Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1827-11-24
Dette lidet Skrivt, hvis Forfatter kalder sig Povel Søfrensøn, er skrevet med Varme, og frembyder sig som Productet af Forfatterens Uvillie over saadanne Onder, som efter deres Natur og de Midler, de drives ved, sjelden eller aldrig naaes af Retfærdighedens Arm, men som dog udbrede en mere eller mindre skadelig og fordærvelig Pestsmitte; og da der især i de større Stæder gives meget letfængeligt Materiale, hvori saadanne Onder kunne slaae Rødder, saa fortjener bemeldte Skrivt ogsaa i Hovedstad, de Læsendes Opmærksomhed. Forfatteren syn ikke at have dristet sig til at gaae dybt i fo Materie; de Data, han anfører, til at bestyr sin Mening, angaae ikke blot eensartede Lasin, men synes ogsaa at begrundes i og kunne fo klares af en Enkelts fordærvede Natur, uden deraf skulde nødvendigt flyde noget større el mere almindeligt Onde, uagtet man saavel 6 Skrivtets Titel: "de nymodens Jesuiter", som dets Aand og enkelte Steder, f. Ex. Pag. 5. "Den Snildhed, hun (den babylonske Hore) anbefaler, omfatter saare meget, f. Ex. Spions systemet i dets hele Udstrækning bør klogelige benyttes. Alskjøns lumpent Pak, især med saa kaldte forslagne Hoveder, bør haves i Sold, Pag. 15 og 16: "naar jeg erfarer, at Løgn af Bedragerie, endog under Fornuftens Bann, frækt træder Sandhed og Retsind under Fødduda kan Jntet i Verden afholde mig fra, offentligen at meddele min Frygt for en Fare, den forekommer mig saa rædsom. Gud veed, og jeg feiler; men mig forekommer det, som om en skjult Kræft eller en snigende Pestsmitte tru med, om en kortere eller længere Tid at udrydde Christendommen iblandt os, at Fornuften, nedsjunken til Lysters og Lidenskabers usle Træl ved konstigt Væv af Sophismer, paalister et et skrækkeligt Anarkie, og styrter os omsider i i sandt ægyptiskt Mørke og det rædsomste Banbarie, kunde have Grund til at slutte, at forfatteren vilde udpege saadanne Rænker og Afskyeligheder af et for det Almene farligere Slag som kun kunde udvikles og trives i jesuitiske Pesthuse. Jmidlertid har Forfatteren gaaet dybt nok, for hos den tænkende Læser at vække Opmærksomheden paa sig selv, til at fatte en reen Villie til det Gode, en bestemt Afsky for det Onde, til Lydighed mod Loven og Agtelse for Andres Ret, uden hvilket Jngen kan siges al være en god Borger eller agtværdigt Medler af Samfundet, hvilkensomhelst Stilling har iøvrigt maatte beklæde, og uden hvilket selv Kløgten taber al reel Værd, gaaer paa Afveie og udarter til hovmodigt Sophisterie. Men ligesom det paa den ene Side ikke er muelig at udmaale Kilden til Forfatterens Frygt viden end han selv har opgivet den, saa gyse vi paa den anden Side ved den blotte Tanke, at Horerie og hvad dermed staaer i Forbindelse skulde have Magt over de Dydige; thi da først vil den babylonske Yngel, tryg bag sine Forskandsninger, istemme sin fanatiske Jubel, medens Retskaffenhed og Jndsigt agtes - og den forhaanede Dyd, til Skjændsel for Menneskehed og Ret, ligger tiggefærdig ved Lasters Dørre. Omendskjøndt det heller ei er det bedste Tegn, naar saadanne Phænomener stige op paa den litterære Horizont, saa maa det dog ansees bedre, end at de Forurettede taus skulde forsmerte ødelæggende Misbrug og Laster, og alt hvad der i denne Henseende kunne ønskes, siden Jorden dog aldrig bliver en Boepæl for Engle, er at de Forurettede altid maatte falde i maadeholdne Talsmænds Hænder, det er saadanne, som ville see enhver Uret behersket af Loven og dens Grundsætninger, men ikke formaste sig til at ville udrydde eller slagte Personer; iøvrigt vil det særdeles glæde os, om Forfatteren maatte see sit Arbeide bære god Frugt i Læseres Hjærter og hos dem avle det faste Forsæt, ikke at behandle Næsten anderledes, end den Retskafne og Fornuftige kan ønske sig selv behandlet.