Berlingske Tidende, 1813-11-22
Paris, den 5te October. Fortsættelse af Bilagene til det under Litr. (Statstidenden No. 90) meddeelte Actstykke, angaaende det mienske Kabinets Forhold i Udøvelsen af Meglingen og ved Kongressen til Prag. Declaration (sluttet).(See Statstidendes næstsidste No.) Jdet Hs. Keiserlige Majestæt, foruden den Tillid Magterne havde skienket ham, erholdt deres Samtykke til den Forlængelse af Vaabenstilstanden, som Frankrig troede nødvendig for Underhandlingerne, modtog Keiseren baade Beviis paa deres fredelige Sindelag og paa billigheden af deres Grundsætninger og Planer. ( Sine egne kjendte han, og overtydedes fra dette Øieblik om, at det maatte være fra deres Side han kunde vente at møde alvorlige Foretagender forat tilveiebringe en fast og varig Fred. Langt fra at tilkiendegive lignende Sindelag havde Frankrig ikke givet andet end almindelige Forsikringer, der altfor ofte vare modsagte ved offentlige Erklæringer, og som ingenlunde gave Haab om, at det vilde bringe Freden de Ofte som kunde giengive Europa den. (2) Congressens Gang kunde ingen Tvivl lade tilbage i denne Henseende; Udsættelsen af de franske Befuldmægtigedes Ankomst, under Paaskud, som Kongressens store Formaal burde have afviist (10); deres Jnstructioners Utilstrækkelighed angaaende Formen, hvorved en uerstattelig Tid gik til Spilde, da ikkuns faa Dage vare tilbage for den vigtigste af Underhandlinger (1); alle disse Omstændigheder sammenMoniteurens Anmærkninger: (?) Det wienske Kabinet havde ladet hele Julii Maaned gaae unyttet hen, uden at iagttage nogen af de formaliteter, som burde gaae foran Kongressens Begyndelse. Frankrig forlangte ikke at Vaabenstilstanden skulde forlænges; men det samtykte deri. Hvad det ønskede, hvad det forlangte, var, at man vilde tillade at Underhandlingerne fortsattes under Fiendtlighederne. Men Kabinettet afslog det; Østerrig burde, som Megler, have forholdt sig rolig medens Underhandlingerne varede; det foretraen Forlængelse af Vaabenstilstanden, som gav det Tid til at fuldende sine Rustninger, og hels indskrænkede Varighed forskaffede det et ulykkeligt Paaskud til at afbryde Underhandlingerne og erklære sig. (?) Hvoraf veed det wienske Kabinet saavist, at Frankrig ikke vilde bringe Freden de Ofre, som kunde giengive Europa den?" Har det, førend det Øieblik, da det bestemte sig for Krigen, foreslaaet et Ultimatum, eller tilkiendegivet hvad det vilde? - Det erklærede Krigen fordi det intet vilde uden Krigen; det erklærede den, uden at være sikker paa om den kunde været undgaaet, og med en Tilfærdighed, hvori det er vanskeligt at gienkiende nogen Jndflydelse af Viisdommens Raad. a) Det var Østerrigs og de Allieredes Skyld at de Befuldmægtige des Ankomst blev forsinket. Desuagtet vare de Vanskeligheder, som med Plan vare opvakte, neppe hævede førend Grev Narbonne allerede var i Prag. Hans Fuldmagt, som var lige for begge Befuldmægtigede, bemyndigede ham til at handle enten under eet eller særskilt. Hertugen af Vicenza ankom noget sildigere, fordi nye Vanskeligheder, hvorved Frankrigs Værdighed, krænkedes, opvaktes af Fienderne. Men hvortil disse bemærkninger, Hvad havde et Ophold af nogle Dage sagt for en Megler, der ikke ønskede Krigen, og hvad Bevæggrund til Krig kunde nogle Dages Forsinkelse være? (11) De Befuldmægtigede havde Ordre til indvilge i enhver Underhandlingsform som var helliget ved almindelige Skikke. Megleren foreslog usædvanlige og som sigtede til at hindre de Befuldmægtigede fra enhver Nærmelse, enhver Meddelelse, enhver Underhandling. Han indførte en Forhandling, til hvilken han som Megler, med en oprigtig Stemning for Freden, aldrig vilde have givet Anledning. "Der var, siger han, kun faa Dage tilbage for den vigtigste af Underhandlinter. Og hvorfor var der kun faa Dage tilbage, hvad havde tagne vise kun altfor tydelig, at Freden, saaledes som Østerrig og de allierede Souverainer ønskede den, var fremmed for Frankrigs Ønsker 12), og at Frankrig, da det paa Skrømt og for ikke at udsætte sig for den Daddel at have forlænget Krigen, havde antaget Østerrigs Forslag til en Underhandling, vilde forvanske Virkningen (1) eller maaskee tillige betiene sig deraf, forat skille Østerrig fra den Maat, som allerede havde forenet sig med det i Grundsætninger førend Tractater, havde helliget deres Forening for Fredens Sag og Jordens Held (1), Underhandlingen med Vaabenstilstanden at giøre, kunde man ikke underhandle under Kampen, hvad