Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-02-09
Kapitain Kotzebue besøgte ogsaa den russiske Kolon paa det sidstnævnte Sted, og siger i den Anledning: "Den græsk russiske Religion paanøder sig Ingen: den kjender ikke til Fanatisme: den overlader det til Menneskenes egen Overbeviisning, om de ville forene sig med dem eller ikke. Hvor gandske anderledes derimod gaae ikke de katholske Munke og de protestantiske Missionairer til Værk, Men lykkeligviis ere de protestantiske Missionairer, hvorom her tales, og som Kotzebue havde havt Leilighed til at lære at kjende, kun Protestanter af Navn; Sind og Grundsætning ere de ægte Katholiker, værdige Disciple af dem, som i Paraquay stiftede Jesuiter-Riget, og maaskee tragtende efter at grunde et lignende i deres Missioner. Som Gud naadelig forbyde, Cherese Aubert. (Sluttet. See forrige Nr.) Var ikke dette Optrin afgjørende for de Elskendes Skjebne, saa havde vi heller ikke fortalt det, for den usigelige Jammers Skyld, ligesom vi og forbigaae mange af de følgende. Adolf vaagede Natten over hos sin Elskte, Feberen ophørte ikke; Faren blev afgjørende; da Dagen frembrød, spurgte hun ham, om det var lyst; - han kunde neppe svare hende for Smerte. "Jeg har, sagde hun, havt en besynderlig Drøm; jeg veed nok, Du troer ej paa Drømme; ikke sandt? – Tænk engang, jeg drømte, jeg var ligesom dengang, Du først saae mig. Jeg var indbuden med Henriette til en skjøn Fest, og vi havde to Officerer med os. Mig syntes det var en Bryllupshøjtid, og Du den ene Officier. Jeg saae med Forundring det krigerske, frygtelige Udtryk, Dit Ansigt havde antaget, uden dog at tabe den Blidhed, formedelst hvilken Du blev mig kjær. Dit Blik var endnu saa ømt, Dit Smil saa blufærdigt. Jeg frydede mig over at kalde et saa reent, stolt Hjerte mit Den anden Officier maatte være Mondon. Han lignede det Billede, Du har udkastet af ham; munter, overgivende, surseende, heftig, men vel værd at være elsket af min Adolf. Vi vare overdrevent lystige, som arme unge Mennesker, der holde sig for lykkelige, der indbilde sig, at Lykke kan være varig. Med Et saae jeg paa Henriette, fordi hun sang. Hvor forskrækkedes jeg, da jeg saae hende bleg, syg og høist sørgeligen paaklædt. O. Gud! havde Du seet hende saaledes, Greben af Skræk vendte jeg mig til Eder, og da havde Du og Mon don stive, ubevægelige, udslukte Øine. saae ud som Gibsbilleder, der saa frygteligen paaminde om det Liv, der fattes dem. - vare heller ikke mere levende, thi Du saae ikke paa mig, eller syntes dog ikke at see mig; og det saae forskrækkeligt ud; thi Eders Hoveder syntes ej mere at høre til Eders Legemer, og sadde og kun faste derved, formedelst en synderlig rød Stribe Efterat Therese havde fortalt mig denne græsselige Phantast med megen Sindsbevægelse, taug hun i den største Udmattelse. Hun havde forlangt en Præst – jeg ønskede, at hun underholdt sig med en Mand, der kunde meddele hende den Kraft, som ene kunde give hende Trøst. En Bevægelse uden for Døren sagde mig, at han var kommen. Jeg meldte Therese det, og gik ham imøde. Præsten sneg sig, uden at see paa mig, forbi mig. Det var en lille Mand med Hverdagstræk, paa, i det høieste, sex og tredive Aar, alligevel var hans Haar allerede tyndt og bleget; hans Ansigt havde et synderligen smertefuldt Udtryk - der talte Mod af ham, men hvilket Kummer nu snart havde fortæret, Taalmod, der maa bukke under for daglige Lidelsers Byrde, Legemskraft, men som nu svigter, Aandens Opofrelse, der endnu kun et Øjeblik holder sig opreist, styrket ved Enthusiasme for Dyden, eller den Troens Kraft, hvilken man nu kalder Fanatisme. - Han gik rokkende og holdende sig ved Panellisten; thi han var træt, syg, og lod sig allerede længe ej see paa beboede Steder, uden for at forrette sine Embedspligter. Hans Dragt forkyndte ikke hans forfulgte Kirkes Præstedom, den var sammensat af fremmede Dele, saa man kunde see, den ikke var gjort til ham, at den var en Gave af Goddædighed. Jeg forlod Værelset og blev ved Døren. Jeg hørte kun en forvirret Mumlen; men den var mig velgjørende; den beviste mig dog, at to Mennesker levede derinde. Endeligen kom Præsten ud; han tørrede sine Taarer, gjorde nogle Skridt, stod derpaa stille og raabte: "Antoinette!" Jeg traadte hen til ham. Therese længes efter dem, sagde han, i det han, med faste Blik, saae sørgmodigt og alvorligt paa mig. Lidt efter lidt blev dette Blik klarere, endeligen nærmede han sig muntert, trykkede min Haand imellem begge sine, og gav mig Velsignelsen. Alle Omstaaende saae paa ham med Forundring; jeg alene