Den Vest-Sjællandske Avis, 1830-07-24
(Fortsættelse.) 18. Saaledes gik vi da saalænge op af Trappen indtil vi tilsidst kom til det øverste Trin og naaede Menneskenaturen. Men det er et Spørgsmaal om vi ere komne til det øverste Trin af den Trappe, som vi hidindtil ere stegne op af eller til det laveste af en nye; eller maaskee vi svæve imellem begge Trapper og skulle giøre Springet fra den ene over til den anden, saaledes forholder det sig nok; det er dette Spring som koster Møie. Naturen maae virkelig giøre et Spring; det Spring fra et sandseligt til at blive et fornuftigt og moralsk Væsen. Vanskeligheden ved at opsvinge os til en høiere Classe af Væsner angriber, deraf udspringer Menneskelivets Jammer; dette er Kilden til de Klager og de Bebreidelser, som lyde over Jorderige. Vi naaede Dig da engang Du Menneskenatur, Stat stille og sig os hvad Du er for et Væsen, At Mennesket er et Dyr er utvivlsomt, ville vi tvivle derom, saa vilde vore Slægtninge Aderne strøx paaminde os om det modsatte; vor udvortes Lighed med dem er saa paafaldende, at vimaae erkiende det tydeligt til hvilket Rige vi høre hen med vort Legeme og betragte vi vort Legemes indvortes Bygning, saa er vor Overeensstemmelse med Dyrenes Legemer saa stor, at en nøie Undersøgelse af deres Organisation tiener til at opklare os om vor egen. b) Men vort Legemes indvortes Bygning besidder desuagtet de største Fortrin for Dyrets; vi ville ikke tale om de lavere Dyreclasser, hvis Organisation er saa simpel og konstløs, men tage Hensyn paa de Høieres, som er meere sammensat. Hvad er mere konstigt, mere beundringsværdigt end det menneskelige Legems indvortes Bygning, den er en uudtømmelig Gienstand for Betragtning, for Grandskning og for Guddommens Tilbedelse; saa ringe Skabninger maae vi Mennesker dog ikke være, siden det er anvendt en saa underfuld Konst og Omsorg paa Dannelsen af den Maskine, som skal tiene til et Redskab for vor Siæll. c) Det falder os lettere at fatte Menneskets Fortrin for Dyret i dets udvortes Egenskaber end ved dets indvortes Bygning; men alle disse udvortes Fuldkommenheder have deres Grund i den indvortes Organisations Udvikling til en høiere Bestemmelse. En Hovedfuldkommenhed i den indvortes Organisation ville vi dog ikke forbigaae at omtale: Man har iagttaget, at jo finere et Dyrs Nerver ere i Forhold til Størrelsen af dets Hiørnemasse, desto høiere Aandsevner besidder det, og det er blevet beviist at Mennesket besidder en større Hierne og finere Nerver i Forhold til hinanden end noget dyrisk Væsen; det besidder et fuldkomnere Jnstrument, hvorpaa dets aandelige Beboer kan spille, end dets øvrige Medskabninger. d) Men disse udvortes legemlige Fortrin for Dyrene, hvor de ere store og mangfoldige! Dyret skyder sig frem paa Jorden, eller kryber, eller gaae nedbøiet paa fire Been, eller om det end- og gaaer paa to Been, saa maae det dog bukke sit Hoved ned og dermed optage sin Føde. Mennesket er derimod skabt til at gaae paa to Been, at have en opret Gang, hvorved det erholder en udvortes Anseelse: dets to Forbeen ere ikke blevne forvandlede til Vinger, for dermed at foretage sig en Flugt, som ikke vilde blive saa tankeløs hos det, som hos Fuglene, og som derfor ikke kunde tillades det; men det fik tvende Arme, forsynede med konstigt dannede Hænder, skikkede til at udføre de sindrige Foretagender, som dets Aand formaaer at udtænke. Til denne Bestemmelse er det dannet ved sin indvortes Bygning, ved Beenradens Beskaffenhed, Musklernes Anlæggelse, Hovedets Stilling og de Pulsaarers Form som føre til Hovedet. – Enkelte Dyr overgaae vel Mennesket i Styrke eller Hurtighed, eller enkelte Sandser Skarphed; men der finder en fuldkommen Proportion Sted hos Mennesket i Hen eende til alle disse Evner; og til hvilken Fuldkommenhed enhver af disse Evner kan udvikles lærer os enkelte Menneskers og de Vildes Exempel. - Dyret er i Henseende til sine Fødemidler, langt mere indskrænket end Mennesket; det faaer af Skaberen sin bestemte Kost anviist og maae følge sin Bestemmelse; for Mennesket staaer derimod hele Naturens Bord aaben for deraf at vælge og tilberede sine Retter; dets Tænder ere skikkede til af sønderknuse saavel Planterigets som Dyrerigets Frembringelser, og dets Jndvolde til at forarbeide dem, saaledes sammer det sig for det Væsen, som er sat