Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-09-27
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. In Fjortende Aargang. No. 77. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 27 September 1817. Fire Dages Reise i Sjælland. en (Fortsættelse; see No. 73.) 2 bleve Natten over i Holløsemølle – en Kra med tilhørende Vandmølle, af en meget romantisk Beliggenhed og kjørte næste Dags Morgen til Herlufsholm. Jgjennem en skyggefuld Allee, der strax indbyder til høitidelig Alvor, kjører man ind til dette i Middelalderen og Nutiden, lige berømte Sted. Paa venstre Side øiner man den ærværdige Klosterkirke med den Klosterbygning, som Tiden og Hændelserne endnu have levnet os i deres Heelhed, og den gamle murede Bro med Jernrækværk, som fører did, giver, i Forening med det sivbegroteVand, som omflyder den, dette gamle Mindes mærke en ualmindelig Jnteresse. Alting svarede her til det billede, jeg altid i Tankerne havde dannet mig om Herlufsholm, og kun nogle Bernhardinermunke manglede her, for ganske at see mig tilbagetryllet i det tolvte Aarhundrede. Jkke uden Grund, tænkde jeg, have de Gamle ophøiet Sommus's kierlige Søn, Phantasos, til Gudernes Rang. Ei blot sovende drømmende, men ogsaa vaagnende drømmende, er det ham, der giver Livet forhøiet Værd, der lader os leve i Tider, hvor vore Oldfædre endnu ikke vare fødte; der holder sit Tryllespeil for vore Øine, og viser os Oldtidens Mennesker ligesom Troldqvinden i En dor Sammels Aand. Hvad er Jorden med alle dens Herligheder, naar den kierligste blandt alle Guder ikke i denne skumle Dal ledsagede os med sin lyse Fakkel, Hvilken Tomhed, hvilket Øde maa den ikke føle i sit Bryst, der, uden dette Lys, samler omkring i dette Mørke, Herlufsholms Klosterbygning med dets Kirke er, saavidt jeg veed, det eneste fuldstændige Mindemærke, der er blevet os tilovers fra Munkenes Tid i Danmark. Begge have havt en lykkeligere Skjebne end alle de øvrige Klostere, som enten ved Reformationens Jndførsel af Religions iver bleve ødelagde og tilintetgjorte, eller i nyere Tider ved Jldsvaade lagdes i Aske; thi allene i den nyeste Tid bleve Ringsted og Sorøe Kloster et Offer for Luerne. Ved det herværende Klosters Indretning til en Skolebygning undergik det ved nogen Forandring, men Murene ere saa tykke, at denne Forandring ikke kunde være betydelig. Jsær er den nederste Etage, hvor Spisemesteren boer, Kjøkkenet og Kielderne endnu ganske i deres oprindelige Form. Det Hele er opført af Hvælvinger, saa stærke, at man næsten kan erklære dem for brandfri. Det skumle hvælvede Kjøkken maa endnu være fra Munkenes Tid, og er især af ældgammel Indretning. Kielderne ere meget dybe, og i den forreste, som upaatvivleligen har været et Fængsel, sees to Aabninger i Muren, gjennem hvilke man formodentligen har rakt saakaldte Forbrydere Mad. og Drikke. Paa Døren af dette Fangehul siddet endnu en rusten Krampe, dannet som en Lænke. Jndspærrelse i et saadant Fængsel, eller hensættelse paa Vand og Brød, var een i Klosterne sædvanlig Straf, især for Ulydighed mod Abbeden eller Prioren. Efter en i Viborg 1303 forfattet Statut for Augustinermunkene, vare de simplere Straffe deelte i tre Grader; den Skyldige straffedes først med at berøves Ost, derpaa Ost og Smør, og endeligen med at sættes paa Vand og Brød. Blandt de andre Straffe vare at ride Træhest, hudflettes, Fiddel, Spansk Kappe o. s. v. Jnde i Gaarden er endnu en Gang, som kaldes