Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1784-08-17
Formedelst en grundet Retskaffenhed fortjente maaskee ingen mere at være lykkelig end han, men han var det dog sielden, thi han var følsom indtil Grublen. De nedstammede begge fra borgerlige, men rige Familier og Forældre, som havde Embeder og Anseelse i Staten, og begge lagde sig tidlig efter borgerlige Handteringer, men ikke med lige Lykke. Fyrsten, som de tiente under, var en Mand af Hettore Gonzas Tænkemaade. Maaskee en god Mand, men dog en slet Fyrste, blødagtig, vellystig, krigsk, og altid i Strid med de Rettænkende iblandt Folket. Ham tiente Helva, og Docken tiente Folket. Hvem gietter nu ikke begges Skjebne! Fra den ene vigtige Betiening til den anden steeg Helva; Docken derimod krøb Sneglegang: Hiin blev belønnet med Ærestegn, Adelskab, Rigdom, og Ærevers, denne derimod blev omgivet med tusinde Chicaner, og tusinde Fornrettelser nedtrykte ham ved de redeligste Handlinger. Kun faa Retskafne, og Afmægtige elskte ham, de øvrige derimod kiendte ham ikke, eller vilde ikke kiende ham: Saaledes levede han i tolv møisommelige Aar, og i det trettende tog han sin Afskeed. Man roese Docken saa meget man vil, saa har man dog ligesaa stor Grund til endnu mere at dadle Helva. Ærgierrighed var een af hans største Feil, de øvrige vare alle Udspring derfra. Trods hans Stolthed var hans Hierte folsom: Han var en Ven af Faa, men af disse Faa var han en oprigtig Ven. Til Beviis maatte Docken, som Folkets Sagfører, være ham imod; Tilsidst maatte han tage sin Afskeed, nedsynke sig igien i Privat stand, og uden Navn og Ærestitler føre et stille Liv i Staten. Helva, Prindsens Yndling, og nu ophøiet til Greve, skammede sig aldrig ved sin gamle Skolekammerat, og blev stedse hans oprigtige Ven han afholdt sig ikke i Samtale fra det fortrolige Du, og ved enhver Modgang tilbød han ham den ofte foragtede Haand: Hans Huus og hans Øre holdt han stedse aabent for sin Ven: Sit Hierte, havde han og gierne aabnet for ham, dersom Ærgierrighed ikke saa ganske havde betaget det. Endelig blev han, trods sin Fødsel udvalgt til Premierminister, og paa denne glindsende Post fandt Docken ham, da han efter nogle, iblandt Fremmede, tilbragte Aar, vendte tilbage til sin Fødestavn. Just da han stod og beraadslog med sig selv, om han skulde gaae til ham, og hvorledes han skulde opføre sig, kom Bud fra Hofmanden, der nylig om sin Vens Ankomst var underrettet, for at indbyde ham til sig. Docken kom, og Greven af Helva tog imod ham i sin kostbare, og nylig anlagte Hauge. Efter de første Omarmelser og gienstrige Udforskninger viiste han ham al den Pragt og Herlighed, som var forenet med hans nye Stand, og efterat de havde igiennemvandret Slottet og Haugen, bleve de endelig staaende ved et Springvand, som den fornemste Ziir i denne vidtløftige Bygning, og stiltiende saae nogle Minutter paa Vandet, der var dreven til en usædvanlig Høide, og igien med en stærk Susen faldt tilbage. Endelig brød Docken Tausheden: Herlig, Ret herlig! Endnu aldrig saae jeg et fortreffeligere Skuespil af dette Slags. Men det forekommer mig visselig, som dette herlige Springvand er anbragt paa et ganske urigtig Sted. Og hvorfor det, min Bedste, "Formedelst en Grille, der er saa een af mine sædvanlige. Og den er: Du kunde let tage det fortrydelig op, af Jeg skulde tage noget fortrydelig op af Dig, hvis Hiertes Reenhed