Almuevennen, 1843-07-19
Onsdagen den 19. Juli 1843. Den slesvigske Sprog=Kamp. (Fortsat. See Nr. 9, 10, 13, 15, 21, 23, 26.) Jdet vi nu vende os til Beretningen om, hvad det danske Folk i Ord og Gierning har virket for denne Sag, maa det først være de jydske Stænders priselige Optræden vi udhæve. Det var den dygtige og frisindede Deputerede Justitsraad With der den 2den Decbr. indgav sit Forslag, efterat det, som meldt, af Forsamlingen var besluttet, at det skulde foretages fremfor alle de øvrige private Forslag der vare indkomne. En Deel af dette Forslag skal vi meddele: "Man vil finde strax i Forsamlingens Adresse, at Slesvig kaldes et tydsk Hertugdømme, og at dette Udtryk ikke letsindigen er indført i Adressen, sees af den vidtløftige Discussion, samme har været underkastet. J Nr. 9 af den slesvigske Stændertidende er fremkommet et Forslag om Adskillelsen af de hertugelige slesvig-holstenske Finantser fra de kongelig danske, saavelsom om Fastsættelsen af begge Statsdelenes nye Bidrags-Forhold til Statsbyrden. J Nr. 31 om Oprettelsen af et militairt Academi i Rendsborg; i Nr. 33 om at Mandskabet fra Slesvig alene maa garnisomere i Slesvig eller Holsteen; i Slutningen af Comiteebetænkningen om de stænderske Comiteer, at Slesvig Forbindelse med Holsten maa blive incorporeret i det tydske Forbund, og i Nr. 41, at der paa slesvigske Skibe (som dog fare under dansk Flag), ei maa findes Mærket "Dansk Eiendom", Slige og flere andre Forslag og Udladelser røbe tydeligt den fordærvelige separatistiske Aand, der truer vort Fædreland med Adsplittelse, saafremt den ikke i Tide med Klogskab og Kraft modarbeides. - Ligesaavist som det er, at Holsteen er tydsk og en Deel af det tydske Forbund, ligesaa vist er det, at Slesvig er dansk og en Deel af Danmark, og at det, til Trods for alle Forsøg af dets tydskalende og tydsk dannede Embedsmænd, dets mægtige Herskeres Bestræbelser i ældre Tider, og dets gjennem Aarhundreder vedvarende nøie administratme Forbindelse med det tydske Holsteen, for en stor Deel har bevaret sin danske Nationalitet, og jeg kan derfor ikke andet end ansee det for Pligt mod Konge og Fædreland, af yderste Evne at modarbeide slige fordærvelige Bevægelser, som nu i de senere Aar ved Gierning, Skrift og Tale ere foraarsagede af et vist Parti, som jeg ingenlunde kan antage repræsenterer Pluraliteten af Slesvigs Jndvaaneres Tænkemaade. – Vi have seet, hvorledes Regjeringen ved velvillige Concessioner har søgt at berolige dette Parti, og hvorledes det danske Folk, med en det eiendommelig Rolighed og Sindighed, har modtaget de ofte hadefulde Yttringer, som løde til os fra Eideren og Slien, ja endog fra Byer, der ligge os langt nærmere; men det synes næsten, som om dette Maadehold har gjort Nordalbingiens Forfægtere mere dristige, og det forekommer mig derfor, at det er paa høie Tid, at disse blive tilbageviste med Alvor, saa at ikke en stor Deel af det danske Folk skal udsættes for at tabe sin dyrebareste Eiendom, sit Sprog og sin Nationalitet. – Vel er det sandt, at den nærværende Tilstand i Slesvig ei kan være Hs. Majestæt ubekjendt, og at vi af vor ophøiede Monarchs Viisdom kunne vente, at han vil finde de Midler, som ere bedst skikkede til at tilveiebringe en fredelig Udvikling af de spændte Forhold; men jeg troer ogsaa, at en Konge kan virke langt mere og langt lettere, naar han virker i Samklang med Folket, naar det klarligen sees, at Kongens Villie og Folkets Ønsker stræbe til samme Maal, og naar det lydeligt