Den Vest-Sjællandske Avis, 1823-02-11
Den 22de Novbr. kom de Reisende til Landet Dongola, hvis Grændser fra umindelige Tider af blive betegnede ved et høit isoleret Bierg (som formedelst sine forskjellige Skatteringer bliver kaldt Arambo eller Chamaleon) og ved fem ved Bredderne staaende Palmetræer, som Jndvaanerne sætte megen Priis paa. Der seer man en Klippe, kaldet den gyldne Steen, bedækket med hieroglyphisk. Jndskrifter, som ifølge Traditionen skulle betyde at det ægyptiske Rige under den høie Port udstrakte sig tilforn derhen, men det er sansynligt, at de have Hentydning paa Landets Erobring af Sefostris. - Den 25de naaede den lille Caravane Maraaga, eller det nye Dongola, hvor Mamelukkerne havde opslaget deres Regiering efter Nederlaget ved Cairo, og deres Flugt ud af Ægypten. Maragaa har en smuk Beliggenhed og er meget reenlig. Nilen er der omtrent endnu 3/4 Engelsk Miil bred. Herfra fortsatte de Reisende, deres Kuur i et lidet Fartøi, som tilførte Forstærkninger til Jsmael Paschas Armee. Alle Soldaterne af disse Forstærkninger, hedder det videre i Fortællingen, vare Tyrker fra Affen, undtagen to, hvoraf den ene var en Perser, en ung Mand af den største Skiønhed, som i Ægypten havde gjort sig skyldig i en ganske besynderlig Voldsgierning. J en Trætte hvori han kom med to Tyrker ved et Spil i Cairo skod den erne paa ham uden at træffe bom. Uden i mindste Maade at vise sig afficeret derved, lukkede han Døren til paa det Værelse hvor det foregik, trak sine Pistoler frem og stod dem begge ihiel. Dette dopvelte Mord havde næsten kostet ham Livet naar han til Lykke ikke havde kunne bevise, at Gierningen var skeet af Nødværge. Omtrent under samme Omstændigheder dræbte han en Tredie, en Soldat i Stout, og Jsmael Pascha havde sikkert straffet ham med Døden, naar hans første Janitschar, en Landsmand af Perseren, ikke havde indlagten Forbøn for ham. J Assouan fik denne unge Perser nogle Hundrede Nabouts Slag. (Nobout, er en lang tyk Stok, som de Tyrker, hvilke beklæde et Embede, sædvanlig have i Haanden), formedelst en grov Feil, og dette forhindrede ham ikke fra at forsee sig den næste Dage igien. Kort efter syntes han at ville forbedre sig, og forkyndte, efter Skik og Brug den roesværdige Beslutning ved at han lod sit Skiæg voxe. Dette var allerede to Tommer langt og man skulde nu troe at han tænkte paa en oprigtig Fortrydelse; men Perseren, kom igien paa Skibet i Strid med 13 af sine Kammerater, af hvilke han udfordrede enhver enkelt paa Pistoler, men som ingen modtog. Han var fuld af Opmærksomhed for os og vore Betientere, og uagtet sin Heftighed var han den bøfligste ved hele Detaschementet og overhovedet en Mand, hos hvilken man slet ikke kunde miskiende Sporene af en høi Civilisation. Den anden ikke tyrkiske Soldat bestræbte sig endnu mere end denne, for at vise sig forbindtlig mod os; han paastod, at ville bage Brødet for os, og gik os overhovedet tilbaande paa alle mulige Maader. Det var en Albaneser, i Lune og i Skikkelse gandske modsat til Perserne, fuld af Munterhed og List, og yderst sattrisk imod de frommeste af de Asiatiske Soldater. Naar de udbredte deres Gazelhud forat knæle og for at bede, efterlignede han dem, og paroderede dem paa en meget lystig Maade. Jeg vil ikke tilføie at han ikke var nogen ivrig Muselmand. Mangel paa Religiøstet syntes mig forresten at være meget almindelig blandt de Tyrkiske Soldater. Da de engang underholdt sig om en af deres for kort Tid siden afdøde Kammeraters tilkommende Skjebne, sagde Een: "han er gaaet hen for at see, hvilken der er den bedste af alle Religioner, og disse Ord syntes ikke at være nogen paafaldende.