Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1844-03-30
Det var den store Landsmand, baaren af europælsk Navnkundighed, der nu modtog Bestillinger større i Omfang end nogen af hans tidligere, – men i Gibs og brændt Leer, han, som var vant til at lade sine billedstøtter fremstaae i skinnende Marmor. - Han gik igjen tilbage til Jtalien, hans Ry udbredte sig bestandig videre. Polakker og Tydskere, Engelskmænd og Jtalienere lode ham forevige Fredens og Krigens Heroer, geistlige og verdslige Fyrster. Her hjemme havde vi ikke een af alle vore berømte eller fortjente hedenfarne eller levende Mænd, saa kjær, at den største europæiske Konstner kom til at sætte ham et Minde. Det var ikke nye Bestillinger, som kaldte ham tilbage; det var hans eget fædrelandske Sind, det var Kjærlighed til vor fælleds Moder, som drog ham tilbage i vor Midte, for at berige og smykke sin Fødeby med alle sine Konst=Skatte. – Det er vigtigt, at vi kalde os dette i Minde, selv idet vi med Fasthed hævde den Ret vi have til at kalde Thorvaldsen vor, og det saameget mere, som han selv aldrig fornegtede det, hverken i sin Tale, eller sine Værker. Den Ærlighed, den ædle Ligefremhed, den elskelige Uskyldighed, som høre til deres skjønneste Præg, ere jo de Egenskaber, som vi saa gjerne troe have deres rette Hjem i Norden. Mangt et Ungdomsarbeide af vore Konstnere bære alt Tegnet paa det samme Slægtskab; det glimter frem midt imellem alle vor Konstskoles Svagheder, men det aabenbarer sig i hele sin Forherligelse i den store Mesters Værker. Hvilken Triumph for os, dersom vi havde havt en endnu større Andeel i denne Konstners Udvikling; Hvilken alvorlig Lære for os, at vi først gjennem Udlandet maatte erfare, hvilken Stolthed vi besad i ham, hvilket Savn, at nordisk Liv, nordisk Historie kun indtager en saa lille Plads mellem den lange Række af Mesterværker. Hvilken Daarlighed, at ville trøste sig med, eller indbilde sig, at det var en ædelmodig Opoffrelse af vor egen Hæder til Fordeel for Udlandet. – Vi have modtaget en rig Gave af vor store Konstner, men lader os vel betænke, at vi tillige have paataget os en stor, en alvorlig Forpligtelse Hvergang vi kaste vort Blik paa Thorvaldsens Museum, bør det levende minde os om, at det staaer som en Opfordring til ved Kjendsgierninger at godtgjøre, at vi have fortjent denne Gave. Lader os vel skjønne paa det heldige Varsel, at den ædle Giver fandt en Bygmester, som tilfulde forstod at udtrykke, hvad Hensigten var med Gaven, Som en Hovedbetingelse for, at Konsten hos os kunde faae en i Sandhed national betydning og i Folkets aandige Liv dybt indgribende Virksomhed, fremhævede Taleren, at den maatte blive fra privat til offentlig Konst, i Stedet for at fortabe sig fra Konstnernes Side i atomistiske, planløse Smaabestræbelser, fra Publicums Side i den egistiske Jnteresse, der i det høieste driver det til at kjøbe enkelte Konststykker og begrave dem i Huuslivets veltillaasede Gjemmer, til i fælleds Begeistring og broderlig Samvirken, at fremme store, hele Folket tilhørende, for hele Folket tilgængelige rigt udstyrede offentlige Mindemærker, – Noget, hvori ikke blot Regjeringerne langt snarere vilde finde deres Ære og Glands end i tom og forgængelig Pomp, men hvortil ogsaa hele Folket, Konstnere og Lægmænd, Rige og Fattige burde medvirke, hver paa sin Viis og efter sine Kræfter. Endnu skulle vi kun fremhæve, hvorledes Høyen gjorde opmærksom paa, hvorledes det nationale Element i en nordisk Konst fordrede Behandlingen af Æmner, hentede fra vor egen Natur, der er saa rig paa forskjelligartede Sujetter, at enhver konstnerisk Jndividualitet der vilde kunne finde det til sammes aandelige Trang svarende Stof for konstneriske Frembringelser – fra vort eget Folkeliv, der havde bevaret saa mange eiendommelige Træk af vor Nationalitets inderste Væsen – fra vor egen Historie, hvis konstneriske Fremstilling er bleven tilbage selv for dens videnskabelige Bearbeidelse, og fremfor alt fra vore herlige Oldtids Sagn, hvis lykkeligen bevarede Kilder vi maatte haabe stedse vilde blive gjorte meere tilgængelige og hvis Optagelse i vor nyere Post indeholdt en saa begeistrende, om end ikke sjeldent noget misvisende, Opfordring for en konstnerisk Gjenfødelse, for hvilken Nordens Oldtids Sagn frembøde Opgaver ligesaa rige og ofte langt dybere end den helleniske Mythekreds, som først Konstnerne havde udluttret af den Raahed, som der ligesom hos os klæbede ved alle Yttringer af et primitivt Folkeliv. De Talen og føie Tid kan ventes i Trykken, skulle vi indskrænke vort Referat til disse faa bemærkninger, og kun tilføie, at ved det Gilde, som sluttede Mødet, efterat endnu et nyt Digt af H. P. Holst var foredraget, blev en ældre Sang af samme Forfatter sjungen af den hele Forsamling. – Den dertil sig sluttende Skaal blev udbragt af Stiftsprovst Tryde for en Konge, hvis Krone ikke bestod i usikkre Forhaabninger, men i herlige og nye Bedrifter, - en Konge, hvis Rige ikke var af denne Verden, men dog evig mindeværdigt for alle kommende Tider, for Thorvaldsen, Jngen abnede da, hvor snart det skulde blive Sandhed i enhver Betydning, at Thorvaldsens Rige ikke er afdenne Verden. (Fædrel.)¬