Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-12-02
J det begge Fruerne saaledes talte sammen, traadte Tage Krabbe, et Mønster for hele den yngre Adel, ind i Værelset. Guds Fred! høibyrdige Fruer, sagde han, lagde sin Jagtpidsk og Hue fra sig, og kastede sig hen paa den med rødt Damask beklædte og med forgyldt Snitværk prydede Løibænk. "Det var da en ulykkelig Dag, vedblev han aandepusten, og trak Panden i Rynker - ja, jeg sagde det nok, at det vilde gaae saaledes – jeg sagde det nok -men nu er Ulykken skeet, og det er for sildigt at kaste Brønden til, naar Barnet er druknet. Hvad er der da mødt Eder for Ondt, Hr. Tage?" spurgte Fru Beate ganske bestyrtet. Ak, jeg har døjet meget, siden jeg sidst saae Eder, Fruel!" svarede Tage. J kjender jo Priamus, min bedste Støver, Han er død, og det paa den skammeligste Maade. Et Vildsviin har bidt Struben over paa det ædle Dyr Jeg havde ikke mistet denne Hund for Hundrede Daler, ja Hundrede til. Jkke i hele Skaane findes hans Lige. Han havde en Lugt - han kunde løbe - jeg kan græde som et Barn, naar jeg tænker paa ham, Havde endda hans Moder Dido levet endnu, saa kunde jeg have Haab om at faae hans Mage. Men ogsaa hun er død, og Racen saa godt som ikke meere til hertillands. Han var egentlig en Skotlænder af Byrd, og endog Skotland skal Arten være saa sjelden, at man betaler der et saadant Bæst med ti Pund Sterling. Hvert Been var næsten en Alen langt, og saa smekkert, som en Trommestok. J skulde bare seet den rende, mine Fruer; det var som man saae en Piil i Farten. Og glubsk var han, som en Løve; det, han engang havde fat i, gav han ikke Slip paa. Jeg veed ikke selv, hvad der gik af ham i Morges, at han saaledes lod sig forbløffe af det fordømte Vildsviin. Havde det kun ikke faaet ham fat i Halsen, saa tør jeg borge for hans Dygtighed. Men Svinet kom bag paa ham som en Tyv om Natten." Begge Fruerne vare allerede kjede af Hr. Tages lange Snak om hans Jagthund, og, forat lede Talen hen paa noget Andet, spurgte Fru Beate er der ellers intet Nyt, Hr. Tage?" Jntet synderligt, men man venter snart at høre noget." Og det er," spurgte igjen Fru Beate. Stil Eder kun ikke an, som J ingen Ting vidste, raabte Hr. Tage, halv smilende. Der kan vel ingen være bedre underrettet om end J selv, Frue, at vi snart skal have Stads paa Knudstrup." – Saa veed J mere end jeg, Hr. Tage. - Jeg veed nok, Fru Beate holder meget af at skjæmte. Skal jeg ønske til Lykke?" - Lykønskning er mig altid velkommen, Hr. Tage, men tør jeg spørge, hvortil I vel ønsker mig Lykke," Js, til Eders Søn, Tyges Forlovelse?"Forlovelse? Og med hvem:" spurgte Fru Beate ganske forlegen. Jh, med den lille Kirsten Barbare," svarede Tage i en halv hoverende Tone. - Hr. Tage, jeg haaber, I er ikke kommen her for at fornærme mig," sagde Fru Beate, i det hun kastede et truende Blik paa ham. - Hvad hele Egnen taler om, hvad man i hver Kippe veed, det skulde kunne fornærme Eder?" spurgte Hr. Tage. Ei, hvad er der da i det? Man kan jo gjerne holde Bryllup - det vil sige, gjøre sig lystig, uden at lade sig vie. Min Broder Eskild har allerede for tolv Aar siden holdt saakaldt Bryllup med Jørgen Smeds Datter, men lad Nogen komme og sige, at han er gift med hende, saa skal han faae med mig at bestille. Det er en Rettighed, som vi Adelige eengang have og ikke lade os betage. Kongen har rigtig nok villet forbyde os det, men han kom ingen Veie dermed "Jeg haaber, sagde Fru Beate, "at