Aarhuus Stifts-Tidende, 1838-06-18
Indsendt. Adversus novem istos Pastores. Et holagtet Publicum bedes venligst undskylde, at jeg haver tøvet saalænge med at svare paa de ni Præsters gjentagne badefulde Angreb udi denne Tidende; men det haver formig og Flere været et meget vanskeligt Foraar at skrive udi; thi midt udi den travleste Saatid befatter man at ikke gjerne med deslige allotria. Da jeg imidlertid nu haver faaet tilsaaet (D. g.) vil jeg ikke længere holde mig tilbage, og det saameget destomindre, som jeg underhaanden erfarer, at mit Svar sees med Begjerlighed imede her og der udi de danske Provindser, hvilket endogsaa de offentlige Blade udvise. Thi den Lykke haver jeg havt fra förste Begyndelse, at mine Udarbeidelser have huget mange brave og fornuftige Mænd omkring i Landet, saa at de endogsaa ere eftertrykte i flere adskillige Blade med tilføiet Berømmelse, over autor, medens derimod de ni Præster have maattet taale, at man haver peget Fingre af dem ligefra Skagen indtil Colding, fra Øresund og indtil Ringkjøbingfjord, Mig kan Enhver forstaae, saavel den Lærde, som den Ulærde, dem derimod kan ingen blive klog paa, hvem de er, hvad de vil, hvad de farer efter, hvad de sægter efter. Det Bedste, de endnu have gjort, var, da de i to Aar tang gandske stille. Men saa kom denne Ussing, og saa hang de sig strax ved ham. Siden maatte Dr. Hald holde for, og tilsidst kastede de sig som ni Glenter over trende gandske uvedkommende Mænd, sc. Dr. Frost, Provst Nannestad, og Sognepræst Steen-Bircher, hvilke de ligesom have sat Kniven paa Struben, for at tvinge dem til, at sammenskrive hvad de ikke selv gider gjort. Et nydeligt Comportamento af geistlige Mænd. Men Tiden skal vise, at de have gjort Regning uden Vext. Thi med Kirkens Reform indvendigud vil Ussing, aldrig befatte sig, allene af den Grund, at han er en Jurist og en Assessor; Dr. Hald vil heller ikke gjøre det, ettersom det Hele kan være ham ligegyldigt, da han haver det störste Sognekald paa chersonnesus cimbrica udi Besiddelse; Dr. Frost vil ligesaalidet gjøre det, da den udi den gandske Kirkehistorie ikke findes noget Exempel paa, at en gammel Stiftsprovst, som ogsaa er Ridder, haver bemænget sig med Nyheder, Provst Nannestad kan ingenlunde gjøre det, da han saa gandske nylig er kommen til Provsteværdigheden; og Steen-Blicher gjör det partout slet ikke, da man af hans sidste Avertissement erfarer, at han haver Nok med sine egne Vilkaar at skaffe og desformedelst kun kan föle sig lidet genegen til at melere sig i disse Affairer, Alting hos disse ni Præster skal nu lade saa helligt De tænke slet ikke paa sig selv, men ene og alene paa den stakkels Kirke De bryde sig slet ikke om Of for og Accidentier- Gud bevares Nei, de bekymre sig bare om det Aandelige. De spørge hverken om Præstedste eller og Ydegjæs, men kun om det Overjordiske. Ja naar Nogen vilde troe dem, de hellige Skalke, Men kunde man læse i deres Hjerte, vilde det snart vise sig, at Forskjellen paa deres og min Færd er, at hvad jeg siger höit, det tænke de i at Stilhed og Geheim hed. leg haver aldrig kunnet med at hykle, hverken med Værdighed, eller uden Værdighed; som jeg er, saadan giver jeg mig. Det er min oprigtige Mening, at det gandske ikke haver nogen Nöd med Kirken, og det skal aldrig forvolde mig noget Hovedbrud, hvorledes hunskalkomme ud af det. Hun hytter sig nok, det er min mindste Sorg. Det er ikke i alle Lande hun haver det saa godt som her. Der bør være Maade med alle Ting, est modus in rebus. Naar hun haver sin ordentlige Betjening, bör hun dermed lade sig nøie. Men her ligger Nerven udi det Hele. Hvorledes faaer hun sin ordentlige Betjening, naar vi Præster ere saa slet aflagte som vi ere hvorledes faaer hun sin ordentlige Betjening, naar vi dagligen med Smerte maa komme hu alle de Herligheder, som, udi Löbet af de vantroe Tider ere gangne fra vore Kalde, Odentlesket haver jeg allerede vedrørt udi en af mine forrige Opsatser; men det er kun en liden Deel af det Hele, Hvad er der blevet af vore Anner- og Mensal- Gaarde, Hvad er der blevet at vor Qvægtiende in natura? Min Formand i dette Kald fik 95 levende Gjæs – hvad er der blevet af dem, 95 Par Kyllinger, hvad af dem, Et Læs Hö af hver Mand – hvad er der blevet af det? – Infandum renhvordolorem. De ni Præster ere saa hidsige paa en Reformation; men der er altid noget Ængsteligt ved enhver Reformation, og de skulde betænke, at det var ved den herudi Landet for circula 300 Aar siden stedfundne Reformation, at Geistligheden mistede sine störste Herligheder. Det kan gjerne være, at den gjorde adskillig Nytte andre Henseender, men os Geistlige satte den paa en simpel Fod. og i den fölgende Tid haver man vedblevet at tractere vore Levebrød som et Slags offentlige Divisions- og Subtractions-Ovelser; men de tvende andre Species (sc. additio & multiplicatio) haver man gardske ladet af Sigte. Saasnart noget Nyt kom op, og der spurgtes: hvor tage vi Penge fra dertil, blev Enden paa Visen, at vi Præster nok kunde rykke ud dermed. Saaledes bleve vore Kalde beskaarne snart af Seminarierne, snart af Amtsprovsterne, snart af Banken. Den Eneste af den nyere Tids Kjepheste som man ikke haver tvunget Geistligheden til at lægge Bidsel paa, er den indbyrdes Underviisning, hvisaarsag vi ogsaa altid have anseet denne uskyldige Indretning med gunstige Øine, hvilket vore i sin Tid indgivne Rapporter noksom udvise. Min gamle commilitonus, I. Kjær udi Skaarup, haver desaarsag höilig Ret, naar han i denne Tidende No. 82. yttrer sig derhen, at det ikke er med Kirken det har nogen Nød, men med Præsterne, Kirken fattes i alt Fald kun et nyt Ritual, og da dette nu i fire Aar haver været underveis, og vi ikke have fornummet, at det er forliist, forhaabes det, snart at kunne arrivere. Men naar En af de Herrer i Cancelliet vilde reise incognito omkring, som vandrende Student, eller deslige, vilde han snart komme efter, hvilken Fattigdom der hersker i den danske Præstestand, Biskoppen kommer jo rigtignok engang hvert 8de, 10de Aar; men Ulykken er, han kommer ikke incognito, og vore Koner tractere ham gemeenlig saa magnisique, at han maa troe, vi sidde forfærdelig Hunt, Provsten kommer engang om Aaret, men da han fordetmeste har det største kald i Districtet, og, som Inddriver af underskedlige præstande, er officio maa være noget haardhjertet, have vi af denne Embedsmand fast Mere at frygte end at haabe, leg siger ikke formeget, naar jeg paastaaer, at der ikke i nogen Stand findes - oeconomiter talt – saamange Staadere, som i den Geistlige. Men det er ei at undre over, naar man betænker, at den, ene i Bankrente, maa afgive over en Tönde Guld af sine sparsomme Indkomster, Execution for Skatter maa Præsten ofte taale og endnu oftere lade sig true med; men endnu haver jeg aldrig oplevet, hvad Hr. Kjær anfører, at Amtsforvalteren haver truet med at kaste ham fra Embedet. Det vilde være et altfor svært Stykke af en Amtsforvalter. Vi forblive turligviis i Embedet, indtil vi ved Døden afgaae, hvilket jeg meget foretrækker; eller indtil vi blive gamle og uduelige. Saa faae vi, naar vi findes Værdige dertil, en Pension af 2 indtil 300 Rbd., og saaledes ende vi, naar vi have været Sognepræster i 50 Aar eller længere, akkurat med samme Indkomst som en personel Capellan begynder med, saa ogsaa her gaaer det Hele som i en Kjæde. O vanitas vanitatum O Justitudo studentica, guorsum abiistiFor en Embedsmand er det, som Hr. Kjær meget rigtigt bemærker, saare tungt, ikke at kunne spise sig mæt udi Livet. Mættelse maa tilvisse være et stort Gode, siden vi endogsaa i de berlingske Tidender finde udtrykkeligen bemærket, at det Middagsmaaltid, som blev skjænket Garnisonsskolebörnene i Anledning af den sidste høie Formæling, var et mættende Maaltid. Af Mangel paa Mad er Mangen forfalden til Drik. Hvad Klæderne anbelanger, da kjender jeg en Menighed, som haver skudt sammen til en ny Præstekjole til sin Sjelesörger. Den han havde, var rigtignok yderlig og inderlig daarlig, Navnligen vare Vingerne gandske henslidte, ja ligesom afsvedne. Men Kr. Kjær skal ikke have Tak, fordi han dadler det hos mig, at jeg er en duelig Landmand. Det fattedes kun endnu, at vi skulde opgive Agerdyrkningen - saa vare vi gandske tiggefærdige. Lad de hellige ni Præster kun kæmpe med Anderledestænkende, jeg skal ikke ophøre, saalænge jeg kan løfte en Hakke, at kæmpe med Qvæk, Rapunzel, Rödbynke og deslige heterodore Urter. Lad dem snuse efter Kættere; jeg snuser efter Klinte og feire, thi det er just de rette Kættere, som ikke bør taales, hverken over eller under forden. Lad dem bringe deres Møg til Stænderhuset i Viborg; jeg bringer Mit ud paa min Brakmark. Sat sapienti, leg haver dog ogsaa den Fornøielse, at bemærke, at ellers Ingen uden Hr. Kjær, laster det, at Præsten dyrker sin Lod, naar han haver Nogen. Salig Rønne, ogsaa En af mine fordums Commilitoni, var Medlem af Landhuusholdningselskabet, og En af de sildigere opkomne Præster, Hr. Poulsen, er det nu. leg tilstaaer oprigtigt, at jeg agter en Afhandling om Jordloppernes Udelæggelse mere værd, end en Korstogsprædiken mod de Vantroe, Thi jeg er en meget passioneret Dyrker af alle Kaal- og Roe-Arter, og ligerviis som Grundtvig haver sagt, at al vor Elendighed kommer fra Latinen, saaledes kunde jeg sige, den kommer fra Jordlopperne, der atter iaar haver afgavet mig en heel Mark, leg havde for et Par Aar siden den 4de, at afrette Rødkjelker til at fange ermeldte skadelige Infusionsdyr, og skrev derom en Afhandling i "Diversal, skjøndt jeg antager, at den vilde have været mere passende for "Folkebladet." Men i Praxis lod denne Idee sig ikke godt udføre.