Aarhuus Stifts-Tidende, 1846-09-16
Det fra Odense til den roeskildske Stænderforsamling afgaaede, med 517 Underskrifter forsynede Andragende om Værnepligten, lyder saaledes: "det vil undertegnede Borgere og Jndvaanere af Odense føle os opfordrede til at stille et Andragende til Østifternes Stænderforsamling i Anledning af det nye Udkast til Værnepligtsanordningen, troe vi først at burde imødegaae den Mistydning af vor Færd, som om det ikke ogsaa skulde være vor Erkjendelse, at det er enhver Borgers naturlige Pligt, i paakommende Tilfælde at offre Liv og Blod for Fædrelandet og derfor at være beredt paa, i Krigstider at kunne værne om dets Vel og Frelse. Men naar Jdeen om almindelig Værnepligt i de senere Aar har vundet næsten udeelt bifald blandt alle Stænder, holde vi os overbeviste om, at Grunden hertil maa søges deri, at man har tænkt sig et Værnepligtsystem organiseret saaledes, at det blev enhver enkelt Lands borgers Pligt, ved Vaabenøvelser at gjøre sig dygtig til Landets Forsvar i paakommende Tilfælde, uden at derfra nogen Undtagelse, end sige Frikjøbelse, lod sig tænke. Det er derfor med stor Bekymring, at vi have seet et Udkast forelægge Stænderne, som – hvis det emanerede som Lov – i Virkeligheden kun vilde udstrække Værnepligten til de Fattige eller mindre Bemidlede i Staten, medens den Formuende slap for denne Forpligtelse mod en Opoffrelse, der forholdsviis vilde blive ubetydelig, ja for den Rige af aldeles ingen Betydning. Er det i Virkeligheden en naturlig Pligt, under Fædrelandets Fare at sætte sit Liv paa Spil for at redde det, da ligger deri efter vor Anskuelse tillige, at det er en Pligt, man ligesaa lidt kan løskjøbe sig fra som fra egentlig sønlige Pligter. Thi jo mere en Pligt fremgaaer af Forhold, som ikke dre sane 2 er, men kun Naturen selv kan skabe, de der sig i Penge eller deslige stille noa 2 for dens Opfyldelse. Men det er ikke alene fra 7, Side betragtet, at Udkastet har vakt vor Bekymring. Ogsaa og i ligesaa høi Grad ere vi blevne foruroligede ved de Bestemmelser, ifølge hvilke enhver til Soldat Udskreven skal være underkastet Garnisonstjeneste og en fleeraarig Tjeneste i Linien. Uden at tale om, at det Lighedsprincip overfor en naturlig Forpligtelse, paa hvilket Loven og almindelig Værnepligt dog maa være bygget, herved synes tilsidesat, saasom den Paagjældende derved anvises til Arbeider og Forretninger, der ere haardere og vanskeligere for den mere Dannede end for Bonden, saa forekommer det os at være indlysende, at der ved disse Foranstaltninger vil blive lagt Haandværkeren og Kunstneren som ogsaa Videnskabsmanden store Hindringer i Veien for hans Fremgang og høiere Udvikling. Den navnlig for Haandværkeren og Kunstneren saa ønskelige Frihed, til ved Reiser at kunne uddanne sig efter en videre Maalestok, vil saa godt som aldeles blive ham berøvet, da der efter det foreliggende Udkast kun vil tilstedes ham saa korte Ophold i Udlandet, at han ingen væsentlig Frugt vil høste deraf, eller ialtfald sættes ham saadanne Betingelser for et længere Ophold, at han vanskeligt vil kunne opfylde dem. Ja, en endnu større Skade vil flyde for ham deraf, at han under den lange Tjeneste idetmindste tildeels vil være ude af Stand til at arbeide i sit Fag, hvilken Ulempe tilmed vil blive end føleligere for Den, hvis Duelighed for en Deel beroer paa manuelle Færdigheder. - Om det end efter Humanitetsbegrebet maa ansees for Uret, at Værnepligten er indskrænket til en enkelt Stand, medens de øvrige og navnlig Kjøbstadborgeren er fritagen derfor, saa bør det efter vor Formening ikke oversees, at Borgeren er vant til at ansee denne Fritagelse for et Gode, der er ham tilstaaet, fordi Værnepligten aldeles ustridigt for ham vil medføre langt større Ulemper end for Landmanden; at han fremdeles er berettiget til at betragte denne Fritagelse som en Begunstigelse til Vederlag for Byrder, der paa hvile ham fremfor denne, Kjøbstadborgeren er bebyrdet med Consumtion, Jndqvarteringsskat og deslige fremfor Landmanden, og har ikke destomindre oftere maattet see sine Rettigheder og Privilegier indskrænkede til Fordeel for denne. Om nu end disse Byrder, hverken med Hensyn til det Princip, hvorfra Loven om almindelig Værnepligt gaaer ud, eller som Sagerne factisk forholde sig, kunne i Fritagelsen for dem eller Paalæggelsen af dem stilles som lige med Værnepligten, saa er det dog, efter det Givne, en naturlig Følge, at Kjøbstadborgeren med dobbelt Mismod maa see sig ogsaa denne