Almuevennen, 1844-08-28
Som meldt i Nr. 34 var det Oliemøller Schytte, der indbragte det Andragende til Forsamlingen: at Hs. Majestæt gjennem en kraftig, folkelig og fædrelandssindet Statsadministration, vil træffe de Foranstaltninger til Statseenhedens Opretholdelse, som ere uundgaaeligt nødvendige, dersom den Fare der truer vort Fædreland, skal afværges, og at Allerhøistsamme i Forbindelse dermed allernaadigst vil opfylde sit troe Folks almindelige, gjennen Stænderne udtalte Ønsker, om en til Tidens Krav svarende friere Udvikling af vore Samfundsforhold. Dette Forslag motiverede han som følger: "Saameget man end havde Grund til at forvente, at Stændernes indstændige og motiverede Jndstillinger om en friere Udvikling maatte have fundet Jndgang hos Regjeringen, saa nedslaaende stille de Erfaringer sig for os, som vi i de 4 sidste Aar have gjort. Det er ikke mig vitterligt, at en eneste Tanke eller Yttring der tydede hen paa en friere Forfatning, har fundet Jndgang hos Regjeringen, men tvertimod har den fundet ligefrem Modstand. Vel gav den i 1842 fra Regjeringen fremkomne Jdee og Stænder=Comiteer et Glim af Haab om, at man var tilbøielig til at komme Folkets Onsker imode, og deels paa Grund heraf, deels foranlediget ved den Almindelighed og Ubestemthed, hvori him Jdee fremkom, troede jeg derfor ogsaa, at et bestemt Forslag om en friere Forfatning, saaledes som det jeg i 1842 indgav, og som da kom til Comitee, vilde være betimeligt. Men hvormeget jeg heri havde forregnet mig, viser sig nu, idet vi nylig af den kgl. Commissarius have erfaret, at det netop var det herfra udtalte Ønske om, at Stændercomiteerne maatte danne Overgangen til en fri Forfatning, der hos Regjeringen har qvallt Jdeen om samme i Fødselen. Naar man nu ikke vil blænde sig med falske Forestillinger, tvinges man til, skjøndt med Bekymring, Sandheden tro at tilstaae, at vi ikke ere komne eet Skridt videre siden 1840 ja see vi hen til de siden indtrufne Begivenheder, staae vi maaske næppe paa samme Punct, som da. Vistnok er dette en lidet oplivende Betragtning, men det er nu engang saaledes, og det hjælper os ikke at klage for hinanden over, at det ikke er anderledes. Det nytter ikke at trættes eller vige tilbage for Hindringer; thi det er paa os selv, at vi maae stole, kun naar vi vise Kraft og Udholdenhed, kunne vi vente at komme fremad og omsider naae Maalet; kun da kunne vi haabe at overbevise Regjeringen om Nødvendigheden af at komme os imode. Det har saaledes sin gode Grund, at jeg er gaaet tilbage til at optage Forsamlingens Jndstilling Jeg skal ikke trætte Forsamlingen med at gjentage de vægtige Grunde, der dengang bleve anførte for Trangen til, og Ønsket om, en friere Udvikling af vore Samfundsforhold, men idet jeg henviser til de da stedfundne Forhandlinger og Forsamlingens Petition, vil jeg blot gjenkalde i Forsamlingens Erindring, at Tran gens Tilstedeværelse paa flere Steder i Petitionen er erkjendt. Jeg veed vel, at man har sagt, at den Bevægelse, der fra saa mange Sider og saa almindelig viste sig i Folket 1840, ikke havde nogen egentlig Rod eller fast Basis, at den ikke var begrundet i nogen indre Overbeviisning, og at den, naar der blev viist den kraftig Modstand, vil ophøre. Men jeg tør sige, at man tager mærkeligt feil, hvis man troer, at hiin Modstand har underkuet eller tilbagetrængt disse Ønsker, eller at de af sig selv ere kjolnede eller opløste. Ja jeg kan vidne med Sandhed, og jeg troer, at Mange i Forsamlingen med mig ville stadfæste det, endnu bevæger den samme Aand og den samme Trang sig ligesaa levende, ja maaskee stærkere end forhen i Folket; men det turde nok være muligt, at Maaden, hvorpaa den nu træder frem, ikke er den samme, at den har antaget en mere foruroligende Characteer. Man bliver tilsidst kjed og træt af idelig at gjentage Ønsker og Forhaabninger naar ingen synlig Virkning deraf spores, naar ingen Frugter sees, hvor der for var Haab, Tillid og Fortrøstning, der spores nu Misnøie, Tvivl og Bitterhed, Af paatrængende