Berlingske Tidende, 1834-03-20
Hr. Hume har i Torsdags Aftes indbragt i Underhuset det, fremfor alle andre, vigtige Spørgsmaal, om den nuværende gradvise Afgift af udenlandsk Korn skal vedblive eller en bestemt Afgift sættes i Stedet for samme? Naturligviis vil han, at denne i Gjennemsnit skal antages lavere, endskjønt blot efterhaanden saa lav, at Prisen paa Livets første Fornødenheder paa de Britiske Øer lidt efter lidt bringes i større Liighed med Continental Priserne. Hans fortrinligste Grunde ere: at vore Fabrikantere maae, under de nuværende konstigt fremkaldte høiere Priser, uophørligen tabe meer og meer i deres Concurents med Fabrikanterne paa Fastlandet; men derved tabte ikke allene Fabrikanterne, men selve Grundeierne, efterdi Landet har langt flere Jndbyggere, end enten Agerdyrkningen eller Fabrikerne udfordre for de indenlandske Fornødenheder; og denne overflødige Befolknings Opholdelse nødvendigen maa falde Grundbesidderne til Byrde, i samme Forhold, som den ophører at fabrikere for Udlandet. Godsejerne i England ere blot af den Grund rigere end de Russiske, Polske og Tydske, fordi Handel og Erhvervflidhave sammendynget store Rigdomme i dette Land; men disse maatte igjen tabes, naar man, for at befordre Godsbesiddernes formeentlige Jnteresse, bevirker: at Priserne paa Livets Fornødenheder vorde dyrere, og med Opoffrelse af store Summer fremtvinger det Korn, som for den halve Priis kunde erholdes fra Udlandet. Han indrømmer imidlertid, at Territorial-Jnteressen maatte, uden en vis Grad af Beskyttelse, aldeles gaae tilgrunde; hvilket igjen vilde vorde meget skadeligt for de Fabrikantere, der producere for det indenlandske Forbrug; og derfor indrømmer han ogsaa, at en Afgift maa vedblive, men som efterhaanden skal formindskes indtil den ringeste mueligste Grad. – Herpaa svarede i Særdeleshed Sir James Graham, ikke som Minister (thi dette er intet ministerielt Spørgsmaal), men som Godsejer. Han anførte Alt, hvad der vel fra denne Side kan siges, især, at Grundeierne, imedens Fabrikvæsenet blomstrer i næsten alle Grene, maatte fra Aar til Aar nedsætte deres Undergivnes Afgifter, og havde desuden, saavel som Forpagterne og Markarbeiderne, fuldt op med at kæmpe imod Tryk og Savn. Vistnok lod sig herimod indvende, at Godsejerne, i Forhold til Tingenes Priis, dog altid erholde en forholdsviis høiere Afgift, end de modtoge førend Revolutionskrigene. Men Ulykken er, at næsten alle Godser - uagtet Jndtægterne vare under Krigens Tid, i mange Tilfælde, stegne til det Firedobbelte – nu ere saa forgieldede, at den største Deel af dem maatte falde i andre Hænder, dersom Jndtægterne paa een Gang skulde nedsættes i en endnu betydeligere Grad. Men et sligt Resultat – nemlig at see den største Deel af de gamle, adelige og borgerlige Familier ved Tiggerstaven, og i deres Sted en Hob Aagerkarle og Speculantere i Besiddelse af Landets Grund Eiendom – vilde saavel i moralsk som politisk Henseende være en Sag, som ingen sand Landets Ven kan ønske. (Hr. Humes Forslag blev efter heftige Debatter forkastet.) - At det vil komme saavidt, og det inden faa Aar, derom tvivle vi ingenlunde; vi haabe blot, at Aristoratiet vil benytte denne Frist til, ved Sparsommelighed, bedre at kunne møde de forandrede Tids=Omstændigheder; endskjøndt de haandværkdrivende Classer ville paa en smertelig Maade føle det, dersom Aristoratiet indskrænker sig i Henseende til sine Udgifter, i Særdeleshed, dersom mange Familier begive sig til Continentet, hvor de kunne formindske deres Udgifter, uden at indskrænke deres Lurus. Men selv dette Onde vilde lettere kunne udholdes, end det Første.