Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-08-30
Vi forlode nu Ringsted, for at tage den lige Vei til Sorøe. Jkke langt fra Ringsted, til Venstre, ligger, i Nærheden af Landeveien, den berømte Landsby. Sigersted, der skal være bygget af Kong Sigurd Ring, og hvor den mærkelige Begivenhed med Signe og Haabert, som ældre og nyere Skialde have besjunget, efter Saxo's Beretning, skal have tildraget sig. Saxo's Vidnesbyrd i dette Tilfælde kan ikke være af stor Vægt, thi da Kong Sigur skal have regjeret i det syvende Aarhundrede, saa laae der næsten et ligesaa stort Svælg mellem ham og Saxo, som imellem os og denne. Historikerne have derfor henlagt Seenen til forskjellige Lande, den ene til Sverrig, den anden til Norge og den tredie til Sjælland. Sagen har været et vigtigt Strids able for Joh. Messenius og Stephanius. Men den, som i det mindste i sin egen Jndbildning, har bragt det fuldkomneste Lys i dette Mørke, er Forfatteren af: en geographisk historisk og occonomisk physisk antiqvarisk Beskrivelse over Bringstrup og Sigersted Sogne ved Ringsted med en tragisk Fortælling over disse Sognes første Beboere og Folkeslægt, i Henseende til deres Liv, Skiebne og sørgelige Tildragelser, Sorøe 1791. Af denne Titel skulde man vente sig noget ganske Ualmindeligt, men det eneste, som man virkeligen finder her, er en tragisk Fortælling. J Fortalen hedder det, at Bringstrup og Sigersted Sogne fremvise Rudera af Slotte, Volde, Fæstninger, Toldboder (?), Havne, Broer os. v., og et til Bogen hørende Situationskort viser endog Kong Sigurs Grav, Prindsesse Signes Buur o. s. v. Forfatteren gaaer saavidt, at han troer, at have i en for omtrent 30 Aar siden aabnet Gravhøi, virkelig fundet Kong Sigurds Gemalindes, Dronning Berens Grav, thi Bringstrup, troer han, er det samme som Berensstrup (Berens By). Ogsaa Kong Sigurs Grav forsikkrer han for ramme Alvor at have fundet Vesten, for Sigersted, ja, hvad som mere er, at der paa denne laae en Steen, som var 3 Alen bred og 1 Alen tyk, og som det kostede ham saa megen Umage at faae afvæltet, at hele Byen, maatte komme ham til Hjelp. Stenen, fortæller han, var begroet med Mos, og laae med en Deel Jord paa sig; men da den blev afskruppet og afvasket, saa fandtes i Ruue-Bogstaver denne Gravskrift: Runr ufner Sigur Kunu Risti af Alger Dekn. Han forsikkrer at han holdt længe Haand over den, og bad den Mand, paa hvis Grund den laae, som endog var en Universitets=Bonde, at den ikke maatte forkommes eller sønderslaaes; men med Smerte finder han nu, at denne ældgamle Steen er borte, og at den skal, som mansiger, være solgt til Steenhuggerne, som til den ny Landevei have deraf faaet mange herlige Afvisere og fiirkantede Stene. - Hvilken ulykkelig Hændelse! Havde den sigerstedske Universitetsbonde havt, om ikke Antiqvitets-, saa dog i det mindste det allerringeste Gran Universitetssands, saa havde han ikke solgt Stenen, og med dette Document i Haanden kunde Forfatteren let stoppet Munden paa alle dem, der nu kunde være dristige nok til at erklære hans antiqvariske Undersøgelser og Opdagelser for Ammestuesnak. Fichte sagde engang til nogle Studenter, der havde slaaet hans Vinduer ind: "en Steen er et usselt Argument; men her havde denne store Philosoph maatte forandre sin Sætning, og indrømme, at en Steen ofte kan være et meget vigtigt Argument. Skam skulde imidlertid de sigerstedske Steenhuggere faae, der havde saa liden Respect for deres gamle Konges Ligsteen, at de gjorde deraf Afvisere, istedet for Aviser for Oldgrandskere. Men hvad kan man vente sig af Steenhuggere! De have et Steenhierte for Alt, hvad der kaldes Oldtids levning, og vee den Steen, der kommer i deres Hænder! De hugge den sønder og sammen til Afviser og Brostene, om saa Kong Sigur selv havde skrevet sit Navn paa den. Jmidlertid bør man dog ikke ganske forsage. Dersom disse Vandaler ikke aldeles have skamhugget Stenen, er der dog endnu Haab om, at finde paa Landeveien Brudstykker af hiint mærkværdige Oldtidsminde, som, afskruppede og afvaskede maaskee anden Gang, kunne komme til at bevise Ægtheden af Kong Sigurds Gravsted og Sandruheden af en nu miskjendt Autiquars Beretning. Saa meget om den trykte antiqvariske Beskrivelse over dette Sted. Nu noget om mine egne Drømmerier. Jeg veed ikke om nogen Oldgrandsker hidtil har søgt at finde nogen rimelig Grund til, at disse hinanden saa nær beliggende Stæder kaldes Sigersted og Ringsted. Navnet vidner her aabenbart om Sigurd Ring. Mueligt har den By, denne Konge først anlagde, blot hedt Sigersted, men at man siden længer borte anlagde en ny By, og kaldte denne Ringsted. Begge Stæder kunne maaskee ogsaa i Oldtiden have udgjort een By, under Navn af Sigerdringsted, og da de siden ved indtrufne Omstændigheder deeltes i to Byer, have faaet hvert sit Navn. Man har endnu 1 Miil fra Kjøbenhavn Landsbyen Hvidovre, hvilken