Aalborg Stiftstidende, 1835-07-01
Saaledes begynder nu Folket overalt at vaagne til Selvfølelse af sit Værd og at sætte sig i behørig Udøvelse af den Majestæt, man har villet frakjende det eller idet mindste ikke vidst tilfulde at skatte. Et vigtigt Skridt. Følgerne deraf kunne ikke blive uden Gavn for Samfundet. De maatte tilvinde det baade Hæder og Blomstring, og nu, om nogensinde, maatte Saturnus være paa Veien at tilbagetage den, Trone, han for nogle tusinde Aar saa hastigt bortgav. - Dog ikke vil jeg, ved det første Glimt, derom Natten skinner, hurtigen udraabe, at Morgenrøden er kommen, at en Dag, langt herligere end nogen af dens Forgængere, vil stige op over Jorden, Mangen Person har glædet sig ved et endnu skjønnere Lys og alligevel omsider seet sig skuffet ved en Jrlys. Derfor har jeg tilvænt mig paa al mulig Maade at vogte mig for Blændelse og Feilsyn, naar jeg tager i Betragtning hvad der forgaaer omkring mig. Om jeg da ikke altid seer Sagerne saaledes, som Mængden seer dem, maa man derfor ikke fortænke mig. Den som har faaet Øine, vil gjerne benytte dem. Der findes Blinde nok, som maa see med Andres Øine, og det er visseligen ikke godt. Hvad seer jeg da, Er Alt det godt, der synes saa? Alt, hvad roses, Man skryder i vore Dage, over sin Oplysning, sin Sagkundskab; men hvad er det for en Oplysning, man i Almindelighed eier, Med Forlov: blot en Kundskab uden Grund og uden at være paa det Rene, mageligen sammenskrabet af Dagens Døgn= og Flyveskrifter. Tidsskrifts=Udgiveren er nu den Mimer, hos hvem Skarer fra Øst og Vest sætte sine Øine i Pant for den lykkelige Gave, at kunne kjende Alt, tale om Alt og uden Jndsigelse og Villie dømme om Alt. Ogsaa krybe, nu Mundkæmper frem af hver Busk, øvende sig i den lette Rustning af nogle klingende Phraser, og Alle forstaae de at skumle over Styrelsen, yttre Mishag mod Landets Store, og negte sammes Dannelse den Hylding, som den i ethvert civiliseret Samfund er vant til at modtage. Det hører til Dagens Tone, ikke at prøve hvad der kan være ret og godt, men useet at skjænde, hvad Tidsaldre og Folk have anseet med Agtelse, samt blindt fordømme hver gaae for den herskende Opinions Vind. At randsage først, og derefter dømme, denne skjønne Skib hos vore Forfædre er hos os gaaet af Mode, og vor gode Tid, som i Alt fordrer lette Methoder, Gjen veie og indbyrdes Underviisning, tager sædvanligen ket Spring forbi Randsagelsen, for snarest og hurtigst at komme til Dommen, der ansees at være rigtigst, jo mere uovertænkt den er. Hvorledes forklarer man ellers den Lov og Priis, som i Almindelighed lyder, naar nogle høie og stærke Ord udtales i den saakaldte Tidens Aand og til Fordeel for de saakaldte Folkets Mænd, Om Skrigeren forstaaer det, hvorved han skriger, er i vore Dage ligegyldigt. Hovedsagen er at kunne uophørligen raabe: raadne Former", alt for svære Skatter, Laugstvang", Jndskrænkning i vore Rettigheder, Baand paa hvor Frihed, og mange flere slige Kraftord eller maaske snarere Trylleord, som uimodstaaeligen skulle virke paa Medborgernes Sind. Ogsaa have disse Raab faaet en god Fart og ere allerede blevne saa almindelige, at man nu vanskelig vil finde en Bisse eller Pialtekræmmer, en Brændeviins=Advocat, som ei har opdaget uhyre Mangler i Statsforvaltningen, ei anseet sig fuldkommen beføiet til, ei blot at raisonere lover, men reent ud at forkaste den Politik, Regiebringen troede