Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-09-19
Nyeste kilderies Kjøbenhavn. annammanSexogtyvende Aargang. No. 75. Udgivet og redigeret af Fr. Thaarup, Etatsraad. Forsendes, ifølge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 19 September 1829. Gjensynet. En Fortælling af Louise Brochmann. paa paa Hvorfor, o ubegribelige Skjæbne, hvorfor giver du mangt et Hjerte den dybeste Kraft til at elske med uendelig, ubeskrivelig Ømhed, og unddrager det den Gjenstand, som kunde lyksaliggjøre det. Hvorfor maae denne reene, fra Himmelen nedstammende Jld fortæres af forgiæves sukkende Længsel, medens det Hjerte, som kunde oplive den, er adskilt fra samme og bliver et Rov for den grusomste Kummer. Jeg nedskriver en af de dyrebareste og sørgeligste Begivenheder i mit Liv efter min Død vil man finde følgende Historie i mine Papirer; man vil da maaskee kunne forklare sig, hvorfor der ofte i Glædens Dage hvilede en Skygge af stille Tungsind i mine Træk, og hvorfor der uformærkt sneg sig mangen Taare fra mine Øine. Jeg var i Livets Foraar, mit Hjerte kjendte ikke Kjerlighed, omendskjøndt dens Navn hyppinok blev nævnet af dem, som sværmede om mig i den store Verdens Vrimmel, og som vare begeistrede af min Skjønheds Magt, maaske ogsaa af min Onkels, som var Gouverneur af P. th. Nogle af dem havde anholdt om min Haand, men min høimodige Onkel, til hvis Omsorg jeg var overladt efter mine Forældres Død, vilde ikke indskrænke min Tilbøielighed. Jeg henlevede saaledes et roligt og lykkeligt Liv, og liig Markblomsten sørgede jeg ikke for den næste Morgen. En Omstændighed hændte sig imidlertid, som dog afbrød dette ganske sorgløse Livs Løb. Jeg kom en Middag, som sædvanlig til min Onkels Bord. Mine Øine overløb flygtigt Raden af de Officerer, hvoraf der daglig pleiede at spise et betydeligt Antal, indenlandske og fremmede, hos Gouverneuren. Jeg hilste dem venlig og uforlegen som jeg var vant til at gjøre; men mit Blik blev pludseligt fæstet paa En, som jeg ikke før havde seet; efter hans Uniform, hørte han til et af de ostindiske Regimenter. Ingensinde saae jeg en saa skjøn mandlig Skabning. Han var stor, men det var ikke hin Størrelse, som ofte har noget trykkende for den qvindelige Følelse, hans indtagende Figur var besjelet med en Behagelighed, med en Ynde, som uimodstaaelig tiltrak, og af de ædle hulde Træk talede et, maaske altfor godt, for uskyldigt redeligt Hjerte. - Det faldt mig ikke let at faae mine Øine tilbage fra at være hæftede paa ham, og jeg veed ikke, om min Forvirring ganske var undgaaet de Tilstædeværende. Underholdningen ved Bordet var almindelig, og jeg vovede ikke at tage en for levende Deel deri; men alle mine Nerver vare stedse i Bevægelse, naar den Fremmede, med en noget frygtsom, men udtryksfuld Stemme, sagde nogle Ord. Hvad ham selv angik, saa kunde jeg af Talens Gang omtrent slutte saa meget, at han var Kapitain i et i Ostindien staaende Regiment, og at han var i Begreb med at indskibe sig herfra til Indien, hvorhen min Onkel vilde medgive ham Kommissioner. Han spiste igjen hos os den følgende Dag, og jo mere jeg saae ham, destomere fordybede det Jndtryk sig, som han i første Øieblik havde gjort paa mit Hjerte. Den tredie Dag var der et Bal hos min Onkel, ogsaa han var indbuden dertil. Med hvilken