Aarhuus Stifts-Tidende, 1836-03-05
J den sildigere Tid have Kjøbstædhaandværkerne opløstet et stort Raab, et sandt Dommedagsskrig. Uveiret udgik fra Snedkernes Laugshuus i Assens paa St. Rudolphi Da 1835 og forplantede sig derfra til Jylland og Sjælland. En Uveir maa man vel kalde det, thi deels er de Herrer Laugsmestres Opraab meget stormende, næsten orkanmæssigt, deels har samme til Formaal, gandske at ødelægge de fattige Landsbyhaandværkere. Det er et af Tidens meget mærkelige Tegn, at Pressen tages i Beslag af Skrædere og Skomagere, i den Hensigt at puste Liv i udlevede Former. Pressen er, i mine Tanker, et alt for ædelt Organ til at den Navn ustraffet skulde kunne tages forfængeligt, og desaarsag benyttes her det samme Organ til at vise det Skjæve, Een sidige og Jnhumane i disse Laugsmesteres Paastand. Det har noget Grueligt ved sig, at see en Skræder eller Skomager fantisere sine Laugsbrødre i det Øiemed, at ødelægge en Hob Landsbyfolk, som der dog ikke kan siges andet Ondt om, end at de ogsaa ere Skrædere og Skomagere. Der er en Aand i Verden, som egentligen slet ikke fortjener at kaldes en Aand, men som dog stræber, ved alle Leiligheder at gjøre sig gjældende som Saadan, den vil over see Alt, skjøndt den ikke kan see ud over sin egen Næse, den slynger sin Banstraale mod Enhver, som, uden at være høi tideligt stemplet dertil, vover at ernære sig ved Hjælp af Naa eller Syl; den sværmer begeistret, beruset, ikke for Frihed og Menneskeret, men for sig selv; den føler sig idelig krænket, fornærmet, og feirer ingen gladere Triumpher, end naar den seer en ustemplet Stymper straffet, mulkteret, kastet Hullet. Denne Aand er 1 Laugsaanden, som egentlig ikke er Andet, end en gammel vindtørret Mumie Hvorledes denne Mumie kan gebærde sig, have vi seet, og det ligger for Dagen, at den haandværksmæssige Fanatisme ikke giver nogensomhelst anden Fanatisme det Mindst efter. Disse Laugsbrødre have længe været misfornøiede; ve fik Stænder, og nu bleve de glade, thi de meente, nu skulde der paa deres Horizont oprinde en gylden Tidsalder; men Stænderne vilde ikke indlade sig paa, at føre en Ødelæggel seskrig mod Landsbyhaandværkerne, og nu er Hundredogerude, nu gjøre de det sidste Forsøg paa, at redde sig selv deres Hustruer, Børn og hele Familier fra den dem truende Lod, Armod, Nød og Elendighed; nu lamentere de over den fjendtlige Tidsaand, nu finde de, at Tiden er kommen, da de med Energie bør paatale deres Rettigheder som Kjøbstædborgere og Kjøbstædhaandværkere, Stændernes Forhandlinger have ikke svaret til deres Forventninger, men de trøste sig ved, at de endnu have een Gud, een Troe, een Konge!" De raabe paa, at deres Stand er den næstalrigste i Staten, og tordne mod de Parventes (sic) i Land distrikterne, som have fortrængt dem, som true dem med to tal Ødelæggelse; de dolere over Tidsaandens Frihedsskrig- og Frihedssværmeri i alle Foretagender, Handeler og Van deler; de jamre over deres egen Askræftning ved Tidskonjunkturerne, navnligen over Skræderlaugets Afkræftning, som tildeels skal hidrøre fra Landsbyskrædernes Behændighed;" de gaae endog saavidt i deres fanatiske Jyren for egne Jnteresser, at de forlange Svendenes Adgang til at blive Mestere indskrænket. Jeg tør vel antage, at alle oplyste og fordomsfrie Mænd ere enige i, at Jntet virker fordærveligere paa et Folks Velstand, end Laug og Monopoler; i Langstvangen ligger Spiren til mangen Misbrug, til manger Standsning af fri, almeennyttig Jndustri. Over hundrede Aar har man søgt at udfinde Midler mod denne Tvangs fordærvelige Tryk. Først i nyere Tider har Frankrig sat industriet Frihed mod Laugsforfatningen, og Tydskland har fulgt det givne Exempel. Det kan ikke andet være, end at Frihed maa haandhæves som Grundsætning af Staten, aldenstund Mennesket, i retslig saavelsom i statsbekonomiske Hensyn, bør kunne gjøre den frieste Brug af sin Arbeidsdygtighed. Enhver Jndskrænkning i hans Vindskibelighed forstyrrer ham i hans Rettighed