Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-09-25
Fyrsten af Hohenlohes Mirakeleurer ere bekjendte, men ikke saa meget den saakaldte Mirakeldoctor Richters i Landsbyen Royen i den Liegnitziske Kreds i Schlesien. Som Eier af et lidet Vertshuus i denne Landsby, nogle Mile fra Liegnitz, kom han i Ny i Aaret 1817. Rygtet om hans Mirakeleurer udbredte sig saa særdeles hurtigen, at en talløs Mængde Troende og Hielpsøgende paa alle Veie stimlede hen til ham. Maanederne Juni og Juli udmærkede sig især, men i den sidste fortrinligen oplevede Mirakelmanden, sin høieste Seir. J Begyndelsen behandlede han sine Syge ganske i Gasners Aand, ved at lægge Haanden paa Panden og den syge Deel af Legemet, hvorhos han mumlede uforstaaelige Ord, som, ved Indskydelse, skulde være blevne ham aabenbarede i Drømme, men siden, da Antallet af de Syge for meget forøgede sig, foregav han, ogsaa i en Afstand at kunne virke heldbringende paa dem, der i en Kreds vare forsamlede omkring ham paa Marken, under troende Bønner, og roste sig af, at have mod Enden af dette Tidsrum opfyldt 47000 Syge af alle Stænder med sin magiske Kraft. Den 21 Juli 1817 var den stærkeste Forsamling af Hjelpsøgende i Royen; den Dag talte man henved Tusind Vogne, og ikke færre end 7000 troende Syge, som Richter, for desto hurtigere at blive af med dem, adskillige Hundrede af Gangen, opstillede i en Kreds, og, efter holdt Bøn, enten flygtigen berørende paa Panden, eller blot velsignende, affærdigede; de Hjemdragende lagde, paa Sønnens Jndbydelse, en frivillig Gave, efter Foregivende for de Fattige, i en Bøsse. De Mænd, der modsatte sig Overtroens Strøm, og ved Fornuftens Fakkel søgte at oplyse den saa almindelig udbredte Galskab, havde samme Skjebne, som de, der arbeidede mod Hohenloh. Fra mange Sider bleve de bagvaskede, og paa Videnskaben og Konsten gjordes lidenskabelige Udfald. Selv Dannede snappede efter de urimeligste Eventyr om Døves, Haltes, Blindes Helbredelse, og stræbte med Flid at udbrede disse. Medicinalraad Dr. Ficker i Liegnitz har i Memorabilien der Heilkunde, Staatsartzneywissenschaft und Thierheilkunst leveret et Forsøg, til Grundtrækkene af en Theorie om Mirakel curer, med Anvendelse paa Richter, og viist Resultaterne deraf for Medicinalpolitiet. Afhandlingens Rec. i Hall. Literaturzeitung siger, at han, som har været Øjenvidne til Hohenlohiske Mirakeleurer, finder de Richterske ganske overeenstemmende med samme. Begge have havt næsten lige Bevæggrunde af religiøs Sværmerie, den indbildte eller foregivne Tanke, at være i Besiddelse af høiere Kræfter og Jndsigter, saavelsom Stræben efter at gjøre Opsigt. Gjæstgiveren. forbandt endnu hermed Pengebegierlighed, som Fyrsten søgte at holde sig fri for, endskjønt hans Helbredelsesforsøg bare rigelige Renter og forskaffede ham verdslige Fordeele. Ogsaa i Henseende til Udfaldet af de Richterske Curer fandt den største Overenstemmelse Sted med de Hohenlohske; i de fleste Tilfælde vare de aldeles uvirksomme, eller medførte kun en forbigaaende Lettelse, hvorpaa hyppigen indtraf en større Forværrelse. Memorabiliernes Udgiver, Dr. J.J. Kausch, siger i Tillæggene til Afhandlingen ved denne Leilighed meget Sandt og Træffende om de Foranstaltninger, Staten maa føje mod saadanne Sværmere, og udvikler Aarsagerne til deres Foretagenders ubegribelige Held. Jmidlertid bør man dog haabe, at hine Sværmeres Forsøg paa at føre Menneskeheden tilbage til det Barbarie, hvorfra den med saa stor Opofrelse blev befriet, snart vil ophøre at gjøre Lykke i en Tidsalder, der roser sig saa meget af Oplysningens Triumph. Om Røverne i Rom. (Fortsættelse; see forr. No.)Men Scenen forandrede sig snart. Forredninger tvang Rectoren, at gjøre en liden Reise; man tænke sig hans Forfærdelse, da han ved sin Tilbagekomst fandt sit hele Collegium øde. Røverne vare undvegne og havde slæbt alle Jnstitutets Elever voldsomt med sig. Jeg befandt mig, Dagen førend denne skammelige Gierning blev udøvet, i Terracina og tog med Hr. Fasan fra Rom tilbage til Hovedstaden. Fasani havde en Søn i Collegiet, der maatte friste samme Skjebne som de andre Discipler. Den ulykkelige Fader opsøgte mig i min Bolig og meldte mig sin og sin Søns ulykkelige Lod. Han var