Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-04-12
De antike Figurer, som her findes opstillede, ere vel kun Gibsafstøbninger, men den, som ikke kan læse Homer i Grundsproget, glæder sig dog ved at kunne læse ham i en god Oversættelse, og hvorfor skulde vi, i hvis Lod det ei faldt at kunne betragte hine Antiker i Marmor, ikke ligefuldt kunne glæde os ved at see dem i nøiagtige Afstøbninger i Gibs, – Den Sal, hvori Konstværkerne ere opstillede, er ligesaa lang, som hele Facaden af Charlottenborg; Lyset falder meget beqvemt over fra paa forskjellige Sider. Salen har medens Charlottenborg endnu beboedes af Kongelige Personer været den egentlige Riddersal, den har et Gallerie, og for adskillige Aar siden saaes paa Væggene Malerier, som siden bleve overmalede. Lige for Indgangen staaer Brystbilledet af Kong Frederik den 6te, Konstacademiets Stifter; men dette moderne Stykke tager sig ikke godt ud iblandt Antiker, og staaer overalt paa en for lav Piedestal. Hvad der allerførst tildrager sig vor Opmærksomhed, naar vi træde ind i Salen, er den græske Meissels Mesterværk, den vaticanske Apollo. Denne Figur blev funden i Porto d'Anzio eller det gamle Atium, ved Bredden af Havet. Winkelmann, erklærer den for det høieste Jdeal af Konst bland alle Oldtidsværker, der have undgaaet Tidens ødelæggende Tand. Ramdohr siger: "Ligesom jeg første Gang i mit Liv saae paa Genuas Kyster Solen staae op af Havet, saaledes svævede mig i Belvedere Apollo's Statue i Møde. Følelsen af overmenneskelig Majestæt henrykkede mig, og jeg var billig imod de Dødelige, der, med andre Lære begreber, kunde falde ned og tilbede et høiere Væsens Billede." – "Sielshøihed er vor Apollo's, Udtryk, vedbliver denne Forfatter. Men Udtryk af Høihed, der grændser til Stolthed, som Kongens førstefødte Søn, Folkets fremspirende Haab, ikke som en Faders, uden hiin Blanding af Godhed, som gjør Storheden i det samme saa ærværdig og elskværdig. Med Hensyn til dette Udtryk har Konstneren ført Meisselen lige indtil de mindste Træk, og eet af dette skjønne Værks største Fortrin, er den fuldkomne Harmonie, denne det Heles Aand, som er udgydet over enhver af dets Deele Man seer her Apollo i det Øjeblik han med mægtige Skridt har indhentet og fældet Dragen Python, mod hvilken han har brugt sin Bue. Derfor kaldes denne Statue ogsaa den pythiske Apollo. - Det Been, med hvilket Apollo træder frem, er omtrent 9 Minutter længer end det bagerste. Saaledes gjør Konstneren Forkortningen, følelig, uden at skade Forholdene. Men at Knæet er lidt indbøiet maa sandsynligviis ikke tilskrives Konstneren, men den Haandværksmand, man brugte til at sætte det afbrudte fast igjen. Ny er den venstre Haand og Fingrene paa den høire. Gruppen Laokoon med sine to Sønner, har været en Gienstand for Oldtidens Beundring, og er ogsaa ved en besynderlig Skjebne bleven til Nutidens højeste Konstideal. Den blev funden i Julius den 2dens Tid, ikke langt fra Levningerne af Titus's Bade, hvor man endnu seer den halv sammenfaldne Niche, hvor den har staaet. Denne beundringsværdige Gruppe er udarbeidet af en Fader og hans to Sønner: Agesander, Athenodor, og Apollodor, fra Rhodus, som levede i den 88de Olym pinde. Man satte saa høi Priis paa denne Statue, at den, som fandt den, Felix de Fredis, fik en Gravskrift, hvori det hedder: qui ob repertum diuinum Laocoontis, quod in Vaticano cernis, fererespirans simulacrum immortalitatem meruit, A. D. 1529. Over Dørren til denne Statue i det vaticanske Palais i Rom staaer istedet for Overskrift det hos Plinius forekommende Sted om Laokoon, I. XXXVI Hist, nat. c. 5. Plinius siger, at den er forfærdiget af eet Stykke, men Winkelmann, mener, at de to Stykker, hvoraf den er sammensat, den Gang endnu ikke vare synlige." Michel Angelo skulde restaurere Gruppen, og har ogsaa gjort den ene Arm. Han