Aarhuus Stifts-Tidende, 1817-10-25
En Hovedgaards Eier ønsker at give sin Høymark en hensigtsmæssigere Form, og bestemmer sig til det Offer, at overlade den halve Bondegaard med samt Besætning for saa godt som intet til en af sine Fæstebønder, imod at denne strax afstaaer Fæsterettigheden, til de Jorder, hvis Beliggenhed svarer til ovenmeldte Hersigt. Fremmed og aldeles ukyndig i Landboelovgivningen (thi han driver anden borgerlig Næring i en Kiøbstæd, overdrager han Berigtigelsen af denne Hensigt til en Kongelig Land-Jnspecteur. Denne opmaaler Jorder, ne, sætter samme i Hartkorn, og derefter ansøger om Rentekammerets Bevilling. Bevillingen nægtes fordi Eieren ikke vil renoncere paa Hoveriet. Eieren som ifølge Contractens Bestemmelse med Bonden, strax benytter sig af Jorderne, underretter Bonden og Rentekammerets Nægtelse, og opfordrer ham nu til at tage Jorderne tilbage, og betragte den trufne Overeenskomst som ugjort. Af særdeles vigtige Grunde fandt denne sig med Ophævelsen af Handelen ikke tient, begynder at for tolk Contracten til sin Fordeel, og at stævne Eieren til at meddele sig Skiøde, paa den Deel af Gaarden, som han skulle have faaet, naar Kammeret havde bevilget de øvrige Jorders Jndlemmelse under Hovedgaarden. Naturligviis befatter Bonden sig af denne Aarsag ikke med Jorderne quæstionis, men lader disse ligge. Eieren troer, at skylde sig selv, foruden at gavne den vildledte Fæster, og at befordre det almindelige Bedste, ved midlertidigen at drive Jorderne, (vel at mærke uden Fornærmelse for de Hoveriegiørende, saa meget mere, som han, stoelende paa, at hans Plan vilde vinde Kamrets Biefald, havde anvendt meget Bekostning paa ved bemærgling at istandsætte samme. Men imedens Sagen med Fæstebonden, under hvilken denne af Eieren er komrasøgt til at tage Jorderne tilbage og opfylde Fæstebrevet, endnu svæver for Domstoelen, indberetter Sognepræsten til vedkommende Amtmand, hvorledes Eieren havde tilladt sig at underligge nogle Tønder Hartkorns Bondejord under sin Hovedgaard, hvilken Indberetning har til følge, at Kamret befaler paa Amtmandens derom indhentede Erklæring, Eieren, tiltalt for at have overtraadt Kongens Anordninger. Forestillinger fra Eierens Side, der især gik ud paa, at det jo syntes at være bedre at benytte Jord end lade den henligge, forandrede intet, men Sager havde sin Fortgang. Underdommeren, nylig constitueret, kunde ikke andet udfinde, end som at den troeskyldige Eier havde forbrudt sig mod Forordningen af 6te Juni 1769. hvis Følge han derfor dømte ham til at betale 40 Rbd. S. V. aarlig, for hver Tønde Hartkorn, fra den Til samme blev underlagt indtil den igien blev udlagte Uheldigviis kunde Eieren, ved at læse Forordninger af 6te Juni 1769, ikke saa gandske overbevise sig om, at denne paa den af ham foretagne Handling var anvendelig, fordi i samme kun tales om Jorders Underlæggelse, ikke om Afbenyttelse for en Tid. Men end ydermeere forøgedes hans Tvivl (som det synes med saare megen Grund) om Dommens Efterrettelighed, ved den Clausel samme indeholdte, at han skulde betale 15 Rbd. Sølv Værdie, for hver Dag Jorderne, 4 Uger efter Dommens Forkyndelse, ikke vare udlagte igien. Hvorledes denne Dom, da Jorderne, aldrig havde været underlagde, skulde efterkommes var saa meget mindre forstaaelig for Eieren, som den ne just i samme Tid af Amtmanden, med Rentekammerets Villie, blev nægtet den fornødne Approbation til hos Fæsteren af den Gaard, til hvilke Jorderne hørte, at exeqvere for resterende Skatter af bemeldte Jorder, paa Foregivende, at Eieren, og ikke Fæsteren, havde samme i Brug hvoraf han sluttede, at have forstaaet Forordningen gandske rigtig, nemlig: at kunBondejords virkelige Indlemmelse under Hovedgaarden kan drage Mulct efter sig, men ikke Jorders provisoriske Brug hvortil man er forceret; thi, meente han, kunde ellers Authoriteterne ikke paalægge ham at svare Skatter deraf, og frietage Fæsteren. For at undgaae Uleilighed indstævnte han oftbemeldte Underretsdom til Overretten, men krympende sig ved Proces-Omkostningerne for samme Ret og haabende, ved den, samme Tid over Fæsteren erholdte Dom, hvorved denne tilpligtes at dyrke Jorderne quæstionis og opfylde hans Fæstebrev, at formaae Rentekammeret, ved mundtlig Fortælling af Sagens sande Sammenhæng, til at frafalde Søgsmaalet, lod han Sagen ikke incomminere, men paa nye udtage en Stærning til at betrygge sig mod Uleiligheder, der fra Vedkommendes Side i hans Fraværelse maatte attraaes iværksatte. Men liig den der sparer paa Skillingen og lader Daleren springe, gik det den gode Eier. Han havde aldrig saasnart forladt sit Hiem, førend Dommens Execution indledtes, den udtagne Stævning, begribelig i viis forkastedes, og Dommen, men aldeles gratis for ham, exeqveredes. Mulcten efter Anordningen af 6te Juni 1769 beløb sig til 40 Rbd. pr. Tønde Hartkorn, men Mult ten efter ingen Anordning til 5475 Rbd. aarligen, alt Sølv Værdie.