Den Vest-Sjællandske Avis, 1834-12-20
Den store parelamtariske Kamp har begyndt den 5te December. Alt bebudede en langvarig og alvorlig Discusion, hvoraf Følgerne ikke let kunne forudsees. Allerede Kl. 11 om Formiddagen vare Indgangene til Kammeret besatte af de Nysgierrige; mange Municipalgardister vare opstillede, ligesom man befrygtede en Folketumult. Alle offentlige Tribuner vare tidligt opfyldte af Damer; i den diplomatiske Tribune saae man Lord Brougham og mange udenlandske Uniformer. Kl. 1 indfandt sig mange Deputerede, næsten alle sort klædt, og blandt dem Hr. Viennet, som skal have sagt: venit summa dies et inevitabile tempus. (Den kommer den yderste Dag, den Tid som ikke kan undgaaes.) Præsidenten Hr. Dupin bar, som ved store Høitideligheder, habit francais og en trekantet Hat. (Man var beredt paa et Skuespil. Det vil komme til at gaae med de constitutionelle Forfatninger som med Religionen i de katholske Lande; de ville efterhaanden udarte til en Folkeforlystelse, endskiønt den virkelig nærværende udspringer af en dybtliggende publicistisk Baggrund, som Resultatet vil udvise.) Efter nogle foreløbige Forberedelser bemærkede Præsidenten, at de Erklæringer, som vare afgivne om Tirsdagen, hørte nu til Dagens Orden, og han anbefalede derfor Kammeret Maadehold, Rolighed og Opmærksomhed. Jndenlandsk Ministeren, sagde han, har Ordet; en dyb Taushed herskede da Hr. Thiers besteeg Talerstolen. Han sagde: længe har Ministeriet ønsket at faae Leilighed til at udtale sig for Kammeret og for Landet. Han træder ikke op for at opfordre Majoriteten til at billige alle Ministeriets Handlinger eller Kammeret til at tage sine forhen yttrede Meninger tilbage, (man veed, at de Deputeredes Kammer havde i sin sidste Addresse til Kongen klaget over Mangel paa Dekonomie i Statsbestyrelsen), men kun for at giøre Fordring paa Anvendelsen af den constitutionelle Regieringsforms Grundsætninger og Samvirkningen af de forskiellige Grene af Statsmagten. Enhver Regiering udkræver en Jdee; Jdeen (Regieringens . Kongens System) et Ministerium til at udføre den, og et Ministerium igien en beskyttende Majoritet (denne Paastand kan dog kun gielde med Hensyn til Regieringssystemet i det Hele; f. Ex. de politiske Maximer og Grundsætningerne om hvorvidt Folkets Andeel i Statsbestyrelsen skal udstrækkes; men den kan dog ingenlunde gielde med Hensyn til de enkelte Lovforslag; thi ellers udarter den lovgivende Magt til en Censor, som ikke har at sige andet end: det maae trykkes, eller det maae ikke trykkes.) J dette Øieblik er den Biestand som Kammeret vil forunde eller nægte Ministeriet sat under Qvæstion, og saaledes befinder System, Ministerium og Majoritet sig i en Uvishede-Tilstand, denne Uvished maae der giøres en Ende paa (dette saae ud som Ministeriet vilde spille va Banque og sætte sin hele Existence paa et Kort, sandelig et forhen useet Optrin paa den parlamentariske Kampplads.) Ministeriet vil afgive de fornødne Erklæringer og Personer og om Facta; om Personerne vil det tale med den mueligste Skaansel; men uden nogen Tillageholdenhed og Systemet og Sagerne, og med eet Ord opklare den ministerielle Krisis, som nyelig er gaaet for sig i Landet. Ministeren gik et godt Stykke tilbage i Tiden og bemærkede: at midt i forrige Sommet herskede en saadan Stilhed med Hensyn til Tilstanden, i Landet selv og udenfor det, som ikke havde fundet Sted i 40 Aar. Valgene vare udfaldne gunstigt for Regieringen. Alles Sind stemtes til Blidhed, og en Amnestie (mod Juni-Oprørene) syntes muelig og ønskelig for Alle, selv for Regieringen; men denne behagelige Rolighed havde ingen Varighed. Borgerkrigen antændtes heftigere end tilforn i Spanien; Skyer opstege paa den østlige Horizont; Partierne opvaagnede i Frankerige, paa nye, og bemægtigede sig Amnestie=Qvæstionen. Man betragtede Amnestien som et Tegn paa Forsagthed hos Regieringen, og de, som den skulde komme tilgode afviiste den med Overmod. De Forstandige yndede den ikke længere, (Murren i Salen) og de Retslærde vare af forskiellige Meninger. Den unge Seierherre ved Marengo kunde vel give en Amnestie, thi han fuldende noget og sammensmeltede Partierne; men naar Partierne ville betiene sig af den som et Vaaben mod Regieringen, saa kan man vel ikke billige en saadan Forholdsregel, (Ministerne vilde udentvivl have fundet større biefald, naar den var gaaet ud fra den Grundsætning, at Enhver Opstand mod Statsforfatningen maae straffes for sin egen Skyld, og for Exemplet; thi man har altid ondt, ved at fatte, at Tilkiendelse af Straf, eller Forskaanelse for den skal beroe paa saadanne tilfældige Omstændigheder.) Ministerne forklarede nu videre Anledningen til Marskal Gerards Udtrædelse af Ministeriet, med hvilken nogle af Ministerne vare personlige Venner; men Venskabat maae træde tilbage for høiere Hensyn. (Han skal have