Københavns Adresseavis, 1784-04-19
Fundne og opdagede Sager. Paa Politiekammeret er opleveret en Damastes Mands Trøye, som er fundet i en Forstue i Skindergaden. J Anledning af Frue Oberst Lieutenantinde von Holtens Død den 19 May 1784. Rædsomme Skumring, og i dunkle mørke Skygger, Hvor evig Nat. Og Dødens Rædsler boe - Hvor Tanshed aldrig brydes Af glade Raab, Men kun ved fæle Skrig af Nattens Dyr og Fugle, Som gyde Skræk J Vandringmandens Siel, der eenlig, uvis traver Med vilde Fied Jgiennem Mulm og Mørk, og Dødens skiulte Snarer, Og gyser ved At høre hese Raab og spildte Klager lyde J hule Stød Tre Gange til ham selv fra Skovene tilbage, Med syvfold Skræk, Ol under mig et Sted, hvor alle eders Rædsler, Forene sig. Med Sorg - thi Nattens Mulm og Gravens skumle Mørke. Er ikkun Lys Mod Mørket og min Siel og naar jeg Harpens Strenge. Med vilde Greb Berører, Echo! brum - brum da med hule Stemmer En Gienlyd af Mit Hiertes Qval, og jeg taknemmelig vil svare Med afbrudt Graad, Og synge forgelig, om Mandens bittre Smerte Og Dydens Tab. Religionens Graad - og Sønners hede Taare Og Døttres Suk - Og Venners dybe Sorg - og Armod hese Klager Da - Mandens Lyst, Og Dydens Elsker; og Religionens Dyrker; Og Moderen; Og Venners Glæde, og den fromme Armods Stytte Min Søster faldt Og hvis en Sørgelyd fra Harpens duus Strenge Da skulle naae En Vandrers Øre, som paa sine eenlig Gange, Kom Skoven nær, Da skal han standse, staae og lyde paa min Klage Og mine Ach. Og villig ofte mig en Taare, og udraade: Din Sorg var stor Og stor - gienlyde skal fra Skovens Skiød, som skiuler Min Sorg og mig. C. d. K. Vil du vide min Læsere: hvis Levninger her er fordet den 12 April 1784. da er det Støvet af den i Livet velædle Hr. Jens Meyer, kongel. Fuldmægtig ved General=Toldkammeret, fød den 4 April 1752. Hvis Vandel her i Livet var et Mønster paa Christendom og gode Gierninger. Hvorfor hans Død var saa meget mere smertelig for hans Familie og Venner, da han efter et velført Liv af 32 Aar forlod det timelige den 8 April 1784, efter en lykkelig overstanden Operation paa det kongelige Frederichs Hospital, Ere sammested følgende Linier opsatte af en nærværende Ven og Bekiendter. Hielp Gud, hvor saart er det defint, Vi Menneskeer faaer her aflevet -Hr. Meyer blev ved Liver skildt, Da Livets Haab begyndt var blevet; Vi troede han skulde ey Gaa hæstig vaneret Dødens Vey -Men dette Haab til intet gjordes - Gud pludselig ham fra os tog, Og Æichulagti paad bedrog. Ena Himlen ene bred, Hvor nær vi andre jordes. Skyldigst Æreminde. over den i Livet gudelskende og dydprydede Mad. Sara Lange, født Burley, som efter 14 Aars kierlige Ægteskab med Velærværdige og Hopiærve Hr. Niels Lange, Guds Ords Tiener. ved Menigheden i Børnehuset, da hun med gudelige Sukte og hellig Andagt havde nægen i dødelig Afmagt paa sin Sotteseng helligholdt sin 36te Geburtsdag Skiertorsdagen den 8 April 1784. Langfredag derpaa Kl. 4 1/2 om Morgenen ove givsin, i Livet Gud hengivne, udødelige Stæl i sig Siælevens, Forsønerens Jesu, alm gtige Naadehaand, da de dødelige Jord Dele med standmæssig Sørgefølge bleve den 15 ejusd. ledsagede til sit Hvilested i vor Frelsers Kirkegaard paa Christian havn Fra ingdoms Vaar Du var af Helbred svagelig; Sva Sy dom haver Dig til Sengs i lang Tid holdet, Herved er Hiertesorg Din Ægteven ovoldet; Tilsidst Din Sæleven opløsede for Dig. Va Legemet kuns svagt, Din Siæl var stærk i Troe Og gode Gierninger, naar Sygdom Dig omspendte, Med Trons Favnetag Du Dig til Jesum vendte; Han derfor død; Slig Siel hos mig i Fryd skal voe. Ae Thes. Afbrudte Tanker ved en kier Vens Død, som det behagede Gad at bortkalde den 7 April. Hvor høyt, min Dyrebare, Dit Liv mig end var Kier, Jeg Dig dog maatte miste; Men hvad kan Dødens Bud afværge, Naar Tiden for os er bestemt? Jeg Dig Din rykke nu ey maa misunde, Da Du ey bytrede med den, vi her kan naae. Hos Gud Du der nu bedre har, End Du i mange træksom Aar her havde. Farvel, min dyrebare Ven, indtil Jeg herfra til Dig hentes. Ja! Du til den Tid aldrig mig af Minde gaaer. Din Død mig saa har rørt: Thi jeg i mange Aar Dig nøye kiendte, Som en fortroelig Ven Du det mig altid vel har meent, Og idelig mit Vel har ønsket; Din Gud Dig nu velsigner, Og kroner Deg med Sallighed. Saa hastig Afsked jeg ey vented, Din Død blev pludselig forkyndt Den sidste Gang jeg hos Dig var, Da Du Din Haand og Mund mig rakte Til Pant paa Vens Oprigtighed.