Berlingske Tidende, 1836-01-30
Det er ved en lang Praxis blevet hjemlet, at naar en Selveierbonde eller hans Enke ikke efterlade sig nogen testamentarisk Disposition, bliver Gaarden med Besætning og øvrige Tilbehør skiftet efter de almindelige Arvelove, uden at nogen Arving tillægges en sær Ret til fremfor de øvrige at erholde Gaarden, og endvidere gives en vis Deel af sammes Værdi forlods, for saaledes lettere at kunne blive ved den. Dette medfører undertiden, at ingen af Arvingerne kan erholde Gaarden, og at denne saaledes ei kan conserveres for Familien, endnu oftere overtager Gaarden med saadanne en enkelt Arving. Byrder, at han ei seer sig istand til at drive den tilbørligen, og derhos svare hver sit. Denne Tingenes Orden fører til, at Selv eierbondestanden paa mange Steder forarmes, og fremkalder derhos en skadelig Udparcellering af Selveiergodset, idet Udstykning ei skeer, fordi Jordernes Omfang og Beliggenhed gjør det ønskeligt og gavnligt, at Gaarden deles, men enkelte Stykker Jord afhændes, fordi Bonden kun saaledes seer Udveie til at udrede de Byrder, som han ved at overtage Gaarden har paataget sig. Det synes saaledes at fortjene den nøieste Overveielse, om der ei er Grund til, ved Lov at modificere den ovenanførte hidtil gjeldende Regel om Arvefølgen ab intestato med Hensyn til Selveier bøndergaarde og det saameget meere som Erfaringen har viist, at den særegne Testationsfrihed, som Fdn. af 13de Mai 1769. 5 og 6 giver Selveierbonden, og som Deres Majestæt nu har paatænkt nærmere at ordne og bestemme, ikke har været tilstrækkelig til at fjerne den Ulempe, som følger af de almindelige Arveloves ubetingede Anvendelse paa Selveierbøndergaardene. Forsamlingen skjønner imidlertid ei, at der er Grund til, at Deres Majestæt skulde forandre de almindelige Arveloves Bestemmelser, naar Gaarden skulde tilfalde Udarvinger. Deels er det nemlig forbundet med Vanskelighed og fremkalder Retsforviklinger og Retstrætter, naar der skal bestemmes en extraordinær Arvefølge i de fjernere Slægtskabslinier, hvorefter Gaarden skal tilfalde en af de ofte mangfoldige Udarvinger fremfor de øvrige; deels antager Forsamlingen, at det yderst sieldent indtræffer, at en Selveierbonde eller en Enke, som eier en Selveiergaard, undlader at gjøre en Bestemmelse om, hvem Gaarden skal tilfalde efter deres Død, naar de ingen Livsarninger have, og det kan endeligen ei ansees som noget betydeligt Onde, at en enkelt Selveiergaard i alt Fald bliver bortsolgt ved offentlig Auction, fordi den forrige Besidder, der er død uden Livsarvinger, har undladt at bestemme, hvem Gaarden efter hans Død skal tilfalde, enten uden Vederlag eller for et taaleligt Vederlag til Med arvingerne. Derimod maa Forsamlingen ansee det gavnligt for Selveierbondestanden og indirecte for Staten, at en ny Bestemmelse om Arvefølgen ab intestato gjorde det lettere forEen af Selveierbondens Livsarvinger at kunne med Held overtage Gaarden, end at indrømme ham en vis Deel af Gaardens Værdi forlods. Vel er herimod erindret, at man ei bør forkrænke Livsarvingernes fuldkomne Arveret efter Loven, ved at forøge een Livsarvings Lod paa de øvriges Bekostning, og at den favoriserede Arving forledes til Uvirksomhed ved den ham givne Udsigt til at erholde Gaarden, uden at han ved anstrengt Flid behover at erhverve det Beløb, hvormed han skulde gjøre sine Medarvinger fuldt Skjel efter Loven. Men det sidste Argument synes ei at have nogen Betydenhed, naar det, saaledes som vi allerunderdanigst nedenfor ville tilraade, fremdeles som hidtil skal staae til Forældrene at overdrage Gaarden til en anden af deres Livsarvinger, hvortil kommer, at Forsamlingen alene troer at kunne tilraade, at den lovbestemte Arving kun faaer en vis passende Deel af Gaardens Værdi forlods, men iøvrigt bør fyldestgjøre sine Medarvinger efter Loven. Det Modargument, der hentes fra de øvrige Arvingers fuldkomne Arveret, kan Forsamlingen ei heller finde afgjørende. Foruden at det nemlig er tvivlsomt, om vor Lovgivning er i Almindelighed har strakt Livsarvingernes Arveret for vidt, ved at give dem et begrundet Krav paa at erhverve hele Forældrenes efterladte Formue, forsaavidt disse ei have gjort Gaver til gudeligt Brug, i Stedet for, som andre Lovgivninger, blot at forbeholde Livsarvingerne en vis betydelig Deel af Forældrenes Formue i portio legitima, saa maai alt Fald denne Livsarvingernes fuldkomne Arveret taale den Jndskrænkning, som er nødvendig, for at et høiere Formaal kan opnaaes, saaledes som her Betryggelsen af den Stands Velvære, hvortil disse Arvinger høre; og dette er saa meget mindre betænkeligt, som Arveretten vel selv maa ansees som en na Regjeringens særdeles