Viborger Samler, 1794-10-20
(En Oversættelse. En Kiøbmandskarl var af sin Herre udsendt til Grønningen, Embden o. s. v. med Regninger, at kræve Penge ind, som han ogsaa fik. Paa hans Tilbagereise kom han, temmelig belæsset med Penge til en Grønningsk Skipper, for at fare med ham til Amsterdam, betingede sig Cahytten med Forsikring for hans Person og Penge, som han og i Alt erholdte. Jmidlertid, vare To falske Spillere, som havde udspioneret dette Menneske, paa Luur efter, hvor han var bleven af med sine Penge, og da de saae, at han gik til Skibs, vilde de og fare med, og anholdte hos Skipperen om, at de maatte sinde i Cahytten. Skipperen svarede: Cahytten er bortlovet, men vil denne Herre tage Jer ind til sig, det staaer i hans Behag, J kunne tale med ham derom. De gik hen til ham og ønskede ham God Dag, hvorhos det hedte: agter Herren sig til Amsterdam, Ja. "Er Herren i Cabytten, " Ja, den har jeg betinget." Got, er der ingen fleere deri, end Herren, saa er Cabytten stor nok, at vi kunne være derudi med til Selskab. Kiøbmandskarlen var bekymret for, at bevare sin Patrons Penge, han havde hos sig, og afslog Anmodningen. Det var vel noget, men de vidste saaledes at overtale ham, at de kom med i Cahytten. Da de nu vare komne derind, og altsaa fore afsted, vilde man til Tidsfordriv tage et Spil Kort i Haanden. Man kom altsaa til at spille, og Amsterdammeren vandt undertiden et par Spil, hvilket saaledes opmuntrede ham, at de andre syntes ligesom at være fornærmede og vrede, og at ville have Revange for deres Tab, som de giorde med saadan List, at den uskyldige Amsterdammer inden to Timer forspildte to Sække med Dukatoner. Som de nu fore frem, kom de til det Sted, hvor man sædvanlig landede med Skibet, saa at disse falske Spillere søgte i Stilhed at komme bort. Amsterdammeren, der havde forspildt saa mange af sin Patrons Penge, var i Dødsangest, og vidste ei, hvorledes han skulde indrette det. At bringe 2 Sækker Dukatoner mindre Hiem, end han havde modtaget, kunde ikke udgiøre den Regning, at komme vel derfra. Han vidste ikke, om han skulde tale eller tie, Tungen blev ham saa heed i Munden, som om den vilde koge. Fortvivlelsen indskiød ham Mod, og Opholdelsesdriften overvandt hans Modløshed. - Han gik til Skipperen og sagde: Hvad er det for Folk, Hvad, svarede han, kjender J. dem ikke, Hvad kjende, svarede den Bedragede, jeg kjender dem ikke. Men under Seiladsen har vi spillet noget for Tidsfordriv, og jeg er derover bleven skildt ved en temmelig Sum Penge. Det er falske Spillere, sagde Skipperen, de bør give Jer dem igien, eller vi ville banke dem, at de skulle styrte, de Hunde Der blev Allarm, Skipperen og hans Karl traadde ind i Cabytten, han talede dem til, at de skulde herud igjen med de Penge, de med Falskhed havde fravundet det unge Menneske. Spillerne havde in Ører dertil. De svarede: det havde de ikke nødig, de havde ærlig vundet Pengene. J ere Spitebuber, Bedragere ere J, strax giv Karlen Pengene igien, eller J skal faae en Ulykke, sagde Skipperen med skiærende Tænder. Forgieves, de vedbleve deres forrige Svar, at de havde ærlig vundet Pengene, og vilde ikke give dem igien. - Herpaa faldt Skipperen tilliegmed hans Karl dem paa Livet med armtykke Tougsstumper, og afpryglede disse to Voltenslagere saa diævelsk, at de kom brune og blaae af deres, Hænder, og Amsterdammeren bekom ved disse saa vigtige Bevæggrunde sine Penge igien indtil den sidste Skilling, hvorpaa han spendeerte en god Collation paa Skipperen og hans Medhielper, Hvor mangen Spiller maatte man ikke ønske slig Slagbalsom paa sine Ribbeen. Det er paa Landet Lyksalighed boer. Mel. Naar den stille tause Nat, –) J Hældige som boe, Eders Løb fuldende, J den søde Landsbyeroe, Og ei Aager kjende! hver, til Krigs- til Søemands Nød, Til Opvartning - ei blev fød Snart man muntrer og sit Sind Udi Mark og Haver: Byder der hver Kummer, Svind, Vidt og bredt omtraver: Seer forskjønnes Væxter, Træer, Skjøn Naturen - fiern og nær Snart man bort til Skov og Dal Med sin Elskte iler. Her blandt Blomster uden Tal Nu man gaaer, nu hviler: Mindes, Blomsterfryd er kort - Skjønhed iler, liig den, bort, O! det rige skjønne Land, Hvor man intet savner, Jntet, som man ønske kan, Jntet, som os gavner! O! hvor heldig er den Mand, Som paa Landet leve kan! Jle bort fra Stadens Larm; Fra dens Luft og Daarer, Til en om Venindes Barm, Som ham aldrig saarer; Blive gammel hædret Mand, Paa det sunde, skjønne, Land! Ja hvor man ham prise maae, Naar en yndig Mage Hjemme muntre, søde, Smaae Kan til Hæld opdrage: Styre Folk og Huset vel, Naar ei Manden er der selv, Og naar hjem han kommen er Og sig træt nedsætter; See hvor glad hun da frembær De ukjøbte Retter, Sun Sætter sig saa hos ham ned: Lægger for, og spiser med. Qvæget mæt er bragt til Roe, Ei dets Røst man hører: Søvnen vinker af de smaae, Og til Sengs dem fører: hver forlod nu Faders Favn: Meer ei høres Modernavn. - Hos hinandens varme Barm, J det tanse Stille, Ynskes nu i slynget Arm: Sildig Død maae skille her, Dem, selv Himlen samled Samle og dem evig der, Tiden, som i Fryd bortgaaer J den glade Hytte: Byd dem kun den halve Jord De vil ikke bytte. Himmel, o min Bøn ei glem: Saadan Hytte til mig gjem