Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1780-10-20
Det unge Barn, som nu havde hverken Fader eller Moder, kom under sin Farbroders Formynderskab, som havde ingen Formue, men en temmelig stor Familie. Dette Barns store Arvegods førte Farbroderen i Fristelse, og forledede ham til det forskrekkelige Forsæt, at skaffe hans Myndling ud af Verden, for at berige sine Børn. En umenneskelig Siæl, som kan fatte saadant Forsæt, er gemeenlig ogsaa i Stand til at udføre det. Denne blodtørstige Farbroder havde imidlertid ikke det Hierte, med egen Haand at udgyde sin Brodersens Blod, men overdrog denne umenneskelige Gierning til en af sine Tienere, som skulde aflive Barnet. Denne Tieners Hænder vare ikke vante til at begaae Mord, men Haabet om den ham lovede Belønning tilskyndede ham at giøre det nu; han tog Barnet og gav det med skielvende Hænder tre Stik med en Dolk. Det elendige Barns Skrig, det jammerlige Syn og Blodet, som flød ud efter Stikkene, bevægede Morde ren til Medlidenhed. Han tog Barnet og bar det heen til en Chirurgus i Staden. Blessurerne vare ikke dødelige, men dybe nok til at efterlade sig Ar paa den unge Greves Skuldre. Tieneren vendte tilbage igien til sin Herre, og sagde, at han troligen havde forrettet den ham givne Commission. Den umenneskelige Formynder troede det, fordi han ønskede det. Han forsamlede derpaa de andre Paarørende, og sagde til dem, at hans Myndling var død af Convulsioner. Tieneren, for endnu meer at bestyrke denne Beretning, lagde nogle Klude i en Liigkiste, som man derefter begrov med stor Sørge=Ceremonie. Efter nogle Dages Forløb, da Tieneren blev bange, at man skulde komme efter Sagens rette Sammenhæng, gik han hen til den Chirurgus, til hvem han havde leveret den unge Alvares i Cuur, tog Barnet fra ham, og har det til en Landsbye, langt borte derfra. Her leverede han det til en Bonde til Opdragelse, tilligemed nogle Penge paa Afdrag. Hos denne Bonde blev Alvaret indtil han var i sit slette Aar. Og, for at befrie sig fra den Frygt, som stedse forfulgte ham, tog han den unge Greve med sig, og leverede ham til en Kiøbmand, som Dagen efter vilde reise til Tyrkiet. Han betalte endnu nogle Penge for ham, og sagde til Kiøbmanden, at det var en uægte Søn af en fornemme Mand; men dette skulde han paa det omhyggeligste til med. Jmidlertid blev Farbroderens Forbrydelse ikke længe ustraffet. Døden bortrykte inden kort Tid hans talrige Familie, Hans Børn døde, og hans hele Huus blev opfyldt med Bedrøvelse. Selv blev han angreben af en dødelig Sygdom, og i dette forskrækkelige Øieblik følte han sin Misgiernings Afskyelighed. Han aabenbarede sin Uroe og sin Anger for den Tiener, som havde taget Deel i Forbrydelsen, og denne tilstod alt det for ham, som han havde gjort i den Sag. Den Gamle blev ved denne Efterretning lidet tilfredsstillet, og det Haab, at han maaskee kunde give sin Brodersøn alt sit igien, og sætte ham i den ham tilkommende Stand, hialp ham atter til hans Kræfter. Han blev frisk, og lod sin eneste Omsorg være henvendt derpaa, at han kunde faae sin ulykkelige Myndlings Opholdsted at vide; men al den Umag, han gjorde sig, var i lang Tid forgieves. Endelig fik han at vide, at Kiøbmanden havde solgt den unge Greve til en Tyrk, at han fra denne var kommen i en Engelsk Kiøbmands Hænder, som var boestdende i Constantinopel, og som med denne sin Slave havde begivet sig til London igien. Alvaret skikkede strax en egen