Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1842-12-31
Udlandet. Vi her i det dansktalende Danmark kunne ikke, ved Aarets Slutning og navnlig med Hensyn til hvad der er foregaaet i Stænderforsamlingen i Viborg, andet end beklage de Forviklinger, hvori en i en lang Aarrække vedvarende meer eller mindre heldig Bestyrelse har sat os ligeoverfor Slesvig. Man vil af nedenstaaende Uddrag af den jydske Stændertidende erfare, hvorlidet Man kan erfare af den i dette Øieblik for enhver Dansk paa Nationens Vegne, saa hjerte og magt paaliggende Sag angaaende Discussionerne om det slesvigske Anliggende. At Danmark første Jurist - ja, havde Danmark nu havt et saa udstrakt Terrain og Sprog, som Frankerig og Tydskland, vilde Man muligt have sagt: at Europas første nulevende Jurist staaer som kgl. Commissarius i de danske Stænder paa et slibrigt Standpunkt midt mellem Oben und Unten, – det kunde Man maaskee indrømme, uden at ville Nogensomhelst tillivs; men mindre vil muligt den Frisindede, tilgive ham, at han har, som kgl. Commissarius, slettet eller strøget Discussioner, der ikke ene angaae Kongen, men tillige Nationen. Vi ønske at vide og vil kunne forlange at vide, ikke alene, hvorledes Kongen og hans nærmeste Familie, men ogsaa hvorledes Kongen og hans fjernere Familie, hvorledes nemlig vi selv 9 Folket har det. Kongen og Folket - det har Lehmann saa smukt sagt i sit sidste Brev fra Paris, indrykket i "Fædrelandet, eller i det Mindste har han forsande meent det - de skulle slutte sig tæt tilsammen. Vi bede om det frie Ord og allermeest i Stænderforsamlingen; lader os høre det, og lad Rød kridtet forblive usolgt i Hannover, i Nürnberg og alle de tydske Stæder, hvorfra det nærmest forskrives! Idag - Dagen for den Dag, om hvilken hverken Kongen i Versailles eller den gratulerende Vægter i Odense kan sige: "jeg oplever din Mage!" – idag ville vi, med Ønsket om at Christian VIII's norske Morgensol ogsaa vil kaste et lysnende Skjær over danske Belter og Strande, begynde vor udenlandske Artikkel med Preussen. Der gives en ung tydsk Digter, af Gud begavet med herlige Kræfter, men disse Kræfter harmonerede ikke med det preussiske Ministeriums Ønsker: Digteren hedder Herwegh og flere Danske have oversat adskillige af hans Sange. J saa stor Agtelse staaer han i Preussen, at Kongen i en Samtale med ham i Königsberg sagde til ham: "Vi ville være ærlige Fiender!" Støttende sig paa dette kongelige Udsagn, har Herwegh i en i Neue Zeitunge og Børsenhalle offentliggjort Skrivelse bragt sin bittre Klage for Tronens Fod, uden at fremhykle en Underdanighedsfølelse, som han ikke kjender, uden at fremhykle Følelser, som han ikke føler eller nogensinde kommer til at føle. Hvad klager da Herwegh over han klager over, at Ministrene have lagt ham uoverstigelige Hindringer iveien for at udgive et Ugeblad, der skulde redigeres af ham - den Frisindede, vel at mærke ikke den Frække. Og hvad brouter Herwegh af deraf, at han ikke hører til de Mennesker, der lade sig skrække; deraf, at Ministrene for 5 Fjerdingaar siden have forbudet hans Skrifter i de preussiske Stater, men at han i dette Øieblik alligevel en beskjæftiget med at foranstalte en femte Udgave. "Jeg er - siger han - ifølge min Naturs Nødvendighed en Republikaner og maaskee i dette Øieblik Borger i en Republik (Schweiz?). Men mit Hjerte har dybt følt en Længsel efter at skrive dette, maaskee lidenskabelige, men ærlige Ord til Deres Majestæt, og dette Ord skal ikke anklage Fyrsten, men ikkun Ministrene, og det er ikke mit ubetydelige Ord, det er Tusinders.