Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1774-11-25
En ærlig Mand forretter sit Embede redelig uden Eed, og en Skielm kan ikke forbindes ved tusende Eeder. For Resten seer jeg ikke, hvad Nytte disse Eder giøre. Loven, setter vel en særdeles Straf for Meeneedere, men det lader som, der er en Undtagelsen ved Reglen, naar det er en Embedsmand, som bryder en Eed, qua Embedsmand, om end- og hans Forseelse er saa grov, at han afsettes fra Embedet. Altsaa ere nu de Slags Eeder saa gemeene, at de fleeste holde dem kun for et simpel Løvte eller Haandskrift, man er forbunden til efter Sædvane at give fra sig. Det lader og, som man ofte giør sig Umage for saaledes at opskrue Eeds=Formularerne, at det skal være plat umueligt, at kunne holde dem, hvorover en Deel ofte tager i Betænkning at underskrive dem, andre derimod, hos hvilke dette store Rettens Palladtum ansees som Gøglerie, tænke saaledes: Hvad skal man giøre, Vil man have Brød, maa man sværge, skiønt Gud og al Verden kan see, det er umueligt at holde det. Af den Aarsag bliver Meeneed en Vane, da mange maaske tænker, at Gud kan ligesaa let forlade til Meeneder, som een ja, der ere vel de, som tør meene, at Gud ikke saa meget vil tilregne de sværgende en falsk Eed, som dem, af hvilke de paalegges at sværge. Hvor meget bør man da ikke vogte sig for at ædske Eed for Ting, som ere efter al Anseelse enten umuelige eller meget vanskelige at holde. Ligesaa lidet som aabenbare Atheister eller Religions Bespottere burde tillades at sværge, saa lidet og Soldater, særdeles Overløbere, og saadanne, som have allerede foret sig Fanden i Vold ved et halv Dusin Krigs=Commissariater, Folk som due ikke til andet end Leiesvenne i Nødsfald, naar en falsk Eed behøves. Saalænge Eeden ikke er meere hellig, have enfoldige Anledning til at tænke, at den ikke er andet, end et Formalitet, og langt fra ikke nogen Part af Religionen; thi det var urimeligt at ville antage den som en Forsikring eller Forbindelse af et Menneske, der erklærer sig selv for en Meeneeder. Desuden kan saadan Eed aldrig give mindste Fordeel, enten for Kongen eller det Almindelige, da saadan Soldat holdes ligemeget forbunden, enten han giør Eed eller ikke. Altsaa var det raadeligst, at man i saa Fald ikke spilfægtede med Eder. Jeg har mærket paa mange Bønder, naar de skulde sværge, at de med temmelig Koldfindighed har kunnet høre Dommeren oplæse Eeds=Formularen, uden at gyse eller sukke, førend det kom til Forbandelsen over deres Ager, Eng, Qvæg, o. s. v. Al juridisk i vor Lov berver paa Vidner, hvis Troværdighed maa fastsættes ved Eed. Man seer heraf, hvor høit nødvendigt det er at holde Eeder i Hærd udi en Republik, Veler det saa, at man ikke kan indprænte Samvittighed i alle Menneskeer; men man bør dog i det mindste arbeide paa at vedligeholde Bevægelser og Gysinger, som det høitidelige i Religionen gierne virker i Begyndelsen hos enhver, førend saadanne formindskes eller forsvinde ved Vanen. At Loven, for at erholde saadan juridisk Vished, har i det mindste forordnet to Vidner, er høist fornuftigt, deels fordi to bringes ikke saa let som een, til at forsværge sig; deels og fordi man ved afsides Examination lettere kan komme efter, om saadanne to have forbundet sig til at sværge falsk, nemlig naar de, som gjerne skeer, sige hinanden imod. Man seer med hvilken Forsigtighed Lovgiveren har søgt at handthæve Eeden, for saa meget mueligt var at holde den i sin Kraft, og at forekomme Meeneed. 1.) Skal Vidnerne i det mindste være to. 2) Maa Fruentimmer ei gaae i Rette. 3) Maa Slægtninger og Tiunde i visse Tilfælde ikke sværge, af Aarsag, at Slægtskab og Føielighed kunne befrygtelig forlede dem til Meeneed. 