Den Vest-Sjællandske Avis, 1834-03-18
En Nymphe, hedder det, fødte en Søn, som hun kaldte Narcissus; det var et deligt Barn, den kiærlige Moder spurgte en Sandsiger og hendes Søn skulde forundes et langt Liv"Naar han ei skuer sig selv," saa svared den varslende Spaamand. Narcissus voxede til i sin Skiønhed, elsket af Alle, skiænkede han ingen sin Kiærlighed. Ecchoets Nymphe søgte blandt andre forgiæves at vinde den. Fortørnet over hans Stolthed udsagde de, som forgiæves attraaede hans Kiærlighed, de Ord: "Gid han maa elske som vi, og aldrig sin El stede vinde." Ønsket blev opfyldt, Narcissus kom til at see sig selv; han blev forliebt i sit eget billede, og hans Kierlighed endtes med Døden. Men vi ville lade Digteren tale: Blank ved sit lysende Vand uden Dynd, var en Bæk udi Nærhed, Hvilken ei Hyrderne selv, ei Faaret, som græsser paa Fieldet, Eller det øvrige Qvæg, havde rørt; som ikke var mudret. Enten af Fugl eller Vildt, eller Grene, som fulde fra Træet. Rundtom spirede Græs, oplivet af Kilden i Nærhed, Dertil en Skov, som hindred dens Vand udi Solen at lunknes. Trættet saavel ved sin ivrige Jagt, som tillige ved Heden, Lagde sin Ynglingen der, da han rørtes ved Kilden og Egnen. Medens han ønsker at stille sin Tørst, da voxer en Anden. Drikkende bliver han rørt ved det billed, han seer af sin Skiønhed. Elsker et skuffende Haab, ret ligesom Skyggen var Legem. Undrende seer han sig selv; med ikke forandrede Blikke. Stirrer han stivt, som den pariske Steen, der er formet til billed. Hvilende der, sine Øine han seer, liig dobbelte Stierner; Lokker, der vare til Pryd for en Bacchus, ja selv for Apollo. Halsen, saa filsbeenshvid, de yndige Miner, og Kinden, Glat, uden Skiæg; den sneehvide Hud, som forhøies ved Rødme. Alt, hvad han har, som Beundring er værd, maa han høilig beundre. selv; den Rosende er just Taaben begiærer sig. den Roste, Søgende bliver han søgt, og han tænder og flammer tillige. Ach, hvor han ofte har trykket et Kys paa den skuffende Bølge! Ach, hvor han sænkede tidt, naar han greeb efter Halsen han øined, Armen i Bølgerne ned, og traf sig dog ei udi Bølgen! Jkke han veed, hvad han seer, men i det, som han seer, er han henrykt, Og, skiøndt en Grille bedaarer hans Blik, han skuffes dog atter. Daare, hvi stander dit Hu til et billed, som flygter foran dig? er Luft: vend om, og du Det, som du søger taber din Elskte. billedet, hvilket du seer, er et Gienskin blot af dito eget; Haver ei selv noget Hold; kun med dig det kommer og standser, Svinder tillige med dig, hvis du evned, at rive dig fra det. Jkke dog Tanken og Søvn, og Tanken ei heller og Spise Evner at rive ham bort. Henstrakt i de dækkende Græsstraae, Stirrer han ned, med umætteligt Blik, paa det skuffende Billed, Og ved sit Øie tilgrunde han gaaer. Ved at lette sig opad, Strækker han Armene ud mod Skoven, som voxer omkring ham, Sukkende: "Siig mig, o Skov, har Nogen da elsket saa grusomt, "Mangen J skiænked jo skiærmende Lye, og J. vide det sikkert. "Siger - thi her Eders Liv randt hen udi talrige Secler. "Mindes J Nogen i Aarenes Løb, der smægted, som jeg giør? Ynde jeg maa, hvad jeg seer, men det, som jeg seer, og jeg ynder, Jkke jeg evner at faae; af Vanvid Elskeren gribes. Ja, for at oge min Qval, ved Bølgerne skilles vi ikke, "Jkke ved Bierg eller Vei, eller Byer, som lukkes med Porte, "Blot ved et useligt Vand. Selv ønsked han gierne, jeg greeb ham; Tidt naar jeg rækker mig ned til et Kys i de rullende Bølger, Flux