Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-02-12
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Saa ComDoogtyvende Aargang. No. 13. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Siolin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 12 Februar 1828. Om gudelige Forsamlinger. (Slutning; see forr. No.) Saaledes i Almindelighed, men nu under nærværende Omstændigheder. At hvad der i det Hele er umueligt eller uklogt, ogsaa er det i det Enkelte, følger af sig selv; men Omstændighederne kan bidrage saare meget til at hindre eller lette Jndsigten i Stats=Sagers Behandling, og jeg troer, de mærværende Omstændigheder ret ere skikkede til at gjøre hine Paastande i denne Sag indlysende. Naar skulde det vel være mindre mueligt med Magt at undertrykke en religiøs Bevægelse, end paa en Tid, da man, fra Øverst til Nederst, langt klarere end nogensinde før, indseer, at Troen og alle dens Yttringer, inden for de ellers i Staten lovlige Grændser, er Noget, intet Menneske engang maa ville beherske hos Andre, er i Grunden ingen Stats, men en Samvittigheds-Sag, paa en Tid, da det er almindelig indseet, og, vi maa jo lægge til, paa en Tid, da man kun alt for gjerne, selv til Trods for overveiende Grunde, holder haardnakket fast ved sin egen Mening? Naar skulde det nu heller, allerede derfor, være mindre klogt at bruge Magt mod de gudelige Forsamlinger og naar, maa jeg lægge til, havde Staten den øiensynligere behov. Om Staten nemlig behøver Religionen, derom er den vel mangensteds endnu ikke ret, efter den overilede Benægtelse, blevet enig med sig selv; men at den behøver er Rolighed, Nøisomhed, Lydighed, Tarvelighed, Ærbarhed, og i det Hele hvad man kalder Sædelighed og Skikkelighed, som den ei selv kan frembringe, men kun eftertragte ved Kirken, og understøtte ved Love, det vil man udentvivl indrømme. Og naar da nu, paa en Tid, da alle statskloge Folk maa grue for den Svækkelse og indvortes Opløsning, den Mangel paa Ærlighed og Ærbarhed, den Jagt efter Vinding og Nydelse, de koste hvad de vil, den Misfornøielse med det Nærværende og fortvivlede Betragtning af det Tilkommende, som kun er alt for øiensynlige, naar paa en saadan Tid det vaagnende religiøse Element, som, efter alle Tiders Erfaring, ene kan bringe Menneske=Livet i en taalelig Lige-Vægt, naar det, siger jeg, ei finder sig tilfredsstillet, maaskee end ikke tiltalt i Kirken, hvad skulde da vel Staten ønske, naar det ogsaa blot kom derpaa an, enten at dette kraftige, for Staten, saa velgjørende Element, skulde hendøe igjen, eller søge sin Næring, hvor det kan finde den Var den Danske Regjering for 100 Aar siden saa erfarings klog, at den ei vilde bekæmpe de gudelige Forsamlinger, uagtet de dengang let kunde synes unødvendige, ja vel endog skadelige, sikkert vil den da, besjælet af samme landsfaderlige Mildhed, nu betragte dem i et end gunstigere Lys, da levende Religiøsitet er vort aabenbare Savn, og da det umuelig kan være andet, end at det religiøse Clement, som oplivede vore Fædre, naar det vaagner, maa mangensteds finde sig fremmed i Kirken. Det være nemlig godt eller ondt, glædeligt eller sørgeligt, saa er det vist, at Theologien, og den deraf udgaaende Kirke-Tieneste, har i det sidste Aarhundrede lidt en Forandring, saa stor, at hvem der har gammeldags Christendom, vanskelig kan finde sig opbygget men lettelig forarget deraf. Under denne Forandring tabde Kirken aabenbar næsten sin hele Indflydelse paa Folket, og det saa meget nødvendigere, som det kolde og tvungne BogSprog, der nu i Kirken blev det herskende, var for Almuen hardtad saa godt som Latin, og hvor kan det nu andet være, naar gammeldags luthersk Christendom vaagner hos Folket, end at de smertelig maae opdage, hvilken himmelhøi Forskjel der, baade