Københavns Adresseavis, 1763-07-29
Denne Formørkelse skeer efter den femte Plage=Skaals Udsselse (Cap. 16. v. 10.); Den femte Skaal udøses sildigere, skiønt ikke meget længe efter, end den første Skaal; Dette lærer vi af Textens Orden, saavelsom af det at de kaldes udtrykkelig den første og den femte Skaal (Cap. 16 v. 10. 2.). Den første Skaal treffede Mennesker, som da allerede har Dyrets Kiendemærke og dem som tilbede Dyrets billede (v. 2.); Altsaa maa nødvendig den falske Prophet (nemlig det andet Dyr, hvilket opstiger af Jorden og har 2 Horn liig et Lam) allerede da være fremkommen fori Veyen, førend den første Skaals og den femte SkaalsUdsselse; Thi han er jo den som er Aarsag til det at man giør saadant billede og Folk tilholdes til at antage Dyrets Kiendemærke (Cap. 13. v. 14. til 17, i sær v. 14 og 16.). Og naar dette billede forfærdiges Dyret (forstaae det første Dyr med de 7 Hoveder) saa har Dyret tilforn allerede faaet det dødelige Saar i sit ene Hoved, og samme Saar var lægt (Cap. 13. v. 12. 14.). Heraf seer da enhver eftertænksom Læsere letteligen, at Dyrets Saargiørelse i sit ene Hoved (og Saarets forunderlige Helbredelse) gaaer nimodsigeligen foran, og at Dyrets Riges Formørkelse skeer i en sildere Tid, og at ved disse tvende Ord i Aabenbaringen betegnes ingenlunde et og det samme, men to gandske forskiellige og i Tiden adskilte Begivenheder. dette seer vi nu et merkeligt Exempel, som viser hvorledes vor trofaste Herre Jesus i Aabenbaringens Text selv har lagt saa tilforladelige Spor for Bogens opmærksomme Randsagere, til at finde de afbildede Tings rigtige Orden og Sammenhæng og altsaa til at komme videre og videre fort i at indsee Spaadommens rigtige Forstand. Mangfoldige flere saadanne faste Haandgreb findes der i Texten, at holde sig og hielpe sig frem ved, naar man beqvemmeligen betiener sig af dem. Hvo som med Agtsomhed og den fornødne Tid har læset Sal. Dr. Bengels Skrifter over Aabenbaringen, og ikke har været alt for stærkt hindret af ForDomme, maa tilstaae, at denne Mand har faaet Naade til at blive en heel Mængde af saadanne Spor og Haand grebe vaer i Texten og at betiene sig fortreffeligen af dem. Naar andre Guds Tienere efter ham først har troligen fulgt ham paa den anviiste Vey, kand de med Tiden vente at opdage flere deslige Haandgreb til at komme videre. Den retsindige Hr. Mag. Christliebs grundige Skrift over Aabenbaringen har jeg nu ikke ved Haangen. Men saavidt jeg kand huske af det, jeg for 3 a 4 Aar siden læste det, saa troer jeg ikke, at han holder Saargiørelsen og Formørkelsen for en og den samme Tildragelse, hvilken Meening Læseren af No. 25 lettelig kunde synes at være Christlieb tillagt sammesteds af Hr. H. S. Men jeg troer, at Hr. H. S. vil kun sammesteds sige, at Hr. Christlieb anseer Dyrets Riges Formørkelse som et billede paa den Tildragelse, som giver Horen Leylighed til at sætte sig op paa Dyret og beherske det; og at Hr. H. S. selv vilde ansee ey allene Formørkelsen men ogsaa tillige Saargjørelsen som en Afbilding paa samme Tildragelse. Jmod denne Hr. H. S. egen Mening er foranførte Grund en uovervindelig Vanskelighed (men jeg seer ikke at den strider imod Hr. Christliebs Meening, saadan som jeg udtolkede den. Overalt er ikke Hovedsagen at udforske den ellers berømmelige Hr. M. Christliebs Meening). Derfor forlader Hr. H. S. tildeels dette sit Jndfald strax, og holder vel for at de to Udtrykte, Saargiørelsen og Dyrets Riges Formørkelse, ikke sigter til cen og den samme Tildragelse med Dyret, og saavidt bifalder han Sal. Bengels Forklaring, men derhos mener han, at Saargiørelsen vederfares Dyret ikke førend paa sit femte Hoved, og at dette bliver den Leylighed, som