Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-02-24
Da vi have omtalt de andre Valgelasser, burde vi ved ikke ganske forbigaae Sædegaardseiernes, skjøndt, naar vi ei ville være meget vidtløftige, der ikke er meget Mere at sige, end vi allerede have sagt. At røre ved denne Classe er imidlertid det samme, som at stikke sin Haand i en Vespenede, for at bruge et Udtryk af den i sin Tid liberale Algreen-Ussing om at røre ved en Professor. Saalænge det usalige Forhold mellem denne Stand og Fæste væsenet vedvarer, vil den have Vanskelighed ved at hæve sig til Friheden; den stirrer sig bestandig varm og ør i hovedet paa dette ene Forhold, og den Forandring, Friheden fordrer heri, udmaler Phantasien med de mørkeste Farver som en Terrorisme, den maa føre med sig. Friheden bliver disse Mennesker en Afskyelighed. De see ei blot Misfornøielse med de velerhvervede Rettigheder", men formastelig Jndgreb i den hellige Eiendomsret, raae og blodtørstige Pobelhobe rykke frem mod deres Borge, hvor de hverken skaane Levende eller Livløst. Dette har da ogsaa bevirket, at enkelte Mænd af denne Classe, som engang vare friheds- og nationalsindede, nu ere blevne det Modsatte. De ønske ingen Constitution mere, ei Sprogets og Slesvigs Frelse i Virkeligheden; det vil sige, de ville er Handlinger, hvorved dette skeer, eller ville dem ikke, som det ogsaa hedder, for ei at lægge Regjeringen Hindringer iveien. Kort, de holde paa Status qvo, det Gamle og Gode. De have dog ikke Noget imod Forandringer og Forbedringer, naar samme slet ikke vedrøre deres Jnteresse. De have f. Ex. Jntet mod Kjøbstad privilegiernes Tilintetgjørelse, uden forsaavidt der herved let ved Navnet kunde spilles hen paa deres egne Privilegier. De have heller ikke mod Reformer, naar de ere dem gunstige, som de nye Lovbestemmelser efter det Tuteinske Forslag om Forholdet mellem dem og deres Bønder; de havde heller ikke imod at hele Fæstevæsenet forandres til et Forpagtnings- og Leieforhold. Finantserne ere deres oppositionelle Kjephest, fordi de meget rigtig indsee, at naar det gaaer galt her, gaaer det fornemmelig udover dem; thi man maa tage, hvor der er Noget at faae. Derfor den skjønne Eenstemmighed om det tvarige Budget med de andre Classer. Jvrigheden i dette Stykke er priisværdig og vistnok meget nødvendig; men den er heel comisk, al den Stund alle vore andre raadne Ting ere dem fortræffelige og uforbederlige, og netop vore Finantsers Status aarlig bedrer sig og kan udholde en Sammenligning med andre Rigers Finantsbestyrelse. Det conentrerer sig om Jeglet. Prof. Clausen har blandt sine mange træffende bemærkninger ogsaa gjort den om den store Forskiel mellem Hertugdømmernes Ridderskab og vore Adelskab, hvorledes de i saamange Henseender synes at gaae modsatte Veie. De Førstes Nationalfølelse, Friheds lyst, Heftighed, Anfører- og Oprørslyst er lige saa ubændig, som det aldeles modsatte Extrem i Provindsen Danmark. Dette nu i Almindelighed. Stiftets større Godseiere ere fortrinsviis Lehusbesiddere og Adelige; vi forbigaae nogle yngre talentfulde Mænd, som Stiftet i de sidste Aar har faaet, der have ei endnu rigtig vundet Stiftsborgerret. De ere samtlige - paa en enkelt Undtagelse nær – meget vakkre Mennesker, de Fleste af dem omgængelige og uden iøinefaldende Prætentioner; Flere af dem selv elskværdige; deres Familier ligesaa; her hersker blandt dem et meget sædeligt Liv, som man just ei finder allevegne. Men de forskaffe sig ei den Jndflydelse, som deres Plads i Samfundet burde og skulde føre med sig. Standsforskjellen er endnu for stor. Ligesom