Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-12-12
Nyeste. Skilderie af Kjøbenhavn. me Re Syvende Aargang. No. 19. Udgivet og forlagt af J. Werfel, trykt i Kjøbenhavn, hos P. H. Höeckes Enke. Tirsdagen den 12 December, 1809. Memon, eller den menneskelige Visdom. (Af Voltaire.) Memon fattede en Dag det daarlige Forsæt, at være fuldkommen viis. Der gives næsten intet Menneske, som jo denne Taabelighed nogle Gange har gjennemkrydset Hovedet. Memon sagde til sig selv, for at være meget viis og følgelig meget lykkelig, behøver man kun at være uden Lidenskaber, og intet er, som man veed, lettere. For det første vil jeg aldrig holde af Fruentimmer; thi, naar jeg seer en fuldkommen Skjønhed, vil jeg sig til mig selv, disse Kinder ville engang blive rynkede; disse skjønne Øine ville faae røde Kanter; denne trinde Barm vil blive flad og slap; dette skjønne Hoved vil blive skaldet. Jeg behøver da kun at see hende med samme Øine som jeg siden vil see hende, og i Sandhed, dette Hoved vil ikke gjøre mit forrykt mere. - For det andet vil jeg være bestandig maadelig. Forgjeves vil jeg fristes af et godt Maaltid, af kostbare Vine, af Selskabets Forførelser, jeg vil kun behøve at forestille mig Følgerne af Udskeielser, et tungt Hoved, en fordærvet Mave, Fornuftens, Sundhedens og Tidens Forliis, og jeg vil ikke spise mere end fornødent er; min Sundhed vil være bestandig eens, mine Tanker bestandig rene og lyse. Alt dette er saa let, at der er ingen Fortjeneste i at kunne opnaae det. Om sidder, sagde Memon, jeg bør tænke lidet paa min Formue, mine Begjerligheder ere maadelige; min Capital sikkert anbragt hos General-Finance Cassereren i Ninive; jeg har saa meget, jeg kan leve af uafhængig, og det er den største Lykke. Jeg vil aldrig komme i den grusomme Nødvendighed, at søge Hoffet; jeg vil ikke beruse nogen, og ingen vil beruse mig. Ogsaa dette er meget let. Jeg har Venner og jeg vil søge at beholde dem, fordi vi have intet at stride om. Jeg vil aldrig være lunefuld imod dem, og de ikke imod mig. Det er aldeles ikke vanskeligt. Efterat Memon saaledes havde udkastet sin lille Visdoms=Plan i sin Stue, saae han ud af Vinduet. Han blev to Fruentimmer vaer, der spadserede under Løntræerne uden for hans Huus. Den ene var gammel og syntes ikke at tænke paa noget. Den anden var ung og smuk, og syntes meget sysselsat. Hun sukkede og græd, og havde megen Ynde. Vor vise Memon blev meget rørt, ikke af Damens Skjønhed (thi han var alt for viis paa, ikke at føle en saadan Svaghed) men af den Bedrøvelse, hvori han saae hende. Han gik ned, nærmede sig den unge Skjønne, i den Hensigt at trøste hende med sin Visdom. Det skjønne Fruentimmer fortalde ham, med det naiveste og meest rørende Væsen, al den Fortred, som en Farbroder, hun havde, tilføiede hende; med hvilken Lif han havde berøvet hende en Formue, som hun aldrig havde eiet, og alt hvad hun havde at befrygte af hans Vold. De forekommer mig at være en Mand, som kan give mig et godt Raad, sagde hun til ham, dersom De vil være saa artig at komme til mig, og undersøge mine Sager, er jeg viis paa, De vil hielpe mig ud af den skrækkelige Forlegenhed, hvori jeg befinder mig. Memon, dvælede ikke at følge hende, for viseligen at undersøge hendes Sager og give hende et godt Raad. Damen førte ham op i et Vellugt duftende Værelse, og bad ham høiligen at sætte sig hos hende i en stor Sopha. Damen talde med nedslaaede Øine, som af og til undslap Taarer, og som, naar hun løftede dem op, stedse mødte den vise Memnons Blik. Deres Samtaler vare fulde af Ømhed, som fordobbledes hver Gang de saae paa hinanden. Memon tog sig hendes Anliggende meget nær, og følte med hvert Øieblik større Lyst til at gjøre