Berlingske Tidende, 1809-06-01
Ved lignende Fortællinger blev Preussen forrige Aar drevet til en for det lige saa sørgelig Beslutning. Engellands Agentere, som have styrtet det i en almindelig Undergang, ængste nu Østerrig; de indvikle det i Forholdsregler, hvis følge ei er bleven nøie randsaget, lade det giøre kostbare Rustninger, hvis Vægt der ei kan udholde, og som vil paadrage det Krig ved den Mistillid, de opvække udentil, og den Giæring, de frembringe indvortes. Man taler til Folket om dets Farer; man kalder det til Fædrenelandsforsvar; man sætter det i Bevægelse, og snart vil man bortrives af den Bevægelse, man har vakhos det. De fornuftigste Mennesker i Moyat slet skal ikke kunne modstaae Strømmen. Det ukogt udspredte Krigsraabivil ikke have gienlydt forgiæves inden og uden til. Ønsker De et Beviis paa denne Virkning, betragt da hvad der er foregaaet i Triest; see denne Stads nye Milits løbe giennem Gaderne, fornærme de franske og italienske Reisende i selve Husene, forsamle sig i et Antal af 1500 Mand omkring, den franske Consuls Huus, fornærme ham med haanende Ord, i det de fornye Scener liig dem med General Bernadotte i Vien. Bettage paa samme Tid Stadens Politi, som jeg snarere troer svagt end ildesindet, det er uvirksomt og søger siden mere at undskylde de Fornærmelser, det ei har kunnet standse, end at straffe dem. Saaledes befinder man sig, uden at ville det, paa Veien til Krigen. Ønsker De et andet Beviis derpaa, To franske Courerer, som bragte Depescher til Dalmatien ere arresterede og deres Depescher fratagne dem. Keiseren regner kun denne Voldsgierning til den Folke giæring, som deres nye Forholdsregler vække. Udentvivl, min Herre, havde Østerrig Ret til at giøre de Forandringer det holdt for nødvendige i sin Krigsforfatning ; men har maat nogensinde seet saadanne Forandringer udføres med den Skyndsomhed, i Fredetid, fordre i April, at alt skal være færdigt til den 1ste Julii, som om Krigen skulle være udbrudt til den Tid, bringe i et Øieblik 4000,000 Mand paa Benene, afhængig af den Styrke, hvormed man forøgede den regulære Armee, bevæbne dem, øve dem, forestille dem Faren som overhængende og følgelig Krigen for uunsgaaelig kan man see dette og ikke tiltroe Østerrig nogen Plan? Det er rist, min Herre, at efterat have givet Stemningen et saadant Stød, og efter den Giæring, den maa virke, er Krigen, hvis man er tager Forholdsregler af en ganske modsat Art, uundgaarlig; den vil finde Ste imod 2 Keiseres, deres Ministres og de kløgeste Mænds Ønske i de Lande. De taler til mig, min Herre, om den Frygt, som Leire, slagne i de al franske Tropper besatte Land, har vakt. Men veed man ikke, at det er de franske Hæres Skik udenlands, at de har lagt i Leir hele Aaret i visse Egne af Jtalien. Keiseren havde sikkert givet Modbefaling mod disse Leire, dersom han havde tænkt, at det kunde vække Urolighed, Men betragt iøvrigt Keiserens Opførsel. Har han ikke sløifet Pladserne i Schlesien, har han ikke efterladt dem ganske blottede, uden den at have en Kanon eller mindste Smule Proviant, har han ikke giver Braunau tilbage, Han vilde ikke have taget nogen af hine Forholdstegler, dersom han havde fiendtlige Hensigter mod Østerrig. De tale om vore Krigeres Udeladelser, og hvad vil denne Snakken betyde, et det ikke altid Krigernes Sprog i alle Lande, troe de sig ikke af Æren forpligtede til at raabe paa Krigen efter deres Ønsker og at synes at haabe den, fordi de ønskeden: Dersom De havde nogen Frygt, hvorfor da ikke kundgjøre denDe har intet sagt mig desangaaende. J Wien har man ikke ladet sig, forstaae med sligt for General Andresssy. Ønsker De at beroliges i Henseende til Forholdsreglerne i Frantrig? al den Overbeviisning De kan ønske, skal gives Dem. Vil De at Leirene i Schlesien skal borttages, det skal skee. Vil De, at Befæstningen af Stæderne i denne Provinds, som nylig er befalet, skal hæves, det skal skee. Vil De, at Tilførsel af Krigsmunition til Palma Nova skal ophøre; den skal ophøre. Offentlige Erklæringer skal De erholde, naar De ønsker det. De skal være