Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-11-18
Man har her, ligesom hos de gamle Romere: Patricier, Plebeier, Vern, Mancipia o. s. v. Man tjener sig op, ligesom i Armeen, fra Gemeen til Officier, ved at vise Troskab og Lydighed. Man har sine Caster, sine Classer, og sine Grands, ligesaa godt som i noget Aristocratie. Af disse Grunde gives der, saa at sige, en levende Udødelighed og en død udødelighed, det er med andre Ord en Ligbegjængelse, som holdes i levende Live, og en anden, som først holdes efter Døden; men ligesom, efter Solon, ingen kan kaldes lykkelig førend han er virkelig død, saaledes kan heller ingen kaldes udødelig, førend han virkelig ligger i sin Grav. Med Føie siger Boileau Despreaux i hans critiske Betragtninger over Longin: "Det er virkeligen kun Efterverdenens bifald, der kan bestemme Bøgers sande Værd. Hvor megen Opsigt en Forfatter end i levende Live har gjort, hvor mange Lovtaler der end ere holdt over ham, kan man dog ikke ufeilbarligen deraf slutte, at hans Værker ere fortræffelige. Falsk Glimmer, Stilens Nyhed, et Sving i Tankegangen, som var efter Moden, kan have bragt dem i Anseelse; og det er mueligt, at man i det næste Aarhundrede faaer Øinene op, og foragter det, man har beundret. Vi have et talende Exempel i Ronsard, og i hans Efterlignere Du-Bellay, Du-Bartas, Des=Portes, som i det forrige Aarhundrede beundredes af hele Verden, og som i vore Dage neppe finde Læserer). Det samme var Tilfældet hos Romerne med Nævius, Livius og Ennius, som i Horatses Tid endnu fandt mange Beundrere, men som omsider bleve aldeles nedrevne. Man maa imidlertid ikke troe, at disse Forfatteres Fald, saavel de Franskes som de Latinskes, var en Følge af, at deres Landes Sprog havde forandret sig. Det kom derimod deraf, at de ikke have truffet i disse Sprog den Grad af Soliditet og Fuldkommenhed, der er nødvendig til at give Arbeider Varighed og en bestandig Værdie. Det latinske Sprog f. Ex. som Cicero og Virgil skreve, var virkeligen meget forandret i Qvintilians Tid, og endnu mere i Aulus Gellius's Tid. Jmidlertid vare Cicero og Virgil dog endnu mere agtede i denne end selv i deres egen Tid, fordi de have grundet Sprogets Fasthed ved deres Værker, i det de havde opnaaet den omtalte Fuldkommenhedsgrad. Man burde derfor overlade det til Efter*) J det Kjøbenhavnske Vidensk. Selsk. Skrifter, T. 3. S. 301, kalder den lærde Gram en velbekjendt tydsk Rimesmed: Den berømte Hamborgske Poet, Rathsherr Brocke. verdenen at bestemme et Arbeides fande Værd: kun den dømmer retfærdig og upartisk. Saalænge en Forfatter lever, har hans Stilling i Staten, hans Forhold til andre Skribenter, stor Jndflydelse paa den Dom, der fældes over hans Arbeider. Det gamle Ordsprog, en Prophet gielder ingensteds mindre end i sit eget Fædreneland, er ogsaa anvendelig paa den Tid, hvori han lever. Enhver Forfatter har en vis Skjærsild at gjennemgaae, førend Publicum bliver enig om hans Værd, og uagtet det for Kienderen sikkerligen ikke er vanskeligere at see paa den begyndende Skribent hvad der eengang i Tiden kan blive af ham, end forUrtegaardssmanden at skjønne hvilke Frugter et Træ engang i Tiden vil bære, saa kan der dog gaae mange Aar hen førend Publicum vover at afsige nogen endelig Dom. De fleste Mennesker besidde hverken Jndsigt eller