Aarhuus Stifts-Tidende, 1833-02-01
Bekjendtgjørelser. Paa min nu ikke korte Vandring igjennem Livet har det algode Forsyn ladet mig møde mange sande Glæder, hvis Værd endog ofte forhøiedes ved indblandede bittre Sorger; men ingensinde mindes jeg en saa aldeles uventet og behagelig Overraskelse, som da jeg den 2den i denne Maaned modtog med Posten et Brev – ledsaget af et skjønt og kostbart Mindestykke – fra: "Samtlige Seminarister, der i Aarene 18131823 bleve af mig underviste og demitterede fra det Kongelige Skolelærer-Seminarium i Lyngbye." Jkke var det Gavens Værd i sig selv, der saameget glædede mig, endskjøndt den naturligviis som et Venskabs= og Kjærligheds=Minde skal vorde bevaret og holdt i tilbørlig Hæder, saalænge jeg lever, og gaae i Arv til mine Efterlevende; men det Sindelag imod mig, hvorom baade Gaven og Brevets hjertelige Tone vidnede rørte dybt mit Hjerte. At daværende Ynglinge, nu modnede til Mænd, nu arbeidende under Livets Byrder hver i sit Kald, hvis Handling altsaa nu, som Brevet ommelder, kan betragtes som moden Mands Værk, og ikke som Virkning af en flygtig Sindsbevægelse ved Afskeden, endnu efter saa mange Aars Forløb bevare for deres gamle Lærer, den samme hjertelige Velvillie og Kjerlighed, som tilforn, endnu i broderlig Forening yttre den paa saa skjøn en Maade, det er dog visselig efter mit Skjønnende et Træk der gjør deres Hjerter sand Ære, og viser en Tænkemaade, der vel kunde fortjene at komme til offentlig Kundskab. Desuagtet, for saavidt Yttringen af denne Tænkemaade muligen ogsaa for en Deel kunde synes at kaste et hædrende Gienskin paa mig, skulde dog visseligen Beskedenhed have holdt mig tilbage fra paa denne Vei at yttre min Siels Følelser og fremsende den Tak, som mit Hjerte føler inderlig Trang til at yde, dersom nogen anden Vei til Hensigtens Opnaaelse havde staaet mig aaben. Men da Brevets Underskrivt: "fra Samtlig Seminarister o. s. v." ikke nævner nogen Enkelt, ei heller Stedet er betegnet, hvorfra det er udgaaet, og jeg altsaa ikke vidste, til Hvem af de i Landets forskjellige Egne Adspredte jeg kunde henvende mig, blev det nødvendigt her at benytte den offentlige Vei. Og skulde da alligevel denne min Fremgangsmaade af Nogen vorde regnet mig til Ubeskedenhed, da troer jeg at torde trøste mig ved den Bevisthed og ved det Vidnesbyrd, jeg i den Henseende tør vente af Alle, der kjende mig, at denne Feil ikke er mig Vane, og at derfor den glade Overrastelse denne Gang vil kunne tjene mig til Undskyldning. Værer da, mine elskede Venner, hvis Underviisning var mit Livs kjæreste Arbeide, i hvis Midte jeg derfor har nydt mit Livs gladeste Timer, hvis Erindring endnu skjænker mig den meest vederqvægende Opmuntring, især, naar endnu, efter flere Aars Forløb, et saa glædeligt Vidnesbyrd gives mig om, at mit Arbeide ikke har været forgiæves værer Alle kjærligst hilsede og hjerteligst takkede for vedvarende Venskab og Hengivenhed og for det skjønne Venskabs=Minde, J heri vennehuld Forening have skjænket mig. Gud velsigne Eder Alle og Enhver i huuslig Kreds og i EmbedsVirksomhed, Gud lade Eder, hver især, engang i den høiere Alder nyde for Eders møksommelige Arbeide en saadan Glæde til Løn, som den, J nu have skjenket mig! Den Algode lade fremdeles sin Velsignelse hvile overden kjære Stiftelse, hvor Kjærlighedsbaandet knyttedes imellem os, og Han lade Eders og mit fælleds Ønske vorde opfyldt, at vi som adspredtes her, hisset maa samles igjen med Glæde Jmidlertid værer forvissede om, at saalænge jeg aander, ville J som mine Børn med Faderkjærlighed og som mine Venner med min Siels hele Oprigtighed og med mit Hjertes varmeste Ønske stedser være erindrede af Eders hengivne Ven. I Januar 1833. H. P. Barfoed.