Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1812-10-17
døbt i Kirken af Hr. Pastor Holst et 4re Aars Barn, en Søn af een her ved Døden afgangen hollandsk Skipper. J Daaben blev det kaldet Tønnes Wandt. Fruentimmer=Fadderne vare Madame Holm og Jomfrue Haslund, af hvem Barnet, som gik imellem dem, blev ledsaget til Kirken og Daaben. Mandsfadderne til denne saa saare skjønne og høitidelige Act vare: Hr. Asses for Pontoppidan, Byefoged Schwensen, Kjøbmændenne Dorph og Diderichsen, Hr. Bolt, Theisen, Lindemann, F. Engel, Fuldmægtig Brixen, Kjøbmand Fischer, Tobaksfabriqveur Szybrovsky, L. Pedersen. Ved denne høitidelige Leilighed, som ellers er en Sjeldenhed, var næsten Kirken opfyldt af Tilskuere. Ved Døbeacten var selve Barnets Moder overværende. Med Anstand og sømmelig Beskedenhed lod Barnet sig ved Daaben indvie i det christelige Religions Samfund. Om Aftenen var i Anledning af denne Høitidelighed en glim trende Fest hos Hr. Holm. (Mariboe Av.) Stavanger Amt i Aaret 1805. (Fortsat, see No. 83.) Reise i Stavanger Amt. Lundevandet og Sircelven ere Stavangers Amts sydlige Grændse. Er man over disse, er man i den Deel, som indbefattes under Jedderens og Dalernes forenede Fogderie. Det sydligste Stykke skal være Dalenes, men Dale ere her saa godt som ikke, i det mindste intet, som ligner Østlandets, og de endog nærmere hid beliggende indre Dale. - Man reiser hen paa eller i Fordybninger mellem øde, udyrikede og for det meste udyrkbare Steenmasser. Hvor man kommer saa høit, at man kan see i nogen Viide hen, seer man kun disses golde Toppe, stigende mod Østen, lavere mod Vesten ud af Havkanten, som dog her er 23 Mile borte. J Øster øiner man den meget høie tildeels snoedækte Bjergkjæde, der skiller dette fra Sætersdalen og Resten af Raabygdelavet, og som for det meste er uoverstigelig. Veien gaaer for det meste ved Siden af Elve eller Søer, men kun sjelden seer man Spoer af Beboelse, dog ei saa sjelden ubeboede Pletter, der synes ligesaa beboelige som dem, der alt ere prydede med Huse og Agre. - De første 1 1/2 Mile til Eie i Hæskestad Sogn, gaaer langs Siden af et af løse Stene opdynget steilt Bjerg ved Siden af en Elv, en Miil, siden en halv Miil i en Bjergklyft, Drangedalen kaldet. Næsten hele denne Vei, skjøndt ikke brat, og skjøndt det nye Veianlæg her er fuldendt, og der den hele Strækning er en fortræffelig Chaussee, er meget rædsom. De løse Ste me hænge i det steile af dem sammenpakkede Bjerg oven over den venstre Side af Veien, og synes hvert Øieblik at true at rulle ned, og vælte sig med den Reisende ned i det næsten lodret neden under i mange Favnes Dyb aabne Vand. Det er øiensynligt, at noget saadant vil inden lang Tid skee. Endnu er Veien ny. Naar nogle Vintres Frost faae udvidet det mellem Stenene indsluttede Vand, er det umueligt, at ikke store Strækninger vil sprænges løse, og efter Tyngdens Lov søge Dybet. J en lang Strækning, siges der, skal ingen beqvemmere Linie for Veiens Anlæg findes; kan saa være; men i høi Grad ubeqvem er ligefuldt denne. Veien selv er fortræffelig lagt, og maa, i det mindste mange Steder, have kostet utroligt Arbeid; men der kan nok ved ingen Kunst gives Sikkerhed for Veiens Bestand, naar dertil denne Linie er bestemt. Adskillige Steder havde man ved Opfyldning