Den Vest-Sjællandske Avis, 1820-01-14
Oversigt over Dagens udenlandske Nyeheder. Hs. Høihed Prinds Christian af Danmark med Gemalinde, have, under Navn af en Greve og Grevinde af Oldenborg, opholdt sig i Florenz fra den 14de til 18de Decbr. f. A. og taget Stadens Mærkværdigheder i Øiesyn; den 19de ere de afreiste derfra overSieng til Rom. – Der høres fra Preussen, at Kongen har i Naade bevilget Krigsministeren Generallieutenant v. Boyen sin Afskeed og udvalgt den Commanderende General ved Rhinen, Generallieutenant v. Hacke, til Krigsminister i hans Sted. Ligeledes ere Statsministrene v. Beyme og v. Humboldt blevne dispenserede fra deres Forretninger, som ere blevne paa en anden Maade fordeelte. Ogsaa har Hs. Majestæt udnævnt en Ministercommission, som den anden Jnstanz for den specielle Undersøgelses-Commission af de hemmelige politiske Forbindelser, dens Medlemmer ere Ministeren Fyrsten Hardenberg, Wittgenstein, Kircheisen, Schumann, Overpræsident v. Bülov, og Geheimeraad v. Kamps. - Den rette Sammenhæng ved Hr. de Wettes Afskeed, som var Professor i Theologien ved Universitetet i Berlin, er nu opklaret; den var en Følge af en Cabinetsordre, som Hs. Majestæt havde under 30te Septbr. f. A. udstædet til Statsministeren for de geistlige Anliggender og den offentlige Underviisning, Friherre v. Altenstein, og som lød saaledes: Professor de Wette har erkiendt Afskriftens Rigtighed af en Skrivelse, som han under 31te Marts har tilsendt Justitsraadinde Sand, og han har i denne Skrivelse søgt at retfærdiggiøre det af hendes Søn begaaede Mord; dermed lader sig nu en Religions- og Morallærers vigtige Embede sig ikke forene. Jeg vilde betynge min Samvittighed, naar jeg vilde betroe Ungdommens Underviisning til en Mand, som under betingelser og Forudsætninger kan holde et begaaet Drab for retfærdiggjort, og jeg paalægger dem derfore, at forløve Professor de Wette fra sit Læreembede. - Det er Skade at dette mærkværdige Brev er for vidløftigt til her at meddeles; det som kunde siges til dets Undskyldning, er at det vel har været blot bestemt til at trøste en ulykkelig Moder, og at Forfatteren har ikke formodet, at det skulde blive videre bekiendt. Brevet er forresten psychologisk vigtigt, det tiener til et nyt Beviis paa den menneskelige Fornufts Svaghed til at modstaae Følelsernes Jndvirkning, selv hos de meest dannede og ædelste Mennesker, Hiertet vil bestandig commandere over Fornuften, og de helligste Grundsætninger kunne glemmes eller fordunkles naar en undskyldende Beskuelse virker paa vort Hierte og forfører vor Phantaste. Saaledes, hvilke Grundsætninger burde være helligere end disse, at ingens Liv maae fældes uden ved Lovenes Sværd, at vi Mennesker bør taale hinandens Meninger, at Tale og Skrift, maae giendrives ved Tale og Skrift; thi ellers maae vi slaae hinanden ihiel indtil der bliver kun en tilbage, eftersom vi svag Mennesker blive aldrig enige med hinanden i vore Meninger, og dog kunde Professor de Wette skrive: den store Hob vil brændemærke deres Søn som en Forbryder, og det med et Skin af Ret. Vildfarelsen, kan undskyldes og tildeels ophæves ved Fastheden og Reenheden i Overbeviisningen, og Lidenskaben bliver helliget ved den gode Kilde hvoraf den udspringer. Jeg er fast overbeviist om, at begge Deele var Tilfælde ved deres fromme og dydige Søn. Han holdt det for Ret, som han gjorde, og saa har han gjort Ret.De Wette siger endog paa et andet Sted, saaledes som denne Gierning er skeet ved denne rene fromme Yndling, med denne Troe og med denne Tillid er den er skiønt Tidens Tegn. At en Yndling vover sit Liv forat udrydde et Menneske, som saamange tilbede som en Afgud, skulde det være uden al Virkning. Vel siger ogsaa Hr. de Wette, som Sædelærer kan jeg aldrig formane og raade til saadanne Handlinger, det Ond bor aldrig overvindes af det Onde, men allene ved bet Gode. - Desuagtet er dette Brev et rædsomt Beviis paa den menneskelige Fornufts Forvildelse; den Afskye man bør føle for Forbrydelsen, taber sig hos de Wette aldeles i hans individuelle Følelse for Forbryderen, og skriver han endog saaledes for at trøste den ulykkelige Moder, saa burde han have betænkt, at han ogsaa var hendes Sædelighed det skyldigt, ikke at forvirre hendes Grundsætninger, imedens han vilde trøste hendes Hierte, desuden maatte han jo ogsaa have frygtet for, at et saa farligt og forførende Brev kunde blive bekiendt uden Advarsel. Lad os, ovenpaa saameget traurigt, faae et Par opmuntrende Anecdoter, som endskiøndt lidt gamle dog først nyelig ere blevne bekiendtgjorte. Kong Frederik den anden lod, efter en Bataille i Syvaarskrigen, en Ungersk Husar bringe for sig, som man havde taget til Fange. Han vilde lade ham udspørge om Fiendens Stilling, men Ungareren forstod ikke Tydsk, og de Kongen omgivende Generaler og Adjutanter forstode ikke Ungarsk, men Husaren kunde tale Latin. Kongen kastede nu sine Øine til de Officerer, som stode omkring, og sagde: "Numine Herrer, er der ingen iblandt os, som kan brokke noget Latin Alle taug, den ene saae paa den anden, endelig sagde en Officeer til een af sine Kammerader: "Nu du har jo dog tuen omkring i det latinske Land, du har jo lagt 3 Aar i Jena, Kongen befalede nu Officeren at træde frem, og spørge Husaren hvor Fiendens Hovedqvarteer stod for Øieblikket. Officeren begyndte at hoste og rømme sig, gned sig paa Panden og sagde endelig til Husaren, domme udi et Armada dette Latin var nu ikke en Pibe Tobak værd; Husaren svarede ikke et Ord men begloede sin Tolk fra Top til Taae, med et Blik fuld af Forundring. Kongen gav sig derpaa til at le og sagde til Officeren, kan De ikke bedre Lain end dette, saa er det bedst at De træder til Side; lad Præsten i Landsbyen blive hentet, det skeete, og nu kon Samtalen i god Gang.