Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1770-04-20
Et ungt beleven og vakkert Fruentimmer havde hørt meget tale om Philosophis. Hun spurgte: Hvad mon dette være for et Slags Menneskeer, Svaret blev dette: De sande Philosophi ere rare; De søge ikke megen Omgang; Af alle Mennesker ere de de sædeligste, og have ikke noget Besynderligt hos sig. Saa maa der være tvende Slags, svarede hun; Thi, efter de mig givne Beretninger, er en Philosophus et stolt og egennyttigt Væsen, som giør sig en Ære deraf at ligne intet, og allene at være til for sin egen skyld. Man sagde hende, at af dette Slags fandtes der overalt, og at der var let at skaffe hende Kiendskab. med saadan en. Det unge Fruentimmer var just den Tiid i et Sælskab paa Landet, hvilket bestod af unge lystige Folk, som ønskede at fornøye sig. Man bragte ind i Sælskabet den dybtænkende Arriste, som paa Spørsmaal. Om han var Philosophus, Gav tilkiende, at Philosophien var en Videnskab om det Onde og Gode, eller om Visdommen. Han lagde endnu dette til, at være en Mand uden Fordomme, der dependerede af ingen, der levede af lidet, elskede intet, og som sagde alt hvad hvad han tænkte. De adskillige Jndvendinger og Spørsmaale, som af det lystige Sælskab bleve gjorte, besvarede han med en ligesaa fyndig, som for den nærgaaende Bitterhed, der gab tilkiende, hvor høyt han troede sig at være ophøyet, over dem og over Menneskene i Almindelighed. Dette bevægede det lystige Sælskab til at sætte denne Mand. paa Prøve. De vilde forsøge, om Vellystens velsmagende Forskielligheder, og ellers de verdslige Herligheder, ey kunde være Midler til at aabenbare denne indbildte Philosophi sande Tænkemaade, og han derved af heele Verden kiendes for den han virkelig var. Ved at rose har, som en Afgud, at komme flittig i hans Forsamlinger, og at beundre hvert et Ord han talede, handt de saa meget, at han ofte søgte hen til dem, de overtalede ham endog til at blive hos dem paa Landet. Smukke Ansigter, de nydeligste Rætter, den bæste Viin og Haab om at beriges, vare de Vaaben, hvormed han der vexelviis blev angreben. Rætterne blev vel af ham anseede som unødvendige og skadelige for Menneskene, men dog tillige med største Graadighed opspiste. Og Vinen, skiønt han sagde den at være en For givt for det menneskelige Hierte, maatte dog tiene til hans Forlystelse, efter at Tørsten allerede har slukket. De smukke Ansigter bleve da ey heller forglemte. Nu saae man den imod al Forfængelighed saa ivrig skieldende Philosophum falde paa Knæe, sukke og brænde af den hæftigste Kierlighed. Vallet blev Arriste allene tungt; Thi nu var han allerede kommen saa vidt, at han havde tilstaaet, det Mennesket maatte benytte sig af Alt, siden det var af det høyeste Væsen skabt til Menneskens Rytte, naar allene Velanstændigheden for Verdens Øyne blev lagt tagen. Den smukke Clarice var munter og beleven, og hendes Oyekast gav hendes Lyst til Verden tilkiende. At benytte sig af denne Skiønhed holdt han for sin Pligt. Men Lucindes ingetogne Væsen forsikrede ham om større Modstand, og følgelig blev Lysten og større til hende. Kort: Han besluttede at angribe dem begge. De tvende Skiønheder, enige med hinanden, om hvad de skulle giøre, gave ham og begge Haab, og lidt efter lidt fik ham til at rage sit philosophisk Skiæg, at kruse sit ukiemmede Haar. Og endelig, skiønt dette kostede dem største Møye, fik de ham til at forandre sin Klædedragt; Hvorved han blev kiendelig forVerden ey længer at være den han havde billet forestille. Men dette var endnu ey nok for Sælskabet, at have blottet ham for Verden og viist hvo han bar. De vilde endda drive Spot med ham, og reent udforske og bekiendtgiøre hans forestilte Væsen og onde Tilbøyeligheder. En 50 Aars gammel, men ligesaa listig som grim og riig Enke skulde derfor slutte Acten. Hun anstillede sig meget indtagen af vores Philosophus. De sødeste Ord, men, i sær en ofte Jgientagelse af hendes store Rigdom, bleve anvendte for at vinde Arriste, som lod sig ey længe bede. Thi han havde meget philosophisk udregnet, at man med Penge kunde faae. alle Ting. Det var derfor en let Sag for Enken, at bringe ham til at forlade baade Clarice og Lucinde, som han forhen med de dyreste Eeder havde svoret en ævig Troskab, og det kostede ham. ham ey heller stor Møye, efter Enkens Forlangende at forkynde de tvende Skiønheder selv deres formeentlige Ulykke. Arriste, som nu var bleven alle Guder utroe, og allene tilbad Plutus, holdt sig da for den lyksaligste Mand. paa Jorden, just i det Oyeblik da hans Lykke paa eengang havde Ende.