Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-10-31
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. ad Gazer- Tolvte Aargang. No. 87. Udgivet og forlagt af Boghandler S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 31 October 1818. Den opstandne Sang. Et Blomst, Hds. Kgl. H. Kronprindsesse Caroline helliget, den 28de October 1816. *) Da Livets Klippegrund Frydskaberen bestrødde Med Himlens Blomsterfrøe, det store med det smaa, Skudt op til Palmer og til Moos og Straa, Brød ogsaa frem i Digt min Plantes Morgenrøde Med Duft for Folelsens og Tankens Faa*) Dette lille, for sig selv trykte, fortreffelige Digt, har Forfatteren tilsendt Udgiveren af Skilderiet, med Begjering om Jndrykkelse, formedelst et Par Trykfeil i første Strophe, som her findes rettede. Neppe har nogen af vore Digtere eller Malere, saa sandt og yndigt fremstilt Fredriks og Marias Datter, som Forfatteren med eet eneste Træk i den næstsidste Strophe. Udgiveren gjør sig en Fornøielse af, at pryde sit Blad med et Blomster, der er den Haand, der plantede det, og den Hulde, det helligedes, lige værdigt. Men Jordens Have var trods Flora=Børnevrimlen En Plantekampplads, hvor bestandig Ukrud vandt; Hvad Spiren søgte, Blomstet der ei fandt: Og længselfuldt mit Blik opstirrede mod Himlen Fra Fængselet, saa længe det mig bandt. Vel stak med fine Spyd min uberørte Stengel Hver vovsom fiendtlig Haand, der ublu nærmte sig; Men min Bedækning var ei Paddens lig: Og Skiæbnens Krigsvogn gik, trods Vink af Fredens Engel. Grumt knusende min Zittren over mig. Held mig i Døden. Hvad min Stengel knuuste, hæver, Til meer end jordisk Duft mit Bægers Blomster Aand; Thi knuust er og dermed hvert Støvets Baand. Mig synes at, som Frøe, min Uskyld atter svæver, Der hvor den udsprang, i sin Skabers Haand. Jordbundet ikke meer, høit over Fieldets Moose, Knap øinende nu Spor af Tordenvognens Hiul, Utrængende til Vaaben, som til Skjul, Fra Tidens Steengel løst, henflagrer nu min Rose, Som Evighedens glade Sommerfugl. Den svæver i sin Flugt igiennem Purpurvrimle Høit over Perlerne, den i det Grønne saae, Til Lysets Blomster=Alter i det Blaa Med Carolines Krands den seer i Himles Himle, Som Uskylds Lilie, sin Engel staae. Fol, Kongedatter, rørt, imens den tabt herneden. For Jordens Paradiis, i Glemsels kolde Skiød, Sin Plante finder knækket, visnet, død, At paa Din Fødselsdag den Dig og Evigheden Sin beste Duft i dette Nyn udgiød. Baggesen. Foran ovenstaaende Sang findes, Drømmen i Kronprindsessegaden No. 390, Natten før den 28de October. En dansk Fortælling af Salig Baggesen. - Vi kunne ikke undlade, af denne vor Saliges fortryllende Drøm at anføre følgende: J Midten hæved sig et Slot, det samme, Jeg ofte, sorgfuld selv, saae dækt med Sorg, Jgiennemsigtigt, bygt af Nordlysslamme, Som Dans Apollos lyse Rosenborg. Ol hvad var alt, hvad Drømmen mig fortalte, Mod hvad mit Hiertes aabne Blik nu saae, En trefold herlig Himmelbye hvalte Det Høitidstempel, som jeg stirred paa Ni jomfrumorgenrøde Møer omflyngte Tre stiernekronte Hulde med en Krands, Der Moder=Englens Majestæt foryngte Til Vaarens Brud i egne Døttres Dands. J hvert et Fodtrin, i hvert Blik hun sendte Mod Stiernehimlen op, hvor hun kom fra, J hvert et helligt Træk min Aand gienkiendte Mit Danmarks Gratiers Urania. Som da hun, kronet, smilte til sin Konning, Og til sit yndedrukne Folk i Nord, Den Dag hun fremgik, hilst Fyrstinders Dronning Af hver som skued Himlen paa vor Jord. Saaledes saae jeg, Fredrik Eiegode, Fredsenglen krandset ved Din Side staaes Og skued selv Fortvivlte veltilmode, Saalænge de paa hendes Ynde saae. Og mens, som Børn, i smaa Violers Brimle, Velsignelser ommyldred hendes Fied, Sank, oven, rundt omkring, fra Himles Himle J Purpurskyer Lønnens Engle ned De sang i Blomsternyn: "O Dannemoder! Vor spæde Lallen beder Himlens Fryd Ned over Dig og Dine hulde Poder! Ol gid vor Bøn var himmelsk som Din Dyd!"De sang i Ætherharper: "Vi Dig hylde! En Himmeldronnings er Din hele Færd Vi bringe Dig Velsignelsernes Fylde, Som Danmarks Engle skiønnende Dit Værd. Da sammenklang i Lyd, som qvalte mine, Det trefold søde Huldguddommens Navn; Maria - Caroline - Vilhelmine! - Og Skialden paagned op af Dødens Favn, Frimodige Tanker om Nytten og Nødvendigheden af ordinerede Skolelæreres Ansættelse herredviis paa Landet. Fremsatte til høiere Eftertanke af en gammel Candidat i Theologien. Næpræ Zoxipacere 19 nænd nærkere. Paulus. Der var en Tid, da Præsterne paa Landet saavelsom i Kjøbstæderne, hver i sin Kreds, vare velforsynede med studerede Mænd, som i SygdomsTilfælde eller andet uundgaaeligt Forfald kunde yde dem den fornødne Bistand under Embedets Førelse. Kjøbstædpræsterne havde deres Kapellaner, studerede Skolemænd med flere, til hvem de kunde tage deres Tilflugt og vente Assistance. Landsbyepræsterne havde for det meste een, stundom to studerede Mænd i deres Menigheder, Degn og Skolelærer, som kunde paatage sig deres Partes, naar ingen ministerielle Forretninger fandt Sted; i modsat Fald kunde de besætte den tjenstgjørende Præstes Plads andensteds. Kort der var i hine Dage fra Præstens Side ingen Hindring, som kunde vanskeliggjøre Opfyldelsen af Menighedernes Krav og Fordring paa ham.