Adresseavis for Børn, 1782-01-16
Avis. Roger. Hvad Tanker gjør du dig saa, min Ven, Antonio. Hør kun, Naar det nu er kommet lige her uden for Kysten, saa styrte vi os her ned fra Spidsen af Klippen ud i Søen, svømme saa hen til Skibet, og da, ach min allerkjereste Ven, da har al vor Elendighed Ende, da ere vi frie, og inden en kort Tid skulle see vort kjere Fæderneland igjen, og vore Forældre, og vore Venner. Her kastede han sig atter ind i sin Vens Favn, og vædede hans Kinder med sine Glædestaarer. Men Koger blev ikke saa henrykt af Glæde, som hans Ven var. Han sagde ikkun Ach ja, dersom du kan rædde dig, min søde Ven, saa vil jeg inderlig glæde mig derover, og saa vil jeg siden langt roligere kunne bære og udstaae min egen Elendighed! Ant. Hvorledes det Roger? Rog. Jo! for jeg kan ikke følge med, og jeg maae da blive allene tilbage. Ant. Jeg forstaaer dig ikke. Hvorfor kan du ey følge med mig, Kog. Hvor skulde jeg torde vove at springe ned i Havet, da jeg aldrig har lært at svømme? Ant. Jh, saa har jeg lært det, Roger, du skal holde dig fast i mit Bælte. Det alting formagende Venskab skal styrke mine Kræfter, saa jeg skal være i Stand til at holde baade dig og nig oppe paa Vandets Overflade. Rog. Ney, min hjerte Ven, det vil du ikke kunne. Og jeg kan umuligt tillade, og føre det over mit Hjerte, at du skulde sætte dig i en øiensynlig Livsfare for min Skyld. Ant. O. det skal du ikke tænke paa Sæt nu ogsaa, at jeg ikke skulde blive i Stand dertil, og at jeg derover maatte drukne, er det da ikke langt bedre, at vi døe begge To paa eengang og i et Øyeblik, end at den ene af os skulde blive tilbage i Elendighed, og at den andens hele Liv skulde derover blive gjort suurt og bittert, da han aldrig vilde kunne glemme det? Men hvorfor gjør du dig denne ængstelige Bekymring, Troer du da ikke, at vort Venskab, som sagt, skal styrke mig, og sætte mig i Stand til, at kunne med nye veløvede Kræfter saa at sige gjøre Mirakler, Men jeg merker, at vore Plagere (Sla for Børn. vefogderne) passe os op, vi maae gaae fra hinanden, min søde Ven, farvel! Naar Skibet er nær nok, saa kommer jeg til dig igjen. Med disse Ord forlod han ham: Hans Ven følede de hæftigste Gemytsbevægelser. Lyst til Frihed, og en inderlig Længsel efter at see hans kjere Forældre igjen, raadede ham at imodtage sin Vens høimodige Tilbud. Men Tanken om den dobbelte Livsfare, som Antonio derved vilde sætte sig udi for hans Rædnings Skyld, gjorde det gyseligt for ham. Ney, ney, sagde han endelig til sig selv om din Elendighed var end nok engang saa stor, om dit Slaverie var nok engang saa besværligt, som samme virkelig er, og om alt Haab til din Død var endog betaget dig, at du nogentid skulde blive frie fra disse Lænker og slippe herfra, saa skal du dog ikke tillade, at din Ven skal vove sit ædle Liv for din Skyld. Antonio maae i Herrens Navn blive saa lykkelig, som han fortiener at være. Jeg vil blive her, og jeg vil lide alt, hvad det endog skal være, indtil Døden vil gjøre en Ende paa mit ulykkelige Liv. Saaledes talede Roger for sig selv. Jmidlertid kom Skibet med en god Vind seylende nærmere til Landet, og efter nogle Timers Forløb var det næsten ligeover for det Sted, hvor disse to Venner gik og forrettede deres Slavearbeyde. Antonio saae det. Til Lykke havde de Plagere, som skulde have Opsigt med Fangerne ved Veyarbeydet, gaaet noget bort fra dem. Dette Øyeblik betiende han sig af, sprang i en Hast hen til sin Ven og sagde: Nu, min allerkjereste Roger, nu er det Tid, Kom og giv mig din Haand, og saa forevig bort fra denne forhadte Kyst, Rog. Ney, min Ven, jeg kan umuligt, jeg kan aldrig beslutte mig til at samtykke i dit venskabelige, dit høimodige Tilbud. Skynd du dig, min søde Ven, at rædde dig selv og allene, og tænk siden i dine lykkelige Timer paa vort Venskab. Med disse Ord faldt han i Favnen paa Antonio, og udgydede en Strøm af en Taareflod. Ant.