Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-03-26
Om ingen offentlig Indretning siges nu omstunder saa meget ondt, som om Kunstacade mierne. Göthe, Kunstens ivrigste Ven, er just den, som allermeest ivrer imod dem. Han siger nemlig, at næsten alle Kunstnere, som i vore Tider have bragt deres Bestræbelse til nogen Fuldkommenhed, ere blevne fordrevne og forfulgte af Academierne. Jeg veed ej, om Göthe har tænkt paa Carstens, det første Genie for Tegning og Composition i Europa, som Forfatteren af Fragmenter over Jtalien kalder ham. Men det veed jeg, og det veed enhver, som har læst Carstens's af Fernow beskrevne Levnet, at dette Genie blev forviist her fra Academiet, fordi han lod det høre den Uretfærdighed, som det skal have begaaet i at tilkiende ham den lille og en mindre Fortient den store Sølvmedaille. Han forlod Danmark, søgte Tilflugt hos Kongen af Preussen, og fandt den. Thi Kongen, erkiendende Kunstneren paa hans Verker, sendte ham til Jtalien, Geniets rette Skole, hvor han snart blev, hvad han ved intet Academie kunde blive, en fuldkommen Kunstner. Alligevel havde han, som sagt, her ved Academiet kun faaet den lille Sølvmedaille, som enhver Malerdreng kan faae, naar han ikke sparer alt for meget paa Hvedeknopperne. Saa vist er det, at ikke Medaillen giør Kunstneren, og at den, som vinder den lille Guldmedaille, ikke er Maalet nærmere, end den, som vinder den lille Sølvmedaille. En Carstens kan i et eneste Aar vinde alle Medailler, naar derimod en anden, som har vundet den lille Guldmedaille, med al sin Umage aldrig naaer den store Guldmedaille. Jeg kiender den, som otte Gange forgieves har concurreret for samme. Kunsten er gammel, Kunstacademierne ere fra i Gaar. Men bør man antage, at et Academie giør Uret? Jeg antager det paa Göthe's og Cicognara's Ansvar. Den første siger, at de academiske Concurser forfeile deres Hensigt, og at Partiskhed ofte finder Sted i Prisernes Tilkiendelse. For at raade Bod herpaa, foreslaaer han, istedet for Medailler, at give Seiervinderne Bestillinger af Arbeider, som betaltes efter billighed. Vist nok gives der ingen bedre Opmuntring for stræbsomme Talenter, end hensigtsmæssig at beskjæftige dem, man forsikrer sig derved desuden endnu videre Flid, kan lede samme og bevare dem for skadelige Forvildelser. Priisstykkernes Dommere maatte og allerede derfor vogte sig for paafaldende Gunst, fordi ufortient Foretruknes tilkommende Verker vilde være en Control af deres Dom over Priisstykkerne. Men Cicognara troer, at man ej kan forekomme Partiskheden paa en bedre Maade, end ved at overlade Valget til Concurrenterne selv, der afsige en Dom i Gunst af det Model som de foretrække med Udelukkelse af deres eget, da følgen bliver, at hvor de fleste Stemmer ere forenede, der er Opgaven bedst tilfredsstillet. Saaledes gik man til Verks i Athen for Minervas berømte Statue, og for Amazonen. Det kalder jeg et gyldigt Beviis. Kunde man vente andet af det venetianske Academies lærde og veltalende Formand. Men Partiskhed er ikke den eneste Feil, som Cicognara forekaster Academierne. Han paastaaer fremdeles, at der fra Academiernes Barm aldrig udgik noget Verk, som har Geniets Præg, ja, siger endog, at Mening om sand Fortieneste tillægges en Kunstner rigtigere af Nationens og Verdens fri Vurdering og Stemme, end af et kongeligt Academies Patent, og at den virkelig store Kunstner foragter den Ære at være Medlem af et Academie, naar han ikke vil at man skal anvende paa ham det Epitaphium, som læses paa