stemt for Amnestien.) Efter hans Udtrædelse af Ministeriet, havde man seet sig om efterenanden berømt Hærfører hans Sted; Valget var faldet paa Marskal Mortier; men han vilde ikke dengang modtage Posten. Man tænkte nu paa af vælge en Conseispræsident af Civilstanden, Ministeren holdt herved en Lovtale over Casimir Perrier. Men saadanne Mænd ere sieldne; derfor mødte uovervindelige Hindringer ved at besætte en Conseilspræsidents Post, især da man dog burde vælge en Mand dertil, som havde havt Fortienester af Juli-Revolutionen. Da Hr. de Rigny, Hr. Humann og Hr. Guizot ikke vilde modtage den, saa blev Grev Mole tilbudet Præsidentposten; men som ogsaa afslog den. Under disse vaklende Forhold, besluttede alle Ministerne paa engang at indlevere deres Demissioner. Bevæggrunden dertil var, at Ministerne havde forpligtet sig til at forblive paa deres Poster, saalænge der existerede nogen Fare; men efter at Roligheden var bleven tilveiebragt meente nogle, at andre Tractater med Hensyn til Udlandet, og et andet Budget maatte forelægges, og at andre Forholdsregler maatte tages med Hensyn til Jnd landet. Men han og hans Colleger havde ikke holdet et andet System for muligt end det hidindtil fulgte; de havde ikke følt nogen anden Kummer ved at nedlægge deres Poster, end at skilles fra en Fyrste, som havde afgivet dem Beviser paa sin høie Velvillie. – Man havde tilbudt ham (Thiers) en Post i den nye Combination; men den kunde han ikke modtage, for ikke at skille sig fra sine Kolleger, fra hvis Meninger han ikke var afvegen et Øieblik. Da Ministerne aftraadte havde de lovet Kongen at understøtte ethvert Ministerium med deres svage Stemmer, (hvorledes kunne retskafne Mænd love det?) Herpaa erklærde Ministeren, at han ikke kunde meddele nogen Oplysning om Ministeriet af 10de November, da de vare uden for Sagen, og havde trukket sig tilbage i den private Stand. Faa Dage derefter, vedblev han, fik jeg et Budskab fra Kongen; bekymret men lydig begav jeg mig til Slottet. Kongen sagde til mig, at han ikke havde nogen Minister; jeg hørte disse Ord med smertelig Forbauselse. Jeg gav ham det Raadat beholde sine Ministre til Sessionens Aabning, og da at lade Kammeret afgiøre Sagen; men Kongen svarede, at det kunde ikke gaae an, da Demissionerne vare ham overleverede, og han havde mod taget dem. Jeg bad ham nu om at kalde mine forrige Kolleger til sig; han giorde det. De fandt sig villige til at tiltræde deres Poster, tilligemed Marskal Mortier, som først havde afslaget det gjorte Tilbud af Beskedenhed. Af Ærgierrighed havde Ministerne ikke tiltraadt deres Poster paa nye; men kun for at tiene Kongen og Landet. Vore Forgiængere havde indgivet deres Demssioner af Overbevisningen om Nødvendigheden af et andet System, og af Grunde, som vist fortjene at agtes. Nu sagde Hr. Passy; Medlem af dette Ministerium: jeg forlanger Ordet. – Hr. Thiers forsvarede derpaa det af Ministeriet hidindtil fulgte System. Han kaldte sig en afgjort Tilhænger af den Revolution, som blev begyndt i 1789, og fuldendet i 1830. Alle hans Kolleger vare af samme Sindelog. (En Stemme ogsaa Mændene af Gent.) (Hr. Slot ledsagede Ludvig den 18de dertil.) Han havde aldrig lempet sig efter Restaurationen; at han stedse havde ønsker Begivenhederne af 1830. men saasnart Revolutionen havde seiret, havde hon anseet det for fornødent at standse den, for at lede den paa den reite Bane. Han og hans Kolleger vare Modstandens Ministre, (Bravo Centrum.) Grændserne for denne Modstand fandt han i Chartet af 1830, i Valgprincipet, som fastsætter 25 Aar, og en Skatteerlæggelse af 200 Franker for Valgrettigheden, og af 30 Aar 500 Franker for Valgbarheden, og hvorved Magten kommer i Middelstandens Hænder. Gik man siden for disse Grundsætninger, saa blev det farligt for Revolutionen; da Valg Kollegierne, saa kom til at staae deels under Henrik den 5tes, og deels under Republikens Jndflydelse. - Samme Mod stands Princip opstillede han med Hensyn til den udenlandske Politik, man maatte lukke Øiet for Polakkernes og Jtalienernes ædle men ufornuftige Raaben; thi paa Bajonetspidsen kan Frieheden ikke udbredes. Jnde i Landet maae man lade Loven raade, og opløse de Nationalgarder, som misbruge deres Uniform, og naar det kommer til Kamp paa Gaderne, maae man have Mod til at give strenge befalinger, og lade Lovene raade, Ved denne Modstand ville vi holde fast, saalænge vi vedblive at være Kongens Ministre. Han paastod at Regjeringen havde ikke skuffet de Løfter, som vare blevne givne paa Julidagene. Landets Flor var tiltaget, den almindelige Fred var bevaret; Financerne forbedrede, en ægte repræsentativ Regiering var holdet vedlige, og en sand Friehed finder Sted i Frankerige, Valgene udvise Hengivenhed for Kongen, Fædrenelandets Symbol. Han viiste, at Regieringen var overalt gaaet tilværks med den største Skaansel.