Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1826-09-26
Efter at have i Stiftsavisen No. 74 indrykket en metrisk Apologie for det gamle Nordens Guder med Hensyn til et Angreb i samme Avis saavel mod den, der af disse er mig den kjæreste, Guden ikke blot for Kamp og Blodsudgydelse men og for de hiroiske Dyder: Thor, som og in specie mod min Thors Reise tillader jeg mig i Prosa at meddele nogle bemærkninger i Henseende til den mig ubekiendte Forfatters Synsmaade, hvis smukke Vers jeg for øvrigt har læst med Fornøielse. Min stærke Modsætning af Datids og Nutids Kraft, skyldes vel for en Deel min Muse, som man ikke bør beskylde for Partiskhed eller Usandhed, fordi hun viser sin Helt i Fantasiens Huulspeil og betragter hans Contraster i deres mindst fordeelagtige Lys for at hæve Heltens Storhed. Min Hensigt har ikke været at rive Stænder ned som Moralist, men blot at skrive en munter Fabel som Satirikus. Jmidlertid er det en Sandhed, at det gamle Norden havde i flere Henseender adskilligt forud for det nye. Den kraftigere Udvikling af de physiske Evner fremmede mange Dyder, som vort ved Luxus skrantende Old umueligt kan besidde i samme Grad. Dertil hører Høimodighed og Skaansel mod den Svage, som det naturligt gode Menneske maae nære i lige Grad med Følelsen af sin Kraftværdie, Tapperhed o. m. Jeg nægter ikke, at der jo gives Tusinder i Nutidens Menneskehed, der besidde disse og andre Dyder i høi Grad; kun som Masser betragtede erklærer jeg Oldtid at have Overvægt mod Nutid i denne Henseende. Thors Antagonist peger til hiin Tid som til Barbarismens egentlige Old. Det var den end ikke i intellectuel Hensigt. Vore Forfædre havde en skjøn poetisk Religion, der besiælede dem til indholdsrige Sager og til store Jdrætter, uden at hilde Siælen i transseendente Subtiliteter til lidet Gavn for det Aandige. Dybt i deres sunde Hjerter havde Naturen tegnet sine Sandheder. De følede en Altbestyrer og navn gave ham; men de kunde ikke reducere Alvældens beterogene Virkninger til den Eenhed, vi nu antage, og hvorpaa Begrebet om det Væsen, vi kalde den sande Gud, beroer; derfor vare de Afgudsdyrkere og maatte være det. Hvad for øvrigt deres tilsigtede Grumhed, og blodlystne Tænkemaade angaaer, da lader jeg samme uberørt, og beder blot Hr. Antagonisten, med et skarpt Blik at betragte Malerierne af Spaniens Jnqvisitions færd, Pavedømmet, og mangfoldige andre, og stille dem op i Samling under vor hellige Christendoms Glorie, og han vil ved dette Skue udstøde et dybt Smertens Skrig, medens han til Undskyldning for Hedningerne dog maae udraabe: Nesciunt qvid faciunt. Jngen lunde fragaaer jeg derfor, at vor Tidsalder ogsaa har betydelige Fortrin. Christendommen har bandlyst individuel Selvraadighed og Styrkens Ret, den har ledet os nærmere det Aandige og saaledes været middelbar Aarsag i Forstandens Udvikling. Den Lære, der siger os, at Gud er Kjærlighed, der byder os, at velsigne naar vi forbandes, at elske naar vi hades, der forjætter os et fuldkomment Aandeliv efter dette, har nødvendigviis maattet vække Menneskets Grandskning nærmere over dets Selv, og ledet det til at ansee Siæle evnernes Uddannelse og Berigelse som det sikkreste Middel til at gjøre sig saa meget mere receptabelt for aandelig Lyksalighed. Men ikke derfor skulle vi trodse paa vort Olds Værd med et Haanblik paa hine kraftige Naturens Børn, fordi vi troe at besidde meere Cultur og Humanitet. Begge Deele ere vist nok meget priselige; men naar Culturen bliver for verdslig, saa at Aanden derved mere taber end vinder i Reenhed, og Humaniteten bruges til en Stadsdragt, man kun tager paa i Selskab, da er det ikke stort bevendt med nogen af Delene. Vore Fædres Aandsværdie udtalede sig vel ikke saa smukt som vores i velstuderet Krimskrams, der blot er skabt til at bygge og forgaae i den jordiske Luft kreds, eller i en udtænkt Luxus af verdslige Kunster og udsøgte Nydelser, hvis Tiltagen igjennem Aarhundreder allerede har udgydet tusinde Plager over os og kuet vor legemlige og aandige Kraft, men i en frie og stærk Vandel og i en høi og urokkelig Villie, der gjør dem til en Helteslægt i Tiderne, til hvilken vi ikke kunne kaste et Blik tilbage uden Høiagtelse. M. F. Hansen.