Berlingske Tidende, 1836-02-01
Uagtet Forsamlingen imidlertid af de ovenanførste Grunde, som alt bemærket, har anseet det meget tilraadeligt, at der ved nye Bestemmelser og Arvefølgen og Arvemaaden i Henseende til Selveierbøndergaarde gaves en bestemt Arving Adgang til at erholde Gaarden. med et saadant Forlod, at han kunde ventes med Held at blive ved samme, saa maa det dog indrømmes, at Anvendelsen af den omhandlede Regel paa det concrete Tilfælde kan blive mislig, naar den nærmeste Arving efter begge Forældres Død er i en meget ung Alder. At Gaarden da skulde overtages og af Andre bestyres for hans Regning, vil nemlig ofte ei blive ham eller Gaarden til Gavn, og det vilde da være uhensigtsmæssigt og ubilligt, at de andre Børns Arvelod skulde formindskes, uagtet den nye Lovbestemmelses Øiemed ei derved kunde ventes fyldestgjort, ligesom det, naar Gaarden, efterat være udlagt et umyndigt Barn, senere dog maatte sælges, fordi den fandtes ei at kunne bestyres, og conserveres til hans Gavn, vilde være særdeles ubilligt, at han skulde beholde det modtagne Forlods af Gaardens Værdi fremfor sine Medarvinger. Forsamlingen har derfor troet allerunderdanigst at burde henlede Deres Majestæts Opmærksomhed paa, at der maatte træffes særegne Foranstaltninger for at hindre Ulempe og Ubillighed i de Tilfælde, hvor den nærmeste Livsarving er i en saadan ung Alder. Det er saaledes taget under Overveielse, om det ei kunde bestemmes, at naar den nærmeste Livsarving var under 18 Aar, det da maatte være overladt Værgen for dette Barn at bestemme, om Gaarden paa Barnets Vegne skal overtages, og dette dog kun under den Betingelse, at i Tilfælde af Gaardens Salg førend Myndlingen naaer sit 18de Aar, skal den Part, som forlods er tilfalden denne, kommes til Deeling mellem ham og Medarvinger efter de almindelige Arvelove. Det kan i saa Henseende bemærkes, at, om man end vilde overdrage høiere Autoriteter at afgjøre Spørgsmaalet, om det umyndige Barn skal overtage Gaarden, saa vil denne Afgjørelse, da hine Autoriteter dog ei kjende de locale Forhold, i Almindelighed komme til, at slutte sig til Værgens Erklæring, og det synes da raade ligere at overlade Spørgsmaalets Afgjørelse til Værgens egen Beslutning. Paa den anden Side kan imidlertid bemærkes, at man vel uden videre kunde tilstede den nye Lovs Anvendelse, naar den nærmeste Arving blot var confirmeret, om end under 18 Aar; thi det confirmerede Barn vil i Bondestanden kun have faa Aar tilbage indtil det kan overtage Gaarden eller i det Mindste medvirke ved dens for hvilken Værgen og OverovBestyrelse, righederne imidlertid i Almindelighed maae kunne drage Omsorg. Fremdeles kan der imod det Forslag, at overlade Spørgsmaalet om Gaardens Overtagelse for det umyndige Garns Regning ene til Værgens Afgjørelse, erindres, at Værgen, foruden at det oftere kunde have en Jnteresse for ham, selv at overtage Gaardens Bestyrelse, i alt Fald oftest vilde, om det end var mindre hensigtsmæssigt, overtage Gaarden og gjøre Alt for at conservere den for sin Myndling til dennes 18de Aar, for saaledes at skaffe denne det lovbestemte Forlod, uagtet Værgen forudsaae, at hans Myndling dog ei senere med Held kunde blive ved Gaarden. Forsamlingen har derfor troet ved Siden af det nye nævnte Forslag at burde henstille til Deres Majestæts allerhøieste Bedømmelse, om det ei kunde fastsættes, at naar begge Forældrene, vare døde og havde efterladt sig et uconfirmeret Barn som nærmeste Livsarving, Skifteforvalteren da skulde indhente Erklæring saavel fra den nærmeste berettigede Livsarvings Værge, som fra de øvrige Arvinger eller deres jennem. Værge, og derefter gjøre Jndstilling Amtet til Cancelliet, som efter de oplyste concrete Omstændigheder havde at afgjøre, om Gaarden burde conserveres for den nærmeste Arving, og denne i dette Øiemed erholde det bestemte Forlod, eller om Gaarden burde afhændes og Skifte holdes efter de almindelige Love. Ligesom der saaledes opnaaedes en større Sikkerhed for at alle Vedkommende