Aalborg Stiftstidende, 1830-08-14
Paa alle Kanter gjør man hos Nutiden Fordring paa en Borgen for Sikkerhed i Fremtiden. En ond Villie, som er virksom, fuld af Jver og altid paa Færde, bestræber sig for at undergrave Grundpillerne for den selskabelige Orden og at fravriste Frankrig den Lykke, som det nyder under sine Kongers Scepter. Med Snedighed benytter den ethvert utilfreds Lune, med Snuhed veed den at vække alle bittre Følelser og nærer hos Folket Mistillidens og Fiendskabets Aand imod den bestaaende Statsstyrelse, medens den overalt udstrøer Sæden til Uroligheder og Borgerkrig. Sire. Endnu ganske nylig have Begivenhederne godtgjort, at de politiske Lidenskaber, som hidtil kun glødede i Statsamfundets høiere Klasser, nu trænge ned i dets laveste Sphære og begynde at sætte Massen af Folket i Bevægelse. De have ikke mindre godtgjort, at Bevægelsen hos denne Masse ikke turde være uden Fare selv for dem, som søge at rive Folket udaf sin rolige Forfatning. En Mængde af smaae Begivenheder under Løbet af Valg-Operationerne bekræftede her fremsatte Anskuelser og vi vilde betragte dem som desværre kun altfor visse Forløbere for nye Uroligheder, hvis det ikke stod i Deres Majestæts Magt at afvende dette Onde. Den opmærksomme Jagttager finder ogsaa overalt Trang til Orden, Kraft og Fasthed, og selv de Bevægelser, som synes at forraade ganske modsatte Følelser, ere i Grunden ikkun Yttringer, som bevise hiin Trang. Det er ikke at nægte, at hine Bevægelser, der ikke tør tiltage uden største Fare, næsten udelukkende ere fremavlede og nærede af Pressefriheden. Ustridigt har en Valglov, der er ligesaa svanger paa Uordener, bidraget til at vedligeholde dem, men man maatte nægte den klareste Kjendsgjerning, naar man ikke i vore Dagsblade vilde see det egentlige Brændpunkt for en Fordærvelse, hvis Fremskriden daglig bliver mere truende, og den egentlige Kilde til de Lidelser, af hvilke Kongeriget trues. Erfaringen, Sire, taler lydeligere end alle Theorier. Mænd, hvis Jndsigtsfuldhed ei kan bestrides, og hvis Redelighed er hævet over enhver Tvivl, kunde manskee ved Nabofolkets ilde forstaaede Exempel lade sig forlede til den Troe, at Fordelene af den periodiske Pressefrihed overstige dens Mangler og at dens Excesser turde være at tæmme ved modsatte Excesser. Men dette er ikke saa. Prøven var afgiørende og den offentlige Følelse har nu fældet sin Kiendelse i denne Qvæstion. Den periodiske Pressefrihed har til enhver Tid kun været et Redskab for Uordener og Oprør, som da ogsaa ligger i dens Natur. (?) Hvormange og hvor talende Beviser lode sig ikke anføre for at understøtte denne Sandhed! Det er Trykkefrihedens voldsomme og uafbrudte Virksomhed, af hvilken vor indenlandske Politiks altfor pludselige og alt for hyppige Vaklen ene lader sig forklare. Det er den, som har forhindret, at der ikke er bleven indført eller fulgt noget regelmæssigt og varigt Regjerings-System i Frankrig; det er den, man maa tilskrive, at det ikke har været muligt at bringe noget Sammenhæng i de Forbedringer, som alle Grene af den offentlige Forvaltning, kunde modtage. Omendskiønt alle Ministerier siden 1814 have været dannede under forskjellige Jndflydelser og have fulgt forskjellige Retninger, (!!) have de dog alle været udsatte for samme Anfægtelser, samme Angreb og samme lidenskabelige Tøilesløshed. Offere af alle Slags, Eftergivenhed fra Statsstyrelsens Side, Forening af Partier, Jntet har formaaet at unddrage dem denne deres fælleds Skjebne. Allerede allene denne Fremstilling, der kan lede til saamange Betragtninger, kunde være tilstrækkelig til at tillægge Pressen dens sande og uforanderlige Caracteer. Den anvender sine vedholdende, stadige, daglig gjentagne Anstrængelser paa at løsne alle