Viborger Samler, 1779-06-14
Velfort. ied af Livet, og i lang Tid fortæret af denne skrækkelige Sygdom, der bedøver Følelsen, forvirrer Tankerne, og standser Siele-Evnerne, havde Mylord Velfort overseet sit allerede halvforløbne Liv, indsluttet i sit Kabinet, forvildet og urolig i Sindet, vaklede han, uvis om, hvad Beslutning han skulle tage. Jeg har, sagde han, gien Aal. nemnemreist heele Europa, men hvad Fordeel har jeg haft deraf, ingen. Overalt har jeg truffet Falskhed, overladt til sine Lidenskaber, og geleidet af personlig Egennytte; jeg har fundet Skikke, latterlige uden for det Land, der har antaget dem, og iblant Millioner Personer tæller man knap et par Viise; jeg har fulgt Strømmen af mine Lidenskaber, men Taarer og Anger har snart fulgt paa det korte Øiebliks Fornøielse, som de har forskaffet mig, jeg er bleven forraadt af dem, jeg har holdt for mine Venner; jeg har søgt efter et Fruentimmer, der elskede mig for min egen Skyld, og jeg har erfaret, at de elskede kuns mine Rigdomme, og deres egne Fornøielser; min Ungdom er henfaren som en DrømVelfort, hvis Siel ikke nu besad længere Styrke. nok, til at taale dens Kiedsomhed og foregivne Uheld, gik ud for at ende i Floden Temsen et Liv, der var ham til Byrde; følesløs ved Naturens Røst, fuld af Had mod det menneskelige Kiøn, ilede han hen at fuldføre sit Forsæt, da nogle giennemtrængende Skrig i det samme standsede ham. Han vender Øinene hen, hvor Røsten kom fra, og bliver en omkastet Vogn vaer, hvorfra en ung forgrædt Person skynder sig, for at kaste sig i hans Arme, anraaber hans Hielp, og beder ham, uagtet hans Forvildelse, at redde en fortrængt Uskyldighed, og en forraadt Dyd. Handlende snarere maskinmæssig, end efter Overlæg, fulgte Velfort, uden at blive det vaer, denne første Bevægelse af Naturen, denne alle Væsener medfødte Grundsætning, som Lidenskaberne saa ofte qvæle, Attraaen at hielpe sin Lige. Han fører denne unge Person til sin Gaard, og lader sine Hos sine Folk gaae tilside; hans Livsaander berolige sig, og han har næsten forglemt sit Forsæt. Den nærværende Gienstand giør en Forandring, og sysselsætter ham; han troer, at Forsynet har betient sig af dette Middel, for at befrie ham fra sig selv. En ung ubekiendt af den allermeest forføriske Skabning, og svømmende i Taarer, kaster sig ned, og omfavner hans Knæe; han løfter hende op, lader hende sætte sig, og venter med en indvortes Urolighed paa, at hun skal bryde Tausheden. Beklag Mylord, sagde hun endelig til ham, den allerulyksaliste Skabning. Jeg anraaber Deres Beskyttelse, og Deres Hiertes Godhed. J Øieblikket af min Fødsel, har jeg haft den Vanhæld at miste en Fader, og en til Adspredelse og Fornøielse hengiven Moder, har tilsat min Formue. Selv bragt til Elendighed, har hun kuns grundet sit Haab paa min Ungdom og de faa Yndigheder, Naturen har tildeelt mig. Det ville blive alt for langt, at fortælle Dem alt det, hun har gjort for at forføre mig; og bør jeg desuden vel fremlægge min Moders Skiendsel; Ak, hvorfor kan jeg ikke selv forglemme den! Da hun saae min Modstand, at antage en rig Mands Forslag, har hun, som jeg ikke kan tvivle om, været behielpelig til en Bortførelse. Vognen, som man med Magt havde stødt mig ind i, er, lidet fra hendes Huus gaaet i tu; ved hvad for en Hendelse, det var jeg alt for meget ude af mig selv for at kunde sige Dem, men jeg fandt mig kastet omkuld, og løb derpaa bort, uden at vide hvorhen, da jeg faldt Dem i Armene; Hav Medlidenhed med mig, Mylord, underret dem om Sandheden, og hvis jeg misbruger Deres Godhed, da overlad mig til den nedrigste, den den haardeste Skjebne. Frøken Fanny Selton, havde imidlertid taget een af Lordens Hænder, som hun badede med sine Taarer, og vaklende mellem Haab og Frygt, torde hun maaskee i sit Hierte mistænke Velforts Redelighed; hun saae ham endnu meer forvildet end sig selv, saae sig ene og overladt til en Mandsperson af en ædel, en indtagende Skabning, og af en Alder, som var i Stand til at sætte Dyden paa Prøve. Velfort, endnu meer foruroliget, heftede, uden at røre sig, Øinene paa Fanny, henrykt i sin Siel. Uskyldighed og Ungdom syntes at forsikre ham om Sandheden af hendes Udsigende, men Erfarenhed opvakte ham Tvivlsmaal. Velfort forsikrede hende, at hun var i Sikkerhed, og forlod hende, overgivet til sig selv. Midlertid havde han ikke kundet betragte Fan nys Yndigheder uden Bevægelse, og han følte, hvormeget Uheldenne fordoble den Andeel, som Skiønhed, virker; hans nu rolige Sind kaldte tilbage i hans Hierte denne Folelse af Menneskeligheden, der ud merker en ædel og reen Siel; han prøvede en kierlig, og tillige smertelig Rørelse, men meere forfør risk end Fornøielsens Fyrighed og Lidenskabens Heede. Hans Fornemmelser