Corsaren, 1841-06-11
Besøg paa Haabets Land. (En Krydstour med "Corsaren") 1ste Afdeling. Reisen og hvad vi lagttog underveis. Det var en Morgen i Mai (vi vilde gjerne sige Juni, fordi Maken har tabt sit Renommee; men det var virkelig i Mai). "Corsarens" Mandskab var tidligere end sædvanlig samlet paa Dækket og saae med vemodig Glæde, hvorledes Natten lidt efter lidt veg for den klare Morgenrøde, der straalende steg op bag Havet (Du spørger maaskee, hvorfor vi saae dette Syn med vemodig Glæde? Ak, kjære Læser, vi kom til at tænke paa en Nat, morkere og barskere end denne blide Mainat, der ei viger for Morgenrøden, men tvertimod hver Dag overvinder denne). Og Morgenroden gik frem paa Himlen og udbredte et Tæppe for den kommende Sol, stjønnere end det røde Tæppe, der om kort Tid skal lægges fra Holmens Canal til Slottet, og hvorpaa jo dog ogsaa Sole skulle vandre. Derpaa hævede sig Solen (den rigtige Sol), stolt, fyrig og flammende; det sidste Glimt af Natten veg; det var Dag. Saaledes, tænkte vi, vil Frihedssolen see ud, naar den engang opstiger for at lyse over Landene. Hil være Dig, Du skjønne Sol, Du berlige Forjætter og en kommende herlig Tid! Hvo har nogensinde seet Solen staae op, uden at lignende Tanker ere fremkaldte i hans Sjæl, uden at et freidigt Haab har reist sig og bortjaget de dunkle Anelser og den mørke Frygt? Nu maa Du vide, kjære Læser, at i saadanne Øieblikke sætter Haabet sig som Vinger paa "Corfaren" og gjør Skuden saa let og ætherisk, at den kan seile i Luften ligesaa godt som den ellers seiler paa Vandet. Det gjorde Haabet ogsaa denne Morgen. "Corfaren" hævede sig først med langsomme, siden med stærkere og kraftigere Vingeslag. og snart var den saa høit oppe, at Jorden laa udstrakt for den som en vid Slette. "Corsaren" tog da sine Briller paa og betragtede den vide Slette. Oppe i den klare Æther seer man ved Hjælp af gode Glas særdeles skarpt og tydeligt, og Du kan da ogsaa troe, at vi saae mange Ting, ja det forekom os næsten, som om vi skuede ind i Hjerterne paa mange saavel høie som lave Personer. Som Følge heraf begriber Du let, at vi ikke tør fortælle, hvad vi saae, uden at risikere en Beslaglæggelse. Dog - Noget af det Sete tør vi vistnok fortælle om. Vi saae næsten hele Verden staae op med det samme Sind, hvormed den havde lagt sig, og tage de samme Klæder paa, den om Aftenen havde taget af. Næsten Alle gabede af Ærgrelse over at skulle have den Umage at tage Klæderne paa. Nogle havde sovet paa Gaderne og havde altsaa ikke denne Uleilighed og gabede dog. De Eneste, som ikke stode op, vare Trældommen, Tyranniet og Mistænkeligheden. Du troer maaskee, at Grunden hertil var, at de vare blevne slagne ihiel om Natten eller deslige, nei Grunden var - at de slet ikke havde været i Seng. Men, vi toge dog feil ved at sige, at disse vare de Eneste, som ikke stode op: Heller ikke Friheden, Kraften og Selvstændigheden reiste sig. Du troer maaskee, at de ogsaa havde vaaget om Natten - ingenlunde: de ligge endnu. Vi saae ogsaa en lille underlig Ting reise sig, en gammel Jomfru, som det syntes, med hvide Klæder paa. Hun saae meget godmodig, men tillige forkuet ud; det lod til, at hun betlede, men fik saare Lidet. En af Redactionen sagde, at han kjendte hende; han havde i sin Barndom seet hende nogle Gange, og han syntes, at han erindrede, at man dengang kaldte hende Jfr. Dyden. Vi Andre havde des- værre ikke den Ære at kjende hende og kunne altsaa ikke sige, om Dyden virkelig har den samme Skjæbne, som de americanske Aviser forleden saa løgnagtig fortalte, at General Jackson havde. Vi saae ogsaa reise sig: Hykleri, Bigotteri, Skinhellighed - au, au! nu komme vi ind paa det Thema, vi maa tie stille om. Jmedens vi havde seet og betragtet Alt dette, var vort Skib steget høiere og høiere. Jorden forsvandt lidt efter lidt, vi passerede Maanen og saae en passant en Maanebeboer læse Rumohrs Maanenovelle og indstrege Meget deri med Rødkridt (Var det maaskee Maane-Censoren? Det kunde Professor Olufsen gjerne see efter, naar han næste Gang skriver Almanakken). Hvad forresten Maanen selv