Jyllandsposten, 1841-02-26
(Fortsættelse fra forr. Nr.) Jngerslev yttrede: "at han har maattet erkjende, at der hos Nationen er et almindeligt Ønske om en Forandring i det Bestaaende, at Mængden vel ikke er sig klart bevidst, hvad den egentlig ønsker, men at dog Alle ere enige i, at en friere Forfatning og en større Betryggelse imod Magtens mulige Misbrug maae være Hovedbetingelserne for enhver Forandring. Det er ikke for Nutiden man frygter, men det er den uvisse Fremtid, der ængster Folket, thi skulde engang en Fyrste med mindre ædelt Sind og med mindre Agtelse for Undersaatternes Rettigheder bestige Thronen, da vilde Kongeloven visselig være en farlig Grundlov. At Bondestanden skulde nære Frygt for en friere Forfatning, kunde han ikke antage, da den maa kunne indsee, at dens Repræsentanter maae blive de talrigste og til enhver Tid kunne overstemme de store Landeiendomsbesidderes, og ene for denne Stand var det dog visselig, den nærede Frygt. Der var vistnok i Jylland ikke noget Ønske om, at see Slesvig indlemmet i Danmark, men man vilde føle sig særdeles tilfreds med, i Forbindelse med Hertugdømmets Stænder, at overveie de forden hele Stat vigtigste Jnteresser, uden i mindste Maade at træde Hertugdømmets Selvstændighed fornær. De dansktalende Stænderforsamlingers Forening ansaae han for gavnlig, saavelsom en Udvidelse af Valgloven. With: "Evigt uforanderlige Love ere en Selvmodsigelse. Alt under Solen er Forandring underkastet; Landet, Folkecharacteer, Sæder og Oplysning forandres i Tidens Løb og Love – Love, som netop ville være afpassede efter et vist Land, et vist Folks Characteer, deres Sæder, dets Oplysning - de skulle være uforanderlige? Hvor utænkelig! J Folkenes raa Tilstand, da man slog og ikke talte sig til Rette, søgte de Svage Beskyttelse for de Mægtigere. De opoffrede en Deel af deres Selvstændighed for at leve under disses Vinger og saaledes opstod Fendalsystemet. Men Magnaterne bleve snart mægtigere end Kongerne, og, uagtet de selv forrede blind Lydighed af deres Undergivne, vilde de ei erkjende nogen Herre over sig. Folkene sukkede under de mange Tyranners Aag, og hialp nu Kongerne til at erholde den Magt, som var nødvendig for at haandhæve Ret. Saaledes opstod det uindskrænkede Monarchi. Senere fandt man, at mange Konger ikke styrede Land og Rige forsvarligt, at de endog med bedste Villie ei ene kunde bære Regjeringens svære Byrde, og Folkene tilbagevandt, desværre ofte under blodige Revolutioner, en Deel af de Rettigheder, der i Tidens Løb vare gaaede tabte for dem, man søgte at tilveiebringe Sikkerhed for Magtens Misbrug, uden at indskrænke den i at gavne Staten. Saaledes opstod det constitutionelle Monarchi. Ethvert Land i Europa har gjennemgaaet, eller vil gjennemgaae, disse tre Perioder, og ligesaa vist som Jorden dreier sig om sin Axe fra Vest til Øst, ligesaa vist kan man forudsige, at en saadan Forandring forestaaer de Lande, der endnu ere i det mellemste Stadium. Spørgsmaalet er saaledes ikke, om Danmark skal have en Constitution eller ikke – den faae vi engang, enten vi ville eller ikke ; Spørgsmaalet er, naar vi skulle have den – om Tidens Fylde er kommen. Danmark er alt i Vest, Syd og Nord omgivet af constitutionelle Stater. Folket har unægtelig i de sidste 50 Aar gjort et mægtigt Skridt, fremad i Oplysning, og Almeenaanden, samt den dermed følgende Trang til statsretlige Garantier, er levende paagnet. Man har indvendt, at det vilde være formasteligt at røre ved Kongeloven, og at Sligt ligger udenfor Stændernes Comperence. Dette skal jeg ingenlunde indrømme. Evige Love ere utænkelige, derom vidner hvert Blad i Historien. Dette veed Kongen ligesaa godt som vi. Hvorfor skulde da Kongeloven være mere hellig end alle andre Love, At den ikke er det, have alt vor nuregierende Konges Forgængere indseet. Christian VII. gav Jndfødsretten af 15de Jan. 1776 og ophøiede den til en Grundlov, som hans Efterfølgere ei maatte forandre, og det, uagtet Kongeloven, der var Basis for hans Magt, udtrykkelig i 6 3 bestemmer, at ingen Konge er bunden ved sine egne eller nogen af hans Forgængeres Anordninger. Frederik VI. fraskrev sig og Efterkommere ved Bankoctroien af 4de Juli 1818 Ret til at lade udgaae en større Seddelmasse, end der af Banken kunde indløses, og adskilte Banken fra Finantserne, idet han derhos gav den en selvstændig Bestyrelse. Hvorledes kan det da kaldes formasteligt, at Folket paa en sømmelig Maade andrager paa en til Tidens Aand svarende Forandring? Hvorledes skulde det ligge udenfor Stændernes Competence, at bede Kongen om en Forandring, naar man er kommen til den Overbeviisning, at en saadan var Folkets og Kongens eget Vel, Mig forekommer dette endog som Pligt. Ved Anordn. 28de Mai 1831 § 5 have Stænderne erholdt Ret til at andrage paa Forandringer i Landets almindelige Love, Kongeloven er ei her nævnet som nogen Undtagelse; den er en af Landets almindelige Love, følgelig have vi endog Lovens Bogstav for os.