Aalborg Stiftstidende, 1839-07-12
Udlandet. Frankrig. Af de sidste Debatter i Deputeretkammeret om de orientalske Anliggender udhæve vi især den bekjendte Digter og Reisende Lamartines Foredrag. Han adskilte mellem 3 Systemer: det tyrkiske, det ægyptiske og Status quo. Det første System vilde han ansee for det Bedste, hvis han ikke med egne Øine havde seet Tyrkiets Nullitet og selv med sine egne Hænder havde berørt det døde Legeme; Sultanens Magt var endnu kun en Skygge af hans Forgængeres, at ansee ham som Skytsvold mod Ruslands Fremtrængen, var endnu kun Jllusion; allerede det, at Frankrig raadslog om, om det ikke skulde forbyde ham at tugte sin egen Statholder, var et Beviis paa, at Porten var traadt ud af de selvstændige Staters Tal; Portens Oprindelse og hele Existents var grundet paa Islams Fanatisme, denne var nu forsvunden og dermed havde Tyrkiet udspillet sin Rolle. Ethvert Forsøg paa at vække det vilde være Daarskab; det tyrkiske System maatte altsaa forkastes. Ligesaa det modstaaende, det arabiske. Rigtignok har man sagt, at alle til Grunde gaaede Riger igjen kunne reises, ved en stor kraftig Mand, en saadan var nu funden i Paschaen af Ægypten og denne maatte man sætte paa Sultanens Throne. Men dermed vilde ligeledes heller Jntet være udrettet, naar i Occidenten en stor Mand reiste sig, pleiede han at efterlade Jnstitutioner, som forskaffe hans Værk, hans Rige lang Varighed; i Orienten derimod gaves der hverken Jnstitutioner eller politisk Folkeskik; der gaves kun Herrer og Slaver. En stor Mand er kun en stor Jndividualitet, et Phænomen, et glimrende Meteor, der lyser langt bort gjennem det ham omgivende Mørke, men hurtigt igjen slukkes, en saadan Mand efterlader der hverken et solidt Dynastie eller en solid Lovgivning, naar han døer, tager han sin hele Genius med i Graven, ligesom han slaaer sit Telt sammen, saasnart han forlader det, saa at Jordbunden bliver tom og øde, som før. Vistnok ere Mehemed Ali og Jbrahim Pascha tvende overordentlige Størrelser. Mehemed er en Helt; et andet Navn gives ikke for ham; Occidenten saae Jngen, der var kjækkere, Jngen, der mere var født til Seiren; han smægter efter Krig, han veed at føre den, aabner Verden for ham, han gaaer lige til dens Ende; i 2 Maaneder vilde han være i Constantinopel; han er af hine Mænds Race, som Alexander og Oschingischan, der ikke for høre op med at skride frem, indtil de falde. Men Mehemed Ali er gammel; Jbrahim er sygelig; Jbrahim er ikke Mee med's Søn, Mehemed har kun Børnebørn i mindreaarig Alder; Ægypten har ingen af hine uundgaaelige Betingelser for dens videre Bestaaen, Mehemed's Rige har ingen Nationalitet; Tyrker, Arabere, Nubiere, Drusere, Beduiner - Hvo formaaer at holde dem sammen tilhobe, uden netop Mehemed Alis Haand, saasnart den bliver kold, maatte Ægypten, Arabien, Syrien, Lille-Asien, et usammenhængende Conglomerat, igien hurtigt falde fra hinanden. Men hvad vilde da blive af dette Rige? Hvad vilde blive af Constantinopel, Skulde Dardanellerne overleveres til Russerne, Altsaa ogsaa med den arabiske Politik gaaer det ikke. Jdet han derpaa gik over til den engelske Politik eller Vedligeholdelsen af Status quo, meente han, at denne Tilstands Vedvaren kun vilde være tjenlig for Englænderne og befordre deres vedvarende Omsiggriben i Orienten. Umuligt turde Frankrig vove Mandskab og Penge paa at begrunde Englands Herredømme i Middelhavet. Men hvad skal Frankrig efter alt dette gjøre – Herom vare Talerens Yttringer saare ubestemte. Han udtalte sig lige saa lidet foren Alliance med England som for en Alliance med Rusland. Hans Anskuelse synes at være den, at man maatte lade Forsynet raade, hvis sandsynlige Hensigter han syntes at antyde. Nationerne, ligesom Floderne, følge et naturligt Løb, men Ruslands Løb gaaer mod Østen. For Frankrigs, en vestlig Stats Jnteresser, ligger dette fjernt; Hr. v. Lamartine glædede sig til allerede i Aanden at see, hvorledes – naar Jslamismen engang har naaet sin Ende - Rusland da i Orienten skal samle de christelige Folkeslag om sig og Christendømmet, forynget ved Civilisationen, igjen skal opvaagne i sin fordums Vugge. Jøvrigt turde Frankrig ikke blive ledig Tilskuer, men, i dens Handels og Uafhængigheds Jnteresser, ligeledes fæste Fod et eller andet Sted paa hine Kyster. – Med usædvanlig Heftighed og under synlig udtrykt bifald fra det tyrkiske Diplomatie, der paa Tribunerne bivaanede Mødet, traadte derpaa Ministeren Villemain op mod Lamartine. Han beundrede Hr. Lamartines Veltalenhed, men beklagede, at han, efter at have omstødt Alt, intet Nyt havde sat i Stedet. Efter alle de glimrende Argumentationer mod de hidtil foreslaaede politiske Systemer maatte man vistnok være nysgjerrig efter at vide, hvilket System han da vilde anbefale; men herom var Jndholdet af hans Tale temmelig uklart, og Alt, hvad man deraf havde kunne udfinde, var, at han i Orienten vilde søge et eller andet nyt Ancona og kaste et Troppecorps ind i et fast Punct ved Middelhavet (Sluttes imorgen)