Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-03-19
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. god Maaned Trettende Aargang. No. 23. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 19 Marts 1816. Kong Hilgur og hans Dronning. fremfarne Tider vare i Danmark baade Over- og Underkonger, og kaldtes de Næssekonger, som Næsserne eller Havbredderne vare underlagte. En saadan Næssekonge var Hilgur, og havde han sin Kongsgaard tæt ved en Arm af Jsefjorden, hvor siden Abramstrup opførtes. Der laae hans Gaard og ragede frem over de gamle Ege og Birke, som i mange hundrede Aar havde bredt deres Skygge over Sjællunds Kyster. Hans Hustrue var Thyre, Kongen af blekings eneste Datter, med hvem han i ti samfulde Aar havde levet i kierligt og samdrægtigt Ægteskab. Det hændte sig engang, at begge seilede i en Snekke, langs med Jsefjorden, en kjølig Efteraarsaften, og Thyre fik en Helsot som dræbte hende i saare stakket Tid. Hilgur var færdig at forgaae af Sorrig over sin Thyres Død, og indelukkede sig i et mørkt Værelse, og vilde ikke tilstede Nogen mindste Adgang, thi han havde besluttet, at ville sørge sig til Døde i Eenrum, og skjøttede i de første tre Dage hverken om, at tage Mad eller Drikke til sig. Han hulkede og græd den hele langsommelige Dag, og ingen af hans Hoffinder turde fordriste sig at nærme sig ham. Da den vise Ubbe Skaldespiller fornam, at Hilgur var utrøstelig, vovede han, hvad ingen uden han, havde turdet vove, at nærme sig Konningens Aasyn. "Hvad vil Du mig, raabte Hilgur, der han saae den gamle sneehvide Skiald trine sagteligen ind til sig; vilst du trøste mig, da kommer du saare i Utide, for mig er ingen Trøst mere til her paa Jord, kun hos Thyre finder jeg den og hun er i Valhal!" Da Ubbe hørte dette, kastede han sig ned i Støvet, og raabte: "min Drot forlad den gamle vanmægtige Gubbe, at han nærmer sig Dit Aasyn, i hvorvel Du har forbudet alle Dine Sinder at gjøre det."Hvad vil Du mig, svarede Hilgur - kan du skaffe mig min Hustrue igjen, kan Du det ei, saa drag bort, og piin ei mine Øren med Din utidige og forgjeves Trøst. Skaffe Dig din Thyre igjen, svarede Gubben, rystende paa det isgraa Hoved - det kan jeg men paa eet Vilkaar, og dette Vilkaar, spurgte Hilgur brat?"er: "at Du skaffer mig eet Middel tilveie. - Og dette Middel er" -"at Du viser mig et eneste Menneske, som er fuldeligen lykkeligt, og lægger dette sin Haand paa Din Thyres Liig, saa lover jeg Dig, at hun strax skal leve op igien; thi det er et Koglerie, som jeg for mange Aar siden, længe førend Du endnu var født, har lært af en gammel Lapfin." Derpaa favnede Hilgur Ubbe, og sagde: "naar intet mere behøves, skal jeg nok faae min elskede Thyre i Live igien; men holder Du ogsaa Ord, Ubbe, Jeg giver Dig mit gamle Hoved til Underpant; tag dette, saafremt jeg ei skaffer Liv i Din Thyre, naar Du opfylder dette Vilkaar." Jngen var gladere end Hilaur, og Skialdens Ord fordrev den vaandefulde Konnings Sorg, ligerviis som Foraarssolen den levnede Jis. Derpaa lod Hilgur udgaae en Kundgjørelse i hele Landet, at hvo, som agtede sig at være fuldeligen lykkelig, skulde til den berammede Dag indfinde sig paa Kongsgaarden, og den, der kjendtes værdig til Navn af den fuldeligen Lykkelige, skulde efter at have lagt sin Haand paa Dronning Thyre, have til Skjænk et deligt og heel selsomt Drikkehorn af Guld, som Kongen selv havde arvet efter sine Fædre. Der nu den berammede Dag kom, tilstimlede fra alle Kanter de Folk i Hobetal, der meente at kunne have Krav paa det udlovede Drikkehorn, saasom de alle agtede sig at være fuldeligen lykkelige. Tæt udenfor Kongsgaarden paa en stor Slætte, hvor Kjæmperne pleiede at brydes og sigte, var opreist en stor Forhøining, paa hvilken det udlovede Drikkehorn var ophængt, og omtvunden med Egeløv og alskjøns deilige Blomster. Paa Hornet havde Hilgurs Runemester ristet med store Runer: "For den fuldeligen Lykkelige!" og det fine