Den Vest-Sjællandske Avis, 1834-09-02
Endelig ankom en Ordre fra Kongen om at Elephanten skulde bringes til Amarapura. - Strax bleve to Baade tømrede af Teaktræe, hvorpaa der blev oprettet en prægtig Pavillon med en Kuppel, ligesom den paa det Kongelige Palads. Hverken Sol eller Regn kunde trænge ind; thi den var paa alle Sider behængt med guldbroderet Silketæpper. Man havde udrustet tre store zirlige forgyldte Fartøier, for at transportere denne glimrende Pavillon, bemandet den med mange Roerkarle, og man lod Skibene ledsage af utallige andre Baade, hvoraf nogle vare forsynede med alleslags Provisioner, og andre med Mandariner, Musikcorps eller dandsende Bajaderer; hele Toget blev sluttet af 500 Soldater. De Stæder og Landsbyer langs med Floden, som Toget passerede forbi, maatte overalt forskaffe friske Urter og Frugter for Dyret, og forsyne dets hele Følge med Levnetsmidler. Saa ofte Toget giorde Holdt, blev det indsluttet af utallige mange Mennesker, som strømmede sammen fra alle Kanter og tilbøde den Presenter. Kongen og den Kongelige Familie afsendte af og til Bud for at erkyndige sig om den hvide Elephantes Befindende, og sendte den kostbare Presenter i deres Navn. - Tre Dage før dens Ankomst til Residentsen gik Kongen i Ava, Badonsachen, den imøde med sin hele Hofstat, Kongen var den første som bevidnede den sin Ærefrygt, og overleverede den en stor Vase af Guld, strax derefter traadte alle Prinserne af Blodet, og alle Man dariner frem og bragte den Presenter. For endnu meere at giøre dens Jndtog i Residentsen høitideligt, lod Kongen foranstalte en meget glimrende Fest, som blev celeberet i 3 Dage efter hinanden, med Dands, Musik og Fyrværkerie; man havde anviist Elephanten et meget prægtigt Huus til Boelig, som var udsmykket som et Kongeligt Palads. Den fik en Livvagt af 100 Personer. og 4500 Slaver bleve ansatte til bestandig at opvarte den, forsyne den med Foder, og hver Dag vadske den med vellugtende Sandelvand. Den erholdt en Hæderstitel, lig den som tillægges de Kongelige Prinser, og det blev paalagt flere Stæder og Landsbyer at sørge for dens Underholdning. - Alle de Kar og Redskaber, som bleve brugte til Elephantens Betiening, vare af puurt Guld, ogsaa fik den to Solskiærne af Guld, af det Slags som Kongen og hans Sønner allene maae betiene sig af, under de musikalske Jnstrumenters Lyd, og de dandsende Bajaderers Sang, blev den hver Dag lullet i Sovn. Naar den skulde røres i Luften, blev den ledsaget af en stor Suite af Mandariner, Soldater og Slaver, saaledes som det er brugeligt naar Kongen gaaer ud. De Gader den skulde passere bleve i Forveien friede og besprængte med Vand. Mandarinerne bragte den dagligen de kostbareste Foræringer fra det hele Kongerige; man fortæller at en af dem har overleveret den en Vase af Guld, som veiede 480 Unzer. Det er imidlertid bekiendt, at alle disse Presenter og den hele Jver, med at overlevere dem, mere har sin Grund i en Attraae efter at tilfredsstille Kongens Begiærlighed, end i at udvise en Ærefygt mod Elephanten; thi man veed ret godt, at alle disse Prætiosa komme tilsidst i Kongens Skatkammer. Besiddelsen af den hvide Elephant, havde opfyldet Badonsachens Siæl med den meest levende Glædefølelse. Han indbildte sig, at det hellige Dyr skulde meddele ham sin guddommelige Natur, han haabede ikke allene, at det skulde lykkes ham at betvinge sine Fiender; men han giorde ogsaa sikker Regning paa, at han skulde endnu leve i 120 Aar. Som et Symbol derpaa lod den Kongelige Familie forfærdige 120 Glaslamper, og andre Ting af samme Antal, som efter Braminernes Raad skulde paa en vis Dag opstilles i den store Pagode; men nu døde Elephaten pludseligen af de mange Frugter, og det meget Bagværk, som dens Tilbedere uopbørligen rakte den, hvormed alle de Forhaabninger, som bleve byggede paa den, forsvandt paa engang. Det er umueligt at beskrive Badonsachens Bestyrtelse over denne ulykkelige Begivenhed; thi i samme Grad som at besiddelsen af en hvid Elephant er for en Birmansk Konge Pantet paa den høieste Lykke; i samme Grad er ogsaa dens Død for ham, det ulykkeligste og meest truende Jertegn. Badonsachen, som for kort Tid siden havde overladt sig til den største Stolthed, var nu bleven en Træl af den laveste og meest qvælende Angest, da han hvert Øieblik skielvede for at hans Fiender skulde dethronisere ham, og han blev bestandig plaget af den viinlige Tanke, at han havde kun faa Dage tilbage at leve i denne Verden. (Hvor det dog er en Ulykke at lade sig beherske af nogensomhelst Overtroe.)