Nødvendighed anseer jeg det derfor at være, at der, medens det endnu er Tid, gribes de rette Midler til at forvare sig imod, hvad der, og det just ikke saa særdeles uventet for den, der har levet i Folket, og iagttaget, hvad der rører sig i det, – muligen kunde skee; thi vel er det danske Folk trofast, besindigt og taalmodigt; men Taalmodigheden har sin Grændse, og hvis den brast – og hvo, som har havt Øie og Ore for Begivenhedernes Gang tor negte Muligheden, heraf, – kunde det ende med Rædsel. Som det for Tiden er, kan og bør det ikke blive, derom ere vist Allee enige, selv de, hvis Meninger ellers staae skarpest imod hinanden; thi med hver Dag ere Forholdene blevne betænkeligere. Hvor vi vende Øiet hen, seer det ængsteligt og sørgeligt ud Om Stemningen her, har Udfaldet af Forsamlingens nylig stedfundne 2det Møde formentlig givet det meest umiskjendelige Vidnesbyrd; og vende vi Blikket mod Syden, viser Forholdene sig da ikke faretruende, Paa den ene Side Bitterhed mod danske Medbrødre og statsopløsende Bestræbelser, paa den anden Side Udbrudet af en haardt krænket og tilbagetrængt, men derfor ikke mindre modig Befolknings Nationalfølelse og Modstand mod Undertrykkelser. Jeg vil overlade til Forsamlingens Skjønnende at bedømme, hvorvidt de forviklede og spændte Forhold, hvori vi befinde os, kunne tilregnes Regjeringen eller Kongens Raad, – min særlige Mening derom har jeg forhen udtalt; men Svaret herpaa blive nu som det vil, saameget tør dog nok siges med Vished, at en anden Villie og en anden Dygtighed maa findes blandt Kongens Raadgivere, end den, der har viist sig, dersom den Fare, der omgiver os, skal kunne undgaaes, dersom den ulykkelige Adsplittelse i Mening og Kraft, der daglig stærkere træder frem, skal opløse sig i Enighed, dersom det Brodersind i Nationen, der maa være vor høieste Opgave at opretholde, skal bevares. Men dølges kan det ikke, at denne Opgaves Løsning mere og meere for vikler sig, og vi, som vente Løsningen, og sætte vort Haab og Fortrøstning til vort dyrebare Fædrelands fremtidige Velvære, i en fri Forfatning, vi maae især erkjende, at Hindringer maae bortryddes og vigtige Forberedelser skee, for dette vort Haab kan opfyldes, dette vort Maal naaes, men hvad enten man tænker sig, at disse Forberedelser skulle gaae Haand i Haand med Nærmelsen til Maalet, eller dette være en Følge af Forberedelserne, forekommer det mig, at Jndførelsen af en constitutionel Forfatning vil være det eneste sikkre Middel til ikke alene at udjevne de nationale Stridigheder, men tillige til i det Hele at føre Regjering og Folk tilbage til det tillidsfulde Hengivenhedsforhold, uden hvilket dog ingen Regjering i Længden kan holde sig, om det endog ved Udøvelsen af den Magt, den besidder, en Tidlang kan lykkes den, paa Tillidens Bekostning at tilbagetrænge Folkets Ønsker og Trang. Naar der nemlig er Udsigt for Folket til at tage virksom Deel i dets egen Skjebne, vil det der have Borgen for, at Nationaliteten opretholdes og de enkelte Statsdeles Rettigheder bevares, og man vil da vise sig villigere til at afgjøre de omtvistede Puncter paa en Maade, hvorved ingen vil trædes for nær. Men - hører jeg allerede den kgl. Commissarius spørge - hvad vil man da, hvorledes vil man have Forholdene ordnede, Giv Regjeringen et bestemt Forslag, og den vil være villig til at gaae ind derpaa. Jeg maa tilstaae, at jeg ikke troer, at en enkelt Stænderforsamling formaaer, at fremkomme med et Forslag, der kunde vinde alle de andre Forsamlingers billigelse, – flere Exempler vise dette –, hvormeget mindre skulde da jeg dertil troe mig istand. Jkkun naar selve Regjeringen tager Jnitiativet og fremkommer, med et fuldstændigt Udkast, kan man vente, at de forskjellige Anskuelser ville forme sig om dette; men til at fremkomme med et saadant hører vistnok en i Aand og Sandhed folkeligsindet Regjering, som jeg i mit Forslag bar antydet. Jdet jeg nu erkjender, at det langt overstiger mine Evner at fremsætte et bestemt Forslag, vil jeg ikke undlade