Jyske Efterretninger, 1769-02-10
Tanker og Evig 6 vighed, hvor fæl, hvor forskrækkelig vil du ikke blive i for dem, der ikke her berede sig til dig, der have hengivet deres dyrekiøbte Siel i Syndens Tieneste og foragtet det Naadens Bud, der her i Tiden ideligen er gaaet til dem, der fremdrage den eene Dag, den erne Uge, det ene Aar efter det andet alene med at sørge for dette usle Legeme, dette timelige Livs Ophold og Velstand, uden at bekymre sig om, hvordan Enden vil blive, og leve, som de enten ingen udødelig Siel havde at sørge for, men skulde ved Døden, som de umælende Dyr, blive til intet, eller havde intet Regnskab ved Dagenes Ende at giøre. Hvor forskrækkeligere vil du ikke blive for dem, der gaae ind i dig med 10 Rd. et falske Haab, som de have gjort sig selv om Sallighed, der lukke deres Øine til i Døden, i den behagelige Indbildning, at de skal lukke dem op i de Udvalgtes Glæde, naar de see sig bedragne i deres Tanker, og deres Haab beskiæmmer dem, naar de i Stedet for at høre den Rost, som de havde ventet: Kommer hid J min Faders Velsignede, faae at høre: Gaaer bort J Forbandede. Derimod, Evighed, hvor lystelig, hvor frydefuld vil du blive for dem, der have stridet den gode Strid, fuldkommet Løbet, og bevaret Troen, der have her søgt al deres Viisdom, Retfærdighed, Hellighed og Forløsning i den Korsfæste, og have agtet sig det for en Adre og Sallighed at tiene den Herre, der har kjøbt dem, og at prise ham med deres Legemer og Siele, der, bange for at giøre deres Frelser imod, frygtsomme for at gaae glip af den Krone, der er henlagt for dem have forarbeydet deres Salliggiørelse. Hvor glædelig vil du ikke blive for dem, naar de erfare, at den Forestilling, som her kan være kommen op i deres Hierter om dig, er som intet imod hvad, som deres Oye faaer at see, og deres Øre at høre, naar det, der møder dem, og vergaaer deres Haab, og overstiger alt det, de havde Hierter til at bede om, og Evne til at kunne forstaae. Med disse Tanker satte jeg mig ned i Gaar i min Lehne stoel. Da jeg havde siddet lidet, faldt mine Øyne sammen, og en sagte Slummer forhindrede mig fra at fortsætte disse Tanker. J det samme hørte jeg en Rost, som fordum Johannes Kom og see, Mig syntes, at jeg blev ført, uden at viide af hvem, hen til et prægtigt Slot. Over Porten, af samme stode disse Ord, skinnende som en Lue: Al Verdens Domhuus. Da jeg havde staaet lidet og betragtet det, blev Porten, der var overmaade stor, opladt, og jeg saae der inden for en stor vid Plads. Midt for Porten i det allerinderste var opreyst en Throne, der gav en Glands fra sig, som at den var sammensat af idel Diamanter og Edelsteene. Paa den samme sad et Menneske, men af en langt meere Majestætisk Anseelse end alle andre Mennesker, Det var ganske nogent; men der gik saadant et Skin fra det, Ved R. det, i Særdeleshed naar det bevægede sine Hænder og af den ene Side, at det gik mig, omendskiønt jeg saae ikkun et ganske lidet Glimt deraf, som den, der længe har staaet og stirret paa Solen. Paa begge Sider af Thronen stoed der en stor Mængde af Skikkelser, hvis Lige jeg endnu ikke haver seet, og hvilke jeg ikke er i Stand til at beskrive. Mine Knæe toge til at ryste, og mine Been bævede under mig, og jeg gik skielvende hen til Siden af Porten. Strax derpaa hørte jeg en forskrækkelig Torden=Røst, ved hvilken alting rystede, og Slottet bevægede sig, som det vilde falde ned og skiule mig med sit Gruus. Gysen overfaldt mig, og Bævelse betoeg min Siel, saa jeg var færdig at segne i mine Knæe, hvorudover jeg fattede ikke meere deraf end ----- frem. J det samme besvimede jeg og faldt død ned til Jorden; Men en Haand rørte