Jyske Efterretninger, 1823-12-06
denne Tonekonstner i den musikalske Verden er bekjendt, som een af første nulevende Solospillere i Componister for Oboen, vilde det være overflødiher at tilføje noget videre i denne Anledning. Dagen har følgende interessante Stykke af et Frientimmer, til Forsvar, imod de Beskyldninger Mæ dene i Almindelighed paalægge Kjønnet: "J Ra ders Avis No. 139, læstes, efterat i et foregaaenNummer en Sidse havde givet "Ægtestandens Bud for Manden, følgende: Et Par Ord til Sidse. Uhomme et la femme est chose bien fragile: Sur la vertu garden vous de compter. Ce vase est beau, mais il est d'argile, Un rien le casse Voltaire. Kjære S. Du har vist nok Ret, naar Du troer, Mandfolk ligesaavel som vi Fruentimmer trænge i alle de Forelæsninger og Lectioner, de kunne faa Du fik derfor til Giengield din Broder til at opsæt 31te ovennævnte Bud for Munden. Jeg er ligeledes hvad du siger vi Fruentimmer bør være, læg, da jeg ikke vovede selv at føre efterstaaende mine B. mærkninger i Pennen, saa har min Mand gjort, for mig, og skulle han stundom synes lidt vel die og ligefrem i sine Udtryk, saa faae de gode Mands at undskylde ham med, at han er oprigtig og har er i drig forstaaet sig paa Complimenter og vil derfor s. gjerne benævne enhver Ting sit egentlige Navn. M. nok. Gjerne inddrømme vi Mandfolkene, at Nat ren har udstyret dem med større Sjelevner, m. fordrister os og derimod til, med ovennævnte berørte Mand, at paastaae, at de uagtet disse deres store Sjelevner, hvormed de saa gjerne ville pukke, er heel skrøbelige og svage ligesaavel som vi. Ja vi til os endog istand til at godtgjøre, at de bebrede, flere Feil, som de selv besidde i lige, om ikke i høje Grad. Naar de saaledes forekaste os vore Sladdeselskaber, vor Klaffertand og s. v., saa behøver m. kun at træde ind i det første det bedste Mandfolk selskab, for at overtyde sig om, hvorledes det soud med det ottende Bud hos dem - ja at kaste Øje i vore Tidsskrifter, Pjecer og Flyveblade, for erholde Beviser i Hundredetal for, at selve Mænder gjøre Fordring paa Lærdom og Dannelse, ik ere tilfredse med, underhaanden at sværte hinanden men træde ordentligen frem og for hele Verdens ne kaste Skarn efter hinanden, kæmpe som paa L. og Død om, hvo der kan gjøre hinanden, meest laterlig og foragtelig, bryde heres Hoveder, anstræge deres hele Snille, for at frarive hinanden Palmen Strid, hvori Sejren bringer meest Skam sort, behandle hinanden, ikke som Mænd, men som be laveste af vort Kjøn behandle hinanden. Hertil kommer, at saa mange Mandfolk ei blot dadle En skilte af vort Kiøn, der kunne fortjene Daddel, men be nedrive os alle forfode med bittre Anmærkninger, og nedværdigende Anekdoter, hvorved man skjærer. som det hedder, det hele Kjøn over een Kam; og de der i saa Fald ere de værdste iblandt dem, ere gjerde de, der meest gaae efter os paa forbudne Veie. se, saa ugalante ere dog vi Fruentimmer ikke, at hi i vore Sammenkomster, skulle saaledes uden For stiæl nedrive Mandkjønnet. Gjerne vil jeg kjære S.,boe, at det med deres Critiker ikke altid er saa ilde sneent som sagt; men imidlertid er det ikke smukt dem, at more sig paa et heelt Kjøns Bekostning, af hvilket de enten allerede have eller agte at vælge deres trofaste Medhielperinder, deres ømmeste Veninder, ja deres andet Jeg. Ofte er Drengen, Tilhører af hine Forelæsninger over vort Kjøn, og yvoxer derover i Fordomme mod os. Jeg kjender 4 16aarige Drenge, der, efterat