Den Vest-Sjællandske Avis, 1832-07-17
Af alle de udenlandske Diplomateri nieresserede mig dog ingen meere end den Amerikanske Legationssecretair Washinton Jrving, klædt i en ganske simpel broderet blaae Uniform uden nogen Orden. Hans Ansigt er af det Slags, som ved det første Blik indgyder Hengivenhed og Tillid; det bærer ved ikke Præget af en udmærket Originalitet eller af stor Siælstyrke, men de livfulde Øine forraade hans Genie, og paa den smukt hvelvede Pande viser sig den roelige Tænkning, hvorved han saa heldigt veed i sine Skrifter at opfatte de ædlere og undertiden de lavere komiske Sider af det menneskelige Liv, omkring hans Mund svævede hiint satiriske Smiil, som svarer til hans humoristiske Skildringer; han har mørkt Haar, regelmæssige Ansigtstræk, rank Væxt, og er i det Hele en smuk Mand. Een af hans Landsmænd var en sand Contrast til ham, en lang, mager og gammelagtig Mand i en sort civil Klædning, med Strømper og Skoe med store Sølvspænder i. Han havde været Nordamerikansk Gesandt i Rusland, og man fortalte, at han, da man fik Efterretning om at Cholera var udbrudt i Moskau, var afreist over Hals og Hoved fra Petersborg, uden at indhente sin Regierings Samtykke dertil, og at han var ilet paa den korteste Vei til England uden at opholde sig nogensteds. Det lod som det diplomatiske Corps havde gjort sig noget tilgode med hans Cholera-Angest; men det saae virkelig og saa tragisk-komisk ud naar han sad paa en Stok i Tanker, strakte de lange magre Been ud og fremviste sine store Skoesaaler. Jeg havde seet de høie Engelske Statsembedsmænd flere Gange, saa at de denne Gang ikke tildroge sig min Opmærksomhed i den Grad som tilforn. Men jeg betragtede dog med Jnteresse den udmærkede Mand, som i to Verdensdele har forskaffet de Engelske Vaaben en saa stor Berømmelse, nemlig Hertugen af Wellington; han har Generalsuniformen, og af sine mange Ordener kun Hosebaandsordenen; han saae sygelig, men dog langtfra ikke nedslaget ud; han er temmelig høi og smal; hans Comportement skiødesløst; han helder forover; han seer bleeg ud; hans Haar er blondt. Man kan ikke see paa ham, at han er en Krigsmand; men hans store Ørnenæse, hans faste Blik og den kolde og strenge Rolighed i hans Ansigt røber Feldtherren; hans hele Væsen har ikke saameget Præget af en rask Fremgangsmaade, som af en stor Standhaftighed og en utrættelig Kraft, som er vanskelig at faae Bugt med, man kunde kalde ham Englændernes Fabius. Han besidder ikke udmærkede parlamentariske Talenter; hans Tale er uden Pynt, ganske ligefrem; men den er bestemt og grundig og undertiden giver han den en Eftertryk ved at slaae med Haanden paa Bordet. Siden han ikke længere er Minister kommer han ikke saa ofte i Overhuset og taler der ikke saa ofte. Til et Beviis paa hvor store Anstrængelser han kan udholde maae jeg anføre, at han for nogle Aar siden duellerede om Morgenen tidlig med Marqvien af Vinchelsen, derpaa reed han til Windsor for at arbeide et Par Timer med Kongen, og reed derpaa igien tilbage til London en Tour frem og tilbage paa 42 Engelske (9 Danske) Mile, herpaa indfandt han sig ved et stort Diner og om Aftenen i Operahuset, uden man kunde mærke paa ham, at han var fattigeret. Jmidlertid er dog dette Phoenomen ikke saa usædvanligt i England, hvor Stueluften ikke giør Mændene saa tidligt til Oldinger som hos os, og hvor Riden, Jagt og andre Bevægelser i frie Luft holde Ungdomskraften længere vedlige. Forresten saae man her de forsamlede Medlemmer af det forrige og af det nærværende Ministerium imellem hinanden, nemlig Lorderne Palmerston, Aberdeen, Althorp, Russel, Ellenborough og den aandrige, fiint og ædelidannede Sir Robert Peel. Greve Grey havde arbeidet om Morgenen med Kongen og lod sig ikke see. Midt imellem disse buntede Grupper af prægtige moderne Uniformer og straalende Ordensdecorationer, som fornemmelig udmærkede de udenlandske Herrer, bevægede sig langsomt og med faste Skridt, bestandigt gaaende op og ned, en høi, mager, alvorlig og muskuløs Figur, som med sin store Alongeparyk og sin vide sorte Silketalar syntes at tilhøre Fortiden. Det var Lord Broubham i sin Ornat som Storcantsler; i sin høire Haand har han Pungen, med det store Rigssegl, som et Tegn paa hans Embedsværdighed. Hans Udvortes er næsten frastødende; dette askegraae, i sig selv indsluttede, Ansigt, med de stærk prononcerede haarde Former og det giennemtrængende Blik, indbyder ingenlunde til Fortroelighed. De krampagtige Trækninger omkring hans Mund, som vilde give et andet Ansigt et komisk Udseende forhører hos ham Anstrøget af en bidende Satire, og kunde man bemærke et Smtil i hans Ansigt, saa vilde det vist i næste Øieblik døe paa hans Læber. Det er vel endnu ikke af. gjort og Brougham besidder alle en stor Statsmands Egenskaber; men det er vist at han besidder en herkulisk Styrke i at opfylde sine Embedspligter og en næsten ubegrændset Lærdom hans Talent, som Parlamentstaler er uovergaarligt i Henseende til Kraft og Grundighed. Man har sammenlignet de Argumenter, som han indfletter i sine Taler med Tordenkiler, som han flynger mod sine Modstandere; man kunde sammenligne dem med Granitmasser, som han kaster ned fra de Høider, hvor hans kraftfulde Aand opholder sig. Han, denne heftige Forfægter af al Oplysning, tiener selv til at personificere hans bekiendte Yndlingsudtryk: the March of Intel leet (Forstandens Skriden fremad). (Forts.)