Extraordinaire Relationer, 1731-04-01
Jtalien. Udi samme Tid, medens alle verdslige Puissancer alvorligen stræbe, og bruge de habileste og hurtigste Ministrer, til at lyksaliggiøre Europam med en god bestandig Fred, da finder man, Aar 173. man, imod al Forhaabning og Billighed, den hellige Fader Paven, som skulde være et Freds Bud, og burde legge idelig Vind paa idel Fred, at gaae en voldsom Vey, og anvende de strengeste Middel, for at optende en ny Krig, hvilken er saa meget farligere, som den meere angriber Siælene end Legemerne, og som den findes af den Beskaffenhed, at den langt verre, end som nogen anden Ueenighed, foruroliger den almindelige Fred og Rolighed: hvilke Ulykker haver den ikke fordum foraarsaged, og hvor hyppige Blod-Strømme haver man ikke for dens Skyld seet flyde baade udi heele Tydskland og gandske Jtalien, naar den hellige Fader haver fordum gjort slige ubillige Pretensioner, som man nu udi Rom paa ny ligesom opliver, Kand vel Clemens den XII indbilde sig, at Franckerige nu skal være meere lærvillig og føielig, end som fordum, naar de Romerske ubillige Begierligheder angribe den Franske Kirkes Friheder og besynderlig den Franske Krones udispukeerlige Rettigheder. Jmidlertid attaqueres nu slige høie og hellige Rettigheder af de skriftelige saa kaldede Mandemens og Instructions Pastorales, som Pavens Creaturer Biskoperne udi Frankerige saa tidt publicere, og uden Undseelse, Paven til Behag, forsvare; ja søge at forringe disse Rettigheder med ligesaa stor Jver og Flid, som Advocaterne og Parlamenterne soutenere dem med tilbørlig Klogskab og velgrundede tilskrekkelige Raisons. Disse Rettigheder vil man fornemmelig kuldkaste udi Rom, hvor man ikke vil erkiende andre, end de, som have deres Oprindelse af den Pavelige Myndighed; som dog ikkun er en selvgjort og udtigged Myndighed, hvilken de politiske Paver fordum have til practisered sig enten af enfoldige og ubetænksomme, eller alt for gavmilde og lettroende Keisere, som uforsigtig have, til deres Efterkommeres Skade combinered og confundered den Geistlige og Verdslige Magt udi Pavens Person. Denne itzige Pave forlader ey sine Formænds Fodspor, men igientager deres Maximer, saa at det, som skeer mi, ikkun er et følge af det, som læses ud April Maaned, Aar 1731. Gregarn i samense Forretning, hvoraf den Dumdristighed og reiser sig, at de legge Haand paa Herrens Salvede, sette Konger udi Vand. Sandelig de kronede Hoveder, som have fordum sat sig imod saadan Ugudelighed og Kirke-ran, have forud seet, hvor vidt den omsider, vilde gaae, og hvilke Ulyksaligheder den skulde komme afsted. De Catholske saavelsom Protestantiske Puissancer bør ansee den Romerske som alle deres fødte og uforligelige Fiende, som idelig søger, hvorledes han kand forringe dem, og fratage dem noget, Portugal haver nylig vidnet derom, og Turin giver endnu en større Beviis derpaa. Skulde vel noget verdslig Hof opføre sig saaledes som det pretenderede Geistlige Hof udi Rom, J Sandhed andre Christelige Hose bevise hvad Rettighed og Adkomst de have til det, hvorpaa de giøre Pretension, og antage først Commissarier udi Sagen; men slige sædvanlige og billige Veye ere ubekiendte for Paven: hand siger ikkun uden Beviis til Kongen af Sardinien: Disse Undersaatter høre mig til, pakker eder fra dem, eller jeg setter eder udi Band. Ret ligesom hand var alle Herrers Herre og Kongers Konge, saa at han kunde alleneste bruge disse Ord: Saa vil jeg, saa befaler jeg, min Villie er Beviis og Raison nok, hvilket ingenlunde accorderer med det Christelige Navn, som Paven ellers saa skinhellig bærer, naar hand kalder sig Servum Servorum, alle Tieneres Tiener, dog det er hannem gemeenlig nok, at have Navnet, skiønt hand ey udviser Gavnet; og som man nu iblant Papisterne temmelig er kommen i Oplysning om hans store Skinhellighed og Uretferdighed, saa er det ingen Under, at Kongen af Sardinien ikke kerer sig efter Pavens Snak, ja ikke engang de omtvistede Undersaatter ville adlyde ham; thi da hand lod dem true med Kirkens Baand, ifald de adlydte Kongen af Sardinien, og Kongen derimod vilde lade dem hænge, om de rettede sig efter Pavens Befaling, udvaldte de heller, at undgaa den visse og nærværende Gallie, end at frygte for den ubillige Bandsettelses uvisse og fraværende Ulykke.