Berlingske Tidende, 1836-02-20
Den af Committeens Referent Etatsraad Steenfeldt, efter Conference med Committeens Medlemmer, paa Forsamlingens Vegne forfattede allerunderdanigste Betænkning til Hans Majestæt Kongen lyder saaledes: Det har behaget Deres Majestæt allernaadigst at lade forelægge Provindsialstændernes Forsamling til Betænkning et Udkast til en Anordning angaaende Kjøbstædernes oconomiske Bestyrelse, Kjøbenhavn dog derfra undtagen. Efterat den i Anledning af dette Udkast nedsatte, af 7 Medlemmer bestaaende, Committee har afgivet sin Beretning, og Sagen paa lovbefalet Maade har været behandlet i flere Plenarsessioner, tillader Forsamlingen. sig nu herved at afgive nærværende allerunderdanigste Betænkning over det fremlagte Udkast, ved paragraphviis at gjennemgaae samme og ved enhver Paragraph at tilføie, hvad Forsamlingen derved har troet at burde bemærke. Ad 61. Den nærværende Paragraph indeholder tvende Hovedmomenter, som ere af Jndflydelse paa Communalforfatvæsentlig : ningens belige Organisation: Da er forudsat, at Magistraten i denne allene skal bestaae af en flere kongelige Embedsmænd. Hovedgrund herfor er i Motiverne paabeat andet ligger i Communalforholdets Natur, det a aldeles nødvendigt, at Communerne deres Statens og Regjeringens Control, at denne kan vaage over, deels at Com ung ei træder ud af det undersaatlige Forhold til Staten, deels at Communens nærvægende Administration ei foretager sig Dispositioner, som blive til Forurettelse for Communens tilkommende Medlemmer, idet den skal vare en bestandig bestaaende juridisk Person, hvis nærværende Medlemmer ingenlunde udgjøre denne, eller kunne have en absolut Raadighed over dens Formue. Det antages derfor i Udkastets Motiver, at det er aldeles principmæssigt, at Communalbestyrelsen bestaaer af en af Regjeringen beskikket Autoritet, en eller flere Kongelige Embedsmænd) ved Siden af en af Borgerne valgt Autoritet, det er Repræsentanterne, og at begge skulle være afhængige af hinanden, men dog samvirke til det fælles Formaal, at fremme Communens Tarv paa enhver retlig Maade. Forsamlingen erkjender fuldkomment Rigtigheden af de almindelige Yttringer og Communens Forhold til Staten, og Nødvendigheden af en Control med Communalanliggendernes Bestyrelse, men man kan ei finde den herpaa byggede Slutning, at Magistraten skulde bestaae alene af kongelige Embedsmænd, vel grundet. Det kunde allerede her fortjene at erindres, at andre, og det de fortrinligste Communallove, saasom de Preussiske, have antaget, at Statens og de tilkommende Communallemmers Jnteresse meget vel kunde varetages af en Magistrat, hvis Medlemmer alle vare valgte af Borgerne; at disse. Staters Regjeringer altsaa ei have anseet denne Udnævnelsesmaade som en Hindring for, at Magistraten kunde handle og virke som Statens Organ i Overensstemmelse med den dem udtrykkeligen paalagte Embedspligt og under de høiere Øvrigheders Tilsyn. Men om det endog maa indrømmes, at det maaskee er hensigtsmæssigere, og i alt Fald med Hensyn til, at man ei skal fravige den ældre Forfatning, hvor det ei er vist, at den nye er bedre, aldeles tilraadeligt, at en kongelig Embedsmand staaer i Spidsen for Magistraten, og at det muligen ogsaa i de største Byer kan være hensigtsmæssigt, at der, som hidtil, desuden er en eller tvende kongelige Raadmænd, hvilket sidste iøvrigt maa afhænge af de locale Forhold i enhver By, saa maa Forsamlingen dog holde for, at i det mindste i de Byer, som ere af nogen Betydenhed, vil det særdeles bidrage til