Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-08-02
Det skeer altid i Høstens travle Tid, hvor hans Opmærksomhed og Nærværelse behøves ved Hjemmet, for at indsamle det, hvoraf han skal leve, og betale Aaret igjennem. Alligevel skal Paatalen skee snart, om der skal komme noget ud af den, da det ikke kan hielpe ham at føre Proces om en Tiende, som af Regn og Uvejr er ødelagt paa Ageren, og fordi han maae see til at hans Klage er indleveret saa tidlig, at den ikke skal blive afviist, fordi den ved Lovene fastsatte Tid er exspireret. Det er ikke Forfatteren bekiendt, om Beneficium proc. grat, kan erhverves i Politiesager, det synes efter den hurtige Procedure, som i disse skal finde Sted, at der ikke vel kan være Tid til at søge, og opnaae dette, men om det endog i disse Sager kan søges, men bliver afslaaet, saa er Præsten jo i det dobbelt sørgelige Tilfælde, ikke allene at maatte ved Proces hævde sin Løn, men endog betale denne Proces af egen Lomme. Men maaskee han, uagtet anvendte Omkostninger aldeles Jntet erhverver. Strax in limine proc. maa han vente at høre, at Lovgivningen ikke gjør det til udtrykkelig Pligt for Tiendeyderen at behandle Tiendetagerens Korn lige som sit eget, naar nu Bonden hører det, bliver han naturligviis ikke tilbøielig til at underhandle paa det Vilkaar, at han skal behandle og binde Præstens Tiende, ligesom sit eget Korn. Dernæst maae Præsten modtage Forslag til et Forliig. Forliig er halv Ret, og naar Arbeidet er forrettet upaaklagelig, bør vist nok i Henseende til Lønnen heel Ret finde Sted. Allermeest naar af denne skal udredes Skatter og Afgifter. Kan alt dette nu ikke ende Sagen, og med at faae den endt paa den Maade er Præsten ikke tjent, saa skal Sagen jo ageres og procederes, Jndlæg indleveres, Udskrift af disse meddeles Svar paa Jndlægget, atter Udskrift, atter Sva o. s. v. Bonden kan ikke selv skrive, men er Forveien instrueret af en skrivekyndig Mand, begiere Udskrift og Anstand. Just derved a trækkes Sagen, og foraarsages flere Møder, udom det var ordinair Ret, hvor Procuratorer kunde møde for begge Parter. - Har man nu 5 a 6 Mile til Dommeren, og skal møde 46 a 6 Gange i Høstens Tid, saa handler den Tiende tager vist overeensstemmende med Klogskab, og sin egen vel forstaaede Jnteresse, som hellere lader hele Tienden gaae i Løbet, end paatager sig dette. J al Fald lader Bonden faae Tienden, for hvad han vil give. Men da dette ikke altid kan bestaae med Æren, som kan være mere vigtig end Fordelen, saa handler Tiendetageren undertiden klogest i, gandske at opgive Tienden, og indskrænke sig til det Stoiske: habeant, utan tur, fruantur. - Vel kan Tiendetageren ved Sagens Uddrag paastaae Kost og Tæring, Sagens Omkostninger, og Bonden anseet som temere litigans, men Paastand er ikke Dom, og i hvor grundet end Sagsøgeren kan ansee sin Paastand, saa kan det dog meget let være, at Vedkommende kan tage den menneskelige Naturs Svaghed i Almindelighed, Bondens Ukyndighed i Besynderlighed, hans Justum dolorem, og at hans Taler og Gierninger just ikke saaledes ere meente, som de synes, saaledes i Betragtning, at Processens Omkostninger ophæves, og Straffen for unødig Trætte ikke finder Sted. - Hertil kommer, Dommeren skal in limine procesius prove Forliig, finder Præsten sig nu ikke tjent med halv Ret for heelt Arbeide og hele Udgifter, eller er det foreslagne Forliig af den Natur, at det bestaaer bedre med Ærens Love aldeles Jntet at faae, og Præsten følgelig attraaer Dom, maa han under Sagens Gang vente, at det fra me end en Side bliver ham forekastet, at han ikke har modtaget Forliig. - Vil han nu ikke modtage denne hans Characteer og Stilling vanærende Bebreidelse, maae han undlade at procedere, og modtage hvad Vederlag for Tienden Bonden vilkaarlig fastsætter. - Hertil kommer, imedens Bonden mundtlig og skriftlig taler om sin Uformuenhed, Ukyndighed, gode Villie og Præsten ubillighed i ikke at ville modtage hans Tilbud, men paastaae Tienden in natura, tales der ikke et Ord om Helligheden af en Embedsmands ofte knappe Jndkomster, og Nødvendigheden af, at han nyder disse uden Afkortning og Chicane. Bringer Præsten selv den Materie paa Bane, maae han endnu ansee sig behandlet med Humane, naar man ikke i Bondens Paahør siger ham, at ham i Henseende til Tienden ved Lovgivningen ikke ere indrømmede andre Rettigheder, end enhver anden Tiendetager. Hertil kommer, kan Bonden ikke sætte sin Krig igjennem i Henseende til det vilkaarlige Bud han giør for sin Tiende, saa plager han Tiendetageren under denne Ydelse med Uqvems ord, hvortil denne maae tie stille, naar han ikke til alt det øvrige vil have en odiøs Jnjurie-Proces *).- Undertiden og ikke sjeldent bliver Sæd dulgt og fortiet, atter Anledning til Tvist, og at tie stille til saadanne Opdagelser er og betænkeligt.