Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-02-20
Omtrent ved denne Tid kom den unge Greve H- Arving til en umaadelig Formue, og Besidder af dette og flere Godser i Nabolauget, tilbage fra sine Reiser i Frankrig og Jtalien. Han var en stor Kiender af qvindelig Skjønhed, og næppe havde han seet Amalie hos sin Forpagter, førend han følede, at han havde fundet Idealet for sine Ønsker. Hans Ophold paa dette Gods blev forlænget fra den ene Uge til den anden, og dagligen havde han noget at anordne, eller Forretninger at afgjøre med denne sin Forpagter. For at denne Mand ikke skulde spilde sin Tid, var Greven saa føjelig, aldrig at lade ham kalde til sig paa Slottet, men stedse at gaae ned til Forpagterens Bolig. Ofte fandt han ham ikke, og bad altsaa om Tilladelse til at maatte vente efter ham i Amalies Selskab. Skulde hun vel kunne undslaae sig derfor, J Begyndelsen havde hun vel gjerne gjort det; men da Greven stedse opførte sig med lige Beskedenhed mod hende, hans Samtale var uden Smigrerie, og han overalt hver Dag viiste sig som den meget dannede, sædelige og sande Adelsmand, tabte hun snart sin Frygtsomhed og Tilbageholdenhed, og aabnede undertiden for ham en Aand og et Hjerte, der bragte ham til at beundre et Klenodie, der syntes ham værdig at pryde en grevelig Krone. Han tilstod ofte for sig selv, at han endnu aldrig havde fundet saa megen Ynde i et saa idealsk dannet Legeme; og hvad der end mere forhøiede hendes Værd i hans Øine, var et Træk af ukunstlet Tungsind, som hævede dette Madonna=Ansigt, og hendes hele Gestalt med et unævneligt, imodstaaeligt Tryllerie. Den unge Mands Phantasi sværmede, ved Synet af hende, blandt de romerske skjønne Former. Hans Hjerte flammede i lys Lue; dog vilde han ikke tilstaae dette for sig selv. Amalie lagde vel Mærke til hans Lidenskab, men tillige saae hun den Magt, hvormed han søgde at undertrykke og skiule den for hende. Denne Kamp antog hun som et Beviis paa hans høje Ædelmod, og hun troede deri at finde Resultatet af redeligt Overlæg. Den rige Greve tænkte hun – og en fattig Borgerpige, hvilken Afstand imellem begge. O! det er skjønt at han betænker dette og skaaner mig. Jeg vil af modsatte Grunde følge hans Exempel. Jntet Ord, ingen Tone, intet Blik skal forraade, at mit Hjerte gav ham Fortrinnet, om han end var den Fattigste blandt alle. Men skjønt Amalie strængt opfyldte dette sit Forsæt mod Greven, undgik det dog ikke hans skarpe Blik, at han var den seirende Gjenstand, for hendes Tilbøielighed; og da han havde opdaget Aarsagen til hendes Tilbageholdenhed, søgte han at afvæbne den derved, at han ved enhver Leilighed yttrede saadanne Grundsætninger, der viiste ham som den Mand, der var fri for alle Fødsels, Rangs og Rigdommes Fordomme; ja han gik end videre, og erklærede, at om han nogensinde kunde bestemme sig til ægteskabelig Forbindelse, skulde det allene være med en fattig og dydig Borgerpige, hvis eneste Medgift var ufordærvede Sæder og et reent Hjerte. Med Henrykkelse lyttede den elskende Pige til slige Yttringer, og smigrende var den skjønne Udsigt for den ømme Datter, at blive et Redskab til at frelse sin ulykkelige Familie; Den blotte Tanke derom satte hende i den saligste Henrykkelse, og havde større Deel i hendes stille Ønsker end Kjerligheden selv. Af kun alt for snart blev hun opskrækket af denne søde Drøm, og henstyrtet i den haarde Virkelighed! Greven var vist nok en af de sjeldne unge Mænd i Landet; men alle hans herlige Egenskaber bleve fordunklede ved en eneste Feil. Han havde paa sine Reiser faaet Hang til den frie ubundne Levemaade, og derhos havde han, maaskee skrækket eller advaret ved sørgelige Exempler paa ulykkelige Ægteskabers Liv, fattet den meest bestemte Ulyst til Ægtestanden. Med den faste Beslutning, aldrig at bukke sin Nakke under et, efter hans Anskuelser trykkende, Aag, var han, efter sin Faders Død, vendt tilbage til sine Godser. Her var det, han lærte at kjende den elskværdige Amalie, og snart følede han, at blot hendes Besiddelse var istand til at bringe hans Lykke til det Høieste. Skulde han opofre denne Kierlighed for sin Bestemmelse, eller skulde han ikke kunne haabe, at Amalie kunde blive hans uden kirkelige Loves Anvendelse? Han haabede dette, og smigrede sig saa meget mere med Tanken om et hældigt Udfald, da han bemærkede hendes tiltagende Tilbøielighed for ham, og i hendes Families tunge Skjebne opdagede Aarsagen til hendes Tungsind. Ubegrændset Kjerlighed og varig Jammer vare de to Støtter hvorpaa han grundede sit Haab. Han besluttede derfor, at