Jyske Efterretninger, 1768-01-15
Tanker. i Anledning af den farlige Jldebrand, hvorved en anseelig Gaard paa Vestergade her i Aalborg den 9. Januar. blev om Morgenen tilig lagt i Aske. hielp Gud, hvor saae det ud paa Byens Vestergader (?) Hvor ynksomt var det Raab, da hver hinanden bade: O hielper redder seer, hvor Jlden faer afsted, Det knager, brager, hist der falder Huuset ned. Saa 6) Det er nu, paa faa Aar at regne, 4de Gang, at denne Kant af Byen har staaet i høyeste Fare for at blive afbrændt. Saaledes Gud ved Jld med Byen gik i Rette, Men til vor Lykke Gud selv endte denne Trette; Thi midt i Vreden han mod Byen naadig var, Og hørte deres Skrig, som bade: Erre spar Gud selv gav Lykke til den Anstalt og den Ordre, Som skeede i en Hast for Byens Gavn at fordre, De brave Borgere hialp alle villig til At dæmpe denne Jld, enhver med Glæde vil. Ach seer og agter da paa Herrens Forsyns Øye, Som større Jammer os dog vilde ey tilfeye, Vi slap; Men milde Gud, i Naade tænk paa dem, Som saa ulykkelig har mistet Huus og Hiem. Ja kiære Aalborg, tag dig dog for alting vare, At intet verre skal endnu dig vederfare: Skal du ey straffes meer, da staae fra Synden af, Kys Herrens Bredes Riis, og tak for naadig Straf. Følgende er i samme Anledning indsendt.) romme Gud, neppe aabnede vi vore Øyne, neppe de rørte sig vore Munde, for at takke dig, vor eyegode Fader, og blide Godgiørere, for den søde Natte=Roe, Tden behagelige Søvn, og den trofaste Varetægt, dine Engle, dine himmelske Opvartere, havde holdt over os; Neppe glædede Erindringen af dine uforskyldte Velgierninger vore Siele, og rørte vore Hierter til Andagt, aldrig saa snart vare vore Siele færdige til Taksigelse, vore Tunger, berede til at udsiunge sin Morgen=Lov, og det var ey heller andet, end at alting i os vilde love dit hellige Navn, førend et ynkeligt Raab trængte sig igiennem vore Øren, Forfærdelse angreb vore Hierter, Angest vor Siel, og Bævelse vore Lemmer. En sørgelig, og for os uventet, Tidende forfærdede os overmaade, vore Tanker bleve adspredte, vor Andagt afbrudt, vor Lovsang en Klage=Sang, vore Hierter beklemte, vore Munde hævende, og vore Legemer skiælvende; Vi søgte at staae Forskrækkelsen imod, for at formindske den, men forgiæves; Den gjorde sin følelige og ubehagelige Virkning, og, i Steden for at aftage, tog den til; Vore Øyne, ved hvis Hielp vi skue saa utallige forlystende og henrykkende Vidnesbyrd paa Skaberens urandsagelige Viisdom, ud indskrænket Almagt og forundringsfulde Godhed, ilede udfor at tage det bitterste og meest Hierterørende Syn i Betragtning. Vi skuede Virkningen af en forskrækkelig Jldebrand, uden at vide Stedet, hvor Jlden greb om sig, for at ødelegge ; Vi saae Faren, uden at vide, hvor den var opvakt, og hvorfra den kom: Dette forøgede vor Angest, og lagde Skræk til vor Frygt. Himlen, din Viisdoms Mesterstykke, dine Unders Skueplads, havde skiftet sin Farve, forandret sin vanlige Gestalt, saa at den havde ret et sælsomt Udseende: Rødhed fra Vesten, hvilket, ligesom Rødme i Østen pleyer at være Forløberen for ondt Veyr, og en ubebagelig Dag (Matth. 