en hensigtsmæssigere Communalforfatning, naar Magistraten tilforordnedes enkelte, af Borgerne for en vis længere Tid, saasom for 8 Aar og paa kongelig Approbation valgte, ulønnede Medlemmer. Der er med Hensyn til denne Foranstaltning yttret den Betænkelighed, at naar Valget af de borgerlige Magistrats=Medlemmer skulde overlades til det samtlige Borgerskab uden Jndskrænkning, saa vilde det ei være uantageligt, at Mange af den ringere Borgerklasse ei ere saa afhængige, at der jo af Andre kunde indvirkes paa deres Stemmer, at de muligen kunde ledes af altfor indskrænkede Hensyn, og at der saaledes ei havdes den tilbørlige Sikkerhed for, at de forstandigste og i alle Henseender værdigste Borgere bleve Medlemmer af Magistraten. Men denne Jndvending fjernes derved, at Valgberettigelsen ved Valget af Magistrats Medlemmer, saaledes som Forsamlingen vil tillade sig allerunderdanigst at foreslaae, indskrænkes til de Borgere, der selv ere valgbare til at blive Byens Repræsentanter. Der beholdes saaledes en, saavidt skjønnes, tilstrækkelig Sikkerhed for, at kun den paalideligere Deel af Borgerne komme til at deeltage i Valget af Magistrats Medlemmer. Det er fremdeles især erindret mod det ovennævnte Forslag om borgerlige Magistrats Medlemmer, at herved det regiminale Element eller Statselementet i Communalbestyrelsen, der ofte vilde være reduceret til en enkelt kongelig Embedsmand, til Statens og vel endnu oftere til Communens Skade vilde blive det repræsentative Element eller Communalelementet, som efter Forslaget kom til at tælle mange flere Stemmer, aldeles underordnet. Men naar det første Medlem af Magistraten, som Forsamlingen nedenfor allerunderdanigst vil foreslaae, paa sit Ansvar indrømmes Ret til, hvis han mener, at en afden øvrige Communalbestyrelse tagen Bestemmelse strider mod en udtrykkelig Lov, da paa eget Ansvar at kunne standse dens Udførelse, indtil vedkommende Regjeringscollegiums Bestemmelse gjennem Amtet er indhentet, naar derhos Amtet har Tilsynet med de almindelige Communalanliggenders Afgjørelse, naar Cancelliet overlades Myndighed til at paalægge Communen at drage lovlig Omsorg for de Anliggender, som ei ere reen communale, men vedkomme Communens Forhold til Staten, og naar endeligen Cancelliet efter § 26 i de vigtigste Tilfælde endog har den hele endelige Afgjørelse - hvilket alt man nedenfor skal tillade sig allerunderdanigst at tilraade, saa synes det at være klart, at der fuldkomment er sørget for Statens Control med Communen, og denne endog stærkere sikkret her end i nogen anden Stat, hvor man i nyere Tid har ordnet Communalforholdenne, og hvor man ingensteds har ladet Magistraten bestaae ene af kongelige Embedsmænd. Der kan saaledes fra denne Side Jntet være til Hinder for, at der tilforordnes Magistraten enkelte Borgere som dens Medlemmer. Ei heller kan det imod Forslaget indvendes, at Communerne ei kunne taale den med den nye Jndretning følgende Byrde, thi Forslaget gaaer just ud paa, at disse borgerlige Medlemmer skulle være ulønnede. Det blev i Forsamlingen særligen sat under Spørgsmaal, om disse Poster ikke kunde bestemmes til blot i Reglen at skulle være ulønnede, saa at der i enkelte Kjøbstæder kunde tillægges dem nogen Jndtægt af de til Magistraten henlagte Embedsjorder eller andre lignende Emolumenter, men det blev ved Stemmefleerhed antaget, at de nævnte borgerlige Magistratsposter altid burde være ulonnede. Man tænkte sig nemlig ikke under disse Poster lønnede Bestillinger, som skulde give en Forsørgelse, men