Berlingske Tidende, 1836-09-12
Uagtet Jagtsagen er tilendebragt i begge Stænderforsamlinger, har en Forfatter dog endnu fundet det Umagen værdt at pryde et offentligt Blad med nogle Projecter. – Ligesom disse ere Opkog af hvad man allerede alt for ofte har hørt og seet, saaledes kan et Svar derpaa vel heller ikke indeholde noget Nyt. Jmidlertid bør de dog ikke savne Svaret; i denne Formeening anbefaler Jndsenderen disse Linier til Deres Overveielse, der interessere sig for Sagen. Naar en Mand med Flid og Dygtighed vinder Formue, saa kæmper han for sin og Sines Uafhængighed og sikkre Nydelse af Livets Goder; for at betrygge dette Maal for sit Arbeide er han Borger i en Stat. At Staten da maa skjænke Borgeren den attraaede Betryggelse for enhver erhvervet Formuesrettighed, det er Politikkens som Retfærdighedens eftergivelige Fordring. Man tænke sig, at Staten vilde sige til den velhavende Borger: "Du har meget mere end Du behover; Du bruger Din Overflod til Din Fornøielse og producerer ikke med dens Hjelp noget til Forøgelse af den almindelige Velstand, derfor befales Dig heraf at overlade en Deel af Din Formue til Andre næringsbrugende Borgere, som ville gjøre dem frugtbringende for Dem selv og Staten. Hvad vilde blive Følgen? – At ingen Formuende uden nødtvungen vilde blive i Landet, og at de, der bleve tilbage, savnede den eneste tilstrækkelige Spore til Vinskibelighed og Driftighed, nemlig Overbeviisningen om tryg og ukrænkelig Besiddelse af hvad man erhverver. Men hvad vilde nu Jagtrettens Modstandere, De ville at den danske Regjering skal sige til de Jagt berettigede: "J have der en Formuesrettighed, som J dog egentlig kun bruge til Eders Fornøjelse; derfor, skjøndt Jrigtignokhave erhvervet den under Lovens Garantie, befales, at J skulle afstaae den til Fordeel for enkelte Andre, som derved ville vinde Pengefordeele og bidrage til den almindelige Velstand." – De ville altsaa, at Regjeringen skal i Henseende til Jagtretten som Hoveriet, – bruge en Fremgangsmaade, som i sin Almindelighed maa og bør erkjendes for forkastelig baade fra Klogskabs og Retfærdigheds Side. – Naar man altsaa billigen spørger, hvorledes da Nogen kan anbefale den eller hvad der skulde retfærdiggjøre den i dette Tilfælde, saa maatte man allerførst vente det Argument, at Jagtejerne havde saa skammeligt misbrugt deres Ret, at de derved havde forskyldt at forbryde den. Men ne! – Jagtmodstanderne have ikke engang beskyldt Jagtejerne derfor, hvormeget de end ivre mod Jagten i det Hele. – Ja hiin Forfatter, som her nærmest tænkes paa, indrømmer ligefrem, at Vildtstanden i Danmark i det Heele ikke er for stor, og at Jagtretten ikke udøves utilbørligt. Hvad derimod bemeldte Forfatter paaberaaber, det er fra den stadsoeconomiske Side, at Vildtet æder meget Korn, som kunde været udbragt til større Værdi naar det var anvendt anderledes. – Om dette er factisk rigtigt er vanskeligt at afgjøre. Men hvis det er saaledes, følger deraf dog ikke videre, end at Jagten til deels er en Luxusgjenstand, som saa mange Andre, hvis Nydelse maa overlades til Privates frie Villie, om de end koste Penge, der paa anden Maade kunde være anvendt fordeelagtigere; thi intet er meere fordærveligt end Jndgreb i private Formuesforhold og offentligt Formynderskab for myndige Borgere. – Man tør ogsaa med Sikkerhed paastaae, at hvad Vildtet æder af den almindelige Velstand, er en Gjenstand af ingen Conseqvence i Sammenligning med hvad hver enkelt af de fleste