han møder mig selv, med sin opad stræbende Læbe; Næsten berører han mig; det er lidt, som de Elskende skiller. Kom da, ihvo du end est, hvi skuffer du elskede Yngling: "Hvor gaaer du hen, da jeg elsker dig ømt : Min Ungdom og Skiønhed. Er det vist ei, som du flyer; jeg elskes jo ogsaa af Nympher. "Dog ved dit venlige Blik du giver mig Glimt af Forhaabning, Og, naar jeg rækker min Arm imod dig, da bevæger du dine. saa din Taare, Smiller jeg, smiller du med; jeg mærked endog svarer med Tilvink: "Dengang jeg græd, naar jeg blinker til dig, du Ja (hvad jeg slutter mig til, af din delige Mund, som bevæges) "Sikkerligt yttrer du Ord, skiøndt aldrig de naae mine Øren. "Ach, men jeg mærker, at jeg er i dig; jeg kiender mit Billed: Elske jeg monne mig selv; jeg egger og døier min Lue. "Beder jeg, eller modtager jeg Bøn, og hvem skal jeg bede? "Det, som jeg ønsker, jeg har, men besiddelsen, giør mig dog fattig. "Ach gid jeg mægtede blot, at drage mig udaf mit Legem; "Sikkert i Elskov en underlig Bøn, at det Elskte maa fiernes. "See! mine Kræfter fortæres i Sorg; af mit Liv er der ikke "Meget tilbage; jeg finder min Død i min tidlige Ungdom. "Døden dog skrækker mig ei, det er den, som vil ende min Qvide. "Maatte kun han, som jeg haver saa kjær, end længere leve; Nu i den enkelte Siel ville to deres Endeligt finde." Sligt er hans Ord; men i oprørt Sind efter Synet han længes, Vandet han mudrer ved Taarernes Strøm; da Kilden er uklar, Bliver hans billede bunkelt og mørkt. Da han seer det at svinde, hvor iler du hen, bliv, Raaber han hæftig: Grusomme, hos mig! "Svigt ei den elskende Ven, hvad ikke mig undes at røre, "Bør mig dog undes at see, og nære den piinlige Grille den øverste Linning. Alt som han klager, han river sin Dragt fra Og med sin sneehvide Haand han slaaer sig paa Brystet, som blottes. blidelig Rødme, Ligesom ofte man seer, at et Æble, naar Hælvten er sneehvid. Rodmer paa modsat Kant, eller Druernes modnende Klasse. purne Farve. Som han nu atter betragtede Sligt i den kla Samler paa spættede Bær efterhaanden den purrede Bølge, Jkke han mægter, at bære det meer; men, ligesom Voxet Smelter ved sagtelig Jld, og i Morgenens Timer en Riimfrost Svinder i varmende Sol, saalunde han smægter i Elskov, Sygner, og stærer sig hen af en Jld, som er skiult i hans JnbreRøbmen ei viser sig meer, som fordum, blandet med Hvidhed, Fylden og Kræfterne gik, kort Alt, hvad der tykkedes yndigt: Ei er det Legemet meer, som Elskedes fordum af Eccho. Skiøndt hun er vred, og intet har glemt, ved at skue paa Saadant, Naar Ynglingen skreg i sin Ynktes hun dog Qvide: "Jeg Stal Monne hun atter med svarende Røst gientage: "Jeg Stakke!!" Og, naar han ofte med Hænderne slog sine blottede Arme, Atter en lignende Lyd, som et Slag imod Brystet, hun gientog. Endelig mæled han nu, da han stirred, som altid, i Bølgen: Frugtesløst elskede Dreng!" fra Egnen fornam man det Sammme, Og, da han sagde Farvel!" et Farvel man hørte fra Eccho. Hov det bliver ham ungt; han skiuler det dybt udi Græsset, Og udi Mørke nu lukkes det Blik, som brundred hans Skiønhed. Selv da imellem de Døde han stod, og var ble Speiled han sig i det stygiske Vand. ven en Skygge. Seel under Hændernes Slag faaer Brystet en De naadiske Søstre. Lagde, for Broderens Skyld, deres Haar, som de sørgende afskiar: Ogsaa Dryaderne græd; deres Taarer besvarede Eccho. Alt stod Baalet beredt, samt Qvas og Fakler og Baare, Da - var hans Legem der ei, istedetfor Legemer fandtes.