Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1837-05-01
Tvende Gjenstande sysselsætte for Øieblikket Frankerigs Opmærksomhed og tiltrække sig desaarsag ogsaa det øvrige Europas Blik: Meuniers Proces og Hertugen af Orleans's Giftermaal. Den 21 f. M. begyndte Processen, og inde i Pairskammerets Forsamlingssal vare omtrent de samme Foranstaltninger trufne, som den Gang Alibaudskulde dømmes; men udenfor Pairskabets Pallads havde Man denne Gang havt en rigtigere Takt, end ved foregaaende lignende Leiligheder, og klogeligen undgaaet alle usædvanlige Troppeopstillinger og Opsigt vækkende Foranstaltninger. Kl. 12 traadte Retten ind i Salen og strax derefter indførtes de Anklagede. Meuniers Udvortes var høist ubetydende: de spændte Parisere saae intet forvildet Phystognomie. Derimod frembød Lavaur's Fremtræden - fortælle Pariserbladene – et interessant Syn, hans Drag og især hans Linned var behandlet med Omhyggelighed Lacaze syntes meere nedslaaet og dog meere bevæget, end begge sine Medanklagede. Meunier erklærede, at han var 23 Aar gammel, var født i Paris og havde der Dug og Disk som Handelskommis, Lavaur er 27 Aar og Lacaze kun 22 Aar. Klagen imod Meunier begrundedes i hans Attentat paa Kongens Liv, og imod Lavaur og Lacaze i, at de i Forening med Førstnævnte havde udkastet Planen og ved strafbare Manøvrer og Machinationer havde opmuntret ham til at fuldbyrde den, samt havde forsynet ham med Vaaben; disse Forbrydelser skulde, ligesom selve Attentatet, medføre Dødsstraffen. Meuniers første Erklæring lød: "Det er mig, som den 27 December skjød paa Kongen; Pistolen har jeg den 25de tilligemed et Krudthorn i Lavaur's Fraværelse taget i hans Bopæl, og Lavaur vidste ikke noget derom. Anledningen til mit Foretagende var først og fremmest et uforsonligt Had imod Bourbonnerne i Almindelighed og i Særdeleshed imod Hertugen af Orleans (Kongen). Jmod Enden af November sadde jeg, Lavaux og Lacazes sammen ved Kaminen, drak dygtigt og talte om de April-Anklagede, om Fieschi, Morey og Pepin; Man meente, at det var saare sørgeligt, at de unge April=Fordømte skulde hensukke deres hele Liv i Fængselet, og Man yttrede, at der gaves kun et Middel til at frelse dem og dette var, at dræbe Kongen. Vi raflede om, hver der skulde udføre dette, og Loddet faldt paa mig. J Mai Maaned i forrige Aar laae jeg syg af en heftig Nervefeber: jeg veed rigtignok ikke af egen Hukommelse, af hvad Art mine Phantasier den Gang vare, men flere Vidner have siden fortalt mig, at jeg i Feberen havde udraabt: "Philig, hvis Du har noget Regnskab med noget Menneske at afgjøre, saa skynd Dig: jeg er sendt fra Helvede for at myrde Dig, Hvor er min Dolk jeg veed, at Man vil guillotinere mig, men det er mig ligegyldigt." Senere har Man hos Lavaur drillet mig med dette Udbrud og Lavaur har senere tidt og navnlig i October forrige Aar opfordret mig til at holde mit Ord, og han har to Gange i forrige Aars April og Mai over mig i at skyde med Pistoler. Da Lavaur den 18 December havde faaet en Opfordring til, som ridende Nationalgardist, den 27 f. M. at møde paa Allarm pladsen, for at gjøre Tjeneste i Kongens Følge, naar denne kjørte til Deputeredekammeret, viste han mig denne Opfordring og gav mig paa mange Maader at forstaae, at dette var en passende Leilighed til at udføre mit Foretagende Det er sandt, at jeg engang imellem har drukket mig fuld, men det er ikke skeet, for at bedøve mig i Henseende til hiin mit Forsæt, undertiden har jeg fortrudt mit givne Løfte og jeg har endog tænkt paa, at lade mig sætte i Fængsel, for at afholde mig fra at holde det. Vidnerne ville sige Dem, at jeg bandt mig saa fast til mit Ord, at jeg vilde have styrtet mig i Jlden, hvis jeg af Ubesindighed var bleven henreven til at yttre, at jeg vilde gjøre det. Til Politiekommissairen, der i Vognen ledsagede mig til Fængselet, yttrede jeg rigtignok, at vi vare 40, som havde kastet Lod om, hvem der skulde myrde Kongen, at Alband var No. 1 og jeg No. 2, men denne hele Fortælling var greben ud af Luften. Jeg har aldrig været Medlem af nogen politisk Forening, og veed ikke, om Lavaur og Lacazes have været det. Dette mit Udsagn er den fulde Sandhed." Derefter ud spurgtes Lavaur, men han benægtede alle Meuniers ham beskyldende Udsagn og erklærede, at han rigtignok med ham og med Lacazes havde raflet om, hvem af dem, der ved en vis Leilighed skulde betale Gildet og i samme Øiemeed havde han een Gang skudt tilmaals med ham. Han havde forresten, dengang Meunier i hans Nærhed havde fuldført Attentatet, ikke gjenkjendt ham. - Med Hensyn til Lodkastningen stemte Lacazes overeens med Lavaux, men benægtede ligeledes alle Meuniers Beskyldninger for Medviderie: Meunier havde rigtignok ofte yttret, at han vilde gjøre sig berømt og lade Folk komme til at snakke om ham, men Lacazes havde ikke lagt nogen Vægt derpaa, da han kjendte Meunier som en forfængelig Pralhals. - Herpaa afhortes Vidnerne, hvoraf eet udsagde angaaende Menniers Lyst til at indgaae Væddemaal, at han een Gang havde villet parere paa, at han vilde slaae Vinduerne ind i en Boglade, hvor der hang nogle for Kongen fornærmelige Karrikaturer; en anden Gang havde han, ligeledes ifølge et Væddemaal, slugt saa meget Ost, at han nær var bleven qvalt. Da han havde hørt Alibuds Attentat omtales, havde han yttret: jeg indseer ikke, hvorfor Man stedse vil Kongen til Livs han har jo dog saa mange Børn." Da Politiekommissairen havde spurgt ham, om han slet ikke havde tænkt paa den Sorg og Elendighed, hans Foretagende vilde bringe over hans Moder, havde han blot svaret: "Man kan ikke tænke paa Alt." Det fortsatte Vidneforhør den 21 og 22 f. M. synes i Særdeleshed at have til Hensigt, at bestemme Lavaur's og Lacazes's Medskyld, men er i Henseende til den Første saa meget og til den Sidste saa aldeles mislykket, at Man slet ikke kan begribe, hvorledes Begge, og især den Sidste, ere blevne satte under Anklage. Selv den hellige Søndag afbrød ikke Pairsrettens Forhører og om Løverdagen var Vidneforhøret sluttet. Det sidste Vidne der afhørtes, var Madame Barre, Lavaur's gifte Tante og tillige Stifmoder til hans fraskilte Kone. Det var hende, der først havde underrettet Jnstructions=Kommissionen om, at Lavaur og Lacazes havde trukket Lod med Meunier, men hendes Fortællinger herom benægtedes af hendes Stifdatter. Om Søndagen begyndte Hr. Deelangle sin Defension for Meunier - inden 8 Dage staaer Forbryderen kanskee for den høieste Dommer.