Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-04-25
Da den af Dogen bestemte Dag frembrød havde Gismonde besluttet, ikke længere at ville fortie sin Hemmelighed, men tilstaae alt hvad der var forefaldet imellem hende og Foscari, for derved at opklare de to Anklagedes Uskyldighed. Hun ilede til Dogens Pallads. Jmidlertid vare Lucie og Jsaura der fremførte. De fremstode med forlegen og undselig Mine, hvilken end mere forøgede deres Skjønhed; og de droge alle Tilstedeværendes Beundring til sig, og kastede bange og ømme Blik paa deres Mænd, der dog vendte deres Øine fra dem, for at blive Herrer over deres Følelser. Jsaura skulde just begynde at tale, da det blev meldt Dogen, at Gis monde forlangte at høres i den Sag, i hvilken der skulde dømmes. Hun indtraadte; Smerte og Kummer hvilede paa hendes Ansigt, men hendes Skjønhed og Anstand satte den hele Forsamling i Beundring. Hun vendte sig til Dogen. "Det Skridt, sagde hun, som hun fandt sig pligtig til nemlig at angive sig selv, som Aarsag til hans Brodersøns Ulykke, kostede hende meget, men hos en ædel Sjæl maatte Alt vige for den Tanke at see Uskyldige dømte. Hun fortalte nu sit Forhold til Ludovico Foscari, og tilføjede, at hun strax havde fattet Mistanke til en Slægtning af sig, nemlig Leonati, at han maatte være Ophavsmanden til hin Udaad, saasom hun vidste, at han elskede hende rasende, men at hun, nogle Dage førend hint morderiske Anfald, havde for stedse forbudet ham sit Huus. Da hun nu havde erfaret, at Leonatii den Nat, da hin Udaad foregik, var bortreist, saa havde dette aldeles bestyrket hende i hendes Mistanke, og hun havde strax sendt en fortrolig Kammertjener der nøje kjendte flere af Leonatis Folk, hen til dennes Huus. Han havde og virkeligen fundet en af disse Folk døende; og da denne havde intet mere at frygte, havde han tilstaaet, at han døde af et Saar, der var bibragt ham af Foscaris Haand, hvem han tillige med to Andre havde paa sin Herres Befaling maattet anfalde, og at han nu maatte bøde for sin Forbrydelse. Nogle Øjeblikke derpaa var han død. Da Gismonde havde udsagt dette, begav hun sig med Dogens Tilladelse strax bort igjen. Stor, kan man tænke sig, var de Anklagedes Glæde over at høre sig saaledes retfærdiggjorte, og de troede at det, de havde lovet hinanden under alle Omstændigheder at fortie, vilde nu ei længere blive Spørgsmaal om, men hvor forbausedes de ikke, da Dogen lod alle Tilstedeværende, paa Isaura og Lucie nær, gaae bort, og nu sagde til dem: Jeg havde altid troet, at Mænd af Eders Stand, og Karakteer ej kunde være Ophavsmænd til en saadan Skændselsdaad; men jo tydeligere Eders Uskyldighed er godtgjort i Henseende til Snigmordet, desto mistænkeligere er den Haardnakkethed, hvormed J vægre Eder ved at opdage Aarsagen til Eders natlige Nærværelse i hinandens Huse. Republiken er betroet til min Omsorg, og kun ved den punktligste Samvittighedsfuldhed kan jeg retfærdiggjøre det Valg, den lod falde paa mig. J vide, at Vaabenstilstanden imellem os og Hertug Filippo Visconti af Majland om otte Dage er udløben. Republiken havde ingensinde en farligere Fjende, end han er. Jeg har sikre Efterretninger om, at han har et Parti i Staden at man vil overgive ham en af vore Havne, og at flere af de vigtigste og meest anseete Jndvaanere ere indviklede i denne Sammensværgelse. Kunde jeg troe, at det, J saa omhyggeligen holde hemmeligt, var en Kierlighedshistorie, saa vilde jeg ikke søge at udforske den; men det er kun alt for vist, at her ingen Kierlighed er med i Spillet: Eders Hustruer vare jo ogsaa med i de fremmede Huse. Slig mig altsaa, Signor Anselmo Barbartgo, hvi fandt man Eder midt om Natten med Eders Hustrue Jsaura i Eders Fiendes Huus, og J Signor Gerommo Bembo, hvi fandt man Eder med Signore Lucie i Signor Barbariguos Huus Denne synderlige Bytning af Huse, de aabne Havedøre, og Eders haardnakkede Vægring for at give Oplysning derom, fordre nødvendigen en Forklaring. Hvor studsede de begge ved at høre denne Dogens Tale. Endnu vovede de ikke at haabe den fulde Opdagelse af en Sandhed, hvilken de begyndte at anne, da Jsaura vendte sig til Dogen med følgende Ord: Endeligen, min Herre, skal De erfare, hvad kun jeg og Lucie kunne vide, forgjæves vil De spørge vore Mænd om Sagens Sammenhæng." Hun vendte sig nu til Anselmo, spurgte ham, hvorfra den Forundring reiste sig, som hun læste i hans Ansigt: Troede du da, vedblev hun, at jeg nogensinde havde kunnet forsee mig imod dig og min Pligt, det tilgiver jeg dig vanskeligere, end at du har unddraget mig dit Hjerte, for at skienke det til en mig dyrebar Veninde, der ligesaalidt ønskede det, som jeg Geronimos. Kun en Bebreidelse vide vi at kunne gjøre os, nemlig: at vi, trods Eders Forbud, have besøgt hinanden fra Tid til Tid, men al den Hengivenhed, vi have for Eder, var ikke istand til at formindske det Venskab, vi fra Barndommen af havde følt for hinanden, og saaledes har det ført os jevnligen sammen igjennem de Havedøre, der have givet Anledning til den hele Sag imod os alle. Efter den gjensidige Tilstaaelse af Eders Kjerlighed til os, kom jeg paa det Jndfald, at forunde Eder en Sammenkomst, og i Forveien at bytte Huse; vi vare beredte paa at tilkjendegive os, just i det Øjeblik, da Tummelen blev i Huset. Den Maade, paa hvilken Værelserne vare oplyste, maa lade Eder formode dette, og de Huse, hvori vi ere blevne fundne, og i hvilke os forkyndtes Arrest, ere uomstødelige Beviser for Sandheden af mit Udsagn. Jsaura tog derpaa af Fingeren Ringen, som hendes Mand havde givet hende, i det han troede at forære Lucie den, rakte ham den hen, og spurgte: Vil du anden Gang tage denne Gave af min Haand, og bevare den bedre end første Gang, Lucie viste derefter Geronimo sit Armbaand, og hans Billede, og sagde, hun havde for gyldigt Krav paa denne Gave, til at hun ikke sin Livstid skulde beholde den, skjønt hun egentligen maatte føle sig fornærmet ved, at det var under Navnet Jsaura hun havde modtaget den. Anselmo og Geronimo vare saa overraskede, og tillige saa henrykkede over Alt hvad de hørte, at de intet kunde svare derpaa, og langt fra at vredes paa deres Hustruer over det dem spillede Puds, glædede de sig meget over deres Aand og Finhed. Ogsaa Dogen var, ved den selsomme Knudes Løsning, meget behageligen overrasket, og lod begge de Anklagede ikke forlade Palladset, førend de havde givet hinanden Haand og Løfte paa, for Fremtiden at leve med hinanden i Fred og Venskab. J det de gik bort, lovede de vel hinanden, at hemmeligholde en Begivenhed, der for dem havde taget saa heldig en Ende, men der dog kunde give Anledning til allehaande Omtale; dog den kunde ikke blive skjult, saaledes som Omstændighederne vare, saaledes bleve vi ogsaa istand til at fortælle den gunstige Læser samme, hvortil vi til Slutning maa føje, at de dueligste Lægers Omsorg reddede Ludovico Foscaris Liv, han blev helbredet, og ved Gismondes Kierlighed den lykkeligste Mand i Verden.