Ribe Stifts Adresseaviser, 1837-03-28
Om Worm og hans Sag hedder det endvidere: Hvormeget Worm efter Mordet satte sig i Besiddelse af, er lige saa lidet blevet nøiagtigen oplyst, som hvormeget Tønder egentlig har efterladt sig. J det mindste, hedder det i Actors Jndlæg, har Worm faaet efternævnte betydelige Sum. Der laae i en gammel Krste i Værelset et blaat Bind af en gammel Bog, hvori en Deel med Seilgarn omvundne Obligationer i fire Pakker. De bestode, saavidt det har kunnet oplyses, af 19 Stkr. Prise-Obligationer, til Beløb 3250 Rbd., et transportabelt Statsfondsbeviis stort 1000 Rbd. (det er dette Beviis, der, som meldt, er kommet tilveie i det paa Hornbechs Bogauction kjøbte Bundt Bøger), et Ditto stort 200 Rbd., tre Bankfondsbeviser til Beløb 2200 Rbd. og 11 Creditkasse=Obligationer, til Beløb 30000 Rbd., ialt 12,050 Rbd. Hvad han borttog af Guld-og Sølvmynter kan endnu mindre nolagtigen opgives, imidlertid har det i det mindste været 127 Sølvmynter og Medailler og trende af Guld. En Deel Ducater og en Lærredspose med Specier borttog han ogsaa, men hvormange har han ei kunnet gjøre Rede for, ligesaalidet som den Dræbtes Universalarving, Admiral Stephansen, har kunnet opgive, hvormange der savnes. Forresten tilvendte Tønders Morder sig ikke noget videre af dennes Efterladenskaber undtagen et gammelt Tørklæde til der at svøbe Pengene." Af Detensionsindlæget sees, at, der i et af de to Chatoller i Tønders Værelse (hvilke Worm negter at have aabnet, til hvilket Røglen er forsvunden, siden er blevet fundet 2 Obligationer paa Jhændehaveren, hver paa 1000 Rbd, hvilke laae indlagte imellem Skrivpapir under Klappen, hvorimod 4 Saphians=Fouteraler til Medailler befandtes tomme. Det, anseer det i det Hele for uvist, om Tønder ikke har eret meget Mere, der ogsaa er borttaget, uden at Worm veed deraf. De i Tønders Gjemme fundne Papirer vise, at han har eet flere Obligationer, end de, hvoraf han i den sidste Tid havde bævet Renter. Af Obligationerne ere de komne tilstede som Worm førte med sig til Lybeck og Hamborg (4 Stkr. paa 1200 Specier fandt man skjult under hans Halstørklæde, da han blev arresteret i Lybeck) desuden 1041 Rbd, han havde i Behold i Lybeck af 1316 Rbd., han havde ind vexlet for 700 Rbd. i Creditkasseoblig, og 300 Specier, 240 Rbd. han havde lagt i et Brev til sine Forældre; nogle Skuemynter og Penge, han desuden havde leveret Stolle (125 hollandske og 38 danske Ducater, 2 Guiner, en dansk Guldmynt og 311 Rbd. r. S., samt 2de Medailler, hvilke sidste W. havde foræret ham, en Deel Guld og Sølvmynter ligesom der ogsaa var Værdi tilstede foren ubetydelig Deel af Pengene i noget Guldtøi og en Deel Klæder han havde anskaffet sig. (Khv.) Om Maaden, hvorpaa Hr. Rector Dorph er kommen til den Kundskab i det jydske Zigenner-Sprog, at han har kunne udarbeide en Ordbog deri, giver han blandt Andet følgende interessante Underretning: Det er et almindeligt, og vel ikke ugrundet Sagn, at Zigennerne i hvor de end ere og opholde sig straffe med Døden de "Sibekagspere", som befindes at have røbet deres hemmelige Sprog til Uvedkommende. Jmidlertil lykkedes det dog Hr. Dorph, ved Hr. Major v. Undals Anviisning i Straffeanstalten i Viborg at faae fat paa en derværende Rotvelsker, som dertil var villig. Denne Mand, omtrent 40 Aar gl., var af ægte Zigenner-Race, og havde hele sit Liv igjennem streitet omkring, ikke