Den Vest-Sjællandske Avis, 1832-12-29
Hvorledes en saadan Organisation vil udvikle sig, naar den skilles fra den grovere og hvad den saa vil blive til, kunne vi umueligt forudsige, eller engang giette os til i Forveien; men at den kan udvikle sig til noget ganske forskielligt fra det den er i Jordlivet, ville vi ikke undre os over; thi selv i Jordlivet see vi Udviklinger af Organisationer, som ere meget paafaldende og i høi Grad forskiellige fra hinanden indbyrdes (Æggets til Honens, Larvens til Nymphens, Barnets til det voxne Menneskes, og især Fosterets til det voxne Menneskes, som er en total Overgang fra et Plante til et Dyrelive. - At vort sandselige Organ i hiin Verden kommer til at ligne dets Form i denne Verden er ikke umueligt; thi deels synes Naturen kun sielden at giøre et Spring; deels vide vi af Livets Erfaring, at en Gienstand, som er meget skiøn og ædel kan have Lighed med en anden, som er det langtfra ikke saameget, saaledes et smukt og et hæsligt Ansigt. Men at det skulde være nødvendigt, for at de Afdøde kunne kiende hinanden er man ikke nødsaget til at at antage; thi ogsaa her i Livet kunne Mennesker kiende hinanden igien, uagtet deres Udseende et blevet aldeles forandret, at vi hisset skulde faae et Udseende, som havde megen Lighed med Menneskets, er af den Aarsag usandsynligt, at Menneske formen er den dyriske saa liig. - Da vi see, at der kan gives Mennesker, som ikke ere i Besiddelse af alle de fem Sandser, som Menneskene i Almindelighed besidde, og at de, naar de have manglet en Sands fra Fødselen af, da ikke kunne giøre sig nogen Forestilling om hvorledes de Fornemmelser kunne være beskafne, som de ved den kunne erholde (f. Ex. den Blinde og Lyset, saa kunne vi tænke os, at en nye Udvikling af vor Organisation kan giøre os modtagelige for Sandselige Fornemmelser, som nu ere aldeles ubekiendte for os, hvorved vi kunne erholde en ganske anden Beskuelse af Verden, end den vi nu have. - Da der unægtelig gives materielle Stoffer, hvorfor vi heri Livet ikke have nogen Sands, f. Ex. den magnetiske Materie, saa bestyrker det Formodningen om, at nyere og fuldkomnere Sandseevner kunne erholdes, og at vor Organisation kunde bekomme en saadan Udvikling, at den physiske Verden kunde komme til at staae i et langt fuldkomnere Forhold til vort aandelige Væsen end her i Livet og blive os hisset langt behageligere. Saaledes staaer den allerede i Jordlivet i et langt fuldkomnere Forhold til Menneskenaturen end til Dyreverdenen, da den tilbyder hiin en for denne ubekiendt Følelse for Skiønhed og desuden langt rigere Nydelser.) - Da vi i enkelte Tilfælde see i Jordlivet, at Materien kan modtage en udmærket Fuldkommenhed, f. Ex. Lysets Klarhed, Stormens og Lynildens Styrke og Hurtighed, saa kunne vi holde det for mueligt at vort nye Legeme kan erholde en høi Grad af Kraft, Bevægelighed (f. Sophr. 1 D. 218-19), Virksomhed, Perceptibilitet og Sikkerhed for at beskadiges, naar det først kan blive passende for vort aandelige Væsen, at sættes i en saadan Stilling. - Den Harmonie og Skiønhed, som Menneskets grovere Organisation kan modtage i Jordlivet i enkelte Tilfælde og til en vis Tidspunkt (nemlig i Ungdommen), vækker Tanken om den langt større Harmonie og Skiønhed, hvortil et nyt Fremskridt i vor organiske Udvikling kan føre og hvorved man kunde formode, at Organer nes Skiønhed vil udvikle sig og tiltage i Forhold til Siælens; saaledes er Cellevævet og Nerverne allerede langt finere hos Mennesket end hos Dyret (see Blumenbach Institutiones Physiologiæ. 