Aalborg Stiftstidende, 1835-10-01
Auction. Mandagen den 5te October dette Aar, Formiddag Klokken 9, paabegyndes Auction i Ulsted Præstegaard, og, om Auctionen ikke tilendebringes denne Dag, sort sættes hermed næste Dag, hvorved bortsælges samt lige Boet, efter den sammesteds afdøde Pastor Rostrup, tilhørende Løsøre, bestaaende af Jndbo Sengeklæder, Borde, Stole, Kakkelovne, Kjøkken redskaber med mere, og af Udbo: 4 Heste, Fækreature, Arbeidsvogne, Hestetøi, Plouge og Harver, hvad hører der til at være en liberal Mand? (Sluttet.) Naar vi altsaa maae søge dybere for at bestemme, hvad der hører til for at fortjene Navn af Liberal, da fører Navnet os selv paa Spor. Navnet betyder nemlig ikke nogen udvortes Virksomhed, men en indvortes Sindstemning; vi oversætte Navnets hverken Frittalende eller Frithandlende, men Frisindet, og saaledes bliver da kun den frie Tal og den frie Gierning at prise, som virkelig er Yttringen af det frie Sind. Men hvori bestaaer da det frie Sind? Fr. kalde vi Den, der er uafhængig af det, som liggenudenfor ham. Og saaledes maa da ved det friSind forstaaes den Tænkemaade, der elsker Uafhængighed som et af Livets høieste Goder, som derfor holder sig, saavidt muligt, borte fra Forhold og Stillinger, der ere beregnede paa afhængige og smidige Sjæle, og, hvor slige Forhold ikke kunne indgaaes, veed at bevare sin Selvstændighed og vilde blues ved sig selv, dersom Gunst eller Gave kunde forlokker til at handle mod egen bedre Overbeviisning Men til denne Frihed hører da ogsaa, og fornemmelig, Uafhængighed af det i Mennesket selv, som just frister ham til at gjøre sig afhængig af det, der ser udenfor: af Fordomme og Vaner, hvori han er opdragen, Yndlingstilbøieligheder og Lyster, der lægge san paa at binde og beherske ham. Og spørge vi da nu, hvad der hører til den libe stale Mands Caracteer, da svare vi. Dertil hører først - for at vi skulle begynde indenfra - en ærlig, alvorlig og utrættelig Stræben efter at gjøre og holde sig fri fra Alt det, der inden i Mennesket selv arbeider paa at gjøre ham til Træl: fra Egenkjærlighedens og Ærgjerrighedens Fristelser, Forfængelighedens Blendværk, Fordommenes Magt, Partiskhedens Eensidighed, en ærlig og utrættelig Stræben efter at bringe det altid videre i Sandhedens Erkiendelse, ved at veie Grundene for og imod, øve sig i at adskille Skin og Virkelighed, at kjende Tingene efter deres sande Værd, og bevare Sjælen aaben til at modtage, bevægelig til at anvende de Lærdomme, Livet medbringer. Dertil hører videre en inderlig Ulyst og Modbydelighed mod alt det Hule og Tomme, i Menneskelivet, der træder frem med Fordring paa at agtes, beundres og hyldes, og en inderlig Drift, til at virke mod dette Væsen paa hver lovlig og sømmelig Maade: mod Glimmer uden Værdi, Fornemhed uden Høihed, Magtsprog uden fornuftig Grund, mod Anciennitet uden Fortjeneste, Ælde uden indvortes Værd, mod Ordbram uden Tankekjærne, Lærdom uden Videnskabelighed, Rettroenhed uden Tro Dertil hører endelig en ligesaa inderlig og sympathetisk Glæde ved alt det, der paa engang er Udtryk for det Sande, det Ægte og Fornuftige, og Middel til at gjøre dets Værd gjældende blandt Menneskene. For nu at samle Alt dette under Eet, da ville vi sige: at Grundvolden for den liberale Caracteer er Kjærlighed til Sandhed, som giver Sandheden Æren i alle Ting, som derfor søger at frigjøre sig selv og Andre fra den fornedrende og fordærvende Jndflydelse af disse smaalige Partikampe, der forbittre og forstyrre Livet og forspilde dets Frugt, af dette Forfængelighedens tomme, skuffende Blendværk, og at befordre en Tilstand af Tingene, hvor det virkelig Værdifulde bliver Regelen for Livets Virksomhed og Maalet for dets Bestræbelser i offentlige og private Forhold. Det servile Sind derimod er det, der er afhængigt af de ydre Former i Livet, vender sig til dem med sin hele Agtelse og Jnteresse, som om de vare i sig selv det Høieste, ikke meget mere blevne til for at betegne og at tjene noget Høiere, og derfor kun arbeider paa at vedligeholde og befæste disse Former som uantastelige Helligdomme. For det Meste ligge vel personlig egennyttige og ærgjerrige Hensigter til Grund for en saadan Virksomhed; men dette behøver dog ikke altid atvære Tilfældet. En Følesløshed for det Høiere i Livet kan tilveiebringe en plat og lav Betragtning af Forhold, der gjælde Andre som de høieste og vigtigste, og denne Stemning kan atter være forenet med ualmindelig Styrke i Caracteer og Kraft til at virke, af en saadan Forening kan da fremgaae en utrættelig og planmæssig Arbeiden imod enhver fri og aandelig Udvikling af de vigtigste Forhold i Samfundet. Men denne Tænkemaade skulle vi, med al dens tilsyneladende Selvstændighed, ikke betænke os paa at kalde ufri og trælsindet. Thi den øverste Grund til sin Handlemaade søger den ikke i sig selv, i en levende og besjælende Jdee om noget i sig selvs Sandt og Godt, men i Forhold og Former, der ligge udenfor, disse Forhold og disse Former kunde være ganske anderledes end de ere: de kunne blive anderledes end de for Øieblikket ere, og enhver saadansk Forandring vil have en tilsvarende Forandring i Mandens Handlemaade til følge, vil bringe ham til at forsvare hvad han forhen forkastede, understøtte hvad han forhen bekæmpede. Men en saadan Brugbarhed i ganske modsatte Retninger, der ved en Maskine vilde være den høieste Fuldkommenhed, er hos en Menneske den største Usselsed, just fordi Mennesker ikke skal være en Maskine. Men - vil man indvende - det kan her ikke saameget komme an paa at undersøge, hvorledes den liberale Caracteer og den Caracteer, som er denne modsat, er indvortes beskaffen, som at vide, hvorledes den yttrer sig og hvorpaa den skal kjendes. Og paa saadanne udvortes Kjendemærker mang ler det heller ikke. Kun er Jntet urimeligere og skal deligere, ikke alene for det gode Navns, men ogsaa for den gode Sags Skyld, end at smykke Folk med Liberalitetens Navn for nogle fritklingende Ord eller en og anden brammende Gierning, naar det øvrige Liv vidner og en Tænkemaade, hengiven i Smaalig heders, Forfængeligheders og Daarligheders Tjeneste, Og ligesaa urimeligt vilde det være at give Hæders navnet til Den, der vedkjender sig og forsvarer Friheds=Grundsætninger i eet Forhold, som han fornægter i Ord og Gierning i et andet Forhold: ret som om politisk Frihed, kirkelig Frihed, borgerlig Frihed, videnskabelig Frihed vare ligesaa mange forskjellige Friheder, ikke een og samme Uafhængighed, grundet i een og samme Ret, kun anvendt paa forskjellige Forhold i Livet. Det er aldeles i sin Orden, naar Den, der i Religionens Anliggender skyer selvstændig Tænken og Gransken og vil have sig selv og Andre bundne til Kirkelærens Bogstav, ogsaa indskrænker, sin politiske Troesbekjendtlse til den ene Artikel: at tage al selvvirksom Tanke fangen under Lydighedens Aag. Men paa samme Maade maa da ogsaa Den, i der finder Aandens Underkuelse i eet Forhold unatureltillig og fordærvelig, arbeide den imod i alle Forhold Det vidner kun om ringe Sammenhæng i Caracte geren, naar man ikke fra Mandens Omdømme og Handlemaade i eet Tilfælde kan forud slutte sig til hans Omdømme og Handlemaade i andre lignende Tilfælde. Naar vi derfor i det Foregaaende have viist, at enkelte Yttringer eller enkelte Gierninger ikke kunne gjælde som Vidne om den sande liberal Caracteer, saa maae vi her føie til, at det alligevesjust er paa Tale og Gierning, men vel at mærke paa den hele Maade at tale og den hele Maade af lilhandle paa, at denne Caracteer skal kjendes, og derved i at den adskiller sig fra den illiberale Caracteer. Enhver vil have havt Leilighed til i sin egen Kreds af eyerfare dette og fremdeles finde Leilighed til at gjentage Prøven. Hvor vi finde en Mand, villig til at gaae ind paa Modgrunde og Jndvendinger, som med nal Oprigtighed søger at sætte sig ind i anden Mands Synsmaade og at lade hans Grunde vederfares Ret, tilsom, langt fra at betjene sig af den Magt, Bogstavet giver, eller den Autoritet, den udvortes Silling medfører, naar denne Ret viser sig