Københavns Adresseavis, 1774-12-07
Endnu vil jeg tilføye denne nye Erfaring: En Matros faldt den 9 Mai forrige Aar om Formiddagen Klokken 9 i Vandet; et Qvarteers Tid derefter drog man ham op Han gav ikke mindste Tegn til Livet, og i Ansigtet var han sort, bruun og blaa, næsten som et Menneske, der har været død et Par Dage, da han ikke kunde svømme, var han strax bleven qvalt, og Strømmen drev ham snart over snart under Vandet, som død og uden Bevægelse. Da man tog ham af Vandet, skreg een, man skulde sætte ham paa Hovedet, at Vandet kunde løbe ud af ham. Men en fornuftig Mand, som til hans Lykke strax var løbet til denne Allarm, forbød det, og befalede, at man ikkun skulde nedlægge ham plat paa Ryggen, og lod ham bringe til Hr. Marcorel, som strax aabnede sin Stue og sin Seng til den Druknedes Beste. Her drog man alle hans Klæder af ham saa hastig man kunde. Man gniede hans Legeme med varme Salveter, som man havde dyppet i Spiritus. Man gav ham en varm Skjorte paa, holdte Hovedvand til Næsen, og gned hans Tinding dermed. Det varede længe, inden man kom med Piber og Tobak, hvorefter man havde skikket; imidlertid ruskede man ham i Sengen. Saa snart Piber og Tobak ankom, stoppede een af hans Kammerader dem, og blæste Røg i Gatboret, i Munden og i Næsehullerne, og det adskillige gange. Ved den anden Pibe, og ungefær 3 Qvarteer efter at han var draget op af Vandet, gav han et Tegn til Livet fra sig; thi ham overkom et Slags Rallen, liig et Menneske, som røres af Slag eller Død. Ved den tredie Pibe bevægede han sig stærkt med sit hele Legemee, saa at tre Menneskeer neppe kunde holde ham, og her begyndte han tillige at hyle. Man holdte lugtende Vand til hans Næse, og gned dermed hans Tinding og Læder Man vedblev at blæse Tobaksrøg i Gathoret, saasom han endnu ikke var hos sig selv, allene at han kastede sig nogle gange, og sagde, at han havde stor Lyst til at sove. Nu lod man koge 6 Qvintin Rulletobak i et Pund Vand, og gav ham det halve i en Klysteer; herved syntes han atter at komme til sig selv, og at føle nogle Anfald til Brækning. Man gav ham nogle Skaaler Thee, og nu gav han meget fra sig, først fra neden og siden fra oven. Man maa vel mærke, at han intet flydende opkastede, end ungefær det Thevand, han havde drukket, det øvrige var halvfordøyet, Brød, og dette beviser tydeligen, at ikke Vandet, men Luftens Hemmelse dræber de Druknede. Denne Hemmelse allene kan foraarsage Døden, naar man ikke betænksom kommer disse Ulykkelige til Hielp. Da han befandt sig lidt bedre, bragte man ham i en Portechaise til en Kiøbmand ved Havnen, hvor han viste megen Tilbøyelighed til at sove. Man bad Folkene ikke tillade ham at falde i Søvn, fordi man frygtede for en Sovesygge. Endnu samme Dag spadserede han i Havnen, og om Aftenen lod han sig bringe omBord i sit Fartøy. Saaledes er i en Tid af tre Aar, nemlig fra 1767, da en Selskab i Amsterdam udlovede Belønninger for dem, som hialp de Druknede til Live igien, og til 1770, allene i de forenede Nederlande 109 Druknede, bragte til Live, og nu paa tiende Aar, thi 1765 udgav jeg den første Erindring Adresse=Avisen, om at hielpe Druknede til Live i Danmark og Norge, saa vidt jeg veed, ikkun tvende. Vi vil ikke indlade os i Aarsagerne til denne Forskiellighed. Et vil jeg allene nævne, at visse Brøderskaber i de sydlige Lande giøre sig en Fortieneste af strax at befordre den Druknede til sit Hvilested, og saaledes begrave ham levende; at i de nordlige Lande ved paakommende Sygdomme manges største Bekymring er i en Hast at faae tørre Bord, og at Undseelse for at lægge den første Haand paa en Druknet, maaskee holder mine Landsmænd tilbage. Hvor stærk er Vanens Magt paa det fornuftige Menneske, endog Christne behøve Mod til at giøre en ædel og dydig Handling, saa snart den ikke er almindelig. Ney, mine Brødre, vi vil ikke taale, at Hollænderne, der engang for Vindings Skyld nægtede sig at være Christne, ere mere omhiertede end vi Slutning af Beskrivelsen over Øen Madagasaar og dens Jndvaanere. (See No. 189. Landet frembringer, foruden meget got Bygningstømmer, ogsaa mangfoldige Buske og saftige Planter. Sukkerrøret er saa tykt, som en for Mands Haandleed, og saa fuld af Saft, at en Fod i Længden veyer meer end to Pund Det er rigere og finere end det amerikanske. Naar Madagascarerne arbeyder, fæster de et Sukkerrør paa deres Ryg, for at stytte sig herpaa, og de kan bruge et hertil i tre eller fire Dage. Tamarindetræet voxer i stor Mængde; dets Blade ligne vort sædvanlige Bregne. Træet er omtrent saa stort som et Pæretræe, Frugten ligger i en Bælge, og er saa stor som en Bønne; i Høst= eller Jndsamlings=Tiden er den bruun, haard og skiør.