Viborger Samler, 1782-08-26
(Fortsættelse af No. 34.) Høven giør saaledes sin Kreds meere og meere sneer, til den endelig kommer til den Afstand den holder beqvem for at giøre sit Spring; men just som den springer, slaaer Hesten ud med begge Bagbenene, og almindelig gaaer den af med Seieren, da det hendes oftere at Løven bliver ganske bedøvet og ubevægelig ved Slaget, end at den udfører sit Spring imellem He Mm. stens stens Borblade, skeer dette, saa holder den fast ved sit Bytte, som den i meget kort Tid river i stykker. Men det er ikke mellem de store Skovens Dyr aleene at disse Fiendtligheder herske; der er en mindre men langt meere forrædersk Krig, imellem de lavere Ordener af de Firføddede. J Forhold som disse mangle Kræfter, anvende de alle Fordeele af Taalmodighed, Paapassenhed og List. Med alt dette, ere dog disses Kunster i at forfølge, nær ikke saa mange som deres Rovs Snedigheder i at undgaae, saa at Magten til at ødelægge hos denne Klasse, er mindre end Magten til at redde sig hos den anden. Dersom dette ogsaa forholdt sig anderledes, ville Skoven snart blive blottet for de svagere Slags Dyr, og Rovdyrene selv ville paa en Tid mangle den Føde, som de ødslede med paa en anden. Faae vilde Dyr søger deres Bytte om Dagen; de holdes da i Almindelighed tilbage, ved Frygt for Folk i de beboede Lande, og ved den umaadelige Hede i hine vidtløftige Skove, der ligge imod Sønden, og i hvilke de herske som uindskrænkede Tyranner. Saasnart derfore som Morgenen frembryder, forføie de rovsøgende Dyr sig til deres Huler, og Elefanten, Hesten, Hjorten, med alle de uskadelige Slags Kreatur, disse Slettens Beboere, gjøre deres Udgang. Men med Nattens Mørke begynder igienFiendtlighedens Tid. Hele Skoven giver da Gienlyd af den forskiellige Tuden, og intet kan sikkerligt være meere gyseligt, end et Afrikansk Landskab ved Aftenens Skumring. Her føres da den dybtonede Brø Brølen af Løven, Tigerens skingrende Hvinen Jakal len, der forfølger efter Lugten og blesser ligesom Hunden; Hyænen, der har en besynderlig skummel og græsselig Lyd, og endelig for at krone alt, de mangfoldige forskellige Slags Slangers Hvidslen, som paa den Tid begynder deres Vanken, og som udgjøre en langt høiere, men tillige langt skrækkeligere Symsonie end Fuglene i Lunden hos os om Morgenen. Det er sieldent, at Rovdyr fortære hinanden indbyrdes; kuns den yderste Grad af Hunger kan bringe dem dertil. Hvad de fornemmeligst søger efter, er Hjorten eller Gedden, disse uskyldige Skabninger, der synes aleene dannede til at ziire Naturen. Disse enten forfølges eller forraskes, og skaffer deres Ødelæggere det behageligste Maaltid. Den sædvanligste Maade, som endogsaa de grummeste Dyr bruge, er at skiule sig ved en Stie, som deres Bytte ofte betræder; eller ved et Vand hvor det søger at stille Tørsten, og der paa engang ved et Spring, at kaste sig paa den. Løven og Tigeren springe i et Spring tyve Fod, og dette meere end deres Styrke og Hurtighed, er hvad de fornemmelig have at stole paa for deres Næring. Der er neppe et af de svagere Slags, som jo lettelig ved sin Gesvindighed kan undgaae dem; saa at naar nogen af hine blive disses Bytte, maa de henregne det til deres egen Uforsigtighed. Dog er der et andet Slags af de kjødædende Dyr, som jage efter Lugten, og som det er endnu langt vanskeligere at