Berlingske Tidende, 1789-02-20
Stockholm, den 7de Februarii. Den Tale, som Hs. Majestæt Kongen holdte til Rigets Stænder paa Rigssalen i Stockholms Slot den 2den Februarii 1789, da Rigsdagen blev aabnet, lyder saaledes : Velbaarne, Ædle og Velbyrdige, Ærværdige, Værdige, Vellærde, Ærebaarne, Forstandige, Velagtede, Hæderlige og Redelige, Gode Herrer og Svenske Mænd, Da jeg sidste Gang sluttede Eders almindelige Sammenkomst, tiltalede Jeg Eder med al den Sandhed, som Jeg er Eder skyldig, og med den Frimodighed, som Kiærligheden til Fædrenelandet altid opvækker hos Mig. - Samme Frimodighed, samme Sandhed, skal i Dag føre min Tale, og hvilken Tiid fordrer mere Oprigtighed, hvilken Tiid asker mere Fortroelighed, end denne Tidspunkt, Vor Rolighed, er forsvunden, Riget rystet af inden og udenlandske Fiender. Tvedragtsaanden færdig at bryde de Baand, som holdte den i Tøile Rigets Selvstændighed, dets Ære dets Bestædelse i Fare, saaledes er den Tilstand, som i fordrer Eders Sammenkomst. Men jo større Farer, de omgive mig og Eder, og jo større Vanskelighederne ere: overvinde, desstørre er Æren at staae dem imod med Frimdighed. Og da Jeg tiltaler dette ædelmodige Folk, hvis Forfædre aldrig have fortvivlet i Rigets Omstændigheder, hvi Frimodighed har frelst det af større Farer, og hvis Manden, har ophøiet Sverrigs Ære og Magt; saa finder Jeg mit Ma styrket af Eders Ansyn, og anseer Riget allerede frelst vi Eders Mod. Vor ældgamle Fiende er paagnet op. J svage Gnister af Uenighed, som ved Bort sidste Møde syntes at fremskinne, have gjort alt hvad de kunde til at opvække den Lyst til at betiene sig deraf, for ved Vor egen Usamdrægtigheat svække vor Styrke, skille den fornemste af Mine Besiddaser fra Mit Zepter, og endeligen krænke Vor Selvstændighed, Hvad der har tildraget sig, hvad Fienderne have forsøgt, hvis deres hemmelige Tilskyndelser have forvoldet, og hvad der synlige Forførelser have udvirket, ligger for hver Mand Øine. J vide det, J have deels selv seet det, deels har Rye tet talet derom. J Besynderlighed vide J det, J gode Herrer og redelige Mænd af Finlands Jndbyggere, J som nærme Aaget bedst have erfaret Tyngden, og, som meest prøvede ved Forførelser, have saa frimodigt som standhaftige imodstaae dem. Jeg skynder Mig her at lade Eders Troeskab vederse res Ret, paa det at Eders her forsamlede Medbrødre ei skulsammenblandt et heelt og troe Folkeslag med nogle faa Utro Forførte og Forbrydere, som deels allerede ere overleverede til Lovens Strenghed, eller have undflyet dens Tiltale, en efter deres Samvittigheds Tilsigende dømt sig selv til Landflygtighed. Jeg erindrer Mig og skal bestandig med Erkiendtlighed erindre Mig de hengivenheds Tegn, J gave Mig, de Jeg næsten ene reiste igjennem Eders Land, tvungen til at forlade det, for at haste Sverrig til Forsvar, som truedes af nye Fiender; men endskiønt Jeg ikke Selv kunde tiene Ede til Beskyttelse, overgav Jeg Eder dog til Dens Forsvar, som næst Mig staaer i nærmeste Forbindelse med Eders Vel, og da Jeg anbetroede Eder i Hans seirende Han der, var Jeg tryg, at intet skulde forsømmes i at beskytte Eder. Gode Herrer og Svenske Mænd, Tie Aar ere forløbne, siden Jeg ved Vor første Sammenkomst efter Enighedens Opretttelse fra dette Sted gav Eder tilkiende den Fortroelighed og Kiærlighed, som forenede Mig med en elsket Broder. Med hvormeget større Tilfredsstillelse kan Jeg vise eder i Dag i Hans Person en Helt, som har skaffet Rigets Flaade dens gamle Agtelse, og som, understøttet at en tapper og ædelmodig Adels Frimodighed, af uforfærdede og erfarne Søefolks Dristighed, har seiret over en overlægen Magt. Det er mig en glad Skyldighed, at hædre for det