fortvivlet; jeg søgte at trøste ham, i det jeg forestillede ham, at Autoriteterne burde og maatte gjøre Alt, for at straffe denne Skjændighed, og bringe de Bortførte tilbage i deres Forældres Arme. "O, svarede han mig, "De kjender ikke Rom. Vi leve ikke mere i de Dage, da Deres Landsmænd herskede her. Den Gang kunde Saadant ikke skeet, men nu - de Jnstitutioner, der beskytte den Retskafne og straffe den Onde, have ophørt. Nu kan jeg ikke vente nogen Hjelp. - Jkke længe derefter modtog Fasani et Brev fra sin Søn. Denne skrev Stræb at berolige Dem i Henseende til min Skjebne, bedste Fader, jeg befinder mig pel. De Brave, hos hvilke jeg er, lade mig intet mangle. Men send hurtigen 2000 Dalere til min Udløsning, ellers bliver jeg myrdet." Ligesaadanne under Banditernes Dolke opsatte Breve modtoge ogsaa de Øvriges Forældre. Jeg raadte Fasani, at forelægge Autoriteterne denne Skrivelse. "Hvad kunne disse hielpe mig, udraabte han, "tomme Bønner redde ikke min Søn. Jeg maa søge at skaffe Penge, naar mit Barn ikke skal falde for Mordernes Staal." - Den fortvivlede Fader var omsider saa lykkelig, at tilveiebringe den af Røverne forlangte Sum. Otte skrækkelige Dage hengik, førend han kunde det. Han havde dobbelt Aarsag til at skielve, thi han vidste at Roverne bare et særdeles Naa til ham, der engang, under fransk Herredømme, havde været Maire. Endeligen fik han dog sin Søn lykkeligen tilbage, og det uden Løsepenge. Ynglingen fortalte Følgende. Efterat Røverne havde slæbt os ud af Seminariet, tvang de os til at følge dem saa hurtigen som mueligt; de Mindre, som ikke vare istand dertil, bare de Først da vi vare komne til Bjergene gjordes Holdt. De Hyrder, vi mødte underveis, befalede Røverne at bringe adskillige Faar efter os; Hyrderne dvælede ikke. Da vi vare ankomne til Hvilestedet, bleve Faarerne slagtede, en Jld antændt og hine stegte. Efter Maaltidet, som vi toge Deel i, begyndte Røverne at bede, og ydede den hellige Antonius deres Tak, fordi han saa naadigen havde beskyttet dem i deres Forehavende, at bortføre os. En af dem tog derpaa en Bog frem, og forelæste deraf de Andre en vis Ricardos Historie, hvis Mod og overordentlige Eventyrer opvakte almindelig Beundring. Da man var træt, blev der udstillet Poster; vi maatte lægge os ned tæt hos vore Bortførere, der tildeels indsvøbte os med i deres Kapper, og, efterat hver af dem havde kysset Madonnabilledet, han førte med sig, faldt de i Søvn. - J Dagbrækning marscherede man videre; dette skete hver Dag; thi aldrig blev Banden mere end nogle Timer og netop kun saalænge, som fornødent var til at spise og udhvile sig, paa eet Sted. Men Leiene valgtes stedse paa næsten utilgængelige Høie. Tolv af mine Meddiscipler vare allerede i Løbet af adskillige saaledes tilbragte Dage og i Følge de, efter Røvernes Befaling, til vore Forældre skrevne Breve, blevne udløste; kun jeg og endnu to vare tilbage, og vor Skjebne blev stedse værre. Røverne, for at være mindre nødsagede til bestandigen at have Øie med os, bandt os alle tre sammen, og jeg lagde nu Mærke til, at man ofte betragtede os med stor Ulykke truende Blikke. En skrækkelig Angest betog mig; Taarene styrtede mig ud af Øinene. Een af Røverne traadte derpaa hen til mig og sagde: "Fasani, dit Fangenskab nærmer sig sin Ende: kom, hold os en Præken om Døden. Om vor Død, stammede jeg, og beredte mig til at adlyde Befalingen. Jeg talte saa godt, som jeg formaaede, og Røverne lyttede med stor Opmærksomhed. Da jeg var færdig, slæbte de os til Randen af en Afgrund og droge deres Dolke. Vi styrtede paa vore Knæ. Mine Kammerater anraabte Gud om Bistand - et Øjeblik og de svømmede i deres Blod. . . Med vævende Læber skreg jeg: "For den hellige Antonius's Skyld skaaner mit Liv!" Røverne studsede; slipper ham, raabte Anføreren; han anraaber den hellige Antonius. Det kunde volde os Ulykke, dersom vi dræbte ham. Vi ville giøre noget for Helgenen; Du er fri. Man tænke sig min Følelse, da jeg nu blev løsbunden og Røverne forærede mig et Sikkerhedskort og en liden Ring. Paa Kortet (som Ynglingen viste mig tilligemed Ringen) stod. "Det befales enhver Staldbroder, ikke at røre Fasani. Dyd og Troskab. Antonio Matte og Alessandro Massaroni."(Slutningen følger.)