JohanHeinsen/ENO huggingface dataset:
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-09-12
Anecdoter. Dr. Heiberg fortæller i en Recension over Browns northern Courts følgende Træk: Da Gustav III. af Sverrig i Foraaret 1788 gjorde en Reise til Kjøbenhavn, var Baron de la Houze, ansat som fransk Gesandt ved det danske Hof. En Dag gik Gustav ved Hoffet omkring i Kredsen af de ham forestillede Personer og nærmede sig de la Houze med de Ord: Jeg troer De er en Gascogner, - "Ja, Sire, og der fra Syden (du Midi); svarede hiin. - Man mærker det nok, svarede Kongen: "Gascognerne ere altid vittige. Den franske Gesandt havde nemlig tilladt sig, at sigte til Tilnavnet Gascon du Nord, som man havde tillagt Gustav. - Den samme Hr. de la Houze erholdt i Aaret 1789 i hele fjorten Dage ingen Breve eller Depecher fra sin Regjering eller sine Venner. Bekymret herover gik han en Dag selv hen paa Postgaarden og bad Postforvalteren selv at eftersee, om ikke Betjenterne havde viist nogen Efterladenhed. Men forgjeves. Halv fortvivlet vilde Gesandten igjen stige i sin Vogn, da Post forvalteren siger: ak, Hr. Baron, da jeg har den Ære at see Dem her, saa tager jeg mig den Frihed at spørge, om de ikke kjender een af Deres Landsmænd, til hvem vi have modtaget en Mængde Breve og Pakker. Baronen tog een af dem og læste: Au citoyen Pierre Basquiat. " min Gudraabte han: "deter jomig selv.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-09-12
Sagen var den da i den navnkundige Nat fra 45 Aug. 1789 den constituerende Forsamling i Paris havde ophævet alle Feudaladelens Privilegier og Titler, havde den franske Minister for de udenlandske Anliggender i Paris tilstillet den Kgl. Gesandt i Kjøbenhavn alle hans Depecher under hans Døbe= og Familienavn.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-09-12
Væverus.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-09-12
(Jndsendt.) Hæverus var en opblæst Mand, Som brouted med sin Smørerære; Ophøied kjekt Gregorers Stand, Trods Alt, hvad Sagas Rædsler lære. Ja, Meer. - Han nedrev hine Mænd, Hvem Agt og Løn meest skylder Jorden, Fordi de lægge Frøet hen, Der bringer Dyd og Lys og Orden. Heelt lysteligt Krigsluren lød Til Kamp paa fire Folketunger, Skjøndt Væver stedes tidt i Nød, Naar blot paa Dansk hans Stridsraab runger. Høibabylonisk er hans Sprog: En Eftersætning stundom glipper; Modsigelser omsnoe hans Tog, Hvor han sin Jorddrot Krandsen klipper. Tilsidst blev Væver alt for slem, Fløi op med gamle, møre Faner, For at bevise os med Klem, At Smaafolk tidt har store Aner. Og dette Træk fuldender ham, Slig Don alt Holberg ned monn hugge; Thi Herreseng er Svagheds Skam, Mens Kraftens Priis er laven Vugge.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-09-12
En Upartisk har skrevet saa, Men lader nu Herr Væver gaae, Da al den Herres lange Snak Er ikke værd en Priis Tobak.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-09-12
For Ævrets Neb'cadnezar er Da Ævret heelt opgivet her!
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-09-12
Kjøbenhavn. Trykt hos J. H. Höecke.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-09-16
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Syttende Aargang. No. 75. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 16 September 1820. Reisen til Møen. (Fortsættelse, see No. 73.)
