Københavns Adresseavis, 1797-08-11
Salig Conferentsraad Erichsens kiødelige Broder ved Navn Arnt Arntsen lever endnu i en Fattigboe i Nyeboraf sin Pension, som afskediget Rytter, og lidet Tilstod af Fattigkasen, men da han er saa svagelig, at Pleie-Anstalten i sidste Aar omtrent i et Fierdingaar har maattet betale, over 18 Rd. for Medicamenter til ham, hvilket Kassen ei formaaer at holde ud, saa er han nu i sin höie Alder og Skrøbelighed, da han som för fabrikerede prægtige Strimper og Huer, ei mere kan arbeide, udsadt for Mangel, hvilket jeg tager mig den Frihed herved at bekiendtgjöre i det Haab, at der vil findes nogle af de mange, der skiönne paa Sal. Conferentsraad Erichsens Fortienester af Fædrenelandet, der ville lindre hans næsten udtærede Broders Nöd. A. L. Schonning, Kapellan i Nyeborg. Her opløses Legemet ANREAS L. S. Kgl. dansk Vice-Admiral. föd 1728 Novbr. 10. død 1797 Julii 18. Hans Ægtefælle og Börn savner nu den kierlige Mand og Fader Frænder og Venner. den oprigtige Ven ; Staten. den troe Embedsmand ;Alle den blide, den velvillige, den hæderværdige O DIN6. Han døde, men see, Han lever, og skal leve Vinterstormen raner Træets Löv, Vaarens Haand dog atter Skoven pryder : Graven skiuler Venners elskte Stöv, Men til Liv det gjemte Stev den yder, Naar af Tidens Mulm Evighed frembryder. Tanker ved Hr. Bogtrykker Christian Fridrik Holms Død den 28 Juli 1797 i hans Alders 44 Aar. Mit Huses Gavn og mine Boens Vell: dette var den sidste Tanke, som leirede sig i den ædle Mands lidende Hierte, han leed, men for stor til at føle egne Smerter, hævede han sig over mange Sygdommes martrende Stød for at troste sin kjere Vennekreds; thi han føelte kun Lidelser, naar han tænkte sig hvad Tab den omme Familie vilde lide ved hans Død. Med Tanken idel henvendt til sin fromme Kone: "Min Kone, min i Livets Besværligheder troe Selskaberinde, ak, hvem vil være hendes trygge Ven? hvem mine efterladende Børns Ledsager, hvem vil blive for min diende Pudling en overbærende Fader Et betydende Blik udtolkede ofte denne Tanke og hans sørgende Siel fandt Trøst, en rolig Tilfredshed, et sieldent Haab, som ene grundede sig paa den Overbeviisning han fandt præget i sin Barm: "I mine Handlinger ovede jeg Retfærdighed, jeg har udbredt den Lyksalighed som stod i min Evnen. Den Tanke ulmede, den gav Gienlyd for hans Øre og Sorgens Vægt forsvandt. Ja høimodige ved den blev Haabet stort, og aldrig nei aldrig vil den sorgende Ægtefælle, de faderløse Børn forfeile den Saliges Forbon. Venskab, fornuftigt Venskab vil adsprede mørke Øieblikke; vil trøste i billig Sorg. Enken svulmende Bryst, de Uskyldiges blegnende Kinder, hans værdige Moder, hvis bankende Hierte udaandede dybe Sukke han, han var, og mine Børn er min Alderdoms hele Glædes. Sødskendes tause Øiekast Venskab som stod tryg ved hans Leie, alt! alt vidnede omHollis, den Ædle og Retskafnes tidlige Savn, det herved uoprettelige Tab; men Selvbevidsthed om den Elskedes roelige Bortgang, den medfødte Bestemthed som ledsagede hans sidste Ord; Taalmodigheds Høitidelighed, som udbredte sig i hans døende Miner, dette tilbragte hans sørgende Elskerinde en lindrende Tanke, et Haab der fæstede sig i det Hierte som ved Dødens Bud var nær ved at briste. Det dæmpede hede Taarer jeg ofrede til Venskabs kiere Erindring ved at A. M. . . . skue den Forklaredes sidste Suk.