Norske Intelligenssedler, 1768-05-25
Jntelliger. Nordske. No. 21. Onsdagen den 25. Maji 1768. Fortsættelsen af den i No. 19, begyndte Historie. Talio omfavnede ham, og sagde til ham, det er mig kiært, min Søn, at J ikke sætter eder imod mit Forsæt, og at J vil være fornøjet med eders Skiæbne: jeg haaber at vi skal ingen Fare have, vi vil betiene os af den beste Aarets Tid, og vi skal reise, saa snart som jeg kand have indrettet alt det som jeg har sagt eder tilforn. Han gjorde virkeligen alt det som han havde sat sig fore, han lod sælge alle hans Jordegodser, hans Huse med deres smukke Hauger, og alle hans andre Effecter, hvorom der er talt tilforn, og han trækkede store Summer derfor. Efterat han havde saaledes solgt alle Ting, saa kiøbte han de rareste Vahrer, og saadanne, som han vidste, at man ikke kunde finde i de Lande hvorhen han tænkte at giøre sin Reise, han fandt ogsaa et Skib, som var nylig ankommet fra disse Kyster, medens man udlossede dette, saa gjorde han Bekiændtskab med Skibets Capitain, accorderede med ham, og han leiede heele Skibet for sig allerne og for hans Søn. Saa snart som Skibet var ledig, lod han indskibe alle hans Kostbarheder, som vare af en meget stor Værdie, Kort Tid derefter, da Vindene vare gunstige, gik han selv til Skibs med sin Søn, efterat han havde taget Afskeed med alle hans gode Venner. Skibets Capitain kaldte sig Pardos, der var en Mand af en nedrig Entraction, som Lykken havde føjet efter Yndske indtil denne Tid; han var karrig, begiærlig, og uden nogen Ambition; det var med en saadan Mand, Talio og Albano reisede fra Monopoly den 16de Julii 1750. De første Dage af deres Sejlatz vare meget gunstige, men Vindene forandrede sig, der opkom Storme, blandet med Lynild og Torden, adskillige Dage efter hinanden; saaledes at Taliobegyndte at fortryde paa, at han havde foretaget sig denne Reise, men det var da for sildigt. Vindene bleve dog endeligen roelige, og Havet blev gandske stille, da opkom der en anden Torden Slag, som skulde næsten have kostet Talio og Albano Livet. Vardos den Forrædere, havde gjort et Complot med 40 Matroser, som vare Ombord med ham, og som havde forforet sig til ham; De seilede imod en Jnsul, som var ubeboet, kaldet Digo, eller Slange-De, da de vare nær nok kommen dertil, kastede de Anker, de sat en Schaloupe i Vandet, bemæstrede sig af Tallo og hans Søn, bandt den Hænder og Fødder, lagde dem i Schaloupen og roede imod Jnsulen Diego. De gik i Land paa et Sted, hvor Den var mest ødelagt, de bandt Tallo fast ved et Træ og Alband hans Søn ved Siden af ham, ved et andet; de forlode strax denne Øe, og lod Faderen og Sønnen i den bedrøveligste Tilstand, som man kand indbilde sig; da de var kommen tilbage paa deres Skib, gav de deres forræderske Capitain Raport om deres gruelige Forretninger, fortalte ham hvorledes de havde fastbunden Talio og Albano; de løftede strax Anker, og seilede ligefræm imod Madrit i Spanien; hvor den Forræder Pardos havde sat sig for at giøre sin Lykke. Talio tænkte at døe af Fortvivelse, i hans allerhæftigste Sorrig, da han saae sig saaledes forladt af alle Mennesker, og berøvet fra alle hans Midler, uden nogen Forhaabning at trække sig ud af dette fatale Sted; han var utrostelig Henseende til hans Søn. Efterat han havde været nogen Tiid som ubevægelig, uden at han kunde taale det ringeste, brod han endeligen Tausheden, ved det at han tilvendte en skiælvendes Røst til sin Søn Albano, og sagde ham følgende Ord: O! min Søn, hvad har jeg gjort, i hvilken Afgrund af Bedrøvelse har jeg ikke styrtet eder, Ol ulyksalige Fader, hvorfor har jeg ikke været fornøjet med min Skiæbne, hvorfor har jeg ikke følget det ædelmodige Raad af en Søn, som har altid været mit Lives Trøst, Hvad skal der nu blive af os, O! Forræderske Pardos, hvad har du sat os i den allerynkeligste Tilstand i Verden, O! maatte du døe af den allerforskrækkeligste Død, Men af, hvortil tiener mig saa mange Lamentationer, Vi ere aldeles om en Hals, vores Død er alt for vis og uomgiængelig. Han kunde ikke tale meere, og ventede allerede paa sin Død med den største Utaalmodighed; da Albano tiltalede ham paa følgende Maade: Min allerkiæreste Fader, holdt op at beklage eder saaledes, jeg beder eder derom, og tænker at det er Lykkens Modgang, som Gud sender os; Trøster eder da, og vær forsikkret om, at jeg ingen Bebreidelser har at giøre eder; jeg er meget fornøjet over, at jeg er bortreist med eder; thi dersom J var reist allerne, og at denne Ulykke var vederfaret, eder, saa skulde jeg have været utrøstelig; lader os da lave os til Døden, og lader os tænke paa, at det er Gud, som straffer os, for at vi ikke have været fornøiede med vores Stand. Fortsættelsen følger.