Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1778-02-06
agen. den. 6 Februarii. Et Fr. timmers Historie, fortalt af hende selv. Slutningen. (See No. 4. 5.) Da han fik at vide, at jeg var i det næste Kammer, lukte han Døren i Laas, dog uden at gaae i Seng; thi ieg hørte ham gaae frem og tilbage paa Gulvet den heele Nat. Om Morgenen gandske tilig sendte jeg ham en Seddel under Forsegling ved hans Tiener, thi ieg havde ikke engang taget min Kammerpige til Medviderske med mig; denne Seddeel indeholdte intet uden Begiering, at han dog vilde høre mig, og den helligste Forsikkring om min Uskyldighed, som ieg haabede at kunne bevise for ham. Han lod mig svare mundtlig, at jeg kunde komme ind til ham; jeg kom altsaa meere som en arm Synderinde, end som en Dommer, det hialp nu ikke mere at ville beskylde den, som jeg vidste der var skyldig, jeg maatte retfærdiggjøre mig selv, da jeg dog var mig fuldkommen bevidst min egen Uskyldighed. Hvormeget havde jeg ikke gjerne givet i dette Øieblik, for at sætte Tingene igien i den samme Stand, hvilken ieg havde anseet for utaalelig en Dag tilforn. Jeg fandt min Mand i en heftig Bevægelse, som han forgieves stræbte at fordølge, jeg hastede strax at fortælle ham mit Anlæg, de Bevæge=Grunde, som havde bragt mig derpaa, og de Aarsager, som havde forvoldt saa slet et Udfald. Han hørte mig meget rolig og opmærksom, indtil saa længe ieg var kommen til den Post især og Klædningen; denne Omstændighed gjorde ham paa nye jalou; han sprang hastig op af sin Stoel, hvormeget har det kostet Dem, sagde han, for at giøre denne Opdagelse: Af hvem har De kundet faae dette at vide, uden af den lumpne Karl, hos hvilken ieg forlod Dem, Efterat " han havde fornummet Deres Vildfarelse, har han nok ikke forsømt at procurere for sig selv, Her standsede han, for at vente paa mit Svar, og saasom jeg ikke kunde nægte det, som var skeet, blev jeg taus. Min ubrydelige Agtelse for Sandheden blev anseet for en virkelig Tilstaaelse, at jeg var skyldig, og det blev mig formeent at fare fort udi mit Forsvar. Hans Lidenskab optændtes nu med større Rasenhed, ; jeg veed vel, sagde han, at Caprinus har ikke sagt Dem denne besynderlige Hændelse, uden for at sætte Dem i " Stand til at bedrage min Lettroenhed, og for at nyde " Deel i den Kiærligheds Gunst, som De saa rigelig uddeeler til andre; men jeg er ikke Mand for at lade mig bedrage ved saadanne Trækker, eller nogen Tid at glemme den Skiendsel, De har tilføiet mig. Han var færdig at gaae fra mig efter denne fornærmelige Bebreidelse, men jeg holdt ham fast, og bad ham for Guds Skyld at følge med mig i Boen, hvor han kunde blive overbeviist ved gandske upartiske Folkes Vidnesbyrd, at jeg var kommen der strax umiddelbar efter ham, og havde erkyndt migom, hvad for en Klædning han havde valgt. Han besvarede min Bøn, i det han spurgte mig med en bydende Stemme, om Caprinus ikke havde sagt mig, hvor han havde lejet i sine Klæder, Saasom ieg studsede ved dette Spørs maal, hvilket jeg ikke havde ventet, og havraf jeg vel mærkede hans hemmelige Meening, var jeg ikke saa dristig at tilstaae en Sandhed, som ieg agtede mig for god til at nægte. Hilario triumpherede paa nye, over at have opdaget mine Renker, og sagde med en foragtelig og bidende spodsk Latter, at den som saa tienstvillig havde hiulpet mig til at finde Vidner, var alt for dygtig en Advocat, at han ikke og skulde have underviist dem, hvorledes de skulde aflegge deres Vidnesbyrd. Jeg havde intet mere at sige til mit Forsvar, og mig syntes, det var mig uanstændigt at bede om Forladelse, som den der var skyldig; her var da intet andet for mig at giøre, end at bære min Ulykke hos mig selv, og at vedligeholde hos fremmede det gode Navn, som ieg havde tabt i mit eget Huus; men det varede ikke længe, førend jeg