Piron's Buste: Cigit Piron, qui ne fat rien, Pas meme Academicien. Den første Paastand deler han med Voltaire, Fueslin og flere, den anden med Peter de Laar, som i en Skrivelse til Melchior Höndekoeter ud skammer denne, fordi han har ladet sig optage til Medlem af Academiet i Amsterdam, og derhos ret nedtrykker Academierne. "Du kan visselig", skriver han, paa ingen Maade billige disse Anstalter, naar du betænker, at der i Jtalien, Frankerige og Brabant endnu ingen Kunst skoler gaves, da dog de største Lys i Maleriet frembrøde; men nu, da der paa saa mange Steder gives Kunstskoler, gives der des Aarsag større Kunstnere? Maa ei enhver tilstaae, at der tilforn gaves langt større, Aarsagen er let at giette. Den Gang vare der Paver, Konger- og Fyrster, som beskiæftigede Kunstneren med Arbeide; den eneste Leilighed, for at giøre store Fremskridt i Kunsten. Man kunde let spørge, hvor lærte da de store Kunstnere deres Kunst? Svaret er lige saa let: de lærte den i deres Mesteres Verksteder, som lode sig deres Underviisning betale med Penge, eller af Kiærlighed til Kunsten antoge sig et godt Hoved. Nu til Dags frequentere unge Mennesker i mange Aar et Academie, hvor de dog tilsidst uden Penge og Mesterens Kiærlighed blive Malere. Beregn nu selv, hvor megen Tid saadanne Ynglinge tabe, naar de ingen Adgang erholde til en god Kunstners Verksted, hvor de med Kiærlighed, eller for Penge optages, indtil de komme til nogen Fuldkommenhed. Have disse arme Diævle endog den Lykke, at bestige nogle Trin i Kunsten, saa kan de dog med den allerstørste Forstandighed ikke opnaae deres Hensigt, som de uden Tidsspilde ved Anviisning vilde have opnaaet", Hermed istemmer Göthe, sigende: "Kun fra Verkstederne kan Kunsten igien kraftig nyoplivet fremgaae; nemlig, naar Mesterne af Lærlinger opdroge sig Medhielpere, som da, ved fortsat Bestræbelse, selv kom til Mesterskab, og "Jndnævrende Klæben ved tørre Regler bringer ingen Nytte. Over alt maa Aanden raade, og Kunsten lader ingen høiere Lov end sig selv gielde". Vi maa videre, efter ham, ingenlunde betragte Academierne, som Anstalter, der byde og raade over Kunsterne, styre dem efter Ønske og Villie, men blot som afværgende Anstalter, mod deres Synken, mod Smagens Udartning Anderledes betragter dem heller ikke Speth, hvis Ord ere disse: "Jntet Academie lod det hidindtil endnu feile paa kostbare Apparater og klasfiske Forbilleder til Underviisningens Behov. Regler bleve abstraherede, Normer bestemte, Theorier udtænkte, Manerer fastsatte, og det Hele tilsidst endnu, for at give det Ufeilbarhed, bragt i et sluttet System, i hvis Spidse en øverste Grundsætning stod, hvorfra Kunstens Videnskab skolemæssig skulde deduceres for Disciplen. Det havde nu rigtig nok et ret lærd Udseende. Kun Skade, at man dermed har forseet sig i en ringe Ting, der nemlig, at Kunsten, som saadan, og efter dens indre Væsen, paa ingen Maade er en Videnskab, som kan læres." Gyldne Ord, som Kunstens Forstandere jo maa lægge paa Hjerte. Men see, om de giøre det. Nei, De udsætte Pengepræmier, indbildende sig, at de ved dem ere istand til at hæve Kunsten. Men de bedrage sig. Hollænderne vare, saavidt jeg veed, de første, som indførte Pengepræmier, og jeg formoder, at brabantiske Kniplingskræmmere siden have faaet dem indsmuglede gjennem Berlins og andre Stæders Porte. Jeg kan ikke fordøie dem, og Peter de Laar grues derved, sigende i forbemeldte Skrivelse: "Hvad Priisuddelingen angaaer, saa er denne Almisse den bitterste Skienk for