Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1807-11-24
Udenlandske Efterretninger. J Moniteuren af 13 Nov. læses følgende: Siden 2 Aar har Engelland gjort 4 Expeditioner. Den første var mod Constantinopel. Den faldt ud til dets Skjændsel, Forliset af adskillige Skibe, alle dets Varers Confiscation og dets Handels Udelukkelse fra alle Levantiske Havne var en Følge deraf. Lord Duchworth og hans Escadre maatte prise sig lykkelige, at de fandt deres Frelse i Flugten. - Engellands anden Expedition var imod Ægypten. Den var endnu mere skjændselfuld, skadelig og vanærende. Dets i Rosette slagne, underveis omringede Hær, har mistet over 4000 Kjernetropper. Forgjeves have Engellænderne gjort Diger, gravet Canaler, og oversvømmet dette ulykkelige Land, for at sætte sig i Sikkerhed i Alerandrien. Den 22 Sept. ankommer Paschaen af Cairo, slaaer dem, og tvinger dem at overlevere ham Alexandrien, hvor Paschaen d. 24de holdt sit Jndtog. Det er vanskeligt at tænke sig en Expedition, der var mere ydmygende. - Den tredie Expedition var imod Montevides og Buenos Ayras. For en aaben Stad strandede 10,000 Engellændere. Det er sandt, at det Had, som disse Fiender af den Catholske Religion indgjød Spanier, ne, har tilveiebragt ny Midler imod dem og besjelet den hele Befolkning med ny Jver, og 10,000 Engellændere have endog været meget lykkelige, at man tillod dem at drage tilbage. Denne Expedition, der har kostet Engellænderne uhyre Summer, har altsaa ikke tjent til andet, end at tilintetgjøre den Jndbildning, at bemægtige sig de Spanske Besiddelser. De Portugisiske Besiddelser ville gjøre samme Modstand. Overalt, hvor der er Catholiker, ville de intolerante Engellændere møde Fiender. Ved denne forulykkede Expedition mistede Engellænderne over 5000 Mand. - Deres fjerde Expedition har gjort meest Opsigt. Det er den mod Kjøbenhavn, den afskyeligste Expedition, som Historien kant bevare Minder om, den Skjændsel, hvormed den bedækker den Britiske Regjering, er Audstukkelig. Hvorfor rømme Engellænderne Sjælland og Kjøbenhavn, da dog den Danske Regjering ikke vedkjender sig Capitulationen, og da dens forbindende Kraft ophører? Hvorfor droge Engellænderne bort, da dog Kronprindsen negtede at antage deres Gesandt, da han sluttede med Frankrige en Of- og Defensiv Alliance, da han kun har besvaret deres Forslag ved at tilbagekalde sine Agenter i London, endelig da han i sine politiske Underhandlinger ikke giver Engellænderne nogen anden Benævnelse end Røvere: en Benævnelse, som de saa fuldkommen have fortjent, Fordi de tilfulde indsee deres Svaghed og Uduelighed til Lands; det Øiebliks Nærmelse, hvor Frosten gjorde de Danske Troppers Ankomst muelig, bestemte dem til den kloge Beslutning, istedet for at oppebie Fienden, som de havde overfaldet og gjort paabenløs, og som de snart maatte kunne overvinde, at vælge en skjændig Flugt, paa hvilken man nu ikke noksom kan kaste Foragt. - Efter disse fire Expeditioner, der bestemme Engellands moralske og militaire Fald, ville vi tale om den Forfatning, hvori det lader Portugal. Prinds Regenten af Portugal, mister sin Trone; han mister den, fordi Engellændernes Jntriquer har havt Jndflydelse paa ham; han mister den, fordi han ikke har villet bemægtige sig de Engelske Varer i Lissabon. Hvad gjør da Engelland, denne saa mægtige Allierede? Det er ligegyldigen Vidne til hvad der foregaaer i Portugal, Hvad vil det gjøre, naar Portugal er taget, Vil det bemægtige sig Brasilien, Gjøre Engellænderne dette Forsøg, saa ville Catholikerne forjage dem, Huset Braganzas Fald vil være et nyt Beviis paa at enhver, der hænger ved Engellænderne, ikke kan undgaae sin Undergang. - Men hvad ville da egentlig de Engelske Ministre under saa ugunstige Omstændigheder, Vi tale ikke om Engelland; Engelland *) vil kun hvad alle Nationer ville Freden, og endelig nyde Rolighed under Moralens og Lovenes Regjering. Men hvad vil Oligarch-Committeen, som styrer dets Regjering. Den har erklæret, evig Krig. Dette System af evig Krig vil ikke vare længer end hiin Crises, hvori vilde og overspændte Mennesker overtræde *) Man seer her, at den oplyste Franske Regjering meget vel veed at gjøre Forskiel imellem Britannien (det britiske Folk, og dets nuværende skjændige Ministerium. Overse Folkeretten, og vilde bringe alt til det Yderste. De Londonske Oligarchers System bevæges af samme Følelser, som besjelede vore revolutionaire Committeer. De, som lede det, ere ligesaa afskyelig som Marat. Har denne begaaet nogen større Afskyelighed end at give Verden et evigt Skuespil paa Krig, Disse Anførere ville ende deres Bane som alle rasende og overspændte Mennesker, de ville vorde en Skamplet paa deres Land og en Afsky for Nationerne. - Vægringen ved at antage Keiser Alexanders Mægling og Expeditionen mod Kjøbenhavn, aabenbare tilfulde det Engelske Ministeriums Sindelav og dets System at føre en evig Krig; ogsaa har det første Resultat af denne Begivenhed været, at bevæge de Fastlandsmagter, som endnu levede i Fred med Engelland, til at afbryde al Forbindelse med det. Østerrige har ikke dvælet længe, aldrig saasnart havde Keiser Franz den Anden faaet Efterretning om hvad der var forefaldet ved Kjøbenhavn og Engellændernes Vægring at antage Ruslands Mægling, førend han erklærede Engelland Krig. Blocaden sammentrækkes allerede paa alle Kanter; den fra Wien afreiste Lord Pembroke, har paa Reisen til London maattet indskibe sig i Triest; Engellands Brevvexling med hele Fastlandet opsnappes; man har over 100,000 Engelske Breve og for adskillige Millioner Vexler i Depot, hvilke ere blevne anholdte som en Følge af Blocaden. - Disse Foranstaltninger trykke den Engelske Nation, og deres følge vil være, at den vil bringes i en heftig Forfatning. Men hvad bekymre de overspændte Mennesker, der regjere denne Nation, sig herom, hvad have de tilfælles med det Engelske Folk, Lykkeligviis ville de ikke være til mere den Dag, de kastes ud af Ministeriet? De kunne endnu en Tidlang følge deres Grundsætninger; men en Catastrophe er uundgaaelig. Uretfærdigheder og Yderligheder kunne stundom drive deres Spil med Nationerne; men Erfaringen har lært, at dette Onde kun kan vare en Tid. Freden, Nationers første Gode, paa være Hovedøiemedet for alle Regjerendes Handlinger. Et Ministerium, der erklærer sig for evig Krig, forraader sit Lands dyrebareste Jnteresse; det har tabt dets Tillid, dets uundgaaelige og nær forestaaende Fald vil tilfredsstille Nationalinteressen og den offentlige Moral.