Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1827-06-16
Blandede Efterretninger. (Meddeelte.)¬ J Blatter für literar. Unterh. (No. 79. 1827) læses et udførligt Stykke om Jens Baggesen og hans sidste Værk: Adam und Eva, oder die Geschichte des Sundenfalls, ein humoristisches Epos, Leipzig 1826. Forf. anstiller først nogle Betragtninger over Baggesen, som tydsk Digter. Han mener at den, der saa bestemt har taget Partie, som B., kan sjeldent gjøre Regning paa fuldkommen Upartiskhed hos dem, der opkaste sig til hans Dommere. Den Ene vil ligesaalidet kunne holde Maade med sin Ros, som den Anden med sin Dadel. Han troer endvidere, at Digteren bidrog selv meget til, at hans Navn i de sidste Aar gik i Glemme hos de Tydske, hvilke han med fine bedste (?) Dele tilhørte, og som tidligen modtoge ham med Glæde iblandt sig. Den, der lover meget, maa holde Ord, ellers staaer han Fare for, at de Krandse, hans Beundrer flette ham, blive under Hænderne til Tornekroner. Den Upaaagtelse, man i de sildigere Aar viste B., grændsede til en næsten fuldkommen Forglemmelse. - Ved Klopstock og Wieland, som V. synes begeistret af, lærte han snart at elske det fremmede Idsom som sit andet Modersmaal og sang i det hvad, der var ham dyrebarest. Han bestræbte sig for, at gjøre sig sine Mesteres Methode og Konst egen. J Heideblumen viste han en Selvstændighed i Følelse og Fremstilling, der vakte det Ønske, at deres Forfatter fremdeles vilde vandre videre paa egen Vei og fortjene den Krands, som en lykkelig Natur, fremfor mange, syntes at have udkaaret ham til. "Parthenais, hvorlidet det end fornægtede den Skoles Maneer, hvorfra det udgik, var, selv i sin ufuldkomne Skikkelse, ved Siden af mange Mangler i Anlæg og Udførelse, saa rigt paa enkelte Skjønheder, og især i den sidste Omarbeidelse. (1812) saa mesterligt i Formen, at dette Digt allene havde været nok til at vække de gladeste Forventninger. "Taschenbuch für Liebende (1810) skuffede i det mindste ikke hiin Forventning. - Saameget immerteligere maatte den Ensidighed i Smagsdommen blive, i det han erklærer Enhver, der ikke var tilbøielig til at sværge paa hans Mesteres Ord, Krig. Han begreb ikke sin Tidsalder og den Forandring i Meningen, som betegnede Begyndelsen af det ny Aarhundrede og med den en Eroke i Konstlivet i Tydskland, var ham en Gaade og tilsidst en Forargelse. Vel manglede der ikke paa Vildfarelser, der opfordrede til Modkamp, men hans Feil var det, at han ikke vilde erkiende det Gode og evig Sande, der laae til Grund for dem uden at have godtgjort ved noget sit Kald til philosophisk Dommer, drog han i Kamp mod Fichte og Schelling, medens han lidenskabeligen angreb den nyere Skoles Choreger og Tilhængere. Langt fra at billige adskillige Ynglingers Fremfærd, der troede at det nye Foraar ikke festligen nok kunde hilses og ingen Stemme være værdigere dertil and deres, kan Forf. dog ikke bifalde den Lidenskabelighed, hvormed B., gik frem i sin Klingklingalmanach 1810." Hans fuldendte Faust" der skulde sætte Kronen herpaa, er ligeledes fra hiin Tid, men hidtil i Haandskrift, hvori den vel ogsaa vil forblive, dersom de, der ene raade over dens Bekjendtgjørelse, have Agtelse for deres Vens Eftermæle. Hvad det ny Digt, Adam og Eva, angaaer, da antager Forfatteren, at det er fra Digterens tidligere Livs periode. Den Forargelse, som overdrevent andægtige Siele havde fundet i Maaden, hvorpaa Digteren har behandlet de hellige Traditioner, finder Forf. utidig. Allerede vore gudfrygtige Forfædre, siger han, toge ikke i Betænkning at stille bibelske Historier i Fastelavnspiltil Skue. Vist nok er Miltons "himmelske Muse ikke vor Digters, men vi ville snart forsones med ham, naar vi i hans Fremstilling ikke savne "den Aand der elsker: Fremfor hvert Tempel det rene Hjerte." Forf. anseer dette Digt for eet af den nyet Tids interessanteste Frembringelser og blandt alle Digterens Værker for det, hvori hans Natur viser sig renest og meest ukonstlet. Han bliver i Gierningen her ganske sig selv lig. Ligesom hans Liv var sammenkjædet af de raskeste Overgange fra Graad til Latter, fra Stolthed til Ydmyghed, fra Følelse til Reflexion, fra Kierlighed til Had, fra Fritænkerie til Tro, saaledes see vi disse Modsætninger, i hurtig paa hinanden følgen, trænge sig gjensidigen. Det sidstes Gang var foretegnet i Grundtexten; Udførelsen vidner om Phantasie, og hvor denne ikke, paa Forfatterens bekiendte Viis, alt for meget finder Behag i Spring fra Contrast til Contrast, ogsaa om Konstner-Overlæg, ligesom ogsaa Tegningen af Charactererne, især Evas og Slangens, om dybe Blikke i det menneskelige Hjerte. De iøvrigt over al Maade talrige Samtaler ere udførte med Held, tildeels mesterligen. Tonen afvexler imellem Begeistringens kraftig alvorlige og Travestiens skjemtende burleske, der kun mellemstunder synker til det Gemene - i mangfoldig Afverling. Ogsaa Sproget, der for det meste flyder let og uden synlig Rimtvang, røber kun hist og her Udlændingen.