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-09-16
Præstøe skal have lidt meget ved Jldebrand, især 1756, da Luerne fortærede Byens fleste og smukkeste Huse. Skjøndt en ringe Kjøbstæd, er den dog et Beviis paa, hvor mange Aar der udkræves til igjen at reise smaa Stæder, naar de eengang ere sjunkne. Man er i denne Tid i Begreb med at udvide Byen noget, og opføre adskillige nye Bygninger. Det Mærkværdigste her er Kirken, som ligger i Enden af Byen, og i sin Tid har været en Klosterkirke, som hørte til det fordum ved Præstøe liggende St. Antonii Kloster. Pontoppidan mener i sine Annaler, at dette Kloster maa have været meget fattigt, da man i et gammelt Brev fra Prioren Erasmus og hans Brødre finder, "at man i disse vanskelige Tider ikke har vidst nogen anden Udvei end at sælge det i Pilestræde i Kjøbenhavn beliggende og Klosteret tilhørende Huus, til Hr. Henrik Gøye, Lehnsherre over Vordingborg." Høist sandsynligt slutter Pontoppidan her Feil, da det vel neppe var saa meget af Nød, som af Klogskab, at Klosteret solgte sit Huus og tog Penge derfor, førend Andre tilegnede sig det for intet; thi netop samme Aar og de efterfølgende, maatte de fleste Kloster folk i Kjøbenhavn og i Provindserne forlade deres Bolig og vælge en anden Levemaade. Alt Berlerie for Dørene blev forbudent. Prioren Erasmus maa altsaa enten have faaet Nys om, eller og, som klog Mand, have forudseet hvad der vilde indtræffe. Den Voldsomhed, hvormed man den Gang gik frem mod den catholske Geistlighed, kan ingen Upartisk bifalde. At trænge ind i Kirken og fordrive Cannikerne ved at give Helgenbillederne, som hine vilde forsvare, Øresigener, bespytte, sønderslaae, nedrive dem fra deres Stader og kaste dem paa Jorden, saaledes som Ambrosius Bogbinder gjorde, i Spidsen for sine Tilhængere, i Frue Kirke i Kjøbenhavn, var en Handling, som end ikke den meest afsagte Modstander af Pavedømmet vil kunne rose. Det er umueligt at beregne, hvilken Jndflydelse denne overilede Fremgangsmaade kan siden have havt paa Landet i Almindelighed. VII.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-09-16
Vor Literatur eier Bøger i alle Fag, men en Veivisning for Reisende igjennem Danmark, omtrent efter samme Plan som Reichards igjennem Tydskland, savne vi endnu ganske. Og hvor nødvendig er dog ikke en saadan Bog, hvor mange Uleiligheder kan den ikke spare den Reisende, Det er ikke ligegyldigt at vide, hvilken Vei der er den bedste, hvilket Gjæstgiversted det beqvemmeste, hvilke Seeværdigheder de mærkeligste. At vide saadant i Forveien, er saa meget mere nodvendigt, som man i Sjælland har megen Møje ved at erfare, hvor langt det ene Sted ligger fra det andet, hvilken Vei der er den nærmeste lutter Ting, som Folk paa Landet ikke bekymre sig synderligen om. Landsbyernes og Herregaardenes Navne udtales af Bønderne saa utydeligen, at man har Ondt ved at eftersige dem. Ved vor Ankomst til Stege havde vi besluttet at tage derfra ligge til Liselund, og blive Natten over hos een af de ved Godset boende Bønder, der, som man havde forsikkret os, modtoge og beværtede Reisende. Til Lykke traf vi i Stege min gamle Ven, Capitain * der just kom lige fra Liselund, og vilde tage til Sjælland. Han bad mig, for Alting at blive Natten over i Stege, og kjøre næste Dags Morgen til Liselund. Da der om Sommeren tage mangfoldige Familier til Møen, saa troer jeg, at hans Raad og Vink, der ere grundede paa Erfaring, ville være mange kjerkomne. Lisenlund ligger 2 Mile fra Stege. Da der paa det sidste Sted ikke noget egentligt Mærkværdigt er at see, saa ønske de fleste sædvanligen at komme saa snart som mueligt til Lisenlund, det egentlige