Berlingske Tidende, 1822-07-29
Hr. Hume spurgte, om det forholdt sig rigtigt med en Efterretning, som han selv havde læst i Breve til Pariser Kiøbmænd saavelsom i offentlige Blade ; at nemlig disse venneløse ulykkelige Grækere, naar de paa de Joniske Øer søgte at finde et Fristed for deres Forfølgere og Undertrykkere, der bleve bortdrevne med Magt af den Engelske Regiering, Hvad ham angik, saa tilstod han - uagtet alt hvad han fandt at dadle ved vor derværende Regiering - at han dog ikke kunde holde det for muligt, at slige Forholdsregler, som vare lige imod alle Menneskelighedens, Politikens og Retfærdighedens Grundsætninger, kunde være anbefalede af Ministerne. - Han hørte iøvrigt, at der i Deptford blev udrustet en Tyrkisk Fregat, fuldkommen paa Krigsfod, saa at dens Besætning nødvendigviis maatte gjøre sig skyldig i at overtræde Acten mod fremmed Krigstieneste. Nu vilde Ministerne dog vistnok holde det for deres Pligt, at anvende den samme Virksomhed, for at hindre Brittiske Undersaatter fra at tage Tieneste paa en Tyrkisk Orlogsfregat, som de havde anvendt mod Indtrædelsen i Neapolitansk eller Spansk Tieneste. - Hr. Wilmot forsikrede angaaende de førstnævnte Forholdsregler, at Regieringen ikke officielt havde faaet Underretning om, at saadanne fandt Sted. Angaaende Udrustningen af den Tyrkiske Fregat kunde han ikke sige noget formedelst Hr. Cockburns Fraværelse. Hr. Hutchinson sagde: Han kunde ikke undlade at udtrykke i sin Studsen og sin Smerte over, at Regieringen endnu ikke havde i laget nogen Forholdsregler til at lette Grækernes Skiædne. Han var langtfra at ville anbefale Krig, derimod ansaae han den til enhver Tid som den største Ulykke, der kunde træffe en Nation, med mindre den befandt sig i en vanærende Fred. Han vilde gierne rose Ministeriet for den Umage, det giorde sig, med at vedligeholde Freden mellem Rusland og Tyrkiet; men skulde dette allene være skeet, for at give Tyrkerne Leilighed til at udøve deres barbariske Vildhed, saa maatte han høiligen laste denne samme Fremgangsmaade. Var der ikke af Regieringen taget nogen virkelig, nogen ægte Forholdsregel til Rytte for dette tapre og ulykkelige Folk; men var derimod det, som er skeet, allene foretaget, for at give Tyrkerne Leilighed til at giøre det af med deres Græske Undersaatter, saa havde vor Regiering begyndt en Vei, der vilde tildrage den hele Efterverdenens Afskye. - Omtrent i samme Tone talede Hr. Wilberforce, til hvem den forrige Taler især havde henvendt sig, og lastede alle Europæiske Magter, fordi de ikke for længe siden havde forenet dem om at drive en Nation af Barbarer, Christendommens og Frihedens gamle og bestandige Fiender, over til Asien &c. Marqv. Londonderry sagde: Han troede dog virkelig, at dette ikke var den meest passende Leilighed til at afhandle en saa vidtløst tig Sag, som den, de ærede Herrer havde behaget at indlade dem paa. Det var egentlig besynderligt i dette Tilfælde, at Fredens Venner, maaske mod deres bedre Overbeviisning og Erkiendelse, kunde forsvare Krigens Sag. Den ærede Herre, som ellers altid samvittighedsfuldt havde understyttet Velvillighedens og Fredens Lære, afhandlede nu et Problem, hvorledes en Tyrkisk Befolkning paa henimod 5 Millioner Siæle skulde kunne forvises, og jages tilbage til Asien. Han kunde ikke tilstæde, at de ærede Medlemmer bedroge dem selv eller Huset med den Forudsætning, at alle Grusomheder og Skiændigheder ved denne Kamp kuns skulde findes paa een Side, og at Menneskeligheden derved ikke havde andet at beklæge, end Tyrkernes Grusomheder og Barbarie tillige med Grækernes Lidelser. Det smertede ham at maatte sige det, men sandt var det, at Grækerne ved dette Forsøg efter igjen at erholde deres Frihed havde begaaet mange Ting, som høiligen maatte beklages. - De, der ønskede at see dette Land indviklet i et Korstog for at tilveien bringe Orden og Rolighed i Tyrkiet, skulde ikke forglemme, at hele Storbrittanniens Magt da ikke vilde forslaae til at overvinde de Tvedragtselementer, hvormed vi vilde faae at kiæmpe. Han sluttede med: at han ikke indsaae, hvad godt der for dette Land vilde flyde af dets Deeltagelse i dette Problems Oplysning. Sir R. Wilson var af den Mening, at naar Regieringen kuns hævede Billen mod fremmed Krigstieneste, vilde der ei mangle Mænd, som vilde gribe Grækernes Sag. Europa havde allerede seet en duelig General med 30,000 Mand i et heelt Aar modstaae hele Tyrkernes Magt; og han selv vilde indestaae for, at fremmed Hjælp vilde sætte Grækerne i Stand til at frarive Tyrkerne deres gamle Gebet. Blev hiin Bestemmelse ikke hævet, saa haabede han dog, at den ædle Lord vilde tilstille vor Regiering paa de Joniske Øer befaling til, i det mindste at være upartisk, thi det var notorisk, at de Fiendtligheder mod Grækerne, hvortil man misbrugte vor Anseelse, havde gjort det Engelske Navn saa forhadt iblandt dem, at endnu ingen Græker hidtil havde vovet, hos os at søge Understøttelse for sine lidende Landsmænd.