Aalborg Stiftstidende, 1845-11-20
En gammel Mand stod en Nytaarsnat ved Vinduet og saae op paa Stjernehimmelen og ned paa den stille Jord, hvor nu Jngen var fattigere paa Glæde end han; thi han var nær ved sin Grav og af sit hele rige Liv havde han kun beholdt Vildfarelser, Synder og Sygdomme, en nedbrudt Sundhed, en tom Sjæl og en Alderdom fuld af Anger. Han tænkte paa sin skjønne Ungdoms Dage, da han stod paa Livets Skillevei, og med usigelig Kummer rakte han sine Hænder mod Himlen og raabte: "O Fader, give mig min Ungdom igjen og lad mig atter staae paa Skilleveien, at jeg kan vælge anderledes. Men hans Ungdom var for længe siden forsvunden, og den sildige Alder slog dybe Saar i hans Hjerte. Pludselig tonede Musik fra Kirketaarnet, som forkyndte det nye Aars Frembrud. Blidt bevæget tænkte han paa sine Ungdomsvenner, som, bedre end han, nu vare Fædre til lykkelige Børn og sagde til sig selv: saa lykkelig kunde jeg ogsaa have været, naar jeg havde opfyldt mine fromme, hedengangne Forfædres Nytaarsønsker og Lærdomme." Hede Taarer strømmede fra hans Øine og sagte sukkede han: Kom igjen, Ungdom, o kom igjen Og Ungdommen kom igien; thi han havde i hiin Nat kun havt en frygtelig Drøm. Han var endnu en Yngling og kun hans Afvigelse fra Dydens og Flidens Vei var ingen Drøm; men han takkede Gud for den Advarsel, han endnu i rette Tid havde modtaget, erkjendte med oprigtig Fortrydelse sine Synder og afbad dem hos Gudi dyb Ydmygelse. Han fattede det Forsæt, som han holdt og udførte, herefter at leve efter Guds Villie. – Unge Læser, vend om ligesom han, hvis du gaaer paa Lastens Vei. Denne afskrækkende Drøm være i Fremtiden til din Paamindelse og Advarsel; thi skulde du foragtende denne, engang i Alderens Dage fuld af Jammer udraabe: Kom igjen, forspildte Ungdom, at kom igien. - da vilde den ikke vende tilbage. Af Cap. 6 vælges No. 106, 163 og 208. No. 106 angaaer Lærrebogens Pag. 60 og 64. Vi skulle elske Gud over alle Ting." Vi bør takke Gud, fordi han uddeler saa mange Velgierninger til os og beviser os saa megen Naade for Christi Skyld." Vi skulle skjønne paa og ydmygeligen bekjende, at Guds store Miskundhed langt overgaaer al vor Fortjeneste, samt derhos bruge hans Velgierninger paa en værdig Maade. No. 163 angaaer Lærre bogens Pag. 73 § 2 og Pag. 84 § 3. Vi bør tragte efter at forhverve os Ære, det vil sige, Agtelse og Tillid blandt vore Medmennesker. Vi bør ikke lade os henrive til Overmod eller Hoffærdighed, men stedse lægge Vind paa christelig Udmyghed. (Forfængelighed." Vor Næstes Ære bør vi ingenlunde fornærme. (Bagtagelse ubillig Mistanke, Foragt, udsprede Feil). - No. 208 angaaer Lærrebogens Pag. 88. "Forældre skulle opdrage de res Børn i Gudfrygtighed. 106. Baron Rudolphi. Baron Rudolphi, rig paa timelige Goder, men fattig paa Erkjendelse og Kjærlighed til Sandheden i Christus, gjorde en Aften en Spadseretour paa sit Gods; Veien førte ham forbi en ussel Hytte, hvor der boede en fattig Mand med mange Børn. En høirøstet Tale lød ud fra Hytteen; han blev staaende og lyttede; da hørte han, hvorledes den stakkels Mand takkede sin himmelske Fader, som hver Dag gav ham og Børn Brød og Klæder. Hvordan, tænkte den rige Herre, denne fattige Mand takker daglig Gud for Mad og Klæder, og jeg i min Overflødighed tænker ikke derpaa. – Skamfuld gik han hjem. Fra dette Øieblik lærte han at see sit Liv i det rette Lys. Han besluttede at vende tilbage til sin Gud, fra hvem verdslig Lyst havde fjernet ham, og han holdt Ord. Hans øvrige Liv blev nu Tak til Gud for de af ham modtagne Velgierninger, og heller ikke glemte han at gjør godt mod den fattige Mand, som havde været den første Anledning Forandringen i hans Tænkemaade. 163. Den sande Ære. En fornem Herre kom engang ind i et Værtshuus, hvor han traf en meget forstandig og oplyst Bonde. Han spurgte ham, da han mærkede hans Klogskab, om han ikke vilde flytte ind til Kjøbstaden, erhverve sig godt Udkomme og udvortes Anseelse og Ære men Bonden takkede ham for hans Tilbud og sagde: "jeg befinder mig vel her paa Landet; de som kjende mig nærmere vide, at jeg er duelig i mit Fag, og at jeg holder af at arbeide, og gjerne vil gjøre godt, hvor jeg kan. Dette er efter min Mening den eneste sande Ære, som jeg ønsker mig; den kan Jngen tage fra mig; og Ingen kunde give mig den, hvis jeg ikke fortjente den. 208. Cornelia. Cornelig, en fornem Romerinde, opdrog sine to Sønner med den største Omhyggelighed og elskede dem med en Moders hele Omhed. Engang kom en anden romersk Frue til hende og fortalte hende meget om sine Smykker og Kostbarheder og spurgt ligeledes, om Cornelia ikke havde nogle at vise hende. Cornelig svarede ikke strax, men søgte at trække Samtalen ud, indtil hendes Sønner kom fra Skolen. Da de endelig traadte ind, trak Cornelia dem hen til sig, kyssede dem og sagde til sin Veninde, idet hun pegede paa dem: "see, det er mine Smykker." Af Cap. 7 vælges No. 231, som angaaer Lærebogens Pag. 94 og 95. "Det er vor Pligt flittigen at randsage Guds Ord. 231. De to Glas. En Yngling spurgte engang Exemiteen Abo: Fader, vel hører jeg Guds Ord i Kirken; men naar jeg kommer hjem, kan jeg ikke huuske meget af Prædiken; derfor er det vel ingen Synd, om jeg herefter lader være at gaae i Kirke. – Da viste Exemitten ham to Glas, tog det ene Glas og bød ham at fylde det med Vand og da igjen helde det af og gjentage dette flere Gange. Ynglingen gjorde det, og Exemitten spurgte ham nu, hvilket af Glassene der var det reneste. – Det nylig rensede, var Svaret. – Saaledes bliver ogsaa din Sjæl, vedblev Exemiten, daglig renere og mere luttret ved Guds Ords aandig rene Vand, om ogsaa du selv ikke aner det og mener, at der intet af Ordet er blevet tilbage; bliv derfor ikke træt af at randsage Guds Ord flittig, og besøg ofte Guds Huus til Gavn for din Sjæls aandelige Reenhed og Vel." Af Cap. 8 vælges No. 246, som angaaer Lærrebogens Pag. 111 § 2. "Sjælen, som er udødelig, gaaer strax over til sit Sted, efter Legemets Død, og kommer enten til Glæde eller til Qval, efter som Menneskets Forhold i dette Liv har været godt eller ondt." 246. Enken i Zera.