Adresseavis for Børn, 1782-09-04
Madame da Sautoir, en Tøyfabrikants Kone i Rheims, var bleven temmelig ung Enke med otte Børn, og vilde af Kjerlighed til dem ikke givte sig igjen. Dette viser, at hun var en god Moder, og at den Handling, som nu her fortælles at være udøvet af hende, har sin Grund i en virkelig høymodig Siel, og maae langt fra ikke tilskrives noget følesløst Hjerte. Hun havde en Søn, som var sexten Aar gammel, i det paa Stedet værende Collegio; og han spillede en Dag Kegler med nogle af hans Meddisciple paa Collegiigaarden. Landfogdens Søn der i Byen spillede ogsaa Kegler med nogle af sine Kammerater, paa en Sal i hans Forældres Huus, som vendte ud til Collegiigaarden. Denne Landfogeds Søn gjorde engang et uforsigtigt Kast med Kuglen, saa den fløy ud igjennem Vinduet, og traf ulykkeligviis den unge du Sautoir i det ene Øye, saa det foer næsten ud. Hans Moder besvimede af Forskrækkelse, da hendes Søn blev i denne Tilstand bragt hjem til hende; men da hun kom til sig selv igjen, lod hun i en Hast sende Bud efter en Læge. Denne erklærede, at hendes Søn aldrig kunde komme til at see meere med det beskadigede Øye, men han vilde dog forsøge, om det var muligt, at det kunde blive siddende, saa hans Ansigt ikke skulde blive alt for vanskabt. Den bedrøvede Moder saae paa, at han blev forbundet, og den hele Mængde af Naboersker, som ved denne Leylighed vare komne ind til hende, viisde sig meget forbittrede imod Landfogdens Søn, som havde gjort dette ulykkelige Kast, og raadede Enken til, at hun skulde indgive en Klage over ham, paa det hans Fader i det mindste kunde komme til at betale Feldskierlønnen. Men denne høimodige Kone var langt fra ikke saaledes sindet, og tænkde ikke saa nedrigt. Saasnart hun saae sin Søn bragt i Rolighed, saa skyndte hun sig hen til Landfogden, for at trøste ham og hans Frue. "Jeg er vis paa, sagde hun, at disse gode Folk ere ligesaa bedrøvede som jeg." De skjelvede, da de saae hende komme, og ventede ikke andet, end Bebreydelser og Jrettesættelser, af hende, og troede, at hun var meget vred paa dem. Men hvor stor blev deres Forundring, da de saae, at hun faldt Landfogdens Frue, som henflød i Taarer, om Halsen, Madame du Sautoir blandede sine Taarer med hendes, og Avis. de vare begge en Tidlang ikke i Stand til at tale et Ord. Endelig sagde Enken: De maae ikke ansee det Kast, Deres Søn har gjort med Kuglen, som en Fornærmelse imod mig, men som noget der er skeet efter den Høyestes Villie, hvormed vii alle Ting maae være fornøyede. Og da Landfogden i hans Vredes første Hidsighed ingen Undskylding havde villet høre til sin Søns Retfærdiggjørelse, saa gik hun ikke hjem fra deres Huus, førend hun havde udvirket hans Søn en fuldkommen Forsoning hos Faderen, efterdi hun meget vel vidste, at han slet ikke med Villie havde været Aarsag i denne Ulykke. Man maae have en meget høy Siel, for saa saaledes at see hen over Naturens og Kjønnets Svagheder. Jeg har virkelig ogsaa betragtet denne Kone med desto større Ærbødighed, da hun var født af meget ringe Stand og havde ingen Opdragelse havt, saa at hun ikke havde den at takke for det Ædle i hendes Tænkemaade. Den ædelmodige Bistand. To engelske Herrer havde engang gjort et Væddemaal, og opsat tusinde Guineer, hvilken af dem der først kunde løbe til et fastsat Maal. En utallig Mængde Tilskuere havde indfundet sig, for at see paa dem. Den ene Herre var et ungt Menneske paa tredive Aar, og saa smuk og artig, som man kan forestille sig. Den anden var næsten af samme Positur, men havde dog ingen god Anseelse. Vel var han ikke hæslig, men han saae nederdrægtig, enfoldig og modbydelig ud. De begyndte at løbe, og alle Tilskuerne vare indtagne for den Første, men den Anden fik strax ved Begyndelsen af hans Løb det største Antal Væddende paa sin Side. Han havde allerede faaet et betydeligt Forspring for hans Medbeyler, da nogle af Rettens Betjente kom der forbi, og slæbede en fattig Kone med sig, som ikke gjerne vilde følge dem, og som de derover handlede temmelig ilde med. J hvor meget denne Herre nu end havde med sit Væddeløb at bestille, saae han dog ikke saasnart, at man handlede ilde med denne Kone, førend han sprang til Siden fra Veyen, og spurgde, hvorfor de handlede saaledes med den stakkels for Børn. Kone For hun ikke med det Gode vil følge med, svarede en af dem; hun er tyve Guineer, skyldig, og vi har Ordre at bringe hende i Arrest. Lad hende gaae i Fred, sagde denne ædelmodige Herre, og tog de tyve Guineer op af sin Pung og leverede dem. Herpaa gav han sig igjen til at løbe. Den Anden havde imidlertid faaet et langt Forspring for ham; men det varede ikke længe, saa var han atter forud, og vandt Væddemaalet.