Den Vest-Sjællandske Avis, 1829-12-29
Den blideste og letteste Dødmaade maae unægtelig være den, naar Døden bevirkes ved en almindelig Svækkelse i hele Legemet, som udbreder sig til Nervesystemet, og foraarsager tilsidst en Afmagt, som ender sig med Livets successive Ophørelse. Ved en saadan total Svækkelse svækkes tillige Lidenskaberne, og med Sindsroe og stille forlade Siælen sit Legeme; er denne tillige giennemtrænkt af gudsfrygtige og ædle Følelser, saa bliver Synet af en saadan Dødsmaade endog behagelig for de Personer, som omgive den Døen des Leie endskiøndt den store legemlige Svaghed ikke kan tillade denne at aabenbare nogen aandelig Fuldkommenhed. Denne Dødsmaade er den naturligste, nemlig den som er en Følge af at Livets Gang ikke bliver forstyrret af nogen udvortes eller indvortes skadelig Paavirkning, men efterhaanden efter den menneskelige Naturs Beskaffenhed hensvinder, af Ælde. Det Menneske som doeri en høi Alderdom føler vel dennes Ubehagelighed (som dog efter de Erfarnes Forsikkring er ikke saa stor, naar kun ikke den fornødne Beqvemmelighed og Pleie savnes); men kun lidt til Dødens Ubehagelighed og med et stille Suk udpuster det Livet. Undertiden beholder den udlevede Olding nogenlunde sin frie Brug af sine aandelige Evner indtil Døden, og da bliver hans Død ligesaa skiøn som den er let; men ofte svækkes Siælevnen i en betydelig Grad i den høie Alderdom længe for Døden, og da taber Oldingens Død sin Blidhed og Skiønhed for de Omkringstaaende, uagtet den beholder sin Lethed; det samme er Tilfældet naar Mennesket døer af et pludseligt Nerveslag. Saaledes døde den 80-aarige Voltaire vel let nok, men ikke paa en blid og behagelig Maade, da han berøvede sig selv Forstandens Brug, fordi han indtog en for stærk Dosis Opium for derved at hæve en total Søvnløshed. Langt anderledes var Fontenelles Død beskaffen, som i sit 100de Aar forlod Jordlivet; han beholdt den fulde Brug af sine Aandsevner, og den sædvanlige Fiinhed i sine Tanker og Livelighed i sine Udtryk indtil sit Livs sidste Øieblikke, og udviiste samme Blidhed i Sindet, som han havde viist sit hele Liv igiennem. Hans Læge spurgte ham om han følte Smerter; jeg føler sagde han kun en vis Besværlighed ved at være til; en let Dødsmaade kan ikke skildres mere træffende. b) De skiønne Dødsmaader om de end ikke ere altid saa blide. De vise sig derved at Menneskets aandelige Kraft hæver sig over Dødens Smerter og Opløsningens Frygtelighed og blid og rolig og tillidsfuld og giennemtrængt af ædle og klærlige Følelser seer Skilsmissens forestaaende Time imøde. Det er kun Mindet om et velført Liv, eller Bevistheden om at man har opoffret sig for den gode Sag forbundet med Dydens høie Følelser og Overbeviisningen om det guddommelige Væsens Viisdom og Naade, som kan frembringe denne Stemning i den Døendes Sind; men naar den frembringes, da bliver Menneskets Død Solen liig, som er skiønnest naar den daler og indhyller sig i Purpurglands ved sin Nedgang. Saaledes døde Helten Epaminondas, som Cicero kalder den største af Grækenlands store Mænd. Han var i Spidsen for den Thebanske Armee, 33,000 Mand stærk, rykket ind i Arcadien, for at marschere mod Spartanerne, som han allerede havde overvundet ved Leuctra; ved Staden Mantinea kom det til et Hovedslag; han trængte ind paa den Lacedæmoniske Phalaux, bragte den til at vige; men blev, ved at forfølge den for vidt, omringet af en Mængde Fiender, og derved dødeligt saaret af et Kastespyd, hvis Jernspidse blev siddende i hans Bryst, og han sank til Jorden. En blodig Kamp opstod om hans Legeme; dog fik Thebanerne Overhaand og bragte det ind i et Telt. Han levede endnu, men hans Læge sagde til ham, at han maatte døe, saasnart man trak Spydet ud Han lod det nu blive siddende i Saaret indtil han kunde faae Efterretning om hans Skiold var reddet og om Udfaldet af Slaget; da man bragte ham hiint, saa kyssede han det, og