udtales, at det danske Folk ei vil taale nogen Sønderlemmelse. – Det er derfor at jeg tillader mig at foreslaae Forsamlingen, at indgaae til Hs. Majestæt med en allerunderdanigst Adresse, der skulde gaae ud paa en Bevidnelse af Folkets Tillid og Hengivenhed til Ham, en Forsikkring om dets Beredvillighed til ethvert Offer, for at bevare Folkets Eenhed, og en Bøn om, at han vil gribe til kraftige Midler, for at hævde den danske Nationalitet i Slesvig og Statens Eenhed Det Væsentligste af hvad Commissarius fandt for godt at bemærke, er i det Foregaaende meddeelt, vi skulle nu udhæve det vigtigste af hvad de Deputerede havde at anføre: J det Gjensvar Proponenten gav paa Commissarii Jndvendinger, sagde han blandt andet: "Det er ikke den enkelte Handling, at den Deputerede Lorenzen, skjøndt han var i sin gode Ret, og dette var erkjendt, dog blev forbudt at tale Dansk og faae sit danske Foredrag taget til Protocols, som jeg især har urgeret; den var kun den Draabe, som endnu manglede i Bægeret, for at faae det til at flyde over det er derimod hele Tendentsen i de slesvigske Stænders Forhandlinger, den hele Stræben af et vist Parti, som især i de senere Aar er traadt frem med større Bestemthed, hvilke jeg har troet, at ri paa ingen Maade kunne lade gaae hen, uden at søge at modvirke den. – – Den kongelige Commissarius har ikke villet see nogen Fornærmelse mod den danske Nationalitet i de Exempler jeg i mit Forslag har anført til Begrundelse deraf, men jeg troer dog, at der ligger noget dybere til Grund for alt dette, selv den Formaningstale Præsidenten holdt til Lorenzen, viser dette; thi hvorledes skulle Ordenen kunne forstyrres ved at han talede Dansk, naar ikke det danske Sprog var dem saa afskyeligt, at de bleve pirrede endog ved blot at høre det. Naar jeg har omtalt Folkets Beredvillighed til at bringe ethvert Offer, har der aldrig været nogen Tanke hos mig om en Borgerkrig, thi Gudskeelov er hiint Parti ikke saa stærkt, at der behøves Bajonetter og Kanoner for at holde det i Ave. Jeg har derimod tænkt mig Sagens Afgjørelse paa en fredelig Maade, og Folket kan gjerne erklære sig villigt til at bringe Offere, uden at dette just behover at forudsætte voldsomme Midler. Naar jeg endelig har talt om kraftige Forholdsregler, har jeg derved heller ikke tænkt paa Krig, men kun villet antydet, at den Langmodighed, som man hidtil har viist mod et Parti, der aabent vedkjender sig Grundsætninger som ikke kunne være Hs. Majestæts Regjering gavnlige, tilsidst maatte ophøre, og at hiint Parti paa en meere alvorlig Maade, end hidtil er skeet, maatte vises tilbage indenfor sine rette Skranker. Oberst Brock bemærkede: det er ikke os det have stillet Sagen paa den høieste Spidse, thi i Slesvig er den stillet paa saa høi en Spidse som mueligt. Aldrig har jeg seet at ubillige Fordringer nogensinde ere blevne tilbagetrængte ved Eftergivenhed; men denne har tvertimod bestandig givet Anledning til nye Fordringer. Man bør derfor sætte en bestemt udtalt Mening derimod, og da Slesvig er dansk og bestandig har været dansk – thi aldeles ude af Forbindelse med Danmark har det aldrig været, da det, selv medens det var forbundet med Holsteen, var forpligtet til at præstere Mand og Ros, – bør denne Forsamling møde de separatistiske Bestræbelser med kraftige Modforestillinger, hvorved den viser, at den har følt det Nærgaaende for denne Deel af Jylland i hine Bestræbelser. Auditeur Roulund sagde: "der gaaer en fjendtlig Aand igjennem Livet, man