Norske Intelligenssedler, 1765-12-04
Fredags Havn, Cacaothau - Fahler. O, syng dog, ulignelige Nattergal, saa tilraabte en Hyrde, den nu stiltiende Sangerske, paa en delig Foraars Aften. Ak! sagde Nattergalen, Frøerne giøre saadan Allarm med sin Ovækken, at jeg ikke gider. Hør kun Ja vist hører jeg dem, svarede Hyrden; Men intet uden din Taushed foraarsager at de blive horte. Faaret. Da Jupiter helligholdte sin Bryllups-Fæst, og alle Dyr frembragte ham Foræringer, savnede Juno Faaret. Hvor bliver Faaret av, sagde Gudinden. Hvorfor forsømmer dette fromme Dyr at frembringe os sin velmeente Gave? Nu tog Hunden Ordet, og sagde: "Gudinde, bliv ikke vred, Jeg har i Dag seet Faaret; Det var særdeles bedrøvet, og jamrede sig forskrækkelig. Og hvorfor jamrede sig da Faaret saa, spurgte den allerede rørte Gudinde. Jeg Arme, saa sagde det. Jeg har nu hverken Uld eller Melk; og hvad skal jeg da vel give Jupiter, Skulde da jeg allene fremstille mig tomhændet for ham; Nei, jeg vil langt hellere gaae hen og bede Hyrden, at han offrer mig til ham, J det samme Hunden saa talede, saa optrængte sig alt igiennem Skyerne, tilligemed Hyrdens Bøn, Røgen av det offrede Faar, og udbrede for Jupiter en velbehagelig Lugt. Og nu græd Juno sine første Taare; - - - Taare anstændige for et udødeligt Bye. Faaret og Svalen. En Svale nedlod sig paa et Faar, for at avrive en liden Tot Uld til sin Rede Faaret sprang vred frem og tilbage. Hvorfor er du mod mig allerne saa karrig? sagde Svalen. Hyrden tillader du at borttage din Uld overalt; og mig vil du nægte en saa liden Tot. Kiære, hvoraf kommer det? Det kommer derav, svarede Faaret: at du ikke forstaaer at aftage mig Ulden paa saa god en Maade som Hyrden. Den Gierrige. O, jeg Ulykkelige! saa beklagte sig en Guier for sin Naboe. J denne Nat er min Skat, som jeg havde nedgravet i Haven, mig frastaalen, og en fordømt Steen er mig lagt i Steden. Du havde, svarede Naboen, dog aldrig benyttet dig at den. Jndbild dig altsaa at Steenen er din Skat; see, saa er du jo dog ikke fattigere. Ja, omskiønt jeg nu just ikke blev fattigere, svarede Gieren, saa er jo en anden bleven om saa meget rigere, En anden om saa meget rigere, Jeg er færdig at blive gal. Zevs og Faaret. Det trædde derfore frem Faaret maatte stedse lide meget af de andre Dyr. for Zevs, Menneskernes og Dyrenes Fader, og bad, at han vilde formindre dets Elendighed. Zevs syntes villig, og sagde til Faaret: Jeg seer vel, du fromme, at jeg har skabt dig alt for Værgeløs. Velg nu selv hvorledes denne Feil best skal avhielpes. Skal jeg udruste din Mund med forskrekkelige Tænder, og dine Fødder med Kløer, . - - . O ney, sagde Faaret; jeg vil nødig have noget tilfælles med de rivende Dyr. Eller, blev Zevs ved; skal jeg legge Gift i din Gumme : - - Ak! sagde Faaret de giftige Slanger hades jo saa forskrekkelig." - - - Nu hvad skal jeg da giøre, Jeg vil plante Horn i din Pande, og belegge din Nakke med Styrke. - - - "Ney, kiære Fader, jeg kunde let blive ligesaa begierlig efter at Stange som Giede-Bukken. Ja, du maa, sagde Zevs, endelig selv have Formue til at Skade, naar du skal kunde afholde andre fra at skade dig! Maa jeg endelig det!" sukkede Faaret. "O kiære Fader, saa lad mig blive som jeg er. Thi den Formue at kunde Skade frygter jeg skulde opvække Lyst Lyst til at skade; Og det er dog bedre at lide Uret, end at giøre den. Zevs velsignede det fromme Faar, og det forglemte fra den Time af at beklage sig. Velgierningerne. Har du vel iblandt Dyrene saadanne Velgiørere som vis, saaledes spurgte Bien en Hyede. Jo vist, har jeg, svarede denne. Og hvem da, sagde Bien. Faaret, svarede han, thi dets Uld er mig nødvendig, din Honning derimod ikkuns behagelig. Og vil du endnu vide en Grund, min Kiære Bie, hvorfore jeg holder Faaret for en større Velgiørere end dig, Den skiænker mig sin Uld uden ringeste Besværlighed, men naar du skiænker mig Honningen, maa jeg frygte for din Braad. Eegen og Svinet. Et graadigt Svin, opsankede under en Eeg den affaldne Frugt. Medens det sønderbeed en Nød, opflugede det en anden med Øynene. Utaknemmelige Fæl nedraabte endelig Eegen. Du ernærer dig af min Frugt, uden engang at kaste et taknemmeligt Syn op til mig. Svinet holdte et Øyeblik stille, og gryntede til Giensvar, Mine taknemmelige Blikke skulde ikke manglet, saafremt jeg ikkun havde vidst, at du for min Skyld nedkastede dine Nødder. Hyrden og Ulven. En Hyrde havde ved en smitsom Svaghed mistet sin gandske Hiord. Dette erfarede Ulven, og kom for at avlegge sin Condolation. Hyrde, sagde han, er det og vist, at en saa forskrekkelig Ulykke har ramt Har du da mistet din ganske Hiord, Ak kiære, fromme og ulignelige fede dig? O hvor gaaer i mig nær, Og jeg er færdig at græde mine blodige Taarer. Faar, Mange tak, min kiære Jsegrim; sagde Hyrden. Jeg fornemmer at du ret har et medlidende Hierte. Det har han og virkelig, sagde Hyrden Hylax, som var nærværende, saa " ofte hand selv lider ved sin Næstes Ulykke.