Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1812-11-24
En dansk in puncto serti beskyldt Hofpræst. En af de første danske Hofpræster efter den ved Luther foranledigede Religionsreformasion var en Tysker Niels Crag, eller som han maaskee rigtigere kaldes Krage. At denne N. Krage maa have været en for sin Tid bekændt lærd Geistlig lader allene hans Ansættelse som Hofpræst hos en saa religiøs Fyrste som Kong Kristian den Tredie formode. Men denne Formodning bestyrke og ved det, at vor Krage var en af de Tre, som præsiderede i den Disputats høibemeldte Konge lod i Aaret 1544 holde i København med de endnu i Klosterne og ved Kapitlerne tilbageblevne pavelige Sindede. Dette fortælles i Nicolai Cragii Annal. rerum danicarum ab excess Frideric II. a Christiano III. gestaar, i femte Bog under Aaret 1844 som jeg snart skulle tro Pontoppidan ikke maa have kændt, siden han sætter Morsianius istædet for vor Krage. Niels Krage var og vel oplagt til Præsidiet i en saadan Disputats eller Colloqvium. Thi det skal have været en Mand af udmærket Veltalenhed, hvilken da vel og kan tilskrives den Virkning Samtalen eller Disputatsen gjorde i Følge paaberaabte Annalers Vidnesbyrd, at nemlig mange Katoliker nu fandt sig saa oplyste af denne Samtale, at de underskreve den dem forelagte luterske Konfession. Men udentvivl er det gaaet her som ved de Norskes Omvendelse til Kristendommen, under Oluf Trygvesen. Vor Krage har nok været en Tangbrand, der lettelig har kundet lukt Munden paa sine frygtelige Vederparter, hvis Ophold i Danmark saalænge de offentlig forbleve Papister kun var heel prekær under en Konge, hos hvem Hospræsterne havde stor Jndflydelse. Udentvivl har og først denne virksomme Veltalenhed skaffet Krage sin Plads som Hofpræst, da Han hidtil havde siden sin Ankomst til Danmark været ansat som Vikarius hos den sidste katolske Biskop i Slesvig Godschalck Ahlefeld. Nok dette Krages Præsidium i en Disputats, der havde et af Kongen saa forønsket Udfald, synes mig for en saa passende Anledning til hans Befordring som Hofpræst, at jeg hertil rimeligere antager Aaret 1544, end - som af de Fleste antages. – det foregaaende Aar. At jeg og ikke heller gjør vor Krage Uret i den Formodning jeg har yttret om den Kraft, hvormed Han viste sin Veltalenhed, godtgjøres af den geistlige Vandel, som Han før sin Ankomst til Danmark havde gjordt Sig bekændt ved baade i Høya og i Minden. Dog jeg henviser herom til Møller i hans Cimbria literata og Jvergs sællandske Klerist, og de af dem paaberaabte tyske Skribentere. Men hos ingen af alle disse Skribenter haves Efterretning om enten hvorlænge han stod som Hofpræst, eller hvad der var Aarsag til hans Afgang enten som Hofpræst eller Vikarius i Slesvigs Stift, hvilken sidste Stilling det synes han har beholdt endog som Hofpræst, om ellers dette Hofpræsti har bestaaet i mere, end at han nu og da prækede for Kongen, som vel heri ville have Forandring, og gærne gaf høre en Mand med vor Krages Tordenstemme, hvori nok især hans Veltalenhed har bestaaet. Ja selv vor lærde Gram, som i sin Fortale til Cragii Annal, omtaler denne Niels Crag eller Krage, taler ikke om denne Geistliges Skæbne efter han havde forladt Hoffet og sin Stilling i Slesvig, eller naar han forlod begge disse Stillinger. Dog siger Gram, at Krage maatte pakke Sig fra Hoffet for sit Levnet og sin Opførsel, der ikke svarede til hans andre