Viborger Samler, 1773-03-08
Mandagen den 8 Martii. Den, der vil overtale med Lykke, skal iagttage den vigtige Regel, at han viser baade Fordeelen og Letheden af det, som han vil overtale andre til. Det første gjør Folk villige, og det sidste modige til Forsøget, og hvad er nogensinde udrettet, eller kan udrettes uden Villighed og Mod? Det maatte uden Tvil have god Virkning, om ogsaa Religion og Gudsfrygt ofte bleve betragtede fra denne Syns Punkt. Var det almindeligen bekiendt og troet saa vist, som det i sig selv er, at Menneskeet, langtfra at tabe ved Dyd og Gudsfrygt, skulde meget meere derved befordre sin Fordeel, ja endog sin timelige Fordeel, maatte Religionen vist finde mange fleere sande Tilhængere, end den nu har Behandlede man altid med Varsomhed den Lærdom om den Christelige Selvfornægtelse, og foreskrev ikke de Troende en Fuldkommenhed, som ofte modsiger den menneskelige Natur, og synes indrettet for blotte Aander, saa skulde saamange Mennesker ikke kunne undskylde sig med Umuelighed eller uovervindelig Vanskelighed. Jeg vil hermed ikke negte, at den modsatte Feil, hvorved enhver lad og letsindig Bekiender antages for en sand Christen, er jo ligesaa farlig, men jeg paastaaer kun, at Middelveien burde nøie følges, og at man ikke ved overdrevne Vanskeligheder burde afskrække Menneskene fra sand Gudsfrygt, helst da jeg troer, at en agtsom Erfaring skal befinde det, som Guds Ord udtrykkelig siger: At Guds Bud ere ikke svare. Vil man undersøge Følgerne af sand Christendom, saa skal man finde dem fordeelagtige for Mennesket selv, endog i dette Liv. Synes nogle Steder i Skriften at forkynde de Troende Forfølgelse, Bespottelse, Sorg, Velfærds Spilde og fleere Ubehageligheder, og anføres ofte disse Sprog for at bevise, at saadan Jammer er uadskillelig fra Christendommen, saa viser dette dog intet andet, end at Skriften ofte forstaaes uret, og at man ofte udstrækker til alle Tider og Omstændigheder det, som dog kun er sagt om en vis Tiid og enkelte Tilfælde. Desuden taler jo Skriften om Abraham, Job og fleere sande Helgene, der have besiddet ald den timelige Lyksalighed, som noget Menneske kunde ønske eller vente. Og overalt lad Forfaringen sige os, hvad Fare den i vore Tiider udsætter sig for, der i Sandhed frygter Gud. Jo, siger man, han opofrer den saa høit priiste Friehed at gjøre uden Skye alt, hvad Landets Love ei straffe, han underkaster sig den fortredelige Tvang at undersøge sine Gierninger skarp og nøie, han maa nægte sig selv tusinde Ting, som andre frit tillade sig, han maa, siden han ei tør bruge alle Midler, ofte miste den Fordeel, som andre, der ere frie for saadan Sinds Omhed, letteligen erholde, han maa med en fortrædelig Varsomhed vogte sig for ald Uorden og Umaadelighed, og med en besværlig Aarvaagenhed og Eftertanke agte paa sig selv, modstaae sine Lyster, og holde Begierlighederne inden for de rette Grændser. Alt dette er rigtigt, men mon og disse Fordringer fortiene Navn af tunge og besværlige Regler; Guds Ord forbyder ikke nogen sandselig Lyst aldeles. Det forbyder allene en saadan umaadelig Nydelse af disse Lyster, hvorved Mennesket skader eller ødelægger sig selv. En uforsigtig Lærremaade giver alt for ofte Anledning til det vrange Begreb, at alt det, der fornøier Sandserne, er syndigt, og at Gud i sit Ord forbyder Mennesket de Fornøielser, som de skabte Ting fra alle Sider tilbyde os. Det maatte jo være en aabenbar Modsigelse, at sætte Mennesket, som et Sandseligt Kreatur, imellem tusinde udvortes Ting, som alle indtrykte sig i hans Sandser, og forbyde ham aldeles at følge disse Jndtryk. Jeg forbigaaer det fordervede Begreb, som mange herover fatte om den høieste Væsen; thi blant Menneskeer var det jo Misundelse, om nogen vilde forhindre andres Fornøielse, og hvor ofte øses ikke Begreberne om Guds Egenskaber af de menneskelige Ufuldkommenheders ureene Kilde? Gud, som er alle sine Skabningers Fader og Velgiører, vil vist nok unde Mennesket