Berlingske Tidende, 1834-02-14
Berlin, den 3die Februar. Vor Statstidende indeholder i Dag en lang Artikel til Gjendrivelse af den løgnagtige og bagvaskende Beretning, som de fra Danzig afreiste og til Amerika bestemte Polakker, der tvert imod landede i Havre og Harwith, have udbredt paa disse Steder angaaende den voldsomme Maade, paa hvilken de efter Foregivende vare blevne tvungne til denne Udvandring. Der siges i hiin: Efter at de omtalede 630 Polakker havde tilbragt en længere Tid i Danzig, yttrede der sig blandt dem efterhaanden stærk Lyst til at udvandre til Amerika, hvilken Lyst man paa den ene Side tilskrev de historiske Erindringer fra Roscinsko's og Pulawski's Tider, og paa den anden Side den i vore Dage herskende Udvandringsyge. Autoriteterne agtede i Begyndelsen ikke derpaa, og meente, at dette, som saa meget Andet, blot var et forbigaaende Ønske. Da imidlertid dette Ønske senere yttrede sig mere uforbeholdent, og stedse heftigen gjentoges, troede Autoriteterne at maatte tage Hensyn dertil. Det blev altsaa Polakkerne tilladt, paa høiere Sted at frembringe ikke allene deres Ansøgning om at maatte indskibe sig til Amerika, men ogsaa deres Bøn, at man, formedelst deres fuldkomne Uformuenhed, vilde tilstaae den Midlerne til at kunne udvandre; derpaa fulgte den Allerhøieste Resolution, at Enhver af de Ansøgende særskilskulde opfordres til den skriftlige protocollariske Erklæring, at han frit og uden Tvang, efter eget Ønske, havde besluttet sig til at gaae til Amerika, og at han dernæst forventer ikke allene Opfyldelsen af sin Begjæring, men ogsaa Understyttelse ved sin Ankomst til Amerika, hvilket ogsaa allerede er fortalt i offentlige Blade. Dog blev Regjeringen ikke staaende herved. Den vilde endog betrygge de Udvandrede deres Fremtid. Den lod derfor indhente nærmere Oplysninger i New-York, om hvilke Udsigter der vel maatte findes for Polakkerne ved deres Ankomst og om de vel Alle vilde finde Midler til at ernære sig? – 70,000 Europæere – var Svaret – ere i Aar og Dag landede hos os, og Jngen, saafremt han ikke var arbeidsky, men et ordentligt Menneske, er gaaet tilgrunde. Syv Hundrede Polakker vorde neppe bemærkede, og et til Gange større Antal vilde i dette store Land tabe sig som en Draabe i Havet. - Overhovedet forsikkrede man, havde man i de Nordamerikanske Fristater den Plan, formedelst den evige Krig med de Vilde, at oprette en Art ridende Jægere, som Grændsevogtere, og en dygtig Soldat, der forresten kjendte sine Vaaben, vilde der være særdeles velkommen. Regjeringen troede saaledes ikke at burde tage i Betænkning, at tilfredsstille Polakkernes tidligere udtalte Ønske, og at lade de allerede trufne Anstalter træde i Gang. Jndskibningen blev altsaa befalet. Forud blev imidlertid Mandskabet, der skulde indskibes, saavelsom Anstalterne til selve Jndskibningen, inspicerede af den commanderende General over det første Armeecorps. Til samme Tid bleve de Udvandrende endnu en Gang, og det i Nærværelsen af en Deputeret fra den Kongelige Landret i Marienwerder, en Militair-Auditeur, en eedsøyren Tolk og den i Danzig nærværende Amerikanske Consular Agent protocollarisk forhørte med Hensyn til deres frivillige Beslutning, og deres Erklæring blev undertegnet af hver Enkelt af dem. Nogle Jndividner, der frygtede den lange Overfart, traadte ved denne Leilighed tilbage; Andre, der tidligere havde yttret Betænkeligheder, forenede sig derimod med de Udvandrende.