Aalborg Stiftstidende, 1836-07-23
J Monituren finder man endnu en Masse af Lykønske ninger og Adresser, som have Hensyn til Attentatet. Midte iblandt disse læste man, paa et lidet bemærket Sted, i Bladet af 10de, følgende Artikel: "Aftenbladene fra igaar erklære, ved et formeligt Forbud, at være blevne hindrede i at offentliggjøre Alibeauds Forsvarstale. Denne Paastande er ikke aldeles grundet. Det er vel sandt, at Politicommissairer have indfundet sig hos Aftenbladets Redacteurer, for at foranledige dem til at undlade Offentliggjørelsen af hiin, Tale, der bærer Præg af den meest hadefulde Opæggelse til Kongemord. Men der er Jntet skeet, hvorpaa man kundet grunde den beskyldning for et lovstridigt Forbud, som indeholdes i hine Blade. Det har tvertimod kun været Øvrighedens Hensigt at henlede Redacteurernes Tact for det Passende paa, hvor ubetimeligt det vilde være at offentliggjøres denne Tale." Sagens egentlige Sammenhæng er nok denne. Som vil vide af foregaaende Beretninger, blev Alibeand standset i sit Foredrag for Retten selv, efterat han dog havde havt, Leilighed til at komme frem med nogle Tirader, som Bladenes Hurtigskrivere ikke have undladt at opfatte. Det er os ligeledes bekjendt, at det blev ham formeent at indhændigen sin Defensor sit Manuskript, men at dette blev overleveret, til en af Rettens Betiente. Efterat Dommen var fældet, raadsloge Pairerne endogsaa om at udslette Alibeauds Tale, forsaavidt den var bleven holdt, af Protocollen, men dette Andragende gik ikke igjennem. Ministeren Thiers bragte dette i Erfaring, samlede i en Hast nogle af sine Collegaer omkring sig og man besluttede, at, naar Pairerne toge i Betænkning at hindre Offentliggjørelsen, burde dette skee ved Dvrigheden. Denne Foranstaltning og Ansvaret derfor overlode Pairerne meget gjerne til Ministrene, der da nu gjorden de fornødne ovenomtalte Skridt hos Redacteurerne. Bladet Gazette efterkom befalingen, med den bemærkning, at den dog ikke vilde have offentliggjort Talen, fordi den var altfor meget imod dens Grundsætninger; det var en Sag, som Regjeringen maatte afgjøre med de revolutionaire Blade. Bladet Messager gav vel efter for Opfordringen, men lodde for Alibeauds Tale bestemte Steder staae blanke, som i Censurens gode gamle Tid. Dette forseilede da ikke sin Hensigt, nemlig at henvende Opmærksomheden paa en Forholdsregel, der indeholder et aabenbart Brud paa Chartet af 1830, hvori det hedder: "Censuren maa aldrig mere indføres igjen. Det var den Gjæring og Bevægelse, som herved opkom, der sandsynligt vakte befindelse paa høiere Steder og saaledes foranledigede ovenanførte Artikel i Moniteuren, til hvilken Aftenbladene vel neppe ville tie. Enden paa det Hele vil da vel blive, at de til hiin Forretning brugte Politicommissairer ville erholde deres Afskeed og de hemmelige Fonds komme til at rykke ud med len Pension, for at afholde dem fra at sige meere end man vil have sagt. Det er iøvrigt ubegribeligt, at man ved denne Leilighed ikke har været opmærksom paa den Sandhed, at Hemmeligholdelses=Systemet almindelig ikke fører til andet end til at vække Ahnelse om noget Værre end Det, man holder skjult, virkelig er. Først nu kappes man om at læse den saaledes efterstræbte Tale, i hvilken det hedder i Begyndelsen: "Den Tanke er aldrig faldet mig ind, at ville forsvare mit Hoved. Jeg kommer, for at bringe det paa ligesaa loyal en Maade som De alligevel ville tage det. Han forsikkrede, at han, før Massakren i Paris (Juni 1832) aldrig havde tænkt paa at myrde Ludvig Philip. Men efter den Tid gaves der ingen repræsentativ Regjering men Kongen regjerede alene, som hans Ministre og paastode. Er Kongen Alt - sagde jeg til mig selv - saa ler det ogsaa fra ham, at alt Ondt kommer. Desaarsag, som den, der hadede Tyranniet, Massakrerne i Lyon og Paris, og alt Ondt, besluttede jeg at oprykke det Onde fra Roden. Naar Kongen erklærer Paris i Beleringsstand, gjør han sig skyldig i samme Forbrydelse, hvorfor Polignac blev dømt af Pairskammeret. Troer ikke mine Herrer, at jeg gjør mig til af at regnes blandt Kongemorderne. Det ligger ikke i Menneskets Natur at dræbe sine Medmennesker med koldt Blod, som jeg vilde. Jeg har opbudt alle Midler, for at skaffe mig en hæderlig Stilling og at kunne understøtte mine Forældre i deres Alderdom; men Bestikkelsen ger saa almindelig, at den ærlige Mand altid maae staae tilbage for Bedrageren. Bestikkelsen udstrømmer fra Tronen, til alle Statsmaskinens Aarer.". . . . . . . . . Her var det sidste Gang, han blev bragt til Taushed og Frygten for, at Mere af denne Surdeig skulde komme ud blandt Folket, gik saa vidt, at hans Defenfor efter Dommen ei engang kunde faae Tilladelse til at besøge ham i Fængslet, for at Alibeaud, ei skulde faae Leilighed til at indhændige ham et muligt Duplicat af Manuskriptet.