Bonden er næsten ganske afsluttet fra selskabelig Omgang med de andre Stænder, saaledes er der endnu en Kløft mellem Adelen og den høiere Middelstand. Blodet er endnu vigtigt og behageligt. Jngen har med Kraft villet bryde de ulykkelige Skillevægge; men det bør ei forties, at Aarsagen hertil ligger ogsaa ligemeget hos de andre Classer. De have ei villet benytte, til høiere og fædrelandske Formaal og Virksomhed, den Magt og de Midler, som Rigdom, Uafhængighed og Fødsel give. De Kundskaber og Begreber, som findes i disse Sphærer, ere ikke meget store eller omfattende, hele Livet er ikke meget aandfuldt og vækkende, ofte er det ganske betydningsløst, flant og tom. Vi ønske ingen Classe, der er privilegeret og har særegne Rettigheder; det forekommer og uværdigt og utaaleligt for en fribaaren og ærekjær Mand at besidde Noget, hvorved han er favoriseret fremfor sine andre Medmenneskeer; men vi er ingen Modstandere af en høiere og riig Classe, men troe meget mere, at en saadan maa være i enhver lykkelig og anseet Stat. Vi ønske vor første Classe opløftet til en ganske anden Selvstændighed, Magt og Dygtighed, der aldrig skeer derved, at den Førstefødte faaer hele Familiens Eiendom, at der tillægges dem Navne af Grever, Baroner og Adelige, at de eie nogle hundrede Fæstebønder, at de have Fortrindret til Statens Embeder og næsten udelukkende Ret til Amtmænds- og Minister poster. Et Slags Aristoerati vil altid opstaae; det er nødvendigt og gavnligt, naar det skaber sig selv ved egen Dygtighed og de naturlige Lykkensomstændigheder. Det er, rigtig grundlagt og indordnet i Samfundet, Frihedens stærke Støtte i farefulde og critiske Tidsomstændigheder; de lavere Classer lade sig lettere vildlede og bedaare, især af den enkelte Personligheds Smiger og Glands, der ofte er bleven Frihedens Ruin. Historien giver Exempler paa dette, skjøndt den desværre giver ligesaa mange Exempler paa modsatte Virkninger. Det er vist, at Danmark har havt den ulykkelige Skjæbne, at dets Aristoerati aldrig har besiddet nogen Dygtighed og altid har været dets Fordærvelse, skjøndt man ogsaa i at bevise denne Sandhed er gaaet forvidt, og har, just ikke med nogen ægte Nationalfølelse, villet skjære Standens enkelte udmærkede Personligheder over een Kam med hele Standens Uvæsen, og Fortabthed. Som nu i det Hele en ny Tid er ved at bryde frem, saa gjælder det ogsaa om at give Fædrelandet ved nye og demoratiske Jnstitutioner et nyt og ægte Aristoerati, eller den Aand i de høiere Samfunds classer, som vi betegne herved. Eller det gjælder om, i det vi have, at faae Overgangsled til og Forbindelses midler med den tilkommende nye Tid, som vi haabe og ønske. I denne Henseende, med Hensyn til vort nærværende Aristoerati, befinde vi os i den vidunderligste Stilling, er et Forhold tilstede, hvori Danmark adskiller sig fra alle andre europæiske Riger og Lande. Hele vort Aristoerati er som død. Der er intet Lem af samme, paa hvilket den nyere Tids Aand har havt virkelig Jndflydelse, som er bleven Tidsaandens Tilhænger, en trofast og duelig Arbeider i dens Tjeneste. J andre Lande findes Flere af Aristoeratiet, om hvilke Folket med dets Stræben og Fordringer samler sig, og som offre sig for det, hos os er intet Spor hertil. Folket seer hen til andre Mænd; Aristoeratiet staaer eller ligger som en død Masse, som kun gjør den passive Modstand, hvor den et gjør den active, at den er i Veien paa Banen til Frihedens Maal. Det er et historisk Phænomen, eneste i sit Slags. Vi kunne ikke forklare os det. Det er vor Tro imod at betragte Nationen som et uddødt