hørtes, saa vilde ogsaa de locale Øvrigheders Erklæringer bidrage til at Collegiet, der oftere som øverste Pupil-Collegium afgjor slige Spørgsmaal, ved Afgjørelsen af det her omhandlede ei var uden Kundskab om de concrete Omstændigheders sande Beskaffenhed. Dog var det ogsaa for det Tilfælde, at en saadan Bestemmelse toges, hensigtsmæssigt at tilføie ovennævnte Forskrift, at, hvis det senere blev fornødent at sælge Gaarden for den nærmeste Arvings Regning, inden han eller hun naaede sit 18de Aar, det denne Arving tillagte Forlods da blev at skifte mellem samtlige Arvinger. Da det endeligen er uundgaaeligt, at en ny almindelig Forskrift om at give een Arving sær Adgang til med visse bestemte Fortrin at overtage Fædrene- eller Mødrene gaarden, hvor gavnlig den end i det Hele holdes for at være, dog ei blot i det ovennævnte Tilfælde, hvor Arvingen er et umyndigt Barn, men ogsaa i andre ganske særegne Tilfælde bliver mindre passende og billig, saa skjønner Forsamlingen ei rettere end at Forældrene bør beholde den dem hidtil tilkommende Ret til ved Testament at bestemme, hvorledes med Gaarden skal forholdes, nemlig om Skifte skal afholdes efter de almindelige Arvelove. Det staaer da til dem efter bedste Skjønnende at afhielpe ethvert Misforhold. Selv om der er arveberettigede Særkuldbørn, synes man ei at burde belageForældrene Ret til at bestemme, hvo af samt lige arveberettigede Børn der skal have Gaarden, og for hvilket Vederlag, naar de blot begge, som forudsat, ere enige om den testamentariske Disposition. En anden Hovedgrund, som hindrer Velstand i Selveierbonde Klassen, maa søges deri, at naar den ene af Ægtefællerne døer og den Længstlevende igjen indlader sig i nyt Ægteskab, og maaskee atter, naar en af disse Agtefæller døer, den Længstlevende gifter sig anden Gang, og saaledes fremdeles, saaskal der flere Gange skiftes, og den Afdødes fulde Hovedlod hver Gang udlægges, hvilken Byrde, i Forhindelse med Omkostningerne ved de flere Skiftehold, sædvanligviis saaledes betynger Gaarden, at Besidderen er med Held kan bestaae ved samme. Det er nemlig og maa være det almindelige Tilfælde, at en Enke eller en Enkemand af Bondestanden strax gifter sig igjen, saa at Bevillinger til at sidde i uskiftet Bo sjeldnere benyttes, og i alt Fald kun for en kort Tid, ligesom det, i det mindste i mange Egne, er almindeligt, at den afdøde Ægtefælles Slægt, paatrængende fordrer og ofte bevirker, at Gaarden paa Skiftet bliver høit taxeret, og at dens følgende Besidder saaledes ideligen over betynges, naar der skal gjøres Brug af den ved Lovgivningen indrømmede Ret for den Længstlevende til at overtage hele Boet imod at give Sikkerhed i samme for Børnepengene. Dette er efter Forsamlingens Mening netop Hovedgrunden til det synderlige Phænomen, at man oftere hører den sjellandske Almuesmand yttre, at han heller vil være Fæster end Eier, idet han paaberaaber sig, at han i første Fald, hvis hans Hustru døer for ham, undgaaer at udrede de høie Bornepenge. Men det er ei alene skadeligt for det Heles Tarv, men ogsaa i og for sig ubilligt, at Børnenes Arveret skal bringe den efterlevende Fader eller Moder i en fortrykt Stilling hvortil kommer, at heraf følger en ubillig Ulighed mellem Fæstegodset og Selveiergodset, idet den Længstlevende paa hiint beholder Fæstet uden at give den Afdødes Arvinger noget Vederlag herfor, uagtet Jndfæstningen oftest er udredet af begge Ægtefællers Formue. Hvad her er anført gjelder endmere, naar den Længstlevende skal skifte med den Afdødes Udarvinger. Forsamlingen maa derfor ansee det for i høi Grad tilraadeligt, at der ved en ny Lovbestemmelse maatte indrømmes den Længstlevende saadanne Fordele at den i Almindelighed kunde vente at beholde Gaarden. i en udeelt og ei overbetynget Besiddelse. Hvad derimod angaaer Spørgsmaalet om, hvilke Fordeele der burde indrømmes den Længstlevende, da troer Forsamlingen ei heller her for Tiden at burde indgaae med aldeles be Forslag, men tillader sig alene aller