4 Udg. § 26. Pag. 2425). Lugtens Organer udvikles paa en mærkværdig Maade fra deres Beskaffenhed hos det nyefødte Barn og til det bliver ældre; denne Erfaring giver os en Jdee om hvorledes alle vore Sandser kunne blive foræd. lede ved vor Overgang til et fuldkomnere Liv. 6. Alt dette bedækker endnu Fremtidens Slør, og kun Haabet drister sig til at løfte af og til en Flig deraf. Men ved vor organiske Væsens Udvikling efter Døden, kunne vi sikkert giøre Regning paa, at en væsentlig Forandring vil foregaae med os, nemlig den, at vi ville gaae over til en fuldkomnere Bevidsthed om hvad vi have taget os for og hvorledes vi have været findede i Jordlivet, end vi selv i dette besidde. At dette maae forholde sig saaledes maae være en nødvendig Følge, naar Menneskets Udvikling skal gaae for sig saaledes som det kan være passende for et til Moralitet bestemt Væsen. - Vore Forestillinger i Jordlivet vare bunke eller tydelige; at vi skulle erindre os de bunkle (hvoraf vi have havt utallige), have vi ingen Grund til at antage, det vilde ingen Værd have for os at bevare dem, og man kan ikke tænke sig hvorledes de kunne blive bevarede; men gik ogsaa de tydelige og lyse Forestillinger tabte saa havde Jordlivet ingen Værd og ingen Nytte for os, allerede af den Aarsag finder her i Verden et saa stort Misforhold Sted imellem Dydens og Lastens Skiebne; fordi disse Jdeer tabe deres Lys; den Dydige glemmer sine Dyder og den Lastværdige sine Laster. Misforholdet blev aldrig rettet og og Tabet skulde være for bestandigt, naar det altid forblev saaledes. Man kan næsten sige at dette er en absolut Nødvendighed, da ellers den Lastværdige kunde i hiint Liv flet ingen Straf faae for sine Synder, eller han, om han fik den, maatte holde dem for at være en Uretfærdighed af Gud, da han ikke kunde indsee Aarsagen dertil. Ogsaa er denne Erindring aldeles nødvendig for Menneskets moralske Dannelse, som langtfra ikke bliver fuldendet paa Jorden; thi mange forlade denne Verden uden at indsee Dydens Skiønhed, Lastens Afskyelighed eller deres moralske Mangler. - Men naar vore tydelige og lyse Forestillinger tade sig allerede i Jordlivet; hvorledes er det da at haabe, at de kunne bevares uden for samme? – Det er sandt, ar mange af vore tydeligste og klareste Forestillinger blive efterhaanden forglemte; men de synes maaskee meere at blive det end de virkelig blive det; thi man erfarer i det mindste ofte, at Ting, som man troer ganske at have forglemt, kunne pludselig oplives i Hukommelsen, naar man ledes paa dem igien paa en eller anden Maade, og at der ofte kunne fremkomme og opvækkes Forestillinger hos os, som vi ikke kunne mindes at have havt tilforn, og som vi ikke vide hvorledes vi have faaet dem. Da nu Hukommelsen ikke kan forklares paa en anden Maade end ved Impressioner i Siæleorganet, som Siælen bevirker, saa synes Forglemmelse ikke at bestaae i at disse Jndtryk blive udslettede; men blot i at de blive satte tilside, trængte tilbage og forhindrede fra at yttre sig formedelst de nye ankomne Forestillingers Mængde, og at dette er igien en Følge af den Jndskrænkning, som Siæleorganet er underkastet ved det udvortes Organs Omgivelse. Naar hiint derimod løsgiøres fra dette, udvikker sig og kommer i en friere Stilling, saa kunne med det samme ogsaa alle de i Jordlivet modtagne og i det opbevarede Jndtryk ligeledes komme i en friere Stilling, og derved gaae frem til fuldkommen klar Beskuelse for Aandskraften. Kun ved denne frie og tydelige Overskuelse af de i Jordlivet erholdte Forestillinger kan, som sagt, dette blive lærerigt og gavnligt for os, kan den Dydige finde sin naturlige Løn, og den Lastværdige sin naturlige Straf, og Jordbeboerne tillige ved at overskue alle de i Jordlivet igiennem gaaede Trængsler og Lidelser, og ved at sammenligne dem med deres nye og fuldkomnere Tilstand, finde en forholdsmæssig Erstatning for dem, forsaavidt de ikke have været fortiente. Man har endog Grund til at formode, at vore Glæder i hiin Verden ville tiltage i samme Grad, som vore Lidelser have været