redde sig for. Det er ellers merkeligt, at alle Dyr af denne Art forfølge i KobKobbel og opmuntre hinanden ved deres inbyrdes Lyd. Jakallen, Syagusken, Ulven og Hunden ere af denne Klasse. Disse forfølge meere med Taalmodighed, end med Hurtighed. Deres Rov flyer i Førstningen, og lader dem heele Mile bag efter sig, men de bliver ved i et jevnt Løb, opmuntrende hinanden med en almindelig Dueligheds og Kappelses Aand, til de omsider deele det felleds Bytte. Dog hendes det ofte, at de større Rovdyr, naar de høre en Lyd af dette Slags reises, forfølge Kobbelet, og naar samme har indhentet Flygtningen, træde disse frem og bemestre sig Jagten. Disse har givet Anledning til Rygtet om, at Jakallen skulle være Løvens Skaffere; men Sandheden er, at Jakallen jager for sig selv, og at Løven er en uvelkommen Giest, der høster Frugten af dens Møie. Jkke destomindre føre dog Rovdyrene, med alle de Evner som de besidde, i Almindelighed et Hungers og Møisommeligheds Liv. Deres Rov har en saadan Mangfoldighed af Maader, at redde sig paa, at de undertiden maa leve heele fjorten Dage uden Føde. Men Naturen har derimod ogsaa forsynet dem med en Grad af Taalmodighed, der er forholdsmessig med deres strenge Tilstand; saa at ligesom deres Føde er uvis saa er deres Ædelyst neisom. Nogle af deres Rov, finde Beskyttelse i Huller og Huler hvor Naturen har indskudt dem at skiule sig; andre redde sig ved deres Hurtighed, og mangfoldige ere de Bestræbelser, som de svagere Klasser af Fiirføddede anvende, for at undgaae deres Anfaldere. DrifDriftens Snedigheder, findes i Almindelighed at veie op imod, og overgaae Driftens Anfald. Mennesket er den eneste Skabning, som alle deres smaae Rænker neppe kan fri dem for. Hvor det har udbredt sit Herredømme, kan neppe nogen Flugt frelse, eller noget Giemme skiule. Hvor Mennesket kommer hen, synes Skrækken at følge, og alt Selskab ophøres imellem disse Slettens Underbeboere. Deres Forening imod ham, kan ikke skaffe dem nogen Beskyttelse, og deres Snedighed er kuns Svaghed. I deres Medskabninger have de en Fiende, som de med en Slags Liighed i Fordeelene, kan imodstaae; de kan sette List eller Hurtighed imod Magt og Antallet imod Angreb, Men hvad kan der udrettes mod saadan en Fiende som Mennesket, der udfinder dem skiønt useete, og ødelegger dem skiønt afsondrede? Det vilde Dyr er faae Forandringer underkastet, og i sin Vildheds Tilstand, bliver det igiennem Aarbundrede, det samme i Størrelse, Skabning og Farve. Men det er ganske anderledes, naar det er undertvunget og taget under Menneskets Beskyttelse; ikke aleene dets udvortes Dannelse, men endogsaa dets indvendige Bygning lader sig ved menneskelig Paapasning og Rygtelse forandre. Og dette er en af de første og fornemste Aarsager, til de Forskielligheder, som vi see imellem de adskillige Fiirføddede af samme Slags. Mennesket synes at have forandret ved sin Pleie og Omsorg, end- ogsaa Naturen selv hos de tamme Dyr. Et Huusdyr er en Slave, der lader kuns til, at have faae andre. andre Længseler eller Attraaer, end de Herren selv vil tilstaae det. Ydmyg, taalig, underdanig og opmerksom, opfylder det sin Postes Pligter; færdigt til Arbeid og fornøiet med sit Underhold. (Resten følger.) Addresse Gravskrivt. Herander hviler. De fordiske Levninger. Af Höiædle og Velbaarne, Frue John MARI ALTHALT. Föd.