Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1782-11-29
Tanker. ved Velædle Madame Hermans Forflyttelse. til salig Udødelighed. Et den blotte Skik, men mit rørte Hierte byder At give Dig, Du Sallige! et Æreminde, Og Din Grav beblomstre. En Hykleroes skal flyde Af min Pen. Jeg ei ved konstlet Sprog fordunkle vil Din Dyd. Men kunde jeg med værdig Farve male Din blomstrende Dyd, Din frugtrig Tro, Du det fortiente: Af Aandens Kraft opildet jeg og besynge vilde Din Vandel her, Din Seir og Fryd i Evighedens Land. Ar 754 R. R. Men jeg ikkun formaaer, at skilde svage Træk Af Din elskværdigste og rare Karakteer, Af Dit velendte Løb paa Livets Slibrig Bane. Paa Dydens Himmelvei Du tidligen indtraadte, Af den omskandset Du fremvandrede retskaffen. Dit Liv var dydefuldt, Din Vandel Kiønnets Ære. Dit Hierte Gudsfrygts Tempel, Uskyldighed dets Ziir. En ædel Fromhed og paa Dine Kinder smiilte, Dit fromme Ansigt var det Hiertes Tolk, som brændte Af Religionens Jld og Din Guds Kierlighed. Du var den venligste, den bedste Ægtemage, Oprigtig Kierlighed opflammede Dit Bryst; Din Mages Liv og Lyst, hans Livs Forsødelse. Dit Hierte heelt var Hans, Hans Dit, fastknyttede Ved ømmest Kierlighed, som Døden ei kan slukke. Af følsom Kierlighed, som ømme Mødre føle For sine Yndlinger, sød Frugt af Kierlighed, Du og besiælet var, Du venlig dem omarmed Med Omhu, føde Smiil, med ømmest Varetægt. Du Dine Handlinger og Omgang prydede Med ædel Venlighed, med mild Velgiørenhed; Men flere Dyder Du i bedste Hierte eente, Der stedse aabent rakte til Trangen hielprig Haand. Ja stedse vandred Du paa Dyd og Gudsfrygts Bane, Med sterke Skridt fortilende Du naate Maalet, Da Livets Soel paa Middags Himlen skinned, Dit Lives Soel Du dale saae, af Dødens Sky at mørknes. Dens Mørke skrekker ei et trobevæbnet Hierte. Frimodig, glad Du Livets Aften gik i Møde; Thi giennem Dødens Port Du glimtet Morgenrøden, Af Evighedens Egn, hvor Glæder evig blomstre. Vel tidlig nogle og af Evighed opsluges, At de sit Syndemaal ei meer ophøbe skal Men Sallige! Din Tro bar Frugt, Din Dyd var moden, Er 755 Rd. Du derfor snart, som Himlens Yndling, blev optaget. Din Siæl afklædt sit Støv, hvormed den var omhyllet, Opfoer til Himlens Stad, af Englekor ledsaget, Du giennem Himlens Port Alnaadens Trone nærmed Hvor den for os forfæstet Herlighedens Herre, Tilsmiilte Dig en evig Fryd, en evig Sallighed. Din Aand født mættes nu af himmelske Vellyster, Omstraalt af Guddoms Glands, i lyse Aanders Selskab. Din virksom Kierlighed til Gud skal evig brænde, Og Din her lysend Dyd fuldglandset evig skinne. Men hvilket Tab for en omfølend Ægtefælde, Som savner Dig sin anden Siæl, sit Lives Glæde. Ah hvilket Tab, hvor stort for haabefulde Ymper! Du efterladte Ven, dyb Sorg har giennemboret Dit saaret Hierte, som i Sorgens Flod bortstrømmer; Med stridig Taarestrøm Du væder hendes Aske: Ja sørg og græd, var Hun Din Taare ikke værdig? Hvo kiendte Hendes ædle Siæl, dydfulde Hierte, Og ei tilstaaer Dit Tab, min Ven, jeg det medføler. Men giv dog ei Dit Hierte hen til Sorgens Bytte. Hold Maade, tænk, en Dydig Død er største Vinding. En sort og qvælend Sorg er Kristne ei anstændig; Vi døe ei for at døe, men for at leve evig. Nu Stemmen fra Din Salige gjennem Skrivten hør, Ophøiet over al jordisk Glæde og Møie Af Sallighedens Væld jeg øser Himmelglæder, Min Fred er tryg, min Fryd saa sød - Du den ei fatter: Men naar livsvangre Grave paa sidste Dag blandt Dage Vort Støv affødde maa, vi da med Børn i Herlighed, Fuldsamles skal, - naar vi med den ophøiet DommerOpsvingede i gyldne Skyer, paa nye omarmes - Vi i Zeraphers Kor da evig skal udtone " Vor Gud, vort Liv, vor Frelser en lovfuld Jubelsang. Odense den 28de Nov. 1782. Kaar. Nr. 756 Rd. Efterretning om Hendes Kongel. Høihed den høisalige Prindsesse Charlotte Amalie Liig begiengelse.