Horen faaer og betiener sig af til at svinge sig op paa Dyret: Derhos yttrer Hr. H. S. sin Meening kortelig om Formørkenen, at denne skulde først skee i Dyrets syvende og sidste Hoveds Tid. Jeg har derimod viist at Saargiørelsen, vederfares Dyret i sit første Hoved, saavel efter Textens Medfor som og efter Historiens Overeensstemmelse. Og til den Meening, at den Formørkelse skulde henhøre til Dyrets syvende Hoved, anfører Hr. H. S. ingen videre Grund, uden dette, at Hr. H. S. synes at Formørkelsen, neppe kand faae et andet Sted. Mig synes det falder gandske beqvemt at Formørkelsen gaaer nest foran for Horens Sidden paa Dyret, og giver just Leylighed dertil; og da maatte Dyrets Riges Formørkelse formedelst den femte Skaal just skee enten sidst i det femte eller først i det slette Hoveds Tid. Ligesom nu Hr. H. S. selv tilstaaer, at det bliver vanskeligt at gjøre sit Begreb om saadan Formørkelse, i det syvende Hoveds Tid, naar Dyret da er opstegen af Afgrunden og øver endnu større og skrekkeligere Magt end tilforn nogen Tid er skeet, saa bliver det derimod gandske let, at forestille sig Dyrets Riges formørkede Tilstand i den Tid naar det maa bære Horen, i hvilken Tid Texten bruger den Tallemaade om Dyret, at Det er ikke, som er forklaret kortelig i No. 35. Nu spørges da videre om Dø ret af Afgrunden. Men saasom Hr. H. S. har herom, handlet vidtløftigere i et andet Stykke, nemlig i No. 31. og sammesteds endnu tilforn anfører noget til at svække Dr. Bengels 1ste Grund til at henføre Saaret til Dyrets første Hoved, (som jeg havde lagt for Læserens Øyne i No. 28.); saa maae jeg endnu først besvare dette, og derefter paa engang besvare hvad Hr. H. S. i to Stykker har fremført angaaende Dyret af Afgrunden. Hr. H. S. siger: Det Ord, Een eller Eet, betyder ikke, og kand ikke betyde, den Første, NB. uden hvor der tilkiendegives en vis Rad, Orden eller Følge. Jeg tilstaaer heraf saa meget: at hvor det Ord, Een eller Eet, bruges til at betegne just den eller det Første, der haves vel Hensigt paa en Rad af flere følgende, ja saadanne som følger i en vis og fastsat Orden efter hinanden. Men at alle Tider de følgende, den anden, tredie og de øvrige skal udtrykkelig nævnes kort derefter: dette har Hr. H. S. ikke beviist, ja jeg kand bevise, at dette ikke skeer paa alle de Steder, hvor man sædvanligen oversetter deslige Hebraiske og Græske Ord paa Dansk, den eller det Første, hvilke ellers egentligen bemærke Een og Eet. Et eneste klart og rigtigt Exempel kand være for enhver forstandig Læsere (især for studerte Folk, som ikke ere ukyndige i Fornuft=Læren) noktil at indsee hvor svag denne Jndvending er. Saadan et finder vi i Matthæi 28, 1. Her bruges just det Græske Ord Klar og oversettes den Første nemlig Dag i Ugen. Samme Ord lær er det som bruges paa det omtvistede Sted (Aabenb. 13, 3) om Dyrets saarede Hoved, og oversettes heraf Bengel saa vel som af andre, Eet, men Bengel forstaaer det om det Første Hoved (de som ikke forstaaer, Græsk kand dog læt lade sig af en studeret Person vise dette ceneste Ord skiær at det findes saaledes paa begge Steder. ne. Nu maae jeg spørge Hr. H. S. om dette Sted Matth. 28, 1, hvor findes nu vel i det hele Capitel nogen Toddel, om den anden, tredie og øvrige Dage i samme Uge? Hvesom vil, kand ogsaa see Exempel paa hvor de Hebræiske og Chaldæiske Ord, som ellers bemærke Een eller Eet, dog oversættes retteligen om den Første, i 1 Mos. B. 8, 5, den første Dag i Maaneden, og siden nævnes ingen anden Dag af samme Maaned; V. 13. om den første Dagi en anden Maaned, og nævnes ingen flere Dage af denne Maaned; Ligesaa 2 Mos. B. 40, 2 og 17. om den forste Dag i Maaneden, hvorpaa ingen anden Dag af samme Maaned nævnes; Ligeledes 4 Mos. B. 1, 1. og 18. og Cap. 33, 38, og Esra 3, 6.; Ligesaa i 2 Kron. 36. 