16, 3) overtrakte ogsaa her Himme den, den stod som i fuld Lue, vi spaaede os en almindelig Undergang, med hvilken dette bevægelige Syn truede os ; Hverlænkte at have denne ødeleggende Ulykke til sin Naboe : Vi truede ved saa fæl en Forstyrrelses Betragtning, for at blide Vidner til vor egen og vore Med=Menneskers Ulykke; En hold Gysen følede vi overalt. Endelig, fortumlede af An lest, forvirrede af vor Indbildings Kraft, der stillede os karen som levende for Øyne, faae vi Efterretning, og, (hvorgeligt var den ikke) om Stedet, hvor Luen rasede. Vel havde en forskrækkelig Raaben forstyrret os med et leklageligt Budskab om Ulykkens Beskaffenhed, og Klokken ved hvert et Slag jaget os som et Sværd i Hiertet, saa at gade Himlens bedrøvelige Skikkelse og Klokkernes sørgeliLyd varslede for en forfærdelig Jld, men, enten vistuede en nær ved os eller langt borte, vidste vi i Førstningen ik i Vi glemte da saa got som os selv, for at tænke paa vo af Ulykken forvildede og forjagede Medchristne : Vi fore lede os deres Elendighed uden øiensynlig at ste den, vil stragtede deres Forlegenhed i Jammeren, saa vi folede den. ch Gud du veed, hvor bevægede vi bleve, du saae vore 4de Øyne, vore hævende Lemmer, vore skiælvende Knæe, de blege Ansigter, vore stammende Tunger, vore forklem- og angestfulde Hierter; J Steden for at Mængden efter ligt og Embede tog Deel i andres Ulykke ved at redde og bye, dæmpe og stille den græsselige Jld, den ubarmhiertige. tige Fiende, og blot stillede sig for Heede og Kuld, atter andre stormede hen i Flokketal deels for at arbeyde, fleere for at see, men maaskee nogle saa forbandede for at berige sig, saa ilede vi, uduelige til Haand=Arbeyde, med de mangfoldige andre Folsomme, der vare alt for ømme og blødhierte, de til at kunne være Tilskuere paa vore Med Menneskers Undergang, vi skyndte os til vore Bede=Kammere, for med en stum Veltalenhed ved afbrudte udpressede Sukke at angive og andrage vore Med Menneskers Nød for den Alvidende, og raabe om Redning til vor vrede Fader. Vi laae udstrakte for dit Ansigt, vi hævede for din majestætiske Throne, vi grædde, vi sukkede, vi bade; Nu forsøgte vi at bede men Beklemmelse tillod os kuns at udstøde Sukke, vi hævede for din Vrede, vi skiælvede for din Straf, og, hvor retfærdig var den dog ikke vi faldt ned paa vore Ansigter for at formilde dig, du hørte, hvor vi raabte, du skuede vore omme og pinefulde Bevægelser. Ach Himmel, Ulykken frels - Faren - vi føle - skue ned, dine Skabninger falde jo hen til Støv, dine Leer=Kar ere nær ved at sønderknuses: Vær dog ikke saa vred, lad være, du har Aarsag og Ret dertil. Skaan. - lad os du forfærdelige Almagt. - Lad os ey smelte hen ved din Vredes Jld, fortæres ved Luens Hæftighed. Skabere, spar - Gienløsere bed - vore Taarer, vore hierteklemte Sukke, vore for Angest kun halv udtalte Ord vexlede bestandig af med hinanden, vore Hierter blødte i os over vore ulykkelige Medborgere, vi bleve ved at raabe og hyle: Herre straf - straf os ikke i din Vrede- din Vrede, Duillede derpaa til vor Hielp, og lod os føle, under vor Andagt en fød Vederqvægelse, med hvilken vor faste Tillid til din faderlige Ømhed efterhaanden styrkede os: Vi oprettede os i Haabet om din Frelse, efterat vi med en ydmyg Bøn havde holdt fat paa din faderlige tugtende Haand; Du lod din Vrede sagtnes, din Straf formildes, tilsidst reent stilles; Du saae, at saavidt som Udsigten af Faren strakte