Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1842-10-13
En Stænder-Session gjør Epoche i dens Medlemmers Liv. Manden kan ikke træde indi den betydningsfulde Virksomhed, hvortil den kalder ham, uden dyb Alvor og Samling af sine Kræfter, og han kan ikke træde ud af dette Rum, hvor et Verdensliv er concentreret og har udfoldet sig for hans Øine, hvor den ene Kundskab udfylder den anden, den ene Synsmaade berigtiger den anden, hvor forskjellige Jnteresser reise sig mod hverandre, for at lære at underordne sig under fælleds Hensyn, forskjellige Kræfter - ikke blot, naar de samvirke, men ogsaa, naar de brydes mod hverandre - blive tjenende til samme Formaals Fremme, og saaledes den store Sandhed bliver gjort anskuelig, hvorledes det kun er ved Mangfoldighed og Forskjellighed og Modsætninger, kun ud af og igjennem dem, at Sandhedens Enhed kan blive tilnærmelsesviis naaet, – uden at finde sit aandelige Liv paa mange Maader beriget og udviklet, finde sig modnet og styrket til renere og dygtigere Virken i Kongens og Fædrelandets Tjeneste, naar Timen atter kalder. Men en Stænder-Session er tillige et Afsnit i Statens politiske Udviklingsliv. Og den danske Stænderinstitutions Aarbøger ville ikke undlade at henvise dertil, som det Moment i Danmarks Historie, at det var i Roeskilde i Aaret 1842, at Stænderne første Gang røgtede det betydningsfulde Hverv, at gjøre Statens Finantsbudget til Gjenstand for omhyggelig Revision. De ville heller ikke undlade at erindre om den Udsigt, der i denne Session saa levende har beskjæftiget os, til omsider at see Staten som Enhed repræsenteret i en NationalForsamling af udvalgte Mænd af de forskjellige Provindsialstænder. Om Forsamlingen har handlet ret eller uret i at gaae ind paa dette Forslag, i Tillid til Regjeringens Villie til at føre Nationen et friere Samfundsliv imøde, og i Tillid til en Nationalaand, som vil vide at benytte det Tilbudte, paa en værdig Maade, vil Tiden lære; og det er ingen fjerntliggende Fremtid, hvis Vidnesbyrd her behøves at oppebies. Jeg veed, at mit Ord vilde lyde mat og min Stemme svag, naar jeg skulde tolke de Følelser, med hvilke Forsamlingen skilles fra den Fædrelandets Mand, som atter denne Gang er bleven hilset med almindelig Glæde paa den vanskelige og vigtige Post mellem Regjeringen og Folkets Deputerede. Men jeg vil lade min egen Følelse udtale sig i det Ønske, at han længe maa med usvækket Kraft pryde den Plads, som er bleven indviet ved ham; at den Aand, som fra ham har meddeelt sig befrugtende i fulde og rige Strømme til alle Sider, maa blive hvilende over dem, der engang skulle fremtræde som hans Efterfølgere. Hvad mig selv angaaer, da har den Følelse, vel ikke kunnet bortvige, hvormed jeg første Gang betraadte dette Sted; men saameget mere har jeg Grund til at paaskjønne den trofaste Bistand, der fra Mange er bleven mig til Deel, og den Velvillie, som jeg har mødt hos Alle. Jeg beder Enhver, derfor at modtage min uskrømtede Tak. Vicepræsidenten tog dernæst Ordet paa følgende Maade: Endnu staaer tilbage, førend vi skilles ad, at bevidne Forsamlingens høitagtede Præsident vor Tak for den værdige Maade, hvorpaa han har udført den ham overdragne høist vanskelige og vigtige Function; og for mig er et af de behageligste Øieblikke, jeg her har havt, dette, i hvilket jeg optræder, for i Forsamlingens Navn at forsikkre denne høiærværdige Deputerede, at vi Alle taknemligen erkjende hans Jver, for at fremme Forsamlingens Arbeider, og det venlige Sindelag, han har viist imod Enhver, og at han derfor, naar han nu forlader Stændersalen, tager Alles Kjærlighed og Hengivenhed med sig.