Almuevennen, 1844-05-08
Efter hvad der er kommet til min Kundskab, maatte Leieren selv paa egen Bekostning istandsætte Huset til Godseieren, da det var saa forfaldet at han ikke kunde være i Lye deri, hvortil han brugte den suurt erhvervede og sammensvarede Løn, som han i flere Aar møisommelig havde fortjent og arbeidet for, og skal nu deraf betale i Rente 4 Rbd. 2 Mk. 10 s. og 26 Dages Arbeide aarlig, og endvidere holde Fratræderen frit Huusly, og formodentligt ogsaa svare Aftægt, da Leieren skal underskrive en Aftægtscontract naar Eieren forlanger det, og saa paa 1/2 Aars Opsigelse, hvis det be bager Godsherren, reise derfra uden at medtage noget af det han har bekostet paa Huset, eller nyde nogen Erstatning derfor. Ligesom ogsaa Eieren, hvis han finder for godt, kan skille Leieren ved de øvrige faa Eiendele han endnu besidder, under det Paaskud, at det, ifølge Contractens Lydende, skal være til Husets Jstandsættelse, da Leieren har ladet samme forfalde. Det er ellers, efter min Formening en stor Naadesbeviisning Eieren udviser imod Leieren, at han dog lader ham beholde sin Kakkelovn for det første (da den nok ellers i Tiden, som jeg ovenfor har bemærket, kan komme Herren tilgode), da dog ellers Leieren skal lade alle andre muur- og nagelfaste Deele blive ved Huset naar han fraflytter samme; der kunde jo den naadige Herre dog faaet 1 Rbd. mere i Jndtægt aarlig (nemlig Kakkelovnsleie) af en anden Leier, naar han havde forbeholdt sig i Leiecontracten, at Kakkelovnen skulde blive i Huset, naar han kastede denne nuværende Leier ud. - Hvad det angaaer, at Eieren i Contractens 3die Post forbeholder sig at være Dommer imellem Leieren og hans Naboer, angaaende Hegn og Fred, da kan jeg ikke skjønne rettere, end at der her – saavelsom af mange Godseiere, i flere Henseender – bydes Kongens og Landets Love paa den frækkeste Maade Taushed, thi uagtet Frd. 29de October 1794 § 50 paa det udtrykkeligste befaler: "at Rettergangsmaaden i alle Sager om Hegn og Fred, skal være den samme som ved Frd. af 25de Marts 1791, om Politivæsenet, paa Landet er bestemt," saa byder han dog med sin Dommerstemme derimod Maa man ikke forhauses over slige Dumdristig heder, af saadanne smaa Despoter. Ligeledes hedder det ogsaa i mange Fæstebreve: "Fæsteren svarer og udreder alle Kongelige Skatter og Contributioner som nu ere, og de som herefter allernaadigst maatte vorde paabudne, intet i nogen Maade undtagen af hvad Navn nævnes kan, omendskjønt de Kongelige Anordninger som f. Ex. Fr. af 15te April 1818 bestemmer, at Skatternes Udredelse skal deles imellem Eier og Fæster den dog under enhver Omstændighed skal udredes af den sidste. - Godseierne vil altsaa hermed sige: "Det nytter dig ikke Fæstebonde, om endog Regjeringen udstæder Anordninger der sigte til din Nytte, thi jeg er den som forbyder at de skal komme dig tilgode, hvis ellers du vil boe paa mit Gods, thi her er jeg Konge Saaledes kan der med Godseiernes egenhændige udstædte Fæste og Leiecontracter, fremvises mangfoldige Exempler paa, at de ikke alene selv gjøre Anordninger men endog hæver Kongens. Vil man endvidere kaste et Blik paa foranførte Contracts 4de Post da seer man, at Leiecontracten er udstædt den 13de Juli 1843, og at Leieren ikke skulle betale nogen Afgivter førend fra 1ste Mai f. A. og dog har han efter Qvitteringen paa Leiecontracten, alligevel maattet betale fra 1ste Mai 2, altsaa et Aar mere end han efter Contracten er pligtig til. – "Men hvad hindrer det, hedder det paa mange Steder; "Det er jo kun en fattig, forkuet Leiehuusmand, og vil han ikke lystre, eller han understaaer sig i at paastaae sin Ret, saa herud af Huset, med ham efter 1/2 Aars Opsigelse, og tillige betale mig den Fæld der efter mit bedste Skjøn er kommen paa Huset, siden Leieren modtog det, den storsnudede Slyngel skal nok blive cureret!" – Saaledes lyder i Almindelighed Huusmands-Resolutionerne fra de naadige Herrers Læber, paa mange Steder; og dog kan det ikke i Rentekammer-Resolutionen skjønnes at være retfærdigt