Københavns Adresseavis, 1786-01-18
Af det sidste Ægteskab efterlever en Søn, der som eneste Barn. begræder Tabet. af en kierlig og oprigtig Fader, Tanker. i Anledning af en kjer Faders Død den 3 Januarii 1786. i Hans Alders 90 Aar. J Freden hviler Du, jeg saae den stille Slummer, hvori Du bluned heen; Som rev Dig bort fra mig, fra Verden og dens Kummer, og til Din Gud, Din Ven. Jeg saae den Rolighed, den blide Siælens Styrke, hvormed Du om Dig saae, Fra mig, fra Livet og til Graven i hvis Mørke du alt indhyllet laae. Da brast en Strøm af Graad, da Slog mit klemte Hierte langsomme, tunge Slag; Din Død jeg følte selv, og føler nu dens Smerte i Sorgens bittre Rag. Min ømme Fader død - O denne Tanke dræber mon de Følelser, Den overdrevne Sorg, som lød fra mine Læber; dig værdigt Offer er. Ney Fader, ved Din Grav skal mine Taarer rinde, men blande sig med Fryd; At Du var from var god, det skal min Siæl sig minde og glædes ved Din Dyd. Og hvilken Sallighed, naar jeg for Herrens Trone, skal engang møde Dig. - Hun som mig Livet gav - med os i Jubel=Tone, skal samlet fryde sig. Da seer jeg Fader! Dig, hen for Allader trine og raabe Herre, see. Her er jeg Herre, og her ere alle mine for dig forsamlede. L. Aar. Følelser ved Hr. Assistent Hans Christian Eegholms Død den 13 Januarii 1786 i hans Alders 61 Aar. Tungt paa vort Hierte faldt den hele Vegt af Sorgen, Som bryder Glæden af og hastig dræber Fryd, Da Du bød Alt Farvel Din sidste Fredags=Morgen, Og evig Naadeløn bekom for Troens Dyd. O salig Eegholm, kier Du Dine var i Livet, Og deres Tal er stort, Dit Hierte hørde til; Thi flere end den Flok, som Gud Dig havde givet, Dig elske, ærede og ømt begræde vilDu er ey mere vor, derover Taarer flyde; Thi Ønsket var, Dig her at eye mange Aar. Vi Navnet kun af Dig, Amindelsen kun nyde; I den Du levende for vore Tanker staaer. O, hvilken ærlig Mand, og hvilken Ven af Grunden O hvor indtagende staaer Du for Tanken der! Saa ægte redelig Du blev i Omgang funden, Som reent det ægte Guld i Smeltediglen er. Ach, hvorfor maatte vi Dig længer ey beholde, Og glædes ved Dit Liv, som var saa lysende! Hvi skulde Dine Been uventet blive kolde, Og Du ey leve meer til andres Tieneste? Gud gjorde det, og Alt, hvad Herren giør, er Naade Men, os traf dette Stød, som græde ved Din Grav. Dog, vi som Christne bør i Sorgen holde Maade, Og kysse paa hans Haand, der tog det han os gav. Auf Moses Mendelsohns Tod zu Berlin, den 4 Januarii 1786. Hin ist der Stol undrer Nation, Hin der Glant aller Herrlichkeit! Tod ist Moses Mendelsohn. Der uns gelehrt Gott und Unsterblichket. Kein Mendelsohn wird mehr gebohren, Ein Gott der achten Philosophie Seines gleichen sehen wir nie, Leider mit ihn haben wir alles verlohren. Sanft rubet der unvergesliche Mendelsohn, Die Geistel aller Sophisteen; nusterblichkeit ist sein Lohn, Das gestehen Jnden und Christen. v. Eier. Ved Hr. Stadskapitain Jacob Baggers Død. den 9 Januarii 1786. Øm Fader, mens Du her blandt os i Verden gik, Du aldrig havde følt, hvad vi for Dig har funden, Da nu, da Du fra os til Engel er forsvunden, Du i vor Offersang et værdigt Minde fik. Hver Suk, som føer mod Dig, sver fra vor qvalte Siæl, Vor Graad, som Adams var, da Abels Død han hørte, Hver grusom Tanke os til hellig Veemod rørte Fra Øyeblikket, da Du bod os Dit Farvel. Algode, hører du de rene Hierters Bøn, Da hører du vist vor - du tog den beste Fader Fra os - jeg veed du os i Kummer ey forlader, Giør vores fælles Vel til værdig Faderløn, Hver Skridt vi vandre frem imod din Guddoms Pragt, Hans Dyd, din høye Lov os frem til Maalet leder; Da favner vi Ham hist i dine Evigheder, Der Gud, vor fælles Røst forsynge skal din Magt. Academiske Forretninger.