Aarhuus Stifts-Tidende, 1845-04-10
Fæstevæsenet i Danmark. Hovedbetingelserne for at give Raad i Statens Anliggender, er at kjende selve Staten. Cicero. (Forlangt indrykket.) Landbosagen. Denne Danmark over Alt vigtige Sag har man da endelig efter Stænderinstitutionens 13de Aars Jndstiftelse seet opbukke i den sidste roeskildske Forsamling, om i Skikkelse - af en venlig Havfrue, der i sine Raad spaaer Held og Velsignelse over Danmarks Vang og Vænge, eller – af en Hydra, der med sine mange Hoveder truer Landbostanden, med Splid og Fordærvelse – dette er en Gjenstand, som, efterat Stænderforsamlingerne ere afsluttede nok fortjener at blive offentlig bedømt fra det Standpunct, som den danske Bonde indtager i Staten, og hvortil han saameget mere kan finde sig tilskyndet og opfordret, som han maa bekjende, at han geraader i Harnisk hver Gang hans Tanke eller Tale dreier sig om den "Bondesag, som han ved det sidst omkredsede Stænderbord finder saaledes behandlet, at han antager, at den sande Bondeven kun med Jndignation vil kunne følge Gangen i hine Forhandlinger. Spørges der, hvo der her taler, og med hvad Competence, lyder Svaret: en dansk Selveier, som af Alder er circa 50 Aar, følgelig har traadt sine Børnesko, og indtil Skoene saalænge bleve slidte, har gjennemgaaet Bondestandens almindelige Studier og samtidig dermed beklædt Gods- og Avlsforvalterpladsen paa et Gods, der paa den Tid var overtaget for den kongel. Kasses Regning. Naar hertil føies, at hans foreløbige Uddannelse til denne Stilling skete ved fleeraarigt Ophold paa forskjellige Eiendomme i Sjælland, Laaland, Angeln og Jylland, saa er nu den Jndbildning paafløiet ham, at han endog med fuld Competence baade tør og bør udtale sig i et Anliggende, der angaaer hele Danmarks Landbostand fra Godseier til Huusmand, og som paa det Punct, Landbosagen nu er stillet i Roeskilde, ingenlunde derved bør sættes i Bero, eller paa andet Dansk, lulles i Søvn, men netop have til Følge, at de forskjellige Landbostænderreise sig og vise, at de ikke ved utidig Taushed i dette Øieblik ville agere maalløse Stokkemænd til de alt passerede Forhandlinger, men tvertimod udenfor Stænder-Repræsentationen paa det Kraftigste finde sig opfordrede til at udtale Stemmer, som tilfulde kunne fremme og klare Jordbrugernes sande og virkelige Jnteresser, muligen til uberegnelig Gavn for hele Staten, idet Bonden stolt af at kjende sin egen Sag bedre end alle Raadgivere, de være nok saa veltalende og intelligente, med fuld Berettigelse – ligesom Cicero, udtrykker sig og Raad i Statsanliggender kan sige: Hovedbetingelsen for at give Raad i Bondens Anliggender, er at kjende selve Bonden."Men, med Forlov at spørge, kjendte det saakaldte liberale Parti ved sidste roeskildske Stænderforsamling, virkelig Bonden og Bondens Trang, og havde dette Parti redelig undersøgt Bondestandens sande Kaar og Stilling, forinden det opkastede sig til sammes Talsmænd, Dette benægter jeg fra mit Bonde=Standpunct, paa det Bestemteste, og jeg fordrister mig til at paastaae, at Massen af den danske Landbostand i den høieste Grad føler sig forarget ved den Maade, hvorpaa dette Parti her har anvendt sin Agitation, idet det væsentlig har støttet sig til de Petitioner, Huusmanden Peder Hansen i Lundby har sat i Bevægelse, og som nødvendig hos den uvidende Bonde=Almue maatte finde aabne Øren, da Fordringerne hos Fæstebonden, ikke gik ud paa mindre, end at tvinge Godseieren til, inden en bestemt Frist, for en bestemt Priis, at overdrage sig Gaarden til Selveiendom eller Arvefæste, og det efter en Landbocommissions Udnævnelse, der, forat anslaae Gaarden i Værdi, skulde bestaae halvt af Bønder. Jsandhed, Forslag af saa uhørt Natur, at man maa forbauses over, at Mænd udenfor Bondestanden have