Berlingske Tidende, 1767-12-25
Den 30te Novbr. Her er kommen et Skrift for Lyset, paa 196 lider in vo, som forer den Titel: "Parlementets allerunderdaste og allerrespectuenseste Forestillinger til kongen, i Heweende til af Conseil den Partie ovende Jndaret." Disse Forestillinger vorden vedtagne i Parlementet, Kammerne forsamlede, den ste Junii 1767. Parlementet bevidner strax i Begyndelsen, at det ikke hermed indstiller sig for Kongens Throne af Attraae efter at vilde den Jurisdiction, som det haver af Hs. M., og som det i Hs. Navn udover, men af den Pligt, som Lovene paalegge Parlementet, at bevare den imod de Jndgreb, som bemeldte Raad uden Astadelse gior derudi. Det forestiller derefter, dette Raads rette Egenskab, at det hverken har Ret til at ove nogen Jurisdiction i Tretter, en heller til at forkaste Beslutninger som ere fattede af et Compagnie, som virkelig er det lovformelige Kongens Raad. De forretninger, som tilkomme Conseil des Parties, hvilket eller kaldes Conseiletoir, Conseilseeret og iblant, Det store Raad, ere fastsatte i de ældste Love. Det veyledede Monarken, formedelst hemmelig og privat Raadførsel, udi de Gaver, som han ville uddeele, udi de Benaadinger som bleve begjærte af ham, i Valg til Beneficier, Almissers Uddeelelse. Det havde Jndseende over Kongens, Dronningens og den K. Families Hoteller og Stater. Den skulle haandhæve Orden og Noyagtighed iblant dem som stode i Tieneste omkring Regentens Person. Somme Tider Raadet, samme Tider Parlementet blev af Regenten opdraget at tilberede Forordningerne; men alle Loves Undersøgelse og Vedtagelse har stedse kommet an paa Parlementet." Dette ærværdige Compagnie beskriver dernæst de mange Omsvøb og Kunstgreb som Raadet Tid efter anden har betient sig af, til at befordre sine Anslage, og til intet giøre al den Forsigt hed, som Lovene fra Alder til Alder have brugt imod det, og hvortil snart de almindelige Ulykker, snart Fyrsten Vrede have maattet tiene det. For uretmæssige Jndgreb er ingen Regler, ey heller visse Grændser. Raadet har tragtet at udstrække sig, og atter pludselig krøbet inden dets Grændser igien, efter som det haver seet Tiderne og Leylighederne at føye sig til." Man igjennemgaaer de adskillige Regieringer fra Phillig den lange, indtil budevig XIV. Det har i sær været ved de Ulykker, som under en svag Konges Regimente overvældede Frankrige, imedens vedvarende Tvedragt imellem Huene Orleans og Bourgogne, ved Overvældelser af Statens Fiender, at det lykkedes Raadet at rygge den Orden, som Kongerne i langsommelig Tid havde haandhævet. Den liden Duelighed, som hos Cancellerne Poyet og Duprat fandtes, gav det fra Hænder; men Rigets Stænder have stedse sat sig imod saadanne Forandringer. – Den Ret, som Raadet tilegner sig, at forkaste Beslutninger af alle Parlementerne i Riget, reyser sig af den Sædvane hos Kongerne, at bevilge Revisionsbreve, kaldede: Bevilling at tale imod Beslutningerne og siden Fremsættelse af Feyltagelser. Disse Breve skulle tilstilles Parlementet selv; Lovene havde forbeholdet de Compagnier allene, hvem det paalaae at handhæve Lovene, den Rettighed at skiønne om de tillode, at de af dem givne Beslutninger bleve igienkaldede. Lemmerne af Raadet, som brugtes til at forsatte Revisions Brevene, troede at kunne svække denne Regel i Folke Retten, og uformærket tilvende sig den Magt at igienkalde Beslutningerne, i det at de stillede disse Breve til dem selv eller til et andet Compagnie, og til saadan Ende lode sig af Regenten give et privat Comissorium. Philip den lange, og efter ham Philip af Valots, Carl den Fromme, Carl VII Ludevig XII. Franz 1 Henrich 111 Henrich IV og Ludevig XIII, have rettet denne Uorden, og lagt Tømme paa Raadets Fordringer. Regelen efter Rigets Grundlove er, at Parlementernes Beslutninger ikke anderledes kan igienkaldes, end af Parlementerne Undtagelser fra denne almindelige Regel, eller de selv. Tilfælde hvor Lovene tillade Raadet at forkaste Beslutninger af Parlementerne, ere 3de af de gamle Love fastsatte og afde yngre Love udtrykkelig igientagne, nemlig, om Beslutningerne gives af Parlementerne efter at Stats-Breve ere indhændigede, om de gives efter skeete Varsel til Dommerne; om Retten, imod hvem Appellations-Stævning i Sagen er lovlig forkyndt, dog dommer i Sagen og imod Stævningen, samt udstæder Beslutningen. Til disse 3de Undtagelser har Kongen føyet den 4de, angaaende samme Appellations Materie, udi det besynderlige Tilfælde, hvor nogen Ret overilede med Retten, og ikke, ved at domme i Processen, forholdt sig efter Stedets Love og Sædvaner. – Parlementet, efterat have fremsat disse private Grunde, hvormed at bestride