stemte underdanigst at henlede Deres Majestæts Opmærksomhed paa de forskjellige Forskrifter, som der i saa Henseende ere paatænkte, og af Forsamlingen ere anseete Deres Majestæts Opmærksomhed værdige. Det er kommet under Overveielse, om det et maatte være hensigtsmæssigt at indrømme den Længstlevende Ret til, om den ønskede det, at beholde den hele Gaard med Tilbehør og Bohavet i samme for sin Livstid, hvad enten den igjen giftede sig eller ikke, dog kun som Brugshaver, saa at Gaarden i den Stand som den var ved den Førstafdødes Død skulde falde i Arv, naar den Længstlevende ogsaa afgik ved Døden. Gaarden maatte derfor ei beheftes med yderligere Gield end den, som paahvilede samme ved den Forstafdødes Død eller beviisliggenvar substitueret for denne, ligesom den Længstlevende og dennes anden Ægtefælle maatte være ansvarlige for Gaardens Conservation. Men om det end kan antages, at den efterlevende Enkemand eller Enke i Almindelighed vilde ønske at kunne erholde Nytten og Frugten af hele Gaarden for Livstid, imod at opgive sin Eiendomsret over Halvparten, og skjøndt et sligt usufructuarisk Forhold er den danske Bondestand vel bekjendt, idet det almindelige Livsfæste constituerer et saadant, ligesom det nysmeldte Forslag i alt Væsentligt stemmer med hvad der gjelder paa Bornholm efter Freg af 14de October 1773 § 4, og hvormed man der er tilfreds, saa skjønner Forsamlingen ei rettere end at hiint Forslag har sine store Betænkeligheder. Foruden at der behøves flere Skifteforhandlinger for at sætte det i Værk, og foruden at det vilde føre til Forviklinger at afgjøre, om den Gield, som ved den Længstlevendes Død heftede paa Gaarden, var identisk med eller lovligen substitueret for den, som paa hvilede samme ved den Forstafdødes Død, saa kom den Længstlevende, hvad enten det var en Enkemand, eller Enke, i det Hele i en Uraadighedstilstand, som ei kunde være gavnlig med Hensyn til Gaardens Drift. End misligere vilde Forholdet blive, naar Enken giftede sig igjen, thi hendes anden Mand, som skulde fravige Gaarden ved hendes Død, blev derved fristet, til at gjøre sig enhver Jndtægt af Gaarden, uden Hensyn til om dette kunde bestaae med dens tilbørlige Conservation, og uden at Erstatning herfor af de vedkommende Arvinger vilde kunne erholdes, i det Mindste ei uden megen Besvær, og navnligen ei uden forvillede og uvisse Retstrætter. Et andet Forslag gaaer ud paa, at Deel af Gaardens hele Værdi burde blive udenfor Skiftet efter den Først afdøde, saaledes at denne tredie Deel, hvis den Længstlevende havde indbragt Gaarden eller den var erhvervet under Fællesskabet mellem Ægtefællerne, skulde blive Førstnævntes Eiendom, men i modsat, Fald, naar den giftede sig, behandles overeensstemmende med Forskrifterne i Lovens 5219 om Broderlodden, saa at altsaa Halvdelen af dette Forlods da igjen skulde komme tilbage til den Afdødes Børn. Dette Forslag har det Gode, at det sikkrer den Længstlevende et saa betydeligt Forlod, at den i Almindelighed med Held maatte kunne blive ved ligesom det har billighed og Gaarden, nogen Analogi fra Lovens 5219 for at der tages Hensyn til, om Gaarden var indbragt af den Længstlevende eller af den Førstafdøde. Men paa den anden Side har dette Forslag den Betænkelighed imod sig, at naar Boet er saaledes beheftet med Gield, at kun en Trediedeel af Gaardens hele Værdi bliver tilbage som Boets Eiendom, saa vilde en Bestemmelse som den foreslaaede gjøre Børnene aldeles arveløse, og den synes altsaa ei at tage tilstrækkeligt Hensyn til den dobbelte Jnteresse, nemlig Gaardens Conservation og Børnenes Arveret, som man her, som ovenfor udviklet, maa have for Øie; hvortil kommer, at det er misligt at lægge megen Vægt paa det Moment, af hvem Gaarden er indbragt, da deels Manden ved Hustruens indbragte Formue netop kan være sat i Stand til at blive ved Gaarden, og det deels staaer til Manden at afhænde den af Konen indbragte Gaard og kjøbe en anden. Det turde derfor maaskee bedst forene alle Hensyn, naar der paa