Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1820-10-16
Storbrittannien. Den 3 d. forsamledes Overhuset atter og Hr. Brougham begyndte da Forsvaret for Dronningen med en udførlig Tale, hvori han først yttrede sin Frygt for ved Foredraget Mathed at skulle skader en saa reen Sag, der ikke trængt til nogen Bestykkelse, hvilken Man maaskee ellers kunde finde ved at undersøge hendes Hr. Gemahls Opførsel, et Middel, hvortil han dog kun i høieste Nødsfald vilde gribe. Det var saalangt fra at Vidnerne havde stadfæste Antlagen, at de snarere havde beviist det Modsatte. Al hvad Taleren vilde indrømme var, at Dronningen under sit Ophold i Jtalien havde valgt Udlændinger og det tildeels af en lavere Rang til sit Selskab; men dertil var hun paa en Maade bleven tvunget ved deres Herligheders egen Opførsel, at forlade hende, da Lykken vendte hende Ryggen; thi Jngen vilde dog vel fordre, at hun skulde ansøge om deres Omgang, som en Gunst. Hs. Majestæts Tilsidesættelse gik saa vidt, at Man ei engang havde giver hende mindste Efterretning om hendes Datters Forlovelse eller Formæling. Om hendes sørgelige Død vilde han er engang tale, thi den syntes Man allene at have oppebie for ved den Mallandske Kommissions Nedsættelse. ret at lade Uveiret bryde løs over Dronningens Hoved efterat denne nu var alle sine troe Forsvarere, Dhrr. PitPerceval, hvis Snigmord Staten ei noksom kunde beklage, og Whitbread berøvet. Efter uafbrudt at have talet i henved tre Timer, maatte Brougham puste en Timestid. J Fortsættelsen af Forsvaret yttrede han Dagen efter, at Bergam i var en Mand af Fortjeneste og ikke saa ringe Herkomst, og vedblev iøvrigt sin Paastand, at Man ei engang kunde overbevise Dronningen og nogen tvetydig eller letsindig Handling. Dette søgde han blandt andet at bevise ved Breve til hende, (hvilke i denne Sag næsten kunne ansees for Antiqviteter, det ene fra den afdøde Konge af 13 Novbr. 1804 og de andet fra den nærværende, af 30 April 1796; til hvilken Ende han endog sammenlignede Dronningens Skjebne med den tydske Susannes Historie i den hellige Skrift. Ti Slutning besvor han de høie Lods, at redde Landet og den vaklende Throne; hvad dem selv angik, da stode de paa Randen af Afgrunden; de kunde vel falde Fordømmelsesdommen over Dronningen, men han vilde staae inde for, at det blev den sidste."Forfølgernes Plan, udbrød han, vil strande, og den Fordærvelse, hvori de agte at styrte Dronningen, vil falde tilbage paa dem selv. Hs. Majestat har Folkets Ønsker for sig, og behøver ei min Bøn, men for mit Fædreland taler jeg, over det ønsker jeg, at Velsignelse maa nedstrømme i fuldere Maal end dets Styrere fortjene. Nu fik Hr. William Tilladelse at begynde hvor Hiin slap, hvilket han og gjorde efter bedste Evne saavel den Dag som den 5te, da han blandt andet udlod sig over den Vanskelighed, Dronningen havde med at erholde de fornødne Vidner, hvorpaa han anførte som Exempel en storhertugelig badensk Kammerherre, der var nægtet Tilladelse at reise til London, hvilket dog Liverpool lovede at tilveiebringe. Derefter tog Forhøret over Dronningens Vidner sin Begyndelse. Alt hvad samme endnu har bragt for Dagen er det eenstemmige Udsaan af Lorderne Guilford, Glenbervie og Landaff, at de oftere have spiist ved Hs. Majestæts Taffel i Jtalien, men ere ei blevne nogen uanstændig Fortrolighed med B. vaer.