Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-08-01
Udenlandske Efterretninger. Her er i disse Dage udkommet: "Catechismus for den danske Krigsmand, hvori kortelig findes afhandlet de Pligter, som paaligge ham, naar han med Gud og Æren vil drage udi Strid, affattet med nærmest Hensyn paa Menigmands Tarv af H. J. Blom, Capit. i Hs. M. Kongens Regiment. Forlagt af Universitetsboghandler Reizel; koster hæftet 24 Skill. Sølv. Som en Prøve hensættes af Capitlet om Æren følgende. – "Den første Fordring, som Æren gjør til Krigsmanden, er den, at han til alle Tider, og under alle Omstændigheder, maa gjøre sin Skyldighed ligesaa samvittighedsfuldt, naar han ikke er under Tilsyn, som naar han er under sine Foresattes Øine, og følgelig ikke blot af Frygt for Straf, eller i Haab om Belønning. Thi hvem der blot paa denne Maade opfylder sine Pligter, han ligner en Hund, som drives ved Pidsken, eller lokkes ved et Stegebeen; den som drives af Æren derimod, han commanderer sig selv. Den Skam, der er forbunden med enhver Straf, skal han skye langt mere end den Smerte, den kan forvolde; thi Straffen, viser, at han har tabt sin Frihed som Menneske, og maa tugtes som et Dyr. Sin Tjeneste maa han ikke gjøre for Vinding; thi Krigsmanden sælger ikke sit Liv og Blod til Fædrenelandet som en Vare, men offver dem som en Gave, den Fædrenelandet ikke kan betale, men ikkun Gud lønne. Endnu mindre maa han i Krigen tænke paa at berige sig ved Rov og Plyndring, thi han vanærer da sit høie Kald, og er ikke længere nogen ærlig Stridsmand, skal desuden ikke være sin Rigdom paa Ryggen, men i Hjertet. Imod Overvundne og Fanger være han mild og høimodig thi der er intet, der anstaaer den Stærke bedre; og naar man ærer sin Fiende, da ærer man sig selv. Hvo som derimod overmodigen misbruger sin Seir til at haane og mishandle de Overvundne, han har glemt, at den ikkun er en Gave fra Gud, som i næste Øieblik kan udslette ham med sin Aande, og for hvem al menneskelig Magt er som Avner for Vinden. Endnu mindre krænke Krigsmanden de Svage og Værgeløse; thi det er ikke imod dem at Fædrenelandet har givet ham Sværdet i Haanden, og hvo der forgriber sig paa en Qvinde, han har glemt hvad han skylder sin egen Moder, der fødte ham med Smerte. Til sine Foresattes Gunst skal han ikke nedrigen beile, eller sledsk angle efter deres bifald, thi sligt Øientjenerie anstaaer kun en Træl, og det er ikkun Hunde, som logre. Desuden ihukomme han vel at han ikke staaer i de Foresattes, men i Landets Tjeneste, og denne røgte han da uden Smidsken, med Strenghed og Alvorlighed. Overhoved anstaaer Alvorlighed ham bedst i al Omgang med Overmænd, men Venlighed og Mildhed imod Lige og Undermænd. Endnu mindre maa Krigsmanden nederdrægtigen ville stræbe at hæve sig i sine Foresattes Gunst, ved at nedsætte sine Kammerater, eller røbe de Feil og Skrøbeligheder, forhvilke Jngen kan sige sig fri; thi at hindre disses skadelige Indflydelse paa Tjenesten er allene de Foresattes Pligt, og det er ham ikke overdraget at have Tilsyn med sine Kammerater, men at tjene med dem. En anden Sag er det, naar en Vaabenbroders Feil kunde være af en saadan Natur, at de i og for sig selv vare æreløse, thi da ophører han at være hans Kammerat, og da byder Æren netop at angive dem. Løgn og Falskhed skal han skye; thi disse have kun deres Tilhold i et nederdrægtigt Sind. Krigen stiller desuden altid det Sande i sit rette Lys, og river Masken af det Falske, og Den, der skal kunne see Døden lige i Øinene, maa ikke behøve at slaae Øinene ned for Andre. Sit givne Ord og Løvte skal han holde, og ikke unddrage sig samme ved Udflugter og Fordreininger. Og hvad en Krigsmand saaledes siger og lover ved sin Ære, det kaldes hans Æresord, og maa af ham selv betragtes som en Eed, ligesom det og i Krigen gjælder derfor, saa at hvem der bryder det er æreløs.