Aarhuus Stifts-Tidende, 1838-10-15
Under ovenstaaende Titel findes i Aarhuus Avis og fra denne i Hr. Ove Thomsens Avis og Avertissementstidende en Artikel indrykket, i hvis No. 1 Artiklens Forfatter har udtrykkeligen udhævet Undertegnedes Navn og indsluttet det med i Taushedsbebreidelsen. Jeg troer derfor at skylde Sagen, den offentlige Tiltale og mig selv at meddele et Par Ord i denne Anledning. At jeg anseer det for Pligt under visse Omstændigheder ikke at til har jeg med klare Ord vedkjendt mig i den Afhandling om det kirkelige Sognebaand, som er blevet paapeget (se theologisk Tidsskrift 1ste Bind 1ste H. Pag 68); men det kan vist heller ikke negtes, at der gives og kunne fordres Betingelser for at tale, og at man blandt disse ved med Føie kan henregne: a) at der er tilstrækkelig Opfordring til at tale. b) at der er indrømmet et passende Sted til at tale, og e) at der er levnet tilbørlig Tid til at tale. At det altsaa, hvor disse Betingelser ikke finde Sted, kan ansees rigtigt, tildeels Pligt at tie, tør vel ansees at være en Selvfølge. a) For det Første maa jeg bemærke, at jeg i det af Artiklens Forfatter tilsigtede lille Skrift ikke har fundet tilstrækkelig Opfordring for mig til at tale; thi Enhver, som har læst det, vil, som jeg haaber, forgiæves der søge Grunde, hvorved min Afhandling i forberørte Tidsskrift i nogen enkelt af dens Dele, end sige i det Hele er svækket: et Gjenmæle kunde i denne Henseende ikke blive andet end en Henviisning til Afhandlingens enkelte Deele og usvækkede Grunde, altsaa et blot være unyttigt, men ogsaa aldeles overflødigt; thi hvorledes skulde jeg kunne vente, at enkelte af Sammenhængen udrevne Deele skulde være istand til at forskaffe sig en Erkjendelse der, hvor Afhandlingen i sin afsluttede Heelhed ei havde formaaet det! Ogsaa turde det vel antages klart for den uindtagne Læser, at de nævnte Afhandlinger vise saa stor Forskjellighed i Udgangspuncter, Principer, Tendents og Fremsættelsesmaade, at Opfordringen for mig til under disse Omstændigheder at tale, maatte være liden eller ingen. Heller ikke kan jeg finde Opfordring til hastig Gjensvar i de saakaldte almindelige Angreb paa en heel Stand, Intet Angreb er lettere at gjøre, Jntet vanskeligere, forikke at sige umuligere at tilbagedrive. Det er nemlig umuligt at nævne nogensomhelst Stand, uden at menneskelige Ufuldkommenheder vedklæbe dens enkelte Medlemmer, naar der altsaa ved Dommen over Standen lægges en Fuldkommenhedens Maalestok til Grund, som staaer over menneskelige Forhold, saa er Intet lettere end at paavise Ufuldkommenheder hos Jndividerne. J saadanne Tilfælde kan der ingen Opfordring være til Drøftning paa literær Viis; men Sagen henhører da under et ganske andet Forum. Enten maa nemlig den angrebne Stand i Tillid til det Ugrundede i Anklagen og i Tillid til Almeenhedens Erkjendelse af Standens Værd og Virken, lade Angrebet nændset og lade den uretfærdige Angriber være Almeenhedens moralske Domstol hjemfalden: eller Standen, ja dens Forsvar, Staten, maa - hvor Anklagen er graverende - have Ret til at give den maaskee for kjekke og ubesindige Anklager Valget imellem at tage sin Anklage tilbage og give en opreisende Æreserklæring, eller at bevise den nedlagte Paastand paa retlig Vei, eller, hvis han ikke vil eller formaaer nogen af Delene, da at staae for Almeenheden som en falsk Anklager. Men - hvor Sagen faaer, og - med Hensyn paa Hævdelsen af den angrebne Stands Ære - bør faae denne Retning, der er Forum blevet et andet end Almeenhedens, Vaabnene blevne af et andet Slags end den literære Kampladses, og Opfordringen til paa denne at udføre Sagen, med det Samme bortfalden. b) Den anden Betingelse for at tale sætter jeg i Opfyldelsen af den Fordring, at der er giret et passende Sted til at tale. Smaaskrifter af det Slags, at de kunne haves for 12 s., kan jeg ingenlunde her ansee for et passende Sted, og af andet Slags kunde de Giensvar neppe være blevne, som strax eller hurtigt skulde gives paa den skeete Tiltale. Det vil nemlig være