Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1824-09-16
Adskilligt En Beretning om Lord Byrons sidste Øieblikke af hans Kammertjener Fletcher, som læses i Nyt Aftenblad, er tilføiet følgende Fortælling efter en engelsk Journal om de hidtil ukjendte Aarsager til Skilsmissen mellem Lord Byron og hans Gemalinde: Den første Aarsag til Misforstaaelsen mellem dette Ægtepar var Lady Byron selv. Hun var en ung Dame af Stand, skjøn, rig og forhen heel elskværdig; men hendes virkeligen overdrevne Jalousie gjorde Ægteskabet ulykkeligt. Hun havde til Fortroelig sin Mistanke og sin Kummer valgt et Fruentimmer, som forhen havde været hendes Hovmesterinde, og som, efter hendes Giftermaal, var som et Slags Veninde forblevet i Huset. Dette Fruentimmer, istedetfor at adsprede hendes Grublerier, forøgede dem tvertimod, for at indsmigre sig, og bibragte Ladyen de farligste Forestillinger; saa at denne qvindelige Jago synes at have lagt den Plan, at befordre en Skilsmisse mellem begge Ægtefæller. Men længe vilde dette ikke lykkes hende, efterdi Lord Byron, efter Alle Vidnesbyrd, som kjendte ham, førte det ordentligste Levnet fra den Tid, han var bleven gift. Et Tilfælde hialp ende ligen den sletsindede Veninde at udføre sin Plan. Lord Byron var dengang Medlem af Drury=Lane Theatrets Kommittee, og fik derfor ikke sjeldent Besøg af en Mængde Personer af begge Kjøn, der ønskede at tale med ham om en og andet, Theatrets Bestyrelse vedkommende. Den smukke Mistriis Mardyn, som da var ansat ved den nævnte Skueplads, saae sig i en, hendes Jnteresse ved Theatret betræffende Sag foranlediget til at søge Lord Byron i hans Boelig. Han modtog hende i sit Bibliothek. Jmidlertid var det pludseligen bleven stærkt Regnveir, og Lord Byron havde ladet sende Bud for Miss Mardyn efter en Hyrevogn; men det var ikke mueligt at faae nogen, og nu tilbød Lorden hende høflig sin egen Vogn. Lady Byron, som var underrettet og Miss Mardyns Ankomst, og nu erfoer, at hendes Mand havde forlangt sin Eqvipage til hendes Brug, lod ved en af sine Folk svare: at Mylords Vogn var alt laant Nogen, og ikke kommet tilbage. Lord Byron gjettede strax Grunden til dette Svar, og gav i Øieblikket Ordre til at spænde for Mylads Vogn. Men hun svarede, Tjeneren, der meldte hende dette: "Siig Eders Herre, at Miss Mardyn aldrig skal kjøre i en Vogn, som tilhører mig. Lord Byron erklærede nu med største Koldfindighed, at da Miss Mardyn ikke kunde komme bort, saa maatte hun blive hos dem til Middag. Han førte hende virkelig ind i Spisesalen, hvor Lady Byron allerede var; men som hun, efter nogle for Miis Mardyn i høi Grad fornærmelige Yttringer, hurtig forlod. Lord Byron, der intet Strafværdigt var sig bevidst, gav, høiligen opbragt over sin Gemalindes Opførsel, sin Misfornøielse tilkjende paa en utvetydig Maade, hvilket nødvendigt maatte gjøre et dybt Jndtryk paa et saa stolt Hjørte, som Lady Byrons. Nogle Øieblik efter kom hun atter i Vrede ind i Spisesalen, og sagde i en Tone, der forkyndte en fast Beslutning, til sin Gemall: gjeg forlader Dem for stedse, aldrig meere vil jeg leve med en Mand, som Del. Disse vare hendes sidste Ord til ham; thi fra den Dag saae hun ham ikke igjen. Hun steeg i sin Vogn, der efter hendes befaling var kjørt frem, og begav sig til sin Fader, hvem hun bad om et Tilflugtsted. Denne Begivenhed gav Anledning til de fordærveligste Rygter, og da den uskyldige Aarsag til hiin huuslige Katastrophe (Miss Mardyn) første Gang igjen fremstod paa Skuepladsen, modtoges hun af hele Huset med Piben, Eder og Skjældsord. Men stærk i Bevidstheden, af sin Uskyld erklærede hun, at hun ikke levende forlod Stedet, for hun havde retfærdiggjort sig for den meest trykkende beskyldning, der kan gjøres Qvindekjønnet. Hendes ædle Holding, hendes Bestemthed, Skjønhedens Magt forskaffede hende Opmærksomhed. Hun traadte nu frem og tiltalte Publikum med følgende Ord: "Som et værgeløst Fruentimmer giver jeg mig under Folkets Beskyttelse, som hører mig. Jeg er uskyldig, og ethvert velopdraget og dydigt Menneske maae beskytte mig. Denne simple Erklæring gjorde et gunstigt Jndtryk, Man begyndte at betragte de letsindige udbredte Rygter nøiere, og erkjendte snart de vedkommende Personers Uskyldighed.