Jyllandsposten, 1841-09-14
Nyheds=Post. – Naar det betænkes, hvilke Jndivider i Almindelighed baade ved Politiretterne i vore Kjøbstæder og paa Landet bruges til som Thinghørere, Thingmænd og Stokkemænd at møde i Retterne, vil man vistnok snart være kommen til Kundskab om, at disse Posters Besættelse for det Meste overdrages Personer, som gjøre Parten, i Tilfælde af Uenighed med Dommeren, det endog umuligt senere at faae avanceret endog det Mindste mod denne, saa man i vanskelige Sager nodsages til selv at medtage egne Vidner. Disse Personer - hedder det i den Frisindede, skulle efter Lovens 171 være otte, efter Frdn. 3 Juni 1796, 24 i civile Sager fire, efter 172 skulle de aarligen skrives til Stok i Kjøbstæderne af ærlige og uberygtede Borgere, paa Landet af bosatte Bønder i Herredet eller Birket. Der maa efter 3 Art. ingen Omkostning af Thingmændene gjøres, enten med Gjæstebud, Bordklæde, eller andet Saadant, og Brorson forklarer denne Artikel at hidrøre fra, at de første Gang, de sad Stok, maatte anrette et stort Gjæstebud, forære Dommeren et Bordklæde, en Sølvkande, eller anden saadan Ting. Frdn. af 1796 s 24 byder: at de altid skulle være tilstede i Retten, som Vidner, til Vitterlighed om hvad der forhandles. Det er altsaa Lovens og Forordningens Aand og Mening, at de skulle være frie, af Dommeren uafhængige Mænd, til hvem Parterne kunne have ubetinget Tillid. Nuomstunder gjøre de vel hverken Gjæstebud, give Bordtæpper eller Sølvkander; men naar man veed, at Thingmænd nu ikke vælges paa den i Loven foreskrevne Maade, at de sædvanligen ere lønnede Personer og almindeligviis Stævnevidner, naar man veed, at Frons. 18 overlader til Dommeren (hvem de jo ogsaa skulle controllere) at udnævne Stævne vidner, naar man veed, at Stævnevidner eller Thingmænd af Dommere bruges som Tjenestekarle til at bringe Dragter til Retten, herfra sendes snart i et, snart i et andet Ærinde, løbe med Dommerens - maaskee ogsaa med Fuldmægtigens - Regninger, fungere som Budde ved og udenfor Contoiret, tiltales af Dommere og Betjente med et "Du, som om de vare Tyende: – da, ja da har man vel Føie til at spørge: hvilken Garanti man kan have for de res Vidnesbyrd om hvad der forhandles i Retten, naar Spørgsmaal opstaaer, naar Dommeren ved Despoti eller paa anden Maade tilsidesætter sine Pligter, Det kan visselig ikke være den, som Loven og Forordningen forudsætter om de der omtalte frie Borgere og Bønder. Da Communalanordningen for Landet Jntet melder om Valg af Thinghørere eller Stævnevidner og vi jo, selv her gjennem Bladet, kjende Exempel paa grov Dommerdespoti, er det vel paa høie Tid, at den Vilkaarlighed, som kunde blive en Følge af saa afhængige Thinghørere og Stævne vidner, snarligst forebygges, og Cancelliet vil vel høre en Opfordring – ligemeget hvorfra den kommer, naar den er grundet paa Sandhed og billighed – om at faae hiin Uregelmæssighed snarest muligt hævet."J et Stykke i Fædrelandet: "Hvordan har Sandheden det her i Danmarkes af Frederik Barfod, anfører Forfatteren følgende Hindringer for den frie Debat - eller for Sandhedens fulde Udvikling, Erkjendelse og Tilegnelse – der endnu i Aaret 1841 efter Guds Byrd bestaae imellem os. 1) Først altsaa ere samtlige vore politiske Aviser, ligesom vore domfældte Forfattere, undergivne en formelig Censur. Uden videre kan Censor stryge den uskyldigste Yttring af Verden og ingen menneskelig Magt kan tvinge ham til at give mig Opreisning. 2) Over alt andet Tryk, som ikke er over 24 Ark, staaer Politiets Medhjælp. Han er Censors Halvbroder, dog ikke slet saa slem; han fordømmer mindre, end han vrager. Han kan ikke umiddelbart ihielslaae min Aand, mine Ord; han kan kun synes ilde om dem, sætte Streg og NB. ved dem, stoppe dem, og saa, efter Cancelliets Stadfæstelse, trække mig igjennem alle Jnstantser, for dem, saa at de, hvis de nogensinde see Dagens Lys, idetmindste først see det, naar det beleilige Øieblik længst er forsvundet. 3) Thi Cancelliets Stadfæstelse af Med hjælpens ufordeelagtige Mening om en Artikel fører umiddelbar dennes Beslaglæggelse med sig. Den vandrer da, velforseglet, op i Politiets Kamre, at henligge der, indtil endelig Dom er falden. 4) Men ikke ethvert Nummer af de saakaldte liberale Blade, beslaglægges. De fleste gaae endog skudfrie baade for Medhjælp og Cancelli. Siden det sidste imidlertid synes at have taget Parti i Sagen, maa hele den liberale Presse, som enhver dens Yttringer, føle dette, og det skeer ved at gjøre Postforsendelsesretten til en Naadessag. 5) Jkke Alting trykker man her i Danmark, undertiden skriver man ogsaa, til Stænderne indgiver man f. Ex. Petitioner. Ere disse om Skattebevilgningsret, om statsretlige, constitutionelle Garantier osv., da haves de behørige Næser til samtlige de Embedsmænd, der have deeltaget i saadanne Skridt, og Næserne ere ledsagede med Trudsler og Embedsafsættelse i Gjentagelsestilfælde. 6) Hvis man hverken trykker eller skriver, men taler nogenlunde frit om politiske Gjenstande, haves Talefrihedsprocesser; thi ogsaa Talefriheden har man begyndt at ordne, og hvad Strafbarheden angaaer, drager Actor dristig Paraleller fra Trykkefrihedslovgivningen. 7) Ved Talefriheds saavelsom ved Trykkefrihedsprocesser har man desuden anvendt Suspension. 8) Hvor man hverken trykker, skriver eller taler Politik, men mulig, iblandt tusinde andre Muligheder, engang i Tiden kunde faae det i Sinde, f. Ex. i private videnskabelige Foreninger som Studentersamfundet, der staaer idetmindste stundom Selskabets Opløsning Vedkommende til Raadighed. Vil man spille Comoedie, eller har man Carricaturforeninger, da mangler det heller ikke paa Politiets alvorlige Advarsel, stundom i en Form, der kunde friste til, snarere at bruge Navnet Forbud end Advarsel.