Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1827-02-02
Den 21 Jan. tildrog sig følgende brutale Scene. Da den gamle Fyrst Talleyrand efter Sørgefesten i St. Denis for Ludvig VI og Marie Antoinette, traadte ud af Kapellet, gav et velklædt Menneske ham et saa vældigt Næveslag i Ansigtet, at han styrtede med Bag hovedet imod Jorden. Dauphin og Hertugen af Luxemburg, som vare lidet forud, vendte tilbage, og Gierningsmanden, som hverken yttrede Tegn til Vanvid eller Fortrydelse, blev strax paagrebet af General Grundler. Han angav sig at være den samme Hr. v. Maubreuil, som 1814 beskyldtes for at have anholdt Dronningen af Vestphalens (Jerome Bonapartes Gemalindes) Vogn og røvet hendes Diamanter. Siden har han været indviklet i flere Historier, skreev i de 100 Dage en meget fornærmelig Piece imod Bourbonnerne, og er af Retten i Douai dømt til 5 Aars Fængsel; men har altid vidst at undgaae Straffen. Man fandt iøvrigt ingen Mordredskaber hos ham; derimod havde han Entreekort og foregav, at ville redde sin og Families Ære. Paa Veien til Fængslet sagde han: nu maa Man vel høre mig og give mig Lov at tale, saa skal Frankerig erfare den hele Sandhed, og lære at kjende de Skyldige. Det Hele giver Stof til mange Formodninger, hvoraf den sandsynligste er, at hamstyres af Munkepartiet, som hader Talleyrand, fordi han saa ivrig fraraadte det spanske Krigstog. Desuden var det denne kloge Statsmand, som engang sagde om de forrige Emigrantere: "de Folk have Jntet glemt og Jntet lært i 25 Elendighedsaar. For en Forbrydelse af nærværende Beskaffenhed, som forøges ved den graverende Omstændighed, at Fyrsten bivaanede Sørgefesten i sin Egenskab af Overkammerherre, diktere Lovene Jndspærring og offentlig Udstilling. Man frygter, at dette Overfald vil haverskadelig Jndflydelse paa Fyrstens Helbred som er en Olding paa 73. Aar. Han maatte ogsaa to Gange aarelades samme Aften; men skal dog efter Omstændighederne befinde sig temmelig vel. Hs. Maj. lod daglig spørge til hans Befindende, og der vistes ham almindelig Deeltagelse. J dets Møde den 23de har Akademiet nu eenstemmig antaget Adressen imod Presselov=Udkastet, hvis Jndhold skal holdes skjult, indtil den er overleveret Majestæten. Dhrr. Lacretelle, Villemain og Mich a udlydedes ved Indtrædelsen en hæderlig Velkomsthilsen af deres Kolleger. Den Sidste har i Quotitidienne ladet indrykke en Artikel om sin Afsættelse som Forelæser hos Kongen, for hvilket Beviis paa Ministrenes Forfølgelse han takker dem, da de derved have lært ham, hvad han holdt for umuligt: hvorledes nemlig den almindelige Utilfredshed mod dem kunde forøges. Han bringer derhos en af de gamle franske Kongers Sententser i Erindring: en Konges Huuser et Tempel og hans Fødder et Alter. Akademiets hele Uret, siger han, bestaaer i, at det har ønskeet, at Kongen, maatte erfare Sandheden og havt det gamle Ordsprog, for Øine: hvis Kongen bare vidste dets Som intet mere religiøst gives end at bede til Gud, vedbliver han, saa gives der intet mere Monarkisk end at bede til Kongen. Til Slutning ønsker han, at den Ungade, som har ramt ham, ikke maa give Faktionisterne nyt Paaskud til Klager. Vore Ministre bør vide, at een Ulykke meer i mit Liv ikke betyder stort, og at jeg derfor hverken aflader at elske en Konge, hvem jeg stedse har tjent, eller Videnskaberne, der stedse vare min Trøst. Professor Villemains Forelæsninger ere saa talrigt besøgte, at Politiet har fundet det raadeligt at opstille Gensd'armer overfor Universitetsbygningen. Da han første Gang besteeg, Kathedret, hilstes han med høie bifaldsklap, og en Krone, faldt ned for hans Fødder. Den sindige Mand var imidlertid saa langt fra at beruses af denne Virak, at han meget meere formanede Tilhørerne til Stilhed, som det bedste Beviis paa deres Agtelse. Dette Vink blev ogsaa efterkommet, og til Slutning erindrede han endnu engang de unge Videnskabsdyrkere om, at Lærebegjerlighed er den eeneste Lidenskab, som anstaaer dem. Enten det nu skal gielde for Alvor eller Spøg, falder det lakonisk at finde i selv Monitøren en Artilel med Overskrift Peyronnets Lovs. Den bekjendte Hr. Ternaux har ogsaa indgivet en Ansøgning til Pairskammeret, imod en Lov, hvorved en af de vigtigste og berømmeligste Næringsgrene tilintetgjøres, Chartet undergraves og Ministrene kompromittere Kongens Ord og Eed. Handels kammeret vil og hæve sin Stemme i samme Anledning J Kardinal de la Fare have Jesuiterne fundet den varmeste Talsmand. Han skildrede dem i Pairskammeret, som de bedste, agtværdigste Mennesker, der ikke allene modtages med aabne Arme i de katholske Lande, men ogsaa i Engelland, de Forenede Stater, Schweitz og Nederlandene. Det er blot 4de stygge Philosopher, Alterets og Tronens Fiender, der bagvaske dem. Skulde derfor nu det allerkristeligste Frankerig, være det eneste Rige i Europa, hvor Man ikke taalte dem? Hertugen af Choiseulbetragtede dem derimod som en Pest i Selskabet, hvorfor den Minister, hvis Navn han bærer, i sin Tid ogsaa advarede Ludvig VI. Anderledes dømmer Hertugen af Fit james, som kaldte Jesuiterne, Tronens fasteste Støtte, i hvilken Anledning et Blad bemærker, at Hertugen maa have glemt Jacob IIdens Historie, fra hvem han dog nedstammer. Men hvad skal Man tænke, naar selv et at de bedste Blade i det frie Nordamerika, den i Philladelphia udkommende National-Avis, imod alle historisk Vidnesbyrd, vover at forsvare, ja endog lovprise en Orden, hvis første Grundsætning: at Hensigten helligger Midlet, har stiftet mere Ondt i Verden, end alt det Gode, der lader sig sige om den, kan opveie?!