Adresseavis for Børn, 1779-06-02
Reisende. En Skrædder=Dreng, som endnu ikke havde seet mere af Verden, end hvad han havde kundet betragte igjennem Vinduet paa Værkstedet, skulde nu ud at tiene i et fremmed Land. Mit kiære Barn, sagde den bedrøvede Moder ved Afskeden, jeg har to Lærdomme, som jeg, næst min Velsignelse, vil give dig med paa Reisen: Bliv mig ingen Vovhals, thi den som begiver sig i Farer, kan let omkomme deri, dernæst saa formaner jeg dig, at du ikke bliver for længe borte i fremmede Lande, Verden er ond, og Forførelserne ere mange. Nu tog Jørgen, (saa heed Drengen) Afskeed, fik en Pose fuld af Kringler og Pølse under Armen, en gammel Tomark i Lommen, og græd. Farvel Moer raabte han, inden J seer mig igien, haaber jeg at have været ved Verdens Ende. to Dage havde han nu vandret, og seet saa mange Ting, som han aldrig havde seet tilforn; O hvor er dog Verden stor, raabte han. Endelig den tredie Dag kom han til en Flod, paa hvis anden Side Staden laae, som han vilde søge at komme i Tieneste i, og hvori han haabede at giøre sin Lykke. Men som der ingen Broe var over Floden, og ingen anden Muelighed var at komme over den, end at lade sig bære, saa tilbød sig en Bonde, som boede der i Nærheden, og levede at at bære Reisende over Vandet. Han bød sig til ogsaa at bære vor Skrædder-Dreng over, Nei, det skal Himlen bevare mig fra, svarede Jørgen, at jeg skulde give mig ud i saadan Fare. Nei nei, min Moder lærte mig andet, og den Lærdom glemmer jeg aldrig. Derpaa fortsatte han sin Reise videre for at søge et bedre Sted opfor at faae Tieneste. Til Ulykke foer han vild af den rette Vei. Han løb frem og tilbage, det blev Aften, og han blev meere forvildet; da det nu blev ret mørk, befandt han sig i en stor Skov, hvor han af Træthed sank ned ved et Træ, og sov ind men han blev snart vaagned af de vilde Dyrs Skriig. Jørgen sukkede og længtes efter Dagen; den brød omsider frem, og nu fattede han Mod, og løb fra den ene Ende af Skoven til den Avis den anden, uden at kunde finde ud. Naa, sagde han, nu seer jeg nok, hvorledes jeg er faren. Det er Verdens Ende, jeg er kommen til, og der har jeg intet at giøre. Nu har jeg da seet den, og nu kan jeg gaae hiem igien. Som sagt saa skeet. Han fik sin Pose under Armen, vendte tilbage, og kom lykkelig og sund hiem til sin kjære Moder. Med den største Veltalenhed fortalte han nu sine Venner den Fare, han havde undgaaet, at han havde været ved Verdens Ende, at han havde hørt de onde Aander hyle, Han soer paa, det var sandt, og at Verden ikke var større, end han nu havde fortalt. - Hvad dømmer mine unge Læsere om denne Skrædder Drengs Reise? – Jeg troer, det er bare Sladder, sagde den lille Johannes; – Det er gammel Amme-Stue Snak, sagde Friderich. Det er jo meget urimeligt, sagde Christian; det kan jeg bevise af min Geographie. Seer De, mine unge Venner, hvad en vankundig og taabelig Opdragelse fødder af sig, takker derfor Gud, som har givet Dem Forældre, der lader Dem lære de sandere Videnskaber, og opdrager Dem til at blive oplyste og fornuftige, skiønner paa denne Lykke, betiener Eder af Tiden, og lærer i Ungdommen at blive kloge og dydige Christne, saa vil Eders Lyksalighed i Evigheden blive desto større.