Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-05-01
Biskop Münter. (Hr. Det. Wolf, den mosaiske Religions Be kjenderes Præst, var ved Sygdom hindret fra at følge Stiftets og Landets øverste Geistliges jordiske Levninger til deres Hvilested, hvilket han havde ønsket, for at vise den Høiagtelse og Hengivenhed for den hedengangne, han var besjelet af. Ved den første Prædiken, han derefter holdt, søgte han at udtrykke sine Følelser. Vi meddele hans Ord i Oversættelse: Vor Betragtning er, som J vel indsee, til Ende, men dog kan jeg ikke forlade dette hellige Sted, uden at berøre, hvad jeg allerede to Gange har haft i Sinde at tale til Eder om. Begge Gange var god Lejlighed dertil given; paa de Hedengangnes Mindehøitid, den sidste Festdag, og paa sidstafvigte Sabbath, da de Textes-Ord, jeg havde valgt af det ugentlige Bibelaffnit172 Moseb. Kap. 10. V. 3) ved dem, som ere mig nær, vorder jeg helliggjort, tilbøde en skjøn Overgang dertil. Men Herren havde anderledes besluttet det, og holdt mig fjern fra den hellige Forsamling, i hvilken jeg saa gjerne vilde have indfundet mig, for at istemme hans Priis. Er nu end den Gjenstand, hvorpaa vor Eftertanke idag har været henvendt, ganske fjern fra den, hvorom jeg nu vil minde, saa kan jeg dog ikke modstaae mit Hjertes Trang, og maa meget mere just i denne Tilskyndelse finde den rigtigste Overgang, saavel som nære den Vished at hvad den indre Stemme indgiver mig, vil træffe ligestemte Strænge i min Menigheds Sjæle. Og sikkert have J allerede gjættet, hvad jeg mener Det er Mindet om hiin høiværdige, af Videnskab og af Humanitet lige høit fortjente Mand, hvis Navn nævnes med udmærket Agtelse i de fjerneste Lande, at og hvis Hjemgang til det evige Lys har opfyldt alle Ædeltænkende i denne Stad med dyb Sorg. Mindet om hiin Mand, hos hvem Hoved og Hjerte stode i saa herlig Samklang og stræbte at tilkjæmpe sig den høieste, af Mennesker opnaaelige, Fuldkommenhed, som, for os saa ganske uventet, blev bortkaldet, medens vi havde haabet, endnu længe at oplyse og at opvarme os ved Straalerne af hans Kundskab og Videnskab, af hans Kierlighed og Velvillie. Med ham er fra de Aanders Rige, som vandre paa Jorden, en stor og ædel Aand nedstegen i den kolde Gravs snævre Rum; – nedstegen, hvad siger jeg, Aand og Grav, hvorledes kunne disse staae i Forbindelse? O, det er en herlig Tro, som vi have, at vi sige. Nan hund, Mu de Fromme af enhver Tro have Deel i det evige, salige Liv. Nei, hvo der har forsket efter Lys og Sandhed, som han, den har ikke ophørt at være; han er kun opgangen til et høiere Lys, han er bleven kaldet til høiere Sandhed. Nei, en Münter, at jeg skal udtale hans Navn, som er os dobbelt kjært, idet vi derved tillige minde hans Faders som allerede for 4 Aartiender siden prædikede for sin Menighed Ord, fulde af Tolerance og Kierlighed for Jsrael, en Münter har ikke ophørt at være, og ligesom han i sine Skrifter vedbliver evigen at leve for Efterslægten, saaledes opgaaer sikkerligen for ham det høieste Liv, hvorefter han tragtede, i hine salige Egne, hvor Tidens Bølger, ikke mere sine op imod Sjælens forgængelige Klædebon, og ingen Skranke af Rum sætter Grændse, for den opstræbende Aand. Ja først hisset finder Du, forklarede Aand, den sande Løn for Din Virken; æret herneden erholder Du dog kun hisset Din Fortjenestes ægte Krone, og har naaet Maalet, naar Alle, som betragte Dit Liv, vorde opmuntrede til at stræbe som Du. Dertil, o Herre! Lad ogsaa blandt os denne Saliges Minde være fornyet, at det besjæler til Iver for Alt, hvad sandt, skjønt og Godt er, indtil ogsaa vi engang indgaae til det Sted, hvor de Forklarede, Engle og Seraphim istemme et evigt hellig hellig hellig Amen.