Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-07-29
Da Fiskeren talede om de vilde Krigeres Tøileløshed, saae Wilibald hen paa sin Camillo- og mangen Anmærkning havde han vist nok anført til Undskyldning for sine Vaabenbrødre. Men da Blanca igjen kom ud, og begyndte at dække et Bord under Nøddertræerne som stode tæt ved paa en grøn Eng, saa vare hans Øine som fængslede til blot at see derhen, hvor denne venlige Glut syslede, som gjestfrie Veninde. Alt hos hende maatte han taus beundre, Fiinheden af hendes angdommelige skjønne Ansigt, det blændende hvide Lærredstørklæde, som tugtig tilhyllede hendes Barm, kort sagt en hvis egen Ynde synes ham at hvile over Pigen. Han vilde gjerne gjort Camillo, som var kommen dybt ind i en alvorlig Samtale med Fiskeren, opmærksom derpaa og kunde i det mindste ikke undlade at sige til sig selv. Saa lænker jeg mig Jaginal Camillo havde for lang Tid siden denne Blankas Elskværdighed, men Villidældod ham jo slet ikke Tid til at nærme sig bende Ha nødte Fiskeren sine Giester til at tage Plads og nyde et sparsomt Aftensmaaltid; men ingen ville sætte sig først. Blankas Ankomst afgjorde endelig dette, dog synes en ublid Skjebne at svære over Vilibald, hun satte sig ved Camillos Side, i det hiin satte sig ved Faderen lige over ee for hende. Med høitrødmende og glødende Kinder lagde hun de skjønne blaae Foreller for, men Wilibald gjorde den sindrige bemærkning. at Blancas himmelblaae Øine synes at fora dunkle Forellernes Blaae og havde hellere slet ikke spist, for uforstyrret at kunne skue ind i hendes skjønne Øine. Det var ham ubegribeligt, hvorledes hans Ven Camillo, kunde som det synes være saa kold uden at erkjende den Lykke, at sidde ved Siden af hende. Men Camillo var ikke saa kold, som hans Ven troede, hvem havde ikke ogsaa yndet Blanca Men han følte sig i Stand at frasige sig hendes Selskab, thi en maatte jo dog tale med Faderen og han undte gjerne sin Wilibald en uforstyrret Beskuelse af Pigen. Da nu alle ret fortroelig havde, sat en Stund sammen, saa blev ogsaa Blanca muntrere og tog Deel i Samtalen. Fiskeren blev, snaksom, ogsaa Blanca talte om de mange i Ryttere, hun havde seet hos sin Gudmoder i Worms. I dette Øieblik blev Vilibalds Forfængelig hed opvakt, for at kunne fremstille sig for hende i fuld Uniform, havde han gjerne forvandlet sig en Times Tid. Faderen modsagde sin Datter, dog hun lodsig ikke forstyrre, men roste med uskyldig Snaksomhed de barske Soldater, der dog alligevel har de været smukke Krigsmænd. Under denne Samtale svandt Timerne hastig. Skjøn steeg Maanen og bag de skovrige Bjerge og oplyste den hele Egn, og Aftenrødmen, den endnu ikke ganske var forsvunden, udgjød en underskjøn Glands over Blancas milde, og venlige Engleansigt. Alle synes nu at være hinanden nærmere bekjendt. Der gives Timer i vort Liv, saa rige paa Fryd, saa hurtigt bortilende, at vi troe at have faaet en nye Erfarin og finde Alting hos os forandret. J saadanne Øieblikke ligger Fremtiden, som forklaret for vore Blikke. Men saa nøisom er Mennesket, at isteden for klogelig at gribe sin opblomstrende Lykke, støder det den selv ved dristig Lidenskab tilbage fra sig. Ogsaa Wilibald blev meere forvoven; hans Øine lode sig ikke længere tilfredsstille og da Blanca førte ham op i det Kammer, som hun havde gjort i Stand til ham og Camillo, saa omfavnede han hende og et hedt Kys brændte paa hendes skjønne Kinder. Wilibald! - raabte Camillo - Hvad begynder du paal!" Blanca blev forskrækket og skamfuld; stille grædende rakte hun Camillotaknemmelig Haanden og sneg sig bedrøvet ned i hendes Kammer. Nu bestormedes Begges Hjerter med Bebreidelser, dog formaaede ingen at faae det over sit Tunge og da