Ribe Stifts Adresseaviser, 1792-12-21
En Præst skrev til sin Ven, M. Georg, Rører J. Diaconus i Wittenberg, hvorledes en Qvinde var død i en Landsbye, og efterat være begravet, med stor Bulder opaad sig selv Som et fuldstændig Repertorium paa al den Taabelighed, som Frygt for Spøgelser har an let i vore fromme Forfædres Hoveder, kan følgende Bog anbefales: Chr. Fr., Garmann, de miraculis mortnorun libri tres., Dreag. J M. Körer, eller, som han og nævnes, Roraris, var den første Præst, som Luther fordinerede i Wittenberg. Han var indviklet i den ulykkelige Churfyrste Johan Friderichs Skiedne, og blev endelig af ham kaldet til Bibliothekarius. i Jena, hvor han besørgede den bekiendte Jenaiske Udgave af Luthers Skrifter. i Graven; derover vare næsten alle Mennesker, døde i Landsbyen, og nu bad han at spørge D. Martin Luther hvad herved var at giøre. Denne svarede: Det er Dievelens Bedragerie og Ondskab. Naar de ikke troede det, saa skadede det dem ikke. Men efterdi de ere saa overtvorske, døe de immerhen. Og naar man vidste det, skulde man ikke strax kaste disse Folk i Graven, men sige, der æd Diævel, der har du noget Saltet. Den narreruds ikke. Thi kort at sige: Diæve: lensvil være frygtet og tilbedet som Gud Han er en heftig stolt Aand, der ikke Lan lide, at man vil foragte ham. Altsaa skal man skrive til Præsten, at de skal holde. og troe det for vist, at det er ingen Siel men Dievelen selv. Derfor skulle de forsamles i Kirken, og bede til Gud, at han vil bortjage Dievelen. .L. Saa vidt gaaer Luthers Betænkning; den behøver ingen videre Forklaring i den er grundet paa de da almindelig antagne og til Troesregler ophøiede Forestillinger om de onde Aanders Magt, hvorfra denne ellers saa fordomsfrie og som en Kæmpe over sin Tidsalder frem trækkende tydske Mand ikke kunde løsrive sig, efterdi den heslige Jndbilding om Spøgelsee, og Aanders Virkninger rimelig var bleven ham indpræntet i den spædeste Barndom. En Formodning, der faaer megen Sandsynlighed af den Forhexelse, som Luthers Moder selv skal have erfaret i Eisleben. 1) Dette er taget af Luthers Tischreden K. 9. S. 164 s. i den Jenaiske Udgave 1591. Til at forstaae den hele Betænkning maa man ikke forglemme, at Luther derfor torer saa meget imod hiin Meenigheds Troe, at det var ikke Dievelen, men den Afdødes Siel, fordi dette syntes ham at bestyrke den endnu af saa mange blant hans Tilhængere hemmelig yndede Meening om Skiersild og Sielemmesser. re) Men see herom Luthers Tischreden paa for J ommeldte Sted S. 109. Dette skulde de, der hos skreve Luthers Levnet, ligesaavel have taget i Bene, tragtning, som hans Temperament, og den almindelige Tænkemaade i hans Tidsalder. Man kiender den næsten instinktmæssige Virkning af de tidligste Jndtryk i Barndommen. Marquis di Ar gens var i Dødsangest, naar man spildte Salt paa Bordet under Maaltidet, og han holdt en Dreng, som om Morgenen maatte prygle de for Man kan i det øvrige let forestille sig, hvad Trøst og Redning destykkels Spøgelser i Gravene kunde vente efter en saadan Erklæring af en, stoe og berømt Reformator. Overtroen, der stedse slog dybere Rødder, fremvoxte i utallige Greene, hvis geile Skud qvalte ethvert frugthar Sædekorn, som fornuftige Tvivlere ofte søgte at udbrøe. Falb. . Hertil kan i Sandhed regnes det fortreffelige Svar, som den