Viborger Samler, 1787-09-24
DEN. Kongelige privilegerede Vum. J AMLER. No. 39. FEMTENDE AARCANG. Mandagen den 24 Sept. Den beste Piges Skjebne. beskreven af hendes egen Fader. " De Eder, som have blomstrende Yngingers og Pigers Lykke eller Ulykke i eders Magt, til Eder hæver sig min Stemme; hører mig, hører lydelige Klager af en trøsteløs Faders Mund! - Maatte dog mit bedrøvelige Exempel overbevise eder om, at de Egteskaber, som Tvang og Egennytte stifte, forfeile, ja stride imod deres første Hensigt, Menneskeslægtens Lyk Lyksalighed. O! at jeg kunde sammenpresse min Smerte i et eneste Skrig; da skulde jeg bortskrække eder alle fra saadant et Skridt; da skulde jeg svare eder for al den usigelige Kummer, der ellers ligesaa vist vil træffe eder, som den nu knuser mig arme ulykkelige Fader. Den Tanke, at jeg maaskee ved mit klagende Raab har afholdt mange af Eder fra saadan Opførsel, farer, som en Glædes Straale, ned i min kummerfulde Siel, og blander nogle Draaber Vederqvægelse i mit Sorrigs Begger. Jeg beder Eder, nægter mig ej denne Trøst, denne eeneste Trøst, som kan vederqvæge mig ulykkelige Mand, der midt under Bestodelsen af den største Velstand, føler Kjedsommelighed til Livet; tager disse Linier til Hjerte, hvilke jeg saa ofte har vædet med mine Taarer. De indeholde ei nogen opdigtet Roman, men virkelige Tildragelser, - ulykkelige Tildragelser. Jeg havde een eneste Datter, min Alderdoms Stolthed og Glæde. J Uskyldighed og Skjønhed, blomstrede hun for mine Øjne. Daglig saae jeg hendes ædle Hierte fortrinlig at udvikle sig, og med den lykkeligste Faders glædefulde Henrykkelse skuede jeg indi Fremtiden. Allerede saae jeg hende at vandre Haand i Haand med en retskaffen Egte Mand, og omringet af Børn, som lignede dem; jeg drømte mig de saligste Dage. Men - jeg Daare, forstyrrede selv disse glade Drømme; Gierrighed og Egennytte forblindede mig, og jeg gjorde nu et Skridt, som blev en Kilde til ubeskrivelig Jammer for mig. Tvende. Tvende min Datters Veninder, som hun daglig besøgde, havde nylig begyndt at lære de første Grunde til det engelske Sprog, under en artig og retskaffen Paalings Veiledelse. Min Datter saae ham, saae ham ofte, og følede hver Gang mere levende, at han var den, som ved den nøieste Forbindelse kunde giøre hende lykkelig. Og saadan hendes Tilbejelighed kunde umuelig undgaae hans Opmærksomhed, som var besielet med den heftigste Gienkierlighed for hende. Man han var ærekjer og retskaffen. Han vilde ej begjere hendes Haand, før han saae sig i saadant et Embede, hvor han kunde gjøre det offentlig og med Anstand. Dydig og undseelig maatte hun fortie, hvad hun saa gjerne havde saat ham; men hendes Ansigts Rødmen, hendes stive Tilbageholdenhed og hendes Tanshed ved hans Nærværelse udtrykte tydelig den Tilstaaelse, som svævede hende paa Læberne. Saaledes forgik tre fulde Aar, i hvilke hendes Elsker, ved vel anvendt og udfladelig Flid søgte at gjøre sig værdig til hendes Haand. Endelig merkede jeg denne Forbindelse, som grundede sig paa deres Hjerters indbyrdes Tilbøjelighed for hinanden, og ej paa noget givet Lofte; den mishagede mig, og jeg besluttede at ophæve den; i et ulykkeligt Øjeblik fattede jeg denne Beslutning. Menjeg er Kjøbmand, og en taabelig Fordom bestem mede mig til, at give min Datter ogsaa til en Kjøbmand. Jeg valgte for hende, uden at betænke, at der fordres mere hos en Mand, end Formue, Handels Kyndighed hed og godt Rygte, for at gjøre en Pige lykkelig. Jeg solgte hende bort. O! at jeg kunde tilbagekalde dette Øjeblik, med mit Blod vilde jeg gjenkjøbe det. Thi da kunde jeg lægge mig