4.) Misdædere maa ikke sværge i deres egen Sag: Lovgiveren vil heller, at en Tyv skal gaae ustraffet af Mangel paa Vidner, end at han skal forsværge sig. Er det da ikke samme Tilfælde, naar en for Ex, skal sværge i sin egen Sag, at han ikke har besviget Kongen sin Told, som han søges for, o. s. v. Er ikke hans Velfærd ham ofte ligesaa kier som hans Liv, Er ikke denne en Tyv lige saa vel som den anden, og skulde man da ikke frygte for, at saadan en neppe kan undgaae den Fristelse at forsværge sig, naar han dog ellers engang har begaaet Meeneed mod sin Borgered. Men hvad skal man da giøre, vil nogen spørge, Man skal heller oversee et lidet Onde af Mangel paa fornødne Vidner, end aabne Dør til et større. Man kunde tænke, at Vidner vare og uvisse: Jeg har intet derimod, og hvad de ikke ere, maa man frygte, de vil blive, naar Eder saaledes misbruges. Dog alligevel ere Vidner for mange Omstændigheders Skyld tilforladeligere, end naar den Søgte skal med Eed vinde sin egen Sag. Den som først har bragt disse Eeder saaledes i Gang, har uden Tvivl været en, deralt for meget har villet paasee Kongens Gavn, og sluttelig har Nidkierhed forhindret ham at indsee de store og farlige Følger, som ville flyde deraf, og jeg maatte vel spørge, om disse Eeder have øiensynlig forøget Hans Majestæts Jnteresse, eller gjort Folk ærligere end tilforn, Men, om de have givet Folk Anledning til at faae en meere rum Samvittighed, og meere Dristighed til at begaae Meeneed, derom behøves vel ikke meget at tvivle. Jeg sætter for Exempel at en Saugbrugs=Eier forsværger sig aarlig Aars i Henseende til sit Qvantum, og merker ingen Virkning af alle de Forbandelser, som man foregiver skal følge Meencederie; men tvertimod, at hans Handel er ham ligesaa fordeelagtig, efter at have gjort ti Gange Meenced paa denne Maade, som forhen. Spørgsmaal, om der da ikke kan haves Anledning til at ansee Eden som Spilfægterie. - Og naar da Staten siden behøver Vished i de vigtigste Begivenheder, hvad Vidne kan man da vente af saadanne Folk, der først have været nødsagede til at forsværge sig, og siden ved Vanen anseer det som intet, Om Eeder kan derfor i mine Tanker siges det samme, som Lægerne sige om Aareladen, nemlig, at den giør den beste Virkning den første Gang. Jeg vil ei her tale som Theolog, og forudsige alle de Ulykker, som saa mange himmelraabende Meeneder kan drage med sig fra Himmelen; men blot som Jn rist vise, hvad farlige Følger de medføre i det Verslige og det menneskelige Sælskabs Handel og Vandel. Bestod en Regiering allene af Samvittigheds ømme Lemmer, var det ingen Sag at være Øvrighed; men da den daglige Erfarenhed noksom lærer, at Religionen, det stærkeste Sammenknyttelses Baand til et Sælskabs Vedligeholdelse, aftager daglig meer og meer, og at en Øvrighed altsaa giør sine Underhavende ulyksalige tillige med sig, som ikke i alle muelige Maader handhæver Religionen, saa maa man i det mindste søge at vedligeholde den frygtsomme Bevægelse, hvilken Optugtelse, Blod og noget andet, jeg veed ikke selv hvad hemmeligt, opvækker den første Gang end og hos en ugudelig i Tilfælde af en saadan høitidelig Act. Jeg siger den første Gang, og kan nogenledes gotgiøre det med Exempler; thi uden at melde om den almindelig medfødde Frygt og Undseelse, som gjerne merkes hos enhver, der for første Gang foretager sig en offentlig Forretning; da man neppe taler den første Gang med en stor Herre uden en Slags Banghed eller Skræk, saa skeer io ikke en Confirmations Akt, en Vielses eller Jndvielses Act, o. s. v. uden en Slags foregaaende Forandring hos den paagieldende, og jo mere vigtig og fuld af Ceremonier Sagen er, jo meere synes Gemytterne at opvækkes til en Art af Andagt. J sær troer ieg aldrig, at en Communicant kan for første Gang nærme sig til det hellige Sted, uden en besynderlig skræksom SindsForandring og en Andagt lignende Bevægelse; men hvad Frækhed og Ubetænksomhed Sædvane i saa Fald virker, viser Erfarenhed desværre alt for meget. Herpaa grunder, sig da disse mine Tanker, at man burde overmaade sparsom omgaaes med en saa høitidelig Forretning som Eeden, og allene forbeholde sig den i de vigtigste Tilfælde; thi hvor