store i denne, eller vor Medfølnise ved andres Lidelser har været levende; hvorved ogsaa den Undeliges Retfærdighed vil kunne lade sig bringe i Forbindelse med Menneskenes Dyder og det Ulige i deres Skjebne. - Man kunde endog tænke sig at en Attraae til denne Verdens Glæder kunde i hiin Tilstand klæbe en Tid lang som en Skygge ved et Menneskes Siæl (hvilken her i Livet har elsket det Jordiske for meget) og incommodere den. Naar vi derfor tør overlade os til det Haab at vi i vor tilkommende Tilstand skulde erholde en klar Beskuelse af vort tilbagelagte Jordliv, saa vil det ogsaa blive en unægtelig Følge deraf, at vi ville gaae over i hiint Liv med det Sindelag, hvormed vi have forladt dette. Et Øiebliks Omvendelse, eller Afbedelse af vore Synder, som blot Frygt for Døden har tilveiebragt, vil derfor ikke giøre nogen, eller ikke nogen væsentlig Forandring deri Vore Jndsigter ville pludselig kunne hisset erholde en stor Tilvæxt, blot ved Forandringen af vore Organer, og det hvori vi i dette Stykke have staaet tilbage i Jordlivet, kan hurtig blive redresseret; men forsaavidt vi staae tilbage med Hensyn til vor Underkastelse under den moralske Orden, ville vi trænge til nye Prøvelser og Jndskrænkninger af vor udvortes Friehed. En vigtig Advarsel for Mennesket, om hvorpaa det har i Jordlivet at rette sine Bestræbelser; thi hvad Mennesket har vundet i Agtelse for det Fornuftige og det rene Gode, i ædle og i kiærlige Følelser, i Friehed fra Lidenskaber og Misundelse, i Herredømme over sig selv, og i Følelse og Hengivenhed for Guddommen, det har det vundet for Evigheden. Hvor skulle vi opholde os efter Døden. 1. Denne Besvarelse af det Spørgsmaal, hvilke Væsner vi skulle blive til efter Døden leder naturligviis til det andet, hvor skulle vi komme hen? eller hvor skal vort Opholdsted blive? Den uendelige Aand har givet os saamange Vink i denne Henseende, at vi ikke bør forsømme at benytte dem. 2. Det er for det første høist sandsynligt at vort Opholdsted vil endnu for en Tid blive her paa Jorden. Flere Grunde tale derfor, først denne, at det ikke er rimeligt, at vi skulle strax aldeles forlade en Verden som vi endnu saa lidet kiende; thi ikke at tale om, at Mængden af Menneskene kiende saa godt som intet til denne Verdens Jndretning, Skiønhed og Underværker, saa er selv det meest dannede Menneskes Kundskab derom dog høist ubetydelig. Ved en Forhøielse af vore Enner efter Døden ved en fuldkomnere Organisation, og ved en Forhøielse af vor Evne til at sættes i Forbindelse med denne Verden, f. Ex. ved den Evne at kunne hurtigt og med Lethed bevæge sig over Jordens Overflade, kunde denne Mangel i en kort Tid blive afhiulpen, og det synes ikke troeligt, at vi skulde hensættes i andre Egne af Skaberens Rige, førend vi først have forskaffet os en tydelig Forestilling om denne Verdens Beskaffenhed, som saalænge har tjent os til Opholdsted. (Ved at betragte Jordlivet kommer man paa mange Observationer, som i høi Grad bestyrke denne Formodning; see Sophros. 1. D. S. 16, 20, 26. 27, 90, 167, Art. 8, 204, Art. 6, 2 D., 24,49, 50, 59, 60, 64; disse Observationer fortiene at efterlæses.) 3. Saameget sandsynligere bliver denne Formodning naar vi betænke, at vor Bestemmelse i Jordlivet aldrig blev os ret tydelig, imedens vi opholdt os som Mennesker paa Jorden. Om vi endog begrebe at den for os fatteligere sandselige Orden var underkastet en høiere moralsk Orden; om vi endog abnede denne, og bleve istand til at giøre os et nogenlunde rigtigt Begreb om den; ret tydelig blev den dog ikke for os, og vor egen moralske Natur og Planen for Jordlivet beholdt altid en vis Dunkelhed ved sig. Vor Udvikling til Moralitet vilde derfor blive meget ufuldkommen, naar vi ikke lærte at fatte denne inden vi aldeles løs gjorte os fra Jordens Legeme. Fra