Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-02-22
Ved den nu tilsigtede Forandring med Amtsprovstierne har ikkun een Stemme ladet sig høre. Skjøndt denne er af Een af vor Geistligheds ærværdige Veteraner, og endskjøndt man ikke uden Grund tør formode, at de Fleste ville i Hovedsagen være enige med den ærede Herr Forfatter, saa vil det dog ikke skade at flere høres. J det Haab, at Jngen vil tage mig min uforgribelige Mening fortrydelig op, vover jeg at fremsætte den her til Vedkommendes behagelige og gunstige Overveielse. Først formenes det meget gavnligt, at den gamle Herredsinddeeling vedblev uforrykket, dog saaledes, at Annexet fulgte Hovedkirken, og at i hvert Herred beskikkedes en Herredsprovst, som forhen været haver. Det vilde intet hindre, om han i nogle faa Herreder ikkun fik 4 Pastorater med eller uden Annexer. Han koster som Provst Staten intet, og ingen forøget Lønning var derfor at befrygte. Jo mindre Embedskreds han har at oversee, desto bedre har man Ret til at forvente Bestyrelsen. Saavel Embedet som Forretningerne vilde vinde, Byrden blive mindre, Arbeidet lettere. Jngen vilde tabe, uden maaskee de respective Bispecontoirer, der vilde faae en noget forøget Cotrespondence, men og den ikke uvigtige Fordeel, at det lærte at kjende et desto større Antal af de derunder sorterende geistlige Mænd. Dernæst formenes det ønskeligt, at den Valgrettighed, som fra Arildstid har bestaaet indtil Amtsprovsternes Beskikkelse, nemlig at vælge sin Provst, maatte Geistligheden igjen allernaadigst forundes, dog med den Jndskrænkning, at Herredspræsterne valgte, som forhen, 2 Præster, hvor der var kun 4 til 6, 3, hvor der var 8 til 12 Pastorater i Herredet, af hvilke Hans Majestæt Kongen allernaadigst beskikkede den, som Allerhøistsamme dertil fandt værdigst. Derved opnaaedes mange vigtige Fordele, som man ikke her behøver at udvikle. Det broderlige Baand, vilde paa ny knyttes mellem Provst og Herreds præster, til megen Velsignelse. Bestalling maatte forventes gratis, da der tjentes uden Løn. Saalænge Præsterne, som Embedsmænd, ingen Rang have, formentes det ønskeligt, at Herredsprovsterne ingen fik. Naar derimod Præsterne, som Embedsmænd, allernaadigst forundtes samme, formenes det ikke upassende, at Herredsprovsterne beholdt den, Amtsprovsterne hidtil have havt; dog med Undtagelse af Provsterne i Kjøbstæderne, der ikke vel kunne staae lavere end No. 3 i 4de Classe, da denne Rang ofte haves i Kjøbstæderne af de Embedsmænd, hvormed Provsterne kunde sammenlignes. Titelen af Høiærværdig maatte man ønske forbeholdt Biskopperne, Doctores og Professores Theologiæ allene. Fremdeles formenes det ønskeligt, om de endnu fungerende Amtsprovster vilde nedlægge deres Embede, som Amtsprovster, og overtage Provsteembedet over det Herred, hvori de have Bopæl, eller i et andet af deres Amtsprovsties Herreder, som de fandt dem behageligere og mere passende, imod at den Løn, de nu nyde, blev dem reserveret, saalænge de vare Provster, ligesom og Titelen af Amtsprovst, om de maatte attraae, samme. Denne Lønning, forsaavidt som den hævedes i de Herreder, i hvilke deres Functioner ophørte, kunde muligen udredes af Kongetiendens Eiere eller Beneficarierne paa anordnet Maade, og Herredsprovsterne strax erholde den anordnede Lønning, hver af sit Herreds Kirker. Videre formentes det ønskeligt, at hvor der var Kjøbstæder i Herrederne, der maatte og Herredsprovstens Sæde være, ligesom og at det maatte tages i allernaadigst Betragtning, at den valgte Candidat for det vacante Provstie havde været baade Kjøbstæds- og