Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1812-07-07
Man bliver nu ganske omstemt. Vi see her en stor Deel Fruentimmer af forskjellig Alder, alle eens, men meget reenlig klædte i en hvidladen Dragt med Numer paa, og afskaaren Haar, sye Skræder arbeide. Alting gaaer saa flink og ordentlig, at man allermindst skulde formode, at dette Arbeide er Tvangsarbeide. Vi gaae videre og træde først ind i Spindestuen, hvor man er i fuld Drivt med at spinde, karde, væve a.; derpaa i et Snedker værksted, saa et Skomagerværksted, og hvor man kommer, møder man Arbeidsomhed og Jndustrie. De Fangne finde ordentlig en Glæde i at kunne vise den fremmede Gjæst Frugterne af deres Flid og føle en mærkelig Selvtilfredshed i hans Bifald. Man glemmer nu efterhaanden Aarsagen og Hensigten, hvorfor disse Mennesker befinde sig paa dette Sted, og beundrer deres utrætteligt Virksomhed. Vi see her intet uden saakaldte Aarsfanger eller Forbrydere, som ere inddømte paa visse Maaneder, for det meste for Tyverie. Vi møde her med billig Fortrydelse raske, smukke Piger med Ungdommens Roser paa deres Kinder, som hellere ville begaae Utroskab mod deres Herskab end give Slip paa usle Flaneglæder og ryggesløse Lyster, vi see her unge Mandfolk af forskjellige Classer, der hellere ville opofre Ære, Rygte og Frihed end forsage lastværdige Tilbøieligheder og tæmme tøileløse Lidenskaber. Dog sporer man herpaa alle disse Physiognomier saare tydelig en vis Rolighed, der næres og befæstes af det visse Haab om Frihedens Gjenerholdelse. Døren lukkes igjen og en anden Scene aabnes nu for vort Øie. Vi træde ind blandt Livsfangerne. De er alle klædte i en fortagtig Dragt ligeledes med Numer, paa; Mandfolkene gaae med bart Hoved; Fruentimmerne med en fortagtig Hue paa. Her skimtes Haabets Morgenrøde kun svagt paa enkelte Ansigter og igjennem mørke, tykke Skyer. Svære eller ofte gjentagne Forbrydelser have fordømt dem til bestandigt Fængsel; kun en oprigtig Forbedring, en uforanderlig bevist god Opførsel kan mueligen redde dem fra det Svælg, hvori de selv have styrtet sig og bringe dem tilbage i Stadens moderlige Skjød. Vi vandre her blandt Tyve og Mordere, blandt Falsknere og Mordbrændere, vi see her lutter Mennesker, der ingen Agtelse havde for Medborgeres Eiendom og Liv, i hvis Hænder Friheden har været et skadeligt Redskab; og dog ere disse Mennesker vore Brødre og Søstre, dannede af samme Kjød og Blod som vi, oprindeligen bestemte til en bedre Skjebne og et værdigere Kald. Hvor mange af dem have ikke havt Mødre, som engang glædede sig da de fødtes, Fædre, der frydede sig ved at trykke dem til deres Bryst, og som lovede sig af dem en Støtte paa deres Alderdom, Hvor tungt at disse søde Drømmebilleder maatte forsvinde liig bristende Sæbebobler. Hvor bløder ikke vort Hjerte ved at forestille os Massen af alle de Forbrydelser, som denne Menneskehob har begaaet. - See hist den unge Pige, ved sin Rok, som med nedslagne Øine spiser sit Middagsmaaltid af en Træbakke. Enfoldighed parret med Halsstarrighed staae præget i hendes Ansigt, Skuffet Elskov, feilslaaet Haab, optændte hende til Hevn, som blev Spiren til hendes Forbrydelse, og derfor beklagede Menneskevennen hende. Men istedet for roligen at bære sin Skjebne, og at vælge Forsynet til Dommer, tager hun selv en grusom, satanisk Hevn, tænder Jld paa sin forrige Elskers Bolig, samme Aften han holder Bryllup med en Anden, og seer med en djævelsk Rolighed Luerne fortære Frugterne af et heelt Livs Stræben. Hvo er det, som putter Hovedet frem af hiint Aflukke, En Mand med stærke Træk, lynende Øine- og barsk Mine. Spørg ham hvorfor man har indelukket ham her, og han vil i en spagfærdig Tone fortælle Dig, at Mesteren havde været meget haard, og at han, opbragt herved, havde