Københavns Adresseavis, 1760-05-09
Det er vist, at mange Blessurer ere fornemmelig føleligere end andre, og lige saa vist, at man ikke kand determinere Følelsernes Grad efter Blessurens eller Aabningens Størrelse. En splintret eller knuset Beenpibe i Armeen eller Benet føles og fornemmes unægtelig sterkere, end et viidt Hug i det tykke Kiød. Man har ogsaa forsikret mig, at en Blessure i de første Minuter og Timer ikke er saa smertelig, som nogen Tid derefter. Og jeg veed, at mange i Hidsigheden af Trefningen ikke engang strax selv vide, at de har faaet et Skud. Jeg tilskriver dette den hastige Bevægelse, i hvilken Kuglens Slag tillige giør det Sted følesløst, hvor den farer igiennem. Men i Almindelighed giør ogsaa Geværenes og Vaabenernes Raslen, Kanonernes Torden, og den susende Dundren af det smaa Gevær, den sterke Skraalen, Røg, Damp og Støv, samt den Pladses Rystelse paa hvilken Slaget staaer, i visse Maader følesløs i Henseende til sig selv. Man maae ikke altid ansee denne Følesløshed som et Tegn til Frygt. Den ægte mandelige Tapperhed kommer selv. selv ved Trefningens Hidsighed i en ædel Enthusiasmus. En brav Mand er paa den Tid meer opmerksom paa sin Post, end paa sig selv. Han tænker ikke paa sit Liv, han tænker ikkun paa Pligt og Ære, og taber alting af sit Øyesyn; uden Seyeren - Disse Aar. sager tilskriver jeg det, hvorfor en Blessure ikke strax i samme Minut og Time er saa smertelig, som siden. Og det er let at begribe, at denne Smerte ofte forøger sig ved den foranstaltede Cuur. Og det føler den beste og tappreste Mand lige saa got som den Feigeste. Vel har nogle Mennesker en haardere Legems Natur end andre, og jeg har kiendt Folk, som formedelst deres haarde Natur viste megen Uemfindtlighed ved deres Smerter. Men alle Legemer ere ikke af eens Art Jeg har ogsaa kiendt ret værdige Mænd, som i deres Pligter sikkert gik Døden i Møde uden at blinke derved, og dog alligevel havde meget ømme Følelser, da det siden kom an paa at besigtige deres Blessurer. De Uemfindtlige ere ikke altid de Braveste, de Ømtfølende ikke heller altid de Frygtsommeste. Ved Smerten af Blessurer kommer det hos Dyden fornemmelig an paa Gemyttets Maadelighed. Man maae ikkun skye den Qvindagtige Væsen, som giør et forskrekkeligt Skraadendogsaa ved en liden Smerte. Bær De, min Ven, denne Følelse med alt det retskafne Sindelav med hvilket De gik i Slaget, Med al Hiertets Underkastelse og stadig Tillid til Gud Disse Lidelser henhører ogsaa under Krigens bedrøvelige Besværligheder. Alle de, som staaer i dette Kald, ere ogsaa exponerede for samme. Denne Lidelse kand undertiden være meget stor. Og hvo kand vel uden en sterk Følelse af Medlidenhed tænke paa dem, der nu væner sig i Lazarretterne af de Blessurer, som de fornemmer for deres Fædernelands Beste og Vel - For os og vore Børn - De, min Ven! en unægtelig endda ikke den Elendigste. Tiden synes Dem allerede saa lang, at De endnu ikke kand træde: Deres Forretnings Tieneste igien. Jeg vil tilskrive dette Deres roesværdige Nidkiærhed som er mig bekiendt. Men hvor mange af Deres Cammerader af alle Slags Stand og Værdighed, maae endnu i hele Fierding Aar taale to gange saa meget, som De fornemmer. Kast engang Øyne paa dem, hvis Lemmer ere knusede af de forskrekkelige Kanoner. De fleste ere ulægelige - Ak de qvæler sig til en langsom Død Mange er Hovedet kløvet paa andre har Kuglerne gaaet igiennem Livet. Og hvo kand opregne Tallet paa de mange Slags Blessurer, Jeg anfører dette med tildeels for Deres Roligheds og Tilfredsstillelses Skyld. De skal af denne Betragtning ikke allene moderere Deres Utaalmodighed, som De driver saa heftig, for at komme til Regimentet igien. De skal endogsaa af andre bedrøveligere Omstændigheder fatte et vist Slags Sinds Fornøyelse, som kand give Anledning og opmuntre til en stille Ydmygelse for Gud. Det er gaaet mig af Glemme i hvilken Bogjeg nylig læste en Samtale, som en dydefuld Mand holdt med sig selv. Den lyder omtrent saaledes: Saa ofte et ulyksaligt Menneske møder mig, saa troer jeg at have Aarsag til at sige til mig selv. Hvad er du bedre end denne? "Jeg saae nyelig et ungt Menneske, som jeg kiendte, at faae et Slag, Det gjorde mig ondt; men, tænkte jeg tillige: Hvorfor bliver du, mit Hierte, saa ofte meere utaalmodig over mindre Lidelser, Betragt denne Ulyksalige. -Men dette skriver jeg ikke for Dem allene. Jeg skriver det ogsaa for mig, Og da jeg vil udgive dette Brev tillige med mine Patriotiske Breve i Trykken, saa skriver jeg her tillige en Lærdom for mine Medborgere - Vi, vi som ere befriede fra Sværdet, som nyder Frugter af Seyeren i Rolighed i vore Huse, vil ville ofte tænke paa dem, som endnu maae udstaae saa meget for os - Vi vil tænke paa Kongens Armee, med sand Høyagtelse og med Bøn til Gud. O at vi maatte være i Stand til at giengelde enhver Soldat det - at meddele enhver værdig Ober=Officier en egen Belønning af Ære - at lindre og lette Smerterne for enhver af de Blesserede - Af med hvilken en ærbodig Glæde ville vi ved en forønsket Fred ønske denne med saa megen Seyer kronede Armee at være velkommen - Disse Helte, som ere besprængte med Blod, som berømmelig vovede deres Liv for Fædernelandet; fægtede troligen for Kongen, indtil de sidste Blodsdraaber; som vovede at bestorme fiendtlige Krigshærer, der vare dem to gange overlegne. Og som vandt fem Slag i et Feldttog, De maae sikkert troe, min Ven! at vore Patrioters Hierte er aldeles rørt til Kierlighed og Høyagtelse for Armeen. Vi ere ikke nerkiendtlige. Og De veed, med hvad for Høyagtelse at Krigstanden bliver anseet i vort Land. De kand ogsaa giøre sig en vis Beregning paa en Andeel af al den Ære, som det befriede Fæderneland nogensinde kand uddeele til sine Beskyttere, og paa alle de Lavebærkroner, som vi fletter, for at indvie til det sande Heltemod. De kand derhos og saa forsikre sig om en høyere Løn hos Gud, som den der allene kand værdig belønne de ægte Dyder. Det kommer allene derpaa an med hvad for Sindelav og BestanBestandighed at vi giør dydefulde Gierninger. Jeg beder Dem, lad ikke denne Punct gaae Dem af Tanker. Det er ikke Hovmodighed eller Egenkierlighed; men en af Himmelen indplantet Drift, som lærer Dyden. Dyden er ingen vilkaarlig Lov, som de Vise lærer os, men den er et Himmelsk Kald, som Hierterne allene ærer. Dens indvortes Følelse dømmer om enhver Gierning. (Fortsettelsen følger.)