JohanHeinsen/ENO huggingface dataset:
Adresseavis for Børn, 1779-10-13
Til Kiøbs. Hos mig undertegnede er at faae tilkjøbs, nye opfundne saa kaldede Slikke-Ordener, som for Børn. henges om Halsen paa de Børn der ere tilbøielige til at slikke, og smaae alting, hvad de seer. Samme bestaaer i en lille Dusk, som dyppes og blødes vel igiennem i Rabarbara Saft, henges i et røt Baand om Halsen, foran paa Brystet, lige under Næsen, og bæres i 2 Timer.
Adresseavis for Børn, 1779-10-13
Jeg forfærdiger og de saa kaldede moralske Figenblade til at henge paa Brystet af de Børn som har utugtige Ord i deres Mund, og er næsviis imod deres Forældre, svarer dem ilde, enten ved Ord eller Miiner. Naar disse er baaren 3 Gange, vil jeg forsikkre, at Børn aflader denne slemme og skammelige Vaane. Margrethe Skar.
Adresseavis for Børn, 1779-10-13
Til Leie forlanges. Den lille Ferdinand, som har faaet saadan Lyst til Læsning, men er saa fattig, at han ikke kan kiøbe sig de fornødne Bøger, for at lære de Ting der skal giøre ham klog og dydig, ønskede, at nogen vilde leye ham Bibelen, Underviisninger i Christendommen, den latinske Grammatica, Verdens Historie og Religion for Umyndige. Saasnart han bliver saa formuende, betaler han den tilbørlige Leie, og lover at levere Bøgerne uskad, og usmuskede tilbage til sin Eiere. Capitaler, som forlanges.
Adresseavis for Børn, 1779-10-13
Den gamle fattige Simons Datter ønskede sig en Capital af 10 Rdlr. for at lære at væve paa Haandvævene, hvortil hun ikke allene har megen Lyst, men ønskede det især, for ogsaa derved at kunde fortiene noget til Underholdning for sin gamle skrøbelige Fader; da hun haaber, at Gud vil velsigne hendes Flid, saa tør hun love at betale Capitalen med Rente inden 2 Aars Forløb
Adresseavis for Børn, 1779-10-20
Nummer Aar. Første Aargang. for Onsdagen. den 20 October. Boen. Uglerne drager om Natten paa Jagt, J sovende Fugle tag Eder i Agt.
Adresseavis for Børn, 1779-10-20
Til Danseskolen hører en Jnformator, en Jnstrukteur og en Repetiteur. Theater betienterne ere: en Syngemester ved Syngestykkerne, en Reviseur, en Soufleur, en Kasserer, en Repetiteur, en Garderobemester og Theaterskriver, en Maskinmester.
Adresseavis for Børn, 1779-10-20
Correspondence. tiin lille Veninde! Det glæder mig at høre, at hun er kommen sig af sin Sygdom. Jeg var halv bange at Hun skulle døe, for jeg hørte, at hun har været saa slet. Hvor skal du nu faae en Veninde igien, tænkte jeg, Thi jeg kan sige med Sandhed, jeg holder meget af Hende, og jeg har ogsaa bedet vor Herre, han vilde hielpe Hende. Vor gamle Pige kom engang og sagde, at hun vist døde, og da blev jeg ganske forskrækket, og gik ind paa vor Sahl, og faldt i Knæe, og bad den gode Gud, han vilde spare Hende denne Gang. Han bønhørte mig jo ogsaa. Men nu min lille beste Veninde, lad mig nu see Hun agter sig, spiis nu ikke saa megen Frugt paa een Gang meere, og vænne sig af med at drikke den megen Caffe baade Morgen og Eftermiddag; kom meere i Luften, men vogt sig for Trækvind, og endnu een Ting, vogt sig for Overilelser, og vænne sig til at taale Uret, uden at forsvare sig; thi Hastighed forvolder megen Skade. Jeg har erfaret, at man vinder tusinde Gange meere ved at give efter, og være stille, og overlade alting til vor Herre, end ved at give stolte og trodsige Giensvar, være hastig og paastaae sin Ret med Jver, man bliver kun meere opbragt, og skader sig selv, lyd hun mit Avis Raad, og Hun skal befinde sig lige saa vel derved, som jeg, og har Hun Forsættet, saa vil Gud styrke hende, det har jeg til hans Ære fornummet. Jeg lever stedse med al Oprigtighed Hendes sande Veninde Sophia Cathrine. Nyeheder. Den lille Monsieur Ferdinand, havde den anstændige Vane, at naar han sad og spiiste ved Bordet, og havde opspiist, lagde han begge Armene paa Bordet. – Ofte var han baade at hans Fader og Moder advaret om denne Uskikkelighed; men det frugtede ikke. Endelig blev han i et stort Selskab, som var til Giest hos Forældrene offentlig beskiemmet, han blev ved sin gamle Vane og lagde Armeene paa Bordet. Hans Fader stod op af sin Stoel, gik hen til Sengen og tog en Hovedpude, og kom til Monsieur Ferdinand med, og sagde: See her, min Søn, paa det du kan ligge lidt comodere med dine Armee, saa lad mig legge denne lille Pude under dem. Alle loe, Ferdinand blev beskiemmet, og fra den Dag saae man aldrig at han sad saa utugtig ved Bordet.
