Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1814-09-17
(Jndsendt.) Ved at see Opførelsen af Balletten Laurette i Løverdags d. 10 Sept., var den i forrige Saison givne Ballet: Anette og Lubin, Jndsenderen, i frisk Minde. Begges Udførelse denne Gang, imod den for omtrent en halv Snees Aar siden, taaler ingen Sammenligning; thi efter at disse to Balletter have henlagt i saa lang Tid, fremstaae de samme Personer endnu i Hovedpartierne, og deres tiltagende Alder og Utække, der naturligen maa berøve Componistens skjønne Arbeide Alt, synes slet ikke at komme i Betragtning. Dette maa være saa meget mere paafaldende, som The tret eier en yngre Konstner og Konstnerinde, begge i deres blomstrende Vaar, der vist nok vilde glæde Publicum langt mere i slige blot for Ungdommen componerede Partier, og man maa virkelig, hvad Rollebesætningen i Balletterne for Tiden angaaer, udraabe med Forfatteren til hiin Epilog i No. af Skilderiet for i Aar: Til Held jeg lever i en konstfuld Alder, Da Glutter spille raskt fuldvoxne Folk, Snart i vor Evalds uopnaaede Balder, Og snart som Kierlighedens søde Tolk. Da trende Snese gamle Ægtekoner Os speiltro vise den halvvoxne Mø Da stundom sølverlokkede Matroner Fremstille Leflerollen tres curieux, Om Agerdyrkning og Landvæsen. Af Pastor Wedel i Ewerdrup. Jh! skal jeg træffe dig her, Drude, er deikke længere i Kjøbenhavn, Naar kom du heri Egnen." - Til Maidag, bedste Sophie! Du veed jeg tjente i Staden hos Commissæren, deres Datter blev gift med en Student, som havde en Bondegaard ude i Landet. Den unge Kone bad mig saa meget, at følges med, da jeg er Bondefød, som du veed, men nu har været Jomfrue, Aar i Staden. Kort at fortælle, vi kom til Gaarden, og jeg skulle der være Selskabsdame. Vi fik da prægtige Møbler, og Gardiner, og Senge ordnede paa bedste Maade. Vi havde 2 grov Piger, og jeg spadserede med Madamen og strikkede, paa min Bomulds=Klokke. Alting gik godt i 4 6 Uger, men den ene Pige blev syg, den anden giftede sig nolens folens, og vi havde da kun i midaldrende Huuskone til at bestyre Kjøkken, Bryggers og Meieriet. En Aften siger Madamen til mig; Lille Drude, du er dog til dit 18 Aar vand til Bondehaandtering, du faaer at malke vore 5 Køer. Det krapperede mig, at hun ville tale tilmig, som en simpel Bondetøs. Jeg satte Næverne i Siden, og sagde: Malke, hvem taler Madamen til, Jeg har i 8 Aar ikke rørt ved noget hver. Nei, behag at tage imod 1/2 Aars Løn, jeg reiser denne Aften. Hun blev vred; jeg ligesaa Manden kom til, truede mig med Politiet, o. s. v. Jeg kjerte mig om nichs; de maatte leie en Kone til at malke, og jeg løb bort om Morgenen. Min Dragkiste maatte jeg ikke faae, og nu er jeg hos min Cousine, Træskomandens Kone. Nu fral jeg til Tings paa Mandag. Jeg vil just nu hen til en Prokerader. - Sophie svarede: Tag dig lagt, Drude, for Tingfær, du kommer til at gaae i din Tjeneste igjen. - O ja, som Selskabsdame, men ikke som Malketøs, forstaaer du det. Jeg har endnu et Par Daler at vove, og Lovene skal tale for mig; saa sagde fordum min salig Kjæreste, Foureren, naar nogen fornærmede ham. Jeg malker ikke, om man satte 20 Jaler paa mig at blodsue mig. Nu strikker jeg Vanter til Skriverkarlen paa Gaarden, og han har sagt mig, at det Hele har intet at betyde." - Men Politiemesteren lærte Brude det Modsatte, hun maatte betale Anseeligt, da hun slet ikke vilde gaae i Tjeneste igjen. De unge Folk kom derved i et ufordeelagtigt Rygte: de kunde ingen Piger faae. Drude talde ikke just honet om dem. Meieriet blev forsømt, ja mange andre Ting gik Krebsgang, da alt skulle nu forrettes ved Huuskoner, som gik hjem om Aftenen. Den unge Kone maatte da selv gjøre Jld paa, vaske op, vænne sig til at malke, og blev et evigt Slab. Manden maatte omsider forlade Stedet, og efter megen Ansøgning blev han endelig Portbetjent i en lille Kjøbstæd. Drude blev Kammerjomfrue paa en Herregaard, hvor en Tjener bildte hende ind, at han snart kunde blive en fornemMattador. De forenede sig. Han lærte at gjøre Træskoe, da det andet store Haab mislingede. De fik en Jnderste Stue, havde hverken Koe eller Soe, og nu ønskede hun, men for sildig, at hun havde havt en Koe at malke, thi et og flere Børn behøvede Melk, og Naturen havde været i saa Fald gunstig mod hende. Endelig fik de en paa Leie, og nu vænnede hun sig ret kjønt til at malke og bere Kander paa Hovedet, som forhen var udmeiet med Baand, Blomster og Haarlokker, meget præg ligere end den høieste Dame.