Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-07-31
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Hanaarnemann Syvogtyvende Aargang. No. 61. Udgivet og redigeret af Fr. Thaarup, Etatsraad. Forsendes, ifølge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 31 Juli 1830. Vor Tids Characteer. Efter Edinburgh Review. (Af Brands Misceller.)(Fortsat. See forrige Nr.) paagaard. For at opnaae et saa materielt Øjemed, bruger man naturligviis Fremgangsmaader, der ere det i lige saa høi Grad. Man vil ikke mere lede det borgerlige Selskabs moralske, religiøse, aandelige Tilstand, men det practiske og occonomiske. Opmærksomheden hendrages alene til det politiske Legeme; hvad den politiske Sjæl angaaer, som skulde give det Liv, derpaa tænker ingen. Fædrelandskjærlighed, dette hos de Gamle hellige Ord, har tabt sin høie, store Betydning; det er nu intet, uden en Vane, en blot Velanstændighed. Der opstilles som Princip, at Menneskene blot skulle des af deres personlige Jnteresser; alt hvad man forlanger af dem, er, at de besidde Skjelnekraft, nok, til nøje at kjende disse. En Regjering er intet andet, end et dueligt Compromis mellem disse forskjellige Interesser, en rigtig Billance af Tab og Gevinst, saavel i sine Modstanderes, som i sine Tilhængeres Øine er den intet uden en Maskine, for de første en Skattemaskine, for de andre en til Eiendoms Beskyttelse forfærdiget Maskine. Dens Pligter, saa vel som dens Feil, ere ikke meer en Faders, men en Regnskabsførers underordnede Embede. Altsaa ved den Art og Maade, hvorpaa Maskinen er beskaffen, derved, at man bevarer den for enhver ulykkelig Berørelse, om den er god, bygger den om igjen, dersom den er slet, troer man at sikre Menneskets Lyksalighed, for saa vidt det betragtes som socialt Væsen. Bygger blot eders Loves Fabrik paa en forsvarlig Maade, siger man, saa vil, uden at J behøve nye Anstrængelser, den Frihed, som alle Hjerter ære og gjøre Fordring paa, af sig selv indfinde sig, og under Beskyttelse af dens Vinger ville alle gavnlige Indflydelser af sig selv træde i de andres Sted. Denne Overbeviisning er i vore Dage saa almindelig, at den har indført en ny Næringsgreen, nemlig Codificationen eller den Kunst, paa abstract Maneer at gjøre Coder. Ved Hjælp af denne Kunst kan ethvert Folk erholde en garanteret Code, omtrent som man faaer en garanteret Overkjole eller garanterede Pantalons, ja endog med endnu større Sikkerhed, thi man behøver ikke engang at tage Maal, for at forfærdige en Code efter sin Taille. Disse Lærdomme synes og ganske naturlige; vi leve paa en vis Maade i deres Athmosphære, og dog vilde en mindre overfladisk og høiere Philosophie uden Møje iagttage, at man kun kan lede en vis Deel af Menneskehedens Interesser mechanisk, og det ovenkjøbet kun den mindste Deel. Der existerer med Hensyn til Mennesket en Dynamikens Videnskab, ligesaa godt som en Mechanikens Videnskab, om man ellers vil tillade os denne noget pedantiske Maade at tale paa. Der gives en Videnskab, som handler om hine primitive og abstracte Kræfter, om Kjærlighedens, Enthusiasmens, Religionens mysterisse Springfjedre, hvilke have en levende og uendelig Characteer; ligesaa godt som en Videnskab, der paa en praktisk Maade handler om disse Kræfters endelige Udviklinger, naar de antage Form af umiddelbare Motiver, f. Ex. Ønsket om Belønninger og Frygten for Straffe. Fordum beskjæftigede de Vise, Menskevennerne, sædvanligen under Characteer af Præstedom, eller under Characteer af Digtere, der ogsaa var hellig, sig, uden at forsømme det Mechaniske, især med det Dynamiske; de beflittede sig paa at ordne, at forøge, at rense de Mennesket medfødte eller iboende Kræfter, overbeviste om, at dette var det sikreste Middel til at gavne Mennesket, og at Vanskeligheden laae just deri. Nu vil man blot ved Jnstitutionernes Kraft indgyde Mennesket Mod, eller holde det i Tømme. Naar man dog tager alle vor nærværende Storheds Elementer i Betragtning, alle de Goder, i hvis Besiddelse vi ere, og som saa