Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1840-10-20
Det vil være Kongen særdeles behageligt, at netop de af de forelagte Lovudkast, der, med Hensyn til den borgerlige Sikkerhed, Folkelivets Udvikling og vigtige offentlige Indretningers Forbedring ere de meest betydende, og derhos de vanskeligste, have fundet saa meget Bifald i Forsamlingen; men ikke mindre behageligt vil det Stof være, som de af Dem gjorte Bemærkninger ville indeholde, til at give disse og andre Dem forelagte Lovudkast en større Fuldkommenhed. Dette Stof vil vistnok blive omhyggeligt benyttet. Blandt de mange private Forslag, som ere frembaarne for Forsamlingen, have de afviist mangfoldige, som fandtes enten for lidet begrundede, eller at ligge udenfor Stændernes Virksomhed. Men De have dog antaget Dem adskillige af hine Andragender, og iblandt disse er der eet af den meest indgribende Vigtighed. Den store Bevægelse i Meningerne, der paa saa mange Maader har yttret sig siden Kongens Thronbestigelse, kunde efter sin Natur ikke blive fremmed for denne Forsamling. Det har viist sig, at den deler Ønsket og en friere Udvikling af vore Samfundsforhold, at den i sin Fleerhed mener, at Stænderinstitutionen i dens nærværende Skikkelse ikke er tilstrækkelig til enten at fremme denne Udvikling, eller til at give den en tilbørlig mod Udskeielser beskyttende Retning, men antager, at en større eller mindre Omdannelse af Jnstitutionen er nødvendig. Den har imidlertid ingenlunde overseet de store Vanskeligheder, som stille sig i Veien for en saadan Omdannelse. Disse Vanskeligheder ere saavel af de indsigtsfulde og frisindede Mænd, som Forsamlingen havde betroet den foreløbige Prøvelse af denne store Gjenstand, som under Sagens Forhandling i selve Forsamlingen satte i et klart Lys. Medens en ikke ganske ringe Deel af Forsamlingen derfor fandt Betænkelighederne saa overveiende, at de have troet at burde modsætte sig hele Sagens Fremme, har Fleerheden vel fundet denne for vigtig til at lægges til Side, men dog indskrænket sig til at bære hiint Ønske i sin Almindelighed for Thronen, ledsaget af en ogsaa almindelig Antydning af nogle Punkter, som med Hensyn der Bre til fortrinlig maatte komme under Overveielse, uden at vove at udtale nogen bestemt Mening om, hvorledes og til hvilken Tid den Omdannelse af Jnstitutionen, hvorpaa Ønsket gaaer ud, kunde være at iværksætte. Dette har man tillidsfuldt henstillet til Landsfaderens prøvende Overveielse og imødekommende Viisdom. Hvilke Ønsker, der end have bevæget sig, hvilke forskjellige Meninger, der end have yttret sig, angaaende hvad der kunde tjene til at udvikle og befæste vor Retstilstand; Alle have dog været fulde af uskrømtet, urokkelig Tillid til Kongen, som den, der alene formaaer at gjennemskue og gjennemføre, hvad der kan tjene til at fremme og betrygge Folkets Hæder og Held, og som ingen anden Villie har, end at udføre, hvad han i sin Viisdom erkjender for det Rette. Hvad der er foregaaet i denne Stænderial staaer saaledes i skarp Modsætning til den Løshed, hvormed hiint store Spørgsmaal, ellers saa ofte er blevet behandlet. Af Stændernes Forhandlinger vil man lære, at der, saa naturligt Ønsket end i sin Almindelighed maatte findes at være, dog er uendelig Meget, der nøie maa overveies, mange haarde Knuder, der maae løses, inden det med Føie kan træde frem som et bestemt Ønske om Noget, der i en bestemt Tid og paa en bestemt Maade kan iværksættes. Kongen vil sikkert paa det omhyggeligste overveie, hvad hans troe Provindsialstænder frembære for ham, og i sin Viisdom og faderlige Kjerlighed til sit Folk tage de Beslutninger, som kunne tjene til at befordre og bevare dets Lykke. Enhver veed, at udviklingen af alle Folkets aandelige og materielle Kræfter, under Beskyttelse af retfærdige og retfærdigen haandhævede Love, er hans Livs Formaal, og man kan stole paa, at