Viborger Samler, 1780-02-21
J Haab at det vil blive de fleste Læsere kiert at faae nøiere Kundskab om vor berømmelige Doctor Münthers ypperlige Tale over den Skændsel og Skade, det medfører iblandt Christne at jage efter forfængelig Ære, leveres samme for største Deelen i dansk Dragt, som følger: lang=Syge og Titel=Syge ere aldeles stridige imod sand Christendom: Derimod kan en fornuftig Ære, kierhed aldrig noksom anprises dens Bekiendere. Hiin Hiin forderver Gemyttet; giver Begierlighederne en urigtig Vending; forfører til utallige uchristelige Tanker og Handlinger, og er en dræbende Forgift for Menneskeligheden: Denne derimod ophøier og ædler Hiertet; ved den ledes hver Tilbøielighed hen til det Gode; i den finder hver en christelig Dyd sin Drift og Næring; og med den kan den indbyrdes Kierlighed ikke aleene bestaae, men endog ved samme fremmes og vedligeholdes. Dette var Aarsagen til, at vor Frelser saa til og saa eftertrykkelig lastede det hos Pharisæerne, at de hverken kiendte ei heller søgte den sande Ære, og at de vare svage og barnagtige nok til at trænge sig allevegne ind i de høiere Poster, og til at sætte Æren derudi at have Høi=Sædet i Sælskaber. Matth. 23, 6. Da han, efter Evangelistens oplæste Fortælling, lagde ved et Giestebud Mærke til, at det var Giesterne meget om at giøre at faae Sæde iblandt de fornemmeste, greb han Leiligheden at betyde dem, hvor ufornuftig og uanstændig slig en Tænkemaade var. Naar du (sagde han) er buden til et Giestebud, saa sæt dig ikke øverst til Bords! En Fornemmere, end du, kunde jo og være buden; og i saa Fald vilde det ikke gjøre dig Ære, at man maatte minde dig om at rykke ned. Sæt dig hellere paa een af de nederste Pladser, Finder det sig da, at den øverste tilkommer dig; saa bliver du nød til at indtage samme, og det vil bringe dig Ære hos Giesterne. Thi hvo der ængsteligen higer efter Rang og For=Sæde, den bliver trykket ned: Den derimod, der gjerne giver efter af dette ubetydelige udvortes Fortrin, vil man desto villigere unde samme, Det kan vel ikke agtes for overflødigt eller utidigt, at vi blive staaende ved denne Jesu Advarsel, og nytte den Anledning, som samme rækker os, til Eftertanke om en Christens tilbørlige Forhold i Henseende til Æren, Man hører jo alle Fornuftige iblandt os eenstemmig at klage over: At i vore Tider gaaer Rang= og Titel=Syge uden alle Grændser: At i samme Grad, som denne tiltager og tilfredsstilles, aftager og al sand Ærekierhed: At Ære-Titler, fordi de føres af saa mangen Uværdig, have forlængst ladet af at være Belønning og Opmuntring for Dyd: At allerede en Mængde Familier, ved den ulykkelige Higen at ville ved Rang og Titel i Veiret over andre, haver lagt sig øde og er gaaet til Grunde Og Og endeligen, at, hvis denne Daarlighed vedvarer længere, vil et almindeligt Skaar i vor timelige Velfærd være en undeblivelig Følge. Ere disse Klager virkeligen grundede, som jeg i det mindste for min Person ikke kan paatvivle; saa bliver det tilvisse og høistfornødent, at vi giøre os et tydeligt Begreom de Grundregler, hvorefter vi som Christne have at dømme og Ære og at søge efter Ære. Jeg troer altsaa, at jeg som en christelig Præst bør betiene mig af den Anledning, som Jesus selv giver os i Dagens Text: Og derudi agter jeg at holde mig til følgende tvende Forskrifter af en Paulo; Den første: "Lader os ikke have Lyst til forfængelig Ære, saa at vi trodse eller misunde hinanden, Galat. 