Tiener til London; men han kom for sildig, efterdi den unge Greve ikke meere var der. Han fik ikkun saa meget at vide, at det unge Menneske havde opført sig vel hos sin Herre, og at Herren havde til Belønning derfor ladet ham lære en Barbeers Profession. Da han havde udlært, var han kommen i Tieneste hos Greven af Gallas, Keyser lig Gesandt ved det Engelske Hof. Greven af Gallas var allerede for nogen Tid reist tilbage igien til Wien, og have de taget sin Tiener med sig derhen. Den gamle Alvaret lod sig endnu ikke afskrække, men sendte sin Skriftefader til Wien. Men hans Brodersøn var der heller ikke meere hos Greven af Gallas. Man vidste imidlertid saa meget om ham, at han havde giftet sig med en Kammerjomfrue, som havde tient hos Grevinden af Obersdorf, hos hvis Gemahl han i nogen Tid havde været Kammertiener, og at han havde med hende begivet sig til Bøhmen. Denne nye Uvished bedrøvede den gamle Alvaret meget. Hans Nidkierhed for det Østerrigske Huus havde for nogen Tid siden, da han var i Barcelona, bevæget ham til, at laane Keyseren fire hundrede tusind Gylden. Alvares henvendte sig derfor til Keyseren selv, og lod ham ved sin Skriftefader, give Efterretning om sin nærværende Forfatning om sin Forbrydelse, og om den store Længsel, som han havde, at finde sin Brodersøn igien. Keyseren, som ynkedes saavel over Farbroderens ulykkelige Tilstand, som over den unge Alvarezes slette Skiebne, sendte en af sine Officierer med Skriftefaderen til Bøhmen, for der at spørge videre efter ham. Efter lang Søgning og med megen Møye fik man endelig den unge Alvaretes Opholdsted at vide. Han var den Gang Huushofmester hos en vis Adelmand. Man spurgte ham om hans Fødsel og første Ungdoms Aar. Men den unge Alvare svarede, at han vidste ikke hvor han var fra, eller hvad for en Familie han tilhørte. Han erindrede sig kun, at han som Slave i Tyrkiet havde af sin Herre hørt, at han var en fornemme Spaniers Søn, men han havde aldrig kundet sammenriine og indsee sin ulykkelige Tilstand med en fornemme Herkomst, eller kundet begribe, hvorfor hans Fader havde skuldet forskyde ham. Skriftefaderen bad derpaa Huushofmesteren, at han vilde lade ham see sine blotte Skuldre, og da han her fandt Arrene af tre Dolkestik, saa tog han ikke længer noget Øyeblik i Betænkning at erklære ham for Alvarezes Huuses Arving, og at aabenbare ham den Fare, i hvilken han havde befundet sig, samt hans Farbroders Forbrydelse, og den Anger, som han nu følte derover. Den unge Alvaret, som, saa længe han havde været i Verden, var alt for meget vant til Nedrighed, at han kunde blive stolt af sin Rang og den Lykke, som Himmelen nu gav ham, havde ingen Længsel efter de glindsende Fortrin, som hans nye Stand gav ham Paastand paa. Hans Kone var heller ikke lidet urolig derover, efterdi hun befrygtede at dette Tilfælde kunde skille hende ved hendes Mand. Men Greven, som elskede hende, og var intet mindre, end opblæst stolt, stillede hende tilfreds, reiste med hende til Wien, og takkede Keiseren, for den Umag, som han for hans Skyld havde gjort sig. Han fik de 400000 Gylden udbetalte af denne Monark, og kiøbte sig derfor et Herregods Ratibor i Schlesien, hvorhen han derpaa begav sig med sin Frue, nu Grevinde af Alvaret. De levede her i mange Aar i en lykkelig Endrægtighed med hinanden, uden at Greven lod sig det falde ind, at giøre Paastand paa hans Titel og Værdighed som Grand af Spanien. Physisk Om Mumier.