andre Luxusarlikler koster Landet. – Dernæst har hiin Forfatter, fra den juridiske Side imod Jagten paaberaabt noget, som han kalder Agerdyrkerens Ret. – Jndsenderen er i Forlegenhed med at gjendrive dette Argument, ikke fordi det er saavel grundet, men fordi det synes at være uden Grund og en Gjendrivelse maatte jo bestaae i at drøfte dets Grunde. – At Jagtretten, saaledes som den er hjemlet i Danmarks Lovgivning, at denne forbyder de fleste Grundeiere at jage og derved paalægger deres Eiendomsret den deraf flydende Jndskrænkning, men at den derimod ikke giver dem mindste Krav paa at Andres Jagtrettighed ophæves, er en Sandhed, der er over enhver Tvist. Naar altsaa Forfatteren i hiint Blad anfører, at Jagten colliderer med en ligesaa hellig Rettighed, nemlig Agerdyrkningen, saa synes dette ikke at have den bedste Mening. – Uden Tvivl sigter Forfatteren ogsaa alene til Naturrettens Fordeling af Jagten, for menende, at Naturrettens Bud kan Enhver strax fordreetableret som Lov, par consequence vil han naturligviis, at den oprindelige Lighed i Andres Formuesrettigheder skal ogsaa retableres i Danmark. – Dette Princip vil dog neppe finde mange Tilhængere; thi kun Faa vilde driste sig til at tvivle om, at de Afvigelser fra Naturretten, der danne sig i ethvert Samfund, maae beskyttes og respecteres, naar de en gang bestaae, og at Naturretten maa i Staten vige for den positive Ret. – Den Grundeier, der savner Jagtretten, lider ingen Uret derved; thi han har jo erhvervet sit Grundstykke paa dette Vilkaar. – Han er aldeles i samme Stilling, som om der inde imellem hans Jorder laae et Stykke, der ej tilhørde ham, maaskee generede ham i høi Grad, maaskee kunde hans Eiendom stige betydeligt i Værdien dersom den kunde arronderes ved Erhvervelsen af dette Stykke. – Men selv om nu hiin Grundeier oven i Kjøbet kunde anføre, at dette Stykke Jord i ældre Tid havde hørt til hans Gaard, saa vilde dog Jngen fornuftigviis paastaae, at han har Ret til at fordre det forenet med den eller at han bør kunne tvinge Naboen, der eier det, til at afstaae det, være sig gratis eller for Betaling. Der er ligesaalidt Hjemmel for en slig Paastand i Henseende til Jagtretten, naar en Grundeier savner den. - Hiin Artikel indeholder ingen flere Grunde; en anden Sag er det, at den i Udviklingen af dem, den har, tillader sig nogen licentia poe tien. – Den synes saaledes at antyde, at Vildtet skulde jevnlig ganske ruinere de ikke jagtberettigede Grundeiere. – Dette er vel ikke udtrykkelig berettet, men hvis det alligevel skal være Meningen, saa er det aldeles urigtigt. Thi maaskee med Undtagelse af faa Stæder nær, ved een eller anden enkelt Deel af den Kongelige Vildbane, er den Skade, Vildtet foraarsager Markerne, aldeles ubetydelig og intetsigende og i ethvert Fald have de tilgrændsende Grundeiere erhvervet deres Eiendomme meddenne Byrde og have følgelig intet at klageover. De klage nu rigtignok alligevel; men hiin Artikkel er selv det bedste Beviis paa Beskaffenheden af slige Klager, og hvorlidet de bør ændses. Jntet er nemlig curieusere end bemeldte Artikkels Beretning angaaende Werløse Sogn, i hvilket der skulde være en Flok Raadyr paa 600 Stykker, der skulde æde 600 Tdr. Byg om Aaret. Hvis Forfatteren selv kjender Raadyrenes Naturhistorie af det practiske Liv maa han have skrevet Noget i Tillid til at hiint Blads Læsere ikke kjende den, og ubetinget troe, hvad denne fortæller dem; i modsat Fald anbefales ham, ej at skrive om hvad han ey