Adresseavis for Børn, 1780-08-30
Fortsættelsen af Samtalerne imellem Charlotte og Mariane. Mariane. J gaae ud i Haugen, sagde du saa tidlig, og hvad kunne J da bestille der Charlotte. Der forsamle vi os allesammen omkring vor Fader og Moder i et Lysthuus, eller og, naar det er meget deyligt Veyr og de saa behage, under aaben Himmel. Mariane. Og der Hvad saa Charlotte. Saa tager vor Fader sin Hue af, lægger sine Hænder sammen, hvilket vi andre ligeledes maae giøre, og derpaa taler han høyt for os allesammen et Par Ord med den kjere Gud. Mariane. Med den kjere Gud, Charlotte. Ja, vi kalde det saaledes, naar vi takke vor Herre, for han har ladet os allesammen opstaae friske og glade, samt bevaret os fra al Fare og Ondt om Natten, og bede ham, at han vil ligeledes naadig bevare os den hele Dag gjennem. Gjør du ikke og det samme om Morgelen, naar du vaagner, Mariane. Jeg Jo, jeg læser da en Bøn af Bønnebogen. Charlotte. Ney, jeg vil heller selv tale med den kjere Gud, ligesom jeg taler med min Fader; og mig synes visselig og, at naar jeg gjør det, er det ligesom at den himmelske Fader vendte sit venlige Ansigt til mig, tog mig ved Haanden og sagde: du er min elskelige Datter. – (De tie begge et Øyeblik stille. Derefter drager Mariane et dybt Suk og siger:) Mariane. Nu, og hvad gaaer saa videre for sig Charlotte. Derefter – derefter kysser vor Fader og vor Moder os allesammen og velsigne os Derpaa bliver bragt en Skaal Melk og Brød indtil de Smaa, hvilke jeg giver, ligesom man fører de smaa Fugleunger; og saa sættes en Kande Caffe ind til vor Fader og Moder. Mariane. Og du faaer ingen, Dog, det er sandt, du sagde, at du gad ikke drikke Caffe. Men hvad bestille J siden, Charlotte. Ja, siden varer det ikke længe, førend Skriveren og Bønderne komme og kalde paa vor Fader; og vor Moder gaaer derpaa omkring med Huusholdersken og Kokkepigen i Haugen, og i Kjøkkenet, og i hele Huset, og siger dem, hvad der skal bestilles den Dag over. Mariane. Men hvad gjør da du CharKl. Avis. Charlotte. Ja, jeg maae endda en Tidlang blive i Haugen og passe paa de Smaa, som lege der, og derpaa blive allesammen kaldte op, paaklædte, og komme ind til vor Moder Mariane. Til jer Moder, og der maae J stedse blive hos hende, Charlotte. Ja, det forstaaer sig; og det ville vi ogsaa meget gjerne allesammen; thi hun giver da enhver af os strax noget at bestille. Den Ene maae strikke, den Anden sye, den Tredie tegne, og de Allermindste maae høre efter, naar hun fortæller os noget om gode Børn, o. d. l. Derpaa kommer vor Fader ogsaa ind til os en Time, saa ofte han har Tid, og leger Bogstavspillet med de Mindste, og taler med mig om Jorden og om Himmelen, samt om Solen og om Stjernerne, og hvorledes den kjere Gud har skabt det altsammen og gjort det saa overmaade smukt, at der mangler intet af alt det, som Mennesket behøver, og at alle Ting blive i sin Orden og opholdte af Skaberen, og derpaa taler han med mig om Mennesket, hvorledes det er endnu langt forunderligere dannet, end baade Jorden og de øvrige Creature, samt om Menneskets Aand, som lever evig, og skal lære bestandig. Og naar han saaledes taler med os, saa høre vi allesammen efter med megen Begierlighed, og ville stedse, at han skal fortælle os meere, og holder ham stedse fast i Kjolen, naar han seer paa sit Uhr og siger til os. Ney, Børn, nu maae