Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1793-01-11
Paris, den 28de Decbr. Den 26de Dec. var det evig merkværdige Sæde, som man her for nærværende Tid har Leilighed til at tænke over, og maaskee engang vil have Tilladelse til at tale friere - eengang, siger jeg, desværre, naar det maaskee ikke er mueligt, at udslette et Brændemerke, som man maaskee kuns alt for snart vil trykke paa sig selv. Ludvig saaes med sine trende Forsvarere for Skrankerne. De Se ze førte Ordet, Kongen og Herrerne Malesherbes og Tar get satte sig. Almindelig Taushed, en dyb Rolighed herskede i Forsamlingen. De Seze deelte sin Tale i to Hoveddeele. Den veltalende Taler, hvis Sprog var levende, og hvis Udtryk var passende paa Gienstandens Værdighed beviiste, at Kongens uforkleinede Ære ikke torde angribes, ikke nægtes, ikke miskiendes uden den meest skrigende Uretfærdighed, uden at fornærme alle Retfærdighedens Grundsætninger. Taleren søgte med Eftertryk at giendrive de Forbrydelser, som man paabyrdede Ludvig 16., og hvoraf en stor Deel ikke treffer ham, men Ministrene. Da han kom til Epochen den 10de Aug. fremstilte han Gierningerne i deres hele historiske Enkelthed, han kaldte de bedrøvelige Begivenheder tilbage, der vare gangne foran denne ulykkelige Dag, den Fare, der truede Kongens Bopæl og Person; den Nødvendighed, han befandt sig i at stille Magt mod Magt, og at bekræfte den Anseelse, som Constitutionen havde beklædt ham med. Han erindrede, hvorledes Ludvig paa denne merkværdige Dag havde forsamlet alle constituerede Autoriteter omkring sig, og da han frivillig havde begivet sig til N. F., havde han visselig afvendt at Mistanke, om at have været den angribende Deel, fra sig. Taleren endte Forsvaret med en Afskildring af alle de Velgierninger, som Ludvig under sin Regiering havde udbredt over det franske Folk. Ludvig oplæste herpaa følgende korte Tale, uden at man kunde merke den ringeste Urolighed i hans Træk eller Stemme: "Borgere, man har forelagt eder mine Forsvarsmidler; jeg vilikke atter igientage dem. J det jeg maaskee sidste Gang taler til eder, erklærer jeg, at min Samvittighed ikke forekaster mig noget, og at mine Forsvarere, ogsaa blot have sagt eder Sandheden. Jeg har aldrig været bange for mit Forholds Undersøgelse, men mit Hierte bliver sønderrevet, da jeg i Anklagelseakten finder den Bebreidelse, at jeg har villet lade Folkets "Blod udgyde Jeg tilstaaer, at de mangfoldige Beviser paa mit Folks Kierlighed synes at kunne beskytte mig imod denne Bebreidelse, som jeg ikke frygtede at "udsætte mig alt for, for at skaane dette Folks Blod, og som bestandig at fralægge mig slig Beskyldning. - Manuel foreslog, at Ludvig og hans Forsvarere skulle undertegne Forsvaret, at det skulde overgives til Trykken, sendes til de 84 Departementer og Discussionen over Processen ikke foretages, førend 3 Dage efter Forsvarets Uddeelelse. Dette var Tegnet til Storm - Duhem begierede, at man strax skulle give sine Stemmer til Straffen, man vilde fælde over Ludvig. - Man begierede Stemmernes Mængde for Manuels Forslag. Presidenten spurgte Forsamlingen derom; det første Forsøg var endnu ikke endt, forend Bierget hævede sig med et Raserie, som er alt for besværligt at afmale; de smudsigste Udtryk, de skiendig ste Personaliteter bleve igientagne med gyselig Færdighed, flere Medlemmer stege ned i Salen, Bierget bevægede sig. og 50 Medlemmer styrtede mod Skriverbordet, og truede Presidenten med Ord og knyttede Næver. Tumulten var forskrækkelig, og blev allene dæmpet ved Fermonds Standhaftighed. Den 27de Dec. aabnede Discussionen sig over Ludvigs Proces. St. Justs Tale endtes dermed, at han søgte at bevise, at Ludvig ikke kunde forkaste nogen af sine Dommere, heller ikke giøre en Appel til Folket. N. C. syntes ham, at være kaldet sammen af Folket i den Hensigt, for at dømme Ludvig, og den fældede Dom siger, at han ikke torde underkastes nogen Revision. Han forlangte tilsidst, at ethvert Medlem i N. C. skulde være forbunden til, at erklære paa den offentlige Taleplads, om Ludvig synes at være strafværdig for ham, og hvilken Straf man skulde paalægge ham. - Vor Flaade under Truguets befaling er udløbet fra Genua, Dens nærmere forehavende er ubekiendt. Skibseqvipagen har opført sig paa en udmerket god Maade, med dens den har opholdt sig paa Genua. - Ludvig har stedse at bestille med sine Forsvarere. Antoinette og hendes Datter vise en tilsyneladende Rolighed. Her er omtrent Maaden, som de tilbringe deres Tid paa. De første Øieblikke, efterat de ere opstaaede, ere bestandig opofrede til Lecturen. Derefter spadserer man i Værelset indtil Middagsmaaltidstiden. De underholde sig paa en meget tilbageholdende Maade, tale lidet eller intet med Commissarierne, deres Svar ere af een Stavelse, og blive bestandig skiulte. Hvad den unge Ludvig angaaer, saa har han en giennemtrængende Forstand, der overgaaer hans Alder; han er meget munter, og synes ikke at bekymre sig om sit Fængsel. Jeg meddeler dem her følgende Anekdote, der angaaer ham. Man har ved Middags Maaltidet igaar en Kage op. Han havde begiert et Stykke deraf af sin Tante, som ogsaa gav ham det. Da Deserten kom, saae han med Fortrydelse, at man ville tage hans Kage fra ham. Hvis du vil, Moster, raabte han, saa vil jeg vise dig en liden Kasse, hvor du kan gjemme Resten af min Kage. Hvor er da den, spurgte Antoinette igien; den er her, sagde den liden Ludvig, i det han pegede paa sin Mund. Commissariernes Breve fra Niza melde, at Orden, der igien er bragt tilveie. Tropperne vare ganske desorganiserte. Den største Deel vilde hiem. Enkelte Soldater og Officerer udøvede skammelige Udsvævelser. Alle Forholdsregler ere tagne, for at straffe de sidste, og Tropperne selv organiserte sig igien, og erklærede, at de ikke ville forlade deres Poster. - Hr. Egalite skal have spurgt Hr. Petion og nogle andre til Raads, hvad han skulde giøre i nærværende Omstændigheder; de skal have raadt ham, at begive sig til America, saalænge til en fast grundet Orden havde faaet Sted.