Den Vest-Sjællandske Avis, 1838-03-02
Døde. Jfr. B. A. Albeck; Tøifabrikør I. S. Ripperger, 47 Aar; Mad. A. M. Rentz, 69 Aar; Mad. J. Beck, 66 Aar; Mad. M. C. Hædsken, 77 Aar; Mad. L. Lykke, 89 Aar; Mad. A. M. Hansen, 82 Aar; Procurator R. P. Bang, 42 Aar; alle i Kjøbenhavn. – Sognepræst til Reersler og Vindinge, M. M. Ditzel, 65 Aar. - Frue S. H. C. Storch, 23 Aar, i Roeskilde. - Mad. M. Bertelsen, 38 Aar, i Helsinger. – Jfr. S. M. C. Hvalsøe, 46 Aar, i Allerup Præstegaard. Frue Majorinde S. A. Voss, 73 Aar, i Aarhuus. – Bataillonschirurg H. Christensen, 38 Aar, i Ebeltoft. – Generalkrigscommissairinde Wildenradt, 92 Aar; Regimentschirurg ved Jydske Regiment lette Dragoner, J. C. Holm, 62 Aar; begge i Randers. - Sognepræst for Christrup og Hornbek Menigheder, J. O. S. From, 70 Aar. De Midler imod Brændeviinsdrik. Den Mening, at Brændeviin er styrkende, synes blot at hidrøre fra en Forvexling af Begreberne stærk og styrkende." Stærkt kalder mani denne Betydning - Det, som virket stærkt paa Nerverne; men at dette ikke er styrkende, vil man let indsee. Nervernes Pirren frembringer vel en øiebliklig Kraftfølelse, fordi de tilstedeværende Kræfter ved Pirringen ligesom vækkes til Liv, men derved forøges de naturligviis ikke. Tvertimod maa enhver saadan Anspændelse ligesom fortære (consumere) en Deel af Kræfterne og efterlader derfor ogsaa en Slappelse. Jmidlertid anseer jeg ikke dette - ofte utidige – Forbrug af Kræfter for det Værste ved Brændeviinsdrikken; men Nervernes idelige Pirren maa naturligviis frembringe en vedvarende Slappelse, og derfor mener jeg, at Brændeviin ikke styrker, men svækker. Dette bekræftes jo ogsaa derved, at naar man ikke er vant til Brændeviin, da frembringer en lille Snaps stærkere Virkning, end en heel Pægel, naar man først har vænnet sig til denne Nydelse; thi dette kan jo dog kun komme deraf, at Nerverne tabe en Deel af deres Pirrelighed (Jrritabilitet), altsaa blive svækkede og stappede. Saaledes slappede maae da Nerverne pirres ved en større Mængde eller ved stærkere Brændeviin, naar de skulle udføre deres Functioner som Livsorganer, og derved er det, at man gradviis bliver stærkere Dranker og i samme Gradforhold svækker sig selv; men Den, der først er kommen saa vidt, staaer allerede paa Afgrundens Rand og har sjeldent endnu Kraft nok til at vende tilbage. Thi Brændevinet, der fra Begyndelsen af var et unødvendigt Pirringsmiddel, er nu Nr. blevet til en sand Fornødenhed, en Trang for Drankeren, som han opbyder Alt for at tilfredsstille, og jo mere han tilfredsstiller den, desmere forøger han den og svækker sin egen Kraft til at modstaae den. Han svimler da paa Afgrundens Rand og - styrter i den. Men kan da et Menneske uden Skade aldeles undvære Brændeviin, har han virkeligen ingen Nytte af at nyde det med Maade? – Disse Spørgsmaal er det netop, man maatte ønske ret tilfredsstillende besvarede. Jmidlertid synes dog vore Forfædre, som levede før Distillationen blev opfunden, at bevise, at Mennesket kan være stærkt og sundt uden at drikke Brændeviin, og Maadeholdsforeningerne have jo ogsaa fremstillet mange Exempler paa, at Søfolk paa de længste og besværligste Reiser, Landmænd ved det besværligste Arbeide, Fiskere paa deres møisommelige og farligste Ture, kunne undvære Brændeviin. Derved er nu rigtignok ikke beviist, at Brændeviin ingen Nytte giør, men kun at det ikke er aldeles fornødent; men selv denne Overbeviisning burde afholde den Forsigtige fra at vænne sig til en unødvendig Nydelse, der saa let kan blive ham en farlig Fristelse. Et ret overtydende Exempel