da man sagde ham at Thebanerne havde seiret, saa svarede han, godt nu har jeg levet længe nok. Han lod nu Spydet drage ud af sit Bryst; og da Een beklagede, at han skulde døe uden at efterlade sig Børn, saa vare hans sidste Ord: Jeg efterlade mig to udødelige Døttre, Seiervindingerne ved Leuctra og Mantinea. Dette er Heltens skiønne Død der opoffrer sig for sit Fødeland; i hvis Siæl Mindet og store Daad forjager Dødens mørke Skygger. Vi ville anføre en lignende Begivenhed af den nye Historie; nemlig den Engelske General James Wolffs Heltedød i Canada i Aaret 1759. De Franske eiede dengang denne Colonie; Krigen var udbrudt og alt kom an paa Staden Qvebeks Erobring; Commanden over Armeen var betroet Wolff, det kom til en afgiørende Fægtning, paa hvis Udfald Stadens Skjebne beroede. Wolff giorde et Hovedangreb, han fik et Skud i Haandleddet; men svøbte sit Lommetørklæde og Saaret og vedblev at commandere. Han fornyede Angrebet med fældet Bajonet; men nu traf en anden Kugle ham i Brystet; han formaaede ikke at gaae længere; men lænede sig op til Skulderen af en Soldat, som stod ham nærmest. Under sin Dødskamp hørte han det Raab, at de Franske toge Flugten; nu døer jeg fornøiet, sagde han, og opgav Aanden. Naar et Menneske udkaldes af denne Verden i det Øieblik, naar han heldigen har udført et stort Foretagende, som var Formaalet for alle hans Ønsker og Bestræbelser, og som har opfyldt hans hele Siæl, saa er det begribeligt at en glad og høi Følelse kan bemægtige sig den i Dødens Øieblik og derved giøre ham Udgangen af dette Liv let og roelig. Vanskeligere er det at bevare denne Sindstemning, naar man føler sig miskiendet og forurettet af sine Medmennesker, og naar det selv maae forekomme os tvivlsomt om hvormeget man har udrettet med sine Bestræbelser; i denne Stilling befandt Athenienseren Socrates sig, den berømteste af alle Oldtidens Vise. Han blev uretfærdigen anklaget og dømt til Døden; med den største Fatning tog han Giftbægeret og brak det ud, med en ubeskrivelig Sindsroe og Blidhed trøstede han sine sørgende Venner, som omgave ham. Da han følte at hans Been bleve tungere, lagde han sig ned; Dødens Kulde steeg stedse høiere op i hans Legeme, og hans Aand hævede sig nu til en bedre Verden. Socrates havde imidlertid det Held i sin Dødstime at være omgivet af Venner, som agtede og elskede ham inderligen, og enhver Kamp lettes meget ved Medfølelse. Med ikke mindre Siælstorhed døde den Athenienuske General Phocion paa samme Maade og ligesaa ilde behandlet af sit Folk, da han havde drukket Giften og een af hans Venner spurgte ham om hans ikke vilde have at han skulde sige hans Søn noget fra ham, saa svarede han, Kun dette, at han skal forglemme den Uretfærdighed Athentenserne have begaaet imod mig. Det er vanskeligt for et Menneske, som bygger sin Overbeviisning om det Guddommelige og sine Forhaabninger og det Tilkommende allene paa Betragtningen over den Tingenes Tilstand, hvori han befinder sig, at kunne døe med den Sindsroe og de høie og trøstefulde Følelser, som giør Døden skiøn, om et saadant Menneske endog har levet, som et dydigt og retskaffent Menneneske og udrettet meget Godt, fordi det er vanskeligt for den svage menneskelige Fornuft at bringe sin Betragtning over denne Verden og Erkiendelsen af det Guddommelige, som aabenbarer sig deri, til den Klarhed og den faste Overbeviisning, at den som et himmelsk Lys kan opklare Dødens Nat for ham. Derfor vil man finde de talrigste Exempler paa en rørende og skiøn Død i de Christnes Samfund, hvor en blid og kiærlighedsfuld Lære, en saliggiørende Troe indfinder sig som en Trøstens Engel ved den Døendes Leie, letter ham Udgangen af det jordiske Liv og aabner ham haabefulde Blikke i en salig Evighed; og de Ord: at døe som en Christen, er derfor ogsaa bleven benævnelsen paa den menneskelige Siæls Skiønhed i Døden. (Fortsættes ved Leilighed.) Om Jordens Frugtbarhed.