Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-04-11
Blandede Efterretninger. Skriftet: "Ueber die Staatvissenschaft, von Friedr. Ancillon", Berlin 1820, XXII. og 176 S. 8vo, fortjener i flere end een Henseende alle Statsmænds Opmærksomhed. Forf. har valgt det Motto, søger Retfærdighed, saa skulle og alle disse Ting tillægges eder (Matth. VI. 33). Vist er det ogsaa, at det, hvorved Stater bestaae, er Retfærdighed, og det, hvorved de forgaae, Mangel derpaa. Blandt de mange herlige Jdeer, Forf. fremsætter, ere ogsaa følgende: J Nationernes og Staternes Liv gives der forskjellige Udviklingsperioder, og der opstaaer da ofte hos dem en hemmelig Attraa efter en ny Art af Virksomhed, en Stræben efter friere Yttring af Ævner og Kræfter. Disse Momenter i det offentlige Liv ere vigtige og fortjene at paaagtes. Da viger de tidligere Indretningers Mand, hvilke nu ere svækkede eller døde Organer, og stræber efter andre, til den stegne Dannelse meere passende Jnstitutioner. "Naar en saadan Tidspunkt er indtraadt i et Folks Historie, og nye Forhold, nye Jdeer, nye Følelser lade det betragte mangen gammel Jndretning som unyttig, utilfredsstillende, ja fremmed og byrdefuld, naar disse nye Fornødenheder, denne Kraftens hemmelige Stræben, vække hos Folket Ønsket efter andre hensigtsmæssigere Jndretninger, saa tager en viis Regjering denne Trang og disse Fordringer i Betragtning; med rolig Eftertanke, med modent Overlæg kommer de dem i Møde, med beregnet Konst bortrydder den gamle Sædvaner, udlevede Love og skaber ny Jndretninger, der tilstede Folket at bevæge sig frit og levende indenfor lovmæssige Skranker." (Disse Forfatterens Raad ere meget gode, men for ubestemte. Det Ord Folket bruges her for almindeligt. Det er ikke Massen, der kan være talrig nok, som repræsenterer Nationen, men det er den altid i Antal ringe, men tænkende, kyndige og upartiske Deel af Folket, paa hvis Stemme en viis og retfærdig Regjering fortrinligen bør agte.) Naar Regjeringerne gaae saaledes frem, saa bliver Alting i Orden, efterdi Overgangen til det Nye skeer uden pludselige Forvandlinger, heftige Krampetræk, voldsomme Rystelser. Naar de derimod, det være af Ukyndighed eller Sorgløshed, eller af Frygt, havde forsømt, hvad Folkets nye Forhold kræve, saa bleve disse nye Fornødenheder, der ikke fandt deres Gienstand og forgjeves søgte Næring, enten undertrykte, eller vedbleve at leve i Stilhed og i Gemytternes Dybde, eller bleve af Æresyge benyttede til forbryderske Bevægelser. J første Tilfælde blev Staten hindret og lammet i fin levende Udvikling, istedet for at skride fremad gjorde den Tilbageskridt. J det andet Tilfælde bleve Gemytterne ulykkelige og urolige; ulykkelige, fordi Nationens Tilværelse ikke svarede til dens indere Væren, urolige, fordi den sande Harmonie af et Folks aandige Kræfter bestaaer i Graden og Naturen af den Enkeltes lovmæssige Frihed. J sidste Tilfælde blev Selskabet revet ud af sine Fuger, Magternes Ligevægt ophævet, det Heles Liv sat paa Spil, og efter blodige Vildfarelser og hurtige Forvandlinger har Staten fundet Døden eller maattet gjennemløbe rædsomme og fordærvelige Kredsløb. - Meget nøje bestemmer Forf. Forskiellen imellem Revolutioner og Reformer, og erklærer de sidste for nødvendige og gavnlige, fordi Pligt og Ret byde dem, og fordi de tillige ere det sikkreste Middel til at forebygge de første. - Som Øjemed for Staten erklærer han Alles Friheds Beskyttelse, ved lovmæssig Tvang. En Recensent i Leipz. Literat. Zeit., Febr. 1820, roser i den Anledning Forf., som ikke har ladet sig blænde af den urimelige Paastand, der, for at sætte Staten ret høit, vil have den gjort til eet med Kirken, og hvilken Paastand, nyligen fremsat af Steffens i hans "Caricaturen des Heiligsten", gjør Staten selv til Carricatur. Vist er det, at denne Sammenblanding af Stat med Kirke fra Arilds Tid har stiftet megen Ulempe, og Regjeringerne have ved at ville lempe den første alt for meget efter den sidste, haabende i den at finde en mægtig Støtte, kun alt for ofte, imod deres Ønske, foranlediget sørgelige Resultater.) Til Slutning erindrer Fark., at ingen Regjering kan bestaae og opfylde sit høie Formaal, naar den ei, efter Omstændighedernes Forskjellighed, forstaaer at sætte Frygt, Ære ar., som Hæverter, med tilbørlig Konst i Virksomhed, og at selv en despotisk Regjering ikke kan komme ud af det med den blotte Frygt, ligesom der heller ikke gaves eller kunde gives nogen Stat, hvor