Aarhuus Stifts-Tidende, 1836-04-07
Aarhuus. Den kgl. Commissarius ved Stænderforsamlingen, Hr. Conferentsraad Ørsted, modtog her, paa sin Gjennemreise til Viborg, et Beviis paa hvor høit ogsaa Inderne paaskjønne hans Værd som Kongens og Folkets Mand. Aldrig saasnart havde man i Gaar Eftermiddags erfaret hans Ankomst hertil Byen fø endeel Embedsmænd og Borgere strax, som besjælede af een Aand havde forenet sig om offentlig at bevidne ham deres Høiagtelse. J denne Hensigt samlede sig om Aftenen, som ved et Trylleslag, en Mængde Mennesker paa Torvet, og begav sig i en Procession, med Fakler og Borgermusiken i Spidsen, til Bisperesidentsen, hvor den høitagtede Gjæst logerede. Efter at en Deputation havde tilkjendegivet ham Forsamlingens Hensigt, ved følgende Tale af sammes Ordfører: Deres Høivelbaarenhed ville gunstigst tillade, at jeg, efter Opfordring af mine Medborgere, i deres og eget Navn beder D. H. at bevidne vor gode faderlige Konge Alles dybe Ærefrygt, Alles allerunderdanigste og inderligste Hengivenhed og den hjerteligste Taknemmelighed for alt det Gode, Hs. Majestæts Faderhjerte i mere end et halvt Seculum har viist det Ham saa kjære Folk – for alle Hans utrættelige Bestræbelser for dette Folks Vel - Gud velsigne derfor Hans Majestæt. Med dybt rørte Hjerter erkjende vi Alle dette tilfulde, og ikke mindre, at Han saa naadig bønhørte Nationens stille Ønsker ved at sende D. H. til at frembære og tolke Kongens Befalinger til Folket, og Nationens allerunder Vi vide Alle, danigste Ønsker og Petitioner til Hs. M. at De kan og vi vide Alle, at De vi handle efter Pligt, mod Konge og Nation, vi erkjende Deres dybe Kundskaber - vi have seet Deres Klogskab og Sindighed – og derfor byde vi alle D. H. et saa glad, et saa hjerteligt "Velkom mene i det gamle Cimbrien. Gud velsigne D. H. Han, den Algode, lade Deres og Stændernes fælleds Bestræbelser geraade vor gode Konge til Glæde, og Fædrelandet til Held og Lykke!" blev der med Cfr. Tilladelse afsjunget følgende Sang: Med Jubel Danmarks Sønner, Vor Konges Bud fornam, Og stolt hvert Hjerte skiønner Paa Gaven som paa ham. Ei Dannemark forgietter Hans Manddom viis og stærk, Som Olding Kronen sætter Han paa sit høie Værk. End mere fast han flynger Et evigt helligt Baand, Og kraftigt han forynger Paany den danske Aand. Han tænder Kundskabs Kjerte Og vækker Friheds Lyst Hvad Under "Danmarks Hjerte Slaaer i Hans Kongebryst. Vi saae de Gjeve møde J Oldtids Kongestad; Frie Ord i Hallen løde. Og Danmark lytted glad. Med ærlig Hu at svare Til Kongens faste Lid g Fredens Aand bevare, Det var de Gjeves Jd. Og blandt dem stod derinde, Som Dannerkongens Tolk, Den Mand, hvis Hædersminde Ei doer blandt Danmarks Folk. Den Mand med Aandens Glavind, Med Dannished i Bryst, Høit over Nid og Avind Sin Konges, Folkets Lyst. Hil Dig i Jyllands Egne, Som Freds og Samdragts Aand Paa Dannerkongens Vegne Du rækker os Din Haand. Velkommen hid med Ære! Velkommen her tillands Dig Jyllands Eeg skal bære i En evig Borgerkrands. og derefter af hele den talrige Forsamling udbragt et fleregange gjentaget Hurraraab, som atter blev udbragt da den Hædrede selv var traadt ind i Folkeforsamlingens Kreds og med den ham egne Hjertelighed havde aflagt den sin Tak for den ham beviiste Udmærkelse ved bl. A. følgende Attring: "Mine Medborgere, Denne Modtagelse og denne Velvillie overrasker mig. Jeg har den bedste Villie, men De over vurderer mine Evner, De sætter for høi Priis paa dem. Jeg gjentager det: De har overrasket mig, jeg føler mig dybtbevæget, og der mangler mig Ord for tilfulde at kunne udtale mine Følelser." Hvorpaa Forsamlingen atter adskiltes i den største Orden. J Formiddags Kl. 10 afreiste Conferentsraad Ørsted herfra over Randers til Viborg. Følelser ved den eiegode fromme og trofaste Jomfrue R. Gregersens dødelige Bortgang paa Skafføegaard, indsendte ved den evig uforglemmelige Søsters dybtsørgende gamle Broder A. H. Wibe, Provst og Sognepræst til Riise paa Ærøe. Ei gaaer Du Fromme, meer herneden, Dit blide Øies Laag er lukt, Men klare Lys i Evigheden. Du seer, nu Tidens Blus er slukt. From virked Du i mange Dage J Huset stille, glad i Gud; Dit Minde født Du lod tilbage, Da Du lød Herrens Vandrebud. Du smykket hvilte paa Din Baare, Kjærmindens Dug Dig væded huld Og Kjærligheds og Ømheds Taare Randt riig paa det livløse Muld. Trofaste Venner, gode fromme! Hvis Hjerte Du var stedse nær, En Broders Tak til Eder kommer! For ham den Frømme var saa kjær. Ei meer han, elskte Søster, skulde Dig see i lange lange Tid! Fred med Din Sjæl, Du ømme hulde: J Døden, som i Livet blid. Paa fjerne Øe fra blinde Øie Paa Gubbens Kind randt Taaren ned, Dog Trøsten svaled Hjertets Møie: Den Fromme gik til Herrens Fred. Til denne Fred, som Du mon smaae, Din Broder seer i Jesu Navn, Er mørke Jordelivets Dage, Lyst er hans Haab om Himlens Havn.