Lydighedens og Subordinationens Baand, paa at slappe den offentlige Authoritets Fjederkraft, paa at fornedre og nedsætte den i Folkenes Mening, og stræber efter overalt at vække Hindringer og Modstand imod den. Den sætter sin hele Kunst, ikke i at lade en sindig Undersøgelses=Frihed træde i Stædet for en altfor flavisk Underkastelse under Andres Mening, men i at fremsætte de meest uomtvistelige Sandheder som Problemer; den gjor det ikke til sit Formaal at foranledige en aaben og gavnlig Mennings=Kamp om de politiske Qvæstioner, men tvertimod at fremstille dem i et falskt Lys og af indhylde dem i Spidssindigheder og falske Slutninger Saaledes har Pressen udstrøet Vildfarelse blandt de meest aabne Gemytter, bragt de meest faste Overbeviisninger til at vakle og fremavlet en Forvirring af Grundsætninger i Statsamfundet, som forleder til de fordærveligste Anslag. Ved et Anarchie i Læresætniger forbereder den et Anarchie i Staten. Det fortjener at bemærkes, Sire! at den period ske Trykkefrihed ikke engang har opfyldt sin væsentlig ste Betingelse: at bidrage til Publicitet. De kunde synes utroligt men er derfor ikke mindre sandt at vi i Frankrig ikke besidde nogen Publicitet, naa dette Ord skal tages i sin rigtige og strængeste Bety ning. Saaledes som Tingene nu staae, komme Kjendsgjerninger, naar de ikke ere aldeles opdigtede, ikkuvanskabte og paa den meest ublue Maade forvansked til mange Millioner Læseres Kundskab. En tyk Sk. af Journaler skjuler Sandheden, og stiller sig paa at Maade i Lyset imellem Regjeringen og Folket. Kongerne, Deres Fædre, Sire, fandt stedse Glæde i at aabne sig for deres Undersaatter, denne Glæde har Pressen ikke villet unde Deres Majestæt. En Frækhed, som overskred alle Grændser, har ved de høitideligste Leiligheder hverken viist Agtelse for Kongens udtrykkelige Villie eller for de Ord, som løde ned fra Thronen. Hiin blev miskjendt eller forvansket; disse misbrugte man paa snedigste Maade og gjorde dem til Gienstand for bitterste Spot. Saaledes bleve endnu det sidste Actstykke fra den Kongelige Myndighed: Proclamationen til Valgcollegierne, nedsat i den offentlige Mening, forinden det engang var blevet disse selv bekjendt. Pressen har intet Ringere i Sinde end at betvinge Statens øverste Anthoritet og at bringe den under sit Aag. Som den offentlige Menings foregivne Organ søger den at lede Debatterne i begge Kamre, og det er vel ikke at nægte, at dens Jndflydelse der er ligesaa skadelig som overvægtig. J Særdeleshed i de sidste 2 eller 3 Aar har dette Herredømme i de Deputeredes Kammer aabenbart antaget en undertrykkende og tyrannisk Caracteer. Man har i Løbet af hiint Tids tum seet, hvorledes Bladene understode sig, med Spot og Haan at forfølge saadanne Medlemmer, hvis Votum syntes dem fordærveligt eller tvetydigt. Kun altfor ofte, Sire, har Friheden i Beraadslagningerne i hiint Kammer været underkuet af Pressens Svøbe. Oppositionsbladenes Adfard i den senere Tid fortjener vel ikke nogen mildere Dom. Efter at de selv havde fremæsket en Addresse, der krænkede Thronens Forrettigheder, undsaae de sig ikke ved at fremsætte det fornyede Valg af de 221 Deputerede, fra hvilke hiin Addresse hidrørte, som en Hovedgrundsætning. Og alligevel havde Deres Majestæt afviist hiin Addresse som fornærmelig. De havde offentlig dadlet den deri yttrede Vægring for at medvirke for Statens Held, De havde tilkjendegivet Deres urokkelige Beslutning at ville forsvare Deres Krones Rettigheder, der saa aabenbart svævede i Fare. Herpaa havde de periodiske Blade ikke agtet, men meget mere gjort sig særdeles Umage for at fornye, fortsætte og forøge Fornærmelsen. Deres Majestæt maa da selv afgjøre, om dette forvovne Angreb endnu længere tør forblive ustraffet. (Fortsættes.)