Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-12-24
Da Keiser Antonius, med Tilnavn Pius, afgik ved Døden i Aaret 161, tiltraadte Marcus, Aurelius Antoninus Regjeringen efter ham, og det i en heel vanskelig og farlig Tid. Det lod til, som om det havde været ude med Romerstaten, dersom den ei havde eiet en saa ypperlig De Cæsaribus c. 3. Prudentissimus qvisqve similem fore suis credebat, qvod longe secus, qvasi naturæ legge, qvæ crebro tanqvam er industria malos e bonis, agrestres e doctjoribus, et ceteros hujuscemodi seu contra gignit. Qvo demum exemplosapientium plures caruisse liberis utilius duxerunt. Om en vis berømt Digter ved Navn Opitzen, der døde 1639, fortælles: Han døde i den ugifte Stand, efterfølgende Epaminondas Exempel, der troede at gavne Fædrenelandet ved at døe barnløs, mere end den navnkundige Pelopidas, der vel var Fader til en Søn, men som var Familiens og Tidsalderens Skamplet. Cole rii verdeutsche Lobrede auf Opitzen, 68 S. Regent *). Alting syntes at forene sig til sammes Undergang. Tiberfloden oversvømmede en stor Deel af Rom, opslugede Fæe, Agre, og foraarsagede dyr Tid. Paa Vandflod fulgte Jldebrand udi adskillige Stæder, smitsomme Sygdomme, som ødelagte hvad Jld og Vand havde sparet. Allevegne saaes Krigsluen antændt mod Romerstaten. Partherne overfaldt den romerske Armee i Armenien under deres Konges Vologes Anførsel, og trængde derpaa ind i Syrien og fordrev derfra Statholderen Attelius Cornelianus. Catterne, et Folk, der skal have beboet det nuværende Hessen, det Fuldaiske og Vetterau, rasede med Jld og Sværd i adskillige Egne af Tydskland, der stode under Roms Herredømme. Britterne begyndte og at sætte sig i Bevægelse. J endeel Provindser vare Jndvaanerne saa forarmede, at de ei kunde betale de dem paalagte Afgivter; Aar efter andet forøgedes Skatterestancerne, saa at de omsider ei kunde blive betalte. Deslige Ulykker og Elendigheder, der sammensnoede sig med hinanden, havde imidlertid til Følge, at uagtet M. A. Antoninus styrede og regierede med Klogskab, levede tarvelig og var sparsommelig, saa blev dog Skatkammeret udtømmet. En Krig med Marcomannerne, et Folkeslag, der boede i det nuværende Bøhmen, var uundgaaelig; men hertil udkrævedes Penge, og eftersom Skatkammeret var, som meldt, udlændset, og det ei heller var raadeligt at paabyde flere Skatter, saa, for at raade Bod paa denne Pengemangel, fattede M. A. Antoninus Sextus Aurelius Victor skriver i sit Værk: epitome de Cæsaribus, 16 C., saaledes om denne Keiser: Nist ad illa tempora natus esset, profecto qvasi uno lapsu ruissent omnia status romani. den Beslutning, offentlig at lade sine Meubler, og videre Huusgeraad, som han meente at kunne undvære, sælge. Men da det ei var private Folk tilladt at bruge eller eie Sølv- eller Guld service, ei heller at anskaffe sig saadanne Mobilier, der blot vare passende for fyrstelige Personer, saa blev Forbudet herimod ophævet, og alle og enhver meddeelt Frihed til ved bemeldte Auction at kjøbe, hvad de havde Lyst og Leilighed til. Auctionen begyndte Aar 172 og vedvarede udi 2de Maaneder, og nu solgtes en stor Mængde, Pretiosa, saasom Ædelstene, Skilderier, Skaaler, Tapeter, Guld og Sølv, Hestetøi, Glas, Huusgeraad, Klæder, samt en stor Deel Perler; paa denne Maade tilveiebragtes den behøvende Pengesum til Krigens Førelse. Ved denne Leilighed, siger en vis Skribent Hoffmann, der har udgivet en Beskrivelse over bemeldte Keisers Liv og Levnet *), lod det sig see, at adskillige Romere havde Penge nok til at kjøbe disse kostbare Sager, endskjøndt de tilforn havde vægret sig ved, til deres egen Sikkerhed, at undsætte en saa from og retsindig Keiser med deres Midler. Men saa vel og viselig, som denne Keiser styrede Romerriget, og det i kritiske Tider, saa dydig og ædel han var, saa daarlig, udædisk og grusom opførte Sønnen L. Aurelius Commodus sig, da han i Aaret 180 tiltraadte Regjeringen efter Faderens Død. Han eiede ingen af Faderens Dyder og priisværdige Egenskaber; det eneste, hvorved han efter Historieskriveren, Eutropius's Udsigende forhvervede sig nogen Fortjeneste, var dette, at han fægtede vel og lykkeligt imod Germannerne *). Som udvortes Men1) Dette Skrift er fra tydsk oversat paa dansk, og trykt i Aaret 1752 i Odense. **) Breviarium historie romanæ. Lib. 8, 7. neske skal han have havt et skjønt og smukt Udseende, men hvortil det Jndvortes ei svarede: thi han slægtede i dette Stykke Nero og Caligula mere paa end sin Fader. J Letfærdighed, Gjerrighed og Tyrannie skal han have overgaaet de sletteste af hans Formænd. Han lod sig lede og regiere af ildesindede og slettænkende Personer, der af Trælle vare blevne frigivne; disse, som han skienkede sin Fortrolighed, dreve Handel med Embeders Salg, og selv undsaae han sig ikke for at deele med dem de deraf indkomne Fordeele. For at komme til Penge lod han mod vedtagen Skik og Orden, udnævne for et Aar 25 Consuler. Da han nu havde regjeret 12 Aar, og var ved sit slette og grusomme Forhold baade hadet og foragtet, blev han paa en pludselig og voldsom Maade bragt af Dage. Nogle mene, at det er skeet ved Forgift, Andre at han er bleven qvalt. Men hvilken mærkelig Forskjel imellem Faderen og Sønnen, den første øvede ved adskillige Leiligheder mere end hvad streng Pligt, Lov og den Religion, han var oplært udi, fordrede *).(Sluttes i næste No.) 1) Nogle raadede ham til at skille sig af med hans Gemahlinde Faustina, da hendes Forhold var saare anstødeligt, men han gav til Giensvar, saa burde jeg og give Medgivten tilbage, thi Antoninus erindrede sig, at han havde faaet Keiserdømmet af hendes Fader Antonius den Fromme, og vilde heller selv taale Uret, end gjøre sig skyldig i nogen Utaknemmelighed mod sin Velgiører. Adskillige have lastet M. A. Antoninus for nogle Forfølgelser, som han tillod mod de Christne. Det er ei Sted her at afhandle denne Materie. Dog er adskilligt bleven anført af upartiske Skribentere til Undskyldning for hans Forhold i denne Henseende. Herom kan læses, Christliche Kirkengeschichte v. Schrøck, 3 Th., S. 8898.