Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-12-19
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. ads Mos Re Syvende Aargang. No. 21. Udgivet og forlagt af J. Werfel, trykt i Kjøbenhavn, hos P. H. Höeckes Enke. Tirsdagen den 19 December, 1809. Huuskors. Høistærede. i mine Ungkarlsdage loe jeg altid, naar jeg hørte Folk klage over Huuskors. Jeg stod i den Tanke, at der lige saa lidet gives saadanne Kors, som Marer, Nisser og Spøgelser. Men aldrig saasnart blev jeg gift, førend jeg, som en sand Lazarus, maatte bære mere end eet Huuskors. Min Kone, mine Børn, mine Tjenestefolk, alle kappes om, at gjøre mig Livet suurt og forøge disse Kors. For ikke at blive til Spot og Skam for Folk, bærer jeg dem saa taalmodig som et Lam; men Herre Gud, en Orm krymper sig jo, naar man træder paa den. Mit Blod er ogsaa Blod, min Galde ogsaa Galde. Men jeg maa tie, for ikke at faae min Næste til at tale; indede min Ærgrelse, forikke at faae mine Venner til at glæde sig. Dog, mit Hjerte vil og maa have Luft, og jeg kjender ingen, som bedre kan skasse det Luft, end De, Hr. Udgiver, der har hjulpet saa mangen en stakkels Ægtemand med Deres Raad. Jeg tager derfor Bladet fra Munden, og siger Dem reent ud, hvorledes det er fat med mig. Jeg betragter Den som min moralske Læge, og for sin Læge maa man aldrig skiule noget. Min Kone har det bedste Hjerte af Verden, det kan jeg ikke negte. Naar hun har været nok saa opbragt, og sprudet Jld og Flammer som et Vesuv, bliver hun strax saa god og blid igjen som en Engel, falder mig om Halsen, og kysser og klapper mig og beder mig om Forladelse. Jeg kan derfor aldrig blive ret for Alvor vred paa hende. Men derimod har hun den slemme Egenskab, at hun kan blive vred og arrig over ingen Ting, og det saa mange Gange om Dagen, at jeg ikke kjender noget større Helvede, hverken hos Milton eller Pluto, end det, der findes i mit eget Huus. Jeg har hørt og læst meget om den huuslige Lyksalighed; men practisk har jeg hidtil kun lært at kjende den huuslige Ulyksalighed. Min Kone har næsten hver Dag Batailler i Kjøkkenet, saa med den ene og saa med den anden af Pigerne, og hænder det sig, at jeg just uheldigviis kommer hjem midt i Kampens Hede, saa maa jeg paatage mig at være baade Part og Dommer i Sagen, og enten jeg vil eller ei, uddele Øresigener a. paa min Kones Vegne. Gjør jeg Exceptioner mod saadanne Dommes Execution, saa tier hun stille, gaaer ind i sit Værelse, kaster sig paa Sophaen, og faaer Moder syge og Vapeurs og Qvalme. Hvad skal jeg arme Mand nu gjøre, For at skaane min Ægtemages svage Helbred maa jeg efterkomme hendes Villie, og naar jeg da har uddeelt et halv Dusin Øresigener blandt Pigerne, bliver hun frisk gjen. Men denne Cur er forbunden med mange loehageligheder og Bekostninger; thi hvert Øieblik maa jeg møde paa Politiekammeret og betale et Fjerdingaars Løn, og jeg er saa bekiendt i denne Ret, at enhver Politiebetjent tager Hatten af for mig, naar han møder mig paa Gaden. Min Kone besidder megen Courage og store Talegaver til at plaidere sin Sag, naar hun er hjemme; men naar det kommer til Proces beskikker hun gjerne mig til sin Sagfører. Et større Huuskors end dette gives der neppe. Jeg er bleven til en Fabel for Folk i Byen. Hver Gang jeg gaaer over Kongens Nytorv, og nogen af mine Bekjendtere møder mig, er sædvanlig det første Spørgsmaal, skal De oppaa Politiekammeret?