Københavns Adresseavis, 1776-12-03
En Fader hans Briller fik trakt af hans Lomme, Han læste: Hans Børn skal alle omkomme En skammelig Død, de kan ey blive reddet, Saa Manden faldt ned, og strax døde paa Stedet. En fattig bekymret begyndte at ligge, Der stod: Du skal altid i Fattigdom ligge. Man raabte: Glem Bogen, glem Bogen for flere Vi have alt nok, vi begiere et meere, Endeel deres Lykke og fandt i dens Blade; Men den Foruvidenhed var dem til Skade. Lyksalig Uvished for dig og for mig, Saavel for en Fattig som og for en Riig. Jeg har vildet vise, hvor let man kan glide. At ingen paa Verden med Vished kan lide, Og ingen sig rose af Lykkens Faveur. For Røllen er spillet og Manden han døer. Jeg nyelig har vandret om i endeel Huller, Blant Menneskeer, som nu kun agtes for Nuller, 1) Endeel var i Velstand og i Renome, Har nu knap en Lampe, hvorved de kan see, Den Klasse er vist ikke vant til at tigge. 2) Af dem fandt jeg mange ved Sengen at ligge. 3) Nu Enker, som sig knap kan lehne ved Krykker, Som Vilkaar og Alder forskrækkelig trykker, Som fordum gav Fattige ofte og til, Nu eye de hverken snart sort eller hvidt. 4) Ved Enkemænd, som det gaaer lige det samme. 5) Nu dem, som ey Sygdom endnu vilde ramme, Men med en Hob Børn, veed intet til Føde, Har intet at laane paa, Stuen er føde. 6) Nu Enker med Børn, en ynkelig Klagen, Vis Jndtægt hos nogle to Skilling om Dagen. 7) Nu hele Familier med en Hob Børn, Fem fandt jeg et Sted, da jeg kom ind af Døren, Tre Mark er vis Jndtægt for disse hver Maaned, Og stundum hvad got Folk har vildet dem laaned. 8) Og Krøblinger udgjør den ottende Klasse, Her findes al Uheld, som udi en Masse, Tilfælde, hvor ingen Forbedring man spaaer; En af dem har ligget paa ellevte Aar. Jeg saae hendes Leye, det var et Par Bræder, Gikt, Krampe og Saar hende ligesom æder; Forældre og Venner forlængst ere døde; Er hiertefrisk, og er ret graadig paa Føde. En anden ved Sengen paa trettende Aar, En Vandfør, al! tænk, hvor tidt Slaget hun faaer, Saa tidt at hun ey Sacrammentet kan nyde, En Gave til hende vil ingen fortryde, Hun galer ved Slaget altid som en Hane, Om ikke Sophie, da heder hun Ane. 9) Den niende Klasse de ere storblinde, Og vist nok nødtørftige, hvor jeg var inde. En af dem dog aarlig en Slags Pension, En tredive Daler en eenlig Person. Jeg har nu saa mange min Bog den knap rummer, Nu kan man af Klasserne vælge sig Nummer, Vil nogen directe dem ellers selv minde, Saa kan de faae vide, hvor de er at finde. Saa gjerne jeg ønskede Hielpen til disse, Saa ere aparte endnu andre visse, Som nyde til Spiisning ved Præsternes Hænder, Dem jeg overlader til dem, som de kiender. Den Kasse den trænger igien desto værre, Hvem giør den vedvarer, Det giør vist vor Herre. Det gaaer mig som dem, der har mange Kolekteer. Jeg er som en idelig raabende Vægter, Jeg raaber, naar Hunger den findes i Huse, For dem, som den bitterste Armod vil knuse, Som drives som Vrage paa Modgangens Bølger, Som Uhæld og Mangel i Hælene følger, Blant disse, som meldt, er de Hungriges Klasse, Til hvem jeg knap haver to Daler i Kasse. Jeg har som paa Halsen en Debitor Qvale, Jeg eyer nu intet, og dog skal betale. At fremskaffe Sedler jeg har gjort mig pligtig, Jeg, Gud skee Lov, hidtil har skaffet dem rigtig; Men det har de gjort, som har vildet og kundet, Og derpaa et Stiftelsen bygget og grundet. De Gode, som atter min Byrde vil lette, Skal Gud ikke her eller hisset forgiette.