angaaer, da maae vi tilstaae, at vi ved denne Seilads fik bedre Tanker om den end hidtil. For har den altid forekommet os som en Politichef, der hver Aften fik Audients hos sin Fyrste (Jorden), for at fortælle ham, hvad den selv useet havde opdaget; men nu bemærkede vi, at den saae saa ærlig og skikkelig ud, at den umulig kan lade sig bruge til en saadan Forretning. Vi bede ved samme Leilighed Jorden og Forladelse for, at vi have kunnet troe, at den nedværdigede sig saa dybt, at holde Spioner. Alt høiere og høiere steg vi, forbi Stjernerne, der funklede som Ordener paa Himmelens Bryst og dog ikke fordærvede det rene Blaae eller gjorde det hovmodigt. Paa Veien besøgte vi Planeten Jupiter, for at melde vor derværende Correspondent, at vi ikke kunde optage Fortsættelsen af hans i No. 30 indrykkede Correspondents-Artikel, udenlandsk Politikk betitlet, fordi vi havde erholdt godhedsfuld Meddelelse om, at en saadan Fortsættelse vilde blive lagt under Beslag. Vor Correspondent blev herover vred og sagde, at han vilde sætte en saadan Fremfærd i Bladene; vi bade ham om at sende os et Exemplar af vedkommende Nr. og seilede videre. Nu havde vi et uventet Møde. "Fædrelandet" kom seilende op, baaret af Haabet om, at Cancelliet ikke vilde stadfæste den sidste Beslaglæggelse. Men pludselig lød en Stemme, der sagde. "Giødwad og Ploug! Begge under Tiltale!" Da gik Haabet fra "Fædrelandet", og det sank ned. Vi tilraabte det i en Hast: "Naar man vil stige saadan tilveirs, maa man ikke haabe paa Cancelliet; thi saa risikerer man at falde ned og brække Halsen, hvorimod man, som vi, maa drage Haab af den røde Morgensol." Forresten fortalte Godtfolk heroppe os, at Fædrelandet" tidt foretager sig slige Toure, men at Haabet næsten altid gaaer fra det midt paa Reisen. Da vi saaledes erfarede, at vi ikke vare de Eneste, der gjorde saadanne Udslugter, spurgte vi om flere Bekjendte; men man svarede os, at vi vilde erholde tilfredsstillende Oplysninger om et Øieblik, naar vi ankom til Haabets Land. Og snart viste dette sig for os, omgivet med lyserøde Luftbølger og bedækket med Foraarets friskeste Grønt. En bekvem Havn modtog vort Skib, vi kastede Anker og stege i Land. 2den Aldeling. Haabets Land. Jdet vi betraadte Landet, bleve vi modtagne af en Mand, der sagde, at han skulde anvise os vor Bopæl, hvorpaa han førte os til et Sted, over hvis Indgang der med store Bogstaver stod skrevet "Anarki'. Da vi traadte ind, satte man hver af os en rød Hue paa Hovedet og førte otte Aristocrater frem for at hugge Hovedet af dem "til Ære for vor Ankomst." "Hvad betyder dette?" spurgte vi. - "Saaledes modtage vi vore Brødre, Jacobinerne," svarede man. - "Men vi ere ikke Jacobinere; vi protestere!" - Nu nærmede sig igjen den Mand, der havde fulgt os hid, og bad om Undskyldning for, at han havde taget feil; "men," lagde han til, "jeg troede virkelig, at De vare Jacobinere, det har jo staaet i Aalborg-Avis." - "Ah, gode Mand," svarede vi, "De er nok langt tilbage i Culturen: Just naar Aalborg Avis sagde det, maatte De vide, at det ikke var sandt." - Manden bad os endnu engang om Forladelse og førte os til det rigtige Sted, til Republiken. Her saae vi Alt i Virksomhed: Borgerne vare ifærd med at væbne sig til Kamp for deres Frihed, som blev truet af en nærboende Despot, hvis Hær man ved Hjælp af gode Kikkerter kunde see langt borte. Vi saae opmærksomt derhen, og - tænk Eder vor Overraskelse - vi saae bekjendte Ansigter i Hæren - ! Denne Hær var stor, og Republikens Borgere vare faa; men de vare dristige Folk. Kvinderne beredte sig til at dyrke Jorden, medens Mændene gik i Strid, og blandt Krigernes Skarer samlede sig Ynglinge fra Landets Universiteter og Oldinge, som tilbøde deres Raad og Erfaring. De dygtigste Mænd bleve valgte til Anførere; man svor dem Lydighed, saa længe man var under Fanen, og de svore fornyet Troskab mod Republiken. Den næste Dag blev bestemt til Afmarsch, og indtil da havde vi Tid til at see os om i Haabets Land. Vor Ledsager sagde, at her var beredt Plads, til Alle fra Jorden, og at Enhvers Aand allerede beboede den