Berlingske Tidende, 1836-01-30
Endnu tillader Forsamlingen sig den Bemærkning med Hensyn til Redactionen af Udkastets 2den Paragraph, at Ordene i sammes Begyndelse: "Medhold af Frag af 13de Mai 1769 65 og denne vor Forordnings § 1 formeentligen kunde udgaae og derfor blot sættes saaledes." Fremdeles formenes, at Sætningen: og kommer i sin Tid til Afregning, naar Eiendommen efter den testamentariske Anordning gaaer over til Et af Børnene, som mindre nødvendig og maaskee ei aldeles tydelig, bedst kunde udgaae. Endeligen synes den Sætning i Paragraphens Slutning: "ligesom der under ingen Omstændighed kan foretages nogen Pantsættelse til Præjudice for de Arvelodder &c. at kunne paa en for Almuen fatteligere Maade udtrykkes saaledes: ligesom den Længstlevende ei kan give Nogen Panteret foran de Arve lodder &c. Ad § 3. Ved denne Paragraphs Jndhold finder Forsamlingen Jntet at erindre. Blot med Hensyn til Redactionen tillader man sig at bemærke, at Udtrykkene: "det følger ligeledes af sig selv, at den Længstlevende ikke kan maaskee kunde være at forandre til: "den Længstlevende kan ikke, thi den her brugte Vending, ynes ikke for ofte at burde benyttes i Lovsproget. Ad 6 5. Dersom Forsamlingens Jndstilling ad § 1, at den gifte Selveierbonde ei uden sin Hustrues Minde bør kunne gjøre Testament, skulde vinde Deres Majestæts allerhøieste Bifald, vil denne Paragraph bortfalde. Under den modsatte Forudsætning kan Forsamlingen ei have Noget at erindre med Hensyn til sammes Jndhold. Ad § 6. Denne Paragraph, der indrømmer Selveierbonden, som ingen Livsarvinger, har, aldeles frit at kunne disponere over sin Halvpart af Gaarden under de i Frog. af 13de Mai 1769 tilstedede lettere Former og uden at behøve Confirmation paa sit Testament, indrømmer kun Hustruen, der ingen Livsarvinger har, den samme Ret med Hensyn til hendes Halvpart, naar hun testerer til Fordeel for Manden; i modsat Fald maatte hun altsaa oprette sit Testament under de sædvanlige Former, og derpaa erhverve allerhøieste Confirmation. Herfor kan anføres, at man alene har conserveret den Ret, som Selveierbonden, hidtil havde, men ei saaledes har villet favorisere Hustruen, naar hun testamenterede sin Halvdeel til en Anden end hendes Mand, hendes Testament altsaa ei sigtede tilat holde Gaarden samlet. Forsamlingen maa imidlertid herved allerunderdanigst bemærke, at der, hvis den sidste Betragtning skulde være afgjørende, var meere Anledning til ogsaa at binde Mandens Testament til de sædvanlige Former og til kongelig Confirmation, naar han overdrog sin Part i Gaarden til en Anden end sin Hustru. Da imidlertid den omhandlede frie Testationsret under de lettere Former er et Gode for Selveierbondestanden i det Hele, da Tabet ved at Hustruen ei behøver at søge kongelig Confirmation paa sit Testament maa være aldeles umærkeligt for den Kongelige Kasse, og da endeligen en fuldkommen Lighed mellem Mand og Hustru i Henseende til Testationsretten er stemmende med den nyere Lovgivnings humane Grundsætninger, saa synes det tilraadeligere, at Hustruen ogsaa her sættes paa lige Fod med Manden. Under denne Forudsætning skulde Forsamlingen tilraade, at Paragraphen affattedes saaledes: "Forsaavidt en Selveier bonde og hans Hustru ingen Livsarvinger have, skal hver især, uden at bestemme noget Vederlag for deres Slægtninge, ved Testament frit kunne disponere over sin Part i Gaarden, og navnligen til Bedste for hinanden indbyrdes. Ad 5 8. Da der saavel ifølge Lovens som den almindelige Sprogbrug let opstaaer Tvivl om, hvor store Gaarde der kunne henregnes til Selveierbøndergaarde, anseer Forsamlingen det rettest, at der i saa Henseende bestemmes en fast Grændse, som maaskee kunde fastsættes til 16 Tønder uprivilegeter og 12 Tønder privilegeret Hartkorn, og at, hvis begge Slags Hartkorn hørte til en Gaard, de da maatte lægges sammen efter det nævnte Forhold 16 til 12. Forøvrigt kan Forsamlingen i denne Anledning ei undlade allerunderdanigst at bemærke, at det ogsaa med Hensyn til de Landeiendomme, som have et større Hartkorn end det nysnævnte, og der dog ei som Sædegaarde kunne komme ind under Forskrifterne i Lovens 3-4.6 og 7, synes meget ønskeligt, at der gaves Forældrene en Tilladelse til at give et Barn noget Forlod, saasom dobbelt Lod eller maaskee noget Mere i Forhold til de øvrige Børn, for at Lovgiverens Øiemed med Forskrifterne i Frd. 13de Mai 6 og 7 da ogsaa 1769 & 5 og Lovens 5 kunde opnaaes med Hensyn til de her omhandlede Eiendomme. Ad § 9. Dersom Slutningssætningen i denne Paragraph ei, som mindre nødvendig, kunde udgaae, hvilket Forsamlingen allerunderdanigst maa henstille til Deres Majestæts bedømmelse, vil den formeentligen bedre kunne indskydes efter Ordene forbeholdes flere Gaarde, saaledes: "Dog at den Længstlevende maa kunne beholde de flere Eiendomme, der kunde tilfalde den som Boeslod, ligesom den og maa beholde den Gaard &c. 4d § 10. Med Hensyn til denne Paragraph tillader Forsamlingen sig allene allerunderdanigst at henstille, om ei den i Paragraphens 2den Passus indeholdte Forskrift vilde vinde i Tydelighed ved følgende Redaction: "Jmidlertid kan den Enke eller Enkemand, som hensidder i uskiftet 3 efter den Afdøde, uden at der, medens denne levede, er gjort nogen testamentarisk Anordning om Gaarden, ikke benytte den nævnte Testationsfrihed anderledes, end at den Afdødes Arvinger maae beholde den allerede faldne Fædrene eller Mødrenearv uforkrænket. ad § 11. Ogsaa med Hensyn til denne Paragraph har Forsamlingen Jntet imod dens Jndhold at erindre. Dersom imidlertid den principale Jndstilling til 60. 