Viborger Samler, 1848-02-14
Ved Besvarelsen af det andet ovenopstillede Spørgsmaal, om Sagens Oplysninger vise, at Toldbetjentene ere gaaede frem paa nogen ubesindig Maade og navnlig at de have været de Angribende eller øvet anden Vold mod Valbjørn og Kammerat, end deres nødvendige Selvforsvar krævede, maa det fornemmelig komme i Betragtning, at hverken Hansen eller Valbjørn endog blot have paaberaabt sig, at Betjentene under Sammenstødet tilføiede dem Slag eller anden Overlast; kun sige de, at Betjentene, da de havde indhentet dem, løbe ind paa Livet af dem, og Valbjørn har vedgaaet, at han da strax slog den Betjent, som kom til ham; men hvad Grund er der til at tillægge Valbjørns og Hansens ubeedigede Forklaringer større Tiltro end Betjentenes beedigede Forklaringer, og Betjentene ere saavel i deres Rapport som i deres senere Forklaringer stadigen vedblevne, at de først bleve anfaldte med legemlig Vold af Valbjørn og Hansen. Betientene have paa det dem derom i Retten gjorte Spørgsmaal svaret, at de kun hver for eget Vedkommende have lagttaget, hvorledes Angrebet paa dem begyndte, men at den ene ikke har bemærket, hvorledes Angrebet paa den anden begyndte. Denne Forklaring bærer efter sit eget Jndhold Sandhedens Præg og vare Betjentene saadanne Personer, som de i Fædrelandet ere fremstillede, havde de ikke mere Agtelse for Sandheden, end de der ere sigtede for, ligger det meget nær, at de gjensidigen havde bekræftet hinandens Forklaring om, hvorledes Angrebet paa dem begyndte. Det Sandhedens Præg, som Betjentenes Forklaring saaledes bærer i sig selv i denne Henseende, maa dog vel tale til deres Fordeel i andre Henseender. Men det er endog af Valbjørn og Hansen erkjendt ei blot, som oven bemærket, at Betjentene ikke under det personlige Sammenstød øvede nogen Vold, men ogsaa, at under det personlige Sammenstød laae Betjentene nederst i Mudderet; i Mosen, og Valbjørn og Hansen hver ovenpaa een af Betjentene, og Hansen har vedgaaet, at det personlige Sammenstød mellem ham og den Betjent, han havde fat paa, først ophørte, da Hansen selv slap Betjenten, ligesom ogsaa Valbjørn har vedgaaet, at han slap Betjenten, han havde fat paa, og stod op, da den anden Betjent kom til og gav Valbjørn et Slag. Tyder nu denne Hansens og Valbjørns Forklaring, hvorefter disse under Sammenstødet laae øverst og efter deres egen Bestemmelse kunne skille sig fra Betjenten, paa, at Betjentene vare Angriberne eller Voldsmændene, Svaret herpaa er, at slutte efter disse Data, neppe tvivlsomt, og Betjentenes beedigede Forklaring er efter det Ovenbemærkede dog vel ligesaa troværdig som Valbjørns og Hansens. Det maa og mærkes, at Betjentene med Bestemthed stedse ere vedblevne deres Udsagn om, at de kun forlangte at see Valbjørns Pose, at de fremsatte denne Opfordring, førend de endnu vare komne til Valbjørn og Hansen, at de strax, da de vare komne til disse, angave, at de vare Toldbetjente og fremviste deres Toldtegn, og at Valbjørn og Hansen ogsaa have vedgaaet, at Betjentene strax angave, at de vare Toldbetjentene, samt fremviste Noget, som Valbjørn og Hansen paa Grund af Mørket ikke kunde see hvad var. Men just disse Valbjørns og Hansens Jndrømmelser tale for Rigtigheden af Betjentenes Forklaring. Der frembyder sig nu herved det Sporgsmaal, hvorfor vedblev valbjørn, da han først vil have bemærket sig eftersat, at løbe ud af Mosen til, hvorfor søgte han ikke indad Byen til, hvilket vilde have været ham let efter Situationen. og hvorfra han da ikke kan have været langt fjernet, og hvorfor standsede han og Hansen først, da de havde faaet Betjenteene gjennem Kjæret ud i Mosen. Disse Spørgsmaals sandfærdige Besvarelse, hvortil Acterne ikke indeholde de fornødne Data, vilde ikke være uden Jnteresse Vel veed Jndsenderen, at Valbjørn, efterat Sagen var indanket til Høiesteret, er fremkommet med Fortælling om, at de var et saa almindeligt Rygte, at Egnen var usikker, at flere Beboere i deres Huse havde forsynet sig med Vaaben, men han har ikke kunnet opgive en eneste Beboer, med hvem saadan har været Tilfældet; under de Forhører, som i