Landsbypræst, før han blev beskikket til Provst i de Herreder, hvor Kjøbstæd var. Landsbypræsten er ofte aldeles ukyndig om den geistlige Routine i Kjøbstaden, ligesom og Kjøbstædspræsten om Landsbypræstens Stilling, og begge Dele have ofte en ikke gavnlig Jndflydelse paa de Erklæringer, han giver, og de Foranstaltninger, han giør, ligesom og en Kjøbstædskole kræver en ganske anden Bestyrelsesmaade, end en Landsbyskole. At være forsøgt i alle Ting inden sit Embeds Grændser, er en saare gavnlig dog vigtig Ting. Endelig maatte det mueligen og ansees ønskeligt, at den Geistligheden ved Amtsprovstierenes Oprettelse fratagne Skifteret i geistlige Boer igjen maatte dem allernaadigst forundes, under Vilkaar af intet Skiftesalarium i Fallitboer og fattige Stervboer, og kun halvt imod det nu givende, i de Boer, hvor moget mueligen kunde være at arve. Grundene for dette Ønske er allerede fremsat af Hr. Pastor Galskiøt og Andre, saa at det er ufornødent at gjentage dem. Adelæv Sorsædere. Spørgsmaalet – om Seminarierne kunne ophæves uden skadelige Følger for Oplysningen har givet Anledning til nogle Yttringer, der efter Jndsenderens Formening - opvække Mistanke mod Præsternes Kundskaber, Duelighed og Charakteer. Vist nok er intet lettere, naar man har Lyst og Villie dertil, end at gjøre de Mænds Hensigter mistænkte, der ifølge deres Overbevisning, formedelst gyldige Grunde, støttede paa mange Aars Embedserfaringer, have offentligen bekjendt sig til den Mening: at Seminarierne ikke meere behøvede at vedligeholdes for Statens Regning, da uden for samme i Fortiden ere dannede og i Fremtiden kunne blive dannede duelige Almueskolelærere, uden at nogen bekostelig Opofrelse fra det Offentliges Side var fornøden. Da manhar misforstaaet denne Formenings sande Hensigt, saa har man troet sig beføiet til adskillige Hen– altydninger, hvilke – om de vare grundede deles maatte afgjøre Sagen til Fordeel for Seminarierne. Jndsenderen, der, efter sin Overbeviisning, sine mangeaarige Erfaringer, med de varmeste Ønsker for sand Oplysnings Fremme, ikke kan ansee en eneste af de anførte Yttringer for at være beføiet, eller at indeholde noget, der kunde bevæge ham til at fravige sin Mening, tillader sig at møde disse Yttringer med de Vaaben, som Sandhedskjerlighed og Jnteresse for Almue oplysningens Fremme give ham. Saaledes hører og læser man: at det formodentlig maa være privat Fordeel, der har bevæget Præster til at stemme for Seminariernes Ophævelse. Herved maae man bemærke, at de Mænd, der have talt mod Seminariernes Nødvendighed, aldrig have havt til Hensigt at nedsætte deres Værd, som Dannelses Forberedelses- og Læreanstalter, saare gavnlige og fornødne i Tider, da Oplysningen var i sin spæde Barndom, men blot at vise, at disse Anstalters vigtige og velgjørende Øiemed nu kunde opnaaes, uden Bekostning for Staten, naar de vordende Almueskolelæreres Dannelse blev - efter foreskrevne Regler, fastsatte Lærebøger o. s. v. - overladt, under Examens Ansvar, til de Præsters Under løs, i viisning, der ønskede dette Hverv, og dertil authoriseredes ved høiere Tilladelse, der naturligviis bestemtes efter deres bekiendte Duelighed og Retsindighed. At disse Mænds Bevæggrund skulde være lav Egennytte, uværdig Vindesyge, kan ingen paastaae, der har en rigtig Anskuelse af Forslaget, dømmer med rolig Overveielse og ikke giver sig i Lidenskabernes Vold, thi indlysende bli rer det vist for den upartiske Dommer, at der fra Præstens Side vilde kræves en betydelig Anstrængelse af Tid og Kræfter, naar man tager Hensyn til de mange