Norske Intelligenssedler, 1796-06-01
Jndsendt fra Landet. Til den af Folkevennens Consorter, som skrev aftvungen Svar etc. i Jntelligents-Bladet, No. 17, under Hr. Provst Ottesens Navn. Det er bekjendt, at medens den hensovede Folkeven levede, havde han adskillige Selskabere og Leje svende, som bestode af Øxetudere, Skumlere, Mistænkere og s. f. Heroppe glædede enhver retskaffen Nordmand sig over, at i det sydlige Norge fandtes saa saa af hans Clienter i hans levende Liv, at kun een eller to i Hovedstaden selv havde subskriberet paa hans Skrivt, formodentlig af Nysgjerrighed, for ret at kunne see hvad det indeholdt, og efter hans Død troede enhver, at om der før havde krøbet een eller anden af disse smukke Folk om i Mørket, de dog aldeles ikke skulde fremstillet sig, i Jntellinaar de havde tabt deres Formand. Men pludselig fremtræder De Hr. gents-Bladet No. 17, til alles Forbauselse, som een af hans ivrigste Tilhængere. Jeg tager mig derfor den Frihed at tilskrive Dem disse Linier, ikke i den Tanke at omvende Dem, thi dette veed jeg er frugtesløst Arbeide blant Folk af Deres Klasse, men blot for at sige Dem nogle Sandheder, som dog maaskee kunne overbevise Dem om, at vi endnu her i Norge afskye al Folkevensthed, og forstaae de saa kaldede Folkevenners Kneb. Først troer jeg at De bør giøres opmærksom paa den Nedrighed, som den groveste, at De misbruger en brav Mands Navn til at sette under Deres elendige Smørerie, at see sit Navn under et Ribsrabs, hvis Forfatter ei allene ikke forstaaer at sammensette en ordentlig Periode, eller fremføre en rigtig Tanke, men ikke engang kan bogstavere ret, kan De dog vel let begribe maa være den største Krænkelse for en Mand af Ære, en Mand, der er Præst ja Provst og altsaa beklæder et vigtigt Embede i Staten, hvortil visselig behøves sund Forstand og gode Kundskaber, naar det skal føres ret. Kan De ikke fatte, at dersom De fik Publikum bragt til at troe, at denne Mand virkelig var Forfatteren, dette da maatte fatte de ufordeelagtigste Tanker om ham, thi en Provst, som ikke engang kan bogstavere ret, er dog et alt for elendigt Dyr i vor Herres Have. Skam og Skjendsel hvile over hver den, som følger Dem i saadan Nedrighed, men til denne første søger De endnu en anden i det De, under Skin af at forsvare Hr. Ottesen, udøser endeel grove Flauheder, som i Deres Tanker vel skal være Vittigheder, mod den utrættelig arbeidsomme Professor Wilse. Disse tvende Nedrigheder legger De til Grund for at komme til Deres Hoved maal, som er dette at De benytter Dem af nogle Ord i Hr. Ottesens stille Brevvexling, for deraf at faae Anledding til, i et væmmeligt Virvar af sammendyngede Ord, at anbringe den skammeligste Mistanke om det Norske Folk, som kunde avles i nogens Hjerte; thilsaa vanskeligt det end er at udfinde en Mening af dette Chaos - sund Forstand maa man ikke lede efter - bliver det dog nok denne: at Norge gjorde Forberedelser til i Tiden at rive sig løs fra Danmark, fordi nogle Norges Mænd talede og skreve og ansøgte om et Akademie. Mageløse Dumdristighed, Paa en Tid, da vor Landsfader har skienket os Trykkefrihed; paa en Tid, da der i Danmark skrives saa frit om alle Stats Jndretninger, paa en Tid endelig, da det Norske Folk i disse to sidste, for Danmark uheldige, Aar har viist umiskjendelige Prøver paa sin Hengivenhed til Kongehuset og Kjerlighed til det Danske Folk, paa denne Tid er De fræk nok til, under en Præstes Navn, at haane hele Folket ved at opvække mod det den afskyeligste Mistanke, blot fordi det offentlig ønskede en egen Lære-Jndretning. O hvor lidet kjender eller vil De kjende Nordmandens Karakteer, Neppe