Hjertebanken ventede jeg denne Dag, thi her turde jeg haabe, mere utvungen og nærmere at see ham, at tale med ham, thi naar han undertiden ved Bordet henvendte et Par Ordtil mig, saa skeete det ikke anderledes end i en ærefrygtsfuld Frastand. Jeg stod meget tidlig op- og ordnede det fornødne til mit Toller til om Aftenen, og visseligen, om jeg nogensinde har havt Paastand paa Skjønhed, saa var det denne Dag. En Mængde unge Herrer forsamlede sig om mi ved Begyndelsen af Ballet. Deres Smigrerier, vare mig dennegang ligegyldigere end nogensinde, mine Øine søgte den skjønne Fremmede, som jeg saae iblandt en Gruppe af flere fremmede Officierer i en beskeden Tilbageholdenhed. Aldrihavde jeg ladet mig den Pligt at være Værtinde være meer magtpaaliggende, aldrig havde jeg været saa særdeles artig imod Fremmede, som denne Aften. Jeg nærmede mig den Gruppe, hvori Harry, (hans Navn havde jeg endelig erfaret) befandt sig, jeg sagde enhver et Par forbindtlige Ord; det var naturligt, at jeg ogsaa maatte sige ham noget. Jeg spurgte ham, om han ikke vilde dandse, og tilbød mig at presentere ham for nogle af mine Veninder, som vare fortrinlige Dandserinder. Galant men beskeden svarede han, mine Ønsker Mylad, blive aldrig staaende i Midten, naar jeg skal dandse, saa ønsker jeg ikke noget heller end at dandse den første Dands med Dem. Jeg havde viseligen brugt den Forsigtighed, ikke at engagere mig meget forud, og da mine Ønsker heri kom temmelig overeens med hans saa dandsede jeg ikke allene denne, men ogsaa flere Dandse med ham. Han dandsede, og med hvilken Tækkelig hed! Den første Gang i mit Liv følte jeg Velbehag i legemlig Mandsskjønhed. Ogsaa hans aandige Fortrin havde jeg idag Leilighed at lære nærmere at kiende. Jeg talede meget med ham: og, levende som Jndbildningskraften er i disse Aar, fandt jeg alt hvad jeg ønskede, om ikke i hans Ord, dog i det mindste i hans Blikke. Han sagde mig vel intet om Kierlighed, intet om min Skjønhed, som de øvrige unge Herrer; men hans Øine hvilede med et Udtryk af Tungsindighed paa mig, som syntes at søge min Deeltagelse. Den Afstand, hvori han altid talede med mig, antog jeg for ærbødig Tilbageholdenhed, og saaledes henrandt den lykkeligste Aften i mit Liv. Denne eller Ingen i Verden, raabte en Stemme dybt i mit Hjerte. Resten af Natten forløb mig uden Søvn, og jeg ventede længselsfuld Timen til Frokost, for foreløbig at gjøre min Onkel lidt bekjendt med mine Følelser, eller i det mindste udforske hans Aaben og oprigtig, som jeg var vant til, imod ham, kunde jeg ikke taale den Tanke, at holde noget hemmeligt for ham, uagtet det ikke var mig let at komme frem med den virkelige Tilstaaelse, hvilken, at kunaltfor smerteligt min Skjæbne selv dog sparede mig for. Efter nogen Jndledning, begyndte jeg at tale om Selskabet i Gaar, og om flere af de Personer, der havde været her, endelig kom jeg til Harry, jeg sagde meget til hans Roes, imedens den gode Onkel adspredt, bladede om i sine Papirer. Han kan, tilføiede jeg, som det syntes ligegyldig, maaskee gjøre sin Lykke i Indien, maaskee et rigt Giftermaal. Kapitain S., mener Du, sagde min Onkel, som netop var færdig med sin Søgen. Ja, kjere Barn, han er allerede gift. - Et Tordenslag paa en lummer Dag kunde ikke træffe et Træe i fuld Flor saa frygteligt, som disse