Viborger Samler, 1779-11-29
Nr. Ved Mandagen den 29 November. (Fortsættelse af No. 44. er er en ligesaa almindelig som skadelig Vildfarelse, at Maden maa være desto sundere, jo meere nærsomme Deele den besidder. Man skulle meget meere sige, at dette maatte de Spiser være, som og i en ringere Mængde vare skikkede at opholde Livet. Jngen kan paatvivle, at de Spiser, som have meget i sig af Gelee, ere beqvemmest til Næring; thi denne Gelee er det, som ernærer Mennesker og Dyr, Dyr, og hvortil de lade sig, blot ved varmt Vand, formedelst den Papiniske Maskine, igien opløse. Jn ret har meere i sig af saadan en Gelee, end Kiød af unge Dyr og de deraf tillavede Supper; thi Spiser af Plante=Riget give i Almindelighed ikke saa megen Næring, som de af Dyr=Riget, og blandt disse er altid Kiød af unge Dyr meere nærende end af gamle. Kiød bestaaer i Almindelighed af Trevler, hvorudi saadan en nærende Saft befinder sig. Denne Saft er det, hvorved Legemet ernæres, derimod Trævler ne selv, naar alt flydende er bleven uddraget, føres bort ved Stolgangen. Da man har indseet dette, har man troet, at ingen Slags Spiser maatte være saa nyttig for sunde og syge, som unge Høns, Kalvekiød, unge Duer, og de af disse tillavede Supper og Kraft supper. Jeg vil slet ikke fradømme dem den Priis, som man med Rette giver dem, naar Hensigten er, stærk at ernære Legemet, at erstatte de forlorne Kræfter, og forskaffe nyt Blod. Saadan et Fald forekommer hos Folk, som ere helbredede af en haard Sygdom og nu faae Appetit igien til at spise; thi hos dem er, ved den lange Afhold fra Spiser, ved de heftige feberagtige Bevægelser, ved den megen Sveden eller andre Afføringer, Legemet, saa at sige, hensmeltet, og dets blege Farve forraader en Mangel af Blod. Grove Spiser kunne ikke aleene give saadanne Personer mindre Kræfter, men maa og falde deres ved Sygdommen svækkede Maver besværlige. Hvad kan altsaa være nyttigere, end en maadelig Nydelse af vel tilberedte Supper og Kraftsupper, Men at betiene sig af samme til Sundhedens Vedligeholdelse er urimeligt, og endnu urimeligere, naar man tvinger dem dem i den Syge mod hans Villie, eller i det mindste snakker dem i ham, endskiønt man derhos har den gode Hensigt derved at erstatte de forlorne Kræfter, og styrke Legemet. Thi et fuldkommen sundt Menneske er saadan blod Spise skadelig paa en tredobbelt Maade. Først bliver Maven ved Varme og Fugtighed slap, og fordi den ingensinde har Leilighed at yttre en skærk Virkning, taber sin Kraft, som hos den, ligesom hos enhver Muskel, ved en ofte igientagen stærk Virkning formeeres. Deraf kommer det, at saadanne deelikate Folk ikke kan fordrage det ringeste, og blive syge næsten af enhver ufordøielig Mundfuld. Den anden Skade, som den bestandige Nydelse af fine, nærende og let fordøielige Spiser frembringer, er denne, at Livet let deraf forstoppes; thi hvorledes kan en ordentlig Aabning paafølge, naar intet er forhaanden, som ved Stolgangen kan bort skaffes, Men intet er af dette Slags nærværende, naar Spisen ganske og aldeles forvandles til Melke saft og føres ind i Bloddet. Den deraf forventende Skade er større, end man troer; thi naar Forstoppelse falder ind, faaer den Muskel, som tilslutter Mast=Tarmen, saa stor en Magt, at den ikke lader Vindene passere, som dog avle sig endog af de allerfordøieligste Spiser, og desto meere, jo meere svækket Maven er. Naar nu Vindene opdrive Livet, saa tilskriver man dette Mavens Svaghed, man holder det fornøden at vedblive med Nydelse af let fordøielige Spiser, og formeerer saaledes Virkningen tilligemed Aarsagen. Den tredie Skade, som Nydelse af nærende og let fordøielige Spiser forvolder, bestaaer derudi, at man deraf bliver blodfuld, og jeg behøver Tover ikke her at igientage, hvad Fare man udsætter sig for ved Blod=Fylde. Selv de, som ere restituerede af en Sygdom, og have god Appetit, maa forsigtig bruge saadanne Spiser, for anførte Aarsagels Skyld, hvortil endnu kommer dette, at en Cacochymie f) lettelig kan foraarsages, naar meget Melkesaft bliver blandet med lidet Blod. Jntet er endelig daarligere, og fortiener meere at lastes, end naar man indtvinger Folk, som ere syge, og ingen Appetit til Mad har, saadanne Spiser. Dette skeer af en meget almindelig og fuldkommen falsk Fordom, at ingen kan være syg, som spiser og drikker, hvoraf man drager den urigtige Følge, at Folk maa blive sunde, naar man kan bringe dem dertil, at de spise og drikke. Alligevel er Mangel af Appetit i de fleeste Sydomme en ligesaa nyttig Virkning af Naturen, og en Drift, som fremkommer af den selv samme Kilde, hvoraf hos et sundt Menneske kommer Spise=Lyst, naar han har Næring fornøden. Jeg vil dermed just ikke sige saa meget, at Mangel af Appetit i Sygdomme kom deraf, fordi Sielen, efter moden Overlæggelse havde besluttet saalænge ikke at beskæftige sig med Madens Fordøielse, indtil den som den bedste Liv=Medicus var færdig med det Arbeide, som den maatte anvende paa Sygdoms Aarsagens Bortskaffelse. Dette ville hedde, at udvide dens Jndsigt videre, end den kunde bevises, og anlægge den, i Hensigt til Legemet, Fornuftens Tøile, da vi dog aldrig anderledes blive den vaer, end med Følelsernes Kapsune. Men at man ikke skal troe, at jeg ville skrive høitravende Vers, vil jeg forklare mig tydeligere. En nøie 1) Saa kalde Lægerne en Sygdom, som bestaaer i Blodets og de andre flydende Deeles unaturlige Beskaffenhed. Hod, nøie Opmærksomhed, en fra Fordomme frie Forstand, og hvem Philosophiens Grunde er bekiendt, skal befinde, at Forandringerne i vort Legeme (naar jeg undtager nogle vilkaarlige Bevægelser, som pleie kun at indtræffe hos et Menneske, naar han handler efter Viisdoms Grunde, og selv hos de Vise kun sielden) bringes til Virkelighed, ikke saa meget ved Forstanden, eller de saa kaldte Sielens fornemste Kræfter, som meget meere ved Sandseligheden, eller ved de nederste Kræfter. Langt mindre vil jeg hidlede Mangel paa Apperit i Sygdomme, af den sorte Galde, eller Sliim i Maven, thi uagtet en Sliim i Maven kan forderve Appetiteen, saa maatte man dog meget slet kiende Naturen, naar man ville troe, at een og den samme Virkning bestandig maatte frembringes af een og den samme Aarsag; og jeg maatte gierne vide, hvor Maven hos et Menneske, som i Dag er sundt, og i Morgen faaer en hidsig Feber, paa eengang var bleven saa fuld af Sliim. (meere følger.) Raad mod Galdesyge, Mæslinger og Kopper paa Faar.