Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-07-03
(Efter Jndsendt.) Naar vi i det daglige Liv bemærke, at ofte den meest uvidende Forpagter, den enfoldigste Bonde veed at opfødde og afrette sin Hest og øvrige lukrative Huusdyr saaledes, at de dagligen tiltage i Væxt, Sundhed og Kraft, imedens han, hvad hans Børns Opdragelse angaaer, er saa ligegyldig, som det gryntende Dyr, der omroder hans Naboes Mark, ja, naar vi see selve Manden af saakaldet Opdragelse, Forstand og Værdighed, at lade deres Børn opvoxe i Selvraadighed, Uvidenhed og Ugudelighed, maa vi med Føje tilstaae, at kun faa Forældre forstaae den høie og ædle Konst, at danne deres Afkom til fornuftige sunde, nyttige og lykkelige Stats- og HimmelBorgere. Denne Sandhed maa med Rette op række hos enhver retsindet Fader det Ønske: at kunne give sine Børn en Opdragelse, der meest maatte svare til Disses timelige og evige Vels Befordring. At give den Velvillige men Ukyndige, ikke en fuldstændig Veiledning, men kun nogle velmeente Vink til dette Øiemeds Opnaaelse, skal være Hensigten med disse Linier. Det første Nødvendige, naar Konstneren vil bearbeide. en ham hidindtil ubekiendt Ting er, at han kjender Tingens Natur og Midlerne, hvorved den bedst uddannes og forædles; han maa ei allene kjende den i Tingen liggende Beqvemhed til at kunne, under Konstens Haand, vorde forædlet, men tillige de hensigtsmæssigste Midler til denne Beqvemheds heldigste Udvikling; han maa ikke blot have nøiagtig Kundskab om alle de Ufuldkommenheder, hvortil der findes Anlæg i Tingen, og som ved en uhensigtsmæssig Behandlingsmaade, kunne ventes udviklede, men ligesaa grant maa han kjende de Forsigtighedsregler, han har at følge, for at deslige Beqvemheder ei skulle vorde udviklede. Men som det gaaer med Konststoffet og Konstneren, saaledes gaaer det ogsaa med Barnet og Opdragerens gjensidige Forhold, denne maa nøje kjende hiint, naar han med Held skal kunne give sig af med dets Uddannelse og Forædling. Vi finde alle Børn, fra deres tidligste Alder, i større eller mindre Grad, udrustede af Naturen med Evner, tilstrækkelige nok til, med en viis og hensigtsmæssig Veiledning, i Tiden at vorde Jordens mindst ufuldkomne, Guddommen mindst ulige og saaledes lykkeligste Skabninger; vi erkiende denne Sandheds Rigtighed, og tilbede den store Kraft, som frembragde disse unge Træer, beqvemme for den kyndige, omhyggelige Urtegaardsmand, til deri at indpode Viisdom og Dyd, for at bære Lyksalighedens herlige Frugter. Til de i Barnet nedlagte gode Evner henhøre i Særdeleshed: Tænke-, Jagttagelses- og Fatte Evnen, en levende Jndbildningskraft, Hukommelse, Vittighed, Munterhed, Selskabeligheds-, Efterabelses- og Virksomheds Drivt, et Hjerte aabent for Venskab, Tilbøyelighed og Kierlighed til gode Mennesker, og Alt hvad godt og ædelt er, Deeltagelse i Andres Glæder og Sorger, Bøielighed i Karakteren, Godhiertighed, Æres- og Selv-Følelse, Videlyst, dømmekraft, en levende Følelse af Ret og Uret, Aabenhiertighed, Lyst til at udfinde Vanskeligheder, for kjekt at kunne overvinde dem. Overveie vi alle disse Fortrin, betragte vi deres Jndflydelse paa den vordende Jordborgers physiske, intellektuelle og moralske Tilværelse, da maa vi med føje udraabe: hvilken herlig Skabning er Menneskebarnet, hvilket ædelt Vox til Uddannelsen, af Skaberens Billede, under den vise omsorgsfulde Opdragers konstige Haand, dog, gid vi kunde væle ved disse Barnets herlige Egenskaber allene, men upartiske maa vi være, og tilstaae at vi ligesaa lidet kunne betragte Barnet som nogen anden Ting eensidigen; erindre bør vi, hvad daglig Erfaring