Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-09-23
Gratulation. Kieldermesteren, som i Grunden ogsaa var meget forliebt i vores Gudinde, satte et Par dygtige Øine op, da vi saa muntre som Glæden selv, kom hjem igjen. Efter nogen Hosten, kunde han ikke længere undlade at fremkomme med en Gratulation, skjøndt den var færdig at sønderrive Hjertet paa ham. Han sagde, at der foruden den Fremmede som boede lige over for hende, og dennes Selskabs broder, havde det endnu ikke lykkes nogen Mand under tredsindstyve Aar, at være tilstede ved den elskværdige Dames Theebord, og gav ikke utydelig at forstaae, at det vel, ved aldeles Fremmede som vi, havde noget at betyde, ja at Kjerlighed maatte være i Spillet med fra hendes Side. Ad vocem Kjere, sagde jeg da og udførte, den Commission som Enken havde givet os angaaende den Fremmede. Det var just Vand paa Kieldermesterens Mølle. Jeg troer det allerede, sagde han. En af dem mine Herrer, er det som har den Lykke, at fore den rige Brud hjem. Os kunde det gode Menneske jo let overtale, ved troede det jo allerede selv. Men des omhyggeligere maatte vi ogsaa være paa vores Vagt, at vi ikke forraadte os for ham. Den ædle Druesaft. Jkke mere end billigt opgave vi fuldkommen vor res Søvn for den Nat, hvem vil løbe efter Ting, som man aabenbare ikke kan naae? En anden langt værdigere og notabene langt opnaaeligere Gienstand, sysselsatte os jo tilstrækkelig, og skaf tede os den behageligste Beskjæftigelse. Den virkelig ret ædle Druesaft, der var at bekomme i dette Huus, tjente os til en venskabelig Staldbroder hele Natten. Næsten havde den gjort mig alt for blød. Den fuldkomne Overbeviisning som Randel synes at have om, at det store Lod ville blive hans, opvagte hos mig, der naturligviis var fuldkommen: overbeviist om noget Andet, en ret hjertelig Medlidenhed. Jeg kunde ikke tænke mig det Øjeblik skrækkeligt nok for den Armee, naar denne Jndbildning skulle berøves ham; tilmed da hans eneste skjønne Drøm, ved hans Vens, ved min Lykke, skulle tilintetgjøres. Denne Omstændighed kunde maaske virke fordeelagtig paa vores hidtilværende broderlige Forhold. Randel - sagde sig derfor, da Stjernen, fortrængt af den stille nærmende Morgen, kun kastede matte Blikke ned til os, og hævede dertil mit paa nye iskjænkte Glas høit i Veiret. Endnu dette Glas paa vores Broder-Forbund, Guldlade det evig bestaae. Hurtig greb han Flasken, skjænkede i, og ha vede rask sit Glas i Veiret. Hvem der ogsaa, vedblev jeg, bliver valgt at den skjønne Enke, skal den Anden ikke lade ham undgielde derfor Nei, raabte han med bævende Stemme, og i hans vaade Øie kunde jeg tydelig læse mine egne Følelser - nei, du maa derfor ligesaa godt være Min, som før Efterat vi have tømt Glassene, skeede ogsaa allerede nogle nærmere Forslag i Henseende til Fremtiden. Vore Beslægtede skikkede os des værre altid færre Penge end vi bragte i Omlød, paa Akademiet. De lode os vel endog undertiden, saa at sige, ligge krum. Jeg foreslog derfor at den som fik denne Stads Skat i Besiddelse skulle være forpligtet til at staae den Anden bi i saadanne Nødstilfælde. Det skee, raabte Ründel. Paa det Hurtigste maa han hielpe ham, naar Nøden kræver det. Seierstegnet. Endelig greb dog Søvnen, af Fortrydelse over at vi ikke ville gjøre Cour til den, os ved Haarene. Larmen paa Gaden vognede mig igjen da Solen stod allerede høit paa Himlen. Randel laae snorkende med Hovedet paa Vinduespuden. Kieldermesteren, som just kom med Kaffeen ind af Døren, sagde venlig, at han nu allerede tredie Gang havde spurgt om vi befalede Frokost. Ja nok, var Svaret. Jeg vaagnede min Ven. En skjøn Reisevogn rullede ned af Gaden. Jeg erkyndigede mig om hvem den vel kunde tilhøre? Den bevidste fremmede Herre, svarede Kieldermesteren. Endnu sildig i Nat lod han bestille Postheste, og kjører nu ogsaa allerede bort, ustridig med en dygtig Kurv. Først da den Reisende just nu kikkede ud af Vognen forstod jeg Kieldermesterens Ord. Jeg Kulende vores underlige Selskabsbroder fra Gaaraftes.