Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-01-16
De Fornemste blandt Boghandlerne have oprettet formelige Centralforeninger for den dannede Verden; Archibald Constable giver Medarbeiderne af hans Edinburgh Review, Blackwood Medarbeiderne af hans Magazin ugentligt et videnskabeligt Dinee. Disse to Cirkler som ved deres Tidsskrifter saa vidt udbrede deres Synspuncter, leve ikke i den bedste Fred med hinanden; der forfægte i Politik, Poesie, og Religion, kort i alle Ting, hvorover det systematiske Edinburg har sine Systemmer, afvexlende Synspuncter. Blackwoods Magazine, Lakist i Poesien, bekjender g til Torysmen i Politiken, dets Medbeilerinde holder ved Whigs og under Hazzlits Auspicier med den sataniske Skole. Jameson, Maccenloch, Brewster, Jeffrey glimre i disse Cirkler. Associationsaanden virker her i sin fulde Kraft. Der gives Agerdyrknings, Havevæsens- og Huusholdningsselskaber; her gives et højlandsk Selskab, der forsker efter Alt, hvad der har Berørelse med Caledoniens Oldsager; det sendte engang Commissarier til Bjergene i Aberdeen, til Orkaderne og andre Egne i det nordlige Skotland, for at skaffe sig Vished om Authentien af Ossians Digte, som ved Fremkomsten af de macphersonske Fragmenter antændte hiin store Literariske Krig. Disse Afsendte begave sig i Hyrdernes Hytter og lode sig foresynge deres Sange fra Landets Oldtid og optoge derover Protokoller. Spørgsmaalet blev ikke opløst paa en fuldkommen afgjørende Maade, dog hældte Flerheden paa den negative Side. Intetsteds finder man saa mange og saa gamle Nationalsange som i Skotland: Alt er meget lokale Sagn, Dalknith, Castorpsine, Toveed, Clyde gjælde hos dem for Olymp, Mycale, Alpheus og Eurotas, og de ny Digtere have vel vogtet sig for, at forlade de indenlandske Muser og benytte sig af fremmede Guder. Bjergbeboernes Sørge-, Feltslag- og Festsange ere ikke laante fra Bøger, derfor er ogsaa Musikken uadskilleligt forbunden dermed. Walter Scotts og Hoggs Ballader maa istemmes i denne Melodie, for at blive sungen i Stæderne saavelsom paa Landet, for at blive forstaaet af enhver Skotter. Pigen ved Søen, Marmion er ligesaa populært i Glasgov, Invernes og Edingburgh som blandt de halvvilde Højlændere, Pianofortet i Staden, som Hornet i Bjergene giengiver disse eiendommelige Sange. De beskytte saavel det fædrenelandske Sindelag, der kan gjøre Vidundere, naar maaskee engang den Dag vil komme, da Skotland vil løsrive sig fra England, som fordum Portugal fra Spanien, naar Navnene Bruce og Wallace, disse skotske Uafhængigheds Helte, der endnu overalt staae i høitidelig Erindring, vil blive Løsningsordet. Saaledes er det ogsaa med Musikken, den har endnu gandske sin eiendommelige Karakteer. Ere ogsaa en Mozarts og Rossinis Stykker trængte ind i Caledoniens Hovedstad, og viser den skjønne Verden sig som om de bleve henrykte deraf, for ikke at blive holdt for barbarisk, saa sætter dog en Modedame endnu i Theatret Jntet over Sækkepiben. Hvert Aar foranstalter det højlandske Selskab en stor Sækkepibeconcert; Højlænderne, med deres Plaid over Skuldrene og Claymoren ved Siden, indfinde sig til Væddekamp, Kjærligheds sangen (reel.) Krigssangen (broch) og Romanzen (coronach) kappes vexelviis med hinanden om Prisen. Prisen er efter Vinderens Smag Sækkepibe eller en Claymore. Det afbladede Træ. (Lignelse efter Caroline Pichler. 7) Der slaggre de viisne Blade ned fra Træerne; kun hist og her bævrer endnu et paa de yderste Spidse af Qvistene, og Øjet skuer uhindret gjennem de skaldede Grene op til den mørke Høst himmel. Hvilken Forandring, Hvor ere de dunkle, prægtige Løvhvælvinger, de lette Skygger, som i tusinde Skikkelser Solstraalerne henkastede paa Græstæppet, de skjønne glindsende Blade, der saa ofte qvægede mig ved deres Raslen, Mangen et *) Af det norske i Bergen trykte lidet Skrift: "Snotra, hvorfra og Fortællingen i forrige Blad, den hvide Due var opraaer. bortrev allerede i Sommer Uvejrsstormen frisk og grønnende fra den moderlige Gren, mange der udfoldede sig med hverandre og voxte sammen, afreven