Norske Intelligenssedler, 1769-09-27
Nordske JntelligengSedler. No. 39. Onsdagen den 27. September 1769. Fortsættelse fra forrige Uge. Jmidlertid havde Feldt-Mareschallen gruelige Forestillinger. Hans Arrest havde aabnet ham Øynene, at han saae den rette Aarsag til sin Fortræd. Han overgav sig aldeles til sin Jalousie, satte den Troeskab tilside, hvorfor han hidtil havde været saa afholdet, og tænkte paa intet uden Hævn. Da han vel kunde forestille sig, at Kongen den Nat ikke vilde undlade at besøge Blanche, bad han Slots-Gouverneuren af Palermo, at han maatte gaae ud af sit Fængsel, paa det han kunde overrumple dem, forsikrende, at han følgende Morgen, for det blev Dag, vilde igien indfinde sig. Gouverneuren, som var ham gandske forbunden, gav saa meget lettere sit Samtykke hertil, som han allerede vedste at Siffredi var fri, og lod sadle ham en Hest op for at ride til Belmonte. Da Feldt-Marschallen var kommen der, bandt han sin Hest til et Træe, gik ind i Dyrehaven igiennem en Port, hvortil han selv havde Nøglen, og det lykkedes ham at komme indlistendes i Gaarden, uden at møde nogen. Han forføyede sig til sin Gemahls Kabinet, og skiulte sig i Forgemakket bag en Skierm, som just var til reede. Derfra satte han sig for at mærke paa alle Ting, og ved mindste Lyd han hørde i Blanches Kabinet, strax at lade sig see. Nise saae han komme derfra, som nu forloed sin Frue, for at begive sig til sit Kammer, hvor hun sov. Siffredis Daatter, som uden stor Umage havde begrebet Aarsagen til hendes Gemahls Arrest, sluttede at han vel ej den Nat kom til Belmonte, uagtet hendes Fader havde sagt, at Kongen havde forsikret ham, Feldt-Mareschallen skulle strax følge efter. Hun tvivlede ikke paa, at Enriqve jo vilde føre sig Tiden til Nytte, for frit at see og tale med hende. J den Henseende ventede hun paa ham, for at bebreyde ham en Gierning, som kunde have farlige Følger. Kort derefter at Nisevar gaaen bort, aabnedes Lemmen ogsaa, og Kongen kom kastende sig need for Blanche, Madame, sagde han: Dom mig ikke, førend hun har hørt mig. Har jeg ladet Feldt-Mareschallen sætte i Fængsel, da betænk, at det var det eneste Middel, hvorved jeg kunde komme til at bevise min Sags Uskyldighed. Tillæg derfor ikke mig, men Eder selv dette Puds. Hvorfore vegrede J Eder ved at tale med mig i Morges. Ach! Eders Mand skal i Morgen være frie, og saa kand jeg ikke meer tale med Eder. Hør mig derfor den sidste Gang. Er jeg at beklage i min Skjebne, fordi jeg mister Eder, da und mig allene den bedrøvede Trøst at jeg kand berette, at min Utroeskab, ej har foraarsaget min Ulykke. Har jeg end lovet mig til Constance, da er det, fordi jeg ikke kunde anderledes, fordi Eders Fader havde bragt det dertil. Jeg maatte bilde Princessen noget ind, baade for min og Eders Fordeels skyld, at jeg siden kunde forvisse Eder saavel om Kronen, som om mig. Jeg var saa got som vis paa, at det skulde gelinge. Jeg havde alt betænkt hvorledes jeg kunde til intet giøre den Forbindelse, men J haver kuldkastet det heele Verk, og ved at give Eder uden Eftertanke, haver J forvoldet tvende Hierter en uophørlig Sorg, som en fuldkommen Kiærlighed ellers havde gjort gandske fornøiede. Denne Tale fuldbragte han med saa øiensynlig Beviis paa den største Fortvivlelse, at Blanche derover blev bevæget. Hun tvivlede nu ikke meere om hans Uskyldighed. Og det var hende nogen Glæde. Men endelig følede hun og deraf desmeere sin Fortræd. Ach, min Herre, sagde hun til Prindsen, nu Lykken har lavet det saaledes for os, foraarsager J mig endda en nye Bekymring, da J beretter mig at J er uskyldig. Hvad har jeg Ulyksalige gjort, Min Hævn har forledet mig. Jeg tænkte at jeg var forladt, og i min Forbittrelse har jeg taget mod Feldt-Marschallen, som min Fader foreslog mig. Jeg har begaaet Lasten, og jeg er Aarsag i vor Ulykke Ach! just paa den Tiid, jeg beskyldte Eder at bedrage mig, var jeg selv den alt for lettroende Elskende, som brød det Baand, det jeg dog havde svoret skulde være uopløselig, Hævn Eder nu igien, Herre, Had den uskiønsomme Blanchs----- - forglem------- Ej, er det mig mueligt, svarede den bedrøvede Enriqve, Hvad Middel til at uddrive den Kiærlighed af mit Hierte, som den Uret i selv har gjort mig ikke kand udrødde. J maae dog stræbe derefter, svarede Blanche sukkende - - - - - Ejer det Eder mueligt at giøre saadan Vold paa Eder selv, sagde Kongen, Jeg er ej forvisset om at bringe det dertil, svarede Blanche; men jeg skal ikke spare nogen Ting derfor. Ach Grumme, sagde Prindsen, saa er det da Eder let at forglemme Enriqve, siden J kand fatte det Forsæt. Hvad tænker J da, gav Blanche til Svar, med meere Standhaftighed: Bilder J Eder ind, at jeg kand tillade Eder at giøre mig fremdeles Besøgelser, Nei Herre! lad dette Haab fare. Var jeg ikke fød til at være en Dronning, saa har Himlen ei heller dannet mig at have er usømmelig Kiærlighed. Min Gemahler, som J, af det berømmelige Huus Anjou Og om end den Pligt, jeg er ham skyldig, ej satte saadanne Grændser for Eders Galanterier, som ikke kand overtrædes, saa maatte min egen Ære dog forbyde mig at tage derimod. Jeg besværger Eder derfor at J skynder Eder herfra, vi kand ikke herefter komme sammen. Fortsættelsen følger.