Jyllandsposten, 1841-05-28
Den citerede Placat, der med Hensyn til Ægtefolk byder, at det i alle Maader skal have sit Forblivende med Lovens 11316, saaledes at i private og borgerlige Sager, hvori begge Ægtefolk ere implicerede, eller hvorfor Bøder søges af fælleds Bo, maa den ene Ægtefælle ikke stævnes til at vidne mod den anden – maa ogsaa saa meget mere ansees som et bestyrkende Argument for den anførte Fortolknings Rigtighed som det i samme er forkyndt, at dens Bud er en Følge af 11316. Heraf skjønnes fremdeles at maatte følge, at villige Vidner ikke maae afhøres eller eedfæstes, saalænge ethvert andet lovgrundet Middel til Sandhedens Opdagelse eller Bevisets Tilveiebringelse ikke er blevet forsøgt. Anvender man nu dette paa Sager angaaende ulovlig Brændeviinsbrænden, der ingenlunde kunne betragtes som criminelle eller i Lovgivningen ere betragtede som saadanne, maa Resultatet blive, at Tyende paa Grund heraf, i Forbindelse med det iøvrigt Anførte, ikke i disse Sager kunne tages i Eed, naar de, som in cas, protestere derimod, eftersom den i Forordningen af 2den August 1786 hjemlede Jnquisition efter Brændeviinsredskaber ikke er gaaet forud, hvilken Jnquisition, saavidt skjønnes, maa antages at være det Middel, Lovgiveren har anviist som det, der ordentligviis er at anvende for at tilveiebringe Oplysninger de omhandlede Sager. Det Sidstanførte findes fornemmeligt at fremgaae af den citerede Forordnings § 10, isærdeleshed naar denne sammenholdes med den foregaaende 8de og 9de §, hvor Talen er og Jnquisition, idet den, nemlig den førstnævnte §, synes at kræve, at Anmelderen af ulovlig Brændeviinsbrænden bør, naar denne Forseelse opdages paa anden Maade end ved Jnquisition, skaffe Vidner tilstede, der ere hævede over enhver Jndsigelse, hvilket Sidste end yderligere bestyrkes ved den citerede Forordnings 12te §, der i lignende Tilfælde kræver lovfaste Vidner, ligesom den 10de J fordrer lovlige Vidner, hvortil villige Vidner ikke absolut kunne være at henregne. Da nu efter de under det omtalte Forhør fremlagte Erklæringer fra constitueret Consumtionsforvalter Beck, Jnquisition ikke kan antages at have fundet Sted in cas, saa maa heraf samt af alt det Anførte følge, at de Deponenter, der endnu tjene hos de for ulovlig Brændeviinsbrænden, Saggivne, maae efter deres Protest være fritagne forat beedige deres under Forhøret afgivne Forklaringer, Enhver for sit Vedkommende. Med Hensyn til de øvrige Protesterende, der vel tjente hos Vedkommende paa den Tid, da Depositionerne afgaves, men ikke paa den Tid, da Eedfæstelsen skulde foregaae, da antog Underdommeren ligeledes, at det samme Resultat maa blive at antage for deres Vedkommende, da de Grunde, der have fremkaldt Lovens 11316, dog i det Væsentlige, uagtet de ikke længere ere i Tjeneste, maae antages at være tilstede. Da Sagen var indbragt for Skanderborg-Amts Overpolitiret, kom Amtmand Lindholm til et modsat Resultat, idet han resolverede, at de omtalte Tjenestetiende, hver for sig, skulde, underFalsmaalstraf for hver, paa lovbefalet Maade beedige deres i foranmeldte Sager aflagte Forklaringer, saafremt de dristede sig hertil. Denne Overpolitirets Kiendelse blev ved Justitsraad Høegh Guldberg indanket for Høiesteret, der ikke billigede Overpolitirettens Kiendelse, men derimod kjendte saaledes for Ret: "Politirettens Kiendelse bør for Citanternes Vedkommende ved Magt at stande." Da Jagen efter ulovlig Brændeviinsbrænden hører til Dagens Orden i Jylland, og Beviset for samme meget ofte søges tilveiebragt ved at lade de Tiltaltes egne Tjenestefolk aflægge Vidnesbyrd desangaaende, samt da saadant Vidnesbyrds Aflæggelse, som Underdommeren meget rigtigt har bemærket, saare let kan lede enten til Meeneed eller til Forstyrrelse af den huuslige Fred og til Samvittighedsnag og Tabet af Sindsro, hvilket kan blive høist fordærveligt for Borgernes Moralitet, som Staten efter yderste Evne maa værne om, saa antage vi det for magtpaaliggende, at denne Høiesteretsdom kommer til alle Autoriteters Kundskab og bliver almindelig bekjendt.