Svenske Folk disse tappre Stridsmænd, og vise dem Min Erkiendtlighed. De Sammenrottelser, som Fienden forsøgte paa den østre Side af Vore Grændser, bleve snart førte af dem til Hiertet af Riget; men for des lettere at underkue os, maatte der opvækkes Uenighed og Mistroe imellem Mig og Mine Undersaatter. Her kunde nu ikke bruges de Forblindelser, Gid hvilke man havde forsøgt at forføre Finlands Jndbygmere; det kunde ikke smigre det ene Landskab af Sverrig af stilles fra det andet, men den Frygt, de Farer, som omgave Gaaet, den Uvished, Gemytterne bragtes udi af det, som brog sig i Finland, og den truende Fare, som deraf reiste te, skulde kastes paa Min Person, og da Jeg skulde ansees for Aarsagen til alle Ulykker, skulde hengivenheden for Mig i alles Gemytter blive kold, og TveFragtsaanden hos nogle, Regieringsygen hos andre i Dagshed hos mange, Fortvivlelse (da intet Haab syn nes at være forhaanden til Redning, hos Mængden skulde storte Riget i en saa stor Uenighed, at Fienden uden Van lighed skulde kunne underkne Os og foreskrive Eder de Love, ted hvilke han troede, best at kunde beholde Eder under Aaget : derfor stilledes alle Erklæringer, alle Skrifter af ham imod Mig, mod Min Person, det var imod Mig allene Fienden krigede sig da han med bevæbnet Haand gik ind i Vort Land, udskreKontributioner og trykkede Almuen, var det dog ene imod Mi han vendte sine Vaaben. Jeg allene syntes farlig for ham, og haar Jeg var bleven stødt fra Thronen, havde han været til stedsstillet. Jeg skulde vare høimodig, gode Herrer og Svenske, Mand, over denne Jver, som blev viist imod Mig; der skulde have været den største Ære for Mig, at Rigers Fiender kunde hafte Mig saa farlig for sig, at Rigets Selvstændighed og Vedbeholdelse skulde allene beroe paa Min Person; men den temmelige Forsæt, at adskille Mig og Eder, fremlyser alt beklart, at Jeg eller J selv kunne tage seil der. Omginet af saa mange Farer syntes Rigets Grundspillers rokkede en det er under en stor Ulykke store Dyder vise sig. Fienden kiendte Os ikke ret, og forenede ved Farerne selv, syn til de Svenskes patriotiske Kierlighed at faae Liv igien. - Det var forbeholdet Eder, J redelige Dannemand, at best give dette friemodige Exempel, og lige Eders tappre Forfædre, og skynde Eder, frivilligen bevæbnede, til Min i Fædrenelandets Hielp. Den samme Almue, hvis For store sulgte Gustaf Erichsons Fabner, vare de første, som grebe til Vaaben, og Ærens uovervindelige Røst opmunfede snart alle Stænder til at følge dette ædle Exempel. Staternes Jndbyggere, ja selv den Stand, hvis fredelige Hæn Et ere allener helligede til den Allerhøiestes Dyrkelse, viste, et den rette Gudsfrygt udfordrer Kierlighed til FædrenelanEt og mandigen at imodstaae Fienden. J gode Herrer af Fidderskabet og Adelen, I have ikke heller villet synes min Et nidkiere end Eders Medstænder. Gamle Stridsmænd om ere blevne graa under Vaabnene og ved sin Tap Arbed have kiøbt den Ret, at kunne uden Skan er en roelig Alderdom, have frivilligen tilbudet sig, at lade deres Hiem, for ved deres Exempler og Kundskabet. at foregaae de nye Stridsmænd, som have væbnet sig, og Europa, forundret over hvad som var hænder, da de Mag at, som toge Deel i Vor Fordervelse, troede Os overladte de selv, og stode i Tvivl om at komme Os til Hielp, syn le paa engang Sverrig at satte igien sit gamle Mod. Mægtige Fyrster antoge sig forenede Vor Sag. En Konge, som ved de nærmeste Slægtskabsbaand er forenet med Mig, viiste paa en kraftig Maade den Andeel, han tager i Vor Selvstændighed, og det Uveir, som truede Os, adskiltes. Ve have vundet Tid, den er dyrebar, det staaer til Os at vide, vel at anvende den. (Slutningen følger).