Adresseavis for Børn, 1779-10-20
Høieste Rets Sager. Mine unge Læsere veed hvad der forhandles i Høieste Ret. Børne Avisen No. 34 har forklaret dem det. Og paa det de kan faae et fuldstændigere Begreb derom, saa vilde jeg fortælle dem, at forleden var en Sag fore i Høieste Ret om en Enke i Norge, som, fordi hun havde bandet sin Moder, blev dømt til at arbeide i Tugthuuset i 4 Aar. – De kan læse denne Sandhed i Addresse-Avisen No. 167. - Mon hun ikke fortiente denne Straf for en saa afskyelig Gierning, Betænk, Bande sin Moder, som havde født hende til Verden, opdraget hende, havt saamegen Omsorg og Kierlighed for hende i de spæde Aar, saa mange vogne Nætter, fælled saa mange Taare, været saa bekymret, elsket saa ømt. Gud, Hvor maa det have været et ondt Barn Men der seer vi, omendskiønt hun nu selv havde været gift, og var bleven Enke, saa var hun endnu sin Moder Ærbødighed og Høiagtelse skyldig; for Børn. og det var derfor billigt at hun burde lide for sin Overtrædelse af sin datterlige Pligt. Jeg er forsikret om, at enhver af mine unge dydige Læsere vil tilstaae, at det var en retfærdig Dom. Reisende. En Fader havde en Søn, og det faldt ham en Dag ind at gjøre en Lystreise med ham ud paa Landet. Man Sagen var han skulle giette hvem han vilde besøge. Sønnen spurgte: Er det langt eller nær ved han boer, – Meere nær end langt borte. - Er det under eller over to Miil? Under to Miil. Er det en Kiøbstæd eller Bondebye, – Det sidste. - Kiender jeg den Person, min Fader vil besøge eller ikke. – Du kiender den. - Er det et Mandsperson eller Fruentimmer, – Et Mandsperson. – Er han af adelig eller borgerlig Stand? – Af borgerlig. – Er den Person gift eller ikke, Endnu er han ikke gift. - Har han nogensinde været hos os. – Aa ja! – Er det et geistlig eller versligt Embede? – Geistlig. - Ach nu veed jeg hvem det er. – Nu - Det er vores forrige Jnformator, som er bleven Præst i Ja min Søn, ham er det, og siden du har giettet saa vist, saa lav dig færdig, at følge med mig i Eftermiddag. – Af denne Gietning er siden bleven et Spil, som baade unge og gamle kan forlyste sig med i Selskaber.
Adresseavis for Børn, 1779-10-20
Bekiendtgiørelse. At ogsaa Dyrene kan være skiønsomme og taknemmelige, det beviser følgende Fortælling.
