Berlingske Tidende, 1836-04-12
Ligesom flere Medlemmer af Bondestanden udtalte sig om Hoveriets Skadelighed, saaledes yttrede navnligen et Medlem af denne Stand, at naar en Taler havde kastet en Skygge paa den sjellandske Bonde med Hensyn til dennes Flid og Virksomhed, saa havde han overseet, at Fattigdom ofte kunde være Aarsag i, at Bonden ingen Vei kom, fordi han manglede Kraft til at virke, som han burde, hvori ogsaa Hoveriet kunde hindre ham. Taleren troede derfor, at man, førend man tilskrev Bonden Skylden i bemeldte Henseende, nøie burde undersøge alle Aarsagerne til samme. Jørgen Mathiesen udtalte sig udførligen over Sagen, idet han blandt Andet bemærkede, at, naar det var yttret, at den sjellandske Bonde var sløv, da var det hans fulde Overbeviisning, at det Modsatte fandt Sted i Henseende til den fyenske Bonde. Han antog Hoveriet for saa skadeligt, at Enhver burde bidrage til dets Afskaffelse, og han stillede derfor følgende Amendements, sigtende hertil: "1) At Fæsterne i Nærheden af Hovedgaarden skulde være pligtige til at afgive Jord til at bygge Huse paa, for saaledes at sætte Godseieren istand til at sikkre sig den fornødne Arbeidskraft. 2) At naar den største Deel af Fæsterne paa et Gods havde vedtaget en Forening om Hoveriets Afskaffelse, de øvrige skulde være bundne ved samme Forening. 3) At det skulde paalægges Eieren ved nye Forpantningsskontrakters Oprettelse, tillige at tilbyde Bønderne Hoveri frihed." Disse Amendements fandt Proponenten sig imidlertid, senere foranlediget til at tage tilbage. Et Medlem yttrede, at han var af den Formening, at Hoveriets Afskaffelse, om ikke strax, saa dog i Tiden, vilde være fordeelagtig baade for Godseier og Bonde. Men naar dette var indlysende, hvilket man var enig om, hvad behøvede da Stænderforsamlingen, hvad Regjeringen at tage sig af en Sag, som sikkert vilde jevne sig selv, naar man blot vilde lade Vedkommende Tid og Ro dertil, Hvorfor skulde man søge at fremme ved Tvang, hvad der kun retligen burde fremmes ved frivillig Overeenskomst, Eller troede man, at baade den danske Bondestand og den danske Proprietærstand vare saa blinde for deres eget Vel og egen Fordeel, at de ei vilde fremme, hvad der førte dertil, naar de pecuniære Kræfter paa begge Sider vilde, tillade det, Naar det var indlysende, at Jorddrotten, ved Hoveriets Afskaffelse vil vinde i Henseende til sin Hovedgaards Production, naar det var indlysende, at Bonden ogsaa derved vil vinde i Velstand og Formue, saa var der jo i dobbelt Maade Gevinst paa Jorddrottens Side (da et velhavende og rigt Bondergods altid forøger et Jordegodses Værdi), og man kunde derfor være overbeviist om, at Jorddrotten ikke vilde skyde en saadan dobbelt Fordeel fra sig, saasnart Hoveribonden var i den Forfatning, at han kunde tilbyde og virkeligt var istand til at betale en Erstatning, hvorved Godseieren kunde være nogenlunde skades i Henseende til den Arbeidskraft, han skulde anvende til sin Gaards Bedrift. Naar først Bonden kom til nogenlunde behørig Velstand, naar han først forvandt den sidste uheldige Krigs Følger, og naar Jorddrotten først var sikker paa, at han uden Vanskelighed kunde faae sine Hoveripenge betalte, da turde Taleren indestaae for, at frivillige Hoveriaccorder nok vilde blive afsluttede. Dette var efter hans fulde Overbeviisning den naturlige og den ene retlige Maade, hvorpaa denne Sag burde fremmes, da den grundede sig paa et Eiendoms- og Kontraktsforhold, hvori Jngen uden de vedkommende Parter selv burde indblande sig. Den Kongelige Commissarius havde ved flere Leiligheder yttret sig for Eiendomsrettens Beskyttelse og lovlige Kontrakters Overholdelse, det havde meget glædet Taleren af ham som Regjeringens Organ at høre disse Yttringer; det havde overbeviist ham om, at Regjeringen hverken i denne eller i nogen anden Sag, som havde Eiendomsret og lovlige Kontrakter til Gjenstand, vilde tillade sig noget overilet Skridt, hvor stærke Opfordringer der end maatte være fremkomne derom. Naar det var yttret, at det vilde vække Misnøie og Mistillid, hos Bondestanden, naar Forsamlingen ikke tog sig aff denne Sag, da forstod Taleren ikke, hvad man vilde sige dermed. Hvad ham selv angik, da maatte han idetmindste erklære, at hvilken Dom man ogsaa udenfor Stænderforsamlingen vilde fælde om ham, skulde dette dog aldrig have nogen Jndflydelse paa, hvad han vilde beslutte; thi at tage Hensyn hertil, ansaae han for en ligesaa fuldkommen Bestikkelse som enhver anden Slags.