Styrke nok til at fælde nogen bestemt Dom. De maa først høre nogle gieldende Stemmer, førend de indlade sig paa endog kun at opsætte Præmisserne til Dommen. Paa disse enkelte Dommere af Vægt beroer det altsaa hvilken Plads og Rang der skal anvises en Forfatter. Jkke altid ere de vægtfuldeste Dommere de samvittighedsfuldeste, og let bliver det dem da at hæve den falske og nedsætte den virkelige Fortjeneste. Ogsaa Forfatterne have deres Politik ligesaa godt som Hofferne, og let føres den bag Lyset, som, uden at kjende Politikens Mysterier, antager Alting for god Mynt. Men en Lykke for det sande Talent er det, at det ikke bestandigt kan blive miskjendt, thi jo sjeldnere det i det Hele findes, desto meere tvinges endog dets meest afsagde Fiender til, omsider at erkiende det. Den ved Konst erhvervede Navnkundighed ligner en uægte Forgyldning, der vel praler saa længe den er ny og bevares mod Luften, men hvis Glands tilsidst dog forsvinder. Det ved egen Kraft uddannede Talent ligner derimod det ægte Guld, som man kan tilrøge og tilsmøre, udsætte for Regn og Slud, ja endog nedgrave dybt i Jorden, men som, var det end efter Aarhundreders Forløb, kommer, ligesom Guldhornene, af sig selv tilsyne igjen, og straaler, med uforandret Glands, for en ny Slægt, der gnider Rusten og Muldet af det. Salomons Dom. A. Har Du seet det nye Skuespil, Salomons Dom, Fetter Trim? B. Nei, jeg agter heller ikke at see det. A. Og hvorfor B. Fordi jeg er en afsagt Fiende af at see bibelske Stykker paa Skuepladsen. A. Troer Du da for ramme Alvor, at Salomons Dom er et bibelsk Stykke? B. Hvad andet? Det viser jo Titelen. Bibelen bør ikke komme paa Skuepladsen. A. J den Henseende kan Du være ganske rolig, Fetter; der er sikkerligen ingen, af Holbergs Stykker mindre bibelsk end dette. Naar Du, i stedet for Salomon, sætter f. Ex. Mr. Dormond, istedet for Prinds Eliphas Mr. Lafleur, istedet for Tamire Mad. Defour, og istedet for Leila Mad. Belmond, saa kan Handlingen ligesaa godt have fundet Sted i Paris som i Jerusalem. B. (hidsig) Hvilken Urimelighed! Jndholdet er jo netop Salomons Dom, saaledes som den fortælles i Bibelen, saaledes som jeg har seet den forestillet paa Snese Kakkelovne, paa Skjærm brætter, paa Gardinomhæng, paa Tobaksdaaser, B. Nei, paa min Ære, naar det er. J Bibelen er det to Horeqvinder; i Stykket er den ene af Qvinderne en fornem Dame, som Kong Salomon endog vil gifte sin prindselige Broder med, og den Anden en Hærførers Datter, som Prindsen siden virkeligen bliver gift med; i Bibelen ere det to diende Børn, et levende oc et dødt, som der strides om, i Stykket er det en levende Dreng paa syv Aar, i Bibelen vil Salomon, at det levende Barn skal deles i to Dele, og hver af Qvinderne have sin Halvdeel; i Stykket vil han, at det skal henrettes. A. Ja, naar saa er, da skal jeg saa mæn see Stykket endnu i denne Aften. B. Gjør det, og Du vil finde saa lidet Forargerligt deri, at jeg troer, Paven selv vilde kunne see det med frelst Samvittighed. Den eneste Dom Salomon selv, som han i dette Øjeblik saadet, vilde fælde derover, kunde neppe være andet, end at det ikke er hams Dom. Motto Vore Fordomme ere vore tungeste Lænker, og Dumhed og Overtro vore arrigste Fiender; seire vi over dem – hvilken Magt kan da seire over os, Patrioten (den Svenske, S. 46.).