til at være Jordklodens Herre. – Naturens Aarsag har baaret Omsorg for at forsyne hver Dyreart med sin passende Klædning; Dyrene ere Naturens Børn, som den maae klæde paa faaledes som det kan være tienligt for dem, men det fuldkomnere Menneske, som er traadt indi Myndighedens Alder, tilbyder Naturen ærefrygtsfuld de forskiellige Stoffer, som det kan vælge imellem og hvoraf det kan efter Behag forarbeide sig selv en Klædning. – Dyrene ere mere eller mindre bandne til et vist Opholdsted paa Jorden. Menneskene ere saaledes skabte at de kunne tage hele Jordklodens Overflade i Besiddelse; imedens deres nærmeste Slægtninge, Aberne, ere indskrænkede til den hede Fone. - J de varmere Climater tager Uddunstningen til og Spiselysten formindskes, hvorved Blodet afkiøles og Mennesket bliver istand til at udholde den større Hede. Til at udføre denne Menneskets Bestemmelse at leve under alle Climater, biedrager ogsaa den Beskaffenhed ved dets indvortes Varme, at denne holder sig i en vis jevnformig Tilstand, hvad enten Kulden er haard eller Heden trykkende (see Blumenbachs Institutiones Physiologiæ 4 Udg., §. 164, Pag. 142.) e) Men at Mennesket staaer paa et høiere Trin end Dyrene, giver sig især paa en afgiørende Maade tilkiende, naar man henvender Opmærksomheden paa dets aandelige Evner og dets Legems Bygning med Hensyn til samme, paa dets legemlige Skiønhed, dets Ansigt udtryksfulde Dannelse, som er Siælens Speil, som Naturens er Guddommens, paa dets vidunderlige Bygning til Sang og til Tale, et sandt Naturens Mirakel, et forbausende Vidnesbyrd om Skaberens Storhed, som de fleste Menneskeer ikke have noget Begreb om, og hvorved dog allene Aandens Virksomhed kan undfanges og endelig ved Hukommelsens Styrke, Jndbildningskraftens Riigdom, og Tænke kraftens Skarphed og Klarhed, hvorved Mennesket formaaer at benytte Jordens Rigdom og betvinge og beherske dens øvrige Beboere, og fornemmelig ved dets frie Villie og moralske Evner. Naar man betragter Menneskenaturen fra dette Synspunkt, saa er man kilbøielig til at forglemme at Mennesket hører til Dyrenes Rige. Og dog maae Mennesket ikke forglemme det; det maae sige til sig selv. Du er ved Herre over det Vegeme, Du kan vel betiene Dig af det som et Redskab, men Du er dog kun Herre over den mindste Deel af det, og kan allene betiene Dig af det til at foretage endeel udvortes Handlinger; men over dets indvortes Bygning er Du ikke Herre, ja Du kiender det ikke engang, og Duer fremmed i din egen Boelig; din himmelske Fader har indrettet den for Dig og anviist den til et Opholdsted for Dig. Du er ligesaalidet Herre over dit eget Legeme, som Du er Herre over den Natur som omgiver Dig; Du formaaer kun at virke paa begge og ved den første paa den sidste Hvilken overvættes Magt vilde Du ikke besidde dersom Du var fuldkommen Herre over dit Legeme, og over alle de Kræfter som det indeholder; Men saa stor en Magt er ikke betroet Dig; Du er vel en mere friegiven Skabning end Dyret, ligesom dette er i en friere Stilling end Planten; Du kan udrette mere end hiint, men du er dog en Fange i dit eget Huus; Du drives af dets Stimulationer, til de Handlinger som Dudforetager Dig, af Sulten og Tørsten, af Kiønsdriften og af Tilbøielighederne, og Du ledes derved til din Bestemmelse. Du kan ikke befrie Dig fra dine Tilbøieligheder og din Fornuft kan kun virke derved, som en Moderator. En større Friehed kan ikke tilstaaes Dig førend Du har giennemgaaet dette jordiske Livs Prøvelses Tilstand, og Du har samlet Dig en Skataf Viisdom og moralsk Fuldkommenhed. For den største Deel holdes din Siæl her paa Jorden i et Ledebaand. Mennesket har derfor ikke ophørt at være et Dyr, og hører det endog paa den anden Side til Aandeverdenen, saa kan det dog kun betragtes som et Barn i samme, og Jordliver som en Opdragelses Tilstand for dets høiere Bestemmelse. Deraf kunne Menneskenes utallige Svagheder og Feiltrin forklares, som enhver kiender af sit eget Livs Historie, har dagligen været Vidne til i sin Omgangskreds og kan forefinde i Beretningerne om Menneskeslægtens Foretagender fra alle Zidsaldre. 