Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-12-15
Blandede Efterretninger. (Slutningen af Efterretningen om Røverbanderne i Roms Biergegne; see forr. No.) Syv af dem, bevæbnede med Knipler, havde en Nat næsten aldeles fraranet en By alt dens Qvæg, og da Hyrderne vare blevne noget mere varsomme i at forsyne dem, frygtede man for et stort Angreb paa Tivoli selv. Nogle af Banden paagrebe Erkepræsten af Vico=Varo, og en Ven i Selskab med ham, de dræbte hans Brodersøn, der yttrede nogen Tilbøielighed til at gjøre Modstand. De forlangte Løsepenge vare overdrevne, og kunde ikke tilveiebringes; hvorpaa Uhyrene først sendte Ørene og siden Fingrene af deres Slagtoffere til disses Familier. Jmidlertid vare Løsepengene endnu ikke komne, og de fuldendte nu deres Værk, ved at myrde begge. Med den fæiske Kaadhed, der udmærker deres Grusomhed, iførte een af Uhyrerne sig den arme Præsts Ornat, og gav ham en Røverdragt paa. - En af Røvernes første Foretagender var at fange en ulykkelig Chirurg, som var paa Veien fra CastelMadama, for at besøge en der boende Syg. Et af ham skrevet Brev, som Forfatterinden meddeler, leverer en troværdig Skildring af Røvernes vilde Sæder, og fremfor Alt, deres ubeskrivelige Ligegyldighed for Andres Liv. – En Landagent var i Chirurgens Selskab, og blev fangen tilligemed ham; og paa deres Vei til Bjergene bleve adskillige Andre paagrebne, og deriblandt en gammel Kone. Røvernes første Forretning var at lade Chirurgen skrive til sin Patient i Tivoli, underrettende ham om, at saafremt der ikke blev sendt 2000 Dollars, var han (Chirurgen) dødsens; og advarende ham tillige at sende væbnet Magt. Røverne lode derpaa fange to Bønder, der skulde tjene til Sendebud. Medens de vare gaaede, tilbragte man især Tiden med Samtaler, der sigtede til at vise Fangerne, hvor liden Udsigt der var for dem at slippe med Livet; hvor mange i deres Stilling vare blevne dræbte, ene af Utaalmodighed over at det udsendte Bud ikke kom snart nok tilbage, og hvor ligegyldige de vare ved at udgyde Blod. Uagtet Hensigten af alt dette ikke var andet end at pine deres Offere, havde det dog den Virkning, at Chirurgen frivilligen skrev et andet Brev til hans egen Familie, om at samle hvad man kun var istand til, for at udløse ham. Dette blev sendt ved en anden Bonde, man havde greben. - Efterat han var gaaet, skriver Chirurgen, saae jeg Landagent; Marasca gaae koldsindigen omkring blandt Røverne, betragtende deres Vaaben, og gjørende fortrydelige Miner; men han talte intet. Kort derefter kom han og satte sig hos mig; i det samme gik Anføreren med en stor Stok i Haanden løs paa ham, og, uden at sige et eneste Ord, gav ham et Slag paa Baghovedet, lige ved Nakkebenet; det dræbte ham ikke, saaledes reiste han sig og raabte: jeg har Kone og Børn, for Himlens Skyld spar mit Liv, og medens han sagde dette, forsvarede han sig, saa godt han kunde, med Hænderne. Andre Røvere samledes omkring ham, en Kamp begyndte, og de rullede allesammen ned af en steil Afgrund. Jeg lukkede Øinene, og mit Hoved var nedsænkt til Brystet; jeg hørte eet eller to Skrig, men det forekom mig at have tabt al Samling. En meget kort Tid derefter kom Røverne tilbage, og jeg saae Anføreren stikke sit endnu med Blod farvede Sværd i Skeden; derpaa henvendte han sig til mig, og underrettede mig om Landagentens Død med følgende Ord: "Frygt ikke, vi have dræbt Agenten, fordi