Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-01-16
Stændervalget for det 10de Kjøbstaddistrict sluttedes igaar her i Byen. Brændeviinsbrænder J. Sidenius gjenvalgtes som Deputeret med 20 Stemmer (hvoraf 15 i Stubbekjøbing og 32 i Nykjøbing). Kjøbmand P. W. Wulff i Stubbekjøbing valgtes til Suppleant med 53 Stemmer (2 i Stubbekjøbing og 16 i Nykjøbing). Næstefter disse faldt de fleste Stemmer paa Justitsraad, Birkedommer Pontoppidan (31, alle i Nykjøbing) og practiserende Læge Aarestrup (26 Stemmer). J Saxkjøbing mødte 20 Vælgere af 29 Valgberettigede, i Nysted 19 af 38, i Stubbekjøbing 15 af 33, i Nykjøbing. 44 af 80, altsaa i hele Districtet 98 af 180, eller ikkun lidet over Halvdelen. Begge de Valgte havde absolut Majoritet, idet over Halvdelen af de Mødende havde stemmet paa Enhver af dem. – Da Valgdirecteuren, Hr. KmherreStiftamtmand v. Jessen, proclamerede Stemmegivningens Resultat og henvendte det Spørgsmaal til den tilstedeværende Deputerede og Suppleant, om de modtoge det paa dem faldne Valg, fremtraadte Hr. Sidenius og erklærede dybt bevæget, at han med Taknemlighed og Glæde modtog det hædrende Beviis paa hans Medborgeres Aggielse og Tillid, som saaledes tredie Gang var blevet ham tildeel. Det var med en alvorsfuld Stemning og ikke uden Bekymring, at han beredte sig til atter at møde i Stændernes Forsamling, thi han forudsaae, at der i det nu begyndende Sexennium vilde foreligge Spørgsmaal, paa hvis heldige Løsning saavel de enkelte Borgerclassers som hele Statens Velvære vilde beroe, og han følte dybt, at det fattedes ham baade paa Kundskab og Talent til under saadanne Forhold at opfylde de Fordringer, som Folket havde Ret til at gjøre til sine Repræsentanter; men dersom en samvittighedsfuld Anerkjendelse af det ham paalagte Hverv Betydning, dersom en fast, en urokkelig Villie til stedse at tale og stemme efter bedste Overbeviisning om det, der vilde fremme det Heles og de Enkeltes Tarv, var tilstrækkelig for at en Folkerepræsentant kunde opfylde sin Pligt, da vilde han freidigt tiltræde sit fornyede Kald med den Tillid, at hans Bestræbelser ikke skulde blive frugtesløse. – Ved denne Leilighed, da han saae Borgerrepræsentanter fra alle Districtets Kjøbstæder forsamlede, følte han Trang til med faa Ord at berøre sin Stændervirksomhed i de forløbne 12 Aar. Man havde nemlig beskyldt ham for, at han havde svigtet sin Pligt . som Kjøbstaddeputeret ved mere at have Bondestandens end Kjøbstadborgernes Jnteresse for Øie: det var ikke hans Hensigt her at forsvare sig imod denne Beskyldning, da hans Færd i Stænderne laae aaben for Enhver, som vilde læse Stændertidenden; kun maatte han erklære, at han altid først og fremmest havde betragtet sig som Repræsentant for det hele danske Folk, men derhos aldrig tabt af Syne, at han mødte for et Kjøbstaddistrict, og naar nogen Sag havde været paa Bane, som greb ind i Kjøbstædernes Rettigheder eller Borgernes Velvære, havde han aldrig undladt ved Tale og Raad efter bedste Evne at understøtte disses Jnteresser, forsaavidt det efter hans Overbeviisning kunde skee med Ret og billighed. Men ligesaa varmt havde han, hvor Leilighed gaves, forsvaret de andre Stænders og navnlig med Forkjærlighed Bondestandens Rettigheder. Dette havde han gjort, fordi han ansaae det for retfærdigt og billigt, men han troede ogsaa netop derved at handle i Kjøbstædernes Jnteresse, thi disse kunde kun bestaae ved Landboerne, og Jntet vilde være meere ønskeligt for Kjøbstædernes Flor end Landboernes kraftige Fremgang i Oplysning, Frihed og Formue. – Fornemmelig havde man dadlet ham for det Votum, han havde afgivet i Værnepligtssagen. Ogsaa heri havde han handlet efter samvittighedsfuld Overbeviisning, fordi han troede, at hver enkelt Stands Vel, ja at hele Statens Vel og Existens beroede paa, at Folket blev istand til at forsvare sig selv imod udvortes Fjender, hvilket kun var muligt ved Almeenvæbning. Det var derfor uundgaaeligt for Kjøbstædernes egen Bestaaen, at de paatoge sig den dermed nødvendig følgende Byrde, men han havde virket, hvad han formaaede, til at denne Byrde maatte blive saa lidet trykkende som muligt. Han havde stedse været liberal, og det skulde han aldrig ophøre, at være. Det var hans Overbeviisning, at det vilde fremme det Heles som de Enkeltes Vel, naar Regjeringen vilde indrømme Borgerne større Frihed og Jndflydelse i alle Retninger; men han troede, at dette ogsaa var Kongens Ønske, og at kun tvingende Omstændigheder, som de Uindviede vanskelig kunde bedømme, hidtil havde forhindret dets Opfyldelse. Jmidlertid skulde han fremdeles som hidtil vedblive at give sit Raad dertil, og han nærede det Haab, at den Tid ikke meere var fjern, da Vanskelighederne vilde være hævede og Folke-Ønsket kunde opfyldes; thi kun af Overbeviisningens Vei maatte dette Gode opnaaes, skulde det skee ved Magt eller Rænker, da vilde det blive til Fordærvelse istedetfor til Gavn, og dette vilde han af al Magt modarbeide. Saaledes turde han med al Anerkjendelse af sine Evners Ringhed dog haabe, at det vilde lykkes ham at medvirke til noget Godt, til Velsignelse for Kongen, for Folket og for Kjøbstæderne, hvis Tillid nu tredie Gang havde forundt ham den høieste Hæderspost som Borgere kunne give en Borger, hvorfor han med Glæde modtog Valget. – Valgdirecteuren erklærede derpaa, at naar Hr. Sidenius fremdeles vilde følge de nu af ham udtalte Principer, da kunde han lykønske ham til den ham beviste Ære, og lykønske det 10de Kjøbstad district, som atter havde kaaret ham til sin Repræsentant. Ogsaa Hr. Wulff modtog Valget som Suppleant. Han henholdt sig til de af den Deputerede udtalte Grundsætninger, hvilke ogsaa han hyldede, og skulde – hvad han ikke haabede – det Tilfælde indtræffe, at han nogensinde blev indkaldt til at give Møde i Stændersalen, da skulde han vide at handle derefter.