Norske Intelligenssedler, 1770-05-23
Nordske Jntelligen No. 21. Onsdagen den 23. Maji 1770. No Slutningen af: P. Blainals Klage over hans reenfærdige Kone. Denne ugemeene Omhyggelighed hos min Kone for at holde hendes Værelser rene, og den Omsorg hun har for at bevare hendes Boeskab, giør mit Huus gandske ubrugbar og betager mig al den Magelighed og Frihed, som er den fornemmeste Beqvemmelighed man har i sit eget Hiem. Jeg maae behielpe mig med de allersletteste Ting, paa det de smukkere Stykker af Boeskabet maae blive ubesudlede og kand altid vises frem til Stats og Pragt. Jeg faaer aldrig Lov til at spise paa noget bedre end Hollandsk Steentøj, paa det Fadeburets Orden, der er udstafferet med allehaande Chinesisk Porcelain, skal ikke bringes af lave; og sandeligen min Hustrue giør sig en særdeles Ære af hendes kløgtige Indretning i denne Post, da hun iblant det øvrige Porcelain har noget gammelt og ubrugeligt, men stillet det oppaa saadan en Maade, at man ikke kand see Strægerne af det hvide Cement, som holder de brækkede Stykker tilsammen. Jeg maae drikke mit Øl af et Leerkruus, endskiønt en stor Mængde Sølvtøy bliver ideligen viist frem i Skænken; da alt Boe skabet, undtagen naar vi have Selskab, er svøbt ind i Papiir, ret ligesom Familien, hvilken det tilhører, var reist ud paa Landet. Med et Ord, min Herre, enhver Ting, som er anstændig og reenlig, er for god at bruges, at det skal ikke blive skident; og jeg lever med alle Beqvemmeligheder ved Haanden, uden at have Magt til at benytte mig af noget af dem. Jeg har smukke Værelser, men er nesten bange for at komme ind i dem; jeg har Sølvtøi, Porcelain og det allervakreste Boeskab, men maae ikke bruge det; hvilket er ligesaa latterlig en Urimelighed, og nesten ligesaa stor en Plage, som om jeg havde Hænder uden Magt til at røre dem, Syn, Lugt, Smag, uden at tillades at benytte mig af dem, og Fødder uden at have Lov til at gaae. Saaledes, min Herre, gjør denne umaadelige Lyst til Reenlighed, der har saaledes taget Overhaand hos min Hustrue, at vor Familie lever i en bestandig Ureenhed; og omendskiønt vi ere forsynede med alle fornødne Ting, ere vi dog underkastede alle Ulejligheder. Men hvad som giør det endnu meere besværligt, er at det har været en latterlig Aarsag til mange andre Fortrædeligheder. Hun er undertiden blevet vred fordi jeg har giort urøddeligt i Stuen, ved at kaste mine Strømpebaand paa en Stoel eller hænge min Perryk paa en af de forgyldte Lyse-Armee. Da jeg engang havde været saa ulykkelig at spilde en Flaske Blæk paa et af de beste Gulv-Tepper, kunde jeg ikke stille hende tilfreds i en heel Maaned; og jeg havde neppe faaet hende god igien, førend jeg atter var saa uheldig at løbe imod Tieneren, da han kom ind med Middags-Maden, og kastede en Skinke og Ærte-Pudding paa Stue-Gulvet. Denne overmaade store Reenlighed havde og engang nær kostet mit Liv; thi da jeg laae syg af en Feber, meente min peene Hustrue, at det vilde forfriske mig og befalede derfor at mit SengeKammer skulde toes og skures, og den samme alt for store Reenlighed var ligemaade Aarsag til, at vi mistede en meget anseelig Arv. En rig gammel Morbroder, som vi kunde vente store Midler efter, kom i forrige Sommer her til Staden for at besøge os; men omendskiønt han havde redet over tredsindstyve Engelske Miile den Dag, maatte han dog staae udenfor i Gangen, indtil hans Støvler vare dragen, af, paa det han skulde ikke skidne det Tyrkiske Gulvteppe. Da vi havde faaet AftensMad, vilde den gamle Herre, som han stedse pleiede, røge sin Pibe Tobak; men dette kunde ingenlunde tillades, saasom den hæslige Tobaks-Stank kunde aldrig faaes udaf Værelset og Boeskabet igien; og det var med stor Nød at min Hustrue vilde endog taale at han gik ned og røgte sin Pibe i Kiøkkenet. Vi havde intet Værelse at lægge ham i, undtagen et Loft-Kammer med bare Vægge, efterdi de Sirtses Senge-Kammer var i Sandhed for peent for en skidden Lands-Bye Herremand. Saadan foragtelig Medfart gik min gode Morbroder meget nær; men han havde ikke været hos os en Dag eller to, førend min Hustrue og han kom i aabenbart Klammerie ved følgende Lejlighed. Det hendte sig, at han havde bragt med sig en Støver, som han holdt meget af; hvilken, saasnart han kom blev strax indsluttet i Kul-Kammeret; men da Hunden havde fundet Leilighed til at slippe ud, sneeg han sig hemmeligen op af Trappen, og foruden andre Tegn paa hans Uhøviskhed, havde ganske roligen strakt sig ud paa en carmosin Damaskes Canope. Min Hustrue dømte ham ikke alleneste til at pidskes, men paastod og at Misdæderen derefter skulde hænges op; men da hans Herre lagde sig derimellem og bad for ham, kom de saa stærk i Ord sammen, at min Morbroder lod sin Hæst sadle, og soer paa, at han aldrig vilde meere mørkne vores Dørre saalænge han levede. Han reiste hiem, og døde to Maaneder derefter; men saasom han kunde ikke tilgive den slette Modtagelse, som baade han og hans Hund havde fundet i vort Huus, saa havde han forandret sit Testament, i hvilket han tilforn havde gjort mig til sin eneste Arving. Jeg er, min Herre, eders ydmyge Tiener. P. B.