4 Voltaire sagde engang: Tantot je pleure, tantot je ris sur le Genre humain (Oeuvres edit. Gotha Vol. 70 S. 15.) Vi ville vælge det sidste, hellere lee end græde eller ærgre og over Menneskenes Svagheder. Barnet bliver nok engang stort og modnet til en høiere Tilstand, men vore egne Barnagtigheder eller Fordærvelser ville vi kjæmpe imod saa godt vi kunne. Dog Voltaire har Ret, imellem kunne vi ikke undgaae at græde over det menneskelige Kiøn. 20. Høiere end til Menneskenaturen kunne vi ikke naae paa den store Naturens Trappe, hvorpaa Skabningerne stige og fra den mindre til den større Fuldkommenhed; thi vore Sandser maae ikke længere. Gives der fuldkomnere Væsner end Menneskene, saa ere de enten Beboere af chine fierne Himmellegemer, som ligge udenfor vor Synskneds; eller dersom de opholde sig paa vor Klode, saa ere dog deres Organisationer usynlige for os. Kun paa Fornuftens Vei kunne vi opdage deres Tilværelse, ligesom vi opdage Guddommens, ikke paa Sandsernes. – En anden vigtig Gienstand, for Undersøgelsen, maae opstaae herved: J hele Skabningens Kreds, saavidt vi kiende den, hersker en saadan Gradation, finder da en saadan ikke Sted i Menneskenaturen selv, Spørgsmaalets Besvarelse er i en Henseende let og i en anden vanskelig. Det er let at erkiende, at et Menneske er født med fuldkomnere Evner end et andet; at det vel er ofte ganske indlysende, at et Menneske, staaer paa et høiere Trin af Fuldkommenhed end et andet; men det møder ofte ved Sammenligningen af Menneskenes indbyrdes Fuldkommenhed, som ved Dyrenes af samme Classe, at det er vanskeligt at afgiøre hvilket Menneske der er det fuldkomneste; thi i Menneskenes Natur ere Fuldkommenhederne og Svaghederne paa mange Maader blandede imellem hinanden, saa at naar et Menneske overgaaer et andet i een Henseende, saa staaer det tilbage for det i en anden, en gradviis Fremrykning imellem de enkelte Mennesker er ikke til at opdage. Men der kan giøres et andet Spørgsmaal, som ikke er saa let at besvare; nemlig: om der ikke gives hele Partier af Mennesker, ligesom imellem Dyrene, som af Naturen besidde en ufuldkomnere Organisation og ringere Evner end andre, At Menneskene kun udgiøre een Art, eller med andre Ord, at alle Jordens fornuftige Beboere ere Mennesker, er en afgjort Sandhed; thi Mennesker af alle Nationer kunne ægte hinanden og avle Børn, som atter kunne frembringe deres Lige; og saa besidde alle Jordens Nationer alle Menneskenaturens characteristiske Egenskaber. Men derfor kunne der gjerne gives visse naturlige Forskielligheder imellem Jordens Folkeslægter. Naar disse saaledes distinqvere sig fra hinanden, saa har man givet dem, med Hensyn dertil, Navnet af forskiellige Menneskeracer. At saadanne nu ogsaa virkelig existere er ikke heller nogen Tvivl underkastet; thi hvo omtvivler f. Ex. at den sorte Reger med sine tykke Læber og sit Uldhaarer et meget forskielligt Menneske fra den stivhaarede rødagtige Amerikaner, eller fra den hvide velproportionerede Europæer, Men det man har disputeret saameget om og disputerer og til Datum, er først hvormange forskiellige Menneskeracer der gives, og for det andet om disse Forskielligheder ere oprindelige og om de ere saa væsentlige, at man kan sige: at den ene Menneskerace er af Naturen et fuldkomnere Slags Mennesker end den anden. Qvæstionen er overmaade mangesidig og indviklet, og der hører lidt Mod til at behandle den med en fuldkommen Fordomsfrihed. Forfatteren til dette Skrift vil ikke tiltage sig dette Mod; han har overmaade mange Observationer samlede til Qvæstionens Løsning. Formodentlig vil man finde Sagen fuldkommen drøftet efter hans Død. Men da den ikke har nogen af giørende Jndflydelse paa det nærværende Æmne, saa vil han her forbigaae den og fortie sin Mening, som dog aldrig afviger fra den Troe at alle Jordens Beboere have samme høiere Bestemmelse. 21. Naar Mennesket føler sig hensat paa det øverste Trin af de synlige skabte Væsners Række her paa Kloden, naar det derfra overskuer denne talløse Række af lavere Skabninger, og naar det paa denne sin Høide tillige levende føler sin aandelige Ufuldkommenhed, saa er det naturligt, at den Tanke maae falde det ind: Hvorledes en saa utallig Mængde af ufornuftige Væsner staae neden for Dig, og Du skulde være den eneste Art af fornuftige Væsner, saaledes som at Du udtømte af tænkelig aandelig Fuldkommenhed, Er din Skaber nu bleven træt af at skabenanda han fik dit Væsen frembragt; eller kunde den Uendelige nu ikke udfinde et fuldkomnere Væsendend Duger, og Duer dog et saa svagt Væsen