de trætte sank ned paa deres Leie, da sammenvævede en drømmerig Slum mers skjønne billeder, det Nærværende og Forbigangne i hinanden. Jmagina og Blanca udgjorde Et, den Forklaredes Aandevæsen blev nøie forenet med Blancas indtagende Munterhed. Om Morgenen vakte den muntre Larm i Huset dem. Alting var allerede i Bevægelse. Høns og Duer omslagrede den lille Gaard. Wiibald var den Første ved Vinduet. Gjennem de høie Træer kastede Solen dens velgjørende Straaler ind i Stuen. Et Blik i Skyens rene Blaae erindrede ham om Blancas skjønne Øie. Dog var nu i den stille Morgenstund hans Ønsker mere luttrede; han ønskede nu kun hendes Tilgivelse; thi hendes kjære Billede ville ledsage ham Overalt. Jmidlertid kom Blanca, hun synes ligesom at svæve hen af det grønne Græstæppe. Græsset, glimrede endnu af Duggen, let paaklædt berørte hun neppe Jorden og det blonde Haar endnu ikke opbunden i Fletninger, bølgede sig som en gylden. Strøm i lange Lykker ved af Pande og Barm. Wilibald følte sig som beruset ved dette Syn og det var ham endog kjert, at Camillo, som han ellers undte alt Godt, bortdrømte dette skjønne Skuespil. Nu forsamlede den brogede, bevingede Yngel sig om Blanca, hun strøede med hendes lille Haand Foderet ud blandt dem og klappede med uskyldig Ømhed hendes Yndlinger, Ved Aar bredden holdt allerede Baaden med Nættet og Fiskeren traaede just ud af Hytten for at begynde sit Dagsværk Blanca løb hurtig derfra, men det var ikke undgaaet ham at hun havde sendt et Blik op til Syvsoverne. Herned, raabte Wilibald, og Camillos Langsomhed ærgrede ham i Dag for første Gang Han gik ene ned, men hans Øine søgte hende forgjæves i Hytten, og da han kom til Fiskeren, var hun heller ikke der. Med Camillo traaede hun ud af Huset, og da Wilibald ønskede hende en god Morgen, drog en høi Purpurrødme sig over hendes skjønne jomfruelige Kinder og Wilibald følte ogsaa sine gløde. Afskeden og Ledsagelsen forskaffede vores Willibald endnu nogle salige Øieblikke. Fiskeren gik selv med sine Gjæster for at føre dem gjennem en kort Fodstie til Dalen. Blanca var kommen i Nærheden af Wilibald, hun vidste selv ikke hvorledes; men det var jo den sidste Gang hun gik ved den Fremmedes Side. Og WilibaldsSagtmodighed, der i Dag som forandret gik ved Siden af hende, og endelig indstændig bad hende om Tilgivelse for sin hæftige Opførsel Gaar, gjorde hende saa forvirret, at hun bøde ham Haanden til Forsyning, og gav ham den Forsikkring, at hun gjerne og ofte vilde tænke paa ham, J Blancas skjønne Øie glindsede Taarer, da hun sagde disse Ord og Wilibald have kundet kysse hende for dette Beviis paa hendes ømme Deeltagelse. Ogsaa han følte sig rystet i sit Jnderste, dog holdt Retskaffenhed og Agtelse for Blancas Uskyld ham tilbage fra at opvække Forhaabninger som han ikke troede at kunne opfylde. Selv Blancas Fader havde ogsaa i denne korte Tid faaet sine Gjæster kjer og de skiltes alle meget rørte fra hinanden. Nogle Timer sildigere vandrede vores Reisende. igjen tilbage til Schwalbach og den eneste Nydelse. som endnu var bleven dem tilbage af dette lille Eventyr, var, at kunne tale med taknemmelig Kjerlighedom Blancas Skjønhed og Godhed og om den Gamles venskabelige og redelige Tænkemaade. Camillos var, siden Jmaginas Minde, havde fornyet sig hos ham; som besjelet af en anden Aand. Det forekom ham, som hende han saa høit tilbad, fra hendes himmelske Bolig, ville sende ham et ømt billede af hende selv; som om han ved Synet af et qvindeligt Væsen maatte føle hendes aanderige Jndflydelse. Kun da troede han at maatte føle sand Kjerlighed, kun da meente han, vilde ogsaa Overbeviisningen om trofast Hengivenhed, finde Jndpas, i hans med Mistanke omgjerdede Siæll. Den