jeg gaae; jeg har endnu det og det at forrette, og vi vilde gjerne mistet vor Legetime for Middagsmaaltidet, naar han bare vilde blive hos os og fortælle os. Mariane (med et tilbageholdt Suk) Saa har J endda en Legetime for Maaltidet? Charlotte. Ja, thi vor Fader siger, at det er nødvendigt til Sundheden. Mariane. Og hvad bestille J siden, Charlotte. Ja, siden kjører jeg de Smaa i deres Vogn paa den grønne Plads i Gaarden - eller vi springe over optaarnete Stene. Dog maae vi ikke gjøre sligt, uden vor Fader selv er hos Undertiden exercerer ogsaa vor Fader de Smaa, ligesom Soldater, og lærer dem derhos, hvorledes de skulle stille deres Personer godt, eller og han lærer mig at dandse, naar jeg ikke er hos min Moder i Kjøkkenet, hvor hun underviser mig i noget. Og ved Bordet, henimod at vi har afspiist, fremsættes alle Slags lystige Spørgsmaal, og hvo som for Børn. bedst kan besvare dem, den har Friehed at sige, hvad for en Leeg han vil lege om Eftermiddagen. Mariane. Men naar der ere Fremmede, Charlotte. Naar der ere Fremmede, Ja dersom det er ret gode og fortrolige Venner, saa forandrer han intet i det, som jeg har fortælt, og de tale da ogsaa med os. Men er det rette Fremmede, saa passerer der visselig slet intet, og derfor skjøtte vi heller ikke meget gjerne om de rette Fremmede, siden vi da hverken lære noget af vor Fader eller vor Moder, og heller ikke om Aftenen kunne komme til at spadsere med dem. Mariane. Gaae J ellers ud at spadsere om Aftenen, Charlotte. Oja, hver Aften saasnart det begynder at blive ligt, saa gaae vi enten udi Marken, eller ud i Skoven, snart her, og snart hist hen. Det forstaaer sig, enhver af os, som Dagen igjennem har været flittig og lydig; thi hvo, som ikke har været det, den maae blive hjemme. Mariane (atter med et tilbageholdt Suk.)Ja, nu falder jeg ikke mere i Forundring over, at Tiden aldrig bliver dig lang. – Saaledes gad jeg selv ogsaa nok leve; thi saa vilde Tiden heller aldrig blive mig lang. Charlotte. Saa bliver Tiden dig virkelisommetider lang? Har du da ikke hver Time noget eget at gjøre? Mariane. Hver Time, ach ney. - Jeg kan stedse gjøre hvad jeg vil – og saa giver jeg ofte ikke gjøre dette, og ofte ikke det - og saa ønsker jeg stedse, at du vilde komme til mig, thi saa bliver Tiden mig aldrig lang. Men hør, du talede for om Skoven. Vil du i Morgen fare med os til den Bonde, som boer ved Bakken bag Skoven, om hvilken Situation du har fortælt mig saa meget, at den skal være saa deylig? Jeg farer derhen i Morgen tidlig med Frøkenerne og deres Brødre Siig, vil duCharlotre. Ja jeg vil, dersom min Moder vil tillade mig det. Mariane. Og du ikke atter faaer noget at nedlægge igjen. Charlotte. Ja, saa var det visselig noget andet; men - Mariane Olsee, see, det begynder at regne Fy fyl det er fatalt. (Hun slaaer et Klæde over cholHovedet) Avis Charlotte. Ach, det er deyligt, Gid vi maatte faae en god Regn, det har jeg længe ønsket; alting var saa fortørret paa Marken. Mariane. Men vil du da ogsaa blive saa vaad som Marken, hvi løber du ikke - (Hun begynder at løbe.) Charlotte. O, lad det kun regne paa mig, det bryder jeg mig ikke om, jeg kommer nok med, omendskjønt jeg ikke løber. Mariane, hvis Tørklæde blæser af hende i det hun løber, saa hun maae vende om igjen.) O, mit Tørklæde, mit Tørklæde, (det blæser stedse længer bort, og