Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1812-09-08
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. stod acte Niende Aargang. No. 73. Udgivet og forlagt af Boghandler S. Soldin. Tirsdagen den 8 September 1812. Dæmoner. Hr. Udgiver. Det er bekjendt nok, at den vise Socrates, som man paastaaer, meget roste en Dæmon, der ofte var hos ham, for at styre alle hans Foretagender og Handlinger, afholde ham fra det Onde, og frelse ham fra Ulykker, medens den tilskyndte ham til det Gode, og vaagede over hans Vel. De Lærde ere meget uenige om, hvorvidt dette Foregivende virkelig er grundet, og betænker man, at denne store Philosoph havde en Tantippe til Kone, der paa alle muelige Maader søgte at forbittre ham Livet, istedet for at forsøde det; der, stundom paa offentlige Gader, rev Kaaben af ham, der, efterat hun eengang havde overvældet ham med alle Slags grove Skjeldsord, øste ham Vand paa Hovedet: en Behandling, som man maatte være en Socrates, for ligesom han med Kulde at kunne svare: "paa saa stærkt et Tordenveir maatte naturligviis følge Regn," saa veed man sandelig ikke, hvad man skal tænke om den socratiske Dæmons Godhed og Velvillighed. Vel sagde Philosophen, at han med Forsæt havde taget en saa arrig Kone, for at lære at omgaaes alle Mennesker, en Sag, som nu, da han havde levet sammen med en saa ond Qvinde, aldeles ikke faldt ham vanskelig; men man maa antage, at han snarere blot brugte dette til Paaskud, for ei at tabe noget i sin offentlige Anseelse da man dog altid kunde fordre af en Mand, som besad saa megen Forstand og Veltalenhed, at han kunde overtale sine Tilhørere til hvad det skulde være, og som foranledigede de i hans Tid regjerende tredive Tyranner til at forbyde ham at undervise den atheniensiske Ungdom, kort sagt, en Mand, som Draklet selv erklærede for den viseste Græker, at han burde brugt mere Forsigtighed og Klogskab i Valget af sin Ægtemage. Overveier man disse Omstændigheder rigtig, saa har man Grund til at formode, at hiin gode Dæmons Tilværelse har været en reen Opdigtelse. Men at der derimod gives ande Dæmoner, der tilskynde Menneskene til alt mueligt Ondt, det tør jeg med Vished paastaae, i det mindste har jeg seet en heel Samling af dem i et Syn - Drom tør jeg ikke kalde det, som jeg nylig har havt, og som forekommer mig at være alt for mærkværdigt, til at jeg burde fortie det. – Træt af Dagens Sysler sad jeg i Forgaars Aftes med en Bog i Haanden i et Lysthuus i min Hauge. Solen var allerede halv dalet, og Maanen traadte frem saa skjøn og klar og venlig, som det første Menneskevar paa Jorden vel nogensinde havde seet den i Edens Hauge. Mørket faldt paa; jeg lod Bogen synke, og halvsovende og halvvaagen, eller rettere sagt i en Tilstand, som jeg ikke kan beskrive, havde jeg nu et høist besynderligt Syn. Det forekom mig, som jeg befandt mig paa et Bjerg, hvorfra jeg kunde see ned paa en stor Slette. Ved Siden af mig sad en ærværdig Olding, som syntes at være meget bekjendt med Stedet, og gav mig alle de Oplysninger, jeg ønskede mig. Paa Sletten befandt der sig en utallig Mængde Mennesker af ligesaa forskjellig Alder og Udseende som Stand og Rang. De ledsagedes af en vinget Skabning *), og hver af dem syntes at være inderlig forelsket i sin Ledsager. Det var mig kun mueligt, at lægge Mærke til dem, som gik foran paa Sletten, da de andre vare for langt