veed. Raadyr gaae nemlig aldrig i store Flokke end sige paa 600 Stykker, men høist nogle Faa og de æde ikke Byg, men alene Græs. Følgelig er hele den frygtelige Beregning over al den Byg, som den store Flok æder og nedtræder, en fuldkommen Jnd bildning. Selve Projectet er, at Jagtejerne skulde tvinges til at afstaae Jagtretten for en aarlig Sum liig Nettoindtægten som den for har indbragt i et middelgodt Aar, eller for det 25 dobbelte Beløb at denne Sum een Gang for alle. Dermed kan en Jagteser sandelig ikke være tjent; thi Nettoindtægten af Jagten, er som oftest liden eller ingen; men hans Fornøielse af Jagten, er som oftest meget stor, og den skulde han dog vel ikke i noget Fald afstaae for intet, blot fordi Andre derved kunde profitere. Man tænker sig dog atter Exemplet, at den Graadeier, der ønsker at rondere sine Jorder med det Naboen tilhørende Stykke. Naar nemligen Regjeringen meget viist og retfærdigt befalede denne Nabo at afstaaeJordstykket, men derhos dog (rigtignok lidt inconseqvent tillod ham at faae Godtgjørelse derfor hos bemeldte Gaardeier, saa maatte denne Godtgjørelse dog vel ikke beregnes efter den pecuniaire Fordeel alene; men hvis den saa retfærdig behandlede Nabo havde havt en smuk Udsigt fra dette Jordstykke eller anden Behagelighed, som han satte høi Priis paa, saa maatte han dog vel ogsaa derfor gives fuldt Æqvivalent – ligeledes maatte Jagteierne, dersom det var tænkeligt i Danmark at der befaledes nolens volens at afstaae deres lovlige Ret, ikke blodt godt gjøres Pengeindtægten af samme, men ogsaa den Fornøielse og Agrement – der udgjør det Væsentligste ved den. Endnu et Par Ord om at forene vore Spare kasser med Laaneinstituter paa i Hænde overleveret Pant. Efter at en agtet Mand, som havde læst hvad jeg herom har skrevet heri Bladet Nr. 191 d. A. og yttret sig med utvetydige Ord om Gavnligheden af slig en Laaneindretning, som efter hans Formening endog aldrig Nogen kunde betvivle, men enhver Fædrelandsven meget Mere maatte ønske gik i Opfyldelse, lagde han til: "og dog skal de faae at see, det aldrig skeer." Nu hvorfor da, om Gavnligheden er saa indlysende, ikke det, faldt mit spørgende Svar, for: de private Sparekassers Bestyrelse aldrig paa saa tager sig den dermed forbundne Uleilighed meente han. – Skulle imidlertid denne Spaadom gaae i Opfyldelse, maa man i høi Grad beklage, at Almeenaanden endnu saa lidet er vakt hos os for det Gavnlige, om man saa ganske vilde tilsidesætte det Almindeliges Vel for egen Commoditet. – Overalt ganske privat er dog vist heller ikke Jndretningen feiler jeg ikke meget, maa det høikongelige danske Cancelli, om er tillige den efter Ford. 15 Mai 1810 og Plakat 30 Novbr. f. A. anordnede bestandige Comittee, jeg synes, efter hvad jeg læser, maa være overordnet alle slige Jndretninger, ikke mindre end Overøvrighederne kunde være berettiget til, at tale et Ord med, saa at om disse Auctoriteter skulle ansee det for gavnligt, de i fornødent Fald nok ville vide at paalægge Bestyrelserne som Pligt, at organisere Jndretningerne saa at man ligesaavel, ja fremfor Alt, bør laane paa haandfaaet Pant inspecie paa Haandværkeres Fabricata og enhver anden Huusflids Production, være sig fra Kjøbstæderne eller Landet, som nu paa Underpant i faste Ejendomme, eller indskyde Capitalerne i Kongens Kasse og med fornøden Rabat distribuere Renterne, om endog dette Sidste er det simpleste og letteste Arbejde af Alt. – Skulde der imidlertid paa ethvert Sted, hvor