Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1818-01-20
Hvo som vil ønske et glædeligt Nytaar, maa ikke have i Sinde at opvarte med Stævning, Reqvisition, Proces og Procuratorer, det vilde altsaa være Hyklerie, om jeg tillod mig dette Ønske. Derimod tillader jeg mig at gratulere til Familiens saa heldigen skete Forøgelse. Derimod har disse Linier til Hensigt at ofvende, saavidt skee kan, Ubehageligheder i det nye Aar, og derfor meldes deres Anledning. St. S. og en anden af mine Bekjendte har et par Gange sagt mig, at Deres Høivelbaarenhed i indelighed ønskede Keingelborgsagen afgjort, og have anmodet mig om at give Forslag dertil. Enten dette nu er Misforstaaelse af disse eller af mig, bydet jeg herved Midler og god Villie dertil, endskjøndt jeg under ingen Betingelse tillader mig at gjøre nogetsomhelst Forslag. Deres Høivelbaarenhed behager skrivtlig eller mundtlig, Ene eller i Overværelse af Andre, af En eller Flere af fælleds Bekjendte, eller af Deres allene at tilkjendegive mig Deres Mening. Mundtlig vil det gaae hurtigst. Og skal det være mig kjært, at alt afgjøres bestemt inden Ugens Udgang Men bliver Saggivelse uundgaaelig, foreslaaer jeg, at vi uden Procuratorer selv føre vor Sag, sende hinanden Stædninger uden Stædningsmænd, og tilstaae hinanden hvad Tingsvidner ellers kunne oplyse, og saaledes forkorte Sagen, og gjøre dens Bedømmelse lettere. Skulde intet af det omskrevne finde Deres Høivelbaarenheds bifald, beder jeg at De ikke gjør Dem Uleilighed med at svare. Underdanig P. D. Faber. Denne min, jeg tør, efter Alt hvad til den Tid var passeret mellem os kalde den saa, human Adfærd, blev af Dem ikke besvaret anderledes end ved at lade Deres Faders Forvalter skrive min Addresse uden paa det læste og igjen forseglede Brev, og sende mig samme. Deres følgende Svar modtog jeg den 9de Januari, som skrevet staaer i min ofsentlige Bekjendtgjørelse. Hvad den juridiske Deel af vort Mellemværende angaaer, da skulle Domstolene paakiende samme, og blot de nødvendigste Actstykker blive forelagte Publicum, men for hvad Deres Høivelbaarenhed har begaaet mod Sædelighed, Menneskelighed, Gjæstevenskab og goddædig Følelse, derfor skal de stande til Rette for Verdens Domstoel. Min Ære har De fornærmet. Jeg udfordrer Dem derfor til aaben Kamp paa min Den, det eneste Vaaben jeg har lært at bruge, og det eneste jeg, som Borger i Staten kan byde Dem. De møde mig inden de Skranker, hvorKampdommer og Tilskuere tause eller høirøstede kunne afgjøre vor Strid. Avisskriverne paatage sig Heroldernes Forretning. J Skranken staaer jeg allerede for Dem. Med aabent Vizir møde De mig der. De sende ikke for Dem leiede Svende, thi mod disse hæver jeg ikke min korte Lantse. Møder endog for Dem nogen Kæmper, der vil under lukket Vizir stride, jeg ladet ham hastigen røre Luften men taber Dem aldrig et Øjeblik af Sigte, førend jeg har endt Kampen. Til ærlig og aaben Kamp modtage De min kastede Handske. Vel dvælede jeg inden jeg sendte Dem den, vel veiede jeg Deres Faders Rigdom, Deres Jndflydelse, samt at vi begge vare Familiefædre. Men nu, da De har villet skjænke mig den sidste Draabe i Lidelsernes Bæger, skylder jeg mine 8 Børn, at gribe til mit Værge, da jeg kun kan efterlade dem Lidet; men deriblandt et uplettet Rygte. Den 14de Januarii 1818. P. D. Faber. J Slyngler skal ikke gjøre Nar af mig. Krosberg 1ste Act. 5te Scene. Rahbek de latterlige Føelsomme. Hr. L...... agt denne lille Sang, min Ven, Fornærmet jeg kun Harpens Stræng tør føre. Du kjender mig, jeg kjender Dig igjen, Vær tryg. Dit Dumheds Værk jeg ei for Lys vil føre. Dog kun et Raad jeg her Dig give vil, Hold stedse dette Raad i varigt Minde: Glem Dumheds Værk, begaae ei Lapsespil, Da mangen ærlig Ven Du vist vil finde. Liig Gjedden, der i skyefrie Sommernat Sig op af stille Søe, i græstig Bredder hæver, Og nu ved Fiskens Slag omtumler brat, Og intet høiere Vand den meer fra Bredden hæver, Ach K.... saa vist engang Du ogsaa segne vil, Naar Du fra Dumheds Skjul afsløret stander, Da indbildsk Stolthed vist du glemme vil Oh K.. han alt for vist min Harpe sander. At Vellyst er en Last, vel ingen nægte kan, Og Gierrighed jo ogsaa er det samme; Mærk dette H. mærk her min Harpes Klang. Gid Riddinger maae stedse staae til Skamme. Og nu et lille Raad jeg og Dig give maae: Bagtal ei nogen Mand og ingen Du beskjæmme. Mindes hvad Du er, glem stedse Ondskabs Raad, Og ei for Ondskabs Værk Du meer Din Harpe stemmer. Naar Tordenen hundres med knittrende Lyn, Da frygtet hver Ridding dens rædsomme Syn Had aldrig Nationer, Spar Knegt er J liig, Jeg haver Patroner Og frygter ei Krig; Men skjælder for Hyklerens Tunge.