Den Vest-Sjællandske Avis, 1827-12-18
Den i Collegialtidenden meddeelte Fremstilling indeholder udførligere Oplysning om denne i psykologisk Henseende mærkelige Forbrydelse. Nogle Udtryk, hvoraf Tiltalte formodede, at hans stakkels Børn altid vare Folk iveien, hvor han vilde boe, saarede hans Ærefølelse, hvorved først den ulykkelige Jdee randt ham i Sinde, at drukne sine tree yngste Børn; thi det ældste, en Pige paa 9 Aar, vilde han gjerne have skaanet, ikke fordi han elskede hende høiere, men kun fordi hun, som meere fremmelig end de andre, snarere kunde selv ernære sig, og denne Jdee greb ham med saadan Magt, at han ikke kunde modsætte staden. Efter første Gang at være gaaet ud, under Paaskud at spadsere med Børnene, vendte han hjem igien, deels for at faae sin ynste Søn med, og deels for at skaane Datteren Trine; men alle Forsøg paa at faae hende bort vare forgiæves, da hun indstændigen bad om at maatte følge med ham og hendes Sødskende. Paa Veien omgikkes han Børnene paa den kierligste Maade, det vare meget glade over at skulle i Skoven med deres Fader, men efterat have sat sig paa Kanten af Tørvegraven, med to Børn paa hver Side, omfavnede han dem med Armene og kastede, eller, som han ogsaa udtrykker sig, ragede dem alle side paa engang ud i Tørvegraven. Efter hans Forklaring gav de 3 mindste ingen Lyd fra sig, hvorimod Datteren Trine skreeg, "Fader, red mig!" Da han ikke kunde udholde at see Børnene sprælle i Vandet, reiste han sig, vendte Ryggen til Graven og gik hiem, uden at see sig om eller giøre noget Forsøg paa at redde dem, hvilket ikke var hans Hensigt. Ved Hiemkomsten var han ved sædvanlig Rolighed, uden at yttre Fortvivlelse, eller Fortrydelse, foregav at han strax skulde hente Børnene, og giorde først Anmeldelse om sin Udaad efter en god Times Forløb, da han var vis paa, at Børnene ikke mere stod til at redde. Lige Fatning og Rolighed udviste han paa Gierningstedet selv, hvor han uopfordret satte sig op paa den Vogn, paa hvilken Børnenes Liig vare lagte, og kiørte saaledes tilbage til Byen. Jøvrigt var han saavel ædrue som ved Fornuftens fulde Brug paa den Tid. Forbrydelsen fuldbyrdedes, har heller aldrig viist mindste Tegn af Sindsforvirring, fire Jdeer, Tankeløshed, Sværmerie, Melankolie eller slig en Tilstand, der udelukker Tilregnelsen; men altid været ved et muntert Sind. Vel var han nogle Dage før bleven udkastet af sin Bolig, men havde indtil videre faaet Huuslye for sig, Kone og 6 Børn paa en Vægters Loft, og hverken henvendt sig til Byefogden eller noget andet Medlem af Fattigkommissionen med Anmodning om at blive indlagt paa Fattighuset. Han havde god Fortieneste, leed med Familie aldeles ingen Nød og har selv i Forhøret udsagt, at hans Forfatning mange Gange havde været meere kritisk og slet, end i den sidste Tid, men at han før havde været ved godt Haab, indtil dette aldeles forlod ham den Dag, Forbrydelsen udøvedes. Ei allene har han aldrig været tiltalt, dømt eller straffet for nogensomhelst Forbrydelse eller Forseelse, og aldrig været hengiven til Sviir eller Drik, men efter Konens og Alles eenstemmige Vidnesbyrd altid levet et godt og lykkeligt Ægteskab, været en særdeles om og kiærlig Fader, en retskaffen, ædruelig og arbeidsom Mand, som med Taalmodighed havde baaret trange Kaar, der isærdeleshed tiltog ved de mange Børn. Ogsaa søgde disse ham ofte paa Steder, hvor han havde Arbeide, ved hvilke Leiligheder han stundom saavel deelte sin egen Mundportion med dem, som ogsaa legede med dem. Den Vægters Kone, hos hvem han sidst boede, har in sperie bevidnet, at hun aldrig har kiendt nogen Fader, der elskede sine Børn høiere. Hertil kommer endnu, at han ved alle Leiligheder viste en mild og blid Karakteer, uden mindste Spor af Tilsind, Grusomhed eller Haardhed, hvorpaa han endnu i sin Arrest gav Beviis, ved at bede Dommeren om at beholde en Kat med nogle Killinger hos sig, hvilke han havde reddet fra Døden, ved at bede for dem hos Arresforvarerens Kone, som vilde drukne dem. Han har og siden viist den stærkeste og oprigtigste Anger over sin Forbrydelse, græd og vreed sine Hænder, dengang han saae sine Børns Liigbegiængelse passere fordi Arresten, og raabte, at de skulde tilgive ham, ligesom han haabede Tilgivelse hos Gud. Efter hans Sielsørgers Attest, der ellers stemmer med de ham givne gode Vidnersbyrd, havde han i en Række af Aar ikke iagttage Altergang, indtil hans Datter i Aaret 1826 konfirmeredes, og tilladt sine Børn fra smaae af at gaae omkring og betle under Navn af at sælge Svovlstikker, hvorover de Skolepligtige undertiden havde forsømt Skolen, og hvorfor han ofte var bleven mulkteret. Den Religionslærer, hvem det af Amtsprovsten var overdraget at undervise ham i Arresten, bevidner og i sin Attest: "bedre og fuldkomnere har nistnok hans Kristendoms Kundskab engang været; men ved Naademidlernes Forsømmelse i flere Aar er den aftaget. Derimod synes det egentlige christelige Liv altid at have været ham ganske fremmed, og en udvortes skikkelig Vandel for ham at have gieldt for sand Gudsfrygt. Saaledes ved egen Skiødesløshed, savnende al Kraft af Gud, kan jeg godt forklare mig, at han i Fristelsens Øieblik kunde falde saa dybt." Jøvrigt skildrer og benævnte Atrest Tiltalte som den, der oprigtigen angrer sin Forbrydelse.