Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1840-11-09
Hof= og Stadsretten har i Sagen: Proprietair Hastrup til Hjortholm paa Langeland contra Forstanderskabet for Cathedralskolen i Odense, stadfæstet Langelands Herredstings Dom, hvorved Citanten var tilpligtet til de Jndstævnte at betale 500 Rbd. Sølv med lovlige Renter, 4 pCt. pro Anno fra den 11 Septbr. 1838 indtil Betaling skeer, men Processens Omkostninger ophævedes, og de Jndstævntes befalede Sagfører, Prokurator Petersen, tillagdes 30 Rbd. i Salair hos det Offentlige. Processens Omkostninger for Overretten ophævedes ligeledes, dog saaledes, at Citanten i Salair til de Jndstævntes befalede Sagfører, Prokurator Kraft, betaler 15 Rbd. Sølv. Stænderforsamlingen i Roeskilde. Det 19de Møde. den 11 Septbr. (Forts.) Foreløbig Behandling af Sagen, om Forandringer i Trykkefrihedslovgivningen. Procurator Nye: "Da jeg ikke er af dem, der har talt ilde om Pressen, saa kan det heller ikke nu genere mig at tale godt om den; dog skal jeg foreløbigen udtrykkeligen bemærke, at jeg ingenlunde billiger, at Pressen angriber Regjeringen paa en bitter, tirrende, uværdig eller usømmelig Maade. Jeg skulde da formene, at man maa betragte Pressen som et Nationalgode, og som et Anliggende af almeen Jnteresse og Vigtighed, der har stiftet saa meget Godt, at det langt overstiger de Misbrug, som det ikke kan nægtes, at den nu og da har gjort sig skyldig i De Goder, som ere forbundne med en frie Presse, ere almindelig erkjendte og udtalte, og mine Evner vilde være for svage til her at anføre Alt, hvad der kan siges til Fordeel for den. Men da den anden Deputerede for Kjøbenhavn har yttret, at han ved Sagens endelige Behandling vil citere Steder i et Skrift om vor berømte Statsmand Bernstorf, hvor denne hævder Pressens Ret, saa skal jeg idag med Forsamlingens Tilladelse give mig den Frihed at citere en Passus af en Afhandling om Trykkefriheden af en uæringsdrivende Borger, der ikke mindre tager Pressen i Beskyttelse i et offentligt Blad, der hverken fører Navn af Fædrelandet, Kjøbenhavnspostene eller Den Frisindede, (see den sydsjællandske Avis No. 65 indeværende Aar). Hvad her er sagt, har vundet Gjenklang i Nationen, og efter min Overbeviisning bør Pressen, være saa fri som muligt, saa at den ikkun begrændses derved, at der fastsættes lovbestemte Straffe for dens Misbrug. Naar man paaberaaber sig udenlandske Magters Reclamationer og i denne Henseende recurrerer til, hvad vor berømte afdøde Statsminister Bernstorf i Anledning af samme har yttret, saa formener jeg, at man med lige saa megen Føie kan paaberaabe sig, hvad den berømte og berømmelige Statsmand For yttrede i Parlamentet i 1791, hvilket jeg skal tillade mig at citere, da det kun indeholder nogle faa Ord. Han yttrede nemlig: "at Pressen maa være fri og uhindret, beviser alle de Nationens Erfaring, som uviseligen have fængslet den. Lænkerne røvede Landet alle Pressens Velgierninger; de tilintetgjorde ikke Misbrugene. Tøilesløsheden gjennembrød Lovene, medens man til forstandigt Brug et turde forsøge dette Middel; Bagvadskelsen udbredtes, kun Sandheden qvaltes Cancellieraad Hempel: Med taknemmelig Paaskjønnelse af den Grundighed, hvormed Committeen har behandlet et Emne, der herer til de vanskeligere, skal jeg blot fremstille nogle af Sagen fremkaldte Reflexioner over Pressens nærværende Tilstand i vort Fædreland. Uden videre Beviis haaber jeg Man vil indrømme mig som en afgjort Sandhed, at den meste Strid i Livet har sit Udspring fra en Forvexling af de Begreber, Man forbinder med Ordene, eller at Man ikke nok skjelner mellem Ting og Personer. Den