Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1813-08-17
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. sid Tiende Aargang. No. 66. Udgivet og forlagt af Boghandler S. Soldin. Tirsdagen den 17 Augusti 1813. Til min Recensent. (Litteraturtidenden No. 25-29.)De har udtalt og nu er Raden til mig. De venter det Vidnesbyrd af mig, at De har kiæmpet med Sandhedskiærlighed, Alvor og aabent Viser, det skulde glæde mig, at kunne give Dem det ganske saaledes, men jeg kan ikke, Deres Ord forbyde det. De vilde vist ikke feide paa Sandhed, og veed vist ikke, at De har gjort det, men det kommer netop af Mangel paa den inderlige, uindskrænkede Kiærlighed til Sandhed, thi det er med Sandhed som med Gud, hvo som elsker den, han og han allene kjender den, hvo, som leder efter den med ydmygt Sind og kiærlig Attraa for at gribes, indtages og eies af den, han og kun han finder den, hvo som med sin Størke vil gribe og føre den som en Fange i Triumph, han finder den aldrig, thi kommer han ogsaa hvor den er, saa kiender han den dog ikke. Det var et sandt Synder Schiller saae sin Tidsalders Philosopher udgaae med Blus og Stænger og Sværd for at fange Sandheden, ligesom hine, der udginge at fange Ham der sagde: Jeg er Sandheden, thi de formaaede ei at staae for Ham, og kun da Han villig hengav sig til Mishandling kunde de lægge Hænder paa ham og binde ham, dog ikke Ham, men kun hans Legeme. Prøv De engang at lægge Haanden paa Hjertet og sige for Guds Aasyn, af Sandhed og kun af Sandhed viljeg indtages, og jeg har ingen Mening, ingen Følelse, ingen Forestilling, som jeg jo vil fornægte og udskyde for Sandheds Skyld, da skal De visselig lære, at Skinnet har bedraget Dem, at De hidtil holdt Meget for Sandhed, som var det Modsatte, at Meget er Sandhed, som De hidtil dristig nægtede, haanede og bekrigede, men saalænge vire have gjort hin Prøve og bestaaet den, da har vi ingen Ret til at tale om Sandhedskiærlighed, vi kan have Spirene til den, vi kan være os bevidste, at vi ikke vilde vælge Logn for Sandhed, naar begge aabenbarede sig øiensynlig for os, og saaledes er det vist med Dem, men Sandhed som et Heelt, som det Usynlige, Guddommelige vi ikke kan erobre, men kun naadefuld deelagtig giøres i, ydmyge, tro og stykkeviis erkiende, den elske vi endnu ikke, saalænge der er een Mening, vi ubetinget ville beholde, uden at kunne sige, den er afgjort, umodsigelig Sandhed. At Sagen i det Hele har været Dem Alvor, derpaa tvivler jeg ikke, men at De ikke under Arbeidet holdt Tankerne samlede og Øiet stadig heftet paa Forholdet mellem Sandhed og min Tale, det er vist, thi ellers kunde De ei saa ofte have misforstaaet mig, modsagt Sandheden og Dem selv, tiltalt mig saa bittert og usømmeligt, nedladt Dem til ligesaa utidig som letsindig Skiemt. Jeg gientager det, Skiemt er ingenlunde i sig selv Alvors Fiende, begge Deele kan baade være Logn og Sandhed, men vist hører der Meget til at skiemte sanddru. Jeg maa da sige Dem det: uretfærdig, saare uretfærdig har De været mod mig og min Bog og Deres Dom er ikke Sandhed. Rolig har jeg hørt Dem, og for min egen Skyld griber jeg ikke Pennen til Svar, thi hvad vil det sige om der er faret lidt ulæmpelig med mig og mit Rygte; jeg er her ingenlunde saa kilden, som Folk mene, og Dem havde jeg mindst Føie til at vredes paa, da mange Ord forsikkre mig om, at De i Grunden slet ikke mener det ilde med mig, og giør mig tit kun Uret fordi De toer vel ilsomt at kunne oversee mig, føred De ret har indseet min Tales Sammenhæng med Sandheden og sig selv. For min Bogs Skiebne er jeg ei heller det mindste bange, den har størket og opbygget mangen ærlig Mand, dens Feil hverken nægter eller elsker jeg, at den i Hovedsagen er Sandhed veed jeg, og Sandhed staaer sig nok, saalænge Sandheds Gud lever og Hans Arm ikke er forkortet. Men jeg er Sandheds Tjener, jeg maa da, efter den Evne og Leilighed Gud forlener, ligesaa frimodig forsvare den, som jeg har udsagt den, og da nu deels mange Ting i min Bog, formedelst den Korthed jeg maatte beflitte mig