Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1826-08-01
Nyeste Skilder. re af K. jøbenhavn. mon og Com Treogtyvende Aargang. No. 61. Udgivet og redigeret af Fr. Thaarup, Etatsraad. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 1 August 1826. Kjærlighed sammenlignet med et Kirsebærtræ. O Muse, staae mig bil jeg aldrig før Behøved saa Din Hjælp, som nu, da mig Det svare Arbeid lægges paa, at vise Hvorlunde man kan ligne Kjærligheden, Dens føde Fryd og bittre Smerte med -Et Kierbærtræ, 9, uhørt Lignelse. Saa høit jeg trængte ei til kraftig Bistand, Dengang jeg Oder skrev og Nytaarsønsker; Thi da jo Smigerens Gudinde mig Omfavned og begeistred, som man troede. Ei trænger jeg saa høit, o Muse, til Din Hjælp, naar jeg den yndige Elises Usigelige Huldhed vil besynge; Da kan Du smukt gaae hjem og lægge Dig, Thi da er hun, den Herlige, min Muse. Men nu - nu maa jeg ydmygt bede om Din Hjælp, o Mildeste, thi nu jeg til Dig trænger - hør min Bøn, og staae mig bil O Kjærlighed, Du milde, himmelske Gudinde, som i Menneskenes Bryst Saa uafvendeligen hersker, Du Hvis søde Vælde ingen Dødelig Har hidtil kunnet, og vist aldrig kan Jmodstaae, Du, som i det Bryst, hvori Din milde Lue brænder, skaber nye, Ukjendte Følelser, en Forsmag paa Den Salighed, som Engle nyde - Dig Er jeg fordømt at skulle ligne med Et Kirsværtræ, – o Spot, o Spee, o Vee Hvor skal jeg Stakkel, som saa fattig er J Aanden, søge Lighed mellem Din Uendelige Høihed, og imellem Et Kirsebærtræes uendelige Ringhed, Jmellem den ulignelige Sødhed, Som Du i Hjerterne indgyder, og Den Smag, som Kirsebærret gier paa Tungen, Dog, som i Nøden fordum Jörgels Børn Paakaldte Herren, at han skulde smukt Dem frelse, nu de var i Trængsel; Saa kaldte jeg og før paa Musen, at Hun skulde smukt udfrie mig af den Kvide Hvori jeg nu er stædt. Mon hun et snart Vil komme, Hart jeg længes nu derefter, Hvor blier hun af dog, den Seendrægtige, Hun først vel skal sig pynte, kan jeg tænke. Der kommer hun og gier mig Digterkysset. - Hal hvad er det, som gjennemfarer mig! Ha, hvilken Lue gjennemgløder saa Mit Indre pludselig med Lynets Kraft, Hvad er det, som saa vældigt stræber udAf Brystets stærke Muur og hartad den Vil sprænge? – Hal Begeistrings hellige Jld Det er, som mægtigt gjennemluer mig! Og Sangens høie Toner er det, som Udvider saa mit forhen snævre Bryst. O! naar et indbildt Kys af digtet Muse, Kan vække hos mig saadan Følelse: Hvor maa da, o Elise, ei et Kys Af dine hulde Læber ildne mig Min hele Sjæl, og luttre den som Guld. - Dog hvorhen fører Tanken mig, Saa førte Den fordum Digtekonstens gamle Fader, Homerus selv, heel ofte vild, saa at, Naar han Achillis Vrede vilde synge, Han sang om Anadomenes Bælte. Men led mig, Muse, nu paa rette Vei. Naar Du en Kirsværsteen i Jordens Skjød Nedlægger, og med Muld den dækker til; Da spirer den, og skyder jævnt sig opOg voxer Dag for Dag, indtil den blier Et Træ, hvis Grene høit mod Himmelen, Sig majestætisk brede ud, en herlig Væxt, Og dybt i Jorden driver den en stærk Og varig Nod, som ankrer Træet fast, Saa Stormen vel kan ryste, men dog ei Omstyrte det. Saaledes er det og Naar Kjærlighedens Fro i Hjertets Muld Nedlægges, strax det spirer, voxer opOg vinder Styrke Dag for Dag, og blier Et Træ, som Stormen ikke fælde kan. Men om den Jord, hvori Du Stenen gjemt Ei har den Næringssaft, som fordres til At klække Spiren ud, hvad heller OrmForgnaver Kjernen, hvori Spiren ligger, Og andre Uheld støde til, da kan Ei Træet trives, men gaaer enten ud Og visner, eller og en Krøbling blier Saa er det og, om Hjertet, hvori Spiren Til Kjærligheden bliver nedlagt, ei Er godt : om Sandseligheds Orm har skjul Sig der, om Egennyttens blinde Muldvarp Med spidse Tryne roder Jorden op Omkring det spæde Træ - da kan det ei Opvoxe høit og blive som det burde, Og aldrig Spiren blier til Kjærlighed. Men det er ikke nok at Træet voxer Og bliver stort, det skal og bære Frugt. Et Kirsebærtræ faaer Kirsebær, troer jeg, men Om de skal smaae kjønne Pigebørns De kjælne Ganer, saa maa Træet podes, Det er med andre Ord: det maa forædles. Saa er det og med Kjærlighedens Træ Om det ei podes og forædles, da Opvoxer det et vildt, ufrugtbart Ukrudt; Det er (at tale mindre billedligt: Om Kjærligheden ædles ei og luttres, Da er den kun en raa og vild Naturdrift, Som ofte Mennesket til Dyr har gjort. Thi lader os da pode og forædle, Og pleje Elskovs Træ, og skære bort De vilde Skud, at det naar Vaaren kommer Kan blomstre skjønt, som Livsens Træ i Eden, Og være lislig Frugt i Høstens Tid! Et Kys paa Pigens røde Mund man før Har lignet med et Kirsbær, plukt af Træet; Men mig, o Hæder var det forbeholdt, At have den Fortjeneste af Verden, At lære Folk, den Lignelse er gal. Et Kirsebær er nemlig Træets Frugt- Et Kys er kun en Blomst paa Elskovs TræEt Kys er altsaa intet Kirsebær, Nu, Muse, kan du gaae, nu har jeg brugt Dig! Du er jo kun en simpel Glædespige, Som kysser snart den ene, snart den anden, Alt eftersom man kalder Dig. Farvel! Men Du, o Cypria, Du Himliske! Fortørnes ei paa mig, fordi jeg fræk Har sammenlignet Dig, Du Høie, med Et ringe Kirsærtræ, o tilgiv mig Naar ikkun Du, o hulde Venus, vil Ei straffe Synderen, og Hævn forlange, Saa skal fra nu min Luth kun stemmes til At tone milde, kjælne Elskovssange!