i Materie og Form, er mellem Luthers og de nu almindelige Prædikener, Herved opstaaer, med den strængeste Nødvendighed, Trang til gudelige Forsamlinger udenfor Kirken, og saadanne Surrogater, for en gammeldags luthersk Kirke, ere, efter Alt hvad jeg veed, de fyenske gudelige Forsamlinger, hvor Luthers Postil for det Meste fører Ordet. At der nu, paa denne Maade, saare let kan opkomme en ubehagelig Spænding mellem en Præst og en Deel af hans Sogne-Folk, er begribeligt nok; men aldrig kan den vist nok have værre, for Staten skadeligere Følger, end naar Præsten, blot ved at erklære sine Sogne-Folk for Kjættere og Fanatiker, kan faae dem tiltalte og afstraffede som saadanne; thi hvad maatte dog ikke Almuen tænke, naar den var sig bevidst kun at have øst sin Christendom og Opbyggelse af den Danske Bibel, af Luthers og andre berømte Læreres Skrifter, og hørde sig derfor kaldt en fanatisk Sect! Sandelig, er det i Almindelighed klogt at skaane de gudelige Forsamlinger, da skjønner jeg ikke rettere, end at her, hvor Talen synes at være om de religiøse GrundSætninger, Statens Love selv hellige, og om Forsamlinger, man efter Lovene umuelig kan paatale, uden at kløve Formaliteter, her kan intet Spørgsmaal være om, hvilket Partie den verdslige Øvrighed vil tage, saasnart Sagen bliver upartisk fremstilt og behørig oplyst. Dette har imidlertid sin store Vanskelighed paa en Tid, da de lærde Theologer saa ganske have slaaet Haanden af den gammeldags lutherske Christendom og Andagt, at neppe de, end sige da Mængden af deres Discipler, kjende den igjen, og kalde derfor lettelig det en for Staten farlig Fanatisme, som dog kun er et Glimt af hvad vore Fædre, med Luther, kaldte christelig Tro og ret Forstand, og hvis velgjørende Virkninger den danske Stat har, igjennem Aarhundreder, for godt erfaret, til at finde det farligt. At nu Amtmænd og Herreds-Fogeder skulde, bedre end Præsterne, forstaae at skille gammeldansk Cristendom fra Fanatisme, kan man hverken vente, eller med Billighed forlange, og saaledes kan det lettelig skee, at Regjeringen bestandig hører kun den ene Part, som, deels ved sin egen Jndvikling i Sagen, deels af Mangel paa ret kirkehistorisk Kundskab og Jndsigt, nødvendig maa betragte de gudelig Forsamlinger i et urigtigt Lys. Denne Betragtning er det som har bevæget mig til at gribe Pennen i denne Sag, og med al muelig Upartiskhed fremstille den i sin sande Sammenhæng, og jeg vil gjøre det offenlig, for at Andre kan sætte til hvad de synes her fattes, og modsige hvad de troe er urigtigt; thi er det mig i nogen Ting blot om det Rette, det Klogeste og det Bedste at gjøre, da maa det nødvendig være her, hvor jeg taler til Forsvar for Noget, jeg selv i Grunden slet ikke under, men maa, som Menneske, ønske mildt behandlet, og, som Historiker, anbefale til Statens gunstige Opmærksomhed. Om det virkelig er mit Alvor, at jeg i Grunden ikke under de gudelige Forsamlinger, MenigMand selv anstiller, og hvis Hoved-Hensigt er indbyrdes Opbyggelse, det kan vist nok være Staten ligegyldigt, da det ikke er min Mening, men mine Grunde det er værdt at agte paa; men hvem der har læst mine historiske Skrifter, vil neppe tvivle om, at slige gudelige Forsamlinger virkelig i mine Øine kun ere maadelige Surrogater for det kirkelige Liv, og kun maadelige Plante=Skoler for sand Gudsfrygt, Ydmyghed og Kjærlighed. Kirke-Historien har nemlig lært mig. at en vis sygelig Pietisme, i slige Forsamlinger, saare let parrer sig med forskruede Jndfald, Ringe-Agt for Lære-Standen, og omsider forSkriften selv, og derfor har jeg aldrig tilraadt men snarere fraraadt dem, og, i de Aar jeg, som Præst, var uden for Kirken, maaskee endog med overdreven Ængstelighed, skyet Alt, hvad der kunde have mindste Skin af noget Saadant. Men