at fremsætte en Tanke, der efter min Formening kunde forberede Veien for Regjeringen. Da Frederik Vi havde besluttet at skjænke og Stænderinstitutionen, dette hans helligste Efterladenskab, kaldte han gode Mænd fra alle Deele af Landet sammen; han vilde høre Folkets Røst, idet han erkjendte, at han ikke kunde bygge sit Værk alene paa det, han igjennem sit Raad og Bureaucratiet kunde erfare. Jeg troer, at et Anliggende, som det jeg idag her har omhandlet, vistnok fremfor noget andet trænger til paa en lignende Maade at belyses af Mænd, tagne af Folkets Midte, og som et Middel til paa en fredelig Maade at opnaae et heldigt og tilfredsstillende Udfald, henstiller jeg derfor den Tanke, om det ikke maatte ansees som et hensigtsmæssigt forbe edende Skridt, at alle 4 Stænderforsamlinger bemyndiges til af deres egen Midte eller tillige udenfor samme at vælge Mænd til i dette Øiemed, at træde sammen med et Antal af Kongen udnævnte Mænd, for at tage alle Forholdene under den modneste Overveielse, og udfinde Midler til at udjevne de forskjellige Anskuelser, der gjøre sig gjældende, og derover i det Hele indgive Forslag til Regjeringen, hvilke derefter maatte forelægges Stænderne. Jeg har tænkt meget over denne Sag; den har været den vigtigste Gjenstand for mine Tanker og for min Stræben, uden at jeg dog har kunnet udfinde noget andet Middel, end det af mig nu antydede, til at naae Maalet; men det skulde glæde mig, om andre meere begavede Medlemmer, skulde kunne paavise bedre Midler. Jeg troer nu at have sagt saa meget, som behøves for at anbefale dette vigtige Forslag til Forsamlingens nøieste Overveielse. Jeg skal endnu blot tilføie, at jeg tør paastaae, at jeg, saavel som de, der nære samme Overbeviisning som jeg, kun ønske Sandheden, kun stræbe at fremme Fædrelandets Vel, at befordre en fredelig og god Opløsning af vore forviklede Forhold, og vi formene, at dette maa kunne opnaaes, om der end møder mange Hindringer derimod. Vi troe derhos oprigtig, at vor ophøiede Konge har den bedste Villie. Hvad kan vel ligge Kongen meere paa Hjerte end hans Folks Lykke: Gid det da maa lykkes ham at træffe de rette Midler til at fremme den, og gid disse Midler maae falde sammen med hans Folks virkelige Ønske; thi ligesom Folkets Tillid er hans største Støtte ved Udførelsen af hans Beslutninger, saaledes er dets Kjærlighed hans bedste Løn for hans Bestræbelser. Commissarius fandt Forslaget ubestemt, henviste dernæst til Kongens Forslag om Stænderkomiteer som den jydske Forsamling kun havde modtaget med Mistillid, og kun havde erklæret sig for paa den udtrykkelige Betingelse, at de skulde være et Middel til Jndførelsen af en fri Forfatning. De der have grandsket over Forholdene troe ikke at en forandret Forfatning under de nærværende Forhold til nogen Nytte lader sig tilveiebringe, og den periodiske Presse som idelig og idelig har udbredt sig om Ønskeligheden og Nødvendigheden af Jndførelsen af en fri Forfatning, har lagt den fuldkomneste Udygtighed for Dagen til at gjøre et antageligt Forslag til en saadan Forfatning." Den var blevet staaende ved hule Talemaader, hvorved der ikke virkes andet end Agitation. (Her see vi atter, som ved enhver anden forekommende Leilighed den bittre Stemning yttre sig, som Statsminister Ørsted nærer mod den liberale Presse, der endog bringer ham til at beskylde den for den fuldkomneste Udygtighed, hvor den har lagt det modsatte for Dagen. Vilde man nu forlange at Kongen paa anden Maade skulde sørge for den attraaede friere Udvikling, uden at angive Veien, dertil, saa vilde dette ikke føre til Noget. Det havde vist været Kongens Hensigt at skaffe sig en kraftig, folkelig og fædrelandssindet Statsadministration, men det var jo muligt at han havde feilet i sine Valg; slige almindelige Talemaader ville dog ikke være tilstrækkelige til at give Kongen en bedre Veiledning. ForStatseenheden vilde Kongen vistnok sørge ved alle de Midler der staae i hans Magt, og kunde man opgive noget dertil tjenligt Middel vil det