han var en Svirre; J er ingen Shirre; han var til ingen Nytte iblandt os. Han saae paa vore Vaaben, og syntes tilbøielig til at knurre, og naar Tropperne vare rykkede frem, kunde han blevet os farlig." Saaledes vare de blevne af med Marasca. Da Anføreren, saae, at Pengene ikke ankom fra Tivoli, og blev bange for, at der skulde blive afsendt Tropper, syntes han at være tvivlraadig hvad han skulde gjøre, og sagde til sine Kammerater, hvorledes skulle vi bære os ad med vore Fanger, vi maa enten dræbe dem, eller sende dem hjem, men de kunde ikke beslutte sig til det ene eller det andet, og nu satte han sig hen hos mig. - Omsider kom Budet tilbage fra Tivoli med alle de Penge, som den arme Mands Venner kunde faaet samlede, 500 Seudi. Røverne toge det, men vægrede sig endnu med at give ham fri, indtil Svaret fra Castel Madama vor indløbet, og da Veiret blev slet, beklagede han sig over, at han skulde være udsat for den Død, der ventede ham, hele Net ten, og tilføjede, at han havde været bedre tjent med, at de havde dræbt ham tillige. Den vilde Anfører standsede ham, og bad ham være forsig tig i at sige Sligt, thi for dem var et Menneskes Drab en Sag af største Ligegyldighed, og samme Vink gaves ham om Natten af en Anden af Banden. Vi gik siden ned, vedbliver Brevskriveren, i Faarefolden, som vi naaede efter den femte Time, og hvor vi fandt en Deel stegt Kjød, som Røverne bandt i forskjellige Tørklæder, tilligemed Oste. Førend vi forlode Folden, besluttede Anføreren, da han saae, at Budet ikke var kommen tilbage fra Castel Madama, og som troede, at han kunde være undveget aldeles, fordi han var een af Fangerne fra San Gregorio, at lade mig skrive et andet Brev, bragte mig paa Grund heraf alle Skrivematerialier, og befalede mig, at fortælle mine Venner i Castel Madama, at dersom de ikke sendte 800 Kroner den næste Dag, saa vilde de dræbe mig, eller føre mig til Fajelas Skove, saafremt der var en Skilling mindre end den anførte Sum. Jeg skrev, i Følge heraf, et andet Brev, og gav Bonden det, sigende ham tillige mundtligen, at dersom man i Castel Madama ikke fandt Kjøbere til mine Effecter, skulde de sendes til Tivoli, og sælges for hvad man kunde faae for dem. Røveranføreren bad tillige om at faae nogle faa Skjorter sendte. Een af Røverne foreslog, at afskiære et af mine Øren og sende det med Brevet til Castel Madama. Det var en Lykke for mig, at Anføreren ikke bifaldt dette smukke Forslag, og det blev derfor ei antaget. Han paalagde imidlertid Bonden at gaae i Øjeblikket, men denne sagde med sin sædvanlige Kulde, at det var ikke mueligt at gaae ned af det steile Bjerg om Natten, hvorpaa Anføreren sagde, at han kunde blive i Faarefolden Natten over, og tage afsted i Dagbrækningen. Men læg Mærke til, sagde han, dersom Du ikke kommer tilbage ved den tyvende Time i Morgen med de 800 Kroner, saa kan du gaae til Dine Forretninger; men vi kaste da Cherubinii et Morads. Bonden forestillede dem, at det maaskee ikke kunde være mueligt, at samle saa mange Penge i en saa liden By i saa kort Tid, og bad om at forundes lidt mere Tid, men Anføreren svarede, at de havde ingen Tid at spilde, og naar han ikke var vendt tilbage næste Dag, den tyvende Time, vilde de dræbe Cherubini. Men det sees imidlertid, at det ikke var deres Hensigt, at dræbe den stakkels Chirurg. De ønskede at bruge ham ved Leilighed, til at søge om Naade for dem hos