derimod en Hæderspost i Byen, som de mest udmærkede Borgere gjerne vilde overtage sig, og som de vel kunde forestaae ved Siden af deres borgerlige Bedrift, i hvilken Henseende det maa bemærkes, at de, Communalanliggenderne vedkommende heterogene munere, som i andre Qvaliteter ere overdragne de nærværende Magistratspersoner, maae blive disse forbeholdte. De tilbageblivende Forretninger ere da i Kjøbstæderne, af hvilke de største kun have omtrent 8000 Jndvaanere, ei af den Betydenhed, at jo de borgerlige Raadmænd meget vel maatte kunne besørge deres Andeel af samme ved Siden af deres borgerlige Bedrift. Ei heller skjønner Forsamlingen, at den Jndvending kan være af stor Betydenhed, at der ei skulde kunne findes Borgere i Communerne, der kunde ventes at udfylde deres Post som Medlemmer af Magistraten, og at navnligen, naar et Par af de fortrinligste Borgere toges til Medlemmer af Magistraten, vilde de Mænd savnes, som skulde udgjøre Sjælen i Byens Repræsentantskab. Det maa vel indrømmes, at dette muligen kan være Tilfældet i nogle af Landets mindste Kjøbstæder, og disse maae da og undtages fra den almindelige Regel og savne en efter Forsamlingens Skjøn vigtig Betingelse for Communernes saalænge ønskede Emancipation fra deres hidtilværende Umyndighedstilstand, men efterat Sandsen for Communens Jnteresse næsten overalt er vakt i Byerne, og er i en glædelig Fremskriden, efterat navnligen Provindsialstædernes Handelstand i de senere Aar er gaaet mærkeligt fremad, og efterat Borgerrettighedens Udstrækning til alle Grund eiere, og, saaledes som Forsamlingen nedenfor allerunderdanigst vil foreslaae, til dem, som Magistraten og Repræsentanterne eenstemmigen optage som Borgere, meget vil forøge Antallet netop af de kyndigere og dygtigere Borgere, vil der vistnok i alle Stæder af nogenlunde Betydenhed findes Borgere, som kunne fortjene ved deres Medborgeres Valg at kaldes til Medlemmer af Magistraten. Endmindre kunde der hentes et Argument imod Forslaget derfra, at de i ældre Tid valgte Raadmænd i de danske Byer ofte vare lige og lidet agtede. Kjøbstæderne vare Tid i en maadelig Forfatning, deres bægere meget uoplyste, og Raadmandsbestilgen i flere Henseender uhensigtsmæssigen heri Jde Forsamlingen saaledes troer at have jendevet de Grunde, som ere fremsatte eller formeentligen kunne fremsættes imod Forslaget, skal man nu gaae over til at fremstille, hvad der efter Forsamlingens Formening anbefaler samme. Det synes i Almindelighed lidet hensigtsmæssigt, at en væsentlig Deel og navnligen for største Deelen det Administrative i Communalbestyrelsen i Almindelighed skal ene være overladt en enkelt Mand, der kommer til sit Embede som fremmed for Byen og ubekjendt med dens locale Forhold. Dertil kommer, at det ei sjeldent træffer, at en Opposition opstaaer mellem Embedsmanden, der har en naturlig Tilbøielighed til at hævde sin Embeds-Autoritet, og Repræsentanterne, der ofte ligesaa eensidigen modsette sig den nye Embedsmands Anskuelse, blot fordi den afviger fra deres ældre. Saalænge Magistraten, kun bestaaer af en enkelt Embedsmænd, kan fremdeles en Afgjørelse af Magistrat og Repræsentanter i Forening, ved en viritimiværksat Afstemning, ei saa let finde Sted, som under den modsatte Forudsætning vilde være muligt; og dette vil føre til, at der ideligen maa recurreres til den høiere Autoritet, naar Dissents opstaaer mellem den enkelte Embedsmand paa den ene og Repræsentanterne paa den anden Side; denne høiere Autoritet bestaaer da atter af Embedsmænd, Communen