Den Vest-Sjællandske Avis, 1825-09-03
J den Aarstid hvor den flyder udgiør den de farvede Jndvaaneres og Onzernes Hovednæring, Hine forskaffe sig den, som bekiendt, paa den Maade at de skiære i Barken, Onzerne (Tigerne) oprive instintmæssig Barken med deres Kløer og slikke Melken til sig. Da de, som nyde Melken, blive til de Tider hvori den faaes, tilsyneladende feede, saa maae den nødvendig være høist nærende: men de velhavende Jndvaanere forblive dog ved den Fordom, at denne Drik er skadelig, og bruge den kun til at berede Fuglelim af. Man koger den til dette Brug med Gummien af Sapium Aucuparium, og sammenrører denne Blanding med Træeaske. Denne Liim modstaaer Fugtighed. - Af denne Art findes 3 Smaaestammer i den offentlige bottaniske Hauge i Kew. - Den sidste Art hedder hos Jndvaanerne Sande, den har mere Lighed med tynd Melk end den forrige; dens Smag er ikke heller saa behagelig, og den tiener hverken Mennesker eller Dyr til Næringsmiddel. J det Udvortes nærmer denne Art sig mere til det Humboldtske Træe, men den adskiller sig fra dette ved sin Melks Egenskaber, som i Solen hærdes til et sort Harpix, hvilket tilskrives store medicinske Kræfter, og som i Caucas Dalen bliver solgt for en Dollars Unzen. Af denne Art, som vi ville kalde Galactodon drum Sande, ere flere unge Smaaestammer indførte til England. – Desforuden har hiin Reisende opdaget en nye Art Petersillie (Apium tubero. sum Aracache), som man hyppig dyrker i Cundimamarca formedelst dens store udskydende Rødder, som ere meelede ligesom Kartofler, og endnu mere velsmagende. Der gives 3 Varieteter deraf, den hvide, røde og guule. Af den med røde Blomster, som ligner den røde Sillerie i Udseende, og har svagt stikkende Blade ere nogle Planter ankomne til England med den sidste Sendelse. – Choco indeholder en forhausende Mængde af, tildeels meget vigtige, Palmer. Jblandt disse bærer Chentaduro en Frugt, som afgiver et Hovednæringsmiddel for Jndvaanerne. Af denne ere 4 Smaaestammer ankomne. Den er sandsynlig Hum holdt Pirisao. Den bærer Buske 58 til 80 æble lignende Frugter, som efter Humboldt (de distribut. plant. p. 26 og 232) afgive et melet Næringsmiddel. – Ogsaa ere 4 unge Stammer ankomne af Milpeso Palmen Humboldts Seje eller Chima.) Hver Busk deraf indeholder flere tusinde Frugter af hvilke man bereder Olie, et Slags Salt, (det saakaldte Chivi) og Melk. - Ogsaa har hiin Reisende oversendt et smukt Exemplar af Mixania Guaco, det bekiendte Modmiddel mod Slangegift; ligeledes nogle Frøe af Pacotræet, som opnaaer en uhyre Størrelse, og bærer en Frugt, som er større end et Menneskehoved, og meere smagfuld end Agurker. - Hiin Reisende omtaler ogsaa Vacan= eller Huyacan=Træet hvis Veed er saa uhyre haardt og næsten ufordærveligt; det raadner ikke allene aldrig under Jorden; men holder sig ogsaa i den fri Luft. Af dette Træe opfører man i Forbindelse med Bambus- og Palmestammer, næsten alle Huse i Guayaquil, som overleve mange Generationer. Om Jisbiørnen (rsus maritimus Linn,) Esquimaurernes Nannook Hr. Alexander Fischer, Chirurg ved den Parrylske Opdagelses-Expedition i Aaret 1821, 22 og 23, meddeler følgende populaire Efterretninger om den: "Den hvide eller Polarbiørnen beboer de nordlige Egne, hvortil Europæerne hidintil kun netop ere naaede. Man har truffet den f. Ex. paa Nordkysten af Spitsbergen, som udstrækker sig over den 80de Grad nordlig Bredde. Den kolde Zone overhovedet synes at være dens naturlige Clima. Man finder den imidlertid ogsaa meget hyppig paa Kysterne af Labrador, som gaae fra den nordlige kolde Zone til flere Grader sydlig. Climatet synes imidlertid her, især og Vinteren at give lidet efter i Strenghed for den kolde Fones, om ogsaa overhovedet en Forskiel finder Sted, saa at man naar man betænker Alt, dog altid kan betragte den kolde Zone, som dens naturlige Clima. Den hvide Biørn lever fornemmelig langs med Kysten paa Jis og lurer paa Sælhundene. Endskiøndt den i Almindelighed ikke fierner sig langt fra Kysten, saa har man dog Exempler paa, at hvide Biørne ere blevne trufne paa Jsen, hvor de ganske have tabt Kysten ud af Øiesynet. Et Tilfælde af dette Slags er mødt mig, siger Forfatteren; thi da den første Opdagelses-Expedition i Sommeren af det nævnte Aar, vendte tilbage til sit Hiem, kom vi i Bafsins Bugten lige overfor et Jisbierg, hvorpaa en Jisbiørn befandt sig, i en saadan Afstand fra Land at den gandske havde tabt det ud af Øiesynet. Og paa den sidste Reise dræbte vi i Juni Maaned 1819 en saadan Biørn paa Jsen saa langt fra Landet, at kun Bierspidserne paa Vestsiden af Davis=Strædet vare synlige over Horizonten. Den nærmeste Kyst var efter vor Skiønnende 40 Mile, borte. Jeg maae imidlertid bemærke: at det hele Rum imellem os og Landet syntes at være bedækket med Jis. Men Jsens Continuitet var efter min Mening ikke nødvendig for at fremlokke Dyret saalangt fra Kysten; thi vi have ofte giort den Jagttagelse, at de gaae ligesaa gierne i Vand, som om det var deres naturlige Element. Vi dræbte paa den første Reise i disse Egne, to af disse Biørne, som svømmede i den aabne Søe, 4 eller 5 Mile fra Kysten, og ligesaa langt fra den midt i Bassinsbugten liggende Jis, hvorhen de, som vi troede vilde begive sig. – Jeg har ogsaa bestandig giort den bemærkning, at Jisbiørnen strax gik i Vand, naar de bleve forfulgte. Eengang især, saae jeg een at flygte paa denne Maade under meget ugunstige Omstændigheder; thi da den blev forfulgt styrtede den sig fra en Kant paa et Jisbierg ned i Vandet, hvilket, dersom jeg ikke tager Feil havde 40 til 50 Fods Høide. Hvor langt de gaae ind paa Landet, kan jeg ikke sige; men jeg erindrer mig ikke at have truffet Spor af dem længere end 3 eller 4 Mile fra Strandkysten, og ligesaalidet erindrer jeg mig at have hørt at de af nogen anden ere blevne seete at gaae længere ind i Landet. Da de hente deres Næring fra Søen saa er det ganske naturligt at de leve ved det, eller i dets umiddelbare Naboelag; thi Landet vilde, som jeg formoder, kun forskaffe dem liden Underholdning; da alle Dyr, som beboe disse Egne, ere for hurtige til at noget af dem under de sædvanlige Omstændigheder, skulde blive dem til Bytte. Efter mine Undersøgelser leve de for det meeste af Sælhunde, ogsaa skulde de undertiden anfalde Hvalrosser med Held, som vistnok ellers ofte maae mislykkes dem.