saaledes, at Formodningen om et Angreb fra fransk Side vilde være indlysende urimelig; men, paa Deres Side, stands, tilbagekald disse øiensynligen truende og fiendtlige Forholdsregler, uforeenlige med Europas nærværende Stilling, med den Sikkerhed, den trænger til, som bortfjerne alt Haab om almeen Fred, især uforeenlige med Keiserens Tænkemaade og Grundsætninger. De seet, min Herre, at vi ikke lade os vildlede af falske Forholdsregler. Dersom De nærer samme Sindelag, ville Urostifternes Kunstgreb i Europa snart tilintetgiøres, og Fastlandet beholde Fred. Enten vil Østerrig Krig ; da forklare dets Rustninger sig selv, og vi føre Krig; eller det er vildledet af Fastlandsfiendernes Raad; men saa Fald bør de Forestillinger, jeg giør Dem, aabne dets Øine og ikke efterlade Skygge af et Paaskud ved dets uhyre Forberedelser. Jeg ønsker, min Herre, et hurtigt Svar paa dette Brev; Aarsagen er: Keiseren havde ikke havt i Sinde at indkalde en Conskription i Aar; men han har tænkt derpaa, siden hele Østerrig er paa Benene, og han vil ikke lade August Maaned forløbe uden at giøre Forestilling, derom til Senatet. Han maae vorde beroliget. Alt længe har han havt den Grundsætning, ikke at forkaste hvad der er usandsynligt. Han veed, hvorledes Lidenskaberne forblinde, og med hvilken Lethed de sættes paa Spil af Mennesker, der ere vante til at rumle Fastlandet ved deres Kunstgreb. Han erindrer sig, at man har bedraget Regieringen i Preussen, ved at indbilde den, at den franske Armee, virkelig 300,000 Mand stærk, havde neppe 100,000, og imidlertid var denne Hær nær ved at leire sig i de Preussen undergivne Lande. England driver uophørlig paa Krig, og Udfaldet ligger det kun lidet paa Hierte. Dets Maal er naaet, naar Fastlandsmagterne ødelægge hinanden. Jeg har talt til Dem om Affairen ved Triest. Det er unyttigt at fordre fyldestgiørelse af Dem for det; Keiser Napoleon troer at kunne vente den af Keiser Frands, og saaledes som han vilde givet den, naar en lignende Scene var foregaaet paa et Sted i hans Rige. De vil i dette Brev giensinde det ligesaa faste som oprigtige og fra delige Sprog, som jeg bestandigen har ført mod Dem. Mod Den ønsker jeg at føre det, mod Dem, som har levet iblandt os, og som meget vel vil erkiende, at ingen Følelse af Svaghed tilsiger disse Forestillinger, som ere gjorte Dem, for at bortfierne endog det mindste Skil af Krig, De kiender vores Skilling, og jeg kan sige Hr. Metternich, hvad der vilde være unyttigt at sige Østerrigs Gesandt. Vor Storanmee er stærkere end nogensinde før; den og den italienske ere dobbelt saa store som de var i 1805, Forbundstropperne kan hurtigen glenforenes, og 60,000 Mand begive sig fra det Jndre til Strasburg, Mainz og Cassel. Vi have altsaa Grund til at troe, at en Krig mod Østerrig maa være lykkelig. Vi frygte altsaa ikke Krigen; men vi ville den ikke. Vi ville den ikke, fordi vi ingen Bevæggrund have til at føre den, fordi den intet Maal viser os, fordi vi ingen Anke har mod Østerrig, og ikke for lange noget af hvad det besidder; fordi adskillige politiske Hensyn understøtte denne Mening, fordi det er Frankrigs Fordeel at Østerrig bevarer den Magt, der for Øieblikket har, fordi endelig Keiseren ikke letsindig vil lade udgyde Menneskeblod, og ikke fører Krig af Lyst til 4 føre den. Stands altsaa, m. H., denne Bevægelse, som er vakt i det øster, rigske Monarchie, og hvis uundgaaelige Følge vorder Krig. Maal den standses ved et gandske modsat Jndtryk De Forestillinger, jeg giør Dem, giver deres Regiering den letteste Leilighed hertil. Det som, til Trods for alle disse fredelige Tilbud, dersom, uagtet alde Skridt, som fremkaldes ved det Ønske, at forblive i Fred med Deres Regiering, Krigen finder Sted, vil vi føre den med saa meget mere Strænghed, som vi ere tvungne dertil, og de Ulykker, som der ville flyde, skulle ikke kunne tilregnes os. Ved at slutte dette Brev, m. H., har jeg den Fornøielse at med Dem, at H. M. hurtige Tilbagekomst til Hovedstaden til sætte mig, Stand til at fornye Deres Excellence de Forsikkringer os.v. gere)