Den Vest-Sjællandske Avis, 1828-10-21
Betragter man Krigstheatret imellem Donau floden og Constantinopel saa vil man komme til den Jndsigt, at de Floder, som falde i Donau, foraarsage en angribende Magt store Vanskeligheder, ligesom ogsaa de faae og slette Landeveie og Jordbundens biergfulde beskaffenhed saavel paa Veien over Nissa og Sophia, som over Schumla, giør det meget besværligt at naae til det Tyrkiske Riges Hovedstad. Men paa den anden Side har Jndsigten i Krigskonsten, Forpleiningen af store Armeer, Systemet i at rykke frem uden Hensyn paa Fæstninger i Ryggen, som kunne holdes i Tømme ved en Division, som man har ladet blive tilbage, gjort overordentlig Fremskridt hos de Europæiske Magter, imedens denne Kunst er bleven staaende hos Tyrkerne paa det samme Punkt eller er endog gaaet tilbage. Det er af Tyrkiets Krigshistorie indlysende at de nærværende Tyrker staae meget tilbage for deres Forfædre i Krigskonst. J det hele taget have Tyrkerne meest beholdt deres nationale Tapperhed i at forsvare Fæstninger; den Luxus som de drive med Vaaben giør altid en Storm meget blodig og farlig. Enhver fuldkomment bevæbnet Tyrk fører paa sig, foruden sin Flint, det mindste et Par Pistoler, en Sadel og en lang, noget krum Dolk eller Kniv, paa hvilken den skarpe Kant sidder indad; den kaldes Kinschos, og han bruger den meest til at afskiære Hoveder; dette Vaaben, som er omtrent en Alen lang, ligner noget Romernes Sværd, og i Ottomannernes glimrende Periode har det formodentligen i Haandgemæng været ligesaa frygteligt som hiint Sværd fordum hvormed Legionerne erobrede Verden. Heraf er der klart, at naar den Europæiske Soldat bestiger en Voldmed opplantet Bajonet, saa er han kun maadelig udrustet til at modstaae en Fiende, som er saa godt eqviperet baade til Forsvar og til Angreb, Man kan ikke anføre meget til Berømmelse for Tyrkernes befæstningskonst; de have ingen Jdee om et regulairt System, hverken om Bastioner eller om Linier eller og Udværker og om bedækkede Veie, eller om at bringe Høiden af deres Fortificationer i Overeensstemmelse med Jordbundens Beskaffenhed i Fronten. Til et Beviis paa deres overordentlige Uvidenhed i Krigskonsten behøver man kun at anføre, at de afsende Kavallerie, hvor Jnfanterie allene kan bruges med Nytte, f. Ex. mod en Skov i deres Frønte, som Storvezieren giorde ved Schumla, og i hvilken de endog skøde ind med deres Pistoler. Deres Jnfanterie er kun et Anhang og bruges til at dække deres Kavallerie, naar det maae trække sig tilbage efter et Angreb. Janitscharerne havde vist ikke forladt deres Leier ved Schumla, naar ikke Kratskovens Tykkelse, hvori det var reent umueligt for deres Kavallerie at agere, havde gjort det til en Nødvendighed. Det synes meget grundet hvad en erfaren Officeer, som længe har tient mod Tyrkerne beretter om deres Angreb og om deres Armeers Sammensætning: Først, siger han, komme de Tappre og Rasende Dehlis) frem i Fægtningen, som styrte sig blindt løs paa Fienden, derpaa følge de Forsigtige, som først ville see hvorledes Sagen falder ud, og endelig Udskuddet, som ikke gjør andet end at plyndre de Døde, og skiære Hovederne af paa dem, men som ogsaa først tage Flugten ved et Nederlag. Den Maade hvorpaa Tyrkerne udføre deres Operationer, naar de ville gaae forsigtigt tilværk er følgende: de vælge sig paa den Vei, hvor de ville trænge frem, en fordeelagtig Standpunkt og forskandse sig der, nu drage de Forstærkninger til sig og oppebie et Angreb. Blive de ikke angrebne saa rykke de efter nogen Tid frem til en anden fordeelagtig Position, som de ikke forsømme at forskandse om de saa skulde kun blive der Natten over; men de kunne betænke sig i flere Dage og Uger og de skulle rykke videre frem; men giver man dem Tid, saa komme de deres Fiende saa nær og indtage saadanne Stillinger, at de falde ham meget besværlige og maae angribes i deres Forskandsninger.