Adresseavis for Børn, 1780-07-26
Den omhvagelige Fader holdt nylig en Samtale med sin Søn Leopold, hvilken vi ikke ville undlade her at anføre, da den vist vil tjene vore unge Læsere baade til Lærdom og Fornøyelse. Leopold. Naar min hjerte Fader vil engang give den gamle Wilhelm sin Afsked, saa veed jeg, hvor han kan faae en ret god Tiener igien. Faderen. Hvor kommer du paa de Tanker, min Søn, Det er endnu aldrig faldet mig ind, at lade Wilhelm komme fra mig. Kan du maaskee ikke lide ham, Leopold. Jkke ret godt, naar jeg skal sige min Sandhed, Faderen. Men - hvorfor da? Hvad har han da gjort dig? Leopold. Han er allerede saadan en gammel Karl, og saa knurpuren. – En ung Tjener var dog langt bedre. Faderen Fyl Leopold! Det er en meget slet Aarsag, hvorfor du vil hade dette arme Menneske at han er gammel. Du kalder ham en gammel Karl. – Skam dig, min Søn, Ønsker du da ikke og at blive gammel Wilhelm er det; men hvo veed, om denne Lykke vederfares dig. Og hvad om Forsynet ikke havde sat dig over den Stand, som han er i 2 - hvad om du paa din Alder endnu skulde komme til at tjene, hvor vilde det da krænke dig i Sielen, naar man saa vilde drive Spot med dig for din Alders Skyld. - Er det ikke sandt, at saadan Skjebne ønsker du ikke. Hvor ubillige handler du da imod den arme Wilhelm – Og du taler alt for bestemt, naar du paastaaer, at en ung Tjener er bedre end en gammel. Saadant Sprog passer sig ikke for den Alder, du er i; dertil hører mere Erfaring, end du har. Men de Fortrin, som en gammel Tiener har fremfor en ung, vil jeg sige dig ved en anden Leylighed og paa en beqvemmere Tid. Leopold. Jeg troer nok, min Fader har Ret. - Men Wilhelm bærer dog Peryk, – og det seer alt for løyerligt ud, naar saadan en gammel Tjener staaer med Peryk paa bag ved Stolen og varter op. Jeg kan aldrig bare mig for Later, naar jeg seer ham i det Poster. Faderen. Det er en slet Charakter, min Søn, som jeg ikke havde ventet hos dig. Du veed, at Haaret løb af ham i den hidsige Sygdom, hvori han laae, og at han derover blev nødt til at tage Peryk. 235 Avis Peryk. Laster du altsaa ikke herved Gud, som lod ham blive syg, Og hvoraf kommer det, at du har Afskye for en Tjener med Peryk. Er dette ikke en Frugt af, at du er forgabet i Moden, Befalede kun Moden, at Tienere skulde bære Peryk, saa vilde vist en Domestik med sit eget Haar være et sælsomt og forunderligt Syn. Saa megen Magt har Moden over os. Leopold. Men han er dog saa kurvuren og ikke saa munter og oprømt som andre Faderen Knurvuren er Wilhelm ikke, vist nok er han ey saa spogfuld og lystig, som et Menneske paa atten eller tyve Aar. Men fortjener han vel derfor dit Had? – O, min Søn, det gjør mig ondt i mit Hjerte – thi jeg troer, at du og engang vil hade mig, din Fader, om Gud skulde forlene mig den Lykke, at jeg naaede en høy Alder. Leopold. Ach, Ney, min hjerte Fader, det var jo den allerstørste Synd. Faderen. Vel! – Men holder du det da ikke for nogen Synd, at du hader Wilhelm, fordi han er gammel, og er ikke meere saa lystig, som han har været, da han var ung. Leopold. Ach, jo hjerte Fader, – og jeg maae og tilstaae, at det nu gjør mig ondt, at Faderen. Hvorfor bryder du Ordene af Hvad er det, som angrer dig, Er du bange for at sige mig det? Det er ikke smukt. Stig mig kun reent ud Aarsagen til din Anger. – Saadan Tilstaaelse vil visselig fornøye mig, som din Fader. Leopold. Men – naar jeg bekjender min Forseelse for Dem, saa bliver De vred paa mig. Jeg bliver straffet. Faderen. Du veed jo, min Søn, at jeg en ikke for at straffe, og betjener mig kun sjelden af Riset. Jeg søger at vinde dig og dine Sydskende med Godhed, saa længe det er mueligt. Jeg veed jo ikke, hvori din begaaete Feyl bestaaer, derfor kan jeg heller endnu ikke love dig Befrielse for Straf. Dersom dette er de Vilkaar, paa hvilke du vil komme frem med en aabenhiertig Bekjendelse, saa vil de aldrig aabenbare mig denne begaaete Feyl. - Men du kjender