Aarhuus Stifts-Tidende, 1812-06-13
Efter at Hr. Amsberg i Slutningen af Januarii Maaned (altsaa over en heel Maaned efter den 11te Decbr. Termin, om man endog, i Stedet forden contractmæssige Termin, Dagen den 11 Decbr., vilde antaget denne som rette Betalingstid, var exspireret) igien var kommen her til Byen, var det nu siden 11te December, det allerførste at vi kundet mærke at han vilde beholde Gaarden. Vi svarede ham at være fuldkommen tilbøielige til mod Erstatning at afstaae ham Gaarden, naar han, som for os var vigtig og nødvendig, samme Dag vilde komme med Pengene, hvilket han modtog med taknemmelige Yttringer, og Lofte om sammes visse Opfyldelse, man seer da vist nok tydeligen at dette Tilbud ikke var lumk, thi vi kunde da i al Verden, ikke tvivle paa at Hr. Amsberg nu maatte være forsynet med Pengene, det man desuden allerede havde forsikkret os, ja endog med det overflødig Tilføiende, virkelig at have seet Pengene hos ham Hr. Amsberg kom, men mod vores Forventning, uden Penge, forhørte sig paa en fiin Maade om ikke Caution skulde gaae i Stedet for Penge; men de han mærkede at hans Efterrettelighed derved compromitteredes, gik han dog atter for at hente en Mand, der skulde betale Pengene, men kom de atter med Erklæring, at de ikke samme Dag kunde betales. Fortrydelig over dette Spilfægterie, betydede vi ham, at da vi nu kunde skjønne paa, hvad Hensigt han havde, vort Tilbud ikke længer skulde forbinde os, og vi maatte da rimeligviis ogsaa være kjed af at indlade os i nogen Ting saalænman ikke virkeligen overtydede os om Hr. AmsbergCapacitet at opfylde Contracten. Jmidlertie da en Mand, for hvem vi bære den ustrømteste og dybeste Høiagtelse, lod os vide hvorledes Hr. Amberg havde forsikkret ham at vilde presentere de 25000 Rdlr. hos ham, vare vi uden videre strax villige til at fornye vores Tilbud. Vi mødte hos hin ædle Mediateur til bestemt Tid, mod hver Hr. Amsberg havde yttret at han paa sit GodCarlshoff i Holsteen havde i Hamborg negecier, Laan af 10,000 Rdlr. Holst. Courant som i danske Bancosedler skulde udbetales ham her i Aarhuus. Vi igjentog da vores Erklæring, at naar han vir skelig presenterede de 25,000 Rdlr., og saaledes beviiste os, at dette ikke atter var løs Snak og sædvanlig Blændværk, men at han virkelig nu var Mand for at præstere hvad han havde indgaaet, hvorom (Hr. Amsberg faaer tilgive os det) vi nu troede at have alt for megen Ret til at tvivle; da, men ikke for, vilde vi opgive de Vilkaar, paa hvilke vi vare billige til mindelig Afgjørelse, og efter Omstændighederne var dette Vilkaar vist nok meget naturligt fra høres Side, og Hr. Amsberg havde heller intet derimod, beklagede kun, at Anviisningen til Udbetalingen. fra Hamborg endnu ikke var indløben, og da han ikke tvivlede paa, at jo den første Post vilde bringe den, saa blev med fælleds Samtykke Sagen, udsat til denne Tid. Postdagen kom, men dog ingen Ordre fra Hamborg; en ny Termin blev af os igjen berammet, der ikke havde bedre Udfald; endelig bestemtes en tredie Termin og nu tvivlede Hr. Amsberg slet ikke paa, at jo inden denne maatte Pengene indtræffe, men hans Overbeviisning maae have sagt ham det modsatte, thi han fandt ikke for godt at oppebie denne Dag, men reiste bort, gjorde først en Tour til Haraldslund, hvor han forbød i Folkene at ansee andre for Herre end ham, uden at han dog ligesaalidet nu sørgede for Gaardens og Folkenes Fornødenheder, som han havde gjort det den Tid Gaarden havde staaet for hans Regning, skjønt Forvalter Nissen i hans Brev af 15 Novbr. (hvilket Hr. Amsberg har glemt at meddeele Publikum) reent ud erklærede at han og Folkene maatte forlade Gaarden, dersom Hr. Amsberg ikke sendte ham i det mindste 600 Rdlr. til at kjøbe Levnetsmidler for. Faarene skulde Forvalteren sælge svarede Hr. Amsberg, skjønt Contracten forbandt ham, til ikke at forringe eller formindske Gaarden, saa laage Terminen ikke var opfyldt. Penge skulde han faae i Overflødighed, men har aldrig faaes er en Skilling. Mon der vel behøves et større Bevis paa vores Vederparts Uefterrettelighed og dog har han den Frækhed at forelyve Verden, at vi havde begegnet ham med det lumske Svar Naar Pengene ere betalte ville vi gjøre Conditioner, hvorpaa ingen uden gal Mand, (og ingenlunde en saa fiin Mand som Hr. Amsberg) kunde indlade sig. Nei havde Hr. Amsberg været den ordholdende ligefremme Mand, saa vilde Sagen rimelig imellem os til begge Parters Tilfredshed for længe Siden været afgjort, men den Mand, som under en skinhellig Maske og et fromt Udvortes aldrig gaaer aabent til Værk, maae ikke gjøre Regning paa at mødes med Tillid. Det var saaledes, og dette haabe vi er tydeligt for enhver, Hr. Amsberg selv, og ikke os, der her afbrød Underhandlingerne til mindelig Afgjørelse, uden at han endnu engang kjendte, følgelig heller ikke kunde bedømme de Vilkaar, paa hvilke vi vilde forenet os med ham, og som sandelig da vilde blevet af den Beskaffenhed, at hverken han eller nogen af hans Venner med Rimelighed skulde kunde forkastet dem. Enhver upartisk og sundt dømmende Mand vil af det hele skjønne at det var os, der ved Contractens Misligholdelse fra Amsbergs Side var den fornærmede Part, at det ikke er nogen Ubetydelighed imod Forventning at savne 25,000 Rdlr. paa en Tid, som vi efter en Contratts reene og bestemte Ord, der endog seenere fra Hr. Amsbergs Side, vare igjentagne, vare fuldkommen beføiet til at bringe i vores Beregning, og om det end virkelig i Sandhed havde forholdt sig som han i sin Piece Pag. 7, 1ste Punktum peger paa, hvad havde da vel nærmest været Aarsag hertil, andet end Hr. Amsbergs, mildest sagt, uefterrettelige Forhold, hans taabelige Undskyldning Pag 7, 2det Punktum, vil vel neppe nogen Fornuftig finde antagelig: og fandt han det overstedigt, som han siger, siden i Terminen at presentere Pengene, hvorfor var det da ikke ogsaa overflødigt sidst i Januar eller først i Februar Maaned? Men forholder det sig nu virkelig saaledes, og kan det vel modsiges, hvad i al Verden skulde da bevæge mig Schwedler til igjen Kjøbenhavn at opsøge Hr. Amsberg for atter at begynde en Underhandling, som han selv, efter at den var indledt, havde afbrudt. Ham, og ikke os, maatte det vel kuns kunde være angelegent at komme til mindelig Accord, og som, naar han havde været den Mand, han vil gielde for, og maaskee ikke havde ladet sig vildlede af andre Jdeer og tilfældige Omstændigheder, dem han feillagtig troede at kunde benytte, vistnok da var kommen i Stand.