Aalborg Stiftstidende, 1831-01-01
Mørkere og mørkere samlede sig tordensvangre Skyer paa den politiske Himmel og den nogenlunde opmærksomme Jagttager forudsaae grant Uveirets brat forestaaende Udbrud, men Mange agtede det ikke itide, og Ve den over hvis Hoved det uforvarende udtømte sig. Under flere af Europas Lande ulmede allerede i flere Aar en Oprørsglød, som rænkefulde Folkeforførere stedse oppustede ved at forepræke Almuen, at Folkefrihed bestaaer i tøilesløs Selvraadighed; at Samfundet er ophøiet over de bestaaende Love; at Regeringerne skulle føres aldeles efter Pøbeltrækkernes Luner og i manglende Fald ikke adlydes; at Regenterne ubetinget skulle lade sig foreskrive Love af deres Undersaatter; at disse efter Godtbefindende kunne opsige deres Herskere Huldskab og Troskab og at den ved Oprør fremavlede blodigste mest ødelæggende Jndenlandskrig er en Krig for den "hellige Sag." Slige Grundsætninger udbredtes med den største Frækhed ved offentlige Blade og virkede mægtigt paa den ukyndige Almuesmand, medens paa den anden Side en herskesyg Geistlighed søgte med Jver at hemme Aandsudvikling og udbrede den mørkeste Vankundighed, hvorved den vandt en Jndflydelse hos Folket, der meget svækkede Kongemag, ten og tilvendte Klerkeskabet den største Myndighed, og paa nogle Steder næsten Eneherredømmet i Staterne. - Kongemagtens Jndskrænkning ved Stænder var bleven Tidsalderens Kjephest, en Indretning, som oprindelig hidrører fra den mørke Middelalder, da Prælaterne og mægtige Leensmænd aftrodsede Kongerne Deeltagelse i Rigsstyrelsen, hvilket siden modificeredes, da rige Stæder i trængende Tidsomstændigheder understøttede med fornødne Penge, mod ligeledes at erholde Stemme i Statsanliggenderne. Ere nu end Statsconstitutionerne til vor Tid meget luttrede og deres Principer med megen Skarpsind drøftede, har man dog seet Constitutioner antagne, hvis hele Retning var saadan, at den uundgaaeligen maatte medføre Brud imellem Konge og Folk og ødelæggende Splid i Samfundet indbyrdes, saaledes, som den sidste Spanske Stænderforfatning og dens dødfødte Efterabelser i Neapel og Piedmont. Men selv de best udtænkte Forfatninger for Styrelsen i Stater af blandet Regering medføre dog stedse den Ulempe, at de sønderlemme Statens Jnteresse i tre hinanden aldeles modstridende Dele, da nemlig Fyrsten, understøttet af sine Statstjenere, søger, i Medhold af det alle Mennesker medfødte Egoismens Princip, at opretholde alle ham tilhørende Forrettigheder, medens Folket, eller rettere, de Mænd, der ved Regeringen staae i Folkets Sted og paa dets Vegne, søge af alle Kræfter at modvirke enhver Udvidelse af hans Magt og snarere at indskrænke den, hvorved nødvendigen opstaaer en Strid imellem disse to Magter, hvor den Ene stedse vil søge at hæve sig selv paa den Andens Bekostning, da imidlertid for det Tredie Adelen, som en Mellemstand mellem Konge og Folk, med en Jnteresse forskjellig fra Begges, skulde tjene til at opretholde en Ligevægt imellem de to hinanden modstridende Magter; hvortil kommer, især i Rommerskikatholske Stater, at en meere eller mindre uafhængig Geistlighed udgjør en Stat i Staten og arbeider for sin egen Fordeel. Hvor nu disse forskellige Stats-Jnteresser ere urigtigt fordeelte, eller hvor En eller Flere nedtrykkes, der opstaaer et Misforhold, hvor man snart kunde see en Konge, som et blot Skyggebillede