Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-07-12
(Jevnf. Liter. Conversationsblatt f. April d. A.) Titelsyge have vi faaet fra fremmed Haand, som saa mangen Forkeerthed, ligerviis som hiint Ukrud, der, under Navn af Brandenborgere, om Sommeren bedækker vore Kornagere; ligesom dette er hiin Syge voxet op iblandt os, og har hos Mange endog faaet Jndfødsret. Men fra det romerske, især det bygantinske Hof, hvor, med forringet Magt og Kraft, Titlerne og Værdighederne forøgede og forstørrede sig, udgik denne Sot, der i Begyndelsen kun grasserede i latinske Skrifter. Som Forfattere af offentlige Documenter, Statskrifter og Krøniker, førte den Gang kun Geistlige Pennen, der, som Gottweihers Krønike, Mabillon, Adelung, Benedictinerne, Gatterer o. fl. vise os, fandt i Former og kalligraphiske Krikelkrakel deres Storhed og Selvforherligelse. Men ogsaa Lehnsvæsenet havde derpaa ingen ringe Jndflydelse. Det udviklede først egentligen Herrerne, Dominus, Domicellus, Sentor, Seigneur, Sire, Monseigneur, Monsieur, og med de Titler, der allerede fandtes i det Latinske, beklædte man Lehnsherrerne. Saaledes blev da efterhaanden det Høje illustris, perillustris, celsus, excellens, der gaves en celsitudo, serenitas, excellentia Tua eller Vestra. Da man begyndte at fortrænge den fremmede Form hialp man sig med barbariske Oversættelser, f. Ex. illustris blev til erleauchtet, og forstærket ved det latinske per til Durchlaucht. Saaledes indfandt der sig efterhaanden høivelbaarne, velbaarne, høivelbyrdige, velbyrdige, høiædle, indtil omsider end ikke en Børstenbinder lod sig nøie med mindre Titel end velædel. Ogsaa Naadernes Tal blev Legio, og næsten skulde man tilsidst troet, at den Luft, Bonden aandede, forundtes ham af lutter Naade; at han kunde komme i Galgen og igjen slippe derfra af særdeles Naade. De Høivelbaarne vare saa mange, at de Lavbaarne næsten ikke regnedes mere for Mennesker. Endog Rabener syntes i et satirisk Anstød ikke at kunne finde sig heri, thi han skriver til en fornem Mand "Deres Høivelbaarenhed veed, at De i N's Beleiring blev født i en dyb Kielder. Endnu meget Opbyggeligt lod sig sige om adskillige Damers Forfængelighed i at ville føre og forminisere deres Mænds Titler, som FruKrigsraadinde, Fru Kammerraadinde, Fru Cancellieraadinde o. s. v. Vi ville hermed saa meget mindre gjenopvække en gammel Strid, som vi noksom vide, at det Ord Frue er blevet saa gemeent, at næsten hver slet og ret Madame nu lader sig kalde saaledes, at Skriften selv siger, Mand og Huustro skulle være et Kjød. Langt være det derfor fra os, at misbillige, at Konen vil laane sin Glands af Manden, som Maanen af Solen. Men for at komme tilbage til vore anførte Pronomina, saa havde de tilvisse kun et lidet Publicum, og vare sædvanligen indskrænkede til en liden Skolemonark. Naar den Høilærde kom første Gang efter en Overhøring eller Forflyttelse i Sinkelectien, og skulde proclamere Avancements til anden Lectie, saa pleiede han at sige til de Forfremmede, som han ellers tracterede med "Du og Øresigener: "man er nu forflyttet til anden Lectie. Men hvad har man strax i Begyndelsen gjort for en slet Stiil Man burde skamme sig, eller forføje sig tilbagetil første Lectie!" Vi er et Ord, som Konstdommerne helst betjene sig af. De ligne ofte Rørdrommen, der, fra sin skjulte Vraa, og helst naar Vandet skyller ned, giver et Skraal fra sig, som det kunde være en Oxe, men ved nærmere Undersøgelse finder man snart, at denne Oxelyd kommer fra et langsomt og dovent Dyr, hvis hele Styrke bestaaer i at give Hals. Den Skik, saaledes at pluralisere sig, er nu temmelig almindelig, men man undgaaer derved rigtig nok det saa megen Egenkierlighed røbende Jeg, og seer sig istand til at skyde Skylden fra sig paa det hele ærværdige, lærde og konstdannede Samfund, der har forenet sig om at udgive en Journal. Men det samme er jo Tilfældet i de fleste Corporationer. Naar f. Ex. Oldermanden for Pottemagerlauget vil sige, jeg har fundet, at de grønt glasserede Potter er bedre end de røde, saa siger han ogsaa vi have fundet, og man skulde deraf troe, at hele Lauget havde overveiet Sagen, og befundet den saaledes. Men vi er og bliver ved saadan en Leilighed altid en Forstærkningsform, og en Mening eller Paastand faaer derved største Klem.