Norske Intelligenssedler, 1774-05-11
Nordske Jntelle, enNo. 19. Onsdagen den 11. Maji 1774. En gammel forsøgt Exemit fandt engang et ungt Menneske liggende uden for sin Hytte, gik til ham og spurgte, hvorfor han der og i saa afmægtig Tilstand var kommen, Ak, min Gamle, sagde den Unge, min Smerte er alt for stoer til, at jeg nu herom kand give dig Underretning. Den Gamle betragtede ham nøiere, og fandt ham gandske blodig. Han viskede Bloddet af, men saae det nu hæftigere end før at strømme ned over Legemet, samt mærkede den Unges høyre Arm gandske beskadiged. Min Søn, sagde den Gamle, kom ind med mig i Hytten, og jeg vil arbeide paa din Forbedring. Den Unge vilde gierne, men var alt for vanmægtig til at kunde komme fra Stædet. Den Gamle mærkede dette, og, bevæged overden Unges Elendighed, optog ham med en om Forsigtighed paa sine Skuldre og indbar ham i Hytten, hvor han lagde ham paa Sengen. Han tilvejebragte strax de fornødne Læge-Midler. Uden for Hytten plukkede han Blomster, hvis udpressede Saft han hældede i de adskillige paa den Unges spæde Arm værende Huller, efter at samme vare rensede med Brændeviin. Han befalede ham derefter, ret med en Faders Myndighed og en erfaren Læges Omhyggelighed, at lægge sig til Rolighed. Du trænger, sagde han, til Hvile, min Søn, Jntet er dig nu nødvendigere og nyttigere end Søvn; Medens du sover, vil jeg tillave dig nogen Mad, hvormed dit udmattede Legeme, naar du opvaagner, kand forfriskes og styrkes. Den ømme Kiærlighed, den billige Erkiendtlighed syntes afmalede paa den Unges Læber; men Smerte, Søvn og Mathed holdt nu tilbage de Ord, hvorved han ellers vilde have udtrykket den i hans Hierte skiulte reene Kiærlighed og oprigtige Erkiendtlighed, han pligtede for den Godhed, af hvilken han nu meere og meere følede Virkningerne. Den Gamle mærkede dette, vilde ej hindre hans fornødne Hvile, men med et kiærligt Smiil gik fra ham. Da den Unge, efter nogle Timers Søvn, vaagnede, fandt han Bordet dækked. To stegte Vagteler vare frembaarne; En Riis-Kage var og fremsat. Den Unge, rørt af Taknemmelighed for hans Velgiøreres overflødige Godhed, spørger: For hvis Skyld er alt dette, For din Skyld, svarede Eremiten. Jeg har ej fortient det ringeste af dig, svarede den Unge, end sige saa meget. O vi fortiene intet af Gud, dog faae vi af ham alle Ting. Skaberen har givet os de 3de Naturens Herligheder, beriget os i de to, og forsættet os de største i det 3die. Hvi skulde da ej vi, som Skabninger, der i alt bør have Skaberen for os som Mønster, giøre vel mod vore Medskabninger, Vi giøre vel. Men det, hvoraf er ej vort, men den store Huus-Herres, i hvis Huus vi som Tienere ere satte at vare paa den os betroede Huusholdning. Man bør redelig omgaaes alle, Ven saavelsom Fiende, giøre ligesaa vel mod Næsten som sig selv, bevise i Oprigtighed Godt uden Undtagelse, mod alle. Det er Regelen, sagde den Gamle, tagen af den guddommelige Lov, som bør være en Rettesnor foralle i Vandel og Forhold, i Omgang og Handlinger. Man satte sig til Bord, man sukkede og bad inderlig; man hilsede paa hinanden, og den Gamle, som Vert, begyndte at deele Vagtlerne; han lagde for, og bød den Unge at spise. Under Maal. tidet talede man om Adskilligt. Noget Vigtigt, noget Ligegyldigt var Jndholden af denne Samtale. Blant andet blev den Unge tilspurgt: ved hvad Leylighed han var kommen til den nu nesten overvundne Skade, En Ræv, svarede den Unge, mødte mig i Skoven; han anstillede sig venlig; han logrede og saae mildt til mig. Jeg troede ham, han kom, han gjorde sig meere og meere indtagende. Jeg var taabelig nok til at fatte Godhed for dette Dyr, som dog Troværdige havde sagt mig at være af Naturen meget falskt. Jeg greb ham om Livet, for at opløfte ham paa min Arm. Men ak, hvor beed han mig, disse Huller paa min Arm vidne derom: de vise Mærke efter hans graadige Tænder. J det han hastelig sprang fra mig, blev jeg vaer en Byld under hans Bug. Jeg fornam da, at jeg, uvidende havde rørt ved den, og derved opvakt hans Vrede, hvis Virkning jeg, om ej til døde, dog smertelig nok havde maattet føle. Havde han betænkt, at hvad jeg gjorde, skeede af Uvidenhed, han skulde vist nok ej saaledes have behandlet mig, men meget heller havt min Oprigtighed og til ham fattede Tro for sine falske Øine. Han skulde ikke - Her brød den Gamle ham indi Talen, sigende min Søn, kiendte du ej Rævens Natur, Og, om saa, hvad da betroede du dig ham, Var da ej din Lettroenhed og ei hans Graadighed Aarsag til din Skade, Lær nu af denne Skade at være klogere en anden Gang. Lad denne Tildragelighed lære dig med Varsomhed at omgaaes den Art af Mennesker, hvis Gemytter man fornuftig haver lignet med Rævens falske Natur. Betro dig ej nogen, hvis Redelighed du ej endnu har sat paa Prøve. Forsøg ham, om han og mener dig det saa oprigtig, som hans udvortes Væsen søger at indprænte dig. Du er Ung og Uerfaren, har derfor endnu ej i Verdens bedragende Væsen den Jndsigt, som jeg, der er Gammel og Forsøgt. Jeg kiender dem blandt de Dødelige, der udvortes ere venlige, men i Barmen bære Ræve-Hierter, de logre med Ord og Løvter, men kommer en Ven, uvidende, at tage dem paa Bylden, da maa han føle deres Ræve-Tænder. Under denne Samtale havde man fortæret det Fremsatte. Nu var man paa begge Sider fornøied. Man takkede for Maden og reiste sig fra Bordet. Efter at den Unge havde takket sin Velgiører og anhørt nogle nødvendige Formaninger, samt modtaget den Gamles Velsignelse, tog han Afskeed og gik bort Tronhiem 1774. J Fredags den 15de April blev i den Latinske Skole i en talrig Forsamling af Tilhørere, af Hr. Provst Steenbuch, som Medlem i det Kongel. Norske Videnskabers Selskab, holdet en med overordentlig Fliid udarbeidet Lov-Tale over Sallig Hr. Stiftbefalingsmand von Grambord, hvori fornemmelig blev viist duelige Embedsmænds vigtige Nytte i Staten og Landet.