Københavns Adresseavis, 1777-03-12
Den 10 December, da vi seylede langs med Kysten, saae vi mange Guanicoes (et Dyr, som ligner vores Raa bukke) græsse i Dalene. Hele Eftermiddagen saae vi en stor Røg at slige op paa den nordlige Kyste. Om Aftenen kastede vi Anter. Om Morgenen derefter gik vi igien til Seyls, og da jeg saae den samme Røg, som jeg havde seet Dagen tilforn, seylede jeg lige paa den, og kastede Anker 2 Mile fra Landet. Jeg saae strax ved Hielp af min Kikkert, at nogle Folk til Hest reed paa Landet, og vinkede af os, med noget Hvidt, der lignede Tørklæder, at komme til dem. Jeg lod derpaa sætte Chaluppen ud, og roede med min Secon lieutenant og endeel velbevæbnede Mænd til Landet. Premier ientenanten fulgte mig med en anden Baad. Da vi kom nær til Landet, saae vi endeel Menneskeer, som efter Anseende kunde være omtrent 500, nogle vare til Fods, men de fleste til Hest. De begav sig paa eet Sted, som gik temmelig langt ud i Vandet, men hvor vi ikke vel kunde gaae i Land, siden Vandet var for lavt og Stenene meget store. De bleve ved at vinke og at raabe; jeg saae ikke, at de havde noget Gevær med sig, dog gav jeg dem et Tegn, at de skulde trække sig lidet tilbage, hvilket de strax gjorde. Derpaa gik vi med stor Besværlighed i Land. Jeg opstillede mine Folk ved Stranden, og Officererne foran, tillige befalede jeg, at ingen skulde gaae fra sit Sted, førend jeg kaldte paa ham. Derpaa gik jeg allene hen til Americanerne, men da jeg fornam, at de gik noget tilbage, vinkede jeg, at en af dem skulde komme nærmere, herpaa kom en Mand til mig, som jeg siden merkede, at være en af deres Anførere. Han var af Statur som en Kæmpe, over Skuldrene havde han kastet Skindet af et Dyr, og ellers var han malet med saa mange Farver, at han forestillede den græsseligste Fiaur, som jeg nogensinde haver seet. Rundt om det ene Øye havde han malet en stor hvid Streg, og om det andet en sort Streg. Den øvrige Deel af Ansigtet var malet med Striber af alle Slags Farver. Efter Anseende var han 7 Fod høy. Da denne Kæmpe komtil mig, sagde vi noget til hverandre, som skulde betyde en Hilsen, jeg gik derpaa med ham til de andre, og vinkede, at de skulde sætte sig, hvilket de gjorde. Der vare mange Fruentimmer iblant dem, og af Mandfolkene vare ikkun faa mindre, end den, der var gaaet mig i Møde. Da jeg kom nær, hørte jeg, at et tæmmeligt Antal af ældgamle Mænd med en alvorlig og andægtig Mine sang nogle Ord i en meget bedrøvelig Tonne, kanskee det var en Religions=Ceremonie. De vare omtrent paa lige Maade malede og klædte. Stregerne, som de havde om Øynene vare paa ingen af dem af een Farve, og ikke heller paa alle hvide og sorte, men nogle havde hvide og røde, andre røde og sorte. Deres Tænder vare meget smukke og lige, og saa hvide som Elfenbeen. Skindenne undtagen, hvoraf de vendte det Laadne ud, gik de fleste med nogne Arme og Fødder, nogle saa havde et Slags Støvler paa, og ved hver Hæl et kort spidsigt Stykke Træ, hvilket de brugte som Sporer. Efterat jeg med største Forundring havde betragtet disse usædvanlig store Folk og med nogen Umage havde formaaet dem, som stedse endnu i Galop rede hen til os, til at sætte sig, tog jeg mange hvide og gule Glasknapper frem, og uddeelte dem iblant dem; de toge imod dem med den største Glæde. Herpaa tog jeg et heelt Stykke grønt Silkebaand, gav