Sparekasser ere eller maatte vorde oprettede, ikke findes habile og suffisante Mænd, der vare villige til at paatage sig Arbeidet for intet, eller, som ikke kunde ansee den Gavn de herved viiste Borgersamfundet, for Belønning nok, nu da maatte vel deres fattigere Medborgere, hvem Stiftelsen skulde gavne, finde sig i, at ansøge dem derom, og da var det jo ikkun at forøge Renterne efter denne Nødvendighed. Antag endog den Yderlighed, jeg i mit Foregaaende har berørt, at der baade til Administrations-Omkostninger og den præsumtive Risico nødvendig maatte beregnes 2 1/2 pCt. foruden de 3 1/2 eller maaskee nu allevegne ikkun 3, Creditorerne erholde og hvorved disse efter Omstændighederne maae være vel tilfredse, saa at de trængende Laansøgere i det Hele maatte belastes med 6 pCt. pro anno foruden skadesløs Tilbagebetaling, ville og maae de dog alligevel ansee Jndretningen i høi Grad gavnlig for dem, da de vist saare sjelden som Forholdene nu ere, kunne vente sig Hielp nær for denne Priis, ja man kunde vel endog fristes til, naar det absolut skulde være, endnu at lægge Noget til og endda ansee dette for et mindre Onde, end at nægte dem, som have Sikkerhed at kunne stille, slig en, ofte gavnlig Hielp, en Hjelp, den flittige og vinskibelige Mand vel endog paa et Slags Maade kunde gjøre Krav paa hos det Offentlige som Pligt: ved det man, som jeg troer at have viist, ikkun derved aabner en Kilde istedenfor den man lukkede ved at aabne Sparekasserne. Med andre Ord: man giver alene den Trængende indirecte Adgang til Laan af de Penge, han for directe kunde gjort sig Haab om at faae til Afbenyttelse og hvilket Sparekassernes Creditorer – saa sandt som man altid maa præsummere, at Enhver gjerne ønsker at gavne - ikke maa kunne misbillige, men meget mere ønske, da det, om jeg ikke feiler, heel vel kan skee paa en Maade, at ikke de, men Debitorerne selv, bære Risicoen, ved at betale forøgede Renter. – Ja, ved at laane paa haandfaaet Pant fremfor i faste Eiendomme frembyder sig endog det Gode, at Bestyrelserne langt sikkrere kunne opgjøre Kassernes Status til Oplysning for Enhver, naar samme ved Trykken bliver bekjendtgjort, med ved at have urealiserede Panteobligationer i sin Eie; kunde Tab i første Fald skjule sig, blev det vist ikkun alene Tilfælde ved de sidst modtagne Effecter, som dog aldrig kan antages af nogen Betydelighed og - ville man lade alle Frister for Udlaanene udløbe til en bestemt Tid paa Aaret, ihvorlidet dette var at ønske, og aflægge Regnskabet strax efter at de herved mulig uindløste Panter vare realiserede, undgik man endog ganske dette. Tab af nogen Betydelighed vil en klog Bestyrelse viist aldrig kunne befrygte og da der desuden bestandig bør være et lidet Overskud i Kassen, fra de Creditorerne betalte Renter efter at Administrations Omkostningerne ere dækkede, vil vel endog et lidet Fond med Tiden derfra kunne ventes opbesparet til den løbende Resico, og om man skulde erfare, at den Rentefod man fra først af havde begyndt med, var for høi, man jo da altid kunde moderere den for Debitorerne, ihvorvel man saameget som muligt bør vogte sig for ikke at lade Enhver i Nu- og Fremtiden nyde en lige Ret. At den halve eller hele Procent, man nu decorterer Sparekassernes Creditorer, er langt mere end tilstrækkelig til Omkostningernernes Bestridelse, som Kasserne nu administreres, seer man af Collegialtidenden for 1830 Nr. 2 Pag. 32 for den Kjøbenhavnske og Nr. 21 Pag. 327 dette Aar for den i Veile, hvorefter