Berlingske Tidende, 1836-07-12
det lader sig nu een Gang ikke forandre, at den, der lejer en Ting, maa svare Leie af denne, og saaledes maa Fæstebonden svare sin Leie i Hoveri og Landgilde. Vilde man forbyde Huusbonden at betinge sig en Deel af sin Leie i Hoveri, saa maatte han for at bestaae, have Vederlag i Penge, og følgelig gaaer den hele Jndvending imod Hoveriet, at det er skadeligt for Bondens Velstand, egentlig ud derpaa, om Bonden staaer sig bedre ved at gjøre Hoveri, eller ved at betale et tilstrækkeligt Pengevederlag derfor. Til dette Spørgsmaal maa svares, at Fæstebondens Velstand og Existents er langt bedre sikkret, naar han kan gjøre Hoveri, thi denne Forpligtelse er han altid istand til at opfylde, men Penge vilde det ofte falde ham vanskeligt og umuligt at tilvejebringe. Det Arbeide, han kunde bespare ved Hoveriets Ophævelse, kan han nemlig ikke regne paa at gjøre i Penge, især ikke i vanskelige Aar, i hvilke Huusbonden dog netop maatte være strængest med at indkræve Afgivten; til Laan, der skulde tilbagebetales i bedre Tider, kan Fæstebonden aldrig have regelmæssig Adgang, da han ikke kan stille Sikkerhed. Vilde man altsaa forbyde Godseieren, at betinge sig Hoveri af sin Fæster, saa maatte den fordærvelige Følge blive, at Fæsteren langt hyppigere end nu, vilde være ude af Stand til at opfylde sine Forpligtelser, i hvilket Tilfælde Tab og Ødelæggelse true begge Parter. Exemplet af de Fæstebønder, der paa sine Steder ere hoverifrie, har heller ikke viist, at dette skulde have Jndflydelse paa deres Velstand. Tvertimod lærer Erfaringen, at de hoverrigjørende Bønder i Regelen ikke behøve større Besætning eller flere Folk for Hoveriets Skyld, end han alligevel vilde holde til sin Gaard. Det synes derfor antageligt, at et tilstrækkeligt Penge vederlag vilde blive meere trykkende for Fæstebonden og en større Hindring for hans Velstand, end Hoveriet nu er. Man har vel seet det anføres imod Hoveriet, at dets Udførelse skulde være Bonden uværdig, at han er en Træl og en Slave, at Hoveriet er usurperet o. s. v. Herom er ikke meget andet at sige, end at slige Floskler maae være bestemte til at ophidse de Mennesker, der ikke forstaae dem; thi Mening eller Sandhed indeholde de ikke. Da Hoveriet udgjør en Deel af Fæsternes Leje, saa kan der ikke meere derved finde Usurpation Sted, end naar en Huusejer i en Kjøbsted tager Leie af de Værelser, han leier ud. At Bonden arbeider, eller ved sine Folk lader arbeide for Huusbonden, kan umulig nedværdige ham, saalænge det ikke ansees uværdigt for Haandværkssvenden at arbeide for sin Mester, og for Embedsmanden at arbejde i Statens Tjeneste. Hoveriets Modstandere formene, at det skulde gjøre Sædeligheden blandt Bondestanden Afbræk, men det er ikke let at indsee, hvorledes Arbejde under Tilsyn paa aaben Mark skulde give særdeles Anledning til Usædelighed, da man dog vel ej tør antage, at enhver Sammenkomst blandt Bønder skulde strax have en slig Virkning. Herhen hører ogsaa den Paastand, at Bonden ei skal kunne faae sine Folk til at arbeide for sig den Dag, de have været til Hoveri, hvis det forholder sig saaledes, da kan den Ustik rettes ved Politiets Hjelp; men en Grund for Hoveriets Afskaffelse kan den umulig afgive. Jfølge disse Betragtninger er det ikke at vente, at det projecterede Skridt kunde være Staten til Gavn, endsige, at en trængende Nødvendighed skulde fordre det, der kunde undskylde Jndgreb i Eiendomsretten. Disse Jndgreb udgjøre i sig selv væsentlige Onder, idet de opvække Mistillid og Utilfredshed. Man bør derfor (uagtet de gjentagne Annoncer i Aarhuus Stiftstidende gjerne vilde lære noget Andet) ikke et Øjeblik tvivle om, at at den Regjering, der altid har udmærket sig ved sin Agtelse for Ret og billighed, vil tiltræde den Roeskildske Stænderforsamlings Erklæring, at Godsejerne ikke tør tvinges til at afstaae deres Ret til Hoveri. Man tør saa meget mindre tvivle derom, da Regjeringen selv i de senere Tider har til Private solgt mangt et Gods med Hoveri, hvormed et Lovbud om dettes tvungne Afskaffelse ikke kunde harmonere.