af Magthaver, snart som en afgjort Despot, ingen anden Lov ændsende end sine egne Luner eller Andres Jndskydelser. Til her at holde fornøden Ligevægt udfordres Statsstyrere, som med fast og øvet Haand forstaae at føre Regeringens Roer, men hvor der til Styringen sættes Gaa ster, som ej forstaae at holde fast Cours og fuldt Seil, at luve og rumme efter Omstændighedernes Bydende og Leilighedens Tarv, der maa Roergasten tørnes bort fra Roeret itide om Statens Skib skal kunne klare sig for Paaseiling paa blinde Skær eller undgaae totalt Forliis. J de Lande, hvor Silkesnoren eller det underjordiske Fængsel staae ganske til den despotiske Herskers vilkaarlige Raadighed, der er det vel ikke vanskeligt at bestaae i en temmelig Tid; men en ganske anden Sag er det i de Lande, hvor Oplysningen har slaaet dybe Rødder, og hvorden betydeligste Deel af Folket har tydelige Begreber, om Herskerens og den Beherskedes gjensidige constitutionsmæssige Pligter og Rettigheder; der maa Ministeren besidde Duelighed og herske med Snildhed. Det vilde derfor i vor oplyste Tidsalder være en ligesaa taabelig Tanke, at det stolte Britannien længe skulle udstaae at lystre Corporalstokken, som at det Land, der for tyve Aar siden beherskede Størstedelen af Europa ved Kanonernes Ret, nu skulde lade sig beherske efter den canoniske Ret eller om den forhen saa yndede National-Melodt af MarseillanerHymnen skulde ombyttes med Litaniets høitidelige Toner. Ved at skue tilbage paa de i Aarets Løb forefaldne vigtige Tildragelser, vil Blikket naturligviis først falde paa Frankrig, det Centralland i vor Verdensdeel, hvorfra hidindtil alle de fleste store Omvæltninger udginge. Ved Aarets Begyndelse stod Alt allerede i stor Gæring. Et forhadt Ministerium under Villele var nyligen ved Folkets Misnøje udkastet, men et endnu mere forhadt og, som det synes, uslere Ministerium traadte i dets Sted, da Fyrst Julius Polignac, efter al Sandsynlighed ved Engelsk Medvirkning, kom i Spidsen for Regeringsførelsen. Han troede at bortvende Folkets Tanken fra dets egne Anliggender ved at foranstalte et Tog imod Algier, som imod al Rimelighed havde et høist lykkeligt Udfald, da Algier erobredes og Grundvolden synes at være lagt til en Fransk Coloni i det gamle Numidien. Men Landets indre Forfatning var ikke efter Landsaatternes Sind: Deres Klager, naaede ikke Herskerens Øren. Deres Deputerede til Regerings=Kamrene overstemmedes stundum af Ministrenes Leietjenere, dog maatte omsider Polignac og hans Medfølgere, der tilhobe vare forklædte Jesutter, (det er udlagt: Ulve i Faareklæder) see sig nødsagede til at lade opløse Kamrene og foretage nye Valg, da de ventede ved Bestikkelse og Embeds-Jndflydelse at faae andragt saamange af deres egne Creaturer, at de kunde styre Alt efter eget Goddefindende; men uagtet alle Ministrenes Practikker og Underfund glidpede dog deres Plan aldeles, og de Mænd, som af Folket valgtes til dets Forestillere, vare for Størstedelen af det Partii, som mere yndede Folkets Vel, end Jesuitslængets Fremme. Et saadant Valg maatte medføre Ministeriets Omstyrtning, en Fyrst Polignac, rimeligviis trøstende sig paa Medvirkning fra den Nabosiats Minister, som havde løftet ham op paa den høje Plads, han nu beklædte, trodsede Folket og dets Organer, lod tilintetgjøre alle de frette Valg og opløste det nye Deputeredes Kammer, forinden