Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-03-30
Danmarks Velstand og Handel har i de ældre Tider upaatvivleligen været større end man i Almindelighed forestiller sig. Man tænke sig blot, at Knud den Store havde til sit Tog mod Engelland samlet en Flaade paa henved 1000 Skibe, og at han havde paalagt hver Styrmand 40 og hver Roerskarl 3 Mark Sølv Bøder, hvilket, efter Suhm, beløb sig til 179,520 Mark eller 89,760 Pund Sølv, som i gamle Penge kunne anslaaes til 1,436, 160 Rdlr.; at disse Folk hellere vilde betale Bøderne, end underkaste sig Tienden til Geistligheden; hvilken Rigdom, hvilken blomstrende Agerdyrkning og Fædrift maa da ikke have været her til Lands paa den Tid, Vel kan det ikke nægtes, at Landet havde vundet moget ved Sørøverie, men saa vare ogsaa dets egne Kyster igjen udsatte for fremmede Sørøvere. Disses Tal tiltoge endog stedse mere og mere; og i det 12te Aarhundrede vare fra Vendsyssel til Eideren paa Østsiden alle Bondebyer blottede for Folk og Landet laae udyrket; ikke bedre gik det paa den Tid de østlige Dele af Sjælland; i Fyen havde Sørøverne kun levnet faa Folk, og Lolland maatte yde dem Skat; en Falster forsvarede sig saa godt, at det undgik Vikingernes Hærien. Man kan let forestille sig, at de, der boede nær ved Strand kysterne, i de Dage, da der endnu hverken gaves Canoner eller Krudt til at forsvare Kysterne med, vare ideligen udsatte for Overfald, og man vidste intet andet Raad herfor, end at spærre alle Jndløbene ved nedrammede Pæle. Dette var aabenbart vel ogsaa den vigtigste Aarsag til, at den nordlige Deel af Sjælland var saa begroet med Skov og ubeboet; og at Kjøbenhavn endog ligge til Absalons Tid, der for Alvor begyndte at fordrive Sørøverne, var et slet og ret fiskerleie, trods dets gunstige Beliggenhed. Jntet er naturligere, at de for Overfald frygtende Jndbyggere holdt sig meest midt ad Landet til, og at kun Fiskere, der havde lidet at miste, boede nærmest det Element, der skulde føde dem. Derfor valgte uden Tvivl ogsaa Kongerne Leire eller Ledur til deres Residents, og først efterat man havde sikkret sig mod Sorøverne syntes man at have trukket sig mere og mere af Norden til. Dog har man her Grund til at antage, at der i den nordlige Deel af Sjælland maa i de allerældste Tider være foregaaet betydelige Natur omvæltninger. J Tørvemoserne omkring Birkerød, o. s. v. finder man, syv til otte Alen under Jorden, hele Træstammer, der ligge omstyrtede i Længden, og hvoraf man altsaa maa slutte, at der er groet Skov ovenpaa en anden for Aartusinder undergangen Skov. Hvorvidt denne Deel af Sjælland i de ældste Tider har været beboet er vanskeligt, at bestemme; saa meget er vist, at allerede Adam af Bremen erklærede den for øde, og Sum slutter deraf med føie, at de mange paa den Kant liggende Bønderbyer, der endes paa rød, saasom Bloustrød, Sillerød, Birkerød, Øvrerød, ere først anlangte og have faaet deres Marker oprøddede efter Adam af Bremens Tid, især da de endnu paa en vis Længde ere omgivne med Skove. Han antager, at det først er skeet i Valdemar den Førstes og de paafølgende Tider, da Landet kom i mere Sikkerhed for Sørøvere. Men jo mere vore Forfædre saae sig nødsagede til, at holde sig midt ad Landet til, desto bedre dyrkede maatte de Deele blive, hvor Befolkningen saaledes sammentrængte sig, og da man endnu intet kjendte til egentlige Hovedstæder, hvor Yppighed og Ørkesløshed kunde forene sig som i eet Brændepunkt, saa er det faare naturligt, at Agerdyrkningen derved betydeligen maatte vinde. (Fortsættes.) Ædelsteinen. Kong Frotho sad i Lethraborg Paa Mykillatis Trone, Og bar, ei uden ringe Sorg, Den gamle danske Krons. Han elsked Ret og Retvished, Og Dyd i lave Hytte; Og hegned hold om Landets Fred, Og var den Armes Stytte. Skialm Sigar var hans høire Haand J Borgen og paa Thinge; Han løste Alles Tungebaand, Og Raad af ham de finge. En Dag sad Frotho tankefuld Blandt Herthas gamle Ege, Og stirred stift paa sorten Muld, Hans Kinder var saa blege. Der triner Skialden til ham hen, Han seer sin Konning drøvet; Og Frotho rækker huld sin Ven En Qvist af Egeløvet. Jeg sidder her og grunder paa En mørk og selsom Gaade; Og troer, at Duest blandt de Faa, Som kan dens Væsen raade." Jeg hørte jevplig af Din Mund, At Sandheds klare Kilde Liig Mimers var foruden Bund, Naar man den grave vilde." Siig, gamle Gubbe, hvis Du kan, Hvad er da Sandheds Kjærne? Hvor finder man det feire Land, Hvori den dvæler gjerne "Jeg taler helst i blommet Sprog, Den vise Skiald gjenmæler: