skal finde Tro paa Jorden!" Men Du skal see, at Troens Anker vil aldrig gaae caput, hvormeget end Diævelen, Verden og vor syndige Natur storme ind paa det menneskelige Kjøns svage Skib. Jeg er ikke lidet befæstet i denne frydefulde Fortrostning ved en Afhandling i Skilderiet No. 74 om Censur. Du vil bebreide mig, at jeg læser Skilderiet isteden for Taarepersen og Ligprædike nerne over vore høisalige Forfædre, og Du har Ret, hvad er vel Kjøbenhavns Skilderie imod Dydens Speil eller en kort och eenfoldige Liigprædigen offver ærlig och Welbyrdig &c. Frue Else Marsvin, eller af den nyeste Smag, Jesustidenden, Jesu blodige Brudomsfærd o. s. v. Men Du maa ikke strax fordømme mig, fordi jeg læser verdslige Sager. Et sandt Guds Barn, der ved flittig Læsning i gudelige Bøger samt ved idelig Bøn og Paakaldelse har afsondret sig fra Verden staaer ikke Fare for at forarges, men kan tvertimod befæstes i Troen ved en Gang imellem at betragte den onde Verdens Laab, og Du veed at jeg med Grund kan anvende dette paa mig: Hver Dag begrandsker jeg Højsangen og Johannis Aabenbaring med Dankels og andre højlærde og velvise Mænds Forklaringer af de deri indeholdne aandelige Urtegaardssamtaler og Spaadomme, og hver Nat væder jeg min Seng med mine Taare. Saa Du kan være forvisset, at intet skal rokke mig i Troen, om endog en Engel nedsteg fra Himmelen for at overbevise mig, ne alle Helvedes Porte skal intet formaa sig imod den, der er iført Troens Skjold, Saliggjørelsens Hjælm og Aandens Sværd, men alt skal tjene til min Bestyrkelse. Disforuden har jeg nu af bemældte Afhandling til min store Opbyggelse, Lægedom og Husvalelse fornummet, at der endnu, skjønt maaskee i en Udkant et Steds, maa gives en from og om ikke i Alder, saa dog i Forstand og Gudsfrygtighed gammelagtig Prædikant, som holder hart ved den sande Lære, og med hellig Nidkjærhed søger at afværge enhver selv den fjærneste Fare, som en troe Arbeidere udi Viingaarden, imedens andre forøde og skammeligen spilde deres Tid paa at rense Aandens Føde fra den Spy, som den kræsne Verden har troet at opdage i Mængde derpaa. Hans Afhandling gaar egentlig blot ud paa Censur for Udgaven af de sjællandske Landemodesforhandlinger, og denne vilde han ikke gjerne have indført, eftersom han mener det ikke er den rette Maade at hemme prange Lærdommes Udbredelse, den vilde i alt Fald kun paa en kort Tid hindre Strømmen, som siden vilde bryde des voldsommere løs. Uagtet en Censur over et Selskabs Skrifter, som Erfaring ved mangfoldige Selskaber har lært, neppe vilde have en saadan følge, som kun synes at kunne flyde af en fra Regjeringen anordnet Censur for hele Litteraturen i Almindelighed, og hvorvel Hensigten med Censuren for disse Forhandlinger ikke synes saameget at sætte Skranker fordet overhaandtagende Kjætteri og Vantroe, som meget mere at hindre mislykkede eller upassende Arbeiders Optagelse i disse Samlinger; uagtet dette maa jeg dog høiligen bifalde hans Mening; thi jeg frygter ellers at mangt et godt Guds Ord fra ham selv vilde blive udelukt, thi hvor sandt er det ikke hvad han siger: "Censorerne ere aldrig saa oplyste, redelige og uvildige Mænd, som det sig burde Herved faldt det mig ellers ind at bede min Skriftefader at foreslaae ham selv til øverste Imprimator for i Aar, eller om muelig for bestandig, dette