Viborger Samler, 1837-06-02
Provst Sørensen i Solberg har atter i Thisted Avis ladet indrykke et langt Svar til Pastor Dalhoff i Nykjøbing, hvori han gererer sig som fornærmet over Dalhoffs Opfordringer til at meddele yderligere Oplysninger, og erklærer, at han ei er forpligtet til at stande ham til Rette, at han ei vil dømme ham eller nogen anden Præst, der i lignende Tilfælde ikke vilde handle, som han selv (Sørensen) har handlet; men at hans Samvittighed ei havde tilladt ham at handle anderledes. Den ovennævnte Strid har fremkaldt følgende Jnserat i Randers Avis: Med Hensyn til Almue-Oplysningen er det et sørgeligt Phænomen paa Morsøes Horizont, at der fra aarlig udsendes nogle sjælesyge og forvirrede Apostle, for hist og her iblandt Bønderne og i Almueskolerne at prædike Tro og Helliggjørelse. De ærede Forfattere, Hr. Pastor Dalhoff og Hr. Skolelærer Henriksen, have i de offentlige Blade meddeelt Publicum en særdeles velskreven Efterretning herom, og Hvo vil ikke være dem megen Tak skyldig derfor, da de, der maatte at traae en Hjælpe= eller Huuslærer, nu vide at vogte sig for at antage en Saadan, naar han er udgaaet herfra En af hine forskruede Personer, Nutidens Paulus, har for faa Dage siden gjort sin tredie Udflugt, og skal fornemmelig paa denne Reise have lyksaliggjort endeel Bønder paa Morso ved at love dem – ja hvad for Noget Da han nemlig en Aftenstund i Bedetimen havde udbredt sig forfærdeligt over et Fragment af Jesu Samtale med Disciplene: "J min Faders Huus ere mange Værelser, jeg gaaer hen, for at berede Eder Sted, skal efter Forlydende tvende Fruentimre af Menigheden været staaet frem og have spurgt ham: om de ogsaa turde gjøre sikker Regning paa at erholde de lovede Værelser, til Beboelse efter Døden, hvorpaa Hr. Paulus, med en ægte Demosthenes's Veltalenhed, i al Høitidelighed gav dem første Prioritets=Ret paa de allerbedste (formodentlig forgyldte) Værelser i Evigheden, naar de kun vedblive at holde fast ved den sande Trol Hr. Paulus's Staldbroder (Huuslærer i . . . Pstad, paa Mors) der, som man veed, har godtgjort, at det Verdslige er saa fremmed for ham, at han ikke engang er istand til at skrive en Qvittering rigtig, har med en sjælden Opoffrelse bestræbt sig for at samle Folk til Menigheden, idet han, ved at uddeele Gaver, har befriet Enkelte fra Kjætteri og Ugudelighed. Hvad gjør ikke en rettroende Christen, for at frelse de fortabte Faar af Jsraels Hjord, Jmidlertid synes det, at hans Tro ikke holder Stik; thi da han for nogen Tid siden vilde, ved Hjælp af denne, gjøre et forskrækkeligt Spring over en bred med Vand opfyldt Grøft, og Flere raadede ham derfra, erklærende Tingen for en Umulighed, vovede han dog til Alles Forbauselse derpaa; men - Troen glippede og Personen drattede i et Nu, tilligemed denne, smukt ned i Grøften. - En anden lille Tildragelse, som staaer i nogen Forbindelse hermed, tillader Jndsenderen sig at meddeele. Da en Bonde i , en Dag befordrede en vis Geistlig, der reiste paa Embedsvegne, beklagede hiin sig meget over de trykkende Tider og den Gjæld, han imod sin Villie havde paadraget sig, hvortil den Geistlige svarede Bonden: "Du maa bede, bede uafladeligen og troe, saa vil Gud hjælpe Dig og bevæge dine Skyldneres haarde Hjærter til at eftergive Dig Noget af din Gjælde &c. &c. &c. "Ja," sagde Bonden, "dette vil jeg gjerne gjøre, dersom det blot kunde hjælpe. Paa Deres Ord Fader, vil jeg da altsaa gjøre en Begyndelse med Dem, og bede Dem eftergive mig Lidet af Tienden, jeg skylder Dem fra ifjor!" Men nu skulde man bare have seet hvor høitideligt Hs. Velærværdigheds Ansigt foldede sig. "Nei!" skreeg han tænk aldrig at jeg gjør dette. Tienden er jo mit Embeds Jndtægter, og altsaa en ganske anden Sag!" Da Bonden hørte dette, svor han høit, at han slet ikke vilde bede, da han nu vidste hvad Bønnen udrettede. Jndsenderen er saa fri at formene, at de Penge, som Kjøbmanden, faaer ind for sine Varer, Landmanden for sine Producter, Haandværkeren for sine Arbeider og Capitalisten for sine udlaante Summer, ere Jndtægter, ligesaavel som Præstens Tiender, eller hvorledes mon Hs. Vodh. behager at benævne samme? – Uagtet det jo maa være meget opbyggeligt at være Vidne til, at et heelt aandeligt Personale, med en af dets Anførere i Spidsen, i Nattens Taushed, under Gesticulationer og Syner, sladdrer med Gud og udretter vidunderlige Ting, var det vistnok alligevel ønskeligt, om den hellige Faders hele Yngel paa en skikkelig Maade blev hindret i at fylde Bønderne og deres Børn med dens papistiske Arvegods. Muligen en meget stærk Aareladning vilde have gavnlige Virkninger; eller – kunde man ikke sende hine gode Venner til Ny=Seeland i Sydhavet, for der at lade dem prædike Omvendelse iblandt de Vilde? Bon sens.