Den Vest-Sjællandske Avis, 1832-06-09
Fra denne Tidspunkt begynder en Række af Begivenheder, som i den høieste Grad fortiene den offentlige Opmærksomhed: Af Konge Johann d. 6tes to Sønner opholdt den ældste, den legitime Arving til Kronen, sig paa hiin Side af Havet; den anden, som var forviist fra sit Fædreneland, kunde i Wien, i en ophøiet Families Samfund, som er ligesaa hæderlig ved sin høie Rang, som ved saamange huuslige Dyder, lære hvor frastødende mod den nærværende Tidsalders Sæder det Syn er, at see en Søn i Krig med sin Fader og en Familie i Krig med sig selv. Dagen efter at Dom Miguel var kommen til Wien, blev han af den Østerrigske Keiser indbudet til et Familie-Diner, som blev givet i Anledning af Erkehertug Franzes Formæling, og hvorved ogsaa den afdøde Konge af Baiern var tilstæde. Mod Enden af Maaltidet vilde Dom Miguel sige nogle Ord for at retfærdiggiøre sit Forhold mod sin Fader; men Keiseren afbrød ham med følgende Ord: De kan ikke undskylde Deres Forhold; den bedste Tieneste jeg kan giøre Dem, er ikke at tillade Dem at fortsætte Deres Tale, og at raade Dem, som en gammel Slægtning, at benytte de Exempler, som den Familie, i hvis Samfund De nu vil leve, kan give Dem. Naar jeg er elsket af dens Medlemmer, saa kommer det tillige af at de agte mig. Jeg var, siger Hr. v. Regende, dengang Hs. Majestæt Keiseren af Brasiliens Gesandt ved Hoffet i Wien. Den 16de Marts aflagde den Franske Ambassadeur i Wien, Marqvis nu Hertug af Caraman mig et Besøg, som kun havde til Formaal at bevidne mig hans Kummer over: at man ikke havde oven paa den Brasilianske Uafhængigheds Akt ladet følge et Dokument, som havde reguleret Successionen i Portugal paa det Fundament, at Dom Pedro, som Konge i Portugal, kunde umuelig personlig regiere over dette Land og tillige over Brasilien. Neppe havde Marqvis von Caraman forladt mig, ganske foruroeliget over hvad der kunde bevæge ham til at have saamegen Jnteresse for denne Sag, da en anden af mine Colleger indfandt sig hos mig for at sige mig det samme. Dette andet Besøg betog mig al Tvivl om, at der maatte være indtruffet een mig hidintil ubekiendt Begivenhed, som foranledigede disse bemærkninger; men en tredie Collegas Besøg opklarede mig om Aarsagen dertil; nemlig at Hr. v. Caraman havde faaet Efterretning om Konge Johann den 6tes Død. Jeg blev noget forundret over, at hverken Hr. v. Caraman eller den Østerrigske Regiering, hos hvilken jeg va accrediteret fra den Portugisiske Krones Arving, havde underrettet mig om en saa vigtig Begivenhed og begav mig nu ufortøvet til Fyrsten af Metternich, af hvilken jeg erfarede, at man ikke havde faaet Efterretning om at Kongen var død; men allene om, at han var farlig syg ogsaa lovede Fyrsten mig: at saasnart han havde faaet Efterretning om Kongens Død, som han hvert Øieblik ventede, saa skulde han underrette mig derom og tillige aftale med mig de Forholdsregler, som maatte tages med Hensyn til min Souverains Jnteresse. Den 24de Marts erholdt han Depescher om Kongens Død og ilede med at communicere mig den, hvorpaa jeg begav mig til ham. Jeg forefandt hos ham den Preussiske Gesandt, Fysten af Hatzfeld. Vi leve her efter Grundsætninger, sagde Fyrsten af Metternich til os, og ifølge vore Grundsætninger er det Marqvien af Regindesom vi maae erkiende som Repræsensentant for den legitime Souverain for begge de uafhængige Stater, hvilke tilforn udgjorde det Portugisiske Monarkie. Jeg troer at det er ligesaa umueligt, at Deres Herre kan vende tilbage til Portugal, som jeg holder det for ugiørligt, at han kan udøve sin Souverainitet i en saa stor Afstand. J hans Sted troer jeg ikke at kunne giøre noget bedre, end at aftræde mine Rettigheder til Prinsesse Maria da Sloria og at give hende Dom Miguel til Gemal. Det Franske Hof tænker derom ligesom vi, Spanien fierner sig ifølge den Samtale, som Hertugen af VillaHermosa har havt med Hr. v. Villele, og ifølge de Erklæringer han