Berlingske Tidende, 1830-07-23
Brüssel, den 3die Juli. Den preussiske Statstidende No. 197 af 18de Juli indeholder følgende interessante Beretning om et Anliggende, hvoraf man, formedelst den Partiaand, der hersker blandt den offentlige Menings Ordførere, i Nederlandenes politiske Blade, hidtil ikke kunde formedelst den stormende Characteer, de i de sidste Aar an faae en klar Anskuelse. - "Kongerigets offentlige Anliggender have, tog, tildraget sig Europas Opmærksomhed; men i Særdeleshed, var dette Tilfældet med Generalstaternes sidste Session, hvor Tingene syntes, at ville tage en alvorligere Vending. Efterat denne Krifis er lykkeligen overstaaet, vil følgende historiske Udsigt af Hovedbegivenhederne siden den sidste Sessions Aabning (den 19de Octbr. f. A.) være af Jnteresse, thi den indeholder en paalidelig Fremstilling, af Forholdenes Beskaffenhed og af Regjeringens og Oppositionens Standpunkt. Det sidste synes saa meget desto ønskeligere, da de fremstille de nederlandske Anliggender i et grundfalskt Lys, fordi franske, saavel liberale som contra revolutionaire, Blade pleie at de, blændede af Partiaand, stedse overføre deres egne Forhold paa fremmede Stater. Hovedelementerne i de politiske Bevægelser i Nederlandene, vi betragte, ere: det andet Kammers Opposition, de i Belgien udkommende politiske Blade, den catholske Geistlighed og ministeren, Hr. van Maanen. Det catholsk liberale Parties Petitionerne ; lige over for dem Ministeriet, fornemmelig Justitsbeide paa at undertrykke dette, for at skaffe Regjeringen friere Hovedøjemeed var at styrte ham, medens han søgte at ar Raaderum. Et vigtigt Punkt var strax efter Generalstaternes Aabning en Præsidents Valg for det andet Kammer. J Sessionen i Haag pleier dette at falde paa en Hollænder; i Brussel derimod paa en Belgier. Af de tre Candidater, som Kammeret foreslog, blev den første, Hr. Corver=Hooft, der allerede ved den tidligere Session i Brussel havde viist sig som en moderat tænkende Mand under Discussionerne om Belgiernes Petitioner, valgt af H. M. Kongen. Saaledes syntes strax Kammerets første Act at være Belgierne gunstig, og dette Haab forhøiedes endnu derved, at Hr. var Brouckern fik nogle Clausuler i Kammerets Adresse til Kongen antagne. Allerede den 24de October forelagde Finantzministeren det til og eetaarige Budget med flere dertil henhørende Forslag til Finants=Love og et Udkast til en ny Criminal=Lovgivning. Sectionerne (det samme, som i Frankrige Bureauerne) constituerede sig, for at prøve disse Actstykker; men da opstod en Incidents=Debatte i Kammeret om Hr. Brugmans Antagelighed, der nyelig var valgt af Hollands Provindsialstænder. Han kunde, som Medlem af Syndicatet eller Commissionen for Statsgjældens Afbetaling, ikke strax antages, thi ifølge Grundloven, kan ingen Embedsmand vælges, hvis Stilling, forpligter ham til at aflægge Regnskab til Statn. Man disputerede meget frem og tilbage, om Hr. Brugmans var forpligtet til et saadant Regnskabs Aflæggelse. Commissionen, der skulde underrette Kammeret herom, havde forskjellige Anskuelser af Sagen. De belgiske Deputerede, der desuden ikke vare gunstigen stemte for Hr. Brugmans, som er en Ven af Justitsministeren, stræbte at udelukke ham. Den første Discussion førte ikke til noget Resultat; man forlangte oplysende Documenter og Hr. Brug mans's Embedsstilling og saaledes forhaledes Sagen fra den 23de October til den 12te November, da Kammeret, trods Auctoriteternes producerede Attester, besluttede med 45 mod 41 Stemmer, at den ny Deputerede ikke kunde antages. Spørgsmaalet var ikke let at afgjøre, thi det Collegium, hvoraf Hr. Brugmans er Medlem, har det vigtige Hverv, at afbetale Statsgjælden, og en som moralsk Person betragtet, ansvarligt, uagtet blot Præsidenten og Secretairen, gjennem hvis Hænder Pengene gaae, egentligen ere forpligtede til at aflægge Staten Regnskab. Kammeret antog hiin moralske Ansvarlighed for Comptabilitet og saaledes faldt Hr. Brugmans