Den Vest-Sjællandske Avis, 1830-09-11
Aarsagen til vore forskiellige Beskuelser er formodentlig enten grundet i vor forskiellige Alder eller i vor forskiellige Dannelse. Forfatteren er anonym, som giør mig ondt; (jeg tilstaaer at jeg ugierne indlader mig i Forhandling med en anonym Person; den som vil dadle noget, burde altid have Mod til at sætte sit Navn under sit Angreb; thi ellers kommer hans Modstander ikke i lige Stilling med ham; dersom Forfatteren var Militair, saa vilde han bedst indsee det). Havde han sagt sit Navn saa kunde jeg bedre kiemme løs paa ham; Var han en ung Mand saa kunde jeg forklare vor Udvereensstemmelse af hans Ungdom og min Alderdom, var han en lægMand, saa vilde jeg modsætte ham mine historiske Forskninger; nu kan jeg ikke gjøre videre ved ham end at sige til ham: at jeg holder ham for en skikkelig Mand, som vil det Gode og sine Medmenneskers Vel; men som jeg troer har forivret sig lidt, maaskee naar han læser mine Blade og sin Bedømmelse om igien, at han vil tilstaae at jeg har Ret. Den værste Feil han har begaaet imod mig, er at han beskylder mig for ikke at have skrevet Stykket i Avisen selv; thi dette har jeg virkeligen. Men hvorfor er jeg nu bleven en saadan Tvivler paa at der vil komme noget varigt Godt udaf Tingenes nærværende Orden i Frankerig, det skal jeg forklare: Da jeg var ung indtraf den første Franske Revolution, ingen kunde sværme mere for den end jeg har gjort, først for den constituerende Forsamling; siden da det ikke vilde gaae med den, saa for Robespierre, som jeg ansaae for en Mand, som opoffrede alt for Menneskehedens store Sag, derpaa for Directoriets Regiering, og tilsidst en god Stund for Bonaparte. Jeg kan erindre med hvilken Varme jeg engang i Göttingen da jeg var 19 Aar, forsvarede Robespierre for den gamle Professor Reutz, og hvor blidt og findrigt han giendrev mig, og hvorledes han smilede af mig. Jeg veed hvor nødigt jeg har givet Slip paa mine gyldne Drømme og Forhaabninger om en høi Grad af Fuldkommenhed og Lyksalighed i Menneskelivet. Jeg studerede derpaa Historien af alle Kræfter, for at see hvorledes det er gaaet til i Menneskelivet i ældre Tider, og fandt at det ikke var gaaet bedre. Menneskene have altid viist sig for mig der som Væsneer, hos hvilke Lidenskaberne. og Jndbildningskraften ere saare mægtige og Fornuften saare svag; og som Væsner Gud har sat her i Livet paa en moralsk Prøve, og i en Øvelses Tilstand til en høiere Bestemmelse. Ved at see hvorledes det er gaaet til i alle Friestater er jeg kommen til den Overbeviisning: at naar man er saa lykkelig at leve under en landsfaderlig Regiering, som vil Folkets Vel og befordrer dets Oplysning og Dannelse, saa skal man være fornøiet; (thi bedre faaer man det ikke, især aldrig saa roeligt og fredeligt) at den landsfaderlige Regiering er den naturligste; da den svarer bedst til det huuslige Livs Indretning; at Eenhed i Statsbestyrelsen er ligesaa nødvendig som Eenhed i Verdensbestyrelsen; endelig at naar en Regiering blot befordrer Oplysning, saa frembringer den en naturlig Opposition mod enhver Misbrug af Magten. Kun mod den Regiering er jeg fiendsk, som vil undertrykke Menneskers aandelige Udvikling og en fornuftig Skrivefriehed, og som derved forgriber sig paa den menneskelige Naturs Værdighed.