villet antage sig en Sag, som i Tilfælde det var tænkeligt, at en Regjering vilde være gaaet ind paa slige Forslag eller selv lignende, modereerte, ubetinget maatte have havt til Følge, at Landet var blevet styrtet i bundløs Elendighed og Ulykke, da det frugtbare, kornrige Land Danmarks Opretholdelse og Bestaaen udelukkende er bygget paa Eiendomsrettens Hellighed og Uforkrænkelighed, idet ethvert Jndgreb i den lovlig erhvervede Eiendomsret, som her influerede paa det hele Statssamfund, vilde ryste Landet i dets Grundpiller og afstedkomme den billigste Harme og Forbittrelse. At derfor Mænd, som ved Folkets Tillid ere valgte til dets Repræsentanter, Mænd, som ved at træde frem for at paatale Landboernes Vel, et Øieblik kunde falde paa, at Afløsning i Fæstevæsenet skulde kunne lade sig realisere ved at gaae uretfærdigen og voldeligen tilværk, ved at foreslaae Regjeringen at udstede Anordninger, hvorved Fæstevæsenet f. Ex. inden 10 Aar skulde være ophævet over hele Landet, dette indeholder i og for sig saadan Absurditet, at det ikke er andet muligt, end at selve Forslagene maa have været til Latter for Petitionairerne, der have underskrevet dem, da dog enhver fornuftig og indsigtsfuld Bonde maa kunne sige sig selv, at saalænge Godseieren er Eier af Godset og Fæstegaarden Godset tilhørende, og saalænge Contracter i Landet maa indgaaes og hæves af begge Contrahenter, er det utænkeligt, at Fæsteren skulde faae Regjeringen til at agere Haandlanger ved Voldsgierninger, som den, at berøve Godseieren hans lovlige og retmæssige Eiendom. Men dog til hvilke Daarskaber og forskruede Jdeer skulde ikke den uvidende danske Bondestand forfalde i et Tidspunkt som det nærværende, hvor det saakaldte liberale Parti i Roeskilde, ligesom det tidligere her er skeet, endog kalder Eiendomsretten i Tvivl og med Haan omtaler den, idet man der endog vil statuere et Princip, som det: "at saa hellig end Eiendomsretten er, saa har dog Bondestanden og Arbeidsclassen en ikke mindre hellig Ret til at leve, og Eiendomsretten dog vel maa være denne Ret underordnet!" Man tænke sig hvilke Ord og man tænke sig, hvilken Virkning saadan Tale kan afstedkomme i den raae Bondealmue, og jeg spørger, om man ikke med samme Føie kan opstille en Grundsætning som den: "at saa hellig end Pengemænds Eiendomsret er i Hovedstaden, saa har dog Fattigfolk og Arbeidsclassen en ikke mindre hellig Ret til at leve, og Eiendomsretten dog vel maa være denne Ret underordnet!" hvorfor det overeensstemmende dermed vilde være i sin Orden, om Fattigfolk og Arbeidsclassen i Hovedstaden ved næste Roeskildske Stænderforsamling vilde fremkomme med en Petition, som i det Væsentlige vilde gaae ud paa: "at Pengeforholdet i Hovedstaden imellem Pengefolk og Fattigfolk maatte ved en ny kongelig Anordning egaliseres og overgaae til ligelig Fordeling ifølge Bestemmelserne af en oprettet Kjøbstadcommission, hvoraf Halvdelen burde bestaae af Fattigfolk, der vælges ved Stemmefleerhed af de Fattige, for at bestemme efter billighed, hvilken Pengesum hver Fattig burde tilflyde ifølge hans Alder og Trang til Frihed og Lighed for Person, Eiendom og Virksomhed." Forvisset er jeg om, at en Petition af denne Natur vilde finde endog mange tusinde Fattiges bifald og Underskrift i Hovedstaden, og afseet fra det høiere statsborgerlige og aandelige Hensyn maa det indrømmes, at en langt selvstændigere og meere intelligent Borgerclasse af selve Fattigstanden derved vilde førelsen af dette Forslag kunde derfor alene befrygtes fra Pengemændenes Side, der mulig, ret som sande Pengearistokrater, liig hine fendalistiske Jorddrotter" vilde modsætte sig Andragendet, naar det fremførtes ved Stænderbordet; men naar den velmeriterede Peder Hansen Lundby paatog Ledelsen af dette patriotiske