Regjeringen. Ogsaa synes Anføreren at ønske at ville indskjærpe ved ham, at det eneste Vilkaar, hvorpaa de vilde laane Øre til Regjeringen, var almindelig Amnestie og fri Pardon. De talde vidtløftigen om deres Hielpekilder; om den Lethed, hvormed de kunde recrutere deres Tal, og Umueligheden at kunne fange eller adsprede et Slags Folk, der ikke vare en Fæstning, der kunde indtages med Canoner; men Fugle, der flyve rundt omkring paa Toppen af de steileste Klipper. De talte om, at de gik frugtsommelige med et dristigt Foretagende, maaskee at true Rom selv. Da Løsepengene fra Castel Madama, til Beløb 600 Kroner, vare ankomne, tillod man ham at reise, og han blev af Jndbyggerne i sin Fødeby modtagen med overvættes Glæde og Taknemmelighed for deres Beskytter St. Michael, som havde befriet ham. De Stakler, havde solgt deres Eiendom, for at tilveiebringe Løsepengene. - Et Træk i Røvernes Characteer fortjener endnu at bemærkes: de ere nemlig alle overordentlig religiøse. Hver af dem har et Sølv hjerte, som indbefatter et Billed af Madonna og Barnet, hængende om Halsen i et rødt Baand, og befæstet ved et ligesaadant Baand ved den venstre Sibe. De Poliser Hyrder, som de fangede, fortalte en Samtale, de havde havt med dem om denne Gjenstand. Visende dem disse Billeder og Hjerter, sagde de vi vide, at vi rimeligviis ville komme til at døe en voldsom Død, men i vor Trængselstime have vi disse (pegende paa deres Rifler), at kjæmpe for vort Liv med, og disse (kyssende Mariebilledet), til at gjøre vor Død blid. Saaledes sagde En, i det han fortalte Chirurgen deres Ærgrelse over, at et rigt og mægtigt Offer var undsluppet dem, liid taalmodigen af Kierlighed til Gud. Vi have seet et Exempel paa den Kraft, hvormed det romerske Politie handler mod disse Røverbander, men Læseren vilde tage meget Feil af den hellige Stoels Fremfærd, dersom han troede, at der ingen videre Krig var ført imod dem. Fordum blev en heel By ødelagt, bogstaveligen skudt ned af Regjeringen, som det beqvemmeste og retfærdigste Middel, der kunde udfindes til at udrydde en Bande, ved at forstyrre en By. En noget lignende Foranstaltning var truffen af den nuværende Bestyrelse, umiddelbar førend den nysanførte Begivenhed indtraf. En Placat blev bekjendtgjort af tilsyneladende Eftertryk, og som var meget lang. Efter en vidtløftig Jndledning, opfyldt med de bittreste Klager over, at alle Regjeringens foregaaende Anstrængelser, hvor store og bekostelige de end vare, have været frugtesløse, og de meest rørende Beklagelser over Røvernes Haardnakkenhed, befaledes, at Byen Sonnineskulde ødelægges, fordi den havde givet Anledning til og huset de fleste Røverbander. Jndbyggerne skulde fordeles, Byen sløifes og dens Grund deles imellem Naboerne. - Hvad der maa have en meget skadelig Jndflydelse paa Folkets Characteer og Følelse er, at det ideligen hører saadanne Morderes Bloddaad fortælle, ja endog besjunges i mangfoldige populære Viser. Titelen af den almindeligste er: "En ny Historie, hvori fortælles det Levnet, som førtes af Guiseppe Mastrilli fra Terracina, der, i sin Forelskelse, begik mange Drabsgierninger, og blev handlyst fra de romerske og neapolitanske Stater, under Straf, at sønderslides af Heste og parteres, og som, efterat han i levende Live havde undgaaet Justitsens Hænder, døde en rolig Straadød, angrende sine onde Gierninger." Pietro Mancinno er en anden Yndlingshelt.