det høiere Standpunkt, som vi nu havde opnaaet, vilde Jordlivets Beskaffenhed erholde et nyt Lys for os, og dets sande Natur blive os først ret tydeligt. Den Forberedelse til Moralitet, som vi havde giennemgaaet imedens vi vare Mennesker vilde da nu først udvikles til nogen Fuldkommenhed. Ved at betragte Livets Spil, Menneskenes Giøren og Laden, vilde først Dydens og Lastens sande Natur blive os klar, og vor Villie erholde den Kraft for det Gode, som den endnu manglede. Den Dydige vilde finde sin Løn i at erkiende, at han imedens han var Menneske havde tænkt og handlet i Overeensstemmelse med Verdens moralske Orden foruden ved at betragte Følgerne af sine gode Handlinger; og den Lastværdige vilde finde i Betragtningen og Erkiendelsen, af det modsatte sin fortiente Straf. Hans Forseelsers Storhed, Langvarigheden af hans Misgierninger, deres skadelige Følge vilde bestemme Storheden af denne hans Straf, og neppe vilde det blive ham tilladt, at træde ud af Forbindelsen med denne Verden førend disse Elendighedens Bølger havde, ved Forsynets Styrelse, tabt sig engang i det Gode. Man maae forresten troe, at en saa stor Forandring, som Overgangen til en nye Tilværelsesmaade, vil bevirke en Hovedforandring i vort Sindelag og være det kraftigste Middel til at bøie vor Villie til det Gode. (Denne Formodning bestyrkes ved den Jagttagelse: at man saa ofte erfarer i dette menneskelige Liv, hvorledes Egoismen og Sandseligheden, som ere Kilderne til vor moralske Fordærvelse kunne overvinbes, naar høie Jdealer, f. Ex. af Fædrelandskiærlighed, eller af nyttige Foretagender, eller af religiøse Beskuelser fremstille sig for Siælen. Bliver nu det indvortes Organ for Siælen, hvori Jndbildningskraften har sit Sæde, efter Døden, som det er troeligt, udviklet til at være dens egentlige Organ, saa vil Eqvismen tabe sig i hiin Verden; da Siælen vil erholde en større Beqvemhed til at modtage høie Jdealer, som kunne lede den til sin Bestemmelse.) 5. Man kunde selv tænke sig, som rimeligt, at Befordringen af dette Gode, og at Bestræbelsen for at ophæve dette Onde kunde blive de Væsners Beskiæftigelse, som have forladt Menneskelivet uden at have forladt Jorden; moralske Beskiæftigelser, som kunne tiene til at befordre deres moralske Naturs Uddannesse. Fra denne Side betragtet viser Menneskelivet sig fra en ganske nye Synspunkt, thi ligesom Planteverdenens Forandringer og Dyreverdenens Spil er en Gienstand for Betragtning og Lærdom for Menneskene; saaledes vilde Menneskelivets Begivenheder, dets Glæder og Sorger, dets Dyder og Laster blive en Skole for Sædelighed og tienlige til Betragtning og Øvelse for de af Menneskelivet udtraadte Væsner, som endnu ikke have fuldendet den Dannelse, som denne Planet kan forskaffe dem. Hvormeget begribeligere bliver ikke nu for os det Onde, som tillades, at maatte skee her paa Jorden, thi ligesom Jorden og de levende Skabninger paa den ere tildeels til for Menneskenes Skyld, saaledes kunne Menneskene igien have en ligesaadan Bestemmelse med Hensyn til høiere Væsner. 6. Jmidlertid kan et saadant Ophold her paa Jorden ikke antages at finde Sted uden under et vist Opsyn og Veiledning. Kræfterne ere overalt i Naturen hinanden subordinerede, og de aandelige Væsner, som træde ud af Jordlivets Forbindelse gaae desuden saa ofte ud af samme i en saa ufuldkommen Tilstand, at de umuelig strax kunne veilede sig selv. Et saadant Opsyn og Veiledning kunde være betroet de ældre hengangne Afdøde eller andre Væsner af en høiere Natur end Menneskene; derved kunde en nye Bane til Pligter aabnes for fornuftige Væsner, og som var aldeles analogisk med Jordlivets Jndretning. Da saa mangfoldige Mennesker bortdøe i den spæde og barnlige Alder, hvis Siæle gaae i en saa høi Grad uforberedte ud af Jordlivet, saa kan en saadan Veiledning antages at være saameget mere fornøden. 