Corsaren, 1840-11-27
Tallotteriet. Du maa ikke troe, kjære Læser, at jeg i det Følgende agter at underholde Dig med et Beviis for Tallotteriets Skadelighed og Vederstyggelighed. Dette anseer jeg for at være saa almindelig antaget imellem alle forstandige Folk, at jeg ikke tager i Betænkning at kalde hver den, som vil forsvare Lotteriets Bestaaen, et Menneske, der er hildet i den samme dunkle og forvirrende Taage, som en ubestemt Higen efter Nydelse, en Drøm om et Liv fuldt af Glæder uden Arbeide, har udbredt over saa mangt et Sind i de store Verdensstæder og derved bragt det i Forbrydelse, Elendighed og Død. Min Hensigt med disse Linier er kun at fortælle Dig mine Tanker om Tallotteriets høitidelige Trækning paa Vandkunsten. Kan Du sige mig, kjære Læser, hvorledes det kan forklares, at Regjeringen, der selv har erkjendt Tallotteriets Uværdighed og den Skam, som dets Bestaaen paafører Staten, desuagtet lader Trækningen skee, ei alene ved høi lys Dag, men endog med Pomp og Stads og saaledes stiller Skammen offentlig til Skue? Kan Du sige mig, hvorledes det kan gaae til, at Jngen af Regjeringens høiere Embeds-Personale nogensinde er faldet paa at tænke sig staaende paa Stilladset ligeoverfor de Mennester, hvis Lettroenhed her benyttes til at samle Landet 300,000 Rbd. om Aaret ud af deres Lommer, - og da er rødmet paa egne og Collegers Vegne og har anvendt sin Jndflydelse for at lade det virke saa stille og lydløst som muligt, siden det ikke kan aldeles ophøre at virke? Kan Du sige mig, hvorfor man, istedetfor at skjule det i Nattens Mørke og lade dets Betjente udføre deres Forretninger med Masker for Ansigtet, paa det at Jngen skal kjende dem for hvad de ere - drager frem ved Dagen med Soldater, opfører et Stillads, hvorpaa Handlingen udføres med Gravitet og Høitidelighed, og udstøder triumpherende Fanfarer, som om det var en hæderlig og berømmelig Gierning, der her fandt Sted? Har Du nogensinde forstaaet, hvad en saadan Fanfare siger, Jeg vil fortælle Dig det. Først siger den: Kommer hid Allesammen! Jeg er den berømte Mirakelmand, som forvandler en Skilling til tusinde Daler! Giver Eders Skilling hid, om det saa er Eders sidste, om den end er fortjent i Sveed og Taarer, om den er ærlig eller uærlig, tilvendt i Dyd eller i Last og Uteerlighed: Ligemeget! Kommer hid med den, jeg forvandler den til tusinde Daler, og ville J ikke troe mig, saa spørger Ham, ifølge hvis Tilladelse og befaling jeg her taler. Ved hvert enkelt Nr., der saa trækkes, siger den: Seer J! Har jeg ikke sagt sandt? Utallige ere de, som nu ere blevne rige Folk. Og J, som ikke ere blevne det, J skulle give Tid; jeg har ikke lovet at gjøre Alt paa eengang. Nu holder jeg op for idag; næste Gang skal jeg gjøre Flere deelagtige i Lykken. Ja, saaledes hører Mængden disse Toner; thi saaledes raaber dens egen Higen, saaledes taler dens eget blinde Haab. Den hører i sin Bedøvelse ikke, at det er Haan og Spot, Triumph over dens Blindhed, dens Døvhed, dens Sandsesløshed, som jubler i hine larmende Melodier. - Du blinde, døve, sandsesløse Mængde! Brug dog engang de Gaver, som den kjære Gud har givet Dig. Hør af Regjeringens egen Mund, at den gjør Regning paa at vinde 300,000 Rbd. fra Dig om Aaret, og begrib da, at det ikke er Dig, som vinder ved dette Spil. - Hvorfor beholder ikke hver af Eder sin Daler, Mark, eller Skilling? Vide I ikke Noget bedre at gjøre med den, saa spiser den op; det er dog bedre, end at - Andre spise den op.