Ribe Stifts Adresseaviser, 1816-05-17
Hemmelige Efterretninger og Napoleon. Geopraphisk og historisk Læsebog for Landsbyeskolerne. Anviisning til at forene den evangelisk kriftelige Palmebog, samt den bibelske Historie med den forordnede Lærebog. illæg til Riber Sti. Gud og Livet. Trindt om mig buldrer Tvivlens hule Torden, Kamp med al Naturens Harmonie; Jeg skuer tryg i Alt en varig Orden, Og frygter snart igien et Tryllerie, Der, Sæbeboblen liig, for evig svinder, Naar Livets Timeglas ei meere rinder. Alt hvirvles bort af Tidens vilde Strømme, Der svinder brat i Evighedens Hav; Jeg seer det Hele som i dunkle Drømme, Der flygte ved den trætte Vandrers Grav; Først der blev Maalet sat for Livets Smerte, Med Haab og Frygt og Længsel slaaer mit Hierte. Jeg var et til, jeg blev, hvor gaaer min Bane, Hvad skal jeg her, og hvor er vel mit Hiem, Tør jeg fra Støvet dristig Kilden abne, Hvorfra den hele Skabning rinder frem, Skal Taage evig og mit Væsen hegne, Og skal det aldrig skue Lysets Egne. En Afgrund aabner sig for mine Blikke, Og zittrende i den jeg skuer ned; Thi mørkt er Svælget, Enden skimtes ikke, Men dunkel er som Livets Evighed; Og seer jeg did mod alle Himles Himle, O, svage Aand, ved Tanken blot du svimle, See, Verdner rulle frem, af Jntet kaldte, Og dog ufattelige for min Aand; Som Havets Draaber hvirvler de utalte. Men bundne ved urokkelige Baand; O stig, hvo dannede vel Eders Baner, J tie Alle, men Fornuften ahner. Og vender jeg det taareblændte Øie Til Jorden ned, fra Himlens hvalte Blag; Da vidner Støvet, som det fierne Høie, Thi i det hele Guddoms=Præg jeg saae I Lynets Glimt, Vulkanens vilde Lue, Og Stiernediademmets lyse Bue. O, løber da, J glimrende Planter, Om den engang bestemte Middelsol, Og hvirvler kun I skrækkende CommeterOmkring vor lille Jord fra Pol til Pol Den Ene ei den Andens Orden bryde, Thi viist er budet, som I Alle lyde! Jeg føler Gud, jeg tør Din Storhed stamme, Skiøndt dybt jeg nedtrykt er i Jordens Støv; Jeg segner for en Gnist af Lynets Flamme, Mod Dig forsvinder Alt, som Høstens Løv. Du er - jeg seer Dig grant i Stierners Bue, Og viner Dig i Myrens mindste Tue. Ol hvad er jeg, som dristigen mig hæver Med Tanken op til Livets Kilde, Gud: Alt zittrer ved Dit Navn, min Harpe bæver, Jeg fatter ei, hvad Læben stammer ud; Mod Dig det Hele bort til Jntet svinder, Som Draaben, der i Havets Afgrund rinder. Og du, som troer dig sat saa høit i Livet; Føl dog din Ringhed, fol din usle Magt, Der til et Græsstraas Frembrud ei blev givet; Ol fatter du hvo Spiren først har lagt: Du ahner ham høit over Stierners Zoner, Men langt, langt fra din Synskreds Herren troner. J Mulm vi staae, thi Mørket rædsomt breder, Sit tætte Slør omkring vort bange Fied; En dunkel Stierne Vandringsmanden leder Til Kundskab om en Gud og Evighed; Jgiennem Skyerne, der og os hvile, Kun brudte Straaler fra det Fierne smile. Hvad er vel Livet, hvor den høie Kiede, Der knytter - holder det saa store Alt; Hvi ile vi blandt Haab og Sorg og Glæde, Og blev ei strax til varig Lykke kaldt; Hvorfor skal Solen ikke Mørket bryde, Og ved sin Klarhed Øiet venlig fryde, O! om vi skue fra det høieste Høie, En Afgrund svinder dog mod Blikket her Hvor er den Dødelige vel, hvis Øie Har Taagen brudt og Lyset skuet der; Vi ahne kunn, men Hiertet kraftigt taler, Og Held os, Haabets Stierne aldrig daler. Som om jeg stod paa Chimborassos Toppe, Og skued mod den fierne Havstrøm ned; Mens rædsom Torden omgav mig deroppe, Og Lynglimt zittred under mine Fied: Saa seer jeg Livets Afgrund her og hæver; Thi dunkel Taage rundt omkring mig svæver. Dog, end i Nattens Mulm en Stierne glimter, Saa skiøn du seer den paa din Himmel staae, Jgiennem Taagen selv du klar den skimter, Dens Høide Tordenskyer aldrig naae; Det er Fornuften, der sin Straale breder, Og giennem Livets dunkle Veie leder. Den ahner, slutter, hvad vort Hierte haaber, Og støtter sig paa Troens høie Bud; Den føler, hvad Naturen høit tilraaber, Og skuer i det mindste Støvgran Gud; Mens Aanden fro, paa Haabets lette Vinger, Sig fra den dunkle Jord til Lyset svinger. Træd svage Støv med Ærefrygt tilbage, J Følelsen vær ene lykkelig; Engang skal Solen klare Taagens Dage, Og Nattens Mørke svinde bort for dig; Et Glimt af Lyset saae du kun herneden, Din høie Aand blev til for Evigheden. J. R. Lachendorph. En Tidsendes. Rasmus Hansen constitueret Herredsfoged i NørreHerred. Giør vitterligt, at Rettensbetienterne i Nørre=Herred er tilhændekommet Hs. Kongelig Majestæts allernaadigste Bevilling, dat. 29de Marts 1816 saalydende : Vi Frederik den Siette af Guds Naade, Konge til Danmark, de Venders og Gothers, Hertug til Slesvig, Holsteen, Stormarn, Ditmarsken og Oldenborg, gjøre vitterligt: at eftersom Os Elskelig Vor Amtmand over Ringkiøbing Amt. Kammerherre Peder Otte Rosenørn udi en til Vort Danske Cancellie indkommen Skrivelse har indberettet, at deri Retternes Pankeboger deri Amtet findes et stort Antal Pancesbligationer, som ingen vedkiende sig, og som tildeels forlængst ere indfriede, men som desuagtet et af Pankebogerne ere udslettede; da ville Vi, efter hans derhos gjorte Indstilling, allernaadigst have bevilget og tilladt, saa og hermed bevilge og tillade: at vedkommende Rettens Betiente i Ringkiøbing, Amt, ved Stevning, som een Gang skal indføres i den danske Stats=Tidende, Stiftets Avis samt den Altonaiske Mercur, med Aar og Dags Varsel maae indkalde alle dem, som maatte formene sig at have nogen Ret til de i bemeldte Retters Protocoller værende undslettede Pantebligationer, som ere 20 Aar gamle og derover, dermed at fremkomme, og saadan deres Ret inden foreskrevne Tids Forløb at anmelde og beviisliggjøre; men om ingen inden bemeldte Tids Forløb, skulde melde sig, maae derpaa samme erholdes Mortifications Dom, og de derefter af Pantebøgerne udslettes. Hvorefter de Vedkommende sig allerunderdanigst have at rette og for Skade at tage vare. Givet i Vor Kongelige Residents=Stad Kiøbenhavn, den 29de Marts 1816.