Adresseavis for Børn, 1779-06-30
For mange Aar siden levede her i Egnen en meget gammel dydig Bonde, ved Navn Jacob J hans Alderdom havde han overladt sin Gaard og sine Jorder til sin Søn, og levede nu i Rolighed, af hvad han i sine unge og sunde Dage havde erhvervet. Han boede for sig selv i et lidet Huus uden for Byen, og førte der et meget gudfrygtigt Liv og Levnet. De unge Mænd understøttede han med Raad, og de Fattige med Hielp, han stiftede Fred imellem Naboer, og saalænge han levede, hørte man ikke til Trætte i Byen. Blant alle de mange Velgierninger, han viste, udmærkede Avis kede han sig især ved een: En fattig Huusmand der i Byen døer, og efterlader sig to smaa Børn. Der var intet andet for, end disse jo maatte have bleven Tiggerbørn, om ikke den gamle Jacob havde været; men han tager dem til sig, opdragen dem som sine egne, og lærer dem baade ved sin Tale og sit Exempel at blive arbeidsomme, fromme og forstandige. Jsær holdte han dem til at frygte og tilbede Gud; thi, sagde han, den som vil opnaae en lykkelig Alderdom, maae tidlig begynde at tænke paa Himlen. Undertiden, naar han havde talt med dem herom, lod han dem fornøie sig, ja ofte selv gav han sig i Leeg med dem, men som oftest sad han og var en glad Tilskuer af deres uskyldige Spøg. Offte satte han en Premie ud af 10 Nødder for den, som hurtigst kunde bringe ham sin knortede Stav, undertiden fremsatte han dem mørke Spørsmaal, og den som kunde giette, fik enten Æbler eller Nødder i Belønning, nu skiulede han sig for dem, og den, som fandt ham, kunde ogsaa vente sin Belønning; Men oftest sad han og fortalte Historier om gamle Ting, især hvad der var passeret i hans Ungdom, og under denne behagelige Syssel voxte Børnene op i et uskyldigt Liv, og vare fremmede for alle forsætlige Laster. Spadserede han i Skoven, saa fulgte Drengene med, gik han ud og saae til Høstfolkene, saa vare de med, de elskede ham overmaade og naar han talte, stod de gjerne og saae stivt paa ham, ligesom de vilde fange hvert Ord, han talede. Deres Kierlighed og Omhue for denne deres gamle Pleie Fader var saa stor, at de aldrig vare glade og roelige, naar de ikke saae ham. En Morgenstund sad den gamle Jacob uden for sin Dør, og med blottet Hoved og sammenfoldede Hænder opløftede sit Hierte til Himlen. Drengene havde listet sig op, og halv nogne satte sig bag ved ham, uden at han mærkede det; Da den Gamle havde endt sin Andagt, blev han dem vaer, og vendte sig om til dem. Hvad vil J oppe saa tidlig Børn, sagde han, Ole Vi savnede Dig mod Sædvane i Sengen Faer, og vidste aldrig, hvor Du var bleven af. ans. Og saa stod vi op, og fandt Dig ud dende her at læse. Ole. Og saa bleve vi saa glade. Men Faer jeg har aldrig seet Dit Hoved saa blot, som for Børn. i Dag. Hvor kommer det, Du har saa meget faa Haar, Hans. Og jeg synes, der bliver hver Dag mindre og mindre Faer. Jacob. Ogsaa dine Haar min Søn vil falde ud, om Himlen vil give Dig saa mange Aar, som den har givet mig. Hans. Det troer Du jo dog nok Faer, at jeg bliver saa gammel, som Du? Jacob. Det veed kuns Gud, min Søn. Hans Men Du har jo dog lært os, hvad vi skulle giøre for at blive gamle. Kan Du huske for to Dage siden, da jeg kom hen til Dig for Sengen (Soelen skinnede Dig endnu i Øinene) og fortalte Dig, at