Adresseavis for Børn, 1782-06-19
Fortsættelse af den lærerige Historie Lorenz og Leonore. Den gode Lorenzes stald var ham altsaa ofte et Middel imod Fortredelighed og Kummer; Leonore derimod søgde dette Middel i at bruge Pennen, og i at skrive de meest rørende Breve til Hr. Sukker, som da ikke forsømde paa sin Side at trøste hende paa det ømmeste og føelsomste. Han sukkede med hende i de meest rørende Udtryk over Skjebnens Uretfærdighed, som havde fordømt hende til at være en Gjestgivers Datter, da hun dog var født med et Hjerte, der ikke kunde stemme overeens med noget, uden med det, som var smukt og ædelt, med et Hjerte, som var besjellet med de reeneste Englefølelser, som længdes efter Omgang og Forening med høyere Væseneer, og for hvilket altsaa enhver nedrig Beskæftigelse (saaledes kaldte den Nar alle de Pligter, der udgjøre en Huusmoders Kald) maatte nødvendig foraarsage hende Modbydelighed og Ekkelhed. Lorenz havde imidlertid forbudet Hr. Sukker at gjøre Besøgelser hos hans Datter, hvortil han formodentlig var foranlediget ved den før bemældte Samtale, og dette hans Forbud havde let kunne havt en endnu farligere Følge. Thi omendskjønt Leonores stærke Sieleføelsomhed havde egentlig endnu ikke ladet hende drømme noget om Kjerlighed til Sukkers Person, saa svævede dog det Ønske, at tilbringe sit Liv i en Afkrog i Verden med en saa kjerlig og mild føel som Mand, allerede i de yderste Grændser af hendes Siel, om jeg saa maae sige, ligesom en enkelt Punkt, til en endnu ufuldendet høy Bygning. Til Lykke eller Ulykke udslettede Skjebnen selv denne Punkt igjen, ligesaa snart som den var opkommen deri; thi Hr. Sukker blev kaldet til Præst i hans Fødebye, og i hvor meget han end- ogsaa havde begyndt, at hænge efter og ved Leonore, formedelst den af ham selv skabte Lidenskab, saa blev han dog af en tidligere indgaaet Forbindelse med Franzosen i Amtsforvalterens Huus, hvor han havde tjent som Hoviester, afholdt fra at følge sit Hiertes hemmelige Ønske, at besidde og eye Leonore. Han fulde altsaa sit Kald, og tog ikkun Afsked med Leonore i nogle trøstesløse - ofte afbrudte. ved Føelsomheds Stræger Bo. Avis og – ved Taarer – ligesaa ofte halv igjen udslukkede Linier. Han besvoer hende, at hun ikke maatte overgive sig til Fortvivlelsen; lovede, at vedligeholde en evig Brevvexling med hende, og anbefalede hende, til at kunne fortsætte samme med desto større Sikkerhed, at betroe sig til Skriverkarlen paa Amtstuen, en Mand af ikke fuldkommen saa sværmerske Følelser, men som dog altid var føelsom nok, for at kunne forene sig og gjøre eet med disse Folks Grillenfængerier, og række dem en hielpsom Haand til sammes Fortsættelse. Efterhaanden blev hans Omgang med Leonore fortroligere og nøyagtigere; begge fandt endelig, at de vare skabte for hverandre, og da han paa samme Tid fik en liden Betjening i Staden, hvis Jndkomster dog vare meget utilstrækkelige til at føre en Huusholding med, saafremt Konen ikke tillige vilde arbeyde, saa friede han offentlig og begierede høytidelig Leonore til sin Hustrue, og fik hende. Om det skede med eller imod den gode Lorenzes Villie, det er et Spørgsmaal, som for altid bliver ubesvaret; thi førend Bryllupet endnu blev fuldbyrdet, døde denne brave Mand, med den Naade som han af Gud altid havde udbedet sig, af et Slagflod, da han just var omringet af sine gode Naboer, for hvilke han med sin sædvanlige Munterhed og med Taksigelse til Himmelen var sysselsat med at fortælle en kort Historie om en meget fornøyelig Begivenhed i sit Liv og Levnet. Alle Mennesker i hele Egnen begræd ham og fulgde hans Liig til Graven, og enhver forbireysende Fremmed viisde siden altid hen til hans Gravhøy med de Ord: Der hviler vor Fader Lorenz, Den unge Philipsen modtog nu strax derefter det hele Vertskab, da Moder Anna ikke havde meere Lyst dertil; givtede sig med en der værende god Borgermands Datter, som var en fiink, munter og til Arbeyde vant