som Uret efter høiere Lov, kun søger - i Stort som i Smaat, i det offentlige som i det private Liv - at virke ved Sandhedens og Retfærdighedens Kraft paa Overbeviisningens Vei, som med samme Varme interesse. rer sig for det Gode, vi have, og for det Gode, vil endnu savne, og af denne Jnteresse for Tingenes Fremgang til det Bedre føres til at virke imod, hvor han seer Mangler, Misbrug og Uretfærdigheder, den ville vi ikke tage Feil, naar vi betragte den rolige Klarhed, denne upartiske billighed, denne Forening af Sindighed, Frimodighed og Virkelyst som det synlige Udtryk af det sandhedskjærlige, det liberale Sind. Og ligesaa vist tør vi betragte den egoistiske, stivsindede Vedhængen ved eengang fattede Meninger og Planer, som er utilgængelig for enhver anden nok saa godt understøttet Forestilling, den ubevægelige Fast holden af Bogstaver og Former, som møder alle Grunde, i Særdeleshed dem, der ikke ere beregnede paa at tælles, men at veies paa Fornuftens Vægtskaal, med det kolde Magtsprog, den planmæssige Forfægten at alt det, som er udgaaet fra høiere Steder, og den ligesaa regelmæssige Misbilligelse og Modarbeiden af alle Bestræbelser og Foretagender, som udgaae af Folkets Midte, som de Hovedtræk, i hvilke den illiberale, den servile Caracteer giver sig tilkjende. Skulde nu Nogen spørge, hvad der, naar man tager det saa nøie med Navnet, vil blive af den store Hærskare af liberale Mænd, som et Folk lykønsker sig med at have i sin Midte, da ville vi give ham Ret i, at dette Antal upaatvivlelig vil komme til at lide stor Formindskelse. Men paa den anden Side maae vi her naturligviis, som overalt, er om det Fuldkomne, nøies med den alvorlige Villie og den redelige Bestræbelse; og vi tør haabe, at Trældommens Aand vil møde, altid større og større Modstand hos Mænd, der arbeide baade for sig selv og forenede med hverandre paa at forskaffe Sandheden Herredømmet over alt det, der vil gjøre den Magten stridig. Forresten ville vi vel ogsaa her komme til at sande, at hvad det især gjælder om, en dette: at vi over den Travlhed, vi have med Andre, med at inddele dem i Liberale og i Servile og gaa i Rette med deres Handlinger, ikke glemme at anbeide paa os selv, paa at give vor egen Caracteer den Reenhed, Klarhed og Fasthed, som vi ikke ville finde os i at savne hos Andre. Her vil Enhver have fuldt op at tage vare paa sig selv. Og her staaer da endnu tilbage at gjøre opmærksom paa en Uret, som vi ofte ere tilbøielige til at gjøre os skyldige i mod Andre, og dette, som vi mene, paa Liberalismens Vegne. Ved Siden nemlig at de meere virksomme Caracterer, som en indre Driftilskynder til at gribe den beleilige Tid og medvirke Enhver paa sit Sted og fra sin Side, til at fremskynde en Udvikling af Tingene til det Bedre, gives der andre, tildeels meget forskjellige fra hine, som helst trække sig tilbage fra enhver kjek og indgribende Virksomhed, nogle, fordi de have vænnet sig til med en saa overvættes Ængstelighed at afveie alle tænkelige Grunde for og imod, at de aldrig komme til klar Overbeviisning om, hvad der bør gjøres og hvad der bør lades; andre, fordi de elske Fred og Rolig hed over Alt og overhovedet føle sig forstemte og smertelig berørte, saasnart Livet kommer i noget mere end almindelig Bevægelse; andre endelig, fordi deres naturlige Tilbøielighed og deres Stilling i Livet for rer dem til rolig Beskuen og Eftertænken over Livets Gang og de forskjellige Forhold, istedetfor selvvirksom Deeltagelse i Forhandlingerne *). Uden Tvivl er en saadan Caracteer hos Manden at betragte som meget ufuldstændig, man kunde kalde den ufuldbaaren; og jeg troer ikke, at et Borgersamfund har Aarsag til at glæde sig, dersom det tæller ret mange af disse passive Caracterer blandt sine Mænd. Jo mere denne Ulyst til at komme den fremskridende Tidsalders Fordringer imøde og understøtte dem med Raad og Daad er forenet enten med udmærkede Aandsevner eller med en Stilling i Samfundet, som giver rig Leilighed saavel til at fremhjælpe som til at til c) Vi tænke