forstod ham. Jeg gjettede, at Haandtrykket og Velsignelsen af den hellige Mand kun skulde være et Tegn paa Giensynet i en anden Verden, hvor man ventede os Begge. Med afmaalte Skridt traadte jeg ind i Thereses Kammer, troede at finde hende vaagen, og undrede mig over hendes Ubevægelighed. Pludseligen foer hun sammen, hendes Hoved faldt ganske paa mit jeg veed ei hvad jeg dette Øjeblik tænkte, jeg gjorde mig ikke Regnskab derfor, jeg følte kun, at hun tog i mit Haar med sine Tænder, og i samme Øjeblik blev mit Hjerte iiskoldt, Blodet styrknede i mine Aarer. Da jeg atter kom til mig selv, befandt jeg mig paa min Seng, jeg følte min Tilværelse ene legemlig, en følelig Smerte i mit Hoved, der hvor jeg for et Øjeblik siden havde følt Thereses Tænder, bevægede mig til at fare derover med Haanden; jeg følte mine Haar paa det Sted afskaarne. Therese var død. Jeg havde aldrig beredet mit Sind paa denne Skjebne; den var aldrig kommen mig i Tanker. Jeg var bange for at leve, men end mere bange for at være rolig. Jeg stod op, greb det røde Klæde, der indeholdt min Vende=Klædning, hængte det paa Armen, som dengang jeg kom til Sancy, og gik med faste Skridt imod Husdøren. Jeg maatte forbi Thereses Dør, der stødte tæt til den; den stod halvt aaben; mange Mennesker græde og bade trindt om hende, og derinde var kun lidet oplyst. Min første Tanke indgav mig, at gaae ind og der at døe; men dette Vanvid varede kun et Øjeblik. En Yngling, der i sex Maaneder, havde, i Qvindeklædning, været skjult i Thereses Huus kunde skade hendes ubesmittede Rygte, og denne Ynglings Navn, naar man holdt ham for en Fredløs, styrte hendes Familie i Fordærvelse. Desuden maatte Selvmord, hvorpaa jeg endnu slet ikke havde tænkt, være en stor Forbrydelse for Gud, og det kunde jo berøve mig min eneste Lykke, som er blivende for Christne, - Gjenforeningen med elskte Væsener i en bedre Verden. Medens jeg anstillede disse Betragtninger, havde jeg naaet den sidste Dør paa Forpagtergaarden; Skrig og Beklage løde bag efter mig. En stærk Stemme, lød i mit Øre: "Snart, snart Evig - evig! Og naar jeg spurgte den, om den ikke bedrog mig, svarede den med højt Raab, som i Vrede. Det lignede begyndende Vanvid, og jeg bad, at dette maatte være uden Ende, for stedse at befrie mig fra Erindringen om Fremtiden. Solen dalede; jeg steg op af Bjergstien, og da jeg havde naaet Toppen, var det ei mere lyst nok til at kjende Huset. Dets fire hvide Skorstene viste sig endnu paa den mørknende Himmel, som Støtterne ved et Gravminde. Jeg vendte mig til den Side, hvor dette Syn blev mig tydeligt, og søgte en lang Klippeforhøining, hvilken jeg ofte havde seet, der løb langs med en Afgrund. Der lagde jeg mig ned, med Øjnene vendte mod det Sted, hvor Thereses døde Legeme hvilede, og bad Gud, med levende Inderlighed, at han vilde sænke mig i Afgrunden medens jeg slumrede. Men jeg græd ikke. Jeg havde ikke sovet i nogle Nætter, mine Sandser bukkede under for Matheden, Søvnen bemægtigede sig mig; men den bragte mig ikke Qvægelse. - En Hær gyselige Billeder, ahnelsesfulde Phantasier omsvævede mig. Hvis Forsynet forunder de Fordømte Frist, saa maa denne være saaledes beskaffen. Undertiden indbildte jeg mig end, Man havde hos Therese taget feil om Dødens Kiendetegn, hun levede endnu, men rigtigt nok syg, døende. - Jeg anstrængte mig for at staae op, at ile til hende – naar jeg da endeligen var hos hende, tog den skrækkelige Sandhed atter Plads i mit Hjerte. Jeg hørte, i Søvnens Bedøvelse, mit eget Skrig. Dog, blytung sank atter Søvnen ned over mig, og betog mig Kraft til at føle min Lidelse. Kort derpaa droge Lyn sig over mine Øjenlaage; jeg troede at høre Tordenens Rullen, og saae Therese, der steg op paa flammende Vinger. Men hun vendte sig bort fra mig; og jeg vaagnede over den smertefulde Tone, hvormed jeg raabte efter hende. Endeligen gjengav den opstigende Soel den fuldkomne Bevidsthed. Jeg satte mig opreist, og saae henimod Sancy. Efter en Time bemærkede jeg Bevægelser trindt om Huset, jeg saae Mænd, der bare en Byrde, med tunge Skridt at træde ud af Husdøren. – Nu stod jeg op, overbeviist om, at Alt var forbi. Jeg skjulte mig i den tykke Skov, lagde min Antoinette Dragt af, og klædede mig atter i min Uniform. Enhver Vei var mig den rette, saaledes gik jeg et Par Timer frem af den første, jeg havde faaet Øje paa, mødte Ingen, eller blev betragtet med Forundring. Endeligen naaede jeg en Stad, hvis Navn jeg ikke veed; Soldater grebe mig, Fængslet imodtog mig, - dette skete for otte Dage siden, og - i Morgen vorder jeg henrettet.