han intet vil nægte, af hvad der i Sandhed kan fremme saadan Udvikling, uden at udsætte de Goder, hvoraf Folket allerede er i Besiddelse, for Fare og Forstyrrelse. Man vil derfor taalmodig og tillidsfuld oppebie hans Beslutning. Ligesom hiin store Sag er den, hvorved Betragtningen især dvæler, naar der spørges om det Forhold, hvori den fratrædende Stænderforsamling har sat sig til Kongen og Fædrenelandet saaledes vil man og fra denne Sag kunne hente Maalestokken for det indbyrdes Sindelag mellem dens forskjellige Medlemmer Jnteresserne ere sjeldnere komne til Sammenstød ved dette Stændermøde end ved de foregaaende, og hvor de ere traadte frem imod hinanden, har dog Striden været mindre skarp end ved foregaaende Leiligheder. Der have vel været Sager under Behandling, under hvilke ikke uvigtige Jnteresser stode imod hinanden. Men disse ere ikke synderlig komne til Orde. Tildeels har man med klar Bevidsthed aldeles sat egne Jnteresser tilside for det, man erkjendte for ret og billigt, og hvor de ere traadte frem, er det skeet uden lidenskabelig Heftighed, og Forsamlingens Beslutninger bære Præg af en billig Ligevægt. Derimod have de ulige Forestillinger om de vigtigste, i Alles Vee og Vel indgribende Spørgsmaal, der dennegang have sysselsat Forsamlingen, fremkaldt et stærkere Sammenstød mellem Meningerne. Men saa skarpt end disse have staaet imod hinanden, saa heftigt end de Enkelte have været grebne af deres Mening, saa har denne Strid dog ligesaalidet som de forrige Kampe, der fornemmelig dreiede sig om de forskjellige Jnteresser, nogensinde opløst det personlige Agtelsens og Velvilliens Baand. Man har indseet og erkjendt, at man fra alle Sider kun har havt det fælleds Fædrelands Bedste for Øie, og at Alle ere gjennemtrængte af den faste Overbeviisning, at dette ikke bør søges ved andre Midler, end dem, der kunne bestaae med Lov og Orden, at Kongens Viisdom og rene Kjærlighed til sit Folk er det Anker, hvortil man maa holde sig i sin Omsorg for en yderligere Udvikling og Befæstelse af vor Retstilstand. Der er kun Forskjel i Anskuelserne om den Vægt, der bør tillægges de forskjellige Farer, hvorfor man kan tænke sig, at denne Retstilstand under Begivenhedernes Vexel kunde være udsat, og om de Midler, hvorved disse Farer skulde afvendes. Da man derhos fra alle Sider maa indrømme, at Opgavens Løsning har Vanskeligheder, hvis Omfang man ikke tilfulde er istand til at bedømme, saa maa man erkjende, at en lige redelig villie maa kunne føre til forskjellig Overbeviisning, og at det, medens een oprigtigFædrenelandsven troer, at den Jnstitution, som vor forevigede Konge har skabt, for at give sit Folk en Medvirkning paa de offentlige Anliggenders Styrelse, behøver en Omdannelse for at opnaae sit Formaal, finder en anden ikke mindre oprigtig Fædrenelandsven, at denne Institution, i Forbindelse med hvad der ellers i vor Stat tjener til at sikkre en fornuftig Almeen villie sin behørige Jndflydelse, yder al den Beskyttelse, som man efter vore Forhold behøver eller kan ønske, eller holder i idetmindste for, at det under den fra alle Sider erkjendte Mangel af fuld Vished og Vægten af de Hindringer, der stille sig i Veien for hiin Omdannelse, er høist betænkeligt at give slige Ønsker en Næring, hvorved den Jnstitution, som vi allerede have, kunde tabe i Folkets Tillid og Kjerlighed, uden at man dog med Sikkerhed kan sige, at det Fuldkomnere, der skulde afløse samme, kan opnaaes, eller under en fuldstændig Oversigt over alle Forholdene engang kan ønskes. Hiin Uenighed angaaende Midlerne ophæver saaledes ikke Enigheden om selve Grundformaalet, og naar dette erkjendes, kan den ikke træde forstyrrende i Veien for den gjensidige Agtelse og Velvillie, og jeg har med sand Glæde erfaret, at den heller ikke har gjort det. Dog jeg kan, jeg tør ikke overlade mig til de mangehaande Betragtninger, hvortil