Viborger Samler, 1784-12-13
(Fortsættelse af Svaret Nr. 2 i Samleren Nummer 47. Til 1. Horordningen af 6 Febr. 1691, siger, at naar nogen lovlig overbevises, at have begaaet noget Mord, eller Drab uden Baade, eller Nødværge, skal den samme, i hvad Stand og Condition han er af, have al sin Jord til Kongen forbrudt, foruden hvis ellers af hans Hovedlod efter 6661. er forfalden. Cec. MaleMaleficanterne i 6619 og 21 Artikler begaaer vel virkelig Mord og Drab paa andre, eller paa sig selv, men Forordningen vil dog neppe meene andre, end dem, som efter 661 skal bøde Liv for Liv; hvorfore Misdæderen, som skal straffes efter denne Artikel, ogsaa i Forordningen just er nævnet og antaget til Exempel; desuden ere de Forbrydelser, som den 19 og 21 Art. omtale, ikke saa fornærmelige for Staten, som det Drab, der skeer imod den 17 Art. Ved enhver Leilighed af hine taber Staten kun een, her derimod altid 2de Borgere; ja skulle det Barns Jord, tilligemed Hovedlodden være forbrudt, som begaaer Drab og bliver benaadet, da var denne Straf sandelig større for den Levende, end den Døde; thi den Døde behøver ikke meere Jord end det, der kan skiule hans Legeme; derimod den Levende, som er i Friehed og mister alt andet, mangler ogsaa alt, til at vedligeholde Livet. Er det da sandt, at et kummerligt Liv er værre end Døden, saa er jo den Levende straf set haardere end den Døde. Denne Slutning fremleder igien den Tanke, om der ikke i vore Criminelle Love burde ønskes den Forandring, at (nogle af de groveste Delictis undtagni alle Misgiernings Tilfælde, hvor Jord, Gods og Boeslod forbrydes, maatte, i Henseende saadan Godses Forbrydelse, bruges en større eller mindre Moderation, naar Misgierningsmanden efterlader sig Livsarvinger, det er saadanne, som i Følge den naturlige Lov have en ustridig Ret til deres Forældres Gods og Formue, i det mindste til saameget deraf, som behøves til deres rundelige Opdragelse, hvilket stemmer overeens med den guddommelige Lov, Sønnen skal ikke bære Faderens Misgierning, og derfore skrev en Konge i Norge, Magnus Hagensen eller Lagabæter, allerede i det 13de Seculum, i sin Lov, efter at han havde opregnet endeel Misgierninger, saaledes: Om nogen Mand falder i disse Ubedemaal, som Gud lade ingen udi falde, og haver saa forgjort Liv og Gods ved Konningen, og have saadanne Ugierningsmænd Børn efter sig, som udi Vanmægt ere, da skal Kongens Ombudsmænd skikke saadanne Børn saamange Penge af den Uslagnes Gods, som de kunde opfedes med, saalenge til de kunde fortiene deres Føde, for deres Barndoms Skyld, om der ere saamange til, førend Kongen tager noget. En Anordning saa god og billig, at den synes at kunde fortiene Plads blant de danske Love. Til V. Endog fra de ældste Tider af har der neppe været uden 2 Aarsager, hvorfore Kirke Tyverie kunde straffes høiere, end andet Tyverie; den første, som vi nu ikke meere erkiende eller antage, at Kirken og dens Ting skulle tilkomme en papistisk Hellighed; den anden, som endnu gielder hos os, at det, som er i Kirkens Giemme, lettere end andet kunde bortstieles fordi Kirkerne meest ligge afsides fra Folk og Byer, saa at Straffens Størrelse for Tyveriet maatte give Kirken en Sikkerhed, som den ved andre Forsvars An Anstalter ikke kunde have. Vi kiende denne Aarsag desbedre, naar vi see, at Tyverie i Marken paa nogen Hest, Hoppe, Stud eller Koe, og et Jndbrud om Natten i nogen Mands Huus, alt paa de Tider og Steder, hvor Forsvars=Anstalter mangler, tilforn, efter Forordningen af 4 Martii 1690 og endnu efter Forord. af 27 April 1771, henregnes til de qvalisicerede Tyverier, for hvilke er sat en særdeles og storre Straf. Af forestaaende, skulle altsaa følge, at Straffen for Kirke=Tyverie er den samme og ikke større, end for det Tyverie, som skeer paa Hest eller Stud i Marken, eftersom Aarsagen er den samme, hvorfore Tyveriet i begge Tilfælde er qvalificeret. Men endnu er meget at bestride, Loven anviser denne Misgierning Plads i det Kap. som handler og Røverie i det 16 Kapi Lovens 6 Bog.