Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1814-06-18
Bidrag til Dagens Historie. (Fortsættelse.) Allerede førend den første Consul vilde kjøbslaae med Ludvig XVIII om hans Arverettighed til Frankrigs Trone, vare adskillige Forberedelser til en monarkisk Regjeringsforms Jndførelse gjorte. Ved et Senatusconsultum af 4 Jan. 1803 oprettedes i Frankrig 31 Senatorier, eet i hvert Appellationsdistrict, og med et saadant Embede fulgte en Gaard og en aarlig Jndkomst af 20,000 til 25,000 Fr. i Nationaldomainer. Den første Consul forbeholdt sig at bortgive Senatorierne til Medlemmer af Senatet, efter dettes Forslag, for Livstid. Paa denne Maade forenede Buonaparte sin Fordeel paa det nøieste med Senatets, og Frankrig, var nu saaledes deelt imellem en Hob Begunstigede, som det var paalagt at opholde sig i det mindste 3 Maaneder hvert Aar i deres Senatorier, for at besørge den første Consuls overordentlige Ærinder, og gjøre umiddelbar til ham Jndberetninger desangaaende. At disse 31 Satraper adløde deres Lykkes Skaber som en sand Dalai=Lama, er begribeligt, og at de afsindigste Erobringsplaner, de skrækkeligste Opfordringer til at bortmeie Frankrigs Ungdom, de taabeligste Forslag til at stoppe hver redelig Næringskilde bleve billigede, samtykte og beundrede af saadanne vellønnede Yndlinger, et ikke mindre begribeligt, i en Tidsalder og i et Land, hvor Egennytten allerede længe havde hersket med største Vælde. Næst Senatorierne var Æreslegionen en af de gyldne Lænker, hvormed Buonaparte vidste at fængsle det franske Folks Frihed og gjøre det til en Boldt for Despotismens Luner. At sande Fortjenester belønnes og hædres af Statens Overhoved er ikke mere end billigt. Naar denne Belønning, uden stor Bekostning for Almeen hed, kun bestaaer i et udvortes Tegn, hvis egentlige Værdie er idealsk, virkelig kan blive en Spore til sande store Handlinger, da er dets Jndførelse i Staten en priselig Gierning. Hvo mindes ikke her de Underværker, Grækere og Romere stiftede ved en Oliegreen eller Egekrands, Men skal et saadant Hæderstegn opfylde sin Bestemmelse, da bør den Haand, det kommer fra, være reen, den, som modtager det, fortjene det, og deres Tal, som det forundes, ikke være Legio; thi det gaaer ofte Regenten med Hæderstegn som Jean Paul med hans Phantasie og Vittighed, at han ikke veed at holde Maade med sin Rigdom. Æreslegionen havde stor Lighed med et Arcanum, der er godt i alle Sygdomme. Jkke blot Krigere, der havde udmærket sig paa Valpladsen, men ogsaa Konstnere og Lærde optoges i denne Orden. At Spottefugle, som Campe beretter, kaldte den Legion d'horreur, beviser vel i Grunden intet, da denne Orden talte saa mange virkelig fortjente Mænd, men det synes dog at vidne om, at man selv i Frankrig undredes over, at saa mange af Rædselstidens Lykkefristere vare blevne Medlemmer af denne Legion. Saavel i det lovgivende Corps som i Tribunatet, hvor man siden nogen Tid havde bifaldt alle Regjeringens Foretagender, reiste der sig et stærkt Partie mod Æreslegionens Oprettelse, skjønt Røderer, som Regjeringens Taler, holdt en Lovtale derover, og forsikkrede: at denne Orden understøttede alle republicanske Love, befæstede Revolutionen, udryddede Arveadel &c. Alle Partier vare imidlertid enige om, at yttre deres Mishag, og man paastød lydeligen, hvad siden ogsaa virkelig indtraf, at denne Legion indeholdt Spiren til Arveadel, Privilegier og Arvelighed, kort, til alt det, som man ved Revolutionen havde stræbt at udrydde. Civilpersoner, sagde man, belønnes her ved militaire Udmærkelser, og en Officier, der bestormer en Skandse, vil nu staae langt over en Montesquiens udødelige Genie. Kraftigst talde Chauvelin i Tribunatet. Et særeget Corps's personlige Udmærkelser, sagde han, vække en Particularaand og føde Tvedragt; Legionen truer og med Tilbagevendelsen af Laugsaanden, der vanskaber de bedste Tanker, forgifter de ædleste Hensigter, og tilintetgjør al Frihed og Lighed.