Viborger Samler, 1782-02-25
Da Mandagen den 25 Februarii. H. B. S. Slutning af No. 8. Det ville være ganske overflødigt at bevise, at Maadelighed er en nødvendig Dyd, der ligesaavel bør lagttages ved den lovligste Kierlighed, som ved andre tilladelige Fornøielser og i Mad og Drikken. Jeg er forsikkret om, at mine Læsere ligesaa lidet som jeg tvivle og Rigtigheden og Almindeligheden af denne Sats. Er nu da Maadelighed en saa nyttig og nød nødvendig Dyd, saa maa ogsaa alle de Midler, der befordre samme og sette den modsatte Last Grændser, henregnes til de priseligste og roesværdigste Ting. Mankan vel noget meere beforde Maadelighed i Kierlighed, eller meere formindske de alt for hyppige og derved skadelige Elskovs Beviisninger, end just den knurrende og uvenlige Opførsel af en ond Kone, Saa uangenem og skrækkelig endogsaa en ond Kones Kiven og Klamren ikke allene synes, men ogsaa virkeligen er, saa tienlige Virkninger kan dog saadanne huuslige Storme og Uveir have, i Henhold til Mændenes Sundhed og varige Liv. Ja selv imod Mændenes sædvanlige Udsvævelser, er intet bedre Middel, enden ond Kone, der har anmasset sig Overherredømmet. Endnu meere. En suur, arrig og kivelskende Kone, udsetter Manden uendelig mindre for den Fare, at formeere det lovlige Hanre=Selskab, end en venlig artig, og tækkende Ægtefælle, hvis Hierte ofte end- ogsaa den feigeste Knøs vover at bestorme. De fleeste af mine Læsere kiende uden Tvivl den poetiske Fortælling, som Lessing saa smukt har fortalt: at de Fruentimmer nemlig vare de kydskeste, som kunde bruges til Furier. Jeg har langt fra endnu ikke anført alle de Fordeele, som onde Koner kan forskaffe deres Mænd, og Rummet tillader mig ikke at afhandle denne vigtige Materie fuldstændigen. Dog haaber jeg, at de allerede anførte Grunde ere tilstrækkelige til at overbevise enhver upartisk Læser om de onde Koners Fortreffelig. ning. selighed. Thi det er unegteligt, at de jo paa kraftigste Maade befordre Udøvelsen af de nødvendige Dyder, at tæmme sin Vrede og at bære Uret med Taalmodighed, og følgeligen danne praktiske Philosopher. Er det ligesaa vist, at de forhøier Fornøielsen i Omgang, og lære at sætte Priis paa de gode og elskværdige Ægtefæller. Ere de endnu et sikkert Middel imod Mændenes Egensindighed og Utemmelighed; og man maa endeligen indrømme dem den Fortieneste, at de ikke alene afholde deres Mænd fra Umaadelighed i Kierlighed, men ogsaa ved deres Arrighed sætte som en uoverstigelig Skranke for deres egen Kydskhed, saa er jo min Sætning, at de slette Tanker om de onde Koner ere at regne iblandt Fordomme, ligesaa rigtig og skarp beviist, som om jeg havde brugt alle Bogstaverne i det latinsk Alphabet, og en heel Mængde af mathematiske Tegn dertil. Jeg kan altsaa ikke nægte, at jo vor Kiøns ilde Omtale og Besværelser over de onde Koner, ikke alene ere høist ubillige men ogsaa ganske usande. Man vil giøre en Kone en Vanære af, at tillæggerhende det Binavn, ond, og en Mand derimod geraader det til en Slags Skam, naar han faaer Titel af ejegod. Burde man ikke meget rettere, naar man ville være billig, slutte saaledes. Er Navnet af en ejegod Mand ingen Ære, og Navnet af en ond Mand ingen Skam, saa kan man umuelig uden at begaae den største Ubillighed, holde Titelen af en god Kone for roesværdig, og den af ond for skammelig. Føl(Følgende er indsendt.) Selv synger jeg kun slet, og ringe ere mine poetiske Gaver, men skiønne paa gode Sange, kan jeg, og høit antage Apolle ægte Yndlinger. Jntet Under da, at Ewald er mig et stort og ærværdigt Navn, hvilket jeg ugierne hører forkleine eller foragtes. Da jeg dog nu og da hører smaa Siele forarge sig paa den ædle Barde, fik jeg forleden det Jndfald at opsætte følgende liden Fortælling. Sandt nok, Musen var mig just ei gunstig, og let kunde jeg ved den slette Sang erhverve mig en Plads selv iblandt Ænderne, som ville drive Spot med den stolte Svane. Men, ligemeget herer min slette Sang: Til Ewalds Foragtere: (En Fortælling.)