Adresseavis for Børn, 1779-10-20
En lille veltænkende Dreng i America, ved Navn Thoas havde faaet en nyefødt Løveunge. Dette Creatur opdrog og pleiede han, det besten han kunde. Han talte med den, som Dyret kunde have forstaaed ham; han legte og spøgte med det, som det kunde have været hans Kammerat; og om Natten sov Løveungen hos ham i Sengen. Kort at fortælle, Thoas beviiste sin Yndling al muelig Godhed. Men omsider voxte Løveungen, op, og blev stor, og Thos Forældre blev bange for ham, og befalede deres Søn, at han skulle lade den gaae sin Vei ud i Skoven. Med Taarer og den største Ulyst skilte Thoas sig ved den, Avis og maatte jage den fra sig. Mange Aar derefter da Theas var bleven stor, fornøiede han sig engang paa Jagten. J denne Forlystelse blev han forvildet i en stor Skov, og havde den Ulykke at falde i Røveres Hænder, som overfaldt ham Han raabte og skreg om Hielp. Men ingen hørte ham. Han skreg endnu heftigere, og Løven hørte hans Stemme og kiendte ved den sin forrige Velgiører. Nu kom den løbende i største Forbierelse til Stedet, hvor Thoas laae, anfaldt Røverne, og reddede af Taknemmelighed sin Velgiørers Liv. Ulykkelige Tilfælde.
Adresseavis for Børn, 1779-10-20
For nylig har en lille ung forvildet Dreng brækket sin Arm, formedelst han sad og vaklede med Stoelen saalænge frem og tilbage, til den faldt med ham, og forvoldt ham denne Ulykke. Den Smerte han maae udstaae under Kuuren vil formodentlig lære ham at være agtsommere og stadigere for Eftertiden.
Adresseavis for Børn, 1779-10-20
Til Kiøbs. Agerhøns. Dette er en Fugl, som man regner til Hønse=Slægten. Denne er graae og omtrent saa stor, som en Due. Den er behagelig at spise, især naar den er ung. Den næret sig af Myrer og deres Æg, af Korn, Bær, og de smaae Knoppe paa Hassel= og Birketræer, Agerhønen er meget yngelsom, og legger gierne 16 til 18 Æg, paa hvilke den ligger i 3 Uger. Naar nogen nærmer sig til deres Reede, forlader de den, og hinke derfra, for at faae Jægeren til at følge bag efter dem, og naar de har faaet ham langt nok fra Reeden, pakke de sig bort med Gesvindighed. Disse Fugle har en fiin Lugt; de findes næsten over heele Europa. Man fanger dem for Børn. med Garn, ved Hielp af dertil exercerte Hønse Hunde. Man kan giøre dem tamme, og vænne dem til at gaae imellem Høns i Gaarden. J Lægekonsten betiener man sig af Agerhønsenes Blod og Galde for Ondt i Øinene, og for Stær, man drypper nogle Draaber heraf, ligesaa varmt som det kommer af Hønen. Hiernen af en Agerhøne, drukken i Viin, fordriver Guulsot. Af Agerhønsenes Galde styrtes Hukommelsen, naar man stryger sig een Gang hver Maaned med samme paa Tindingen.
Adresseavis for Børn, 1779-10-20
Til den fattige Skoeflekkers Huusleie, som er meldt om i Børneavisen No. 40. er indsendt fra een af Læserinderne 4 Mk., og fra en anden 1 Mk. tilsammen 5 Mk., som med de forrige Jndkomne udgiør 2 Rdlr. 4 s. Disse 2 Rdlr. og 4 s. er kommen den fattige Familie til Hielp, som var bestemt samme. At beskrive den uventede Glæde det var for disse, er umuelig. Børnene som føelte Forældrenes Glæde, og som halv nøgne stod og skielvede om den arme Moder, begyndte at hoppe smilte og sang, og vare glade, fordi de saae det res Forældre bleve trøstede. – O hvilken Fornøyelse er det at være godgiørende. – Glæder Eder i unge Givere, som have været betroet den Ære at være Midler i Forsynets Haand, til at husvale denne i Kummer og Fattigdom sukkende Familie, hvor herlig er det, tidlig at vænne sig til at giøre godt, At opvoxe i gode Handlinger er at voxe i Dyden, og forberedes til at blive GudsBørn. Jmidlertid bør jeg ikke forglemme at anmærke, som noget særdeles, at det eene har været unge smaae Læserinder, som har contribuert til denne Gave, et Beviis for, at Fruentimmer Hiertet er snarere rørt til Medlidenhed, end Mandkiønnets.
