Den Vest-Sjællandske Avis, 1834-03-25
Den Vest-Siællandske Avis eller: Ugeblad. Slagelse. den for landske Historie. uden og indenfor tigste Nyeheder. Dagens vig Redigeret af Pastor, Ridder Bastholm. Trykt og forlagt af Peter Magnus, 20de Aarg. Tirsdagen den 25de Marts 1834. No. 24. Med Kongelig allernaadigst Tilladelse, at forsendes med Brevposten i Danmark og Hertugdømmene. Jord, hvor gammel er Du? Naar Jorden var bleven frembragt paa samme Tid som Menneskeflægten, og man vidste dennes Alder, saa var Spørgsmaalet besvaret; men der er ingen Tvivl paa at Gud skabte Jorden længe for Menneskeslægten. Vi erkiende det af hele Jordklodens Bygning, af de utallige Levninger af Dyr og Planter fra Forverdenen, som findes under dens Overflade, som ere forskiellige fra de nulevende, og som ikke kunne være fra Tidsalderen førend Syndfloden; og vi belæres derom af de hellige Skrifter. Gud er vor Fader, ville vi spørge om hans Alder, saa giver Skriften os Svaret: Før Biergene bleve til og Dundannede Jorden, ja fra Evighed til Evighed er Du Gud. Men naar vi billedrigt kalde Jorden vor Moder, fordi den bærer os i sit Favn, nærer os ved sin Borm, og gjemmer vore dødelige Levninger i sit Skiød, naar Siælen løsgiør sig fra det Legeme, som hører Jorden til, og gaaer hen til sin Fader; saa da Jorden er dannet af Gud, saa have vi Grund til at spørge, hvor gammel er alle Levendes Moder? Kunde vi med denne Forestilling om Jorden som alles Moder, forbinde Begrebet om den som en Gudinde, saaledes som de gamle Grækere, giorde, der kaldte Jorden Gæg, og antoge at hun i Forbindelse med Himlen (Uranus) frembragte de Levendes Slægter (hvilken Forestilling endnu kan tiene til et billede paa Sollysets og den jordiske Varmes Forbindelse), eller som de ældgamle Danske, hvilke dyrkede en Gudinde under det Navn Hertha, som de antoge at betyde Jorden, og som man troer at være bleven tilbedet i Oldtiden her i Siælland ved en Søe i en hellig Skov (see Münters Kirchengeschichte von Danemarck, 1ster Theil, S. 2830), saa kunde man nærme sig Gudindens Helligdom og forelægge hende det Spørgsmaal: Jord! Du alle Levendes Moder, hvor gammel er DuBlev et Svar meddeelt os paa dette Spørgsmaal, saa vilde det formodentligen lyde saaledes: Betragt mit Udseende, tæl mine Børns hensvundne Slægter, og skue ind i min Barm, da Du ikke kan skue ind i mit Hierte, og Du vil erfare min Alder! Betragte vi Joedens Udseende, saa maatte vi ved det første blik synes, ikke at kunne opdage der noget Spor paa dens høie Alder; thi hvert Aar smykker den sig som en Brud, og viser sig i ungdommelig Skiønhed; eftersom Jorden er Guddommens Værk, og de guddommelige Værker hæve sig der over de menneskelige; at imedens disse efterhaanden uimodstaaligt forfalde, saa fornye bine sig af sig selv. Men uagtet dette Jordens ungdommelige Udseende røbe sig dog Kiendemærkerne paa en høiere Alder for den opmærksomme Jagttager, saa at Skriftens Ord skulle engang gaae i Opfyldelse: Himlen skal forgaae som en Røg og Jorden ældes som en Klædning (Esaias 51, 6). - Hvori bestaae Alderdommens Kiendemærker, Jssen bliver hvid, Ansigtet rynket og indfaldet. - Betragt nu Jordens Udseende: Nærme vi os til Polerne, saa iagttage vi at Jsen og Sneen opdynger sig der i stedse større