har afgivet i Hertugen af Jnfantados Navn, ikke heller fra dette System. Jeg er af den Mening, at vi ere her i en Central=Stilling og af Jnfantens Nærværelse giør os endnu meere skikkede til at forhandle disse Anliggender og deres Følger med de fire Magters Gesandte. Fyrsten af Metternich meente med Rette, at det vilde være at give Legitimmiteten et farligt Stød, naar man vilde antage, at dens Love kunde en eneste Gang overtrædes til Fordeel for et yngere Medlem i Familien (dette er da siden skeet 3 Steder: i Rusland; men ved en frivillig Afstaaelse, og i Brunswig og Frankerige; men begge Steder ved en Revolution og forklaret som en Nødvendighed). De andre Magter tøvede ikke med at antage denne Mening; men Prinsesse Jsabelles Udnævnelse til Regentinde havde omfindtligt krænket det Spanske Hof og det Franske Hof tilligemed dette ønskede: at Dronning Chartotte, eller i det mindste Dom Miguel, hvis bur lige Tilbagereise til Portugal Spanien forlangte, skulde overdrages Regentskabet. Den Spanske Gesandt i Wien, Hr. v. Acosta, besøgte mig nu for første Gang og søgte at deducere at Regentskabet burde tilfalde Dronning Charlotte, hvorved han lod nogle Ord falde, som røbede en Utilbøielighed til at erkiende Dom Pedros Rettigheder. Hr. v. Acostas Demonstrationer giorde ikke større Jndtryk paa Fyrsten af Metternich end paa mig, og da han paastod, at man i det mindste burde lade Dom Miguel afreise, saa søgte Fyrsten at giøre ham det begribeligt, at det var passende, at man først appelerede de befalinger, som Keiser Dom Pedro vilde vist ufortøvet afsende fra Brasilien. Men saa, min Fyrste, maa man jo bekiende, sagde Hr. v. Acosta til ham, at Østerrige holder Jnfanten Dom Miguel tilfange. - Ved denne naive Yttring kunde Fyrsten af Metternich ikke afholde sig fra at smille og svarede ham: Naar Deres Jncompetenz til rigtig at fatte det Franske Sprogs Fiinhed, ikke var her saa bekiendt, saa vidste jeg hvad jeg herpaa havde at svare Dem; men vi ville afbryde, vi ville ikke kunne giøre os videre forklarlige for hinanden. Uagtet Hr. von Acostas Synsmaader vare saa excentriske og uagtet den Tillid, som det Wienske Cabinets Handlemaade indgiød mig, opsatte jeg dog til min fuldkomne Beroeligelse en Note, begav mig til Fyrsten af Metternich og viste ham Concepten dertil. Dens Formaal var at bevirke en fuldkommen Erkiendelse af min Souverains og Regentskabets Rettigheder, hvilke jeg, for at giendrive Hr. von Acostas Paastand, byggede paa en Lov af Konge Peter den 2den af 23de November 1670 angaaende Regentskaberne i Portugal. Fyrsten af Metternich svarede mig: at da en Erklæring angaaende Erkiendelsen af en legitim Successions Souverainitet, var en ganske nye Akt i Diplomatiken, saa kunde den lede til den Slutning, at der fandt nogen Tvivl Sted; men den existerer ikke om Deres Herres Arvefølgeret med Hensyn til den Portugisiske Krone. De har kun nødig at antage Titelen, og vi ville fra det Øieblik af kalde Dem overordentlig Gesandt og befuldmægtiget Minister fra Hs. Keiserlige og Kongelige Majestæt; meere behøves ikke. - Vi bleve nu enige om, at Baronen af Villa-Seca, som hidindtil havde fungeret som Johann den 6tes Gesandt, skulde vedblive med at fungere, som Repræsentant for Portugals Krone, indtil nye Creditiver fra Konge Pedro kunne ankomme. – Fyrsten af Metternich, som ligeledes var enig med mig om Lovmæssigheden af Decretet af 6te Marts, udstædte en Circulaire til alle Østerrigske Gesandtskaber i Udlandet, hvori han anmeldte: at Hs. K. K. Apostoliske Majestæt erkiendte Keiser Dom Pedros Ret til Portugals Throne, og Lovmæssigheden af det af Konge Johann den 6te inden hans Død oprettede provisoriske Regentskab. Denne Circulaire var, for at betiene mig af Hr. Cannings Ord, den Fakkel, som opklarede alle Cabinetters Mening om dette Anliggende, ledede den og standsede alle de Uordener, som en Mangel paa Resolution fra Magternes Side kunde have tilveiebragt i Portugal.