borte til at jeg ret tydelig kunde see dem. - Dæmonen saae ud ligesom han var støbt af pure Guld. Han førte Folkene igjennem en Skov, paa hiin Side Slætten, hvor der voxte lutter Træer med Guldæbler paa. Han plukkede selv Æblerne, og morede sig med at kaste dem blandt Skaren, som styrtede over dem med Begjerlighed, og aad dem med største Graadighed, men jo flere de opfangede, jo flere de gade, desto graadigere bleve de. Adskillige vare saa forædte, at de laae midt paa Veien og sprællede, men man kunde tydelig see paa dem, at de udstrakte Hænderne efter flere, og at de endnu ikke troede at være mætte. Veien var paa nogle Steder meget jevn og god, men paa andre høist ujevn og ufremkommelig. Enkelte Træer vare meget lavstammede, og de Folk, som vare saa heldig, at gaae lige underdisse, behøvede kun at lofte Hovedet i Veiret, saa kunde de saa godt som bide Guldæblerne af, andre Træer vare saa høie, at man maatte klavre derop paa store Caffe= og Sukkerfade, som laae rundt omkring paa Veien. Nogle vare heldige og fik alle Lommerne pakkede fulde med Æbler, men andre faldt ned og sloge Næsen eller Panden fordærvede. Rundt omkring laae en stor Deel, som paa denne Maade vare komne til Skade; mange laae steendøde, men andre trak sig afsted paa Maven eller paa alle fire, for saaledes at kunne følge Dæmonens bestandige Vinken med Haanden og sledske Opmuntringer. Adskillige kom virkelig nogenledes afsted, skjøndt de krøbe paa Maven; men en stor Deel bleve trampede ihiel med Fødderne af høie, svære Personer, der havde gode Been at staae paa og lange Arme, der naaede til de høieste Træer. Alle de, der fulgte Dæmonen, syntes *) Apuleius har endog villet gjort Dæmonen kjendeligere ved følgende Beskrivelse: Demones sunt genere animalie, ingenio rationabilia, animo passina(begavede med Lidenskaber og Affecter, corpore ærin, tempora æterne. ikke at have Sands for andet end de Guldæbler, der voxte paa Træerne. De fleste af den puttede Fingeren i Ørene, for ikke at bedøves af Nattergalens fortryllende Sang i Toppen af Treer ne, eller af en gammel blind Mand, der meget lignede Ossian, og sad og spillede paa Harpe undet Træe, andre af dem løb de smaa kjelne Musuomkuld, der havde forvildet sig i denne Skov, og søgte endog at fordrive dem derfra med Hug og Slag; atter andre nedreve herlige Billedstotter, der tydelig røbede en Phidias=Thorwaldsens Meissel, for at staae op paa den og plukke Æbler, og endelig saaes en stor Deel i Færd med at rive Blade ud af store Folianter, paa hvis Ryg stod Homer Cicero, Bacon, Rousseau, Kant &c. og gjøre store Kræmmerhuse deraf, for at putte de Æbler deri, de ikke kunde rumme i Lommerne. Jmidlertid syntes disse Slags Æbler at have havt, naar man spiste for mange deraf, en meget berusende eller maaskee rettere sløvende Egenskab. Adskillige af dem, som havde fyldt baade Maven og alle Lommerne ligefuldt dermed, vare meget overgivne og saaes i en ganske besynderlig Tilstand. Nogle af dem skabet sig ligesom Børn og morede sig med at slænge de Æbler, de havde indsamlet, ud i en stor Park til Ænderne, andre forede Qvæget dermed, men ligt saa villige de alle vare til at give Umælende dem, ligesaa utilbøielige vare de til at række nogen af de mange Mennesker, der stode ved Indgangen og vare færdige at omkomme af Sult, et eneste deraf Dæmonen syntes ret at fornøie sig over deres Haardhed og