Guld glindsede saa meget stærkere, saasom det bestraaledes af Middagssolen. Ved Foden af Forhøiningen laae Dronning Thyres Liig, hvilket heel hyggeligen var tildækket med et saare kosteligt, sølvbebræmmet Dække, og stod da den gamle Ubbe tæt ved Baaren, for at erfare og bedømme, hvo af den hele Skare med Føie fortiente Navn af den fuldeligen Lykkelige Som nu enhvers Hu stod til det, udlovede Drikkehorn, saa stræbte alle saa godt de mægtede, at afmale deres Lykke med de ypperligste Farver, og enhver anvendte i saa Skjæl sin bedste Kløgt og Snildhed. Men den gamle Ubbe eiede meere Kløgt og Snildhed end alle tilfælles, thi han var den viseste Mand i Landet, og saare stærk i at skue ind i Hjertets mørkeste Vraaer og lønligste Folder. Derfor kunde ingen skuffe hans Grand syn, og var end hans ydre Øie mørkt, formedelst hans Alderstegenhed, saa var dog det indere desto klarere. Fast alle, som beilede til Guldhornet, maatte gaae skamfulde bort, saasom den vise Dommer saare snart overtydede dem om, at der end skortede dem meget i at være fuldeligen lykkelige. Enhver af dem havde en Orm, som nagede ham, hvor megen Umag de end alle gjorde sig for at dølge den; men aldrig saasnart vare de traadte frem for deres Dommer, førend han viste dennem, hvor den Orm havde sit Sæde. Den ene havde Guds Gaver i Overflod, men manglede Arvinger, blandt hvilke han kunde deele dem, den Anden havde Arvinger nok, men eiede intet, han kunde efterlade dem, den tredie vidste ikke Ende paa sin Rigdom, men slæbte sig med et heelt skrøbeligt Legeme. Og fandtes der da ei i hele den store Skare en Eneste, som kunde godtgjøre, at han var fuldeligen lykkelig. Omsider fremstod da en Ungersvend, der var den sidste i hele Rækken, og raabte: er fuldeligen lykkelig; thi jeg er sund og karsk, veltilfreds og veltilmode, og derfor tilkommer Guldhornet mig med Rette!" Da svarede den vise Udbe: "selvkloge Basse, mig blænder Du ei med Din Gantevorrenhed; hvis Du var fuldeligen lykkelig, saa varst Du ei kommet her, for at beile til Guldhornet." Konning Hilgur havde hørt og seet Alt, hvad som her var foregaaet, og blev derover saa ganske forandret i Sind og Hu, at han faldt den vise Ubbe om Halsen, og sagde med bitterlig Graad: "bringer min Thyre til Høien, og krandser den med mægtige Kampestene! Du har lært mig at skjønne, vise Gubbe, at ingen her paa Jorden er fuldeligen lykkelig, hvi skulde da jeg begiere at være det Udg. Ad tumulum senis summe venerabilis JOHANNIS HENRICI TAUBERI. Exstincta nobis, o pater, o sener dilecte, cur, hen, lucida jam tæ exstincta vit fax jacebit, umbra tegetave oculos doloris nostros, acerbum qvi gemimus tuum funus, supremo fataqve jom die clusisse, en canos eramus Nestore os tottes precatil Maturus annis ætheris in domon seris recesti, ved pius omnium: lugebit immatura leti vulnera semper amor proborum. Qvanqvam, decoris fesso laboribus, desiderabas præmia conseqvi majora terrenis, amicam non aliter cupiens qvietem, extorris ac si dulce qvis in solum cursu parando langvidus, at suis reddendis, ascendit cubille, unde brevi radios Eois lætus salutet. Nempe ater, osener prudens Parasti, musa sui sacra felice jam primo Juvente store dedit apere alta erum. Hæsit magistræ sune Fremio puet mellita pectus tuuc modulamina mulsere, fovit molle alumum Spiritus atve tinus Hamene. Mox explicqvit smagna olumina, clemente coelommissa, micantia urinotis, imonstrans manuqve redocuit rosed stupentem. Ast ille unqvam fferre den saer cessans, ad tillam deficientia ingente percussus tetendit, lumina, qvin morieus, samore. Sic, sie matam fervidus oc puer sidus tuetur, sub pedibus videt terrasqve depressas et, lipsam præter et astra, nihil refulgens! Sic te vigoris pectore candidoignes alentem Castalios patrem colles seqvebamur per almon, lucis agunt saa umina unde Loelestis amnes: svaveolentia sie, sig Hymetti rura perambulans illius ostendisti amoenveris opes, decus at perenne!