Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-01-02
Nyeste e af øbenhavn. er Syvogtyvende Aargang. No. 1. Udgivet og redigeret af Fr. Thaarup, Etatsraad. Forsendes, ifølge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 2 Januar 1830. Jubelchore. Hovedideen som i Davids 148 Psalme. Lover den Evige, Lover Gud! Aander, der tause Thronen omringe, Engle, som Alherrens Bud, fro til de fjerneste Kloder bringe, Sallige, bryder i Samklang udlover høilover den evige Gud Rødme lange Øst det, hvor Sol sin Bue bestiger; klar funkle Stjerne fra Skyens Favn; Maane staae lys over Bølger og Riger; Sol, Stierne, Maane høilove hans Navn, Hvor Øie forgiæves randsager. Nathimlens ødeste Blaa; hvor Sønnesøn Jntet opdager, og Jntet Fædrene saae; utallige Sole belyse. de venlige Nætter og der, mens beundrende Vandrerne gyse, af Himmel omgivne som her. Lovsynger, lovpriser, tilbeder. Eengang J laae hen som i Dødens Blund; ukjendt var Tid, utalt end Stund; da lød den Vældiges Stemme til Eder! Og, J Verdner, som da han vinkede kun, Eders Løb var aabnet for Evigheder! Hen Secler randt over Eders Vei; men i Løbet selv Skridt blot forandredes ei. Alt, hvad aander, hver levende Barm, Fugl under Sky som Dybets Uhyrer, føler: at end den Vældiges Arm Kloder paa krydsende Baner styrer, Du, det flammende Bjerg, den formørkede Dag, Luer og Mulm tiljuble ham Ære, Uddundret af Tordnen, Slag i Slag, Udbuldret af Stormene, Brag paa Brag, stærk, klangfuld, værdig den Høisang være Men, dufter Engen i vaagnet Vaar, og blomstrer Træet, hvor Sanger slaaer, og rødmer i Høst frugtbøiede Krone; og synger Barnet i glade Leeg, og stander Dands der blandt gyldne Neeg, blid, frydfuld, værdig den Høisang tone! Stige den op fra guulnende Marker og blaanende Have, fra Busken ved Polen til Cedren paa Libanons Top, fra Vugger og Grave! Med Ørkenens Tiger skal Engenes Lam, med Døgnfluen, født inden Nat at forsvinde, skal Ørnen, hiin Gamle paa Bjergenes Tinde, lovsynge den Evige Ham, kun Ham! Hytter og Templer, Throner og Riger! Du, hvor Du færdes, Du Jorderigs Søn, Alle, hvem Livets Dag end er skjøn, syngende Drenge, dandsende Piger! Olding, der fordom, rød og ung, drømte Dig Gangen til Grav ei saa tung Alle, Fuglen paa Frihedens Qviste, Trællen, hvis Lænker i Døden briste! Sygling paa Leie, Spæde ved Bryst! lovsynger Gud med forenede Røst Juble det gjennem Skabningens Vrimmel, som da den dannet stod frem! Alt gav han Liv, Alt Liv gav han Himmel, Men Himmel blev Faderens Hjem: Naar bejublet af Eder hans Sol opstaaer, J, der Rummet beboe! daadsignede glide de Dage da hen, dem Mindet sig angerløst tænker igjen. Og under de venligste Drømme gaaer længst Nat bort i Ro. Held Folket, den Eviges Høisang opliver, Held Manden, der jubler med Lyst! Til Tale Kraft, til Veldaad Jver, Blik mod Grav, dog Haab i Bryst, axerig Ager og Fred om Kyst er Gaven, han Elskede giver! Amen høit oven, Amen dybt neden! Amen, Amen, Hallelujah. Gjennem Rummet, Tiden, Evigheden. et trefold Amen, Hallelujah. Fred. Høegh Guldberg. Amalie, eller hvo blev den Lykkeligste, (Af det Tydske.) Hvem veed hvorfor det er godt, sagde Hr. Fabritius, og bortlagde Brevet, som havde forkyndt ham et