Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1813-10-12
(Fortsat.) henDet er altsaa vist, at den Forbryder, der løslades af dette Straffehuus, forlader det med Begreber, som man bestemt kan paastaae, ere af den Natur, at kun saare faa af dem, som have udstaaet denne Straf, i deres Frihed kunde blive for Borgersamfundet hvad de under andre Omstændigheder kunde blevet. Man har ogsaa længe følt dette, og saa meget som mueligt søgt at raade Bod derpaa. Ved Placaten af 15 Jan. 1790. adskilles det forhen saakaldte Børnehuus til to Stiftelser, under Navn af Tugthuus og Forbedringshuus. Til det første dømmes saadanne Forbrydere, som ved Dom gjøres uærlige eller ansees skyldige til Arbeide for Livstid; i det sidste derimod de, som enten dømmes 1ste eller 2den Gang for simpelt Tyverie a. til Arbeide paa visse Aar eller Maaneder. Denne Anordning viser atter, hvormeget Lovgiveren ønsker, at det, som blot skal være en forbedrende Straf, ikke skal tillige blive til en vanærende. - Men Spørgsmaalet bliver, om ogsaa Lovgiverens velgjørende Bud opfylder i Almeenhedens Øine den tilsigtede Hensigt. Faa, saare saa, vide at gjøre eller gjøre Forskjel imellem den, der har været i Forbedringshuset, og den, der har været i Tugthuset. J daglig Forstand har man ingen anden Benævnelse for dette Sted end Forbedringshuset eller Børnehuset, og med dette Navn forbinder man altid et vanærende Begreb, Dette herskende Begreb, tilbørlig styret, maa natukligviis være af megen Vigtighed, hvor Lovgiveren vil virke ved Æresstraffe. Den er et Vidnesbyrd om en endnu ufordærvet Moralitet hos Mængden, og vee den Stat, hvor virkelig vanærende Straffe ophøre at være det, hvad Lovgiveren, vil, at de skulle være *), Vore Love have ogsaa *) Det er sikkerlig kun en slet Anbefaling for Moraliteten i en stor Stad, naar man siger, og har Grund til at sige: "at ingen bryder sig noget om, at een har været i Forbedringshuset, eller, at det ikke kan være hans borgerlige Lykke i Veien." Der, hvor Almuen siger: "Hvo, som eengang stiæl, maa altid hedde Tyv, staaer Moraliteten paa et agtværdigt Trin. Det viser, at man endnu ikke har ophørt, ligesom vore Forfædre, at ansee Tyverie for en høist skjændig Last, og en saadan Almeenmening er et stærkere Vaaden mod dette Slags Forbrydelse, end de strængeste Straffe, Hedegaard sigte, i Anledning af det anførte Ordsprog, i sine Ordqvæder: at endnu i hans Tid herskede hos Almuen paa Landet den Grundsætning, at det er skammeligere at skjele, end at slaae en Mand ihiel, hvilket gjorde, at man sjelden hørte der til Tyverie, ja, man var mere sikker uden Lukke og Laas, end i Kjøbstæder med alle Forsigtigheder. Derfor er man ogsaa der meest omfindtlig ved at skieldes eller mistænkes for Tyverie, der betragtes som en Klik, der aldrig kan udslettes, men hefter endog paa den Paagieldendes Afkom og Familie til erig Tid. Man har Exempler, vedbliver han, endog i vore Tider, paa Forældre, som, grebne i Tyverie, været særdeles ømme over Forbrydernes egentlige borgerlige Ære. D. L. 6 – 17 – 32 efr. N. L. 6 - 17 - 33 siger, at den, der første Gang befindes med ringe Tyverie, bør udi Fængfel miste sin Hund." Forordningen af 20 Februarii 1789 bestemmer, at simpelt Tyverie skal straffes første Gang med Tugthuusstraf fra 2 Maaneder indtil 2 Aar. Sammenholder man dette Lovbud med Placaten af 15 Januarii 1790, saa finder man, at det ogsaa er hiin Anordnings Hensigt, at den, som for simpelt Tyverie straffes første og anden Gang, blot skal lide en correctiv, men ingen vanærende Straf. At den herskende Mening ikke vil gjøre Forskiel paa Tagthuus eller Forbedringshuus, er noget, som Erfaring først siden har lært, men som umuelig kunde forudsees for 23 Aar siden, da Forordningen udkom.