vilde, mener jeg, ufeilbarlig raade Bod paa de skadelige Følger af Censuren. Et andet Sted siger han: "Censorer, der ej lode andet komme frem end hvad der var ægte christeligt, vilde neppe findes i Landene; thi, selv de fleste overblevne Christnes Tankegang er i mange Stykker blevet saare ukristelig." Jeg tror, oprigtig talt, der ikke gives mange fleer sande Christne i disse Lande end han og Du og jeg, og dette bestyrker mig i den Tanke, at Verdens Ende maa være saare nær, Christi Kirke er nu fast fortrængt, Dyrtid har vi, og om Krig høre vil daglig. Til Slutning slaar han nok en Flue med samme Smække. Han anfører et Spørsmaal, som involverer den gyldne Sætning, der aldrig nok kan indskjærpes, at de, der udbrede ny Meninger og angribe det herskende System, tillige spotte og undergrave Dydens Grundsætninger og svække Folkets Lydighed og Kjærlighed imod Regjeringen. Han mener, at Regjeringen vel bør taale slige Meninger i Løndom, men saasnart Kræftknuden vorder synlig, uden Barmhiertighed afskjære den. En ypperlig Jdee!. Landemodets Skrifter burde ingen, i det mindste ingen speciel, Censur underkastes; thi da kunde et og andet rart blive hindret fra at komme for Lyset; men Litteraturen i Almindelighed burde sættes under strængeste Censur, thi da vilde mangt et Helvedes Klintefrøe aldrig blive udsaaet! Havde Græker og Romere været saa kloge, da havde Sokrates nok i Tide taget Svoftet, ind, da havde Artstoteles, Cicero, Horats a. nok ladet være at udstrøe deres ugudelige og afskyelige Skrifter, som beskjæmme dem selv og deres Fædreneland, eller og de paa Blok og Baal havde faaet at føle den velfortjente Straf, alle Fromme nedbede over dem. Med alt dette sigter han til at afskrække en vis Digter, som Verdens Børn kalde den danske Horats, fra at udgive sine samlede Skrifter, men hvis det dertil ikke skulde være kraftigt nok, da haaber han, "at Digteren vil komme til udvortes at føle den velfortjente Straf, som alle retskafne (maaskee retskafne Orthodoxer?) nedbede over ham, naar han fremturer i sine afskyelige Jdrætter! Jeg blev ganske henrykt ved at læse dette hele Slutningsstykke, der er saa rigt paa sande, ædle og oplyste Tanker. Hvor langt bedre, udraabte jeg, for vore Sjæles Salighed og vort Fædrenelands Ære, om vor Forfatter vilde besørge en ny Udgave af den fuldkomne Psalmebog eller afden Hæderlige, Gudelskende og Dyderige Matronis Dorotheae Engelbrechts Daatters Siælens Sangoffer, som indeholde mange skjønne sær himmelske Sange f. Eks den Side 35, hvoraf jeg aldrig glemmer det trøste rige niende Vers, der lyder saa: Min Frelser Mand, En liden Grand, Af dine Naadsens Krummer, Kan hielpe vel, Paa Liff- og Siel, Hvor grofft end Synden brummer. Min Sønnedatter var just hos mig, da jeg læste Skilderiet; hun maatte læse mig Slutningen endnu et Par Gange, men Du kan umuelig forestille Dig hvorledes jeg blev til Mode, da jeg vilde høre hendes Mening om hvad Straf, Digteren vel burde lide, som kunde være klækkelig for ham og andre til et godt Exempel, og hun svarede mig, med et Smil: Jeg tvivler paa at de Styringsmænd, Som, mens de Sæder og Dyd haandthæve, Ei Skruplen true med knyttet Næve, befale nogen at gives Skjænd, Der kun med Munke- og Pavst Grimaser, Ei ubeskeden en Smule fjaser Men ellers tilbeer i Stilhed Gud Og, gjerne lyder hvert Pligtens Bud.