indsigtsfulde, men af sine trættekiære Ligealdrede formedelst sin uhykkelske Tolerants saa meget mishandlede Spener skrev i Aaret 1676 til en fornemme Correspondent, der, spurgde ham til Raads, angaaende den jevnlige Banken i Grave, som i et Aars Tid var hørt i hans Egn. Jeg vil anføre dette Svar, saa vidt det hører hertil, oversat efter den latinske Original: "Deri (siger denne brave Mand, efterat have i Forveien talet et med sin Vendom noget Andet)er jeg fuldkommen enig med Dem, at ved det mindste Bulder skulde Grave og Liigkister, strax aabnes, Jeg beraaber mig paa min Venners Vidnesbyrd, som ofte have hørt afmin Mund, hvormeget jeg allerede i lang "Tid har været overbeviist derom, at langte fleere ere blevne begravne levende, end man sædvanlig har troet. Derfor skulde Lægerne med større Jver udstudere Kiendetegnene paa Skin Død, og lære at klende de Sygdomme, som meest ere udsatte for dette Tilfæl" de. Saaledes har jeg stedse troet, at Fruentimmer, der plages af hysteriske Tilfælde, ikke med Sikkerhed kunde begraves for den 5te Dag. Jeg vil her ikkun beraabe mig paa Exempel af en Kone, som i Cøln kom atter til Live, og paa en anden, med hvem det samme indtraf i det Brandenburgske." Herpaa følger endnu i Speners Betænkning nogle andre Exempler og en meget fiin Bemærkn ag over visse Sygdommes narkotiske Kraft, som bedøver al Følelse, og nu slutter han: "Da det heraf er klart, at mange endog runde leve i Liigkisten, saa er jeg af den Mening, at Gravene ikke allene kunde, hans Huus forbigaaende Sviin, at den Ulykke, som deres gryntende Morgenhilsen forbetydede, kunde falde tilbage paa deres egne Hoveder. men og burde aabnes, hvor den mindste Formodning, om at være igien kommen til Libive, finder Sted, hvilken dog allerede er stor formedelst det hørte Bulder. Det var under disse Omstændigheder et Menneskemord, naar Gravene ikke strax aabnedes. Det allene kunde synes underligt, hvorledes de Begravedes: Banken i kan høres. Maaskee blive Gravene hos Dem ikke gjorte ret dube, og lidet Jord kastet oven paa dem. Je kienderende frommel Betænkeligheder, som man indvender imod saaledes at komme til Live igiennes og foragter dem. Hvorledes kunde Gud, tillade et saadant Spilværk 4 Skal det være et Forvarsel, nu saa maa det desto nøiere undersøges, at ikke noget meget Naturligt bliver regnet dertil. Hvor et Menneskes Live staaer i Vove, der maa Overtroen ikke kyse og ved nogen Fare, hvilken ikke engang her kan have Sred. Skulde hos os noget sligt indtreffe, saa maatte efter mit Raad Liigkisten strax opgraves, og en Besigtelse holdes, det forstaaer sig, ikke af uerfarne, men Sagkyndige Mænd. Og skulde ikke i den endnu paa mange Steder, brugelige Skik, at aabne Liigkisten, førende den nedsættes i Jorden, ligge et Vink til os, at man maattroe, at den Dyde som sædvanlig kort efter sin Afgang indsluttes i Kisten, kunde maaskee ved det pludselige Jndtryk af den friske Luft give et lidet Tegn til det i ham endnu forborgne Liv fra sig, og saaledes endnu blive reddet. Saa fornuftig dømte allerede for 116 Aar den brave Spener over denne Sag, og med ham fleere af hans klogere Jevnaldrede. Maaskee den lærde dresdenske Præst, Paul Hilscher, af hvem vi have et i artistisk Hensigt mærkværdigt Skrift over Dødningers Dandse ved Kirkegaarders Muure, har, efter Underviisning af Spener, der blev kaldet fra Frankfurt som Oberhofpræst til Dresden, skrevet den Traktat, der da gjorde saa ) Man finder dette Sted i de efter Speners Død af hans Arvinger udgivne Consilia Theologica Lating P. 11½, ed. H. P. 119. 