Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1765-07-08
En Oversættelse. Der Schikung Hand ist stets beret, Der Tugend Wercke zu vergelten. Sie sorgt mit gleicher Wachsamket, Fur jeden Menschen, wie for Welten. Hageborg. Det er Forsynets skiulte Haand den stedse er tilrede Til at belønne hver af Dydens Gierninger. Dens Forsorg er saa vel aarvaagen og tilstæds For hvert et Menneske, som hele Verdener. Exempler paa den belønnede Dyd ere ikke saa mare, som man tænker. Om de ere vare, saa troer jeg ikke man derfor maa skylde bedgade dommelige Forsyn. Dets Øiensyn undgaae ingen, end ikke de mindste af vore Gierninger. Dets Viisdom og Godhed have ligesaa lidet, i Verdens Plan, forglemt Belønninger for Dyden, som dets Retfærdighed deraf har udeladt de Straffer, som skal følge Udyden. Jeg troer meget mere, at Først. Menneskenes U Agtsomhed og Utalnemmelighed forringer Antallet af disse Exempler paa den belønnede og kronede Dyd. De overeer Dyden og ligesaa let de Belønninger og den Velsignelse, som Forsynet udøser over den. Udydens Venner finde deres Regning ved, at Prøverne, at Kiende-Tegnene paa det guddommelige Velbehag i dydige, ædle og ædelmodige Gierninger blive fordunklede. De finde deres Regning ved, at disse Vidnesbyrd om sin Kiærlighed og Omhu som Himmelen med skinnende Bogstave har meddelet Dyden, blive nelæste. De vide alt forved hvilken Jndtryk disse høitidelige Erklæringer af dens Yndest og Beskyttelse giøre paa Menneskenes Gemytter. De skamme sig ved disse Dydens Seiers Tegn. De set med Skamfuldhed. M. Risendelse i dens Haand de Laur-Bær, som Forsynet kaster til den. De vide alt for vel, at det er dem fordeelagtigere, naar de samle Exempler paa den seiervindende Udyd, og den lykkelig gjorte Daarlighed, naar de ikke kand fremføre Dyd og Retskaffenhed anderledes end forladt, bøied og undertrykked. De søge derfor, saa meget de formaae, at skiule for Menneskenes Øine dette Syn afden ophøiede og retfærdiggjorte Dyd, at giøre dens Seiervindinger smaa og mistænkte. Ligesom iblandt stridende og krigende Parter, den ene altid modsiger og negter den andens Seiervindinger, og søger af forringe de Fordele, som den anden har faaet, men ophøier sine egne, og bemøier sig at giøre dem større. Dog ikke alene Dydens Fiender, som med avindsyge Øine beskue dens Tristmpher, men dens Tilhængere og Venner selv ere til skyld deri, at dens Belønninger blive ubekiendte og forglemte. Den allermindste Deel af dem er i Stand til at være værdige og beqvemme Herolder om Himmelens Godhed, som belønner, deres Gierninger. De allerfleeste forglemme: A. der er ligesaa vel deres Pligt, at bekiendtgiøre Dydens Velsignelse, og udbrede dens Ære, som at antage den og bruge den til deres Bedste. Af eneuretteligen forstaaed Ydmyghed, troer de, at de maa fortie alt det, som trykker det guddommelige Velbehags Seigl paa deres Gierninger, som sætter der deres Ære: At være dydig; Udenat al Tvil ligesom man røsede sig selv, naar man fortæller en viis og god Guds Belønninger, hvilken meddeler os Kraft og Formue til at være dydige. Hvad roser jeg andet end hans Forsyn, som ved mulige Prøver paa sit Velbehag, erklærer mine Handlinger og Gierninger for saadanne, hvorved jeg er bør skamme mig, saadanne som have været, erde den Møie og det Overlæg, som jeg derpaa det anvendet: Ohvor Stor og anseelig skulde i Fortegnelsen over Underne af Himmelens Forsorg for dens Venner og sande Tilbeder blive, naar Menneskene gave merre Agt paa deres LiisForandringer, naar de ikke saa til forvexlede Himmelens Belønninger med deres egne Fortienester, et Menneskene ere alt for vante til at erholde (Resten godt af hans Hænder til at de skulde staae stille ved hver Velgierning de anname af dem, og eftertænke dens Hensigter, og de Pligter, til hvis Opfyldelse de derved indbydes. Ja, ja! Du er stedse færdig, endelig gode Gud! Til at belønne hver god og ædel Gierning. Og du belønner den virkeligen, Men min Ulagtsomhed, og det som endnu ere strafværdigere, min Utak lemmelighed giør, at jeg ikke bemærker, at jeg overseer, at jeg forglemmer Sporene af dit Forsyn, som Fod for Fod følger Dyd og Sandhed, Tit forringer Menneskes Hofmod denne guddommelige Guistes Belønninger, og nedsætter deres Værd. Tacitus har ret: Velgierninger blive til ikke længer Velgierninger end vi troe at kunde vederlægge dem. Saa snart de række frem over vor Fortieneste, og synes at øverstige vor Vederlæggelse, saa snart ansee vi dem er for Velgierninger, men for Bevidnelser og Beviis om vor Uformuenhed og vor Svaghed, om hvis Fordunkelse det er vor Ære giærighed alt for meget at giøre. Menneskenes Klager over den forfulgte og trykkede Dyd udflyde meget til af denne Kilde. Deres Stolthed finder bedre sin Regning ved, at de kand rose sig af en Dyd, som bliver uden Belønning, end naar de maae tilstaae, at de have faaet hvad de fortiene, ja, at de have faaet mere end de kand paastaae for deres Gierninger. De vide meget vel, at en Helt, hvilken man tilstaaer, Laur-Bær og Triumph for hans Seiervindinger, som faaer de Berømmelser, han har fortinet, som modtager de Palmer, man kaster ham i Skiødet, ikke har saa store Ret til vor Beundring, som den Helt, hvilken har vunden Seier, og reddet sit Fæderneland fra Undergang, uden at erholde disse Æres-Tegn. De trodse Himmelen med en Dyd hvilken den lader ubelønned, og fortie eller forringe de Belønninger, som den har med deelet dem, for stedse at beholde den i sin Gield. For det andet. Vi forvexle meget til Belønninger med naturlige Følger af vore Gierninger. Det er. Det som virkeligen er et gode af det belønnende Forsyn, det tilskrive vi ofte den Gierning, den dydige Gierning, som vi have gjort. skal følge.) Heraf udkommet hver Mandag et Blad fra det Bergenske Addresse-Contoir hos Ole Be No.