Berlingske Tidende, 1831-11-16
Vore Liberales Færd er ingenlunde liberal mod dem af Overhusets Lorder, der have stemt imod Reformbiller, endog skandaløs imod Bisperne. Hine saakaldte Liberale kunne eller ville aldeles ikke begribe, at til enhver ny Lov, til enhver Forandring i en gammel, netop ifølge Constitutionen, Overhusets Samtykke ligesaameget behøves, som Underhusets, og hvert enkelt Medlem i begge Huse har constitutionsmæssig Ret til at stemme efter sin Overbeviisning. - Baade Konge og Folk - sige de ville denne Reform. Men her er atter en stor Vildfarelse herskende. Vel tør man formode, (uagtet Historien meer end engang har gjendrevet en saadan Formodning, at Storbritanniens Konge i alle vigtige Anliggender deler sine Ministres Anskuelser; men allerede den Omstændighed, at ene og allene disse ere ansvarlige for alle Kronens offentlige Handlinger, beviser, at Storbritanniens Constitution ingen "Kongelig Villie, erkiender. Denne kan i det højeste kun erkjendes i det Tilfælde, at Kongen antager eller forkaster en baade af Over- og Underhuset samtykt Lov; og selv dette er i Ordets egentlige Betydning hans Ministres Handling. Derfor er det med Rette holdet for constitutionsstridigt, (endskjøndt det i de sidste Aar ofte er skeet, at et Parlamentsmedlem under Debatter om en eller anden foreslagen Forholdsregel har beraabt sig paa Monarchens Anskuelser deraf. J det nærværende Tilfælde formoder man, og ikke uden Grund, at Kongen er paa Reformernes Side, som Privatmand var han stedse en Wdig, og mange personlige Yttringer have tilfulde kundgjort hans Mening i Henseende til denne Punkt. I denne opførte Tid er det en Lykke, at Nationen er overbeviist herom, thi ellers vilde man neppe have fundet sig saa taalmodigen i at see den visse Forventning skuffet. Men selv om Kongen var stemt imod al Reform i Underhuset, vilde han i dette Øjeblik ikke finde det raadeligt, at danne et nyt Ministerium, thi i det nuværende Underhuus vilde dette ingen Understyttelse flade og i et nyt uden Tvivl endnu mindre. - Det berygtede Parlamentslem Hunt har i disse Dage udgivet et Manifest til Raticaleformerne i England, Skotland og Jrland, hvori han paastaaer, at den ministerielle Plan aldeles ikke omfatter en saadan Reform, som han stedse har fordret og som aldeles maatte kuldkaste Aristokratiets Vælde, men tvertimod en Reform, der paa Ræveviis kaster Folket Stør i Digene, for, under denne Støvles Beskyttelse, at skaffe Whig partiet den Magt i Hænderne, som Torierne saa længe hav eiet og misbrugt til deres egen Fordeel; Whigerne vilde naturlig: viis ogsaa benytte den til deres egen Befrielse. Morningpost, Torypartiets Hovedblad, meddeler dette Document med stor Glæde, for at vise, at den store Masse af Folket (som Hunt foregiver at repræsentere, ligeledes erklærer sig imod Reformbillen, fordi denne præsterer for lidet. En Forsikkring, der gaaer ud paa af indbilde Nationen, at man skuffer den. - Men det troe mange forstandige Mænd, der billige Reformbillen, at denne, uagtet de mange tilsigtede udvortes Forandringer, ikkun vil forandre Lidet i Repræsentationens Væsen. - Man venter med Vished, at Parlamentet atter forsamles den 1ste December d. A.; Ministrene ville da ufortøvet forelægge det en Reformbill, hvis Hovedmodisicationer vel skulle lempe sig efter nogle af Torypartiets Hoved indvendinger, især med Hensyn til Valgrettigheden i de større Byer, men derimod give Demokratiet i de mindre Byer og paa Landet større Udvidelse. Det er ikke sandsynligt, at Overhuse, endnu engang vil nægte Billens anden Oplæsning, men vist er det, at Overhusets Committee vil foretage betydelige Modificationer med den, og dette mægter end ikke 60 nye Pairers Udnævnelse at afværge. Thi ikke faa, der stemte for Billens anden Oplæsning, have gjort uovervindelige Indvendinger imod mange af dens Clausuler. Hvorledes Nationen vil optage saadanne Forandringer, - det er et andet Spørgsmaal; neppe saa fredeligen, som om Overhuset ikke dennegang havde forkastet Billen. - Jmidlertid gives der i England alt for Mange, den have noget at tabe, til at man saa let kan formode Mueligheden af en National-Jnsurrection, som man af de mange fulminerende Taler og Beslutninger skulde fristes til at troe. Adelen veed dette meget vel, og faaer derved Mod til Meget, som den ellers ikke vovede. Dog maa en saadan Aand behandles med Klogskab; thi eet Extrem fører stedse til et andet, og selv de Klogeste kunne her lettelig forregne sig. - Men i alt Fald er det saare uklogt, i den Grad, at sætte Overhuset i Modsigelse med den offentlige Mening, at man vænner sig til at gjøre dette Gavnlighed i Statsforfatningen, og i Særdeleshed Bispernes Nærværelse i Overhuset eller dettes Medlemmers Arveret til Sæde i samme, til Gjenstande for Raadslagninger i offentlige Folkeforsamlinger, hvortil ofte megen Pøbel flykker sig.