Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-06-29
J et sammentrængt Billed viser Landets nuværende Stilling sig saaledes: Standsning i at Handel og Vandel, Capitalerne concentrerede enkelte Hænder, som give sig al muelig Umag for, at de ei skulle komme i Omløb; Luxus med udenlandske Artikler, dreven indtil Yderlighed Kaste vi et Blik paa Midlerne til at hæve disse Uleiligheder, saa finder man, at Udsigterne til en Forbedring fra andre Kilder end dem, den indenlandske Jndustrie aabner, ere meget svage. Kornudførslen, som udgjør i dette Øjeblik vor vigtigste Handelsgreen, er allerede temmelig længe standset, og Fragtfarten paa Middelhavet er hensvunden til næsten Jntet. Kan nu den ubetydelige Udførsel af jydsk Uld og Qvæg, i Forening med Jndkomsterne af Øresundstolden, vel dække de overordentlige Summer, der aarligen udgaae for udenlandske Artikler, ei at tale om de Renter, der skulle svares af Statsgielden, og deriblandt tildeels ogsaa til Udlandet, Skal altsaa Sølvet; og Varer af Sølvværd ei udsendes for fremmede Producter, der ere af den Natur, at de enten opslides, eller, som Fjer, Blomster og anden Flitter, fortrængte af Moden, efter kort Tids Forløb, bortkastes, saa er det let at beregne, at Landet, lidt efter lidt, skilt ved sine Realiteter, omsider aldeles vil forarmes. Nationalformen bestaaer nu især af Grundeiendomme og Obligationer. Men hvad blive de første til, naar deres Producter ikke kunne afsættes, og de saa, der afsættes, betales af Udlandet med Overdaadighedsartikler, og hvor vanskeligt vil det ikke med Tiden blive for Staten, at kunne svare Renterne af de sidste, naar de Grundeiere og Næringsdrivende, der især skulle sætte den istand hertil, ødelægges, eller i det mindste standses i deres Drivt: Fra hvilken Side man end betragter Sagen, bliver det indlysende, at skal det Hele frelses i den almindelige Betryk, saa er det nødvendigt, at Danmark søger denne Frelse i sig Selv. Den findes ene i forøget Jndtægt ved indenlandsk Jndustrie, og forringet Udgivt ved Forsagelsen af alle undværlige fremmede Frembringelser. Men her møder naturligviis den hindring, vi allerede forhen have berørt, nemlig det Hul, som Afsavnet af den hidtil erholdte Told maa foraarsage i Finantserne. Det er sikkerligen en meget stor Hindring, men ubortryddelig er den dog neppe. Den Told, der nu svares af udenlandske Varer, er vel en Jndtægt, men kun altid en negativ; thi Forbrugeren, som skal svare den, vil nok paa een eller anden Maade søge at gjøre sig betalt igjen, ved at lade sig sit Arbeid saa meget dyrere betale, saa det omsider dog bliver Nationen, i det Hele taget, der maa tilveiebringe Tolden endog af Luxus. Saaledes synes ved første Øiekast Bonden, der klæder sig i Vadmel og Hvergarnstøi, at være fritagen for den Told, der svares af italienske Straahatte, Blomster, Shawler &c., men i Grunden betragtet er han det dog ikke; thi skal Hørkræmmerens Kone have en modens Straahat med franske Blomster, saa maa Bonden dog indirecte bidrage dertil, ved at betale forholdsmæssigen saa meget mere for sine Sild, sit Salt og sit Jern. Det er derfor urigtigt, naar man siger: "det skader ei, at der svares svær Told af Luxusvarer, lad dem, som ville føre den, kun betale deres Lyst; thi den hele Forskjel ligger kun deri, at Forbrugeren betaler Tolden directe, men Jkkeforbrugeren, indirecte. Urimeligt er det ligeledes at paastaae, at det hindrer ei, at Luxusvarer indføres, naar de kun ere belagte med en svær Told; nei, just deres Jndførsel er det, som skader, fordi den forarmer Landet ligesaa meget, som den svækker den indenlandske Konstflid. Vi indsee, som sagt, tilfulde Vanskeligheden i at give Slip paa de Toldindtægter, der allerede eengang ere henlagte til visse Udgivters Bestridelse, som Rentebetaling af Statsgielden &c., og ligeledes den vist ikke gavnlige Standsning i Concurrencen, som et Forbud mod alle udenlandske Luxusartikler vilde foranledige, men her kommer det an paa at foretrække et mindre Onde for et større. Lægge vi i den ene Vægtskaal den Uleilighed, der vilde flyde af en formindsket Toldafgivt, og i den anden den Forarmelse, den Næringsløshed med alle sine Følger, som flyde af en uophørligen Offrenpaa den udenlandske Overdaadigheds Alter, saa vil man snart finde, at Virkningerne af den første er beregnelig, og af de sidste derimod uberegnelig. Men der er allerede meget vundet for en Stat, naar den kan beregne de skadelige Virkninger. Saaledes som Tingene nu staae, maa den Tid – det være tidligt eller sildigt – komme, hvor den udenlandske Luxus handlyses og den indenlandske Jndustrie af alle Kræfter opmuntres, De Tider ere forbi, da vor Handel og Skibsfart, satte os istand til at kunne leve paa en høi Fod.