Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1837-06-06
Under hiin Benævnelse har det behaget Hr. Ove Thomsen, i sin Avis No. 88 at beære mig med en lille Visit, som jeg ikke bør lade ubesvaret, hvor nødig jeg end vilde trætte Publikum med dette Slags Underholdning. Skjøndt han kalder det en Erklæring, og dertil nødtvungen, har det aldeles Udseende af et Angreb, hvormed Man dog ikke bør regne det saa nøie til en Tid, da det ikke tages saa strængt med Begrebernes Forvexling. Mindst havde Man ogsaa ventet, uden høieste Nødvendighed at see Stridens Fane plantet ved Siden af den kjærlige Aand". Men nærmere betragtet, ligner den hele "Erklæring, et fortvivlet Udfald fra en blokeret Fæstning, kun med den Forskjell, at Kommandanten, istedetfor at lade et Detaschement af Garnisonen rykke ud, beholder denne indspærret som Reserve og ene personlig gjør Udfaldet – en høist vovelig Sag; thi hvad om nu Kommandanten blev afskaaret Retiraden og taget tilfange, da gik han jo derved Glip af en ærefuld Kapitulation, eller maatte i al Fald ranconneres med svære Løsepenge. Den nødtvungne Erklæring, lader sig reducere til følgende to Hoved=Beskyldninger, dem jeg i Korthed skal søge at afvise: 1) At jeg i min Beretning om Maifesten i min Avis No. 102 skal have misforstaaet" og feilagtig opfattet den ordførende Præsidents Erklæring om den ved Festen afsjungne Sang; og a) at jeg, ved at yttre mig om Festen, skal have fornærmet det hæderlige Selskab, som deeltog i samme. Hvad den første Sigtelse angaaer, da tør jeg haabe Tilgivelse, naar jeg godtgiør, at min Opfatning af Hr. Præsidentens Jndledningsord til Sangen er langt mildere, end den nu af ham angivne. Jeg har nemlig sagt: "at den ordførende Præsident beklagede, ei at kunne nævne Forfatteren, da han, efter dertil given Tilladelse, havde forandret nogle Udtryk i den. Den nødtvungne Erklæring, lærer Os derimod nu, at det var paa egen Haand Præsidenten havde foretaget Forandringer i Sangen, hvorfor den ikke kunde være publici juris, og at han, bebefrygtende, at Udtrykket publici juris, ikke forstodes af Alle, tilføiede: "at Sangen følgeligen kun var ene og alene for denne Kreds, indtil han havde kunne forespørge hos Forfatteren, om han vilde indvilge i dens videre Udbredelse eller ikke. Nu spørger jeg, hvilken af disse to Forklaringer, der er mindst graverende for Hr. Ove Thomsen, enten at han har tilladt sig Forandringer i en Selskabssang, med Forfatterens Tilladelse, eller gjort det paa egen Haand? og overlader derefter Læseren at bedømme, om ikke min Fremstillingsmaade bliver i Hr. Præsidentens Faveur, eller om et saa skaanende Misgreb kunde give ham Grund til at æske til Strid og oversee den kjærlige Aand, hvoraf han dog var saa besjællet. Hvad Sangen, selv angaaer, da kunde den vel yde den en Josha Næst, maa Hænderne ere Esqua Hænder 4 Den gamle bedragne Fader Jsaac. Stof til adskillige Betragtninger; men hvad berettiger selv en fordførende Præsident, til at foretage Forandringer i en anden Forfatters Arbeide paa egen Haand, helst naar disse ikke kunne kaldes Forbedringer, hverken i æsthetisk eller aandelig Henseende. Dette maa unægtelig indrømmes, ved nu at læse Sangen heel og holden i Kjøbenhavnsposten; thi deels ere Forandringerne heel ubetydelige, kun paa tre Steder, og deels trivielle, f. Ex. naar Originalen i anden Strophe har: Hver mandig Id af Fædre, Oldtidens Heltefærd. synger vor Odense Præsident: Hver Hædersdaad af Fædre, Oldfædres Heltefærd. Hvad er vel vundet ved denne Forandring uden Mathed, og Monotonie? De øvrige Forandringer i sidste Strophe, hvor det, efter at Det