Maal for enhver Lystreise til Møen. Men ved Ankomsten til Lisenlund, hvor intet egentlig Gjæstgiversted findes, kan man møde to Ubehageligheder, enten træffer man der saa mange Reisende, at alle Pladser hos de faa Bønder, som modtage samme, ere optagne, eller og nødsages man til at tage til Takke med Leiligheden, som den falder; ja Tilfældet kunde endog være, at man, naar man ankommer sildig om Aftenen, ikke har andet Valg end, enten at tage tilbage til Stege, eller at ligge under aaben Himmel, hvilket, naar Regnveir indtræffer, naturligviis, og især naar der befindes Fruentimmer i Selskabet, er yderst ubehageligt. Men selv naar man er saa heldig at faae Natteleie i et saadant Bondehuus, hvor Sengene ere ubeqvemme og Værelserne qvalme, er man ikke vis paa, som ellers paa et ordentligt Gjæstgiversted, at kunne beholde disse ubeqvemme Leiligheder for sig selv. Møens Bønder ere i Almindelighed, godmodige Mennesker, og tage det ikke saa nøje, om de forunde en Halvsnees flere Personer Huusly. Men paa denne Maade forvandles Hytten snart til en gemeen Kippe, hvor man paa Gulvet reder et Leie for alskens Reisende. Man befinder sig da med aldeles ubekiendte Gjæster saa godt som i een Stue, og maa ganske lade det komme an paa disses Velanstændighed, om man skal beholde Nattero eller ei. Er det lystige Fyre, der synge: Ein freyes Leben führen wir, Ein Leben voller Frende. Er det: en velfornemme
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-09-16
En vittig Spøgefugl, Kræmmer, Hvis Far og Mor var jydsk, men Farfar var en Bremer. Er det:
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-09-16
En lystig Musesøn, som gjerne sig fornøier J Feriernes Ruus med alskens Spøg og Løier."Er det: En Hanrei, som ei veed, at hjemme man ham kroner, Mens her han drikker rask en Skaal for alle Koner. Er det: En Hihi, en Griner, som nys hug Ægget opOg nu paa Veie er til Pieriders Top. Kort sagt, træffer man sammen med en Trop af saadanne og lignende Personer, der ikke ere sjeldne i vore Dage, saa forstyrre de os i vor søde idylliske Drøm, og man vil da dobbelt fortryde, at man ikke er blevet i Stege, hvor man for en meget billig Betaling kan have Alting for sig selv. (Fortsættes.) Tydskmands Dom over Danmark 1818. (Slutning; see forr. No.)"Mellem de danske Fruentimre har jeg seet mange elskværdige Skabninger; og, kunne Pariserinderne være stolte af deres smaae Fødder, give de danske Damer dem heri Jntet efter."
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-09-16
Nattevægterne i Kjøbenhavn ere alle store Sangere, selv i dette Øieblik vil deres Musik ingen Ende faae. De skrige frygteligen, og der skal gives flere (?) Hundreder af dem.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-09-16
Jdag var det Christi Himmelfartsdag; man arbeidede - gives der da ingen Hviledag for Eder, Danske, Jeg mødte et Liig, mange Vogne fulgte samme, men de vare tomme; det kan man dog kalde, at gjøre sig Forfængeligheden saa magelig mueligt (?). Det var smukt Veir, en varm Regn havde lokket det unge Grønne frem; Mængden strømmede til den delige Frederiksberghauge. Kongen og Prindsesserne vandrede med i Mængden uden al Tvang. Smukke Piger hoppede omkring som Daadyr, man kan nu gjerne mene, at Norden, er kold, men jeg læste i deres Ansigter den Jtaliens Vaar, der bragte deres Barn i Bevægelse, og hvidere er deres Hud end Jtalienerindernes. Det skjønne, blonde Haar, deres Kinders Rødmesammentryller sig med det deligste blaae Øie til en Harmoni, man kun i den harmoniske Alder kan føle, som Virtuosernes Toner. Alt er i denne Verden Harmoni, den falske Tone og Alderdommen ere Gravens Harmoni."