at sætte Grændser for Godseiernes Plyndre syge? Men jeg skjønner, efter min ringe Fornuft, at det maa være langt retfærdigere at Regjeringen sætter Grændser for en ubarmhiertig og blodsuerisk Brug af Eiendomsretten, end at Godseierne ved deres ublue og opskruede Jndfæstninger og aarlige Afgivter, skal tvinge Folk til at blive Tyve og Mordere, ja Mordere paa egne Børn, og derved blive Slaveri= og Rasphuus candidater. Det er ogsaa ret curiøst, naar det til Slutning, ovenpaa alle de mange Byrder og Forpligtelser der er paalagt Fæsteren eller Leieren i deres Contracter, hedder: "Fæsteren (Leieren, skal iøvrigt rette sig efter Hs. Kongelige Majestæts Lov og Forordninger." – Det vil af det forestaaende sees at det er dog kun forsaavidt disse sigter til Godseiernes Fordeel og til at vedligeholde og udvide deres Herredømme over Bondestanden, thi at Godseierne ogsaa er pligtig at rette sig efter Anordninger og Lov, det meldes der ikke et Ordom i Contracterne, og maaskee de ere heller ikke forpligtede dertil, Endelig hedder det til allersidst: "Fæsteren (Leieren) skal endvidere vise mig som hans Herskab og mine Betjente tilbørlig Agtelse, Hørrighed og Lydighed, alt under dette Fæstes Forbrydelse og anden lovlig Straf." – Enhver som kjender noget til Gods eiernes og Bondestandens Forhold til hverandre maa vist indrømme mig, at ved dette sidste Godseier=Lovbud er enhver Skranke for Godseiernes Ærgjerrighed og Herskesyge ganske bortryddet, og da det ikke er saa sjeldent at Forpagternes og Avlsforvalternes (Lade fogdernes) Ridepidske, Hesselstokke og Tyremier, maa dandse paa Bøndernes Tjenestefolk og Huusmændenes Rygge, saa er det mueligt, at de Herrer tillige ønske at faae indført Træhesten, Hundehullet, den spanske Kappe og flere andre Straffemaader, for at skaffe dem den Hørighed og Lydighed som deres Ærgjerrighed og Herskesyge føder af sig Og nu mine Herrer Godseiere, spørger jeg Eder alvorlig, om J virkelig troer at fornævnte Resolution, som J med Eders Erklæringer fik udvirket ved Rentekammeret, skulle ganske nedkue Bondestanden saaledes at den ikke mere tør aabne dens Mund, eller og J tænker at de mange Trudsler og Chicaner som adskillige af Eder ved flere Leiligheder udøver deels imod Bondestanden og deels udbasuner imod mig, skulle kyse os, Da vil jeg ganske aabenhiertig lade Eder vide – uagtet J, saavelsom Eders Tilhængere ere saa meget fornøiede over Resolutionens Jndhold – at J ikke glæder Eder for tidlig! Andragendet vil atter reise sig, med fornyet Kraft, baade til Hs. Majestæt og til Stænderne, og tillige blive vedlagt med Eders egne udstædte Beviser, for at det er Sandhed hvad der er skrevet. For jeg skal sige Eder, mine Herrer, at der er mange af Bondestanden der indseer at Statens politiske Jndretning og Forhold er nu langt anderledes end da man ved tilsnegne og usurperede Rettigheder, skaffede sig en Slags Souverænitet over Bondestanden. Vi indsee, at saadanne tilsnegne eller voldelig erhvervede Rettigheder kan nu ingen Hævd gjelde for Kongen maa ene og allene være Landets og hver enkelt Borgerklasses Herre. Han kan og tor ikke taale eller tillade at en Godseier udøver et vilkaarligt og langt strængere Herredømme over hans talrigste og gavnligste Borgerklasse end han selv. Fordærvelig for hele Staten er en Godseierstand, der vil hæve sig til en lille Fyrstes Magt og Pragt paa sine Bønders Bekostning. Jeg skjønner, at en Godseier bør ikke være meere end den første blandt Bønder, han bør være sine Bønders Fader og Velgjører, der skal lede dem til de tjenligste Midler, og lette dem deres Byrder. Men mine Herrer, hvor sørgeligt er det at saa, saa saare saa, af Eder, see Eders Stand fra dette Synspunkt, og kun saadanne Godseiere, er efter min Formening, til Nytte og Gavn for Bonden som for Staten. Hvorledes Godseierstandens Tvangsrettigheder over Bondestanden ere opstaaede, er let af Historien, at bevise, men det er ogsaa let for ethvert tænkende Menneske at indsee, at de nu ei kan gjelde eller passe til vore