Aarhuus Stifts-Tidende, 1847-11-10
Jndsendt.) Forhenværende Skolelærer Rasmus Sørensens sidste og eneste Bøn. Rasmus Sørensens sidste Bøn til hans Venner blandt sine danske Landsmænd, indrykket i Kjøbenhavnsposten Nr. 192 og derfra optaget i Aarhuus Stiftstidende, har vistnok hos mange Læsere, ligesom hos os, vækket Medlidenheds-Følelser for denne mærkelige, for store og vigtige Jdeers Gjennemførelse, hovedsagentlig sigtende til Almeenoplysnings og Almeendeelagtigheds Fremme blandt den danske Landbostand, – altopoffrende Mand, og vi nære ingen Tvivl om, at jo ret mange af vore Medborgere ville være villige til at imødekomme denne Rasmus Sørensens sidste og eneste Bøn til sine Landsmænd, om at blive understøttet til at foretage sin besluttede Reise til Amerika. Rasmus Sørensen er een af de Mænd, der har havt et aabent Øie for Almeenvellet og i alle sine Foretagender har eftertragtet det fælles Bedste forAlle, timeligt som aandeligt; til dette Maal har han tragtet med redeligt Sind og Villie under mangehaande Trængsler og bittre Krænkelser, med Opoffrelse af Embede, Beqvemmelighed og timelig Vinding og med en neppe af Nogen her tidligere kjendt haardfor Seighed og Udholdenhed, i Følelsen af et stærkt, indre, uafviseligt Kald. Det er i Erkjendelsen heraf, at vi Undertegnede have seet os opfordrede til, som et Taknemmelighedsbeviis, nu til Afsked, som han selv udtrykker sig, at komme ham venligst ihu, ved at virke til i vor Egn for hans Øiemeds Opnaaelse. Skulle vi nøiere udtale os over, hvad det er vi paaskjønne hos Sørensen, da agte og paaskjønne vi Sørensens ikke ringe Fortjenester af det nye, friske Liv, der i vorTid rører sig, i vor dyrebare Religions Anliggender og den mere udbredte Anerkjendelse, fornemmelig blandt Almuen, af dennes store og vurdeerlige Værd, hvortil han deels i Blade og Skrifter, deels ved sit eget Exempel paa Gudsfrygt, klippefast Tro paa Frelseren og sin sjeldne Bibelkundskab, som ogsaa fornemmelig ved sit ualmindelige Talent til ved mundtlige Samtaler at berede Sandheden Veien til Hjerterne, tro igen har virket ved at paavirke Tusinder, som han paa sine fleeraarige Omvandringer er kommen i Berørelse med. Hans Virksomhed for Maadeholdssagens Fremgang, og de af ham i denne Anledning udgivne Skrifter, samt mundtlige Foredrag i større og mindre Forsamlinger, have øiensynligen havt meget gavnlige Følger for Samfundet, og endvidere paaskjønne vi, for at bruge hans egne Udtryk i fornævnte hans sidste Bøn, hans ærlige og alvorlige Bestræbelser i at virke for Almeenoplysnings og Almeendeeltagelses Fremme eller for en bedre Fremtids Komme til Almuefolket i Danmark. Vi ville her blot udhæve hans Jndbydelse til en høiere Bondeskole og senere Virken i denne Retning; hans Jndbydelse til en Actieforening for Jndkjøb af Herregaarde til Udstykning (hvor heldigt for Mange, hvis Almeenligegyldigheden ikke havde forhindret Udførelsen deraf, og endeligen vide vi at vurdere den mageløse Anstrængelse, Skarpsindighed, Jndsigt og Dygtighed, han har udviist, ved med alle de Midler, der stode til hans Raadighed, at forsvare Bondestandens naturlige Rettigheder imod de Enkeltes Egoisme(Egenkjærlighed) og Anmasselser samt stive Vedholden paa unaturlige og nedarvede Rettigheder, og henvise vi saa Henseende fornemmelig til de med Tusinder af Underskrifter forsynede Stænderpetitioner, og den ligeledes bekjendte mindeværdige Ansøgning til vor allernaadigste Konge, som vi ansee begge for meget betydende Jndlæg denne høist vigtige Sag og rimeligviis ville være af uberegnelige Følger ogsaa for de kommende Tider – og alt dette og meget mere, som vi her maae lade være uberørt, er altsammen den fattige, brødløse Skolelærer Rasmus Sørensens Værk, der nu har, som vi vide, erklæret sig overvunden af sin Fiende, vor Tidsaands Egoisme og Almeenligegyldighed. Ol gid dog ikke altfor Mange og altfor meget Stort og Almeengavnligt skulde blive overvundet af denne mangearmede Kæmpe! Tidernes Tegn, idetmindste i vor Egn, varsler vel ikke det Allerbedste, idet netop i disse Dage, da et storartet og i fædrelandsk Betydning vigtigt Foretagende, under den herskende almindelige Velstand, synes kun at imødekommes med Kulde og Ligegyldighed. Vi tænke nemlig her paa den Flensborg-Husum-Tønninger Jernbanesag. Vi tillade os derfor herved og efter nærmere Foranledning dertil, ved en speciel Begjæring fra formeldte R. Sørensen, i hans Navn at anmode vore ærede Medborgere her i Omegnen, som have Evne, Villie og Sindelag dertil, at interessere sig for at bevirke i deres nærmeste Kreds, paa hvilkensomhelst Maade de maatte finde det passende, at nogen Hjælp til hans forestaaende Øiemeds Opnaaelse kunde ydes ham, idet vi endvidere tilføie, at vi til enhver Tid modtage saavel enkelte Bidrag som samlede fra Byer, Sogne eller større Communer, ligesom ogsaa Udgiveren af denne Tidende, Hr. Overkrigscommissair Elmquist samt dHrr. Kjøbmænd J. P. Hammershøi og J. H. Lange i Aarhuus have godhedsfuld erklæret sig villige til at modtage, hvad man maatte behage at tilstille dem. Slutteligen bemærkes, at vi her i Sognedistrictet i samme Øiemed agte at omsende en speciel Jndbydelse til vore ærede Sognebeboere, og yderligere at vi ønske samtlige Bidrag maatte paa anførte Maade blive os tilstillede inden medio Januar Maaned næste Aar, hvorefter der da gjennem denne Tidende skal blive aflagt offentlig Beretning om det Jndkomne, ledsaget med Rasnus Sørensens Qvittering og Tak. Snaastrup, Hørslevboele og Taastrup pr. Aarhuus, den 30te Octbr. 1847. N. Sørensen, P. Sørensen, K. J. Knudsen, Sognefogder ofv. i Harlev, Framlev Sognedistrict,