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-09-16
Kongen hører paa hver af sine Undersaatters Klager, ikke med Tvilens Frygt, men glade ligen gaaer man til ham, som Barnet til Faderen; thi faderligen bruger han sin Enevoldmagt til at gjøre vel." Bibliothekerne ere fulde af de sjeldneste Værker; Haandskrifter uden Tal findes. Hvi man sætter saa megen Priis paa, at disse vare trykte, forstaaer ikke jeg, have de eengang tabt deres Nytte, hjælper en Alder af selv tusind Aar til Jntet; de ligne Adelens Diplomer, hvor hine Forfædres Kraft, som de betegne, er for lang Tid siden hensmuldret. Jkke findes her Jtaliens Palladser, dens Adels prægtige Malerisamlinger og Rigdom, ingen Marmorhaller, eller Støttegange, ingen Kirker, i hvilke Skarer af Tiggere krybe om paa Granit og Porphyr og søndertræde det Utøi, der æder dem op. J Neapel faldt under MuratsRegjering en Kone død om paa Gaden; "hun døde af Sult raabte de Omstaaende. J Portici, ved Foden af Vesuv, kastede jeg et afpillet Been til en Hund, men to Tiggere kastede sig over det, for at skille Dyret derved. J Rom, i Florents laae Tiggerne hordeviis paa Gaderne og søgte at vække Medlidenhed ved deres vanføre Lemmer. J hiint Jtalien, did alle Reisende strømme hen, er den uhyre Middellinie i de borgerlige Forhold, fra den reent Forladte til den høist Lykkelige, reent sprungen over. Den hellige Fader giver sin Velsignelse; Regjeringen bryder sig ikke det mindste om al saadan grændseløs Elendighed."
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-09-16
Om Finanzernes Jndretning, denne alle Staters Pest, om Maaden, paa hvilken Folket regjeres, den man allevegne vil forbedre og dagligdags forværrer mangt et Sted, om Lovene, hvilke vort i dyb Mørke samlende Aarhundreds philosophiske Vanvid oplyser, vover jeg ei at nedskrive Noget; thi længe bør man opholde sig i et Land, for i den Henseende at dømme. Danmark har Fred og trænger dertil, som alle Stater. De tre scandinaviske Nationers rigtige Politik, deres Beliggenhed, deres Forhold kræve, at de leve i nøie Venskab sammen." Efter endeligen, i det han kommer til Helsingøer, at have omtalet de Engelskes Overfald paa Danmark 1807 og fremsat sine Tanker om de Midler, der kunde have været anvendte mod samme, hvorved han dog har den billighed at tilføie, at Stater, der ei længe have haft nogen Krig, ere altid ved en Krigs Udbrud, da Handling skal styrte paa Handling, eens i Knibe, hvilket han med sit eget Tydsklands Exempel beviser, tager han omsider saaledes Afsked med vort Fædreland. "Fred, og Ro, og sand Folkelykke boe hos dets Jndvaanere! Gud bevare Kongen, hvem jeg hjerteligen elsker, og ham hans troe, hans brave Folk
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-09-16
Jndenlandske Efterretninger. Den Skibscapitain, der døde i Algier, og hvis hertil ankomne Klæder gave Anledning til Spærringen af det Huus, som hans Enke har sin Bopæl i og hvor Klæderne vare henbragte, hedte P. C. Dahl. Han var afgaaet herfra med Skibet Søblomsten, der havde Foræringer ombord til Deyen af Algier.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-09-16
Efter hans Ankomst til Algier fragtede Deyen Skibet for at sende en Gesandt til Constantinopel.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-09-16
