Københavns Adresseavis, 1764-05-16
J det Hohensteinske har i disse Tider iblandt Svinene, grasseret en besynderlig Syge, i det at Kløverne buler og faldet af dem, i hvis Sted dog andre igien udvoxer, og, af stærk indvortes Hidsighed skalles Huden af Tungen og Trynen. Denne Sygdom er saa anstikkende, at baade Horn Qvæget, Faar og Giedder, ja til sidst og Hestene deraf er bleven angreben, dog er ey noget Creatur endnu død, men de kand ikke gaae, og for Smerte ikke æde. Afhandling. Om dem som ere faldne i Vand og dernæst ere døde. (S. No. 44.) Først og fornemmeligen kommer det derpaa an, at saasnart de ere tagne op af Vandet, legges de paa Jorden, hvor, efter at alle Klæderne ere tagne af Legemet, legges det paa et tørt Sted; dog saaledes, at Bugen legges paa en aflang eller ophæved Corpus, saasom paa et Oxehoved, med Brystet og Hovedet nedhængende; dernæst slaaer man med Haanden imellem Skuldrene, og enten med samme, eller med et grovt Stykke ulden Klæde gnider man Ryggen saa vel som Bugen; dog bør man give Agt paa, at paa Ryggen skal man gnide ned af, men Bugen skal tvertimod gnides opad; Siden, saavidt det kand skee, bør man stikke Fingrene høyt op i Svælget, for at udforske om Tungen har endnu nogen Bevægelse, eller alleneste skielver: dog bør man tage sig vare, at Tungen ikke trykkes alt for langt tilbage, ved at bruge for stor Magt, at Luft=Røret paa saadan Maade ikke trækkes endnu mere tilsammen og lukkes, saa at Luften ikke kand have sin frie Ud- og Jndgang. Den Maade som er bekiendt blandt den gemeene Mand, nemlig, at rulle Legemet paa en Tønde, er ikke aldeles at foragte naar man kuns ikke anvender al for megen Tid derpaa, og Leyligheden til at bruge andre Midler, derved gaaer i Luften: Udi denne Stilling, nemlig, med Hovedet og Brystet nedhængende, maae Legemet ingenlunde længe blive liggende, men efter nogle faa Minuter vendes om, og gives saadan Stilling, at Hovedet og Ryggen reyses lidet i Veyret; dernæst skal en anden holde sin Mund til Munden af den, som man holder for død, og af fuld Hals, blæse i den andens Mund, og saaledes giøre Forsøg, om Lungerne kand derved sættes i Gang. Jmidlertid skal man blive ved, med at gnide som foreskrevet er, Ryggen ned af, og Bugen opad; Legemets Stilling maae tillige ideligen forandres, og desforuden med at slaae og vende det, snart paa en, og snart paa en anden Side. Men dersom slet intet Tegn til Liv er tilovers, efter at alle disse Ting ere i Værk stillede, er alleneste, den yderste og sidste Tilflugt tilbage, nemlig, den Chirurgiske Operation, Luft=Rør Aabning (Bronchotomie). Læberne af den gjordte Vunde skilles fra hinanden, og imidlertid bliver man veed, med at gnide Ryggen og Bugen, for at undersøge, om Aandedragene paa saadan Maade kand kaldes tilbage; det er ikke heller af Veyen, at holde Munden til, og snart blæse igiennem det aabnede Saar, snart suge Luften tilbage, paa det at Aandedragene kand tilveyebringes, paa hvilken Maade bedst skee kand. Man kand vel ogsaa aarlade, saavel paa Armen som Halsen, hvor Qværk=Aarerne (Venæ Jugulares) ligge, for at tilveyebringe Aandedragene og Blodets Omløb, men da Blødet i saadanne Tilfælde vanskeligen bringes til at flyde, og tillige Haand=Lægerne, som ey allevegne ere tilstæde, udfordres, bør man fornemmelig bruge de opregnede anførte Forsøg, at Tiden ikke skal gaae unyttig bort; men dog skal der Aareladen ey, hvor der gives Leylighed dertil. Der som Aandedragene paa nogen Maade kommer tilbage, efter dette Foretagende, bør den Vundt paa Luft=Røret, forsig tig dækkes til, og overlades til Lægernes Oprigtighed og Erfarenhed, der bør drage Omsorg for, at hielpe den Syge til sin forrige Helbred, Men dersom, der efter saa mange anstillede Prøver, intet Kiendetegn sees til Livet, er alt Haab ude, og den Døde kand sikkert begraves. II. Afhandling. Om dem som ere hængte. Hvad dennem angaaer, som enten ved deres egne eller fremmede Hænder ere blevne hængte, da efterdi de fleste Exempler beviser, at saadanne Mennesker, som holdes for døde, meget ofte ere komne til Live igien, saa hielper og saa her mangfoldige Midler, som foregaaende Afhandling udviser. Jkke heller maae nogen lade sig skrække, af det Syn, eller naar Fraaden flyder ud af Halsen, hvilket af nogle udgives ligesom et viis og standhaftig Tegn til Døden, da Erfarenhed meere end een Gang haver viist andet. Først og fornemmelig maae Strikken eller Rebet tages af Halsen, men Halsen bør ved Hielp af varme linnede Klæder, Hænder og Fingre gnides rundt omkring, Munden og Svælget skal tillige bringes til Bevægelse med en Fiær, som er dyppet udi Spiritu, eller nogen anden stærk Vædske, eller som er følet udi Peber og andre skarpe bidende Ting; Jkke heller skader det, at komme varm Olie udi Munden, men fornemmeligen, er en hastig og tilstrækkelig Aareladen høyenødvendig hos saadanne Qvalte, og der foruden, dersom det kand lade sig giøre, (hvilket dog alligevel sielden gaaer for sig, fordi Munden er stærk lukket, og Tænderne vil ey lade sig skille fra hinanden) maae man strax aabne de smaae Aarer (Vene Kaninæ, under Tungen; Dernæst have skarpe Clisterer Sted. Men al Slags Røgelse under Næseborerne, saa vel som andensteds, bør jages i Landflygtighed. Tilsidst, naar man forgieves har prøvet, alle Ting, saa kand man kalde den ovenanførte Luft=Rørs Aabning (Bronchotomia) til Hielp, som skal give det sikkerste Kiendetegn, om der er Liv tilovers eller ikke.