den Anledning ere optagne, er Jntet oplyst, som godtgjør Rigtigheden af dette hans Udsagn, hvorimod flere derom afhørte Personer, som dog efter deres Stilling maatte vide Beskeed om et saadant Rygte have erklæret ikke at kjende det. Det har ogsaa liden Sandsynlighed for sig, at, om der var Røvere paa Egnen, disse da skulde søge at øve deres Færd om Eftermiddagen Kl. 4 a 5 faa hundrede Skridt fra en stor By, hvor der stedse er megen Færdsel, og Anbringelsen af en saadan usandsynlig Historie taler den for Rigtigheden i det Hele af Valbjørns Fremstilling af det Forrefaldne? Hvad dernæst angaaer vedkommende Betjents Forhold ved at bibringe Valbjørn det ham tilføiede Saar i Armen, da beklager vistnok vedkommende Betjent, saa meget som nogen, at han ved Omstændighedernes Medfør er blevet den ufrivillige Aarsag hertil. Men der kan neppe lægges ham noget til Last i saa Henseende. Betjenten har udsagt, hvad og bestyrkes ved Valbjørns Kammerats Udsagn, at det var, medens han laae nedkastet i Mudderet i Mosen, at han, da han var uden noget Forsvarsvaaben og han, efter sin Stilling, som nedtrykt med Ansigtet i Mudder maatte ansee sig i den yderste Fare, fand Leilighed til at fremtage sin Kniv og oplukke den; og Hansen, siger, at det var, da han faae noget blankt i Betjentens Haand, at han slap Betjenten og stod op. Denne ilede nu den anden Betjent, der laae under Valbjørn, til Hjelp, og befriede ham ved at give Valbjørn et Slag med en Stok. Betjentene toge derefter Posen og vilde strax søge tilbage til Hammershøi men idet Betjentene vilde gaae bort, den ene foran med Posen og den anden bagved, troede Betjenten, som gik bagers og havde den oplukkede Kniv i Haanden, at mærke Tegn til et nyt Angreb bagfra, og idet han derfor vendte sig om med Haanden, hvori han havde Kniven, i en opløftet Stilling, stødte Valbjørn sin Haand eller Arm i Kniven. Dette er Betjentens Fremstilling af, hvorledes det tilgik med at Valbjørn blev saaret. Vedkommende Betjent har stadigen paastaaet, at han ikke erindrede, at han havde Kniven oplukket i Haanden, og hvorfor skulde han ikke troes, men sæt endog at han med frit Forsæt havde beholdt Kniven oplukket i Haanden og holdt den frem for sig, idet han i Mørket ventede et Angreb bagfra, var der da efter den Behandling han og den anden Betjent alt havde lidt, noget urigtigt heri, havde han er al Grund til at berede sig til Forsvar mod et nyt Angreb Hvad vilde Valbjørn ved atter at nærme sig Betjenten, Val bjørn og Hansen have vel modsagt den ommeldte Fremstilling og paastaaet, at Saaret blev ham bibragt, medens han endnu var i Berøring med den anden Betjent, og det er under Sagen forsøgt at gjøre Betjentenes Forklaring herom vaklende men Betjentene ere, efterat være gjorte opmærksomme herpaa, vedblevne deres første Forklaring herom, og hvad der ovenføri saa Henseende er bemærket, maa vel medføre, at Betjentenes Forklaring fortjener idetmindste ligesaa megen Tiltro som Val bjørns og Hansens. Det maa endnu herved bemærkes, at den Yttring, som Valbjørn har paastaaet at Betjenten, som saarede ham, ved den Leilighed brugte og som skulde tyde paa et Forsæt fra Betjentens Side i denne Henseende, er med Bestemthed modsagt af Betjenten. Den, der upartisk bedømmer Sagen efter hvad der saaledes foreligger, maa erkjende, at der ingen Skyld kan tillægges Betjenten. - Det tredie oven opstillede Spørgsmaal, og Betjentene have gjort sig skyldige i at afgive urigtig Rapport eller urigtig Forklaring i Retten om Sagen, maa Jndsenderen efter sit Kiendskab til Sagens Acter møde med en bestemt Benægtelse, og det maa formeentlig være tilstrækkeligt i saa Henseende at bemærke, at Fædrelandet ikke har opgivet andre Puncter, hvorved Betjentene skulde have gjort sig skyldige i usand Fremstilling, end der ovenfor er berørt og hvor det Uggrundede i saa Henseende er viist, idet Jndsenderen endnu skal gienkalde i Læsernes Erindring, hvad ovenfor er berørt om de indre Criterier, som Betjentenes Forklaring indeholder paa, at de have ladet det været sig magtpaaliggende at holde sig nøie til hvad der virkeligen er foregaaet.