Plads, han selv senere skulde indtræde i. Vi bade ham vise os disse Steder, og han førte os da først til "Fædrelandets" Plads. Der herskede en Constitution. En Konge sad høit, oppe paa en Throne, og ved dennes Fod stode ser ansvarhavende Ministre. Hver af "Fædrelandets" fem Udgivere in effigie havde fat paa sin Ninister og droges stærkt med ham: Lehmann bebreidede Indenrigsministeren, at han ved de sidste Valg havde bestukket Vælgerne; Giødwad havde grebet Udenrigsministeren fat ved Kraven og foreholdt ham, at han ikke opretholdt Rigets Værdighed ligeoverfor Stormagterne; Christensen skjændtes med Justitsministeren for en lille Talefrihedsactions Skyld. Monrad med Ministeren for den offentlige Underviisning, og Wessely var steget op paa en Stige for at raabe den temmelig lange Finantsminister i Ørene, at han holdt mislig Omgang med Statens Penge. Ploug fremstillede Ministerpræsidenten som et Nul og beklagede det for Landet Ulykkelige og "Demoraliserende" i, at denne var Minister uden Portefeuille. "See," sagde vor Ledsager, "nu have de deres Constitution. Nu hegle de efter Hjertenslyst de ansvarhavende Ministre igjennem og faae tilsidst Kamret til at erklære, at Ministeriet har tabt dets Tillid. Saa opløse Ministrene Kammeret, og saa begyndes der forfra." Vi beklagede ret af Hjertet, at det ikke var lykkedes Fædrelandet" selv at komme herop tilligemed os. – "Lad os nu see Kjøbenhavnsposten," bade vi vor Ledsager. "For den er intet Sted endnu beredt; thi den har ikke bestemt sig ret til, hvad den vil have," svarede vor Cicerone; men nu skal jeg vise Dem "Berlingske." Seer De den Mand hist henne i det mørke Hul, der har opstablet en uhyre Mængde Tal? Det er ham. - Hvorfor der er mørkt? - For at han ikke skal see, om Tallene ere rigtige eller ei; han lever, skal jeg sige dem, i det salige Haab, at de Summer, som Tallene udvise, virkelig ere der, hvor de skulle være. Forresten see De vel en Person sidde paa hans Nakke De begribe da nok, hvem det er?" Men "Dagen?" "Aa, den! den kommer formodentlig slet ikke herop; thi det har været os umuligt, her at danne en Regjeringsform, der var saa despotisk, at Dagen kunde finde sig tilfredsstillet ved den. Den kommer virkelig til at blive bestandig nede paa Jorden." Vi spadserede nu videre og saae ikke langt borte, Den Frisindedes" Apartement. Den stod og sang et Vers til Ære for get af Grundmuur opført Slagtertorv, hvor reenlige, velklædte Udsælgere falbøde Kjødet under Skygge af Træer og rene Marquiser, hvor artesiske Brønde og Springvand omgave Pladsen, saa at Alt kunde renses og vadskes og Pladsen selv kjøles og vædes? (vide "den Fris." No. 64). Vi gik hen til den og spurgte den, hvorfor den ikke hellere sang om Politik, hvorpaa den svarede, at Kampen for Statsreformer laa paa Landet, og at man derfor maatte tale om Stadsreformer" (vide Ordspillet i samme Blads f. Nr.). Derpaa saae vi en stor Mængde andre Bekjendte, hvoriblandt Stemann og Kjærulff og endnu en Person, som vi egentlig skulde have nævnet først; men ved denne Leilighed kom vi op at skjændes med vor Ledsager, fordi vi troede, at han havde villet sværte disse Mænd for os ved at vise deres Contrafeier i en Situation - nok sagt: vi bleve ueens med vor Ledsager og maatte gaae tilbage til Republiken. Om de Besværligheder, vi døiede ved at vanke ene om imellem alle disse Folk, som her havde faaet Alt, hvad de ønskede, skulle vi en anden Gang fortælle. Kun maae vi berette Følgende: Vi traf paa nogle Mænd, som uafladeligt øste hinanden Vand paa Hovedet, men forresten gaae særdeles skikkelige og agtværdige ud. "Hvad ere J for Folke?" spurgte vi. - "Vi ere Gjendøbere," svarede de - "Gjendøbere?!" udraabte vi, "og ikke arresterede?" - "Nei," giensvarede de, "her er Haabets Land." Endelig ankom vi til Republiken. Her sov vi om Natten og traadte tidligt den næste Dags Morgen ind i Krigernes Rækker. Tegnet blev givet til Afmarsch, Hæren tilvinkede det kjære Land Farvel, før den drog i Frihedskampen, Trommerne hvirvlede, og - vi vaagnede ombord i vor Skude; det var en af Garnisonens Tambourer, der slog Reveillen.