Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1843-08-10
Under et Tordenveir den 6 de om Middagen Kl. 12-1 slog, ifølge Aalb. A., Lynilden ned i den under Albek Gods hørende Aardestrup Kirke og antændte det udmærket smukke Spiir, Taarnet brændte, men Man haabede at redde Kirken. Ligeledes antændte Lynilden et under samme Gods hørende nyt, ubeboet Huus, beliggende 3 Fjerdingvei fra Kirken, der aldeles afbrændte. Den driftige Eier Hr. Holbeck er meget at beklage, da det, mærkeligt nok, vare de eneste uassurerede Bygninger paa Godset. Allerede i sidste Stænderforsamling og ved senere Leiligheder, saaledes ved Spørgsmaalet om Lehmanns Habilitet som Borgerrepræsentant under den imod ham anlagte Generalfiskalaction, viste Algreen-Ussing en vaklende Holdning, der, hvorledes Man end bedømte den, gav hans politiske Farve et vist langeant, som gjorde det vanskeligt at bedømme dens rigtige Grundstof, fra hvad Kant Man end søgte Skjæret. Dette foranderlige Farvespil kunde imidlertid hos Folket, der havde troet at kunne betragte ham som en af det liberale Parties faste Koryphæer, ikke fremkalde noget behageligt Jndtryk, hvis Uhyggelighed end meere maatte forøges ved den Taushed, hvori Ussing under flere af de vigtigste Tids- og Principspørgsmaals Discussion og under Begivenheder, der sært bevægede Gemytterne, indhyllede sig. Paa den Kampplads, som vor nye politiske Æra betegnede, den Kampplads, der skulde være, ikke nogen Vaabenleg for Aandens Kløgt og Dialektikens Færdighed, men det sande borgerlige Mods og det ægte Frisinds Prove, var Algreen=Ussing den første og djærveste Kjæmper, den Første som svang Sværdet for Pressens Frihed, den Første, som atter drog sit Glavind for en gjennemgribende Finants reform og Besparinger i Stats- og Hofhuusholdningen og erklærede, ikke at ville lade Sværdet hvile, saalænge Fienden stod opreist. Ved hver Sag af folkelig Betydning og Vigtighed lød Algreen-Ussings Stemme. Hvad Under da, at hans senere Taushed, selv om ingen andre Tegn havde viist sig paa hans politiske Horizont maatte vække Forundring og at Folket, lyttende efter sin Vens Nøst, forundret maatte spørge: "Men hvor bliver Algreen-Ussing af Et Aar er henvundet siden vi henledede Opmærksomheden paa denne mærkelige Ussingske Barometerforandring, og vi vide med Vished, at vor Betragtning ikke gik ubemærket hen og at Mange med os spurgte, men hvor bliver Algreen Ussing af Meget har siden den Tid tildraget sig, Meget, som vel var værdigt til at beskjæftige en Ussings Pen og bringe en af Folkets kaarne Mænd til at oplade sin Rost. Clausen og Schouw, Folkefrihedens ægte Drabanter, der troligen følge det Banner, hvortil de have sluttet sig, have talet, men Algreen-Ussing er forbleven tans, saa taus som om mægtige Hindringer bandt den forrige Folketalsmands Tunge. Dog ikke Tausheden alene erdet, som har vakt Forundringen, men ogsaa andre forunderlige Tegn og Gierninger ere fremtraadte paa Algreen=Ussings sidste Tids politiske Lobebane, og det mærkeligste af disse er fornemmelig hans, den erklærede Offentlighedsvens, erklærede Modstand imod Kjøbenhavns Communegienstandes offentlige Forhandling. Algreen=Ussing har herved utvetydigt viist, at han har forladt den Sag, hvis ivrigste Forkjæmper han for har været og at det ikke længere er i de samme Rækker som for, at Folket skal søge ham. (Aalb. A.)