klart, at Angreb paa den geistlige Stands Kald, Stilling, Embedsførelse a. kan skee med faa Ord, men at forsvaret ingenlunde kan affattes i samme Korthed, naar det skal være mere end en simpel Benegtelse. Det er en gammel Erfaring, at kjekke Angreb paa en heel Stand have noget Pikant, der i Førstningen og til en Tid kan forskaffe Flyveskrifter, hvori de ere fremsatte, en Læsning i en vid og udstrakt Kreds. Slige Smaaskrifter ere snart gjennemlæste, give Stof til munter Samtale og lystige Udfald paa Standens forskjellige Personligheder. Angriberne staae i slige Kredse betryggede for Modsigelse af de Angrebne selv; og om end mange blandt Tilhørerne vilde tage i Betænkning offentligen at underskrive alle en saadan Angribers Ord, ja om de i Hjertet misbillige dem; føle de sig derfor ikke kaldede eller foranledigede til at optræde som den angrebne Parts Forsvarere. Under slige Omstændigheder er Seiren let vunden og Angriberen staaer derfor i hiin Kreds som en kjæk Helt, omkrandset af muntre Bifaldsraab fra mange Sider. Den eneste Maade til her at gaae forsvarsviis frem vilde bestaae deels i Udgivelsen af Flyveskrifter, i hvilke Angrebene behandledes med Lunens og Satirens Svøbe, deels i Møde paa deslige Steder, hvor mundtligt Forsvar kunde træffe sammen med mundtlige Angreb. Men det første Alternativ kan her ligesaa lidet vælges som det sidste. Geistlighedens hele Gjerning er for alvorlig til, at man af den kan vente eller engang rigtig ønske en saadan Anvendelse af satirisk Lune, deels vilde herved selve Sagen tabes af Sigte, og der vilde vises større Jnteresse for den satiriske Kamp selv end for Frugten af samme til Sandhedens Oplysning. At nu Geistlige tie, hvor der bydes dem en saadan Plads til at tale, synes at vidne om en aldeles rigtig Takt. Men ganske nær synes da nu ogsaa følgende Anskuelse at ligge, at Geistligheden – naar der indrømmedes den en værdig Plads til at tale, har Meget at tale, og at den formaaer at forsvare sin Sag og hvad der henhører til dens Kald med vægtige Grunde. Det synes altsaa at ligge ganske i Tingens Natur, at det første Skridt under de nærværende Omstændigheder maa gaae ud paa at forskaffe Geistligheden et Sted, hvor den retteligen og værdigen kan tale sin Sag, og hvilket dette Sted maatte være, kan neppe synes tvivlsomt, naar det betragtes fra hvem og fra hvilket Sted Angreb ere udgangne. Jeg stoler paa mine Medborgeres Retfærdsfølelse, der vist ikke vil finde det billigt, at en heel Stands Kald, Stilling m. m. gjøres til Gjenstand for offentlig Forhandling, ja for Angreb paa Steder, hvor der er berøvet Standen Ret og Leilighed til ved selvvalgte Repræsentanter i tilstrækkeligt Antal at berede sig det Forsvar, paa hvilket Standens Ære og dens Kalds Betydning i det borgerlige Samfund har retfærdigt Krav, og jeg tør derfor gjøre Regning paa ikke faa Retsindiges Samstemning i den Anskuelse, at Geistligheden bør andrage paa Tilladelse til at dens egen Midte ved frit Valg at maatte sende et vist Antal Deputerede til Stændernes Forsamling, for der at være de christelige, kirkelige Jnteressers retlige Talsmænd. Hvad Omstændighederne saaledes ligesom af sig selv paapegede, har jeg udført, idet jeg angaaende denne Sag har indgivet en under 10de Septbr. d. A. trykt Petition til Stænderforsamlingen i Roeskilde. Det vil da heraf sees, at jeg ikke har tiet, og at Bebreidelse for Tavshed ikke her kan ramme mig, skjøndt jeg i min Tale har valgt en Retning, som Publicum ikke kunde kjende. c) Endelig har jeg som tredie Betingelse for at tale anført den tilbørlige Tid. Skal nemlig Giensvar, Udvikling finde Sted paa en sand litterær Maade, da fordres dertil Grundighed og moden Overveielse; men - til at præstere Noget paa denne Maade, fordres Tid. Jmolertid, er der siden de berørte Angreb ikke forløben nogen lang Tid endnu maaskee forberedes allerede nu i Studerestuen, mangt grundigt Ord, som først senere kan træde frem for Dagens Lys; det synes derfor at være for tidligt at antage, at Præsterne tie, fordi de endnu ikke have talet.