underkastet, saameget mere som Værnepligten, netop idet den efter Udkastet stiller ham paa lige Fod med Bonden, i Virkelighed med Hensyn til hans Livsstilling giver ham langt haardere Vilkaar end denne. Det kan her ikke hjælpe, at henvise ham til den Trøst, han maa søge i Følelsen af, at han ved at underkaste sig almindelig Værnepligt kun giver efter for en almindelig Retfærdigheds Bud; thi som Sagerne synes at ville stille sig, paatrænger sig os meget mere Følelsen af, at vi Kjøbstadborgere staae uden Talsmænd og Forsvarere i den almindelige Stræben med en Omordnen af de forskjellige Stænders gjensidige Forhold og Rettigheder, paatrænger sig os meget meere Bevidstheden om, at medens talrige Stemmer hæve sig, naar Talen er om Landmandens og Bondens Jnteresser, have vi hidtil savnet en kraftig Røst til at værne om vor og Kjøbstædernes Velfærd, til at unddrage os fra den Skjæbne, at blive dem, der skulle bære de øvrige Stænders Tryk, hvortil vi med vor bedste Villie ikke kunne Andet end see et mægtigt Fremskridt i den Værnepligtsanordning, der foreligger Stænderforsamlingen. Naar vi derfor ere aldeles villige til at erkjende, at Fædrelandets Forsvar er en Pligt, der efter sin Natur paahviler Enhver af dets Sønner, kunne vi kun da ansee Retfærdigheden for fyldestgjort, naar denne Pligt bliver udstrakt til Alle uden Undtagelse, dog med særligt Hensyn paa de enkelte Stænders Stilling og Forhold, thi som Sagen nu staaer, forekommer det os, som om den Vægt af ulige Vilkaar, der for faldt paa Bondestanden, kun bliver flyttet fra denne over paa Kjøbstadborgeren og den mindre Bemidlede overhovedet. Vi tør ikke indlade os paa en Undersøgelse om, hvorvidt Fædrelandet vilde blive meere skikket end forhen til Selvforsvar i paakommende Tilfælde ved en almindelig Værnepligt, saaledes som det foreliggende Udkast har opfattet den; men ligesom dette dog skulde være den fornemste Frugt af et omordnet Værnepligtssystem, saaledes troe vi, at det i betydelig høiere Grad vilde opnaaes, hvis der blev indført en Almeenvæbning, der ingen Undtagelse tilstedede. Og vi kunne endnu ikke være overbeviste om, at en saadan ikke skulde kunne lade sig organisere til lige Fyldestgjørelse for de forskjellige Stænder og uden en større Udgift for Staten end denne, om end med nogen Vanskelighed – maatte kunne bære ved Siden af de forholdsviis større Udgifter til Linien. J ethvert Tilfælde forekommer det os, at den Enkelte under slige Forhold maatte være langt beredvilligere til Opoffrelser end under dem, der ville indtræde, naar Værnepligten udstrækkes til Alle under de samme Former, hvorunder den hidtil har været gjort gjældende for en enkelt Stand, der ifølge sine Livsvilkaar er langt mere skikket til at bære den. Thi vel er det sandt, at det er en Ære at være berettiget til at værne for Fædrelandet og en Glæde at kunne i yderste Fare offre det sit Liv, men det er vanskeligt, for ikke at sige umuligt, at bevare denne Forestilling reen og Følelsen heraf levende, naar den nærmeste Følge deraf skal være, at Borgeren, i Fredstider underkastes Forhold og anvises en Virksomhed, hvis Nødvendighed og Forbindelse med hans Færd i Felten idetmindste ikke er umiddelbart indlysende og som griber forstyrrende ind i hans hele Livsforhold og daglige Virksomhed. J Henhold til det her Fremsatte tillade vi undertegnede Borgere og Jndvaanere af Odense os at stille følgende Andragende til de høitærede Provindsialstænder: 1. At De ville fraraade, at det foreliggende Udkast til en Forordning om almindelig Værnepligt emanerer som Lov. 2. At De i ethvert Tilfælde kun ville tilraade en Anordning om almindelig væbning, efter hvilken hver Mand skal vaabenøves uden at kunne løskjøbe sig og under saadanne Vilkaar og Betingelser, at Øvelsen ikke kan virke forstyrrende paa Nogens Livsforhold, samt at navnlig Garnisonstjenesten afskaffes. Skulde vi derimod ikke være saa heldige, at den høitærede Stænderforsamling gik ind paa vort Andragende, saaledes at en Lov og almindelig Værnepligt som den Udkastet tilraader, eller en omtrent af samme Aand og Form virkeligt emanerede, synes det os dog uretfærdigt, at Den, der alt er født fri og er kommen til Bevidstheden om denne Frihed, hvilken han efter sin Opdragelse og alle sine Forhold maa ansee for et Gode, skulde berøves den, og vi tillade os derfor endelig at opfordre Stænderforsamlingen til at andrage paa: At i saa Tilfælde denne Lov først træder i Kraft for dem, der fødes efter at den emanerer.