Embassadeuren var en Olding paa 80 Aar, som allerede adskillige Gange havde været brugt til Gesandtskaber til Storherren. Han kom ombord med et Følge af 170 Personer, og de Foræringer, han medtog til Storsultanen, bestode i fire gamle og to unge Løver, der førtes i simple Træbure, Struds fugle &c. Medens disse Sager indskibedes, døde Capitain Dahl ombord paa Skibet af Pesten, som herskede i Algier. Han blev bragt i Land og begraven paa Consulernes Kirkegaard, og de Sager, han havde brugt, brændte. Overstyrmanden, Hr. Sørensen, førte Skibet til Constantinopel, hvor Embassadeuren siden døde. Ogsaa i Constantinopel rasede paa samme Tid Pesten, men i langt stærkere Grad end i Algier, hvor der døde 70 Mennesker deraf dagligen. Den i denne uhyre Stad herskende store Ureenlighed, de udle, snævre Gader, hvor Menneskene boe tæt sammenpakkede, Tyrkernes og deres Regjerings fuldkomne Ligegyldighed for at forekomme Pesten, og deres Grille, at man hverken maa frygte eller afværge det, som Gud tilskikker os, Alt dette tilsammen er Aarsag i, at denne skrækkelige Plage endnu stedse kan anrette saa store Ødelæggelser i den ellers saa sundt beliggende Hovedstad. Den afdøde Capitain Dahls Efterladenskaber bleve hos den danske Consul i Algier, Capitain og Ridder A. Holsten, røgede og luftede, derpaa under hans Segl igjen lagte i Kufferten, og siden bragte ombord. Sørensen seilede imidlertid til St. Croix i Vestindien, og Capitain Morten Andersen hjembragte fra St. Croix Kufferten til Dahls Enke i Kjøbenhavn. Adskillige Uger efter hans Ankomst ankom Sørensen med Søblomsten, og nu var det, at Husets Spærring, som bekiendt, paafulgte. J Huset selv har der imidlertid aldrig yttret sig mindste Spor til Smitte.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-09-16
Mariboe, d. 8 Septbr. En stor Deel Korn her i Lolland er indhøstet saa maadeligt i Aar, at det, efter Sagkyndiges Formening, neppe kan føres frisk og sundt til Udlandet. - Veiret igaar var fra først til sidst saare gunstigt til at observere Soelformørkelsen. Da den var paa det høieste, saaes 2de Stjerner i Vester.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-09-16
Odense, d. 12 Septbr. Den her i Odense. grasserende Skarlagens=Friesel=Feber erfares nu at skulle være bragt herfra ogsaa til Weile. Meslingerne ere bragte, som formodes fra Kjøbenhavn til Nyborg, ogsaa i Middelfart have de viist sig; dog i Odense spores disse Gudskeelov ikke endnu. Men da Skarlagensfeberen endnu vedbliver at udbrede sig, ogsaa begynder at hjemsøge Voxne, var det saare gavnligt, at fra de Huse hvori Sygdommen yttrer sig, ingen Børn bleve sendte til Skole, og overalt al Skolegang ophørte, indtil intet Spor af Sygdommen mere viser sig. Det derved forsømtes, er saa ubetydeligt imod det Samfundet derved gavnedes. Ogsaa Markedet burde, ligesom alskens Skuespil, paa Tider hvorEpidemier existere, ikke have Sted. - J Anledning af det Hr. Pastor Wedel i Everdrup anfører i Skilderiet om Bøndernes Kaar fordum og nu, kunde vel ogsaa som Pendant anføres noget om Herremændenes Kaar fordum og nu Fordum vare disse at betragte som smaae Fyrster og kunne samle Velstand; men nu er (hvad rolig Besiddelse angaaer) Fæstebonden lykkeligere end de store Jordegodseiere, naar undtages Besidderne af Stamhuse og de faa, der have i Fortiden ved Sparsommelighed samlet saamegen Velstand, at de ikke skylde Noget paa deres Gaarde. Udstykningen har skabt en Hob Stoddere, og de skjønne Herresæder, der lignede smaae Slotte, kunne nu ikke vedligeholdes af det ringe Areal, der er fulgt med Hovedparcellerne, nu Eierne selv skulle drive Jorden. Mange af disse forfalde nu saaledes, at de snart ligne Ruiner, og driver en Creditor samme til Salg, sælges de omsider til Nedbrydelse. (Jversens Av.)