tilvinkede dem sit Bifald. Han fulgte den bestandig til Enden af Skoven, og forlod dem ikke førend de kom til et dybt Svælg, hvori de styrtede og forsvandt. Oldingen, som sad ved min Side sagde: det er Penge Dæmonen. - Han fulgte nu hen med mig paa en anden Side af Bjerge Her saae jeg en stor Sal, opfyldt med en uoveskuelig Mængde Mennesker. Jeg vidste ikke hvid jeg skulde dømme om dette Sted, det kunde baade være en Maskeradesal og en Samlingsplads for Vanvittige. Dæmonen ledsagede bestandig Skaren. Her saae jeg gamle ærværdige Folk, af hvilke adskil ligge endog stode med den ene Fod i Graven, ridt paa Kjepheste, ringe med Rangler og Bielder, spille paa Spilleværker, kort sagt, gjøre tusinde naragtige Konster, for at tækkes en liden Afgud, der stod bag Alteret, omgiven af saadanne Præster, som forekom mig at være de samme, jeg har seet i Bal jetten Amor eller Balletmesterens Luner, da jeg kunde tydelig kiende dem igjen paa deres Guldpapirshuer og deres blaa og hvidstribet Lærredskitler. Ved Siden af Alteret stod et stort Credence=Bord med alle muelige Slags Snurrepiberier og Nyrrenberger Dukketøi, som Præsterne uddeelte blandt en stor Deel af dem, der kom Alteret nær nok, og lod til at være Prisbelønninger. En fik en Hest med en Pibe, hvorpaa stod Berømthed, en anden en Krands af malet Papir, med en vedhængende Seddel, hvorpaa stod Udødelighed, en tredie en stor Guldpapirs Grenadeerhue, hvorpaa stod Beundring, en anden en Barnesmekke, hvorpaa stod Reputation. Man kunde baade græde og lee, naar man saae hvorledes gamle Mennesker morede og gottede sig her med dette Legetøi. Han som havde faaet Hesten med Piben gjorde intet andet end løb omkring og peeb, paa det enhver skulde blive opmærksom paa hvad han havde faaet for en Raritet; Manden med Grenadeerhen pyntede bestandig paa den, og fæstede en stor Gaasevinge paa den paa det alle skulde destobedre kunne see hvad han havde faaet; han med Barnesmækken var en meget liden Person, som kun faa lagde Mærke til, da man havde nok at bestille med at see paa dem, der vare saa udmeiede, at de nødvendig maatte tiltrække sig Opmærksomheden; men uagtet, han saa godt som løb imellem Benene paa alle de store og velvoxne Folk, der desuden deels havde lange Huer paa, deels lod sig bære i Baldachiner, deels endog gik paa Stylter, for at blive seete, saa saae man dog den lille Person bryste og krye sig som om han var en meget stor og vigtig Mand. De her forsamlede Folk gjorde sig, som sagt, paa alle muelige Maader til Nar for at kunne nærme sig denne lille Afgud. Nogle af dem stillede sig paa Hovedet, stødte Kulbøtter, vendte Mølle ligesom smaa Drenge, andre krøbe paa Maven, solede sig omkring paa Gulvet for Præsterne, og atter andre stillede sig op paa andre Folk Skuldre, for destobedre at blive seete af denne lille Afgud. Jeg saae her Folk af hver Alder, hver Stand og hver Rang, der alle fremtraadte med deres Offer i Haanden. Og hvis jeg ikke tog feil var Diogenes med sin Tønde, Socrates med sin Hustru under Armen, Epikur med en Flaske med Atomer, den store Rousseau med en Pakke Noder, og flere berømte Mænd blandt Skaren. Jsær væltede Diogenes sin Tønde uophørlig op og ned i Salen, for at blive bemærket af Jdolen og dens Præster. Foran ved Indgangen var der ligesom ved Maskeraden paa Hoftheatret anbragt Knager, hvorpaa enhver Jndtrædende kunde hænge hvad han vilde