Værk, og tilsikkredes 1 Mk. for hver Underskrift, er der intet Spørgsmaal om, at de saakaldte Roeskildensiske Frihedsmænd, for at blive conseqvente, vilde gjøre sig endog til spidsrodløbende Martyrer for dette høie Formaal, især om det kunde lykkes Peder Hansen, som fra først af i Huusmandssagen, at formaae den ærede Præsident, til at intimere Sagen. Alt i 1842 udtalte han sig saaledes: "Dersom Eiendomsretten skulde kunne gjælde som absolut og ubetinget Ret, der skulde uden Videre bringe enhver anden Fordring til at forstumme, da forekommer det mig – jeg fremsætter dette kun som Mening – at vor Samfundsorden har meere end eet Forhold at fremvise, der efter dette Princip vilde vise sig i en uopløselig Anomali, ja det forekommer mig, som om Foranstaltninger, der pleie at prises, som Triumpher – jeg vil nævne Trældommens Ophævelse og Negerslavernes Emancipation – maa betragtes som aldeles uforsvarlige, thi her er vistnok alvorligt, radicalt Jndgreb i Eiendomsretten." Endskjøndt nu denne Sætning er fremsat som kun en Mening men Meningerne i Danmark almindeligviis tillægges heelt forskjellige Meninger, eftersom Meningen er udtalt af denne eller hiin Jndividualitet, (thi det hedder hertillands ikke, hvad sagde han, men hvo sagde det) kan den Mening saa let af Bonden uddrages af saadan en Mening, at ligesom Negerslavernes Emancipation dengang gjennemførtes, saaledes maa Fæstevæsenets Emancipation i disse oplyste Tider ikke mindre kunne føre til Triumph, hvor de store aandelige Jnteresser ifølge Jntelligensens høie Standpunkt maa hæves paa de platte materielles Bekostning. Jntet Under derfor at Peder Hansen, der maa være begavet med udmærket Agitations=Talent, ved den naadige Gjenklang, hans Bestræbelser have fundet, endog lod sin Dristighed stige indtil den Grad, at han benyttede sig af Leiligheden, til i Bondesagen at lade de største politiske Notabiliteter løbe med Liimstangen, og er nu paa Veie med naar begge disse Forslag gaae igjennem, at gjøre Fattigfolk i Hovedstaden velhavende og forvandle Fæstebønder til Selveiere, og saaledes bringe Gammen og Glæde over hele Landet, og det trods Rigmænds og Herremænds allarmerede Paaberaabelse af Jndgreb i Eiendomsretten, altsaa at omforme det hele bestaaende Statssamfund og bringe Ligevægt i Statsmaskinen. Ved Siden af disse danske liberale Anskuelser i Danmark angaaende dansk Eiendomsret, i det samme Danmark, hvor man i vidtløftige spaltelange Parlamentstaler kan afhandle, debattere, dreie og vende Nationalitetspørgsmaalet angaaende Dansktalen i det Slesvigske, medens man i selve Danmark forgiæves fra Sundet til Kongeaaen skal søge efter Nationalaanden kaste man et Øieblik Tanken over til hiint andet Øland det frie England, til det Land, hvor intet Politi tør træde over Husets Dørtærskel, hvor Grundeierens Eiendomsret er hellig – ja hellig over Alt – hvor Engelskmanden altsaa er en Konge paa sin Eiendom stolt i sit Huus og stolt paa sin Jord, alt overeensstemmende med det gyldne Statsprincip, "my house is my castle, et Princip, der er saa gjennemgribende og saa indvirkende i det hele engelske Statssamfund at dette ved conseqvent at blive hævdet i alle Retninger fra den Høieste til den Laveste, fra Stormanden til Stodderen, i og for sig er tilstrækkeligt til at skabe en sand og virkelig Nationalaand, der alene formaaer at udvikle et Borgersamfunds ædleste Grundtræk, Stolthed og Selvfølelse, og som i høieste Grad maa adle Mennesket og Borgeren, Derfor siger ogsaa Say i sin Statshuusholdningslære: "at den Umulighed, som det er i England, for Regjeringen selv at antaste Nogens Eiendom, har gjort dette Land mere Gavn end alle Regjeringsforvaltningens Feilgreb have kunne tilføie Landet Skade, og Sandheden af denne Sætning vil vistnok enhver