Københavns Adresseavis, 1779-12-01
I et af de nyeste engelske Blade fortælles et Fruentimmers Begivenheder, som i hvorvel de ligne en Roman, dog forsikres virkelig at have tildraget sig: I Hammersmith, en liden Kiøbstæd ikke langt fra London, boede et Fruentimmer, som omtrent ved den Tid da Urolighederne i America begyndte, havde fattet Kierlighed for en Kapitain ved Navn Karl Ros, og hemmelig givet ham Egteskabs Løfte, men hendes Forældre ville ikke samtykke deri. Hendes Uheld blev endnu forøget, da hendes Elskere maatte tage til Amerika i Krig. Kort efter hans Bortreise besluttede hun at følge ham, og forklædte sig i Mandsklæder. Saasnart hun var ankommen til Amerika, fik hun Efterretning, at Kapitainen for nogle Dage siden var detacheret imod et Partie Amerikaner og Jndianer; hun ilede efter ham, og fik at vide paa eet Sted, hvor han var reist igiennem, at paa en vis Plads i en vis Skov samme Dag om Morgenen havde været en heftig Skærmydsel. Hun skyndte sig derhen, alle vare adspredte, paa Valpladsen saads ikkun nogle Døde og Saarede, iblandt hvilke ogsaa hendes Elskere Kapitainen laae, som endnu gav nogle Tegn til Liv fra sig. Hun kiendte ham strax, kastede sig paa ham, søgte og fandt et smalt Saar, hvoraf hun trykte det sammenløbne Blod og tilsidst udsuede det. Efterhaanden kom han igien til sig, aabnede Øinene og vendte dem ganske mat til sin Befriere. Hun syntes at mærke nogen Bevægelse hos ham, og frygtede at Mandsklæderne en forstillede hende noksom, og at det maatte giøre en farlig Virkning hos ham, naar han for hastig kiendte hende igien; hun overstrøg derfor sit Ansigt med en guul Farve, og blev ved at pleie ham paa det omhyggeligste. Sex Uger gik forbi, førend han kunde gaae ud, i hvilken Tid Erindringen af sin Kiæreste ofte blev fornyet i hans Siel. Han talte og hende med sin ubekiendte Ven og Velgiørere. Naar jeg døer, sagde han meere end een Gang, saa bring hende mit sidste Farvel, siig hende, at jeg døer som hendes troe Elskere. Endelig blev han fuldkommen frisk. De fulgtes af til Philladelphia, hvor Kapitainen snart kiendte den igien, som ikke længere vilde være forklædt. Præsten kronede for Alteret en Kierlighed, som kan har havt sin Lige. Men Frue Ros var neppe bleven forenet med den Mand, som hun med saa usædvanligt et Heltemod havde forhverved sig, førend hun faldt i en tærende Sygdom, hvormed tillige de heftigste Smerter vare forbundne. Hendes Mand var utrøstelig og raadførte sig med Lægerne, Sygdommen blev undersøgt og befunden at være en Følge af det Saar, som hun havde udsuet, hvilket efter Jndianernes grue somme Maade havde været forgiftet. Hun havde suet Forgiften i sig, i det samme at hun reddede sin Mand. Efter 3 Aars Forløb, som Kapitain Ros henbragte i bestandig Angest og Frygt for at være Aarsagen til den Persons Død, for hvilken han gierne havde opofret sit Liv, døde han i sidst afvigte Foraar af Svindsot. Frue Ros, som fornam at hendes Dø ligeledes nærmede sig, men som endnu havde Kræfter til at reise til Engeland, gik Dagen derpaa til Skibs og ankom for 2 Maaneder siden hos sine Forældre, for at bede dem om Forladelse for den Sorg hun havde foraarsaget dem. Hun døde for nogle Uger siden i sit Alders 26 Aar.