5, 26. Den anden: "Kiere Brødre, hvad som sandt er, hvad som ærbart er, hvad som retsindigt er, hvad som reent er: hvad som yndigt er, hvad som roesværdigt er, ja hvad der er dydigt; og hvad der er priiseligt; det giver Agt paa. Hvad som J baade have lært, og taget imod, og hørt og seet af mig, det giører! saa skal Fredens Gud være med Eder, Hoved=Lærdom En Christis tilbørlige Forhold i Henseende til Æren J. En Christen har ikke Lyst til forfængelig Ære. Her maa agtes: A) Hvad vil det sige: At have Lyst til forfængelig re, Forfængelig bør man kalde den Ære, der er ugrundet, og der enten ydes eller modtages uden Fortieneste: Den er altsaa en løs Jndbildning; en Glands uden paa, som i det Øieblik forsvinder, da man nøie undersøger den Persons Værdie, der af samme er omgivet: Den er egentligen en virkelig Skam for den, der har bemægtiget sig samme, fordi han med Uret besidder samme, og hverken ved Viisdom eller ved Dyd kan hiemle den dermed forbundne Værdighed. Saa er det en forfængelig Ære, at prale med et Ære Navn, hvis Betydning man hverken ved gode Egenskaber eller ved Fortienester er i Stand til at svare til. Det er en forfængelig Ære, at have Gang og Sæde forved dem, hvilke man burde staae bag ved, hvis man efter Sandheds og Retfærdigheds Kiendelse burde søge sin Plads. Det er en forfængelig Ære, at giøre sig til af de Værdigheder, hvilke man maatte nedlægge, i Fald man ikke skulde beholde dem uden med Vilkaar at man beviiste. beviiste, at man virkeligen var dem værdig. - Lader os tilstaae, høitelskte Tilhørere, at snart den meeste Ære, som vi see, de fleeste Menneskeer saa ivrig at stunde efter, og med saastor Drukkenskab af Hovmod og Jndbildning at besidde, er ugrundet og forfængelig, Thi, hvad ere i de allerfleeste Tilfælde Titel og Rang, som det, hvori man sætter Æren, hvad ere de andet, end et blindende Glimt, hvori man søger at indsvøbe sig, for at skiule sin eiende usle Skikkelse, og for at agtes for det, som man hverken er, eller efter det heele Anlæg i Forstand og Hierte nogensinde kan blive, Ære-Titler vare i Førstningen Navne paa de gode Egenskaber, de virkelige Fortienester, hvorved de havde udmærket sig, der fik samme. De bleve af Regenterne uddeelte til saadanne, der, for deres ualmindelige Dueligheder og Fædrenelandet viiste Tienester, fortiente fortrinlige Belønninger. De vare paalidelige Beviis for, at en Mand virkelig var, gjorde, og udrettede det, hvad hans Titel peegte paa Saa hedde kun den en Kongens=Raad, som virkeligen havde Jndsigt og Erfarenhed nok til at give ham Raad, og hvis Jndsigt virkeligen nyttedes i saadan Henseende; Titelen ærede altsaa i Sandhed ham, der førte den; ærede ham saa meget meere, som den ikke lettelig tillagdes en Uværdig, og var følgelig eet af de sieldne Skillmærker. Ligeledes forholdt det sig med den for Øvrigheden bestemte Rang og Sæde. Jkkun saadan en blev en Øvrigheds=Post anbetroet, der ved fortrinlig Videnskab, Erfaring, og Dyd havde udmærket sig fremfor dem, som maatte staae tilbage for ham; der fortiente at fremsættes for de øvrige som et Mynster at efterligne, og der altsaa, paa det at de desbedre gav Agt paa ham, maatte foretrækkes dem. Men, hvad er nu omstunder Titel og Rang? En Skygge uden Legem; et Mærke uden Betydning, en barnagtig Tilfredsstillelse for Forfængeligheden, der i sig selv ikke er noget, og vilde dog gierne forestille meget. Hvor saare faa tælle vi blandt den talrige Skare af vore ved Titler og Ære=Tegn udmærkede Medborgere, hvilke virkeligen ere, eller engang kunde være det, som deres Titel og Rang medfører, Hvor mange derimod, hvis Fornuft, Opførsel, Levemaade, og Bedrift staae i aabenbare Modsigelse mod deres Ære Navn og Ære=Post? Ja, lader os kun tilstaae, høitelskte Tilhørere, at næsten al den Ære, som nu omstunder i Verden ydes og nydes, er ugrundet og for forfængelig. - Og denne forfængelige ugrundede Ære er den Afgud, for hvilken saa mange Tusinde fornuftige Guds Skabninger bøie Knæe! Det Maal, hvorefter utallige for en Evighed bestemte og gienløste Mennesker stræbe, med Anspændelse af le deres