et Tilbageblik over det Tidsrum, som Stænderinstitutionen hidtil har lagt tilbage, og fremfor Alt over det sidste nu tilendebragte Møde, kunde fore mig. Jeg maa derfor nu gaae over til at tilfredsstille en personlig Trang. Hvor ønskede jeg, at jeg ret kunde udgyde mit fulde Hjertes dybe Følelse for al den Velvillie, al den Kjerlighed, som De have viist mig, lige fra den Tid, da jeg første Gang, vel ikke uden Tillid og Mod, men heller ikke uden Ængstelse og Usikkerhed, traadte frem paa dette Sted, og indtil det Øieblik, da jeg tredie Gang træder bort fra denne Hædersplads. Men de Følelser, som gjennemstrømme min Sjæl, ere saa stærke, saa mangfoldige, at de ganske overvælde mig, saa at Talen ikke vil staae mig bi. Dog jeg stoler paa, at De læse i mit Hjerte, og der findes min Tak skrevet med saa undslettelige Træk, at ethvert Ord, som jeg kunde fremføre, kun vilde blive et svagt billede deraf. Her staae baade de Navne skrevne, der allerede til Forsamlingen medbragte et Venskab for mig, der, som jeg tillidsfuld antager, ved vor Samvirken i denne Sal og den dertil knyttede Samleven, har faaet forøget Fasthed og Styrke, men ogsaa deres, til hvilke jeg først her er kommet i et nærmere venskabeligt Forhold. Blandt hine Navne findes den Mand, som lige fra Forsamlingens første Møde har ved den almindelige Tillid været kaldet til at styre dens Virksomhed, og som stedse med usvækket Tillid har røgtet sit Hæderskald. Jeg har allerede fire Gange bragt ham min Erkjendelse af den store Dygtighed, hvormed han har udfyldt sin Plads deels her, deels i Forsamlingen af vore jydske Brødre, der med lige Tillid have overgivet Ledelsen af deres Virksomhed til hans faste prøvede Haand. Men jeg har allerede tidligere maattet indrømme, at ethvert Ord af mig vilde være mat ved Siden af det Vidnesbyrd, som de gjentagne Valg bringe til Samtid og Fremtid. Jeg tør og med Sikkerhed vidne, at vort personlige Venskabs-Forhold stedse har vedligeholdt sig reent og usvækket under den nu tilendebragte Forsamling som under de forrige. Den høitagtede Mand, som Forsamlingen har kaaret til at træde i Formandens Sted, naar denne er forhindret, hører til samme Navnerække. Jeg har ligeledes forhen havt Leilighed til at tolke ham min Tak i denne Egenskab Der har vel dennegang endnu mindre end da været givet ham Leilighed til at træde frem som Styrer af Forsamlingens Virksomhed, men han har nu ligesom da ved sine rige Jndsigter i vigtige Forhold, ved sin Skarpsindighed, ved sin lyse og kjernefulde Fremstilling opklaret mange og betydelige Sager, og derved gjort sig høilig fortjent saavel til Forsamlingens som til min erkjendtlige Paaskjønnelse. Det har ogsaa været mig en sand Tilfredsstillelse at fornemme, hvorledes han har bevaret det venskabelige Sindelag, som han igjennem mange Aar og i mange Forhold har viist mig. Ogsaa de Mænd, der have sørget for Optegnelsen af de Ord, som her ere talte og disses Kundgjørelse igjennem Stændertidenden, have Krav paa Forsamlingens og min Anerkjendelse af den Omhu og Dygtighed, hvormed de have udført de tildeels møisommelige Arbeider, som have været dem betroede. Min Tak vender sig nu atter til Forsamlingen i dens Heelhed. Aldrig, aldrig skal jeg glemme, hvor meget Alles venskabelige Sindelag har bidraget til at forskjønne en Deel af mit Liv, der vel allerede ved den hæderlige Virksomhed, der var mig betroet, var skjøn og glædelig, men dog ogsaa førte sin Møie og Bekymring med sig, hvorfor jeg sandsynligviis vilde have ligget under, saafremt ikke det velvillige Sind, der overalt kom mig imøde, havde styrket og opmuntret mig. Dog min Tak bliver ikke staaende ved de af mine Medborgere, der have understøttet og lettet min Virksomhed. Den dybeste Tak tilkommer Ham, fra hvem enhver Kraft er, saavelsom ethvert begunstigende Forhold, der fremmer dens gavnlige Virksomhed, Ham, til hvem jeg