bliver saaledes i Gierningen. umyndig. Repræsentanterne ville da vel ei sjeldent, for at undgaae Vidtløftighed, give efter, og tabe Jnteressen for deres Bestilling. Bestaaer Magistraten derimod tildeels af nogle blandt Borgerne valgte Medlemmer, saa danne disse, der forene Egenskaben at være Borger med Charakteer af en Embedsmand, et Element i Magistraten, der nøie forbinder den med Repræsentanterne. Magistraten savner til ingen Tid Mænd med local Kundskab; den har større Jndflydelse paa Repræsentanterne og hele Borgerskabet, og opstaaer der alligevel Dissents om de Communalanliggender, som ei efter § 26 ere forbeholdte høiere Afgjørelse, kan man overlade en vis overveiende Pluralitet af samtlige Magistrats Medlemmer og Repræsentanterne at tage den endelige Beslutning. saaledes som nedenfor skal udvikles ved 18. Det bør ei heller tabes af Sigte, at naar der aabnes Borgeren Udsigt til, at han, hvis han veed at erhverve sig almindelig Tillid, kan opnaae en saa hæderlig Post som at blive Medlem af Magistraten i de større Byer, saa kan dette ei andet end bidrage til at hæve Borgerrettens Betydning i det Hele. Disse og maaskee andre Grunde have medført, at det af alle større Communer er blevet anseet som et betydeligt Gode, at enkelte af Borgerne Valgte vare Medlemmer af Byens Magistrat. Dette Gode er indrømmet Kongens tydske Undersaatter i Hertugdømmernes Stæder, og der synes da at være saameget mere Grund for Provindsialstændernes Forsamling til at anbefale de danske Kjøbstæders Borgere til, lige med deres tydske Medborgere, at erholde denne Frihed, hvor Kjøbstadens Betydenhed nogenlunde tilsteder, at den hensigtsmæssigen kan indrømmes. B. Udkastets første Paragraph og sammes Motiver gaae dernæst ud paa, at Communalbestyrelsen skal staae under Amtmandens Tilsyn. At Communerne maae staae under visse høiere Autoriteters Control, og vigtige Sager endog forbeholdes disses Afgjørelse, er, som ovenfor bemærket, unegteligt. Da Danmark dernæst savner en collegial Autoritet for enkelte Provindser, og altsaa en overordnet collegial Autoritet med Hensyn til Stædernes Communalanliggender, først kan findes i et Regjeringscollegium, der ei kan have den locale Kundskab om Communens Forhold, som den nærmeste Overøvrighed bør have, saa er det ogsaa hensigtsmæssigt, at Amtmanden har det nærmeste locale Tilsyn, og at de vigtigere Sager, som ere forbeholdte Cancelliets Afgjørelse, bør gaae gjennem Amtet og ledsages med Amtets Erklæring; en Virksomhed, hvorved Amtet upaatvivleligen har en vigtig Jndflydelse paa disse Communeanliggenders Afgjørelse, uagtet der ei indrømmes det den afgjørende Stemme med Hensyn til samme. Efter Lovudkastets Udtryk i første Paragraph er det erkjendt som Princip, at Amtmanden kun skal have et Tilsyn, ei en Overbestyrelse, hvilken alene er tillagt Cancelliet, og under Forudsætning, at Ordet Tilsyn tages i dets indskrænkede Betydning det er i dets naturlige Modsætning til Bestyrelse, og betegner Amtets nysnævnte controllerende Myndighed, kunne Kjøbstæds-Communerne haabe engang igjen at befries fra den Underordnelse under en enkelt Embedsmands Bestemmelser, som hidtil næsten aldeles tilintetgjorde Communalforfatningens Uafhængighed i de danske Byer. Men der findes, om man ikke feiler, i Lovudkastets enkelte Bestemmelser, saa mærkelige Undtagelser fra det nysomhandlede Princip for Amtmandsembedets Betydning i Forhold til Kjøbstædscommunerne, at Communernes ældre Umyndighed og Afhængighed næsten ganske ere vedblevne. (Fortsættes i næste No.)