Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-09-29
Man kunde maaskee anføre til Holbergs Undskyldning, at han i en høiere Alder ved modnere Erfaring og Kundskab, var kommen til en anden Overbeviisning, og troet, som forhen anført, "at Rangsygen tilligemed onde ogsaa havde gode Virkninger. Men han har selv bekjæmpet denne Mening med alt for stærke Vaaben og været alt for hældig i at gjøre Rangsygen latterlig, til at man kan fæste større Tro til Moralisten end til Satirikeren. Man har overalt for megen Møie ved at opdage disse foregivne gode Virkninger, til at de skulde kunne komme os til at glemme de mange onde, om hine end udfandtes. Jngen Fornuftig vil nogensinde nægte Nytten af Rang og Hæderstitler, som værdige Belønninger for sande Fortjenester, og Romerne selv havde deres Borgerkroner. Men Rangsyge tilintetgjør ganske de gode Frugter, man kunde vente sig af hine Belønninger. Hvor Rangsyge hersker, der er man sædvanligen tilbøielig til at uddeele Rang i større Mængde, end den, naar den tilsigtede Nytte deraf skal opnaaes, bør uddeles. Hvor den uddeles i Flæng til Enhver, som kun higer derefter, der bidrager man selv til at forringe den Anseelse, som den mueligen kan have i Folkets Øine. Rigtig nok siger Holberg, at det ikke altid er godt at Almuen philosopherer, stærkt, men der udfordres ingen stærk Philosopheren til at indsee, at den blotte Titel eller Rang hverken kan give en Mand de Fortjenester, han ikke eier, eller aftvinge en Agtelse, hans Vandel ikke berettiger til Rangsygen, som altid maa have en overvættes Overflødighed af Titler til Følge, fordi hos den Rangsyge især den Sætning gielder, man kan hvad man vil, viser os lutter onde og næsten ingen gode Sider. Den opreiser skadelige Skillerumme, imellem Borger og Borger, Venner og Frænder, den avler en skadelig Stolthed og Forfængelighed, der forleder Mennesker til at leve over deres Stand, ringeagte deres Lige, og give sig selv til Priis for Almuens Spot, naar deres Formues Tilstand ikke svarer til deres Rangs Fordringer. Hvilken latterlig Rolle spiller ikke den Don Ranudo, der i al sin Opblæsthed og i al den Ringeagt, hvormed han seer sin ucaracteriserede Medborger over Skuldrene, dybt ydmyget, maa søge Laan og Hielp hos denne, der ynker hans Fattigdom, Det gaaer med Rangen, som med en kostbar Uniform; den kan gjøre Jndtryk paa dem, der ikke kjende ham, som bærer den; den kan imponere, saalænge den er ny. Men lærer man først at skille Manden fra Kjolen, saa ophører dette Jndtryk, og den simpleste Almuesmand vil ikke længer lade sig blænde. Bliver Uniformen endnu desuden lueslidt, plettet og afskrabet, saa skader den endog den, der bærer den, i det den forringer hans udvortes Anseelse, og jo pragtfuldere den har været i sin Herlighed, desto latterligere Jdeer opvækker den i sit Forfald. Den gjør Maleriet af en Don Ranudo fuldstændigt. - Man kan altsaa ikke antage, at en Mand, som Holberg, for ramme Alvor har villet undskylde Rangsygen, og endnu mindre, at han af en saadan Syge har ladet sig baronisere. Vel synes de historiske Kiendsgierninger og Holbergs egne Yttringer, saaledes som de ligge for vore Øine, at lede til denne Mening, men trænger man dybere ind i Sagen selv, saa finder man de egentlige Bevæggrunde at være af en ganske anden Natur. Fattig og uden Beskyttere kom Holberg til Danmark. Han selv havde gjort sig ved sit Ge mie og sin utrættelige Arbeidsomhed til hvad han var. Den Bane, han havde valgt som Sandhedens Forkynder og Sædernes Censor, var ikke skikket til at skaffe ham mange Venner og mindst blandt hans Colleger, hvis Pedanterie blev en ikke uvigtig Gienstand for hans revsende Satire. Lige indtil Aaret 1747 eller i en Række af henved 40 Embedsaar havde han, som han selv siger, ikke gjort noget Trin paa Rangstigen, uagtet hans Medcolleger i samme Tid vare stegne fra eet Æ restrin til et andet, og hans Modstandere, H. Gram, der i eet Aar (1714) med ham var bleven Professor ved Universitetet, allerede havde faaet Titel af Justitsraad. Maaskee vil man indvende her, at det ikke var som academisk Lærer, men som Kongel. Historiograph og Geheime-Archivarius, at han var bleven det, og denne Mening kan have nogen Grund. Men lægger man Grams Embedstilling og Fortjenester af den danske Historie paa den ene Vægtskaal, og Holbergs Arbeider som den danske Skuepladses Fader og den store Folkeskribent paa den anden, saa havde det dog ei været ubilligt, at ogsaa Staten havde viist ham tilbørlig Skjønsomhed, ved at give ham en med hans Kald og Fortjenester overeensstemmende Rang. Men dette skeete imidlertid ikke, om hans Fiender ved Universitetet hemmeligen have bidraget dertil, lader sig ikke med Vished sige, men at de ikke have været ganske uvirksomme, er efter Historien med Peer Paarses Denunciation at dømme i det mindste ikke usandsynligt. Hvad Under altsaa at Holberg, som desuden havde bestemt sin anseelige Formue til offentlig Brug 2), vilde vise sine Der skal inden Holberg gjorde denne Bestemmelse have været opsat af ham en anden Disposition, efter hvilken en endnu levende Mand, hvis Gudfader han havde været, skulde arvet 30,000 Rdlr. Men da han blev indviklet med dennes Fader i en Proces, saa skal han have forandret sin Beslutning.