7. Men de forskiellige Situationer, som ere os bekiendte her i Jordlivet, kunne opvække Tvivl imod et saadant Ophold paa Jorden udenfor Menneskelivet. Hvor, spørger man, skulle de Afdøde opholde sig i Mørket, i ondt Veirlig, om Vinteren, skulle de idelig svæve omkring i den frie Luft, Svaret bliver: at Menneskelivets Forhold, som udspringe af vor nærværende Organisation, lade sig ikke anvende paa en Tilstand, hvori denne er aldeles forandret, og hvorved ganske nye Forbindelser med Materien kunne blive indgaaede. Hvor lette og frie kunne desuden en fuldkomnere Organisations Bevægelser ikke blive, hvor hurtig er ikke Vindens, Lydens og Lysets Bevægelser, Sneglen kan ikke beregne Menneskets Hurtighed, vi ikke et fuldkomnere organiseret Væsens, som maaskee med den største Hurtighed kan bevæge sig fra Dalens Dybhed til Biergets Top, eller fra een Himmelegn til en anden; ligesaalidet som vi formaae at beregne dets Styrke til at betvinge Elementernes Virksomhed. Selv ufornemmelig for Jordbeboernes Blikke kunde et forklaret Væsens, et Aandeverdenens MedlemsFornemmelses=Evne besidde en for os ufattelig Udstrækning. 8. Hvormange Dyr leve ikke i Havet? lærte ikke Erfaringen os, at det forholdt sig saaledes, saa vilde vi neppe holde det for mueligt, at levende Væsner kunde opholde sig i et saadant Element og omtumles i det. Luften er anviist til vor Omgivelse; dette Element er langt bedre skikket end Vandet til et Opholdsted for fornuftige Væsner: J Luften er Bevægelsen lettere, Synet friere og de sandselige Fornemmelser, f. Ex. Lugten mere tilgiængelig end i Vandet; Solen udbreder der stærkere sin velgiørende Varme og oplivende Lys. Skulde vi nu udtænke os et Opholdsted for høiere Væsner paa Jorden end Menneskene, hvor kunde vi da udfinde et mere passende Sted end i Luftens høiere Regioner, hvor den tiltager i Fiinhed og Reenhed, og hvor den Uroe, som hersker i Luftens lavere Egne ophører, hvor Stormen tier, Tordenen ikke hundrer, hvorhen de jordiske Dunster ikke naae, og hvor den klare Himmel aldrig fordunkles og aldrig foruroliges, og Solens og Firmamentets Glands viser sig uforandret Skiønhed. O! et passeligt Sted for den høiere aandelige Fred og Friehed. (Pars superior mundi et ordinatior, et propinqva sideribus, nec in Nubem cogitur, nee in tempestatem impellitur, nee versatur in turbinem, omni tumultucaret, inferiora fulminant – (Seneca de fra Lib. 111, Cap. Vl.) – Ligesom Bølgen bærer Skibet, Jordbeboernes bevægelige, ofte eneste Huus, saaledes kunne Armosphærens høiere og roelige Lag bære ætheriske Boliger, passende for forklarede Aander. Men tie, Du forvovne Dødelige! vær roelig Du længselfulde Phantasie, som er indspærret i Støvets Dale! Giv Dig Tid Du fremstræbende, Aand. Hver Dag nærmer Du Dig meere den forønskede Tidspunkt, da Sløret falder og den himmelske Herlighed skal udfolde sig for dine Blikke! 9. Hævede over Jordlivet vil dette vise sig for os i en nye Skikkelse; paa Evighedens Dørtærskel ville vi betragte det fra et høiere Standpunkt. Det Slør, som hidindtil har omgivet vore aandelige Blikke vil falde; men nye Taager ville i en fiernere Afstand vise sig for dem, nye Længsler ville vaagne efter at vor hidtilværende aandelige Trang var bleven tilfredsstillet; dette maae blive endelige Væsners Lod i Evighedens ubegrændsede Fremtid. Denne Planet kan ikke altid blive vort Opholdsted, naar vi have mættet os med denne Verdens Beskuelse eller udstaaet den Bebreidelsestid, som vore Feiltrin i Jordlivet maatte have til Følge, og endet vor moralske Udvikling, saavidt den i denne Verden er vor Bestemmelse, saa vil Øieblikket komme, at den ikke længere skal blive vort Opholdsted, frievillige eller kaldede kunne vi ombytte der med et nyt og fuldkomnere. – Vi