Opmærksomhed. turlig Ret, men der dog ved den nærmere Anordning af Arvefølgen altid maa tages Hensyn til politiske Grunde, idet man ei har almeengyldige, ufravigelige Retsgrundsætninger, efter hvilke Arvefølgen i ethvert enkelt Tilfælde skulde bestemmes. J alt Fald maa det her vel mærkes, at den omhandlede Modification af Livsarvingernes fuldkomne Arveret med Hensyn til Selveierbondergaarde allerede er billiget i vor gjeldende Lovgivning. Lovens 3121 bestemmer nemlig, at Gaarden udeelt skal tilhøre Een, og at denne Selveierbonde ei skal give Medarvingerne videre af Gaarden end hvad den kan ydermere taale over den sædvanlige Tynge, efter dens, som Herligheden haver, og Samfrænders Tykke, af hvilken Bestemmelse endog i et enkelt Tilfælde kunde følge, at Medarvinger ne muligen slet Jntet erholdt, naar nemlig Selveierbonden fandtes ei at kunne taale at udrede Meere end den sædvanlige Tynge af Gaarden. Fdn. af 13de Mai 1769 gjentog vel ikke denne Lovens Bestemmelse og Arvevefølgen ab intestato med Hensyn til Selveierbøndergaarde, men foruden at man maaskee neppe har havt Føie til herfra at drage den Slutning, at hiin Lovens almindelige Forskrift var uanvendelig paa de nye Selveierbøndergaarde, saa viste i alt Fald Fdn. af 13de Mai 1769 §§. 5 og 6, ved at indrømme Selveierbønder en udstrakt Testationsret, uagtet de havde Livsarvinger, paa det Tydeligste, at Lovgiveren endnu fremdeles erkjendte, at den Livsarvingerne ellers efter Loven tilkommende fuldkomne Arveret ei skulde være til Hinder for en Anordning, hvorved det ene Barn gaves en noget større Lod end de Andre, i det Øiemed, at samme med Held skulde kunne bestaae ved Gaarden. Det fortjener ogsaa at bemærkes, at Fdn. af 14de October 1773 har gjort Lovens Grundsætning gieldende med Hensyn til de bornholmske Selveiergaarde. Det et endeligen anført som en Betænkelighed ved at give en Lovforskrift, der tillagde Een af Livsarvingerne en forlods Andeel af Gaarden, at en slig Forskjel vilde være til binder for, at Selveierbondestanden benyttede. den Testationsret, som Fdn. 13de Mai 1769. §§. 5 og 6 hjemler til frit at overdrage, Gaarden til den af Børnene, som han ansaae bedst skikket til efter hans Død at overtage den, og saaledes at betage den lovbestemte nærmeste Livsarving det ham engang ved Loven inddrømmede Fortrin. Men Forsamlingen kan ei antage, at denne Betænkelighed kan tillægges stor Vægt, saalænge de almindelige Arvelove tilsige Livsarvingerne lige Arveret med Hensyn til Forældrenes Efterladenskaber, og Bonden altsaa, ved at forlade den tilsigtede Lovs særegne Bestemmelser, om en vis Arvings lovbestemte Fortrin, kan slutte sig til den almindelige i Lovgivningen grundede Anskuelse og Livsarvingers Arveret. Erfaringen har ogsaa viist, at Testationsretten efter Fdn. 13de Mai 1769 er bleven sjelden benyttet, uagtet det ei antoges, at der tilkom nogen af Livsarvingerne en sær Ret til at erholde Gaarden, og der maa altsaa have været andre Grunde, som have foraarsaget, at Testationsretten ei er bleven saaofte benyttet som vel ønskeligt var. Disse Grunde maae uden Tvivl især søges deri, at Bonden vel indseer og erkjender det uagtet . Skadelige i at Værdien af hans Gaard skal udloddes i mange smaa Deele mellem hans Børn, er han dog i de danske Provindser i Almindelighed utilbøielig til ved sin vilkaarlige Villiesbestemmelse at give det ene Barn noget forlods for det andet, efterat den Anskuelse, at alle Børnene have Krav og derhos lige Krav paa Forældrenes Efterladenskaber, er bleven saa almindelig i Folket. Almuesmanden er desuden i Almindelighed utilbøielig til at gjøre Testament, da han antager, at han derved ligesom giver Afkald paa Livet, og opsætter derfor i alt Fald at erklære sin sidste Villie indtil sin Alderdom, men da savner han i Almindelighed Kraft til at sætte sin Villie igjennem imod hans Families og navnligen hans voxne Børns Ønske. Men sættes den ældre Lovgivnings Grundsætninger paa ny i Kraft, saaledes, at et Barn, ved efter Loven at gives Noget forud, sættes i Stand, til at blive ved Gaarden, saa kommer Lovgiveren den forstandige Bondes Ønske imode, idet der gives ham Leilighed til at opnaae hvad hans Skjønsomhed siger ham at være gavnligt, uden at foretage Noget, der strider imod hans Følelse. Forsamlingen maa derfor antage, at en Lovbestemmelse af det tidt meldte Jndhold bor ansees som et nødvendigt Supplement til Bestemmelserne og Selveier bondens Testationsfrihed, hvis det Øiemed skal opnaaes, at Selveierbøndergaarde i Almindelighed skulle forblive i enkelt Arvings udeelte og ei overbetyngede Besiddelse. (Slutningen følger i næste Nummer.) ben. sadn. Trykt i det Berge Officin, med Hurtigpresse.