ville nogle Dage meet eller mindre sige naar det er Freden det angaaer. Dersom det wienske Kabinet ikke vilde underhandle om Freden men foreskrive den, ligesom man foreskriver Betingelser for en beleiret Plads, da kunde faa Dage isandhed være nok; men hvorfor foreslog det da ikke en Capitulation? "Der var kun faa Dage tilbage for den vigtigste af Underhandlinger." Hvad for en Underhandling er da vel bleven endt i faa Dage, Tiden er det Nødvendigste naar det kommer an paa at vorde enig; den er en unyttig Ting for en Megler, som i forveien har valgt sit Parti. Da det imidlertid er mod Frankrig Erklæringen gielder, er et saadant Skridt ikke af saaliden Vigtighed, at det skulde være ligegyldigt om man anvendte flere eller færre Dage paa at overveie det. (?) Her maa man lade det wienske Kabinets Skarpsind vederfares Ret. Upaatvivlelig var Freden, saaledes som de allierede Souverainer ønskede den, fremmed for Frankrigs Ønsker, ligesom Freden, saaledes som Frankrig ønskede den, maatte være fremmed for de Allieredes Ønsker. Enhver Magt, som indtræder i Underhandling, ønsker at erholde saa meget som den kan. Gives der en Megler, saa søger han at forene de modsatte Fordringer. Dette er hans Hverv; hans Hæder er det at udføre det med Held. Men saadan var ikke den Rolle det wienske Kabinet havde givet sig. Det har aldrig været Megler; det har været Fiende fra det Øieblik, da det, efter sin egen Tilstaaelse, ikke vilde vide af anden Fred end den som ikkuns een af Parterne stemte for. Men hvad var det for en Fred det mienske Kabinet attraaede, Dersom det virkelig vilde Fred, være sig af hvilkensomhelst Beskaffenhed, hvorfor erklærede det sig da ikke Hvorfor, Fordi det havde antaget alle Ruslands, Preussens og Engellands Fordringer; fordi det endvidere havde sine egne Fordringer, som det ikke vilde afstaae fra; kort, fordi det vilde Krigen. 1) Frankrig foreslog en Congres, fordi det oprigtig ønskede Freden, fordi det smigrede sig med at dets Befuldmægtigede, naar de kom sammen med Ruslands og Preussens, skulde vorde saa lykkelige at blive enige med dem, fordi en Congres, selv under Østerrigs Megling, var et Middel til at undgaae de Farer, som det wienske Kabinet udbredte ved sine Jnsinuationer. Frankrig antog Østerrigs Megling, fordi man, uagtet man tiltroede det ærgierrige Hensigter, hvilke vi aldrig have draget i Tvivl, maatte troe, at det vilde hindres af sin Rolle som Megler, og at det, i en offentlig Underhandling og for sin egen Fordeels Skyld, ikke vilde vove at forkaste vore maadeholdne Forslag, og de Ofre vi vare rede til at bringe Freden; fordi endelig, hvis det forholdt sig anderledes, og hvis Megleren og vore Fiender, vare blevne enige om deres giensidige Fordringer, det mienske Kabinet da maatte fremkomme med et Ultimatum, der vilde opvække Frankrigs og dets Allieredes Uvillie. 14) Altsaa havde Østerrig allerede antaget FrankrigsFlenders Grundsætninger, hvo affordrede det denne Tilstaaelse? Det wienske Kabinet frygtede, at Frankrig ved en Underhandling vilde arbeide paa at skille Østerrig fra de fiendtlige Magter. Upaatvivlelig maatte Østerrig, naar det havde forenet sig med dem, forat hindre dem fra at slutte Fred, og med den faste Beslutning at paaføre os Krig, frygte for en Underhandling, i hvilken vore indskrænkede Forslag kunde tilbyde dem fordeelagtigere Betingelser ved Freden end de kunde opnaae ved Krigen; men hvorfor tilbød da det wienske Kabinet sin Mealing, og hvorfor lod det sine Fredsønsker gienlyde i hele Europa, Maal, der havde foresat sig, griver det ikkuns til Vaaben forat naar det i Forening med de Magter, der ere besielede af samme Sindelag. Stedse lige rede til at række Haanden til at gjenoprette en Tingenes Orden, som, ved en viis Fordeling af Kræfterne, stiller Fredens Borgen under afhængige Staters Venskabs Ægide, skal det ingen Leilighed forsømme for at komme til dette Resultat; og den Kundskab ve dets Allierede, forvisser det om, at de med Oprigtighed ville med de det har forhvervet sig om de Hoffers Tænkemaade, som siden ere blevne m. virke til et saa gavnligt Maal. (15 Idet Undertegnede, efter Keiserens Ordre, tilkiendegiver Hr. Grev Narbonne, at hans Fuuctioner som Ambassadeur ophøre fra dette Øieblik, tilstiller han Deres Excellence de Pas, som De behøver forDem og Søite. Lignende Pas skulle blive oversendte til Hr. de la Blanche, fransk de Charge d'Affaires i Wien, som og til Ambassadens øvrige Personale. Han har den Ære o. s. v.