Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1826-02-28
Det viser sig nemlig, at Land- og Forprang er sjeldnere i de tætbeboede Egne af Danmark end paa Vestkysten af Jylland. Grunden maa ufeilbarlig ligge deri, at Landmanden mere fordeelagtig kan afsætte og hente sine Vare i Kjøbstæderne, end ved hjemme at drive Handel med Landprangerne, og sandsynlig fordi han boer kun2 høist 3 Mile fra Kjøbstaden. Den Landmand derimod, som har 6 a 7 Mile til Kjøbstad kan dette ikke være Tilfældet med, da en Reise til Kjøbstaden for ham ei alene er forbunden med Bekostninger, men ogsaa med betydelig Tidsspilde, som ofte for Landmanden er mere end Pengetab. Altsaa bliver han heller hjemme og lader Landprangeren tage den Fordeel, som fordenne flyder af, at han (Bonden) sælger sine Varer lettere end den, som directe afsætter dem til Kjøbmanden. Desuden er det umuligt, at den Landmand, som boer saa langt fra Kjøbstæderne, altid kan faae Bud efter enhver Ubetydelighed, som er ham nødvendig, deels til Avls drift og deels i Huusholdningen. At kjøbe paa eengang Forraad af saadanne Ting, tillader Bondens Formuesomstændigheder i Almindelighed for nærværende Tid ikke. Deraf kommer det, at Enkelte forsyne sig dermed og igjen udsælger dem til de mindre formuende. Da imidlertid det Hele er lovstridigt, gives der heller ingen Jndskrænkning for disse Landprangeres Antal, og er det derfor de have formeret dem saa vældeligen, hvortil endnu desuden bidrage de to af mig forhen anførte Hovedgrunde: Dovenskab og Vindesyge. Jeg vover saaledes at opkaste det Spørgsmaal til Besvarelse af mere Kyndige. Om og hvorvidt det maatte ansees gavnligt, at der i de Districter af Jylland, der ligge mere end 2 a 3 Mile fra Kjøbstæd, tillodes Enkelte at drive Handel paa Landet med de for Landmanden nødvendigste Vare, ligesom igjen at kjøbe hans Productioner, med samme Ret, som Placaten af 25 Juli 1815 tillader Handelsberettigede fra Kjøbstæderne at kjøbe samme. Grunde, som tale for et bekræftende Svar, forekommer mig at være. 1.) At det med de fornødne Moderationer, som jeg nærmere skal berøre, vilde være et kraftigt Middel til at afskaffe Land- og Forprang; a) thi den af mig allerede under No. 1 anførte Hovedaarsag hæves derved; b) den Enkelte, som fik Bevilling, vilde nok have et vaagent Øie med, at hans Jnteresse ei krænkedes, og endelig c) vilde Vedkommende sættes istand til med mere Kraft at vaage over denne Deel af Land politiet. 2.) At den Landmand, som af Tilfældet er givet en Beliggenhed af 6 a 7 Mile fra en Kjøbstad, derved vilde sættes istand til, for det meste at nyde lige Fordeele med den, der boer kun 2 a 3 Mile fra samme, hvilket synes billigt, da han i enhver Henseende maa svare lige Byrder med denne til Staten. 3.) At Staten, ved at en saadan Handel bliver lovlig Næringsvei, faaer en Indtægtskilde, som for nærværende Tid tabes. Hvilket jeg nærmere skal vise. 4.) Den arbeidende Klasse vilde da igjen vinde de mange Dagdrivere, der nu vandre omkring som Prangere, da kun bosiddende Folk burde kunne erhverve et saadant Privilegium. Og endelig for det 5te) vilde sandsynlig derved den nu antagne Praxis falde bort, den nemlig, at enkelte Kjøbmænd, som have Fordeel ved Landprangerne, meddele disse et Slags Fuldmagt, som de støtte paa Placaten af 25 Juli 1815, til, som deres Fuldmægtige og for deres Regning, at opkjøbe Varer paa Bondens Hjem. At dette imidlertid bidrager betydeligt til at vanskeliggjøre Beviset for Forprang, vil vist enhver Sagkyndig indrømme Man kunde vel herimod anføre den meget vægtige Grund, at ethvert saadant Monopol vilde indeholde et Jndgreb i de Kjøbstædernes Handlende forundte Rettigheder. Men jeg troer at enhver Upartisk med Jndsenderen vil være enig i, at ovenanførte Grunde maa faae Overvægten, især den, at Statsborgere som svare samme Tyngder til Statens Tjeneste, kunne ogsaa af denne fordre lige Rettigheder, forsaavidt det maatte staae i Statens Magt at skaffe dem samme. Jeg haaber man har seet, jeg ikke antager, at et saadant Monopol ubetinget skulde gives Enhver. Og vil jeg til den Ende fremsætte nogle Betingelser, paa hvilke man, efter min individuelle Mening, kunde bevilge en saadan Handlende at nedsætte sig paa Landet. 2) Maatte han boe udenfor 2 a 3 Miles Distance fra enhver Kjøbstæd, og desuden have en saadan Beliggenhed, at han afhialp Hoved mangelen, nemlig lettede Landmanden Afsætningen af hans Producter inden en Distance af 2 a 3 Mile, og det for saa stort et District som mueligt. Jeg vil til et Exempel nævne Gjelleruplund i Hammerum Herred. Denne By har 5 a 6 Mile til Holstebroe, af den nærmeste Vei igjennem Heden, 7 Mile til Ringkjøbing; omtrent 6 Mile til Viborg; 8 a 9 Mile til Horsens og omtrent ligesaa til Veile og Aarhuus. Naar altsaa i denne Landsbye boede en Mand, som var handelsberettiget, vilde han for et betydeligt District kunne lette Landmanden Afsætningen af hans Producter, og Kjøbet af de for ham nødvendigste Kjøbmandsvare.