objective Presse, d. c. Ret, til at kunne fremsætte sine Tanker og Anskuelser paa Tryk, er Menneskets hellige ufortabelige Palladium. Hvem kunde det vel ogsaa falde ind, at ville forfølge Pressen i denne Forstand. Men heelt anderledes forholder det sig med de Subjecter, som, uanseet hvorvidt de have Kald til at repræsentere Pressen, opkaste sig til dens Organer. Skulde disse deele Pressens Uforkrænkelighed, da blev jo enhver Presselov en Uting. Af denne Forvexling kan Man forklare sig det besynderlige Phænomen, at der paa den ene Side forlanges, at Pressen, skal holdes i vedbørlig Agt og Ære, paa den anden, at dens Udskeielser ikke maae ændses. Hvilken Modsigelse! Netop af Agt for det Gode selv bør Udskeielser og Misbrug ikke taales. Man skal, siges der vel, lade Klinten groe med Hveden! Men den fornuftige Landmand bør jo ogsaa drage Omsorg for reen og sund Sæd, og i al Fald bortluge Udkrudet. Hvor absurd, om Man, som en Deputeret har bemærket, skulde vise større Omhu for de ringere materielle Livsnydelser, end for de aandelige Jnteresser! Just for at haandthæve og frede om Pressen, bør dens lave og samvittighedsløse Ordførere være Ansvar og Straf underkastede, naar de misbruge Samfundets ypperste Gode. Den Retsindige, som gjør et værdigt Brug af Pressen, vil heller ikke i vort Land, hvor Enhver staaer under Lovenes Beskyttelse, have Noget at befrygte. Det er saaledes en af sig selv indlysende Sandhed, at jo varmere en Ven Man er af Pressen, desto mere maa Man ønske og medvirke til, ved hensigtsmæssige og kraftige Love at see den bevaret for Misbrug. Modsigelse alene virket ikke paa den Forhærdede; han vinder endog ofte i den Kortsynedes Øine et Slags Tiltro og Celebritet, jo større Dumdristighed han viser, og jo kjækkere han driver Bagvaskelsen. At en betydelig Green, af vor Journalistik desværre! er optraadt fiendtlig imod Regjeringen, er uimodsigelig Kjendsgierning for hver den, som ikke forsætlig vil lukke Øinene, og hvilken brav Dansk skulde det ikke smerte, at see en elsket Konge, hvis Liv bør være Nationen dyrebart, fortrædiget af lave Skriblere, Hvilken brav Dansk skulde ikke, ved at betragte Øieblikkets politiske Bevægelser, bestyrkes i det Ønske: hellere een Konge end mange Smaatyranner! Det paapegede Onde indskrænker sig heller ikke, som Man har villet foregive, til enkelte Maaneder, ligesaa usandsynligt, som det vilde ophøre med at løsne flere Baand. Dette forekommer mig omtrent, som vilde Nogen, naar Huset var antændt, give det Raad: "Man lade det brænde, indtil Luen slaaer ud af Vægge og Tage, eller som vilde Man ved Lov paabyde Enhver, at holde Porte og Dørre aabne ved Nattetid, i Haab om, at denne Tillid skulde virke til at forebygge Tyveri og Jndbrud. Spørges der, hvorfor da ikke den bedre Presse optræder med større Fynd mod Misbrugene, da er Svaret let givet: for ei at gives til Priis for Miskjendelse og bitter Spot. Af alle Arter Frihed er i mine Øine Tankens frie Yttring den kosteligste. Men jeg tør appellere til enhver Sandhedskierlig, om vi kunne siges for Tiden at nyde Yttringsfrihed i Danmark, eller om ikke snart Partiskheden har overskredet alle Grændser, Skal Landets No. Fred og Lykke conserveres – at jeg skal bruge et ogsaa snart hanlyst Ord –, da maa der itide sættes Skranker for hiint Uvæsen. Jngensinde før er Nationen bleven saa bearbeidet i en skjæv Retning; thi lyder det ikke daglig som om Fienden stod for Porten og Landet svævede i Fare. Nei i Sandhed, Uhændig og tøileløs Frihed - om Man ter stemple Frækheden med dette ærværdige Navn - er saavel i det Politiske som i det Religiense den visseste Frihedsmorder."