Corsaren, 1841-12-17
Breve til en Huuslærer i Jylland. Andet Brev. Tirsdagen d. 14de Decbr. 1841. Hvor jeg blev overrasket! Allerede Svar fra Dem! Og, naar jeg siger "allerede" kunde De troe, at jeg kun mener: "allerede idag", nei! det var allerede igaar, og det var dog ikke mere end ni Dage, siden jeg skrev mit første Brev. J Sandhed! Jeg blev overrasket. Jeg har altid - Gud veed, hvorfra den 3dee er kommen - staaet i den Tro, at, naar man skrev til Jylland, gjorde man aldrig Regning paa Svar. I det høieste, tænkte jeg, kunde Svaret komme paa omtrent følgende Maade. Jeg giftede mig for Ex. og tilmeldte en god Ven i Jylland denne glædelige Begivenhed. Tiden gik, og jeg fik en ny glædelig Begivenhed i Huset, jeg holdt Barselgilde. Netop som man sidder ved Bordet, bringer Postbudet et Brev, det er fra Jylland, fra min Ven "Jeg gratulerer Dig af mit ganske Hjerte" saaledes begynder Brevet, og jeg afbryder mig selv i Læsningen med det Udraab: "Hvad? veed han allerede, hvilken Fest, vi idag feire? Hurra for Postvæsenet -", saa læser jeg videre:".. af mit ganske Hjerte..- til Dit Bryllup. Dersom Du kunde opsætte det otte Dage, saa kom jeg sandelig over for at være med derved." - Men, Gud skee Lovl jeg har taget feil. Min Fordom er nu borte, og, som det almindelig pleier at gaae naar een Fordom falder, river den flere med sig, saaledes har jeg nu ogsaa faaet Øinene op for vort Postvæsen og seet, at det er saare godt. Om kort Tid - jeg seer det i Aanden - ville vi Danske tale et Ord med i den store Postvæsens-Sag. Naar Engelskmændene komme og prale med, at de paa 3 a 4 Uger skrive til og faae Svar fra Nordamerica, saa svare vi triumpherende. Vi correspondere med Tylland i ni Dage; J bruge tre Uger, vi kun ni Dage. Formedelst denne Hastighed undrer jeg mig naturligviis ikke over, at Deres Brev er temmelig kort. I det Lidet, De skriver, er der desuden Anledning nok for mig til at skrive Meget, og jeg skal saaledes gjengjælde Ondt med Ondt. De faaer fra mig et langt Brev. De siger, at det har gjort Dem ondt at see i mit Brev den Overbeviisning temmelig tydelig udtalt, at Nationen ikke er moden til Frihed, og det giør Dem saameget mere ondt, som de herhenhørende Yttringer ikke blive imellem os men blive offentliggjorte og saaledes give dem, der ved en Yttring i modsat Aand vilde affectere Ringeagt, Anledning til herved at udbryde. "See! selv de meest Radicale maae nu indrømme, at Folket ikke er modent". Men, Herregud! hvad beviser det? Selv om vi Alle vare umodne til Frihed og ikke, som virkelig er Tilfældet, ere deels modne, deels halv modne, deels heelt umodne, vilde det da være et Beviis paa, at Friheden ikke burde skjænkes os? Naar man seer et Æble hænge umodent paa Træet, siger man da. "Det er umodent til at modtage Solens Straaler," eller breder man ikke snarere Grene og Blade tilside, for at Solens Lys med al sin Varme kan falde paa det? Naar en Mand er mat og kraftløs, anfører man da hans Mathed som Grund for, at han ikke maa styrke sig? – Jeg veed, at Mange herved vilde indvende. "Ja, men et Folk, der fik Frihed uden at være modent dertil, vilde misbruge den," og det en, i Sandhed! en smuk Jndvending. Naar et Folk misbruger Friheden, saa have disse Mennesker utallige Klager at føre, men, naar en Hersker misbruger sin Magt, have de endnu mere utallige Undskyldninger. Vide da de ikke, at Friheden er et Gode, der som alle andre Himlens Gaver tor misbruges for den Lykkes Skyld, som dens rette Brug yder, men at Despotiet er et Onde, der ikke engang tør bruges? Men hvad vil det dernæst sige, at et Folk er umodent til Frihed, et Folk, en Samling af Mennesker, fornuftige, tænkende Væsener, i hvem Gud har indblæst Livets Aande, i hvem Guds frie, udødelige og stolte Aand boer, Vil det sige Andet, end at det er blevet gjort uværdigt til Friheden, at Guds Aand er bleven nedkuet og fornedret i dem? Paa hvem vil man kaste Skylden for dennes Nedkuelse og Fornedrelse? Og skulde da de, paa hvem Skylden kastes, føre Folket "langsomt og gradeviis," til Frihed? - Hertil har jeg, som De seer, søgt at forsvare mine Meninger og gjendrive Deres ved Hjælp af Beviser eller Fornuftgrunde; men ved det, De siger om Despotiet, kunde jeg have Lyst til, at gjendrive Dem paa en anden Maade. De skulle kun gjentage Deres Yttringer, naar jeg stod i Spidsen for en "Velfærds-Comitee" og havde en Guillotine ved min Side. De skulde da takke Deres Gud, om De slap med, at jeg raabte: "Til Lygtepælen med ham!" forsaavidt som De dog derved fik Lov til at beholde Hovedet og slap med at blive hængt. Naa, naal bliv nu ikke bange; jeg mener det ikke saa slemt. Jeg