Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-03-02
Det er en Sandhed, som ogsaa i vor Literatur, har fundet tidt nok Stadfæstelse, at Strid og Feide er noget, som den store Hob helst læser. Om end Gienstanden for Striden er nok saa ubetydelig, og Maaden, hvorpaa den føres, nok saa lav og aandløs, gives der dog altid en Deel af Folket, som værdiger den Deeltagelse. Man har allerede havt Stridsskrifter, hvoraf der afsattes nogle Tusinde Exemplarer. Hvo erindrer ikke den Lüttechauske Feide, den liturgiske &c. i sin Udartning: Aarsagen er ikke vanskeligen at opdage. Hvorfor samles saa mange Folk omkring to skjændende Fiskermatroner, Hvorfor opvækker hvert Skjældsord, hver Forbandelse, de udstøde, en lydelig Latter blandt den omkringstaaende Hob, Fordi alt Skjænderie er Conversationens Carricatur og gjør Mennesket selv til Carricatur. Hvor Lidenskaben taler, tier gjerne Fornuften, og da der sjeldent skiendes uden Lidenskab, saa er det naturligt, at man leer over de Skjændende, ligesom Pøbelen leer over en Beskjænket, der ravende trækker igjennem Gaderne. Lichtenberg, er endog gaaet saavidt at paastaae, at den uvilkaarlige Latter, som et faldende Menneske aftvinger saa mange, ikke hidrører fra andet, end den besynderlige og uvante Stilling, hvori den Faldende kommer til at ligge. Bajas finder derfor altid sit Publicum og savner sjeldent bifalds latter. Bajaccio, hvoraf Benævnelsen i det Jtalienske er taget, betegner enfoldig Spas; jo enfoldigere Spasen er, desto mere bliver den i Almindelighed ogsaa beleet og beklappet. De tappreste literaire Stridshelte spille gierne en offentlig Bajazrolle. Man morer sig, ikke saa meget over deres Vittighed, som over deres Dristighed og Jndbildskhed, ikke saa meget over deres Yttringer, som over deres Person. De staae her offentligen som Jacob v. Tybo, naar han gjentager sit i egen Indbildning saa vittige: "Monstør Christophersen er saa ma for en Nar!" Jkke leer man over Vittigheden, men over Tybo, der kan være en saadan Nar, at indbilde sig, at dette er en Vittighed. Hoben vil gjerne lee, og hvor kan den have bedre Æmne til Latter, end naar den seer en Fægtning imellem to Haner, der ofte stride om Keiserens Skjæg, eller en literair Bajaz vrippe, og støbe Kolbøtter, og gjøre sig til Nar i hele Folkets Aasyn, stundom ei engang for at fortjene nogle Penge, som, fra en vis Side betragtet, kunde være mere tilgiveligt, men af daarlig Forfængelighed, af dum Indbildskhed over sin Vid og sine Kundskaber, og som heller vil at Folk skal sige om ham, at han er en Nar og en Karl, der har bidt Hovedet af al Skam, end see sig nødsaget til at sætte sin Praas under Skjæppen. Desuden er det en alt for bekjendt Sandhed, at intet er lettere, endog for det enfoldigste og vankundigste Menneske, end at rettesætte Andre. Derfor sagde allerede den vise Thales: "Jntet er vanskeligere end at kjende sig selv, intet lettere end at formane Andre."Al Strid morer saaledes ikke blot dem, som den endog er aldeles uvedkommende; men den kildrer ogsaa, især hos svage og udannede Mennesker, den saa almindelige Tilbøielighed til ikke at ville see noget Udmærket og Fortræffeligt uforbunklet. De gide nok qvæge sig i Solens velgjørende Straaler, men de holde ikke destomindre meget af, stundom at see den bedækket af en Sky eller formørket af en anden langt ubetydeligere Planet.