sundtseende dansk Statsborger og isærdeleshed Grundeieren være gjennemtrængt af, idet Eiendoms rettens Hellighed og Uantastelighed absolut og ubetinget baade er, maa og skal være Basis for hele Statens Velvære, idet Staten aldrig i Regelen, men kun undtagelsesviis, hvor den yderste Nødvendighed fordrer det, maa tilsidesætte den Enkeltes Ret for det Heles Vel (f. Ex. ved Chaussee- og Jernbaneanlæg a.) Mindst af Alt vilde dette finde Anvendelse, naar hele Godseierstandens lovlige Eiendomsret tilintetgjøres, stilles i Kategori med Negerslavernes Emancipation eller Vornedskabets og Stavnsbaandets Afløsning, og gives til Priis for de laveste Agitationer, thi Regjeringen vilde ved en saadan Fremfærd kun tilintetgjøre al Eiendomssikkerhed i Landet, og aabenbart gjøre sig skyldig i Vold og Despoti. Og hvo er det nu, som her vil rokke og ryste Statens Grundpiller, hvo er det, der her vil undergrave den bestaaende Eiendomsret, hvo er det, der ved tvungent Kjøb og tvungent Salg vil lægge nye Baand og Jndskrænkninger paa Eiendomsretten, hvilke Andre, end de danske Constitutionsmænd, Koryphæerne for det saakaldte liberale danske Parti, hvis hele Digten og Tragten det skal hedde vil føre Folket en friere Forfatning imøde, en Statsforfatning, som vil afføde et selvstændigt, selvvirkende og kraftigt Folke=Element, og af den danske Nation danne et Kjernefolk, som i Besiddelse af Skattebevillingsret m. m. først vil vække Folket til Liv og Bevidsthed. Disse den frie Sags Bannerførere er det altsaa, som, ved at stille sig i Spidsen for Jndførelse af Danmark vordende friere Forfatning, søge at skaffe sig Popularitet hos hele Folket ved at undergrave og omstyrte Folkets Eiendomsret, der i et agerdyrkende Land, som Danmark, stedse er og bliver Fundamentet for den hele Statsmaskines Existents - isandhed, en Maade at gjøre sig populair paa og give Frihedsideerne Indgang i selve Folket, der indeholder sand Originalitet, men hvilke Forslag, derfor ogsaa til Priis og Berømmelse for det hele Godseierpartii bleve saa grundig og overbevisende mødte og tilbageslaaede, at man som dansk Grundeier og Borger kan holde sig forvisset om, at den danske Regjering ingensinde vil kunne gaae ind paa en slig Uretfærdighed. Men dette er ikke nok, det er langtfra ikke tilstrækkeligt, at Regjeringen vil fraholde sig directe Jndgreb i Eiendomsretten; thi dette hører til Umulighederne; Regjeringen skylder Landbostanden, ifølge Sagernes nuværende Stilling, at hæmme og standse ved indgribende Forholdsregler dette agiterende Uvæsen, der liig en Slange i sine krummende Bugter, med sin hæse, hvislende Stemme og giftspillende Braad, sniger sig om i Danmarks Vænge, og i stedse større Omfang udbreder Misnøie, Splid, Trætte, Misgunst og Uenighed mellem Godseier og Bonde, hvor, som bekjendt, – vel muligt med enkelte Undtagelser tidligere over hele Landet det bedste, det kjærligste, ja det elskeligste Forhold mellem disse Stænder, og netop isærdeleshed mellem Godseier og Fæster, fandt Sted, en Sandhed, som hver Menneskeven, Sandheden tro, maa bekjende og vidne, der er indviet i Forholdene, der har levet og virket i og mellem den danske Landbostand, og kjender den Tænkemaade, der med liden Afvigelse er den almeenherskende, baade i den ene og i den anden af de danske Provindser. Det er dette, paa Agtelse, Tillid og Kjærlighed grundfæstede, gjensidige Forhold mellem Eier og Fæster, som mere og meere siden Stavnsbaandets Løsning i Danmark næsten paa alle Godser har banet Sønnen – hvor denne i myndig Alder har været tilstede - Vei til Fæstets Overdragelse efter Forældrene, hvorved Fæstegaardene meere eller mindre ere blevne betragtede som Familiebesiddelser. Den i Stænderforsamlingen udtalte Sætning: "at Fæsteforholdet er et stort Privilegium