ved mig, tog mig under Armene og løftede mig i Veyret, saa at jeg kom til at staae paa mine Been. Da jeg var kommet lidet til mig selv igien, saae jeg en stor Skare blev bragt ind af Porten. De havde Lænker, om Hænder og Fødder, vare i stidne og hæslige Klæder og sloge med et fælt og skummelt Aasyn Øynene ned til Jorden, som man kan see en Misdæder, der indledes for Retten, for at høre sin Dom, hvilken han forud veed vil blive, at han skal lide en pinefuld Straf. Efter kort Tids Forløb komme de tilbage igien, hylede og tudede: Fortvivlelsen kunde man læse af deres Ansigter. De knirskede med Tænderne, vriede deres Hænder, saa jeg kunde høre, hvorledes de knagede, og raabte: Forbandet være den Dag, da vi bleve fødte. Inden for hørte jeg en Rost: Herre, du er retfærdig, den der er og den der var, og den Hellige, at du haver dømt disse. Derpaa kom der en sagte Lyd for mine Øren. Disse ere de, der have i deres Liv nægted den Herre, der havde kiøbt dem, og vilde ikke lade sig løsgiøre af Syndens Baand, men lode sig af Mørkhedens Fyrste føre fangne efter hans Villie. De elskede Mørket, derfor bliver et ævigt Mørke deres Deel. Derefter saae jeg en anden Skare komme ansættende, der langt fra syntes at være frimodige de gik hurtige til og deres deres Klæder gave et Slags Glands fra sig, og raslede, som de kunde være af Gyldenstykke, men jeg mærkede, at jo nærmere de komme Porten, jo langsommere blev deres Gang. Da de komme mig noget nær, blev jeg nogle Træk vaer i deres Ansigter, der gave tilkiende, at de vare ikke saa frimodige i deres Hierter, og som en, der mistvivler, at hans Sag er god. Da jeg betragtede deres Klæder, vare de sammensatte af Lapper af Gyldenstykke, Fløyel, Klæde og Vadmel med store Huller imellem, saa at man kunde see den nogne Krop, og behængte med Flitterguld, der raslede meget. Da de komme til Porten, studsede de, og vilde gaae tilbage igien, men de bleve med Magt drevne derind. Da de havde været lidet der inde, komme de tilbage igjen ganske nogne, deres Aasyn var forvirret, de Sloge med Skamfuldhed Øynene ned til Jorden, og mumlede med en skiælvende Røst disse Ord: Vee os, at vi stolede paa vore egne Klæder, og ikke kiøbte Klæder, da vi kunde faae dem, at vor Nøgenheds Skam skulde ikke blive aabenbaret. Jeg hørte inden for en Røst: Vee dem, de have gjort deres Gierninger for Menneskene, derfor have de deres Løn borte Og en Lyd kom mig i Øret. Disse have forladt sig paa deres egen Retfærdighed, og forkastet den Retfærdighed, der gielder for Gud. Derpaa kom den tredie Skare i Purpur røde Klæder med undseelige, men milde, Ansigter. Deres Trin vare muntre, som dens, der veed, at hans Sag staaer paa en god Foed. Jo nærmere de komme Slottet, jo hurtigere gik de til, jo meere frydefulde bleve deres Ansigter, og Glæde=Taarer til lede ned af Kinderne paa dem. Da de komme saa nær, at de fik Øye paa ham, der sad paa Thronen, siunge de med en Stemme, som jeg endnu ikke har hørt af noget Menneske: Lammet, som er slagtet, er værdigt til at tage Magten, og Rigdom, og Viisdom, og Styrke, og Priis, og Ære, og Velsignelse. Derpaa hørte jeg inden for: Disse ere de, som ere komne af den store Trængsel, og have toet deres lange Kjortle, og have gjort deres lange Kjortle hvide, i Lammets Blod. Og Lyden sagde til mig: Disse have bevaret Herrens Taalmodigheds Ord, og nægtede ikke hans Troe. 20 Roes Troe. Saa snart de vare komne inden for Porten, blev den tillukt. Mig syntes, at jeg vilde trænge mig ind med; men jeg blev holdt tilbage, og der blev sagt til mig: See! jeg kommer snart, hold fast ved det, du haver, at ingen skal tage din Krone. J det samme vaagnede jeg. Orden.