Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-02-11
Sir Hugh Midoleton, en Guldsmed i London, havde gjort sig høiste fortjent af denne Stad. Han udførte hvad man moxen ansaae for umueligt, at forsyne London med færsk Vand fra det indre Land. Han foranstaltede fra Aaret 1608 til 1613. en Vandledning tyve engelske Mile fra, nemlig fra Herfordshire, den saakaldte nye Strøm (the nen river). Han tilsatte ved dette Foretagende sin Formue. Hans hele Belønning var en ny Byrde: Adel uden Formue. Det er mig ikke vitterligt, at han ellers har faaet noget Mindesmærke, undtagen et billede af ham, der hænger i Guldsmeddenes Laugssahl i London, og - paa et Ølhuusskildt. Dette leder til nogle nyttige Betragtninger. Man tager mærkelig feil, naar man troer, at hver fortjent Mand i Engelland spiser i levende Liv paa Sølv, og hviler efter sin Død under Marmor. Hvor mangen En spiser ikke der sit hele Liv igjennem ud af den bare Haand, og finder tilsidst et Mindemærke paa et Kroskildt, Men vist nok er et saadant Minde heller ikke slet, saafremt Manden kun ikke er slet. Naar Husene selv vise sig Navnet paa Skildtet værdige, ere Skildten selv uforgjængelige. Steenmindemærke opbygges ikke igjen, naar de eengang ere ødelagte, Kroskildtene renoveres og opmales, og blive siden igjen gjorte af ny lige indtil Verdens Ende. Man har mangehaande Maader, at gjøre sig uforglemmelig paa, alt ligesom man i Livet har, søger og finder Leilighed dertil. En skriver Bøger, en anden lader sig opføre et prægtigt Mindesmærke paa Assistencekirkegaarden, en tredie stifter et Legat, og giver stundom med den kolde Haand hvad han har ranet med den varme, en fjerde søger at forskaffe sig en Rang eller Titel, og troer derved at hans Navn skal udmærkes blandt hans øvrige Slægtninge, en femte legerer, at hans Handelshuus eller Krambod skal til evige Tider føre hans Navn &c. &c. - Men undersøger man alle disse Maader, paa hvilke Folk i Almindelighed stræde at gjøre sig udødelige, noget nøiere, saa finder man, at de alle ere høist usikkre. Det er med Bøger, som med Classelotteriet; mange Tusinde maa tage til Takke med Frilodder, naar nogle faa skulle vinde de store Lodder. Hvor lidet, hvor høist ubetydeligt er ikke de Bøgers Tal, som ere skrevne for Evigheden, Selv den, som Navnkundighedens Sommerfugl omflaggrer, er siundom ikke andet end en Fuglekonge, der, kun er Konge saalænge til en ny Medbeiler løber af med Kongegevinsten. Hvor mange ere nu ikke glemte, hvis Udødelighed i deres og deres Samtidiges Tanker allerede syntes grundfæstet, Med Mindemærker paa Kirkegaarde gaaer det ikke et Haar bedre. De holdes saa længe vedlige, som man betaler for deres Vedligeholdelse, men med Betalingens Standsning ophører ogsaa Forevigelsen. Hvilke skrækkelige Exempler herpaa viser os ikke den afbrændte Nicolai Kirke! Mænd, som have legeret mange Tusinde til den, for at see deres jordiske Levninger her opbevarede som Mumier, og deres Mindemærket trodse Evigheden, lig Ægyptens Pyramider - ligge nu her udsatte for Regn og Slud! Evighedens Porte ere sprængte, og stolte Monumenter et Spil for Tidens Kaadhed! Den navnkundige Rosacranzes Skjold, der prunkende hans over hans Familiebegravelse, var allerede paa Veien at vandre til en Jernkræmmer, og saaledes udsat for at undergaae den besynderligste Forvandling, dersom det ikke lykkeligviis havde fundet en frelsende Haand, der henbragte det til Museum for Oldsager. - Legater ere, som Alt paa denne Jord, ogsaa underkastede Tidens altfortærende, altødelæggende og altomskabende Haand. Det ligge eengang i den menneskelige Taknemmelighed, at man ikke mere husker paa Legatets Stifter, naar Legatet selv enten er fortæret, eller, som uklækkeligt eller upassende til Tiderne, flyder ind i en anden Casse. Rang og Titel døe, sædvanlig med deres Besidder, og bestaae de i en Orden, saa maa denne jo, ligesom Sielen, gaae tilbage til den Kilde, hvorfra den kom. - Handelshuse ere som oftest kun Korthuse - de falde for det mindste Vindpust, og saa farvel Udødelighed! - Vistnok gives der andre Veie og Midler til at opnaae et Slags udødelighed. Man kan ved sine Fortjenester faae at see sit Contrefer i Kobber, sit Navn blandt fortiente Mænd, og sin Daad optegnet blandt store og gode Handlinger. Men, hvor usikker, hvor afhængig af Tiden er ikke selv denne udødelighed, Endnu for et Aar siden løb alle Billedkræmmere med Napoleon den Støres Portrait. Der gaves næsten ikke en Tobaksdaase, der jo søgte at forevige hans Jhukommelse ved Siden af de Triumydstøtter, han med Millioners Bekostning, lod opreise i det ham saa dyrebare Frankrig. Hvor ere de nu alle disse Mindemærker, Forsvundne ja, ligesom udrøddede af Jorden. Selv Manden med Bonapartes Skovox, der hver Ugedag pleiede at anbefale sit Keiserlige Skovox i Adresse aviserne, tier, og har allerede længe tiet. Himlen maa vide hvad hans Blankvox nu vil faae for en Titel. Samlinger af store og gode Handlinger, have som Forevigelses=Surrogater ogsaa deres. Tid. Hvad der ansees for stor i den ene Tidsalder gielder for smaaligt i den anden, hvad derer godt i den ene Tidsalder betragtes som slet i den anden. Grændserne imellem Fædrenelands kjerlighed og Forræderie, imellem Dys og Last ere ofte saa fine, at de ligesom en mathematisk Linie, egentlig kun ere idealske. Jesuiterne pleie at sige: Hensigten helliger Midlet; man kan ligeledes sige: Tiden helliger og vanhelliger Værket.