Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1835-02-16
Hvor al Opposition er forbudt, som i de de spotiske Stater og ved sanctionerede Statsreligioner, kommer en Ufuldkommenhed til at tynge paa Menneskelivet, som frembringer mere eller mindre skadelige Virkninger. Enhver Opposition, maae imidlertid besidde en Egenskab, naar den skal fortjene at agtes, og naar den vil haabe at bevare sin Agtelse i Tidens Folge, den: at den nemlig maae være ædel, det vil sige, at den maae ikke udspringe af nogen Slags Egoisme, og den maae ikke foretages den Hensigt for at skade nogen, og saaledes ikke fremgaae af en indvortes Lidenskabelighed, - Der gives et paalideligt Kjendemærke forat skille Frihedens sande Ven fra den falske, og det bestaaer i, at lægge Mærke til om han selv er frie, eller om han er en Slave af sine Passioner; om han kan taale med Rolighed at høre hvad Andre have at sige, og kan besvare det med Sindsro. Friheden kan kun boe i Fornuftens Land, og det er Fornuftens Væsen at prøve Grunde og Modgrunde. Det passionerede Menneske, den som ikke kan taale at høre Modsigelse, den som overfuser andre fordi de ikke ere af hans Mening, er ikke Frihedens Ven, alle prægtige Ord hielpe ham ikke; han er i Dag Demokrat, saalænge han ikke har nogen Magt; i Morgen, naar han faaer den, bliver han Despot, denne Erfaring gaaer igjennem hele Historien. Der gives de Mennesker, som f. Ex. altid raabe paa Trykkefrihed; men betiener sig Nogen deraf mod dem selv, saa kunne de ikke taale det mindste Ord; lidenskabelige Yttringer ere et Despotie; thi de ville undertrykke, istedet for at overbevise."Man behøver ikke at være synderlig bevandret i Historien og Statistiken, for at have bemærket, hvor forsigtig der med Hensyn til Statsbestyrelsen maae gaaes frem, der hvor væsentlige Forandringer i dennes forskjellige Grene skulle foretages, enhver stor Forbedring, eller Forandring maae skee successive; en pludselig Overgang fra en Regjeringsform til en Anden, fra en Bestyrelsesmaade til en Anden, kan blive høist skadelig for et Land. Saaledes har vel Europa neppe eiet en meere liberalsindet og ædeltænkende Monark, end Keiser Joseph den Anden af Østerrig, men han ville i sine Stater, indføre alle nylige Reformer paa eengang, skabte sig Alle til Fiender, og udrettede næsten Jntet. - Hertil kommer, at det ikke er nok at ville reformere og projectere, men man burde ogsaa kunne opgive Midlerne, hvorved et eller andet Onde eller Misbrug i Staten kunne afhielpes. Jeg er fuldkommen af den Anskuelse, at den danske Nation behøver at vækkes til Tanke, om sine egne Anliggender, og at Almeenaanden, trænger til Oplivelse; i det mindste med Hensyn til den jydske Bonde og Almuesmand, thi ved at tale med denne, mærker man som oftest hans Uvidenhed om sine egne Anliggender, og det uagtet enhver Forordning, Placat og Foranstaltning fra Regjeringens Side bliver ham tilstrækkelig bekjendtgjort. J Almindelighed nærer han den Formening, at ved Douceurer, Gunst og Gave, kan man udrette Alt, og at der blandt Embedsclassen kan gives et enkelt Jndividuum, der tager Penge for at opfylde elder ikke at opfylde sine Pligter viser det afvigte Aars Retsdomme; men dette er vel ikke Skylden i den serville Aand og Mangel paa National-Stolthed man mærker hos Bonden, det er snarere en Følge af den Slaviskhed der fandt Sted førend Stavnsbaandet løstes, og som endnu gaaer i Arv fra Fader til Søn, men som ogsaa med Tiden vil forsvinde. For øvrigt feiler den jydske Bonde hverken Forstand eller Kundskab; men han er nu engang vandt til at gaae i Ledebaand, eller lade andre handle for sig og den nødvendige Selvtillid synes at mangle ham; men denne vil vel komme med Tiden. Dog i ligesaa høi en Grad Almeenaanden hos den danske Nation i det Hele taget trænger til Oplivelse, og Lysten til et parlamentarisk Liv at vækkes hos den; ligesaa forsigtig maae