Berlingske Tidende, 1834-12-29
Orientens politiske Stilling. Med Hensyn til den persiske Schabs, Feth Alis Død ville følgende bemærkninger maaskee ikke være uden Jnteresse: At bas Mirza, Feth Alis Søn, var allerede anerkjendt af de europæiske Magter, da han pludselig døde. Hans Søn, Mohammed Mirza, vil efter al Sandsynlighed nu komme til at kæmpe med sine for Brødre og tredsindstyve Farbredre og Besiddelsen af den ledige Trone, og en Krig er her i Vente, lig den, der raser i Spaniens nordlige Provindser. J Persien hersker nemlig den Skik, at Tronfølgen ved den naturlige Arvings Død ej gaaer over til sammes ældste Søn, men derimod til den ældste af samtlige det regierende Huses Prindser. Til Fordeel for sin otte og tyve aarige Sønnesøn, Mohammed Mirza, havde Feth Ali gjort en Forandring heri, dog uden at kunne faae de andre Slægtninge til at indvillige. Disse ere meget mere tilbøielige til, at anerkjende den afdøde Schads ældste Søn, Hussein Ali Mirza. Mohammed Mirza kan regne paa Understøttelsen af en talrig Hær, i hvis Spidse han har stredet mod de vilde Horder paa Rigets østlige Grændser. Desuden har han vistnok bemægtiget sig de Skatte, den gamle Scha havde samlet i sin lange Regjeringstid, syv og tredive Aar; og man kan med Rimelighed forudsee, at den russiske Magt ej vil nægte denne Prinds, som man, ifølge de sidste Overeenskomster til St. Petersborg, er vant til at betragte, halvt som en Forbundsfælle og halvt som en Vasal. J den nordlige Halvdeel af Persien, hvor de fleste Hjelpemidler ere foreenede, vil det derfor ikke falde Mohammed Mirza vanskeligt at befæste sit Herredømme. Derimod kan man ingenlunde antage, at de andre Prindser i Persiens sydlige Provindser nu skulde opgive en Modstand, som de endog vovede at øve mod den afdøde Schah. Hussein Ali Mirza, som gjør Mohammed Mirza Tronen stridig, er Statholder i Farsistan, Landets frugtbareste og rigeste Provinds, og Gouverneurerne i Nabo-Provindserne, Luristan, Laxistan og Kerman, ville sandsynligviis ikke forsømme at gjøre fælleds Sag med ham. J dette Tilfælde kunde da den gamle Feide mellem Persiens nordlige og sydlige Halvdeel, der i forrige Tider forvandlede disse frugtbare Landskaber til Ørkener, bryde ud igjen. Det er vel muligt, at en russisk Hær rykker frem til Mohammed Mirzas Understøttelse – og dersom Viscount Palmerston var forblevet i Spidsen for Englands udenlandske Affairer, havde det ogsaa været muligt, at den brittiske Magt i Ostindien havde slaaet sig paa Husseins Parti. Under Hertugen af Wellingtons Jndflydelse vil dette derimod næppe skee. J St. James har man dog endnu ikke glemt, at allerede Peter den Store gjorde Fordring paa det caspiste Havs sydlige Kyst, at Asterabad allerede for hundrede Aar tilbage havde en russisk Besætning og at der allerede dengang var Tale om Gjenoprettelsen af en Forbindelse mellem denne Havn og den persiske Havbugt. - Medens en Udvikling saaledes forestaaer i Middelpunktet af For-Asien, synes der ogsaa at være indtraadt en Forandring i den forvirrede Tilstand hvorunder den nærmest liggende Deel af Orienten saalænge har lidt. Stridighederne mellem Porten og Mehemed Ali havde meest Hensyn, deels til den resterende Tribut for tvende Krigsaar, og deels til den uretlige Besiddelse af Statholderskaberne Orfa og Racka i Mesopotamien, hvilke de ægyptiske Tropper siden Fredens Afslutning ei havde rømmet, skjøndt de ikke vare medindbefattede i de aftraadte Landskaber. Saalænge den syriske Opstand holdt Ægypterne i Aande, vedblev man i Constantinopel at paastaae, en Rettighed, der jo rigtignok var uvirksom, dersom der nemlig i Politikken kan være Tale og en Rettighed, der ei understøttes at Magten. Man pustede til Oprørsflammerne i Syrien, og en talrig Hær var allerede draget sammen, der skulde benyttes til Gjenerobringer. Men Opstandens hurtige Undertrykkelse gjorde - maaskee for stedse - en Ende paa de krigeriske Planer, man havde udkastet i Constantinopel. Sultanen beqvemmede sig, ikke alene til at give Slip paa Tributten, men endog til at aftræde det omtvistede Landstrøg ved den østlige Deel af Euphrat. Og dersom der endnu skulde være nogen Tvivl tilbage og Fredens Opretholdelse, da vilde Grunden sikkert ej være at søge i Constantinopel, men derimod i Alexandrien eller Kahiro. Da Mehemed Ali er godt underrettet om Portens fjendtlige Anslag mod ham, og da han veed, at kun Følelsen af egen Afmagt holder Slaget tilbage, saa anseer han enhver Forholdsregel, som hans Jnteresse kunde foreskrive ham, for tilladelig. Men han veed ogsaa, at ethvert Fredens Aar er i en langt høiere Grad istand til at befæste hans Herredømme, end det meest glimrende Feldttog, og desuden har han for Øjeblikket Beskjæftigelse nok for sine Vaaben i det sydlige Arabien. Dog, har han først underkastet sig den hele arabiske Halvøe, med alle dens uhyre indvortes Rigdomme, da kan han træde frem som Gjenopretteren af Khalisernes store Rige - og dette maa være hans Maal, hvis han ikke vil nøjes med en lykkelig Oprørers Rolle.