Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1784-05-21
Siden jeg blev vandt til at eftertænke min Bestemmelse, har jeg altid været overbeviist hos mig selv om, at Regentens Vel er saa nøie foreenet med Landets Vel, at begges Vel og Vee flyder, sammen til Er. Jeg kan altsaa, naar jeg vil gjøre noget til Landets Bedste, hverken vente, eller imodtage Tak derfor. Hvad der fornøier mig selv, beroliger mig, og ernærer hos mig det Ønske, at kunne regiere over et frit, opulent, sædeligt og christeligt Folk, derfor kan man ikke takke mig. Men jeg har den Høieste at takke, som lader mig haabe Opfyldelsen af mine Ønsker. Jeg troer, at kunne benytte mig af nærværende Anledning, til at lægge nogle Betragtninger og Formaninger paa deres Hierter, som ville give dem frie Adgang. Naar den Sætning har sin Rigtighed, at Fyrstens Vel er nøie forenet med Landets Vel, saa at begges Vel og Vee udgiør Eet; saa er den det af den Aarsag, fordi deres Jnteresse er paa det nøieste sammenbundet, eller med andre Ord, fordi Fyrsten staaer i nøie vexelsidig Forhold med Landet. Men nu staaer enhver Borger i Staten i Forhold med sin Familie, enhver Familie med sit Opholdsted, enhver Bye eller Landsbye med det Distrikt, som omgiver den, høiere og ringere Betieninger med det Heele, det Hele med Landsfyrsten, og denne igien, og hans Familie og de, som hielpe ham at regiere, forsvare, vedligeholde Staten i med alle. Enhver Stand, enhver Betiening, enhver Borger staaer altsaa nøie Forbindelse, og har kun een Hovedinteresse i det Heles Vel. Ligesom enhver Landsherre, der kiender sin sande Jnteresse, og mener det altsaa vel med sit Folk, maae ønske at regiere over et frit, velhavende, sædeligt og christeligt Folk, saa geraader det til sand Lyksalighed for enhver enkelt Lem i Staten, at bidrage sit til dette Ønskes Opfyldelse, og medvirke dertil, saavidt hans Kræfter tillade, og hans Forhold strækker sig. Her er altsaa kun en stor Familie, hvis Lemmer ere bundne til et almindelige Maal. Enhver enkelt Medlem bidraget til det Ganske, og nyder Gevinsten af sammes Fordeel. Vil enhver have Deel i Friheden, saa maae han lade enhver nyde sin i Rolighed, efterdi Frihed i det selskabelige Liv ikke er andet, end en frie Nydelse af vore Eiendomme under Lovenes Beskyttelse. Der er altsaa ingen Frihed uden Love, som indskrænke den Lastværdige, naar han vil skade og altsaa træde sine Medborgeres Frihed for nærFeihed kan altsaa allene være for de gode Mennesker, de Lastefulde kan ikke nyde den, thi at giøre Ondt kan ikke kaldes frit. Men om endogsaa Lovene ei naae den Lastværdige, saa vil han dog, om han bruger sin Fornuft, indsee, at han skader sig selv, naar han stifter Forvirring i hans Forhold. Enhver Last, enhver Forbrydelse er Vildfarelse, er Daarlighed, og enhver Dyd er Viisdom. Hvor der elsker Lovene, Orden, Dyd og Religion, og tager samme til Rettesnor, den er viis, den er frie; thi han ønsker allene det, som ingen forbyder ham, og som kan giøre ham selv og andre lykkelig, intet kan indskrænke ham, han fængsler sin Næste med Kierligheds og Fortroeligheds Baand; han føler sit Værd, sin Værdighed som Menneske, som Christen, som Patriot. Frihedsaanden, i sin rette Forstand, maae sikkerligen meget bidrage til et Folks Rigdom, efterdi enhver derved bliver sikker paa at nyde sine Eiendomme, og Veien aabnes enhver til at forbedre fine Omstændigheder. Den første Kilde, til Rigdom bestaaer i Gevinsten af de første raae Natur produkter, af Agerdyrkning, Viinplantning, Fæe drist, Skovcultur o. s. v. Uden disse Produkter, har man Mangel paa det fornemste af Livets Fornødenheder; Haandværkerne have ingen raae Varer, at forarbeide, Handelen ingen Gienstand til Afsætning. Alle Stænder være altsaa beskjæftigede med at kunne forskaffe sig Naturproducter; thi da er Landmandens Tilstand blomstrende, Haandværkerne, Kunstnerne og Fabrikanterne finde Fortieneste, og Kiøbmanden finder Beskjæftigelse, ved det han ved Handelen forskaffer de raae og forar, beidede Produkter en god Værdie; Staten er riig og blomstrende, og seer da atter alles Jnteresse forenet i Eet, fra Landsfyrstens indtil Hyrdens; alle vinde ved Produkternes Formerelse. Jngen maae altsaa forstyrre den anden, men meget mere understøtte ham. Den rige Landmand undertrykke ikke sin fattige Medborger, han være ikke stolt imod ham, han behandle ham med Kierlighed, han giøre sig en Fortieneste af at opsøge for ham en Næringsvei, hvorved han kan ophielpes og hans Vilkaar forbedres. Den Fattige misunde ikke den Rige, han skamme sig ikke ved sin Fattigdom, Redelig Armod er agtværdigere, end den med Uret erhvervede Rigdom. Den redelige Fattige skamme sig ikke ved at fortiene noget hos en velhavende Medborger. Ved Troeskab og Flid vil han erhverve sig Formue. Her er Forening af alles Kræfter til et almindeligt Øiemeed; Harmonie.