Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1777-03-31
J en Efterskrift satte hun endnu til: "Hendes Fader var en Mand, hvilken, som man kaldte det, havde seet Verden og havde fattet den Beslutning, i alle Fald at gifte hende over hendes Rang; kort sagt, hen vilde heller see hende elendig i et glandsende og fornemt Levned, end lykkelig i Dunkelhed. Dersom jeg altsaa ikke reddede hende, saa var hun forloren; og nu maatte en kort Tid afgiøre hendes Skjæbne. Jeg behøver neppe at beskrive, hvor bestyrtet jeg var over at see mig indviklet i en Jntrique, førend jeg kun eengang for Alvor havde tænkt paa noget saadant. Jeg besvarede altsaa hendes Brev paa det høfligste og ydmygste, som jeg kunde udtænke; Jeg forestillede hende, at det fra min Side vilde være den største Utaknemmelighed at gifte mig med en Datter af en Mand, der havde beviser saa usædvanlige Høfligheder, uden hans Samtykke. Derforuden vilde den alt for store Ulighed i begges vores Formue hos en eftertænksom Mand, som han var, være en uovervindelig Hinder; hun selv kunde efter kort eller lang Tid bebreide mig, at jeg havde misbrugt hendes Faders gode Tillid, eller kunde og, just for denne Uligheds Skyld, som hun nu ikke syntes at agte, begegne mig foragteligen. Jet saadant Fald maatte Begiærligheden til at føie hende forsvinde, i Frygt for at begaae en Fornærmelse og altsaa at giøre en Ende paa alle hendes drømte Planer til en stedsevarende Lyksalighed mellem os begge. Det gjorde mig sædvanlig ondt, om hun til Ulykke havde forstaaet min Opførsel saa falskt, at hun havde henregnet til Kierlighed det, som kun havde været en Virkning af Galanterie. Derpaa talede jeg med hende om en Præst og om Giftermaal i Loharios Sprog; og Slutningen giorde jeg dermed, at jeg, for begge vores Skyld, gav det Raad, at ikke tænke meere derpaa. Man kan letteligen forestille sig, at dette var et Svar, hvorved mit Hierte, i det min Haand skrev det, giorde mig de heftigste og grundigste Bebreidelser. Jeg kunde ikke efterlade hemmeligen at dadle mig for den besynderlige Agtelse og Hengivenhed, som jeg før havde viset mod hende, og, efter at Brevet var bortsendt, var jeg næsten heller i Beraad, om jeg ikke ved første Leilighed skulde opføre mig lidt alvorligere forelsked. Men mit i disse tvivlsomme Tanker fik jeg følgende Skrivelse, som bedst kand berette Historien af hendes Ulykke og paa det tydeligste kand lægge for Dagen Svagheden af mit foregaaende Forhold. Det er forbi, og jeg er nu en Slavinde Men den eneste Stund, som jeg kand kalde min, opofrer jeg Dem; den eneste, hvori en Mands Autoritet ingen Ret har til at forstyrre mig. At fatte min hele Elendighed sammen i eet Ord, saa maa De vide, at min Fader i Dag Morges har for min Livs Tid given mig til Priis for Græmmelse og for Hr. S. Ach, hvad for bedragelige Drømme om Lyksalighed aarsagede mig ikke eengang Deres hykkelske Tunge at giøre mig: Jngen Lykke-Forandring kand tilbage kalde slige. Jeg skiælver naar jeg tænker derpaa, hvor ulyksalig en Mands Grumhed kand giøre mig, naar han nu, i Stedet for den Lyksalighed, som han ventede, finder en saadan usel Tids-Fordriv, som en tvungen Kierlighed vil skaffe ham. Det er ikke mueligt, at to adskillige Herrer kand begge regiere i et uselt Hierte. Hos mig torde han nyde ligesaa meget, som hos det uvillige Slagt-Offer af en fæisk Voldsomhed, og finde en ligesaa forig Giengield af sin Ømhed, som af et pynted Liig. (Resten følger. Heraf udkommer hver Mandag et Blad fra det bergenske Adresse-Contoir hos O. Brøse.