Norske Intelligenssedler, 1765-05-08
Følgende er en Oversættelse af det Tydske. En reisende Mahler blev tagen til Fange af en Corsar og stillet for Kongen av Salee. Du Tittians Efterkommere, sagde denne stolte Tyran til den trøsteløse Fange, her vil vi see hvad din Pensel formaaer, af hvilken du haver berømt dig. For at zire min Billed-Sahl, mahl alle Nationer, og bring det ved din Kunst derhen, at man ved første Øyekast kand skille dem fra hinanden, saavel ved deres Ansigtes Miner som Klædedragt. Er du saa lykkelig og nyder mit bifald, lover jeg dig din Frihed. Mahleren, der allerede var kied af sit Slaverie, førde sin Pensel, og efterlignede saa vel, at man, uden at falde i Tvivl, kunde kiende enhver baade af Ansigt og Klæder. Enhver Nation var klæd efter sin forskiællige Klædedragt, undtagen Franskmanden i sin besynderlige Gestalt var allene nogen, men har en Art af Stok paa Armen, som han lagde fra hinanden. Hvor er din Tænke-Kraft, sagde Monarken til Mahleren, hvilken Daarlighed har bragt dig til at mahle Franskmanden uden Klæder, Herre, svarede denne, forundre Eder ikke herover; Disse forandrer saa ofte deres Mode, at min Kunst, der ikke vidste at bestemme den, gav ham en Art af Stof, hvoraf han kunde indrette Klæde=Dragten efter egen Jndbildning Fortsættelsen av det i forrige Uge indrykte. Men den kloge Moder begreb, at Haardhed allerne ikke kunde befordre hendes Hensigt. Et ufortient Onde, eller som i det mindste synes saa, opirrer og giør Lovgiveren forhadt: Den Undertvungne stræber at befrie sig fra et voldsomt og ubilligt Aag. Han bryder Lænkerne: Straffen falder tilbage paa Tyrannen. Hvad er snedigere end Hævn, og hvad er farligere end en forbittret Uskyldighed? Et Skimt af Lyksalighed maa lokke til Lydighed. Uden dette Skiul blive Love forgiæves. Lesbia søgte derfor at styrke sine Befalinger med Grundregler, og skiule sin Avindsyge med Kiærlighed til sin Datter. Og hertil var Mandkiønnets berømte Letsindighed en riig Anledning. Den omhyggelige Moder havde en Dag opsnappet denne korte Samtale: "Ach, min Herre, min Moder taler langt anderledes: Deres Moder har sine Grunde til at optrække dem i denne Vankundighed. Troer de, smukke Simple! at hun har Ret, spørg deres Hierte, det er en meget sundere Raadgivere. Ach mit Hierte, Ja det Kunde man dog troe--- Her avbrød, Moderens Raab Simple, som strax gandske bestyrtet forlod Caladon, og ilede ind Neppe var hun kommen ind, strax mødte hende et forbittret Øyekast, og denne Torden-Stemme: Viig fra mig du U-værdige, Drister du dig endnu at see paa mig, Frækhed sidder i hendes Ansigt. Men allerkiæreste Moder, hvad Ont har jeg da gjort, Spørger du Uforskammede, hvad Ont: Et artigt Spørsmaal, Er det ikke nok at din Nærværelse bebreyder mig den Ulyksalighed, at have fød saadan en Vanskabning? Er dette Frugten af al min Flid, af al min Omhu at alle mine Formaninger, En Jomfrue; Ach Himmel, en Jomfrue at snakke om Kiærlighed. Din Ære er allerede borte. Men søde Moder, han var saa artig, skal jeg da handle imod mit Hierte, Der har vi det, imod dit Hierte, hillemænd, hvor ærlig, imod dit Hierte, Ney vist ikke. Velan! Lyd din egen Daarlighed. Løb i Ulykken. Han var saa artig: hvori bestaaer denne Artighed? Saadane ere alle de som kand snakke os efter Munden, men denne Herre er saa artig imod alle Fruentimmere, og Enden paa denne Artighed, er, at han iblant sit eget Kiøn opregner alle disse Damer og forlyster sig med deres