vare for sterke til at anstille Betragtninger; man mistænker aldrig, i det første Øieblik, den Bevæggrund, der bringer os til at virke. Denne Drift udflyder af vor Natur, og naar den viser sig for vor svage Fornuft, har den alt længe været Herre over os; lig en skiult Jld, hvis Udbrud kuns viser sig i skrækkelige Virkninger. Kierlighed bemestrer sig ikke et Hierte uden under Forklædning; den finder i vores Svaghed en Næring, der føder, der opvarmer, der opliver den, og Stødet er sikkert anbragt, naar vi blive den vaer; den lader sig ikke see uden som Sejervinder. Velfort troede sig ikke drevet, uden af Lyst til at være nyttig; at hielpe de ulykkelige, er de stores og de riges Pligt; Verdsligviisdommen og Sædelæren kommer Religionen til Hielp, for at tilsige dette Bud, det fornemste i Naturens Lov. Ved at beskytte Fanny, sagde han ved sig selv, gjør jeg ikke, uden hvad jeg bør; min Belønning ligger i min Siels Selvfornøielse. Velfort handler, men han er uvidende om den Aarsag, der bestemmer ham; han underretter sig om Fannys Forældre, hendes Stand, hendes Levnet, og efter adskillige Skrit, overbevises ham om Sandheden af det, Frøken Selton har forsikret ham. Tvungen til at vogte sig for de Eftersøgelser, hendes Flugt maatte foraarsage, tilbragte Fanny den meeste Tid hos Velfort, der havde al den Agtelse, og alle den Omhyggeligheder for hende, som hun kunde forlange. Velfort gik sieldnere ud Trangen føder Fortrolighed; Fanny aabnede sit Hierte for sin Velgiører; hun frygtede for sin Moder, ifald hun blev opdaget, men imidlertid gjorde det hende ont, for den elendige Tilstand, hun maatte være udi; gjerne havde hun ønskeet, at kunde behielpe sig med sit Arbeide, og stille sine Bekymringer saavel over de Farer, hun allerede havde været udi, som dem, hun maatte prove, hvis hun vendte tilbage til hende. Velforts Jndbildnings Kraft forstørrede disse Bekymringer; han fandt i denne Ulykkeliges Omgang en Fornøielse, han endnu ikke havde smagt; hendes Vittighed gjorde ham forundret, og hendes Naturgaver bestyrtet. Opvakte end undertiden hendes des Yndigheder Forundring og Urolighed i hans Hierte, følte han end sommetider sine Begierligheder optændes, strax erindrede han sig hendes Dyd, hendes Uheld, og sit Ord, han havde givet hende ved at tilbyde hende et Fristed; Ærbødighed for hende indtog igien sit Herredom, og paa samme Tiid følede han Fannys Nærværelse nødvendig til hans Lyksalighed. Fanny var betaget af de allerømmeste Følelser, men hun henregnede sit Venskab, og sine Følelser til Erkiendtlighed. Hun saae i Velfort en redelig Beskytter, og en ærbødig og oprigtig Ven, som hun ikke troede, nogensinde at kunde levende nok sige, hvad hun folede for ham. Kierlighed havde hun aldrig kiendt noget til, og hun forstod ikke den Konst at forstille sig, eller at skiule sine Tanker. Jevn af Sæder, viiste hun Oprigtighed i al hendes Tale, og det naturlige i hendes Udtryk gjorde hendes Venligheder endnu meer kierlige og meer forføriske. Snart begyndte hun at frygte for det Øieblik, der eengang skulle skille hende fra Velfort. Han lod levere hendes Moder en anseelig Sum Penge, uden derom at underrette Fanny, som han havde skiult sine Gange for, og for ganske at unddrage hende alle Eftersøgelser, foreslog han hende, at tage ud paa een af hans Herregaarde, tilbydende, sig, at lade hende erne raade derfor, ifald hans Næ værelse gjorde hende nogen Tvang. Fanny modtog Forslaget med Glæde: jeg skal være der, Mylord, sagde hun, i en med min Stand meer passende Forfatning; De bør ikke tvivle om den Fornøielse, jeg skal finde i der at see en Ven, som jeg skylder min lykkelige Skjebne, men det skulle giøre mig ont, at være Dem til Uleilighed. Den Rang, De har, ud udfordrer, at de maa vise sig i Verden; vil De eengang imellem nyde Sødheden af et roligt Liv, og skienke Eenligheden nogle Øieblikke, saa vær forsikret om, at finde mig giennemtrængt af deres Godhe der. De er for mig en anden Fader, og aldrig skal jeg forglemme - Holdt Froken! De skylder mig mtet: mig er det, der skylder Dem den allerstørste Forbindlighed; betragt Dem som hiemme; jeg er meer end lykkelig, at kunde forbinde mig selv, og understøtte Dyd og Uskyldighed. Velfort folede, at han skyldte Fanny sit Liv, og ville leve for at tiene hende til Forsvar; han havde alt længe fattet det Forsæt at tilstaae hende, naar han lært at kiende hende bedre, den Tilstand, hvoraf hun havde draget ham, men han søgte at vinde hendes heele Fortroelighed, og at forplante i hendes Hierte de Følelser, der besielede ham. Han zittrede ved at udgranske hendes Siel; Hun eene kunde gjøre ham Livet kiert, og lade ham nyde de blideste Dage, naar han kuns formaaede at giøre sig elsket. (Resten følger.) Nyeheder.