Kræfter, ja med Opofring af deres Roelighed, deres Velstand, deres Samvittighed, den Fade, hvormed de tænke at mætte deres Egenkierlighed, og det høieste Gode, hvormed de bilde sig ind at tilfredsstille deres Længsel efter Lyksalighed, og at danne sig et glad og fornøieligt Liv, Af den Aarsag sætte de alting i Bevægelse, for, efter den brugelige Talemaade, at arbeide sig frem. Hvert et Middel er dem i denne Henseende velkomment, hvad enten det saa er tilladeligt eller utilladeligt, hvad enten det saa kan bestaae med sand Ære og uskad Samvittighed, eller ikke. Hyklerie og Ondskab, Uredelighed og Underfundighed, ja hvert et uselt Konstgreb af Smigger og Bagtalelse, anvende de, for at kunne trænge sig forved hiin, og for at kunde standse denne paa sin Bane. Dette er, høitelskte Tilhørere, hvad Paulus kalder at have Lyst til forfængelig Ære. Og sligt et Sindelag, slig en HandleMaade, raader han alle dem fra, der ønske at eie den Trøst, at de ere sande Christne. Lader os, siger han, ikke have Lyst til forfængelig Ære, ikke søge vor Sinds Rolighed i urigtige Fortrin for vore Brødre, Gud frie os fra at ophøie os over dem ved tomme Jndbildninger, eller paa ubillig Maade at ville paastaae dem for vor Skyld tilsidesatte. Der er for os en sand, en prøveholdende, en evigblivende Ære at faae, som svarer til vort store Kald, og fortiener al vor Fliid: lader os have Lyst til den, men aldrig til en forfængelig, en ugrundet, og en forgængelig Ære! B) Hvorfor har en Christen ingen Lyst til forfængelig Ære, Apostelen angiver een af de mange Grunde, der bør afholde enhver Christen fra Lyst til forfængelig Ære: saa at siger han, vi trodse eller misunde hinanden. Hvor sandt er dette, Høitelskte Tilhørere, Hvor overeensstemmende med Erfarenhed, Misundelse, Mistanke, Forbittrelse, Fiendskab, ere de ikke Frugter af Ærgierrighed, Naar den, der beherskes af denne ulyksalige Tilbøielighed, skal vige sin Plads for en anden, der hidtil var hans Lige, ja maaskee og Under=Mand, er det ham da ikke som en Jld i hans Been! forforbeeskeer da ikke dette Syn ham al hans Lives Glæde, føler han sig da ikke optændt til al Slags Fiendskabs Udviisning, for at kunde ved Forhaanelse og Æres=Forkleinelse beskiere den, der blev ham formeentlig ubillig foretrukken, i det mindste ligesaa meget af hans Ære, som han havde vundet, Tidt see vi gamle Venskaber sønderrevne: de bitterste Uvenskaber blandt de nærmeste Paarørende: al Omgang afskaaren: al indbyrdes Tienstagtighed ophørt: Forældre og Børn, Brødre og Systre, ikke at ville meere vedkiendes, at skye hinanden, at vorde afsagte Fiender. Og Aarsagen til alt sligt? Ach, hvad andet, end en Titel, en Rang, som den eene havde imod den andens Vidende og Ønske vidst at liste sig til! Hvor farlig for Kierlighed og Eendrægtighed, denne Hoved=Dyd i Christendom, og følgelig for alle de øvrige af samme Hovedkilde, flydende Dyden er da ikke denne Tørst efter forfængelig Ære? Lader os dog ikke, saa formaner Paulus, have Lyst til forfængelig Ære, saa at vi trodse eller misunde hinanden. - Men overveier endnu videre. Om endog den ønskelig. ste Opfyldelse for denne Ærgierrighed er i Stand til at erstatte os fuld Belønning for al den Opofring, som den koster os En Ærgierrig maa nødvendig reent forsage al Livets Rolighed: hans heftige Attraae forfølger ham allevegne: et Udkast efter det andet holder hans Kræfter i en uophørlig udmattende Anspændelse: fra alle Kandter øiner han Hindringer, der qvæle ham; han maa krybe og bukke sig: ja søge Tilflugt til Midler, som selv Samvittigheden gyser for hvor han kaster sine Øine, staaer hiin eller denne ham i Veien: og hvert Skridt, han giør paa sin Løbebane, vækker ham en nye Modstander. Lykkes det ham endeligen at naae sit Øiemeed; faaer