Berlingske Tidende, 1830-06-21
J Overhusets Forsamling gav Lord Aberdeen i Gaar bjærveSvar paa nogle nye spidsfindige Spørgsmaal, som Marquis Lonbonderry opkastede. Han spurgte f. Ex., om det virkelig var sandt sat Østerrige og Preussen havde givet deres Samtykke til Bestemnelserne angaaende Grækenland, hertil svarede Lord Aberdeen sat Marquien behøvede blot at kaste et Blik paa de Dokumenter er vare Parlamentet forelagde, saa vilde han snart overtyde lig om, at et saadant Samtykke virkeligen var givet. Hvad Brevvexlingen imellem Prinds Leopold og ham selv angik, da Jur han beredt til at forsvare sig, naar Leilighed tilbød sig han benyttede denne Anledning til at erklære, at han endnu havde flere Documenter angaaende hine Bestemmelser at fore begge. Det sidste Document, som han havde modtaget, var sin Memoire fra det græske Senat, hvilken var indleveret i denne Uge. Ogsaa havde Prinds Leopold sendt det Brev, som han havde faaet fra Grev Capodistrias. Marquiens Forudsætning, at Ministeriet havde ladet sig bestemme af nogensomhelst anden Politik end den, der kunde bestaae med Landets Hæder og Værdighed, var aldeles urigtig. - Hertugen af Wellington henhiiste Marquien, hvad Candien angik, til Prinds Leopolds Brev- Marquien spurgte Hertugen, kom han fæstede Liid til en Ytring i et Brev af Prindsen, Hertugen erklærede et saadant Spørgs naal til ham for upassende og ændsede det ikke. Marg. Lonhonderry bemærkede, at han ønskede, at den østerrigske og den Preussiske Ministers Correspondents blev Huset forelagt; hvad Lord Aberdeen deraf havde forelæst, erklærede han for tomme diplomatiske Phraser. Havde han taget Feil, saa var han villig til at bede som Forladelse. - Lord Goderich meente, at det beroede paa Husets Anskuelse, om Østerrige og Preussen virkelig havde givet de om halte Forsikkringer. - Lord Holland meente, at Marquien, havde opdaget tilsyneladende Modsigelser. - Lord Aberdeen paa Fod, at Meningen af det Meddeelte ikke kunde være mindste TvivUnderkastet. - Hertugen af Wellington sagde: Her kan blobære Spørgsmaal om Østerriges og Preussens Forsikkringer have hæret oprigtige". Han havde gyldige skriftlige Beviser, der forissede ham om, at dette var Tilfældet. Jkkun om man var i Stand til, med Føje at bebreide hine Magter, at de havde skuf set England, eller ikke opfyldt deres Forsikkringer, vilde Marsuien være berettiget til at fordre hine Documenters Fremlæggelse. - Lord Holland paastod, at Marquiens Adfærd var aldeles parJammentarisk. - Omsider sagde Marquien, at han vilde tilbage skalde sit Forslag, dersom Lord Aberdeen vilde oprigtigen besvare et Spørgsmaal, om Østerrige havde samtykt Bestemmelsen i angaaende Grækenland. - Lord Calthorve spurgte, om de omtalte Documenters Fremlæggelse kunde foraarsage Regjeringen Ubehageligheder, Lord Aberdeen svarede blot: "Vist nok. - Enden paa disse temmelig anmerede Debatter, under hvilke forskjellige Partier anvendte en forskjellig Tactik, var: at Marquis London, derrys Paastand, at hine Documenter skulde forelægges Parlamentet, blev forkastet. Den engelske Constitution bestemmer Intet i Henseende til Mueligheden af et Regentskab. Konge og Parlament, under visse Omstændigheder ene Parlamentet, afgjøre, naar Nødvendigheden byder, dettes Anordning, Beskaffenhed og Varighed. Intetsteds ere derom, ved Lov eller Vedtægt, en ufravigelig Norn foreskreven; af Historien kjende vi jo Regentskaberne i England under de forskjelligste Former og Navne. Ligesaa lidet er Noget urokkeligen fastsat om Varigheden af Kongens eller Dronningens Mindreaarighed; i den nyere Tid synes det attende Aar at være antaget som lovlig Grændse. - J Aarene 1798 og 1811 gjorde den ædle, ærværdige Oldings Georg den Tredies sørgelige Sindssvaghed Regentskabet nødvendige; det første blev af Parlamentet overdraget til en Commission, men denne varede ikke længe, thi kort Tid derefter fik Kongen atter sin Helbred, det andet Regentskab blev overdraget til Prindsen af Wales (den nu regjerende Konge Georg IV), og vedvarede indtil Kong Georg Ildies Død i Aaret 1820. Parlamentsacten, ved hvilken Prindsen af Wales blev beskikket til Regent (af 5te Febr. 1811), indeholder Intet, som hentyder paa, at Prindsen blev udnævnt til Regent, fordi han var Thronfølger. Tvertimod blev dengang saa aldeles intet Hensyn taget paa lovlig Nødvendighed af et saadant Valg, at Dronningen, Prindsregentens Moder, selv attraaede Regentskabet, og hendes Tilhængere søgde at formaae Parlamentet til at opfylde hendes Ønske. - Den sidstnævnte Parlamentsact er altsaa - ligesaa lidet, som alle tidligere Regentskabers Udnævnelse - et Præjudicat i Henseende til et Regentskab i hvilketsomhelst fremtidigt Tilfælde. Den parlamentariske Enevælde har her frit Raaderum, og mægter, uafhængigt af foregaaende Bestemmelser, der alle blot ere gjældende for de specielle Forhold, som hvergang fandt Sted, at anordne nye, fra hine aldeles forskjellige, naar Omstændighederne maatte gjøre saadanne nødvendige. - En saadan Nødvendighed er nu ikke fjern, da hverken Hs. M. Kongen eller hans Eftermand paa Thronen, Hs. K. H. Hertugen af Clarence har thron berettigede Descendenter, og Hs. M. Broderdatter, den ellevaarige Prindsesse Victorie af Kent, mueligen kan som mindreaarig bestige Thronen. Den offentlige Mening beskjeftiger sig allerede med Gisninger og et Regentskabs Udnævnelse i dette Tilfælde, og de Forhandlinger, som derom, maaskee snart, ville finde Sted i Parlamentet, vorde upaatvivleligen saa meget livligere og interessantere, jo mangfoldigere de Combinationer ere, der kunne udfindes, saavel i Henseende til Valget af den Person, der udnævnes til Regent, som til de Individuer, der designeres til at udgjøre hans Raad, og jo mere forviklede de Forhold ere, i hvilke de forskjellige Partiers Jnteresser komme til at staae til enhver af disse Combinationer.