Københavns Adresseavis, 1772-09-22
Samlinger til en Lotto=Historie. Et dydigt Hierte forenet med den bedste Opførsel gjorde den unge Orontelsket af enhver. Hans Stand og Formue skaffede ham Tilgang til de anseeligste Selskaber, og hans naturlige Gaver forhvervede ham hans Venners Tillid. Hans Formynder mærkede hos ham en besynderlig Beqvemhed til Handelen, og saae det desto hellere at han applicerede sig dertil, det Haab, at han i dette Fag vilde giøre Verden store Tienester, eftersom Forsynet havde velsignet ham med store Midler. Alcest, en gammel Ven af ham, som med den bedste Lykke i sin udbredte Handel forenede en dyb Jndsigt i alle Grene af denne Videnskab, paa tog sig derfor at underrette denne unge Person, i de Kundskaber, som en Kiøbmand i vore Tider maa have Snart forhvervede Orønt sig en uindskrænket Fortroelighed hos ham. De vigtigste Forretninger gik igiennem hans Hænder, og hans utrættede Fliid udførte dem altid til sin Velgiøreres Fornøyelse. Han var her fremmed, men inden kort Tid fik han alle deres Høyagtelse og Kierlighed, som kiendte ham; og min Ven blev han. De Timer, som bleve tilovers fra vore alvorlige Fyrretninger, bleve givne til fælleds Omgang, og jeg veed ingen behageligere Tid i mit Levnet. Han var bestandig munter, og aldrig saae man den sure Mine i hans Ansigt, som gjerne berøver Folk af hans Forretninger Omgang med Verden og selskabelige Fornøyelser. Med en mindre rolig Mine, end ellers, kom han engang ind paa mit Kammer. Jen blev det strax vaer. Hvad feiler dem Orønt, spurgde jeg, de synes ikke at være munter i Dag Jkke det mindste, svarede han, og tog sin forrige Munterhed igien; kandskee jeg har siddet længere i Dag end jeg pleyer. Vii forlod strax den Materie, dog mærkede jeg, at han af og til blev uroelig. Under Forevending af vigtige Forretninger, begav han sig noget tidlig hiem, men jeg kunde ikke ansee det som en Følge af hans Misfornøyelse, da min Ven indrettede sit Arbeide ikke efter sin Tid, men efter sin Herres Forretninger. Men hvor blev jeg ikke forskrækket, da man Dagen derpaa spurgte efter Oront hos mig. Forgieves havde man spurgt efter ham paa alle de Stæder, hvor man nogenledes kunde formode ham; Jngen vidste Efterretning om ham, uden en gammel Mand, som havde seet et ungt Menneske meget sildig i en Gade, som gik til Havnen. Man troede derfor, at en Ulykke havde mødt ham. Endelig faldt hans Herre paa af en hemmelig Drivt at eftersee de Bøger, som den ulykkelige Oront havde holdet; de vigtigste saae han første efter - Vexel=Handelen - den Jndiske Handel - alt var i beste Orden. Endnu var Bogen over W. . Lotto tilbage, hvori Aleest havde havt en stor Køllektion, som han gandske havde overdraget den unge Orønt. Men hvor forskrækket blev han ved dens Aabning, Et forseglet Brev laae der tillige med en Note fra Direktionen paa over 5000 Daler. Med rystende Hænder aabnede han Brevet, hvori følgende Sted forklarede hele Sagen. Det er ude med mig, jeg er for evig beskiemmet, Den Lykke at have deres Kollektion, og nogle Gevinster, jeg havde faaet i samme, forledede mig til at vove anseelige Summer: Da jeg intet vandt, lokkede den Kredit Deres Huus har ved Direktionen, og Haab om Gevinst, mig til at for" doble Indskuddet. Nu fik jeg noget, og skiøndt det neppe var saa meget, som Indskuddet, forøgede det dog det Haab at erholde en stor Lykke uden Arbeide, og lagde Grund til min Undergang. Jeg fortsatte Spillet med Hæftighed, fordoblede hver Gang Indskuddet, og var ulykkelig. Aftes kom Posten sildig med en Efterretning, som afgjorde min Skiebne. - I dette Øyeblik er jeg maaskee mange Mile fra dem paa det Skib, som er bestemt at bringe mig til Indien. Samme Tid havde Oront og skrevet til sin Formynder, og begierede indtet andet af ham, end at vilde erstatte Alcest de Summer, som hans Passion havde skilde ham af med. Saa faldt den haabefulde Unge, bedraget ved et falsk Skin af Lykke, Hans redelige Formynder døde af Sorg, da han fik at vide, at Oront var død af Søe=Syge ikke langt fra Tercera. Han havde bestemt ham sin egen anseelige Formue efter sin Død, skiøndt han som eneste Søn eyede desuden 30000 Daler efter sin Fader. W. ., en flittig og arbeidsom