geistlige og verdslige Forretninger, der paaligge ham; at endog Pengeopofrelse ofte vilde være fornøden, da ingen offentlig Understøttelse forlanges eller kan ventes. Ynglinger af Familier, hvis Velstand og grundede Forhaabninger den uheldige Tidsstrøm har revet bort med sig, kunde intet betale; mange andre formaaede kun at give Præsten en liden Erstatning for sin Flid og Møie, medens maaske blot en enkelt Elev havde Raad til, nogenlunde at paaskjønne hans Bestræbelser. Er dette den rigtige Synspunkt, fra hvilken Jndsenderens Tanker i No. 100 i Kjøbenhavns Skilderie, saavelsom adskillige værdige Mænds Yttringer, denne Gjenstand, betræffende, allene bør betragtes, saa indsees ei letteligen: hvorledes man med nogen Grund kan formode, at egen Jnteresse søges. Tiden vilde ogsaa klarligen, ifald Seminarierne efterhaanden bleve ophævede, overbevise enhver, der nu opvækker Mistanke mod Præsternes Hensigter: at Pengevinding ligesaalidet har været deres Formaal, som Higen efter udvortes Hæderstegn; men at de bestemmes af en renere og ædlere Bevæggrund, denne nemlig: at der da lettere aabnedes Adgang, som hidtil kun stod aaben for Bøndersønner af Hans Majestæt Kongens Godser, til seminaristisk Dannelse, uden Betaling, for Ynglinger af fattige Familier uden for Bondestanden og af trængende Embedsmænd, hvis Sønner saaledes kunde vorde anbragte i en hæderlig Stand, hvori de kunde vorde nyttige for Staten. Efter nogle Tidsblades Yttringer at dømme, synes man at være af den Mening, at alle, eller dog de fleste, Præster, naar Lærefrihed meddeeltes, vilde give sig af med at danne Almueskolelærere, og at der saaledes maatte efterhaanden blive lige saa mange Seminarier i Landet, som der nu er Præster, hvorved det fornødne Opsyn ikke kunde finde Sted; men ligesaa vist som det er, at kun nogle Præster i hvert Amt, særdeles Undtagelser fraregnede, vilde paatage sig vordende Skolelæreres Dannelse, saa vist synes det ogsaa, at disse enkelte Mænd, der havde Lyst og Kraft til at opofre sig for en saa gavnlig og ædel Virksomhed, burde endog med største Tilfredshed meddeles denne Tilladelse, naar de ønskede den, og ellers vare bekiendte som værdige Mænd og Oplysningens sande Venner, ja, enhver retskaffen Geistlig burde vel have denne Tilladelse i ethvert Tilfælde, hvor han ønskede at danne en trængende, men vel opdragen Yngling for Almueskolevæsenet; men af saadanne Tilladelser vilde uden Tvivl følge, at de fleste Seminarier ophørte af sig selv, uden at høiere Foranstaltninger behøvede at opløse dem. - En anden Udladelse angaaende Seminariernes Ophævelse er denne: at man derved har havt til Hensigt at befordre Almuens Tilbagesynken i tidligere Aarhundreders Dumhed, altsaa den begyndte Oplysnings Undertrykkelse, Mørkets Tilbageerobring, gjennem hvilket man med saa megen Trældomskamp har arbeidet sig saavidt frem, at der nu for Almueoplysningens Fremme ere blidere Udsigter. At Tidernes Tegn kunne give nogen Grund til at frygte for Oplysningens Skjebne, nægter Jndsenderen aldeles ikke. Efter forhaanden værende Betragtninger kan man i "Dagen flere Henseender sige med Apostelen: ere onde. Den Vending, Tidsalderens Aand i de senere Tider synes at have taget, vilde, om den blev mere almindelig, være særdeles gunstig for Mørkets Tilbageerobring. Umiskjendelig er hos adskillige Tilbøielighed til Catholicisme, Papisterie og Mystik, og dersom denne Tilbøielighed fik Herredømmet, som den søger efter, og Almue skolelæreres Dannelse blev en saadan Andægtigheds Tilhængere betroet, da vilde det ikke vare længe, førend vi vare kastede tilbage i de tidligere Aarhundreders Dumhed. J Tider, da endog de ypperste Andagts- og Opbyggelsesskrivter, der yde saa mange brave og fromme Familier Trøst og Opmuntring under Jordlivets Møisommeligheder, gjøres mistænkte, som om deri savnedes Christendommens sande Aand og Øiemed, kan der letteligen være Grund for den Ængstelige til at befrygte ugunstige Hensigter mod sand christelig Oplysning; men herved er at bemærke, til Trøst for Christendommens og Oplysningens Venner: at ligesaalidet som - ifølge Ordsproget – een Svale gjør ingen Sommer, ligesaa lidet ville enkelte Præsters eller Skoleinspecteurers Værk vorde kronet med heldigt Udfald. De fleste Præster fra den ældre Tid, der ere dannede i en Moldenhavers Skole, hvis lyse, yndige, live og kraftfulde Foredrag, de vist alle, ligesom Jndsenderen, mindes med den gladeste Taknemmelighed, have, under Tidernes Kummer, ikke tabt Sands og Smag for sand Oplysning, og ville i deres Virkekredse, i hvor trange og nedbøiende end deres Kaar ere og maaskee endnu længe kunne blive, omhyggeligen vaage over den spæde Plante, at ingen barsk Vind. skal formaae at fordærve den. Hvad den senere Tids theologiske Studenter angaaer, da er det vist en afgjort Sandhed: at de dannes til at erkiende den christelige Oplysnings sande Værd og bibringes den høieste Agtelse for Vigtigheden af det Kald, hvortil de opofre sig. Hvorfor skulde man da frygte for Almuens Tilbagesynken i tidligere Aarhundreders Dumhed, fordi flere Præster, i Amterne paatoge sig at danne, forberede og oplære duelige Skolelærere, Af Regjeringens Oplysning tør man sikkert vente: at Tilladelse ikke meddeles geistlige Mænd, om der blandt os, hvilket ikke engang burde formodes, gaves saadanne, der elskede Mørket mere end Lyset, eller spillede den mystiske Andægtigheds Rolle. Bort altsaa med al Frygt for Oplysningens Undertrykkelse! Den er aldeles unyttig. Seminarierne kunne ikke betrygge os mod denne Frygt. De bedst dannede og meest oplyste seminaristiske Skolelærere, kunde ikke opretholde Oplysningen, naar Præsterne ikke yndede den, da disse have hos Almuen en større Jndflydelse paa de Yngre ved deres Katechisationer i Skoler og Kirker og ved Confirmandernes Underviisning - paa de Ældre ved deres offentlige Taler. Dersom de ikke ere Oplysningens Venner, vil da ikke af en modstridende Underviisning en Forvirring i Ungdommens Begreber opstaae, der førte til et sørgeligere Maal, end selv det tykkeste Mørke, Man seer lettelig, at Oplysningen, hvortil Grundvolden vist nok skal lægges i Skolerne, beroer for største Deel, naar den heldigen skal gaae frem, paa Præsternes Jndsigt, Duelighed og utrættelige Virksomhed. En tredie Anke angaaer Præsternes Forhold mod deres seminaristiske Skolelærere. De - saa hedder det – blive ikke behandlede som tro Medarbeidere, nogle Præster vise endog Syndighed og Haan mod dem. - Jndsenderen har i 23 Aar, i forskjellige Embedstillinger, staaet i Forbindelse med mangfoldige Præster, der havde Seminarister til Skolelærere; men aldrig har han i deres Ord eller Forhold bemærket nogen Syndighed, Haan eller Chicane; tvertimod ere de blevne begegnede med megen Ømhed og Venskabelighed, have havt Adgang til Præsternes selskabelige Fornøielser, ved mange Leiligheder erholdt, ikke blot Understøttelse i deres Kald, men ogsaa i oeconomiske Anliggender. J et af vore Blade har nyligen en unavngiven Forfatter, som man vel kunde være beføiet, til at minde om Digterens Ord: "Braadne Kari alle Lande, Roser sig med Torne blande, anført fra Fortiden en nordsjellandsk Præst til Exempel