og Du fatter dog saalidet af Guddommens Storhed og dens Gierninger Herlighed. Er det tænkeligt og er det troeligt? Maae Du ikke meget mere formode at Du begynder eller maaskee blot nærmer Dig til en nye Række af langt fuldkomnere Væsner; at Du paa dit over ste Trin af den dyriske Verden staaer ved det nederste Trin af den aandelige, Hvor ere de blevne af alle de Mennesker, som for Dig have forladt Jordlivet; alle de gode og retskafne Mennesker, som Du har kiendt og levet med; dine elskede Forældre, dine fortrolige Venner, de smaae Uskyldige, som neppe traadte ind i Livet førend de maatte forlade det, alle de store og dydige Mennesker fra Fortiden, som have været deres Medmenneskers Velgiørere, og som Historien opregner for Dig. Har den algode Skaber, som udgiød Livets Frydlover Millioner leven de ufornuftige Væsner unddraget sin forbarmende Haand fra disse forædlede og disse prøvede Væsner, som have giennemgaaet Jordlivets Trængsler? - Hvor er din Eftertanke henne at Du kan troe det? Men de ere usynlige for dine Blikke; er da alt det som er til synligt for Dig? seer Du den Luft Du indaander, saae Du de mikroscopiske Væsner, førend Forstørrelsesglasset styrkede dit Øie er din egen, er andre Menneskers Siæle synlige for Dig, kunne de ikke gjerne omsvæve Dig og dog være af den Beskaffenhed at Lyset ikke kan fra deres Væsen reflettere sine Straaler saa at dit Øie kan opfange dem kunne de ufornuftige Dyr giøre sig nogen Forestilling om hvad Menneskelivet er skulde det være tienlig for os med klare Blikke at skue ind i et fuldkomnere Liv end dette, førend vi skulle blive dets Medlemmer, Du kommer ind i en Bye, som bestaaer af mangfoldige Huse; Du træder ind i det første Du finder det opfyldt med en Mængde af Beboere, høiere og ringere, befalende og tienende. Hvilken Forestilling giør Du Dig nu om de øvrige Huse, at de ere opbyggede for at staae tomme for Beboere, maatte Du ikke ansee en saadan Forestilling som en Daarlighed? Hvad er nu det uhyrFirmament, hvori utallige Kloder omsvæve, andet end din himmelske Faders Huus, hvori der er mangfoldige Boeliger, Jordkloden kiender Du, den er opfyldt af de levende Væsners Vrimmel, skulde de øvrige Kloders Mangfoldighed være tomt og øde paa Livets Glæder, og ere de beboede, skuld de da blot være beboede af Mennesker, Giør Jagtagelsen over de levende Væsners Forskiellighed her paa Jorden denne Tanke sandsynlig, og ere de beboede af andre fornuftige Væsner end Mennesker hvo kan da tvivle om at Fremrykningens store Lov er ogsaa udbredet over hine himmelske Egne, hin nye Partier af Væsner, blot den Kundskab vi have om disse Himmellegemer giver denne Formodning den største Sandsynlighed. Hvor liden er dog den Planet, som vi beboe mod Størrelsen af saa mange af de Himmellegemer, hvis Størrelse vi kunne beregne. Er Planeten Saturn 1000, Planeten Jupiter 1500 Gange saa stor som Jorden, er det da ikke sandsynligt at de fornuftige Væsner, som beboe saa store Himmellegemer, hvor der maae være saameget mere at kiende og betragte end her paa Jorden, maae langt overgaae Menneskene i aandelig Fuldkommenhed, Og hvor smaae erikke disse mod Solens overveiende Storhed, og selv dette Himmellegeme taber sig i Stiernehimlen uoverseelige Mangfoldighed, 22. Vi have kun eet Spørgsmaal tilbage at forelægge vor Eftertanke ved denne vidtløftige Betragtning over dette store Anlæg i den physiske Verdens Indretning; men som ogsaa fører og betydeligt nærmere til at giøre os en klar og fornuftig Forestilling om den Plan hvorefter den er anlagt. Dette Spørgsmaal, hvilken Egenskab hos det guddommelige Væsen aabenbarer os denne gradvise Fremrykning i det Skabte fra det mindre til det meere fuldkomne, Vi kunne ikke besvare dette Spørgsmaal uden ved at overveie hvad Følgene blive af denne Naturens Jndretning. Disse Følger, ere i øienfaldende, de ere: at den bliver mere interressant for Betragtninger, mere nydelsesriig for Følelsen. En fuldkommen Eensformighed vilde berøve Naturen al sin Skiønhed og al sin Jnterresse; men hvilke høie Glæder ere ikke aabnede ved Betragtningen af de uoverseelige Fremskridt til Fuldkommenhed paa vor Klode for det tænkende Menneske; hvilke langt høiere Glæder maatte ikke Betragtningen af Naturens utallige Underværker skiænke det aandelige Væsen, som med lysere Blikke end Mennesket kunne