Viborger Samler, 1779-09-27
Spørgsmaalet indeholder 2de Membra, af hvike det første er: Om en Præstegaards Avl kan henfores til Kaldets visse Jndkomst? Jeg paastaaer det, der er tvertimod, i hvor dristig end Hr. Forfatteren opstaaer med sin bejaende Erklæring. A. En Præstegaards Avl er ikke, siger jeg, at henføre til Kaldets visse Jndkomster. Dette beviist, maa det andet Membrum af Spørgsmaalet gaae ind igien og bortfalde. Jngenlunde kan Avlen være, saaledes som Hr. Forfatteren vil, at betragte; thi at det er urimeligt og ufornuftigt. Ved en Præstegaards Avl eller Avling, eller hvad man vil kalde det, forstaaer vel Hr. R., ligesom jeg, den aarlige Græsning, Høebiering og Jndavling af Korn af Præstegaardens Mark. Denne Avl er, enten riig eller fattig, at kalde vis, da den kommer i Laden; men man skal faae ont ved at gjøre den til en vis Intrade for Præsten. Lad Proprietairen, det kan han, ansee sin Hovedgaards Avl som en vis Jndkomst, da han siger til Hove at pløie, saae, høste, slaae, bierge. Denne Lykke har Præsten ikke, og hvordan kommer han dog til at staae ved Siden af ham, Men hvortil skal Bondens Exempel tiene Ogsaa til Styrke for Hr. Forfatterens Meening! Hans Gaards Avl er hans visse Jndkomst. Dette er, desværre, alt for sandt, thi han har slet ingen anden; og, naar denne slaaer feil, saa slaaer alting feil. Ogsaa sandt, at han af sin Avl maa svare Skatter, Landgielde, Tiende m.v. Men, alt dette med Sædekornet fradraget; hans aarlig forbrugende Staal, Jern, Reeb, Tiære, til Kiøbstædmanden, betalt; hans Smedde= og Hiulmagger=Regning clareret; Mon han saa have noget tilovers at svare Pension af, om han skulle svare nogen, Dette er endda den lykkelige Bonde, som saaledes med begge Ører slider sig igjennem; Og de, som høre til hans Classe, vil jeg lade udgjøre Standens halve Deel. Men hvordan seer det saa ud med den anden halve, hvis Jndkomster af Avlen ere ligesaa visse? Af dem faaer Hosbonderne ingen Landgielde, for dem maa de betale Skatter; dem levere baade Æde= og Sædekorn, og for alt nøies med det blotte Hoverie til Hovedgaarden. Nu tage vi 2de jevne Bøndergaardes til at udgjøre en Præstegaards Hartkorn, siden denne almindeligen staaer for 6, 6 1/2 og 7 Tdr. i det høieste. Her synes Præsten at have meget forud, da han næsten har dobbelt Hartkorn; Men hvad har han, naar vi lade alting sælde, Med den beste Jndsigt i Landvæsenet kan han ikke selv følge sin Ploug, eller ideligen være Tilsynsmand; og her er allerede Tab. Med dobbelt Hartkorn maa han holde dobbelt Folk, dobbelt Beester, dobbelt Redskab. Havrekiernen og en stor Deel af det øvrige Korn gaaer, som Høet og Straaet, igjennem Creaturene, og den største Beholdning gaaer med i den vidtloftige. Jor tige Huusholdning, Sædekornet neppe nok fradraget. Hvad nu Præstens visse Fordeel, naar hans Jndavling slaaer saaledes til Denne eene, at han og hans Familie mætte sig og spise med. Skal han af denne sin nødtørftige Mund=Portion skatte til sin Enke, hvem han selv rækker hendes, Vil man misunde ham et pr. Strømper og noget til en Reise Rok, da han skal Touren igjennem i det grueligste Veirlig, naar Enken roeligen sveder ved sin Kakkelovn, Men endnu have vi intet til de mange og svære Folkelønninger, til store Bekostninger paa Avlingens Redskaber og Avlingens Drift; Thi For deelen af Opdræt eller ved Creaturene er sielden anden end den bare Gjødning, uden hvor Manden er en General Pranger, hvilket ingen Præst bor være. Slaaer det i et rigt Aar saa hældigt ind, at 20 til 30 Tdr. Korn blive tilovers at sælge, hvad forslaae end disse i ovenmeldte Henseender, Men, jeg kiender