Berlingske Tidende, 1834-06-11
London, den 4de Junii. Erkebisperne og Bisperne havde Audients hos Kongen paa hans Fødselsdag. Efter en kort Samtale sagde Hs. Majestæt: "Jeg veed, at De har Ret til at fordre af mig, at jeg skal med Mod forsvare Kirkens Rettigheder. Mit Livs Forhold og min Overbeviisning have gjort mig det til Pligt at understytte Tolerantsen, saavidt et saadant Forsvar nogenlunde kan bestaae med Retfærdighed; men Tolerants bør ikke vorde Tøilesløshed; den har sine Grændser, hvis Haandhævelse er min Pligt og min faste Beslutning. Af mit Hjertes dybeste Overbeviisning er jeg den rene Protestantiske Troesbekjendelse hengiven, som denne Kirke, hvis verdslige Overhoved jeg er, er det menneskelige Redskab til at udbrede og vedligeholde. Jeg kan ikke glemme de Begivenheders Fremløb, som satte min Familie paa den Throne, jeg nu beklæder. Disse Begivenheder endte en Revolution, der var bleven nødvendig, og blev fremvirket, ikke, som man hidtil vildfarende har troet, for Folkets verdslige Friheders Skyld, men til dets Religions Haandhævelse. Til Landets Religions Forsvar fandt under Thronfølgen den Forandring Sted, i hvilken jeg nu befinder mig; at beskytte Englands og Jrlands Anglicanske Kirke, de Prælater, som jeg seer for mig, er min bestemte Hensigt, Villie og Beslutning. Jeg er tilfulde overbeviist om, at de tilstedeværende Bisper, og, som jeg til min Glæde erfarer, ogsaa Geistligheden i Almindelighed under Deres Bestyrelse, i ingen Periode af vor Kirkes Historie er bleven overgaaet af Deres Formænd, i Lærdom, i Religiøstet eller i Jver for Deres høje Pligters Udøvelse. Dersom end enkelte uvæsentlige Indretninger i Kirkedisciplinen taale en uvæsentlig Forbedring, hvorom jeg dog meget tvivler, saa tvivler jeg aldeles ikke om de herværende Prælaters Jndsigt og Beredvillighed til at forbedre saadanne Ting; og man kan, haaber jeg, med Vished overlade disses Forbedring til Dem, uden at forulempe Deres Autoritet. Jeg haa der, at Jngen troer, at jeg foredrager Dem en Tale, som jeg har lært udenad. Nei, jeg erklærer Dem her et sandt og oprigtigt Sindelag, jeg tør ikke haabe endnu længe at blive i denne Verden. Og med denne Overbeviisning erklærer jeg, at, endskjøndt Landets Lov holder det for umueligt at jeg kan gjøre Uret; endskjøndt jeg veed, at ingen jordisk Magt kan drage mig til Ansvar, saa lader dette mig dog endnu desto mere føle det Ansvar, som Tanken om det almægtige Væsen paalægger mig, for hvilket det bør os Alle engang at stedes. Naar denne Dag kommer, da skulle De erfare, om jeg har været oprigtig i den Erklæring, som jeg nu giver om min urokkelige Hengivenhed til vor Kirke, og om min Beslutning at haandhæve den. Jeg har talet høiere end jeg ellers pleier. Deres Trudsler, der ere Kirkens Fiender, gjøre det endnu nødvendigere for dem, der føle deres Pligt imod denne, at tale med Fynd. De Ord, som De hører af mig, kommer vel af mine Læber, men de flyde af mit Hjerte. – Kongen var ved Slutningen af sin Tale bevæget indtil Taarer, og indbød de tilstedeværende Prælater, den 22de Juni i det Kongelige Capelle at annamme den hellige Nadvere i Samfund med ham. - Det er os umueligt at finde et Udtryk for den Glæde, som det Haab foraarsager, at denne Hs. Majestæts veloverveiede og saa høitideligen udtalede Mening vil stille dem, der gjerne nedværdige eller plyndre Englands Stats-Kirke og ønske at forgifte de videnskabelige Underviisningskilder, af hvilke den Anglicanske Geistlighed øser sin Dannelse, en uovervindelig Skranke imode.