upaatvivleligen anlagdes da Beboerne bleve for mange i en anden Landsby, og altsaa maatte drage sig videre over. Vi ville ikke fordybe os her i Gisninger; men neppe kan det betragtes som noget ganske Tilfældigt, at netop i Nærheden af Ringsted, der antages for at være bygt af Sigur Ring, ligger en Landsby, der kaldes Sigersted. Paa Veien mødte jeg noget, der bortdrog min Opmærksomhed fra Kong Sigur Ring og hans smukke Datter, og henledte den paa en endnu fjernere Oldtid. En Bonde, der formodentligen ikke havde Raad til at bygge sin Køter et ordentlig Hundehuus, havde kænket den til en Tønde, hvor den, som en sand Cyniker (Hundephilosoph) byggede og boede, og med cynisk Arrighed gjøede ad alle Forbikjørende og Forbigaaende. Hvor Stedet og Personen, tænkde jeg ved mig selv, dog kan bidrage meget til at give en Ting Betydning! Dersom denne fiirbenede sjællandske Diogenes stod uden for Huset af en af vore Kjøbenhavnske Cynikere, saa vilde man betragte ham som et Bog=Skildt – som en Subskriptionsplan, som en Bajas for den literariske Fjællebod, hvor Lommeprocuratorer og Lommepoter, Lommedoctores og Lommesatirikere drive ved et glasbekrandset Frokostbord deres lede Spil med den fredelige Borgers Ro og Agtelse. Men her hos denne Bonde, der lod til at være en fattig Huusmand, kunde jeg umueligen forudsætte saa megen Kiendskab til Philosophen fra Synope, at han af denne skulde have laant sin Jdee. (Fortsættes.) I Anledning af Bønnen i bunden Stiil i No. 65 af nyeste Skilderie, indsendt fra Landet, og med Motto: "Hvad Hjertet yder er Hjertet kjært, ombedes den ærede Forfatter ikke tage det ugunstigt op, at en Søemand, der ogsaa i Nødens og ikke Unødens Tid har indflyet til Algodheds runde Giver, melder, at han i afvigte Aars August Maaned traf ind i en Havn i Skotland, hvor Høsten var meget slibrig formedelst idelig Regn, og saae der en temmelig stor Mark Byg høste med Segel, og 6 Fruentimmer og Børn tage Deel i Høsten. Folkene vare ialt 9, og det gik, min Troe, godt fra Haanden. Med den ene Haand greb de saa mange Straa og Ax, de kunne rumme, og med den anden skar de Straaet over under Haanden. Da vi laae for Modvind, bad jeg om Forlov til at prøve den før useete Høste maade, og lærte Haandelaget snart. 2 Karrer, hver paa 2 Hjul, hvis Fadding bestod af ikke tætte Tremmer, indvendig overdragen med Seildug, holdt vexelviis langs med Ageren. Saa hurtig Høstfolkene havde fyldt deres om Livet fastgjorte Pose, omtrent af en Skjeppes Størrelse, og udspillet foroven med 2 Pinde, gik de til Karren, og kastede de afskaarne Ax deri. En Dreng, som imidlertid var kommen tilbage med den anden Karre, satte nu en Hest for, og kjørte til Gaarden dermed, det regnede og taagede bestandig hele Dagen: Høsten gik ligefuldt. Axene aflæssedes i en Loe, og udspredtes til Tørring, dog saae jeg den ene af Karrenes Fadding, dertil indrettet, vorde heiset op paa et Loft. Paa denne Maade spildtes ikke eet Ax, og kunde let faaes tørre. Det havde der regnet og taaget i samfulde 4 Uger. Manden, en Forpagter, sagde, at saadant fugtigt Veirligt indtraf ofte i de lave Strand egne, hvor Søens Taage og Dunster bleve hindrede fra at komme over, Bjergkjeden, og at Nøden havde lært dem at tage Axene først og siden Halmen, hvilken efter Leilighed sloges af, men ogsaa undertiden blev staaende til Gjødning; thi Heste og Qvæg foeres for en stor Deel med Kartofler og andre Roer og med Vikker, som de i fugtigt Høst veir gjennemstrøe med Salt, hvorved de blive en sund og søgt Føde for Qvæget. Deres Høe sætte de i Stak paa Marken, nærmest ved Haanden, og skjære det, efterhaanden det bruges, smaat med en lang Skiærekniv. Stak og Kniv er dertil indrettet, og saare simpel saae det ud. Manden, en fød Holstener, og, saavidt jeg kunde mærke, af Religionssect en Qvæker eller Mennouit, lod til at være en from, god Mand, og hans Familie og Tjenestetiende ligesaa. Over Stuedøren stod et Vers, som han udlagde saaledes for mig: "Beed, tænk og arbeid, og Gud vil lønne din Flid." Om Aftenen fortalde han mig over Maaltidet, at han havde været Søemand, og hvorledes han var kommen til at pløie Jorden, efter at have i 30 Aar pløiet Søen; men denne Fortælling torde jeg maaskee en anden Gang overgive i min Herres Haand til Gjennemsyn, dersom jeg erfarer, at De ikke tager en Søemand, der kommer fra Loogboken, ilde op, at han vil tale om det, der ikke hører til hans Fag, eller som ikke er ubekjendt her til Lands; thi jeg hører, nu jeg raadfører mig med min Søn, som undertiden læser og sligt, at den omskrevne Høstmaade hist og her bruges i Holsteen og paa Bornholm, men at vore Landmænd have formegen Jord og Sæd, til at den kan finde Sted her. Den skotske Forpagter havde, saa kaldte han det, om jeg ikke husker feil, 160 Ager Land (hos os omtrent 120 Tdr. geometrisk Maal. Nyhavn, den 19 August 1817. Christen Jepsen.