Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-05-22
Rosenborg Hauge. Kennst du den Hain, wo die Citronen blivn, Jm dunkeln Laub die Gold-Orangen gluhn, Ein sanfter Wind vom blauen Himmel wedt, Die Myrte still und hoch der Loorber stet, - Kennsk du ihn wohl. Dahin. Dahin, der ich gienRosenborghauge er i den sidste Tid bleven forskjønnet, deels ved engelske Anlæg, deels ved Herkules Tempels og Statuens Jstandsættelse. Nu har ogsaa Cavaliergangen faaet, istedetfor endeel gamle forfaldne, 21 ny med Rygstød forsynede Bænke, der ikke allene tjene de Spadserende til Beqvemmelighed, men ogsaa Haugen til Prydelse. For denne Opmærksomhed fortjene Vedkommende Publikums varmeste Tak. Men endnu mere forbundne vilde de gjøre sig af samme, om Haugens temmelig indskrænkede Grændser kunde blive noget udvidede. Dette kunde skee, naar anstændige Folk, imod Jndgangsbillet, paa visse Dage om Ugen, ogsaa kunde forundes Adgang til Blomsterhaugen. For denne Adgang kunde erlægges 4 eller 8 s. af hver Person, og Jndtægten kunde tildeels anvendes til at lønne Folk, som visse Timer om Formiddagen og visse Timer om Eftermiddagen, saalænge Haugen var aaben, holdt Vagt der, for at forebygge alBeskadigelse af Træer og Planter. J fordums Dage, førend Exerceerpladsen blev indrettet, stode alle Orangerietræerne paa denne Plads, som da kaldtes Blomsterhaugen. Hvor behageligt vilde det ikke være for mangfoldige af Kjøbenhavns Jndbyggere, dersom de, ligesom deres Fædre og Mødre i hine Dage, kunde indaande her den liflige Blomsterduft? Hvilken Nydelse vilde det ikke være for den Svage og Gamle, der mangler Kræfter til at gaae uden for Porten, eller sjeldent har Leilighed til at tage ud paa Landet, at kunne finde om Sommeren indenfor Axelstads Volde Floras Rige udbredt i sin hele Skjønhed, – at kunne spadsere her mellem de ældgamle Laurbærtræer, Oranger og Myrter, der hentrylle Nordboen til Jtaliens lykkeligste Egne, og bringe ham til at glemme sin ublide Himmel, Vi have ikke, som Wiens Beboere, en Prater, hiin med regelmæssige Partier gjennemskaarne og 3/4 Mile lange Lund, der paa Søn- og Helligdage besøges af 20,000 Mennesker, ingen Augarten, som den menneskekjerlige Joseph 11. aabnede for alle sine Undersaatter, og som har den Overskrift: "Et for alle Mennesker af deres Skaber bestemt Forlystelsested; ingen "Jungfernstieg", som Hamborgerne; ingen Champs elisees, som Pariserne. Alt hvad vi Kjøbenhavnere i saa Henseende kunne glæde os ved, er Frederiksberg Hauge og den didhen ledende skjønne Allee, men ikke Enhver har Leilighed og Kræfter nok til at vandre derud, og desuden savner man der, hvor delige end Haugens Anlæg ere, en egentlig Blomsterhauge. Vilman nyde Blomsterduften, som sikkerligen ikke har nogen ringe Jndflydelse paa Sundheden, saa maa man søge Privathauger. J ældre Tider havde man i Kjøbenhavn langt flere og rummelige offentlige Hauger eller Spadseresteder end nu. Foruden Rosenborghauge, der endnu for 30 til 40 Aar siden, førend den var bleven skilt ved den Grund, hvor Exerceerpladsen og Kronprindsessegaden findes, næsten 1/2 Deel saa stor som nu, var Hallandsaas beplantet med Træer, saaledes som Kobberafbildningen fra de Dage endnu viser. Volden er vel i tørt Veir en ganske luftig Spadserevei, men i Regnveir har Vandet intet Afløb, og i Blæst er det ubehageligt at spadsere her. Kirsebærgangen kan være ganske behagelig, især paa den Tid af Aaret Kirsebærrerne blomstre og modnes, men den er for smal og indelukket til at kunne tjene til egentlig Promenade. Grønningen ved Toldboden kunde være et deligt Spadserested, dersom den var indhegnet med en Muur eller et Plankeværk, forsynet med ordentlige Bænke og Lysthuse, og om Søn- og Helligdags Eftermiddage kunde opmuntres ved Musik, men saaledes som den nu er, kan den ikke