Skiftet efter den Først afdøde af Gaardens Værdi, efter Fradrag af den Gield, som ei kunde udredes af andre Midler, indrømmedes den Længstlevende foruden sin egen Halvdeel endvidere en Trediepart af den Afdødes Halvdeel, altsaa med andre Ord 2/3 Dele af Gaardens Værdi, efter Fradrag af den paa samme hvilende Gield, som fuld Eiendon, dog at den Længstlevende i saa Fald frafalder sin mulige Ret til at tage Broderlod. Der gives da den Længstlevende paa Skiftet med den Afdødes Arvinger samme Forlod, som ovenfor er antydet at kunne indrømmes den nærmeste Livs arving i Forhold til de andre Livsarvinger, Alt i det rigtige Øiemed at hindre Gaardens Overbetyngelse. Og maa Forsamlingen i denne Henseende allerunderdanigst henvise til hvad ovenfor er bemærket med Hensyn til et saadant Forlods for den nærmeste Livsarving. Forsamlingen maa imidlertid, som berørt, alene henstille dette, som de foregaaende Forslag, til Deres Majestæts nærmere Overveielse, og maa allerunderdanigst forbeholde sig at yttre bestemt Formening om det specielle Jndhold af de attraaede Bestemmelser, dersom det maatte behage Deres Majestæt allernaadigst at lade et Udkast til en ny Lov herom udarbeide og forelægge Stændernes Forsamling til Betænkning. Vi maae alene tilføie, at da ogsaa her enhversomhelst almindelig Regel i et ganske enkelt Tilfælde, formedelst dettes særegne Beskaffenhed, kan blive mindre billig, saa maa det formeentligen altid blive Ægtefællerne overladt, navnligen ved Ægteskabets Jndgaaelse, med fælles Samtykke at kunne vedtage, at Gaarden skal deles lige ved den Enes Død, hvilket vel ei saa sjeldent vil skee, naar de særegne Omstændigheder gjøre det billigt, at den Længstlevende kunde og burde nøies med Halvdelen af Gaardens Værdi. Anledning af de Yttringer, som Etatsraad Treschows vedlagte Andragende indeholder, om Selveierbonden bør have Ret til at behefte sin Gaard for en høiere Sum, end den, der oprindeligen er given for samme, kan Forsamlingen ei andet end bemærke, at Negtelsen af en saadan Ret efter sammes Formening vilde være en altfor indgribende Jndskrænkning i den Bonden som Boets Værge tilkommende Raadighed over den Gaard, der er hans og hans Hustrues Eiendom, ligesom en slig Bestemmelse, ved at anvendes paa en stor Deel af Bøndergaardene i Danmark, vilde kunne indvirke lammende paa Handel Vandel. Forsaavidt Etatsraad Treschows Andragende endeligen ogsaa indeholder nogle Yttringer om Hensigtsmæssigheden af at indskrænke den nu indrømmede Frihed til at udstykke Bønderjorder, maa man endnu tilføie, at Spørgsmaalet om Udparcelleringsfriheden er en saa omfattende og betydende Gjenstand, at den, som allerede uden Tvivl i længere Tid har tildraget sig Deres Majestæts særdeles Opmærksomhed, ei passende i Anledning af nærværende Andragende kan inddrages under Forsamlingens Jndstilling til Deres Majestæt. J Henhold til alt Foranførte tillader Provindsialstændernes Forsamling sig allerunderdanigst at indstille: a) at der maatte udarbeides og til Stændernes nærmere Betænkning forelægges en Lov, hvorved der for det Tilfælde, at en Selveierbondegaard efter Forældrenes Død skal gaae i Arv til disses Livsarvinger, og hine ei have efterladt sig nogen testamentarisk Disposition om hvorledes der skal forholdes med Gaarden, tillægges En af Arvingerne en Ret til at overtage Fædrene, eller Mødrene gaarden, og til det Øiemed forlods at erholde en saadan Deel af Gaardens Værdi, at denne Arving i Almindelighed kunde vente med Held at bestaae ved Gaarden; b) at denne Lov tillige maatte fastsætte, at naar enten Selveierbonden eller hans Hustru ved Døden afgaaer, der da tilstaaes den Længstlevende saadanne Fordele, at den kan vente at beholde Gaarden i en uddeelt og ei overbetynget Besiddelse. Og tillader Forsamlingen sig i begge Henseender i dybeste Underdanighed at henstille de ovenanførte specielle Forslag til Deres Majestæts allerhøieste Overveielse. No Sagen angaaende Oprettelsen af høiere Realskoler. (See denne Tidende No. 7, 22–23 og 3132.)