man være i Valget af Midlerne, det maae skee Tid efter anden, og ved Omtalelsen af Misbrug, der burde afhielpes, maae man vogte sig for, at giøre Regjeringen eller Authoriteterne foragtelig Publicums og den ringere Klasses Øine; thi i enhver velordnet Stat, er Lovenes Opretholdelse, det, der skaffer Sikkerhed for Personer og Eiendomme, og naar Lovenes Fuldbyrdere nedværdiges i Folkets Øine, ville de ikke kunne haandhæve disse med den Kraft, der er nødvendig for Statens Sikkerhed. For at Landet kan høste Frugter af de af vor ædle Konge skjænkede nye Jnstitutioner maae en Samvirken af alle Stænder finde Sted, alle Klasser i Staten maae med Velvillie forene sig for at virke til et fælleds Maal: "de almene Bedste." Embedsmanden maae ikke antage de nye Jnstitutioner som en Opposition mod sig, han maae vogte sig for offentlig at yttre sin Utilfredshed dermed, fordi hans Embedsførsel derved maaskee gjøres noget besværligere, ethvert smaaligt Hensyn maae han tilsidesætte, og ikke forsvare Misbrug, fordi han troer derved at miste noget af sin Myndighed; dette er ikke Tilfældet, den ham af Kongen skjænkede Magt, er den samme, kun maae han vogte sig for at overskride den Grændse Lovene anvise ham; desuden bliver jo enhver friere Jnstitution i Staten, enhver Rettighed hans Medborger erholder, ogsaa ham til Deel; den giver ham en endnu større Garantie mod vilkaarlig Behandling af Superieuren, og større Sikkerhed for hans Eiendele og Rettigheder. Kun der bliver hans Stilling forandret, at han for kun aflagde Regnskab for sin Embeds førsel og Vandel til sine Foresatte og Regjeringen; hans Medborgere ville herefter ogsaa med Rette gjøre Krav paa samme. Men han faaer ogsaa derved Anledning til aabenlyst at lægge sin retskafne Embedsforsel for Publicums Øine, og behøver saaledes aldrig at frægte, og lærer aldrig at foragte Publicums Dom; men i det Hele taget lade Offentligheden saameget som mueligt belyse enhver af hans Handlinger. Paa den anden Side maa ingen have alt for overdrevne Fordringer paa Embedsmanden, og fordre at han som Menneske, skal være et aldeles fuldkomment Væsen. Det er en almindelig Svaghed, tildeels begrundet i den menneskelige Forfængelighed, den, at ville laste Alt; og hvor mange Gange ville vi dog ikke see den foregivne Patriot, naar han blev anbetroet et Embede i Staten, handle langt meere svagt og ufuldkomment, end den, hvis Handlemaade, han bittert dadlede. Ei heller maae man dømme ensidigt og troe, fordi man blandt en 3 a 6000 Embedsmænd i Staten, hører at et enkelt Jndividuum bedrager Hans Majestæts Kasse, eller begaae Uretfærdigheder, at derfor den hele Stand skulle være tilbøielig til samme; hvorledes ville det vel gaae, hvis vi ville bedømme enhver Stand i Staten efter en saadan Maalestok, Selv den svundne Tid viser at dette ikke er Tilfældet. Hvad vare ikke en Colbiørnsen, Ranzau, Hvitfeld, Bernstorf, Resentlov, Prost Jes Jessen og fl. for Landet, og hvor mange brave og retskafne Embedsmænd have ikke Nutiden at fremvise. Ville vi Danske vel i en saa lang Række af Aar have nydt en saadan Lykke og indre Fred, naar Pluraliteten af Udøverne af den høiere Magt og Lovene vare bedragerigske og uretfærdig Mennesker, sikkerlig ikke! Nei, lad os ikke glemme, at sand Borgeraander Fredens Aand; den, der er besjælet af hiin taler med Kraft og uden Persons Anseelse naar det gjælder Statens og hans Medborgeres Bedste, men han taler aldrig for at fornærme eller saare sine Medmennesker, Enhver af hans Medborgere have Krav paa hans Kierlighed hans Overbærenhed og hans Virksomhed; hans egen Jnteresse staaer altid tilbage for det Almindelige; og i det Hele taget, bestaaer Fædrelandskjerlighed, som Jean Paul saa skjønt siger: "Jkke i at skrige og i at skrive, men i en virksom Deeltagelse i alt Offentligt, og i en varm Følelse for Statens og Medborgeres Held og Lykke Jylland, i Februar 1835.