Egenskaber især hans store Veltalenhed. Hvori det Forargelige ved denne Hofpræsts Levnet og Opførsel har bestaaet, nævner Gram ikke, har erheller paaberaabt Sig noget Beviis især herfor. Tør jeg gætte, saa har den myndige Novirmagus nok ikke skøttet om en Kollega, som Krage, hvis Veltalenhed let kunde stikke ham ud. Den første Slesvigsluterske Superintendent Tilemann Husen har vel ikke heller just været for at beholde Krage, som oprindelig var ansat til Stiftets geistlige Kontrollør, mod dets katolske Biskop Ahlefeld, der allerede i Aaret 1541 afgik ved Døden. Jmidlertid blev Krage dog i Slesvigs Stift til Aaret 1652, men hvor Han saa blev af er saavidt jeg ved alle vore indenlandske Historiegrandskere ubekændt; Jverg formoder endog, at Han i dette Aar er død. Men intet mindre, han blev derimod herfra kaldet af den brandenborgske Kurførste Joakim den 2den til Superintendent i Salzvedel, en liden By i en lille Kreds, hvis Prælatur ikke synes at have kunnet vejet op mod hans Stilling i Danmark som Hofpræst og Visebiskop eller Domprovst Alligevelmisundtes Krage denne sin nye Stilling af Salz vedels Magistrat, som yndede den forrige Superintendent Nikolaus Barstmann, hvem Kurførsten havde set Sig nødt til at afsætte for de Uroligheder og Stridigheder hans liturgiske Nyheder afstedkom. Magistraten modsatte sig derfor Krages Ansættelse til Superintendent, og for at besmykke denne Modsættelse angav Krage som En, der havde forset sig mod det sjette Bud. Men heel naivt svarer Kurførsten den velvise Magistrat i følgende Reskript: "Er end denne Beskyldning grundet, saa er det dog bedre, at Han har gjordt et Barn, end voldet Oprør. Skønt han nu vel herfor har forsvaret Sig for Os, saa naar Et skal være er det Os dog meget færere, at Han hos Eder gjør ti Børn, end at Han en Gang afstædkommer Oprør og Mytteri. Hvormeget J end trænge paa Os om at faa en Anden, saa er vor Mening dog, ikke at tilstæde det, om han saa kom fra Wittenberg eller Babylon, naar Han ikke vil holde sig vor Fristelige Kirkeordinans efterrettelig. Reskriptet findes i Gerkens Diplom. veter. March., og er anført af Moeser i Geschichte der Wissenschaften in der Mark Brandenburg, hvor overalt flere i den danske Historie interesserende Anecdoter, findes. Feiler jeg ikke, saa tør det Sande i denne Beskyldning mod Krage være denne: Som katolsk Geistlig har Han vel havt, som snart alle den Tids Geistlige havde, sin Mætresse eller rigtigere naturlige Kone. Disse de Geistliges Konkubiner bidroge ikke lidet til at saamange Geistlige gik over til Protestantismen, hvis Præster maatte givte sig, og som alleroftest toge til Ægtekoner deres Konkubiner, som herved ikke lidet forbedrede deres Stilling, og derfor overtalte deres naturlige Mænd til denne Religionsforandring. Men Enkelte af disse gave vel enten af Lyst til Forandring eller af andre Aarsager deres Konkubiner Afskeed. Muligt at vor Niels Krage har været i sidste Tilfælde, men at hans Konkubine har ved Ham havt et eller flere Børn, Hun da offentlig har angivet Ham for, da Hun ikke kunde overtale Ham til Ægteskab. Muligt at Magistraten i Salvedel er kommen efter det, ja har endog underkøbt Hende til at forurolige Ham, men at Han saa har forklaret Sammenhængen for Kur førsten, som ikke med en saadan Geistlig da har kundet regne det saa nøie, allerhelst Krage vist ikke var den Eneste i dette Tilfælde. Gustav Ludvig Baden.