Viborger Samler, 1777-08-11
Mandagen den 11 Augusti gang. (Slutningen af No. 31.) Modallas Hierte blev bevæget, og han læste, som følger: Da Dyben engang blev nedsendt af den tredie Himmel, for at store Menneskenes uordentlige Lidenskaber, var Værdigheden af dens Mine, og Skiønheden af dens Ansigt indtagende nok, til at forskaffe den alle deres Beundring, der saae den. Men den menneskelige Naturs Fordærvelse er saa stor, at disse Yndigheder snart begyndte at tabe deres Kraft, saa at Dyden Ti over over denne Forsømmelse vendte tilbage til sin Himmelske Vaaning, for der at anbringe sine Klager over Menneskens Sønner. Hun forestillede, hvorledes de blinde Mennesker ikke alene vare ufolsomme mod hendes personlige Tækkeligheder, men endog gandske døve mod Loftet om de Belønninger, hendes Dyrkere skulle erholde i en tilkommende Tilværelses Stand. Vel indeholdt denne Klage en tilstrækkelig Aarsag til Vrede, men den høieste Godhed var saa stor, at Dyden atter blev sendt ned paa Jorden, og tillige erholdt Berømmelsen befaling stedse at geleide Dyden, og strax tildeele dens Tilbedere nogle timelige Belønninger. Neppe havde de naaet den menneskelige Naturs Grændser, for Berømmelsen blæste i sin Sølvtrompet, og ved sin lisligge Lyd igiennemtrængte alle Dødeliges Hierter. Overalt hvor Dyden kierligen blev modtaget, der fulgte Berømmelsen i dens Spor, og saa snart man ville vende sig til den alene, unddrog den sin Gunst saa længe, til man fandt Middel ved Dyden igien at anbefale sig den. Denne ypperlige Forening holdt Menneskene inden sine regelmæssige Skranker, og opmuntrede dem til en Kiede af fortienestefulde Handlinger enten ved Tilbøielighed til Dydens Yndigheder, eller ved Attraae efter at erlange Berømmelsens bifald. Men hvor kort er alle jordiske Tings Varighed, Berømmelsen maatte snart paa sin Side erfare den samme Skjebne, som Dyden, forhen forhen havde havt. Menneskenes Begierligheder, bleve mættede, og bifaldets Velklang var deres Ører ikke meer angenem. Ja endelig blev Sagen i Tidernes Følge dreven saa vidt, at dette himmelske Par, træt af deres Vandringskab, besluttede at indgive en fælles Begiering om deres Tilbagekaldelse. De flyede altsaa til den Almægtiges Throne, og forestilte, at deres Ophold paa Jorden fremdeles var unyttige, siden Menneskene blev for forte ved Flitter=Stadsen af Lasten, et Uhyre, fremkommen fra Mørkhedens Egne, der imodsatte sig den Jndflydelse, som Dyden og Berømmelsen kunde have. Men ogsaa i dette Fald viiste Himlens omme Forsorg sig paa en udmærket Maade, og disse skinnende. Væsener fik anden Gang befaling at vende tilbage til Jorden, med den udtrykkelige Anviisning, at de uafladelig skulle anvende deres Bestræbelser til Menneskenes Tieneste, hvor fordærvede endog disses Begierligheder maatte være. Og at deres gode Sag kunde faae en desto stærkere, Vægt, blev der givet befaling til en ond Aand, nemlig Skiændsel, at fremkrybe af Lastens Huule, og ledsage dem nøie overalt. Foruden det, blev endnu videre befalet, at enhver Dydens og den sande Berømmelses Foragter, skulle brændemærkes af Skændselen, og at disse To endnu skulle omvandre blant Menneskene, saalænge til Dødens Engel efter den Almægtiges Befaling skal fremtræde at borttaJ i 2 ge den ganske Slægt af Jorden, for at erlange Giengieldelse af de Belønninger, og de Straffe, som deres Dyder eller Laster fortiene. Nu mærkede Abdalla, at Vildfarelsens Taage forsvandt fra hans Forstand. Omfavnende Ar met, takkede han ham, fordi han havde kaldet ham tilbage til Dyden, hvis Styrke bestaaer i Virksomhed. Han erkiendte, at Overgangen fra Foragt for Berømmelse til Forsømmelse af Dyderne selv, der fortiene den, er meget let; og Abdallas Navn udgjør i dette Riges øvrige Historie en udmærket Figur, som melder, at han besluttede sit dydefulde Liv med Ære og Berømmelse. Til Venskab. Jtolt som Eegen, naar den kneiser, Venskab, du din Jsse reiser, Og urokket seer Der, hvor du dit Tempel bygger, Og udbreder dine Skygger, At din Yndling leer, Sieldneste blandt Himlens Dyder, Du som eene hædrer, pryder De, som kiende dig, Hæld dig - Men og hæld det Hierte, Som dig føler, Fuld af Smerte, Er det lykkelig. Venskab. - hellig er din Kilde; Thi du vælder fra de milde Dyders Stiftere; Himlen Himlen dig, O Venskab, skiænkte Kun den Siel, som ædel tænkte Og som følede. - Kun paa Liighed Venskab hviler, Kun i lige Hierter smiller Venskabs billede; Harmonie i Sielens Dyder, Harmonie i Sielens Lyder. Hierter knyttede. Venskab. - Dine blanke Straaler, Jngen Daares Øie taaler; Kun den Viises Bryst Føler dine varme Glæder, Svulmer ved din stolte Hæder, Og din reene Lyst. Varig er den Jld, du tænder, Reenere end den, som brænder, Hos en Elskere; Jngen Ære, ingen Plage, Jntet Jordiskt kan bedrage Dine Dyrkere. Jngen Modgang, ingen Lykke, Selv Fornærmelser ei trykke. Og forsage dig; Slaven, trykt af tunge Lænker, Naar paa trofast Ven han tænker, Selv er lykkelig. Kræsne Venskab, (dine Gaver, Som den Rige sielden haver) Hvad kan ligne dig? Verdens Store, - jeg misunder Eder ei, J. Pøblens Under, J ei blænde mig! Skienkte mig end Himlen Lykke, Rigdoms Glands og Ærens Smykke, Jeg ei følte den; Først den stor mig vilde blive, Naar jeg Lykken kunde give Til en trofast Ven. - Naar Naar jeg aldrig Venskab savner, Naar fortrolig Ven jeg favner, Ædel, uden Svig; Skjebne, jeg din Harme taaler, Blinker ei ved dine Straaler, Og er lykkelig. Himmel, naar din Vrede brusser, Naar du aabner dine Sluser, For at dræbe mig; Gustne Død, mig skal fornøie, Naar kun dydig Venskabs Øie, Rinder ved mit Liig.