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-09-16
Aalborg. Uagtet Veirliget har viist sig meget ustadigt i denne Høst, og det ofte har regnet hele Dage igjennem, saa at man nærede ikkun et svagt Haab om at finde klar Luft saalænge, at man kunde betragte den store Solformørkelse, som skulde indtræffe den 7 September om Eftermiddagen; opklaredes Himlen dog denne Dags Morgen, de graae Skyer adskiltes, og Solen brød frem, hvorved man fik Leilighed til at lagte tage denne Formørkelse fra Begyndelsen indtil Enden i vor Egn. Kl. I. 9 56 berørte Maanen Solens vestlige Rand, skred langsom fremover samme, indtil den Kl. 2. 31 66 dannede Midten af Formørkelsen og skjulte 11 Tommer, 16 Min, af Solen; men ved den lysende Ring af denne, som foroven og heel ned næsten rundt omkring omgav Maanen, forvoldte den ikke noget betydeligt Mørke, ikkun en kjendelig Skumring blev man vaer, hvilken forhindrede at de, som observerede Formørkelsen paa fri Mark, ikke mere kunde øine de ellers i det Fjerne synlige Gjenstande. Kl. 3. 63. 86. forlod Maanens vestlige Rand Solen, og Formørkelsen var forbi, efterat den havde varet i 2 Timer 44. Endskjøndt den ikke nær var saa stor som hiin, der indtraf den 19de November 1816, hvor Maanen, dækkede en meget større Deel af Solen, vil der dog i indeværende Seculum neppe indtræffe nogen større Solformørkelse for vor Egn.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-09-16
Viborg. Formørkelsen i Torsdags den 7.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-09-16
Septbr. begyndte her ved Viborg Kl. 1, 6 udi N. V. Side af Solen, var størst Kl. 2, 30, da Formørkelsen var næsten ringformig; Ringen var nemlig ikke heel udi Sydvestkanten; efter Gissning kunde Formørkelsen være ringformig ved Ribe og Haderslev, den gjorde Luften ikke meget mørk Man kunde got, da Formørkelsen var paa det Største, see at læse den mindste Stiil, men de hvide Vægge bleve gulagtige, og en forunderlig Dunkelhed opfyldte Luften. Nogle Vindstød kom under Formørkelsen, som endtes her Kl. 3, 50, udi den sydøstlige Kant af Solen.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-09-16
Torsdagen den 7de dennes om Aftenen mellem og 8te viste sig et saadant Luftsyn: Af en mørk Skye mod Vesten opstod pludseligen en klar og bleg Lue, som en saadan, der sees ved Kanonskud forinden man hører Skraldet. Denne Lue kastede i brudte Linier en bleg Straale op ad, som var synlig et Qvarteerstid, indtil den efterhaanden ganske tabte sig. Hele Phænomenet havde fuldkommen Lighed med en Raket. - J Høsten hersker her, som allevegne, hvorfra man hører, den rigeste Velsignelse.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-09-16
Blandede Efterretninger. Det skandaleuse Forhør over de mod Dronningen af Engelland fremtraadte Vidner, hvis Tal skal beløbe sig til - 132 fortsættes uafbrudt. Der forekommer Ting deri, som Løsagtigheden selv vilde rødme ved. Saaledes, for kun at nævne nogle Exempler, fortalte en Barbara Krantz, at hun havde seet Bergami (som man vil skal hedde Pergami), der laae i Sengen, slynge sin Arm om Halsen af Dronningen, der sad paa Sengen; at hun i Bergamis Seng havde fundet en graa Silke Fruentimmerkaabe, og lagt Mærke til, at Prindsessen Dagen derpaa havde en saadan paa; men det værste var, at den Mamselle, der aflagde dette Vidnesbyrd, fik Qvalme derved, maatte lade sig række koldt Vand, og i de næste Forhører paa ny fik Benauelser. Ogsaa om Sengenes Beskaffenhed øn skeede man sig den omstændeligste Underretning, men Vidnet kunde dog ikke