alene i Jylland, men ogsaa i Tydskland, ligge til, ja endogsaa ind over de italienske, franske og hollandske Grændser, Han havde i denne Tid flere Gange, naar Nøden drev dam dertil, ladet sig hværve som Tambour eller Soldat ved forskjellige fremmede Regimenter, og saaledes bivaanet flere Feldtslag i Jtalien, ved Jena og ved Breslau, men stedse var Lysten til det frie, ubundne Liv, hvortihan fra Barnbeen var vant, med umodstaaelig Styrke vendt tilbage, og havde bragt ham til stedse igjen at løbe bort fra den militaire Tvang Han maatte erkjende Sandheden af det gængse Zigenner-Mundheld: at det et vanskeligt at lægge Kjæppen (Vandringsstaven), naar den først er bleven varm i Haanden. J denne Vandringstid, under hvilken han havde levet i naturlig Ægteskab med flere Zigennerinder, var han dog flere Gange, som af en ubevidst Drift, draget tilbage til sit Fødeland, Danmark; men naar han saa var bleven greben og straffet paa længere Tid for Løsgjængeri og deslige, eller naar han ikke kunde see Udvei til paa anden Maade at undgaae Retfærdighedens Arm, forlod han atter sit Hjem, og drog til Tydskland. Endelig var han dog bleven kjed af dette omstreifende Liv og vendt tilbage til sin Fødestavn, et Sted i Sønderjylland, hvor han ved Arv fik et lidet Huus med et tilliggende Stykke Jord, til Eiendom. Han havde nu fuldt og igst besluttet at bosætte sig her i en fra Zigennernes almindelige Færdselsvei tjern Aftrog, var færd med at gifte sig og til den Ende sætte Bo, men uheldigviis manglede han endnu en lille Jernkjedel, og da han ikke vidste anden Udvei til at skaffe sig den, stial han den; dog med det faste Forsæt, at dette "Nøkkeri, skulde blive det sidste. Han blev imidlertid opdaget og dømt til Viborg Tugthuus paa 5 Aar; og hans Kjæreste, som Hælerske, paa 1 Aar. "Medens jeg i den Tid, siger Hr. Dorph. udspurgte ham om det rotvelske Sprog, dulgte jeg ikke for ham min Forundring over, at han turde opdage mig denne Hemmelighed, da jeg vidste, at der blandt hans Kammerater var Livsstraf for denne Forbrydelse. Han tilstod at dette var sandt; men for det Første haabede han, at de andre Rotvelsker ikke skulde faae det at vide, og desuden havde han foresat sig saasnart han kom ud af Tugthuset, at begive sig lige til sit Hjem, og aldrig mere have noget Samqvem med dem. Men desværre er det netop i denne Tid bleven mig forsikkret, at de snue Kieltringer" havde faaet eftersporet Forræderen af deres Sprog, og at de nogle Dage, efterat han var kommen ud af Tugthuset, sloge ham ihiel, den Stakkel, paa Veien i Nærheden af Kolding, førend han endnu naaede sit Hjem, hvor en Kone og en fattig Arne ventede ham, for at skjænke hans aldrende Dage den Fred, han hidtil ikke havde kjendt i Livet. Jeg kan ikke dølge en synderlig bevæget og veemodig Følelse ved at gjentage Sagnet om dette Drab; thi skjøndt jeg vel ikke kan føle Samvittighedsnag derover, som om Brøden var mig tilregnelig, saa meget mindre, som jeg aldrig brugte den ringeste Overtalelse eller noget Slags Lokkemad, for at lede ham til at røbe sin Hemmelighed, kan jeg dog ikke negte for mig selv, at jeg jo alligevel, skjøndt uskyldig, er Skyld i hans Død; jeg kan ikke rive mig fra den Tanke, at han under den fortvivlede Kamp for sit Liv (thi der var flere om ham) og i sin Dødsstund, har sendt mig sin Vrede, maaskee Forbandelse, fordi jeg var Aarsag i denne Ulykke, som rammede ham.