Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1804-10-05
efter en gammel Gnier, som var vidtløftig beslægtet med ham. Disse søgte han som sand Patriot at bringe i Circulation. Hans Kone var heller ikke uskjønsom. J alle Selskaber og alle Assembleer faldt hun ham om Halsen, Lys sede og klappede ham, for at communicere hele Verden, at der ikke gaves et lykkeligere Ægtepar under Solen end Lundberg og hans Kone. Dette offentlige Vidnesbyrd uagtet, var der dog Folk nok, der søgte at drage Madame Lund bergs ægteskabelige Ømhed i Tvivl. Blandt disse var der et Menneske, der, som en Ven af Huset, stod i stor Anseelse baade hos Lundberg og hans Kone. Hos den første fordi han var en stor Hader af de Store, fordi han engang havde ladet sig, som en Martyr for Kants Lære, slæbe paa Raadstuen ); hos den sidste, Det gik saaledes til. Han havde været i et Spillehuus en Søndagnat Kl. 12. Her fordi han kunde spille alle Roller, lige fra Hamlet, til Jeppe paa Bjerget, fordi han kunde efteraabe alle muelige Fugles Stemme, fordi han kunde hanse Skotske Trin, fordi han kunde sye Fruentimmersko som den bedste Skomager, kort sagt, fordi han kunde tusinde Ting, som andre ikke kunne. Mange Bække smaa gjøre en stor Aa idelig Omgang føder Venskab, og Venskab føder. Kjerlighed. Huusvennen læste, fang, fløitede, kjørte, red og valtsede i Selskab med indfandt der sig Betiente, som fordrede den bestemte Mulct for hver Person, og decreterede i modsat Fald Arrest. Han reddede sig ud af et Vindue, der vendte til Gaarden. Men Vægterne, der beleirede Huset, anholdt ham, og spurgte. Om han ikke hørte til Billard gjesterne, Et eneste djærvt Nei, kunde reddet ham. Men han raisonerede saaledes: Der gives ingen Casus necessitatis, siger Kant, uden der, hvor betingede og ubekingede Pligter komme i Strid. At sige Sandhed er en ubetinget Pligt, men at sørge for, ikke at komme paa Raadstuen, en betinget, nemlig naar det kan skee uden at handle umoralsk. Altsaa - bringer mig kun paa Raadstuen, Vægterne peb og opfyldte ubetinget deres betingede Pligt, Madame Lundberg, og hendes Mand kunde umuelig fatte nogen Mistillid til sin Ungdomsven, den høieste Morallovs høieste Efterlever, han, der, som en Martyr for den Königsberg, ske Vises Lære, havde ladet sig trykke dybe Gruber ind i Halsen af Vægternes steenhaarde Næver, og tilbragt en heel lang Vinternat i et fælt Hul, blot for practisk at hylde Moralovens Bydende. Lundberg havde desuden nu allerede levet fem Aar i kjerligt Ægteskab med sin Kone, og Hymen havde velsignet det med to nydelige Glutter, Vel snakkede Folk i Byen dit og dat om dette lykkelige Par, om deres Huusven &c., men, hvad enten det nu skede fordi der endnu ikke er opfundet noget Speil, hvori en Ægtemand kan see sine eller af nogen anden Aarsag, nok er det, Lundberg havde i fem samfulde Aar ingen Grund til at forandre sine Tanker om sin Ven. Men med eet skede der en heel Revolution. En Morgen, kommer Madame Lundberg med Comoedien Menneskehad og Anger i Haanden, og kaster sig hulkende for hendes Mands Fødder: Vi kunne ikke leve længere sammen, min Ven Vi maae skilles ad, for evig skilles ad, Jeg kan ikke lønne Din Kjerlighed med Gjenkjerlighed. Jeg piner, jeg martrer Dig, jeg føler, at jeg giør Dig ulykkelig!" - Forstenet stod Lundberg her og vidste ikke, hvad han skulde sige. Rummet tillader ikke at beskrive alt, hvad han følte. Han bad, han anvendte al sin Veltalenhed, han erindrede hende om hendes umyndige Børn, hvis Skjebne var uadskillelig forbunden med hendes, men alting forgjeves. Der blev besluttet, at hun skulde have en vis Sum at leve af, og at begge Børnene skulde overlades hende. Der blev bestilt en Extrapost, og Dagen derpaa Kl. 6. om Morgenen, holdt den allerede udenfor Døren. Alting blev pakket paa Vognen, og nu tog hun Afsked med sin Mand. Hun kaldte ham ikke mere Lundberg, men Meinau. Meinau