og Muurværk ledet den hen over Svælg: og Kløvter; et Steds især paa denne Station har man maattet bortminere 56 Fod af et Næs eller en Klippeodde, Uførsnæsset, for at komme det forbi, da det blev umueligt at fylde Veien op i Vandet, eller at befæste nogen Broe der. – Drangedalen er, som sagt, en Sprække i et saa høit Field, at det var umueligt at lægge Vei derover. Sprækken er maaskee 50 Favne bred eller bredere. Ved en Naturrevolution, der seer udi som ny forefalden, dog ældre end at der er Sagn om dens Epoke, er en Stribe, tvert igjennem Bjerget indfalden; men begge Sider staae lødrette, eller vel endog somme Steder udhængende, til flere hundrede Alen oven over Veien eller Sprækkens Bund, hvor den er anlagt. Denne Bund bestaaer af idel Bjerg stykker, som ere revnede og nedfaldne fra det der staaer tilbage, Stykker af mange Favnes Størrelse, foruden utallige mindre. Men i den tilbagestaaende Fieldside, hænger frarevnet, og, som det synes, aldeles faldefærdig, Mængde af ligesaadanne Masser. Man seer i det endnu friske Brud tydelige Spor af at der stedse falder flere af disse Stykker, men blandt dem, deels ved at sønderminere, deels ved at bortvælte, er Chanseen anlagt. Skjøndt en fortræffelig Vei, findes neppe nogen saa rædsom. - Ved Skiftestedet Svalestad, en halv Miils Vei, inden man kommer til Hellelands Kirke, ophører Veien, der med faa ubetydelige Mellemrum, strækker sig lige fra Mandal, ja fra Søgne ved Christiansand. Man kommer her til en af Bjerge omgiven, af en liden Elv vandet Dal, derhar blomstrende Enge, frugtbare Agre, skjøn Skov paa Fjeldsiden. Den skjønne Opdyrkning er foren Deel den flinke Præstes, Provst Nicimers, Fortjeneste. Født paa Hedemarken, med Formue, har han ved Virksomhed og Kundskab, i mindre end en Snees Aar drevet det til ei alene at opdyrke fortræffeligen sin Præstegaard, men og at indpode en Deel af sin Menighed Aand for den bedre og fordeelagtigere Cultur. – Man er her kun en Miil fra Staden Eggersund, men den bedre Cultur, er saa meget mindre Virkning af dette Naboskab, som Eggersund har ingen formuende Jndbyggere, udbreder intet uden nogle Kramvare, men, er endog i saa Fald lidet farlig, da Veien did ned er nær ved ufremkommelig. Birkgrim, Annex til Helleland, er mærkelig af sin for sin Beliggenhed betydelige Folkemængde, og sin, for sit Udseende, utrolige Velstand. Dette kommer deels af den her almindelige Jndustrie, som bestaaer i den her, som nogle Steder i Jylland, almindelige Strikning, hvorved mange tusinde Par Strømper og en Deel Huer udføres, hvorved en stor Deel af de østlige Egne forsynes med denne Artikel – deels af de her almindelige Garverier, da de fleste af dette Sogns Bønder opgarve alle de Huder, som falde af hele Vestlandets Slagte fæc. - Agerdyrkningen i Birkgrim betyder lidet. Plov bruges i disse Egne kun af Provst Reimer og de Bønder, som i de sildigste Tider have taget ham til Mønster. Man rydder derfor ikke Stenene bort af Marken. Husene ere og elendige. De bestaaer dog her for det meste af Træe, men som er kløvet, et som ellers i Norge almindeligt, runde Stokke. Velbygte kunde disse være ligesaa gode og smukke, som de af heelt Træ, men de ere sjelden velbygte; og af den tellemarkiske Siirlighed seer man her ikke det mindste. (Fortsættes.)