Munkegangen, af hvilken Klosterbrødrene gik til Kirken. Her ere adskillige smaae Aflukker, hvis egentlige Bestemmelse i Klosterets Tid ikke vides. Man fortæller, at der for endeel Aar siden blev i Muren af een af Kielderne fundet et Beenrad af et Barn, et Sagn, for hvis Troværdighed jeg ikke kan indestaae; men saa meget er vist, at man efter Reformationen, ved Klosteres Nedbrydelse og Ombygning, har især i Nonneklosterne fundet hele Hobe Beenrade af spæde Børn i Kielderne og Hvælvingerne, ligesom og nedgravede i Haugerne (iv. Pontopp. Annales T. 2. P. 343). Ogsaa fortæller et Sagn, at da Carl den Niende spadserede (1596), som Hertug, i Haugen af det berømte St. Birgitte Kloster i Vadsten, i Sverrig, saae han i et tykt, huult Æbletræ, noget Hvidt lyse gjennem et Hul i Stammen. Han befalede, at Træet skulde omhugges, og man fandt i det hule Træ en Mængde Hovedskaller og Been af nyfødte Børn, som Nonnerne havde henlagt der (s. Molbechs Breve f. Sverr., 3 D. S. 122). Benedictinermunkene havde i Slutningen af det femtende Aarhundrede, især i Odense, ved deres usædelige Liv givet Grund til billig Klage, og da en geistlig Ret i den Anledning skulde holdes i Slagelse (1689), søgte Canonici at ville retfærdiggjøre Munkene ved det foregivne Mirakel, at en Ordensbroder havde avlet tre Børn, eet med Klosterets Kok, eet med dets Brygger og eet med dets Kieldersvend. At Skjøger under denne Forklædning havde listet sig ind i Klosteret, og underen saadan Formumming havt Omgang med de hellige Fædre, derom kan der ikke være nogen Tvivl. Hvor glædeligt det end er, at denne gamle Klosterbygning blev skaanet af Tidens Tand og Menneskenes Forandringslyst, maa man dog beklage, at en Deel deraf er meget forfalden. Men den Trofasthed, hvormed Fundamentet er anlagt, og de Evighedsmure, man her seer, give Haab om, at den, i det mindste i Hovedformen, endnu vil tjene adskillige Slægter til et beskueligt Billed, af Munkevæsenets Tilstand i det tolvte og trettende Aarhundrede. Dette Kloster for Munke af Benedictinerordenen blev stiftet 1136 af Peter Bodildsen (i det latinske Fundatsbrev kaldes han Petrus Botildis), hans to Brødre Henning og Georg, samt deres Moder. Til deres Sieles Frelse skjænkede de det adskillige Landeiendomme i lille og store Næstved. Det stod oprindeligen i Næstved, men afbrændte 1262, og blev derpaa opbygt af ny i en behagelig Skov, en Fjerdingvei derfra, hvorefter det fik Navn af Skovkloster. J de Tider, da der endnu ikke gaves mange Kongelige Slotte omkring i Landet, og der af Gjæstgiversteder kun fandtes saare faa, toge Kongerne paa deres Reiser ind i Klosterne; men Skovkloster nød af Kong Waldemar II. den Forret, at fritages for den Forpligtelse, at beværte ham eller modtage hans Heste og Hunde, for hvilken Fritagelse de maatte afstaae ham adskillige Jordeiendomme. Christian d. Første gik endog saavidt, at han for evig fritog dette Klosters Munke for alle Byrder og Tyngder, saalænge de levede efter St. Benedicts Regel, hvorimod de, i modsat Fald, skulde bære samme Byrder som andre Klosterfolk; men han forbeholdt sig dog, at de skulde yde ham Mad og Drikke, og hans Heste Foer, saa ofte han indfandt sig der paa Stedet. Selv i Begyndelsen af det sextende Aarhundrede (1504) indgik Kong Hans med Ab hed Knud i Skovkloster en Forening om, at de Bønder, som boede paa Klosterets Godser, skulde være vornede til samme, om de end vare fødte i Kongelige Landsbyer. (Fortsættes.)