Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-04-12
Af vore Gesandtskabsposter i Udlandet have nu 3 i en rum Tid staaet ledige, siden deres Jndehavere, formedelst deres Uenighed med Regjeringen i de slesvigholsteenske Spørgsmaal, have begjært deres Afskeed, og derved paa det Klareste beviist, at den danske Oppositions presse havde Ret, naar den henledte Regjeringens Opmærksomhed paa Usikkerheden af at lade sig repræsentere i Udlandet ved Medlemmer af det slesvig-holsteenske Ridderskab paa en Tid, da Hertugdømmernes statsretlige Forhold og Arvefølge ere under diplomatisk Forhandling. Ønskeligst vilde det nu udentvivl være, om denne frivillige Afgang i vort diplomatiske Corps - der i et tydsk Blad siges endnu at skulle forøges ved vor Gesandt i Belgien, Hr. Coopmans Aftrædelse – foranledigede Regjeringen, til at bringe eet af Stændernes meest bifaldsværdige Andragender i Udøvelse, ved at foretage en Reduction af vore høibesoldede Gesandtskabsposter og ansætte diplomatiske Agenter af ringere Rang, idetmindste i de i mindre hyppige og vigtige Forbindelser med os staaende Stater. Det synes saaledes, som om en Charge d'Assaires kunde være tilstrækkelig i det fjerne Østerrig, og som General consuler kunde træde i Saadannes Sted baade i Holland, og Belgien, endsige da i Spanien, Portugal og Nordamerica, saavelsom i Hansestæderne, hvor den diplomatiske Post ogsaa for Tiden er ledig efter Kammerherre Billes Befordring til Stockholm. Men skulde nu denne Stændernes billige Begjæring heller ikke ved denne beqvemme Leilighed kunne gjøre sig gjældende ligeoverfor Tilbøieligheden til at vedligeholde en Glands i Udlandet, der hverken svarer til Landets politiske Betydning eller til dets materielle Hjælpekilder, saa haabe vi idetmindste, at man vil benytte den Erfaringens Lære, man har erholdt ved dHrr. Ranzaus, Reventlous og Lovensterns Resignation, og i Valget af deres Eftermænd ikke blot see paa Ahnernes Mængde og Navnenes Klang, men ogsaa paa de for Nationens Repræsentanter i Udlandet langt uundværligere Egenskaber: Jndsigt og Talent, og Troskab – Troskab, sige vi, mod den Stat, der skal repræsenteres, og Kjærlighed til det Folk, hvis Jnteresser skulle varetages. Jdetmindste de 2 sidste Egenskaber vil man under de nærværende Forhold vistnok lettere finde hos indfødte Danske end i Hertugdømmernes dannede Classer, og hvor fattig end den danske Adel kan være paa Dygtighed i Sammenligning med den slesvig-holsteenske – thi at forlange Emancipation fra Adelsfordommene ogsaa i denne Branche, vilde vel endnu være at forlange for meget – saa tvivle vi dog hverken om, at man vil kunne finde nogle Enkelte, der kunne udfylde de ledige Poster, eller at disse ville savne Paaskjønnelse af deres Medborgere, naar de opgive deres behagelige Otium i Hjemmet for at tjene deres Fædreland i Udlandet under vanskelige Forhold. Vi troe det vilde modtages med Tilfredshed, hvis de herom circulerende Rygter bekræftede sig, navnlig hvis en begavet Lehnsbesidder paa Smaaderne, som har været Gjenstand for ikke ringe Forventninger, kaldtes til at forfægte sit Fædrelands Sag paa den Plads, hvor den altid har været meest truet, i Stedet for at spilde sin Dygtighed paa Standsinteressens ufrugtbare Valplads herhjemme. Derimod er der, idetmindste i fremmede Blade, blevet nævnt en anden Aspirant til en af de ledige Poster, som vi troe man bør betænke sig noget paa at forfremme i diplomatisk Vei; det er Hr. Kammerherre v. Brockdorff, der egentlig er Legationsscretair i London, men sidst under Gesandtskabs postens Ledighed har fungeret som Charge d'Assaires i Paris. Medens de Danske i Paris nemlig ingenlunde fra Kammerherre v. Koss Tid ere vante til at finde ivrig Beskyttelse og Bistand hos deres Nations Repræsentant, saa synes Hr. v. Brockdorff næsten i samme Grad som sin Forgænger at have ladet sine Landsmænd savne Saadant, Vi skylde at belægge denne Misanbefaling af Hr. v. B. med et Factum. J Efteraaret 1846 kom en ung dansk Videnskabsmand, som reiser med Understøttelse af det Offentlige, til Paris for bl. A. at besøge Pecole polytechniqve. En Professor ved denne Anstalt erklærede han, at han ved sit Gesandtskabs Understøttelse let vilde erholde Tilladelse dertil. Han ansøgte da derom gjennem Legationen, men efter 3 Ugers Venten meldte Hr. v. B. ham, at der ingen Plads var. Saasnart Geheimeraad Moltke var ankommen til Paris og havde afløst Hr. v. B., gjentog den Reisende sit Andragende, og inden 14 Dage havde han den andragne Tilladelse, men imidlertid var det første Cursus ved Skolen, sluttet, en Ferie var begyndt, og da han kort efter maatte forlade Paris, kom Tilladelsen ham saaledes til liden Nytte. Han havde endnu den Ærgrelse, at høre af Skolens second Commandant, at han slet ikke havde behovet Legationens Hjælp, men kunde henvendt sig lige til Krigsministeren. Altsaa har Hr. v. B. enten ikke kunnet forskaffe en Landsmand en Tilladelse, som det slet ikke var vanskeligt at erholde, eller han har ikke villet det; men i begge Tilfælde er der god Grund til at beklage sig over ham.