Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-08-19
(Fortsat.) Da hun nu saaledes en Aften sad hos dem, dreiede Samtalen sig paa Bjergværkerne, og Møllerinden sagde: Det er en heel forunderlig Sag med de Skatte, som skjules i Jorden, og hvormed i Særdeleshed her rundt om os alle Bjerge skulle være opfyldt med. Kun sjelden er et Menneske som vores Ridder saa lykkelig at finde en Indgang dertil, og endnu veed ingen om de ligge i Herrens Magt eller i den Ondes Forvar. Erich forskrækkedes ved hans Pleiemoders Udladelser, og bebreidede hende denne dumdristige Tale; men hun svarede at hun blot ville fortælle dem hendes Mølles Historie for at retfærdiggjøre sin Tvivl. Dette var ham særdeles velkommen. De rykkede deres Stole nærmere, og hun begyndte med følgende Ord: For lang Tid tilbage, da der paa det Sted, hvor vor Mølle nu staaer, endnu ikke gaves andet end Træer og Buske, gjennem hvilken en Bækflyngede sig, og som vare saa tæt sammenvoxne, at neppe Jægeren, der klattrede over Bjergene, kunde bane sig en Vei gjennem dem, da hendte det sig engang at en ung Møllerkarl, Kurt Dø bel kaldet, forvildede sig i Dalen; det var en smuk Ungersvend, men eiede intet uden et glat Ansigt og et ærligt Hjerte. Denne Kurt vandrede nu til den nedre Mølle, der nu tilhører min Fetter, og tilbød sin Tjeneste, og da han vidste ret godt at belægge sine Ord, saa lod Mølleren, sig forlede til at antage ham. Det lykkedes ogsaa snart den flinke Karl at gjøre sig saa elsket hos alle i Huset, at han syntes dem uundværlig. Men meest kjær havde imidlertid Møllerens skjønne Datter ham, som ogsaa stak Kurt stærk i Øinene, saa at de troede ikke meere at kunne levenden hinanden og ønskede intet mere, end at de aldrig skulle skilles ad. Men dermed var Annes Fader langt fra ikke tilfreds, han havde allerede bestemt en Mand for sin Datter, der hverken var ung eller smuk, men steenrig, hvilket den gamle Møller ansaae for det høieste Gode paa Jorden. Da han derfor havde lagt Mærke til de unge Menneskers Godhed for hinanden, befalede han strax der arme Kurt, at pakke sig med sin Bylt, og som en udmærket Gunst trykkede han ham endnu en Drikkeskilling i Haanden. Anne græd, saa at hun ikke kunde see ud af sine Øine og bedyrede høit at hun heller ville døe end tilhøre en anden. Hendes Moder blev saa dybt rørt af Datterens Jammer, at hun selv forenede sine Bønner med hendes, og bad at man ikke vilde forstøde Kurt, men Mølleren blev saa haard som en Steen, og gav endelig som det synes mere af Haan end af Medlidenhed det Løfte, at hvis Kurt inden tre Maaneder kom tilbage og kunde bevise at han eiede en Mølle, skulle han faae Anne til Kon skeede dette ikke, saa maatte hun, efter den Tid være villig til at tage den Mand, han bestemte hende. Mølleren tænkte, at han vel i tre Maaneder, lunde bringe den smukke Karl ud af Hovedet paa Datteren, og denne var daarlig nok til at smigre sig med det Haab, at det virkelig kunde lykkes hendes Kurt at erholde en Mølle; men han skiltes fra hende med tungt Hjerte og med den Overbeviisning, at han aldrig fik hende meere at see, thi hvor skulle han, som ikke eiede en Hvid, den den Sølvgroschen, som just nu Mølleren havde givet ham, og som han havde afslaaet enhver anden end Annes Fader at modtage, hvori skulle han tage en Mølle fra! Dybt bedrøvet gik han langs ned ved Bækken, ønskende sig tusende Gange Døden, og da han var kommen derhen, hvor de tykke Træer standsede hans Skridt, da saae han ned i det klare Vand, og sagde til sig selv. Ja her kunde vel staae en skjøn Mølle, naar kun et af Bjergene ville aabne sig, for at hjelpe en stakkels Karl med saa meget han behøvede, for ikke at døe uden Anne ogen Mølle. - Her holdt han inde og overtænke taus, hvorledes Sølv og Guld ligge begravet i Jordens Skjød, og hvorledes det, efter at man møisommelig har gravet det ud, igjen i sin Tid vender tilbage til sit dunke Hjem. Da blev han alt mørkere og mørkere tilmode, og han meente at intet uden Døden kunde befrie ham fra denne umaadelige Jammer. Han skuede ned i den klare Bæk, som her var dybere, end noget andet Steds, og saae, hvor de brogede Kieselstene ret venlig blinkede ham imøde og smaae Foreller legede mellem hinanden. Vandet susede desforuden saa sagte og behagelig, saa at det forekom ham som om flere Stemmer tilraabte ham, han kunde ingensteds bedre ende sin Sorg end her, hvor hans Lig kunne svømme til Bredden, og hans Anne begrave ham. Da skulle hendes Fader, meente han, angre sin Haardhed.