lærer, at foruden det, at ei alle disse herlige Anlæg stedse findes samlede, i det mindste adskillige høist utydeligen, ikke alle i lige høi Grad hos ethvert Barn, og at selve disse Fortrin kunne, ved Forsømmelse eller under urigtig Anførsel, udarte til Ufuldkommenheder og Laster, maa vi tillige tilstaae, at der hos alle Børn findes Egenskaber, der beqvemgjøre dem til det Onde, glemme bør vi ikke, at den vise Skaber her, som i alt det Skabte, fandt det fornødent, at blande Mangler, eller, i det mindste for port kortsynede Øje, tilsyneladende Mangler med Fuldkommenheder, Mangler af hvilke en stor Deel ustridigen (skjøndt vistnok i de viseste Hensigter) nedlagdes i Barnets Væsen, endskjøndt vel en ligesaa stor Deel fremavledes af Menneskenes urigtige Omgang med disse unge Skabninger, eller af tilfældige Omstændigheder. Tause tilbede viden evige Viisdom, der frembragte tilsyneladende Uordener i det Enkelte, for at det Hele derved kunde opnaae en desto større Fuldkommenhed. Til de onde Egenskaber, som vi finde hos alle Børn, allerede tildeels fra deres spædeste Alder i høiere eller mindre Grad og Forening, henhøre især følgende: Arrighed, Vrantenhed, Hylen og Skrigen naar de ei faae deres Villie, Hang til Usandhed, Forstillelse, Egensindighed, Gjenstridighed, Friraadighed, Hidsighed, Vredagtighed, Ufølsomhed, Grusomhed, Hævngjerrighed, Had, Letsindighed, Ueftertænksomhed, Fremfusen, hed, Ulærvillighed, Dovenskab, Lyst til Ørkesløshed, Uartighed, Ubeskedenhed, Kaadmundethed, Lyst til Drilleri, Skjenderi, Slagsmaal, Sladderagtighed, Bagtalelse, Trættekierhed, Skadefrohed, Spottelyst, Ringeagt for Ældre, Hovmod, Selv klogskab, Ærgjerrighed, Forfængelighed, Selvroes, Herskesyge, Egennytte, Uretfærdighed, Ødselhed, stundom ogsaa Gierrighed. Føie vi hertil hos mange: Aandssvaghed, Eenfoldighed, Dumhed, Glemsomhed, Frygtagtighed, utidig Undseelighed, Mangel af Aandsværværelse og adskillige onde Vaner, f. Ex. Hang til Ureenlighed, Uorden, Sværgen og Baanden, Lyst til at afbryde Voxne i deres Tale, til at forføre andre Børn til Ond m. m., da sukke vi, og sukke med føie, ved at see vor første Skildring fordunklet, ved at overtydes om, at disse og mange flere Feil synes af kæmpe med frygtelig og tilsyneladende overveiende Styrke mod hine gode Egenskaber, men i det vi saaledes sukke, beundre vi tillige Forsynets uoverskuelige Plan, uoverskuelig i det Hele, skjøndt et stedse i det Enkelte, og her er et af de Tilfælde, hvor vi tildeels fatte Viisdommens Øiemed; the vi finde her en Opfordring til Krafts-Anvendelse af vor større Erfaring, høiere Klogskab og større Magt over Lidenskaberne, eller i det mindste nøiere Kundskab om disses fordærvende følger og Vee Den, der her staaer lunken paa sin Post som Fader og Børneopdrager. At udvikle hos Barnet hine herlige Evner, at lære det a kæmpe, og understøtte det i at kæmpe imod Manglerne, og lede saavel hine som disse til det fællede Maal: Menneskets Fremskridt mod Fuldkommenhed, Samfundets herpaa grundede timelige Ve og Jndividernes evige Lyksalighed, dette være de første og ivrigste Maal for vore Bestræbelser, Hvortil nyttede vor Erfaring, naar vi ei anvendt den til at lede den Uerfarne? Hvortil var Dyd naar vi vege af Veien for Udyd, hvortil var Oplysning, naar vi aldrig dvælede ved den os pavor Vandring mødende Uvidenhed og Vankundighed? Hvortil vort gode Hjerte, naar vi stræbde at forbedre fordærvede Hjerter, J Sandhed, vor Erfaring, vor Dyd, vor Oplysning og vort gode Hjerte blev da en død Kapital, der det Højeste, og kun saare lidet, gavnede os selv, liig Guldet den ubarmhiertige Aagerkarl. Fortsættes.)