Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-02-20
Vore Damer ere de eneste, som i denne Tid holde Liv i – Modehandelen. Jførte deres lange Kaaber ere de uophørligen sysselsatte med at gjøre Jndkjøb, fordi alt nu, efter deres Mening, er saa særdeles godt Kjøb. Saasnart Solen skinner, seer man dem i hele Caravaner trække ned ad Østergade, de Skjønnes Hovedstappelsted, som man kunde kalde Eropolis. Der har længe ikke været saa gode Tider her til Lands for vore Fruentimmer end netop nu. Mændene derimod klage desmere. Privatcreditten er svækket; de, som ere i Forlegenhed for Penge, vide ikke, hvor de skulle kunne faae dem, og de, som have Penge liggende, vide ikke hvor og hvorledes de skulle anbringe dem. For at skaffe sig Penge modtager man Obligationer for 100 og sælger dem for 77 til 78. J Handel har mangen Mand sider i Fjor tabt sin halve Capital, og paa andre Maader næsten det Hele. Eiendomme paa Landet gider ingen eie, Lyststeder er bleven til Sørgeste der; Huse og Gaarde i Kjøbenhavn staae, i Forhold til Coursen, høie, og til det, de indbringe, over deres Værd og altsaa overdrevent høie. Kjøbstædsmanden klager; Landmanden ligesaa. Jngen af dem veed, hvad han egentligen for Øieblikket skal foretage sig i Handel og Vandel, det, som er klogt i Dag, kan blive meget uklogt i Morgen. Saaledes staae Tingene; men naar De kommer i vore Klubber, i Skuespilhuset, paa Maskerader sporer De intet til al denne Forlegenhed. Det gaaer tvertimod saa lystigt til, at man skulde troe, vi levede i Tider, hvor de stegte Duer med Kniv og Gaffel i Ryggen flyve lige ind i Folks Vindue, hvor der falder Manna fra Himlen, og man kun behøver at opsamle den hver Morgen. Men De kjender Verden og Mennesket alt for vel, min Ven, til at De kunde lade Dem skuffe af saadan Theaterflitter. Den Kloge vil ligesaalidet bedømme Menneskenes sande Velstand efter den Hob Letsindige, han finder paa Forlystelsesteder, som et Fruentimmers Skjønhed, efter hendes Udseende paa et Bal i en pragtfuld Paaklædning og ved Lysenes Skin. Letsindigheden er sædvanligen Armodens Ledsagerinde. Selv paa Ruiner groe ofte Træer og Blomster; men falde Ruinerne sammen, saa begrave de disse. Det er vist saare gavnligt i enhver Stat, at det ene Menneske lader det andet leve med; og at Enhver lader sin Overflod flyde ind i den fælles Omløbs Kilde. J dette Tilfælde er sikkerlig endog Luxus meget gavnlig. Men naar man ikke raadfører sig med sin egen Tarv, og strækker Tæring efter Næring, naar man enten forøder den sidste Skilling, man har, eller sviger sin Næste paa alle muelige Maader, blot for at kunne prunke og leve godt, saa er en saadan Luxus uden Tvivl den lige Vei til Ødelæggelse baade for den Enkelte og det Hele. Vist nok er det vore Samtidiges Grundsætning, at lade hver Dag have sin Plage og lade Efterkommerne sørge for sig. Men er det retfærdigt og billigt? Jkke Myren, der dog er saa ringe en Skabning imod os, handler saa tankeløst. Den tænker om Sommeren, allerede paa Vinteren, og beskjæmmer hine Ligegyldige, der byrde alt paa den næste Dag og paa den næste Slægt. Er da denne Slægt ikke vore Børn, have vi ikke ligesaavel Pligter mod hiin som mod disse? Det staaer i en Faders Magt at forøde Alt, hvad han eier, medens han lever, og overlade sine Børn til deres Skjebne. Men er det faderligen handlet, Maa han ikke gyse ved den Tanke, at hans Børn og Børnebørn, engang vandrende ved Bettelstaven forbi hans Grav, ville udraabe: her ligger han, som var Aarsag til vor Elendighed, som forødte hvad vi nu kunde levet af Nei, min dyrebare Ven, den taabbelige Jndbildning, at man ikke skylder Efterkommerne Pligter, kan, kom den end fra nok saa store Hoveder, umueligen finde Undskyldning for Fornuftens og Retfærdighedens Domstoel. Men det er nu eengang vore Nutids Fædres Grundsætning, at leve paa en stor Fod, og at lade deres Børn selv sørge for, hvorledes de i sin Tid komme ud af det; thi – sige de – efterlade dem noget kunne vi ei, og indskrænke os er umueligt, altsaa er det eneste, vi formaae at gjøre for dem, at lade dem lære noget; det er den bedste Arvepart, vi kunne efterlade dem. Men er det end en vigtig Ting at have