Meinau, saade hun til Slutning, jeg er mere at beklage end Du Min Bestemmelse er at gjøre Dig lykkelig, og jeg føler, at jeg ikke kan andet, end gjøre Dig ulykkelig. Farvel for evig Farvel Hisset tales vi ved igjen Postkarlen tudede, og de gamle Og trak saa godt som de kunde afsted. Men hvorhen, tænker her, uden Tvivl, min Læser, maaskee til Formentera, til Otaheiti eller andre saadanne romantiske Lande, Nei, ingenlunde til Kollekolle. Der ventede Kantianeren, den høieste Morallovs høieste Efterlever, paa at modtage hende. Fra nu af kaldte hun sig Madame Müller. Hun leiede sig et Værelse og et lille Stykke Jord, hvori hun lagde Kartofler Hun anskaffede sig tillige to Partegrise, to Dæggelam og adskilligt Fjerkræ. Nuer jeg da i min sande Sphære, raabte hun, 10 Natur for dig skal jeg leve og døe Her blandt dine Sønner, langt fra Hovedstadens Sværm og lastefulde Indbyggere!" Hun levede ogsaa her ganske romantisk. Hun passede sine Kartofler, sine Grise, sine Lam og sine Høns. Hun søgte ogsaa ved alle Slags Lægemidler at curere syge Bønderfolk og syge Creature Men at hendes velmeente Bestræbelser bleve ilde belønnede Blandt disse Naturens Børn var der nogle Ubekjendte, som som Natten stial hendes Kartofler og om Dagen hendes Creaturer. Bønderne vare meget overtroiske, og da der døde en Ko, som hun havde villet curere, saa paa stode de fleste der i Egnen, at hun havde forgjort den. Nu kom hun i Udraab for at være en Her, og alle ønskede, engang at kunne see hende paa Baalet. Alt dette, svækkede hendes Kjerlighed til Landlidet, og nu opstod den Tanke hos hende Mon en Forsoning skulde være ganske umuelig, Lykkeligviis nærmede just nu December Maaned sig. Erindringen om Baller, Masquerader og Comoedier opfriskedes igjen hos hende. De havde efterladt sig en Eftersmag, som kom hendes Tænder til at løbe i Vand. Hun sammenlignede Livet i Hovedstaden med Livet paa Landet, og det sidste kunde ikke udholde Prøven. Remisserne fra Kjøbenhavn udebleve imellemstunder temmelig længe, og vare heller ikke saa store som før, og, hvad der var det værste af alt, Kantianeren var reist til Tydskland. J Kollekolle opholdt der sig just paa samme Tid en gammel Major, fremfusende i sit Væsen, men ædel i sin Tænkemaade. Denne Mand besluttede at udvirke en Forsoning imellem Madame Lundberg og hendes Mand. Han bad hende komme til ham, og forestilte hende det Taabelige og Uforsvarlige i hendes Opførsel mod hendes Mand, som hun ikke allene havde berøvet al huuslig Tilfredshed, men endog gjort til en Fabel for hele Byen. Madame Lundberg vedblev at paastaae, at hun ikke havde gjort andet end hendes Pligt, og beraabte sig paa, at Madame Müller i Menneskehad og Anger ikke havde villet handle anderledes. Majoren stampede med Fødderne af Harme. Langt om længe blev man dog enig om, at han skulde besorge Forsoningen, Ufortøvet satte han sig nu ned og skrev følgende Billet til Lundberg; Min Herre! Tag mig det ikke ilde op, at jeg blander mig Vi Deres Familieanliggender. Jeg mener det oprigtigt med Dem, og haaber, at De ikke vil miskjende mine Hensigter. Jeg kan for min Død ikke lide uenige Ægtefolk. Saavidt jeg kan mærke, er De selv meest Aarsag i, at Deres Kone har forladt Dem. Jeg veed ikke, hvori det stikker, men De har sikkerlig ikke baaret Dem tig ad. Deres Kone vil capitulere. Jeg til være Fredsmægler, Puncterne ere saaledes, at De, efter Deres forrige Handlemaade som Mand og Huusfader at dømme, ikke vil finde dem ubillige. Jeg sender Dem her Capitulationen. Vil De undertegne den, saa er Deres Kone igjen i Morgen, i Deres Huus. Major v. 15 Capitulation. og Besjelet af de inderligste Følelser for huuslig Fred og Lyksalighed, og af det fælles Forsæt, ikke at være en daglig Gjenstand for Bye og Klubsnak, have Madame Müller (forhen Madame Lundberg) og Hr. Lundberg besluttet igjen at træde i kjerligt Ægteskab sammen paa følgende Vilkaar.