indtagende Blanca havde gefaldet ham meget vel, men hiin Følelse var forbleven ham fremmed. Han lagde ogsaa Mærke til hvorledes Wilibald følte sig hentrukken ved hendes Skjønhed, og Skaansel er den ene Venden Anden skyldig. Med Villie undgik han at nærme sig hende; thi de Saar, som ved Skinsyge og Mistroe af en kjer Haand tilføies os, helbredes aldrig. Og Willibalds aabenhjertige Bekjendelse; thi han gjorde ingen Hemmelighed for ham, hvilket Jndtryk Blancas skjønne Skabning, Naturlighed og CaracteersEenfoldighed havde opvakt hos ham; gjorde at ikke den ædle Camillo ville krænke sin Ven ved at nære saadanne Følelser i sit Hjerte, Camillo vidste at bedragen Tillid blandt alleSielelidelser er den smerteligste, det ene Menneske kan tilføie det andet. Jmidlertid biedrog Reisens Afvexlinger, smaae Eventyr, omendskjøndt blot interessante for Øieblikket, de fortryllende Egne hvorigjennem de passerede, den brogede Vrimmel, som morede, dem i flere Stæder, alt biedrog til at adsprede Vennerne og Wilibalds Munterhed, hiin glade frie Opførsel vendte tilbage hos ham. Men mest velgjørende virkede Camillos kjerligheds fulde Deeltagelse til hans Helbredelse, og han var snart igjen den gamle, muntre Camillo, der i enhver Ubetydelighed forstod at udlede Stof til til at more sig og andre. Lidt efter lidt forsøgte Camillo, jo nærmere de kom de polske Grændser, i spøgende Hintydning, at oplive Mindet, om de indtagende Piger, som han der ville komme til at gjensee. J Begyndelsen vilde Wilibald ikke stemme i med, men da de kjørte forbi flere Lyststeder, som vare blevne beboede af ham, som ubuden Gjæst, saa oplivede ogsaa Erindringen, denne mægtige Skaberinde, i hans Hukommelse, mangen et skjønt Fruentimmer=Ansigt og mangen en Polakkerindes ædle Anstand, glade Munterhed, og aanderige og vittige Underholdning, i hans Phantasie udkasteds et høist tiltrækkende Malerie. En Aften, det var allerede om Efteraaret, blev deres levende Samtale afbrudt ved det at en meget elegant Vogn rullede forbi. To sortklædte Damer, hvoraf den ene holdt en Dreng paa Skjødet, gjengjældte deres artige Compliment med en venskabelig Hilsen Willibald troede at have funden Bekjendtere i dem, dog var det mere Ønsket at træffe Bekjendtere. Han maatte ogsaa overtænke det saalænge som han vilde, han kunde dog ikke erindre nogen, endskjøndBlanca, altid fremstillede sig for hans Phantasie og forekom ham som et Væsen fra en anden Verden, De kunde vel have kjørt en Times Tid, da de sik Øie paa et Landsted og da de kom nærmere saae de den Vogn, hvori begge Damerne kjørte forbi dem, holde udenfor. Wilibalds Nysgjerrighed blev opvagt; han ønskede just ikke at komme ind i den skjønne Have, som ved sin pragtfulde Indhægning og store Omfang, tilkjendegav en velhavende Eier; men en Reisende meente han, kan man dog ikke fortænke i, at han ønske at beskue det Skjønne, hvor det frembyder sig for ham Camillo lod sig let overtale til at nyde venne skjønne Aften, og at gaae et Stykke til Fods, egentlig for med mere Beqvemmelighed at kunne lytte til gjennem Gitterdørene og de smagfulde Espaliers. Begge nærede vel det Haab, at Beboerinderne af dette Feepalads, skulle blive synlig for dem. Haven var prydet med Blomsterbeeder. Brogede Astres i skjøn ordnet Mængde, saae de blomstre i grønt omslyngede Beder, Espalierne afvexlede med Malvablomster og Rosenbuske, og paa et andet Sted hørte vores Lyttere, en Kildes sagte Rislen. Dog eensom blev den store Have, og Witibalds Taalmodighed var tilende. Han gik sagte foran og tænkte Camillo ville vel snart komme efter. Men Harpetoner løde og til det inderste Hjerte trængte de Ord: og Salgar sank, sungen af en blid qvindelig (Sluttes i næste Nummer.) Stemme.