Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1808-04-16
Det lader som de fleste vare udmærkede Steder i Digterværker, som man indpræntede sig i Hukommesen og valgte sig til Leveregler i Tider, hvor moralske Bøger ikke vare saa almindelige som nu Selv i de nyere Tider ere visse Steder hos Undlingsdigtere blevne til Ordsprog, skjønt langtfra ikke saa ideligen som i Oldtiden, hvor Almuen maatte søge sin Visdom i Skialdenes Arbeider. Adskillige Ordsprog bleve tvertimod deres første Forfatteres Formodning udrevne af den Forbindelse, hvori de stode, og saaledes ved at forvandles til Almeensætninger, baade skadelige og umoralske. Ogsaa gaves der maaskee mangt et klogtigt Hoved, der gjorde Resultatet af sin individuelle Erfaring til en Sentence, som siden hyldedes af Mængden som Qvintessencen af menneskelig Visdom. Have Ordsprog som Frugten af den menneskelige Aands Grublen og Erfaring stiftet meget Godt i Verden, saa have de ved Misforstaaelse og Mistolkning ogsaa stiftet meget Ondt, og vist er det, at der gives mange, som unegtelig ere sande Gifttyder paa Livets Bane. De synes at være opfundne af Mennesker, der henfaldne til een eller anden Last, ved et vittigt eller sindrigt Jndfald vilde søge at undskylde den. Det være mig tilladt, at opregne her nogle af disse skadet lige Ordsprog saaledes som de ere faldne mig indKommer Tid kommer Raab - den Dag den Sorg. Disse to Ordsprog, som man hører nævne hvert Øieblik, maa være udtænkte af to dovne Personer. De have hidtil stiftet utrolig megen Ulykke saavel i Staterne som blandt enkelte Mennesker, ligefra Thronen indtil Hytten. Det er naturligt, at et Ordsprog, der fritager os forat arbeide og tænke, og som bestandig lader den tilkommende Tid sørge for det, der paaligger os at sørge for nu, maa smigre den Lyst til Magelighed, der, i større og mindre Grad, er de fleste Mennesker naturlig. Men der kunde umuelig begaaes saa mange Dumheder i Verden, der ofte drage mange tusindes Undergang efter sig, dersom man bestandig betænkde i Forveien hvad der kan skee, og dersom man bestandig huskede paa, at man ikke altid kan udrette i Morgen hvad man kan udrette i Dag. Dersom Bonden vilde sige, hvad behøver jeg at saae om Foraaret for at høste om Efteraaret, dersom han vilde overlade den Sorg til den Dag, saa vilde det see ilde ud med hans Avling. Hvor fremstikkende det Urigtige og Falske i disse to Ordsprog imidlertid er, saa ere de dog meget almindelige. Mangen en Trone havde maaskee staaet endnu og hele Europa havde nu sikkerlig havt en ganske anden Skikkelse, dersom de fleste Cabinetter ikke havde tænkt: "kommer Tid kommer Raad – den Dag den Sorg, Man maa tude med de Ulve man er iblandt – Man maa synge med de Fugle man er iblandt. Skadeligere Ordsprog end disse kjender jeg ikke. De maa være opfundne af en ret dreven Hofmand. Jntet Ordsprog bliver imidlertid omhyggeligere efterlevet, skjønt intet fornedrer den menneskelige Aand dybere, og befordrer Sledskhed og Forstillelse i høiere Grad. Hver andet Skridt i det menneskelige Selskab moder man en Canin, eller Ræv, der vil tude som de Ulve, den er iblandt, eller Krage, der vil synge som de Nattergaler, den lever iblandt. Derfor pines man ogsaa ofte af en ganske utaalelig Musik. Den, der ikke har en Øre Trommehinde af Hjortelæder indslutter sig helst i sig selv, for at forskaanes for en saadan Concert. Men hvad lider ikke Menneskeheden i det Hele derved, For at kunne tude med de Ulve man er iblandt opoffter man sine bedste Meninger, sin Overbeviisning, sin Menneskeværdighed. Man siger ja til alting, hvor fuldkomment man end ofte føler at man burde sige nei, man beundrer Dumheder og bifalder slette Handlinger; man seer intet uden sit eget umiddelbare Vel og er blind og døv for Alt, som ikke dreier sig omkring inden for Sphæren af vort eget dyrebare Jeg. Skomager bliv ved Din Læst. At Apelles gav sin Skomager dette Svar, da denne vilde give sig af med at bedømme Næser istedet for Sko finder jeg meget rimeligt. Men naar man vil bruge det som et Vaaben mod enhver, der uden at forstaae et Fag er professo vover at raisonnere derover, saa finder jeg det høist urimeligt. Dette Ordsprog er sædvanlig det Smuthul, hvori den laveste Authoritetsyge og den største Vankundighed søger sin Tilflugt. En Skomager, som besidder Forstand og Tænkeævne, bør og skal ikke altid blive ved sin Læst. Vist nok kan han ikke fælde nogen afgjørende Dom om Ting, som han ei har tilbørlig Jndsigt i, men dette udelukker ham endnu langt fra ikke at tale og dømme derom med Beskedenhed. Det er en sand Ulykke for et Land naar visse Mennesker troe sig i udelukkende Besiddelse af Alt hvad der henhører under Forstandens Herredømme og ansee alle øvrige Mennesker for Væsener, hos hvilke Fornuften er et forbudet Træ, hvis Frugter de ikke tør nyde. – et Liggendesesom de ikke tør opgrave. Ethvert Menneske paa Jorden har faaet en høiere Bestemmelse end blot at handle som tankeløs Machine, og der gives maaskee faa Skomagere, som Naturen har sagt til, at de ene og allene skulle blive ved deres Læst. Men det er saa mageligt for Jdioten, der grunder sin hele Visdom paa sine Titler og Authoritetsaand, at affærdige enhver, der ikke blindt hen vil tro paa hans Ufeilbarhed, med den igjendrivelige og satiriske Sentence: "Skomager bliv ved Din Læst Enhver feie for sin egen Dør er et Ordsprog, som maa være opfundet af een, der lod hele Møddinger ligge uden for sin Dør, og troede at det var nok at formane andre til at feie for deres Dør. Men intet er urimeligere. Dersom enhver, der ikke holder sit eget Fortog reent, skulle kunne undskylde sig med at hans Nabo ikke holder sit reent, saa vilde det neppe vare længe førend man ikke kunne komme frem for bare Ureenlighed. Enhver bør og maa feie for sin egen Dør, det er vist, men derfor er det just ikke sagt, at han ikke skal have Tilladelse til at paatale sin Naboes Ureenfærdighed førend dette er skeet. Desuden vil enhver, om han end var nok saa ureenfærdig, altid kunne sige til sin nok saa reenfærdige Nabo, fei foreders egen Dør, Jntet er lettere end saaledes at skyde Skylden fra sig selv paa andre, og undskylde sine egne Feil med Andres¬