Corsaren, 1844-06-21
Et Uddrag af Fortidens Historie. .... Torsdagen den 13de Juni 1844, om Aftenen Kl. 11, sad Vandcommissionen i sin Lænestol; den havde lukket Øinene, trukket Nathuen endnu dybere ned i Panden, og skulde til at virke til Stadens Gavn. Netop havde Morpheus begyndt at viste med Vingerne over sin elskede Son Vandcommissionen, da Døren paa en volesom Maade blev reven op, og Kjøbenhavnsposten traadte ind. Vandcommissionen aabnede Dinene, og Kjøbenhavnsposten troede at have valt den. "Naar faae vi taaleligt Vand?" fordnede Kjøbenhavnsposten. "Det veed jeg ikke, hvad kommer det mig ved?" lød Svaret. Kjøbenhavnspostens Lunger samlede al deres Kraft, og udbrød: " Naar man læser om enkelte asiatiske Anforere, som have fort Beleiringskrig ved Kilders, Vandrenders, Kanalers, Brøndes Forgiftning, saa finder man det grusomt, barbarisk, oprørende !" "Ja, Gud bevare oss, sukkede Vandcommissionen og korsede sig. Men hvad skal man da sige om dem, som i Fredstider have paataget sig den ansvarsfulde Forretning at forsyne deres Medborgere i en stor Stad med Vand og ubekymrede om Vandværkernes Forfald, Uhensigtsmæssighed eller slette Tilstand, tage sig det meget let, om Vandet bliver saa slet, at omsider epedemiske og endemiske Sygdomme udbredes og næres derved?" "Ja, hvad skal man sige, Man skal holde sin Mund og overlade det til Vandcommissionen!" "Ha, vi skulle holde Mund, medens den Sætning, at fordærvet Vand, ledet igjennem Trærør, dræber i tusindviis, er en Erfarings-Sandhed, som længe har været anerkjendt af de meest tænksomme og dannede Nationer." "Ja, da anerkjende vi den ikke." "En slet og stagnerende Vandforsyning i store Byer virker odelæggende for Liv og Sundhed, idetmindste paa to Maader." "Paa to?" spurgte Vandcommissionen i en tvivlende Tone. "Ja, deels ved Vandets egen Slethed, deels ved Luftforgiftning," vedblev Kjøbenhavnsposten. "Man kunde aarlig spare 17 Mennesker af hver 1000 fra Døden, og altsaa for Kjøbenhavn 344 Mennesker, ved de bedre Sanitets-Indretninger aarlig reddes fra Døden. Følgelig kan den, som forestaaer et saadant Vandvæsen blot i 22 Aar, gaae i sin Grav med den Overbeviisning, at han paa en særdeles nem og let Maade, uden mindste Anstrængelse - nullo negotio - har ombragt 7,568 Medborgere." "Gud forbarme sig!" raabte Vandcommissionen. Stolt af sin Triumph tilføiede Kjøbenhavnsposten: "Det er alene ved Luftforgiftningen; regner man nu ligesaa Mange ved Vandforgiftningen, faaer man en Sum af 15,136 Dræbte i 22 Aar ved det slette Vandvæsen, eller 688 om Aaret." "Naade, Naade!" bad Vandcommissionen paa sine Knæe, "lad mig dog døe med en rolig Samvittighed." Med strækkelig Kulde saae Kjøbenhavnsposten paa den sønderknuste Vandcommission og sagde: "Nei, tu skal ikke doe med en rolig Samvittighed! William Burke, som myrdede nogle og tredive af sine Medborgere og Medborgerinder, blot for at sælge deres Lig til Anatomerne, vilde staae næsten som en Engel ved Siden af den kgl. Vandcommission i Kjøbenhavn. Hører du? Vandcommissionen stonnede høit. "Naar jeg tænker mig", vedblev Kjøbenhavnsposten og saae rørt mod Himlen, "at et saa skikkeligt Menneske som Ole Kollerød, der ikke havde dræbt mere end 1, høist 2 Mennesker, og endda gjort det hurtig af med dem, at han, siger jeg, blev halshugget, og at J sidde her, saa veed jeg ikke, hvad jeg skal troe om den guddommelige og menneskelige Retfærdighed." "For Guds Barmhjertigheds Skyld!" raabte Vandcommissionen; "skaan mig for disse frygtelige Ord, der knuse mit Hjette. Jeg drikker jo selv af Vandet; er det Gift, drikker jeg den selv. Kjøbenhavnsposten var paa Vei til at gaae lidte fra Concepterne, men opmandede sig snart og raabte med strækkelig Stemme: Uhyre! Det manglede endnu! At du til alle de øvrige Mord skulde føie Selvmord!