Taablighed. Er det ikke en vakker Artighed? Om du fik at høre disse Ord: Nu, min Broder, nu skal jeg fortælle dig Loyer; der var jeg i Sælskab med en Gaas, du kiender jo Jomfrue Simple, det er den reene Uskyldighed. Hal har ha, den Giæk, hun troede ret at jeg elskede hende, og --, men den forbandede Kiærling, som skulle raabe paa hende, ellers havde jeg endnu faaet fleere Løyer; ville du da og sige: han var artig, Ach, min Moder, hvor er det mueligt at noget Menneske kunde være saa uforskammet?" saa uforskammet, saa uforskammede ere de alle: du kiender dem ikke. Hvorfor skulle den Spradebasse have lastet mig, havde det ikke været for at lee av din Daarlighed. Hvad skulle bevæge mig til at sætte mig imod din Fornøyelse, naar den var sømmelig? Skulle jeg fortryde paa at man elskede dig? Men velan, forsøg, følg din Lyst! Du er ikke værd at jeg skal bekymre mig meere om dig. Du bør ikke see paa en Mands-Person, meget mindre høre paa saadan ublue Sladder. Nu, min Herre, var dette ikke en om, en dydig og fornuftig Moder; men hendes Omsorg blev ikke staaende derved. Hun kunde synes partiisk. Hun udvalgte til Hovmesterinde for Simple, et Fruentimmer, som et Par ulykkelige Forsøg havde gjort til en aabenbare Helgen. Jngen fattes Veltalenhed til at hævne sig De kand forestille sig, min Herre, med hvad Kraft, med hvad Fynd denne aldrende Skiønhed prækede imod vort Kiøn, som til al Lykke sielden søger at forandre disse Domme. Simple var en Elskerinde av Læsning, deels af Naturen, deels av Nødvendighed. Lesbia føyede denne Tilbøyelighed, hun forsynede hende med Bøger, og at disse vare udvalgte, er vel ingen Tvivl paa, da de vare udkaarne af hendes Hovmesterinde og andre ærværdige Matroner. Men vil De sige, en Dame som Lesbig maatte dog leve glimrende, og følgelig maatte hendes Levemaade imodsige hendes Lærdomme. Ney, min Herre, dette følger ikke. Thi vel levde Lesbia glimrende, men dog saaledes, at Simple ikke kunde støde sig derover, thi hun holdte altid Mands-Personerne saaledes i Ave, at deres Møye var forgiæves for at komme til Simple, og desuden var denne saaledes opdragen, at hun med sin naturlige Skiønhed allerne kunde betragtes som en smuk Statte. Og dersom nogen av disse Herrer vendte deres Tale til Datteren, blev han av hende besvaret med en Rødme, et Par nedslagne Øyne, og et Jeg forstaaer dem ikke. Men Moderen begiegnede ham strax med en Prædiken, om hans Kiøns Letsindighed, med saadan en Veltalenhed, at faae dristede sig til at igientage samme. Tilstaae nu, min Herre, at ingen kunde være skarpsindigere, end min Lesbig. Hun vedligeholdt og sin Anseelse bedre end hendes Kiøn gemeenligen pleyer i den tiltagende Alder: en frie utvungen Alvorlighed erstattede den spillende Ungdoms Liflighed, og hun vidste altid offentlig saaledes at opføre sig mod Simple, at denne Sidstes frygtsomme Indgetogenhed meere syntes en Virkning af en uovervindelig Dumhed, end av nogen utilbørlig Tvang. Men Simple var jo dog ikke naturlig dum, Kunde hun da ikke indsee dette Bedragerie, Naturen og lidt Overveielse førte hende vel til Forestilling af en ubillig Ave. Men disse vare endnu forvirrede Begrebe, dog stærke nok til at søge en bedre Oplysning. Hun fik den, med Uskyldigheds Tab. Og Lesbia! - Lesbia havde før triumseret over sine Pligter der fattedes at triumfere over sin Datters Ære, til at giøre hendes Seyer fuldkommen. Tiden tør forandre hendes Tanker, men aldrig den Hengivenhed med hvilken jeg er &c.