opfylde sin Bestemmelse. Der bliver altsaa den Kjøbenhavner, som ikke har Leilighed til at tage om Sommeren ud paa Landet, intet andet tilovers end Rosenborg Hauge. Hvo kan altsaa fortænke ham, at han ønsker dette vor Kongestads eneste, fra Christian IV. arvede Forlystelsested, saa megen Udvidelse og Forskjønnelse som mueligt? Læger og Lægevidenskab. Jkke uden Grund have de Gamle forgudet deres Æsculapius og betragte mange nyere Nationer endnu deres Læger som et Slags Hellige. Gives der nogen Konst, der fortjener at kaldes guddommelig, saa er det sikkerligen den, der veed at forskaffe Guddommens Mesterværk sin tabte Førlighed igjen, og gjenopbygge hvad tilfældig Vold eller den ydere Naturs Storme maatte have nedbrudt hos det. - Voltaire har i sin interessante Dictionnaire philosophique en Artikel om denne Gjenstand, som vi ikke kunne nægte os den Fornøielse, at anføre følgende af: "Det er sandt, siger han, at Diæt er bedre end Medicin. Det er sandt, at der længe iblandt hundrede Læger fandtes 98 Charlataner. Det er sandt, at Moliere havde Ret, da han drev Spo med dem. Det er sandt, at intet er latterligere end at see hine utallige gaasagtige Qvinder og endnu qvindagtigere Mandfolk, hvilke, naar de have spiist for meget, drukket for meget, spillet for meget, vaaget for meget, lade for en Hoved pines Skyld kalde en Læge, anraabe ham som en Gud, fordre af ham det Vidunder, at lade Umaadelighed kunne enes med Sundhed, og give en Daler til denne Gud, der leer af deres Svaghed. - Det er ikke mindre sandt, at en god Læge kan redde vort Liv ved hundrede Leiligheder, og sætte os istand til igjen at bruge vore Lemmer. Et Menneske faaer Stikflod, det er hverken en Capitain i Jnfanteriet, eller en Raad i Skattevæsenets Departement, som helbreder det; jeg faaer Stær paa Øiet; det er ikke min Nabo, der skaffer mig den bort. Jeg gjør her ingen Forskjel imellem Lægen og Chirurgen; begge disse Fag have længe været adskillelige. - Mennesker, der sysselsatte sig med at skaffe andre Mennesker deres Helbred, ene af Menneskeligheds og Ædelmodigheds Grundsætninger, vilde staae langt over Jordens Store, de vilde ligne Guddommen. Bevare og forbedre er næsten det samme som at gjøre. - Det romerske Folk har i flere end fem hundrede Aar undværet Læger. Dette Folk var den Gang kun sysselsat med at dræbe, og brød sig kun lidet om den Konst at bevare Livet. Hvorledes har man sig af i Rom, naar man fik Forraadnelsesfeber, en Fistel, en Brystbetændelse, Man døde *)*) Jkke fordi vore Dage ere talte. Det er vist, at Alting skeer ved en uovervindelig Nødvendighed, uden hvilken Alt vilde komme an paa en Slump, hvilket er urimeligt. Jntet Menneske kan forøge sine Haars eller sine Dages Tal, ingen Læge kan føje et Minut til de Minuter, som Tingenes evige Orden igienkaldeligen har bestemt for os, men den, som er bestemt til inden en vis Tid at faae "Det ringe Antal græske Læger, der kom til Rom, bestode kun af Slaver. En Læge blev hos de romerske Storsultaner en Gjenstand for Luxus, ligesom Kokke. Hver rig Mand havde sine Parfumeurere, Badere og Læger. Den berømte Musa, Augusts Læge, var en Slave; han blev frigiven og gjort til romersk Ridder, og fra nu af bleve Lægerne Mænd af Betydenhed." Saavidt Voltaire. Naar jeg sammenligner en Robespierres og en Jenner, saa forekomme de mig som de naturlige Kopper og Vaccinen, som Koldfeberen og Chinabarken. Naturen har her ligesom ladet voxe et Middel mod det Onde ved Siden af det Onde selv, ret ligesom om den vilde læge med den ene Haand, hvad den har saaret med den anden. Men i hvilket herligt, guddommeligt Lys see vi ikke Jenner, naar vi sammenligner ham endog med sin Tidsalders største Erobrer, Hvilken Velgjører for hele Menneskeheden blev ikke Parcelsus, endog med alle hans Sværmerier og Drømmerier,