min i Sandhed ømme Kjerlighed til dig. – Den sætter jeg dig til Borgen paa nye Den bør være dig Mere, end alle øvrige Løvter. for Børn. Leopold. Ach, hjerte Fader. - Jeg vil bekjende for Dem – (han græder) jeg har skjeldt Wilhelm ud, for en gammel forbandet Karl. Faderen. Hvad, Jeg bliver gandske forhavset - Er det mueligt? Har du ikke meere Kjerlighed til din Gud og dine Medmennesker, – Har da Wilhelm og selv hørt dette Leopold. Ja – det er just det, som gjor mig saa ondt. Faderen. At det gjør dig ondt, er mig kiert. Men, at laste og bande andre, naar de selv høre det, og kun derover at krænke sig - det er endnu ikke tilstrekkeligt. Endog naar vi har gjort det i deres Fraværelse, bør det hjertelig fortryde os. Leopold. Ja, det gjør mig og meget ondt, at jeg har kaldet Wilhelm en gammel Karl imod Dem. Men det gjør mig endnu mere ondt, at jeg saa frækt har sagt ham dette i hans Øyne, Faderen. Hvorfor min Søn, da du nu engang har sagt mig noget, saa vær nu gandske aabenhiertig imod mig. Leopold. Ja, det vil jeg, min Hjerte Fader. – Da jeg saaledes forhaanede Wilhelm, saa begyndte han bitterlig at græde, og sagde: Ach Gud forbarme sig! – jeg arme gamle Menneske maae nu tjene til Spot for Børn, Faderen. Ja, Leopold, du har derover den største Aarsag til at bedrøve dig – thi du maae vide, enten andre Mennesker bande os, eller udøse retfærdige Taarer over os, det er eet og det samme. - Betænk nu, hvor billige de Taarer vare, som Wilhelm fældte over dig? Maatte det ikke smerte ham, at han, som et Menneske paa tredsindstyve Aar, skulde see sig beskæmmet af saadan en ung Dreng, som de er. Du har derover meget forsyndet dig imod Wilhelm, og derved ligeledes imod din gode Gud, og hans Taarer ville gjøre dig ulykkelig, dersom du ikke forsoner dig med Wilhelm igien, og beder Gud om Forladelse derfor som du har fortørnet ved saadan Opførsel. Leopold. Ach, min hjerte Fader, det vil jeg gjerne gjøre. – Jeg vil strax gaae hen til Wilhelm, og bede om Forladelse; og saa vil jeg aldrig i min hele Livestid giøre det mere. Faderen. Det er smukt, Leopold, – gjør du det, saa vil Gud ogsaa bønhøre dig, og tilgive di Læg Avis. Læg Merke til det, jeg nu vil sige dig. Vi ere Mennesker, og kunne let bringes i saadan Affeet, at vi kunne forsee os. Skeer det, saa maae vi strax fortryde vore Feyl igien, og bestræbe os ved Guds Naade, at vi efterhaanden stedse meere og meere, saa vidt mueligt er, blive frie derfor. Men nu maae du og sige mig Aarsagen, hvorover du er falden i denne Forseelse, Har Wilhelm maaskee fornærmet dig? Siig mig det, Leopold. Ja, – i det mindste syndes mig, at han gjorde det. Jeg skjød efter ham med mit Pusterør, og traf ham i Øyet. Da sagde han: Fye, Leopold! – det er slet gjort af ham; jeg skal sige det til hans Papa. - Dette fortrød mig. Jeg skjød endnu engang efter ham, og derpaa forhaanede jeg ham. Faderen. Du har altsaa gjort det med Forsæt, min Søn, Leopold. Ja, desverre – det kan jeg ikke nægte. Faderen. Det gjør din Forseelse endnu større, og det retfærdiggjør Wilhelm Taarer fuldkommen. Leopold. Ach, min hjerte Fader, om De vil tillade det, saa vil strax gaae hen til Wilhelm, gjøre ham en Afbigt, paa det jeg kan blive rolig, Faderen. O al gaae i Guds Navn. - Men, er kun din Fortrydelse oprigtig! – du maae ikke hykle for mig. - Mig kan du let bedrage – men betænk, at din Guds alvidende Øye seer ind i dit Hjerte. Leopold. Ney, hjerte Fader. - Min Bedrøvelse er visselig oprigtig, og jeg kan ikke blive rolig, førend jeg veed, at Wilhelm har tilgivet mig. Faderen. Ol dersom jeg kan forlade mig paa dine Ord, saa glæder jeg mig uendelig derover. Gaae altsaa hen til ham, min kiere Søn, og kom snart hid til mig igjen. Leopold. (gaaer bort, og kommer fornøyet tilbage.) Nu, min hjerte Fader, nu er jeg gandske kolig igjen. Wilhelm har tilgivet mig. Mit Hjerte er nu eengang saa let, som det var før. Jeg skal aldrig i min hele Livestid gjøre sligt mere. Faderen. Gud