rigtigst at følge. Det er altsaa ei underligt, om Rigets høieste Embedsmænd, som nyde Tænkeres Agtelse, alligevel tidt i Smaaherrers Gilder blive Formaal for en alvorlig Revselse og erklæres at være uduelige til de Poster, Regjeringens Tillid betroede dem. Ja, næsten er det kommet saavidt, at Pramføreren troer sig bedst istand til at de styre Statens Skib, Rokkedreieren dygtigst til at drei Samfundets Form, Reenskriveren fuldkomnest at kunne Jmopsætte Lovene for en frie Nation. Betragter man upartisk hvad man seer foregaae lomkring sig, saa finder man beklageligen den Lyst al almindelig, at ville skumle, haane, fordømme, og, da tilden ægges af udsvævende, ofte vildledende Tidende artikler, og dertil er forbundet med Svaghed i Blik skeet, Uklarhed i Forestillingen, kan den udarte til heftige Optrin for Samfundsordenen. og Sikkerligen trænger Staten til Forbedringer. Den ser ikke et dødt Kunstværk, men en levende Organisme, og, som en saadan, bør den uafladeligen frem i voxe, fremelskes og forbedres. Ogsaa høiagter jeg 3de Mænd, som ville have frisk Blod i Aarerne, som med ædel og sandhedsskjærlig Nidkjærhed arbeide mod Fordomme, antagne Feilagtigheder, bevogte Helligheden af en lovbunden Frihed. Men den sande Ven af Fædrenelandet, af Sammes Ære og Selv omstændighed, kan ikke uden Bedrøvelse erfare den tankeløse Larmen og Jvren, der har bemægtiget sig en mindre oplyst Deel af Nationen. Man vil uophørbetænke Følgerne af et saadant Raseri, de vide ei ret, de gode Folk, hvad de ville, men de have faaet i deres Hoved, at Jntet af det Bestaaende duer, hvorfor det ogsaa uden al Barmhiertighed skal styrtes. Det Bedre, der skal opføres paa Ruinerne, hvorledes gaaer det dermed, Tegninger dertil gjøres i tusinde Hoveder, men ingen af dem finde almindelig Antagelse, og ingen Materialier skaffes fremfor den nye Bygning. Efter Udseende vil det gaae med den, som med Babeltaarnbygningen. Jkke for at indlade mig i Dagens Strid, men forat sige et Varselsord i Stormen, skrev jeg disse Linier. Fuldkommen saa om for Folkets Rettigheder, og saa hengiven den constitutionelle Samfundsorden, som nogen anden svensk Medborger, har jeg ikke kunnet finde mig i den Egoisme, som hersker, og der politiske Kandestøberi, som nu drives i hver Vraa. Dette Overmod, som fik sit Liv og sin Næring af den periodiske Presse, bør og holdes i Ave af dens samme Magt, hvis Bestemmelse det er, ikke at fange Opinionens Vindkast og vække Passionernes Strid, men see til, at Folket faaer en sand Oplysning og at dets Hæder og Selvstændighed bevares. Fuldbyrdes dette, da har Nationen Velsignelse af den frie Presse, men i andet Fald bliver samme dens største Ulykke, som, det er min Bøn, at Himlen vil skaane vort gamle Fædreland for. (Sv. Statstid.) Vi feile neppe i at antage, at ogsaa mange af vore Patrioter, som her i Hjemmet kaste Blikket, rundt omkring sig, ville være enige med os i at sande, at Meget af hvad der indeholdes i Ovenstaaende ogsaa hos os kan finde Anvendelse. Vi bidrage derfor, hvad der staaer i vor Magt, til at udbrede de Anskuelser, Forfatteren deraf bekjender sig til, ved af Dagen Nr. 161, at optage det heri Bladet. Qvinden, betragtet med Hensyn til Naturens Villie og det selskabelige Samfunds Formaal. Qvindens Forhold og hendes Stilling synes til alle Tider at have været den samme hos de Folkeslag, som ikke iagttage nogen anden Regel for deres Fremgangsmaade, end