slaaer nogens Hjerte var meere for sin Konge end hans. Og hvad Jndflydelse skulle et eget Akademie vel have paa National Baandets Sønderrivelse, dette har De ikke kunnet lære mig og neppe, troer jeg, nogen anden ved Deres sandseløse Sludder, som dog nok skulde være en Forklaring hvorledes det vilde gaae til. Hvorledes kunde de formode eller skrive saadant, naar De siden selv sige at Folket er stemt og klippefast? Skulde det tabe denne Karakteer, fordi det fik et eget Videnskabers Sæde i sit Skjød og derved nærmere Adgang til Oplysning, eller troer De, at Oplysning befordrer Oprør mod en god Regjering, hvilket Mørke maa da ikke herske i Deres Siel! Dog det Hele er lutter Modsigelser. De seer, at Norge under alle Omstændigheders Forandringer og Tingenes Omveltninger bør og skal være forenet med Danmark indtil Verdens Ende, men seer ikke at de nu levende Slægter i Norge udviise den varmeste Kierlighed til deres Regjering, thi saae De dette, kunde jo aldrig Mistanke falde Dem ind. Havde De nu sund Menneskeforstand, kunde De vist indsee, at de høiligen har fornærmet den Mand i hvis Navn De skrev; han begik blot en Udetænksomheds Feil, over hvilken ventes en fyldestgjørende Erklæring af ham selv; De derimod fremstiller ham som haardnakken i at forfægte en ugrundet Mistanke, der med Ret kunde agtes fornærmelig, naar han ikke vilde, som han vist vil, enten tilbagekalde den, eller om han kan, give sine Ord en bedre Meening end de synes at have; thi at Febricitanten drømmer er en Følge af hans Sygdom, men Tegn til Raserie hos den Syge er det, naar han indbilder sig, at det han drømte er sandt, og som Sandhed fortæller Verden sine Drømme. Har De Lyst til at kjende de ortographiske Fejl i Deres Skriblerie, behøver De kun at fremvise det for en duelig Landsbye-Skoleholder, som vil uden Tvivl kunne opregne de fleeste. Dog naar De kalder Norge en Biestat, er dette maaskee ingen ortographisk Feil, men een af Deres Vittigheder, som ligger skjult i dette Ord; De vil maaskee sige at Norges Jndvaanere ere Bier, som til Verdens Ende skulle drage Honning til Biemoderen Danmark, i det ringeste synes dette Ord paa sidste Sted det staaer at kunne indbefatte noget saadant. Deres Afskeds-Ord til Professor Wilse ere, ligesom alt det øvrige, ganske upassende, da Professoren aldrig har truet enten selv, eller ved andre at ville dræbe Hr. Ottesen, og dennes Ære har vist ingen ivrigere end De selv arbeidet paa at tilintetgjøre. Formodentlig vil De fremkomme med flere Smørerier, thi Skriblerne blev skjenket et Overflødigheds-Horn, som aldrig vender opad, men smør væk, kun indvild Dem ikke at nogen fornuftig og veltænkende troer, at det er Hr. Ottesen, som skriver, saalænge ikke sund Forstand, en værdigere Tænkemaade og en sammenhængende Ordføining giver Formodning derom. J øvrigt maa De dog tilgive enhver sand Norsk Patriot og Videnskabs-Elsker, om han ved at læse i Begyndelsen af samme Jntelligents-Blad, som De forsynede med Tillæg, Kammerherre Suhms Erklæring til Kammerherre Anker, endnu følte sig noget varm af det Ønske, som fordum luede i hans Bryst, at Omstændighederne maatte have tilladt en Indretning, der, som vi nu see, i det ringeste havde bragt et udvalgt Bibliothek paa Norges Grund. Philonorvagus. Udtag af en Skrivelse fra Landet. Fortryd ej, beste Ven! at jeg umager Dem med, at underrette mig om Rigtigheden af hvad jeg har at spørge Dem om: - Rygtet siger her, at Smøret skal i Christiania være steget til 3 Rd. Bismerpundet? – Svar: Det er ei allene tilforladelig Sandhed, da jeg ei allene selv har givet det; men der fortelles endog at Høkerne skal tage 4 1/2 Rd. i Markeviis.