Adresseavis for Børn, 1779-10-27
Nummer Aar. Første. ey Aargang. for Onsdagen. den 27 October. Børn. Om Solen. (Soelen er en rund Jldklode, som meddeeler Jorden og de øvrige Planeter, som vælte sig om den, baade Lys og Varme. Dens Størrelse overgaaer alle Begreber, som man i Almindelighed pleyer at giøre sig om den. Man forestille sig hvor stor vor Jordklode maae være; og dog er Solen (1228108) tolv hundrede og otte og tyve tusind et hundrede og otte Gange større end Jorden. Dens Afstand fra Jorden er ligesaa utroelig. Man beregner det til en Længde af 20 Millioner Miile. En Distance, som vi vist nok maae forfærdes over; thi hvo af os kan fatte saadan Længde, Lad os giøre det saa fattelisom vi kan. Vi forestille os da en Kanonkugle, hvis Gesvindighed i det den udskydes, er saa stor, at den i et Pulsslag flyver eller farer 600 Skrit, Nu forestille vi os, at den bliver ved med lige Hurtighed at fare fra Jorden til Solen, saa skulle den dog til denne Fart behøve 25 Aar, førend den kunde naae Solen. - Hvilken forfærde lig lang Vei maae da ikke denne Jldklode være fra os, Man har ved Kikkerter ofte bleven vaer dunkle Pletter i Solen. Enten ere disse tykke Skyer af Røg og Dampe, som samle sig paa Solens Overflade, eller det er Deele af Solens Jnd holde, som den opkaster, og som derefter geraader i Brand. Solen bevæger sig ikke om Jorden, men Jorden tilligemed Planeterne om Solen. Dog dreier den sig om sin egen Axel paa det Sted, hvor den er sat af Skaberen, for at vedligeholde sit Væsen, og meddeele alle de Kloder den tiener med den behørige Lys og Varme. Ligesom vor Jord vælter sig om Solen, saa bevæget sig endnu fom andre store Kloder, som vi kalde Planeter, disse ere Merkurius, Venus, Mars, Jupiter og Saturnus. Merkurius er den nærmeste Solen, derefter kommer Venus, saa vor Jord, saa Jupiter, og allersidst Saturnus.
Adresseavis for Børn, 1779-10-27
Foruden disse Planeter ere endnu andre Bieplaneter, som Solen ernærer med sin Kraft, og som igien tiener de 6 Solens Hovedplaneter. Saaledes har Jorden sin Maane, Jupiter fire, og Saturnus som Maaner. Disse Bieplaneter kan man ikke andet troe, end de ogsaa maae være Verdener Vi slutte fra vores Maane til de andre. Saaledes see vi i den klare Pletter, og disse kan ikke andet være end høye Bierge, som modtage Solens fulde Skin, ligesom vi af de dunkle Pletter maae slutte, at samme ere store have og Søer; og ere alle disse Planeter, Verdener, saa formode vi ikke urimelig at de ere beboede, og fulde af Skabninger. – O! hvor almægtig maae den Gud være, som er Skaber til disse store Under værke Avis Correspondence. Min kiere lille Veninde! Og jeg hører de allerede har været paa Comoedie, Nu, saa har De vist været glad den Dag. Jeg seer Dem, hvor travlt De har havt fra om Morgenen De vaagnede, til om Aftenen De kiørte med Deres Forældre, Hvor prægtig De har været klædt. Hvor excellent Deres Haar har været accommoderet. O hvor fornøyet maae De have været med Deres egen lille Person, Tillad mig nu at spørge lidt om Deres Fornøyelse ved Skuespillet, De saae vel mange prægtige Damer i Logerne? Hvormange af dem vare vel smukkere klædt, end De Saae De nogen Jomfruer af Deres Alder, Betragtede De nøye nok deres accommoderede Haar, deres Antolage, deres hele Pynt, for at kunde fortælle mig noget herom, Jeg er vis paa, kun saa vare saa pene, som De, i Deres Tanker. Hvem sad i de nærmeste Loger, De har dog vel talt med nogen, i det mindste slaaet en Discours af under Skuespillet, Parterret var vel forskrækkelig fuldt Og da nu Skuespillet var til Ende, saa saae Devel den prægtige Dans, Vil De troe jeg seer Dem hoppe af Glæde i Logen. J Sandhed min lille Veninde, jeg ønskede ret, De vilde meddeele mig noget af Deres Glæde, og fortælle mig den Fornøyelse dette Skuespill var for Dem; thi Dekan være forsikret om, jeg tager oprigtig Deel i alt det, som befordrer Deres Lyksalighed; og det saa sandt som jeg lever Deres velmeenende Ven. Theophile.