paa, kan synes dunkle, og da Deres Tale om den let kunde forvirre den Ukyndige, saa burde jeg gribe Pennen. Jeg har gjort det, jeg har fulgt dem Skridt for Skridt, mit Svar ligger beredt, og jeg er viis paa, at De, som af Sandhedskiærlighed have yndet Bogen, og Gud skee Lov Saadanne findes, vil ikke dømme, for de have hørt mig. Selv Bibolen er blevet læst og anført og rost mangengang af de ureneste Bevæggrunde, det maa Sandheden finde sig i at misbruges af Lognen, thi denne Misbrug er jo Lognens Liv, men med dem, der tjene den, har jeg Jntet at skaffe, de ere ligesaa glade, naar der siges mig haarde Ord, som naar jeg taler saadanne, Sandhed er ikke deres Sag, og naar et Stridsskrift ei er et blot Skiendsmaal, behager det dem ikke. Sandheds Venner tør jeg derimod love et Svar, som tavs om Alt, hvad der ei vedkommer Sagen, sætter denne i et klarere Lys og viser, hvad Deres Dom har at betyde, men just fortimit Svar stræber efter meer end et Øieblits Tilværelse, kan det ei paa et Øieblik komme tilsyne, og jeg fandt det da passeligt med et Par foreløbige Ord, baade at erklære, at jeg ikke samtykker medens jeg tier, og tillige minde om, hvad Hovedsagen, her monne være."De siger selv, at det Egenlige ved Bogen er den Sammenhæng, hvori jeg har fremstillet de vigtige Begivenheder i den forrige Tid, Hovedsagen er da, om den Sammenhæng virkelig findes, thi i saa Fald har min Bog vundet, om der ogsaa Biting ere nok saamange Feil. De har sagt, at jeg har indtvunget en falsk Sammenhæng i Historien, og var det beviist, da var Bogens Domigienkaldelig fældet, og jeg havde gjort et forloret Arbeide, om der saa var den allergrueligste Belæsenhed tilskue, men det er ikke beviist, De har egenlig slet ikke prøvet paa at bevise det, Dehar kun opsøgt enkelte Steder, hvor jeg skal have antaget en falsk Sammenhæng, men havde De nu ogsaa allevegne Ret, da bevistes ei derved andet, end hvad jeg selv har sagt (S. XX.) Et er at kunne spore Rygmarven, i Tidens Kæmpelegeme, et Andet er at forfølge Nerver og Sener og Aarer, fra Rod og Kilde til Ende og Udløb, Meget lader sig ved Tro, Kundskab, Flid og fremforalt ved Guds Bistand giøre, men hertil udkræves flere Aar og Øine, end een Tidsalder, end sige een Mand har i Eie. Min Anvendelse af Grundsætningen og Guds Forsyn og Troens Kraft, paa enkelte Begivenheder, har jeg kun udgivet for et Forsøg, hvor jeg forudsagde, at Feilgreb vare uundgaaelige, og hvorimod jeg bad kyndige Mænd giøre deres Jndsigelser (S. XXI.) for at Sandheden kunde komme for Lyset; hvad jeg udgav for aldeles vist, var kun Sporene af Gud Forsyn og Varetægt over Christendommen i Tidsaldrenes Følge og Omskiftelse, Vidnesbyrdene i alle Folkefærds Historie om at det var Troen som oplivede, Vantro, som ødelagde dem. Herimod har De ikke givet et eneste Beviis, ikke anført et eneste Exempel, men kun i det Hele sagt imod, vendt og indskrænket, og forvirret, saa at det dog ei skulde være sandt, saaledes, som jeg har sagt det. De tilstaaer, at naar jeg ved Tro kun forstod fast Overbeviisning om den naturlige Religions Sandheder, forenet med religiøse Følelser, da gik det vel an, men paabyder mig den Betydning af Troen, at det kun er den lutherske Kirketro, og laster det da som en Jnconseqvents, at jeg taler om Tro hos hedninger, Muselmænd og saa videre, istedenfor at denne Tale burde lært Dem, at jeg ved Tro forstod den naturlige Religion hos de Folk, der ei kiendte Christus, derimod Christendom i christne Lande, fordi jeg er viis paa, at de, som falde fra Christus, falde med det Samme fra Gud, have ligesaalidt Faderen som Sønnen. Hovedsagen i min Bog er da ikke engang angrebet med Noget som lignede Beviis, og De har kun paastaaet, at Grundlognen i min Kronike er, at jeg udleder al aandelig Virksomhed hos Mennesket fra Tro og Vantro, og giør disse til Maalestokken for hele Folkefærds og Enkeltes Værd eller Uværd. Deres Paastand faaer Skin af Sandhed, og min af Daarskab derved, at De forklarer Tro ved dogmatiske Meninger, og tillægger mig samme Talemaade, men den ganske Bog