være kjærkomment, men blot at petitionere derom kan ikke hielpe. – Naar der skulde sammenkaldes Mænd for at overveie Sagen, maatte man i Forveien have en fast Plan til hvad der var at gjøre, og ikke blot i Almindelighed spørge dem, hvad der kunde være til Landets Tarv. Proponenten svarede blandt andet: "Den kgl. Commissarius har fundet, at mit Forslag er fremsat i en altfor stor Ubestemthed; men det ligger vistnok i Sagens Natur, at ingen Undersaat kan fremkomme med aldeles bestemte Forslag i Sager, som den nærværende; og iøvrigt troer jeg, at Enhver, der opmærksom har fulgt mit Foredrag, vil finde det saa tydeligt, at der ikke kan være Tvivl tilbage om, hvad jeg har tilsigtet. Jeg har nævnt factiske Forhold, som ikke kunne blive uforandrede; jeg har derpaa begrundet Nødvendigheden af, at Noget bør gjøres, og jeg har tilføiet, at Regjeringen efter min Mening ikke hidtil havde vidst at træffe de rette Midler til at opnaae Maalet paa, idetmindste ikke saadanne Midler, som have vundet Jndgang hos Folket, og som derfor ere blevne opgivne. Dermed samstemmer endog selve den kgl. Commissarii Yttringer, forsaavidt han har sagt, at Stænderkomiteerne bleve modtagne med Mistillid. Saavidt har endog jeg aldrig gaaet; jeg har indskrænket mig til at sige, at der ei hos Folket fandtes Modtagelighed for Regjeringens Jdee, og at saadan Modtagelighed var nødvendig for Jdeens Realisation; men den kgl. Commissarii Yttring stadfæster netop den Mistillid, der hersker i Folket. At denne Mistillid virkelig findes, derom vidner Alt, derom vil Enhver kunne overbevise sig, som kommer i Berøring med Folket, og derpaa er begrundet Nødvendigheden af, at Noget foretages. Det har forundret mig meget, at den kgl. Commissarius har blandet Bla denne ind i denne Sag, som om de Følelser og Ønsker, der bevæge sig hos de Deputerede, alene skulde have sit Udspring af de Opfordringer, som findes i Bladene, jeg paaskjønner de Blades Værd, af hvilke jeg har tilegnet mig mangen belærende Artikel, men jeg tør for mit Vedkommende paastaae, at hine Følelser og Ønsker have en langt dybere og fastere Grundvold, end at et Blad enten skulde kunne tage eller give dem, og heri vil vistnok mange Medlemmer med mig være enige. Oberst Brock sagde: "Jndtil Begyndelsen af 1814 var Norge forenet med Danmark, og der var ikke dengang tænkt paa nogen anden Forfatning, end den da bestaaende. Da fandt den ulykkelige Adskillelse Sted; vor nuværende allernaadigste Konge, som dengang var Statholder, og altsaa havde sin Myndighed fra den danske Regjering, mistede naturligviis denne Myndighed i det Øieblik Adskillelsen indtraadte, men til evig Ære for vor ophøiede Monark bliver det, at han uden at besidde nogen Autorisation, styrede Riget, indtil en Constitution blev vedtaget, og det med en ubegrændset Kraft, hvilken alene havde sin Grund i den Tillid, man nærede tilham, som Regent, og i den Kjærlighed, han havde vidst at vække for sig hos Folket. Da Constitutionen skulde forfattes, vare aldeles ingen Forberedelser gaaede forud hvad gjorde Kongen da Han lod udgaae befalinger til Armeen og Flaaden, til Amterne og Kjøbstæderne om, hver for sit Vedkommende at udnævne Mænd til at træde sammen, for at raadslaae om Forfatningen, og saaledes afgjøre Rigets Skjæbne; og i Tidsrummet fra 9de April til 15de Mai var Constitutionen færdig; en Constitution, der vel har sine Mangler, men dog har gjort Landet lykkeligt, og har vakt selv fremmede Staters Opmærksomhed og Undren. Et lignende Tilfælde have vi nylig havt i Grækenland, hvor Mænd bleve sammenkaldte fra Landets forskjellige Egne, der raadsloge om, og vedtoge en constitutionel Forfatning, som vistnok maa ansees for ret hensigtsmæssig; vel er Roligheden endnu ikke gjenoprettet i Landet, men dette maa nærmest tilskrives den Bevægelighed, som altid har udmærket det græske Folk. Naar der nu spørges om, hvad der bør gjøres, da kan jeg ikke alene henvise til disse 2 Exempler, men ogsaa til, hvad der foregik hos os ved Stænderinstitutionens Jndførelse.