sig, saa langt som man kunde see Ulykken borte, gjorde den selv samme følelige Jndtryk, selv samme smertelige Virkning og sviende Eftertanke, i det mindste hos den følsomme og ædlere Art Mennesker, som, om de, og i ke andre, vare trykte ved den, og kastede i Svælget af den: Ved at ydmyge de af Faren hiemsøgte ved dit faderlige Forsyn ydmygede du tillige deres Naboer og den beste Deel af Byens Jndbyggere, Vi vidste, hvilket vi og let kunne flut te, siden det er din Vane, at du, ved at ydmyge, søger at ophøie os: Du skrider vi merkede det dig af end og denne Gang omme Fader, ja du skrider saa langsom til at straffe, og du lod det blive ved en naadig Tugtelse, der sigter til vor, dine Børns, Forbedring: Du griber dog saa nødig til Riiset, vi kiende dit omme Hiertelav. Og, hvor kan det komme sig du har, derfor er det, ey Hierte til at see nogen af dine ringeste Skabninger, end sige dine ædle Skabninger, Menneskene, ulykkelige: Men at uddeele af din Lyksalighed til os Mennesker; Ak, hvilken en behagelig Forretning er det ikke, og hvor glædeligt for dig den er jo saa at sige, dito Liv Gierning. Som saadan en Fader skuede vi dig, vel som vred, dog i Vreden mild og naadig, meere barmhiertig og blid end stræng eller unaadig, ihvor billig end din Vredes Udsselse kunde være: Du lod det blive ved det Sted, hvor Faren var begyndt, og i al Sandhed, du, hvis Viis. dom giør vores til Skamme, du havde fleere Anstalter og Hielpe Midler tilrede, for at hindre, end for at styrke. Ulykkens Uforsigtighed var uden Tvivl Hoved=Aarsagen i Jldens Opkomst, du tillod Elendigheden, opreist ved ordentlige Midler, at gribe om sig; thi ellers skulde der et Mirakel til at hindre og dæmpe Jldens Kraft og Luens Hæftighed, hvilket du ey fandt for got at giøre. Jlds Nødenskrækkede mange, men ødelagde kuns een Families Gode, som mangfoldige ved din naadige Skaansel bleve holdte i Stand, til, og følgelig see sig forbundne til at understytte, hvilket de Formuende vel ogsaa uanmodede giøre. Kunde denne bedrøvelige Ødeleggelse ikke have henrevet fleeres, ja de flestes, vel ogsaa alles Boeliger og Formue, Jmod os streed Jlden, en grum og haard Fiende, der er verre end Tyven som dog levner noget; Men for os, til vor Lykke, streed Veyrliget mod Jlden, som hisset Stiernerne mod Sisera, (Dom. B. 5, 20) Et stille Veyr, en lys Dagning holdt ved dit Forsyn med os, forsigtige Befalinger, arbeydsomme Hiel Ca pere: pere og Overflødighed paa Vand, omendskiønt i den skarpeste Frost, vare ved Haanden for at gjøre den forstyrrende Jld Modstand, hvilket altsammen uden din Bistand, havde været spildt; Frosten og Kulden gjorde Arbeydet mindre trælsom og udmattende, end, om den stærkeste Heede om Sommeren, havde fortæret de Kræfter, som Forsvars Arbeydet behøvede og trængte til, desuden laae Huusene bedækkede med Snee, alting var vaadt, hvorfore det og desbedre kunde taale Heeden af den i Veyret stigende Lue, uden saa hastig at antændes og stikkes i Brand deraf: Ved diffe betimelige Foranstaltninger og vise Forebygnings Midler for en langt grusommere Fare satte du Grændser for Jlden, og ligesom anviiste den sit Sted, hvor den fik Frihed til at rase, uden at gaae videre; Vi skue heri din vise Bestyrelse, vil beundre dit naadige Forsyn, at der, hvor det