Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-09-03
Frue Merline, som strax indfandt sig hos Zalde, sagde hende, at Drengens Navn var Phantasus; at man maatte holde ham meget strængt, ellers vilde han blive et forfærdelig ubændigt Væsen; at han vel kunde blive hos den endnu harnlige Raisonable, men man maatte vaage over, at han ikke giorde hende vild, hvilket let kunde skee, da den elsk værdige Prindsesse var saa gandske indtaget af ham. Medens dette foregik hos Forældrene, spøgede Børnene sammen, som om de havde kjendt hinanden i mange Aar. Phantasus bandt Krandse til sin Prindsesse af Evighedsblomster, men han satte saa megen vild Timian imellem dem, at Krandsene flagrede næsten Bacchantisk om hendes Lokker, og Stilkene sloge hende saa stærkt i Øinene, at hun ufeilbarlig var bleven blind, dersom Frue Merline ikke i Tide var bleven det vaer, og havde revet den forvirrede Krands af hendes Hoved. Prindsessen havde ikke saasnart faaet Brugen af sit Syn igjen, før hun besluttede at blive den lille Galings Leder. Hun slog strax det blødeste Silkebaand om ham. Den lille Phantasus moerede sig et Øieblik ved at ledes af Raisonable; men - det var dog Tvang, og al Tvang var ham utaalelig, da man ligge fra hans Killingealder af havde ladet ham løbe saa vildt, som han fandt for godt. Han rev sig derfor spøgende løs. Prindsessen, løb efter ham, men det var hende umueligt at gribe sin Flygtning. Hun bad, hun græd, han loe og løb, styrtede i sin Flugt alt overende, ja kom endog til at saare sin Prindsesses høire Haand, som var udstrakt imod ham. Da han saae hendes Blod rinde, blev han ligesaa forrykt af Sorg, som han tilforn havde været det af Overgivenhed. Han forehylede hende sin Anger i de meest rørende Udtryk, og efter Takt. Deraf have Elegier deres Oprindelse. Hun tilgav, og nu bruste hans Henrykkelse paa ny i Taktform, ligesom Occanet bruser i Stormen; det ene Frydsudtryk taarnede sig paa det andet, som Havets Bølger. Det kaldte han Oder. Prindsessen var henrykt, ja det var den første Gang, siden hun kunde skiønne, at hun ikke gav Agt paa, hvorledes hendes Moder rystede betænkeligt med Hovedet. Dagens Fest var tilende. Raisonables Foraldre vilde vende tilbage til Residentsen igjen. De tvende Børn gik Haand i Haand i Palankinen til dem. Paa Veien gjorde den lille Phantasus de moersomste Anmærkninger over alle Forbigaaende. Det var umueligt at bare sig for Latter over hans bidende Spot, dog snøs alle, som den ramte. Nogle steg Blodet i Hovedet, saa de glemte sig selv, og vilde kaste Stene paa ham ja hans Liv havde været i Fare, dersom han ikke havde været i saa ophøiet Selskab. Den lille Raisonable forsikrede omsider, at hun umueligen kunde ynde ham, dersom han vedblev saaledes. Han derimod forsikrede, at det var Sandhedskiærlighed, der bragte ham til at spotte Alle saa bittert: maaskee troede Drengen det selv, thi Egenkiærlighed har stedse et smukt Slør, hvormed den dækker alle vore Feil. Omsider drev Phantasus sin Kaadhed saa vidt, at han paa det bitterste spottede sin Prindsesse selv. Dette opirrede Sultanen. Han greb Drengen i Armen, og kastede ham ud af Palankinen. J det samme lod Feen Merline sig see paa sin Lilievogn i Luften: "Hvo der spotter Raisonable, sagde hun, fortjener ikke at være Menneske. – Løb og følg din Drift, Ødelæg Alt, uden derved at nytte enten dig selv eller Andre. Phantasus blev i samme Øieblik forvandlet til en Maar, løb rundt i Byerne, sønderrev Bøndernes Høns og Kyllinger, sugede en Draabe af hvers Hjerteblod, lod det øvrige Rov ligge, og blev stedse mere og mere hungrig, og altsaa mere og mere rovgjerrig. Tvende Aar henglede, og Raisonable længtes stedse mere og mere efter sin Phantasus, thi hun elskede saa inderlig den lille vilde Dreng. Hun bad sine Forældre saa bønlig om Tilladelse til at opsøge sin Vildkat, at de ikke længere kunde imodstaae hendes Begiæring. Man gjorde en Reise, som skulde ansees for en Lysttour, men Hensigten var at finde Maaren med de grønne Rosenblade.