sig et saa ulykkeligt og retskaffent Fruentimmer forbunden. Han gav hende de ømmeste Raad, og de følte sig begge ganske henrykte. J det samme kom Farbroderen, i en Forfatning, som man let kan forestille sig, han var bevæbnet fra Top til Taa; det første Ord, han sagde, var, at han vilde dræbe den vise Memnon og sin Broderdatter, og de sidste, han lod falde, vare: at han for mange Penge kunde tilgive. Memon blev tvungen til at give alt hvad han havde. Man var i de Dage glad ved at slippe for saa godt Kjøb, thi America var endnu ikke opdaget, og de bedrøvede Damer langtfra ikke saa farlige som i vore Dage. Beskjæmmet og fortvivlet gik Memnon hjem; han fandt der en Jndbydelse at spise til Middags med nogle af sine fortroligste Venner. Dersom jeg bliver ene hjemme, sagde han, saa vil jeg kun tænke paa mit sørgelige Æventyr, jeg vil ikke spise, jeg vil blive syg, det er bedre at spise med mine fortrolige Venner et tarveligt Maaltid. Jeg vil i deres behagelige Selskab glemme den Taabelighed, jeg har begaaet i Morges. Han indfandt sig paa Stevnestedet; man fandt ham lidt fortredelig. Man lod ham drikke for at forjage Bedrøvelsen. Lidt Viin, nydt med Maade, er en Lægedom for Siel og Legem. Saaledes tænkde den vise Memon, og han blev beskienket. Man foreslog ham at spille efter Bordet. Et ordentlig Spil i et Vennelag er en anstændig Tidsfordrip. Han spiller, man vinder fra ham alt hvad han har i sin Børs, og fire Gange saa meget paa hans Æresord. Der reiser sig en Strid angaaende Spillet; man bliver hidsig; een af hans fortrolige Venner kaster ham et Tærninghorn i Hovedet og slaaer ham et Øie ud. Man bringer den vise Memnon hjem, beskienket, uden Penge og med et Øie mindre. Han sover Rusen lidt ud, og saasnart Hovedet er lidt klart igjen sender han sin Tjener til General-Finance=Cassereren i Ninive efter Penge, for at betale sine fortrolige Venner; man siger ham at hans Skyldner har samme Dag spillet en svigagtig Banquerot, som sætter hundrede Familier i Forvirring. Den opbragte Memon gaaer til Hove, med et Plaster paa Øiet og en Ansøgning i Haanden, for at fordre hos Kongen Ret over Banquerottereren. Han fortæller nogle Damer i en stor Sal sin Skjebne. Den ene af dem, som kjendte lidt til ham, sagde i det hun betragtede ham fra Siden af: Herre Jemini, En anden, som kjendte ham bedre, sagde: God Aften, Hr. Memon; i Sandhed Hr. Memon, det glader mig ret at see Dem; men apropos, hvorfor har de mistet et Øie? Hun gik bort uden at oppebie hans Svar. Memon skjulede sig i en Krog og ventede paa det Øieblik, han kunde kaste sig for Monarkens Fødder. Dette Øieblik kom. Han kyssede tre Gange Jorden og præsenterede sin Ansøgning. Hans allernaadigste Majestæt modtog den meget bevaagen, og leverede Ansøgningen til een af sine Satraper, som skulde gjøre ham Regnskab derfor. Satrapen trak Memon til Side, og sagde med en stolt Mine og bittert snisende: De er mig en morsom Eenøiet, thi De henvender Dem hellere til Kongen end til mig; og endnu morsommere, De vover at fordre Ret over en retskaffen Banquerotterer, som jeg har skienket min Bevaagenhed og som er en Søstersøn af min Maitresses Kammerpige. Lad den Sag fare, min Ven, dersom De vil beholde det Øie, De endnu har tilbage. Memon, som saaledes om Morgenen havde lovet at forsage Fruentimmer, Umaadelighed i Mad og Drikke, Spil, al Splid, og især Hoffet, var inden Aften bleven bedraget og plyndret af en smuk Dame, havde drukket sig en Ruus, havt en Strid, tilsat et Øie og været ved Hoffet, hvor man gjorde sig lystig over ham. Forstenet af Forbauselse, og gjennemtrængt af Smerte, gik han hjem. Han vil træde ind i sit nede sig Huus; han finder der Rettens Betienter, der flytte hans Meubler