paa, at Brændeviin, selv nydt med Maade, snarere svækker end styrker, kan ikke let gives, fordi den Stærke til en vis Grad kan taale baade Nydelse og Savn, uden at nogen Følge deraf bliver synlig eller følelig, og den Svage kan ikke være Exempel for den Stærke, saalidt som den Syge for den Sunde. Fordi Brændeviin skader den Svage, derfor kunde det nok være gavnligt for den Stærke. Det meest overtydende Beviis for, at Brændeviin ikke er nødvendigt til at give Styrke, er den Erfaring, at Jngen er bleven svag ved ikke at drikke Brændeviin, men derimod Mange ved at drikke det, og at Mange, som alt vare svækkede ved Brændeviinsdrik, ere blevne raskere og stærkere siden de lagde Brændevinet af, men det er vanskeligt at fremstille rette troværdige og paalidelige Vidner i denne Sag. Kunde man gjøre den Troe ret levende og virksom iblandt Folket, at Brændeviin, om det end nydes med Maade, snarere gjør Skade end Gavn, da vilde man udentvivl derved have givet de Svage et stærkt Skjold imod dets Tillokkelser; men man bør derfor dog ikke oversee, at Brændeviin af en stor Deel af Folket ikke blot nydes som et nødvendigt Styrkelsesmiddel, men tillige som et Middel til at muntre og oplive Sindet. Med Hensyn hertil er det ikke nok at modarbeide den – som jeg antager – falske og urigtige Mening, at Brændeviin styrker; man maa tillige anvise den fattige Almue et andet, – mindre farligt og dog ikke kostbarere – Middel til at vække Munterhed og Glæde. Et saadant Middel havde vore Fædre i Mjøden, som de selv frembragte, og som Bonden endnu i vore Dage ligesaa let kunde frembringe. Ogsaa godt, vel gjæret og humlestærkt Øl vilde være en god Erstatning for Brændevinet, og især gode Frugtvine, Æble- og Pæremost. Menneskehedens Fædrelandets Venner bør derfor ikke trættes ved at opmuntre Bønden til Bie-, Humle- og FrugtAvl, og ved at veilede ham til derved at skaffe sig sunde, nærende og opmuntrende Drikke; men dette ligger udenfor Folkebladets Plan. Derimod troer jeg her at burde gjøre Menneskehedens og Fædrelandets Venner opmærksomme paa, at man ogsaa kan modarbeide den overhaandtagende Brændeviinsdvikved at skaffe de fattige Classer andre opmuntrende, men mindre farlige Drikke for godt Kjøb. Om f.Ex. en Godseier vilde hemme den tiltagende Brænde Foedviinsdrik paa sit Gods, da vilde han kunne virke meget dertil ved at sørge for, at godt Øl, god Mjød, Frugtviin eller Most blev falbuden der til billige Priser. Overhovedet er det et godt Middel mod Brændeviinsdrik, at man giver den arbeidende Classe Leilighed til at faae Andet end Brændeviin for deres Skillinger; thi den Skilling, som er brugt, bliver dog ikke drukken op; men bliver den i Lommen, da er den en farlig Frister og gaaer ofte til Brændeviin, inden den bliver samlet med flere til større Jndkjøb. J en Landsbye med mange Daglønnere var det derfor til Nytte, at der var Udsalg af alle Livets Fornødenheder i smaa Partier, og ved dette Middel kunde ofte selve Landsbycommunerne ved deres meest anseete Medlemmer virke imod Brændeviins drik. Jsær var det til Nytte, om Nogen paa Landet vilde paatage sig at brygge godt Dagligt=Øl til en heel Bye eller Egn; thi det er bekjendt nok, at de almindelige Huusholdnings Bryggerier hverken kunne levere saa meget eller saa godt Øl af lig Malt og Humle som de større, og hvor stort maa da ikke Tabet blive, naar hver Huusmand og Jndsidder skal brygge til eget Forbrug, Disse Midler har jeg her blot villet henpege til, for at vække Opmærksomheden for denne vigtige Sag og, om muligt, bevæge Kyndigere til at yttre sig derom. L. Børresen.