jeg kiender, Nu vel da, Saa leer Du i det mindste; Mendet være det samme. - Sce engang, Hr. Greve Var jeg hvad jeg aldrig bliver, eller kan blive, var jeg Premierminister, som Du, da kunde jeg aldrig være Tilskuer af dette Spilleværk, uden at skælve i mit Inderste. Ja visselig! For Nerver, saa følsomme, som Dine, er alting muelig. Men endnu gjetter jeg ikke Aarsagen? " See da, min Ven, See dette Vandspring, og sig mig, hvad gjør det, naar det er stegen saa høit i Veiret, som mueligt?" Besynderlige Skabning! Det falder tilbage. O dyrebare Ven! og det seer Du, uden af tænke ved Dig selv. Hvorledes, Mon det skulde være den almindelige Orden i Naturen, Mon alt det, som stiger hastig, ogsaa altid pleier at synke hastig igien. - See til hiin Bek, som slynger sig om Din Hauge, den stiger aldrig, den borer sig ofte møisommelig frem giennem Bugter og Krumninger, men den falder heller ikke, og skeer det, er det umærkelig. - At ligne denne, det bestræber jeg mig for, og at ligne dette brusende høitstigende Vandspring, har hidindtil været Din Bestræbelse. Allerede ofte har jeg frygtet for Dig, men nu giør jeg det doppelt, da jeg finder Dig paa Lykkens høiste Spidse, da jeg seer ingen høiere Ærestrin af opnaae for Dig, som er mere over Dig. Forandringer og Afverlinger er den menneskelige Lod. Din kan aldrig forandre sig, uden ved Æressigen immer høiere og høiere, men hvad, om det nu skeede ved et Fald, En herlig Spaadom, og det tillige giennem en Vens Mund! Lad denne Advarsel ikke være for Dig et blot Mundveir, og at den kommer af en Vens Mund, det er just fra den rette Kantl. Men hvad vil Du sige dermed, at der er ingen høiere Ærestrin, som er mere over mig. Er ikke Fyrsten, ingen høiere Ærestrin, at opnaae for Dig, lægger jeg derfore til; Hvad som da ikke er for os, er i vores Øine, som slet intet. Men han er dog i det ringeste Høiere, og dersom Høihed og et hastig Fald skulde være to saa uadskillelige Sødskende, som Du paastaaer, hvorfor falder da en Fyrste saa sielden? Fordi han staaer høit uden altid at have steget høit. Regentens Sikkerhed er mestendeels for nærværende Tiid et Fortrin for jordiske Stater. Var Din Fyrste en blot Adelsmands Søn, opklattret til den Værdighed ved List, ved Sverdet, eller ved Fortienester, da skulde jeg endnu skælve meere for ham, end jeg skælver for Dig. - Men nu, da han er født Arveprinds, og derved fremkaldt til sin Faders fyrstelige Stoel, Herre over et svækket Folk, og fra nu af stedse ligne sig selv, er han som en rindende Bæk, men da først skulde han ligne dette sprudlende Vand, naar han vilde tragte efter Keiserkrone eller Almagt. - Saaledes tænkte jeg Helval og med denne Forudseetning kunde jeg aldrig her blive staaende, uden i mit Hiertes Jnderste at føle hver en Draabe, som fra sin møisommelige opstigende Høide igien med fordobblet Platsken styrter tilbage, Men - der kommer Selskab; Duer nu Excellenz og Greve, og ikke blot Ven allene for mig. Altsaa ikke et Ord mere derom. De spiste, og efter Taffelet tog Docken Afskeed, Vigtige Forretninger, sagde han, nøde mig i Morgen at reise to Maaneder bort herfra. Men ach, forglem ikke vores Samtale; En Erindring, om en Høihed, man selv har forladt, er en doppelt Lykke, men Tanken om en frataget Høihed er en Helvedes Pine. Han reiste bort, men neppe havde han været fire Uger borte, førend han i de offentlige Blade fandt sin Vens Fald anmærket.