Tider. Skal Bondestanden nogensinde rives løs fra den undertrykkede og nedværdigede Plads den for Øieblikket beklæder i Samfundet, og hæves frem til det den i Grunden er, nemlig: Statens første og umistelige Borgerklasse, saa maa, efter mine Anskuelser, store Forandringer foregaae, saa maa Fordomme og usurperede Rettigheder ryddes af Veien, Bondens Slavelænker maa brydes, han maa kun erkjende Gud og Kongen for sine Herrer og sit Herskab, ligesom enhver anden Borger i Staten gjør det. Jeg seer meget vel de store Vanskeligheder der optaarne sig ved dette Foretagende, men Syvende Christians og Sjette Frederiks ophøiede Menneskekjærlighed maa tidlig eller sildig bære de gyldne Frugter for Staten, dersom ikke usurperet og ulovlig Vold og Tvang omsider ganske skal ødelægge den. Til Slutning vil jeg gjøre Godseierne opmærksomme paa, at naar Bondestanden, paa lovlig Maade, søger at rive sig løs fra det Trældomsaag hvorunder saamange af dem nu maa sukke, saa er det jo slet ikke andet end hvad Christian den 7de i Præmisserne til Forordningen af 13de Mai 1769 giver Medhold, naar han siger: "At, da Vi med allernaadigst Velbebag have erfaret, at paa de over Vores Nyttergods holdte Auctioner have adskillige Fæstebønder, med fuld Eiendomsret, tilforhandlet sig deres i Fæste havende Gaarde, og ere saaledes blevne virkelige Selveiere eller Eiendomsbønder, og det er Vores allernaadigste Jntention og Villie, at disse og andre Selveier-Bønder beskyttes og haandthæves, saaledes, at andre og flere Fæstebønder ligeledes kunde faae Mod og Lyst til at stræbe efter, ligeledes at erhverve Eiendomsret; hvilket Vi allernaadigst eragte at være til Landets almindelige Bedste og Fordeel, da det ikke vel kan feile, at jo Jorden maae overhovedet blive bedre behandlet, naar den, som dyrker den, veed og er forvisset om, at den Tid, Flid og Kraft han anvender paa Gaarden og Grundens Forbedring, komme ham selv og hans Børn og Arvinger efter ham til Nytte, end naar han i den Henseende, lever i Uvished. Ligesom Vi og allernaadigst ville see derhen, at slige Selveier- eller Eiendomsbønder ikke skulle have at befrygte, at de i Mangel af Forsvar, skulle være udsatte for Fornærmelse og Overlast. Derhos Vi og allernaadigst formode, at adskillige Propritairer efterhaanden, og efter de dem af nogle Jordegods-Eiere allerede givne Exempler ville finde deres Regning og Fordeel ved, efter Omstændighederne, enten at overdrage Eiendomsret til deres Fæstebønder, eller at give dem Arvefæste. Lundby pr. Præstøe d. 24de April 1844. Peder Hansen, Fæstehuusmand. J Bondesagen.). Os der var tudet paa Gade i Byerne, og der var da samlet baade Bønder og Andre. Herremænd og Flere for Herremænd vare ogsaa mødte paa Skrifternes Thing. Bønderne havde vel tænkt som saa skal Gilde være, lad saa gaae – heller forlange Mere end for Lidet. Gilde da blev der. Tilsidst bød Bønderne gammel Ost fra 1660 og 1664, men Jngen vilde den smage. Da gik ogsaa Grundtvig forbi. Der havde været saa underlig Tale til gamle Danmark om det Nye. Den kunde Grundtvig ei lide. Synderlig nærer Bondestands Slægtskab med gamle Danmark og dets Adels- og Kirkestands Kræfter. Derfor monne vel Grundtvig, da Tale var om Bosæde i Danmark række Haand ind paa Bordet i Borgestuen, og han tog Osten – om han saae at der var Folk i Stuen, det vide vi ikke – og han bød Ost og Brød i Øverste stuen. Han satte Bonde ovenpaa Herremand, meente han, men Bonden var kommen i Forhaand. Herremands Sag. bød ham Ost igjen, og Osten var god salt ban; skjøndt ikke man kunde see den saalænge den stod paa Borgestuebordet. Dog det var ikke saaledes For at forstaae nærværende Stykke maa man vide, at en Forfatter under Mærket: S. g. har forsvaret Huusmændenes Sag i flere Nr. af "Berlingske Tidende" og at Grundtvig i den Anledning har talt nogle djærve Ord, med Overskrift: "En Bonde ovenpaa en Herremand. Trykt i det Brünnichske Bogtrykkeri ved J. C. Lund. med Løier, at vi vilde tale om disse Ting; vi vilde kun med Spøg hen over Grundtvigs "Ost og Brød."