Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1807-05-23
Hvor meget end alle Konstdommere, ligefra Crasmus Rotterdam til Erasmus Montanus, maatte indvende mod Ordenen, Sti ten eller Paalideligheden i min Reise, ja hvor klart de end maatte bevise, at de fleste kunne skrive den ligesaa godt eller tidobbelt saa godt som jeg, opgiver jeg dog ingenlunde mit Forsæt, at fortælle mine Meninger og mine Følelser saaledes som mit Hjerte tilsiger mig dem. Lad selvgjorte, partiske og indbildske Konstdommere længe nok laste mine pludselige Overgange fra det Alvorlige til det Skjemtsomme. Det er kun den tørre, stive Konst, som enten græder eller leer i eet. J det virkelige Liv danser Graad og Latter, Sorg og Glæde en evig Dos a Dos, Ved Porten maatte jeg atter holde stille. En trind Mand med en lang Jernsøger og en tændt Lygte i Haanden kom hen til Vognen. Hans hele Ansigt var Mistillidens udtrykte Billede. Jeg troer næsten at han havde stukket mig sin Søger igjennem Maven, hvis det havde været ham tilladt, og han havde havt mindste Formodning om, at der gjemtes nogen Contrebande der. Jmidlertid lod han sig dog nøie med at gjennemsøge, gjennemsnuse og gjennembore alle mine livløse Sager for og bag i Vognen. Da han var færdig med denne Visitation, kastede han Jernsøgeren mismodig bort, hang med Hovedet som et Blomstertræe, der i fire Dage ikke har faaet Vand, og sagde, at vi nu kunde kjøre. Efterat jeg saaledes var prøvet og ikke befunder for let, blev jeg med eet vaer, at den gode Mand, som havde sinket mig saa længe, var min gamle, trofaste Medvandrer paa Veien til Apollo's Tempel, min Ungdoms Jonathan, min Damon, min fordums Con bernal paa Regentsen. Min sødeste, bedste, oprigtigste Ven!! - raabte jeg, i det jeg fløned af Vognen hvor i al Verden er du kommen til at staae her som Visiteur, Du, som før har været vor Litteraturs Overvisiteur, og Overcontrolleur, Ak svarede han - i det han trykte mig til sit trinde Bryst - Skjebnens sædvanlige Løb, Lykkens Bane slynger sig igjennem Roser og Torne, Sølvbække og Pole; den ene bliver siddende i en Rosenbusk, den anden i en Torn, den tredie i en Sølvbæk og den fjerde i en Pøl. Paa hvilken Plet i Lykkens Terra incognita jeg har maattet kaste Anker, det seer du Jeg. Men hvorledes er det mueligt, at du min Ven, Musernes ivrigste Dyrker, Bog skriveres Skræk og den Danske Parnas's første Dommer, kunde andre i en saadan Havn, Han. Ak, min Ven, vist har du Ret! urandsagelige ere Skjebnens Veie, Da jeg for tolv Aar siden visiterede med min Pen Evalds og Tullins Arbeider, confisquerede det Slette og frikiendte det Gode, drømte jeg mindst om, at jeg engang skulde blive nødt til at visitere Humlesække, Tørvelæs og Holæs. Jeg. Men forklar mig denne besynderlige Gaade. Hvad har da bevæget dig til saa pludselig at forandre din Levnetsplan. Han. Pro primo Muserne, som stifte mere Ondt end Godt i Verden, pro secundo disses værdige Halvsøster, Kierligheden. Min udførlige Historie vilde blive for vidtløftig at fortælle, thi inden vi veed et Ord deraf, slaaer Broen fuld af Vogne, og saa maa jeg være paa min Post. Du veed, hvilket politisk System, jeg fulgte i Begyndelsen af den Franske Revolution. At min Spaadom ikke indtraf det var ikke min Skyld, thi at en Ting ikke skeer, er intet Beviis for, at den ei burde skee Den Gang straalede jeg paa Litteraturens Himmel som en Soel, hvoraf tusinde Maaner og Halvmaaner laante deres Lys. Paa Parterret saae jeg mig hver Comoedieaften omringet af Musernes haabefuldeste Poder. De saarede omkring mig som Bien om Blomstret, og sugede Kundskab af mine Læbers Honningbæger. Jeg regjerede hele Smagens Rige. Jngen turde vove sig ud paa Digterbanen, førend han i Manuskript havde viist mig sit Product, eller præsenteret mig det første Aftryk deraf, ligesom Chineserne, der nedlægge de første Knopper af Theeplanterne for deres Keisers Fødder, som en Lækkerbidsken for hans Keiserlige Mund. Jeg blev pluraliseret, og stod paa Nippet, at biographiseres. Jeg rostes, i alle Journaler; man kaldte mig den lærde, fortjente, lunefulde, vittige. Mit Navn var en Ædelsteen i Nytaarsgaverne og Poestesamlingerne. Men efterhaanden forandrede sig det hele politiske, philosophiske og poetiske System, og med dette min Stilling. Mine Elever og Venner, adspredte sig, den ene blev Klokker i Aarhuus, den anden Degn paa Anholt, den tredie Herremand i Fyen. De faa, som bleve tilbage, skiftede Grundsætninger som et Chameleon Farver. De ivrigste Demoerater, som ellers gik i Jlden for Robespierre, bleve Aristocrater, og smuttede altid ind i en Port eller søgte at skjule sig bag en Vogn, naar de kun øinede mig paa Gaden. Alle vendte mig nu Ryggen; selv min Muse syntes at forlade mig, min poetiske Aare blev forstoppet, og min gyldne Lyra tabte sin Tryllekraft. I dette Uveir kastede jeg Nødanker i Kjerlighedens himmelske Havn. Et Væsen, som symphariserede med mig, og hvis Følelser vare en Gjenklang af min Siels reneste Sølvtoner, skienkede mig sin Haand. En Skomagerdatter i Christenbernikovstræde blev min udkaarede Ægtemage. Hende og de Børn, hun skienkede mig, kunde jeg ikke føde med min Lyra. Jeg sønderbrød den i min Harme, og var glad ved at kunne ombytte den med Jernsøgeren, som dog i det mindste giver mig Brød. - Purr, Purr raabte nu et heelt Chor Siellandske Bønder, som afbrøde vor Samtale. Jeg tog Afsked med min Jonathan og bad ham, at besøge mig i mit Logis. Det første Jndtryk. Jeg tilbragte den første Nat i de tre Hjorter, og længtes med Smerte paa Auroras første Purpurstraale, paa det lykkelige Øieblik, hvor jeg kunde beskue det Kjøbenhavn, som jeg i sexten samfulde Aar ikke har kjendt af andet end Salig Haubers Beskrivelse. Jeg vaagnede op med den Beslutning, at gjennemvandre Hovedstaden efter en bestemt Plan, og jeg blev mit Forsæt tro. Min Vandring gik lige fra Vester til Østerport. Men neppe var jeg kommen midt i Frideriksberggaden førend jeg gjorde en Opdagelse, der opvakte et Jndtryk hos mig, som jeg umuelig kan forbigaae med Taushed.