han omsider fat paa det formeente Klenodie, han saa hidsig har jaget efter, saa vogner jo Misundelsen med al sin Underfundighed; saa hvæsser Misundelsen sin Tunge med Dolk og Forgift; saa sønderriver Forhaanelsen hans Jndvolde; og Sandhed med Retfærdighed skikke ham fra Thronen kun medlidende Øiekast. Og hvad bliver da til Slutning det, han saa nøisom melig kiæmpede for, og kiøbte saa dyrt? Et Ære=Navn, der hos ham betyder intet: at gaae først i Sælskab, ved Bryllupper, ved Liigfølge, tilmed under sin egen Følelses Bebreidelse om dette Fortrin som høist ufortient. Et opdigtet Fortrin, en daarende Glands af Høihed, en tom indbildt Værdig dighed, hvilke han som en Christen ja som fornuftigt Menneske skulle lade haant om, er alt det, han har tilbristet sig. Som Christen, siger jeg, burde han lade haant og sligt; thi, underviist af Evangelio om den sande Værdie af alt Jordiskt, burde han skilne Skyggen fra det virkelige, lade hiin fare for at gibe dette. Endog den blotte Fornuft maatte kunne sige ham: at Verdens Domme over ham og over hans Rang lade sig aldeles ikke styre af Rang og Titler, ja end ikke af den Prindses Ordre, der har tillagt ham samme: at Monarken vel kan byde, at man skal nævne ham saa og saa, anvise ham den og den Plads, og yde ham dette eller hiint Fortrin; men at ingen Monark har Ret eller Magt til at aftvinge vort Hierte Ærbødigheds Agt for den, der ingen Ærbødighed er værd. Saa skiønne nu, hvo skiønne kan, om det lønner Umagen at have Lyst til forfængelig Ære, og om denne forfængelige Ære, naar vi endog opnaae samme, kan ved sit Jntet erstatte os alle de væsentlige Fordeele, vi for sammes Skyld have maattet opofre? – Dog, der er endnu et haardere Tab forbundet med Lyst til forfængelig Ære. Den qvæler al Drift til sandEre, og giør os følgelig uskikket til Hensigterne for vort Værende her, og til vor Bestemmelse for den lyksalige Evighed. Sand Ære grunder sig paa Viisdom og Dyd. Den er den søde Frugt af en utrættet Fliid for at tiene Gud i hans Verden, stifte Godt, og giøre Mennesker lykkelige. Dertil udfordres en skarp Samvittighed i at anvende de os anbetroede Gaver: dertil Umage og Arbeide; dertil Selvfornægtelse og Ydmyghed. Denne besværlige Bane til den sande Ære agter den tilvisse ikke at betræde, der jager efter den forfængelige. Rang og Titler kunne langt mageligere anskaffes. Rekommendationer, Suppliqver, Tiggen, Kryben for de Stores Fødder, eller en Haandfuld Penge. Disse Midler virke langt mageligere, i det mindste snarere. Hvo der har Lyst til forfængelig Ære, vil vist nok betiene sig af dem, og undslaae sig for Viisdom og Dyd og sand Fortieneste: Men saa vil han og lige saa vist leve til Unytte paa Jorden, og tilsidst gaae indi Evigheden stodderfattig paa ædle, nyttige Gierninger, saadanne, som Gud kan kiende værdige til hans himmelske Belønninger. - Endeligen, beder jeg, overveier det uundgaalige Tab, som Lyst til forfængelig Ære forvolder i vor timelige Velstand og derved tillige for vore Efterladte. En høiere. høiere Rang udkræver jo efter Verdens Viis fleere Udgifter: Man maa leve standsmæssig, beboe et prægtigere Huus, holde kostbarere Bord, klæde sig fornemmere, holde fleere Folk, end forhen behøvedes. Udgifterne hyppes; men Jndtægten tager ikke til: Der maa laanes Penge, paavoxende Renter forøge Gielden: Armod og Elendighed brække ind fra alle Kanter; Kone og Børn, afvante fra Flittighed og Huuslighed, med fuld Smag paa udvortes Høihed og Pragt, hungrige efter Forlystelser og Tiidsfordriv, uvillige og uduelige til at træde ind igien i forrige Middelmaadighed: alting er da forloret: alt opofret for den forfængelige Ære. O! i Sandhed gyldene Apostoliske Regel: Lader og dog ikke have Lyst til forfærgelig Ære! (Resten følger.) Nyeheder.