kalder den utidigt Hensyn; den begynder med Tvivl og Ængstelse og den ender med Raadvildhed og Sønderknuselse. Og naar den har tilintetgjort Mandens Kraft og Mod og Villie, gjør den ham selv til en Andens Livegen, og Aanden seer med dyb Foragt hen over den nedværdigede Menneskehed. Lader os derfor uden Hensyn og Frygt gaae derhen, hvor Pligt og Ære kalde, og lad saa Følgerne blive, hvad helst de ville, og lader os fremfor alt som Folkets udkaarne Mænd handle saaledes, at Aanden ikke skal haan ler over os. Hvor Fædrelandets Banner plantes, der er det en Ære at falde, men en Skjændsel at vige, og ingen dansk Mand vil hedde Ridding. Oliemøller Schytte skulde formene, at Enhver som kaster et upartisk Blik paa de Danskes, og navnlig paa Stænderforsamlingernes Færd, vil frikiende dem for at have gjort det mindste, hvorved den nu stedfindende uvenlige Stemning kunde foranlediges. Hvad der fra dansk Side er gjort, har ikkun bestaaet i at holde paa den sidste Rest af det danske Sprog og dansk Nationalitet, som endnu er tilbage i Slesvig, efterat Tydskheden Skridt for Skridt har trængt sig frem, indtil den nu er naaet høit op imod Nord. Jeg maa gjentage, at man ikke har gjort andet, end blot søgt at afværge den Sønderlemmelse, hvortil der i den senere Tid har viist sig en synlig Tendents i Slesvig. Et saadant defensivt Foretagende synes at være ikke blot værdigt for enhver dansk Mand, men endog hans Pligt; og især er det Pligt for os, som netop her ere forsamlede som Repræsentanter for det danske Folk. Den kgl. Commissarii har yttret, at Lorenzen fandt for godt at afsondre sig af Harme, og for at vise Charakteer, og at han saaledes selv har foranlediget den Beslutning, der er bleven taget imod ham. Vistnok er det sandt, at han derved har viist Charakteer, men en saadan Charakteer, som Mangen vilde være stolt af at vise; thi han stod meget isoleret og under mislige Forhold. Men det kan dog ikke siges at det var af den Grund, at han traadte op paa den oftere omtalte Maade, men meget mere tilskyndet af samme Følelser, som besjæle os, af inderlig Overbeviisning om, at det var hans Pligt at hævde Fædrelandets Sprog og Nationalitet. Godseier Nyholm nærede den Overbeviisning, at det uagtet alle de kraftige Protestationer der fremkom, da dette Andragende først blev bebudet, og uagtet al den Jver og Varme, hvormed man havde søgt at faae dem til at troe, at den danske Nationalitet ikke var bleven krænket, staaer klart for ethvert af Forsamlingens Medlemmer, at dette ikke destomindre virkelig er Tilfældet, og at Enhver i den Grad var overbeviist derom, at det nu vel kunde ansees for Alles Anskuelse, at Hertugdømmernes Forhold ikke længere vare at betragte som et Punct der ikke turde berøres. Proprietair Jensen forekom det haardt at krænkes i sine helligste Rettigheder og dog at maatte tie. Det der var foregaaet i den slesvigske Stænderforsamling havde haardt berørt ham, og han troede at hver den, som har mindste Guist af national Følelse vil sympathisere med ham deri. Han antog derfor at nærværende Forsamling var i sin gode Ret, naar den i denne Sag henvendte sig til Kongen. Fabrikant Dalgas bemærkede, at den egentlige Grund hvorfor Lorenzen talte dansk, skjøndt han forstod tydsk, var den, at en Clique Tydsksindede stræbte at sætte alt Dansk i et forhadt Lys, for derved at løsrive Slesvig fra Danmark. Det var vist en tilstrækkelig Grund for den dansksindede Mand, til at forsvare den danske Nationalitet. Han blev overstemt, truet fra