betydeligt Tab. Hans Kone, som sad ved Spinderokken, rystede vantroe med Hovedet. Nu, hvis det ikke er et Stykke af den Spindestue=Philosophie, hvorover Du alletider spotter - Det er den bedste Philosophie i Verden, kjære Kone, og Du maae troe, at man kommer langt med den, især i disse bedrøvelige Tider. - Hvor langt da egentlig? – Jndtil hinsides Graven, gode Kone. Efter din Catechismus vil den hedde: Tillid til Gud, og saaledes, troer jeg, ere vi ganske enige. Men, sagde Amalie, en liden, overgiven Ting paa elleve Aar, som sad ved Vinduet og aldrig tabte et Ord af det, som blev talt, men desto flere Masker paa sin Strikstrømpe; men, kjære Fader, saa maatte det jo ogsaa være godt, at Naboens Conrad, som igaar vilde prøve paa at dandse paa Linie, faldt ned og slog sig et Øie ud af Hovedet, Vær ikke taabelig, Amalie, Du er, troer jeg, stor nok til at indsee, at jeg taler om en Ulykke, som vi paa ingen Maade selv have forskyldt. Saadan Modgang, som Himlen tilskikker os, er ligesom et Trækplaster, der borttager alle de onde Vædsker, som Letsind og Hovmod have bragt i vort Blod; efter en saadan Cuur blive vi desto fundere. Derimod ere selvforskyldte Ulykker haarde Saar, som, om endog den velgjørende Tid synes at lægge dem, dog altid opbryde paany, om det endog skulde være paa et andet Sted. - Men dersom Du nu, sidste Søndag, da du gik paa den glatte Jis til Waisenhuset, og faldt saa farligt Hvorfor standser Du? Om Du da havde brukket et Been, vil Du sige. Nu, jeg vilde da have tænkt, Ulykken har truffet mig i mit Kald; jeg vil være taalmodig, indtil jeg indseer, hvad Godt den kan føre med sig. - Et brukket Been, raabte Amalie forskrækket, thi netop fik hun Øie paa Dandsemesteren, som gik forbi hendes Vindue. Maaskee lam for Livstid. - Kom hid, Barn, sagde Fabritius, jeg maa dog fortælle Dig et Stykke af min Levnetshistorie. Da jeg var i London blev en Supercargos Post paa en rig Ostindiefarer mig tilbuden. For bestandig var min Lykke gjort. Som jeg stod i Begreb med at bestige Skibet, gik Reebstigen itu; jeg faldt, og brak min Arm paa to Steder. Bevidstløs bragte man mig til en tydsk Bekjendt i Nærheden, hvis Familie modtog mig med den kjærligste Omhu. Min Velynder, som havde anbefalet mig til hiin fordeelagtige Post, besøgte mig Dagen efter og saae min Fortvivlelse. Fabritius, sagde han, idet han satte sig ved mit Leie og rørt tog fat paa min Haand, kjære Søn, hav Tillid til en gammel Mand, som taler af moden Erfaring; seent eller tidligt vil De indsee, hvorfor Forsynet har tilskikket Dem denne Ulykke. Der gives ingen mere beroligende Trøst, end denne, naar kun Menneskene stedse vilde opsøge den. - Dette gientog han hvergang han besøgte mig, saalidet jeg iøvrigt kunde udgrunde, hvorledes Tabet af en Post, som i nogle Aar havde gjort mig til en rig Mand, skulde kunde vende sig til min Lykke. Da jeg omtrent efter otte Ugers Forløb, første Gang gik ud at spadsere paa Rheden, løb en Fregat ind i Havnen, og dens Capitain medbragte den Efterretning, at min Ostindiefarer var gaaen under med Mand og Muus. Jeg var reddet; som Følge af ikke at være med den. Her styrtede Amalie til sin Faders Bryst og slyngede sine Arme om