for Bondestanden, er derfor en Sætning, ligesaa sand og ligesaa tilforladelig, som den, at Fæstevæsenets pludselige eller til en vis Termin bestemte Afløsning vilde, foruden at ophæve selve Bondestanden i Danmark, bringe Elendighed og Jammer over den største Deel af Landets Fæstere, idet disse kastedes over paa Selveiendom i et Land, hvor der for den virksomme Sølveierbonde optaarner sig langt større Vanskelighed for under Forretning af Capitalen at bestaae, medens Fæsterne under deres nærværende uendeligt billigere Landgilde- og Jordebogspræstationer hensidde saa forgfrie og ubekymrede, at de ikke engang selv ønske, som Opraabene lyde, at opgive deres Fæsteforhold. Neil det ønsker Massen af Danmarks Fæstebønder ikke; den ønsker desværre Jntet mindre, end at blive Selveiere og Arvefæstere, det vil sige paa den eneste tænkelige, retfærdige og udførlige Maade, ved nemlig, efter den gamle Regel, at give Keiseren, hvad Keiserens er, at give Godseieren det for Fæste gaarden, som denne omtrentlig i Handel og Vandel er værd. Naar det derfor var det saakaldte liberale Parties ramme Alvor, at skaffe sig Lys i Forhold, hvori det handler complet i Blinde og aldeles mangler kyndigt og practisk Jndblik i Tingene og sand og rigtig Kundskab og Fæstebondens virkelige Ønsker og Attraaer, da vil jeg blot foreslaae og raade de anderledes Tænkende, at anstille Forsøg paa at bereise endeel Godser i Landets forskjellige Egne, og da, hvor Godseieren der indvilliger, gjøre de forsamlede Godsers Fæstere Tilbud, f. Ex. saalydende: "Da Godseieren er villig til at lade alt det ham tilhørende Fæstegods overgaae til Selveiendom eller Arvefæste, enten strax eller og faa Aar, imod at der for Gaardene udbetales eller forrentes den Capital, som disse ere værd i Handel og Vandel, i al Fald efter uvillige Mænds Skjøn, saa opfordre vi Eder her til derom at afgive bestemt forbindende Erklæring, saa Skjøde og Arvefæste-Contracter derefter kunne blive udstedte ved Fæstebrevenes Aflevering" – saa vil det befindes, at paa Langeland, Fyen og Møen mulig endeel Fæstegods vilde gaae ind paa Forslaget, men at man i Sjælland, Lolland, Falster, Bornholm og Jylland, altsaa Massen af Fæstegodset, kunde bereise 20 Godser, og deraf ikke finde et eneste Gods dertil villigt. Dette er en Paastand af dristig Natur, men jeg skal til al Evidents paatage mig paa Opfordring at bevise den for de lidet Troende eller altfor Troende, og jeg antager, at Jntet mere overbevisende Vidnesbyrd vil kunne produceres for, hvor falsk og prangt man her har paataget sig Fæstebondens Emancipation i Danmark, idet han selv med Hænder og Fødder i dette Tilfælde vilde bede sig baade Skjøde og Arvefæste=Contracter holdte fra Livet, idet han nok skulde vide paa sin Kistebund, at bevare sit Fæstebrev, som Jngen veed bedre at paaskjønne end den danske Bonde. Desværre maa det tilstaaes, at Fæstebonden med alt for stor Forkjærlighed hænger ved en Jnstitution, som i Tidens Løb i sig selv vil finde sin naturlige Opløsning og Modvægt, som ved intet Middel vil fremskyndes mere, end ved, først og fornemmelig netop i modsat Retning af alle de anvendte Agitationer, at bringe Eier og Fæster i stedse nøiere og inderligere Forbindelse med hinanden, og hertil har netop de sidste 30 Aars mægtige Opsving for Agerdyrkningen givet den heldigste Anledning, da den duelige og retskafne Bonde, som paa dansk Viis i mange Aar først skal see paa Herregaardenes Jndførelse af Brak, Bemergling og Agerdyrkningsredskabers Forbedring m. m., førend han faaer Troen saaledes indgivet om disses Gavnlighed, at han selv i mindre Maalestok tør overføre dem paa sin egen Lod, tør følge Exemplet, og derved udbringe et forøget Udbytte, der bedst af Alt ansporer ham til at blive egen Mand paa egen Grund.