meget have forbedret vor Tilstand, saa er det let at iagttage, hvor lidet vi have Jnstitutionerne at takke for. Vilde man vel f. Ex. sige, at Videnskaberne og Kunsterne ere Skolerne og Universiteterne meget takskyldige? Men det synes os, at fra de første Tider indtil vore Dage har Videnskaben i Baconernes og Keplernes eensomme Boliger, i Fausternes og Wat ternes Verksteder gjort de største Fremskridt, uden Forskjel af Tid og Sted, overalt hvor Naturen henkastede et ypperligt Genie. Mon Homers, Dantes, Shakspears Genie var Academiernes Indflydelse nogen Tak skyldig, Have Skolerne eller Conservatorierne frembragt de store Malere eller Musikere? Nei, til alle Tider vare Videnskaberne og Kunsterne en himmelsk Udstrømmelse, en Gave, som hverken kan nedbedes eller kjøbes. For at voxe og opblomstre de høve de kun en fri Jordbund og Naturens milde Varme. Jkke Jnstitutionerne have lagt Spiren dertil; de have ikke engang bidraget til, meget at forbedre og udbedre dem. Kun partielle Tjenester have de ydet dem, og ofte gjort mere Ondt end Godt. Underfulde Natur, dig takke vi for dem; thi du har givet os dem derved, at du aabnede din Haand og lod dem falde i vor Jords Lod. Vi ville tage et endnu mere ophøjet Exempel, nemlig Christendommen, som, hvad enten vi erkiende dens Dogmer, eller blot indrømme dens Moral, derfor dog ikke mindre maa betragtes som de nyere borgerlige Selskabers Regenerator, deres Liv og deres Roes. Er Christendommen bleven indført ved Bedrag, ved vel combinerede Systemmer, Ganske det modsatte; i Sjælens Dybde er den oprunden; et ringe Antal fattige, isolerede Disciple prædikede den, indtil denne hellige Flamme, strømmende fra Hjerte til Hjerte, oplyste hele Verden med sit herlige, sit rene Lys. Paa samme Maade ere alle store Bevægelser, som fandt Sted i Verden, skeete. Man læse Historien, men man læse den saaledes, som den maa læses, og man vil finde, at aldrig have synlige og begrændsede Gjenstande, smaalige Hensyn til Tab og Gevinst, frembragt de store Tildragelser, men et eller andet usynligt, umaaleligt, uendeligt Øjemed. Korstogene foranledigedes af religiøs Følelse, Handelshensigter havde næsten ingen Andeel dert. Den usynlige Verdens Umaalelighed opflammede eenfoldige, raae Gemytter, og for dette Skuespils Pragt forsvandt den synlige Verden, og rullede sammen som et Pergament. Ingen af vore nye Kunstigheder, ingen af vore mechaniske Manerer havde Deel deri; da gaves der ingen offentlige Maaltider i Frimurernes Værtshuus, ingen Tilnærmelse mellem modsatte og fjendtlige Interesser. En eneste Mands lidenskabelige Stemme, var nok; det gamle Europa gyste, da det hørte ham, og fulgte ham som en Fane til det Sted hvortil han henviste med sin Haand. Senere gik Alt atter paa samme Maade. Det var et mystisk Øjemed, hvorefter Reformationen stræbte; dens Resultater antoge vistnok en materiel og følelig Form; men dens oprindelige Formaal var immaterielt, usynligt, uendeligt. Den engelske Revolution havde sin Kilde i et religiøst Princip i Samvittigheden, og ikke for umiddelbar, verdslig Nyttes Skyld greb man i Begyndelsen til Vaaben. Saaledes var det ogsaa i vore Dage. Jkke for at erobre billigere Brødpriser og en Habeas Corpus=Act, reiste Frankrig sig, og mægtede paa eengang at bekæmpe sin Regjering og de Skranker, det fandt udenfra; men fordi det understøttedes af Frihedens hellige, rene Billede, og fordi det følte, at, medens det gik ud paa sine Rettigheders Erobring, adlød det kun sine Pligter. Saaledes retfærdiggjør Mennesket i alle Tidsaldre, med eller uden Hensigt, sin himmelske Oprindelse, og Naturen styrter i sit majestætiske Løb de dens Fremskriden hemmende Institutioner over hverandre, som Sandbanker. Naar vi kunne lede Verdenshavet ind i vore Møller, eller indeslutte Tyngdens Kraft i vore Gas-Kar, da først tør vi tænke paa, at anvende de algebraiske Former paa den menneskelige Sjæls uendelige Forskjelligheder, og at beherske dens Bevægelser, som en Wattisk Maskines, ved Kolber, Klapper og tyngende Lodder.