Berlingske Tidende, 1833-02-09
Tyrkiet. Journal des Debats af 25de Januar indeholder en meget interessant Artikel om det Ottomanske Riges nuværende Tilstand, hvoraf vi uddrage Følgende: "Det Tyrkiske Rige, som i vor Forestilling indtil den nyeste Tid beholdt en mærkværdig Charakteer af Storhed og Magt, - og som vi vare vante til, mid under alle Europas og Asiens Forandringer, at betragte som ubevægeligt, - er den yngste af det gamle Continents Stater, For ikke Fire Hundrede Aar siden kom det christne Constantinopel i tyrkiske Barbarers Vold; paa den Tid endte det Tyrkiske Riges østlige Grændse ved Taurus og ved Syrien; først for Tre Hundrede Aar siden undertvang Tyrkerne Aleppo, Damaskus og Ægypten; Candien blev først Tyrkisk efter den Fronde, hvis Helte droge did, for at beskytte Christendommens gamle Bolværk imod Islamismen. Grækerne i Athen og paa Morea havde neppe i eet Aarhundrede baaret det Tyrkiske Aag, da de i den nyeste Tid afkastede det. Man har sagt, at Tyrkerne i Europa kun havde opslaaet en Leir, med ligesaa megen Føje kan paastaaes, at de ogsaa i Asien ligge i Leir, deres egentlige Stammeland staaer nu under Russisk Herskab, og deres Herredømme i deres vidtudstrakte Riges Provindser har stedse havt en bevægelig, ubestemt og foranderlig, Charakteer; med hver ny Regent forandredes Tyrkiets Grændser. Et andet Beviis, at det Ottomannske Rige meer er en Leir end en Stat, meer en Jnvasion end en Regjering, ligger i dets Histories, med en meget markeret Bestemthed aabenbare, Jnddeeling i to Epocher, en af disse er Magtens og Forstørrelsens, den anden er Svaghedens og Forfaldets; aldrig har det Tyrkiske Rige en eneste Dag været i en stationair, i en roelig Tilstand. I dets Histories første Periode seer man det, siden det grundlagdes i Koniah - dets Tilværelses egentlige Vugge. - i det ellevte Aarhundrede, under Othmans, Orcans, Bajazets, Solimans, Amuraths, Selims og Mahomets, krigerske Regjeringer, liig en Strøm, der træder over sine Bredder, uafladeligen udvide sig, overskride alle Hindringer, oversvømme alle Naboelande, udbrede Forfærdelse allevegne. Pludselig optræder til den betrængte Christenheds Redningsmand, Johan Sobleski; hans Sværd stand sede Ødelæggelsen. Siden er det Tyrkiske Rige uafbrudt vege tilbage paa alle Punkter; Seierens Enthusiasme var udtømt og fik ikke meer Næring ved Udsigten til et rigt Bytte; med enhver Krig, med enhver Fredstraktat, fra det ene Aar til det andet, mistede Tyrkerne en Deel af deres Erobringer, indtil Rusland, hvis Grændser for et Hundrede Aar siden ikke naaede til det sorte Hav, nu har næsten indsluttet dette, erobret Erivan og Varna, og først er standset hiinsides Balkan. Slaget ved Navarino tilintetgjorde det Tyrkiske Herredømme til Søes; Algier er nu i Frankriges Vold; i Attica og i Peloponnes opreises en christelig Throne; i Ægypten opstaaer en ny Sultan, der vinder den Arabiske Nation for sig, seierrig drager med sin Armee gjennem Syrien, slaaer Tyrkerne paa Koniahs Sletter, det Punkt, hvorfra de gik ud, og drager frem imod Stambul. Jkkun ved to mægtige Hjelpemidler have Tyrkerne haandhævet deres Herredømme over de undertvungne Folkestammer: nemlig ved deres religiøse Troe og deres militære Organisation; baade hiin og denne har Sultanen paralyseret; begge have nu tabt deres Kraft. Saalænge Tyrkerne seirede, troede de, der, som alle Erobrere, vare Fatalister, paa deres lykkelige Stjerne, og udviklede, i den faste Overbeviisning, at de skulde døende seire og atter opvaagne til evigvarende Sandselige Nydelser, et Mod, der var dette Haab ligt. Verden skjælvede for disse bevæbnede Fanatikeres Invasioner. Tillige havde de et Slags Fendal-Forfatning, som forpligtede dem alle til Krigstjeneste, derved forbandt dem indbyrdes og med