Berlingske Tidende, 1832-12-21
Tyrkiet. Smyrna, den 7de November. Med et Ottomannske Rige er det maaskee snart forbi; thi Sultanens Jagt trues er allene af hans overlegne Fjende, den rebelske Mehemed Alis Søn, Jbrahim Pascha, der aabenbart trodser den, men paralyseres endog i alle sine Bevægelser af den Spliid, som er opstaaet i selve Divanet. I dette ere nemlig ikke faa, og netop de forstandigste Mænd, det gamle System og deres Fædernetroes ivrige Tilhængere; de betragte, og vel ikke uden Grund, alle de Ulykker, der have rammet Landet, som en Følge af de umodne, overilede politiske og religiøse Reformer, som Sultanen daarligen har indført. Enkelte troe endog, at Christne betjene sig af ham til at undergrave Islanismen. - Dette Partie seer naturligviis ikke gjerne, at Sultanen søger Hielp hos fremmede, christelige Potentater, mod deres Troesforvandte, Ar at berne. J en Divansforsamling blev nyelig det Spørgsmaal opkastet, om det ikke nu, under Tyrkiets betrængte Omstændigheder, var raadeligst, at henvende sig til den Russiske Keiser og bønfalde ham om hans Bistand imod Mehemed Ali, men dette Spørgsmaal opvakte en saa almindelig Harme, at Sultanen, af Frygt for alvorlige Følger, lod Forslaget tilbagekaldes, og forsikkrede Divaner, at han aldrig vilde give sit Samtykke til dette Skridt, uagtet han holder Ruslands ædelmodige Keiser for den Monarch, der mener det oprigtigst med Porten. Medens man i Constantinopel debatterer om det er sømmeligt, at ansøge fremmed Hielp, berede Ægypterne sig til at drage, Fordeel af Seieren, og tvinge Sultanen til de haardeste Betingelser, om han finder det raadeligst, at indlade sig paa Underhandlinger. Under saa mislige Omstændigheder maa det snart være ude med Sultanen, dersom han ikke forlader den Vei, hvorpaa han med saa uforstandig Haardnakkenhed er skreden frem, - thi uforstandig kan man vel kalde den Haardnakkenhed, hvormed Folket paanødtes Reformer, som vare det modbydelige - eller med andre Ord: han maa vende tilbage til de gamle Former, som ere den meget store Pluralitet af Muselmænd hellige, der fordre, at Koranens Bud skulle efterlignes. Han var slagen af Blindhed, da han letsindigen løste de helligste Samfundsbaand, og forargede Folket ved at ringeagte dets Religion. Først da, naar han forsager hiin Daarlighed, hiin halve Oplysning, - saa velmeent hans Hensigt med Reformerne end kan have været, - først da, naar hans Folk, der nu er opirret imod ham, ikke meer holder ham for en Fritænker, vil det troe sig forpligtet til at vise ham den Lydighed, som det nu nægtet ham. Men til saaledes at skifte Sind er Sultanen meget utilbøielig; hellere vil han udsætte sig for den største personlige Fare, der kan have hans Undergang til Følge, end opgive sine ubetænksomme Reformplaners Fuldendelse. At Sultanen nu bønfalder England om Hjelp, opvækker i Constantinopel mindre Misfornøielse end om han havde henvendt sig til Rusland. Dog ere der ogsaa Mange, som Jntet ville høre om England. - Visselig, Sultanen maa udvikle en høi Gradaf Energie og Klogskab, for ikke at vorde et Offer for de forlige Omstændigheder, som han selv har fremkaldet. Thi foruden de ugunstige Forhold hjemme, maa han føre Krig med en Fjende, der ikke tager i Betænkning, at anvende hvilketsomhelst Middel til sine Hensigters Opnaaelse. Alle Slags Forsøg paa at forlokke de Tyrkiske Soldater til at svige deres Pligter, ere allerede skeete. Disse Forsøg have vel hidtil intet gunstigt Udfald havt, men enkelte Divansmedlemmers onde Villie kan dog omsider bane dem Veien dertil. Nyelig har Mehemed Alt foreslaaet Kapudan Pascha den Tyrkiske Flaades Udlevering, hvilket Forslag med Foragt afsloges og strax indberettedes til Sultanen, Alligevel fandt denne det raadeligst, at sende adskillige Skibe af sin Flaade, hvis Mandskab han mistænkte for et tvetydigt Sindeelag, tilbage til Constantinopel.