Berlingske Tidende, 1829-10-31
Berlin, den 24de October. Feldtmarskalk Diebitsch's Slægt er en af de ældste i Schlesien, især i Fyrstendømmet Glogau, hvor hans Stamgodser ligge. Allerede i Begyndelsen af det trettende Aarhundrede udmærkede denne Familie sig. Den mærkværdigste af dem er Hans Diebitsch, som i Aaret 1529 under Wiens Beleiring fægtede mod Tyrkerne og glimrede iblandt de tapperste Stridsmænd. Det er interessant at bemærke, at en Diebitsch i September 1529 hialp at forsvare Christenhedens daværende Hovedstad imod den mægtigste blandt Sultanerne, og at en af hans Afkom, der forener den ældre Tid Ridderaand med den nyere Tids strategiske Konst, netop tre Hundrede Aar sildigere, endog i den samme Maaned, forfærder Jslams Hovedstad ved hans Vaabens nære Brag. Gives der Mænd, om hvilke man tør paastaae, at de fortrinligen ere af Forsynet udseete til at fremkalde en ny Tingenes Orden, saa maa man tilstaae, at Grev Diebetsch er en af disse faa Udvalgte. Paa en hidtil kun Faa bekjendt Maade greb han i Aaret 1814 saaledes ind i Verdensbegivenhederne, at den Fortieneste, at have indledet Bonapartes Forviisning til Øen Elba og det bourbonske Dynasties Tilbagekomst, ustridigen tilkommer ham. Efter Slaget ved Laon vendte Bonaparte sig til Troyes, for at begynde en Kamp med den østerrigske Hærfører, Fyrsten af Schvarzenberg. Kampen fandt Sted ved Arcissur=Aube den 20de Marts, paa den Dag blev Intet afgjort, og da de Allierede den følgende Dag beredte sig til at fortsætte den blodige Kamp, erfarede de til deres Forhauselse, at den franske Keiser havde vendt sig mod St. Dizier, og det i ingen anden Hensigt, end for at afskjære den fra Rhinen, drage Besætningerne i Lothringen og Elsats til sig og derefter i Forening med sin adopterede Søn, Eugen Beauharnois, marschere mod Wien, og atter flytte Krigens Skueplads til Tydskland. De Allierede bleve ikke lidet bestyrtede over denne en Fortvivlendes Vovestykke, for at redde sig. Paa Spørgsmaalet, hvad der under disse Omstændigheder burde skee, var det næsten eensstemmige Svar: "at man burde forfølge den Fortvivlende. Netop som der skulde gives befaling til et almindeligt Tilbagetog til Rhinen, forestillede General Diebitsch fin Keiser, hvor fordeelagtigt det vilde være, at benytte Napoleons Bevægelse til at rykke frem mod Paris, og skuffe Fjenden derved, at man lod GrevVinzingerode med et Cavalleriecorps af 8000 Mand begive sig paa Marschen, for at forfølge ham og faae ham til at troe, at han havde opnaaet sin Hensigt. Keiser Altrander fandt, at dette Raad burde følges. Ved Sonde St. Croix og ved la ForeChampenvise bleve, bist af Fyrsten af Schvarzenberg og heraf Feldtmarschal Blücher, de sidste hindringer for Marschen til Paris overvundne, og Slagene ved Montmatre og Belleville afgjorde Frankrigs Hovedstads Skjebne. Spørger man, hvad der, siden den Dag Slaget ved Arcis-sur=Aube blev holdet, har givet Begivenhederne deres Form og Charakteer, saa mindes man, at General Diebitsch bestemte sin Keiser til at marschere til Paris i Stedet for at ile efter den franske Keiser til Rhinen. Hvor der har mindste Sands for Begivenhedernes Causalforbindelse fra 21de Marts 1824, skjønner letteligen, at Krigens Udfald uden ingen. alt Erobringen af Paris, altsaa uden Diebitschs Raad, vilde være blevet et ganske andet.