alle Sider, men han blev dog sin Konge- og sit Fædreland tro. Skulde det da være uværdigt for den jydske Stænderforsamling at tage sig af den brave Lorenzen, af den krænkede danske Nationalitet? Apotheker Dahlerup. Først da er et Folks Undertvingelse fuldendt, naar dets Sprog er tilintetgjort. J Slesvig have vi flere Tusinde danskalende Brødre, hos hvem man paa enhver mulig Maade har søgt at undertrykke Modersmaalet, han fandt derfor at det var Forsamlingens Pligt at tage sig af Sagen. Landsoverretsprocurator Jespersen: den danske Nationalitet, den danske Nation er bleven krænket ved en Række af Forhandlinger i den slesvigste Stænderforsamling, som er sluttet med den Fornærmelse man har viist mod den Deputerede Lorenzen. Jeg veed intet vigtigere Anliggende for en dansk Stænderforsamling, end at hævde den danske Nationalitet. Justitsraad Fleischers Overbeviisning var, at Danmark er bleven fornærmet. Man har sagt, at det tydske Sprog tales af Fleerheden i den slesvigske Forsamling, og at Lorenzen derfor skulde tale tydsk. Han kunde ikke skjønne Rigtigheden heraf. Den danske Nationalitet maa i Slesvig have den samme Ret som den tydske, og har den det ikke, da bør den have det. Det er en stor Fornærmelse at forlange, at den danske Mand skal i den slesvigske Forsamling tale tydsk, fordi han forstaaer dette Sprog. J Stænderanordningen er intet udtalt og Sproget i Forsamlingen; han antog derfor, at tydsk og dansk maae kunne tales ved Siden af hinanden med lige Rettigheder; derom kunde der efter hans Overbeviisning ingen Tvivl være, thi dette er et Retfærdighedskrav, og Frederik den 6te, som gav Stænderinstitutionen, var retfærdig. Naar det var anført som et Argument for at forbyde Lorenzen at tale dansk, at Fleerheden af de slesvigske Stænderdeputerede kun forstaaer tydsk, da maatte han finde det høist uforsvarligt, at Slesvigere, der ikke forstaae Dansk, ville indfinde sig i en dansk Stænderforsamling, thi det kunde ikke nægtes, at dette var at sætte det tydske Sprog saa høit, som det kan tænkes, og hvis ikke det indeholder en Fornærmelse imod den danske Nationalitet i Slesvig, da vidste han ikke, hvad der skulde det. Commissarius indvendte herimod, at naar det var urigtigt at paatage sig at være Medlem af den slesvigske Forsamling, uden at forstaae det danske Sprog, saa maatte dette medføre, at man heller ikke kunde være Medlem af Forsamlingen uden at forstaae det tydske Sprog; heri erklærede Fleischer sig fuldkommen enig; han begreb ikke hvorledes der skulde kunne foraarsages større Uorden i den slesvigske Forsamling naar Ti tale dansk, end naar En gjør det. Ordenen maatte under alle Omstændigheder kunne vedligeholdes, thi han forudsatte at Alle i Forsamlingen forstod begge Sprog. Da Commissarius derpaa yttrede at det vist ikke var Tilfældet at Alle, der indfandt sig i den slesvigske Forsamling forstod begge Sprog, svarede Fleischer at naar ikke Alle i den slesvigske Forsamling forstod dansk, saa var dette just et Beviis paa, at det tydske Sprog har seiret. Godseier Tang: Slesvig er vel et Hertugdømme, men det er et dansk Hertugdømme. Det danske Sprog har man i en Række af Aar søgt at fortrænge derfra. Hvorvidt det der strækker sig erfarer man bedst, naar man reiser gjennem Landet, og man behøver ikke at komme meere end 4 Miil over den holsteenske Grændse, før man kan høre det kjære Modersmaal klinge. Velsandt, Stads-Sproget og Mode-Sproget er tydsk, men Hjerte-Sproget er dansk, og naar man har sat sig i Fortrolighed