her er jo Spørgsmaalet ikke om, hvad vi ansee for tjenligst til sand Christendoms Udbredelse. og Vedligeholdelse, hvorom enhver af os maa dømme, som han har Tro og Forstand til, Spørgsmaalet er kun, hvad vi, som de Statens boglærde Tienere, der bedst maae kjende det religiøse Element, hvad vi bør raade Staten at gjøre, naar der yttrer sig Hang til saadanne gudelige Forsamlinger; om vi da skal raade den at slaae til med Sværd, eller at see til med Rolighed! Det Sidste raader jeg, med den fuldeste, paa hele Menneske Historien grundede Overbeviisning, at det er et Raad, ingen Stat nogensinde vil fortryde at have fulgt, og troer Nogen, at kunne, med lige saa vel grundet Overbeviisning, raade til det Modsatte, da gjøre han det, ligesaa aabent og frimodig som jeg, men troe kun ikke, det beviser noget, at slaae om sig med Phraser og Skjældsord, med Obskurantisme, Fanatisme, det gruelige Uhyre, og andet Sligt; thi her er ikke Spørgsmaalet om, hvor den sande, oplyste Christendom findes, en Undersøgelse, som, foretaget efter Danske Lov, neppe heller vilde være alle Præster behagelig; her er kun Spørgsmaalet: hvad Staten gjør klogest i: at komme Olie i Saaret, eller kaste den i Jlden? Men, vil man vel sige, er ikke dog Fanatisme noget Farligt og Grueligt, som den verdslige Øvrighed, uden Spørgsmaal om, hvad det kan nytte, maa paa det Alvorligste bestride og stræbe at hemme! Hertil maa jeg svare, at det er stor Skade, naar Kost-Ord, som, under Tidens Løb skifte bemærkelse, have indsneget sig i Lov-Sproget, og det er desværre Tilfældet med Ordet: Fanatisme, thi hvad der er Mord, Tyverie, Bedragerie og andet Sligt, det veed man, men hvad der er Fanatisme, derom kan trættes uendelig, fordi det er et Konst-Ord, som ingen bestemt bemærkelse har og kan derfor bruges i høist forskjellig Betydning. Herved er nu, fornuftigviis, ikke andet at gjøre, end enten at ombytte dette Ord i Loven med et Andet, der, ligesom Mord og Tyverie, har en bestemt og fast bemærkelse, eller ogsaa undersøge, hvad man forstod ved Ordet, da man satte det i Loven, og hvad der maa forstaaes ved det, naar det skal være Navnet paa en borgerlig Brøde. Undersøge vi nu, paa den historiske Vei, hvad mani Christenheden har kaldt Fanatisme, da finde vi, at man først, med dette Ord (laant af fanum c: et Afguds=Tempel), betegnede den hedenske Præste=Pøbels Raserie, som, med Jld og Sværd, vilde udrydde de Christne, fordi Christendommens Udbredelse gjorde Templerne tomme og Offerne smaa. Siden kaldte man ogsaa Mahomens Lære fandtisk, fordi den vilde udbredes ved Sværdet, og i Reformations-Tiden, kaldte man dem fanatiske, som, tvertimod Skriften, tilsidesatte Ærbødigheden for den verdslige Øvrighed, og vilde, under Foregivende af guddommelig Jndskydelse, have Ret til at vende op og ned paa det borgerlige Forhold, efter eget Tykke. J den sidste Bemærkelse var det naturligviis Ordet fik juridisk Vigtighed, og det er da et overflødigt Spørgsmaal, om Staten skal taale Fanatisme; thi det er aabenbart, at Staten ikke kan taale, hvad Loven kalder Fanatisme, da det er Ondskab eller Galskab, som, under Skin af Hellighed, prædiker Oprør, og Fanatisme i Loven betyder da ingen vis gudelig. Retning, som Staten anseer for strafværdig, men enhver, mod den borgerlige Orden stridig Udsvævelse, enhver urolig poli til Retning af det religiøse Element. Derimod blev det, under og efter den pietistiske Gjæring, i forrige Aarhundrede, mere og mere almindeligt, at kalde enhver Udsvævelse af det religiøse Element, som yttrede sig med nogen mærkelig Kraft, Fanatisme, saa Betydningen heraf blev, vildt, haardnakket Sværmerie, hvad enten saa Retningen var politisk eller ikke, ja, uden mindste Spørgsmaal om, enten den borgerlige Orden derved truedes eller befæstedes.