paa slet Forhold mod Seminarister; men Jndsenderen tillader sig at bemærke, at enkelte Exempler, om de end vare aldeles sande, intet bevise for hans Paastands Rigtighed, end ikke mod denne Mand selv. Naar man f. Ex. har Grund til at tænke sig Sagen saaledes, at Seminaristen, for at lære Børnene Skrivning, har forsømt deres Underviisning i Christendommen, hvoraf Præsten hos sine Confirmander erfarede sørgelige Følger; mon da ikke hans Overilelse - uden at bifaldes – kunde fortjene Skaansel og Overbærelse? Mon man heraf kunde med Sikkerhed udlede den Slutning, at han var Oplysningens og Seminaristernes Fiende? Men saaledes - hedder det gik det indtil Skoleanordningen udkom. Her maae Jndsenderen aldeles modsige Forfatteren. Allerede i Aaret 1800, da han, begyndte sin Embedsbane i Jylland, var det ikke ualmindeligt, at Præster, der havde maadelige Skolelærere, arbeidede daglig i Skolerne flere Timer, og droge Omsorg for at Børnene lærte baade at skrive og regne. Flere Præster virkede i Stilhed for den gode Sag og sørgede for at hensigtsmæssige Skoler bleve oprettede og duelige Seminarister ansatte. - Saavel Jndsenderen, som flere Præster, yttrede for næsten 20 Aar siden for den forevigede Christian Colbiørnsen deres Ønske om en Anordning for Almue skolevæsenets Forbedring, hvortil Hædersmanden, svarede: at Forslag desangaaende var indleveret i Statsraadet, hvor det hvilede. Vil man udlede en bedre Aand hos Præsterne fra Skoleanordningen af 29 Juli. 1814, saa feiler man - Bogstaven er der; men Aanden har været der længe før der blev tænkt paa noget Almueskolereglement. Derved er det blot bleven mueligt for Præsterne at virke for deres Ønskers Opfyldelse med Kraft og Authoritet. Forfatteren af ommeldte i et Tids blad indførte Stykke tillader sig endnu et Sidehug til Præsterne, naar han mener, at Præsten efter gammel Viis - ikkun har læst den ene Deel af Hauchs Naturlære, medens Seminaristen grundig havde gjennemgaaet begge Deele. Det Sidste kan gjerne være Sandhed, uden at man behøver at antage det Første. Jmidlertid tør Jndsenderen forsikre, at han har staaet i Forbindelse med særdeles duelige og retskafne Seminarister, der vare dimitterede fra et af de bedste Seminarier; men Naturkyndige vare de ikke ikke engang med Hensyn til den behagelige Electricitets=Lære, der dog heldigen kan benyttes til Overtroens Formindskelse hos Almuen. Endelig har en Forfatter af No. 5 i Skilderiet yttret Tvivl ikke blot mod Præsternes methodiske og didactiske Færdigheder, men endog ladet disse sine Tvivl omfatte deres videnskabelige Jndsigter o. s. v. Her kunde vel være Grund til at svare; men da der – efter Rygtets Sigende - skal være taget til Gjenmæle mod ommeldte Forfatter, saa har Jndsenderen her Leilighed til at følge sin gamle Regel, intet Svar er paa saadanne Fremstillinger ofte det bedste Svar. Saaledes indlades Sagen til Dom i det glade Haab, at de Hædersmænd, paa hvis Afgjørelse denne vigtige Sag beroer, ikke ville lade Almueskolelæreres Dannelse allene være indskrænket til Seminarierne. Skulde en saadan Jndskrænkning befindes rigtig, da nærer han det Ønske: at der maatte vorde bestemt et fornødent Antal af Gratistpladser for velopdragne. Ynglinger af trængende Forældre uden for Bondestanden. - Naar noget af den Afgivt, der svares til Seminarierne af 362,708 Tdr. Hartkorn, anvendtes til saadanne Ynglinges Dannelse for Almueskolefaget, saa opnaaedes et ædelt og velgjørende Øiemed til Gavn for Staten, og Jndsenderen kunde da glæde sig over, ikke at have talt disses Sag forgjeves. Den 18de Februari, 1822.