Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1767-01-12
Morgen-Tanker. Gud! Du er min Gud. Aarle vaager jeg til dig. Jeg opvaagner, Lyset af en ny Dag, min fromme Skabers uvurderlige Gave, oplyser mine Øine, og kalder mig paa nyt til Livets Forretninger. Den traurige Nats mørke Farligheder ere overstandne. Jeg føler mine Lemmer vederqvægede ved en sagte Søvn. Liv og Sundhed ere paa nyt min Eiendom. En frisk Flod af Livs-Aander kaager igiennem mine Sener, og opmuntrer mig til Arbeide. Min første Forretning være Skaberen hellig, Hvilken ellers, uden ham, tilhører den første Grøde af de Kræfter, som ere hans Gave, Hvilke behagelige Bevægelser giennemstrømme mit Hierte, Gud! Min Fader, og min Herre! Du Allerfrommeste! Din milde Haand skiænker mig med denne nye Dag et nyt Liv, for paa nyt at kunde føle den Godhed og smaae den søde Vellyst, hvilken fødes af en salig Taknemmeligheds Drivt mod den elskværdigste Velgiører. Jeg havde ligesaa lidet Ret til at vente denne Dag, som saa mange Tusinde, hvilke i denne Nat ere blevne overilede af deres Skiæbne; hvilke Søvnen er bleven til Død, Tiden til Ævighed, som ere hensovede for aldrig mere at see Sole-Lyset, og for aldrig mere at vaagne førend naar denne Soel ikke meere er til Ach J, som endnu vare i Gaar hvad jeg er i Dag, Jndbyggere i Legemernes Verden, og nu ere, hvad jeg, hvo veed hvor hastig, og skal blive, Borger Aandernes Verden, Ach J! iblandt hvilke maaskee mange gik frugtsommelige med Anslage, hvilke denne Dags Soel skulde bringe til Modenhed, men den pludselige, den uformodede Død haver qvalt! J, som have følet den alvorlige Stunds Gysen, som man kun eengang kand føle, og nu af Erfarenhed veed hvad det er at døe, J, som nu have følet hvad Ævighed er, og at hvilke mange end og have tvillet om dens Virkelighed indtil det sidste Øieblik, i hvilket dens Jern-Arm har greben efter Eder, faaet fat paa Eder og i samme Øieblik med udimodstaaelig Magt nedsynket Eder i dens Oceans Afgrunde. Eders maaskee hende stivnede Lig skal være mine Læremæstede Eders blegnende Læber skal prædike mig, Viisdom. J ere gangne didhen, hvor jeg i Dag eller i Morgen ufeilbar maa følge Edder. Jeg vandrer endnu omkring med uvisse Skrid svimlende paa den slibrige og steile Bredde af det Hav, som allerede har opsluget Eder i sit umaalelige Skiød. Eders Skiæbne er nu fastsat. Guds Finger har skrevet Eders Dom paa Ævighedens Kaabber-Tavle. En uudslættelig Skrivt! Min Skjæbne er endnu uvis. Endnu staaer den i mine Hænder, eller meget mere i dine, min Gud og min Fader, Jeg lever endnu for at giøre mig beqvem til den Lykke af et ævigt Liv. Jeg hører endnu din Laugmodigheds raabende Røst. Jeg vil ikke høre den forgiæves. Jeg haster til dette Livs Forretninger. Jeg vil forrette dem, uden at skille mig fra dig. Jntet at giøre, ja ei at tillade mig nogen Tanke, hvorved jeg kunde mishage dig, er mit alvorlige Forsæt. De Fornøielser, din Godhed i Dag skiænker mig, vil jeg, som Beviser paa din Naade, hellige til Gudsfrygtigheds Drive=Fedre. Jeg vil giøre et Forbund med mine Sandser, at Jordens Skin=Gode ei skal forblinde mig. Alle mit Hiertes Tilbøieligheder skal være dig alene opofrede. Alvidende Gud, du kiender mit Hierte, og du prøver mig. Jeg stoler paa din Godheds Bistand, naar Erkiendelsen af min Svaghed giør mig forsagt. Afvend Fristelser, som overstige mine Kræfter, Tilgiv Feil, som et redeligt Hierte begaaer af Overilelse, Lad mig ei falde i slige Synder, som skulde kunde berøve mig det salige Haab, som jeg har til din Naade. Jeg kiender ingen større Lykke, end at have dig til en naadig Gud; Jeg vil ei tænke anderledes end saa. Sr. Rasmus Kaa agter under Haanden at bortsælge hans eiende og iboende Huus, beliggende ved Nordnæs.