Aarhuus Stifts-Tidende, 1834-09-20
Copulerede i Viborg Domkirke den 18de Septbr.:Hr. Boghandler og Bogbinder P. Chrikabel, og Jomfru Elina Rebekka Buchvaldt. – Randers d. 16de Septembere Farver Søgen Thorup, fra Skive, og Jfr. Maren Sveistrup. Billerød, en Elegie. Hillerød, venlige By Forgjeves søger Dig Øiet, Hvor er Dit landlige Livstid Hvon Din idylliske Ro Yndigt i Dalen Du laae, beskyttet af mægtige Borgmuur, Som i Vuggen et Barn, skjærmet af Moderens Blik; Søen beskylled Din Fod, og Skovens øvrige Grene, Fletted hver Sommer og Høst rundkom Din Tinding en Krands Ak, den blomstrer endnu og grøimes saa frodigt som forherRetsom en Evighedskrands paa en forfalden Klin. Dagen var gaaet til Ro, og Natten evige Stjerner, Kasted en dæmrende Glands over den slumrende By Over den duftende Skov og Borgens kneisende Taarne, Som, o Danmark, Din Helt, Christian den Fjorde har bygt Bygt paa den speilklare Sø, – et Værk for de sildigste Tider, Skjøndt hans Samtid med Haan saa det af Grunden fremstaae. "Børneværkkaldte mandet, medlidende trak man paa Skuldren Smilte saa fornemt og klogt, fordi han bygged paa Vand, O, men han hevned sig smukt, den snilde, sindrige Konge, Tidt har med Smiil jeg som Barn hørt paa det delige Sagn, Thi da Borgen var reist, og Hesten kneised paa Tinden Lod han med Børneskoe snildt Slottets Portaler beslaae, Der denskinne endnu og vidne for sildigste Slægter: Han havde Børneskoe traadt, for han til Scepteret greb Natten var stille og smuk. Dybt inde i Skovenes LøndomBlandtes med Skovdnens Kluk Nattergalenes Slag Blomsterne uftede født, og Busken visted for Vinden i Alting aandede Fred, Kjærlighed, Lykke og No. Men hvader det? Hvad skuer, jeg hist Et flammende JldhavBugter i Natten sig frem. - Jntet forraader dets Gang; Alt er begravet i Søvn, men Jldens hvislende Tunge i Omfatter Offrene brat, vier til Døden dem indOg da flygtede Slummeren bort, men Døden, dens Broder, Svæved med fusende Fart, frem i den Flygtedes Sted. Ha, hvilke skjærende Skrig, Fortvivlelsens jamrende Veeraab Eier kun saadan en Lyd, 2 Jntet kan lignes ved den Moderen søger sit Barn, og Manden savner sin Hustru, Klynger af halvnøgne Børndløbe forladte omkring Flygte fra Huus og til Huus, og vride de barplige Hænder, Raabe paa Faler og paa Moler. - , men man hører dem ei. Qvæget sit ængstlige Brøl udstøder forgjeves i Natten om Ak man ændser det ei, Smerten gjør grusom og haard! Her nedstyrter et Tag, man veed ei, hvem det begraver, Histen glødende Muur, - hvem mon kunste dets Fald, Luernes seirende Magt ei længer man modstaaer, – men Natten Ha: Hvo gyser vel ei over slig rædsom Contrast J Natten var stille og smink. Dybrinde i Skovenes LøndomBlandtes med Skovdnens Kluk Nattergalenes Slag; Blomsterne duftede født, og Busken visted for Vinden Alting aandede Fred, Kjærlighed, Lykke og NordatHillerød, venlige By Forgjeves søger Dig Øiet . Hvor er Dit landlige Liv, hvor Din idylliske Roes Blikket dvæler ei meer paa de hvide, straatakte Huse, Storken bygger ei meer Rede paa Taget som før Manden vender ei hiem til Arnen, træt af sit Dagværk, Hustruen moder ham ei meer, med den diende Slut Breder ei Dugen paa Bord, fremsætter ei tarveligt Maaltid, Lægger, ei Planer med ham for deres Avling og Høst, Dog, Du skal reise Dig, smukt, thi ligesom Nætternes Mørke Føde den lysende Dag, saa fødes Livet af Død hilforHvo har vel hørt om Din Nød og ønsked ei den at lindre, - Hvad ei Enkelt formaaer, udrette Mange dog let! Ja, Du skal stige paany forynget frem af Din Aske, Christians Minde skal er nyttes til Steene og Gruus, H. P. Holst.