Jyske Efterretninger, 1767-11-13
Naar J man vil frataae mig, . Da bliver Rost tilbage. Guld, Guld, Sølv og Jern, Metaller sig, De har af mig sin Plage Naar J og R. mig tages væk, Jeg til en Ost da bliver, Som bedre er i Vandre=Sæk. End Vælling og Oliver. Men naar min største Deel gaaer hen, J R. og O tillige, Da staaer jeg gandske stum igien, Kan ey et Ord udsige. Naar S. Tver Apocopen Afskiæres og borttages, Da staaer der ikkun Fro igien. Et Tegn til at det dages. Ja Fro bemerker lystig, glad, Og det, som Sindet fryder, Heraf enhver sig vel udbad Langt meere, end han nyder. Men, naar jeg plat forkeeres om, Og Rer lagt i Giemme, Jeg som et Stykke Stof fremkom, Som væves og her hiemme. Naar jeg skamferes midt og bag, Saa R. og Tudslettes, Hvad jeg betyder, er en Sag, Som lettelig kan gjettes. Men vil man Ordet mildere Optage, kan jeg sige, ne, Det Tilnavn Fos kan vi jo see For mangen Mand og Pige. Omsider, naar jeg vendes om, Og F fra mig bortviger, See saa, min Ven og hør min Dom. Stor da opdaget bliver. Slutningen af Samtalerne om Philosophien. Hun behager kuns saa frit at tale om sig selv, Madame! svarede jeg; Hendes Fuldkommenhed bevidner noksom hendes des Fornufts tillige Øvelse. Og da hun paa ingen Maade har været at bringe fra sit Forsæt i at ville høre min Forelæsning i Philosophien, saa, for at jeg videre kunde profitere af hendes muntre og formistige Tænkemaade, vil jeg herefter, saa vidt mig mueligt er, stræbe at efterkomme hendes Begiering; Det var vel og forgiæves, at jeg længere derved vegrede mig. Ja, det var vist forgieves, svarede Fruen; Thi han veed jo nok, hvad vi Fruentimre falde paa, det lade vi os ingenlunde afprædike, end ikke ved den største Veltalenhed. Siden vi da nu ere komne saa vidt, saa skal jeg fortælle ham noget, som jeg hidtil har kundet skiule for den heele Verden, men kan han kuns tie saa godt som jeg: Han har vel uden al Tvivl kiendt den lærde og berømte Mag. Frid. Chr. Eilschov, en Mand af en grundig Indsigt og stor Sinds Munterhed, hvis Fortienester langt overgik hans Skjebne? Jo, Madame, svarede jeg, det er mig og bekiendt at denne flittige og lærde Mand, foruden adskillige philosophiske Skrifter, hvormed han søgte at tiene Verden, har i Aaret 1749 begyndt paa et Forsøg til en Fruentimmer=Philosophie, hvilken han ved 3 Dages Samtaler med et Fruentimmer allene fortsatte over Philosophiens almindelige Betragtning. Enhver Sandheds Elskere maatte have ønsket at see saa nyttigt og vanskeligt Forsøg fuldbragt af ham, som var saa opvakt et Hoved, og som ved saa munter og god en Begyndelse gav største Formodning om en lykkelig Fuldbyrdelse. Got, svarede Fruen, jeg merker nu, vi blive snart enige, Men kiender han vel det Fruentimmer, som disse 3de Samtaler ere holdte med Ney, Madame svarede jeg, Da seer han hende her, sagde Fruen. Er hun, Madame i det Fruentimmer, brød jeg i Forundring udi Tvivl ikke herom, sagde Fruen, jeg skal til Beviis herpaa fortælle ham adskilligt, som denne min brave Læremester ved vore Samtaler underrettede mig om: Jblandandre Ting, som jeg nu kan huske, fortalte han mig, at Philosophien er en Viidenskab om det, der er mueligt; At philosophere er at undersøge Grunden og Aarsag til Tingens Muelighed; En Philosoph var altsaa den, der kunde forklare klare saadan Grund og Aarsag til Ting, eller sige, hvorfo- og hvorledes de ere muelige; Jo fleere Tings Grund man kiendte, des større Philosoph var han, Fremdeles viiste han mig Sandheds Land ligesom i et Perspectiv, hvor jeg kiendte Philosophien at være en Viidenskab, som ikke snævrere kunde indskrænkes end til alt det, der er mueligt, det der er mueligt ikke allene i en eeneste Verden, men i endelige mange andre, som Fornuften lidet Stykkviis synes at skimte af, men Alvidenhed fuldkommen ene kan oversee, som indseer tilfulde alle muelige Aarsagers muelige Virkninger, alt hvad der har været, er og skulde blive med alt det, som aldrig bliver, men kunde, om det skulde. Med eet Ord: Alt det, som mueligt er, Forstandens Øye blev, ved at udspile sig for at see den uendelige Strækning af Philosophiens Rige, reent sløv, alting løb i eet for mig; For at hielpe mit Øyes Svaghed lidet, bragte han mig et Landkort, hvorpaa Philosophien var inddeelt, eftersom Philosopherne i Almindelighed pleyede at inddeele den; Her saae jeg i Korthed, hvor vidt den strækker sig, den gaaer igiennem de synlige Ting, som med Sandserne kan fattes, lige ind til Aandernes Rige og igiennem Aandernes Rige ind til det uder delige fuldkomneste Væsen selv; Men den menneskelige Fornuft, som er saa indskrænket, kan ikke naae Beskuelse i dette mendelige Rige, uden med en viis og snæver Jndskrænkelse, dens Færdighed i at indsee Grunden til en Ting kunde ikke strække sig videre end til nogle faa Ting; Bare afbrudte Stumper og Stykker af den philosophiske Kundskab kunde findes hos os, fordi den Lænke eller Kiæde, som gaaer igjennem Aanders og Legemers Verden, jeg meener, den store Sammenhæng af begges overeensstemmende Virkninger, nødvendig maae have mange Brud og Huller for en indskrænket Forstand, som vores. Jeg seer heraf, hvor lidet vor Philosophie kunde udgjøre, som for sin Betragtning sætter de tre store Øyemeed. Den høyeste og eeneste Aarsag til alt det, som mueligt er, vor Siæl, som forestiller sig Verden, Materien, hvoraf de Legemer sammensættes, som udvortes rører vore Sandser, herved blev Philosophien inddeelt i tre Parter. Den naturlige Viidenskab om Guld, Siæle=Læren og Natur=Læren. ren; Den Part, som handler om Siælen, inddeeles atter Fornuft=Tæren og Sæde=Læren; Den Jnddeeling skeer i Hensigt til Siælens tvende Hoved Kræfter; Forstand og Villie, Forstandens Vildfarelser skal Fornuft Læren rette, Villiens Vildfarelser skal Sæde=Læren rette: Sæde=Læren har igien adskillige Deele efter de adskillige Stænder i eller uden for Sælskab med andre, hvori Mennesket befinder sig. Natur Læren taaler ligeledes en vidtløftig Inddeeling efter de adskillige Deele af Naturen, som deri betragtes; J Almindelighed deeles den i den forsøgende Natur=Lærre i Lhysiqve erperimentale) hvori læres de Naturkyndiges Forsøg, som tiene til at oplyse Naturens Virkninger, og dernæst den lærende NaturLære (khysiqve dogmatiqve, som indeholder de Slutninger, man har gjort i Anledning af foregaaende Forsøg, Den Viidenskab, som betragter i Almindelighed Verden, som alle Legemer tilsammen tagne, udgiøre, kaldes Verdens almindelige Betragtning (Commologie).