med ved Arnen med den angelske Bonde, da lyder dansk fra hans Læber. Vi have nu fra de slesvigske Stænder idelig børt vor Nationalitet fornærmet med haarde og fjendske Udladelser mod det Danske, men vi have hidindtil tiet og i denne Sal er ingen Fornærmelse blevet udtalt mod Slesvigerne. Som danske Mænd føle vi os nu ved denne Leilighed opfordrede til at tage os af den danske Nationalitet i Slesvig. Saaledes udtalte man sig i Viborg bestemt og uforbeholdent for Danskhedens Sag i Slesvig, for den krænkede danske Nationalitet, og selv de Medlemmer der i alle politiske Sager ere Echo af Commissarius kunde ved denne Leilighed ikke holde Udtrykket af deres saarede Nationalfølelse tilbage, skjøndt de naturligviis ikke kunde stemme for en Comitee. Saaledes Biskop Tage Müller, der yttrede: "Mit Blod fryser ikke i mine Aarer, skjøndt Sneen dækker min Jsse, og jeg har oftere følt mig dybt krænket ved, hvad jeg har erfaret, hørt og læst, om hvorledes det danske Sprog ikke har nydt sin Ret i de nordlige Deele af Slesvig. – Jeg troer saa godt som Nogen her i Forsamlingen at erkjende Sagens Vigtighed i og for sig selv, og at føl for, at Danskheden hævdes, thi jeg er Dansk med Liv og Siel." Ligesaa Stiftamtmand Rosenørn, der udtalte det samme; kun Stiftsprovst Schjødte kunde ikke finde at denne Sag vedkom Forsamlingen uden, saafremt man havde tvunget Lorenzen til at tale et Sprog som han ikke forstod, da var det en anden Sag. (Stiftsprovsten vilde sikkert have forskaffet sig et berømmeligt Navn naar han havde gjort Almeenheden bekjendt med, hvorledes et Menneske kan tvinges til at tale et Sprog, som han ikke forstaaer,) Ved Afstemningen besluttedes en Comitee med 39 Stemmer imod 10, og dens Medlemmer bleve Professor Larsen, Godseier Nyholm og Landsoverretsprocurator Jespersen. Comiteens Betænkning afgaves, og Sagens foreløbige Behandling foretoges den 15de Decbr., og dens endelige Behandling den 17de. Det var disse Forhandlinger som vi i Nr. 10 berettede at den kgl. Commissarius ikke tillod nogen dansk Mand udenfor den jydske Stændersal maatte faae Kundskab om. Dog var han saa gunstig at tillade, at den Adresse Forsamlingen, i disse tvende hemmelige Møder, vedtog at indsende til Kongen, maatte læses og kjendes af Danmarks Borgere, ja han tillod endog at disse maatte erfare, at samme Adresse vedtoges med 46 Stemmer imod 3. (Fortsættes). Ligegyldighed for offentlige Anliggender. Det er et Særkjende hos de fleste Dyr, at de ikke bekymre sig om Andet end om at tilfredsstille de øieblikkelige Fornødenheder. At sørge for fremtidigt Underhold, i Tide at afvende muligt indtræffende Ulykker, ligger udenfor Dyreslægtens Sphære. Hesten, der muntert kneiser foran sin Herres Vogn, sørger ikke for at forskaffe sig Foder for de kommende Dage, ligesaalidt som det falder Studen ind, at han maaskee og føie Tid vil blive slaaet for Panden af Slagterens morderiske Øxe, Men anderledes forholder det sig, eller burde det i det mindste forholde sig med Mennesket. Det tænkende, forsynlige Menneske bør vende sit Blik baade mod Fortiden og Fremtiden. Det vil ikke være ham nok, at han maaskee for Øieblikket lever tilfreds og fornøiet, men Erfaringen maa tilfulde have overbeviist ham om, at medens man er sløv og lever i den Jndbildning, at Alt er godt og herligt, kan der foregaae mange Ting, som man bagefter fortryder ikke at have bekymret sig om. Jmidlertid gives der desværre ogsaa blandt Menneskene ikke Fag, som have hiin Sløvhed tilfælles med Dyrene.