Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1832-06-27
Raisonnement. Ligesom der interesserer os, at see de politiske Begivenheders Gang, som i de sidste Aar ved saamange heldige og uheldige Catastropher ere afbrudte, hvilke, lig Havets Storme, truede alle politiske Systemer med Tilintetgjørelse, saaledes maae de Grunde eller Aarsager, der have bevirket disse, være af særdeles Jnteresse for os, og uagtet samme ofte ligge dybt skjulte blandt Diplomatikens Hemmeligheder, saa stræber dog den, der med et opmærksomt Øie, har fulgt Politikens Gang i flere Aar, at skimte noget gjennem det Slør, der bedækker samme. Ved enhver Ting i Verden, blev Maadehold en Norm, som naar den i Længden ikke fulgtes, blev for ethvert System en Hovedaarsag til sammes Fald, dette har de senere Aar ogsaa viist at van anvendelig paa den Kunst: at regjere, hylder Regenten alt for liberale Principer, veed han ikke at hævde den kongelige Magts Prærogativer, vil dens Hellighed og Agtelse i Folkets Øine tabe sig, og han vil ligesaavel feile, som den Regjering der hylder Despotismens og Mocchiavellismens Grundsætninger. Det Sidste var Aarsagen til det forviste franske Dynasties Fald; paa FolkeJnstitutionernes Bekostning, ville det, vildledes af Jesuitismen, begrunde Thronens Magt og Glands; men Grundstøtterne: Nationens Kierlighed, Tillid og Bistand, styrtede sammen, og begrov den under sine Ruiner; hvor derimod Stats borgeren seer sine Rettigheder hævdede, og de Love der vaage over hans personlige, og hans Eiendommes Sikkerhed, overholdte fra Purpuret af, til det laveste Jndivid, der byder hans egen Jnteresse ham, at understøtte Regjeringen. Tryggest synes derfor den Regjering at handle, der støtter sin Magt paa Overholdelsen af Undersaatternes og Thronens Rettigheder, og søger at bringe dem begge i Samklang med hinanden; men denne Kunst er den Klippe, hvorpaa Politikernes Bestræbelser i de senere Aar have strandet, og hvilket ogsaa er Hovedaarsag til fleste de revolutionaire Bevægelser. Hvad Frankerig angaaer, da synes kun dette letsindige, virrelige, vægelsindede, men ogsaa tappre og ædle Folk at kunne regjeres med Fasthed, og Energie. Napoleon, hvis vidtomfattende Aand overskuede Alt, styrede den franske Nation med et Jernzepter, og denne søgte og fandt Fyldestgjørelse i Tilfredsstillelsen af dens ubegrænde sede Ærgierrighed. Den afsatte Carl X. besad ikke Napoleons store Aand, han eller rettere sagt hans Ministre ville med et coup de main paa engang grundfæste den Bygning, hvorpaa Ludvig den 18de med Klogskab havde arbeidet i flere Aar - og den styrtede sammen. Juli-Revolutionen fremstod nu, Nationen forlangte med Magt dens Jnstitutioner hævdede, og i Spidsen, for Regjeringen stilledes en Mand, der som Feldt paa orgaards og herre og Statsmand, Menneske og Prinds, ikke alene fortjener Franskmændenes, men ogsaa Enropas Agtelse; med dyb Kundskab til sin Nations Caracteer, har han viist, at han forener Maadehold med Fasthed; men hvilket Hverv fik ikke Ludvig Philip, som de Franskes Konge, han skulle forstaae atter at indgyde en Nation Agtelse, for Kongemagten, der ikke engang taaler Navn af Undersaat; har skulle forstaae at bringe den franske Regjeringsform i Samklang med de store Magters Legitimitets Principer - uden at overtræde Chartet; han skulle forstaae at forene den skumle Fanatiker og Royalist med Bonapartisten og Republikaneren, at forene det absolute System med det Liberale, og det efter en Revolution, da den frygteligste Gjæring endnu hersker i alle Gemytter. Ved at betragte disse Vanskeligheder, indsee vi let Hovedgrunden til de idelige Uroligheder, der herske i Frankerig. Her kan kun Energie og alvorlige Forholdsregler hielpe, ville Kong Ludvig Philip ubetinget give efter for Oppositionens Ønsker med Hensyn til den indre og ydre Politik, maatte han taale at Folket, jo endog Pøbelen foreskrev Regjeringen Love, og med Hensyn til Udlandet, ville han, ved, med væbnet Magt at indblande sig i Staternes indre Anliggender, udsætte sig for en ødelæggende Krig med de store europæiske Magter, hvilken under den hæftige Partieaand der hersker i Frankerig ville blive høist farlig, ikke alene for Regjeringen, men for Riget selv. Hvad der for Øieblikket ogsaa i Frankerig er en af Hovedaarsagerne til de hyppige Uroligheder, ere de Afgivter, som Regjeringen maa paalægge Nationen, for at de Udgivter, de talrige staaende Armeecorpser foraarsage den, kunne tilveiebringes, og dog synes disse Armeer at være nødvendige, deels for at opretholde Roligheden i Landet selv, og deels for at kunne være paa rede Haand, hvis den belgiske Sag, skulle fordre en væbnet Mellemkomst. - Krigen er Franskmandens Element, og da han endnu fra Napoleons Tid, nærer den forfængelige Jdee, at han under Anførsel af en duelig General, er uovervindelig i Kampen og at andre Stater skulle 2 sidst hos miss wolsbøie sig for hans herskesyge Planer, er det hanskeligt for den simple Franskmand og Massen af Folket at fatte den Jdee, at der for hans Fædreland kunne være nogen Fare ved en Krig. Franskmanden besidder sin Naboe Engelænderens Capverhed og Mod, men ikke hans Sindighed og Bestandighed; dog besidder han saamange andre elskværdige Egenskaber, der erstatte disses Savn. Frankerig er den finere Culturs, Videnskabernes og Konsternes Sæde. Det er forøvrigt at beklage, at Franskmandens levende hæftige Temperament altid leder til Extremer og at hans altfor overspændte Begreber og Frihed, forleder ham til at sætte sin egen og sit Fædrelands Frihed i Fare; thi den sande Frihed, bestaaer kun i en fuldkommen udøvelse af de Rettigheder, som fornuftige og liberale Love eller Jnstitutioner tilstaae Statens Borgere. Uagtet vistnok Jngen elsker sit Fædreland høiere end Franskmanden, der for dets Redning og Berømmelse villig ofver Formue og Liv, saa bringer hans Lidenskabelighed ham desværre ofte til at glemme hvad en fransk Skribent siger: "Aimer sa patrie, clest faire tous ses efforts pour quelle sort redoutable an dehors et tranquille an dedanske d. r., at elske sit Fædreland, det er at anvende alle sine Bestræbelser, for at det kan blive frygtet foruden og roligt forinden. Af Redacteuren.