Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1768-05-06
Forrestilling paa et Barn. Hvor overmaade deylig er ikke denne, C elskværdige Skabning, Skulde man ikke sige, at Gratierne selv havde med deres kunstige og fine Fingre lagt. hans Haar saa ziirlig i Lokker, Hvor glat er hans Pande, hvor fin, hvor giennemsigtig er hans Hud sammenvæbet, Med hvilken forunderlig Yndighed bliver den Rosen Rødme ligesom borte i de sneehvide Lilier paa hans Kinder, Betragter den nydelige Mund og imellem de Korallen=Lipper en Rad Tænder, støbte af den reneste Smæltning. Dog, der er intet, som giør alle Mesterstykker af Malerkunsten mere til Skamme, end den Jld i de blaa og spillende Øyne, der opliver Skiøn hederne paa denne fuldkomne Skabning, vil denne yndige Engel udbrede Lyst og uskyldig Glæde i et heelt Sælskab af de alvorligste Mænd, saa spiller han kun med sine smaa og klare, Øyne, og hed en liden Bevægelse, i det Øyenlaagene af og til lukkes og aabne sig, og foraarsage altsaa en liden Dal i Oyenkrogene, stiller denne Naturens Yndling os et Syn for Dyne, som man i heele Skabningen ikke finder Mage til. Barnet smiller: Musklerne trække sig lidet op af til Kindbeenet: Lipperne komme nærmere sammen: J Hagen dannes uformærkt en liden Hule: Munterheden hoppe omkring i alle Ledemode, og igjennem den lille Mund brækker pludselig frem et klart, et glædeligt Hal Og strax virkes, end- og i Sørge-Stuen selv, en Forandring, som den største, den mægtigste Veltalenhed ikke er i Stand til at tilveiebringe: De strømmende Taare standses paa nogle Øyeblik: Den utrøstelige Enkemand trykker sin blege Mund til de spæde, til de uskyldige Lipper, og suer af samme en Trøst, Lindring, Haab og nyt Liv, Og da løde hans Øyne over paa ny, men med mildere, men med sødere Taare. Hiøset ligger en Benoni spillende ved Brystet, og kommer den udmattede Moder til at glemme sin Smerte og sine haagne Rætter: Dette kunde ikke Lægens Viisdom, ikke den hielpsomme Naturs Forraad fra Apoteket, ikke en medlidende Ægtefælles ømme Trøst, udrette: Men Barnets yndige Smiil, giorde gjorde det i et Oyeblik, Og ofte har samme allene skilt Barbaren paa engang fra sin Grumhed, naar han med et ryggende Sværd har som et Tiger trænget ind i den bestormede Bye, eller i det mindste paa en Tiid gjort ham Vaabenløs og bundet ham. Munterhed og Lyst er hvert PulsSlag i Barnets Aarer, og uskyldig Fryd hopper i hans Hierte. Jngen ureen Følelse, intet uretfærdigt Anslag, ingen Udkast til at styrte en fremmed Lykke, ingen gierrig Bekymring for dunkle eller forgivte de milde ForaarsDage i denne unge Siæl. Neppe hører hans agtsomme Ore Moderens Røst, strax forlader han sit Lege-Tor og sine broderligen elskede Venner, river sig med et sødt Kys løs af deres Armee og følger længselfuld Sporet af Moderens Stemme, som et Lam midt i en springende Folk paa en feed Græsgang: Derpaa kysser han med Ærbødighed den kiæreste Haand, staaer stille og hører paa Spørsmaale eller befalinger, og flyver hen til sine Bøger, naar Moderen befaler. Nu kommer han tilbage med triumpherende Spring, med en Sæddel i Haanden, fuld af Roes over hans gode Opførsel paa Skolen, faaer derpaa af de søde Læber et belønnende Kys, og udbeder sig med stille, men derhos brændende Onsker en i sig selv liden men for hans nøysomme Hierte store Belønning. Enhver Bevægelse af Moderens Haand styrker og formeerer hans Haand. En Pære! et Æble. hvilken Herregaard for denne taknemmelige Skabning, Saa glæder han sig og hopper, ligesom en Due-Unge flagter med Vingerne, naar Moderen rykker frem med de giemte Korn, som hun berøver sig selv. Slutningen heraf skal følge.