herved paa en saadan Deeltagelse, som ikke gjør Fordring enten paa særegne Evner og Kundskaber eller paa større Opoffrelse af Tid og Kræfter. Hvor dette er Tilfældet, kunne naturligviis gyldige Grunde af meget forskjellig Slag, gjøre det til Nødvendighed selv for den meest frifindede Mand at indskrænke sig til en imiddelbar Meddirken. bageholde ønskelige og vigtige Reformer, desto føleligere bliver ogsaa Savnet, som deres Virksomhed, med al anden Fortjeneste, vil efterlade. Men det blev derfor ikke mindre uretfærdigt, om man vilde udelukke disse Caracterer fra de Liberales Tal. De kunne i deres Virksomhed, indenfor de snevre Grændser, som de afstikke sig selv, betragte Tingene fra et frisindet Standpunct, kunne være og vise sig ophøiede over de smaalige Bevæggrunde, som bestemme den servile Tænkemaade; de kunne med deeltagende Sind, med gode Ønsker følge de Bestræbelser, som gjøres paa at vække et friere og kraftigere Liv i Folket; de kunne ogsaa staae fast paa den Plads, paa hvilken de ere hensatte, med Standhaftighed afvise ethvert Forsøg paa at arbeide for det Daarlige og Slette, om henvender sig til dem, og saaledes paa stille, mindre iøinefaldende Maade virke til den aandelige Friheds Udvikling. Saaledes kunne vi tænke os, at de Frisindede iblandt de Conservative - thi dette er det rette Navn - arbeide sammen med Reformerne; og saaledes bør de slutte sig sammen i Forbund mod den fælleds Fjende, de Servile. Men, for at et saadant Forbund skal kunne bevares, er en gjensidig Overeenskomst fornøden, saa at den Ene ikke fra sin Side forlanger at gjøre Vold paa den Andens Caracteer. Den meere forrige og virkelystne Caracteer bør ikke gjøre det til Pligt for sin mindre bevægelige og meere frygtsomme Nabo, at han skal væbne sig til Tog, som kunne bringe Stød, og Saar, men snarere være betænkt paa, til sin og det Heles Fordeel at nytte det raadende og paamindende Ord fra Den, der med større Rolighed alligevel kan forene samme Jnteresse for den gode Sag. Og fra sin Side skal den conservative Nabo heller ikke tage sig paa - hvad ikke er sjeldent - at spille Sophistens eller Skolemesterens eller Spotterens Rolle, for at gjøre den Virksomhed mistænkt, som han ikke selv føler sig oplagt til at deeltage i. Vi tænke herved paa dem, der uvilkaarlig sætte sig med Hænder og Fødder til Modværge, saasnart et eller landet Forslag bringes paa Bane eller et og andet Foretagende sættes i Værk, sigtende til at afhjælpe Misbrug og understøtte Forbedringer. Snart vide, de med uudtømmelig Skarpsindighed at udfinde Vanskeligheder og Betænkeligheder, eller at opdage et eller andet begaaet Misgreb, som da velvilligen gjøres fra en Myg til Elephant; snart tage de deres Tilflugt til disse forslidte Viisdomsord og Mundheld, som intet bevise, fordi de kunne bruges til at bevise Alt; snart finde de Behag i at affærdige Sagen med smaa Drillerier eller Vittigheds=Indfald, beregnede paa at gjøre Alvor til Spøg. Hvor nu en saadan Maneer, hører hjemme, der savnes vistnok Meget, og netop det, der mindst af alt burde savnes: der savnes Ærlighed og Grundighed og alvorlig Jnteresse, og disse rale Bænk. H. R. Clausen. Det er vel omtrent et halvt Seculum siden Dig teren T. C. Bruun kaldte Tallotteriet: . - - - - - - Det Spilleværk, Paa Kongens Nytorv, hvor dog man blæser Folk en Trantrara for lange Næser: Og sidste eiende Skjorte, Særk. Det har bestaaet uforstyrret, men ikke uangrebet i dette lange Tidsrum. Af Budgettet see vi den Netto=Indtægt, det indbringer Finantserne, og denne Oplysning giver kun lidet Haab om at see det nedlagt Det virksomste Middel til at bevirke dette vilde den naturligviis være, om en stor Mængde af de Spillende forlode dette Haabets Nødanker og, ved at ophøre med at spille, nedsatte hiin Jndtægt. Nedenstaaende Artikel af Bladet Søndagen" synes, ved dens fattelige og populaire Fremstilling, egnet til at vække Opmærksomhed hos Hoben af de Spillende og vi bidrage derfor gjerne til at forøge dens Publicitet, ved at optage den her i Bladet.