2 og 4 vinder Deres Majestæts bifald, saa vil herved nogen Forandring i Redactionen af aragraphens Slutning blive nødvendig. Forsamlingen har derhos anseet det ønskeligt, at det tilkjendegaves i denne Paragraph, at Selveierbonden og hans Hustru ei blot Villie til kan personligen dictere sin sidste Retsprotocollen, men og maa kunne aflevere sin skriftligen affattede sidste Villie, – der formeentligen, som hidtil brugeligst, passende kunde skrives paa stemplet Papiir af 4de Classe Nr. 4 – til Retsbetjenten paa Tinget. Endeligen har Forsamlingen, med Hensyn Byrde for Selveierbondestantil den trykkende - den, som reiser sig fra Skifteomkostningerne, naar En af Ægtefællerne døer, og Skifte, som oftest er Tilfældet, bliver nødvendigt, troet at burde henstille til Deres Majestæts allerhøieste Overveielse, om det ei ved et almindeligt Cancelli-Circulære kunde være at indskærpe samtlige Skifteretter, at kun Gaardens i Testamentet bestemte Vederlag og ei dens virkelige Værdi bør tages til Jndtægt ved Beregningen af Massens Størrelse, naar Gaarden gaaer i Arv til den testamentariske Arving, og derhos Overøvrighederne at anmode om ex officio at paasee, at derei af vedkommende Skifteforvaltere, i Anledning af meddeelte Bevillinger til at sidde i afpresses Selveierbønderne i uskiftet Bo deres District uforholdsmæssige Recognitioner. Ligesom nemlig en saadan Uskik uden vivl ei sjeldent forekommer, vil det formeentligen ei være vanskeligt for Overøvrigheden at have en nogenlunde bestemt Forestilling om en Selveierbondegaards Værdi, og hvis Recognitionen da af samme ved Skifteprotocollernes Revision findes at være beregnet efter en Sum, der betydeligen overstiger en saadan Gaards Værdi, synes der at være god Anledning til at affordre Skifteforvalteren en nærmere Erklæring om de Grunde, paa hvilke han har støttet Beregningen af den fordrede Recognition. J Henhold til alt Anførte skulde Forsamlingen, foruden hvad ovenfor blot er henstillet til Deres Majestæts nærmere Overveielse, i dybeste Underdanighed indstille: a) At den sidste Halvdeel af Udkastets 1ste Paragraph maatte bortfalds. Bestemmelser, b) At der i Stedet for de den og 4de som ere givne i Udkastets 2 Paragraph om Selveierbondens og hans Lestament. Hustrues Ret til ved gjensidigt at indrømme hinanden visse Fordele, uagtet de have Børn, allernaadigst maatte fastsættes, at Selveierbonden og hans Hustru, uagtet de have Børn, gjensidigen maae testere den Længstlevende foruden sin egen Halvdeel endvidere 1/3 Deel, eller i Alt 2/3 Deele af Selveierbondegaardens Værdi, denne dog kun beregnet efter Fradrag af den Gield, som kommer til at hvile paa Gaarden, samt endeligen under den Betingelse, at den Længstlevende frafalder sin Ret til at tage Broderlod efter den Førstafdøde, hvor ellers i et sligt Tilfælde en saadan Ret maatte tilkomme den. Skulde denne Jndstilling imidlertid ei vinde Deres Majestæts allerhøieste bifald, tillader Forsamlingen sig in subsidium allerunderdanigst at indstille, at der til Bestemmelserne i Udkastets 2den og 4de Paragraph føies en Forskrift om, at der i de i disse Paragrapher omhandlede Tilfælde, hvor den Længstlevende overtager Gaarden saaledes, at den i sin Tid skal overgives den testamentariske Arving med Tilbehør, Jndbo og Udbo, da ved denne Gaardens Overtagelse optages en Syns- og Tarationsforretning, som nøiagtigen viser, hvilke Gjenstande der i sin Tid skulle følge med Gaarden. c) At der i Stedet for Udkastets 6te Pa sættes en Forskrift omtrent afragraph følgende Jndhold: "Forsaavidt en Selveierbonde og hans Hustru ingen Livsarvinger have, skal hver især, uden at bestemme noget Vederlag for deres Slægtninge, ved Testament frit kunne disponere over sin Part Gaarden, og navnligen til Bedste for hinanden indbyrdes." d) At der bestemmes en fast Grændse for, hvor store Eiendomme der kunne blive at henregne til Selveierbøndergaarde. Endnu tillader man sig allerunderdanigst at bemærke, at den under Litr. a anførte Jndstilling er bifaldet af Forsamlingen med 55. Stemmer imod 3, den under Litr. b anførte med 57 Stemmer imod 1, og de tvende sidstnævnte under og de nævnte ere eenstemmigen antagne. No 28.