ville ved første gunstige Anledning aabne sine Ønsker for hende, og han fandt snart saadan Anledning, ved en Dag at overraske hende, just som hun havde vædet et Brev fra hendes Veninde med de hedeste Taarer. Ved hans Indtrædelse vilde hun skjule Brevet for ham; men han hindrede det, og bad saa indstændigt om Meddelelsen, at hun, overvældet af søde og mertelige Følelser, overrækkede ham det. Efterat have læst det, og leveret det tilbage, fremkom han med det længe skiulte vædle Forslag. Hæv Mennesket til Lykkens højeste Spidse, og styrt det pludseligt i Ulykkens Afgrund, saa har du Billedet paa den ædle Piges Sielstilstand. Amalie stod snart blegnende, snart rødmende, uden at kunne tale, men bævende, for den uværdige Elsker; hendes Pulsslag fordoblede sig, hendes Aandedræt standsede, hendes Muskler trak sig krampagtigen sammen; hun var nær ved at synke; – men snart fattede hun sig, fik Kraft, trykte Brevet voldsomt til sit Hjerte, forlod Greven med et saadant Blik, som blot Uskyld formaaer at vise, og indsluttede sig i sit Kammer for at udgyde skuffet Kierligheds veemodsfulde Taarer. Greven, henrevet af Lidenskabens Blindhed, og langt fra at betragte Amalies Forhold fra den rette Synspunkt, sendte strax en Skrivelse til hendes Fader, saaledes lydende: Min Herre, Underrettet om de Uhæld Skjebnen har overvældet Dem med, og istand til at hielpe Dem, har jeg tilbudt deres elskværdige Datter Amalie en aarlig fast Indtægt af 6000 Gylden, foruden endnu at udsætte en Sum, der stedse skal kunne sikre hendes saa dyrebare Forældre imod Mangel. Jeg er oprigtig nok til at tilstaae, at Forbindelsen med deres Datter ikke har noget Ægteskab til Hensigt. Kierligheden skal forene os, uden at noget tungt Baand derved skal evigen fængsle os. Forsvinder hin, skal ogsaa dette kunne løse sig. J sidste Tilfælde beholder deres Datter Halvdelen af bemeldte aarlige Indtægt for sin Livstid. Overlæg de med Rolighed og Upartiskhed mit Ønske, og jeg holder mig da overbeviist om, at De vil anvende Deres faderlige Anseelse, for at bekæmpe deres Datters Fordomme, ifald hun skulde sætte sig imod sin egen og sin værdige Families Lykke. Greve af H. Amalies Moder modtog Brevet, da hendes Mand var fraværende, aabnede det; læste. "Ogsaa det endnu udraabte hun, i det hun kastede et taarefuldt Blik mod Himlen." Hun følede sig alt for hæftigt angreben for strax at kunne give et Svar. Budet blev altsaa bestilt til næste Morgen. J natlige Timer skrev hun følgende Brev til sin Datter: Elskede Barn, Din Fader og jeg fik i dette Øjeblik et Brev fra Hr. Greve af H. Han taler om Kjerlighed til dig, og kan dog gjøre Forslag som haane os i vor Ulykke, og hvis Antagelse vilde styrte os i en rædsom Afgrund. Den grusomme Mand, han vover at haabe, at retskafne Forældre skulde give deres elskede Barn til Priis for Skjændsel, for at undgaae Mangel." Nedrige Kunstgreb, at gjøre slige Forslag i et Øjeblik, da Nøden er saa trængende, at den synes at kunne berettige til eller undskylde Griben efter Fortvivlelses Midler, Nei, - heller fortære Brødskorper, vædede med Jammerens Taarer, end at leve i Lastens Overflod. Derfor besværge vi dig, ikke at tage Hensyn til os; men blot at skye de Farer, som true din Dyd. Det er heller ikke saa slemt mere, som man lader dig befrygte. Jeg haaber endog snart at kunne meddele dig gode Efterretninger. Jeg blev her afbrudt. Hvad jeg ovenfor skrev som en god Forventning, er bleven til Virkelighed. Man bankede i Morges paa Døren; Jeg aabnede. Det var en af din Faders gamle Skyldnere, der kom for at afbetale en Gield, som man forlænge siden havde anseet forloren. Denne glade Begivenhed giver mig Mod til at tilstaae dig Alt. Ja, kjære Barn, jeg har tilbragt mange Dage i dybeste Mangel, fordi de faae Penge jeg kunde tilvejebringe, ofrede jeg til din stakkels Fader. Du vil fælde Taarer ved Tanken om hans nærværende Opholdsted; men trøst dig med at han snart vil være paa fri Fod. Jeg holdt Grevens uværdige Brev skjult for ham. - thi sandeligen, det skulde have givet ham sit Banesaar. Du kjender mig for meget, kjere Barn, til at kunne tænke, at jeg betroer dig min Kummer, forat forøge din egen. Nei, det skeer med den inderlige Bøn, at du intet foretager dig, som kunde gjøre mig min uudstaaelig. Jeg maae leve forMand og Børn, din Skjendsel vilde styrte mig i Graven. Læg dette paa Hjertet, og lad os standhaftigen bære den Ulykke som vi ikke have forskyldt, lad os aldrig forglemme, at det staaer i den Almægtiges Haand igjen at reise os." Kom nu hjem til os, bedre Dage vente os.