til Erhverv. Tiden vil, ogsaa i Danmark, vise, hvor vanskeligt det er, at hævde Laugenes gamle Rettigheder og Anmasselser, der aabenbart have overlevet sig selv. Laugene ere, som Lang betragtede, overflødige, for ei at sige hæmmende Hjul i Statsorganismen. De have tabt deres Betydning. De Kundskaber og Færdigheder, som de skulde tjene til at vedligeholde, ere det borgerlige Selskabs ufortabelige Eiendom, og det bør, om jeg ikke feiler, staae Enhver frit fore, at lære en Haandtering paa hvad Maade ham selv bedste tykkes, og siden at søge Medhjælpere, hvor han kan finde dem. Jeg under Kjøbstædhaandværkeren Alt, hvad han til sin Subsistents behøver, men jeg fordrer ogsaa af ham, at han skal unde Landsbyhaandværkeren Livet, som Gud har givet ham, samt fri Brug af sine Næver, som han ogsaa har faaet af Vorherre. Skomageren i Landsbyen har maaskee ikke lært hos en Amtmester, hvad siger det, naar han gjør ligesaa godt Arbeide som Amtsmesteren, og gjør det billigere? Skal da den fattige, plagede Bonde, foruden alle de øvrige Byrder, som hvile paa ham, ogsaa skatte til Kjøbstædhaandværkerne? Og en Skat, maaskee den meest Trykkende, og gandske vist den meest Forhadte af Alle, vilde det blive, om det gjordes ham til Pligt, at betjene sig af Kjøbstædernes Professionister. Kunne Disse ikke leve, uden at deres Tilværelse skal medføre en saa unaturlig og uretfærdig Tvang for den talrigste Menneskeklasse i Samfundet, saa maae de beklage sig over sig selv, at de have forseilet deres Bestemmelse. Landmanden kan, leve uden dem. Disse bemærkninger ere fremkaldte ved følgende fattiske Omstændigheder. Her i Egnen viste sig, for kort siden, et betydeligt Røre. Frederik Skomager, Jacob Skræder, Olle Bødker, Peder Smed, Rasmus Snedker, Anders Saalebinder – kort, alle Haandværkerne paa Landet heromkring begyndte at holde hyppige Sammenkomster i Anledning af hvad de i offentlige Blade havde læst om Kjøbstæd haandværkernes Opraab, og de kunde ikke forstaae Tingen rettere, end at disse gik frugtsommelige med det Forsæt, at foranstalte et formeligt Korstog mod Landsbyprofessionisterne, for at udrydde dem af Jorden. Det satte naturligviis ondt, Blod i dem, og de besluttede eenstemmigen, at fægte for deres Liv til det Yderste. Men under alt dette fordybede og forvildede de sig saaledes i politiske Kandestøberier, at de glemte at arbeide, og paa denne Maade feilede der ikke Meget i, at Kjøbstædhaandværkerne havde faaet deres Krig frem, thi ikke at arbeide var jo det Samme, som at arbeide Disse lige i Hænderne. Efter mange Raadslagninger kom de paa den Jdee, at optræde som Repræsentanter for deres Stands brødre i hele Riget, og, efter deres Modstanderes Exempel, at benytte sig af Pressen. Tilfældigviis faldt en Afskrift af deres Protest i mine Hænder. Det var mig klart, at de gode Mænd kun vilde gjøre sig til Narre dermed. Da jeg imidlertid er overbeviist om, at de i Sagen selv have Ret, har jeg formaaet dem til, at henlægge deres Manifest, imod at give dem det Løfte, i et offentligt Blad at tale deres Sag. Det har jeg nu gjort efter bedste Jndsigt. Grosserersocietetet i Kjöbenhavn saavelsom Repræsentantskabet for Handelstanden i Aalborg have andraget paa, at fremmede Handelsagenter som komme til Danmark for her at knytte Forbindelser, maatte undergives Beskatning, og vi have i denne Henseende havt flere anonyme Annoncer i de offentlige Tidender, mere, som det synes for at före en smædefuld Pen, end for at tolke den gode Men Oppositionens Tid er oprunden over os Danske, og intet Under da at Fen og Anden, greben af Aanden, troer sig kaldet til at löfte Stemmen. Man vil ikke sætte sit Lys under en Skjeppe; og derfor see vi snart den ene og snart den anden Viismand fra Publicitetens Catheder deels at anke mod det Bestaaende og deels – som de 9 jydske Præster, glemmende de ved Frd. 11te Septbr. 1822 modtagne landsfaderlige Velgjerninger – at yttre Misnøie over at Kongens Raad ikke gjör nok eller Altpaa eengang.