Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1804-07-09
(Jndsendt.)¬ At Videnskabsmanden, der som Skribent søger at udbrede nyttige Kundskaber iblandt sine mindre oplyste Medmennesker og derved forædler deres Hjerter og renser deres Sæder, at han bidrager meget til Menneskehedens Vel, det kan og maa enhver tilstaae, der har den mindste Følelse for samme. Ethvert veltænkende fornuftigt Menneske nævner altid en saadan Mands Navn med Ærbødighed, og takker ham saa ofte han erindrer den velgjørende Jndflydelse, dennes Skrivt, har havt paa ham. Oversætteren, ved hvis Hielp de af hans Landsmænd, der ikke forstaae fremmede Sprog, blive satte i Stand til at læse en udenlandsk Forfatters Skrivt, fortjener, om ikke saa meget som hiin, dog sine Landsmænds varmeste Tak. Men, hvor sørgeligt for den ustuderede og mindre oplyste Mand er det ikke at erfare: at den, der dyrker Videnskaberne, den, der i Kundskaber, langt overgaaer ham, dog kan nedlade sig til Handlinger, der neppe kunne bestaae for Moralitetens Domstoel. Følgende, som jeg i hvor ubetydeligt det end i og for sig selv er, troer at burde til Advarsel bekjendtgjøres, kan tjene som et Beviis. J forrige Uge kom een som Oversætter ikke ufordeelagtig bekjendt. Mand til mig med en Bog – G. – A. – han havde oversat, og jeg subskriberet paa Jeg erindrede ske strax, at jeg havde subskriberet paa den min Søn, der i det samme kom ind, erindrede det, men tillige, at han for nogen Tid siden havde modtaget et Exemplar. Hr. Oversætte ren blev ikke forlegen, men svarede strax, dette er en Fortsættelse. Hverken jeg eller min Søn havde Tid til at undersøge det (paa Tittelbladet stod det ikke), jeg betalte ham derfor de 4 Mk., han forlangte for Bogen, og han gik. Ved nøiere at undersøge det, finder jeg at det var ingen Fortsættelse, men et Exemplar af det samme, jeg allerede havde modtaget. Denne Usandhed tilgiver jeg ham; men at han benyttede sig af det Øieblik, han faae, jeg havde no det at bestille, til at forlange 4 Mk. for en Bog, der paa Bogladen kun koster 2 Mk., det kan jeg ikke tilgive ham. Det forekom mig lidet underligt, at han som Oversætter tillige selv bragte Bogen; men jeg havde dog saa megen Tillid til ham, at jeg ei kunde formode saadan en Uforskammenhed. hvilke Tyve straffes? Det har nu engang i alle Lande og paa alle Tider været en antagen Regel, at ingen kaldes Tyv, uden den, som skjæler en materiel Ting, nemlig noget, der opfylder et vist Rum. Jngen er derfor endnu falden paa at ansee den for en Tyv, som skjæler det, der ikke er kjendeligt for vore Sandser. Men hvor mange Ting gives der imidlertid ikke af den sidste Beskaffenhed, som man kan fraskjæle sine Medmennesker, og hvis Savn den Bestiaalne føler langt tungere end Savnet af mangen en anden Ting? Hvor mange saadanne Tyverier begaaes ikke ustraffede, ja endog upaaankede lige for vore Øine, Æretyve ere Folk, som end ikke kunne lade en fortjent Mand hvile rolig i sin Grav, og som i daglig dertil indrettede Sværteblade Farane ubillig Levende og Døde deres Hæder og Ære, uden at de i Grunden kunne vente dem anden Straf end Publicum og hvert ret sindigt Menneskes Foragt. Brødtyve kunne ustraffede betjene sig af alle muelige Nedrigheder til at skille deres redeligere Medborgere ved deres daglige Brød, fra rane dem deres Credit, deres Søgning, deres Kunder og deres Arbeide. Tidstyve, eller med andre Ord Dagtyve, som hendrive deres egen Tid i Ørkesløshed, og ved deres idelige Paahæng fraskjæle andre deres Tid, høre til de værste af dette Slags Tyve.