det Gode, end- og det Sandselige Gode, og saameget deraf, som Mennesket uden høiere Fordeeles Tab kan modtage. Men visse Lysters Nydelse udkræve en fastsat Orden, og bestemte Grændser, om de ikke skulle skade enten os selv eller andre. Saaledes er, for Exempel, Tilbøieligheden imellem de tvende Kiøn en i sig selv ulastelig Drift, men som dog kun bør fyldestgiøres ved Ægteskab, uden hvilket den skulde anrette uhørte Ulykker i Verden. Gud har da seet, at Menneskeet ved at overgive sig aldeles til Sandserne vilde gjøre sig selv og andre høist ulykkelige, og derfor forbudet alle sandselige Lysters Umaadelighed og Uorden. Og at Gud heri handler heller som Fader, end som Lovgiver, sees deraf, at man ei kan nævne een eneste Sandselig Lyst, at jo dens uordentlige Brug skader Mennesket endog i dette Liv. Vi behøve kun at lade Drukkenholten og Hoerkarlen fortælle os Følgerne af deres Levemaade, for at blive overbeviiste, at Gud har sigtet til vort eget Gavn, da han bød os at bruge Verden, uden at misbruge den. Er det da et tungt Bud, at Mennesket ei maa ødelegge Liv og Sundhed ved Viin, ei maa forkorte sine Dage ved Horerie, Er det nogen Ulykke, at man ei maa drikke Forgift, fordi den er sød? Er det fornuftigt at klage over en Jndskrænkning, som er os saa nødvendig, Den, der klager herover, klager over sine største Fordeele, og forraader derved enten sin Uforstand og Letsindighed, eller sin Ondskab og slette Hensigter. Hvad har da den frekke og ryggesløse Synder forud for den Dydige, Hiin nyder de sandselige Lyster; Denne og, thi de ere ham ei forbudne. Hiin fornedrer sig i deres Nydelse til Liighed med Dyrene; Denne holder Maade, og bliver et Menneske. Hiin føler baade i og efter Lysternes Opfyldelse, Bebreidelser, Fortrydelse, Væmmelse; Denne føler deres Sødhed uden nogen bitter Eftersmag. Hiin bliver ved en alt for heftig og idelig Brug snart følesløs alle Fornøielser; Denne føler dem stedse, fordi han aldrig misbruger dem. Om de øvrige Sinds Lidelser gielder det samme. Naar den vreedagtige, for at smage en opfyldt Hevns korte Sødhed, gjør sig alle Menne skeer til Fiender, og indvikler sig i tusinde Fortredeligheder, ja bliver sig selv og andre væmmelig og utaalelig, saa gjør den Sagtmodige tilsidst alle sine Fiender værgeløse, og beholder tillige Sindets Roe, en Fordeel, som den vredagtige umuelig kan nyde. Ja jeg tør opfordre enhvers egen Erfaring, som vist skal bevidne, at alle utemmede Lidenskaber have deres umiddelbare Straf og Plage i Følge med sig. Hvor elskværdig maa ikke Dyd og Gudsfrygt blive, betragtede fra denne Side, Religionen, hvis egentlige Øiemerke er paa hiin Side af dette Livs Grændser, gjør sine sande Elskere dog lykkelige her, og saa lykkelige, som de uden den aldrig kunde blive Naar endog evig Sallighed ei kunde opnaaes uden at opoffre alle dette Livs Fordeele og Fornøielser, burde jo den fornuftige umodsigelig beqvemme sig til dette Offer. Men da den ævige Viisdom og Godhed nu har givet de Dydige baade det nærværende og tilkommende Livs Fordeele, og sammenføiet med alle onde Handlinger naturlige og uudeblivelige Straffer, saa burde endog blot fornuftig Egenkierlighed drive Menneskene til Lydighed mod den store Lovgiver, som saa øiensynlig søger sine Undersaatters Gavn. Førend jeg slutter, maa jeg endnu gjøre en Anmerkning. Jeg har oven for sagt, at en Christen har Tilladelse til at nyde Livets Forlystelser, naar han flyer Uorden og Umaadelighed. Endskiønt jeg herom holder mig fuldkommen overbeviist, troer jeg dog meget vist, at den Dydige bør endog i tilladte Ting være særdeles varsom. Den, der skal have og beholde Herredømme over sig selv, (og hvo kan være dydig uden dette?) skal undertiden gjøre sig selv imod, end- og naar hans Pligt ei forbinder ham dertil. Uden saadan Øvelse kan ingen være vis paa at blive Dyden troi Længden, og langt mindre paa at gjøre Modstand i de farlige Øieblikke, naar Lysternes Storm er nærved at døve Fornuftens Stemme.