Ord traf mit Hjerte. En Tjener traadte i samme Øjeblik ind og meldte Fremmede; jeg maatte begive mig bort. Med hvilken Følelse kom jeg denne Middag til Bords, hvor han endnu engang spiste hos os. Min gode Onkel, uden at ahne hvad der foregik i mit Jndre, vendte sig venlig smilende til Kapitainen: Hr. S., sagde han til ham, min Fanny har idag tiltænkt Dem et Parti i Indien; men jeg sagde hende, at det var for sildigt. - Ja My lad, sagde Harry ikke uden Forlegenhed, og en jeg levende Rødme overfoer hans Ansigt, er gift. Dette havde endnu manglet, for at bringe min Smerte og min Beskæmmelse til det højeste. Jeg følte, at min Pande giødede; men naturlig Æresfølelse henrev mig, og drev mig til at søge dens Agtelse og Venskab, som ikke turde yde mig nogen høiere Følelse. - Hans Forretninger holdt ham endnu nogle Uger i vor Stad. Jeg saae ham ofte i denne Tid, jeg blev hans Veninde, thi Tillid havde mit deeltagende Væsen fra Begyndelsen indskudt ham, og kun altfor synlig forraadede hans Nedslagenhed ved Tilstaaelsen om hans Giftermaal mig, at han hiin Middag havde kastet et Blik i mit Hjerte. Han fortalte mig om sin Kierlighed, og ofte, ved Yttringer om den høimodigste Ømhed, kunde jeg neppe tilbageholde mine Taarer, fordi denne hele Himmel fuld af Kierlighed skulde tilhøre en anden end mig. Han reiste bort. - Jeg gav snart derpaa min Haand til den værdige Lord C., hvis Aar vel vare rykkede ud over Fordring paa ungdommelig Kierlighed, men hvis Dyder idetmindste fortjente min Agtelse og Fortrinnet for mine øvrige Friere. 25ve Aar ere forløbne siden denne Tid. Min værdige Gemahl slumrer allerede for længe siden i Jordens Skjød. Jeg var bestemt til at forsøde den ædleste Mands Alderdom, og jeg velsigner denne skjønne Bestemmelse. J Bevidstheden om opfyldt Pligt, og maaskee saa mangt hist og her udstrøet Gode, er mit Liv ikke hensvundet mørkt og uden Glæde; men dets højeste, sødeste Glæde har jeg ikke kjendt. - Jeg skulde ikke aftræde fra Livets svære Kampes Skueplads, uden endnu engang at blive smertelig erindret om det, som jeg havde tabt, uden at see, hvorledes de Blomster, som vilde have lyksaliggjort mig, vansmægtede i haabløs Eensomhed, uforstaaede og uvederqvægede af Kjærlighedens Dug og Soelskin. - Det var om Høsten i forrige Aar, da jeg en Eftermiddag gik i St. James Park. Den skjønne Londoner Verden, havde idag søgt muntrere Steder, det var meget ensomt i Parken, og denne Ensomhed behagede mig. De visne Blades Nedfalden, Vindens hulle Susen over Taage-Engen, alt smigrede mit Hjerte med en tungsindig Overensstemmelse. Jeg gik netop ned af en af de fjerneste Alleer, da mit Blik blev fængslet ved en Skikkelse, som besynderligen traf sammen med min vemodige Fantasie. Det var en gammel Mand, som et lille Stykke foran mig vandrede med usikre vaklende Skridt. Han naaede en Bænk ved Siden af Veien, hvorpaa han udmattet satte sig ned. Hans Ansigt sank ned paa hans Haand, og hans kummerfulde i sig selv fordybede Stilling, gav mig Leilighed at betragte ham noget nøiere i Forbigaaende. Det var en ædel Skikkelse, og hans udvortes Trang uagtet, laae noget i hans Gang, hans Holdning, hans hele Væsen, som lod mig gjette hans Herkomsts Adel, og hans fordums militairiske Kalds Karakter. Mere end Alderen synes Græmmelse og Kummer at have