Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1771-09-30
En Oversættelse af det Tydske. Jeg drømte, at jeg paa en Søndag var usynlig i Kirken. Jeg formodede, at jeg der skulde finde de fleste Mennesker, som havde en Naade at udbede sig af Himmelen, siden dog disse Folkets store Forsamlinger, blandt andre store Øie mærker, og have dette, at der enten skal takkes Himmeler for den Lykke, man har naaet, eller den blive paakalded om en ny Lykke. Men jeg feilede i mine Formodninger; thi jeg traf meget faa, der ønskede sig noget. Men tænk ikke, at de vare sysselsatte med Opfyldelsen af andre ædle Hensigter, hvortil disse Sammenkomster ere bestemte. Jeg vankede lang Tid omkring iblandt Personerne af mit eget Kiøn. Her havde nogle lagt Hovederne paa Hænderne og udhvilede sig af det tunge Arbeide, ved hvilket deres Kræfter Ugen igiennem vare blevne udtømmede. Paa et andet Sted talede nogle om Feltslag, om Erobringer, om Pretendenten. Og dem vare saa bekiendte alle den Franske Konges Hensigter, at de kun indbyrdes forundrede sig over, hvorledes Hollænderen, Engelskmanden og det vienske Hof aldeles ikke kundet indsee dem. Herfra begav jeg mig op paa den øvre Kirkesal til en Kiøbmand, hvis dybsindige Mine jeg ansaae for en andægtige Gebærde Hans Siæl sagde: Jeg kand alligevel med hundrede vinde halvtrefindstyve, naar jeg paatager mig Skibets Assurance. Men dersom jeg og tabte Capitalen: Ja en liden Vinding, som jeg har vis, er dog bedre end en større, som kand synke i Havet. Jeg har dog just ikke behov at laane saa meget paa Panter, som de ere værde, og Panterne kand jeg altid beholde, naar de ikke indløses til den satte Tid. Femten paa hundrede er sandelig ingen stor Vinding, men den er dog christelig Man skal dog og tiene sin fattige Næste. Dog jeg vil heller begiere tyve. Jnteressen er endnu taalelig: Hvor vilde det gaae ham, naar ingen vilde laane ham noget? Ja, tænkte jeg, Kiøbmanden er dog endnu noget christelig; Han vil dog tiene sin Næste, og derpaa forføiede jeg mig bort Hidtil havde jeg ei endnu fundet nogen, der udbad sig en Naade af Himmelen. Præsten var just nu paa et Sted ivrig med unge uskyldige Fruentimmers Forførelse. Ach! sagde en velvoxen Mands persons Siæl, det er godt, at Præsten erindrer om Fruentimmer. Det er sandt, den Borger=Pige, der henne er ret smuk. Havde jeg dog allerede forført hende, Dog hun er et uskyldigt Kreatur. Jeg tør kun giøre hende viis, at jeg vil ægte hende. Med mine Penge kand jeg jo siden letteligen skaffe mig hende af Halsen. Jeg bestyrtsedes over Lidenskabernestyranniske Magt over de menneskelige Hierter. End og paa den Tid, da disse Hierternes uretmæssige Beherskere angribes af Fornuften og Religionen, nøde Mennesker til at ønske det, de skulde fordømme, Jeg vilde allerede begive mig hen blandt Fruentimmeret, da jeg fornam en ga meen Mand, der saae gandske mild ud, og havde sine Hænder foldede. Jeg er fattig, sagde han ved sig selv, det vil blive mig tungt at forsørge mig, min Kone og en Mængde smaa Børn. Men jeg er fornøied; jeg begierer ikke meer. Min gode Samvittighed og mit Arbeide skal giøre mig fornøied. Lad mig, min Gud, kun altid blive i disse Omstændigheder; Forbedre dem ikke, dersom du seer at denne Forbedring vil medføre mit Hiertes Forværrelse, eller Udyd i mit Huus. Giv mig kun den Naade, at jeg altid maa være tilfreds med din Villie. Jeg blev saa rørt af denne ærlige Bo gers ædle Ønsker, at jeg ikke saa snart havde forladt hans Siæl, dersom jeg ikke endnu gierne har de vildet vide, hvad eet eller andet Fruentimmer maatte ønske sig. Jeg begav mig derfor blandt Personerne af det smukke Kiøn. Her saae jeg nogle sove og andre paa et andet Sted bag deres Vifter, at giøre forliebte Øiekast op til den lille Kirke-Sal. Deres Tilbederes Øine, som vare der, giorde Spørsmaale til deres Øine, og deres Svar vare snart koldsindige, snart venlige. Blandt mange Fruentimmer bemærkede jeg en ung Skiønhed, som lod hendes Øiekast vanke om i den hele Kirke. Dette skeede paa en saa uskyldig Maade, at hun syntes at give sine Øine denne Frihed, uden derved at have nogen Hensigt. Endelig samlede sig alle hendes Øiekast hos en ung veldanned Mandsperson, hvilken stedse var beskæftiged med at lade Lynilden af Diamanten, han har paa sin Finger, skyde hen paa alle de Skiønne, den kunde naae Hvorfor var han dog saa grum Hvorfor giemte han ikke denne farlige Diamant, Dette unge Fruentimmers Hierte havde hidtil været gandske til freds. Ach! sukkede nu hendes Hierte, hvad er det for en allerkiæreste Herre, Hvor lykkelig maa manikke være, naar man eier en saa smuk Diamant, Diamanten, Skulde jeg dog kun eie denne Kostbarhed: jeg vilde aldrig ønske mig mere i Verden, (Slutning.