Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-12-07
J mit forrige Brev har jeg godtgjort, at Dyret ikke kan have noget fornuftigt Begreb om Eiendomsret, at Tyverie altsaa ikke efter de Begreber, vi forbinde med dette Udtryk, lader sig tænke hos Dyrene, og at Gall følgelig prigtigen udleder Resultater ved at sammenligne Gjenstande, der aldeles ikke lade sig sammenligne. Jeg har ligeledes søgt at godtgjøre, at Lyverie er een af de Laster, som fødes af de forskjellige Forhold i Selskabet. Gall beraaber faderimod bestandig paa, at Begrebet om Eiendom er naturligt, thi saavel Mennesket som Dyret har en medfødt Drivt til at bevare den erhvervede Eiendom. Naar Qvæget paa Alperne drides sammen paa Fjeldene, siger han, strides det om den Plads, som hvert af det skal græffe paa hele Sommeren igjennem. Fuglene have en bestemt Plads, hvor de hvage Rede, og som de ikke gade sig fortrænge fra, om de end længe have været indspærrede i Byre, Svaler og andre Trækfugle vende, som bekjendt, hvert Aar tilbage til deres første Bollig. - Men om han end anførte tusinde saadanne Exempler, saa kan han dog ikke bevise, at Dyret har noget Begrelom Eiendomsret. Ogsaa Bien a. har en bestemt Bolig, og man utaatte altsaa udvide Begrebet om Eiendomsretten til det mindste Jnseet, som man dog neppe kan tillægge saadanne høiere Begreber, Dersom man vil indvende siger Gall. at Opdagelsen af et saadant Lynsorgan maatte ophæve alle de Straffe, som Loven har bestemt for Tyverie, saa kan man svare, at Lovene ikke straffe Bevæggrundene til Forbrydelsen, men Forbrydelsen, eller Handlingen selv, og netop, fordi mange Mennesker have en udmærket Tilbøielighed til at stiele, burde Straffene for Tyverie ogsaa Færges, paa det denne kunde holde det medfødte Hang i en vaffende Ligevægt Mes siger, at det strider imod Retfærdigheden, naar man straffer et Menneske, som har et saadant Anlæg; men vi ere for kortsynede og kjende Drivterne for lidet til at dømme fuldkommen retfærdig. Hensigten af Straffen bør kun være at sætte Selskabet i Sikkerhed for Forbryderen. De fleste Love ere derfor uhensigtsmæssige, og alle Tugthuse svare ikke til deres Bestemmelse. Loven foreskriver Straffe for Forbrydelser, uden Hensyn til Motiverne, som de heller ikke kunne indlade sig paa at bedømme; men naar Ty den har siddet en bestemt Tid i Tugthuset, hvor han sædvanlig sysselsættes med at spinde Uld, saa lader man ham løbe igjen. Man kaster ham ordentlig Borgersamfundet paa Halsen, igjen, ikke allene uforbedret, men endog mere fordærvet af det slette Selskab, han har levet iblandt. Man brændemærket ham endog, man afskjærer ham Haaret, som f. Ex i Wien. Jeg har, siger Gallendvidere, mig alle de Steder, jeg har været, derfor søgt at lægge Regenterne dette paa Hjertet, og man har overalt endog takket mig ret inderlig derfor. Jeg agter at udgive er Værk, hvor jeg ret levende vil gjennemgaa dette Æmne, uden dog at nævne noget bestemt Tugthuus. Naar min Lære da ikke har virket andet, end bidraget til at frembringe en Forandring heri, saa er det mig allerede nok. Hvoraf kommer det, siger han endviderne: "at de fleste Tyve endog tale med et Slags Fornøielse om deres Forbrydelse? Jeg har vist talet med flere end 2000 Type. Af fleste have været meget aabenhiertige imod mig fordi de sædvanlig i Forveien vidste, at jeg vilde komme til dem, og derfor dade mig om at tale for dem hos Regjeringen. Efter min Mening er det ganske urigtigt, saaledes at indspærre dem for af spinde Uld, thi hvor skal de faae Uld at spind, naar de komme paa fri Fod igjen, – J Tugthusene burde enhver holdes til et bestemt Haandværk, som han enten havde lært eller havde meest Anlæg til. Jngen burde komme paa fri Fod førend han havde godtgjort, at han havde en Condition, hvor han kunde have sit lovlig Udkomme, og hver Forbryder maatte, naar han havde udstaaet Straffen, til bestemte Tids forevise en Attest paa sin gode Opførsel. Raa dette ikke kunde skee, burde han ikke løslades. Jeg kan virkelig ikke begribe, hvad Gal egentlig her kan have lagt Regenterne paa Hjørtet, og hvad de saa inderlig have takket ham forAt sørge for, at Forbryderne forlade Tugthuse, i en mere forbedret Tilstand end sædvanlig, og overalt at give dem mere Leilighed til virkelt at forbedres, Det er noget, som har være sagt hundrede Gange tilforn. Jndrette Tugthusene efter hans Hypotheser, Det ville være alt for overilet. Ved at gjøre Tugthusen, til Underviisnings- og Pleieanstalter, vilde man