Københavns Adresseavis, 1791-07-15
Tanker. ved Hr. Hofglarmester Christian Clausens Grav. Som den trætte Vandrer glad nedlægger Staven. Naar han naaer det skyggefulde Hvilested; Saa er Christnens Fryd ved Nærmelse til Graven, Thi kun han - han veed, hvad hist er ham beredt, Hvert et Fied paa Vei til Evighed ham lærte, Gud er viis og hellig, faderlig og god; Jntet Gode til hans Vel som han begierte, Blev ham nægted, herpaa han urokked stod. Varm for Pligter, han kun kalder ret at leve, Herrens Gierning at udføre er hans Lyst; Og naar Svig og List hans Arbeids Frugt vil røve, Gud er Vidne - hist er Lønnen, er hans Trøst. Saa var Oldingen hvis Minde jeg besynger, Derfor var hans Død saa lærerig og skiøn; Talrig Afkom signende hans Liig omringer, Hæder, Veemods Taarer - Himlen blev hans Løn. Hansen. En fraværende Søns omme Følelser ved den sørgelige Tidende om en høitelsket Moder, Velædle nu sal. Provstinde Mette Friis Worsøes Død, som indtraf i Weylbye Præstegaard sidstleden 25 Junii. Saare smerteligt og nedslaaende er det, paa eengang at blive forældreløs, efterat man i en lang Rekke af Aar har smagt den henrykkende Glæde, at eie saa dyrebare og trofaste Venner. Denne blev i dette Aar mine Sødskendes og mit Lod, vores tunge Skiebne. Sorg over Sorg, Saar i Saar - Eviggode, skal da Sorgen stedse fornyes, og det allerede saarede Hierte endnu dybere saares, Grumt fornyer du, uformildelige Død, den bittre Erindring om Tabet af en værdig og uforglemmelig Fader. Fire Maaneder vare endnu ikke forløbne efter hans, den retskafne Lærer, Ægtemands og Faders Fraskillelse fra Menighed, Hustrue og Børn, førend hun følger efter ham i Graven, med hvilken han her havde levet i den nøieste og beste Forening. Hellige høitidelige Øieblikke! da min Faders kiere sørgelige Liig var en Gienstand for min tankefulde Siel og mit taareplende Øie, da jeg berøvet den saa hertig attraaede Trøst at høre en døende Faders sidste Formannings og Velsignelses og Trøstes Ord, maatte tilfredsstille mig ved at trykke mine Læber til hans dødblege Læder og at kysse hans iiskolde Hænder. Mindst havde jeg ventet, at Jorden allerede skulde have modtaget min Moders forkrænkelige Deel ved Siden af hendes Forenedes Stov. Men 43 Aars troe og glade Sammenvandring, havde saa stærkt befæstet deres Venskab, at disse to her forenede med hastige Skridt ilede hinanden efter, og Gud tillod en huldMedhielperinde, hvis Hierte elskede saa varmt, saa bestandigt, snart at deeltage i hine høiere Glæder, til hvilke hendes elskede frelste Aand havde opvinget sig. - Held Dig! Du fromme Herrens Tienerinde, lykkelig blev Du udrevet fra Enkestandens, fra Alderdommens tange Byrder, naadig har Himlen bønhørt dine talrige Ønsker. Men tungt føler jeg mit dobbelte Tab, Hiertets Jnderste røres ved Tanken herom. Begrædes dog fromme Venner, som blot Bekiendtskab havde sammenknyttet, hvor maa da Hiertet ikke bløde og Taarer flyde ved Mistelsen af dem, formedelst hvilke Gud gav os Tilværelse, Opdragelse, Lykke og alt. Flyder da J Beemods, Kierligheds og Taknemmeligheds Taarer for den, som var saa værd at begræde, at elske, og som har fortient af mig de varmeste, de oprigtigste Taksigelser. Hem len belønner nu de rene og agtværdige Dyder, hun her lagde Vind paa, undsee dig ikke ved min matte og skielvende Pen at betegne nogle Træk af denne ædle Karakter; thi en usminket Gud frygt, en uforstilt Fromhed, trofast Ægtekerlighed, Huuslighed, Ærbarhed, Sagtmodighed og et stille og nøisomt Sind vare nogle af de gode Egenskaber, som gjorde hende til en Ziir for hendes Kiøn, hendes Mands daglige Glæde og hendes Børns sande Velgiørerinde, og i Forening med hendes guddommelige Forsoner værdig til Fryd med de Udvalgte. Modtag forevigede Moder, et sonligt, et sørgeligt Farvel af den, som i et undsletteligt Minde bevarer dit Navn og dine Velgierninger, som, saa længe der er Livs Aande i mig, skal hædre, velsigne og kysse dit Stov. Og snart efter en kort Omvandring i dette Udlændigheds Land, efter vel fuldendte Prøvelses=Dage, har jeg den glade Udsigt i et forklaret Lys at skue de tvende mine største Velgiørere paa Jorden, og at ophøie deres Kierlighed, deres Flid og redelige Bestræhelser. Uendelig Tilbedelse og Tak skylder og ofrer jeg Livets mægtige algode Herre, som lod disse huldrige Venner blive mine Ledsagere ud øver mere end Halvdelen af mit Livs Reise. Arild Friis Worsøe. Menneske! See her hvad Forgiengelighed er, og lad din Død uvisse Komme, stedse være Gienstanden for dine Tanker. - Stands - det du nu seer de sidste Levninger af sal. Hr. J. H. Knoblauch, der nedsettes i Gravens skumle Boelig. Han fremstillede sig paa Verdens Skueplads den 20 Dec. 1726, han indlod sig i Ægteskab med Jomfrue A. M. Polhmann, den 21 Nov. 1766, i vil ket Ægteskab de af Gud blev velsignet med 5 Børn, af hvilke de 3 for lang Tid siden er indgaaet til Herrens Glæde, og de 2 Efterlevende begræde tilligemed deres dybsørgende Moder, Tabet af en kierlig Ægtefælle og umistelig Fader, som i sit Alders 65 Aar forlod dette Jordiske, den 1ste Julii 1791. - Haardt var dette Sted, ach - en om Mand, en kierlig Fader - ach tause Taarestrømme udgydes ved hans Urne. - O billig bedrøvede Enke, græd ikke, see dit et og alt, din Mand, din Jonatan lever, han er alleneste gaaet i Forveien, og i hiin glade Evighed skal de begge samles igien. - O! i Faderløse - eders Sorg er billig, i mistede eders Ungdoms troe Ledsageer; men Gud skal oprette eder Tabet, saafremt i leve og dør som hiin Sallige. Dit Stov i Graven Hvile faaer, Din Siel i Glæde lever. Paa Dommensdag til Fryd opstaaer, Blandt Englehære svæver. Gedancken bey dem Tode des Herrn Secretair From zu Walløe, den 11 Julii 1791. From, bieder, edel, gut, dies sin die Zuge, Woran er alle kanten dich, Nie duriten niedre Schmeicheley und Lüge, Und vas dem uur von ferne glich, Sich zu dir nahn - du bliebst der immer gleich, Nie kriechend und nie ubermutig, Rechtschaffen ehrlich und wiewahl nicht reich, Doch alzeit gegen Arme gutig; Sowar den Lebenslauf auf Erden, Drum kontest du so ruhig sterben. Bekiendtgis elser.