bort paa hans Creditorers Vegne. Han bliver næsten daanende staaende under et Løn træ, han seer den skjønne Dame fra i Morges, som spadserer med sin kjere Farbroder og som brister i Latter, da hun bliver Memon vaer med sit Plaster. Natten kommer, Memon lægger sig paa Halmen lige ved Muren af sit Huus; han falder i Søvn, og en himmelsk Aand lader sig see for ham i Drømme. Aanden skinnede overalt af Lys. Han havde sex skjønne Vinger, men ingen Fødder, intet Hoved, ingen Hale, og lignede intet. Hvo er du spurgte Memon. Din Skytsaand, svarede den anden. Giv mig mit Øie, min Sundhed, min Formue, min Visdom, sagde Memon. Derpaa fortalde han den, hvorledes han havde mistet alt dette paa een Dag. Det er Begivenheder, som aldrig kunne møde os i den Verden, vil beboe, svarede Aanden. Og hvilken Verden beboe J, spurgte det bedrøvede Menneske. Mit Fædreneland er henved 500 Million Mile borte fra Solen, i en liden Stjerne ved Sirius, som du seer her. Hvilket skjønt Land! sagde Memon. Hvorledes, J have ikke hos eder Skjøger, der bedrage et stakkels Menneske, ingen fortrolige Venner, som vinde Pengene fra ham og slaae ham et Øie ud, ingen Banquerotterere, ingen Satraper, som gjække eder i det de negte eder Ret? Nei, sagde Stiernebeboeren, intet af alt det. Vi bedrages aldrig af Qvinder, fordi vi ingen have, vi ere ikke umaadelige ved Bordet, fordi vi aldrig spise; vi have ingen Banquerotterer, fordi der hverken findes hos os Guld eller Sølv, man kan ikke slaae Øinene ud paa os, fordi vi ikke have Legemer af den Skikkelse som eders, og Satraperne gjøre os aldrig Uret, fordi alle i vor lille Stierne ere lige. Memnoon, sagde derpaa, min Herre, uden Qvinder og uden Mad, hvormed fordrive J da Tiden, Med at vaage, sagde Aanden, over de andre Kloder, der ere os betroede, og jeg kommer for at trøste dig. Ak, svarede Memon, hvorfor kom du ikke forrige Nat, for at hindre mig fra at begaae saa mange Taabeligheder, Jeg var hos din ældste Broder Assan, svarede det himmelske Væsen. Han er mere at beklage end du. Hans allernaadigste Majestæt, Kongen af Jndien, ved hvis Hof han har den Ære at være, har ladet udstikke begge hans Øine for en liden Uforsigtighed, og han sidder i dette Øieblik i et Fængsel med Lænker om Hænder og Fødder. Det er rigtig nok Umagen værd, sagde Memon, at have en Skytsaand i en Familie, naar af to Brødre den ene er eenøiet og den anden blind, den ene ligger paa Straa og den anden i et Fængsel. Din Skjebne vil forandre sig, svarede Stjernedyret. Sandt nok, du vil være bestandig eenøiet, men paa det nær vil du være saare lykkelig, saafremt du aldrig vil fatte det taabelige Forsæt, at være fuldkommen viis. Det er noget, som er umueligt at opnaae, raabte Memon sukkende. Ligesaa umueligt, svarede den anden, som at være fuldkommen duelig, fuldkommen stærk, fuldkommen mægtig, fuldkommen lykkelig. Vi selv ere det langtfra ikke. Der er en Klode, hvor alt dette findes; men blandt de hundrede tusinde Millioner Verdener, der ere adspredte i det uendelige Rum, følger alting gradviis efter hverandre. Man besidder mindre Visdom i den anden end i den første, mindre i den tredie end i den anden, og saa fremdeles lige til den sidste, hvor hele Verden bestaaer af Taaber. Jeg frygter meget, sagde Memnon, at vor lille jordiske Klode netop er Daareki sterne i det Universum, som J har beviist mig den Ære at tale om. Jkke ganske, sagde Aanden; men den nærmer sig dem. Men visse Digtere, visse Philosopher, sagde Memon, have altsaa meget Uret, naar de sige, at alting er godt. De have meget Ret, sagde den himmelske Philosoph, naar de betragte Verdens Indretninger i det Hele. O jeg troer det ikke, svarede Memon, førend jeg har faaet mit ene Øie igjen.