Berlingske Tidende, 1751-02-15
Extract af et Brev, som en Dansk Missionarius under 2 Febr. 1750, har skrevet fra Tranqvebar i Ostindien, indeholdende en Beretning om hvad Ceremonier der ere brugte ved en Jndiansk Prinzes Liigfærd. Uden for Byen, hvor denne Prinz, som var død i hans Alders 80 Aar, havde resideret, blev gravet en meget stor Grav, hvilken man stablede fuld med Brændeved, ligesom et Baal. Liiget, som var iført adskillige kostbare Prydelser, blev med megen Stad baaren derhen, og lagt paa Baalet. Dernæst satte Braminerne, eller de Hedenske Præster, efterat de havde brugt mangfoldige sære Ceremonier, Jld paa Vedden, og den Afdødes Hustruer, som efter Landets Love og Skikke komme til at døde med deres Mand, og at kaste sig i Luen af det tændte Baal, indfandt sig der ved samme Tiid, og gik nogle gange rundt omkring Graven. Samme vare 47 i Tallet, alle hartad skiulte med Ædelstee, ne, og prydede med Blomster. Den fornemmeste iblant dem bar den afdøde Fyrstes Dolk, hvilken hun overgav til hans Successor, med en kort Tale, hvorudi hun formanede ham, at bruge samme med Moderation, og at straffe alleneste dem, der maatte fortiene det. Derpaa vendte hun Hovedet gandske frimodelig til det tændte Baal, og, efter at hun havde paakaldet sine Guder, sprang hun midt hen i Luen. Den anden var Syster til en Prinz, ved Navn Tan daman, som ved denne afskyelige Ceremonie var overværendes. Hun leverede ham hendes Ædelsteene, og da Prinzen tog derimod, omfavnede han hende med meget Ømhed, hvorved han saa at sige henflød i Taarer; men Princessen, uden derved at bevæges, saae gandske behiertet til Luen og til alle Omkringstaaende, og raabte høyt: Chiva, Chiva hvilket er een af deres Guders Navn, og derpaa, ligesom den første, styrtede sig ned udi Luen. De øvrige fulgte een efter anden, hvorved adskillige gik deres Død uforfærdede i møde; men hos andre bemerkede man virkelig en Slags Bedrøvelse. J Besynderlighed fandtes der een, som ingenlunde lignede sine Medsystre, men var gandske forsagt. Denne vendte sig til en Christen, som stod ved Siden af hende, faldt ham om Halsen, og bad ham, at frelse hende fra Døden, hvilket dog ikke var ham mueligt. Saa snart som de Hedenske Præster bleve saadant vaer, blev hun greben, og med Magt kastet i Jlden, siden hun ikke med det gode vilde beqvemme sig dertil. Men hvor uforfærdede de fleeste af disse Slagt=Ofre endogsaa syntes at være, saa merkede man dog, at, saa snart som de fandt til Jldens Heede, gave de et grueligt Skrig af sig, den ene væltede sig over den anden, og forsøgte, at retirere sig hen til Bredderne af Graven, for at komme ud af Jlden, hvilket dog blev dem formeent, ved det man kastede en Mængde Brændeved paa dem, hvorved de ey allene bleve skiulte, men ogsaa Jlden forøget. Da de nu allesammen vare fortærede af Jlden, nærmede Braminerne sig til det endda røgende Baal, og giorde over de Brændtes Aske en Mængde Fagter og Ceremonier. Dagen derefter sankede de Asken og Benene op, og, efterat de havde forvaret det altsammen udi kostbare Linklæder, bare de det hen til Øen Ramesuren, hvor det blev kastet ud i Søen. Derpaa blev Graven kastet til igien, og paa Stedet et Tempel opbygt, hvori der bliver ofret til Prinzen og han Hustruer, som ere regnede iblant Gudernes, og Gudindernes Tall &c. Oversættelse af det Brev, som den Kongel. Preussiske Minister, Hr. von Wahrendorf, ved sin Ankomst til Kønigsberg, har skrevet tilbage til Store-Canzleren, Græve af Bestuchef, ved at skikke ham den bekiendte Declaration tilbage. Min Herre! Saasom jeg har faaet en dygtig Snibbe paa Kongens, min Herres vegne, fordi jeg har taget imod og indsendt til hans Hof saa usømmelig en Notice, som den, Deres Excellence har ladet mig levere i Petersborg den 4de (15de) Dec. afvigte Aar ved Hof-Raad Simolin, hvilken jeg burde ikke taget imod, siden mit Ministerskabs Forretninger vare aldeles ude fra det Øyeblik af, da jeg fik den Ordre, at forlade det Russiske Hof paa samme Maade, som Hr. Gros har forladt Kongens, min Herres Hof, saa finder jeg mig u-omgængeligen forpligtet, at skikke Deres Excellence den forbenævnte Notice udi Original her indsluttet tilbage. Siden jeg ellers er vis paa, at Hendes Majestet, Keyserinden af Rusland, i Følge hendes Sindelav og det Venskab, hun altid har udviist imod Hans Majestet, Kongen, min Herre, har ingen Deel udi det Skrift, der er forfattet udi saadan Stiil, som kuns lidet brugelig er imellem Hoffer, der staai Venskab og Alliance med hinanden; men at det er heller et Foster af udesindede Folk, der søge intet andet, end at sætte Splid imellem tvende Hoffer, hvis sande Jnteresse bør være, at leve udi god Forstaaelse med hinanden, saa har jeg ikke kundet undslaae mig for at melde Deres Excellence allerydmygst, at De herefter i deslige Skrifter maa holde sig fra Tallemaader, der rime sig kuns lidet med de Egards, man er kronede Hoveder skyldig, og som end mindre stemme overeens med de nøyagtige Forbindelser, som Kongen, min Herre, har den Fornøyelse at leve udi med Hendes Majestet, Keyserinden af Rusland, og som Høystbemeldte Hans Majestet skal altid med Flid vedligeholde, værende vis paa, at Hendes Keiserlige Majestet i Sandhed ingenlunde approberer det, som Deres Excellence har foretaget, dersom denne store Princesse var derom troligen underrettet. Jngen kand være meere, end jeg er, Min Herre, Deres Excellences Kønigsberg, d. 13 Jan. allerydmygste og lydigste Tiener, von Wahrendorf.