omsvæve Jorden og skue ind i alle Naturens Hemmeligheder, og læse i dens lærerige Bog om Guddommens Storhed; og hvo kan abne den høiere Sallighed, som kan være endnu fuldkomnere Aander forundet, som kunne overskue endnu større og fuldkomnere Partier af den physiske Verden og fryde deres Siæle ved at beskue Skaberens Herlighed, - og ved denne Naturens Jndretning blive Livets Glæder nydte paa alle Tilværelsens Trin, hver Skabning kommer til at føle dets Gode paa sin, den ene Skabning paa en fuldkomnere Maade end den anden, og selv den Tanke opgaaer i Klarhed at for de tænkende Væsner maatte Livets lavere Glæder kiendes, førend de høieres Værd kunde blive paaskiønnede og følte i al deres Storhed. Kan derfor et uendeligt Væsens Viisdom ikke miskiendes i den sammenhængende, i alle sine Deele indgribende, fra det Ufuldkomnere til det Fuldkomnere, fra det Ringere til det Større fremrykkende Plan, hvorefter den physiske Verden er anlagt, saa bærer tillige denne alt omfattende Plan for Naturens Jndretning det meest talende Vidnesbyrd om det guddommelige Væsens Godhed; Godhed mod de Væsner som nyde Livets forskiellige Glæder; Godhed mod de Væsner som betragte dem. Første Afdeling. Syvende Capitel. C. Den syvende kosmiske Lov. Udviklingens 1. Vi ere da saaledes ved at granske over de Love, som ere denne legemlige Verden foreskrevne; eller om man hellere vil ved at betragte de Hovedanlæg hvorefter Naturen er indrettet, komne til den sidste af disse, som vor Fornuft formaaer at opdage, til den som opvækker alle Haabets oplivende Følelser, som indgyder Beroligelse ved de Besværligheder vi have at giennemgaae, de Lidelser vi have at udholde, nemlig den trøstefulde kosmiske Lov; det velgiørende Hovedanlæg for Naturens Jndretning; at alt skal med Tiden blive bedre; at de levende Væsner ikke allene skulle staae paa forskiellige Trin af Fuldkommenhed; men at de tillige skulle gaae over fra et lavere Trin til et høiere, og at de levende Væsner skulde saaledes opstige med Tiden fra en mindre og lavere Grad af Lyksalighed til en større. Denne syvende kosmiske Lov ville vi give Navnet af Udviklingens. – Kunne vi end ikke paa vort nærværende Standpunkt opdage flere Hovedanlæg i Naturen, saa kunne vi dog tænke os det som mueligt, at vi ved denne sidste Naturens Jndretning kunne engang opstige i saa fuldkomne Væsners Classe, og opnaae en saa høi Grad af aandelig Fuldkommenhed, at det i hiin ubekiendte Fremtid kan blive engang mueligt for os at erkiende ganske andre Egenskaber ved den Verden, som Gud har frembragt, end de vi nu formaae at indsee; og at den da kan vise sig for vore Siæle i et langt høiere Lys, end som nu er tilgiængeligt for os. 2. Unægteligt er det en opløftende Tanke for Mennesket, at det er sat paa det øverste Trin af de levende Væsners Række, at det staaer i Spidsen for de dyriske Væsners Classe, at det erblevet bestemt til i en vis Grad at føre Herredømmet over denne og over den Klode det boer paaMen naar det tillige erkiender disse Væsners aandelige Ufuldkommenhed og føler derved saa levende sin egen, sine store og næsten uovervindelige Svagheder ved Siden af sine Fortrin og den Møie det koster at kjæmpe imod dem, saa vilde det dog være en tungsindig Tanke for det om det maatte troe at det altid skulde blive staaende paa det Trin, paa hvilket vet engang er hensat, fornemmelig da den Tilstand, hvori det befinder sig her paa Jorden, paa ingen Maade tilfredsstiller dets Ønsker, og er ofte langt fra at være behageligt. Kommer Mennesket nu tillige til den høist sandsynlige Formodning at det overste Trin af Dyreverdenen hvorpaa det staaer støder til det laveste Trin af en fuldkomnere Tingenes Orden, som vi kalde Aandeverdenen, saa maatte Ønsket levende opstaae hos det om engang at blive adskilt fra denne lavere dyriske Verden. Var det derfor nødt til at holde fast ved den Forestilling at det aldrig kunne skilles derfra, aldrig komme til at træde ind i en renere aandelig Tilstand, saa maatte en saadan Tanke udbrede en Sørgmodighed over Sindet, det maatte da næsten hellere ønske at have tilhørt de ufornuftige Skabningers Classe, som nyde et sandseligt Livs Glæder uden at kiende noget høiere, uden at blive bekiendte med en høiere Fuldkommenhed, end at see den stillet for sine Øine og aldrig at kunne opnaae den Mennesket er