21. En opperlig Samling fuld af Levnetsviisdom og ægte Pastoralkloghed. megen Opsigt om den af sin Grav igien opstandne Guldsmedkone i Dresden 1723, hvori han S. 21 o. s. meget nøie opregner alle bekiendte Kiendetegn og Forsøg paa at udforske Skin=Død. Jmidlertid drev dog den arvede Overtroe endnu sit vældige Spøgerie i Hovederne paa Fornemme og Ringe, og forledte dem endnu langt hen i den første Halvdeel af dette Aarhundrede til visse Skridt, som synes os nu omstunder næsten utroelige, eller og maa giøre os ret opmærksomme paa det svælgende Døb, som til Ære for Menneskehaden er omtrent i 60 Aar befæstet, imellem den nu værende og den forrige Tænkemaade. Til Beviis behøver jeg ikkun at anføre Historien om det skrækkelige Jertegn som i sin Tid forundeligede heele Tydskland, og satte de meest drabelige Skribentere saa stærk i Bevægelse, af paa den næste Leipziger=Messe fandtes allerede 20 forskellige Skrifter under allehaande Formater og Tieler derover. *) I en Landsbye i Servien ved den tyrkiske Grændse skulde om Natten af Gravenne været fremkomne de saa kaldte Varulve, der havde myrdet deres efterladte Paarørende. Rygtet herom udbredtes ved de offentlige Tidender i heele Tydskland. En Besønderlig af Keiseren anordnet Commission undersøgde paa Stedet denne skrækfulde Begivenhed, lod Liigene opgrave, slaae en Pæl igiennem Hierret paa enhver af dem, og derpaa ved Zigennere dem halshugge og ovbrænde. Den af Regimentsfeldtskierere og Officierer under skrevne akrmæssige Beretning, der tilstilledes Prindsen af Würtemberg, som da værende Gouverneur over Bannatet, og af ham indsendtes til Keiser Carl den 6te i Wien, blev overalt afsynget og bekiendtgjort af Bænkelsangere og Avisskrivere, afhandlet i academiske Disputatser, ja vel og af Præster flittig anf) Alle de til denne Tragikomoedie henhørende Dolumenter, tilligemed en Recension over de øvrige Skrifter, som denne forargelige Handling foranledigede, findes tilsammen i følgende Skrift i M. Michael Ransts, Diaconus zu Nebra, Tractat von dem Kauen und Schmatzen der Tødten, in den Grabern, voringen die wahre Beschaffen heit derer hungarischen Vampyrer und Blutsanger angriget, anch alle von hieser Materie zum Vorschein gekommenen Schristen recensiret wer den. Leiplig 1734. 8. vendt i Skrifte, og Liig Prædikener. Deres Keiserlige Majestæt, (saaledes hidder det i et samtidigt Skrift, hvoraf denne Efterretning er taget ) udviiste selv megen Nysgierrighed, efter at vide, hvorledes det forholdt sig med dette Jertegn, og forlangte af den berømte Læge og Naturforsker i Altorf, D. Beyer, en skriftlig Betænkning herover, men denne, i hvormeget man end længtes derefter, er aldrig offentlig bleven bekindgjort. - Kongen af Preussen, Friderich Wilhelm den 1ste fandt sig og derved beføiet til at fordre det Berlinske Videnskabers Selskabs Betænkning over disse hæslige Blodsugere, hvilket dog i al Underdanighed virkelig dristede sig til at forsikkre, at Alting herved kunde gaae ganske naturlig til. Men Alt dette indtraf i den anden Fierdedeel af vor oplyste Aarhundrede, i Aaret 1733. Politisk.