Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-09-07
Den Bonapartiske Regjering har ofte talet om Forbedringer i Finantserne og dens leiede Talere kunde ikke finde Ord nok til at rose disse Forbedringer; men de betydede aldrig andet end, at efter forhøiede Paalæg, Statscassernes Jndtægter vare blevne forøgede, enhver af disse Forbedringer var for den Betalende, større Afgivter, større Nød; den sidste Regjerings franske Finantsprog var, efter sit Væsen Løgn; efter Jndklædning Poesie, der haanede Folket. Blandt alle de Onder, Bonaparte bragte over Frankrig, vare Finantsondets Rødder dybest. Det franske Finantssystem holdt sig under Bonapartes Jernscepter ikke ved sine Grundsætningers Viisdom, men ved Herskerens ubøielige Villie, Dristighed, List og Magt. Penge til Krig og Penge ved Krig, dette vare de Farmer, under hvilke det franske Finantssystem opløste sig i hans Hoved. De regelmæssige Afgivter overhoved bleve af en staaende Hær af flere end 200, 900 Finantstjenere hævede, af hvilke de directe Skatter allene bestyredes af 80,000, og Douanierer, droits reunis og Octroys udgjorde henved 100000. Executionen hos de Skatteydende hørte stedse til Dagens Orden, og Executionsbefalingers Udfærdigelse var Oppebørselsautoriteternes daglige Forretning. J en Stad med 6000 Jndbyggere talte Forf. i eet Aar 2319 udfærdigede Executions befalinger, og i en anden Stad med 32,000 Jndb. saae han ligeledes i eet Aar 11,000 saadanne befalinger udfærdigede. Han blev bekjendt med Jndbyggere, der for alle Slags Biomkostninger, som hørte til deres Contributionsqvantum, maatte betale en Femtedeel, en Fjerdedeel, ja en Trediedeel over samme. Den skatteydende Folk maatte tilveiebringe over 100 Mill. Fr. for at lade komme i Regjeringens Hænder de 3,000,000 Fr. som udgjorde Beløbet af de directe Skatter, og Jndkrævelsessystemet var saa slet organiseret, at Regjeringen maatte lade tilflyde Covererne, som først kaldtes garnisaires og siden porteur de contrainte 50 Mill. Og ved indirecte Skatters Hævelse var Misforholdet imellem Statscassens Jndtægt og Omkostningerne om ei endnu større, dog i det mindste ligesaa stort. - Jndregistreringsgebyrerne. Jndkrævningsbekostningerne beløbe sig i Aar X og Xl til 13 a 16 PC. og i det Hele over til 12,000,000 Fr. af en Revenu, hvis hele aarlige Beløb beregnedes til 90 Mill., og det Halve af alle disse Afgivter bleve ikke engang hævede af Jndtægterne, men af Nationens Capitalfonds. Douanierernes Tal beløb sig allerede i Aaret 1791 til 15093, men siden den Tid de franske Grændser paa den ene Side udbredte sig til Nord- og Østersøen, og paa den anden til det adriatiske Hav, siden den Tid der istedet for en trak sig en tredobbelt Cordon af disse bevæbnede og militairisk dannede Toldvægtere omkring de vidtløftige Land- og Søgrændser, siden den Tid kunde man uden Betænkning anslaae deres Tal til 30,000; dog er dette under Bes Regjering intetsteds bestemt opgivet, ligesom der overalt herskede her Taushed i Henseende til Finantsbetjenternes Tal. Jndtægten af denne Finantsgreen selv steeg, under B., ved de stedse stigende Afgivter fra 17 til 60 Mill. Fr., og naar man sammenligner de aarlige Udgivter til Douanernes Forvaltning med Summen af de aarlige Jndtægter, man havde ved dem, saa giver en Række af 10 Aar et Middeltal af 35 PC., som Regjeringen maatte anvende, for at tilveiebringe Finantsresultatet af dette Paalæg. Hvor meget denne Skat trykkede det franske Folk, skjønnes letteligen, naar man betænker, at Landets indere Hielpekilder aftoge Aar for Aar i samme Forhold, som Afgivten tiltog. Med næsten 50 Gange høiere Skatter end før, og ved en meer end et Trediedeel forøget Omfang Land, var dog Douaneindtægten kun bleven fire Gange høiere; og Hovedartiklerne, hvoraf, ved Sagens nøiere Belysning, Afgivten blev betalt, vare, efter Finantsministerens egen Tilstaaelse i Aar 1806, ikke fremmede, men indenlandske Materialier, som Frankrig behøver til sine Fabrikers Drivt. Derfor virkede ogsaa Douanesystemet saa ufordeelagtigen paa Frankrigs Nationalvelstand. Aldrig, figer Forf., ere de nu tildags erkiendte Statshuusholdningsgrundsætninger blevne mere indlysende retfærdiggjorte, end ved hiin mangeaarige Douanekrig. Aldrig har man bedre kunne overtyde sig om, at Jndustrie og Handel, for at blomstre, maa have en fri, uhindret Bevægelse, og at alle Douanevæsenets Anstrængelser maatte undergrave den almindelige Velstand. Alle i Frankrig forfærdigede Jndustriartikler, der skulde fortrænge de udenlandske Fabricater, vare saa dyre, at alle Gjenstandes Fordyrelse udbredte sig indtil de ringeste Ting.