J ikke vil misbruge Gjæstmildheden til at krænke min Ære, Hr. Tage Krabbe, og J krænker den haardt, naar J tillader Eder saadan Tale." Hr. Tage vilde undskylde sig, men Fru Beate tog sin Svigerinde ved Haanden, og forlod med hende, uden at svare et Ord, Værelset. Hr. Tage blev staaende og saae stift efter dem, og da de vare borte, smeldede han tre Gange med Pidsken, til Tegn paa, at hans Ridesvend skulde trække Hesten frem. Tyge fandt sig efter den korte Spadseren, i Haugen meget styrket og forfrisket. Han var kommen op igjen paa sit Værelse, og kunde han end ikke give sig af med sine sædvanlige astronomiske Studier, saa følte han sig dog istand til, i det mindste i de Timer, han var fri for Feberen, at varetage adskillige mindre anstrængende Sysler. Der var nyligen indløben et Brev fra Doctor Johan Pratensis i Kjøbenhavn, hvis Jndhold fornøiede ham meget. Doctoren meldte ham nemlig, at den store Kobberglobus, han havde overdraget ham, at lade gjøre, nu var færdig fra Kobbersmeddens Haand, og at for. der arbeidedes flittigen paa de øvrige astronomiske Redskaber. Pratensis var een af Tyges adleste Venner; kun tre Aar ældre end han, et ligesom han, en ivrig Dyrker af Stiernekunste Tyge var i Færd med at skrive et Giensvar tilham, i hvilket han, blandt andet, forsikkrede han, at han, hvor han end kom hen i Verden, skulde ihukomme ham. Det være altid vor Trøst, vedblev han, at vi have begge samme Sol Maane og Stierner at skue til. Kaste vi vore Øine paa Nogen af disse, saa ere deres Lyssnaaler dog samlede paa Himlen, hvor langt vore Legemer end ere skilte fra hinanden paa Jorden, og derved ville vi ideligen kunne mindes hinanden." Han bad ham tilsidst at lade hiin Globus forgylde. - J det han saaledes sad og skrev, traadte Christine ind til ham; hun havde været i Marken, for at plukke Urter, der skulde bruges til den Lægedom, Henrik Smith havde anordnet, at Tyge skulde bruge. Hun pressed Saften af dem og kom den paa en Flaske, som hun derpaa bandt til med et Stykke af en Blære. Tyge maatte lægge Pennen til Side og kund ikke fuldføre Brevet til sin Ven, saa bevæget var han ved Synet af den ejegode Piges ømme Omsorg for hans Sundhed. Christine, sagde han, i det han med Varme greb hendes Haand- og trykkede den til sin Barm, med hvad ske jeg forskylde Dig saa megen Godhed?" – "Jd, er det noget at tale om, naadige Herre! En det ikke Christenpligt at hielpe og husvale sin Næste, naar han er syg?" - Men Du har gjort mere for mig i min Sygdom, end jeg med Skjæl kunde begiere af Dig. Du har vaaget hele Nælter ved mit Sygeleie, nægtet Dig selv Søvn, og Ro, for at pleie og varte mig. Det er mere end jeg nogensinde kan lønne Dig fuldeligen Naar naadige Herre bare kan saa sin Helsen igjen, saa er jeg i Sandhed lønnet nok, svarede Christine, i det hun deeltagende saae paa ham. Men naar jeg nu, som i haaber, ved Guds Naade, har faaet min furt Helsen igjen, havde Du da vel Lyst til, Chistine, fremdeles at hielpe mig til at bevare og befæste den?" - Jeg veed ikke, hvad Junkeren. forstaaer ved det, sagde Christine, i det hendis Kinder rødmede og hun med et Slags Skamfuldhed vendte Øinene bort fra ham. Jeg har altid været en ærbar og tugtig Pige, og ingen skal kunne sige mig noget Ondt paa." De sidste Ord sagde hun med halv undertrykt Graad. Christine, udbrød Tyge bevæget, Du kjender mig meget ilde, saafremt Du troer, at jeg saa skammeligen kunde misbruge Din Godhed. Du tager Feil af mig, naar