Pige, der arbeydede om Kap med hendes Mand, og blev snart tilligemed ham, baade for Byen og for Reysende det, som Lorenz og hans Anna havde tilforn været for dem. Leonore begræd hendes Fader ligeledes med den hele Føelsomhed, som var hende egen. Hendes Kjereste søgde at trøste hende, og det lykke for Børn. des ham. Fra nu af beskæftigede hendes hele Siel sig ikkun med overdrevne Jdealer og ætherisk Lyksalighed, som hun haabede at finde i Ægtestanden, hvorhos hun hverken tænkde paa en Huusmoders Pligter eller Bekymringer og Byrder. Hun haabede meget meer at nyde en fuld Maade af uafbrudt skimærisk Lyksalighed, som hendes Romaner havde afmalet for hende, og med disse usalige overdrevne Forventelser traadde hun ind i en Stand, som vel er den rigeste paa sand Lyksalighed, men og tillige iblandt alle den tungeste baade for Manden og Hustruen af Sorger, Bekymringer og mangfoldige Møysommeligheder. Efterat Moder Anna havde overdraget sit Vertskab til den unge Philipsen, og forvandlet at hendes Eiendom til klingende Myndt, saa drog hun hen i Huset til sin Datter, som i det første halve Aar overlod sig gandske hver Dag til en føelsom Kjerligheds Glæder. Artigt indrettet, vel klædt, forsynet med et nydeligt føelsomt Bibliothek, forrettede hun slet intet andet Dagen igjennem, end læse og skrive, og overlod hendes hele Huusholding til en Pige. Denne hendes Huusholding geraadede da ogsaa naturligviis meget snart i saadan en Forfatning, at man strax ved første Øyekast kunde vide, at den, der skulde forestaae samme, var ingen Huusholderske. Alting laae i Virvar i Skarn og Støv iblandt hinanden; og Ting, som i eens hele Levetid havde kunne være til Brug og til Ziir, bleve ved Skjødesløshed inden kort Tid fordærvede. Denne samme Skjødesløshed og Efterladen, hed strakde sig ogsaa til Fødevarenes og alle øvrige Fornødenheders Jndkjøb, en Forretning, som ogsaa forekom hende alt for nedrig, og som hun derfor ligeledes overlod til sine Tjenestefolk. Og her behøver jeg vel nu ikke først at sige, hvor ofte hun blev ført bag Lyset eller forfordeelet derved; da det er en bekjendt Erfarenhed, at ogsaa troe Tjenestefolk ikke sjelden blive forledede til Utroskab ved deres Hosbonds og Madmoders Efterladenhed. Ved denne Efterladenhed i hendes Huusvæsen søgde Leonore endnu desuden ogsaa at bevæge hendes Mand til ligesaadan Uvirksomhed i hans Avis. hans Kalds Forretninger, paa det at han, som hun sagde, kunde desto oftere tilligemed hende ved Læsning arbeyde paa Aandens Fornøyelse og Forædlelse. Alle andre Sorger og Bekymringer, sagde hun, angik dog ikkun legemlige Ting, og alt hvad derved blev sparet, var ikke et af de Øyeblikke værdt, som man derved tabde og unddrog sig fra Aandens ædlere Forretninger. Hun forlangede altsaa af hendes kjere Erdman, saaledes heed hendes Mand, og blev føyet derudi, at han ikke meere skulde selv hele Dagen opvarte sin Post, men holde en Betjent til de Forretninger, som kunde skee hjemme. Erdman gjorde dette ogsaa virkelig, deels af føelsom Kierlighed for sin Leondre, deels og af føelsom Kjerlighed for sin legemlige Magelighed og Roe; thi denne elskede han fornemmelig. Men derimod saa maatte han ogsaa, da han ikke den hele lange Dag kunde beskæftige sig med Læsning og Kysning, undertiden bede et eller andet Selskab til sig, for med samme at tømme en Flaske Viin eller en Bolle Punsch. Ved saadan Leylighed forelæsde Leonore altid enten et smukt Digt af den nyeste Musenalmanak, eller og de interressanteste Steder af den nyeste Roman. Dette herlige Levnet varede uafbrudt et halvt Aar igjennem, og Leonore begyndte næsten at troe, at denne Verden var dog ikke saa ond, som hun ellers havde tænkt, dersom ikke det ubehageligste Tilfælde havde paa eengang kastet hende tilbage igjen i Noungs natlige Scener. Den Karl nemlig, som Erdman havde antaget til sin Skriver, var en Skurk, og gjorde sig usynlig med en for Erdmans Formue allerede betydelig Summa.