Den Vest-Sjællandske Avis, 1836-05-03
Jndenlandske Efterretninger. Kiøbenhavn den 28de April. Efterfølgende Søeofficerer have erholdt Overkommanden ved de iaar stedfundne Udkommanderinger. Det nyelig udkomne No. 30 af "Archiv for Søevæsenet, indeholder nu i sin officielle Deel følgende Liste over samtlige Udkommander, Linieskibet Skiold: Kammandeur A. Krieger; Kapitain Garde; Kapitainleutenanterne Rathsach, Walterstorff og Steen Bille; Premierlieutenanterne Fæster, Aschlund, Krüger, P. Wulff, C. Schmidt og C. Krieger; Sekondlieutenanterne Gottlieb, C. Meyer, N. C. Tuxen, Brandt, C. Wulff, P. Smidt, A. Schierbeck, Bielke, Frølich og Wrisberg. Briggen St. Croix, Capitain, P. T. Grove, Primierlieutenanterne C. Suenson og J. G. van Dockum; Sekondlieutenanterne Wilkens, Moe og P. Seidelin, Kadetskibet, Korvetten Najaden: Kapt. Blom, Chef og Meddommer; Premier lieutn. Raffenberg, Næstkommanderende; desuden, som Meddommere og Lærere i Søemandskabet, Kapitainlieutn. Petersen og Premierlieutn. Prosilius, samt Sekondlieutenanterne Jpsen, Lærer i Søemand, skab, og O. Suenson, Lærer i Styrmandskab. Vagtskibet i Sundet, Briggen Møen, Kapt. Bodenhoff Premlieutn. M. Suenson; Seklieuten. Lemming, Bocher og Albeck. Batteriet Trekroner: Kapt. Ellbrecht, Premierlieutn. Normann. Vagtskibsposten i Storebelt: Kaptlieuten. F. Paludan, Premlieutn. Bruun. Vagtskibet ved Altona, Skonnerten ElbenKaptainlieutn. Zartmann, Premierlieutn. Secher; Sekondlieutn. F. Paludan. Opmaalingsfartøier, Maagen: Sekondlieutenanterne Sommer og Ge Tuxen. Dampskibet Kiel. Kapitainlieutenant Ell(Kbhvnsp.) brecht, Den Kgl. Kommissarius aabnede Forsamlingen i Viborg med en Tale af følgende Jndhold: Hæderværdige Medborgere. Kongens og Fædrelandets troe Mænd, Ligesom alle her ere forsamlede i et Ærinde, saaledes feiler jeg vist ikke, naar jeg forudsætter at de og alle ere forsamlede i eet Sind, i fælles Erkiendelse, fælles Følelser, fælles Forsætter. Enhver har vistnok gjort sig det klart, hvad det havde at betyde, da Kongen bød, at Landets vigtige Anliggender skulle overveies af Folkets Udvalgte, inden han tager sin endelige og afgiørende Bestemmelse Ogsaa ville De i Maaden, hvorpaa Kongen fuldbyrdede denne store Beslutning have fundet de klareste Vidnesbyrd om, hvormeget det var hans Hiertes Ønske, at saavel Folkets Friehed i at vælge sine Mænd, som disses Friehed i at raadslaae om Landets Bedste, skulde være en Sandhed. Ligeledes vil det være Dem klart, at Kongen, der sørgede saa vel for sit Folks Fremtid ved det, han gav, ikke sørgede mindre vel for samme ved ikke at gaae videre i sin Gave; thi, medens den raadgivende Medvirkning, som han inddrømmede sit Folk, frembyder en reen og glædelig Udsigt til fremskridende reelig Udvikling af alt hvad der er godt og gavnligt, vilde vistnok ingen sindig og eftertænkende Mand været uden Ængstelse, dersom Kongen havde givet noget af den Magt ud af sine faderlige Hænder, hvormed han, under enhver skiæv Retning, som Lidenskab eller Misforstaaelse kunde give det, der for et Øieblik maatte udtale sig som almindelig Mening, stedse vil være i Stand til at holde Alt i vedbørlig Ligevægt. Ja det er vist ikke undgaaet Deres Opmærksomhed, at Kongen, just fordi han for sig og Efterkommere paa Thronen holdt fast ved denne fra hans Forfædre nedarvede Magt, kunde uden Fare indrømme Folket i dets Valg og de Udvalgtes i deres Virksomhed inden den dem anviste Kreds en Friehed og Selvstændighed, som vilde have været høist betænkelig, hvis Kongens soveraine Myndighed var i mindste Maade blevet svækket. Ei heller vil det mangle, at De, ædle Mænd, paaskiønne den udmærkede Tillid, som Deres Medborgere have viist Dem ved i den Mængde, blandt hvilke Valg kunde giøres, og i den nye Indretnings vigtigste og vanskeligste Øieblik, dens Begyndelse, at udsøge Dem til at granske over hvad der er Alles Vel og frembære for Thronen hvad der ved denne Granskning er fundet. Det kan saaledes heller ikke være andet end, at de omfattende Pligter, det store Ansvar, som dette Hæderskald lægger paa Dem, maa staae Dem klart for Øine. Saa vist som De, høiagtede Medborgere, erkiende alt dette, saavist ere De og giennemtrængte af de Følelser, som svarer til denne Erkiendelse. Den Kiærlighed til Kongen, der brænder i hvert Hierte, flammer end høiere op ved Tanken om det nye Pant paa Kiærlighed og Fortrolighed, som han har givet sit Folk, og hvorved tillige det meget, som han ellers gjennem mere end et halvt Aarhundrede har virket for dette sit elskede Folks Hæder og