det endnu var sammentraadt. Han udgav ligeledes Forordninger, der vare aldeles stridende imod de fra den foregaaende Konges Tid udgangne Anordninger, hvoriblandt især en om Pressetvang, som afstedkom et Opløb, der snart udartede til et almeent Oprør i Paris i Slutningen af Juli, hvilket havde til følge, at Kongens Garde, efter et betydeligt Blodbad, dreves ud af Paris, og Kongen, der temmelig seent underrettedes om sin Stilling, maatte med sin hele Familie flygte ud af sit Rige, hvorved han højmodigen frasagde sig at videre Adkomst til den mistede Kongeværdighed, ligesom og den nærmeste Tronarving, Hertugen af Angouleme, gav Affald paa alle de Adkomster til Kongedømmet, der kunde tilkomme ham, men som efter Tingenes nuværende Stand næppe nogensinde vilde kunne komme ham til Gode; dog forbeholdt begge disse høje Herrer sig ved deres Tronfrasigelse, at Hertugen af Bordeaux, Kongens Sønnesøn ved den myrdede Hertug af Berry, skulle være Konge; men Pariser, ne, der ved denne Leilighed, som altid, angave Tonen for hele Landet, vilde ikke finde sig i Saadant. De vare vel gangne over til et republikansk Anarki, dersom ikke General Lafayette atter, ligesom 41 Aar. før ved den første Franske Revolutions Udbrud, havde paataget sig Ordningen af og befalingen overen Nationalgarde, der holdt midlertidigen Styr paa det urolige Folk, indtil Hertugen af Orleans, Ludvig Flip, en Ætting af Kong Ludvig den Trettende, besteg den Trone, som hans Stamfædre ofte forgjæves tragtede efter. Ved denne Tingenes Ordning blev vel for Øieblikket Ro i Paris, og det synes at det øvrige Frankrig fulgte Strømmen; dog ikke uden at det fordrevne Kongehuus jo hist og her, især i Landets Syd=Del, beholdt mange Tilhængere, ligesom og nogle af de under det forrige Herredømme, mægtige Herrer udvandrede til fremmede Lande. Jmidlertid anerkjendtes det nye Franske Dynastsnart af alle Europas retmæssige Regeringer, med Undtagelse af en Jtaliensk Fyrstling, og de Franskes Konge saae sig paa denne Maade temmelig sikkret paa sin Throne; dog har han, for at sysselsætte ledige Mennesker paa vedbørlig Maade, opbudet alt vaabendygtigt Mandkjøn til Krigstjeneste, opkjøbt en Million Soldatergeværer i England og lader nuomstunder daglig forfærdige tynd saadanne i Frankrig. Hvad Betydning saadan Almenvæbning vel i sin Tid monne kunne have vil det følgende vise. Et ved Revolutionen indsat Ministerium af det saakaldte liberale Parti har allerede maattet vige Pladsen for et nyt mere liberalt. Fyrst Polignac og Consorter maae i denne Tid stande til Rette for deres Gjerninger eller Ugierninger og det er troeligt, at de vorde straffede paa Livet eller paa anden Maade efter Loven; største Strænghed, da man veed, at Blod fordrer Blod, og de mange i Julii Maaneds sidste Dage dræbte Pariseres Efterladte fordre blodig Hevn. Til Slutning maa om Frankrig bemærkes, at Algiers Erobrer, General Bourmont, for sin altfor versatile Vandel afskedigedes forinden han kom hjem, og flakker nu forladt omkring i fremmede Lande. Han fik til Efterfølger i Commanden en General Clauzel, som ved et Tog til Atlas=Bjergene, og ved at overvinde en Bei af Titteri har samlet flere Laurbær for sig selv, end virkelige Fordeele for sit Land, hvis Troppers Tal i Afrika dagligen formindskes, og næppe under Tingenes nuværende Stilling kunne faae den fornødne Forstærkning hjemmefra.