der merkes mindste Skin eller Formodning til Meeneederie, bør den Skyldige i mine Tanker langt heller friekiendes af Mangel paa tilstrækkelig Beviis, end bringes i Fristelse til at begaae en saa skiendig Gierning. Men naar Eeds Afleggelse endelig skal fornødiges, kan man ikke giøre den skræksom og høitidelig nok, og siden det udvortes stikker Pøbelen meest i Øinene, synes mig, at Ceremonierne burde giøres saa overordentlige som mueligt, for Ex, lade Eden aflegge paa et mørkt Sted eller Kammer; ved een eller fleere Lamper, under saa mange Tilberedelser, som mest kunne tiene til at sætte Naturen i en Slags frygtsom Forandring, o. s. v. Spørsmaal, naar en Soldat undviger, om han da bør ansees og straffes som Meeneeder, Monne der ikke er oprettet en indbyrdes Contract imellem Capitainen og ham, da han blev hvervet, hvorudi den første lovede den sidste en Hoben, som han aldrig enten har holdt eller tænkt at holde, Man betænke kun, at naar ti hverves, blive de ni som oftest hvervede ikke paa en ærlig, men paa en underfundig og bedragelig Maade, og er dette vel Aarsagen, hvorfor de gevorbene gemmeenlig ere de utilforladeligste Soldater, saasom de fleste ere misfornøiede, der ere bragte under Aaget meere med Svig end med deres gode Villie, og endda ikke nok, thi naar de engang have udtient deres Tid, bruges der allehaande Kunstgreb og smukke Kneb for at saadem til nye Capitulation, for Ex, enten at bebyrdes med alle muelige Vagter, Krigsøvelser og ufornøden Tieneste, eller og at tage flere Aar paa, naar de næsten have udtient, hvilken uredelig Omgang giør Gemytterne slaviske og nedslagne. Den forandrede Kone. En Kone i den store Moguls Rige kom, da hendes Mand var død, i et høitideligt Optog til Stadens befalingsmand, og bad om Tilladelse, til at lade sig brænde. Men da man i de Lande, der staae under Muselmansk Regiering, saavidt mueligt afskaffer denne grumme Skik, saa afslog han hende det aldeles. Da hun saae at hendes Bønner, vare forgieves, geraadede hun i en rasende Vrede, og sagde: Hvilket et Trældomsk Levnet, nuskal det ikke engang tillades en stakkels Kone, at brænde, naar hun har Lyst dertil Er det ikke uhørt, Min Moder, min Tante, mine Søstre, have alle ladet sig brænde, og nu ieg beder denne grusomme Mand om Tilladelse, at giøre det samme, bliver han vreed, og begynder at skrige, som en Afsindig. - Af en Hendelse var en ung Bonge nærværende. Denne tiltalede befalingsmanden, sigende: Er du den Vantroende, der har sat denne Kone slig en Raserie i Hovedet? Nei, svarede han, jeg har aldrig talt med hende; men dersom hun vil følge mit Raad, saa skal hun gandske vist udføre sit Forehavende. Herved skal hun være den Gud, Brama, behagelig, og han skal ikke forsømme, at belønne hende herligen; thi hun skal i hiin Verden finde hendes Mand igien, og paa nye vorde formælet med ham. Hvad siger du svarede den forskrækkede Kone, skal jeg finde min Mand igien, Ak jeg vil ikke brændes; den gamle skindsyge Brummekat! Dersom den Gud, Brama, ikke har gandske omskabt ham, saa skal han vist ikke behøve mig. Skulde ieg brænde mig. for ham, Jkke Spidsen af min Finger for ham, om jeg end derved kunde frelse ham fra det nederste Helvede, To gamle Bonzer, der forførste mig, og vidste, hvordan jeg levede med ham, have vel taget sig vare, for at sige mig Alting. Men dersom Guden, Brama, ingen anden Foræring har at giøre mig, saa attraaer jeg ikke denne Sallighed, Hr. Gouverneur, ieg vil vorde en Mahomedanerinde, og du, Hr. Bonge, kan, om du behager, gaae hen, og sige min Mand, at jeg befinder mig ret vel. Jndfald. En Herre havde den Stolthed at lade opreise i sin Have et billede til Hest, som skulle forestille ham selv. Tvende af hans Bønder stode engang og betragtede dette billede. Den ene spurgte den anden: Hvoraf mon det komme sig, at vor Herre har ingen Handsker paa Ei Broer, svarede den anden: Dem bruger han aldrig; thi han har jo altid Hænderne i vore Lommer.