maaskee netop forskaffe saadanne Steder er dobbelt Befolkning. Man har hidtil skreve mange skjønne Ting om Fængslernes og Tyvs straffenes Forbedring. Forfatteren af disse Brev har læst det neste deraf, men han har bestandig fundet, at det er lettere at udkaste Planer til saadanne Forbedringer paa Papiret, end at bringe dem til Virkelighed i det practiske Liv. Man sige hvad man vil, saa er det nødvendigt at Straffehuse, naar de skulde opfylde deres Bestemmelse, opvække Frygt, endskjønt at Menneskelighedens Grundsætninger ogsaa her bør holdes i Ære. Den Maade, at lade enhver Forbryder drive et Haandværk i Tugthuset, klinger ret godt, men det lader sig sikkert ikke udføre med stor Nytte, thi deels vilde det, i en Stad som Kjøbenhavn, være vanskeligt at gjøre et Fangehuus til et Universalinstient, deels vilde det betage Straffen det Afskrækkende, som er saa nødvendigt. Sall siger: hvor skal Forbryderen, naar han kommer paa fri Fod, faae Uld at spinde? Men hvor skal Staten kunne skaffe 500 Mennesker, som f. Ex. i det Kjøbenhavnske Tugthuus, andet og hensigtsmæssigere Arbeide, kan man ligeledes spørge. Indrette Værksteder, hvor enhver kan drive det Haandværk, han har lært Dette vilde deels, som sagt, være for vidtløftigt og bekosteligt for Staten, deels i sig selv umueligt at realisere. De fleste Mennesker, som dømmes for Tyverie til Forbedrings- og Tugthuusstraf, bestaae gjerne af Folk, som ikke have lært noget egentligt Haandværk. Man undersøge denne Sag, og man vil finde det stadfæstet ved Erfaringen. Hvad vilde det ikke koste Tid og Umage at lære saadanne Mennesker et Haandværk, Og nu de, som ere af bomte til en meget kort Tids Arbeide, for og Maaned. - to Maaneder 2 - De mange Fruentimmer, som næsten aldeles ikke ere oplagte til at lære andet end netop at spinde? Man har rigtig nok i vort Forbedringshuus nogle Professionister, som drive der deres Haandværk, f. Ex. en Snedker, Guldsmed. Men dette kan gaae an med enkelte, som nu kunne have deres ordentlige Værksted for sig selv; men dersom det skulde udvides til alle Fangerne, saa vilde der jo udkræves hertil en Bygning, som var til ja tyve Gange saa stor som den nuværende. Tugthuset blev altsaa en Fabrikanstalt, intet Straffehuus. Men man har jo ondt ved at drive Fabriker med frie Hænder, hvorledes skulde man kunne drive dem med tvungne? Naar et Barn stieler et Æble, saa anseer Sall det ligesaa godt for Tyverie som naar det i en modnere Alder stieler et Gulduhr, thi det er kun Leiligheden, som afholder det fra at stiele det sidste Naar nu Forældrene ikke tugte et saadant Barn, saa handle de i Menneskenes Øine retfærdig, men hvo anden end de selv ere Skyld i, naar det i sit 17de eller 18de Aar bliver hængt? – Jo stærkere Motiverne ere, desstærkere maa Straffen være. Naar et Menneske stieler uden mindste Trang, saa maadet betragtes som en Sindssvag, og et saadant Menneske behandles som Pationt; er dette ikke Tilfældet, saa maa man undertrykke Tilbøieligheden ved Straffe. Man har fundet det saa latterligt, siger Gall, at jeg i Berlin har til baadet Vedkommende, for bestandig at indsværet en vis Dving. Men naar jeg seer, at denne Dreng har stiaalet fire som Gange, naar jeg sær at han har et saa sladt Hoved som en Abe, af Tyvsorganet i saa har en Grad er udviklet er da denne Dreng ikke bedst tjent med at være indsværret? Vel er det en Ulykke for et saadant Menneske, men for det Hele er det til for Gavn. Mod disse Sals Anmærkninger kan det indvendes meget. Naar man gjennemgaaer alle Tugthuse a., saa vil man altid finde, at Forbryderne ere fattige, og næsten aldrig henhøre til formuende eller fornemmere Stænder. Enkelte Gange finder mer vel et Menneske, som skjeler uden Trang, blot af Lyst til at siele men i det Hele betragtet ere disse Menneskers Tal saa ubetydeligt, at de næsten aldeles ikke vor komme i Betragtning. Hvorledes gaaet det nu til, at det næsten altid er de Fattige, og saa yderst sjeldent de Rige, som Tyvsorganet udvikles hos Man kunde maaskee indvende: de smaa Tyve hænger man, de store lader man gaae - Men dette Ordsprog kan dog kun være anvendeligt paa visse Lande. J Dannemark f. Ex. læker Erfartligen, at man ikke lader de fore Tyve gaae. Jmidlertisk seer man dog, at Tyverie i vore Tugthuse bestaae af fattige Mennesker, og kun af meget faa Fortanende. Det maatte virkelig vække besynderligt, dersom Naturen selv havde viist en saa grændselds Partilhed i Henseende til den Fattige og den Rige. af