saae saa farligt ud, at Ødeleggelsen raabte til Huusets Beboere, Reddit Liv, der maae Ødeleggeren døe, og Forstyrreren, give sig tabt. Kan vi da andet end med Henrykkelse betragte, at du har udvalgt een og den selvsamme Skueplads saavel for din Vrede som for din Naade, og der, hvor vi forsaa Timer vare Vidner til din Straf, bleve vi det samme til din Skaansel. Forestiller eder med Ømhed og Smerte et overmaade væmodigt Syn! der, hvor der for nogle Timer var et smukt Opholds Sted, en beqvem Boelig for sin Eier, just der, er en sort og øde Plads, uskikket at boe paa; Der, hvor Eieren samme bedrøvelige Nat hvilede født. og sov roelig, førend Ulykkens Komme, der hviler Gruus, Steen, Tømmer, Aske mellem hinanden, Ødeleggelsens Vare=Tegn og den sorte Forstyrrelses Billede. O Gud det er dog tungt, vi føle det veemodigen at see sig paa saa kort en Tid ved sin Boeliges og sine Midlers Fortærelse saa go som Huusvild: Vi beklage, vi giøre alt det, vi formaae, til deres Opreisning, vi anmode Himmelen og Velsignelse til dem, forvissede om, at den, som kan alting, kan aabne Udveye der, hvor vi endnu see Afgrunde, Hvirveler og ubestigelige Bierge for os Joh. 42, 12.) Vi ønske alle Trængende og Bedrøvede en Christelig Taalmodighed og en Tillid fuld Hengivenhed under Guds Forsyn. Aldrig kunne vi tænke, at noget andet, end Jlden, har gjort den Ulykkelige; Thi, hvor skulde der vel findes saadanne ufolsomme Umennesker og ubevægelige Støtter af Folk, der havde Hierte til at hugge Saar i Saar, ved at Fielpe Ulykken, til at ove sin Grumhed? Hvo nænner vel Al at gjøre de allerede ulykkelige endnu meere ulykkelige, ved at berige sig af andres Taarer, og tilsnige sig, hvad ForArrelsen har sat uden al Forsvars Tilstand; Thi, kunde det Borttagede hævne sig, saa fik den Uretfærdiges Fingre ey en lang Lov til at angribe det. Betænker, at de, som dølge det lemslæbte af Fremmedes, huuse Forbandelsen, og indsper4 Ødeleggelsen i deres forborgene Giemmesteder. Vi enlige, vi sanke med Medynk Forsigtighed af andres Skade, erfor have vore Tanker og vi selv været Tilskuere henne ved denne skræksomme og lysende Forstyrrelse. Følgende Ænigma er indsendt.) Jer er et Ord af fire Lemmer, Som vældig styrker og forfremmer, Naar dets Betydning bruges vel: Men naar dets trede Lem udslettes, Et bedre Ord igien da sættes, Hvorved er større Held og Skiel Vil man det sidste Lem borttage, En Farve bliver da tilbage, En Skygge af det fulde Ord, Men vil man første Led afskiære, Af øvrige skal Klæder være At varme os i kolde Nord. Naar Leddene man vil omsætte: Af sidste Ord, da kan man tvette Det fulde Ords Betydning her, Hvad enten vi det heelt vil tage, Omsætte eller Led fradrage, Undtagen eet, som reent nok er. Vil man det trede Led udtage, Og Resten læse saa tilbage, J Ordet findes Lædskelse. Be Bort sidste Leed, forkeert man læser Et Ord, hvis Jndhold og udlæser, Og tiener til god Renselse. Men bliver sidste Led og andet Tilsammen ene, ubeblandet, Det gives en fortroelig Ven, Omsat naar disse tvende findes Jndbyrdes, vi derved paamindes At flytte og at fare hen. See Læsere om du kan gjette, Hvad Ordet er, men træf det rette, Sæt bine Tanker derom op, Det beste Ord til Nye=Aars Gave Antag, behold, og stræb at have, Saa er du i de Riges Trop.