Den Vest-Sjællandske Avis, 1820-05-13
Efterretningen udbredte sig som en Lynild i Staden, og utallige Mennesker begave sig til Omegnen af Fængslet i Newgate istedetfor at gaae i Kirke, for at see Forberedelserne til dette Sørgespil. Jndvaanerne i de Huse som ligge i denne Kant af Staden bortleiede strax deres Vinduer og til meget høie Priser. For en Plads i et Vindue i Nærheden, blev der betalt et Pund Sterling. Opsynsmanden over Fængslet Hr. Brovn anmeldte Forbryderne den Skjebne der forestod dem, formanede dem til at henvende deres Tanker til Gud, og tilbød at lade hente til dem de Præster de forlangte. Men Thistlevood, Jngs, Brunt og Tidd vedbleve i deres Forhærdelse, erklærede, at de vare Deister, og at de ikke behøvede nogen Geistlig; de vare beredie paa alting, og ønskede at døe jo før jo hellere. Davidson var den eneste, som modtog Sakramente, og syntes nogenlunde at have omvendt sig. En stor Deel af Folket forblev hele Natten paa Gaderne, for at beholde den Plads, som det eengang havde indtaget, og om Morgenen Kl. 5 vare alle Tilgange til Arresten saa opfyldte af Mennesker, at ingen kunde komme igiennem; paa alle Gadehiørner vare anbragte stærke Rækværker, hvorved Folket blev forhindret fra at komme Executions Pladsen, alt for nær. En stor Militairstyrke var opstillet forat forebygge, at ingen Forsøg skulde giøres paa at befrie Forbryderne eller at forstyrre Stadens Roelighed. – Klokken 8 bleve Forbryderne den ene efter den anden førte til Schafottet. Thistlevood var den første, derpaa kom Tidd. derpaa Brunt, Jngs og tilsidst Davidson. De 4 første udviiste den største Ligegyldighed. Ings sang paa hele Veien: Giv mig Døden eller Frieheden. De nikkede flere Gange af nogle af deres Bekiendtere, som de saae imellem Folkemængden, og ønskede dem Farvel. Brun udraabte: Gid Kongen vil tænke paa mig; Gud bevare ham; jeg ønsker, at han maae regiere længe. Davidson bad inderlig og blev ledsaget af en Geistlig. Saasnart Skarpretteren havde lagt Strikken omkring Halsen paa enhver af Forbryderne gav Faldøren efter og alle 4 svævede imellem Himmelen og Jorden. Efter en halv Times Forløb blev den ene skaaret ned efter den anden. Hovedet blev nu hugget fra Kroppen og foreviist Folket med det Udraab. See her en Forræders Hoved. Da Hovederne bleve afskaarne hørte man en stor Piden og Hylen og mange Stemmer raabte: Mordere, styder paa Morderen, hvor er Spionen Edvard, hvorfore er han ikke kaldet frem, og deslige; alt gik imidlertid roeligt af. Den Mand som huggede Hovedet af Forbryderne havde Maske paa. – Jmidlertid hengik dog ikke denne Dag ganske uden ulykkelige Hændelser. Kirkegaarden ved Sepulchre-Kirken, som ligger noget høit var ganske opfyldt af Mennesker, Rækværket gik istykker og hundrede Mennesker styrtede ned paa Gaden, herved skulle 16 Personer være komne til Skade og nogle af dem faaet Arme eller Been brukne istykker. Man lod være med at deele Forbrydernes Kroppe i 4 Parter; men forærede dem til Lægerne for at anatomeres. De øvrige Forbrydere ere blevne dømte til at deporteres paa Livstid. 3 af dem bleve meget rørte over den Naade som var beviist dem, og faldt paa Knæe af Taknemmelighed, da denne Dom blev dem forkyndet; men to af dem viiste sig ganske ligegyldige derved, skare Tænder og beklagede deres Venner. Den Edvard, som Pøbelen raabte paa, er bleven beskyldet for at være en Spion, som Regieringen har betient sig af for at forlede Forbryderne til deres Foretagender; Sagen er bleven angivet for de Aldermens Raad; og Alderman Mood har desangaaende holdt en Samtale med Thistlevood kort for hans Henrettelse; men som svarede, at han havde seet Edvard første Gang i Juni Maaned forrige Aar, men at han kun havde modtaget et Par Pund Sterling af ham. Jmidlertid har dog Waadanmeldet i Underhuset, at 7 Personer ere komne til ham og sagt, at Edvard har villet forsøgt paa at indvikle dem i forræderiske Anslag imod Regieringen, og at han havde foreslaget dem, at de skulle gaae op i Underhusets Forsamling med Kasser fyldte med brændbare Materier og kaste dem iblandt Medlemmerne. Wood havde nu anmelde Sagen for Ministeren Lord Sidmouth, men da denne ikke havde gjort noget ved Sagen saa foreslog han, at Edvard maatte blive kaldet frem for Skrankerne. Der siges, at Ministerne skal have vægret sig ved at foretage noget mod Edvard, da han var en af Regieringens Vidner i Sagen mod Oprørerne.