Frygt Principet ganske manglede. Thi overalt gives der i Massen af Folket raa Kræfter, der maa tæmmes og styres, overalt ere Egennytte og Æresyge at holde indenfor Retfærdigheds Skranker ved Regjeringens tvingende Magt. (At selv Massen af Folket har Følelse og Sands for Frihed, er sikkerlig ingensinde skadeligt, men fordærveligt og ødelæggende for hele Statssamfundet er det, naar den raa tankeløse Hob troer, at Frihed bestaaer i Lovløshed og i Brud paa Alt, hvad der er Staten og dens Medlemmer helligt. Jmidlertid troer dog det utænkende, for borgerlig 2den og de dertil sigtende Love følesløse Menneske, at ikke Selskabets Sikkerhed, men hans Egennytte er det høieste Statsformaal. Derfor saae man ogsaa i Madrid de virkelige Forbrydere med Vold at ville trænge ud af de Fængsler, som den ny Tingenes Orden aabnede for dem, der vare indspærrede for formeentlige politiske Overtrædelser. Men de bleve med Vaabenmagt drevne tilbage. Midt under den frieste Regjeringsform af Verden, overbevistes her Alle om, at hvorledes end en Stats politiske Grundform er, ophører den virkelige Forbrydelse ikke at være Forbrydelse, og Kant siger derfor meget rigtigen, at om en Stat opløstes, maatte dens Medlemmer ikke skilles ad, førend den sidste Forbryder havde faaet sin Straf.) Men ved Siden af Frygten virker ogsaa Haabet paa det menneskelige Hjerte, som Drivefjer, derfor straffer ikke blot, men belønner ogsaa Staten. Dog klager Forf. over den Misbrug, der i mange Lande gjøres af Belønningerne, da man ofte ikke allene belønner Handlinger, som er blot Pligtopfyldelse, og hverken forudsætte store Offere eller en høi Grad af Ugennyttighed, men ogsaa belønner virkelige Fortjenester ganske uforholdsmæssigen og ødselt. En bestandig og overdreven Belønnen, siger Forf., forrykker alle Begreber, udtømmer Staten, tilfredsstiller ikke dem, der belønnes, og forbittrer dem, der gaae Glip af Belønningen; følgelig er Maadehold, i Straffen og Belønnen, som i enhver anden Anvendelse af Statsmagten, Hovedformaalet for alle Regjeringer, den første betingelse for deres Sikkerhed og deres lovmæssige Virksomhed. Thi hvor, som skal maadeholde alle Fordringer, Begierligheder, Lidenskaber, maa vide at holde Maade med sig selv. - Som den sande Borgerdyd betragter Forf. Almeenaand, der maa være den eneste kraftige og rene Bevæggrund for alle Stater, ikke blot i Republiker, men ogsaa i Monarkier: "naar Veien til de offentlige, selv de høieste Embeder ikke er lukket for nogen Borger, naar Alle kunne gjøre lige Fordringer paa alle Poster, saasnart de have lige Rettigheder, nemlig lige Duelighed og Færdigheder, Talenter og Kundskaber, naar i samme kun Forskjellen i indere Værd og Gehalt allene gjør Udslag, naar en fornuftig Presse= og Talefrihed tillader Enhver at yttre sig om alle Gienstande, der staae i Forbindelse med Almeenvæsenet, paa en beskeden og sindig, men fri og uforblommet Maade, og alle nyttige, høihjertede Tanker let og sikkert kunne og tør komme for Dagen." (Den Clausel i den spanske Constitution, at ingen anden Religion end den catholske skal taales, synes altid at ville blive en stor Anstødsteen for den spanske Nations Fremskridt i Cultur og Oplysning. En Stat bør søge at tilegne sig Talentet, uden Hensyn til dets Fødsel eller Tro, ligesom det tilegner sig Naturfrembringelser, uden Hensyn til den Jordbund og Himmelegn, som oprindeligen frembragte dem. Gjør den Forskjel paa Byrd, følgeligen paa Stand og Tro der, hvor det ene gielder om Duelighed, saa vilden aldrig opnaae den sande Storhed og Frihed; thi fra Jntolerence til Fanatisme er kun et Skridt, og et fantisk Folk kan aldrig blive et frit Folk. Hvor kan den Statsborger blive oplyst, som, betragtende sin Tro som den eneste lyksalig gjørende, fordømmer enhver anderledes Troende og udelukker ham fra sit politiske Samfund? Men hvormeget det end i vore Dage synes at mørknes, hvor stor Tilbøielighed end visse Nationer synes at have til at vende tilbage til den Afgrund, hvorfra Aarhundreders Gransken og de største Aanders Stræben har draget dem op, skrækkes Tænkeren dog ikke ved dette Syn. Kastende et dybere Blik ind i Tingenes Gang, opdager han snart Aarsagerne til det fremtryllede konstige Mørke. Øieblikkelig Ulempe kan Formørkelsesaanderne vel stifte, men til Lykke for Menneskeheden har Solen allerede for megen Magt paa Fornuftens Himmel, og Lænkerne, skjøndt allerede smeddede, vilde dog aldrig kunne paalægges mere dem, de ere tiltænkte.