Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-03-24
J det af Amtsprovst Stochholm under den anvithetiske Titel: "Løsagtighed er ingen Synd" nylig udgivne Skrivt, forekommer iblandt andet en Stemme om Privattheatre, der altid fortjener Opmærksomhed, var det ogsaa kun fordi derved blev givet Anledning til et saa vigtigt Emnes yderligere Drøftning og mulig Giendrivelse, hvorved Sandheden altid bedst kan udfindes. Forfatteren kalder de Privattheatre, som Man med saa megen Jver har sørget for ere blevne anlagte i hver Bye og Flække, "Daarskabs Seminarier til Folkefordærvelse. J Begyndelsen vilde neppe nogen skikkelig Mands Kone eller Datter have beqvemmet sig til at agere med. "Men efterhaanden tiltog den ugenerede Levemaade, opelsker fornemmelig i disse Planteskoler, Qvinderne begyndte at tage deres Rolle, og Privattheaterne kunde nu først vorde en herlig Tillokkelse for Sandseligheden og ypperlig Næring. Nu varede det vel endnu nogen Tid, inden dette Uvæsen kom uden for Hovedstaden, men - da det for et Par Decennier siden begyndte, saa okkuperede det enhver Flække. Faa ere de Byer som endnu ere Undtagelser, og det er dem altid en Ære. Betragter Man dette Væsen fra Tiden det medtager, ei allene fra dem, som maaskee have Tid nok at øde, men og fra Huusmødre, som deeltage i dette, (vore Fædre vilde have kaldet Abespil og Søglerie), saa vil Man finde, at det blot fra denne Side betragtet. ei burde finde Velyndere blandt alvorlige og tænkende Mænd. En lang Lectie skal læres, og det tager undertiden 4, 6 eller 8 Dage - den skal studeres. Man kan altsaa ikke have andet i Hovedet. Konen er hjemme i Huset med Legemet, men paa Komoedien med Sjelen - der skal prodes 2 eller flere Gange, imidlertid kan Huset passe sig selv, Mand, Børn, Tyende. – Nu det er ikke liden Tid der saaledes er medgaaet, og tænker Man sig saa hvad Tyende imidlertid have forsømt over deres Huusmoders Galskab, saa er Tidspildens Summa vel betydelig forøget. Men - hvad har saa Manden til Giengield for alt dette jo meget, saa har han den Fornøielse at see sin Kone spille en Elskerindes Rolle ret fortræffelig med en anden Mandelierungkarl, som igien spiller saa naturlig som om de vare virkelig førelskede Personer. Nu, kan det ikke fornøie, saa maatte det og være en vranten Mand. Eller, maaskee hun maae nøies med at spille en Sladerhank, en Øltapperske, en Rufferske, hvad gjør det endelig til Sagen, naar hun gjør det vel. - Maaskee kan hun ogsaa faae en af de høie og ædle Roller at forestille, f. Ex. den gode Moder, men saadanne Roller ere farlige at paatage for den ondlunede Satires Skyld, der vilde sige: var hun en god Moder og trofast Hustrue, saa blev hun hjemme hos sine Børn, som nu spille paa Bord og Bænke, løbe mellem Tjenestefolkene eller paa Gader og Stræder." Seer Man nu hen til Døttrene, ja da lære de her tilvise tidlig den ugenerte Frihed, Frækhed vilde Man have kaldet det for nogle Aar siden. Fra 14 Aar af øves de i den meest utvungne Omgang, saa med een, saa med en anden af Mandkjønnet og det for Publikums Øine. Det vilde være et halvt Mirakel om Blue færdighed hos den større Deel endda skulde blive tilbage, efterat de her i nogen Tid ere dresserede. De lære her at spille stundom den Forliebte, saa den Knebske, den Troløse, den Snedige. Kompedielysten bemestrer sig saaledes deres Siele, at alt andet bliver ved Siden heraf ækkelt og flaut, og at være Theaterdronninger bliver deres største Fornøielse og høieste Ære. Men kan Man vente andet af at den Leslen, end at Vellyst tilberedes den frieste Adgang, og at disse Brakker maa blive Sædelighedens Grave. Mon det ikke vilde være et viist Lovbud, som aldeles forbød dette Uvæsen, iblandt os."