Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1827-04-28
Baggesen har længe været en Gjenstand, først for ubetinget Hylding og siden for ubetinget Dadel. Hans Liv ligner Halvmaanen: lys paa den ene, mørk paa den anden Side. Med hvilken Jubel blev den fattige corsørianske Yngling, da han i Aaret 1785 leverede sine comiske Fortællinger, ikke modtagen, Over tusinde Subskribenter, og deriblandt Statens første og kundskabsrigeste Mænd, meldte sig. Hans Yndest og Berømthed stege med Aarene, og han blev Nationens Yndlingsdigter. - Men hvad Naturen havde ødslet paa ham i Aandsgaver, det sparede den igjen paa ham i at give ham et fast Helbred. Tidligen følte han sig svag, og maaskee var han bleven et Offer for sin Sygelighed, om han ikke lykkeligviis var kommen til at gjøre en Udenlandsreise i en Alder, da hans svage Nerver endnu lode sig nogenlunde styrke. Denne Reise, som han tiltraadte i Aaret 1789, netop ved den franske Revolutions Udbrud, maatte have lige saa vig. tig en Indflydelse paa hans Aand, som paa hans Legemstilstand. Han kom her i Berøring med Mænd af ganske egen Aandsdannelse og Characteer. Allerede paa Paquetbaaden, der skulde bringe ham til Kiel, traf han Cramer og Spazier, hvoraf den første, temmelig overspændt i Alting, var blandt hans største Beundrere, og havde endog oversat hans Holger Danske medbragte - kun 26 Aar gammel – sin første Kone, Sophie Haller, som han havde forlovet sig med i Bern. Han var nu bleven Huusfader, uden egentlig fast Jndkomst. Vel fik han Prædicat af Professor, vel udgav han sine Ungdomsarbeider i 2 Dele; det første gav intet af sig, og hvor tungt det er, især i Danmark, ene at ernære en Familie med Pennen, skjønnes let. Men ikke nok, at han selv var svag, thi hans Reise kan have gjort ham stærLøre, ikke stærk, hans unge Kone skrantede ogsaa, og, for hendes Skyld, maatte han nu atter 1795 foretage en Sundhedsreise. Ved hans Hjemkomst 1796, blev han vel Viceprovst paa som det syntes, karsk tilbage til Kjøbenhavn, og paa Tydsk. Paa Reisen blev han bekjendt med Wieland, Vos og Reinhold. Han kom, Rolighed, paa Aandsmag var her, ikke at blev at skrante af Brystsvaghed. Paa huslig 1797, paa hvilken han mistede sin Kone. Nu stod han selv syg, truffen af Skjebnens haardeste Slag, ene tilbage, med to umyndige Sønner, den ene paa sex, den anden paa fire Aar. I hvilken Stemning han den Gang befandt sig. sees af hans Brev til Hofkobberstikker Lahde i sig den ulykkelige Baggesen. Enhver anden Digter, begavet med mindre Aandskraft end han, vilde maaskee segnet under disse Skjebnens knusende Stød. Men, forunderligt nok, hans meest genialske Arbeider ere netop fra dette Tidsrum. Under denne Kjæmpen med Sygdom og huslig Kummer, skrev han No. 32 af Skilderiet f. d. A., hvori han kalder tænke. En Udenlandsreise maatte atter gjøres indbragte ham kun 500 Rd. Hans Kone ved Communitetet og Regentsen, men dette Embede landt andet Fortræffeligt, sin Labyrinth, førend han endnu tiltraadte den, 1797, hans saa høi Begeistring aandende Hymne: Skabningens Hallelnia. – Nu syntes det, som om hans Lyktes Stjerne for Alvor vilde skinne for ham, og at han, fri for Næringssorger, roligen vilde kunne overlade sig til Musernes Dyrkelse. Han var bleven udnævnt til Theaterdirecteur, og beholdt tillige sit Embede som Viceprovst. Havde han havt udmærket Kald til Theaterdigter, saa havde det nu været ham let at gjøre det gieldende Han skrev ogsaa i denne sin ny Stilling Erik Eiegod, som vandt større Bifald end Holger Danske. Den lyriske Deel deraf var saare skjøn og endeel Nummere af Musiken, især den bekjendte Romanze: "Midnattens Maane" s. ville til alle Tider blive hørte med Fornøielse. Men ellerede den Gang troede Kiendere af begge de Baggesenske Operaer at kunne spore, at han aldrig vilde blive nogen udmærket dramatisk Digter. Mueligen laae Aarsagen dertil deels deri, at han alt for meget var vant til den fortællende Skrivemaade, altsaa til en vis Brede, som Arbeider for Skuepladsen, naar de skulde gjøre fortjent Lykke, ikke kunde taale. Holger Danske, Erik Eiegod og Trylleharpen, ere, skjønt forskjellige i Æmne, dog ligesom skaarne af eet Stykke. - Baggesens Theaterdirecteur skab varede kun kort fra 1799-1800. Allerede i Forsommeren 1800 søgte han, forsikkrende at han ikke kunde komme ud af at leve med sin Familie i Kjøbenhavn, om Tilladelse til at opholde sig i to Aar i Paris. Han fik den, og tiltraadte nu med sin anden Kone, en Genfer inde, sin fjerde Udenlandsreise. - Det synes som han den Gang, for Alvor, vilde samle sin Muses adspredte Børn, og, som kjerlig Fader, forene dem til en skjøn og værdig Familiekreds. Han havde, førend sin Afreise, indgaaet en Overeenskomst med en Forlægger om, at udgive sine samtlige Værker. Det var netop det rette og fordeelagtigste Øieblik. Hans Digtersol stod i sin høieste Middagsglands, ufordunklet af noget andet parnassisk Himmellys. Han havde mange Venner, saare faa Fiender. Men fra nu af syntes en Dæmon at forfølge hans poetiske Lykkesstjerne. Allerede det første Bind af hans Værker, trykte 1801, opvakte, ved sit frastødende Udvortes, billigt Mishag. Paa Titelen, som var stukket i Leipzig, fandtes fire Trykfeil, og selv paa den siden omtrykte Titel, den Urimelighed: "rettede for sidste Gang, der gav Verkets Recensent Leilighed til det grundede Spørgsmaal, om da Baggesens Værker aldrig i Evighed skulde rettes mere? Man saae her Gratierne fremtræde ikke i lette Musselins men i grove Vadmels Klædebon - det er, med andre Ord: Digterens bedste og udvalgte Arbeider trykte, som Recensenten anførte, paa graat, hæsligt Trykpapir. Om disse eller andre Aarsager havde gjort Baggesen kjed af, at fortsætte Udgaven af sine samtlige Værker, er ubekiendt; nok er det, det gik aldeles i Staa dermed, derimod leverede han hos Perthes i Hamburg en Udgave af sine tydske Digte, der var ligesaa zirlig udstyret, som med Flid og Smag besørget. 1802 blev han i Naade entlediget fra sit Embede, som Viceprovst og Aaret derpaa, som Meddirecteur for Skuepladsen. Nu syntes han ligesom tabt for den danske Literatur. Vel hedte det, at han i Paris havde begyndt paa en Oversættelse af Volupsa, Odins Reise og Ankomst i Norden, et Heltedigt i Hexametrer, de nordiske Forvandlinger, et sammenhængende Digt som Ovids Forvandlinger a.; men naar kunde man vel vente disse Værkers Fuldendelse i en Stad som Paris, der er Adspredelsernes Hjem, Jkke destomindre udkom hans Parthenais dog 1806; om den er udarbeidet i Paris eller under hans Ophold i Schweitz, vides ikke. I Fædrenelandet havde man i dette Tidsrum seet saa saare lidet fra Baggesens danske Muse, at man i Jversens fyenske Avis foranledigedes til at spørge, hvis han var, hvorpaa han i et meget vittigt Digt, med Overskrift: "hvis jeg er tog til Gjenmæle, og deri svarede paa de forskjellige "Hvis ser, at han er den danske Konges Undersaat, Danmarks Sprogs Borger, Kronprinds Frederiks Pensionair, hans og Skjolds Sanger; hver ædel Mands Ven, Fandens Fiende, JngensSmigrer, Kants og Homers, og overhoved: de Færres Beundrer, Godt og Skjønts Elsker, det Sandes Dyrker, sin egen Tjener og vor Herres Creatur. Hermed endes den første Periode af Baggesens Digterliv, hvortil Bidragen maatte øses af trykte Kilder. J den næste ville vi kunne betragte ham mere som Øien- og Ørevidner. (Fortsættes.)