Aarhuus Stifts-Tidende, 1837-11-11
Blandinger. Om Constantinehs Erobring læses i Journal des Debats følgende interessante Beretning fra en fransk Artillerieofficeer, der selv har været med: Hvilken Nød havde ikke vore Soldater, reducerede til deres sidste Ration, og vore Heste, udmattede ved Morads, Regn, Taage og Kulde, da de maatte slæbe Kanonerne og Munitionen op paa Bjergene. De arme Dyr rystede den hele Dag. De fik kun en halv Ration Havre, og ikke en Smule Høe eller Halm. Uden Brænde, uden Ly, vare vi stivnede af Kulde. Den 12te Octbr. om Morgenen kom Gen. Damremont til Haubitsbatteriet. Han ledsagedes af Prindsen, og Begges Generalstab. Gen. Valle traadte hen til Batteriet for at hilse paa Chefen, da en Kanonkugle fra Staden i samme Øieblik traf Gen. Damremont lige paa Maven. Jeg stod paa Batteriet, og saae Gouverneuren falde. Hertugen af Remours stod to Skridt derfra. Damremont havde i det Øieblik han blev truffet, lagt sin Haand paa den ved Siden af ham staaende General PerregaurSkulder. Da han segnede, havde Haanden krampagtigt klamret sig saa stærkt til Dennes Klæder, at han maatte bukke sig, og saaledes blev han saaret og mistede blandt andet sin hele Næse. Den unge Hertug overdrog strax, efter sin Faders Befaling, Kommanden til Gen. Vallee, den ældste Officeer i Hæren. Natten tilbragte vi paa den blotte Jord, mellem Gravhøie og Kugler; thi Pladsen vi stod paa var en stor Kirkegaard. Næste Morgen Kl. 8 gav vor nye Overgeneral Signal til en ny Storm. Dertil var opstillet 3 Kolonner; den første kommandere des af Oberst Lamorciere. Breschen blev erobret, og vor Fane plantet høit derover. De franske Soldater have her viist et Vidunder eller i det mindste en gandske overordentlig Tapperhed. Det er næsten ubegribeligt hvorledes de have kunnet bane sig Vei til denne Stad, hvis Gader bugte sig som Snegle huse og ere saa snevre, at Husene fra begge Sider, oventil støde sammen, og at et belæsset Muuldyr ikke kan komme derigjennem. Et Stykke Vei gik Alting meget godt, og allerede saae man vore Soldater fordrive Araberne fra Huus til Huus, da antændtes pludseligt, man veed endnu ikke hvorledes, 8 Krudtsække, hver paa 100 Pund, som Sappeurerne havde taget med sig, for at sprænge Husene, og fløi med frygtelig Bragen i Luften. Soldaterne forfærdedes, og begyndte stærkt at vige tilbage mod Breschen, men lykkeligviis kom i det samme 2 Compagnier til, som fornyede Angrebet. Angrebskolonnerne bleve snart igjen Herrer af Kamppladsen, men en uhyre Mængde Saarede, Forbrændte, Dræbte, med sønderrevne Klæder, ukjendelige Ansigter, Mange gandske nogne, slæbtes tilbage til os. J 3 Qvarteer ydede Breschebatteriet et høist ynkeligt Skue. Overgangen var rædsom, men Soldaten tabte ikke Modet et eneste Øieblik, Officerernes Heltemod og Prindsens Koldblodighed vare beundringsværdige under hele denne blodige Affaire. Halvanden Time derefter vare vi Herrer af Staden. Nu forandrede Scenen sig. Trophæer og Fanger, indtraf under Jubelraabet: "Kongen leve!" Kl. 12. rykkede vi ind i Staden; den saae frygtelig udi Gaa derne fyldte med Liig, Husene i Ruiner, Hylen og Jamren allevegne. Vi droge ind i Beyens Pallads, en pragtfuld orientalsk Bygning, rigt forziret, samt udstyret med skjønne Tepper og Tapeter, med Heste og Slavinder i Mængde. Her toge vi Qvarteer til Generalen og Prindsen. Vi selv, jeg havde 20 Artillerister med mig, toge strax tiltakke med et Middagsmaaltid, som just var bleven tilberedt for Beyens halvandethundrede Slavinder. Sine Favoritgemalinder havde Beyen taget med sig, tilligemed deres Børn, samt hele sit Skatkammer.