22. Esra 1, 1. Cap. 5, 12. Cap. 6, 3 om Chri første. Aar og nævnes ingen flere af hans Aar. Jeg vil ikke længere opholde hverken mig eller Læseren med at opsøge og anføre flere Steder. I endeel af de anførte har de gamle Græske Oversættere brugt ligeledes Græske Ord, som egentlig kunde bemærke Een eller Eet; men somme Steder har de brugt andre Ord, som alleneste bemærker den eller det Første, og saaledes har forklaret det Hebraiske. Begge Deele bestyrker Dr. Bengels Grund, som jeg forsvarer imod Hr. H. S. Det som den brave Hr. H. S. videre herimod har anført (i No. 31.), kand enhver nu læt besvare af det som er bemærket. Ligesom i Opfyldelsen ikke alle Dyrets Hoveder paa engang kom tilsyne, men efter hverandre, saa har ogsaa formodentlig i Synen Eet af Dyrets Hoveder efter det andet ladet sig see af Johannes. Ved denne Texaltsaa. Jeg saae et Dyr, som havde syv Hoveder, - og det første af sine Hoveder slagtet til Døde: savnes derfor ikke en vis Orden og Følge, om de øvrige, skiønt ikke Stykkeviis opreignes. Vilde nogen, efter Hr. H. S. Mening, spørge: Hvilket er det første, o. s. v. den maatte vente sig dette Svar: J Henseende til Synet, var det Hoved det første, det som først og fremmest for de øvrige blev seet af Aposicken; og fra det samme maatte Johannes naturligviis begynde at tælle. Og i Henseende til det som i Opfyldelsen derved betegnes, hvorpaa man fornemmelig maa see, da saasnart man af tilstrekkelige Kiendetegn har lært at kiende Dyret og dets Hoveders Bemerkelse over Hoved, blev det at slutte hvorfra man skulde begynde at tælle, og hvilket der var det første Hoved; Hvo skulde da vel være saa taabelig og kalde det Hoved, som kom frem førend alle de øvrige, det Andet eller Tredie, og kalde et sildigere fremkommen Hoved det Første, Naar det er forud tilkiendegivet af den Alvidende, at det første Hoved skulde være dødelig saaret ved Sværdet, men igien forunderligen læges, saa er denne Efterretning god og nyttig, om der skiønt ikke gives om hvert af de øvrige Hoveder noget besynderligt tilkiende; Den almindelige Efterretning og hele Beskaffenhed og Foretagender, imod Gud og Christum og imod hans retskafne Børn og Tienere, lader sig da let forstaae om et hvert Hoved paa Dyret. Dog giver vor Herre jo ogsaa videre besynderlig Efterretning forud om de øvrige Dyrets Hoveder, nemlig at i det slette Hoveds Tid skal den store Hore (den store Stad, som haver det mystiske Navn Babylon) have Overmagten over Dyret, og at der til den Tid skal hede: De som Konger eller Hoveder paa Dyret) ere faldne, og den ene (nemlig den Siette) er, den anden (som i den hele Rad er den Syvende) er ikke endnu kommen, o. s. v. Aab. 17. 10. Det Exempel om Sempronii Penge i hans Lomme eller Theekop duer aldeles ikke til at bevise at Dr. Bengel skulde have forklaret det Ord Eet eller det Eene paa en Maade, som strider imod Tale=Brugen. Thi saadanne Løse=Penge har ingen vis og fastsat Orden, hvorefter man kunde rette sig; uden saa var, at de vare mærkede med Tal som ikke lettelig blive usynlige, og i dette Fald var det ikke urimeligt at tale om den Første uden at melde noget om de andre Myndter. Nu haaber jeg, at enhver upartiisk og agtsom Læsere seer, at Dr. Bengels Forklaring i det Stykke slet intet er svækket. Ellers maa her endnu mærkes, at Bengel kuns forklarer Ordet tillav om det Første, men oversætter det: Eet i bemeldte Sted, Aab. 13. v. 3. Ventelig af den Aarsag, at derved tillige tilkiendegives, at de Tildragelser, som betegnes ved det dødelige Saar af Sværdet, ikke vederfares Dyret i flere end det eneste første Hoveds Tid.