i min Grav uden denne qvælende Bebredelse, som endnu vil forgifte mit Livs sidste Øjeblik. Den Mand, som jeg tilsagde hende, havde hverken Legems eller Siels Fortrin. Han var ubehagelig i Samtale, og uartig i sin udvortes Opførsel. Men han var riig, hans Handel var stor og jeg vidste intet Ondt om ham. Saa ofte min Datter kom i Selskab med ham, viiste hun stedse Utilbøielighed imod ham, og Kjedsommelighed ved hans Omgang. Men den falske Grundsætning, som er almindelig hos saa mange Forældre: Hun bliver anstændig forsørget, og Kjerligheden kommer vel siden af sig selv, dæmpede al Følelse hos mig. Med rædselfuld Gysen tænker jeg mig endnu det Øjeblik, da jeg gav hende mit Valg tilkiende. Egennytte og Gierrighed havde ganske hærdet mit Hjerte; jeg saae er, hvorledes hun stod, bleeg og skjelven de for mine Øine; jeg saae ei den Angest, som tilbageholdt Taarerne i hendes grædende Øje, jeg saae ei de ynkværdige Øiekast, med hvilke hun søgte sin Fader i hendes Morder; jeg hørte ei hendes Tilstaaelse om den ædle og dydige Flamme, som brændte i hendes Siel; men mit Øje og Øre aabnede sig blot for den indbildte Lyksalighed, til hvilken jeg haabede at føre hende. Dotterlig Lydighed var hende hellig, og hun vovede ei ved Bønner at forandre min Tænkemaade. Jeg troer ogsaa, at jeg ej da skulde have vaklet i min Beslutning, om hun end i den ynk værdigste Stilling var falden ned for mine Fødder. Men da deres Bryllupsdag brød frem, da jeg saae hende med taarefulde Øjne at staae ved Alterets Fod, og jeg hørte det uigienkaldelige Ja at slæbe sig langsom frem igiennem hendes Læber, da først faldt Dækket fra mine Øjne. Hun kastede et væmodigt Blik til sin Fader; da bemægtigede en usigelig Angest sig min Siel, og bange Ahnelser fore igiennem alle mine Ledemode. Skrækkelig svævede den Bebredelse for mine Øjne, at jeg havde opofret mit eneste Barn for mine Lidenskaber. Dog lykkedes det mig, i nogen Tiid, ved mange Slags Forhaabninger at dysse denne frygtelige Forestilling i Søvn. Men, da min Datter efterhaanden henviisnede af Harme, og jeg selv var et Øjenvidne til den lumpneste Begegnelse af hendes Mand, som ei havde Følelse for andet, end sine Forretninger; da længe dæmpet Græmmelse og Kummer lagde denne Ulykkelige paa Syge=Sengen, og hendes fortærede Kræfter neppe kunde modstaae hendes svære Sygdom, da hun, dette Mynster paa ædel Sagtmodighed, ej udstøtte den allerringeste Klage imod hendes følesløse Mand, og hendes haarhjertede Fader, da opvaagnede dette skrækkelige Billede igien. Banghed og Forfærdelse bemægtigede sig paa ny min Siel, mine Taarer fortørredes, den kolde Sveed bred frem igjennem min Pande, stum knælede lede jeg ned ved hendes Leie, mine Sandser forlode mig, og min Forseelse laae, som en svær Byrde, paa mine Skuldre. Da hun sidste Gang samlede sine Kræfter, og raabte, Fader, da hun udstrakte sine døende Hænder efter mig, og hendes allerede forklarede Aasyn tilsmilede mig Tilgivelse, da sprang jeg op, kyssede hendes kolde Læber, og hendes Siel svingede sig optil de Salliges Boliger. Snart skal hendes ædle Elsker der møde hende. Thi han fortæres daglig af martrende Sorg, og hensvinder til det Støv, hvortil hun nu er forvandlet. Seer da ned til mig, lyksalige Elskende. Seer de bittre Fortrydelses Taarer, som jeg indtil mit Livs sidste Øjeblik skal ofre eder, og værdiger mig Tilgivelse. Offentlig helliger jeg eder dette sørgelige Mindes Merke; det være et advarende Exempel for enhver Fader, som læser det, og, af den Velsignels., som kommer over ham, skal da ogsaa endeel falde paa mit graa Hoved, Landstinget den 12 Septemb.