Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1812-09-29
Hvorledes skal Præsten paa Landet vedligeholde sin Boelig, naar han ikke har Avling, Boeligen er næsten allevegne straaetagt, med murede eller klinede Vægge, den fordrer aarlig Eftersyn og Forbedring - altsaa aarlig nogen Langhalm og Tæggekjæppe a. samt nogen Kjørsel af Materialier. Tiende in natura har Præsten mange Steder ikke mere; altsaa intet Straae uden af sin Avling. Paa dennes Grund kan han opelske Tagkjæppe &c., grave Leer, kort erholde det meste af hvad Gaardens Reparation fordrer. Har han ingen Avling, skal han kjøbe disse Ting - om de endda ere at faae for Penge - leie Vogne til Kjørsel, og bekoste langt mere end nu. Atter forøget Udgift - med mindre A. vil, at det skulde paalægges Menigheden, at holde Præstegaarden i Stand. Altsaa nye Byrde paa denne! Hvor skal Præsten – naar han mister Avlingen faae hvad han, saavelsom hver anden Mand med Familie behøver til sin Huusholdning, som næsten hver Mand har og maa sørge for selv at have paa Landet, Melk, Smør, Ost, Slagtevæg, stort og smaat, Tilforn har han havt Tiende af Lam, Grise, Høns, Gjæs, Ænder. Disse Naturalier har han nu mistet efter Forordningen af 8de Januar 1810. Det følelige Savn af disse vil A. at han endnu skal føle dybere, ved at betage ham Leilighed til selv at tillægge dem. Præsten behøver disse Ting - han maa altsaa kjøbe dem. Men, hvor Kuns til faa Tider kan Melk og Smør erholdes tilkjøbs andetsteds end paa Herregaardene. Men hvor tungt, naar den stakkels Præstekonskulde lade hente hver Draabe Melk og hvert Pund Smør, hun skulde bruge i sit Huus, fra Herregaarden, der maaskee ligger langt fra hendes Boelig, og hvor det maaskee endda ej var at faae især hvis denne laae Hovedstaden saa nær, at bedre Afsætning der kunde ventes. Skal hvert et Kræe, der bruges til Slagt, kjøbes, da vilde man vel faae det at føle, især i disse Tider, hvor Hovedstaden med mere fordre saa meget, og hvor Opkjøberie og Prangerkneb og Høker=Aand spillet Roller. Præsten bør vel heller ikke leve paa Landet aldeles som Eremit? Han er Menneske, og bør vel ogsaa være det. Han kan da og, som andre Mennesker, føle Trang til Selskabelighed uden forsit Huus, saavel for sig selv, som sin Familie. Landet er ikke Staden, hvor man hverken behøver at adspørge Vei eller Veir eller Tid for at søge sit Selskab. Paa Landet er Omgangsvennen ei blot nogle Skridt, men halve, hele, ofte flere Mile borte. Gaae kan man ikke altid. Vognbefordring staaer ikke let tilrede hos Bonden - ej engang for Vognmandstaxt – i disse Tider - da han har mange Extra-Kjørseler, og lærer mere og mere at sætte Priis paa Heste og Vogntøi. Og man vil dog vel ikke, at Præsten evig skal tage tilTakke med Selskab af Bøger eller Bønder, Men har han ingen Avling, saa har han heller ingen Heste og Vogn, altsaa bliver han og hans Familie smukt inden deres 4 Vægge, evindelig og altid! Nei - Hr. Anmelder, Vær dog saa barmhiertig at lade Landsbyepræsten beholde sin Avling! Lad ham bruge den selv, om han vil og kan, lad ham forpagte den bort, saalænge den er hans, hvis han ei forstaaer at bruge den selv, Men lad ham aldrig - aldrig miste dette Gode, Lad selv Kjøbstædpræsten beholde sine faa Tønder Land til egen Raadighed! Han kan nok behøve dem – om han endog skal gjøre Vognmandsreiser for dem mere, end en Henseende, naar han ei skal baade tigge og dyrt betale, ja maaskee reent ud savne mange af sit Huses Nødvendigheder. - Den Præst, der forstaaer at inddele sin Tid, kan faae Tid til meget; den, der har Lyst til at opofre sig til Videnskaberne, faaer nok Tid ogsaa dertil; den, der har Agtelse for sit Embede, vil ej lade sin Avling forstyrre, eller formindske sin Embedsflid. Og gives der en Præst, som mangler disse Reqvisiter, han bliver dog hverken Lærd eller Videnskabsmand eller god Embedmand, om han endog ingen Avling har. O. Grundtvig, Provst i Falsters Nørreherred. Werner Hans Frederik Abrahamson. Vise Gubbe, er nu Bogen lukket, er nu Nordens Harpe sønderbrukket, har Du lagt dit sølvgraae Hoved ned hæderkrandset sødt i Dødens Fred, Du, min Ludvigs Fader, synlig Taare fra mit Øie rinder paa din Baare; i hans Sted, i hans som er ei meer stander jeg i Sorg ved Graven her Nu forgjeves bruse Verdenshave mellem Faderens og Sønnens Grave; Søn og Fader nu gjenfinde sig; leve sammen uadskillelig Meer end jordisk Slægtenavn J bare, Eders Aander meest i Slægtskab vare: Fader, hvad hos Dig i Kraft vi saae, det i Ludvigs Siel som Spire laae. Dødens Vælde har nu Spiren knækket, og den gamle Faderstamme brækket; men med Livet Dyden staaer i Pagt, over den har Døden ingen Magt. Olding, Øiet nu i Østens Lue mægter klarlig stedse fremad skue; og med rolig gudhengivent Blik see tilbage paa den Vei Du gik Gamle Kæmper, nu din Strid er endt Bedre Drapa havde Du fortjent; Skulde Krigens Sønner Dig vel glemme, skulde tie Sagas, Bragis Stemme, Nordia med Graad i mørken Øie seer en nye blandt sine Kæmpers Høie, sorgfuld, skjøndt hun Sorgen vented sig, hun modtager Danmarks Nestors Liig. Over Oldingen i kolde Vægge. Harpen over Sværdet man henlægge, risser saa i Bautastenes Rand: "Aldrig havde jeg mig bedre Mand! Roeskilde, 26 Sept. 1812. Daniel Smith.