Kiøbenhavns Postrytter, 1788-08-08
Efter den sidstmeldte Tractats Jndhold kom Vores Oncle Adolph Frederich, Hertug af Holsteen, paa den Svenske Trone, og følgelig fik hans Søn og Vores Fætter, den nu regierende Gustav den Tredie, sin Arvedeel ved de samme Ruslands ivrige Bestræbelser for Sit Huuses Vel. Blodets Baand og Erkiendtligheds Følelser bestyrkede saaledes saameget desmere Venskabet og den gode Naboe Forstaaelse paa Kronen Sverrigs Side imod Vort Rige. Hvo maa da ikke med største Forundring erfare den List, den Vold, og den Tilsidesættelse af Troe og Love, som, til Trods for hine naturlige og nationale Forbindelser, følge Kongen af Sverrigs snedige Foretagender imod Rusland, Dette være desuden, til Beviis paa Vor fred elskende Tilbøyelighed, sagt: Da denne Fyrste paa en voldsom Maade kastede den Regieringsform i Sverrig, paa hvilken Senatets Magt og Folkets Friehed grundede sig, over Ende, og saaledes forskaffede Sig Enevældet, benyttede Vi Os ikke af Vor Ret til at sætte Os derimod, uagtet Stipulationerne ved den Nystadtske Fred, som i deres hele Omfang ere bekræftede i den sidste Aboiske Fred, derved aabenbart fandtes fornærmede. En saadan Handlemaade paa Vor Side grundede sig paa den Formodning, at hiine Tildragelser ikke kunde svække Sverrigs Vel eller have nogen skadelig Følge for Naboernes Roelighed. Kort derefter opdagede Vi denne Konges Attraae efter at forstyrre Roligheden i Norden; thi han henvendte Sig snart til Os, snart til det Danske Hof, og foreslog underhaanden paa begge Sider en Forbindelse, blot i den Hensigt at tilintetgiøre den Forbindelse, der allerede var imellem begge Stater. Vi mødte dette Forsøg med det korte Svar: at Vi vilde vise Os villig til at indgaae enhver Alliance, der ikke sigtede til Rolighedens Forstyrrelse i Norden. Men dette mislykkede Forsøg var ikke i Stand til at standse den efter Striid længselfulde Fyrste. Hans uretfærdige Hensigter fik friere Løb ved den imellem Os og Tyrkerne udbrudte Krig. Da Vi, for at understøtte Vor Krigshær imod det christne Navns Fiende lod udruste Vor Flaade til den Middellandske Søe, og denne Vor Hensigt betimeligen blev bekiendtgjort ligesaavel for det Stockholmske som alle andre europæiske Hoffer, begyndte Han, først udenfor Sit Rige men siden ogsaa underhaanden i samme, at udsprede, at Vore Udrustninger skeede imod Sverrig. Ved dette Opdigt søgte Han at mislede det Svenske Folks Meeninger, og at retfærdiggjøre de allerede fra Hans Side begyndte Udrustninger, som om de gjordes til Landets Forsvar. Vore Søerustningers sande Hensigt var ingen ubekiendt; ikke eet eneste Hof fæstede Troe til denne Bagvaskelse, der endda ledsagedes af en anden, ey allene imod Hoffer, med hvilke vi staae i god Forstaaelse, men endog imod Vor Bundsforvandte, Kronen Danmark, som om ogsaa den tilligemed flere vilde understytte Kongen af Sverrigs Foretagender. Til for hele Verden at beviise det Falske i de Os af Kongen tillagte Hensigter, der efter Foregivende skulde sigte til Hans Riges Skade, da dette dog umuelig kan bestaae med det saa ofte fra Vor Side virkelig yttrede gode Sindelag imod Sverrig, i det Vi, naar dette Rige trykkedes af Kornmangel, forsynede det med Korn, og blot til dets Nytte bevilgede Toldfriehed for Handelen med Næringsmidler paa Grændsen – til at bevise disse falskeligen Os tillagte Hensigter er det tilstrækkeligt at anføre, at Vi fornemmeligen i Tillid til Forligenes Hellighed, der bandt denne Vor Naboe, og da Vi, ikke allermindst paa en Tid, da Vi imod Vor Villie maatte bruge Vore Vaaben imod Tyrkerne, som troeløs havde brudt Freden, kunde ventet et saadant Skridt af Ham, hverken havde forsynet Vore Grændser paa den Kant med Tropper eller med Ammunition, saaledes som krigerske Hensigter, ifald Vi havde havt disse, vilde giort det nødvendigt. (Slutningen følger.)