begyndte at forfærdige en Copie deraf, men lod den siden ligge, og man seer endnu Begyndelsen dertil i Belvedere. Begge Sønners Arme har Cornaccini restaureret. Michel Angelo kaldte denne Gruppe Portento dels arte. - Det er ikke Stedet her at undersøge om Digteren har efterlignet Konstneren, eller Konstneren Digteren. Nok er det, en heldigere Jder kunde Konstneren ikke vælge. Her havde han Leilighed til at udtrykke alle forskjellige Følelser, i deres fineste Nuancer. Virgil fortæller os, at Laocoon, Neptuns Præst i Troja, havde fortørnet Guderne, ved at kaste med forvoven Haand et Spyd i den af Grækerne efterladte Hest, som den største Deel af hiin Stads Jndbyggere havde helliget til en Foræring for Minervas Tempel. Han er i Begreb med at bringe Neptun et Offer, og begge hans Sønner understøtte ham som Offer drenge, da i det samme to Slanger af usædvanlig Størrelse, omslynge Faderen med sine Børn, og anfalde dem med smertelige Bid. Faderen, som nu føler det første Bid og hvis Been alene hidtil er omsnoede, besidder endnu den største Deel af sine Kræfter. Jkke istand til at kunne holde sig opreist, støtter han sig mod Ara's Qvadrat og søger med udstrakte Arme at holde Slangen fra sig, i det han med udspændte Been stræber at vriste sig løs fra den. Men i det samme føler han Bidet; hans Legeme bøier sig tilbage; hans Øie vender sig mod Himlen, og halv bedende, halv anklagende, raaber han med undertrykt Stemme om Redning og Naade. - Den yngre Søn er ganske omknuget af den ene Slange, og den dræbende Gift af dens Bid under Brystet synes allerede at have blandet sig i hans Blod. Hans Alder er den svageste, udmattet synker han sammen, eller krymper sig af Smerte, og holder kun med svag Haand Slangens Hoved fra sig. Den ældre derimod har Slangen blot omsnoet det venstre Been og den høire Arm. Vel uopløseligt, men dog saaledes, at han endnu, ikke lider af virkelig Smerte, af heftig Knugen: desto mere af Skræk og Angest. Han skriger, og kan maaskee ikke andet end skrige udstrækkende Armene imod og heftende Øinene paa Faderen, anraaber han, for at forøge hans Angest, den selv til Hjelp Trængende om Bistand. Laocoons Alder grændser til Oldingsaarene, men uden Spor til Affældighed. Denne Alder giver hans ædle Legeme den Ærværdighed, der er den egen. Hans Sønner ere, i Forhold til deres Legemer, Ynglinger, men hvoraf den yngste neppe har naaet Mandbarhedens Aar. Et mere digte risk Æmne for en Konstner, kan man i en Gruppe af tre Personer neppe tænke sig. Først tænke man sig den Handling, der gaaer foran Catastrophen, hvor Anger over det begaaede Feiltrin, bestormer Faderens Bryst, og nu den Straf, der ikke allene rammer ham, men selv begge hans Sønner. Smerten er her ikke allene legemlig, men ogsaa en sand Sielemarter, thi med den blander sig Fadermedynk og Fadgrangest, som, glemmende sin egen Lidelse, forgjeves higer efter at hielpe hvad der er Faderen kjerest paa Jorden. Hvert Lems særlige Bevægelser tilbyder her en Mangfoldighed og Afverling, der maa give Konstværket et end høiere Værd. Faderens Legeme, hvis Overdeel bøier sig bag til over, faaer ved denne Vending, den største Skjønhed. Men hvad man maa beundre meest er Udtrykket. En modværgende Stræben, en Spænding i Smerten, viser sig i Hovedfiguren fra den sammenpræssede Pande indtil Tæerne, med lige Sandhed i enhver nok saa liden Muskel. - Evigen, siger Ramdohr, vil dette Stykke blive for Konstneren et Studium af Been bygningen, Muskelspillet og Rigtighed i Tegning. Den Side, hvori Slangen bider, ansees for den skjønneste Deel. Men hvad man skulde troe den maatte gjøre den værste Virkning, Slangernes Omsnonninger, har Konstneren vidst at benytte saagodt, at de tjene det Hele til den beqvemmeste og naturligste Forbindelse, endskjønt ingen Deel af Legemet, Øiet ønsker at see, derved unddrages det.