imidlertid vis nok paa, at det engang skal blive adskilt fra den dyriske Verden; thi den daglige Erfaring lærer at Døden engang kommer, og at da Siælens dyriske Boelig forgaaer. Men hvorpaa bygger det sit Haab, at dets egentlige Jeg, dette Væsen, som tænker og føler og virker i Legemet, skal da træde ind i en høiere Tingenes Orden? – Derfor er det Hoved anlæg i Naturens Jndretning som vi nu ville betragte det Borgen; Erkiendelsen af den kosmiske Lovat Væsnerne skulle udvikle sig fra den ringere til den høiere Fuldkommenhed; thi derved aabenbarer Skaberen sine Hensigter, derved lader Albestyreren Menneskets Fornuft abne den Forandring, slutte sig til den Overgang til det Fuldkomnere, hvorom det ikke er forundet de Dødelige her i Livet at besidde en umiddelbar Kundskab eller som man kalder det, en intuitiv Beskuelse, fordi dette ikke kunde harmonere med den Uendeliges Viisdom. 4. Mennesket bemærker nemlig en Egenskab ved de Ting, som omgive det, at de ikke forblive som de ere, men at de efterhaanden forandre sig; de ere smaae og blive store, svage og blive stærkere, mindre anseelige smukke og velgiørende, og kunne efterhaanden blive det meere. Det bemærker vel ikke denne Egenskab ved de livløse Ting; de forandres vel, men de forædles ikke; men det bemærker den ved alle organiske eller levende Væsner; det bemærker det i en høiere Grad ved de egentlige levende Væsner, de som have Følelse, og det bemærker det allermeest ved Væsner af sin egen Natur, som ikke allene kunne blive efterhaanden større og stærkere, smukkere og meere anseelige, men som tillige kunne blive fornuftigere og ædlere Væsner. Denne Egenskab ved de levende Væsner, at de saaledes kunne gaae frem til det Fuldkomnere, har man tillagt Navnet af en Udvikling paa Grund af, at man erkiender at denne Forandring kommer indvendig fra; og man har dertil betient sig af en Knop, eller en Blomst som et billede, hvilken efterhaanden udvikler sine Blade. 5. Det er altid interressant at sammenligne Oldtidens Begreber og Verdens Beskaffenhed med vore nærværende Kundskaber; og man vil da ved at anstille en saadan Sammenligning, erkiende at den ogsaa har indseet at en saadan Udvilling finder Sted i Naturen, ikke allene i Henseende til de organiske Bæsners; men selv ved den hele physiske Verdens Frembringelse. – Læse vi den gamle Græske Digter Hestodi Theogonie v. 15495, saa see vi der en tydelig Udmaling foredraget i Billeder og skildret med poetiske Udtryk om indvortes Giæringer i Jordens Skiød, som saalænge vedbleve indtil Himlens Bevægelser ordnede sig, den regelmæssige Tid begyndte og Jorden derved efterhaanden erholdt sin nærværende Uddannelse. (Stykket er meget interressant; men for vidtløftig til at blive her omstændeligt udviklet og forklaret.) 2 Læse vi Beskrivelsen over Verdens Frembringelse i første Mosebog første Capitel, saa erfare vi vel, at den tilskrives Guddommen; men dog saaledes, at den bevirkes kun ved en successiv Udvikling; dette erkiender man tydeligt, naar man sætter sig ind i det hele gamle Stykkes Aand. Beretningen begynder med det Vidnesbyrd, at Gud har skabt Himmelen og Jorden; men siden fremstilles deres Frembringelse ikke som noget der skeer paa engang ved et umiddelbart Almagts Bud; men som et Værk der efterhaanden kommer istand, saaledes at det en Partie af Naturen bliver færdigt efter det andet; altsaa ved en successiv Udvikling ganske i Analogie med den physiske Verdens Beskaffenhed: Alt er først i en chavtisk Tilstand, øde, omgivet med Vand og dette med Mørke; men den guddommelige Aand svæver udviklende over Vandet (det bebraiske Ord betyder at udruge; den som har studeret de Ægyptiske Reliefer begriber det). Da Gud først dannede Himlen, og det hedder V. 5, at han skabte Lyset, saa vilde det vel sige: at Gud afsondrede Lysmaterien til en himmelsk Boelig for sig; (thi Paulus siger 1 Timoth. V., 16, at Gud boer i et utilgiængeligt Lys.) Solen og de himmelske Legemer bleve først siden frembragte, formodentlig af den tidligere udviklede Lysets Materie (som Dioderus Siculus Cap. XXVII., kalder det smukke og ædle Sæd, som er beslægtet med Dagen, og hvoraf Solen er frembragt.) Paa samme Maade fremgaaer Jorden i sin nærværende Form ved en successiv Udvikling; ligesom Lysmaterien er bleven udviklet saa bliver Luften det bag efter, som adskiller Havet