Adresseavis for Børn, 1779-10-27
Det indkomne Svar paa dette Brev skal følge i næste Blad. Nyeheder.
Adresseavis for Børn, 1779-10-27
For nogen Tid siden, begav en Skolelærer, sig i et Spillehuus, hvor han frygtede for nogen af hans Disciple indfandt sig; han traf rigtig nok een; blev meget forbittret, og rev ham Spillet af Hænderne. Hvorfor viser de dem saa streng, Vi spiller jo om ingen Ting, sagde Disciplen. – Saalænge du spiller, saa er det allerede for meget du spiller om, thi taber du ikke meere, saa forliiser for Børn. du din Frihed. Du vender dig til at blive en Slave af Spill, og har ingen Tid tilovers for nyttige og alvorlige Forretninger. Enhver Tidsfordriv er farlig, som fører til Lasterne. Demp Jlden i Tide, førend den bryder i Flammer; thi ellers vil den ganske fortære dig. Ulykkelige Tilfælde.
Adresseavis for Børn, 1779-10-27
J Frankrig er følgende tildraget sig. En vis Mand ved Navn Anbri, gik en Dag allene ud i Skoven, han bliver overfaldet, slaget ihiel, og begravet under et Træ. Hans Hund som han havde med sig, holdt sig nogle Dage op ved dette Sted, og vilde ikke vige derfra, førend Hungeren drev ham. Han kom til Paris, begav sig til sin afdøde Herres Ven, og ved sin klagelige Bieffen, ligesom vilde give tilkiende, sin Herres Forliis. Man gav ham noget at æde, men da han havde stilled sin Hunger, begyndte han forfærdeelig at tude, løb til Døren, saae sig om, om nogen kom efter ham, og da han mærkte, ingen vilde følge ham, løb han til sin Herres Ven trak ham i Kiolen, ligesom han vilde sige, følg med mig. Denne selsomme Opførsel af Hunden, dens Ankomst uden dens Herre, som han ellers aldrig forlod, Herrens Udeblivelse, og maaskee Guds umiddelbare Retfærdighed, som ikke vilde lade det begangne Mord gaae ustraffet af. Alt dette giorde, at den afdødes Ven endelig gik med Hunden. Saasnart de var kommen til det Træ i Skoven, ved hvilket den Døde var begraven, begyndte Hunden forskrækkelig igien at tude, skrabede i Jorden med sine Fødder, ligesom han vilde give tilkiende, at her laae hans Herre begraven. Man lod grave, og fandt den ihielslagne Anbris Legeme. Nogen Tid derefter antraf Hunden Morderen, som var en Hofmand og heed Macarius. Han anfaldt ham strax, og man havde Ondt ved at redde den Anfaldede. Siden, saa ofte han saae ham, var det det samme; hver Gang anfaldt han dette Menneske med en rasende Bitterhed. Omsider holdt man dette for noget besynderligt. Man erindrede sig den store Troeskab han havde viist imod sin Herre, man huskede og tillige, at Macarius stedse havde gaaet med Avis. et hadefuldt Hierte med Anbri. En og anden Omstændighed formeerede Mistanken, og det kom omsider for Kongens Øren. Kongen lod Hunden hente, som saa længe holdt sig ganske roelig, indtil han imellem 30 andre Hoffolk fik Øie paa Macarius, men da bieffede og knurrede han, og foer lige paa ham. Det var den Tiid Brug Frankerig, at en Anklager, og den Anklagede, maatte ved en Tvekamp afgiøre deres Trætte haar de ikke paa anden Maade kunde overbevise hverandre om Fornærmelse. Man kaldte disse Tvekampe, Guds Dom, fordi man indbildede sig, at Himlen for skulle giøre et Under, førend den vilde tillade at Uskyldigheden blev undertrykt, Kongen, som holdt denne Strid imellem Macarius og Hunden for meget mærkværdig, befalede