Den Vest-Sjællandske Avis, 1834-06-14
Jnden vi følge vor Forfatter i at beskrive denne, maae det være tilladt foreløbigen at opstille følgende Betragtninger: 1. Man antage, at de himmelske Legemer ikke lyste paa Himlens Hvelving, at man hverken om Dagen eller om Natten faae andet end den blaae Luft over vore Hoveder, og at Jorden blev oplyst af en Lysmaterie som giennemtrængte Atmosphæren; hvor indskrænkede vilde Menne skenes Forestillinger da ikke være blevne; da vilde den Klode de beboe have forekommet dem at være det eneste som var og kunde være til, og deres Siæle vilde da aldrig have kunnet hævet sig til noget høiere end dette Jordiske. 2. Havde Jndretningen været saaledes beskaffen at Solen gik hverken op eller ned; men straalede baade Nat og Dag, saa vare vore Udsigter vel blevne udvidede til den store Afstand hvori dette pragtfulde Himmellegeme svæver over os; men vore Siæle kunde ingen Ahnelse have havt, om Firmamentets ubegrændsede Udstrækning. Hvor meget maae vi derfor ikke beundre og tilbede den Viisdom og Naade, som lod Lyset nedstige og Varmen opvækkes fra et Himmellegeme, som er udenfor vor Klode, og hvorved vi paamindes om at betragte disse Velgierninger som en himmelsk Gave; en Naade der nestiger fra høiere Egne til vor Lyksalighed. Og hvilken Omsorg er ikke bleven baaren for vor aandelig Fornødenhed, for vort Hiertes Trang; ved det at dette Himlens Lys afvexlende unddrager sig vore Blikke, for at en endnu lagt større Udsigt, langt høiere Forhaabninger kunne aabnes os i de overjordiske Egne. Jkke allene en grændseles Mangfoldighed af Verdener og en himmelsk Glands viser sig for Øiet; men Fornuften opdager efterhaanden en afmaalt Regelmæssighed, en brundringsværdig Harmonie i denne Mangfoldighed. Den kan ikke undgaae derved at føle sig hendraget til Erkiendelsen og Tilbedelsen af en uendelig Aand, som aabenbare sig i denne Alnaturens Orden. Kunde den for et Øieblik saaledes forvilde sig i sine Betragtninger, at den kunde indbilde sig, at ligesom en indvortes Kraft ligger i Planten og Dyret som udvikler og danner det, (og som dog røbet sit Udspring fra Alviisdommens evige Kilde,) saaledes kunde ogsaa ligge en indvortes Kraft i Jorden og i hver Klode, som udvikler dem til deres Bestemmelse, saa møder dog det store Spørgsmaal: hvorfra kom da det Baand som forbinder alle himmelske Legemer med hinanden, hvor findes Grunden til den Harmonie, som aabenbarer sig i Verdensbygningens Heelbed? J den enkelte Klode kan den ikke ligge, den maae være en almindelig Kraft, som behersker Alnaturen, men da denne Kraft virker med Viisdom, med Orden og efter Hensigt, hvad skal man da kalde den andet end Guddommen. - Denne Betragtning er uimodstaaelig for Fornuften; denne kan ikke undflye Troen paa Guddommen om den ogsaa vilde. 5. Men det er kun for Aandens Blik at Guddommen aabenbarer sig, for det fandselige Blik indhyller den sig i Verdensløret, ligesom Siælen skiuler sig i Legemets Bedækning; men da Siælen selv er Mand, saa opdager den Alverdens aandelige Aarsag under denne Tilhyllelse. Ubegrændset viser Verdensbygningen sig for vort Syn, det skal minde os om, at det bærer billedet af en uendelig Aand. 6. Høit over Luftens Hvelving i disse lysende og ubegrændsede Himmelrummets Regioner aabnes de salige Udsigter for Haabet. Du skal vide, Du menneskelige Aand, at som Universets Egne ere ubegrændsede, saaledes ere Livets Veie evige. 7. Der var en Tid da Menneskene ikke begrebe dette; dengang vare Solen og Stiernerne der oppe efter deres Meninger nogle Boeliger, som vare høiere end Jorden, hvori Guderne og Aanderne opholdt sig. Dengang var Menneskeslægten et Barn, og morede sig med Eventyr, og den var det længe. En lang Tid fulgte ovenpaa, da begyndte Menneskeslægten at giøre sig et Begreb om Himlens Orden; men flod i den Tanke, at denne Jord var Universets Middelpunkt og Hovedformaal, og dette dreiede sig om biin, da var Menneskeslægten ung, uerfaren og fattede ikke det Skabtes store Bestemmelse. Nu begynder Menneskeslægten at komme til moden Forstand og at ældes, og nu gaaer det den som det gaaer det gamle Menneske, det samler sig de fornødne Erfaringer, og det kommer efterhaanden til Eftertanke. Tilværelsens store Plan begynder at gaae op for dens Forstand, den tvivler ikke længere paa at den er et Værk af en høiere Viisdom, og de Tænkende blandt dem begynde at føle Længsel selv efter det fuldkomnere Liv, hvilken Længsel opfyldes efterhaanden. Menneske slægten er en Stamme, hvoraf idelig nogle Grene, gaae ud, og andre skyde frem hine forplantes efterhaanden i nye Livets Egne, men engang vil Tiden dog komme at Stammen selv vil udgaae. "Bruder, uber Sternenzelt mus ein guter (Schiller.) Vater wohnen!"