tilsidst ud i en liden Vandgrav.) OHimmel, hvor skal jeg dog nu faae mit Tørklæde igjen, (Hun staaer stille og lader sig overregne.) Charlotte. Gaae du kun hjem, du Sukker dukke, jeg skal nok skaffe dig dit Tørklæde. (Hun bukker sig ned, sætter den ene Fod ud i Vandet, tager det op, og løber derpaa ogsaa ind i Huset, hvor Mariane staaer og raaber til hende.) Mariane. O Himmel! Din Fod blev jo gandske vaad. Gjorde den ikke, Charlotte. Det kan intet skade; der er dito Tørklæde! De gaae ind, og Døren bliver lukket til.) Anden Sammenkomst. Udi et Bondehuus. Det er Klokken 5 om Eftermiddagen. Mariane (imod Charlotte, hvis Moder er bleven staaende noget tilbage fra hende, og lader sig den samme Historie fortælle af Frøkenerne. Saa det er smukt af dig, at du kommer saa sildig! Charlotte. Min Moder kunde ikke før. Mariane. Men du? Charlotte. Ja, du veed nok, at min Moder lader mig ikke gjerne gaae saa langt allene, og leg gider heller ikke gaae, uden hun er med. Mariane. Nu, jeg vilde og ønske, at jeg var heller ikke kommen før. Charlotte. Hvorfor siger du det? Mariane. Jo, det er det rette vare Sted, hvoraf du stedse har gjort saa meget Væsen for os Charlotte. Nu da, synes dig ikke noget derom, Kan det være mueligt? for Børn. Mariane. Odu skulde sige langt andet, dersom du vidste, hvorledes det var gaaet os. - Bie kun, Frøkenerne skulle fortælle dig Charlotte. Men hvorledes er det? Hvad er der da skeet? Mariane. Ja, hvad tykkes dig, Klokken er allerede 5, og endnu har vi ikke faaet nogen Mundfuld Mad til Middag, og kunne heller ikke faae noget, uagtet Mama har givet os saa mange skjønne Sager med. Charlotte. Og hvorfor kunne J da ikke Mariane. Ja, det skal du bare høre, Da vi kom her tilkjørende i Morges i vor nye Phaeton, saa brekkede Kudsken det ene Hjul ved Omdreiningen paa den hæsselige Vey ved Bakken Charlotte Hæsselige Veyl ach, det er just den Vey, som er saa deylig og behagelig at gaae. Mariane. Ja, men vi kjørde og gik ikke nu skal du kun høre, og da stødte Eleonore, som Mama havde givet os med til Opvartning, sit Hoved saa sterkt imod et Træe, at der gik Hull, og hun blev gandske afmægtig, og Kudsken maatte kjøre hende hjem, saasnart han havde faaet sat et andet Hjul paa. Charlotte. Og du fulde ikke med Mariane Jeg. Ney, hvor kunde jeg det: jeg havde jo Frøkenerne hos mig; hvad vilde de da have sagt? Men hør kun videre, Nu gik vi da indi Huset. God Dag, god Dag Der var ingen som svarede. Endelig efter lang Raaben, Heyda, kom et dumt Creatur af en Pige, som syndes omtrent at være 16 Aar gammel, ud af Koestalden, hvor hun i al den Tid, vi havde raabt, havde blevet ved i god Roe at foere sine Køer, og siger gandske fortredelig til os: "Hvad ville J Dumme Menneske, svarede den ældste Frøken, vi ville være her, og du skal varte os op; eller hvor er din Frue, thi du seer mig ikke ud dertil. Hun sperrede Munden høyt op, og gabede, uden at svare et Ord, Nu spurgde jeg, hvor er jer Madmoder mit Barn, Charlotte. Det var ogsaa bedre talet, end Dumme Menneske. Hvad svarede hun da Mariane. "Hun er inte hjemme; hun er gen te den aanden By, te sin Søster, der vil døe og saa loe vi allesammen. Charlotte. Loe J allesammen, Det var hæsseligt. F. Ma Avis Mariane. Ja, du havde bare skuldet høre, hvor dumt hun udtalede det Charlotte, Nu, og hvad videre. Mariane. Ja, nu sagde jeg hende, at hun skulde see til, at vi fik et godt Maaltid til Middag; thi Mama havde givet os et skjønt Stykke Kjød med til en Suppe, og stegte Høns, og Fisk, havde du jo sagt, at de havde her Charlotte. Ja, og det var der ikke Mariane. Ojo! der var Fisk nok, Vi vilde nu gaae ud at spadsere, og saa sagde jeg til hende, at der var vor Kurv med Maden, og der skulde hun give os Fisk til, og saa gik vi afsted. Charlotte. Ja nu forstaaer jeg det. J tænkde, at det skulde altsammen saa jevnt og smukt koge sig selv Mariane. O ney, men vi tænke, at det dumme Menneske skulde dog kunde lave Mad. Hun maae jo dog æde selv. Charlotte. Ja vist nok, Men hvad for Kost mener du Erter og Flesk, men ingen Fisk og Steeg. Nu, hvorledes gik det da videre Mariane. Ja, hvorledes gik det, da vi endelig kom sultene hjem Klokken eet, og troede, at vi skulde forefinde et færdigt Maaltid, hvad var der da Der sad det dumme Menneske og spandt, og vor Kurv stod der med alle Sagerne udi, ligesom vi havde forladt den. Charlotte. Det tænkde jeg nok, og hvad giorde J da Mariane. Ja, jeg spurgde hende, om Maden var maaskee allerede færdig, siden hun sad der og spandt? Men hun svarede mig atter med en stor opsperret Mund: "Maden, det vid jeg inte noet af Jnte noet af, sagde jeg, og inte noet af igien toge vi allesammen, og nu begyndte Frøkenerne saa forskrækkelig at skielde denne tossede Pige ud, saa at det endog gjorde mig ondt. Charlotte. Ja, og hun havde heller ikke fortjent det. Mariane. O, hun brød sig heller ikke meget derom, men sagde kun hva vil J da haa at æde Dumme Menneske, saarede vi hende igien, hvad der er her i Kurven; har vi ikke sagt jer det, og Fisk for Børn. dertil; det havde J skuldet koge og lave til os. Ja det forstoer jeg me inte paa, sagde hun igien; men om J villen har Flesk, ded kan jeg gjerne gje Jer Charlotte, Nu, og det toge J da imod Mariane. Jeg havde nok gjort det; men Frøkenerne gad ikke; de vilde endelig have Suppe og Fisk. Charlotte. Nu, hvad gjorde J saa Mariane. Ja, hun maatte da tage Kjødet for vore Øyne, og komme det i en Kjedel med Vand, som til al Lykke just stod og kogde. Charlotte, Kogde: Mariane. Ja, men det hialp dog intet; thi efterat vi endnu havde været borte meest en heel Time, var Kjødet endnu saa haardt som en Steen, og Suppen var ikke andet end bare Vand, der saae, grumset og skident ud. Charlotte Formodentlig var den ikke afskummet, Kanskee der og i denne Kjedel – Mariane. Hvad mener du Charlotte, Kanskee der kunde have været skol det et Sviin der. Men hvorledes gik det med Fisken, Mariane. Ligesom med Kjødet. Vi kunde ikke spise den, saa hæsselig bitter og ilde smagede den. Charlotte. Hvad var det da for Fisk, Mariane. Ja, det veed ikke jeg Den var smaal og lang, ligesom min Arm, og havde et langt Hoved Charlotte. O. det har altsaa været Gjedder. Men hvad gjorde hun da ved den, Maaskee Jnd volden var ikke taget reent udi Mariane. Ja, det veed jeg slet ikke noget af; hun vilde først komme dem i Kiedelen ligesom de vare; men jeg sagde hende, at hun skulde skjere dem op først, og lade det Vaade løbe ud af dem, og det gjorde hun, og kom dem saa i Kiedelen. Charlotte Formodentlig ogsaa uden Salt: Mariane. Det kan meget vel være; og Souce vidste hun nu slet ikke af at sige. Charlotte. Og du ikke heller maaskee, Mariane. Jeg ach, ney vist ikke, det var just Fortreden.