er ingen Cannibal. De skal ikke blive hængt, naar jeg kommer i Spidsen for en Velfærds-Comitee. Men, hvad er det dog for en Yttring, De i Anledning af mine Ord om Despotiet kommer med. "Friheden er jo egentlig ikke Andet end Navnet paa Magt, Ære og Herlighed. Naar man havde en Despot, der med Vælde og Berømmelse førte Regimentet og gjorde Folket stort og berømt, saa kunde han remplacere Friheden." Ah! De indgroede Buonapartist! Det er den gamle Forvexling af et Folks Lykke med dets ydre Glands. Det er, som om jeg horte Victor Hugo i hans meest romantiske Tid tale om Keisertiden: "Dengang, det er sandt, berøvede man os Friheden; men man gav os et ophøiet Skuespil til Erstatning. Man sagde: Paa den og den Dag, til den og den Time, drage vi ind i den eller den Hovedstad, og paa den bestemte Dag og den bestemte Time drog man virkelig derind. Man dethroniserede en Konge med et Decret i "Moniteuren." Man lod alle Slags Konger staae og vente i sit Forgemak. Fik man det Jndfald at opreise en Søile, saa lod man Keiseren af Østerrig levere Metallet dertil. Man regulerede, jeg tilstaaer det, temmelig egenmægtig de franske Skuespilleres Vilkaar; men Forordningen var dateret fra Moskou. Man berøvede os alle vore Friheder, siger jeg; man havde et Censur-Bureau, man søndertrampede vore Bøger, man strog Bekjendtgjørelsen om de Stykker, vi skrev; men paa alle vore Klager kunde man med eet eneste Ord give os prægtige Svar; man kunde svare: Marengo! Jena! Austerlitz!" Men jeg siger Dem: det er ingen Erstatning. Friheden er ikke Navnet paa Magt, Ære og Berømmelse, den er intet Navn, Friheden er intet Andet end Friheden selv, den er et Folks Sjæl, og et Folk kan ikke opoffre den for nok saa megen Glimmer, nok saa mange erobrede Faner eller Hovedstæder; thi "hvad hjalp det et Menneske, om han vandt den ganske Verden, men tog Skade paa sin Sjæl?" Og hvad Erstatning er det for egen Trældom, at man faaer Lov til selv at have Trælle? Er det Erstatning for min Ryg, at jeg faaer Tilladelse til at give en Anden de Prygl, den modtager? Nei, nei! Friheden kan ikke sælges og ikke kjøbes. Al den Glimmer, som Despotiet kan give, er falsk, Friheden er ene det sande Guld. Alt dette er simple Sandheder, simple og letfattelige som A B C. og dog begribes de saa vanskelig. Man har herved kun den Trost, at, naar et Folk efter lang Anstrængelse har lært dette A B C. saa lærer det forhausende hurtigt at stave og læse videre. Og saa er et Folk saa velsignet practisk. Har det først, om end ganske svagt, fattet Frihedens Theori, saa. Ein, zwei, drei! har det den i Praxis og viser dem, der stadig raabe paa, at Friheden ikke er noget Virkeligt, den virkelige Frihed og siger: Nu ere vi virkelig frie. Apropos, siden vi tale om Friheden som noget Virkeligt. Jeg kjender Historien om Lütt, Fæsteren, der af den holsteenske Adelsmand blev kastet ud paa Landeveien, paa hvilken Historie De gjor mig opmærksom. Jeg var læst den i "Kieler Correspondentsblatt"; jeg har ganske rigtig erfaret, at en Adelsmand under den danske enevældige Krone har havt Magt til, uden videre Lov og Dom at kaste en Fæster med Kone og to smaae Børn fra Fæstet, saa at Familien maatte blive liggende paa Landeveien, fordi Godsets Bønder ikke turde og Regjeringen ikke vilde understøtte den, og at den nu "fører et Skyggeliv af hiin Rædselstid, den har tilbragt i den vaade Sommer." - Har De lagt Mærke til, at hiint holsteenskeridderskabelig-prælatiske Blad nok meddeler Fæsterens Navn, men ikke Adelsmandens? Det var jo ogsaa en altfor stor Krænkelse for den Adelige. Men hvo er han? Gid jeg havde hans Navn! Jkke fordi jeg høitidelig vilde udsige den Forbandelse over ham, at ogsaa han med Familie maatte blive udkastet paa den vaade Landevei - en saadan Straf var for barbarisk endog for hiin barbariske Handling - men jeg ønskede dog at have hans Navn. Hans Navn! paa det at ogsaa det kan blive udkastet paa Landeveien og derefter ogsaa føre et Skyggeliv af den Tid, det har tilbragt uden Huusly og udsat for den Forbigaaendes Spot. Men hvortil nytter det, at jeg ærgrer mig? Medens jeg sidder her og bider Tænderne sammen af Forbittrelse mod Adelsmanden, sidder han maaskee og sætter sine Tænder i Bevægelse ved et yppigt Maaltid og leer formodentlig nok saa forneiet over, at han er bleven af med en Fæster, som havde paadraget sig hans Ugunst. Hvad hjælper det saa, at jeg ærgrer mig? Min Ærgrelse gjør jo ikke engang Vinen bedsk for ham? Jeg vil tale om behageligere Ting. Send mig med første Leilighed en Tybo-Ost, jeg holder meget af Ost, og man er i vore Dage langt bedre tjent med at holde af Ost end af Frihed.