paa Jorden fra Himlens Skyer; derpaa tørres Jorden, Planterne frembringes med Spirer i sig selv til tilkommende Frembringelser, og efterat Lysmaterien, har forenet sig til Himmelens Lys, saa fremgaae først de levende Slægter, og derpaa endelig Mennesket, og dette ikke engang ved en Skabelse af Jntet, eller ved en umiddelbar Skabelse; men ved Benyttelsen af et jordisk Stof. Hvor skiøn, hvor fornuftig, hvor harmonisk med Naturens hele Beskaffenhed, er ikke denne Fremstilling, hvor værdig til at staae i Spidsen for de bibelske Skrifter, Den indeholder den store kosmiske Grund=Sandhed: at Guddommen frembringer alt ved en Forbindelse af foreskrevne Love og i de Tingenes Væsen nedlagte egne Bestræbelser. 6. Man ville tilgive at her næsten er indløben en Forvildelse fra dette Skrifts egentlige Bestemmelse, som er blot philosophisk, og at man har her indladt sig paa en theologisk Betragtning. Men Theoldgien kommer her paa det fortræffeligste Philosophien til Hielp, og anbefaler den en Forestilling om Verdens Beskaffenhed som leder til de høieste Betragtninger og aabner de frydefuldeste Udsigter, Ved at betragte den Udvikling, som finder Sted i den physiske Verden, ville vi dog for det første ikke tage Hensyn paa Verdens Udvikling i det Hele; men kun paa de Væsners Udvikling i den, som vi kiende og kunne betragte, og vi maae da strax gjøre den bemærkning, at de levende, eller endnu bestemtere sagt, de organiske Væsner adskille sig derved paa en afgiørende Maade fra de livløse, at hine kunne udvikke sig, men disse ikke. Mineralet forstørrer sig kun ved en Sammenhæng af udvortes Dele, men Planten, Dyret og Mennesket fremgaae ved en udviklende Kraft i det inderste af deres Væsen, Crystallen danner sig vel ved indvortes virkende Kræfter, men ikke ved en successiv Udvikling. Vi lægge Frugtkiærnen i Jorden, den opblødes, den skyder et lidet Skud nedad, hvormed den fæster sig, det driver et andet i Høiden; begge Deele tage efterhaanden til i Størrelse; der fremkommer en Stamme, der udskyder Blade og Grene, og med Tiden voxer frem til en majestætisk Høide og udbreder sig i en pragtfuld Krone; efterhaanden fremkomme Blomster, og af disse igien Frugter, som atter indeholde Kierner eller Spirer til nye Udviklinger. Hvorledes gaaer dette til uden derved, at der ligger i Kiernen en eiendommelig Kraft, som vi kalde en organisk, og som har den Egenskab, at den tager visse Deele til sig af Jorden og af Luften, som den omdanner efter en vis Regel, som er den foreskreven, en giennemtænkt Lov hvorefter den maae virke, og saaledes at den kan vedblive at være saaledes virksom i en vis Grad og i et vist Tidsrum. Betragte vi de dyriske Legemer, saa iagttage vi det samme; vi ville blot anføre det menneskelige Legeme som et Exempel derpaa: En af de fallopiske Trompeter griber fat om een af Æg gestokkene i Moderens Legeme saasnart Undfangelsen finder Sted, og fører en liden Blære, et Æg, en Spire med sig hen til det Sted, hvor Mennesket skal fremkomme; det udvikler sig et Æg og af Ægget igien et Foster; Ægget bestaaer af to hinanden omgivende Hinder, hvoraf den inderste er opfyldt med en Vædske (et Fluidum) hvori Fosteret opholder sig. Mod Enden af den anden Maaned, siger Herholdt, seer man Skizzen til Hovedet, svage Kiendemærker til Næse, Mund og Øren, Øinene vise sig som to sortagtige fremstaaende Kugler. Maaned for Maaned fremkommer nu den ene Legemsdeel efter den anden, indtil det fuldbaarne Barn er skikket til at træde ind i Menneskeverdenen, Naar man omstændelig iagttager alle disse Forandringer ved menneskelige Fostere, eller hvad som endnu er lettere, ved Æg, som udruges, saa faaer man et tydeligt Begreb om de Udviklinger, som finde Sted i den organiske Verden, og som bevirkes derved at et organisk Stof bliver efterhaanden dannet ved et iboende organisk Princip. 8. Foruden denne Udvikling hos de organiske Væsner, saa at de indvendig fra og ved en iboende Kraft, efterhaanden fra en ringe Begyndelse opnaae den Størrelse og den Fuldkommenhed, som de efter deres Væsens Beskaffenhed kunne imodtage; lagtager man endnu en anden Udvikling hos dem, nemlig til en høiere Forædling end Væsner af deres Natur i Almindelighed besidde, saaledes kunne Blomster, Frugter, Huusdyr o. s. v. ved omhyggelig Røgt og Pleie og ved at bringe dem under visse hensigtsmæssige Forhold blive langt fuldkomnere og skiønnere end som de vilde være forblevne i deres vilde Tilstand. 