Du sætter mig i Ligning med andre Ungersvende af min Stand. Jeg ærer Din Dyd og Uskyldighed alt for høit, til at jeg nogensinde skulde kunne fornedre mig til at gjøre slet Brug deraf. Christine, tag Bladet fra Munden, og læg ei Dølgsmaal paa Dit Hjertes Følelse, Siig, troer Du at kunne være lykkelig som Tyges Hustru. - Med Taarer i Øinene styrtede Christine ned for hans Fødder, og raabte bønligen: "naadigste Herre! vil dog vel aldrig giøre mig ulykkelig!" Ulykkelig?" spurgte Tyge forbauset, og bad hende at staae op, da han følte sig for svag til selv at reise hende. - Hustru," sagde Christine, med alvorligt Øiekast og sorgfuld Røst, er det saaledes fornemme Folk kalde deres Bolersker af ufri Stand, Ak, naadige Herre, straf mig dog ikke saa haardt, Aldrig har der været nogen Frille i min Slægt? Hvi skal jeg være den første, Mine Forældre vilde gaae i Graven, naar de hørte, at jeg vilde paasætte dem en saadan Skamplet." - Bolerske! Frille! Hvad tænker Du om mig Christine, Jeg kunde næsten blive ved paa Dig, dersom jeg kunde troe, at det er dit Alvor. Hvad anseer Du mig for - "Jeg har altid anseet Hr. Tyge, sagde hun halv bebreidende, for den ædleste Dannemand i Landet, og jeg undres derfor meget over, at han kan anmode mig om Sligt. Der gives jo nok af mine Lige, som agte det for en stor Ære, at være høibyrdige Herrers Frillekoner. Hvi just kaare mig dertil. - Du fornærmer mig høiligen, Christine, ved Din slemme Mistanke," sagde Tyge, i det han langsomt lod hendes Haand synke. Har Du nogensinde lært at kjende mig fra saadan en Side, Naar har Du hørt, at jeg har misbrugt Andres Godhed eller forført Uskyldige? Det er mig ikke til ringe Bedrøvelse, at Du tænker saa ilde om mig. O, dersom Du kunde læse i mit Hjerte og føle, hvilken Kjærlighed, jeg bærer til Dig, da vilde Du dømme mildere om mig. Jeg elsker Dig Christine, som om Du var den første Adelsmø i Riget, og jeg vilde agte det for mit Livs høieste Lykke, om Din Gjenkierlighed var min Kierlighed lig. Jeg er af fornem Byrd, det er sandt, men Du besidder Dyder, som opveie, alle de Fortrinligheder, Fødslen har givet mig. Lægger jeg hine i den ene og disse i den anden Vægtskaal, hvad har da jeg forud for Dig? Hvad veie mine Aner og Skjoldmærker mod et saa dydigt Hjerte, som Du eier, Tusinde gives der, som den blinde Slumpelykke har ophøiet til Adelsrang, men faa ere de, der prydes af Dyder som Du. Betænk dette, og vær retfærdig mod Dig selv, Ræk mig Din Haand, og lad mig i Dag for første Gang kalde Dig min Trolovede! Christine stod maalløs. Hun vidste ikke, om hun drømte eller om hun var vaagen. Paa den ene Side kunde hun ikke faae det i sit Hoved, at en Adelsmand af saa høi en Byrd som Tyge, for Alvor vilde indlade sig i Ægteskab med en slet og ret Bondepige; paa den anden kunde hun ikke overtale sig til at troe, at den, paa hvis ædle Sindelav hun havde havt saa mange umiskjendelige Prøver, kunde ville bedrage hende eller gjøre hende ulykkelig. Hun var længe raadvild, hvad hun skulde svare, endeligen udbrød hun: Hr. Tyge, dersom J kunde svige et saa oprigtigt Hjerte som mit - dersom. Hun formaaede næsten ikke at sige et Ord mere. - Saa var jeg ikke værd, at jeg skulde skue mere op til den Himmel, hvor jeg dagligen seer billedet af den Almagt, der er Dyden og Kjerligheden selv," svarede Tyge. J det han sagde dette, traadte et Bud ind i Stuen og meldte, at Christine skulde komme op til Fru Beate, som vilde tale med hende.