Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1776-01-19
J Begyndelsen af bemeldte Aar 1684, blev da værende Ober=Jæger Hans Jürgen Fritz, jeg som Jagd=Page, og fleere Jagdbetientere fra Jægersborg, af Høisalig Kong Christian Femte beordret, at begive os til Jylland, for der at anstille en Ulve=Jag, og komme Bønderne der til Hielp, som leed stor Skade af disse Rovdyr. Hvorpaa vi og gave os paa Veie strax efter H. 3 Kongers Dag, og, ved vores Ankomst til Corsør, forefandt det heele Belt opfyldt med Drive=Iiis. Dog var Lysten til at efterkomme vor allernaadigste Konges befaling det snareste, mueligt var, hos os saa stor, at vi den 9 Januarii med Dagbrækningen begave os udi Faren af Drive Jisen, og med overmaade stærkt Arbeide og største Fare, slæbte os igiennem Jisen, og endelig ved Aftenstunden naaede Øen Sproe, hvor vi forefandt en Mængde Passagerer, hvilke ligeledes der af Nød vare gaaed i Land, og nødsaged at blive der formedelst Drive=Jisen, der gik i Søen saa høie som Huuse og Bierge, vi vare den Tid henved 100 Menneskeer paa Sproe. Dette Sproe er en liden Øe i det store Belt 2 Miile fra Corsøer, og 2 Mile fra Nyborg, men kun en lille Miil fra Knuds=Hoved, som er et Forbierg af Fyen; Sproe er ei større, end at en eneste Bonde=Familie der kan leve og boe. Det er let at forstaae, at en eneste Bondes Formue og Leilighed ei kunne tilstrække at føde og beværte saa mange uformodentlige Giæste. Ved vores Ankomst formærkede vi allerede stor Mangel, uagtet os ikke manglede paa Kiød, efterdi Bondens Køer maatte holde hid og slagtes; de, som havde Penge, gave en slet Daler for en Potte Melk, eller maatte gaae til Brønden, hvor de vel sagde, Vandet, var sødt, men dog i sig selv er Brakvand, her maatte man hugge sig en Stumpe Jis af, og, ved den liden Jld her var, smelte samme, og dermed, som man kunne, lædske sin Tørst. Da vi havde udholdet dette Traktemment fra Onsdag til Søndag Aften, og formeente endnu at have saa mange Kræfter, at kunne arbeide os igiennem Drive=Jisen. den første Miil til Knuds=Hoved, besluttede vi Jagd=Betientere tilligemed 2 Borgere og vores Skipper, i alt 12 Personer, heller i tide forsøge, om vi kunne naae Fyen, end sulte og tørste ihiel paa Sproe, og altsaa om Mandagen i Dagningen gik i vores Baad, uden at vi havde den ringeste Provision eller Levnets=Midler, stødte den lille Iisbaad fra Landet, og anvendte al Flid paa at arbeide os igiennem. Selskabet, som blev tilbage paa Sproe, stod imidlertid paa Landbredden, for, efter vores Fart, at tage deres Messurer; men de bleve strax overbeviiste af vores Exempel, at det var umueligt at følge os, men bleve tilbage. Neppe vare vi komne et Pistolskud fra Landet, førend vi og saae, det var umueligt, at kunne naae vort Øiemeed, og havde heller blevet i Elendigheden paa Sproe, men den stærk gaaende Strøm forhindrede os at vende tilbage, og, uagtet alt vort bestandige Arbeide den gandske Dag og følgende Nat, førte Strømmen og med sig, snart naar vi saae aaben Vand fatte vi os i Baaden, og snart, naar Drive Jlsen forhindrede at seile, stigede vi paa Jsen, og slæbte Baaden efter os, naar vi igjen fandt Vand satte vi Baaden ud, og saaledes, med største Livs Fare og umenneskelig Arbeide, reiste snart paa Iis, snart paa Vandet. Endnu om Tirsdagen den 15 Jan havde vi endnu dette afvexlende Arbeide, indtil kort efter Middag, da vi af dette vedvarende Arbeide bleve kræftesløse og udmattede, og neppe formaaede at arbeide meere; af dette svære Arbeide og Slæden vare mine Skuldre gandske underløbne med Blod, hvoraf ieg i lang Tid bar Tegn, dertil kom endnu, at vores Baad kom i Klemme imellem to Stykker Jis, hvorfore vi begave os af den, i Tanke igien, som forhen, at trække den over Jisen; men da Skipperen i Forveien var gaaet af Baaden paa Iisen, raabte han til os disse Ord, vi ere alle saa udmattede, at ingen kan meere trække Baaden, enhver giør nu sit Beste at redde sit Liv, vi har intet Haab meere. Ved denne slette Tidende løb enhver i største Forskrækkelse frem paa Jisen, saavidt han kunne komme, hvorover snart en snart en anden plumpet i Vandet, dog bleve alle igien optrukne; jeg selv merkede ikke, at jeg var den sidste ved Baaden, og tænkte ei Faren var saa nær, hvorfore ieg en skyndte mig saa meget som de andre, hvorudover og det Stykke Iis, hvorpaa mine Kammerraader vare, skiltes fra mit Stykke Jis, hvorpaa jeg stod, hvorfore ieg resolverede til at springe fra mit paa deres; men det mislingede mig, thi i det jeg ville springe, hvippede mit lille Stykke Iis, saa jeg med fuld Spring styrtede i Søen; dog var Gud mig saa naadig, at jeg ei kom under Jisen, men kom det Stykke Jis, hvorpaa mine Kammerader vare, saa nær, at jeg med begge, Hænder fik fat paa det, og kunne raabe og Hielp. Ober Jægeren var mig nærmest, op svarede paa mit jammerlige Skrig, Gud være jer Siæl naadig, vi maa dog alle døe her, jeg kan ikke holde mig længer. Hvorpaa jeg endnu raabte til ham. Det vil blive Jer et haardt Ansvar, at J ei vil hielpe mig, hvorved han endelig lod sig bevæge til at vende om, og trak mig op paa Jisen just i det Øieblik, da jeg ei havde fleere Kræfter til at holde mig fast; jeg var og saa fortumlet i Hovedet af det Vand, der var indløbet i Næse og Ører, at det blændede for mine Øine, og mig syntes, mine Been vare saa tunge, som der kunne hænge, en Karl ved hvert af dem; havde Gud ei bevæget Ober Jægeren i det Øieblik at redde mig, havde jeg blevet gandske knuset af et andet stort Stykke Jis, som stødte strax an paa det Sted, hvor ieg hang. (meere følger.)