mange Præster, der, skiønt Landmænd, maa tage hiem, endog i gode Aaringer, af deres Tiende, uden ellers at kunde stoppe til Huusholdningen; Og saaledes gaaer det med de allerfleeste. Jeg seer her de visseste Udgifter, men ikke en halv Skillings vis Jndkomme. Hvoraf skal da nu min Herres Enke, have Pension, – Een Ting har De skammelig forglemt, til Skade for Deres Pensionistersker. Som der gemeenlig er en skikkelig god Hauge ved enhver Præstegaard, skulle da ikke Mhr. Successor være saa god at yde Enken 1 Snees Potter Must eller Æbler og Pærer in Natura, saa og en vis Deel, af Jordfrugter, Roer, gule Rødder, Pastenakker &c. Thi det har jo intet meere at betyde, at Præsten betaler Haugefrøet og holder Haugen ved lige, end at han han lader Avlingen drive, holder Folk og Beester dertil, og skaffer Sædekornet til veie, i Fald det, førend Sædetiden, er opædt. Dog, disse Poster ere vel slagne med i Slumpen til Faarenes Uld, Giæssenes Fiedre, Hønsenes Æg, Kiøernes Melk; hvilket alt, blandet med Korndyngen, hedder i min Hr. Forfatters Sprog: Avl, vis Jndkomst. Saavidt vi end ere komne, synes Sagen ikke at falde til Hr. Forfatterens Side. Men nu siger han, at Præsten har sin Gaard frie. Ol Ja, for Skatter, Landgielde, Tiende o. s. v. Som dette er en sær Kongel. Naade, saa er det ogsaa en Fordeel, som vissest kunde beregnes til Jndkomst. Skade kuns at samme gaaer bort til Folkelønningernes og de øvrige Udgifters Bestridelse, og kan, skiønt stoppe et Hul, dog ikke nær slaae til for dem alle - Men, har Præsten ogsaa sin Avlsgaard frie, naar Omstændighederne nøie betragtes, Jeg er vis paa, enhver med mig vil svare Nei. Har han ikke indkiøbt den for sine Penge, 5000, 400, 300 Daler, Den første er altid den høieste, den sidste den almindeligste og sædvanligste Priis. Lyksalig skal han skatte sig, om Husene, i sær Hovedbygningen, findes i den Tilstand, at han maa betale paa det dyreste. Faaer han derimod Gaarden indløse for 200 Rdr., hvilket gives for dem, der saagotsom ligge paa Jorden; Saa er en Hoved=Reparation, om intet værre, uundgaaelig, og han har da Aarsag at klage, som mange hans Medbrødre, over egennyttige Formænds Efterladenhed, at han har den, ikke frie, men dyre nok. Men, af hvem indkiøbte nu Successor sin Præstegaard, Justement af Enken, Hun overd og ham sam samme med sine Jorder, for en vis Summa, efter Accord. Kan hun da, med allermindste Skin af billighed, (og jeg vil sige Ret) fordre Rente, maaskee dobbelt og tredobbelt Rente, af den Capital, hun allerede har faaet udbetalt? Eller, maa Præsten ikke være den Eiendom raadig, som eengang for Penge er ham overdragen, Saameget dette strider imod alt det, der kaldes Kiøbslutning, Accord, Contract, ja Ret og billighed selv, saa skurrende klinger det i mine og alle Veltænkendes Ører. Endeligen, er Præsten ogsaa virkeligen frie for Skatter, endskiønt de ikke saa lige hæfte paa Præstegaarden, Er min Herre det, saa er han den eneste Præstemand i begge Riger. Men jeg vil kuns bede ham at overregne denne Deel blandt sine aarlige Udgifter, at eftersee sine Qvitterings=Bøger, i sær fra Amtstuen; og han vil vel snart lære at snakke anderledes. - Alt dette, hvorved jeg har maattet være vidtløftig, fordi Hr. R. har været alt for kort, alt dette, siger jeg, taget i Betragtning, vil man vel torde kalde det baade urimeligt og ufornuftigt, at henføre Præstegaardens Avl til Kaldets visse Jndkomster. Ja jeg tør kalde det utilladeligt, da b, det er ubefalet, og derfor hidindtil uhørt. Her søger Hr. Forfatteren Beviser i Loven, og dem skal jeg af ham selv lære at anatomere. Hverken in Jure eller Praxi