gamle Dan er jordet, hedder: Et nyfødt skjønt (istedetfor Originalens ungt) fremstaaer og endelig de to Slutnings-Linier: Og Haabet sig forynge, Og Danmarks Held bestaae, maae have andre skjulte Grunde; men Tak skee, den gode Genius, som har ladet det Rette komme for Lyset, J Kjøbenhavnsposten, endeer Sangen nemlig saaledes: "Det unge Danmark leve! Det seire og bestaae!"Der er Mening i, men ikke i at sige: "Danmarks Held skal bestaae" i samme Aandedræt da det baade er skriinlagt og jordet. Den kjøbenhavnske Forfatter bærer ikke Kappen paa begge Skuldre, men rykker ærligt ud med Sproget. J end større Klemme kommer vor Præsident, naar han skal forsvare sin underlige Paastand, som han troede at burde to Gange trykke Tilhørerne i Hovedet: at Sangen ikke kunde være publici juris, men kun ene og alene for denne Kreds, indtil han fik gjort Forespørgsel hos Forfatteren. Har Man hørt Mage, At ville forlange, at en Sang, der forelægges af den ordførende Præsident og afsynges i et hæderligt Selskab af 40 Dannemænd ved en Nationalfest, der er trykt i Præsidentens eget Officin og nu læses uforfalsket i Kjøbenhavnsposten, ikke maatte være publici juris, men skulde forblive under lukt Laag, Den er jo, som flere virkelig skjønne Udtryk vise, Hjertets Røst, saasom naar det i 4de Strophe hedder: Det er i Aandens Rige, Paa Friheds vide Val, Stridshornets Røst skal stige. Og Seiren vindes skal. Men med al Respekt for det nyfødte eller unge Danmark, maa jeg bekjende, at det er første Gang vi gamle Odenseer have hørt den Lov dikteret, at en Sang, afsjunget ved et høitideligt, Konge og Fædreland helliget Festgilde, skulde være og blive et Noli me tangere. Hvorledes rimer det sig med den evindelige Skrigen om Offentlighed, Uden videre at kommentere over Sangens Jndhold, hvilket vilde være overflødigt, maa samme, al dens poetiske Værd uagtet, dog findes upassende, om ikke anstødelig at proponere i en Samfundskreds, der har til Formaal: "at vække og nære en kjærlig - følgelig ogsaa Samdrægtigheds - Aand iblandt alle Klasser af Medborgere, og skulde Festen endelig regaleres med en kjøbenhavnsk Vise, da har den ordførende Præsident i det mindste ikke været heldig i sit Valg, men truffet paa et Værk, hvis blotte Navn vil skrække Jorden og opbygge Kjøbenhavn; *) thi skylder Danmark Juli. - med andre Ord BlodDaaben, sin Frihed og sin Lykke, var det først ved den, at Drot og Folk erkjendte i Folkets Herrens Røst, da dee og tre Gange Vee Os! Saa reent burde Man dog ikke glemme Harlequin Patriots gyldne Regel: En ægte Patriot er vist sin Alders Ære, men ægte, viis og om og kjerlig bør han være; hvilken Sindigheds=Tone desværre, synes overdøvet og bandlyst af Dagens politiske Ordgydere; thi den, der paa eengang kan lovprise og spotte Regjeringen, maa jo have to Tunger i een Mund. Jeg vil blot henvise til det ulykkelige Polen, som et Punkt i "Norden, hvor det fra "Juli Daaben" tændte Lyn først naaede hen. Men hvordan Blodet her flød i Strømme og hvilken ynkelig "Daabe det blev, er i saa frisk Minde, at det snarere maatte tjene til et advarende, end til et lysende Exempel for Andre. Jeg gaaer nu over til den anden beskyldning, og kan her fatte mig saameget kortere, som Svaret størstedeels ligger i det Foregaaende. Naar Hr. Ove Thomsen vil substituere Selskabet i sit Sted, da er der kun et lille afmægtigt Krigspuds, som aldrig vil lykkes ham, og den StænderDeputerede, kan meget rolig være Tilskuer til denne Manøvre. Hvert Ord, der er fremført i den udpegede Beretning i Avisen No. 100 (som jeg beder efterlæst), gielder slet ikke Selskabet, men ene og allene