begaaet den Forseelse, at slaae een af sine Kammerater ihiel. Lad Dig ikke bedrage af hans ærlige Mine, Grusomhed og Lumskhed boer i hans Bryst. J sin Blodtørstighed har han dræbt en Medfange, som aldeles ikke havde fornærmet ham; man har maattet indspærre ham som en glubende Tiger, forat temme hans vilde Natur. - See hist en Mand af tækkelig Udvortes med et godmodigt Ansigt og aandrige Øine, Betragt hans Arbeide, og Du vil tilstaae at han er født til at være Konstner, bestemt til at gavne og hædre sit Fædreneland. Skulde Du vel troe, at han allerede eengang tilforn har været dømt til at ende her sine Dage; at Kongens Mildhed havde skienket ham sin Frihed igien; at han levede og kunde leve som en agtet Mand af sine Hænders Arbeide, men at han neppe havde været et halvt Aar paa fri Fod, førend han, henreven af skiendig Rovsyge, berøvede Danmark sin ældste, mærkværdigste Kostbarhed, som Jorden maaskee i Aartusinde havde bevaret i sit Skjød og en lykkelig Hændelse draget for Lyset? Havde han stiaalet Tønderguld, saa kunde de erstattes igjen, men hans frække Haanddranede og tilintetgjorde et Klenobie, hvis Tab er tuerstatteligt og som Fremmede hidtil misundte os. - See her et Menneske bleg som et Liig, med hule Øine og indfaldne Kinder. Han bærer et Halsjern, som veier 36 Pund, og som gnaver ham Huller i Halsen, men som de retfærdigste, de meest ømtfølende Foresatte have seet sig nødsagede til at lade ham paalægge. Han har graa Haar og seer ud som en Olding, og er dog ikke ældre end 30 Aar. Hans Liv er en Kjæde af Forbrydelser. Han pønser kun paa at bræk ud, ikke blot for at kunne nyde Frihed, men for igjen at kunne begynde sit forrige Haandværk Lænker, Halsjern, Brændemærke og Kat er for ham Legeværk. Hans største Lyst er at kunne stifte Mytterie. - Vi gaae videre og komme nu i den Gaard, hvor Rasperiet er. Her staaer et Huus med Jerngitterværk for Vinduerne, hvor Raspehuuslemmerne raspe Farvetræ hver i sit Aflukke. De staae her Sommer og Vinter, i ondt og godt Veir. Vanen, som gjør Mennesket kjed af Lykken, hærder det ogsaa mod Ulykken, og man har havt Forbrydere, som ere blevne gamle Mænd paa dette rædsomme Sted. Man skulde troe at en saadan Forfatning ydmyger den meest Ryggesløse. Men nei, ogsaa her paa Menneskehedens laveste Trin har Frækheden, Halsstarrigheden og Uforskammenheden ikke forladt den Forhærdede. Nogle Skridt videre og vi komme til den saakaldte Mølle. Her arbeide bestandig sex af de groveste Forbrydere. Vi see her kobberfarvede Mennesker, der af det røde Støv have faaet denne røde Farve. Det er et tungt og usundt Arbeide, thi Støvet slaaer sig paa Brystet; skjønt ogsaa her Vanen er et meget formildende Middel, den menneskekierlige Bestyrer er imidlertid betænkt paa at give Møllen en bedre Jndretning, hvilket vil bidrage meget til at lette Arbeidet. - Dog - et Sløx over dette Malerie af selvvoldte, menneskefornedrende Elendigheder, Vi have seet nok, mere end nok, til at beklage den menneskelige Naturs Udartelse, for det meste en Følge af en forsømt eller slet Opdragelse. O, J sandsesløse Fædre og Mødre, som af Abekierlighed til eders Børn, give deres Begierligheder Tøilen og istedet for at standse dem paa Lastens Bane, nedlægge selv i deres unge Siel Spien til tilkommende Forbrydelser, J, som forblindede af Selv kierlighed, glæde Eder over en Sæd, hvis Frugter J endnu ikke have seet, skuer her hvad Mennesket kan udarte til, hvor let det ene Feiltrin leder til et andet, og betænker at det Ukrud, J hos Barnet kan oprykke og udrydde med Roden, bliver hos den Voxne et Gifttræ, som Staten siden maa lade sig nøie med at hegne om ved afskrækkende Straffe, paa det dets dræbende Frugter ikke skulle blive farlige for Medborgeres Liv og Eiendom! (Fortsættes.)