Viborger Samler, 1782-08-12
Ved at sammenligne de forskiellige Dyr paa Jord kuglen med hinanden, vil man finde, at de fiir fødede fortiene umiddelbar den næste Plads efter os selv. Liigheden imellem deres Legemers Bygning og vores, de Drister, som oplive dem i en langt høiere Grad, end de øvrige, deres idelige Tienester eller uafladelige Fiendtligheder, alt giør dem til de fornemste Gienstænde for vores Nysgierrighed, og den os næstrørende Deel af den oplivende Natur. Disse imidlertid, skiønt nu saa fuldkommen undertvungne, vare rimeligviis i Begyndelsen i en nærmere Liighed med os, og gjorde os Jordens Besiddelse stridig. Det endnu selv vilde Menneske var kuns lidet skikket til at civilisere Skoven. Endnu nøgent, vaabenløst og uden Skjul, var et svært vildt Dyr en befrygtelig Meddeler, og disses Udryddelse var Heltenes første Forretning. Men da Mennesket først begyndte at formeere sig, og Kunsterne at tiltage, rensedes snart Sletterne fra de meest skadelige af disse Meddelere. Nogle toges da under Omsorg og Beskyttelse, imedens de andre fandt et usikkert Lye i de brændende Ørkener eller de uhyre Skove. Af Meddellere ere de fiirføddede nu blevne Menneskenes Medhielpere. Paa disse legge vi de meest besværlige Byrder, og finde i dem taalige og ydmyge Medstræbere, færdige at adlyde, og nøisomme med den allerringeste Giengield. Jmidlertid var det ikke uden ved langvarige og igientagne Bestræbelser, at disse Dyrs Uafhængigheds Aand blev underkuet; thi den medfødte Friehed hos vilde Dyr befindes i Almindelighed at vare ved igiennem adskillige Slegter, førend den ganske uddøer. De Hunde og Katte, som forplantes fra en naturlig Vildheds Stand i Skovene, meddeele endnu til deres Unger denne Utemmelighed; og hvor skiult den end ligger, bryder den dog ved visse Lei Leiligheder frem. Saaledes forandre Menneskenes Omgang og Omhue med at optrekke dem ikke alleene deres Natur, men endogsaa deres Dannelse selv. Og Forskiellen imellem Dyr i den naturlige Stand og i en tæmmed, er saa merkelig, at Busson har ansat denne som et af de fornemste Skielnetegn i deres Jnddeeling. Ved løseligen at betragte de Fiirfødedes Skabning, blive vi letteligen vaer, at igiennem den heele Rekke af den oplivende Natur, kommer ingen Menneske nærmere. Denne Liighed vil endnu findes meere tressende, naar man, ved at lade dem staae paa Bagbeenene, lærer dem at gaae overende i en lige Stilling. Vi see da alle deres Lemmer i nogen Maade at svare til vores og forestille os en grov Efterligning af vores egen Skabning. Hos nogle af Abeslagset er denne Liighed saa treffende, at Anatomisterne ere forlegne for at udfinde, i hvad Deel af det menneskelige Legeme, Menneskets Fortrinlighed sidder, og neppe nogen uden en Metafysikus kan trekke den Linie, der endelig skiller den derfra. Ligne vi imidlertid deres indvortes Bygning med vores, saa finde vi Liigheden endnu meere at tiltage; og vil blive mange Fordeele vaer, som de nyde tilfælleds med os, frem for de lavere Naturens Stammer. Ligesom vi, ere de satte hen over Fugleslaget, ved at frembringe deres Unger levende; som viere de hævede over Fiske=Arten, ved at aande igiennem Lungen; som vi, ere de over Jnsektslaget, ved at have rødt Blod omflydende igiennem deres Aarer, og endelig ligesom vi, ere de forskiellige fra næsten alle andre Klasser af den oplivende Natur, ved at være enten ganske, eller dog tildeels bedekkede med Haar Saa nær komme vi, i Henseende til Dannelsen, overeens med den Klasse af Dyr, der er umiddelbar under os, og dette viser, hvor liden Aarsag vi have at være stolte alene af vore Personer, da de Fiirføddede nærme sig saa overmaade til deres Fuldkommenheder. Liig heden imellem de Fiirføddede og Menneskeslægten bestaaer endnu ogsaa i de førstes Naturs Grundighed og Fasthed, samt at de ere mindre underkastede Forandring ved Himmelegnens og Fødens Afvexling, end de lavere Ordener af Skabninger. Man finder, at Fuglene meget let forandre baade Farve og Størrelse, Fiskene endnu meere; Jnsekterne bringes ogsaa snart til Forandring, og retter sig efter Luften; og dersom vi nedstige til Planter, som man heller ikke kan negte en Slags levende Tilværelse, da lade de sig forunderligen og ret hastigen forandre, og antage nye Skikkelser. Ethvert Kreaturs Dannelse er at betragte som et Slags Gevandt, som den menneskelige Fliid kan paasette eller aftage det; blandt Mennesker er dette jylsel næsten uforanderligt. Hos Fiirføddede antager det nogen Forandring, og denne kan endnu forstørres, som vi nedstige til de nedre Klasser af dyrisk Tilværelse. Hvor stor Forskielligheden imellem Fiirføddede end er, saa synes de dog alle velskikkede til den Plads, de ere satte i. Der er neppe et, det maae være nok saa udannet, der jo er skabt til at nyde en Lyksalig ligheds Tilstand passende med dets Art; alle dets Vandziirligheder ere kuns i Forhold med os, alle dets Fornøielser ere aleene dets egne. Vi troe saa flygtig hen, at den Dovne, der behøver heele Maaneder for at krybe op i et eneste Træe, eller Muldvarpen, hvis Øine ere for smaae for nøiagtig at kunde skielne Tingene, ere usle og jammerlige Skabninger; men det er rimeligt tvertimod, at disses Liv er et Vellystigheds Levnet, betragtet i Henseende til dem selv; thi de finde letteligen deres behageligste Næring, og da de ere indskrænkede i en Fornøielse, saa føle de sluttelig de øvrige dobbelt. Meere følger.)