Mand, boesatte sig i en liden Bye, og hans liden Handel gav ham vel ikke Overskud, dog levede han fornøyet, og Reenlighed med Orden herskede i hans Huus. For ohngefær et halv Aar siden blev et TalLotterie oprettet i samme Bye, enhver skyndte sig at sætte sin Skilling deri, og nogen Tilbøyelighed til Jnteresse gjorde, at vor V., ikke blev den sidste. Han var nogle Gange ulykkelig, og tabte allerede meere, end hans Omstændigheder, og den Jndskrænkning, han maatte foreskrive sig i sin Huusholdning, tillod. Dog var det smigrende Haab at blive en riig Mand uden Arbeide, alt for indtagende til, at han strax skulde holde op; heller var han i Begreb med at sætte nogle Daler i igien, da hans Kone, som mindre lod sig indtage af det uvisse Haab, raadede ham derfra. "Du er ikke lykkelig, sagde hun, og desuden siger jo de fornuftigste Folk, at dette Lotterie er ufordeelagtig for dem, som sætte i, lad heller denne Trækning gaae forbi. W. er en Mand, som læt lader sig overtale, og da han selv vel indfaae, at hans uvisse Lykke endnu var for langt borte, blev det ham des lættere at følge sin Kones Raad. Med temmelig Koldsindighed ansaae han Trækningens Begyndelse. Men hvilken en Skiebne! 4re af hans valgte, men ubesatte Tal kom nu ud. Klager og Bebreidelser over en forspilt Lykke foruroligede nogle Dage denne Familie, og endelig besluttede W.., med desto større Hæftighed at opjage igien den tabte Lykke. Han forfulgte nogle Tal, som efter hans Meening nødvendig maatte komme ud, med bestandig forhøyet Indskud, og havde i kort Tid uden Møye allerede tabt 50 Daler, da hans Collecteur, et Snedigt Hoved, en Morgen kom ind med en Hemmlighedsfuld Mine, tog nogle Nummere af sin Lomme, "Seen De, sagde han, disse har en ærværdig Kone her i Byen faaet " at vide i en Drøm, som paa samme Maade 5 Gange har gjettet paa alle de udkomne Tal, men af Armod ikke har kundet besætte dem. Hun gav mig dem i Fortroelighed, og da De, Hr. W. . . har havt saa slet Lykke hos mig, holder jeg det for min Pligt ved at aabenbare Dem denne Hemmelighed at oprette Deres Tab hos mig. Saa liden Troe dette fortiente, kom dog nogle Omstændigheder sammen, som overtalte den ærlige W... Mandens gode Mine, Rygtet om at Konen kunde spaae, og den Tanke, Kandskee du opretter i et Øyeblik det hidtil lidte Tab, kunde ey imodstaaes Hvad skal jeg vove, Hr. Sophron, spurgte han 50 Daler er ikke for lidt, naar det skal være noget retskaffent. 50 Daler, raabte hans Kone gandske forskrækket, ney, Mand betænk dig heller noget. Men Collecteuren anvendte nu alsin Veltalenhed. Han talte om den engang forskiertsede Lykke, og den Forbrydelse mod sig og Familien, nu 2den Gang og kandskee for evig at lade den Lykke fare. Her rørte han Manden paa det ømmeste Sted. Emilig tang, og strax resolverte han dertil. Nu var ikkun det Spørsmaal, hvorhan skulde tage Pengene fra De 100de Daler, som længe havde lagt beredt for at udbetales til en Mand, som havde betroet ham Vare, var engang taget af til at bestride Indskud denne hidindtil, desto lættere var nu det andet Skridt til de samme. Pengene blev udbetalt, og W. . . fik den rig tigste Original=Billet af Verden. Tiden til Trækningen nærmede sig, og ligesaa hastig kom Betalings Terminen til Kiøbmanden. Denne Tanke førte altid en Uroelighed med sig, som det ellers stærke Haab ikke var i Stand til at formindske. Endelig bleve Numerne som sædvanlig med største Høytidelighed udtrukne. W. blev baade bleeg og rød, da allerede 2 Tal vare komne ud uden at træffe hans, og næsten segnede han til Jorden, da end ikke det sidste Numer gav hans Indskud tilbage. Han kom hiem hævende, og fandt allerede sine Creditorer der, som erindrede ham om Betalingen til samme Dag forfalden. Det er umueligt, sagde W. . ., De have endnu Taalmodighed i 4 Uger, saa vil jeg, som en redelig Mand betale. - Det staaer ikke i min Magt, jeg maae bruge Pengene, jeg vendter hos dem; i Mangel deraf faaer min Kredit det største Stød. Dog han saae strax, han talte forgieves; han greb derfor til lovlige Midler, og i faae Dage blev den ulykkelige Borgere, ved det andre Kreditorer kom, i Bund ruineret, da han ey kunde skaffe Sikkerhed for sig. Svar paa Spørsmaalet i No. 152.