Ribe Stifts Adresseaviser, 1846-08-11
Ved Veile har Heden ogsaa krævet et Par Offre, saaledes døde den 7. de pludselig en Dagleier, der havde hjulpet med ved Høstarbeidet paa Søndermark, og en Kone ved samme Syssel paa Herregaarden, Lille Grundet. (Veile Av.) Laurids Skaus Tale ved Skamlingsfesten lyder saaledes: Dette er den fjerde Skamlingsfest. Ogsaa iaar har det været Bestyrelsens Ønske, at jeg holder et Foredrag i Festens Anledning. For tre Aar siden stod jeg her for første Gang for at føre Ordet i Nordslesvigernes Navn: da var min Tale Tak og Glæde over det Kongel. Sprogreskript af 14. Mai 1840, og hele Forsamlingens Gjenlyd beviiste, at det var en Stemme ud af Nordslesvigs Hjerte. Da jeg Aaret derefter atter skulde tale i Folkets Navn, da blev det et Udbrud af Smerte over Sprogpatentet af 29. Marts 1844 og et Opraab til den slumrende Nationalaand, og hele Forsamlingens Gjenlyd beviste, at denne Smerte var trængt gjennem Folkets Hjerte. Og atter forløb et Aar, men det Aar var stille Dagene kom og gik, men de bragte Jntet; det var som om Alle vare trætte og kjede, og længtes efter Hvile; kun fra Modstandernes Leir løde stolte Jubelraab og glade Seierssange. Da kom Skamlingfesten tredie Gang, ifjor, og jeg skulde atter tale. Jeg undslog mig ikke. Da blev min Tale en Klage over, at Nationalaanden ikke var stærk og levende nok til at bære Frugter, og et Haab om, at den danske Qvindes Hjerte slog varmere og trofastere for vort gamle Danmark. Men ikke Alle syntes om denne Tale. Var min Klage ugrundet, og var mit Haab daarligt? Jeg vil ikke undersøge det; et Aar er forløbet siden den Tid. Nu staaer jeg her atter, og jeg skal idag ikke fremføre Klager, som Jngen gider høre, eller udtale Haab, som kun bliver udleet. Men jeg behøver det ikke heller. Thi den lange Taars Taushed er brudt, Kongen har talet. Men en Konges Tale er Handling, og den lange Toaars Stilhed har alt forvandlet sig til Liv. Kongen har høitidelig erklæret: at vort dyrebare Slesvig skal i al Evighed forblive sammen med det elskede Moderland, at det aldrig kan eller skal vorde Bytte for Tydskland. Disse Kongens Ord har vakt en stor og dyb Glæde blandt os; thi om end Mange af os vidste det, Alle vidste vi det dog ikke, eller turde i alt Fald neppe troe derpaa thi hvorfor udtalte Kongen det ikke? Men nu veed vi, hvorfor Kongen saalænge blev taus. Han vilde nøie undersøge, strengt ordne og deele, og først naar han paa Guldets Vægtskaal havde afveiet Sandhed og Ret, vilde han skille vor Trætte. At Slesvig ei kan skilles fra Danmark, dette Kongens Ord er derfor intet Magtsprog, som er udgaaet af den Regjerendes Mund; men det er Sandheden og Historien, der igjennem Kongens Mund aflægger det Vidnesbyrd, det er umuligt, det kan ikke skee. Derfor alle J, som have været uvisse om, hvor Eders Børn og maaskee J selv skulde høre hen, enten til det gamle Danmark eller til det nye Tydskland, slutter Eder nu til os og forener Eder med os, som aldrig have ladet os forføre til at vende Moderland og Modersmaal Ryggen, men tvertimod i trofast Kjærlighed til vor aandelige og virkelige Hjemstavn, have bygget os et aandeligt Dannevirke i Rødding, hvor den unge kan saae den Jndsigt og de Kundskaber, at han veed, hvad han har arvet fra sine Fædre, og kan dømme om, hvad der heraf er værd at holde fast paa, at han veed, hvad han i Tidens Løb har mistet, og kan dømme om, hvad deraf er værd at faae igjen, eller hvad Nyt der kan være værd at erhverve; hvor der bibringes ham Jver til at tage fat og Fasthed til at holde ud, med eet Ord, hvor han lærer at blive en selvstændig Mand, ikke eensidig og trodsig, men klartseende og fastvillende, saa at han hverken bliver en Bold for de Stores Vink eller for Mængdens Raab. Arbeider med os paa, at vi snart maa opleve de Dage, da vi ikke i forfængelig Jndbildning men i sand Virkelighed kan kalde os "Slesvigs frie og selvstændige Bønder", da vi uden Rødme kan tænke paa, at vore Forfædre (vist nok mange af Eder stamme i lige Linie ned fra dem) stevnede her til Urnehoved Thing for selv at tale med om, hvad de ansaae for Ret og Uret, for selv at være med at bestemme, hvorledes det skulde være her i Landet. Slesvigske Brødre, har en saadan Udsigt noget Tillokkende for Eder, saa holder fast med al den Styrke J besidde, paa det danske Modersmaal og de danske Sæder: thi kun derigjennem kan Bondens selvstændige Tider komme til os igjen. Men, mine Venner fra Kongeriget og her fra Slesvig, jeg veed nok, at endskjøndt J med samme Glæde som jeg have modtaget Erklæringen og Slesvigs Uadskillelighed fra Danmark, saa have dog mange af Eder med Ængstelse læst Slutningen af det aabne Brev: At ingen Forandring skal skee i de bestaaende Forhold, som forbinde os med Holsteen. J frygte for, at da det netop er denne Forbindelse, der har bragt Død overen Deel af Slesvigs Nationalitet og Sprog, og Nød over det Hele, saa vil denne aandelige og moralske Pest vedblive og fortære, hvad heraf er tilbage. Denne Frygt har jeg ikke, endskjøndt jeg tilstaaer, at det aabne Brev, naar det flygtigt læses, kan give Anledning til den. Men saaledes kan Kongen umulig have meent det. Det vilde jo være at drive den hjerteløseste Spot med os, naar Regjeringen forsikkrede, at vi aldrig skulde komme fra Danmark, men at vi rigtignok maatte aflægge vor danske Nationalitet og vort danske Modersmaal. Derved bleve vi hverken Danske eller Tydske, men mistede ved en saadan aandelig Mandomslemlæstelse Evnen til at være nogen af Delene. For Folket er Nationalitet og Modersmaal det Vigtigste af Alt. For Enkelte i de høiere Stænder kan det maaskee være anderledes; men for Folket er det saaledes, og saalænge Regjeringerne ikke lære at indsee dette, saa regjere de iblinde, og Regenten kan aldrig faae den kongeligste af alle kongelige Nydelser at smage: den at gjøre Folket lykkeligt. Thi et Folk kan vel blive tamt, og stille, og roligt, idet mindste for en Tid, medens dets Nationalitet underkues, ja det kan endog blive rigt og fedt uden Nationalitet; men lykkeligt og glad kan det kun føle sig, naar det rører sig frit og naturligt, det er nationalt. Men alt dette veed Kong Christian den 8de langt bedre end jeg, og derfor har han heller ikke forstaaet de omtalte Udtryk saaledes som mangen Een i sin Angst udlægger dem. At troe det, vilde være at tillægge vor klartseende Konge den grusomste Spot mod Nordslesvigs trofaste Folk. (Sluttes.)