give dig Naade til at holde det Løvte, Uden hans Bistand kan du hverken gjøre dette eller noget andet Godt. Leopold. Hvorledes skal jeg bære mig ad, forat faae Guds Bistand, for Børn. Faderen. Du skal stedse andægtig bede Gud derom. Bønnen er det allerbedste Middel, til at bevares fra alle Udskeyelser. Leopold. Det vil jeg gjerne og med megen Glæde gjøre. Men, min allerkjereste Fader, Jeg har paa ny igien gjort noget imod Deres Villie og uden Deres Tilladelse. Faderen. Hvad er det, min Søn, – Slig mig og det. Leopold. Den Dukat, som jeg fik af Dem paa min Geburtsdag, til Foræring, den har jeg givet Wilhelm. Faderen. Dermed er jeg gandske vel fornøyet og saadanne gode Handlinger ere aldrig imod min Villie, omendskjønt jeg ikke veed dem i Forveien. Med de Penge, som høre dig til, kan du gjøre hvad du vil. Jeg ønsker kun, at du vil anvende dem til gode Handlinger; og det er godt, at man i sine unge Aar vænner sig til at vise Barmhiertighed. - Blev Wilhelm glad derover, Leopold. Oa han græd af Glæde. Og da jeg saae hans Glæde, saa blev jeg og saa glad, at jeg ligeledes var færdig at græde med ham. Faderen. Det er ret brav, min Søn, det maae altid være dig en Fornøyelse, naar du er i Stand dertil, ved din Hielp nogenledes at lette andres Nod. Vel efterlader alle Dyders Udøvelse sig levende Glæder i vor Siel; men den virksomme Barmhiertighed imod andre har dog et Fortrin for dem alle Leopold. O. saa vil jeg og, naar jeg engang bliver stor og faaer Formue, være ret barmhiertig. Faderen, Dersom Gud lader mig fremdeles blive i mine lykkelige Omstændigheder, saa vil dette dit Ønske blive opfyldt efter min Død; men glem da ikke det Løvte, du nu giør, Leopold. Ney, det skal jeg visselig ikke. Faderen. Jeg vil fornemmelig raade dig, at Du i Fremtiden skal være gavmild imod dine Domestiker, og søge at vinde dem mere ved Kjerlighed end ved Strenghed. – Det første naaer du ved smaa uventete Foræringer. Leopold. Men hvorfor skal de have Foræringer, hjerte Fader, de faae jo deres Løn? Faderen. Det er sandt nok. - Men for Lønnen, som de faae, gjøre de ikkun det, som de skulle gjøre, og slet ikke mere. De smaa Foræringer der Avis derimod opvækker Kjerlighed hos dem; og derved gjøre de dig meere Nytte. De forrette da alting med Lyst, utvungent, gjerne, og med Villighed. Leopold. Det forstaaer jeg ikke ret, min hjerte Fader, Faderen. Jeg vil oplyse det for dig med Vilhelm. Han faaer sin Løn af mig, Livree og Kostpenge. Derfor maae han gjøre Opvartning. Naar han har forrettet samme, saa er han ikke forbunden til at gjøre noget videre for mig. Men du veed, at han bekymrer sig om alting i Huset; Han er, saaat sige, en Opsynsmand over de andre Tjenestefolk, og har tidt forekommet og forhindret megen Skade. Dette gjør han altsammen af Kjerlighed, uden at jeg befaler ham det – fordi jeg undertiden ved visse Leyligheder gjør ham smaa Foræringer. Naar du i Fremtiden bliver bekjendt i andre Huse, saa vil du faae mange Klager over Domestikerne at høre, at de ere skjødesløse og slaae alting i Stykker. Men du maae troe mig, min Søn, at Herskaberne ere mestendeels selv Skyld derudi; thi Domestikerne har meere Frygt end Kjerlighed for dem. Leopold. Nu forstaaer jeg det, og nu indseer jeg, hvad for Nytte at smaa Foræringer ofte kan foraarsage, som man undertiden giver Tjenestefolkene. Jeg skal erindre denne Regel for den tilkommende Tid. Faderen. Det skal visselig ikke fortryde dig. Jeg erindrer endnu, at min Fader engang fortælde mig en Historie om en vis Greve i Sachsen, hvilken gjorde et stort Jndtryk hos mig, og som jeg ved en anden Leylighed skal fortælle dig, naar jeg faaer bedre Stunder. Leopold. O, hjerte Fader. – jeg tænkde, De vilde være saa god, at fortælle mig den nu strax, ifald det ikke skulde være dem til alt for stor Besværlighed. Faderen. Godt, min Søn, – til en Belønning for din priselige Oprigtighed, vil jeg og føye dig herudi. Historie om en Greve i Sachsen.