Macarius at gaae i Kamp med Hunden. Macarius havde til sit Forsvar en dygtig Stok. Man lod paa en aaben Plads Hunden gaae løs paa sin Modstander. Striden begyndte, Macarius fægtede med sin Stok, og Hunden anfaldt ham, nu fra een Side, nu fra en anden, indtil han endelig blev saa ophidset, at han sprang oppaa sin Fiende, greb ham i Halsen, kastede ham til Jorden, og ved sin Glubskhed nødede den overvundne Macarius at bekiende i Kongens og heele Hoffets Nærværelse, at han var den Jhielslagnes Morder. Han udstod derpaa sin Straf efter Loven. Men til Amindelse af denne troe Hund, blev et Monument oprettet den til Ære, som endnu skal være at see over en Kamin paa Slottet i Montargis.
Adresseavis for Børn, 1779-10-27
Reisende. En Mand og hans Kone, som formedelst onde Mennesker var fordreven af deres Fæderneland, kom ved strænge Vinterstider til en lille Landsbye i et fremmed Land. De forestillede Jndbyggerne deres Nød paa den bevægeligste Maade, og bad om tilladelse at boe hos dem. denne Bye boede lutter gode og giestfrie Folk, og derfor bleve de Fremmede med saa meget meere Kierlighed antaget. Man anviiste dem et Sted at boe paa, og forsynede dem med det Nødvendigste. for Børn. Men hør nu mine unge Læsere, hvorledes Gud belønnede denne Giestfrihed. De Fremmede underviiste Jndbyggerne, som alle vare Landmænd, i mange nyttige Ting, lærte dem adskillige Haandgreb, som lættede deres Agerdyrkning, giorde dem bekiendte med adskillige nærende Vexter, og Frugten af alle disse Underviisninger blev denne: at Byens Jndvaanere bleve alle velhavende Folk.
Adresseavis for Børn, 1779-10-27
Copulerede. Christian have stedse fra Ungdommen af beflittet sig paa Dyd og Gudsfrygt, hans Fader, som var gammel, vilde nu afstaae sin lille Eiendom til sin voxne Søn, som han troede, kunde bestyre samme til sin Fordeel. Du maae nu paatage dig, min Søn, sagde han en Dag til ham, at forestaae vores lille Agerdyrkning. Min Alderdom og Svaghed tillader ikke længer, at jeg kan have Opsigt med samme. Jeg tiltroer dig saa megen Forstand og Erfarenhed at du kan. Men da du ikke eene formaaer at besørge alle Ting, saa opsøg dig en Medhielp, en dydig og forstandig Pige, som du kan gifte dig med, og arbeyde saa med den Tillid og Hengivenhed, som du veed jeg og din Moder har havt til vor store Fader i Himmelen, saa vil det gaae jer vel, og han vil velsigne jer Arbeyde og Sveed. - Christian grundede noget paa Faderens Ord, endelig sagde han, Siden min Fader vil tillade at jeg gifter mig, saa vil jeg, om det er min Faders Villie, bede, jeg maae faae Anna, som Fader har opdraget, hun kiender mit Sind, og jeg kiender hendes. Hun er baade flittig og gudsfrygtig, og forstaaer vor lille Huusholdning. – Nu vel, min Søn, Dit Valg giver jeg mit Samtykke til og kan det fornøye dig, saa vil jeg sige, at intet ønskede jeg hellere. Neppe gik fjorten Dage, førend Christian og Anna havde Bryllup. Jntet Ægteskab kunde være bygget paa reenere Grunde. De elskede hinanden begge, Fliid og Orden forenede de sig begge om at vise. De stræbte og elskte, arbeydede og frygtede Gud, og samlede sig omsider en stor Formue. Af denne øvede de mange Velgierninger, og tienede andre baade med Avis Raad og Daad. Guds Velsignelse indflød derfor kiendelig til dem. De skyede al Anledning til Kiv