Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1827-12-04
Undersøgelse af et Par af Professor Molbech fremsatte bemærkninger om eenstydige Ords Forklaring. apparaHr. Professor Molbech har nyligen i nordisk Tidsskrift for Historie, Literatur og Konst, 1 Binds 4 H., S. 676593 indført et Par bemærkninger om eenstydige Ord og deres Forklaring." Da disse bemærkninger, som angaae en temmelig vigtig og underholdende Gienstand, udentvivl i det Væsentlige ere urigtige og vildledende, og da Forfatteren til samme, som Sproggrandsker, med Rette har et agtet Navn i Danmark, er det visseligen ikke ufornødent korteligen at gjennemgaae og gjendrive de tvende Hovedposter, hvorom de omhandlede bemærkninger dreie sig. For det Første bemærker Professoren, at den, der med Held vil forklare eenstydige Ords Bemærkelse, maa tage Hensyn til saavel den daglige Tales frithenrullende Ordstrøm, som til det omhyggelig valgte skriftlige Foredrag, saavel til den jevne Almuesmands, som den forfinede Verdens Tale" *). Dette er neppe rigtigt. Den, der vil udfinde den fine Forskjel, der finder Sted mellem eenstydige, de særbedre god Orden, findes paa forskjellige Steder. les meningslignende, Ord, er ene istand dertil ved med Opmærksomhed og Tænksomhed blot at agte paa virkeligen oplyste og dannede Menneskers i det Hele velbetænkte og i Henseende tilSprogrigtigheden veloverveiede mundtlige eller skriftlige Tale, thi ikkun disse Mennesker kjende Sprogets Rigdom og Styrke og stræbe efter at udtrykke sig med Fiinhed og Nøiagtighed. For Sjælegrandskeren og Historieskriveren kan det være meget gavnligt at lægge Mærke til de forskjellige Stænders forskjellige Udtryksmaade ved forskjellige Leiligheder, da han derved kan hente mærkelige Bidrag til Kundskab om deres særegne Tænke= og Handlemaade, men *) De med Anførselstegn indesluttede Ord ere i Sammentrækning Professorens egne Ord, der hos ham, paa Grund af Vidtløftighed, Gjentagelse og en min Grandskeren over eenstydige Ord vil et saadant Hensyn kun forvirre og vildlede, saa meget mere, som der hersker, og, paa Grund af Tingens Natur, altid vil herske ligesaa megen indbyrdes Forskjellighed i raae Menneskers, og tildeels ogsaa i den saakaldte sine Verdens Sprog, som der finder stor indbyrdes Lighed Sted i virkeligt oplyste og dannede Folks Sprog. Hvilken Oplysning om Forskjellen paa løsagtig og gemeen kan f. Ex. Sproggrandskeren hente deraf, at Almuesmanden paa mange Steder ved gemeen forstaaer omgængelig, og derfor kalder en omgængelig Mand en sæl rar gemeen - ja vel endog stundom nederdrægtig - Mand, eller hvilken Oplysning om Forskjellen imellem forstandig og klog kan Sproggrandskeren hente derfra, at den saakaldte fine Verdensmand ved klog forstaaer svag og snedig, og derfor kalder en daarlig Karl, der ene seer paa sin egen Fordeel og Anseelse, gjør sig vigtig, smigrer for sine Overmænd osv., en klog Mand? Maa ikke Hensynet til denne sidste Sprogbrug forvilde den, der vil forklare eenstydige Ord, og bringe ham paa den urigtige Formening, at der i gemeen ligger Begrebet om noget Godt, og at der i klog ligger Begrebet om noget Ondt? – uagtet det slet ikke forholder sig saaledes, naar Man agter paa den Sprogbrug, hvorpaa der ene bør agtes, naar Talen er om eenstydige Ords bemærkelse.