Ribe Stifts Adresseaviser, 1794-01-01
En Mand fra Landet kom i Forretninger til Paris, han tog sig en LotterieSeddel med følgende Devise. Dersom jeg vinder, vil jeg indslutte Hr. D Argencon. Dette kom Politie=Adjutanten for Ørene, som bestyrset over denne Dumdristighed, lod søge efter Ophavsmanden, fandt ham og lod ham bringe ved 4 Politiebetiente til sit Huus, og spurgte, om det var ham, der havde taget den Devise? – Ja vist er det, min Herre: "jeg har Deres Skilderie i mit Værelse, og vinder jeg, har jeg ifinde at lade det indslutte (indfatte) i en Ramme med Glas for. De veed, hvor jeg boer og kan lade undersøge, om jeg lyver: Man søgte og fandt Tingen rigtig. Han gav da Manden fra Landet Skilderiet; tilbage, tilligemed 10 Pistoler og sagde: Der, min gode Mand, har han noget at slutte mig ind for og vinder han aparte i Lotteriet, som jeg vil ønske ham, kan han bruge de Penge til noget andet. En Mand af Stand havde en Broderson i Huset, der var i saa høi Grad, doven og flegmatisk, at man kunne sige, med Sandhed, Sielen var givet ham allene for at hindre Legemet fra at gaae i Forraadnelse. Da denne Vanskabning, en Dag virkeligen døde, kom Tieneren, og fortalte Farbroderen, at han var død, denne svarede, naar du ville fortelle mig noget Nyt, saa skulle du sagt mig, at han var begravet; thi at han er død, har jeg længe vidst. Dronning Elisabeth gjorde sig meget til af sin Skiønhed. Nederlænderne sendte hende engang et anseeligt Gesandtskab, hvormed fulgte endeel unge Herrer. af Stand. Jblandt disse fandtes een, der ved den første Andience, som hun gav Gesandterne, sagde til en Engelænder, som han kiendte, at han undrede sig, man talede ei mere om Dronningens Skiønhed, da han dog for sin Deel fandt hende overmaade delig, og under Samtalen saae han ofte paa Dronningen. Elisabeth, der havde sine Øine meere heftede paa disse to, end paa Gesandterne, kaldte, da Andiencen var forbie, Engelænderen for sig og befalede ham under Straf af hendes Unaade at fortelle hende, hvad han og Hollænderen havde ført for en Samtale, da hun formodede, den angik hende. Engelænderen undskyldte sig længe og forsikkrede, at de havde talet og Smaatting, der ei fortiente hendes Majestæts Opmerksomhed. Men Dronningen holdt det saa længe med ham, at han maatte sige hende Sandheden. Dette virkede saameget, at Dronningen, der gav hver af Gesandterne en Guldkjæde paa 800 Rdlr. og hver af deres Følge en paa 100 Rdlr., skienkede denne Hollænder en paa 1600 Rdlr. Da Tørkerne havde lagt i 20 Aar. for Candia, var det Pave Clemens den 11te meget om at faae denne Beleiring, ophævet; han henvendte sig da til Ludvig den 13de om Hielp, og denne Konge sendte virkeligen en betydelig Succurs i Aaret 1669 under Hertug Beauforts Anførsel, men da de Franske gjorde et uoverlagt Angreb paa Tørkerne, bleve de totaliter slagne og Generalen selv blev paa Valgpladsen. Da de Vantroende ei kunde kiende Hertugens Legeme, sagde Paschaen, at han ville sige dem et sikkert Middel; man behøvede blot at aabne deDødes Hoveder, og hvilket der manglede. Hierne, maatte være Hertugens. Alexander den Store var advaret. af Oraklet at lade myrde den første han mødte paa sin Vei. En Æseldriver var den første og han blev ført hen for at offres. Han spørger da, hvorfor man saaledes vil behandle en uskyldig Mand. Alexander forteller ham Oraklets Svar. Hænger det saaledes sammen, sagde Æsel driveren, da har Skiebnen bestemt en anden og ikke mig til Døden; thi Æslet, som jeg drev foran mig, er jo mødt dem først; den bør alisaa offres. Kongen, beundrede dette vittige Jndfald, og opfyldte paa den Maade Oraklets Bydende, uden at offre Æseldriveren.