deres Regent, og blandt de af dem undertvungne Nationer gav dem Udseende af en Hær paa Krigsfod. Men med Seieren er ogsaa Troen paa en blind Skjebne efterhaanden forsvunden, og i dens Sted traadte Ulykkens Fatalisme; hvert Slag, som rammede Riget, rystede det moralske Princip, der var Statsbygningens Grundvold. Paa den anden Side har Tiden slappet Fendal-Forfatningen og det militære Baand. Af det gamle System vare kun Janitskarerne endnu tilbage; de vare til Skræk for Sultanen, men væsentlige nødvendige for Riget; de tvang Sultanen, der holdt sig for absolut Souverain, til at agte Folkets Vedtægter; de dannede en Corporation, som ikke delibererede, men gjorde Motioner for de gamle Muselmanske Fordommes Jnteresse, med Lænker i Hænderne, indgave Petitioner, truende med Oprørsfaklen, og gave Love med Sværdet. De holdt Sultanens Despotisme Stangen, beskyttede Osmannernes Frihed, og vare et Redskab, ved hvilket Monarchen og Nationen bleve gjensidigen enige, og hvorved de imponerede inden og udenlands. Sultanen Mahmud tilintetgjorde med raa Grusomhed Janitskarerne, for at herske desto meer uindskrænket, og derved har han sat sit Riges Existents paa Spil. - Endnu flere Aarsager til det Tyrkiske Riges Forfald kunne anføres, i Særdeleshed de muselmanske Religions direkte Jndflydelse; thi Polygamien svæker en Nations Kraft. - Af disse Omstændigheder kan Jbrahim Paschas raske Seier i Lille-Asien forklares; han har Arbernes Stolthed og Fanatisme paa sin Side, de, der i saa lang Tid have været undertrykte, ville nu hevne sig; den hellig Grav er i hans Vold; Ulemaerne ere ham ingenlunde ugunstige de Christne vide, at Vicekongen behandler sine Undersaatter, at alle Troesbekiendelser, uden Forskiel, og Tyrken, som modler seer Osmannernes Rige styrte sammen, griber ikke til Vaaben, men siger: "Det stod skrevet hist oppe i Stjernerne!" - P. ville imidlertid ikke spaae; maaskee kan det Tyrkiske Rige frelses fra Undergangens Afgrund, men de dybe Saar ere ulægelige. Resultater, af denne saa høist vigtige Catastrophe er endnu skjult for vore Øine; men eet Punkt kan allerede nu med bestemt Visherforudsiges. Den Europæiske Politik ma a nemlig forlade den Bane, hvorpaa den i fjorten Maaneder har vanket hid og did den maa vende til sin naturlige Bane. De revolutionaire Spørgsmaal ere tilendebragte; nu staae ikke mere Principer men Jnteresser imod hinanden; Occidenten maa ophøre at være Gienstand og Skueplads for Debatter; i Orienten aabner en Fremtid sig nu, riig paa store Begivenheder. Journal des Debats indeholder fremdeles følgende Stykke om samme vigtige Gienstand. - Enten vil Ægypten underhandle med Porten under Betingelser, som ere antagelige for bega Magter, - dette er den sandsynligste og ønskeligste Udvikling - eller, dersom Spørgsmaalet mellem Sultan Mahmud og Vicekongen Mehemed Alt igjen skal afgjøres ved Sværdet, da maa hiint Spørgsmaal vorde løst ved en Europæisk Jntervention, som i Begyndelsen vil forsøge at virke ved Underhandlinger, men, om det behøves, intervenere paa en meere virksom Maade. dersom Vicekongen skulde fordre meer end hans Seier love ham. Eller ogsaa vil Rusland, efter Sultanens Ansøgning maaskee tilskyndet af Tanken om de indvortes Forstyrrelser, som kunne følge paa de sidste Begivenheder, bevæges til i sit ege Navn at intervenere; i sidste Tilfælde vil Frankrige ikke forsømme hvad der, i Henseende til Opretholdelsen af den Europæiske U gevægt paaligger det, som en stor Magt. Ved Antagelsen af Tractaternes Status qud i Aaret 1815 har det lovet baade sig selv og andre Magter, ikke at taale noget Angreb derpaa. Hveder end kunde faae i Sinde at give Europa en anden Skikkelse, vil stedse finde Frankrige beredt og tilbøieligt til at gjøre sin Rettigheder gieldende ved Delingen.