deres Mødre hade været deres Ammer, deres Barnepiger, deres Alt, have ufortrødent tilbragt saa mange søvnløse Næt ster, for at sikkre deres Barndomsdage - der imedens disse Hjerter endnu stedse hænge ved dem med Moderkjerlighedens hele Fylde - der, imedens deres Søstres hulde Øie hviler paa dem, og deres ømme følelser følge dem allevegne, dog allerede begynd kjækt at opløfte deres Røst mod Qvindfolk. Deres Røst er naturligviis blot et Skko, en Efterabelse af de gamle Haner. Naar man beskylder vort Kjøn for Forfængelighed, Mode= og Stadsesyge, saa er Bestyldningen, hvad Mængden af samme angaaer, vistnok desværre kun alt for sand, da saa mangfoldige blandt hos sætte det latterligste Værd i alskens Flitter, Snorstepiberier og Døgnværk, ja spilde herpaa skammeligen baade Tid og Penge, og blive kun altfor trofaste Medhielperinder til Ruin og Armod. Men hvor mange Mandfolk ere i denne Henseende med al destes Forstand ligesaa daarlige? Hvilke evige Forandringer ere ikke ogsaa ethvert af deres Klædningstykker lunderkastet, Selv de fordømte Snørlive, hvormed vort Kjøn piner, plager, skader, vanskaber sig selv, nok, selv denne Daarlighed kan vort Kjøn ikke beholde for sig selv, men maae og deele den med mange Mandfolk. Ja, en heel Deel af dem udfylde og udrundeti allene de af deres Lemmer, mod hvilke Naturen synes dem at have været vel knap og sparsom; men de ville endog ofte med al Magt tilbringe sig det, Nasturen kun gav os, og ej dem. Nok, kjære Sidse, fotestil Dig dog Mandfolk i Snørlive, ja Mandfolk med Qvindebryster af Klude. - - O Halvmænd, O Qvindemænd, O Qvinders Abekatte. - - Ofte regne Mandfolk os Qvindfolk Feil, og en Synd, saa højt, imedens de betragte samme hos sig selv som en tilgivelig menneskelig Skrøbelighed. Er en stakkels Pige saa uheldig, at hun begaaer et Feiltrin, og falder, saa er hendes Lykke spildt, og imedens satter han, ved hvem hun faldt, og der maaskee tillige var hendes Forfører, som man kalder det, sin Hat lige højt, og byder siden ligefuldt, ja om han end har besudlet sin hele Ungdom ved Udsvævelser, uden Sky den reeneste og uskyldigste Pige sin Haand. Er en Kone sin Mand utroe, ansees hun med fortjent Foragt, er Manden det derimod mod Konen, saa vil han, at man skal holde ham det tilgode, og at hun skal finde sig deri. Nok, lige fra høi egenraadig Jhukommelse Herr Juda, der vilde have havt den ved ham selv faldne Tamar paa Baalet, lige til indi det oplyste nittende Aarhundrede, have Mandfolk saa gjerne villet oversee slige deres egne Udskejelser, dem de have regnet vort Kjøn saa højt. - Ja ofte bebreide de os igjen en Feil, de ved deres egen ukloge Adfærd forlede os til. Saaledes smigre og krybe de for os i vore Pigedage, lig vore Jolier og Fidel ler, hviske os uden Ophør i Øret om vor uimodstaaelige Magt og Herredømme over Mandfolkenes Hjerter. Ere vi nu, hvad vi desværre kun alt for ofte ere, enfoldige nok til at tage al denne deres Snak og Spads for gode Varer, og stolende paa den os indprækede Magt og Herredømme, siden i Ægtestanden, ikke altid vise dem den behørige Underdanighed, saa anklages vi strax for Herskesyge. - Nok, naar Alt kommer til Alt, have, kjære S., Mandfolkene vist intet at lade os høre, og vi kunne med Grund tilraabe dem: Vorder J kun først vakkre Ynglinger, og J der skulle være vore Hoveder, vore Herrer og Mønstre, vorder J først retskafne Mænd, og dadler saa os om vi ikke ogsaa vorder vakkre Piger, ret Trine skafne Hustruer.