Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1768-01-11
Fortsættelse af Oversættelsen af Hr. Wieland, afbrudt i No. 1. Den Stolte aftager stedse i det Gode, siden han aldrig troer at kunde voxe, Utaknemmelig river han til sig alle Guds Velgierninger, ligesom han dertil havde Ret; Han kuurrer, naar hans Fortienester, som han troer, ille vederfares Ret; Han haver andre formedelst de Fortrin, som han seer skinne hos dem, ret Ugesom Bebreidelser, der vise ham, at ham endnu feiler noget; Han foragter alt Fortræffeligt, hvoraf intet er hos ham selv, Derimod bryster han sig af Fortrin, som maaskes kun ere falske Juveler og Flitter Guld; Han er en stræng Dadler af fine Brødres ringeste Svagheder; Han seer ei sin egen Hæslighed; Han mærker derimod med sit onde Øie smaa, næsten udmærkelige Feil, hos de skiønneste Siæle, Kun en ydmyg kand være en sand Menneske-Ven; Knu han kand bære Medlidenhed med Menneskenes moralske Elendighed, som er mere ynkværdig end alle Legemets Bræk, og alle Lykkens Viderværdig, heder; Han alene kand være sagtmodig og med Kiærlighed forbedre andre, da han allene er stræng mod sine egne Feil. Og saaledes voxer han uformærkt i det Gode, stiger fra et Viisdoms og Dydens Trin til det andet, og ligner Englene, skiønt han kun troer, at være en skrøbelig Dødelig. Det er sandt, Ydmyghed skiuler vore Dyder for Daarernes uagtsomme Øie, hvilket ved Glimren og Allarm vil opvækkes til Beundring; Men Ydmyghed er lig en skiøn Jomfrues sædelige Klædning, hvilken behager de Vise allermest, naar den søger at skiule sine kydske Skiønheder. Det er os jo ligegyldigt, om Mennesker ei give Agt paa os, naar Engle beundre vor eenfoldige og ydmyge Dyd. Thi Ydmyghed er en Engle Egenskab; Seraphien, hvor rene og hellige de end ere, nedkaste deres Kroner for den Uendelige, skiule deres Ansigter, og erkiende sig uværdige til at beskue hans Herlighed! Men Arette, i det jeg priser denne Dyd, som er dig egen, kommer jeg ihu, at en forsagt Frygtsomhed til, under Ydmygheds Skin, har indtagen gode Siæle, og standset dem i deres Løb. Denne Modløshed har nedslagen deres Kræfter; De have ei kiendt deres egen Styrke, ja de have end og indbildet sig, vor Siæl maatte kun lide, hvad Gud umiddelbar vilde virke i den, uden selv at arbeide paa sin Forbedring. Disse Vildfarelser komme af et utydeligt Begreb om Dyden, Ydmyghed udlukker hverken den fornøielige Overbeviisning om vore gode Egenskaber, et heller den ivrige Bestræbelse efter høiere Grader, i Fortræffelighed. J denne ædle Bestræbelse skal den heller hielpe os frem end hold os tilbage. Den falske Ydmyghed erkiender ei alene sin ufuldkommenhed, men det synes og, at den deri finder Behag, og at den, af Frygt for at blive stolt, og frygter for at blive fuldkomnere. Foragt, Arete! Denne skadelige Sinds Frygtagtighed. Glem ikke, at du, efter din Natur, kun er gjort lidt ringere end Englene, og at du, naar du er kommen til din Fuldkommenhed, skal blive Englene lig. Hav er ringe Tanker om den menneskelige Naturs Beqvemheder; Thi det er at ringeagte guddommelige Gaver. Tænk ei ringe om dig selv, da Naaden, som er kommen din Redelighed til Hjælp, allerede har bragt dig saa vidt. Skaberen gav dig en frugtbar Siæl, som alene behøvede Viisdoms opvarmende Sol-Skin, for at frembringe tusinde delige Blomster og sunde Frugter. Han rensede dig ved Prøvelser: Han øvede dig i den taalmodige Overgivelse til hans Villie, Han lærede dig de jordiske Tingsriage Værd; Han dannede dit Hierte, efter Jesu guddommelige Forskrivt, til Uskyldighed og Menneske Kiærlighed; Din inderligste Fornøielse er, at see Dyd og Gudfrygtighed udbreded, din største Omhyggelighed stedse at forbedre dig selv. Du opfylder med villig Lydighed de dette Livs Pligter, som synes de ringeste, og dine ømmeste Tilbøieligheder sigte paa Ævigheden.