Den Vest-Sjællandske Avis, 1821-10-27
Den nærværende Franske General Consul i Smyrna Hr. David og Hr. Pouquevilles Broder passerede med Firmans fra Sultanen og med Befalinger fra Veziren igiennem Staden Livne, og vilde tage deres Natteqvarteer i samme; men Jndvaanerne svarede: J maae hellere forbrænde vor Bye end forblive om Natten hos os. J ere Urene (Kaffers og de, som have sendt Eder inden for vore Muure, fortiente at hænges. Dette Svar stemmer overeens med enhver Muselmans Jdeer, og selv Mufti vilde ikke frakiende sig det. En sand rettroende Muselman betragter alle de Mennesker, som ikke høre til hans Sect, som Guds Fiender. Hver Dag beder han Himlen om at Huset Harb (det er Christendommen) maae sønderrive sig selv, og forgaae som Sodoma og Gomorra. Jeg ønsker (fortæller Hr. Pouqueville, at Muctar Pascha en Dag sagde til ham) at Bonaparte maatte udrydde Østerrigerne og Russerne, og derpaa at han og hans Armee maae crepere. Dette er enhver ægte Tyrks Ønske. Det Ord crepere bruges af enhver Muselman for at betegne en Christens Død. Den strenge Sandhed, som bedømmer enhver Ting uden forudfattet Mening maae tilstaae, at Mahomedaneren er haardhiertet, hovmodig, fuld af Foragt mod Andre, begierlig, falsk og en Løgner, Østerlænderens Øie har i Almindelighed noget modbydeligt ved sig, og hos Tyrken forbinder sig dermed desuden et Udtryk af Vildhed. Betragter man hans Blik, saa vil man see, at Øiestenen bevæger sig ligesom Perpendikelen i et Uhr, og af den bunkte Jld hvoraf det er oplivet, kan man kiende den gamle Fiende af det Christelige Navn. Om endog imellem et Smiil formilder den frygtelige Virkning af hans Øine, saa forkynder dog hans høie Tone og Lyden af hans Stemme, at det er en Daour, som han taler med, og naar man ofte omgaaes med ham, saa vil man paa sin Bekostning erfare, at en Europæer altid crompromitterer sig, naar han giver sig af med en Tyrk. Hvad de Christnes Kirker i Tyrkiet angaaer, saa bemærker Forfatteren, at naar man undtager de Lande, som Ali Pascha og hans Sønner regiere over, og tillige nogle Øer i Archipelet, saa er ingen Kirke bleven opbygget i det hele Ottomaniske Riges Udstrækning siden Tyrkerne erobrede disse Lande. Det bliver ikke engang tilladt, at reparere dem som ere paa Veien til at styrte sammen, uden naar først en betydelig Pengesum betales derfor eller ved offentlige Glædesyttringer f. Ex. ved en udmærket Seier eller ved en Sultans Fødsel. Da kunne Grækernes Patriark, Armeniernes Catholicos, Jødernes Chakam, de Parsis store Cedre, Janicolernes Destur Desturan, Manichæernes Mang fra Bassora, igien opbygge deres Kirker, deres Synagoger, deres Pyreer og deres Bedehuse. Det er ret moersomt hvad Hr. Pouqueville fortæller om Brevbefordringen i Tyrkiet. Correspondencen bliver blot besørget ved Tartarer eller Courerer, som de Store afsende for egen Regning; men private Personer derimod maae oppebie en Caravanes Ankomst, for at betroe den sine Breve, og da Personerne ikke bære noget Familienavn, og Gaderne i Stæderne ikke have særskilte Navne, saa maae man henvende sig til en eller anden Militair Por son, og det er blot et Tilfælde naar et Brev ankommer til sin Bestemmelse. Paa Udskriften læses blot til Mustafa, Ali o. s. v. Nu møder det ofte at der kan i et Qvarteer i en Bye være 30 Personer af samme Navn. Man maae nu udspørge deres Haandtering, og endog studere deres Phystognomie, for om muligt at opdage til hvem Brevet er adresseret. Af den Aarsag finder man ofte paa Adresserne til N. N. den enøiede, den sortskiæggede, den skiælende, den haltende, den pukkelryggede, og da der kan gives flere Mennesker af samme Navn som have de samme Legemsfeil, saa kan Brevet undertiden gaae igiennem en Snees Hænder, og blive læst af ligesaa mange Folk, for at erfare om Brevet er bestemt til dem, og dog kommer det ofte ikke i den rette Eiermands Hænder; saaledes hengaae Aar uden at man hører tale om sine Slægtninge og Venner. Familie-Baandene blive saaledes løsnede og Erindringerne udstukkes.