bestemt sige, om der havde ligget To deri, som ogsaa var meget klogt af hende. En Joseph Bianchi, der havde tjent som Portner paa et Gjæstgiversted i Venedig, hvor Prindsessen havde boet i 5 Aar, vidnede, at han (som dog egentligen skulde passe paa Porten) havde efter Tafflet seet Bergami staae bag hendes Stoel, og efterat Gjæsterne vare borte, hænge hende en nylig kjøbt Guldkjæde om Halsen. De fleste Forklaringer indeholde i det Hele kun Lapperier, saasom at Prindsessen havde kysset Bergami, at hun var spadseret med ham under Armen, at hun havde siddet med ham paa en Sopha v. s. v. Lorderne lade sig imidlertid ikke nøie med simple Udsagn, de forlange ogsaa mimiske Fremstillinger af den formeentlige utilbørlige Omgang, og Lord Hamilton paatog sig endog Dronningens Rolle, medens Vidnet LiigCardi, en Derorateur, maatte lægge ham Armen om Halsen, og vise ham, hvorledes Bergami havde baaret sig ad.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-09-16
The Statesman siger: Ellers holder man de Procedurer, som kunne skade den sædelige Følelse og Moraliteten, saa omhyggeligen hemmelige, at endog de, der bekjendtgjøre dem, straffes strængeligen, men denne Gang befordrer man Udbredelsen af de slibrigste Omstændigheder paa alle muelige Maader. Omfølenhed og Sædelighed opoffres uden Undseelse for Lidenskabelighed.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-09-16
J Leipziger Literat. Zeit., Juni d. A., læses en Bedømmelse over Dr. og Prof. J. C. Ficks *) paa Tydsk udgivne Skrift: "Hvilke Følger har Americas Uafhængighed for Europa, og hvad have vi nu at gjøre, især for Tydskland, for at gjøre dem mindre skadelige?" (S. S. 8vo.) Erlangen 1819. - Efterat Forf., siger Rec., paa en temmelig søgt Maade har viist, hvorledes America er bleven uafhængigt, fastsætter han, som en almindelig Følge af denne Uafhængighed, at Europa efterhaanden igjen vil blive saa penge fattigt som før Americas Opdagelse. Heraf slutter han, at Jndustrien og Handelen maa trække sig til America, Europas Folkeslag blive vilde, og Americanerne endnu førend 500 Aars Forløb komme til vore Kyster, for at colonisere Europa. Paa det nu dette ikke skal skee, anmærker han først, at det samme Middel, der har gjort America uafhængigt, ogsaa ene kan forynge det affældige Europa. Derpaa foreslaaer han de Forholdsregler, især Tydskland maa vælge, for ikke ganske at forarmes. Blandt disse er ogsaa den, ved indtræffende Overbefolkning, at erobre Nord africa og forvandle det til en tydsk Colonie. Dette Skrift, vedbliver Ree, der, som man seer, er velmeent, men maaskee, paa det sidstnævnte Forslag nær, intet Nyt indeholder, og som overlader sine Forslags muelige Udførelse til Regjeringernes Visdom, har Forf. fundet forgodt at anmelde for den høie Forbundsforsamling, paa det vore Efterkommere engang kunne see deraf, at Hr. Prof. Fick i Erlangen har forudseet den store UDen samme, som har udgivet et engelsk tydsk og tydsk engelsk Lexicon, og een, ogsaa paa Dansk oversat, engelsk tydsk Grammatik. lykke og foreslaaet Midler derfor. Forf. antager rigtig nok derved som afgjort, at America ikke blot er politisk frit, men ogsaa af Europa uafhængigt; at det om kort Tid selv vil kunne frembringe alle sine Manufactur= og Fabrik varer a.; han veed ikke, at Europa, som Kystland, altid i Verdenshandelen vil spille en activ Rolle. Han glemmer, at der gives Ting, som ingen Visdom, ingen Regjerings Magt kan byde over, nemlig over Forholdet af de ædle Metallers Masse mod Pengenes Værdie og Fornødenheder nes Priis.