lært Noget, saa kommer det dog meget an paa, hvori denne Lærdom egentligen bestaaer. En Haandværksmand, der tilgavns har lært sin Profession, kan, naar han vil være flittig, fortjene sit tarvelige Udkomme. Men de fleste Forældre af Middelstanden skjøtte desværre ikke om at lade deres Sønner lære et Haandværk. Mødrene finde det mere passende, at deres Børn skulle lære Handel, lægge sig efter Bogen o. s. v., fordi de da kunne vente at blive fornemme og rige. Men de glemme, at ikke alle, som handle, blive rige, og ikke alle, som studere, kunne vente at komme i betydelige Embeder. Som det gaaer med Drengebørnene, gaaer det med Pigebørnene. De skulle lære at brodere, spille paa Claveer, tale Fransk o. s. v. Men hvor i al Verden vil man tilsidst gjøre Brug af al denne Lærdom og al denne Dannelse? En god Snedker eller Linnedvæver kan finde sit Brød overalt, men med Latin, Græsk, og andre Skolevidenskaber vil man tilsidst, naar disse Kundskaber blive saa overordentligt almindelige, uden for den egentlige Embedsvei, ikke kunne fortjene en Hvid. Ligesaa vil det gaae med Brodeerkonsten, Claveerspil o. s. v., der vil blive saa mange, der give sig af dermed, og saa saa, der ønske at lade sig betjene af dem, at en Sye eller Kokkepige lettere vil kunne finde sit Udkomme end en Jomfru, der broderer nok saa fortræffeligen og underviser i Claveerspil efter de rigtigste Grundsætninger. Det er derfor høist uforsvarligt, naar Forældre ikke allene selv leve over deres Ævne, men endog vænne deres Børn til at leve paa en upassende Maade, i den Tanke, at de nok ville kunne hielpe sig selv frem med det, de have lært. Om man end vilde antage Mueligheden heraf, som man af de Grunde, jeg forhen nævnte, ikke kan, saa er den hele Opdragelses- og Levemaade i de fleste Middelstandsfamilier sjeldent af den Natur, at det kan vænne unge Mennesker til et saadant Liv, som vedvarende og stadigt Arbeide, hvoraf man skal leve, nødvendigen udfordrer. Dertil ere især i Hovedstaden Forlystelserne for mange og Glimresygen for stor. Vore Klubber have bidraget og vedblive at bidrage til at nære en Aand, hvis sande Frugter maaskee først vil vise sig om nogle Aar. Uden at være nogen Menneskefiende og uden at see Tingene igjennem et taget Glas nødes man dog til at tilstaae, at vi leve i en ligesaa spendt som forspendt Tidsalder. Den Rolighed og Tryghed, som enhver fordum fandt i sin Families Skjød, er forsvunden. Den giensidige Tillid, der støttede Menneskene i Trængslens og Modgangs Dage, er forvandlet til Mistillid og egen kierlig Jnteresse. De Storme, der hver Dag nedstyrte den ene Familie efter den anden i Nød og Armod, den Uvished, enhver øiner i ethvert Foretagende, og den Tvivl han staaer i, om han nogensinde vil høste Frugter af sit sure Arbeide alt dette nedslaaer selv den Arbeidsommes og Redeliges Mod, slapper Jndustrien og gjør de fleste Mennesker omsider til forgløse Væsener, der, overladende sig til Øieblikkets vilde Glæder, ikke tænke paa den næste Dag. Deres Glæde forekommer mig som de Krigeres, der gjøre sig lystige Aftenen førend et Feldtslag. Heri maa man søge Aarsagen til den ubegribelige Ligegyldighed, der udgjør et Hovedtræk i vore Samtidiges Characteer. Man bør derfor ikke vente, at en Slægt, der er saa ligegyldig mod sig selv, skulde være det mindre mod sine Efterkommere. Men vee vore Efterkommere, dersom de ikke ere forsigtigere og klogere end de fleste af deres Fædre! Jmidlertid trøste mange sig med det Haab, at naar vor Cours, som nu nærmer sig med hver Dag Pari, først har naaet en fast Standpunkt, og Udlandet, saaledes som det ønsker det, med Sikkerhed kan begynde at handle med os, vil vor Handel blomstre frem igjen, og med den Lykke og Velstand vende tilbage. J andre europæiske Lande, hvor ogsaa Crediten, der, som en Følge af Krigen, var sjunken saa dybt, har Alting begyndt at leve op igien. Hvorfor skulde det samme ikke kunne være Tilfældet med vort Danmark, naar det faaer Tid til at samle Kræfter igjen, Vi befinde os i en Crisis, der altid gaaer ligesaavel foran enhver Forbedring, som enhver Forværrelse. At mange maa lide ved hiin, som tilforn ved denne, er naturligt. Misceller.