Hjulmandens den lille Christen var død i sit 6te Aar, den vare lille Dreng. Og veed Du, hvad Du da sagde? Jacob. Nei min Søn Hans Frygt Gud min Søn, sagde Du, og være dydig, elsk Din Broder og alle Mennesker, og Din Skaber over alle Ting, saa vil Du leve længe. Jacob taug, gjorde et dybt Suk, og opløftede sine Øine til Himlen. Drengene betragtede ham med stirrende Øiekast. Maaskee anflyede han Gud om et langt Liv for dette Barn, maaskee takkede han den Udødelige for Drengens gode Hierte, maaskee ønskede han og, at hans Liv maatte kun blive kort, om dette gode Hierte skulle blive forandret. Hans Øine svemmede i Taare, og nu talte han videre til sine Børn. Jacob. Mine gode Børn, gaae ind og klæd Eder paa, og ræk mig saa min Pels, jeg fryser saa. Ole. De fryser Faer, og det er dog saa varmt. Kom ind i Stuen. Vi fryser ikke. Jacob. Ja min Søn, Du er i Din Ungdoms Heede, men Alderdommen har berøvet mig min. Fiirsindstyve Efterhøste har jeg oplevet, det er høi Tid, at den naturlige Varme forlader mig. Hans. Jeg synes dog Faer, at Du fryser mere i Dag end Du pleier. Hvorfor hæver Din Kind saa Jacon. i til Avis Jacob. Jngen Under min Søn, For lidt siden sank jeg af Afmagt need ved Eegen, der staaer, det zittrede i mine gamle Lemmer, og jeg haabede, det var et Forbud paa den længe ventede Død. – Ak mine Børn maatte mine gamle Hænder nu blive kolde i Eders Maatte mit Timeglas nu være udrunden! Hans Du vil døe, Fader, Ole. Saa skal Du jo i Jorden og begraves, ligesom de i Gaar begrov Hjulmandens lille Christen. Hans, og saa aldrig meere snakke med os, Ole eller lege med os, Hans og fornøie os med saa mange Ting, Ole, aldrig lade os vinde Nødder og Æbler mere, Hans, aldrig meere samle Blomster om Sommeren at pynte Din Stue med, og strøe paa Din Seng, Ole ikke meere følge med Dig ud paa Marken eller naar Du besøger Din Søn, eller sove i Høestakken med Dig om Sommeren, Hans, aldrig mere høre paa Dine smukke Historier, Ole eller blive oplyst i Gudsfrygt. Hans eller knæle ved Din Side, og bede med Dig til Himlen, Ole. og Hvad skal der da blive af os Jacob. Den gode Gud vil sørge for Jer, mine Børn. – Saa talede Jacob, og gik med langsomme Skrit, ført af begge Børnene, ind i sin Boelig, og lagde sig paa sin haarde Seng, paa hvilken kun den kan sove rolig, som er tret af lutter gode Gierninger. Den Gamle lagde sig need, og begge Børnene bleve staaende for ham, omarmede hverandre, og sagde med en hulkende Stemme. Men om vor gamle Fader nu døer, Her stod de nu længe og saae paa hverandre, græd og sukkede. Den Gamle syntes at slumre. Hør, Ole! sagde Hans, kom lad os gaae uden for Hytten, og knæfalde for Himlen og bede. De gik, og knælede ligeud for hverandre og bad: Du gode Gud, lad vores gamle Fader leve, og endnu længe være hos os. – Saa sagde de, og for Børn. Himlen hørte deres Bøn. Den gamle Jacob sov til Middag, og vaagnede munter og vel. Han havde ligesom faaet nye Kræfter, hverken hans gamle Hænder, eller han rynkede Kinder zittrede meere, ikke heller vaklede hans Knæ, som da han lagde sig. Han kunde nu gaae uden Stav, hans Kinder rødmede; Dag fra Dag tog han mere og meere til i Kræfter. Egnens Folk forundrede sig over hans Munterhed; mange spurgte, om det var den gamle Jacob andre sagde, han blev ung paa nye. - Kort,