plukkende Haand; de fleste blæste den kolde Høstvind af, og kun faa bleve ensomme tilbage af alle dem, der engang grønnedes med dem, og vente paa det Vindstød, der skal forene dem med deres Brødre. Hvorfor frembringer vel Naturen hvert Foraar en saa utallig Mængde Blade? Hvorfor nærer den dem med Træets rige Safter, Er det deres hele Bestemmelse, deres ædleste Maal, at udfolde sig, tidlig eller sent at henviisne, og derpaa at forøge den frugtbare Jord om Træets Rod, indtil med det kommende Foraar en ny Slægt gjennemløber denne samme Periode og ligeledes gaaer tilgrunde, Nei, Bladene ere bestemte til noget langt bedre; men ikke disse selv, kun Træet og dets Vedligeholdelse er Maalet for deres Tilværelse. Det varer ved, om end Myriader Blade hver Høst henviisne. For dets Skyld ere de fremavlede af Grenene, de holde Solens Glød borte fra dets Stamme, indsuge om Dagen Luft, om Aftenen velgjørende Dug, beskytte de vordende Frugter, mod Regn, Hede og Storm, og opfylde, hvor sent eller snart de saa viisne, deres Bestemmelse, naar de befordre Træets Vel. Tilbagekald dig, o Menneske, dette Billede i Erindringen, naar ved egen eller andres Ulykke det stolte Haab, mange Philosopher give os, at Lyksalighed er Maalet for Tilværelse, saa aabenbar synes at stride med Indretningerne i den physiske og moralske Verden, Her opsluger en Jordrystelse en kneisende Stad med dens Indbyggeres mange Tusinder; hist bløde og segne utallige Skarer i Feltslagets Tummel, midt i Familiers lykkelige Kreds griber Dødens kolde Haand og river sit Offer ud af de arme Efterladtes omslyngende Arme og fra deres bankende Hjerte, Forhold eller uundgaaelige Pligter adskille to Sjæle, der er hinanden Alt – uden hinanden Intet - og uagtet al denne Jammer, alle disse Taarer og Sukke, standser dog ikke et Hjul i den store Maskine; Alt gaaer uhindret og uopholdelig sin Gang fremad, og det blødende Hjerte maa selv medvirke og drive, hvis det ikke vil være en unyttig Byrde for Samfundet. Hvad kan vel berolige den Ulykkelige bedre, end den smertelige, men store Tanke, at det Enkeltes Ulykke ikke er hans Bestemmelse at ogsaa vi udfolde os, grønnes og visnees som Bladene paa Træet, og kun Menneskeheden, dens Vel, dens Fuldkommenhed er vor Tilværelses egentlige Maal. Den bestaaer, den skrider frem, om Generationer efter Generationer forgaae, og vor Bestemmelse er opfyldt, naar vi have bidraget vor bestemte Deel til det Heles Vel. Vi visne da sent eller tidlig; længe have vi dog levet, naar vi have levet til Nytte, og i en bedre Verden vil det skjønne Maal, som Forsynet satte for vore Bestræbelser, herneden og som vore Dyder naaede, vise sig i straalende Glands for vort aabnede Øje. Det Skjønne og det Nyttige. (Et Digt af H. Foss. Af Snotra.) saaagaae Det Store med det Smaa sig huldt forener, Harmonisk gjennem Livets Vexelscener. Ei skuer Granen haanlig fra sit Fjeld Ned til Violen ved sit Kildevæld. En Haand dem begge kjærligen indslynger Udi Naturens evig friske Krands. Til Egens Muskelkrop sig Ranken klynger, Afrunder Formerne, dem laaner Glands, Saa over Virkeligheds nogne Egne Huldt Phantasien sine Roser strøer Og som et Gjenfærd skulde Livet blegne, Afrevet Phantasiens Tryllesler. Omsvulmende ei friske Løv tildækked Os Krandsens nogne, seje Vidiebaand, Som fra et Benrad, flux tilbageskrækket Bortvendte sig fra den vort Blik, vor Aand. Bør vi da vel kold foragte. Og som værdløst Alt betragte, Hvad ei Nytten, trang og træg, Stempler med sit kolde Præg Blomst og Blad, som sig udfolde, Krandsen ej tilsammenholde; Sikkerlig dog Hiertet veed, Nytte er ei højest Meed. Baandet – Livets Prosa knytte Os til Jord, til Flid og Nytte, Poesien - Krandsens Løv Hæve Aanden fra sit Støv, Paa to Blomsterblade hæver Sommerfuglen sig, og svæver Op fra Jorden, let og fri; Aandens Flugt er Poest. Held og Hæder stedse følge Gavnlig Id paa Mark og Bølge! Aanden dog ej. Planten lig, Bør til Muldet fæste sig. Stundom maa den frit sig svinge, Ryste Støvet af sin Vinge, Om den ei forglemme skal Sit det store, skjønne Kald.