formørket hans Træk, og hans Skikkelse bøj de sig til Jorden, som om den længtes efter at trykke sin sidste Veninde til sit Hjerte. Jeg gik forbi; men jeg vendte snart tilbage. Et navnløst Noget trak mig hen i hans Nærhed. Han reiste Hovedet op, da jeg nærmede mig til ham, og Træk kom mig i Møde som, at, besynderligen smerteligt erindrede mig om den forbigangne Tid. Hans Blik syntes at søge noget i mine; men rystende bortvendte han det igjen. Det var mig umuligt at forlade ham, uden dog at have det Mod at tale til ham, og jeg tog Plads paa den modsatte Ende af Bænken. Hans Blikke, som syntes at staae i en stiltiende Overeenskomst med mine, takkede mig for dette Beviis paa Deltagelse, og han vovede efter en lille Taushed at spørge mig, om han vel tog feil, naar han antog mig for Lady Fanny Jeg bekræftede hans Formodning. Nu da, sagde han med en bedende, mit Hjerte bevægende Stemme, saa maae jeg ikke forundre mig, naar et Mellemrum af 25 Aar, og mit nuværende Udseende, har gjort Dem den ulykkelige Harry S. Skikkelse ukjendelig. - Jeg forbigaaer den Følelse, som i dette Øieblik bemægtigede sig mig. Saaledes skulde jeg da igjen finde den, som, smykket med al den mandlige Yndes Jndtagenhed, gik forbi mit Ungdomsblik, vakte Ahnelse hos mig om Lykke, som – jeg vil ikke skjule det – kastede en Skygge paa mit hele øvrige Liv. Jeg bad min ulykkelige Ven, at følge mig til mit Hjem, og at gjøre mig bekjendt med sit Livs Historie. Han gjorde det, og hvad jeg erfarede af ham, var omtrent Følgende. Han fulgte sin Bestemmelse, som dengang, da jeg lærte at kjende ham, kaldte ham over fjerne Have til Indien. Han lod en tilbedt Kone og en Søn paa nogle Maaneder blive tilbage i sit Fædreneland. Pligtens Stemme overdøvede Kierlighedens; men snart indtog Natur og Kierlighed igjen deres Rettighed, og han plagede sig med tusinde Sorger over den tilbageblevne Elskede. Hans Kone havde været for frygtsom til at følge ham i hine fjerne Regioner, og hans Ømhed havde ikke villet udsætte hende for en saa lang Søreises Farer, uden hendes egen Tilbøielighed. Over hendes borgerlige Sikkerhed kunde han være i Rolighed, thi han havde efterladt hende under den naturligste Beskyttelse, nemlig hendes Faders. Desværre forstyrrede denne værdige Mands snart derpaa følgende Død de Forhaabninger, som han havde grundet paa ham, og gav hans Siel til Priis for mangfoldige Bekymringer. Paa denne Tid gik en af hans Vaabenbrødre, som han fortrinlig elskede, Kapitain N.., tilbage til England. Ham overdrog han at antage sig hans af al mandlig Bistand forladte Kone, han bad ham at formaae hende til, at overvinde Søreisens Besværligheder, og derpaa at bære Omsorg for hendes sikre og beqvemme Indskibelse. N. reiste. Den gode Harrys umistænkelige Hjerte blev roligere, da han havde truffet disse Foranstaltninger; han troede sit Livs Klenodie sikkret, da han havde anbefalet det til sin kjereste Vens Beskyttelse. Tiden nærmede sig, at han kunde vente hendes Ankomst. Han rystede over det Jndtryk, som den overvættes Henrykkelse vilde gjøre paa ham, ved Gjensynet af alt hvad der her paa Jorden var ham dyrebarest. Han saae allerede den længe savnede tilbedte Elskede i sine Arme - men at, istedetfor hende kom et Brev. (Sluttes i næste Nr.) Mere om Alheden, og om Skovdyrkning i Jylland.