maatte befinde, at dette var et forgieves Haab. Men viskede hinanden snart i Ørene, som en Hemmelighed, at Hilario, som i lang Tiid havde holdt mig mistænkt for " en utilladelig Omgang, havde endelig fulgt efter mig fra Ballet af, hen til et berygtet Sted, hvor han havde trufen set mig hos en Mandsperson, Jeg søgte forgieves at forsvare min Ære, ved at vende Fortælligen anderledes, efterdi jeg ikke kunde nægte de fornemmeste Stykker; de som syntes allermeest at holde med mig, naar de havde hørt, det som behagede dem at kalde subtile Distinctioner og smaae Omstændigheder, lode det blive ved at sige, at det var en dunkel Sag, og de gjerne vilde troe, at jeg ikke var saa lastværdig, som der sagdes i Almindelighed. Fruentimmerne, mine Bekiendte, skyede mig som den der ingen Ære havde; dersom ieg kom i Selskab, tegnede man for hinanden, eller viskede i Øret om mig, og blev jeg hiemme, saae jeg slet ingen uden mine Tieneste Folk. De Fruentimmer som jeg uformærkt havde straffet for Letsindighed, ved at undslaae mig for at være dem lig, hevnede sig nu paa den Dyd, som havde fordømt dem, og takkede Gud, at de alletider havde taget sig vare for de Ryggesløse, omendskiøndt de ei var gaaet saa vidt i det latterlige, at de vare bange for at komme paa et Bal. Men det var ikke dermed gjort, alle de ryggesløse, hvis Lykke gav den Ret til at vise Frekhed, tilbøde mig deres Beskyttelse ved tilskrevne Billeter uden Navn, og toge ikke i Betænkning at friste mig til Høer. De forde smigre sig dermed at jeg skulde tage imod deres Forslag, saasnart de kun ligesom Caprinus bekræftede, at de vare Folk af Honneur, og skulde ikke være bange for, at fare min Mand ind paa Livet, han som paa den anden Side troede sig berettiget til at øve al Slags Haardhed imod mig, undtagen at give mig Hug, omendskiønt hans Huus var paa samme Tid en Skueplads af bestandige Udsvævelser. De jevnlige Fornærmelser bleve mig tilsidst ufordragelige, jeg søgte hielp hos en vidt Beslægtet, som saa ivrig tog sig mig an, at han endelig udvirkede en Skilsmisse, efter hvilken jeg begav mig paa Landet, at leve i en forborgen Stilhed, hvori det tiener mig best at forblive min Tiid ud Deres Blad er dog bekiendt paa dette ensomme Sted, og hvis ieg betroer Dem, hvad Skiebne ieg har havt, er det ikke saa meget for at udøse min Klage, eller at tilfredsstille den offentlige Nysgierrighed, som for at sætte nogle af de Grundsætninger et klarere Lys, hvilke De allerede have udviklet. De som tvivle og en forestaaende Giengieldelse, kunne betænke, at jeg udstaaer alle Ulykker, som ere Frugten af en Mishandling, naar man undtager Bebreidelser af min egen Samvittighed og Frygt for Helvede, formedelst et Foretagende, hvorved ieg ikke havde andet i Sigte, end at ville føre en anden fra Lasternes Vei, og at opnaae min Dyds Belønning. Mit Exempel kan tiene til at afskrække andre fra at skeie ud af Veien, og paatage et udvortes ont Skin, og de som uden Skaansel dømme alene efter det udvortes, bør legge Mærke til, at aldrig noget Forhold, som det synes, kunde lastes med bedre Grund, og dog med mindre Ret, end just mit; jeg kan ikke sige, om man vil feste Troe til min Fortelling, eller ei, men allesteds, hvor Uskyldighed kan være muelig, er det farligt at ville formode Forbrydelse, fordi med den samme Dom, som Menneskeer dømme, skal de igien dømmes, en Sandhed, som ifald man betænkte, at den grunder sig paa guddommelig Myndighed, burde for vort eget Gavn legge Taushed paa den haarde Strenghed, som fordømmer alt. Jeg haaber og, at de Fruentimmer, som læse min Historie, skulle aldrig uden Fortrydelse høre sige, at den Ryggesløses Forstand giver et fikkert Haab til hans Omvendelse; thi man kan ei lære at kiende hans Levnet uden Gysen, eller foreene sig med ham, uden at styrte sig i Fare.