Masser. Hvilken Forskiel f. Ex. paa Grønlands Naturbeskaffenhed dengang da de gamle Danske havde der store og blomstrende Colonier, og dets nærværende Tilstand, Hvormange Phoenomener træffer man ikke paa ved at bereise Jorden, som vidne om at den er gammel, store Vulkaner som have udkastet Jld i fordums Tider og nu have ophørt at brænde; ødelæggende Virkninger af Havet, som har brudt ind paa forskiellige Stæder, ligesom nyelig paa Vestkysten af Jylland, og som paa et Sted har bortrevet et Stykke af Landet, imedens det har forstørret Landet paa en anden Kant. J det store Verdenshav forekommer en høist mærkværdig Naturbegivenhed, som tydeligt forkynder os dens Ælde; man seer der nemlig smaae Koraldyr at opbygge uhyre Steenskove fra Havets dybe Grund til dets Overflade, hvilke tiene til en Grundvold for beboede Øer, som efterhaanden fremkomme; hvor mangfoldige Aar maae ikke være hengangne inden saa store og saa langsomt opførte Naturværker kunne være frembragte, Men især fremvise Biergegnene paa Jorden dette rynkede og indfaldne Udseende, som bebude os Jordens høie Alder; thi alle Bierge opløses eller forvittres efterhaanden ved Luftens Fugtighed; de hensmuldre efterhaanden, store Klippestykkeer falde ned, og alle Biergegne ere opfyldte af disse Ruiner; dette er især Tilfældet, i Pyrenærne. At Jorden bliver gammel, at Tiden tærer paa den, er en unægtelig Erfaring. Skriftens Ord gaae i Opfyldelse: den ældes som en Klædning. Men alt dette kunde være passeret imedens Menneskeslægten har opholdet sig paa den. Det andet Spørgsmaal bliver derfor naar man vil undersøge Jordens Alder, hvor gammel er Menneskeslægten, hvormange hengangne Slægter tæller den Foreløbigen maae herved bomærkes, at man tæller i et Middeltal tre Slægter, eller Af løsninger af Forældre og Børn i et Aarhundrede. Tidens Udregning er let og utvivlsom fra den Tid vor Frelser kom til Verden. 1834 Aar ere hengangne, siden den Tid har hver af de Nulevende havt 55 Forfædre af hvert Kiøn. Men hvo kiende sine Oldefædre og Oldemødre i de hengangne Tider, Skade at man ikke giør det, at man i de nyere Tider ikke har holdet Slægtregistre, som man giorde det i de ældre, da man kunde opstille Fædrenes Rækker fra Jesus til Adam, som vi læse dem i Evangelierne. Det er denne velgiørende Traad, som leder os ind i Menneskelivets Labyrinth i de mørkere og tvilvsommere Tider fra Jesu Fødsel og til Menneskeslægtens Begyndelse. Den nøiagtigste Beretning (efter Gatterer) udbringer en Række af 3983 Aar. Altsaa har Menneskeslægten opholdet sig 5817 Aar paa Jorden. Derved stege vore hensvundne Forældres Antal til 173 Par, igiennem saa mange Rækker af Mennesker har Livet vandret inden det naaede til os, saa gammel er i det mindste Jorden. Alle andre gamle Nationer tillagde Menneskeslægten en langt høiere Alder end de hellige Skrifter; men Betragtningen over Jordens Bygning stadfæster disses Udsagn. Jeg henviser blot til Cuviers berømte Værk: Discours sur les Revolutions de la Surtage du Globe einqvimeEdition, p. 282–84. Men skue vi ind i Jordens Barm, saa opdage vi med Forundring og Forbauselse, at Jorden er langt ældre end Menneskeslægten. Det er et interessant, men vidtløftigt Æmne, og skal derfor blive Gienstanden for en særskilt Betragtning.