Aarhuus Stifts-Tidende, 1846-07-18
Hvad nu angaaer Embedernes Vigtighed, saa indrømmer jeg villig, at de ere saare vigtige, naar de varetages, som de bør. Men paa den anden Side kan jeg ei heller opgive den Erfaring, som jeg saa ofte har havt Leilighed til at gjøre, at de af seminaristiskdannede Læreres Børn ere ikke det mindste bedre underviste enten i Religion eller Læsning end de, som ere oplærte af useminaristiskdannede Lærere; tvertimod staae hine i Indenadslæsning sædvanlig tilbage for disse. – Naar Underviisningen skal fremmes til sand Nytte, vil det være nødvendigt, at de mod Erstatning miste deres Jordlod; thi den gribe de til med Gridskhed, og naar de faae nogle Skillinger tilovers, kjøbe de strax Jord derfor, saa de snart blive om ikke Gaardmænd saa dog Boelsmænd, og Avlingen, som giver en reen Indtægt, skal passes, hvordan det end gaaer med Skolen. Nu til Slutning Noget, som man vistnok tildeels vil bifalde, og som man nødvendig maa ansee som et Beviis paa min Sandheds=Kjærlighed. – Saalidet jeg kan indrømme, at de Herrer Skolemesteres Klager over usle Kaar ere grundede (de kunne endog fortjene noget ved videnskabelige Arbeider, dertil have de overflødig Tid fremfor alle Kongelige Embedsmænd), saameget maa jeg beklage de Mænd, som formedelst Alderdom og Svaghed ei længere kunne forrette deres Embeder. Jeg vil ei omtale den Gene og de mange Ubehageligheder, som ere forbundne med at have en fremmed Herre i Huset til at bestyre Embedet. Dette kjender kun den bedst, som har havt det. Men Bekostningen, Ja, naar de have Eiendomsjord eller afgiftsfrit Fæstejord, som f. Ex. i Skorup, det hjælper, men dækker sjeldent Bekostningen, og naar de nu faae en Snees Daler af Hjælpekassen, saa formener jeg, at Bekostningen ei endnu kan dækkes. En saadan Herre kan ikke holdes med Løn, Kost, Opvartning, Vask, m. m. m., end omtrent 150 Rbd. Vel sandt, Hjælpekassens Fond kunde forøges, naar de, som de burde, bleve befriede for Afgiften til de lærde Skoler; ogsaa kunne de for det meeste taale at bidrage Noget mere dertil, end det, de give, men tilstrækkeligt til deraf at udrede Hjælpelærerens Løn og Underholdning vilde det dog ikke blive. - Ligesaa sørgeligt seer det ud for Enkerne; thi vel have de, som bemærket, fri Huusly, og Deel af Embedets faste Jndkomster, samt lidt Understøttelse af Hjælpekassen; men hvad er dette til en gammel affældig Enke? Jeg tør vel ikke foreslaae, at Mændene, naar de giftes, skulle gjøre Indskud i den almindelige Enkekasse (dette er dog befalet for Lolland-Falsters Stift, Reskript 8de Mai 1812); hvilket Præsterne dog skulle, uagtet det falder dem meget strængt i deres første Embedsaar, da de sædvanlig komme til smaae Embeder, skulle etablere sig med en meget betydelig Gjæld, og have ei sjelden Enkepension at svare; men naar det var bestemt, hvormeget en Skolemester Enke nødvendig behøvede, saa formener jeg, at samtlige Skolemestere i Amtet med Glæde vilde i Forhold til deres Embeders Størrelse ikke finde dem vrantne ved at bidrage til samtlige Enker i Amtet saameget, at de kunne leve uden Næringssorger, saameget mere, som de kunne haabe det samme for deres eventuelle Enker. Kort sagt, herved maa nødvendigviis gjøres Noget, hvad det skal være; thi det er dog en evig Spot og Skam, at en Enke efter en Mand, som vistnok har røgtet et saare vigtigt Embede – naar han ellers har røgtet det vedbørligt, skal tye til Fattigvæsenet. Jeg tør haabe, at de gode Herrer ei forarge dem over, at jeg benævner dem Skolemestere. Saaledes kaldtes de i min Ungdom, saaledes kaldes de endnu af gamle Mænd, og saaledes kaldes endnu i Loven Rectores ved de lærde Skoler. Nu kan jeg vistnok vente et alvorligt Skrub, men jeg svarer ikke derpaa, naar det kun ei er Fornærmelser, hvorfor Vedkommende kunne belanges; thi jeg siger med Pilatus: "Det jeg skrev, det skrev jeg Veile, i Juni 1846. J. Kjer.