den ene Ende en af dem i Haanden, og lod de andre, som sad hos ham, holde paa Baandet, saa langt, som det vilde strække til De sad ganske rolig, og endskiønt jeg mærkede, at de syntes endnu bedre og Baandet, end omKnapperne, saa trak dog ingen hans Naboes Stykke til sig. Jeg tog derpaa en Sax, og skar Baandet i tu imellem hver, som havde holdt paa det, saa at hver fik et Stykke 3 Fod langt, jeg bandt derpaa enhver af dem Baandet og Hovedet, og saalænge jeg var hos dem, lode de det sidde saaledes. Hverken Begierlighed at faae noget af denne Stads, (thi mine Foræringer vare ikke tilstrækkelige for alle) eller Nysgierrighed, at betragte mig nøyere, kunde bevæge dem at forlade deres Plads. Dog vare de curopælske Vare disse Folk ey aldeles ubekiendte, thi, da jeg betragtede dem nøyere, saae jeg et Fruentimmer, der havde Armbaand paa, som enten vare af Metal eller Guld. Den samme havde to blaa Glasknapper i to lange slettede Haa pidsker, der hængde ned over hendes Skuldre. Hun var forfærdelig høy, og hendes Ansigt var endnu græsseligere malet end de andres. Jeg havde stor Lyst at vide, hvor hun havde faaet Armbaandene og Knapperne fra, men det var mig ikke mueligt, at giøre mig forstaaelig for hende ved Tegn. En Mand viste mig Hovedet af en Tobakspibe, der var af rødt Leer, men jeg mærkede snart, at de ingen Tobak havde, og Manden gav mig at forstaae, at de gjerne vilde have nogen. Herpaa vinkede jeg af mine Folk, som stode ved Stranden. Tre eller fire løb strax i Mening, at jeg kaldte paa dem. Saasnart Americanerne, som altid havde deres Øyne fæstede paa mig, saae dem løbe, stod de alle med et stort Skriig op, og vilde gaae bort, uden Tvivl for at hente deres Vaaben, som de kanskee havde ladet ligge ikke langt derfra. For altsaa at forhindre, at ingen Ulykke skulde skee, og for at betage dem deres Frygt, løb jeg mine Folk i Møde, og raabte, at ikkun en af dem skulde komme og tage al den Tobak med sig, som han kunde faae hos sine Kammerater. Der Americanerne saae dette, vendte de alle tilbage, undtagen en meget gammel Mand, der kom til mig og sang en lang Vise. Førend den var til Ende, kom vores Lieutenant med Tobakken. Denne er 6 Fod og 2 Tommer, høy, men ved Siden af disse Kæmper syntes han som en Dværg og jeg maatte lee af den Art af Skrek, jeg kunde see paa hans Ansigt, da han saae, at han paa engang blev saa liden. Patagonierne kan i Sandhed rettere kaldes Kiemper end høye Folk. Jblant de faa Europæer der ere fuldkommen 6 Fod høye, findes neppe nogle, der ere føre og stærke i Forhold af deres Høyde, men hvis vi saae en Mand, der ey allene var 6 Fod og 2 Tommer høy, men tillige saa meget førere og tykkere end en anden, som han var høyere, saa vilde vi vist holde ham for et Menneske af en Kiempe=Slægt. Man kan derfor let tænke, hvilket Syn det var for os, da vi saae 500 Mennesker, af hvilke den mindste var 4 Tommer høyere end den høyeste af os, og i lige Proportion tykkere. Da jeg havde foræret dem Tobakken, kom fire af de Fornemste til mig, og begierte, saa meget jeg kunde forstaae af deres Tegn, at jeg vilde sætte mig til Hest, og med dem tage til deres Vaaninger, men da det vilde have været uforsigtigt at føye dem heri, saa gav jeg dem ved Tegn at forstaae, at jeg maatte tage tilbage til Skibet. De beviste deres Misfornøyelse herover, og satte sig igjen paa deres Plads.