Held, uvilkaarlig træder frem for den taknemmelige Erindring. Fra hiin Kiærlighed er Kiærlighed til Fædrelandet uadskillelig, men denne levendegiøres tillige ved Tanken om den Tillid Deres Medborgere have sat til Dem. Ogsaa maa den Pligtfølelse, der fylder deres Siæle, opvarmes ved Erkiendelsen af den saa betydende Virkekreds, som er Dem anviist. Men det bliver hos Dem, ædle Medborgere, der ved den almindelige Tillid ere betegnede som Landets bedste Mænd, ligesaa lidet ved en flygtig Følelse som ved en kold Erkiendelse. Deres Erkiendelse har et saadant Liv, Følelsen en saadan Dybde, at de maa ledsages af et Forsæt, et fast og urokkeligt Forsæt om at indvie enhver Evne, der er Dem givet, til den Tieneste, som De har overtaget, ikke at spare nogen Anstrengelse, der behøves for at finde hvad derer det Sande og Rette, for at bortvise alle urene og fordærvelige Bevæggrunde, selv naar disse snige sig frem under een eller anden skiøn Skikkelse, hvorunder de og kunne bedaare en ædel Natur, naar den ikke stedse vaager over sig selv og sine Idrætter. Under hiin levende Erkiendelse, hiin dybe Følelse, hine alvorlige Forsætter opløfter Siælen sig til Ham, hvorfra Viisdom, Kraft og Fremgang maa komme til de menneskelige Bestræbelser, naar noget sandt og varigt Godt skal stiftes. Det var saaledes paa eengang Hiertets egen Drivt og Kongens Villie, som vi fulgte, da vi, inden vi gik over til den Gierning, som her er os anviist, begav os hen til Herrens Tempel for at bringe ham vor dybtfølte Tak, høre hans hellige Villies Forkyndelse, og frembære vore paa Erkiendelse af hans Magt og vor Svaghed grundede ydmyge, men tillidsfulde Bønner og Bistand, til rettelig at bruge det som han har givet, saa at at det maa bære Frugt til Velsignelse for Konge og Folk, for Samtid og Fremtid. De Ord, som der bleve talte, fandt et godt Sted i Hierter, som vare vel beredede derfor, jeg kan saaledes med Sikkerhed, stole paa, at alle de Forestillinger, der kunne føre til en heldig Fuldbringelse af den Gierning, som her skal fuldbringes, have et saadant Liv, en saadan Styrke i ethvert Hierte, at det vilde være forgiæves, om jeg vilde tænke paa at føie noget tilDe fædrenelandske Anliggender, som Kongen nu vil lade de udvalgte Mænd af Rigets største Provins forelægges til Overveielse og Raadgivning, have størstedeels allerede forud været underkastede de Mænds Overveielse, som i de øvrige Provinser dertil vare udnævnte af deres Medborgere. Der er maaskee Jntet i den hele nye Jnstitution, hvorom Meningerne mere have været deelte, end netop det, at Sagerne saaledes behandles i to fra hinanden afsondrede Raad for Rigets forskiellige Provinser. Her at ville giennemgaae Alt hvad der er sagt eller kan siges mod eller for denne Afsondring, vilde baade ligge udenfor dette Foredrags Grændser og desuden være hensigtsløst. Den Skikkelse, hvori Kongen, efter modent Overlæg, og efterat have hørt Grunde og Modgrunde, har givet vor Jnstitution, vil han vist ikke igien forandre, undtagen i al Fald dersom Erfaring i Fremtiden maatte afgive et bestemt og sikkert Beviis for at Formaalet bedre lod sig opnaae paa anden Maade, og denne Erfaringens Prøve tager først nu sin Begyndelse. Kun en Betragtning bør jeg bringe i Erindring, en Betragtning, som vel forhen har udtalt sig, men som dog maaskee ikke har tildraget sig Opmærksomhed nok. Det er en almindelig erkiendt Sandhed, at forviklede og vigtige Sager finde en paalideligere Afgiørelse ved at underkastes gientagen Prøvelse af Mænd, afsondrede i flere Samfund, end om disse samme Mænd havde været samlede i eet Raad, at den Eensidighed og Overklelse, hvorfor man i dette sidste Tilfælde let kunde blive et Bytte, fiernes ved hiin Afsondring. Ligesom dette paa flere Maader er i alle Stater erkiendt i de Indberetninger, som ere trufne for at fremskaffe en tilfredsstillende Afgiørelse af de enkelte Borgeres Velfærds Anliggender, saaledes ligger samme Erkiendelse til Grund for flere Staters Forfatning, og det er en umiskiendelig Erfarings Sandhed, at net op de Statsforfatninger have havt størst Fasthed og Varighed, hvorefter det var giennem to eller flere forskiellige Kammere, at Folket blev taget paa Raad i Landets Anliggender. Den hos os trufne Jndretning er vel i det Hele ingenlunde at ligne med den, som finder Sted i saadanne Stater; denne vilde ei have passet sig med Rigets Forfatning eller med Folkets Vilkaar og dets Tarv. Men det har dog begge tilfælles, at de føre til hiin Sagernes gientagne Overveielse af tvende forskiellige Samfund.