den som paa en Maade af en almindelig Jnstinet foreskrives alle handlende Væ ling lidt Forandringer i forskjellige Epocher og efter forskjellige Jnstitutioner. Vore Dages fremadstræbende Jdeer have foranlediget temmelig levende Discussioner angaaende Qvindens Emancipation, om den Rolle, hun er kaldet til at spille paa Verdenstheatret og om de Functioner og Rettigheder, som i Privat=Livets Overeenskomster kunde blive at indrømme hende. Det maa herved bemærkes, at denne Art Jgjenfødelse paadrives med langt meere Jver af Mænd end af Qvinder, og at Mænd, som, oprigtigt talt, mindst ere tilbøielige til at give Slip paa deres Kjøns Forrettigheder, dog ere de, som lydeligst hæve deres Røst i denne Sag, da derimod Qvinder, hvis aandige og moralske Værd mindst kan omtvistes, ere de beskedneste i deres Fordringer. Jdet vi blande os i disse Discussioner, ved hvilke hvi iøvrigt ville fatte os kort, skal det blive vor Bestræbelse, at holde os strængt indenfor de Grændser, som Fornuft, Apartiskhed og Kjærlighed til det Gode foreskriver. Selv vor Kjærlighed, vor Beundring for denne, os af Himlen skjænkede, Ledsagerinde i Livet skal ikke forlede os til at tabe de almindelige Jnteresser af Sigte, og, ville vi end gjerne yde Qvinden den Hyldest, som hendes Ynde, hendes Dyder og den Andeel af Lykke, hun bringer vor huuslige Arne, giver hende Krav paa, saa ville vi dog vel vogte os for, ved flau Smiger eller hyklerisk Føielighed at lade os henrive til at indrømme, hvad den sunde Forstand synes at misbillige, og hvad Qvinden, naar hun har en rigtig Følelse af sin Værdighed, allerførst vilde rødme over at modtage. Ligesaalidt ville vi udpynte denne Gienstand for vore Betragtninger med digteriske Krandse eller behandle den med kunstige Combinationer. Passende Alvor sømmer sig i en Meningsstrid, der føres om Familiernes Fremtids Lykke; thi denne er afhængig af Børnenes Opdragelse - Opdragelsen - hvis Grundvold, hvis Elementer paaligge Moderen, Qvinden, naar hun formaaer at begribe sin sande Bestemmelse. Jmidlertid maa man paa ingen Maade troe, at vi, som Tilhængere af daarlige Fordomme, eller forledte af falske Deductioner, skulde ville ganske indskrænke Qvinden til at passe sit Barns Vugge og sin huuslige Dont; vi nære ligesaalidt det Ønske at fordømme hende til disse udelukkende Functioner, som vi have den Hensigt at opholde os ved den formeentlige Forskiel paa Qvindens og Mandens Fattevner, eller begge Kjøns forskjellige Hjerne-Organisationer. Vi erkjende tvertimod gjerne hos Qvinden en Mængde Egenskaber, som i mange af Livets forskjellige Stillinger ofte stille hende langt over Manden; men, lidet vi oprigtigt indrømme hende Dygtighed til at fuldbyrde Borgersamfundets forskjellige Forretninger, troe vi dog ikke destomindre, at det høieste Væsen har draget en Rettesnor og en Grændse for hendes Pligter, udenfor hvilken hun staaer som en Undtagelse og altsaa uden nogen absolut Værd. Skaberens Villie har udtalt sig tydeligt ved den særegne og eiendommelige Organisation, han har givet hvert Kjøn for sig. Hos Manden finde vi physisk Kraft og Mod, hos Qvinden en spædere Legemsbygning, skjønnere Former, men en vis Frygtagtighed; hun har, fremfor Alt, den Evne at nære og pleie sin Livsfrugt; dette Kald formerer Mandens Ærefrygt for hende, men det foreskriver hende ogsaa paa det Bestemteste Naturen af de Forpligtelser, hun fornemmelig har at opfylde.