og Trette, og mængede sig aldrig i Ting, som ikke vedkom dem. Havde de kun faa Venner, saa eiede de dog ingen Uvenner. De var elskede af alle, fordi de omgikkes alle med Venlighed og Ærlighed, og giorde alt det Gode de formaaede De levede og opnaaede en høy Alder. Og saa havde de den Lykke at ere gode og dydige Børn, som traade i Forældrenes Fodspor, og bleve fra Ungdommen vandte til at giøre godt. – Saaledes gik det Christian og Anna, og bleve levende Vidner om, at Dyd og Gudsfrygt, foreenet med Fliid og Arbeydsomhed, ere den fik kerste Vey til Lyksalighed,
Adresseavis for Børn, 1779-10-27
Bekiendtgiørelse. Lovise var hverken indtagende eller smuk, men ret en hæslig Pige, Karl hendes Broder derimod, havde en saa fortreffelig og elskværdig Skabning, at alle smukke Fruentimmer, siden han endnu kun var en lille Dreng, kaldte ham den lille Adonis. Disse to Søskende befandt sig engang begge ved deres Mamas Natbord, paa hvilket stod et Speil, som de begge paa engang vilde beskue sig i. Neppe havde Karl nøye nok betrag, tet sit Ansigt, førend han begyndte at beundre og opløfte sin Skiønhed, og var nær ved, liig Nar cisse, at blive forlidt i sig selv. Hvad kunde ved vel være omfindtligere for den lille Lovise, end at høre sin Broders Selvberømmelse, Hun vidste meget godt med sig selv, at hun ikke var smuk og hvor kunde hun da andet end misunde sin Broder hans Fortrin, Man veed hvorledes Piger ere, naar man ikke kan sige de ere smukke. Fuld af Vrede og Bitterhed løb hun til sin Fader, og besværede sig med Taarene i Øinene, over sin Broders Spot, og over Naturens Ubillighed, for Børn. som havde skienket Karl, der var en Dreng, saa fortrinlig et Ansigt, frem for hende. Faderen smilte over sin Datters Heftighed, omarmede begge sine Børn, og kyssede dem med den ømmeste Kierlighed. Da han derved havde stillet sin Datter tilfreds, sagde han endelig til dem: det vilde være mig kiert, mine Børn, om i daglig beskuedt Eder i Speilet. Derved vilde Du Karl blive opmuntret til at vogte Dig for alle Laster og Uartigheder, som kunde fordærve dit gode Ansigt, Og Du, lille Lovise, vilde desto for beflitte Dig paa at oprette det ved Artighed og Dyd, som mangler Dig i Skiøndhed; thi ofte har et yndigt og behageligt Væsen gjort en Pige langt elskværdigere, end det smukkeste Ansigt. Vil J være lykkelige i Verden, mine Børn, saa lær først at kiende Jer selv; betragt meere Eders Hierter end Eders Ansigts Lineamenter.
Adresseavis for Børn, 1779-10-27
Til Kiøbs. Allun. Dette er et mineralisk Salt, som findes i Jorden, og indeholder i Førstningen en Sødhed, men derefter en stærk Sammensnærvning. Der hører megen Konst og mange Operationer til at faae den af Jorden, efterdi den er blandet eller sammensadt af saa mange andre Jordmaterier. Gemeenlig finder man dette Jordsalt i Steenkuls=Miner og i brune Jordarter. Naar dette Allunsalt er opløst og uddampet, kristalliserer det sig bestandigen i en Form af en Ottekandt, det er at sige i et fast Stykke Al lun af otte Sider. Engelland, Jtalien, Flandern, Frankrig og Tydskland ere de fornemste Steder, hvor Allunen findes. Farvere bruge fornemmelig Allunen, fordi den faster Farverne, ogsaa i Sukkersyderier bruges Allun, den bruges undertiden til at klare Liqveurer med. Til Lægedom er den og meget brugelig.