vidner om hvad jeg saa tit udtrykkelig har sagt, og hvad jeg for henved to Aar siden forgiæves bad Dem agte paa, at jeg blæser ad det Mundsveir og det blotte Forstandsbifald Mange have kaldet Tro, skiøndt det kun er dens Skygge, og at jeg ved den mægtige, saliggiørende Tro forstaaer Hjertets urokkelige Vished som skrevet staaer, med Hjertet troer Man til Retfærdighed. Vil De altsaa kuldkaste min Tale om Troen, da maa De søge at bevise, at Man af Hjertet kan tro paa Gud uden at elske Ham, og elske Ham uden af Hjertet at tro paa Ham, eller at Man kan være et godt Menneske uden at elske Gud, og elske Ham uden at være dydig; eller at det, vi elske høiest, ikke bestemmer vor ganske Tænkemaade og Handlemaade, selv naar vi ei ere os det bevidste. At tale om Catechismuspoge, og Orthodoxiens Eftersnakkere, det hielper ikke her, thi det rører ei mig eller min Bog, som selv siger om lutherske saakaldte orthodore Theologer (S. 193) de Fleste af dem, som optugtedes til Hyrder og Lærere, havde glemt deres Bibel og dens Tungemaal, de Kløgtigste laae i Kiv og Strid om Meninger og Talemaader, som de selv havde optænkt, de andre snakkede Dem efter Munden, og det kaldte Man Troens Reenhed, naar Skriftebarnet kunde Ord for Ord fremsige den Bekiendelse, Man havde kiendt for gyldig. Paa Opbyggelse og et gudfrygtigt Levnet tænktes kun lidt, ja mangengang dyssedes den arme Hjord i aandelig Søvn. ved forfængelig Tale om Salighed, som Daadens Frugt, og Syndernes Forladelse ved Altergang, og De glemte den salige Luthers sanddru Ord, at Vandet og den legemlige Æden og Drikken visselig ikke kunde udrette saa store Ting. Tager nu den Bog, der taler saaledes, den døde Kirketro i Forsvar, roser dens Tilhængere som Gudfrygtige, og fordømmer dens Modstandere som ugudelige, da er den tilvisse uenig med sig selv, ja da fordømmer den sig selv og sin Gierningsmand, som De rigtig nok ogsaa har beskyldt den for, men skal have ondt ved at bevise, thi de anseer mig dog vist ei for en saadan Dumrian, at en Conseqvents, der er soleklar for Dem, skulde være skjult for mig, og det af de gamle Formularer, som jeg agter for Jntet. (Fortsættes.) legiSkrevet i Ruinerne af et gammelt Biergslot. Efter Mathison.) Daus i Aftnens Sørgeslør indhylles Jndig Eng og Lundens glade Chor Mens med stille Gysen Sielen trylles Her, hvor kun en eensom Sirits boer Lette Skyer hen af Himlen glide, Langsomt Hiorden mod Hiemmet skride Trætte Landmand til sin FædreboStunder for at nyde vægsom Ro Her, hvor skovbekrandste Høie hæve Sig blant Levning fra den svundne Tid, Hvor Fortidens Nædsler mig omsvæve, Lyd, min Harpe, her nemodig blid: Ak, hvor sørgende min Aand nu gruer, Hvor kun smuldne Rudera jeg skuer, Her betaarnet Slot sig hæved op, Kneisende paa Biergets Klippetop. Hist, hvor sorgfuldt hvidskende sig hvile Efen op til Pillens dunkle Brud, Hvor veemodig Aftenrøden smiller Mig fra Vinduets øde Rum imod, Her en Yngling, ædelste blant Sønner, Maaskee signedes af hulde Faderbønner, Ham, hvis Siæl for Krigerhæder varm Styrted hen i Kampens grumme Arm. Saa den isgraa Kriger bød ham drage, Og omgiorded ham med Heltesværd: Kom med Seier, eller ei, tilbage, Dine Fædres Navn du være værd Og dødsvangert Ynglingsøiet skued, Mens paa Kinden hede Rødme lued, Som naar Rosenlundens Blomsterhær Farves af Dagbruddets Purpurskiær. Da som Richard Løvehiertes Torden, Fløi den Ædle til det grumme Slag, Og som Uveir Bøgen slaaer mod Jorden. Styrted Fiender ned i Kamp og Brag. Mild, som Bækken, der blant Blomster falder, Tyer han atter til Biergslottets Haller, Til den bedste Faders ømme Barm, J sin kydske Piges trinde Arm. Bange, længselfuld den Hulde skuer Tit fra Salen ned til Dalens Kiær Skjolde glimre hist i Aftnens Luer, Gangre flyve; Elskeren er nær, Og som taus og bleg hun Haanden rækker, Uskylds Rødme hendes Kinder dækker; Men det rene Øies stumme Røst Klang ei fra Petrark og Saxos Bryst. Muntert tonede Pokalers Lyde Hist, hvor vildt forvoxne Ranker sig Over Uglereder sort henskyde Jndtil Stiernen fremgik, Sølvglands lig.