Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-09-27
Statsmanden, som blot fra Politikens Side erkjender Standens Nødvendighed, og dens til en vis Grad standsmæssige Underholdning, frygter aldeles ikke for Depensen, som han fuld vel veed henflyder fra de Hævende i tusinde Canaler, fra hvilke den igjen kan og bør henledes til Statscassen. Hvad Standens sjunkne Agtelse, som Stand, betragtet, angaaer, da ville vi høre med hvad Føie Forfatteren taler herom. Dersom denne Stand har fornægtet at være, hvad den er kaldet til af Gud, Konge og Fædreneland, da kunne vi sige, at den med Rette bør falde i Agtelse. Men endnu forpligter den sig ved sin Eed til at lære overeensstemmende med Guds Ord og den augsburgiske Confession, at søge, vide og ramme Kongens Bedste. Jeg veed ei at Standen, som Stand betragtet, har forbrudt sig i nogen af Delene, men den er troeligen vedblevet dette sit Kald. Den Agtelse, den fra denne Side altid har været berettiget til, dertil er den, den Dagi Dag er, ogsaa berettiget. Eller ere maaskee disse Pligter, til hvilke den har svoret, og forhvilke den lever og virker, nu mindre agtværdige, end de før vare. Nei, Guldet taber aldrig sin ædle Naturs rette Værd, men endnu mindre de guddommelige Sandheder. Disse staae igjennem Tiden, det Høieste, Dyrebareste, Herligste Gud har forundt Menneskene. Kaster dog Øiet til de Slægter, som vandrede og endnu vandre uden for disse. - Den Agtelse da, som Standen altid har været berettiget til, dertil er den og den Dag i Dag berettiget. Betragtet som Stand, kan den aldrig blive andet end en ærværdig Stand. Men, vil Forfatteren maaskee indvende, – jeg taler ikke om, hvad ikke bør, men hvad ikke nu længer er. Har da det danske Folk tabt sin Agtelse for Guds Ord og sin Troesbekiendelse; Dette var i Sandhed det Sørgeligste, der kunde siges om os. Da vilde Curien paa den ene Side, Carlstadtske Sværmere paa den anden Side, og hvo veed, om ikke Mahomedanismen, som en tredie, og alle Hedenskabets Vederstyggeligheder og alt hvad Mørkhedens Nat har udruget, eller kan udruge, fra alle Kanter anfalde os med Held og kæmpe om at fortære Aadselet. Nei, Gud være lovet, endnu har Gud ei overgivet vort kjere Fædreneland til et forvendt Sind og til at froe Løgn, og i vort Hjerte ære vi, Guds Ord, og vor Troesbekiendelse stander klippefast - og kom det til Stykket, vi vege ei fra nogen Sandhed: Gud andet forbyde. Men er det saa, da staaer ogsaa vor Agtelse urokket for den Stand, som ved sit Læreembede vedligeholder dette Himlens største Gode hos os. Det er vel en sørgelig Sandhed, at ikke en liden Deel iblandt os ere affaldne, og vandre i deres eget Hjertes Tanker, fremmede for Christelig Troe og Vandel, men mange ere vendte tilbage til Frelseren, og ved Guds Naade ville flere komme til at betænke, hvor farlig og slibrig den Vei er, de betræde, og de ville søge Sallighed i ham, i hvem alene Salighed er. Det er ogsaa sandt, at Mange, som ere beklædte med Ordets Lærembede, prædike sig selv, eller kun menneskelige Lærdomme, saadanne behøve deres Foresattes alvorlige Formanninger, hvis vigtigste Kald det er at vaage over Lærdoms og Levnets Reenhed i Skrifter og Embedskredse, og det er ingenlunde at tvivle om, at jo den allerstørste Deel ville komme til Sandheds Erkjendelse; men gives der haardnakne Vantroens Lærere, da kunde det ingenlunde kaldes Forfølgelse, men Retfærdighed, at saadanne mistede deres Embeder. Men dette tilsammen angaaer ikke Standen, som Stand, betragtet.