Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1780-01-14
(Fortsættelsen, en Fortælling, afbrudt i No. 53. 1779.) Herved havde han liden Møye. Pigen havde ikke lært den Kunst at skiule sin Tilbøyelighed for de speydende Øyne, hun havde meget meere, ikke troet, at hun nogensinde skulde have fornøden, at forstille og dølge sig. Da Faderen talede gandske alvorlig til hende om hendes Forsørgelse, og lod de adskillige Mænd ligesom gaae Mønstringen igiennem, der torde komme frem med deres Fordringer. paa saadan en Lykke, blev hendes Øyesyn og Ansigt ved dem allesammen uforandret. Den var ikke ædel, den var ikke riig, den tredie ikke vel skabt nok; kort: hun fandt ved enhver med megen Frihed. et eller andet, men immer noget at udsætte - men Aront, sagde endelig Faderen - Aront - igientog Emire, og rødmedes, og slog Øynene ned - Aront, blev Faderen ved, har han ingen af de Feyl, som giøre de andre saa ulykkelige at mishage dig? – J Sandhed Papa, jeg vidste ikke hvad jeg skulde udsætte paa ham, undtagen at han er maaskee for uforsigtig, maaskee og for stolt; thi han holder sig immer noget borte fra mig. - Faderen havde nu Oplysning nok, og holdt ikke fornødent at fortsætte sin Samtale. Bryster Eder høyt, J Mandfolk, Her følger Eders Triumphs Historie. Emires Fader førte, efter denne Opdagelse, Aront ind i alle Selskabe, til alle Lystigheder, hvor Ungkarlen kunde faae hans Datters Tækkeligheder at see, og hvor hans først fremspirende Tilbøyelighed til Kierlighed kunde voxe og moed nes. Han kom mangen Gang hans undseelige Frygtagtighed til Hielp med en Skiemt, og overleverede ham sin Datter ved en Spadsere Gang, eller anden Leylighed, for at følge hende nogensteds hen, og holde hende med Selskab - Hos dette kolde Menneske, der - sagde han mangen Gang smillende: er ingen Fare for min Datter; han kiender ikkun de afdøde Grækers Gratier; for ham har de Levende ingen Aglaja. Ved disse Talemaader oppustede han sin Datters Stolthed, at hun gjorde sig Umag for at triumphere over de grædske Gratier, og satte Aront i den Nødvendighed, at skille sig ved og adsprede en beskyldning, hvilken en artig Mand, som han, virkelig ikke kunde lade ligge paa sig. Aront fandt alle Øyeblik Leylighed til at opdage og vise sin Siels Gaver. Den Tækkelighed, den Utvungenhed, med hvilken han talede og handlede, den ædle Anstændighed, hvormed han vidste at forskaffe end og de ligegyldigste Handlinger en Værd og Tiltrækkelse, den urudtømmelige Kilde af hans Samtaler, som dog alligevel ikke gik ud paa Vind og Veyr. Alt dette, samlet med en fortreffelig udvortes Skabning, havde end og kundet blive farligt for et Hierte, der ikke, som Emires Hierte, havde været indtaget i Forveien. Han fornam snart hendes Nederlag; men det skulde have været alt for ydmygende for hendes Stolthed, om Seyeren ikkun havde været paa den ene Side. Hun vilde og paa sin Side erobre. Og hun var ikke ulykkelig. Hvor meget i gode Mandfolk end og immer snakker om Sielens uforgiengelige Skiønhed, saa stikker dog den glatte Hud, regelmessige Træk, en smuk Farve, og ædel Legems Bygning, eder langt mere i Øynene, end disse usynlige Yndigheder, som J først immer opsøger bag efter, for lidet at besmykke eders Overgave til et glinsende, Underværk. Først lokker Æblets Farve eder immer til at udstrække Hænderne derefter. Er da ogsaa Kiødet født, saa siger J, til Ære for Eders Valg, at J havde gjort det Valg for det sidstes Skyld. Ogsaa Aront kunde ikke imodstaae Emire, omendskiønt han, alt for vel, kiendte hendes Feyl. - Men hun var deylig, som en Venus. Pallas fik ikke Ædlet her. Han bekiendte for hende, at hun havde Herredømme over hans Hierte, og ønskede: - Efter de sædvanlige Formaliteter og contra Formaliteter, som vort Kiøn immer for Velanstændigheds Skyld maa iagttage, sagde Emire ham saa meget, uden dog at sige et Ord, at han var lykkelig. - Hvorledes Aront, De vilde altsaa gifte sig med dette skiønne Legeme uden Siel, gifte, tænkte ogsaa Elskeren ved sig selv, og hans Kierlighed vaklede. Men Emires Fader, som havde udspeydet dem paa det nøyeste, og som en Mand af Erfaring, tydelig læste af deres Forhold og Opførsel paa begge Sider, hvorvidt hans Hensigt var naaet, tog Aront til Side, da en Leylighed tilbød sig dertil, og omfavnede ham. - Jeg seer med Fornøyelse, sagde han til ham, at De elsker min Datter. De er hende værd. Jeg seer og, at De er ikke Emire ligegyldig. Var hun ikkun ogsaa Aront værd. Jeg er Fader, men jeg har alligevel Øyne at see min Datters Feyl med. Aront, giør De mig lykkelig, da De tillige giøre sig det. Lad De Kierlighed giøre Mirakler, og lad den saa ophenge en Offertavle for os begge i Wederis, den mægtige Hiertevenderskes Tempel, for mig, for en Datter, for Dem før en Ægtefælle. (Fortsættelsen følger.)