under de mangehaande og alvorlige Betragtninger, som den forestaaende Afskedsstund har fremkaldt i mit stille Sind, stedse har fundet mig hendraget, i hvem jeg har fundet mit Tilhold, naar jeg ængstelig grublede over de usikkre og stridige Meninger, angaaende hvad der skal tjene til at bevare mit Fædrelands Ro og Vel. Jeg kan ikke feile, naar jeg forudsætter, at Alle, som her ere forsamlede, befinde sig i en lige Sindstilstand, at Enhver i sit Indre møder Forestillinger, der, om de end ikke træde frem under Bønnens Skikkelse, dog have dens Væsen, Sjælens Henvendelse til vor himmelske Herre og Fader, i dyb Ydmyghed, med fuld Tillid, med ubegrændset Hengivenhed. Til Ham anbefale vi os og vor Gierning, at den ved hans faderlige Styrelse maa tjene til at fremme Held og Velsignelse, til at afværge Ulykke og Fordærvelse. Til Hans almægtige Varetægt anbefale vi af Hjertets dybeste Grund vor elskede Konge, vort elskede Fædreneland." Præsidenten yttrede derefter Vort Arbeide er nu bragt til Ende; – det tilhører ikke længer os, men Historien. Danmarks Aarbøger skulle berette, hvad Stænderne have virket og gavnet, men ogsaa, hvad de have undladt, og hvori de have feilet. Historiens Dom skal jeg ikke foregribe, dog Eet troer jeg trøstig at burde udtale, det: at Stænderne bevarede den Skat, der blev dem betroet. Ogsaa tilkommer det Historien at berette, hvad vi skylde Jnstitutionens forevigede Stifter, og hvad vi skylde vor nuværende Konge, der strax efter sin Thronbestigelse gav et saa kraftigt Stød til Communevæsenet, der er en vigtig Skole for Stændervæsenet. Eet skal jeg dog ogsaa her nævne, som med lysende Træk vil blive tegnet i Historiens Beretning, især om dette Møde, – det at Ordets Frihed i høi Grad blev tilstaaet; Ordets Frihed, der er en Sæd, hvoraf Borgerfrihed og Borgerlykke fremspire. – Mangel ere de Følelser, der ved vort Mødes Slutning røre sig i os, men heller ikke for disse skal jeg fremtræde som Tolk; dog een Følelse er saa stærk, at den er kan holdes tilbage, det er Taknemmelighedsfølelsen mod vor ædle, elskede Ørsted, mod ham, som vi takkede, naar han aabnede sin rige Kundskabskilde for os, som vi takkede, naar han traadte op mod vore Anskuelser, og derved bragte os til enten at forlade eller at styrke dem; - men som vi især takkede for hans kjærlige Sindelag mod Jnstitutionen og mod os. Han vil stedse leve i vor Erindring, som en af Livets skjønneste Skikkelser, – thi som allerede tidligere er sagt – hans kjæmpestore Aandsgaver overgaaes dog af hans elskelige Personlighed. Vicepræsidenten tog dernæst Ordet paa følgende Maade: J det Øieblik, da Forsamlingen staaer i Begreb med at skilles ad, for aldrig meere igjen at samles, vender dens Blik sig med inderlig Taknemmelighed mod den Hædersmand, der nu i tre Sessioner har udført det vanskelige Hverv, at lede og styre dens Forhandlinger. Ligesom hans Beskedenhed, hans upartiskhed, hans Sandhedskjærlighed, hans Frimodighed og den Velvillie, hvormed han er kommen Enhver imøde, har draget Alles Hjerter hen til ham, saaledes maa ogsaa Enhver erkjende, at han ved sit lyse Blik, hvorved han i et Øieblik har kunnet sætte sig ind i de meest forskjellige Forhold, ved den Skarpsindighed, hvormed han har løst de meest forviklede Spørgsmaal og ved den Arbeidsomhed, der ikke har tilladt ham at lade nogen Sag ligge over, væsentligen har bidraget til, at Forsamlingens Arbeider paa en tilfredsstillende Maade ere blevne tilendebragte. For mig er det et i høieste Maade behageligt Hverv ved denne Leilighed at være Forsamlingens Tolk, og at forsikkre den hæderværdige Præsident, at han tager Forsamlingens hele Agtelse og Kjærlighed med sig. Den kongelige Commissarius reiste sig derpaa og erklærede i Kongens Navn Provindsialstændernes nærværende Forsamling for hævet. Forsamlingen udbrød derefter: "Længe leve Kongen, hvorpaa den adskilte sig.