Corsaren, 1841-02-05
Uddrag af Redactionens Forhandlingsprotocol. Nøde den 3die Februar. Alle Medlemmerne vare tilstede. Præsidenten yttrede, at det var ham kjært at see, at Jngen af Medlemmerne vare udeblevne efter Tilsigelse til Mødet. Forsamlingen svarede, at det ikke var for hans Skyld, at dette var skeet, men fordi man i ingen Henseende vilde ligne Bestyrelsen af Trykkefrihedsselskabet o. fl. desl. Efter nogen Taushed bemærkede Præsidenten, at det syntes ham, at Forsamlingen ikke var i godt Humeur, eftersom den svarede ham saa kort, for ikke at sige: uhøfligt. Et Medlem reiste sig da paa Forsamlingens Vegne og erklærede, at Forsamlingen ikke troede at have Grund til Andet i Betragtning af de Ting, som den havde erfaret om ham. Præs. Hvordan det, Høistærede? Tal. Du har jo i disse Dage ageret Præsident i en anden Forsamling, og da man der afhandlede Noget, som Du ikke syntes om, forbød Du efter nogle daarlige Modbemærkninger aldeles Discussionen, ved at sige: Det er saaledes, som jeg siger, og nu ikke et Muk mere!" Præs. Af, mine kjære Venner! Det er en Feiltagelse. Allerede igaar hørte jeg dette Rygte, som er opstaaet deraf, at man har forvexlet mig med Conferentsraad Ørsted; det var ham, der bar sig saaledes ad ovre i Viborg, da man discuterede Rescriptsagen. Tal. Det er en anden Sag. Saa beder jeg Dig paa Forsamlingens Vegne om Undskyldning for Feiltagelsen. Jeg foreslaaer imidlertid, at vi ikke tilregne Conferentsraad Ørsted hiin Adfærd som Synd; thi det var jo ikke hans Skyld. Dette bifaldt Forsamlingen. Præsidenten gjorde derpaa Forsamlingen bekjendt med, at han havde modtaget et Brev, hvori Redactionen anmodes om at sende et Friexemplar af "Corsaren" til de i Slutteriet hensiddende Herrer. Forsamlingen havde allerede halvt om halvt besluttet sig til at opfylde denne Anmodning, da et Medlem bemærkede: 'Man skal ikke handle anderledes imod Andre, end Andre ville handle imod En. Naar vi komme i Slutteriet, er der Jngen, som sender os 'Corfaren'; hvorfor stulle vi saa sende Andre den?' Den indlysende Rigtighed af denne Bemærkning foranledigede Forsamlingen til at afslaae Andragendet. Et Medlem reiste sig derpaa og bad om Undskyldning for, at han maatte gaae bort. Da Præsidenten spurgte om Aarsagen hertil, svarede Medlemmet: Jeg har i den sidste Tid begaaet adskillige Synder, som jeg har anseet det for min Pligt at afbøde ved et eller andet besværligt Arbeide, og efter lang Forespørgsel er jeg kommen til det Resultat, at det meest passende Arbeide vilde være en Jagt efter en Vittighed i den Frisindedes- Ephemer. Jeg vil nu gaae hen og begynde Jagten - Præsidenten spurgte bekymret, om hans Synder da virkelig havde været saa graverende. Hertil svarede Medlemmet sukkende Ja. Præsidenten: Jkkedestomindre maa jeg, for ifølge Pligt at paasee, at Forsamlingen ikke taber Nogen af fine arbeidsdygtige Medlemmer, forbyde Dig et saadant Foretagende, eftersom Du derved risikerer at blive uden evige Jæger. Istedetfor paalægger jeg Dig som en mere passende Bod, at Du udfinder og optegner Navnene paa de theologiske Candidater, der ere blevne befordrede efter at have understrevet en Skattebevillingspetition. Forsamlingen sanctionerede denne befaling. Præsidenten gjorde derpaa Forsamlingen følgende Meddelelse: "Uagtet den glædelige Begivenhed, at vor kjære og troe Collega, Professor Bang, blev valgt til Stænderdeputeret, har det dog stadig ligget mig paa Hjerte, hvorledes "Corsaren" skulde blive saaledes repræsenteret i Stænderne, at dens Principer kunde fremtræde der med nogenlunde Vægt, og jeg kastede da mit Øie paa Valgloven for at opdage et Hul, hvorigjennem enten vi Alle eller Nogle af os kunde krybe ind. Som jeg igaar gik paa Gaden, fordybet i Tanken herom, fik jeg Øie paa en Steen, som sad løs i et Huus, og herved fremkaldtes strax en lykkelig Idee hos mig. Jeg opsøgte Husets Eier, en god, jevn Borgermand, og spurgte, om han vilde sælge mig den Steen. Manden saae først lidt forundret paa mig; men, da han saa nok kunde see, at jeg ikke er af det Slags, der gjor Nar af Folk, svarede han: Aa, jo saamæn.. Vi bleve nu enige om Handelen, og jeg kjøbte Stenen for 8 s. - Hør nu, min kjære Mand, sagde jeg derpaa, 'det er ingenlunde min Agt at tage Stenen ud af Stedet; tvertimod skal den for mig faae Lov at sidde der til evig Tid, og til Gjengjeld forlanger jeg kun, at De overdrager Husets Valgbarhedsret til den." - Naa," sagde saa Manden betænksomt, "aa, ja saamænd! Jeg bliver saa dog aldrig valgt; De maa sgu gjerne faae den Ret ovenikjøbet." Der vil nu i disse Dage blive tinglæst et Document, hvorved Husets Valgbarhedsret overdrages til "Corsarens" Redaction, og saaledes ere vi om to Aar Alle valgbare. At vi ville blive valgte, er der naturligviis, ingen Tvivl om, især naar vi holde os gode Venner med Drewsen, der som bekjendt besætter 3 Sæder i Stænderne foruden sit eget." Denne Meddelelse optog Forsamlingen med lydelig Acclamation og besluttede at feire Begivenheden med et Gildeparé. Man gik derpaa over til Forhandlingen af Redactionssager. - Da Talen kom paa 'Søndagens' Critik over "Corsaren", vare et Par Medlemmer af den Formening, at der burde tages dygtig fat paa Critikeren, fordi han ved Siden af at rose Bladet, har fundet Anker over det i Ting, som han maa have misforstaaet med Forsæt. Præsidenten beroligede imidlertid Forsamlingen med den Erklæring: "Jeg kjender Fyren. Det er en god Ven af os, som har villet befrie os for fremtidige Beslaglæggelser ved i et halveofficielt Blad at fremstille os som saa uskyldige. Han har løiet lidt for at naae dette Maal - naa, Herregud! det kunne vi jo sagtens tilgive ham. Dette fandt Forsamlingens bifald. Sluttelig foreslog et Medlem, at man skulde lade Præsidenten indtræde i Alhenæum, for at han der kunde efterligne "Fædrelandets" Præsident ved om Middagen at kaste sig hen i en Stol mellem en Klynge Mennesker og sige: "Det var dog et Fandens godt Stykke, der stod igaar i "Corsaren." - Forsamlingen forkastede imidlertid dette Forslag, "fordi det var "Corsaren" uværdigt."