ville ikke spørge hvor et saadant Opholdsted da skulde blive? Har ikke Skaberen allerede i denne vor jordiske Tilstand, aabnet en Grændseløshed af Verdener for vore Blikke; og hvormange Tilværelsees Maader kunne desuden ikke finde Sted, hvorom vi ikke kunne giøre os nogen Tanke, Lysets Riger kunne have deres Grændser og en nye Kiæde af Existence kunde derefter begynde. Vi kunde besøge disse Verdener som Tilskuere, beboe dem som Jndvaanere, eller bievaane dem som Bestyrere. (Det gandelige Væsen kan ikke gjennemskue det Uendeliges Væsen; Guddommen kan allene kiendes ved at betragte den som Verdens Skaber; Ved at fatte Skaberens Aabenbarelse af sit Væsens Egenskaber i den ene Klode efter den anden kunde vi igiennem Evigheden uafladelig komme det guddommelige Væsen nærmere med vor Kundskab og vor Følelse. Naar et aandeligt Væsen havde rigtigt fattet et Himmellegemes Beskaffenhed, saa maatte det være modent til at forlade det og til at begive sig til et andet. Det maatte være et følelsesfuldt Øieblik for et aandeligt Væsen, naar det havde forskaffet sig et klart Overblik over Jorden, og skulde nu gaae over til en anden Klode for at modtage nye Beskuelser, og anstille Sammenligninger med den, som den havde forladt; thi saaledes som hver Jordens Deel har i Henseende til sin Naturbeskaffenhed, sine Produkter og sine Beboere, sin særskilte Characteer, saaledes er vist det samme Tilfældet med ethvert Himmellegeme. 16. To Jndvendinger kunde stille sig i Veien for disse Betragtninger: først hvorledes kunne saadanne Verdener være tilgiængelige ved deres Afstand og det Medium hvori de svæve? – Denne Jndvending besvares bedst med det Spørgsmaal: hvorledes ere de tilgiængelige for Lyset, og hvad berettiger os til at antage, at selv dette er Bevægelsens hurtigste Vinge? – Man kunde for det andet indvende: hvorledes kunde selv det største Rum modtage den stedse tilvoxende Mængde af Skabninger, som hver Tidsalder fremkalder? Spørgsmaalet svømmer bort paa det Uendeliges Strøm; desuden hvo kan sige: at alle Kloder ere Udviklingssteder for Organisationer, som vor er det. De kunne være blotte Udviklingssteder for aandelige Evner, uden at være Opholdsteder, hvor flere Væsner skulle frembringes. 11. Saalidet som vi kiende til de Opholdsteder, som skulle blive os anviste efter Døden, i Tidens grændseløse Følge, saa sikkert kunne vi overlade os til det Haab, at disse ville stedse blive fuldkomnere. Udvikling og Gradation er det Skabtes Lov, og den Fuldkommenhed ved den Uendeliges Værker, hvorved de bære hans billede (see denne Bogs 1ste Bind. Hvor skiøn derfor denne Verden end er, saa er den dog ikke andet end en Begyndelse til vor Tilværelsesmaades Fuldkommenhed; at den er indrettet for Væsner, som først i Jordlivet træde frem som fornuftige Væsner, viser, at den er intet andet end en Forgaard til den Undeliges Herlighed. Med hvilke Væsner skulle vi omgaaes efter Døden. 1. Da Mennesket ikke fører i Jordlivet nogen isoleret Tilværelse; da Selskabelighed og Omgang er en væsentlig Trang for det; da det samme er Tilfældet med Dyrene i det mindste dybt ind ind i Dyreverdenens Regioner, saa kan Mennesket, ikke undgaae at fremsætte for sig selv det Spørgsmaal: med hvilke Væsner skulle vi omgaaes, i hvilke Forbindelser skulle vore aandelige Væsner staae, naar de jordiske Baand løsnes og vi træde over i en nye Tilværelses Orden? 2. Det tænkende og ædle Menneske giver, naar han skal forlade Jorden, villig Slip paa alt hvad der har bundet ham til denne Verden af sandseligt og udvortes Gode, paa sit Legeme, paa sine Eiendomme, paa sine sandselige Forlystelser, paa sin udvortes Ære. Kun et Slags Baand seer han med Smerte at sønderrives; det er de Kiærligheds- og Venskabs Baand, som han havde Leilighed til at knytte her i de Dødeliges Land. Men