Den Vest-Sjællandske Avis, 1826-06-06
(Af Tidsskriftet Curiositeten 5de Bind.) Frieherre Sigmund von Seckendorfs Drøm. Sigmund Frieherre von Seckendorf, som døde i Anspach den 26de April 1785 havde omtrent Aar førend sin Død følgende mærkværdige Drøm Han saae et Menneske i sædvanlig Skikkelse og Dragt at komme til sig, som sagde: at han skulde udbede sig af ham om han hellere vilde see sin tilkommende Skjebne eller endnu engang see den foregaaende Orden hvori hans Livs Behivenheder vare foregaaede, Seckendorf sagde: Fremtiden vilde han overlade til Gud; men det vilde glæde ham, dersom han kunde beskue sit foregaaende Levnet igien, ligesom et Malerie. Nu gav Manden ham et Speil i dette saae han sig som et Barn paa 5 Aar, saa igien Hofmesterhistorier, som han havde dengang og som han neppe meere kunde erindre sig naar han var vaagen (at man i det tilkommende Liv vil paa det fuldstændigste og klareste erindre sig alt hvad der er mødt os i det nærværende har den høieste Grad af philosophisk Sandsynlighed for sig) Ogsaa enhver Fortred, enhver Begivenhed, som han havde i sin Ungdom med sine Forældre forekom ham da saa levende, som det nu først virkelig tildrog sig. Saaledes gik han sine Barn- og Ungdomsaar igiennem. Alt hvad han da havde foretaget sig og hvad der var mødt ham, blev gientaget for ham i dette Speil, saa at han endelig ogsaa kom til Historien om sit Ophold i Jtalien. Her havde han en Elskerinde, som han sikkert vilde have ægtet, naar hans Skjebne havde tilladt ham at blive i Jtalien; hende saae han nu ogsaa i Drømmen liggende paa en Seng, hun vinkede til ham, og han gik hen til hende. Vi maae adskille os, sagde hun, men ikke længe kjære Seckendorff, thi uden Dem kan jeg ikke leve længe; men nu maae De lade mig forblive et Øieblik allene. Han gik altsaa ud af Værelset, og da han nogle Minuter derefter igien kom ind, laae hun langt smukkere og ligesom et forklaret Væsen paa Sengen, ved hendes Fødder oprullede sig et Forhæng. Seckendorf sagde til Frue von K, til hvem han havde fortalt denne hele Drøm: at han ikke kunde beskrive hvor herligt et Syn han havde seet. Han havde seet da Forhænget blev optrukket en Mængde smukt forklarede Skabninger, Klarheden havde blendet hans Øine, hvilke Alle vare fornøiede og i Bevægelse. En af de omsvævede, forklarede Skjønne havde taget hans Elskede ved Haanden og trukket hende langsomt til sig, derpaa var Forhænget igien faldet ned. Derover vaagnede han op og eftertænkte sin livfulde Drøm; men indsov dog igien, og det selv samme Menneske viste sig for ham igien, og spurgte ham: Om han var tilfreds med det han havde viist ham, og om han ikke gjerne endnu engang ønskede at see alle de Mennesker, som han havde kiendt i sit Liv, Seckendorf sagde: at det vilde være ham den største Fornøielse. Han fik nu paa nye et Speil, hvori han rækkeviis faae alle Mennesker at gaae forbie saavel levende som døde som han havde kiendt i sit heele Liv, med den Forskiel, at de som heri Livet vare Lykkelige saae venlige paa ham og bleve staaende, men de, hvorom han allerede vidste at de vare blevne ulykkelige og levede misfornøiet, gik med Haanden for Øinenhurtigt, og uden at see sig om forbi ham, og de som saaledes gik forbi med Haanden for Øinene, hvorom han tilforn ikke vidste om de levede lykkeligt eller ulykkeligt, vare det sidste. Han skrev efter denne Drøm til sine gamle Bekiendte, og er kyndigede sig om deres Skjebne, og bestandig stemmede den overeens med Drømmen. De Afdøde som han saae i dette Speil, havde en ganske eensformig Klædning, som udmærkede sig fra de andre; de belve alle staaende et Øieblik foran ham, og vinkede venligt af ham med Haanden; men Nogle af dem svævede kun, som Lynild forbi, med Haanden for Øinene, dog saaledes at han kunde kiende dem. Dette var den Deel af hans Drøm, som giorde meest Jndtryk paa ham, og naar han kom dertil afbrød han bestandig meget hurtigt sin Fortælling fordi han var for meget rørt til at kunne tale derom. – Hans Fader, den anførte Frue v. K., kortfagt, alle hans Venner, og endog de Personer, som han kun lidet kiendte, saae han igien i dette Speil. Endelig vaagnede han, og stod op, fordi han ganske angestfuld, ikke kunde fatte sig og saae ud af Vinduet for at adsprede sig. Klokken slog nu 3. Endelig lagde han sig ned, sov ind- og tænkte paa nye i Søvne paa sin forhen havte Drøm, og giorde i Søvne et Digt over den, som begynder saaledes: Yndige føde Phantasie &c., komponerede i Drømme dette Digt, og vaagnede derpaa igien op. Han kunde ikke blive længere i Sengen, stod op, lod sig bringe et Lys og opskrev den heele Drøm tilligemed Digtet og Compositionen; men lagde sig ikke meere til Sengs men eftertænkte sin heele Drømmerhistorie.