Adresseavis for Børn, 1780-03-22
Et Gulduhr, besat med Diamanter, som laae paa Natbordet, syndes han bedst om. Han kunde ikke bare sig fra at tage det i Haanden; og da opsteg det Ønske hos ham: "Ach det var deyligt, om du og havde saadant et Uhr Efterat han lidet havde betragtet det, tænkde han: "Hvad, om du tog det med dig men, fyr da var du jo en Tyv."Men der skulde dog ingen kunde vide det, tænkde han. - Men i samme Øyeblik hørde han, at der var nogen, som gik i næste Gemak. Han satte da Uhret i en Hast fra sig, og skyndte sig tilbage op igjennem Skorstenen. Efter at han var kommen hjem, laae dette Uhr ham stedse i Tanker. Hvor han gik og hvor han stod, var det ligesom han saae det. Han forsøgde, at slaae det af sine Tanker; men det var forgjeves; og det var for ham, ligesom at en med Magt trade ham tilbage igjen. Han kunde ingen Roe have at sove derfor, og besluttede altsaa at gaae derhen igjen, og tage Da han kom ned i Gemakket, fandt han alting saa stille, at han slet ikke kunde tvivle om, han jo var allene. Skjelvende nærmede han sig da hen til Natbordet, paa hvilket han ved det svage Maaneskin saae Uhret ligge. Han udralde allerede sin Haand efter det, da han ved Siden deraf endnu faae langt større Kost for Børn. barheder, Diamants Ørenringe, Armebaand og deslige. Skal jeg," sagde han til sig selv, i det alle Lemmer paa hans hele Legeme rystede: "Skal jeg Men, skulde jeg da ikke være et afskyeligt Menneske min hele Livstid, Kunde jeg da vel nogentid oftere sove rolig, kunde jeg da vel nogentid mere see frit paa et Menneske og uden at skule?" Det er vel sandt – Men, jeg blev dog paa eengang et rigt Menneske; kunde lade mig gjøre prægtige Klæder, holde Heste og Vogn, og hver Dag have fuldt op at spise og drikke Men, hvad, om det blev aabenbaret? dog, hvo skulde kunne aabenbare det? Der er jo ingen, som seer det. Er der ingen, som seer det – Seer da ikke Gud det, som er allevegne nærværende? – Kan du da nogentid siden bede til ham, naar du har begaaet dette Tyverie. Og, skulde du vel alligevel kunde de rolig Ved disse Tanker overfaldt ham en iskold gi sende Rystelse. "Ney, sagde han, i det han lagde Diamanterne bort igien: Heller være fattig og have en god Samvittighed, end rig og være et ondskabsfuldt Skarn!" Og med disse Ord skyndte han sig bort igjen den Vey, han var kommen. Prindsessen, som havde ligget vaagen i sit Søvegemak næst ved, og hørt alt, hvad Drengen havde snakket ved sig selv, lod ham den følgende Dag kalde til sig, da hun sluttede, at det var den samme Dreng, som forhen havde feyet Skorstenen. Hør, du lille Dreng, sagde hun til ham, da han kom ind i Gemakket til hende: Hvorfor tog du ikke Uhret og Diamanterne med dig i Nat? Drengen faldt i Knæe for hende, og kunde for Angest ikke tale et Ord. Jeg har hørt det altsammen, blev Prindsessen ved, tak Gud, min Søn, at han hialp dig til at imodstaae og overvinde den Fristelse, og gjør dig fremdeles Umag for at bevare din Dyd." Fra nu af skal du blive hos mig; jeg vil underholde og klæde dig, jeg vil sørge for dig, og lade dig opdrage og undervise, saa du aldrig mere Avis skal faae Leylighed til at lade saadan en Tanke opstige hos dog Drengen græd af Glæde. Han vilde takke, men han kunde ikke; han kunde ikkun hulke, og vrie sine Hænder. Prindsessen holdt, hvad hun havde lovet. Drengen blev vel opdragen, og hun havde den Glæde, at see ham blive en god, from og duelig Mand.