Kunstneren. Den ringe giør den hovmodig, og den duelige skader den af følgende Aarsager, fordi J ere tvungne til at give den ubetydelige Kunstner Prisen, og derved forlede ham til Stolthed; thi det vil J dog i Sandhed ei indbilde Jer, at den Fortiente skal give et Arbeide, som giør ham Ære, hen for 120, 60 og 20 Rbd. S., og endnu oven i Kiøbet lader sig giennemhegle af Jer. Vilde J ikke selv udle og ynke et saadant af den falske Ære forblindet Menneske Himlen skee Tak, at Tiderne endnu ikke ere blevne saa slette, at jo et til Jeres Fordring svarende Arbeide, som J vil beholde tilbage ved Academiet, endog af den middelmaadigste Lysthaver vil blive kiøbt for meer end den derpaa satte Priis. Værer forsikrede, at sand Fortieneste gjerne vil bequemme sig til, at staae tilbage for en saadan Priis."De nederlandske Academier, indførende Pengepræmier, udelukkede Medailler, ventelig fordi de have mindre virkeligt end indbildt Værd, og fordi den, som har Valget mellem Medailler og Penge, vælger de sidste, naar han er klog. Følgende deres Exempel, uddeler Academiet i Berlin heller ingen Medailler. Det har foranlediget mig, til at betragte Sagen fra en ny og høiere Synspunkt. Æren fremmelsker Kunsterne, var de Gamles Valsprog. Grækerne kiendte, ligesom vi, Priisuddeelinger og Veddekampe i Kunsterne, men Pengepræmier vare dem ubekiendte. Vilde, i andet Tilfælde, enten Polygnot have malet Poecile omsonst, eller Zeuxis bortskienket sine Malerier, eller Nicias offret sine paa Fædrelandets Alter, da Konger bøde ham Tønder Guld for samme, Vilde disse Mænd, naar de som Lærlinger havde arbeidet for Penge, som Mestere have gjort noget for Æren? De skiønneste Kunstverker ere frembragte paa den Tid, da Mesterne slettest betaltes. Pierre Bontemps fik knap 150 Spec. for sit over Frants den Første opreiste Gravmæle, som bestaaer i en stor med fortræffelige Basreliefer prydet Urne af hvidt Marmor. Hannibal Carracci var ni samfulde Aar om at male det vidtberømte farnesiske Galerie. Meer beskjæftiget med sin Ære end med sin Lykke, modtog denne Kunstner en usel Betaling af 10 Spec. maanedlig, og da han ved Enden af sit store og dristige Foretagende, ventede at faae en til sine Arbeiders Værd forholdsmæssig Belønning, sendte Kardinalen ham blot en Foræring af 500 Spec. Da man bragte denne Sum til Hannibal, faldt han i en saadan Forundring, at han ikke kunde frembringe et eneste Ord, men ved sin Taushed gav han tilkiende den Misfornøielse som han følte, ikke over den slette Erstatning, som var ham tilbudet, men over at see sig bedraget i det Haab som han havde haft at finde, i Frugten af sit Arbeide, et ærefuldt Beviis paa det Værd som man tillagde det. Saa meget uværdigere synes Betalingen, da Hannibal ei var nogen slet og ret Kunstner, men vel bevandret i Philosophien, i Mathematiken, og i alle de andre Videnskaber, som adle Maleren, og adskille ham fra Anstrygeren. For et enkelt Malerie til Christiansborg, betales undertiden lige saa meget, som det hele farnesiske Gallerie har kostet. Man tage sig vare for at slutte fra Betalingen til Maleriets Værd, da, som den lærde Kunstner Fernow har bemærket, Kunsthistorien leverer en Mængde Beviser paa, at rigelig Betaling ikke altid har frembragt fortræffelige Kunstverker, ja overhoved ei er nogen af de mægtigste Hævestange til at bringe Kunsten op, var det ikke saa, maatte det sandelig i vor Tid være bedre bestilt med Kunsten. Hvor berømt er ikke Poussins Malerie, som forestiller Philisterne slagne af Pesten! Det var og ham meer om Æren end om Penge at giøre. Han forlangte, og bekom kun 60 Spec. for dette Malerie, uagtet hans erkiendte Kunstnerværd, og digteriske Aand og udbredte Lærdom. Le Sueur forfærdigede sit Malerie, som forestiller St. Paul prædikende i Ephesus, for Kirken Notre-Dame i Paris, hvor man havde den Skik, hvert Aar den første Maj at udstille et Verk af Malerkunsten. Der herskede til hans Tid en stor Kappen imellem Malerne for at faae Adgang til den Ære at udføre dette Verk: jeg siger Ære, thi Mesteren bekom til Løn for sit Arbeide den maadelige Sum af 100 Spec. Dominichinos Malerie, som forestiller den hell. Hieronymus modtagende Alterens Sacrament, betragtes med Rette ej alene som denne Mesters Hovedverk, men og som et af Kunstens tre Hovedverker; de to andre ere Rafaels Forklarelse, og Daniel fra Vol terra's Nedtagelse af Korset. Dominichino fik 50 Spec. for sit Arbeide, og dermed var han fornøiet, graadig efter intet uden Roes. Forden Priis copierer ingen det, maler end ikke nogen Freia med Katteene. Dominichino har aldrig forødt sine Farver paa Uting. Han malede Dyden selv i Roms Kirke S. Carlo at Catinari. Persius ønsker, at grusomme Tyranner, ej maa straffes paa anden Maade, end at de see Dyden, og græmme sig over at have forladt den; et Ønske, som randt mangen i Tanker ved Betragtningen af dette uforlignelige Malerie. Paul den Veroneser, besiælet af lige saa ædle Følelser, malede, efter samtidige Skribenteres Vidnesbyrd, Bryllupet i Cana, dette umaadelig store Verk, et af de mærkværdigste som man har at opvise, for den maadelige Sum af 90 Ducater, og Gildet hos Levi, som er af samme Størrelse, ligeledes for en Spotpenge. Penge præmier skabe Lairesser, som aldrig kunne faae nok for deres Arbeider. Vindesyge er en slet Driver til Øvelse, er en grum Fiende af ethvert Fremskridt, enten fordi den, ved ikke at lade Sted for Erfaringen, og for den tilkommende Fuldkommenhed, evig holder Kunstneren i en vanærende Middelmaadighed, eller fordi den, nedsættende hans Arbeider til Varers Beskaffenhed, indskrænker hans Flid til Prisen, og berøver ham den høiere Sands for Kunst, uden hvilken vore Kunster ikke skulde være meer frie, end Pottemagerens Hiul og Smedens haarde Ambolt. Fandt de Laar det upassende, at udsætte Pengepræmier for de frie Kunsters Dyrkere, saa maatte han finde det endnu meer upassende, at udsætte dem for Architekter. Naar Staten, siger han, vil lade giøre Skibe, Broer eller andre Bygninger, saa er den, som har gjort det bedste Model og det nøiagtigste tilhørende Overslag, noksom belønnet derved, at man overdrager han Arbeidet. Hvad mon de Laar vilde sige, naar han saae de frie Kunster være, som de her ere, under en Architekts Bestyrelse? Han vilde, hvis Architekten ej er en Michelangelo, smille, og atter smile, ved at see visse Academier giøre saa meget af Architekturen, at de underholde sex Skoler for den alene. Det er i enhver Henseende for meget, selv i Fald de holdt over Vi trups gyldne Grundsætning: "Giører aldrig noget, hvortil I ei kan angive en god Grunden Grundsætning, som Milizia vil have sat over alle Bygningsskoler, for at erindre Architekten, at Zirat maa være grundet i Nødtørft, og at man ej maa see noget paa en Bygning, som ej har sin bestemte Nytte, og hører til det Heles Fuldstændighed. Men Architekter ansee sig for Mestere i Kunsten, naar de kun beflitte sig paa Ziraterne, og smutte bort over Beqvemmeligheden, som dog, efter Kyndiges Dom, fordrer meer Flid og længere Studium, end Prydelserne.