Den Vest-Sjællandske Avis, 1820-10-28
Løverdagen den 14de October blev Debatterne om Coureren Restillis Fraværelse fortsatte i Overhuset med forøget Heftighed. Hr. Povell forsikkrede, at han aldrig havde sendt Vidnerne bort, naar han havde troet, at deres Nærværelse var videre fornøden; han sagde, at han havde befalet Rastelli at skulle være tilbage igien den 3die October, men Oberste Brovn havde skrevet ham til af Rastelli var syg. Han vægrede sig ved at forevise det Brev, som han havde givet Rastelli med til Obersten, fordi det indeholdt hemmelige Sager, hvilke han som Agent i disse Anliggender ikke var berettiget til at bekiendtgiøre. (Povell er nemlig selv Præsident i den Mailandske Commission. – Bladet Times taget heftig fat paa alle Omstændigheder ved denne Begivenhed, og fremstiller det tvivisomme og mistænkelige derved. – Lord Liverpool, var af den Mening: at, naar Dronningen ikke kan erholde en fuldkommen Retfærdighed, saa var det bedre at opgive heele Sagen; men han var overbeviist om, at en fuldkommen Retfærdighed vil blive udviist i denne Sag. Hs. Majestæt vil ved Rastellis Fraværelse erholde den Fordeel, at hans Vidnesbyrd nu kan reent stryges ud. Blive Forhandlingerne nu afbrudte, saa vil hverken Dronningen erholde Retfærdighed eller den offentlige Forventning blive tilfredsstillet. – Hr. Brougham traadte nu frem, og forlangte at vide, paa hvis Authoritet Hr. Povell handler i denne Sag, og da Stor kantsleren ikke vilde tillade ham at giøre dette Spørgsmaal, saa sagde han, det er meget nødvendigt for mig at vide, hvem der egentlig er Anklageren i denne Sag, kiendte jeg denne Person, saa kunde jeg maaskee frembringe Ting, som vilde være til stor Fordeel for min Clientinde; men det har hidindtil været mig umueligt at erfare dette Væsens Boepæl og Navn; jeg veed ikke, under hvilken Skikkelse det existerer, om det er et virkeligt Legeme eller blot et Hiernespind, der forsvinder i Luften, maaskee det er kun en Skygge, sort som Natten, en Helvedes Aand, som ligner et kronet Hoved, naar jeg kunde see dette Væsen, saa kunde jeg faae at vide af dets Mund, ifald det har en Mund, om det er en Mand; men i dette Øieblik veed jeg endnu ikke, om denne ubekiendte Person har et Hoved, eller om det er et Hoved uden Legeme. – Dette Spørgsmaal har Grev Liverpool besvaret i Mødet den 16de October, J Anledning af, at Lord Calthorpe spurgte i Underhuset, hvem Anklageren var i denne Sag, hvorved han formeente, at Kronen, og ikke Kongen, maatte betragtes som Anklager, og hvorved han yttrede sig paa en meget høflig og galant Maade imod Grev Liverpool. Greven svarede derpaa, at det tydelig gav sig tilkiende af hele Sagens Fremgang, at det var ham selv, der havde bragt den i Gang; hvorved han sagde de mærkværdige Ord: denne Bill maaupaatvivlelig ansees for min egen Bill, og hvorfor jeg selv er ansvarlig; Billen er indbragt af mig, i den faste Forudsætning, at den kunde bevises. – J samme Møde blev Contraadmiral Sir John Beresford, som i den sidste Krig havde commanderet det Kongelige Skib Pritiers paa Høiden af Lissabon, forhørt angaaende den før omtalte Carrington, som har vidnet saa fordeelagtig for Dronningen, og som har tjent ombord paa dette Skib, Admiralen gav ham det bedste Vidnesbyrd, og sagde, at han havde meget nødig mistet ham. – J Mødet den 14de blev Vidnet Pomi, en Tømmermand, der havde arbeidet i Princessens Huus, forhørt. Han sagde, at Rastelli var Staldknægt hos Princessen, og at han en Dag havde spurgt ham, om han havde faaet Presenter af nogen, som kom i Princessens Huus, og da han sagde Nei dertil, gav han ham 40 Franker; en anden Gang tilbod han ham igien Penge, naar han vilde træde og som Vidne imod Princessen, og sagde at naar han vilde sige noget om hende, saa skulde han blive rigelig belønnet. Atter en anden Gang fik han ham til at gaae med sig i et Vertshuus, hvorhan sagde til ham: at, naar han vilde vidne imod Princessen, saa kunde han blive meget lykkelig, og at Demont, som endnu var hos Dronningen, havde fortient en stor Summa derved. Princessens Huus(sagde Rastelli videre, stod i et slet Rygte, og blev kun besøgt af slette Fruentimmer; Pomi svarede: at dette var en Usandhed, og at han aldrig havde seet noget Slet i Princessens Huus. Da han sidste Gang faae Rastelli, var han endnu beskiæftiget med at fanke Vidner. General Procureuren foretog nu et Contra-Forhør med Pomi, hvori han vedblev at aflægge de varmeste Vidnesbyrd for Dronningen. Nu tog Hr. Brougham Ordet, og fremkom med de største Anklager imod Advocaten Wilmarkati, hvori han paastod, at dette Medlem af den Mailandske Commission havde opfordret Personer under store Belønninger til at aflægge Vidnesbyrd mod Dronningen. Naar jeg kan bevise (sagde han, at disse Vidner her er gjort det Tilbud, at, naar de ville sværge paa at de have seet at Bergami har lagt sin Haand paa 7, saa skulle de faae saa og saa meget, og at der er gjort flere andre Personer lignende Løfter, naar de ville besværge Usandheder og Beskyldninger, saa ville Deres Herligheder komme i en besynderlig Stilling med Hensyn til denne bill, da de ville føle sig overbeviist om, at billen ikke kan gaae igiennem, naar en virkelig Bestikkelse er beviist, den Mailandske Commission er vel nu ophævet; men Overste Brovn er endnu i Mailland, og hvem veed hvad han giør der. Reganti har sandsynligviis ikke betalt Vidnerne af sine egne Midler; hans Principal burde derfore komme for Lyset. – Man debattere om denne Sag til Kl. 4 1/2. – J Underhuset, som paa nye er bleven forsamlet, har Lord John Russel og Hr. Lockhard stærkt erklæret sig imod Billen. Meget fornemme Jtalienere ere afreiste til London for at vidne for Dronningen nemlig: Don Cefare, Prinds af Ercolani, Greve Poppi fra Triest, og tre Marqveser Antaldi fra Pesaro.