dets ordførende Præsident, og jeg tør frit protestere imod enhver anden Fortolkningskunst. Præsidenten synes at glemme, at hans Værdighed forsvandt med den 28 Mai. Fra det Øieblik han har afringet, er Præsidiet ophørt, og Selskabet, saalidet som jeg, staaer ikke længer under ham, eller behøver hans Tilladelse til hvad det tør gjøre eller lade. Lige saalidt kan det øvrige Selskab blive ansvarlig for hans Or og Handlinger, som det nok vil frabede sig hans Forsvar. Ved slige Jnsinuationer blændes kun den, som seer paa Overfladen. Alt hvad Man kan forlange af mig, er, at jeg skal kunne dokumentere mine Yttringer om Sangen *) Skriver i Harlequin Patriot. næstionis, og det har jeg gjort. Jøvrigt tør jeg appellere til det hele Selskab - Præsidenten exclusive - om nogen anden Følelse end den, ei at forstyrre selskabelig Orden, kunde afholde fra, paa Stedet at desavonere slige Udtryk og Jdeer som de paapegede, fremførte ved en dansk Nationalfest;" ja jeg selv, hvis jeg havde været tilstede, vilde have gjort det samme, med al min Jndignation over, at en Præsident, om han saa var himmelsendt, vilde tillade, at en slig Fordømmelses=Dom fældtes over Alt, hvad der har levet og rørt sig i vort elskede Moderland. Kunde mine, jeg troer velgrundede bemærkninger ramme Nogen, da blev det ene og allene den styrende Præsident, men ingenlunde Selskabet. Ham var det jo, der stod for Alt og bar Dagens Byrde og Hede. Hvorvidt han, efter det Anførte, har svaret til Forsamlingens Tillid, maa staae ved sit Værd. Men at Selskabet, endnu kun skulde have Lov til at yttre sig igjennem dets Præsidium, om hvad der angik Festen, vilde være vel meget forlangt. Hvor meget jeg iøvrigt paaskjønner den kjærlige Anviisning, tvivler jeg dog om, at Nogen i dette Tilfælde vil bruge Præsidenten til Vaabendrager, saa jeg er overbeviist, at Forsøget paa at ville opspinde nogen Disharmonie imellem mig og det ærede Selskab af sig selv vil strande. Før jeg lægger Pennen, staaer endnu tilbage at oplyse det noget tvetydige Punkt i Hr. Ove Thomsens Anfald om den Erklæring, Hr. Konsul Grut personlig skulde have afgivet til mig, inden jeg omtalte Sangen i min Avis. Jeg nærer for megen uskrømtet Agtelse og personlig Velvillie for denne brave Medborger, til at jeg sikkert ikke først skulde have inddraget hans Navn i denne af Hr. O. Th. fremkaldte Strid, men da det nu er skeet, skylder jeg at fra vælte mig en Sigtelse, der har Udseende af en Uoprigtighed og en Trædskhed, som aldrig laae i min Karakteer. Hr. Konsulen viste mig den Ære, Tirsdag Formiddag den 50 Mai, at gjøre mig et personligt Besøg paa mit Contoir. Jkke anede jeg, hvad jeg endnu nødig vil troe, at det var en Ambassade fra Hr. Ove Thomsen; dertil maatte jo høre en Fuldmagt, og den har jeg ikke seet. Men dristig tør jeg opfordre Hr. Konsul Grut til at erklæret om han ved hiint Besøg yttrede andet for mig, med Hensyn til Sangen, end at C. Th. ikke (af en Grund, der her bør forties) optog den Sang i sin Avis, som han havde ladet Selskabet synge, eller: om han stillede nogen Anmodning til mig om, ikke heller at gjøre det, eller af mig modtog noget Løfte herom, Det kunde jo heller aldrig blive nogen Rettesnor for mig, hvad Ove Thomsen vilde sætte eller ikke sætte i sin Avis, hvorhos jeg endnu bør tilføie, at Beretningen om Festen beviisliggen allerede var skrevet og sendt i Officinet, dengang vor Samtale forefaldt. Saaledes har jeg afviist en ubeføiet Udfordring med den Varme, som Emnets Vigtighed aftvang mig, og slutter med det Ønske: ikke for meget at have misbrugt Læserens Taalmodighed! Odense den 5 Juni 1857. S. Hempel.