være af med eller var ham til Uleilighed. Paa Knagerne stode forskjellige Overskrifter, saasom Religion, Tro og Lov, Retsindighed, Ærlighed, Sandhed, Upartiskhed, Frimodighed, Beskedenhed, Undseelse, Rødme, Selvstændighed, Caracteer, Samvittighed, Menneskefølelse, Humanitet, Retfærdighed, Billighed og flere Ord, som vilde blive for vidtløftig her at opregne. Ligesom nogen traadte ind i Salen leverede han Opvarteren hvad han vilde være af med. En Maskerade-Udleier var strax ved Haanden med alle muelige Slags Maskeradedragter og Costumer, som han overlod mod en billig Betaling. Bag nogle Masker stod skreven Skinhellighed, Hyklerie, Kryberie, Usandhed, Lumskhed, Falskhed, Tvetungethed, Caracteerfornægtelse, Nederdrægtighed &c. Dæmonen var allevegne ved Haanden og ledsagede enhver ligge hen til Foden af Alteret, hvor der da pludselig aabnede sig for mange en skjult Lem, hvorfra de, i samme Øieblik de betraadte den, sank ned i Jntets mørke Skjød. De Offere, som de frembare for Gudens Alter, vare meget forskjellige. En bar en liden Guldkurv med lutter Visitbilletter, hvorpaa stod. jeg tracterer; en anden havde en stor Klædekurv med Guld, der blev baaren af to Sorte, og hvorpaa laae en Seddel med de Ord: jeg betaler godt, en tredie bar en stor Pakke Papirer under Armen med Paaskrift: patriotiske Projecter, en fjerde havde en liden Bog, indbunden i Guldpapir, paa hvis Titel stod, en meget lærd Disputats om Dronning Cleopatras Tøfler. En overordentlig Mængde sminkede Coquetter, fulde af Skjønpletter i Ansigtet, der skulde bedække Koparene, og lange i Panden nedhængende falske Lokker, der skulde skjule de stærke Rynker, Alderen havde furet, stimlede ogsaa løs mod Alteret. - Jeg spurgte Oldingen hvad denne Damen kaldtes. Det er, sagde han, Forfængeligheds Dæmon, som ledsager saa mange Tusinde til dette Alter, hvor Forfængeligheds Guden lader sig tilbede. Saadanne onde Dæmoner, vedblev han, gives der mange af. De forfølge Mennesket hele Livet igjennem, og det er dem, der stifte saa mange Ulykker og berede saa mange Elendigheder. - Nu førte han mig til den modsatte Side af Bjerget. Her saae jeg atter en meget stor Sal, som lod til at være et Slags Hospital. Dog forsikkrede Oldingen mig, at alle de, som befandt sig der, vare fuldkommen ved deres Forstand, men at de fleste enten havde spist for mange Guldæbler eller ogsaa maattet staae tilbage i Forfængelighedens Tempel, og bestandig vare blevne trængte bort fra Alteret. Nogle sadde ved et heel dækket Bord og turde ikke nyde det mindste, fordi de indbildte sig, at intet var skadeligere for dem end Mad og Drikke, andre laae bestandig i Sengen og skjønt de saae ud som Dødens Billede, vare de dog ivrig sysselsatte med at tælle og gjemme deres Guldæbler, endnu andre puttede Hovedet ned under Dynen og vare bange for at nogen skulde see paa dem. Mangfoldige af dem havde store Kister med Guldæbler staaende hos sig. Adskillige Læger havde meget Travel med at aarelade, sætte Klister, forskrive Recepter a., men som det lod uden synderlig Nytte. En fæl sort Dæmon var allevegne tilstede for at tilintetgjøre Frugterne af deres Bestræbelser. Denne Dæmon, sagde Oldingen, kaldes Hypochondrie. - Nu kom min Kone og rykkede mig i Kjolekraven, for at minde mig om at det var paa Tiden at spise til Aften, og ved denne Paamindelse forsvandt Synet. Deres forbundne Philip Truemab.