betydelige Overskud ere anviste til Belønning for troe Tjenestetydende" første, og til en Bopæl for trængende Enker sidste Sted. Og overveier man nu forresten det Arbejde, Bestyrelsen fik ved at laane paa haandfaaet Pant, kan jeg dog ikke indsee, at dette blev af en særdeles betydelig Omfang som man maaskee forestiller sig, allermindst naar man valgte sig en Forvalter eller Kasserer, som den Sparekassen har heri Byen, om hvis Duelighed, Redelighed og Orden (uden Smiger) Bestyrelsen vist ligesaalidet som nogen Anden kan have deelte Meninger, og lod sig af ham meddele tilbørlig Sikkerhed for Oppebørselen, ja, fejle skulde jeg meget, om det Hele ved slig Laan, især naar man først ret var kommen i Gang dermed, ikke omtrent skulde gaae ligesaa beqvemt til i et større hensigtsmæssigt Locale, vel ikke for Forvalteren, som derfor og burde have større Løn, men for Bestyrelsen, som nu i det mindre Locale ved at laane i faste Eiendomme; thi vist nok behøvede Bestyrelsen aldrig uden ved et almindeligt Overopsyn, at indlade sig paa at bedømme. de tilbudne Løsørepanters Antagelse eller Værdi i Handel og Vandel, uden forsaavidt om Klage fandt Sted, men heel vel kunde overlade dette til nævnte deres Fuldmægtig, maaskee for enkelte Tilfældes Skyld, i Forening med en, med et omfattende praktiske Blik begavet Mand, som kunde tilforordnes ham paa de Dage, man havde bestemt for og publiceret, at Døren stod aaben for de Laansøgende. Det Eneste, jeg synes man med nogen Grund ikke kunde indvende imod meeromtalte Udvidelse ved disse Kasser er, at det Gavnlige herved beqvemmeligst vilde indskrænke sig for den Kreds, i hvis Midte Sparekasserne ere etablerede, men, gaaer det vel meget anderledes med selve disses Creditorer, som ofte enten maae gjøre Reiser med deres Penge eller frem seende dem til Antydelse ved Commissionair, uden som vi af den store Freqvence see, dette derfor afskrækker, og Noget der nødvendig maa tænkes efter Localitetsforholdene ved alle slige Jndretninger, saa at man vist ogsaa med Grund kan antage, at om en eller anden fraboende Mand var i Trang for Laan, han ei heller vilde ændse at gjøre, var det endog en flere Miils Reise med sit Pant, og som da Kasserne hidtil altid have været i de større Stæder, vel endog ikke sjelden vilde kunne frembyde Udsigter for ham til en fordeelagtigere Afsætning enten ved et forestaaende Marked eller deslige, end som ved Hjemmet, efterat det var indløst, og overalt har ingen Kjøbstad Monopol paa at have Sparekasser, saa at om det ansees gavnligt, Statsbestyrelsen vist ikke vil modsætte sig, at flere etableredes, hvorved Veien dertil jo maa forkortes for alle Fraboende. Den Agtelse, baade jeg og enhver Anden maa have for de Ærede, som have paataget sig Bestyrelsen af Sparekassen heri Odense, levner mig ellers ikke et Øjebliks Tvivl om, at om man ikkun ret blev overbeviist om det Gavnlige, denne By vel endog vilde blive en af de første, som vil gjøre Begyndelse med at laane paa haandfaaet Pant; til de andre Sparekassers Bestyrelse har jeg mindre Kjendskab, imidlertid maa den Agtelse, disse overalt ikke mindre ydes, være Borgen for, at det Samme under en lige Forudsætning heller ikke andre Steder vil udeblive, saa at Authoriteternes Mellemkomst vel endog vil være overflødig, uden forsaavidt Samtykke og en enkelt Begunstigelse, som den jeg i mit Foregaaende har berørt, maatte ansees fornøden, og som vist aldrig vil blive nægtet. Odense, den 23de August 1836. N. A. Holm.