den af Raadet sig tilegnede Ret, at forkaste Parlements Beslutninger, Krider vider til de almindelige Grunde. Det er ethvert Lands Fordeel, at den ere adskillige Grader udi Rettens Pleye; men dersom disse Grader vorde alt for mange, og den høyeste Jnstance lagt alt for langt bort fra dem, som derhen kunne indkaldes, da maa en saadan Magtens Udvidelse nødvendig kuldkaste Ordenen i en Stat, udtære Folket, trække Landmanden fra hans Jords Opvartning, Kiøbmanden fra sin Handel, Huussaderen fra sit Huus, endelig enhver Jndvaaner fra sine nødvendigste Handteringer. Det er ikke nok at et Folk nyder Rettens Pleye, men det maaskee med Folkets Beqvemmelig hed: Deraf nyder den Regel, som Carl Alt saa priselig har i en af sine Love vedkiendt sig, neml. at det paaligger en god Konge at pleye fine Undersaatter Retten forderlig og i deres egne Egne. Alle disse Viisdommens Absigter forstyrres, dersom det tillades Raadet at forkaste Beslutningerne, indkalde dem for sig, eller forholde deres Virkning. Undersaatterne ere da ikke længer give paa at see deres Trætter udslettede og sluttede den Jnstance, som Lovene anvise dem. Nationens Rettigheder rygges, Appellations Graderne forøges, og en ny Grad anlegges, forklæd under Navn af Forkastelse. Retten bliver ikke længer stadig og vedvarende, men omvankende og afbrudt; endelig pleyes den da ikke i Parternes egen Egn. – Det er ikke en fastsat Omkreeds, en enkelt Deel af Frankrige, inden hvilken Raadet skrænker den Ret som det vil tilegne sig, at bestemme Lovens rette Forstand, og at skalte over Undersaatternes Velfærd, dets Lemmer, tragte efter at giøre sig til almindelige Overster for Rettens Pleye over alle Rigets Provineer. Det synes fast som ingen Lov, ingen Sædvane og Brug i visse Provincer ere til, hvis Forstand det jo har bedre udgrundet endde paa hvert Sted satte Magistrater, hvis eeneste Bekæftigelse dog er, at udfindere hver sin Prøvens Privat-Love. Som Dommere uden District, udstrække de deres Tragten over hele Riget Som Dommere uden Jurisdiction, har Konen ingen Undersaat, som jøde, efter deres System, have Ret til at domme over. - Jmidlertid seer man i disse foregivende Raads Tribualer at sidde unge Personer, som de gamle og ofte fornyede Love formeene at sidst i nogen Ret, hvis Kundskaber endnu ikke kunne være tilbørlig dannede, og mange som end ikke kunne have deliberatin Stemme, noget Parlement, andre Personer, som have tilbragt deres Tild i Forretninger som ere langt fortællige fra dem, som vedkomme Rettens Pleye, og i hvilke de have ganske tabt al Jndsigt, saadanne Materier, som man vil her underkaste deres Dom, om de end i deres unge Aar havde erhvervet sig nogen, en saadan sammensat Forsamling er det, som skal bestemme Slæbnen for Beslutninger, som ere givne af de allergrundigste og erfarenske Magistrater. Jøvrigt er Raadets Forfatning saadan, at dets Lemmer kunne ikke, som Dommere, have Folkets Fortrolighed. Undersaatterne Fal aldrig overtale sig til at troe, at Personer som bruges til Raadførsel ved Forvaltningen, og følgelig ere vænnede til at lempe sig efter Tider og Omstændigheder, skulle i Rettens Pleye paatage sig en anden Skikkelse, og ryggelig blive standhaftige og Løvenhengivne. Denmod vil de stedse blive anseete som hængende af Bekottelse og Gunst, paaen Side af Haab om Naadestegn og Befordring, paa en anden Side af Hensigt til at deres Plads i Raadet kan fratages dem; og med saadan Dependance og Ustadighed kan Dommerstanden ingenlund komme til rette. – Raadet har fordum erkiendt Parlementet Fortrin, Overbeviist om at dets Egenskab var under Parlementet, har det giort sig største Umage for at vorde det indlemmet, i sær Aar 1556, for at erlange, at alle Personer af Raadet bleve Lemmer af Parlementet; men Parlementet ville ikke give sit Minde dertil Dette Exempel burte være nok til at betage Personerne af Raadet alt Haab om at byde over det Compagnie, udi hvilket det ey har kunnet erlange den Ære at vorde indlemmet. - Skulle det ikke være at befrygte, at hvad Raadet betragter som meest glimrende, hellere blev at regne blande almindelige Elendigheder, som have ødelagt hale Provincer, og tilføyet Nationer ubodelige Fornærmelser, Den hos undskylder Parlementet dog Raadets Hensigter, med saadanne Ord: Parlementet slutter alt for vel om Personernes af Conseil den Partie Hensigter, for at tro, at de skulle have inseet deres Foretagendes hele Omkreds, deres Foretagende er upaatvivlelig Frugten af en uforsætlig Vildfarelse, og af den blinde Tilbøyelighed som følger alle Mennesker, at udvide deres Fordele, uden at tænke paa at der gives helligede Grændser, som man aldrig tør over Tide &c.