Berlingske Tidende, 1752-09-15
Tidender. A. A. Fredagen den 15 September. Extract af den for kort Tid siden ved Døden afgangne Cardinal Julii Alberoni merkværdige Liv og Levnet, Johan Alberoni, Fader til denne Cardinal, var en fattig Urtegaardsmand, boende i een af Forstæderne for PlacenzaJulius, hans Søn, blev fød i sin Faders ringe Hytte den, 30 Mart. 1664. Han blev efter sin ringe Stand opdragen indtil hans Alders 14de Aar, da han begyndte at kiende sig selv, og derudover var betænkt paa at reyse sig at Skarnet. Det beste og sikkerste Middel dertil syntes ham at være dette, at give sig i den geistlige Stand, som har større Privilegier i Placenza, end ellers nogensteds udi Jtalien. Siden han var maneerlig, og vidste at insinuere sig hos Folk, saa faldt det ham ikke svært, at blive employeret ved Kirken der i Sognet, som han var fød, hvor han fik den Bestilling, at feye Gulv, med videre dertilhørende. En Præst ved samme Kirke tog sig saa meget af ham, at han lærde ham at læse og skrive, hvorfor den unge Alberoni bor stede hans Skoe, og vartede ham op. Efterat han der havde lært saa meget, at han meente sig at kunde være sin Læremester foruden, gik han udi Barnabiternes Collegium, hvorhan lærde Humaniora. Det første Trin til hans Ophøyelse var Klokker Embedet ved Cathedral=Kirken i Placenza. Der vidste han saaledes at infinuere sig hos nogle Caniker, at de vare ham behielpelige til at blive virkelig enroulleret i den geistlige Stand. Da han nu ingen Midler havde, og derfor ikke videre kunde komme, med mindre han erholdt noget Beneficium, saa overvandt han ogsaa den Vanskelighed, i det han overhængede sine Patroner saa længe, indtil de hialp ham til et Beneficium, hvorpaa han ogsaa blev viet til Præst Derpaa qviterede han sit Klokker-Embede, og gik i Tieneste hos Vice-Legaten af Romagna, Mr. Barni, som giorde ham til sin Jntendant. Efterat samme var bleven Biskop til Piacenza, gav han ham ogsaa et Canonicat sammesteds, og gjorde ham omsider til Præreptor for sin Brøder Søn. Jmedens Alberoni havde dette unge Menniske at informere, lagde han sig selv efter Philosophien og Lovkyndighed. Da Hertugen, i Vendome, mange Aar derefter, blev sendt til Jtalien, for at commandere den Franske Armee, søgte Alberoni, som da lod sig kalde Abbed, at giøre sig bekiendt hos denne General. Samme fandt saadan Behag i hans Belevenhed og artige Omgængelse, at han værdigede ham sin største Fortrolighed, som Alberoni fandt end meere Leylighed at benytte sig af, da Hertugen af Parma gjorde ham til sin Agent hos bemeldte Franske General. Her vidste han at føre sin Herres Sager saa vel, at de Keyserlige Tropper torde ikke driste sig til at forurolige Hertugen af Parma, saasom de stændig frygtede for, at han skulde tage Fransk Garnison ind i sin Hovedstad. Saaledes stod det hen, indtil Hertugen af Vendome blev først paa Aaret 1706, kaldet hiem, da han tog Abbeden med sig, hvis Rygte da allerede var bleven bekiendt ved det Franske Hof. Hertugen af Vendome blev siden skikket til Spanien, for der at sætte de faldne Sager paa Fode igien. Den herskesyge Faporittinde ved det Spanske Hof, Princesse Ursini, kunde ikke uden Fortrydelse see sin Myndighed udi en Fremmeds Hænder. Hun absenterede sig hver gang Hertugen kom til Hose, og Hertugen paa sin Side skiøttede ikke om at flattere hende stort, sigende at det kom ham fremmed for, at man skulde spørge et Fruentimmer til Raads, udi Ting, som et Fruentimmer ikke engang burde vide noget af. Denne Misforstaaelse faldt ud til Abbedens Fordeel. Hertugen, hans Herre, trængde til en fortrolig Person ved det Spanske Hof, og derudover fra Tid til anden betroede ham sine Commissioner. Dette satte ham inden kort Tid i den Stand, at han kunde selv soutenere sig i Madrit. Da Hertugen af Vendome var død A. 1712. gjorde Hertugen af Parma ham til sin Agent ved det Spanske Hof. Da Dronningen af Spanien 2 Aar derefter var ligeledes ved Døden afgangen, vidste Alberoni som en habiPoliticus at passe paa, for at føre sig saadant til Nytte. Han overveyede, at et Giftermaal imellem Kongen af Spanien og Huuset Fornese, kunde give Hertugen af Parma meer end een Leylighed til at paastaae sin Ret, som man ved Tractaten i Utrecht havde søgt at giøre Skaar udi. Han gav Hertugen sin Meening tilkiende, som forsømte ikke at give sit bifald dertil. Efterat det samme ogsaa var bleven Paven og Kongen af Frankerige communiceret, gav man ham Fuldmagt til at negocere Mariagen imellem Kong Philip den Femte og Elisabeth Farnese, nu værende Enke-Dronning af Spanien. Den fornemmeste Condition, der blev afgjort ved denne Alliance, var denne: at den ældste Søn, som den nye Dronning bragte til Verden, skulde erklæres souverain Hertug af Parma og Placenza, samt Busseto og Val di Taro, og det i Følge et Breve, som Paven havde givet Hertugen af Parma, og derudi bevilget ham som sin Vasall at efterlade sine Stater arvelig til Qvinde-Linien, i Fald han skulde døe uden Arvinger paa Sværd-Siden, Saa vigtig en Tieneste forøgede den Godhed, man har for Alberoni, saa han blev kort derefter ophøyet til Cardinal og betraadde siden den vigtige Post af Premier-Minister i det Spanske Monarchie. Hans Hensigt var, at gjøre dette Monarchie saa mægtigt, som mueligt være kunde, og at sætte det inden kort Tid i saadan Stand, at det skulde blive til en Skræk for heele Europa. Men da i det samme Qvadruple=Alliancen blev sluttet; Conjurationen imod Hertugen af Orleans, Regent af Frankrige, blev opdaget ved det man bemægtede sig Prinzen af Cellamare hans Skrifter; samt andre vigtige Ting kom for Lyset, forvoldte saadant Cardinalens Fald, saa han saae sig nødt til at tage hiem igien til Jtalien. Omendskiønt han nu syntes at have slaaet sig reent fra Verden, saa havde han endda efter den Tid dog sine Fingre i de vigtigste Ting, der passerede Europa. Han havde sine Correspondenter ved alle Hoffer og i alle Stater. Han blev ofte spurdt til Raad af store Ministrer, og som han kiendte til Punct og Prikke heele Enropæ politiske Systema i Almindelighed, saa vel som hvert Hoffes i Besynderlighed, samt derhos besad en igiennemtrængende Forstand og sund Fornuft, saa saae han næsten altid forud, hvorledes de vigtigste Affaires vilde spænde af, og var det rart, at hans Gisninger sloge ham feyl.