Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1822-01-03
Hvo som har Samfund og Mennesker kjær, Alle I Gode og Vise! træder i Kredsen til os her : Bogtrykkerkunsten at prise! Chor. Jal Held Dig Kunst i allen Land! Stedse Du blomstre og gavne! Lyde fra Sydens til Nordboens StrandFaveres og Gorrækernes Navne! - 11. Danvare appen nær nann Fart ned Rigt og alskens Ve nære sig viser, Selve Tiden vorder snydt, som min Sang beviser, af dets eget Vendebud, - Tidenden jeg meener -der, som Frudsom og som Brud, for og N. forener. Halve Seculam forsvandt, Gammelt snarlig Flemtes, hvis ei Dagene, som rendt, i Aviser gjemtes. Der de stande frem igjen, mens det Nye bydes: Saa beviser jeg, min Pen, hvordan Tiden nydes. Selv den løber stedse væk, tænker ei paa noget; er vor Glæde, er vor Skræk, gjør os det saa broget; nyder os, i stærk Galop, for vort Lie paa Jorden, til Sankt Petrus lukker op, efter gamle Orden. V. for Tiden tænke maa, vil den sels ei tænke, meente vore Fædre saa; meded den i Lænke. Avisen blev den lagt, Syderen at nyde, hver at selv dens grumme Magt. Fængslet ei kan bryde. Dette store Paasunds Værd, Mindet om de Fædre, om de Gamles Mege Værd her i Dag vi hædre, fyldende til bredfuldt Maal, for vi ende Visen, ved at bringe cobbelt Raal: Hempel og Avisen! Lysets Rensenestyreaarige Vadreder. Sandheds og Retfærds gjæve Telsmand, Hr. Forligelses-Commissair os en helliget. ærbødigst Forfatteren. Act. Hvor Fader Fran troner, Glæden smiler. Hod, Held hiin Mand, som først gav Tanken Vinger- Var Taur end ei hans rette Navn Hvormed den nu fra Pol til Pol sig svinger Og styrer frem mod Lykkens Havn. alle Saalænge som Bogstaver samles til Ord, Tak skal Dig yde erkjendtlige Jord og tifold Eder Held, I snilde Taruar, Som prentede den første Bog! Et Lys i Mørkets Nat I monne tænde, Der løste Trældoms tunge Aug. Saalænge en Tyddeel af Lettrer er til, Verden med Priis Jer ihukomme villi Selv Eders stolte Kunst er Pant, at Lyset, Skal aldrig slukkes paa vor Jord; Og om end tusinde Despoler kysed, Vil Frihed skride i dets Spor. Af begge da ledet, i skjøn Harmonie, Mennesket stiger Seraphen forbi Mod dette høie Maal Du stadig vandre, O Bran, hvis Fest vi feire her, Det halve Sekel ei Din Gang forandred, Skjøndt Uveir bruste fjern og nær a. Thi gid Du maa hædret og blomstrende staae, Frugten til sildigste Efterslægt naaelilMens Kloden rundt om Livets Klare Stjerne Alt som og tyve Gange skred, Den saae en Maan med Kraft om Lyset værne, Som til for Undertrykte stred, l. Hvo eengang ham skued, sik Ædlingen kjær bliver na I Evæl, saa ønsker Enhver. Den 5 Januar 1822. Drik, mens i Flasken er en Taar, drik, til en Perial Du faaer, saa lyder Nogles Lære. Paa andre Strenge Somme slaae: Naar Du et Glas a to kan faae, "Du bør fornøiet værelHvem af dem end jeg holder med: jeg vil, som alt jeg forud veed, De Andres Gunst forlise. Jeg Bremenfeldt til Mønster taer, og siger: "Ret de Begge har, og jeg det skal bevise. Thi naar det er en Dagligdag, og vi maae fare saa i Mag, at Donten bliver passet. da være man med Maade fro, og, imod sine Pligter tro, ei see for dybt i Glasset. Men naar en Gang en festlig Dag os byder glemme Alskens Nag, og Skjæbnens Drillerier: da skader ei en Perial.