Politivennen, 1806-01-01
Et Par Ord om vore Spadseregange og om vore Lastdyrs Skæbne. Af Københavns faa Spadseregange er Volden baade den meest besøgte og overhovedet for Flerheden den allerbekvemmeste. Saa meget mere var det at ønske, at derfra bortfjærnedes alt, hvad der kunde tilintetgjøre eller formindske dens Behagelighed. Dette er ikke Tilfældet. Jgaar d. 18 April mellem 3 og 4 Eftermiddag blev Jndsenderen imellem Vester- og Nørreport anboldt af ikke mindre end fem Betlere, af hvilke tvende vare Slaver; den ene af disse forfulgte ham over 100 Skridt med en højst ubehagelig Paatrængenhed. Ved Nedgangen af Volden, der hvor man stiger ned i Filosofgangen maatte han derpaa være Vidne til et oprerende Syn. En med Kornsække vældig beladen og med to skindmavre Heste forspændt Vogn var ifærd med at komme op ad Volden til den Mølle, der ligger omtrent lige ud for Lavendelstrædet, og hvortil Vejen gaaer forbi Enden af de Barakker, der endnu staae i Filosofgangen. Man pryglede paa de stakkels Heste, som forgjæves opbøde deres sidste Kræfter. Under tvende drøje Møllekarles forenede Slagkravlede de et lille Stykke op, men stode atter, overladende sig med fortvivlende Taalmodighed til de Smerter, hvis Hensigt det var dem fysisk umuligt at fuldbyrde. Allerede to Gange tilsorn har Jndsenderen paa selvsamme Sted været Vidne til et lige Barbari. Gjennemtrængt af Medlidenhed og Harme besluttede Jndsenderen strax igjennem Deres Poliven at anraabe Love, Fornuft og Menneskehed til Fordel for de mishandlede Lastdyr; men han var nær ved igjen at fordømme denne Tanke. Have, faldt det ham ind, ikke flere Stemmer alt for længe siden i dette Blad hævet sig til deres Bedste, og forgæves? Dog - atter tænkte han, om det Gode maa man ikke fortvivle, og skulde end den Bemærkning vedblive at være sand, at i København Trældyrets Mishandling ene kan sammenlignes med deres Barbari, som udøve den, og med deres Ufølsomhed, som ligegyldige see og taale den - velan, hans Hjerte frikjender ham, han har ikke tiet dertil. Hvor menneskeværdigt tænkte hine Lovgivere i Jurich, som, i en haard Vinter, ej allene forbød at tilføje Fuglene noget ondt, men ogsaa befalede at kaste Brød for dem, (Job. Miller Gesch. d. Schweiss 3 B. 2 Cap.) og det var i Aaret 1435!*) Hvor ædelt et Træk i Jydens Nationalkarakter hin bekjendte; ofte med saa liden Ære spottede, Nænsomhed over Dyret, der retfærdig og em afmaaler Byrden efter dets Kræfter, letter det samme paa enhver Maade, ofte ved egen Deltagelse), og ikke filden skjenkede det en Medlidenheds Taare, naar det mishandledes af, eller kom mishandlet tilbage fra, fremmede Hænder. Vi have af vor Lovgivning en Bestemmelse for Vægten af et Læs, og sikkert vil vort aarvaagne Politi straffe Overtrædelserne deraf, naar det seer eller erfarer dem, men dette er jo en Umulighed med de fleste Tilfælde, og var det end ikke saa, hvad værger mod Mishandling i det idelige Tilfælde, hvor Læsset ikke er ulovlig stort, men dog meget for tungt for syge ellerkraftløse Heste? Sikkere er det her Kudskens eller Køresvendens Moralskhed, det gælder om at forbedre. Højligen burde det nok derfor i alle Almueskoler vel indpræntes de Unge, at Grumhed imod Dyr er Synd imod deres Skaber. Og nyttigt var det vist, om vore gejstlige Talere i det mindste helligede een af deres Prædikener til den skjønne Hensigt, at forædle Mennesket, ved at forædle hans Omgang mod de ham undergivne Dyr.