hans Hals. Netop saaledes faldt jeg min Velgiører om Halsen, vedblev Hr. Fabritius, og lovede ham en uforanderlig Tillid, til Guds Forsyn. Snart skulde jeg ogsaa velsigne Himlens Bestyrelse endnu mere. Datteren i dette Huus, en Engel i Hjertensgodhed see, kjære Barn, din gode Moder der - blev min trofaste Kone; i hendes Arme har jeg nu allerede i femten Aar levet usigelig lykkelig. Fabritius stod op, traadte hen til et Skab og fremtog en Bibel. See, Amalie, sagde han, og slog Bindet om, her staaer dette Sprog opskrevet. Kom det ihu, naar jeg for længe siden er død. Ak, Du vil maaskee ofte komme til at gjentage det for Dig, kjære, gode Pige, tilføiede han rørt. Hvad var ogsaa Mennesket naar Gud ikke prøvede ham, Fuld af Kiærlighed sluttede han Barnet i sine Arme, en Taare faldt paa Amalies Lokker, Tænk paa, at Himlen fører sine kjæreste Børn igjennem Sorger til Herlighed. – Krigens Fakkel som hidtil kun havde rødnet den fjerne Horizont, drog nu ogsaa over disse blomstrende Egne, og satte saavel de stolte Palaier som de fredelige Hytter i Brand. Fabritius fandt nu ofte Leilighed til at anvende sit philosophiske Problem; men den Classe af Proselyter, han søgte at hverve, blev desuagtet ikke meget talrig. Hans Kone, som med hver Dag saae den suurt erhvervede Formue at aftage, græmmede sig i Stilhed, og vædede i søvnløse Nætter Hovedpuden med sine hede Taarer, medens Fabritius sov roligt og fast. Hvor kan Du da, trods al din Philosophie, blive saa ligegyldig! sagde den godmodige Kone, med en mild Jrettesættelse, til ham, Du tænker heller slet ikke paa Fremtiden. Hvad skal der da engang blive af Amalie, At jeg skal blive fattig, er sandelig ikke det, jeg frygter for, men vort stakkels Barn, det vil engang ikke beholde det Mindste tilovers. - Jkke det Mindste, kjære Kone, svarede Fabritius. Virkelig ikke det Mindste, Altsaa heller ikke hendes Fromhed og Flid, ikke hendes Tillid til Gud, ikke - her lagde han, dybt bevæget, begge sine Hænder paa hendes Skuldre - ikke dine Dyder, som engang vorder hendes Arv; Den gode Kone sank grædende til Mandens Bryst; i dette Øjeblik godtgjortes Sandheden af hans Philosophie. J Ulykken luttres Dyderne; Menneskets Hjerte er en raa Diamant, som kun med Diamantstøv kan slibes. Fabritius døde, som han havde levet; han førte ikke Retskaffenheden paa Tungen, men i Hjertet; hans Død var den Retfærdiges Død. Gud vil være din Fader, stammede han, Hav Tillid til ham, naar han tilskikker Dig en Ulykke. Et forklaret Smil, som om han ahnede Himlens Velsignelse, svævede om hans Læber, og med dette Smil opgav han sin Aand. Den hele Byes uhyklede Klager ledsagede Ligtoget, og forøgede kun den trøstesløse Enkes Smerte. Græmmelse og Sorg kastede hende paa et Sygeleie, af hvilket hun ikke skulde staae op. Den moderlige Kjærlighed fængslede hende til Jorden, Længsel drog hendes Øine til Himlen. Hendes Bortgang sammensmeltede Livets sidste, sødeste Følelse med Ahnelsen om et adskilleligt Giensyn. Efter faa Maaneder indsluttede een Grav tvende Hjerter, som i Livet aldrig havde slaaet adskilte. Med den lille Rest af Formue, hun havde reddet af Forældrenes Efterladenskab, drog Amalia til en Tante i Naboelau¬