Viborger Samler, 1830-06-17
Adskilligt. Man har - siger Le Temps - igjen taget fa paa det Project, at udstæde en kongelig Proclamation, og det er næsten afgjort, at den vil udkomme tilligemed Listen over Præsidenterne for Valgcollegierne. Dens Tanker og Udtryk skulle være aldeles constitutionelle; Agtelse for Grundsætningerne i vor Regjeringsformer, det vil sige for Chartet, skal deri paa nye høitideligen proclammeres. Hertil ønske vi os allerede i Forveien til Lykke. Ogsaa vi ere paa vor Side meere end nogensinde bestemte til at respectere den Grundsætning i den constitutionelle Regjering, at Kongen intet ondt kan gjøre, men at alt Godt har sit Udspring fra ham og alt Ondt fra hans Raadgivere. Skulde vi altsaa i den os forkyndte Proclamation støde paa ildeklingende eller Ondt forkyndende Phraser, saa ville vi holde os til Ministeriet og især til den Minister, der har contrasigneret den; thi contrasigneret vil den blive, Agtelsen for de constitutionelle Grundsætninger, som den skal indeholde, tillade ei at tvivle herom. Men hvad der er godt og beroligende deri, ville vi tilskrive Kongen; vi ville der see et Beviis paa hans Hengivenhed for Grundlovene, en Fornægtelse af de Statscoups, hvormed man saa ofte i hans Navn har truet os. Heller ikke have vi nogensinde kunne overtale os til at troe, at disse Trudsler udgik fra ham; men altid tilskrevet dem deres sande Ophavsmænd Hovederne, for det Coterie, der for stedse have villet tilegne sig den for Øieblikke tilrevne kongelige Magt. Vi ville ved enhver Leilighed gientage vor Overbeviisning, at Kongen ikke kan stige ned fra sin rolige høie Stilling som Konge, og styrte sig i de ministerielle Forholds Storme; han kan ikke ugjenkaldeligen slutte sig til denne eller hiin Fane, til dette eller hiint Navn; han, som er kaldet til at herske over et heelt Folk, kan ikke stille sig i Spidsen for et Coterie, en Faction eller selv et Partie. Vi have Jntet at frygte af de personlige Sædvaner af Yndlingstilbøilighederne hos den Fyrste, som behersker os, vi have længe kjendt dem, og vide, hvilke Ubehageligheder de kunne volde ham og os. Men vi vide ogsaa, at Carl den de nu er Konge og i rolig Besiddelse af den kongelige Værdighed og at den er ham ligesaa vigtig, som den Tingenes Orden, der sikkrer ham den, er for os. Derfor appellere vi til det, der er gaaet foran hans nærværende Stilling, til hans egne Tilbøieligheder, til hans Jnteresse som Konge. Vi ville aldrig opgive Haabet om, at han vil erkjende den Vildfarelse hvortil man har forledet ham, og bortfjerne de Forblændede og Forvirring Stiftende, der omgive ham. Saaledes vil det lykkes os, enten at forhindre det Ondes Udbrud, eller, da vi ingen Deel have taget deri, at vedligeholde vor hele Kraft, og sætte os istand til at arbeide paa at læge det." Le Globe af 4de Juni siger: "Aldrig have de, der ville ansees for de Viseste af det royalistiske Partie, beskjæftiget sig meere med Hr. de Villele end i dette Øieblik. Han er bleven deres Haab, deres Tilflugt, deres frelsende Engel, og ei alene den høire Side, men ogsaa en Deel af det høire Centrum jo endog Grændsen af det Venstre rette bonlige Bli mod Hr. de Villele. Correspondenten med Mor ville er i fuld Gang, og alle de, der gjerne befatte sig med Underhandlinger, alle Mæglere at Profession, komme og gaae, underhandle og arbeide paa en Coalition, der hidtil kun har sin Tilværelse i deres Hjerne. Ganette er sandsynligviis indviet i disse Cabalers Hemmeligheder, i det Mindste understøttes de af det Sprog, som den nu har antaget. Man siger endog, at den vækker megen Misfornøielse ved Hoffet, og at den er falden i en Slags linaa de. De Ministre, som have Jndflydelse, skjule ikke den Ærgrelse, den vækker hos dem; de føle, at deres Svaghed dagligen tager til og bliver meere aabenbar; men deres Haardnakkenhed giver derfor dog ikke efter. Vi tale om Dhrr. de Polignac og de Peyronnet; thi de udgjøre det hele Ministerium. Hr. Capelle vover sig ikke til nogen høiere Rolle end en Fortrolig, og de Ovrige ere blot Ministre af Navn men ei af Jndflydelse. Dette er allerede meget for Hr. Chantelauze. Hr. de Monthe, finder sig i sin tvetydige Rolle, fordi han anseer sin Stilling for provisorisk. Hr. d'Hausse; er derimod urolig og vilde gjerne gjøre sig nødvendig ved fordobblet Jver. Hr. de Guernon-Ranville er den Eneste, som beklager sig, og dette gjor han temmelig høit. Dette er en critisk Tingenes Stilling, og vi erindre ikke, nogensinde at have opleve en slig Contrast mellem Menneskenes Smaalighed og Omstændighedernes Vanskelighed. De, der Jntet have at tabe, skynde Hr. de Polignac til Voldsomheder; de, der ville beholde, hvad de have, see sig om efter Hr. de Villele. Det er den gamle Feide mellem Fanatikerne og Politikerne. De første ere nu ovenpaa; de have Bevægelsen for sig. En Anelse om en Contrarevolution findes hos de gamle Mennesker, hvis Fornuft bliver svagere, jo længere de lade den mandlige Alder bag ved sig og som blive fanatiske, førend de fuldkomment gaae i Barndom. - Publicum har stedse ondt ved at troe, hvad der synes det afsindigt. Det kan ikke faae sit Hoved, at det Fornuftstridigste skal beholde Overhaand, og Hr. de Villeles Tilbagekomst synes det sandsynligere end selv Hr. de Polignaes Nærværelse. Derfra skrive sig de udbredte og Tiltroe findende Rygter om en nye ministeriel Indretning, hvorved Hr. de Villele vilde faae en Post, for at begynde en tilbageskridende Bevægelse. Men disse Rygter beroe paa Ønsker, som man forvexler med Forhaabninger, og Forsøg, som man forud anseen for at være lykkets. Det er ingen Tvivl underkastet, at man jo i dette Øieblik arbeider med stor Anstrængelse for Hr. de Villele; men Jntet beviser, at man dermed har udrettet Noget.