Aalborg Stiftstidende, 1832-03-06
Blandede Efterretninger. I Dagen læses et Stykke contra Lindberg, hvoraf vi her uddrage: "Hvorfor aflægge Præsterne en Eed, som de fleste, naar de vilde være ærlige, burde undslaae sig for, efterdi de maa føle ei at kunne opfylde den uden at lære imod deres indre Overtydning: Jeg bringes herved en endnu levende Præst i Erindring, som blev ordineret i Biskop Balles Tid. Han gik op til Bispen og spurgte, om PræsteEden skulde forstaaes og overholdes strængt efter Ordene, thi da vilde han ikke aflægge den, hvorpaa Balle svarede. De veed dog vel, som fornuftig Mand, hvorledes man i vor Tid tænker i denne Henseende, og hvorvidt slige gamle Lovbestemmelser overholdes og bør overholdes, eller ikke; Candidaten aflagde altsaa Eden. Tingene have mægtigt forandret sig siden Biskop Balles Tid, vi ere gangne tilbage, i Stedet for fremad; man tager det strengt, som paa den Tid ei vakte Opmærksomhed. Nægtes kan det dog ikke, at Edens Hellighed fordrer samvittighedsfuld Overholdelse; bedre altsaa, at modificere den saaledes, at enhver Geistlig med frelst Samvittighed kan aflægge den, end at fordre den aflagt nøiagtigen efter den gamle Formular og dog fortolke den efter mildere Grundsætninger. Sligt vækker kun Forargelse og giver Anledning til fortsat Splid mellem den Religions Lærere, hvis første Grundsætning er Kjærlighed. Umuligt kan den Pligt paaligge vore Konger, at hævde Confessionen, et blot Menneskeværk, i streng Uforandrelighed, især da den, som bekjendt, er eensidig, og i de vigtigste Punkter udelukkende hælder til de paulinske Anskuelser, uden at tage mindste Hensyn til de andre Apostlers og Kristi, den ophøiede Mesters, egen Lære. Kunde Vedkommende, tidligt eller silde, bringe det saa vidt, at en Præst ved Dom blev afsat fra sit Embede, fordi han ikke nøie havde rettet sig efter Confessionens og Symbolernes Bogstav, da vilde det vist falde vanskeligt at faae Præster, paa enkelte Sværmere og Hyklere nær, som man ikke kunde ønske at see i Embede; thi hvilken ærlig og brav Mand vilde udsætte sig for Proces og Suspension, naar han ikke talte og lærte mod sin Overbeviisning, hellere vilde vel de fleste Geistlige nedlægge deres Embeder. Dommerne i Retten indlade sig ikke, og kunne ikke indlade sig, i Bedømmelse af theologiske Meninger og Anskuelser, eller i at bestemme, hvo der har Ret; det er ikke deres Kald, de ere hverken berettigede eller forpligtede dertil, de fleste af dem besidde ei heller de dertil fornødne omfattende Jndsigter i Theologien og dens Hielpevidenskaber og den didhørende udbredte Læsning og Tænkning. Afgjørelsen af slige Stridspørgsmaale paaligger Facultetet; de verdslige Dommere have blot at paakiende, hvor vidt Parterne have forseet sig ved at fornærme hinanden med Ukvemsord og uanstændige, eller ærerørige Talemaader. Selv for Theologer kan det være vanskeligt nok at afgjøre, hvo der har Ret, naar det angaaer Punkter, hvori de bibelske Skribenter indbyrdes ere uenige. Saaledes fremstilles Gud i det nye Testamente aldeles modsat det gamle - som en blid og kjærligsindet Fader, og dog gives Steder, hvor evig, uforanderlig Fordømmelse, en positiv Straf, forkyndes de Onde, og hvor Gud antages at have behøvet et Forsoningsoffer for at formildes, hvilke Træk aldeles ikke passe med hiint ophøiede Begreb om den Almægtige og Algode. Enhver seer dog let, at hvor den Geistlige finder Uovereensstemmelse maa det staae ham frit for at følge den Anskuelse, som efter hans indre Over tydning forekommer ham sandest og rigtigst, ligesom en Dommer, naar han finder indbyrdes Modsigelse mellem to Lovsteder, maa være berettiget til at følge den Fortolkning, der synes ham gavnligst, retfærdigst og meest anvendeligt. Kristi Formaninger og Bud gaae fremfor Alt ud paa at befordre Opfyldelsen af vore Pligter mod Gud og Næsten; dette er ogsaa Hovedhensigten af al Religion, naar en Folkelærer redeligen stræber at opnaae dette Øiemed, bør man da ikke oversee, om han i mindre vigtige Punkter, har en eller anden afvigende Anskuelse: - saa megen Humanitet torde man dog vel vente af den kristne Læres Forkyndere og Talsmænd i det 19de Aarhundrede, Fra Flensborg klages forfærdeligen over Brændeviinsbrændings Overhaandtagende paa Landet, til uberegnelig Skade, for denne Byes engang saa florerende Brænderier. Man kommer endogsaa til Torvs i Flensborg med Brændeviin, 13 Aar siden vare endeel Brændeviinsbrændere gaaet ind med Besværinger herover til Regjeringen, men da det forønskede Resultat udeblev, saa have Vedkommende i Fjor Foraar atter indgivet en Ansøgning til Cancelliet, herpaa er ei heller endnu indløbet Resolution. Bliver det ikke anderledes med denne Næringsgreen - skriver man - saa ville Brænderierne paa Landet gribe om sig i den Grad, at de i Staden aldeles maa ophøre.