Aarhuus Stifts-Tidende, 1843-05-30
Den Tale som Bonden Laurids Pedersen, Skau af Sommersted holdt paa Bjergets Top, omgiven af en talrig Folkemasse, hvis stormende Bifaldsraab ideligen afbrød hans kraftige Røst, var i det Væsentligste saalydende: Den nærmeste Anledning til denne Fest er, som Enhver nok kan tænke, Sprogrescriptet, der udkom for 3 Aar siden. Med hvor stor Glæde og Taknemmelighed denne Kongl. Gave blev modtaget i hele Nordslesvig, vide vi Alle. Men denne Gang var Glæden ikke som ved saamangen Gave, indskrænket til Modtagelsens første Øieblik, den er tvertimod bestandig taget til, bestandig bleven inderligere og almindeligere. – Jo længere vi eie denne Skat, jo nøiere vi betragte den, desto klarere indsee vi, hvilket dyrebart Klenodie vi besidde i den. Den indeslutter vor Ære og vor aandelige Frihed. Thi om Ære og Frihed kan kun der være Tale, hvor man nyder Borgernes almindelige og nødvendige Menneskerettigheder; men de have vi og vore Forfædre i mange Led været berøvede. De som havde at byde og befale, og som dog lønnes af Staten, altsaa med vore egne Afgifter, for at sørge for vort Vel, kunde tale til os i fremmed Sprog, og lade os selv sørge for, hvorvidt vi forstode dem eller ei. Dette er ikke at blive behandlet som rigtige Mennesker eller som fuldstændige Borgere. Den, som i Statens Navn skal tale til os, er pligtig at tiltale os i Landets Sprog; ellers er der ingen Sikkerhed for, at vi forstaae ham. (Bravo,) Og naar Staten forlanger vor Tale, hvor det saa er, enten for Retten eller i Stændersalen, maae vi have Ret til at bruge vort Modersmaal. (Vedvarende lydeligt Bifald). - Hvem binder Hænderne paa sin Karl, naar han skal arbeide, eller hænger Klodser om hans Fødder, naar han vil skikke ham i Ærinde, Dette indsaae Kongen, derfor gav Han Sprogreskriptet. (Bravo!) Vor forrige Konge indsaae det ogsaa, og prøvede flere Gange paa at gjøre os frie; thi han kunde ikke lide Slavelænker, og han var den simple Mands fuldtroe Ven. Dog kunde han ikke føre det ud; men det var vores og ikke hans Skyld: Vi hialp ham ikke imod dem, der vilde hindre det, enten det saa var, at vi dengang vare for eenfoldige eller forknytte, men nu veed vi bedre hvad det gjælder om, derfor ville vi dennegang hjælpe Kongen: han skal mærke, at han kan stole paa os, og vore Modstandere skulle erfare, at de ikke alene have med Kongen at bestille, men ogsaa med Folket, idetmindste med os Bønder. Det hedder nok, at vi ikke have Lov til at sætte os op imod Embedsmændenes Villie, men disse have ligesaa lidt Lov til at sætte sig op imod Kongens Villie. (Bravo, bravol) - Men, mine kjære Landsmænd, vi maae passe vel paa, passe vel paa os selv, at vi ikke lade os narre. Kan vore Fjender ikke faae Modersmaalet fra os med Magt, saa søge de at udrette det ved List. De søge at faae den ægte Æresfølelse i os skaffet tilside, og faae en falsk sat i Stedet uden at vi mærke det. De ville vænne os tilat vi skal skamme os ved vort Modersmaal, og see at skjule dette for Verdens Øine, og at sætte en Ære i, at tale et andet Sprog, eller dog efteraabe det saa godt vi kan. Kan de først faae os Alle til den Tro, saa har de bundet Munden paa os, bundet Tanken og Villien og Hænderne paa os, saa kan de faae os til det Taabeligste og Forkeerteste af Verden. Og vi tør desværre ikke nægte, at en saadan Hunde Æresfølelse – jeg kalder den saaledes, for Hunde kan ogsaa vænnes til, paa deres Herrers Befaling, at skamme sig eller føle sig stolte af hvad det skal være – at en saadan Hunde Æresfølelse har rodfæstet sig hos Mange her i Landet. Det kommer af, at Forfængelighed og falsk Æresfølelse kan let indpodes Alle, selv de usleste Mennesker, men der er kun Faa, som af Naturen har faaet Selvstændighed og ægte Æresfølelse. Men Sprogreskriptet af 14de Mai 1840 giver et bedre Lys om, hvad der er den sande Ære, og de, som hidtil have sat deres Stolthed i at følge i Halen paa deres Overmænd, vil vel efterhaanden komme til at erkjende, at det er hæderligere at gaae i Spidsen for deres Ligemænd, og mindes, at Slesvigernes Vaaben er ikke en Abekat, men en Love. (Stormende gjentagen Hurra.) Reskriptet af 14de Mai 1840 ophævede som ved et Trylleslag den Fornedrelsesstand, hvori det nordslesvigske Folk i Aarhundreder havde været lænkebundet. Derfor skal vor Friheds- og Æresdag ogsaa være vor aarlige Fest= og Glædesdag. Lad os Alle med een Mund istemme: "Velsignet være den 14de Mai, og velsignet være dens Giver, Kong Christian den Ottende, Hurra!" Forsamlingen udbrød derpaa i et 9 Gange gjentaget enthusiastisk Hurra. Den fuldstændige og øieblikkelige Opfattelse af Skaus Tale, og den Sympathi, som gav sig Luft i uvilkaarlige bifaldende Ord eller enthusiastiske Hurraraab, viste tydeligt, at det her var en Mand af Folket, der for Folket tolkede dets Trang og Tanker, og var et stærkttalende Beviis for at den slesvigske Bonde føler, at et unaturligt fremmed Aag er ham paalagt, og at han vil afkaste det.