Folk, og da den høieste Classe som den, hvori Døden allerede er almindelig og total, og hvorfra den stiger efterhaanden nedad. See vi nu hen til det Bedste og Dygtigste af Aristoeratiet, som vort Stift har udpillet, da ere de to Suppleanter ubekjendte. Den ene Deputerede har Jntet udrettet forhen i Stændersalen. Den tredie Deputerede kjender vi ikke endnu fra den politiske Side. Hr. Kammerraad Jørgensen har engang været Gjenstand for Uskaansom hed; han er visselig ligesaa god som de Andre, og den Godseier, som paa den fornuftigste Maade, vi kjende, har tilbudt sine Fæstere Arvefæste. Det gjælder forresten om Enhver, som er riig og som saadan mægtig, at naar han just ikke er dyrisk eller meget eenfoldig, saa er han en god og var Mand; er han et Menneske, er han en klog og dygtig Mand; har han nogen Dannelse, Tact, Humanitet og Virkelyst, er han noget ganske Overordentligt og Udmærket. Jsær har enhver Stand og Classe stor Lyst til at troe dette om sine Egne, men ingen mere end Adelstanden. Stiftet har en Lehnsbesidder og Stænderdeputeret, som i enkelte Henseender gjør en Undtagelse fra dette her Sagte. Ved sine Evner, ved sin Dannelse, ved Virksomhed hører han til det Usædvanlige hos os. De Frisindede og overhovedet Folket glædede sig over at finde denne Dase i Ørkenen, og regnede ham allerede i længere Tid for Deres. Han var tidlig kommen i Bekjendtskab med enkelte yngre dygtige Mænd, ved alvorligt Studium, havde han uddannet sig, og han viste strax, da han overtog sin store Besiddelse, practisk Talent og stor Virkelyst. Man troede i ham at finde endelig ved Fødsel en Arstorat, som vilde antage sig Frihedens og Folkets Sag, som vilde danne Overgangsledet til den nye Tid, fremtræde ved sin uafhængige Magt især som Fortolker af de nye Jdeer og i sin Person vise disses gode Fred og Forsoning med det Gamle og Conservative. Man blev i nogle Aar endog vissere i sin Tro og gladere i sit Haab. Grev Knuth udtalte sig her paa Lolland ved enkelte Leiligheder offentlig meget frisindet. Han fremtraadte som opvoxen i og af det danske Folk og sammes bedste Aand. Han underskrev Constitutionspetitionen ved Thronskiftet. Ved hans Valg til Stænderdeputeret hilsedes han med lydelig Jubel af de Liberale. Han underskrev den ganske demoratisk nationale Marksindbydelse til Drikkehornet til Lorenzen, hvad selv dengang endnu den moderate Fraction, Schouw Clausen o. s. v., ei vilde tiltræde. Han fik Tilladelse til at bortarvefæste sit store Gods. Men – snart tog det en anden Vending. Man fortæller, at da K. holdt sin første Tale i Stændersalen, og Aristoraterne vare meget spændte og urolige over denne Standsfælles Affald fra den ene saliggjørende Tro, skal Kammerherre S. smilende have dreiet sig og sagt: "den gode Mand skal vi nok komme tilrette med." Forrige Forsamling var K. meget forsigtig, og han vilde ei engang med de andre bekjendte To og Tyve underskrive Andragendet til Bedste for det betrængte Sprog i Slesvig. J sidste Forsamling har han vel ei endnu ganske sluttet sig til sine Standsfæller; han har opført sig som en gammel, fiin Diplomat og Statsmand, heller ikke kan man egentlig sige, at han bærer Kappen efter Vinden, men han balancerer saa luftig imellem det Altsammen, at Jngen næsten veed, hvad og hvor han er; han er det uendelige Regative, og det stænderiske noli me tangere; men de Liberale have vendt sig fra ham med Uvillie, maaskee med Undtagelse af Lehmann, der endnu smigrer sig med en grevelig Commiliton, Og sandelig, ved et blot løseligt Øiekast vil det befindes, at der ei er Grund til noget særdeles Haab.