igjennem. Jmidlertid havde Kongen allerede ladet ham aflægge Eeden som Deputeret og saaledes erkjendt Valgets Gyldighed. Hr. Brugmans forlangte nu, at blive løst fra sin Eed, og, dahan ansaae sig selv for gyldigen valgt, tillige sin Afskeed som Deputeret. Dette anledigede en kongelig Resolution, hvori hans Ansøgning bevilgedes, med Tilføjende, at Hs. Majestæt, uagtet Kammerets modsatte Mening, ansaae Hr. Brugmans som Deputeret, og altsaa kunde nægte ham hans Dimission. H. M. Kongen har nemlig ved en kundgjort Beslutning strax ved sin Regjerings Begyndelse forbeholdt sig Ret at give Medlemmerne af det andet Kammer denne Dimission, som enhver Deputeret i Frankrige kan tage efter eget Tykke og uden at ansøge derom hos nogensomhelst Autoritet. Belgierne betragtede Hr. Brugmans Udelukkelse som en ny Seier over Ministeriet. Af to Lovudkast, paa hvis Bedømmelse Kammeret imidlertid havde begyndt, blev det ene om Saltskatten antaget, det andet om Grundskatten forkastet. Strax derefter, i de sidste Dage af November, opstod en heftig Debatte om Pariser-Journalisten Fontans Bønskrivt. Han, der af den correctionelle Politiret i Paris var dømt til 5 Aars Fængsel og en Pengebod af 10,000 Fr. for en H. M. Kongen af Frankrig, høist fornærmende Artikel i Ancien Album, var kommen som Flygtning til Brussel uden Pas og havde, da Politiet ikke vilde tillade ham at opholde sig i Byen, henvendt sig til Kongen med en Supplik om at maatte opholde sig i Kongeriget. Da man, paa Grund af hans venskabelige Forhold til Oppositionsbladenes Redacteurer, med Føje kunde antage, at hans længere Ophold i Brussel, og overhovedet i de sydlige Provindser, kun vilde give Anledning til Rolighedens Forstyrrelse, blev denne Tilladelse givet ham under den Betingelse, at han skulde tage sin Bopæl i en af de hollandske Provindser og da han var utaknemlig nok til at protestere i Courier des pas bas mod denne Indskrænkning, blev han ved Gensdarmer ført over Grændsen til Hannover. Herfra sendte han en Petition til Generalstaternes andet Kammer, hvori han anklagede Justitsministeren, der i Kongens Navn havde besvaret Fontans Ansøgning, i det han beraabte sig paa Grundlovens 4de Art., der tilstaaer de Udlændinge, der opholde sig i Nederlandene, lige Beskyttelse med Indfødte. Allerede forhen havde man gjentagne Gange debatteret om denne aabenbart alt for vage Artikels Mening, der virkelige ogsaa giver Anledning til mange meget vanskelige Retsspørgsmaal. Dens bogstaveliges Fortolkning kan udstrækkes saavidt, at man ved at indskrænke sig til et Asyl i Nederlandene, ja endog tvertimod den lovgivende Magts Villie. Ja endog en paa det nederlandske Territorium fremrykkende Armee maatte, ifølge hiin Artikels conseqvente Fortolkning. tilstædes uhindret Adgang, og enhver Cartelconvention med andre Stater og Deserteurers Udlevering være en Nullitet. Bør denne Artikels Mening paa den ene Side indskrænkes, saa opstaaer paa den anden Side det Spørgsmaal, fra hvilket Princip denne Indskrænkning bør gaae ud, og hvor langt den skal strække sig i Mangel af en nøiagtigere bestemmende Lov, Debatten herom var meget heftig. De Belgiske Deputerede, i hvis Spidse Dhrr. van Gerlache og van Brouckere stode, stemte for Fontan. Hollænderne, hvis fornemste Kjæmpere var Dhrr. van Reenen og den lærde Doncker=Curtius i mod ham. For begge Partier holdtes ypperlige Taler, indtil Belgierne omsider med 62 mod 36 Stemmer dreve Bønskriftets Nedlæggelse i Henviisnings=Bureaueigjennem, d. c., at det skulde komme i Betragtning. Derimod blev deres Andragende, at det skulde henvises til Ministrene, forkastet, da en saadan Fremgangsmaade vilde være stridende mod den Kongelige Resolution af 20de December 1820. Oppositionersaae heri atter en Seiervinding over Ministeriet, ventede intet Mindre, end Budgettets Forkastelse, og, som en følge heraf, en fuldstændig Triumph over Ministrene. Tiden har imidlertid viist, hvor høiligen Oppositionen skuffede sig. (Slutningen følger.)