Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1804-05-28
Man har i de senere Tider seet de skjønneste Exempler paa, hvor meget man bestræber sig for at bringe Militairetaten dens sande Bestemmelse nærmere. Revolutionskrigen har paa det tydeligste beviist, at endog den simple Soldat er mere end Machine, og at den Armee er frygtelig, hvori selv den ringste Kriger handler efter Overlæg. Men saadanne Soldater lade sig kun tænke der, hvor Militairstanden, agtes og lønnes som Landets sande Forsvarere, og hvor Soldaterstanden ikke er det sidste Smuthul for de lastværdigste Mennesker. Følelsen forÆre og Agtelsen for sit Kalds Værdighed bør her, ligesom i alle andre Stænder, være den mægtigste Spore til at handle overeensstemmende med Fornuftens og Pligtens Forskrivter. Men fra den Tid Ludvig den Fjortende begyndte at oprette staaende Tropper og de andre Stater, for at holde Europas politiske Vægtskaal i Ligevægt, saae sig nødsagede til at gjøre det samme, fra det Øieblik betragtedes enhver stor Hær som en Machine, der maatte regjeres ved en frygtelig Frygt, som kaldtes Disciplin, og ved Straffe, som Menneskeligheden skjælvede ved. Disse Straffe forplantede sig i alle Lande lige indtil vor Tidsalder. Men det Øieblik synes at være kommet, da den Regjering, som var den første, der brød Negerens Lænker, ogsaa i Henseende til Militairstanden, vil foregaae det øvrige Europa med sit Exempel. De Fordele, som nyligen ere tilstaaede, dem, der ville tage Tjeneste som Underofficerer, er et godt Forvarsel. Kun paa den Tid, en Regjering selv arbeider paa at udrydde hævdede Fordomme, er det passeligt og gavnligt at ivre mod Fordomme af den Natur, at ivre derimod med den Frimodighed, der anstaaer det nittende Aarhundredes Borgere. Det er Kongens Villie, at Landets Forsvar skal betroes til Landets egne Børn." Man har derfor største Grund til at haabe, at man istedet for de hidtil brugelige strænge militaire Straffe vil mere indføre Æresstraffe, der i en langt høiere Grad opfylde Straffenes egentlige Øiemed, end hine let forbigaaende og ligesaa let glemte legemlige Straffe. Jkke uden med Gysen seer man om Vinteren, naar Vandet har lagt til, saa mangen bortløben og tilbagebragt Landsforsvarer at løbe Spidsrod, - en Straf, som, blandt de hos os brugelige Strasse, vist er den haardeste. Hvad Mod og Fædrenelandskjerlighed kan man vel vente sig af et Menneske, der udsætter sig for saadan en Straf blot for en nedrig Fordeels Skyld. Og dernæst, hvormeget maa Æresfølelsen ikke tabe sig hos et Menneske, der i nogle hundrede Mands Paasyn maa klæde sig halvnøgen af og lade sig hudslette, Æresfølelsen er ufeilkarlig nedlagt i ethvert Menneskes Bryst, men denne Følelse ligner en spæd Blomsterknop, som ved det mindste Tryk eller den mindste Beskadigelse qvæles Fødselen. Ogsaa hos Soldaten bør denne Følelse behandles saa lemfældig som mueligt, thi naar den eengang er bleven knækket, lader den sig aldrig reise mere. Det er en Sandhed, som tusinde Erfaringer stadfæste, at den ene Forbrydelse ikke sjelden leder til den anden Æresfølelsen er et Skjold mod de fordærvelige ste Forsætter. Er dette Skjold først engang tabt, saa faaer man det aldrig mere igien Fra disse Grundsætninger bør man gaae ud, naar Talen er om strænge eller milde Straffes Gavnlig hed. Sandt er det, at denne Følelse just ikke er den mægtigste hos de fleste Europæiske Soldater i vore Dage, og at det er urimeligt at straffe den paa Æren, som ofte ingen synderlige Ære besidder mere. Men ogsaa derfor gives der Raad. Ved at gaae gradeviis frem med saadanne Forandringer, ved at give Soldaten, umiskjendelige Beviser paa, at man ogsaa hos ham paaskjønner og ærer Duelighed, Sædelige hed og god Opførsel, ved ikke at antage ethvert udsvævende og fordærvet Menneske, den agter at ende sin skjændige Løbebane som Soldat, ved at afskaffe alle de haarde Straffe, som fornedre Menneskets Værdighed, vil man opnaae, hvad der hidtil er forekommet os umueligt Menneskene i mindelighed ere mere skikkede til at lade sig lede ved milde end ved haarde Straffelove, og Held det Land, hvor en alvorlig Frettesættelse virket mægtigere paa Sokdaten end fem og tyve StokkepryglSvovlregnen. Fragment af en Samtale. A. Har De seet, hvad der er skeet? Svovel – naturlig Svovel er regnet ned fra Himmelen. Har Verden, nogensinde været sin Ende nær, saa er den det nu B. Det nerne Svovel, Chemikerste have undersøgt det i det for Blomstenskov. A. Nei, seer mig engang til disse Chemiker, Nu voxet der ordentlig Blomster Luften! B. Jkke i Luften, men paa Jorden. A. Svovel er det og Svovel bliver det. Verden er sin Ende nær, det paastaaer jeg, Siger ikke Skrivten; og Herven lod regne over Sodom og Gomora Svovel og Jld? Fordi nu Verden ikke strax brændte op, fordi Menneskenes Synder endnu ikke have naaet den høieste Pynt, er derfor skal det være Blomsterstøv. Disse Chemiker ville altid gjøre sort til hvidt og hvidt til fort. Om der regnede Raadsherrer ned fra Himmelen, saa vilde de bevise med tusinde Erfaringssætninger, at det er vegetabiliske Substancer eller Planter. Alting ville de forklare efter Konstens Regler og som naturlige Ting. Blomsterstøv? Jo, paa en Tid, hvor der ikke er en Pintselitie at see i hele Dannemarks Rige, skulde der nedregne hele Vognmandslæs Blomsterstøv, Kan Verden ikke ligesaa vel nu fortæres af Svovel og Jld, som en Deel af den i Loths Tid, Og fortiente den det mindre nu end den Gang, J hvor mange Henseender handle Menneskene nu ikke værre end Sodoma 8 og Gomorgs Jndbyggere, Førte man i hine Dage Krig for Meningers Skyld og opoffrede man da Millioners Liv saaledes til Unytte, som i de senere Aarhundreder, Var Forfølgelsessyge, gjensidigt Nationalhad og store Ødelæggelsesmidler saa almindelige som nu, Studerede, man den Gang Myrdekonsten, – opfandt man Helvedsmachiger, brugte man Frud Kobberstukne Portraiter.