Aalborg Stiftstidende, 1836-09-24
Ruslands Magt og Hjælpemidler ligge i de vestligt for Wolga værende Lande, ikke i de siberiske Ørkener; og dets Rige i Europa har i lidet meer end et halvt Aarhundrede: (siden 1772) næsten fordoblet sig. J 64 Aar har den rykket sine Grændser 850 sengelske, henved 200 danske Miil frem imod Wien, Berlin, Dresden, München og Paris, har det nærmet sig Constantinopel 450 lengelske, Miil, bemægtiget sig Polens Hovedstad og er kommet til faa Miifra Sverrigs Hovedstad det befæster nu Alandsøerne, fra hvilken, da Peter den Store besteg sin Trone, dets Grændser vare 300 sengelske) Miil fjernede. Siden den Tid har det strakt sig 1000 Miil ud imod Indien, og ligesaa langt mod Persiens Hovedstad. Det Regiment, som nu staaer paa dets fjerneste Grændsepost ved den vestlige Bred af det kaspiske Hav, har ligesaa langt, for at marschere tilbage til Moskau, som det vilde have, for at trænge frem til Attokved Jndus, og er virkelig længere borte fra St. Petersborgsend fra Lahore, Seikernes Hovedstad. De russiske Garde batailloner, som droge ind i Persen, fandt ved Krigen Ende, at de vare ligesaa nær ved Herat, som ved Don Bredder, at de allerede havde tilbagelagt Halvveien til Delh. Denne Skildring er ret anskuelig, og kan neppe forfeile hvad der rimeligviis tilsigtes, at vække Bekymring hos den hengelske Nation, især da det endvidere hedder: "Jmidlertid truer den Moskauer Tidende med at dictere den næste Fred med England i Calcutta, og Rusland vedbliver uafladeligt at trænge paa den persiske Regjering, at den fra det, aldeles uden nogen Udgift, skal modtage Officerer til at danne dens Tropper, Vaaben og Skyts for dens Krigere, imedens dets egen Krigere ere beredte til at rykke ind i Persien, saasnart det maatte behage Schahen, at forlange deres Bistand." Skriftet gaaer derpaa et Skridt videre, og søger at vise, hvorledes, fra Peter den Stores Tid af, Ruslands Bestræbelser have gaaet ud paa, at gjøre sig til Herre over den indiske Handel, hvorledes det, for at opnaae dette, har nedtraadt Stater og Folk, og nu, ikke tilfreds med at besidde den større Landstrækning end der nogensinde har været underkastet een eneste Krone, istedetfor at bestræbe sig for, at benytte det Erhvervede paa det Bedste, kun tørster efter nye Erobringer. - Jkke fordi vi dele Forfatterens Anskuelse, men for at vise, til hvilket Resultat han kommer ved sine Forudsætninger, ville vi endvidere følge Gangen i hans Fremstilling. Imedens Rusland - mener han - beskylder de folkelige Regjeringer for at ville omstyrte det Bestaaende, undergraver det alle Troner i sin Nærhed. Den Polske har det allerede omstyrtet, siden Slaget ved Narva har det aldrig ophørt ved List og Magt at forurolige og formindske i Sverrig, siden Slaget ved Pultava have alle dets Bestræbelser gaaet ud paa at bringe Tyrkiet under Aaget. Tyskkland og Østerrig opfyldes bestandig ved dets Jntriguer med Bekymring; Frankrig har det truet med Krig, for at paatvinge det en Regjering; Grækenland søger det at overtyde om, at det ikke har nogen Rolighed at vente, for det er blevet en russisk Provinds; Preussen maa føie sig efter Keiserens Hensigter; den engelske Handel belægger det med fjendtlige Jndskrænkninger, og de engelske Besiddelser i Jndien trues af det; paa alle Kanter finder man det virksomt, stedse angribende og stedse vindende. Den eneste Nation i Europa hedder det fremdeles, der søger at forstyrre sig paa sine Naboers Bekostning, er Rusland. Den eneste Stat, hvis Overmagt og Ærgjærrighed truer med at forstyrre den almindelige Rolighed, er Rusland. - Det er Rusland alene, der, gimedens alle andre Folk ønskede at opretholde de bestaaende Stater, søger at undertvinge hidtil frie Nationer. Det kan altsaa ikke beklage sig over, naar man ikke fæster nogen Lid til dets Forsikkringer, og af det fordrer Beviset for Fredelig ved i Gjerning. Men efter Forfatterens Mening ere Tractaten til Hunkiar=Iskelessi, Silistrias vedvarende Besættelse der dog vel nu snart maa ophøre), Herredømmet over Domaumundingen, og den Stilling, det indtager i Moldau og Wallachiet, lutter Beviser for, at det endnu stedse agter at skride frem paa den i et Aarhundrede fulgte Bane.