Ribe Stifts Adresseaviser, 1843-07-24
(Jndsendt.)¬ At følge en elsket Afdød til det sidste Hvilested, det er en tung Gang; – men at friste denne Skjebne i Ribe, er mere end tungt. Naar de dyrebare Levninger ere nedsænkede i en Grav, hvis Bund ikke sjeldent er bedækket med Vand, naar Præsten har kastet de tre Skuffer Jord paa Kisten og udtalt den lovbefalede Formel, da lyder der forresten ikke et Ord fra hans Læber, ikke et Viisdoms Ord til at opklare den Efterladtes af Sorgens Nat omtaagede Sind og Tanke, ikke et Trøstens Ord til at redde fra Fortvivlelsen, ikke et Kraftens Ord, der kan indgyde Mod og Styrke til atter at vende tilbage til Livet, til atter at varetage sin Gierning. - Og nu Kirkegaarden, at min Gud, det sædvanlige smukke, betydningsfulde Epitheton af Dødens Haven, som ellers tillægges denne vor sidste fælleds Samlingsplads, – lyder det ikke her som den bittreste Jroni, Hvor skjønt er det ikke, naar man stundom føler Trang til at løsrive sig fra Livets Uro og Larm, da at træde ind paa en velvedligeholdt Kirkegaard og der at lade sig paavirke af den Hyggelighed og Orden, den tavse Fred og Ro, som her aander os imøde? Hvor trøstende og formildende for den Efterladte under et skyggefuldt Træ, eller idetmindste under venlige Omgivelser, hvor Alt vidner om Agtelse for de Hensovedes Hvilesteder, at offre de elskede Maane sine Tanker, Er denne Trang ikke ædel og naturlig, men er der Leilighed til at tilfredsstille den hos os, nei visseligen ikke Græsset vorer dig op over Ankelen, og stundom vil du have Vanskelighed ved at finde den Grav, du søger. Er da vort Clima saa forfærdeligt, at det intetsteds formaaer at afgive et Ly, hvor Præstens Ord kunde vorde hørte, er denne Egn saa stedmoderligt behandlet, at den intetsteds kunde frembyde et meere passende Begravelsested, eller har maaskee den milde Zephyr paa sine skaanselløse Vinger bortført Pietetens hellige Genius fra disse Steder, Petrea Müller. Hvad fattes Eder, Piger smaa? hvi staaer der Graad i Gje? hvad grusom Storm har mægtet saaden unge Blomst at böie? kan Sorg og Nød og Kummer naae til Eders unge Hjerte, siig, hvor er da paa Jord den Vraae, der kjender ei til Smerte, En Moder eied vi saa klog, og from og god tillige, til fremmed Land hun villigt drog for os kun at berige – Og, da igjen sit Födested, hun saae, – o deel vor Smerte, den Skat, vor Moder bragte med var Döden i sit Hjerte."al dybe, dunkle, kolde Jordden Elskede nu hviler, ei meer vi höre hendes Ord, ei mere Læben smiler. Vor lille Hjord er splittet ad – see derfor nu vi græder! see derfor bittre Taarers Bad, nu vore Kinder væder." Farvel! sov södt, vor Moder kjær og Tak for hver Din Gave! vor Taare offre vi Dig her, vi intet Bedre have, O maatte vi til sildig Stund, naar Dödens dunkle Vugge os vinker, til saa saligt Blund, vort Øje kunne lukke!" Petrea Müller. Saa tog Din lyse Aand didhen sin Flugt, Hvor Klarhed boer, hvor Svaghed ikke kjendes, Hvor Sæden nedlagt her, til herlig Frugt Hist modnes vil, hvor Jordens Trængsler endes. Saa rastlös var Din lid, Din Længsels Gang, Saa tidlig vakt for nyttig Daad og Tænken, Saa fast Dit svage Siv end knuged' Lænken, Som bandt Dig her til Livets golde Vang. Men Herren kaldte, Nu Du skuer grant, Hvor lidt Du tabte, og hvad Alt Du vandt.