Den Vest-Sjællandske Avis, 1827-08-04
J sex Aar er en blodig Kamp bleven ført imellem de Græske Christne, som beboe den sydlige Deel af det Europæiske Tyrkie tilligemed Øerne i Archipelet og deres hidtilværende Overherrer Tyrkerne, og som har havt hos hine til Formaal at unddrage sig fra disses Herredømme, hvilket de anklage for at være uretfærdigt og undertrykkende, og at sætte sig paa nye i Besiddelse af de Lande, som fordum have tilhørt deres Forfædre. Denne Kamp, som har foraarsaget jammerfulde Rædselscener og draget mangehaande høist sørgelige Følger efter sig, lader sig betragte fra to Synspunkter: den politiske og den reent menneskelige. Den første angaaer ikke den private Borger; han tør ikke paatage sig at bedømme hvorvidt en saadan Opstand kan forsvares eller ikke, om den kunde fortiene Understøttelse af andre Magter eller den bør af dem misbilliges. Qvæstioner af denne Natur maae han aldeles overlade til de Personer at opløse, hvis Kald det er blevet i dette Jordiske Liv at lede Nationernes Skjebne, og at bestyre de Foretagender, som disses sande Vel og andre høiere Hensigter maatte udkræve. Ganske anderledes forholder det sig med den anden af disse Synspunkter. Enhver Privatmand kan som Menneskeven tage Deel i sine Medmenneskers Nød, føle Medlidenhed med deres ulykkelige Skjebne og ønske at kunne udrække Haanden for at formindske deres Lidelser. Hertil kommer hvad de ulykkelige Græker angaaer en vigtig Betragtning: Vi have Grund til at tænke os det som een Hensigt af det menneskelige Livs Lidelser, at Synet deraf skal være et Middel til at røre andre Menneskers Hierter, og tiene til at sætte det paa Prøve. Det samme Forhold finder nu Sted imellem Nationerne, som imellem enkelte Mennesker, hines Forening udgiør Menneskeslægtens Samfund ligesom disses det borgerlige, og et fælles Kiærlig heds Baand bør omslynge alle Jordklodens Folkeslægter, som fælles Børn af den samme Fader. Bliver derfor en Nation ved mødende Omstændigheder i en udmærket Grad ulykkelig, saa bliver det de øvrige Nationers Pligt at komme den til Hielp i sin Ulykke, især da Mængden maae lide for en kelte Menneskers Skyld. Europas Nationer blive i dette Tilfælde saameget mere dertil forpligtede, som de selv ere Christne og det lidende Folk er et christeligt Folk. Christendommens Aand er Kierlighedens og vi kunne derfor betragte hiint ulykkelige Græske Folks Lidelser som et Middel hvorved Forsynet har villet sætte Europas Jndvaaneres christelige Tænkemaade paa en Prøve. Næsten ogsaa i alle Europas Lande har denne christelige Aand reist sig og viist sig virksom i at meddele Gaver for at formilde de Ulykkeliges Nød. J Danmark har denne Følelse derimod endnu holdet sig tilbage; vi ville ikke dadle det: det er klogt at holde sig tilbage naar mange ere virksomme, for at der endnu kan være nogen tilbage for at virke, naar de fleste have ophørt dermed. Det er ikke heller godt, at al den Hielp, som kan gives, indkommer paa engang; men, at noget opbevares for at afbøde nye Stød og fortsatte Vanheld. – Ak hvor mange og hvor store have ikke disse været i den sidste Tid? Hvormeget have ikke Enkernes og de Faderløses Antal tiltaget, Kun deres klagende Stemme lyder fra de store og blomstrende Landstrækninger, som Krigens Sværd have ødelagt. Bør da Menneskekiærlighedens Stemme længere tie, imedens Ulykkens lyder saa høit, Breder Sygdommen sig saa stærkt ud bør man da forsømme at samle Lægemidlerne? Nu er det paa Tiden eller aldrig, at de Danskes gode Folelser bør yttre sig i velgiørende Handlinger.