Horimod, kan Sal after indvende, ogsom de Rige og Formuende, som ere føde med et udmærket Tyvsorgan, vare komne i saadan en Stilling, at de maatte og dette Organ i det Smaa, saa vilde sikken mangen en Rigmand have endt sine Dage i Forbedringshuset eller Slaveriet. Men de han paastaaer, at den, som besidder Tyvs organet i udmærket Grad, skjeler af indvortes Trang, og at endog disse førstelige Personemed deres Exempel have stadfæstet denne Sandhed, saa bliver Spørgsmaalet; dersom den virkelig er Tilfældet, saa er det jo besynderligte at man ikke oftere stoder paa meget rige Folke som skjele blot af indvortes Trang. Man høre det tvertimod saa sjeldent, at man endog anfornsaadanne Folk, som mærkværdige Særsyn i den menneskelige Natur, medens Tugthusene prinse af fattige Tyve. Jeg har selv kjendt formuen de Folk, som stial, hvor de saae Leilighed det til, men det var Mennesker, som vilde leve godt, fore Stads a., uden at deres Foresamvilde give dem de Penge, der vare fornødne dertil. De stial altsaa af et Slags udvortes Trang, thi dersom de havde selv havt saa mangt Penge, de behøvede, vilde de vist ikke have stiaalet. Der gives de Mennesker, som det paa visse Tider koster mere Overvindelse at tilfredsstille deres Forfængelighed, end een af deres naturlige Fornødenheder. En Lækkertand har el Slags Trang at kjæmpe med, naar han ikke hver Dag kan faae en lekker Rør. Hvori skulde altsaa ikke et Frøestrimmer, hvis rige Forældre eller Mand, ikke vide give hende saa mange Penge til Stads a., som hun behøver, ligesaa godt kunne fole Trang til at fiele Kniplinger a., naar hun seer Leilighed dertil, Altfor udbortes Trang er det, der bringe Mennesket, lige fra den Høieste til den Laveste, til at stiele. De Anecdoter, der fortælles om førstelige Personer, maa man heller ikke uden Jndskrænkning antage for komstødelige Sandheder. Mueligt at en førstelig Person af overdreven Lyst til at tilegne sig en Ting, som han ikke saae sig istand til at faae paa nogen anden Maade, begik Tyverie, ligeson visse Røturforskere, naar de saae en for Naturfieldenhed i et Cabinet. Men dette beviser endnu ikke at han var en virkelig Lyn eller havde Tyvs organet, havde han kunnet faae den samme Fing paa en lovlig Maade, saa havde han sikkert ikke stiaalet den. At der iøvrigt ogsaa kan gives høie Personer, som at fant Fattigdom i et uoverlagt Øieblik kunne begaae en saahan Handling, beviser heller intet. Det gives desuden maaskee neppe noget Menneske, som ikke under visse Omstændigheder og i visse Øieblikke vilde kunne gjøre sig skyldig i Handlinger, som det selv og vi alle fordømme. At mange saadanne Tyve levere Kosterne siden tilbage, er for det meste en naturlig Virkning af Frygt for Straf, Skam s., men frivillig kan man ikke kalde denne Handling. At Skaden at gjor det, uden Frygt for Straf at, beviser neton, at den ikke har noget Begreb om Eiendomsret, og at det vi kalde hos Mennesker Tyverie, er noget ganske under, end et saadant Dørs Hang til at tilegne sig glimrende Ting i Naar Gall forsikkrer: at han paa sine Reiser har talet med flere end 2000 Tyve, og at de alle fandt et Slags Fornøielse i at under folde sig med ham om deres Forbrydelse, at ingen af dem undsaae sig, eller angrede sin Brøde, og at han derfor anseer dette som et stort Beviis paa, at saadanne Tyve føle en indvortes Trang til at Fæle, saa holter dette hans Beviis kun paa meget svage Støtter, At Tyvene gjøre sig til af deres Fordrydelse, er vel neppe saa almindeligt, som Sall paastaaer, og om det end er det, saa skeer det sikkert af ganske andre Aarsager, end fordi de have et udmærket Organ til at siele. Hvad skal en Tyv vel undsee sig for paa et Sted, hvor han lever blandt lanter Skjelmer og Tyve, hvor der ikke tales om andet end Skurkestreger, og hvor endog det ældste Medlem, følgelig den største Forbryder, ofte agtes allermeest? - Men dersom man vilde tale med saadanne Forbrydere, naar de ere komne paa fri Fod igjen vilde man nok finde, at de undsee sig, ja at de endog, naar det er mueligt, negte at de have udstaaet en saadan Straf. - Det er ligeledes meget naturligt, at en Tyv gjør sig til af sin Forbrydelse, naar han seer, at en berømt Mand, ledsaget af et heelt Selskab Lurde og Rangspersoner, gjør sig den Umagede at besøge ham og hans Colleger paa saadant et Sted, ja endog at føle hans Pandeskal. Han maa troe, at han er ret en vigtig Person, siden man beviser ham som Tyv en Ære, som man hidtil har negtet ham som ærlig Mand.