er det i ringeste Maade grundet, at beregne Enken nogen Andeel Pension af Præstegaarden. Jeg kiender ingen iblandt Provster, som er skredet til denne Yderlighed; og neppe er, saavidt man kan mærke, min Herre selv, ved een eeneste Leilighed, i 37 Aar. Loven befaler intet i denne Henseende. Den byder rigtig, 2 B. 13 Cap. 100 Art. Art., at Enken skal beregne sin Pension efter Kaldets visse Jndkomst; og det er den Kiertel, Hr. R. saa gjerne vil have til at hovne. Hvad hører nu til den visse Jndkomst? Det, Lovgiveren altsammen har bestemt og tillagt Præsterne som Rettigheder: Korntiende med Offer og Accidencer, 2 B. 12 Cap. 5 Art., Qvægtiende, 23 Cap. 2 Art.; og Redzeleller Smaaerente, hvad og af hvad Slags det er indført at give. See 13 Cap. 6 Art. og Forordningen af 29 Decbr. 1721. Dette kan jeg see at være et Kalds visse Jndkomst. Men, at see af det 13 Cap. 5 første Art., at Præstegaardens Avl hertil skal beregnes, er mig, endog med en 3 Alen Kikkert, umueligt. Man betragte engang, hvad Tidsrum dette Capitel sigter paa og bestemmer sine Love, for, nemlig ikke alle Successors oplevende Embedsaar, men Aaret fra hans Formands Dødsdag til samme Dato næstpaafølgende, Thi, der staaer med temmelige store Bogstaver oven over: i NaadsensAaret; Men dette kan Hr. Forf. ikke see med det allerbedste Forstørrelsesglas. Ja, hvordan læser han endeligen den 4de Art., som er een blandt dem, han beraaber sig paa Under Sæden, siger denne, dee. Afgrøden, som, i Naadsens Aaret, gaaer til Deeling imellem Enken og Successor, forstaaes alt det Slags Korn tilligemed Engen, som det Aar, neml. Naadsens=Aaret, høstes og bierges i den Vang, som de, Enken og Successor, Sæden bekomme af. Her falder det, uden Hielp af Glas, øiensynligt, at Lovens Meening er fordreiet og Lovgiverens Ord dristigen misbrugte, i hvadsomhelst fordervelig Hensigt, til Forvirring fordet Almindelige. Men det er ogsaa, tænker jeg, ligesaa soele klart, at 3) in B, ingen Enke bør beregnes Pension af nogen Præstegaard. Det er, uden Tvivl, beviist, at denne ikke hører med til Kaldets visse Jndkomst. Vi have fundet den modsatte Paastand ubillig og urimelig, følgelig ufornuftig; befundet den i Lov og Praxi ugrundet, følgelig utilladelig. Og nu ikke et Ord mere. Et maa jeg endnu erindre. Der gives nogle faa Præstegaarde, hvoraf jeg selv kiender, 2de, som tilfældigviis have faaet 12 til 16 Tdr. Hartkorn. Her ville jeg selv være den første i at tillegge Enken en rimelig og billig Deel, dersom jeg var Præst, og nogensinde kunde blive Provst. Saa langt fra er det, at jeg misunder hende sin ringe og uklækkelige Portion. Meget mere, jeg under hende af mit Hierte alt det, hun mueligen, d. . uden Successors Fornærmelse, kan blive tillagt Men jeg modsiger Hr. Forf. i Henseende til Spørgsmaalet i Almindelighed. Til Slutning maa man tænke sig en Aarsag hos Hr. R. til denne urigtige, dog offentlige Dom og Paastand. Enten maa han leve i en Egn, der giver overflødig nok af Erter og alle Slags Korn, og ikke agte om en 20 til 30 Traver mere eller mindre; Eller han maa have en Favorit=Enke, hvis Sag han saa eftertrykkeligen skulde tale; Eller, han maa bære et evigt Had mod alle dem, som kaldes Eftermænd i Præste=Embedet; eller, han maa ville, som en Mand til Aarene, see det, om mueligt, lavet saavel for sin Enke, at hun kunde faae Deel i 4re Offerdage i Naadsens=Aaret, Deel bestandig i Successors Bord, tilsidst ventelig (thi hvad tør han ikke vove paa?) frie Huusværelse i Præstegaarden, og - saa - hen - ad - Veien. Jlde er Sproget anbragt: Giver, og Eder skal gives, naar Talen ikke er og Gave men og Rettighed.