8. Men foruden den organiske Udvikling gives der endnu en anden og høiere, nemlig en aandelig. Vi spore den allerede noget hos visse Dyr, som kunne tillæres forskiellige Konster og Færdigheder; men dog fornemmelig hos Mennesket, og hvor vi egentlig ville betragte den. At der gives en Forskiel imellem Menneskets organiske og aandelige Natur er een af de meest afgjorte Sandheder; derfor antager man et dobbelt Liv i den menneskelige Natur; et vegetativt Liv, eller det organiske, hvis Kilde eller Princip Hiertet synes at være, og et anmalsk, eller dog rettere et aandeligt, hvorved Hiernen og Nerverne tiene til Redskaber for dets Virksomhed og dets Forbindelse med det vegetative Liv, Siælens med Legemet, Udviklingen til en høiere Fuldkommenhed giver sig paa en langt stærkere Maade lilkiende i Menneskets aandelige end i dets legemlige Natur. Dets Legeme udvikler sig vel ligesom Dyrets fra en liden Begyndelse til sin fulde Vært; det kan ogsaa forædles, øves, styrkes og forskiønnes ved andres Omsorg ligesom hiint, men Menneskets iboende aandelige Kraft besidder det eiendommelige Fortrin: at det kan ved sin Bestræbelse i en høi Grad udvikle sine legemlige Evner og bringe dem til en langt høiere Grad af Fuldkommenhed; det kan ved Øvelse og Anstrængelse forøge sin Legemskraft, sine Lemmers Hurtighed og Smidighed, forskiønne sine Legemstillinger og Ansigtstræk og skiærpe og forfine sine Sandseevner. Til hvilken langt høiere Fuldkommenhed er ikke Synsevnen udviklet hos en Reisende og den Søefarende, eller i andre Henseender hos den øvede Konstner, og Hørelsen hos den dannede Musikus end hos det almindelige Menneske Men det er dog fornemmelig Menneskets egen aandelige Natur, som kan modtage en saadan Udvikling til en høiere Fuldkommenhed, og det i en dobbelt Henseende, baade en egentlig aandelig og en moralsk Fuldkommenhed. - Ligesom Menneskets Legeme fødes nogent og det er blevet overadt til dets egen Anstrængelse at forsyne det med Klæder, saaledes kommer ogsaa Menneskets Siæl tom paa Forestillinger ind i dette jordiske Liv, hvilke den nu efterhaanden erholder ved sine Sandsers Hielp, og maae videre forskaffe sig ved at anvende sin Opmærksomhed og anstrænge sin Tænkekraft. (Dyret derimod, som er langt mindre overladt til sig selv, har Skaberen forsynet med den fornødne Beklædning i Henseende til Legemet, ligesom med visse medgivne Forestillinger og Tilbøieligheder, som kunne veilede det, og som vi kalde Jnstinct og konstige Drifter. Hvormeget det nu beroer paa Menneskets egen Villie, eller paa den frie Virksomhed af dets indvortes Kraft, dets egentlige Væsen, at udvikle og danne sin Forstander Livets daglige Lære. Ved at være opmærksom paa alt hvad der møder, ved overalt at indsamle Forestillinger, ved at ordne dem og søge at bevare dem i sin Hukommelse og ved at bestræbe sig for at giennemtænke enhver Gienstand fra allehaande Synspunkter, kan et Menneske udvikle og forædle sit aandelige Væsen til en Grad af Fuldkommenhed, som vel i det jordiske Liv har sin Grændse; men hvilken Grændse ikke lader sig angive. Det samme er Tilfældet med dets moralske Fuldkommenhed; thi det formaaer at samle sig en saadan Skat af ædle Følelser og gode Forsætter, og forskaffe sig en saadan Øvelse i at modstaae sine Tilbøieligheder og i at følge Fornuftens og Kiærlighedens Bud, at man ikke formaaer at bestemme hvor vidt det kan bringe det i denne Fuldkommenhed. 9. Naar man nu saaledes tydeligen erkiender i den menneskelige Natur en væsentliForskiel paa en organisk og paa en aandelig Kraft, hvoraf den første udvikler Legemet, og den sidste blot kan forædle det; men foretager sig forresten en Udvikling af en ganske anden Natur i sit eget Væsen, saa er det vigtigt at overveie, hvori ere disse to Udviklings=Maader forskiellige fra hinanden, og man finder da denne Forskiel at bestaae i følgende: at den organiske Kraft blot udvikler ved en organisk Materie visse bestemte legemlige Skikkelser; men at den aandelige betiener sig af disse organiske Former som et Middel og Redskab til at udvikle i sit eget Væsen en Fuldkommenhed af en langt høiere Natur, som ikke haver noget sandseligt ved sig; men som er langt ophøiet over det Sandselige. (Fortsættes.)