Den Vest-Sjællandske Avis, 1829-03-17
J Barakpur besteeg jeg første Gang en Elephant Jeg fandtdens Gang behagelig, endskiøndt den ikke har nogen Lighed med Hestens. Den sætter sine Fødder paa hver Side i Bevægelse, hvilket frembringer en ligesaadan Følelse, som man blev baaret paa Ryggen af et Menneske. En voxen Elephant bærer to Mennesker i Houdahen, foruden sin Styrer (Cornac), som sidder paa Halsen, af den, og en Person, som bærer en Solskiær og sidder paa Ryggen af den. De Hondahs, som Europæerne betiene sig af, see ud som Cabrioletter; men de som Babous-Jndianerne bruge ere meget pragtfuldere. De Elephanter jeg saae i Barakpurvare meget store, nogle over 10 Fod høie. Den hvorpaa jeg reed med General=Gouverneuren Lord Amherst var meget prægtigt opsadlet. Guldbroderierne forestillede Figurer af Fiske, som er her et Tegn paa den Kongelige Værdighed. Kongen af Onde havde foræret ham dette smukke Dyr; det morede mig at høre hvorledes det Menneske, som gik paa den ene Side af Elephanten tiltalte den: Han for manede den til at undgaae de slemme Steder og viste den hvor den skulde sætte sine Fødder. Tag Dig i Agt, sagde han, her er et slibrigt Sted, her er Veien slet, o. s. v. Cornacen derimod sagde ikke et Ord til den; men naar han vilde forandre dens Retning, saa gav han den det derved tilkiende, at han trykkede sit Been fast til den Side af dens Hals imod hvilken den skulde nu rette sin Gang. Skulde den gaae hurtigere, saa stak han den med Spidsen af en lang tynd Stok, og skulde den staae stille, saa gav han den et lidet Slag paa Næsen. Det er bekiendt, at disse Cornaes besidde en stor Magt over de Elephanter som de regiere. Kort for min Ankomst var en af disse Personer bleven dømt til Døden, fordi han, da en Kone havde forhaanet ham, havde givet Elephanten et hem meligt Tegn til at dræbe hende, som denne havde alt for godt efterfulgt. - Da jeg kom en Dag tilbage fra Calcutta, saae jeg ved Strandbredden et Sted, hvor for faa Dage siden en Jndiansk Enke (Sutti) var bleven offret. Mine Betiente sagde mig: at man dertil havde oprettet et Stillads af Bambusrør, en Alen over Jorden, hvorpaa man lagde Liget; den ulykkelige Enke havde lagt sig under Stelladsen, hvorpaa man havde sammenhobet brændbare Stoffer rundt omkring hende og begydet dem med Ghee for at beskynde Opbrændelsen; derpaa havde man lagt Stænger overkors, som det syntes for at hindre hende fra at undvige; eller siger man, at Enken lægger sig ved Siden af sin Mands Liig og vender sit Ansigt mod den Afdøde. Denne gruelige Opbrændelse af de Hinduske Enker begynder at tage meget til, som skal være en Følge af den tiltagende Luxus iblandt Jndianerne, som leve imellem Europæerne, ville efterligne deres Sæder og ruinere sig ved en daarlig Ødselhed, og naar de først ere blevne forarmede ville gierne forskaanes fra at underholde deres Slægtningers Mødre og Enker. En høi Engelsk Embedsmand i Calcutta har forsikkret Biskop Heber om, at det ikke gaaer an, at Regieringen forbyder denne gruelige Skik; thi vilde den forsøge derpaa, saa vilde Hinduerne betragte det som et Jndgreb i deres Rettigheder, og det vilde kun skee saameget oftere, men nu bliver ikke nogen Enke offret imod sin frie Villie og aldrig uden hun har anmeldet det for Øvrigheden. Ville vi, sagde han, omvende Hinduerne til Christendommen, saa maae vi fremfor alt paasee, at Regieringen ikke blander sig i Ting, som angaae deres religiøse Sædvaner; thi fik de først den Jdee, at man vilde paanøde dem Christendommen, saa vilde man derved meest hindre dens Udbredelse; men indfører man gode Skoler blandt Hinduerne, og udbreder en høiere Cultur iblandt dem, saa ville disse grusomme Offere af sig selv falde bort(Hvorfor er dette ikke skeet for længe siden Denne Morgen var jeg tilstæde ved en Durbureller Lever hos General-Gouverneuren, hvorved alle Gesandte fra Hindostanske Fyrster, ligesom andre Personer af høieste Rang og lærde Reisende fra forskiellige Egne af Orienten, bleve modtagne. Nogle af dem talte det Engelske Sprog ikke allene med megen Lethed, men endog med Ynde; jeg bemærkede iblandt dem Babou Ramschunder Roy med sine fire Brøde, alle store af Væxt, smukke og velvoxne. Efterat Lord Amherst var gaaet omkring i en Kreds, saa stillede han sig ved Thronens nederste Trin. Den unge Raja af Rajaputana traadte først frem, klædt i en Klædning af Guld stof (en Galla=Dragt), som han nyeligen havde modtaget med Jnvestituren i sin Faders Distrikt, han var 22 Aar, bleeg, frygtsom og forlegen. Gouverneuren føiede til de Presenter han allerede havde faaet, en Zitternaal af Diamanter, som han satte paa hans Turban; en kostbar Perlesnor af stor Værdie, som han lagde om hans Hals, en Flacon med Rosenolie og et Stykke Betel i et Plantagoblad. Herpaa fremtraadte Mahereias, Scindeahs Vakil eller Gesandt, kun 16 Aar gl. uden nogen Frygt og med en Petitmaiters hele Gratie; de Foræringer han fik vare ikke saa pragtfulde som den unge Rajahs. Nu kom Gesandterne frem fra andre Jndiske Hoffer og fik ligesaadanne Foræringer; derefter en Persisk Khan, en majestætisk Figur med et langt sort Skiæg, som hængte ned paa Brystet; hans Manerer vare meget ædle, fulde af Livfuldhed og Ynde. Derpaa en Vakil fra Sind med en meget høi og rød Hue; endelig en Araber, pragtfuldt klædt, en næsten ligesaa udmærket Figur som Perseren, men han havde ikke nær saamegen Værdighed ved sig. Alle disse Mænd modtoge nogle Gunstbeviisninger. Men de som kom bag efter fik kun af Gouverneuren lidt Rosenolie paa Lommetørklædet og et Stykke Betel. Det var i det hele et overraskende og meget interressant Optrin, endskiøndt mindre prægtigt end jeg havde ventet det. Eensformigheden i de hvide Mousselins Klædninger blev ikke tilstrækkeligt hævet ved Glandsen af det ringe Antal af Khelas, ogsaa bleve disse med deres Guld- og Sølvbroderier fordunklede af de Engelske Officeres prægtigt blaae og røde gallonerede Uniformer og Huer med Fiedre. – Den meest paafaldende Person i denne Forsamling var en hindisk Adjutant hos General=Gouverneuren, en høi velproportioneret Figur i sin bedste Alder; hans Ansigtstræk vare paafaldende smukke og hans Tale energisk og mild. Han har en kostbar Husar=Uniform. Han var den sidste som nærmede sig Thronen og hilsede paa militairisk Viis. Jstedet for, som sine Forgiængere, at komme frem med en Pengeforæring, trak han sin Sabel halvt ud af Skeden og presenterede den for Gouverneuren. Denne, istedet for at helde Rosenolie paa hans Lommetørklæde, kom den paa hans hvide Bomulds=Handsker, denne Adjutant, sagde man, var en udmærket, formedelst sin Characteer, meget agtet Officeer.