Den Vest-Sjællandske Avis, 1836-02-06
J vore Egne tog Frosten allerede af den 3die dog holdt den ved indtil den 10de, Veirglasset begyndte at blive uroeligt; men uagtet Vinden kastede sig fra Nordvest til Sydvest og derfra til Sydost, saa blev dog Luften ved at være klar og Veiret godt, lidt Snee og Regn faldt fra den 2den til den 4de, men fra den 4de til 10de havde man lyse og skiønne Dage. Hvor delig var f. Ex, ikke Aftenen den 6te? Solen dalede ildrød paa den klare Himmel, og en brændende Rødme udbredte sig over det mørkeblaae Firmament. Men den 11te si Veiret en ganske anden Beskaffenhed. Veirglassefank under Regn og Blæst: Vinden gik over til en Storm af Sydost, kastede sig derpaa om i Sydvest, det blæste hver Dag stærkt, Luften blev formørket, af Dunster og Snee og Regn, i Lag og i Skyl udgiøde sig over Jorden til den 15de. Pludselig betænkte Veiret sig, den 16de sprang Vinden om til Nordvest; en mild Frost indfandt sig, Sludveiret hørte op, et fiin Sneelag bedækkede Jorden og det blev det deligste Veir. - Men Veirglasset suurmulede og spaaede intet godt, det stod paa Regn og Blæst, og i de to følgende Dage reiste sig en Storm først af Nordvest, saa af Sydvest; den 18de var især Veiret afskyeligt, Snee og Slud og Regn den hele Dag. – Saa galt kan det ikke længe blive ved at være, den 19de og 20de bliver Vinden nordvest, Luften klar, Veiret godt, og mild Frost og et tyndt Sneelag udpynter Jordens forjadskede Overflade. -Men snart faaer Veiret andet Udseende; den 21de kaster Vinden sig om i Sydvest, og denne Vind bliver ved med faa Afvigelser til Nordvest at herske, og tildeels at rase til Maanedens Udgang, men Luften bliver mild; i Begyndelsen er den klar og Veiret godt, den 22de havde man endog det deligste Veir, men den 23de bliver Vinden voldsom og der falder en øsende Regn. (Paa denne Dag indtraf i Ribe egnen en svær Stormflod) og den 24de reiser sig en Himmelstorm af Sydvest med skyllende Regn Barometret tegner paa sin Skalla: over Storm men Skriften udslettes snart, det reiser sig hurtigt; den 25de bliver Vinden nordvest med mild Frost, klar Luft og smukt Veir. Men fra den 28de indfinder sig den tykke Luft og Regnen og de stærke Vinde sig paa nye; den 30te falder Veirglasset dybt under Storm. - Man troer at Himmel og Jord skal forgaae, og hvilket Veir faaer man, hele Formiddagen den 31te, det roeligste, skiønneste og klareste Veir. - Man troer nu at Barometret ergaaet fra Forstanden og blevet ravgalt som Veiret selv; men ud paa Eftermiddagen bliver Luften tyk og fugtig og Vinden stærk. - Et saadant Qvaklerie i Veirliget, som det der herskede i denne Maaned, skal man lede efter, det var en idelig Dyst løben hvortil Naturen af og til udpyntede sig, og Resultatet blev, at hele Jordfladen tilsidst plumpede i Vandet. – J denne Maaned blæste Vinden, 26 Gange af Vesten, 21 af Sønden, 12 af Norden og 7 af Østen. Man havde kun stille Veir i tre Dage, stærk Blæst i det mindste i 17 og Storm i 7: det regnede eller sneede i 7 Dage og var tyk Luft i 24 dog lod Solen sig see i 16. - J Januar i Fior havde man et ganske andet Veir, det var roeligt, tørt og overmaade mildt paa to haarde Frostdage nær, havde det i Aar været Marts istedetfor Januar med et saadant Veirligt, saa var Vintersæden gaaet forloren. Audubons Skildring af et Jordskielv i Kentucky. (Af hans Ornithological Biography Vol. 2 Pag. 39.)J November reiste jeg igiennem de øde Egne i Kentucky, da jeg bemærkede at en besynderlig Dunkelhed i Luften trak op fra den vestlige Horizont. Da jeg var vant til de heftige Storme og Tordenveir her til Lands, saa brød jeg mig ikke videre derom, eftersom jeg giorde Regning paa min Hests Hurtighed og at den snart skulde bringe mig hen til en Mands Huus i Nærheden, hvor jeg var bekiendt Da jeg havde redet omtrent en engelsk Miil længere frem, hørte jeg en Lyd, som jeg antog for en fiern Brusen af en stærk Hvirvelvind (Tornado). Jeg gav min Hest af Sporene for i en Hast at gallopere hen til Stedet; men Hesten, istedetfor at løbe afsted, gik ganske langsomt og satte Fødderne paa Jorden saa forsigtigt, som den gik paa en Jisflade. Jeg troede at den var bleven lam og vilde stige af den for at undersøge den, da den pludseligt gav sig jammerligt til at stønne, hængte med Hovedet, spærrede alle fire Been ud fra hinanden og stod stille. Nu troede jeg Hesten var nærved at døe og vilde springe af den, da i samme Øieblik alle Træer og Buske gave sig til at bevæge sig, og Jordbunden hævede sig op og ned som et bølgende Hav. Jeg blev nu gynget paa Hesten, som et Barn i en Vugge, og ventede hvert Øieblik paa at Jordbunden skulde aabne sig og opsluge mig. Men i faae Minuter hørte disse Konvulsioner op, Luften blev klar, min Hest munter og gallopperede nu rask afsted. Jordskielvet var mere frygteligt ved Nye=Madrid ved Missisipp, hvor Jorden revnede paa flere Steder og to Øer sank ned i Floden.