Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1827-02-13
Da det for det Offentlige er af Vigtighed at Samme kunne vorde inddragne til Afstraffelse, har det Kongelige General Toldkammer og Commerce-Collegium igjennem Amtet i Hjøring udlovet en Belønning af 200 Rigsbankdaler Sølv, for Opdagelsen af Gierningsmændene til forommeldte paa samme Betjent Barner forøvede Overfald. Misbrugen af Brændeviins Nydelse maae vist mindre være den danske Almues Physiskhed, at tilskrive, end den fæle Vane, forældet Skik og Brug, eller Exempler tvingende Magt; thi man finder Subjecter af andre Nationer, her indkomne, som forhen ei have sat Priis paa denne den danske Almues Nektar, blandt denne Klasse almindeligen at overlade sig til samme Misbrug. Derimod finder man og paa et og samme Sted, hvor nordpaa i det Slesvigske det Tydske og Danske flyder sammen, at de, som fra de Danske overgaae til de Tydske, tilligemed udrive sig af hines Forbindelse med Brændeviinsflasken, og dette synes at være en meget paafaldende men ingen fingeret bemærkning til de Danskes Forkleinelse. Ligesaa sand er den bemærkning, at blandt de mere dannede Klasser i Danmark Brændevins og andre spirituse Drikkes jevnlige Nydelse har funden Indgang og Vedligeholdelse til Væmmelse næsten og til megen Svækkelse. Sieldent findes Gigtpatienter blandt dem som afholde sig fra disse stærke Drikke, men desmere hører man næsten alle Brændevins og andre spirituse Drikkes Nydere klage over Gigt smerter og andre derved rimelig sig paaførende Svagheder. Slige Folk have almindeligviis ingen Sands for den pragtfulde Natur og dens uendelige Nyancers fortryllende Herligheder; ingen Følelse for det Skjønne og Høie, lig den følesløse Morgenlænder, som allene har Tilvær ved den bedøvende Nydelse af Opium. En unaturlig Tilbøielighed til stærke Drikke, som Mennesket først ved paatvungen Vane fatter, var dog nok værd at undertrykke, til Sundhed og Held for Slægtsfølgen. Det er en afgjort Sandhed, at jo snevrere Virkekredsen er, jo bedre kan Kræfterne anvendes i samme; ved Fordeling derimod tabe Kræfterne tildeels den fulde Styrke. I det Smaa kan med færre Midler alle muelige Fordeele meget bedre tages lagt, end i det Store med større eller med de største Midler; thi hisset kan Tid og Omstændigheder bedst udsees og en ringe Anstrængelse bruges der næsten aldrig forgiæves. Men Feilene i Jordbruget øjnes overalt ligesaalidet hævede hos de smaa, som hos de store - med større, eller med største Landeiendomme forsynede - Praktikere. Saaledes har allevegne den ved Fordom indførte Skik, at pløse for dybt, taget Overhaand til Arbeides Forøgelse og til langt mindre Udbyttes Erhvervelse, blot fordi man vil følge de kjære Forfædres ufuldkomne Forbillede i Jorddyrkningen; thi Plovens hensigtsmæssige Brug er egentlig Jordens Beqvemgjørelse til Sædens Rodfæstelse. Naar de sædvanlige Sædearter nu ikkun bruge 2de Tommer Jord i Dybden til deres Rødder, og Erfaring viser, at befrugtelsen ved Luften, Regnen og Sneen, eller ved Solens Paavirkning, ikke strækker sig noget over 2 Tommer dybt 1. Jordskorpen, er det da ikke ganske urigtigt og fordærveligt at pløie 3 a 4 Tommer dybt til Hestenes og Værktøiets Ødelæggelse, og til en uduelig Sædejords Opbringelse som er død og ufrugtbar, og hvorved den paa Jorden udførte Gjødning for en Deel gaaer til Spilde, i det mindste for Halvdelen af den tilsigtede Nytte, Jblandt de interesante Smaabøger om Fadrenelandet, som fortjene at være i Erindring, er en for syv Aar siden udgiven af Hr. Prof. Molbech, paa den Gyldendalske Boghandels Forlag med Titel, Peter Foersom om Samlingen af danske Landskabsord, og om Sæder, Skikke, Levemaade, Egenheder og Overtroe hos den jydske Almue i Ribe-Egnen. Et Par Smaastykker af samme optage vi, "Vandringssyge, kan man ingenlunde beskylde Jyden for i denne Egn. Hans fjerneste Reise mod Østen er vildet Par Mile til Skovs, og det endda stundum, kun engang i mange Aar; thi han bruger Lyngtørv, og mange leve og døe uden nogen Tid at have været i Skoven. Mod Nord kommer han ligeledes vist høist sielden det Par Skridt over Konge=Aaen, mod Vesten ligger Havet et Par Mile fra ham, og jeg tør vædde paa, at de Allerfleste leve og døe uden at have seet Hav mod Sønden strækker hans Vandring sig til Stais (9: Staden); der indfinder han sig, naar han endelig skal, der betaler han sine Skatter, sælger sine Varer, kjøber ind paa Markederne; er han kuriøsk seer han Ribe gamle Domkirke for et Par Skilling, vover sig maaskee endog op paa dis lemmelig høje Taarn, faaer sig en liden Ruus, kjører om Kap hjem med sine Bymænd, og nu har han gjort en Reise omkring hans Verden. - Deres Ukyndighed om Egnen tæt omkring sin er derfor mageløs. Tjener en Karl i en By et Par Mile paa hiin Side Kongecafn, og man spørger hvor han er, svarer hans Fader i Almindelighed han er nord paa." Længere Nord paa betegnes med Ordene: GrydemændsEgnen, Aalemænds Egnen, og endeligen: "det sorte Norden", som jeg ikke bestemt veed hvor begynder. Men høist sielden vandrer Jyden mod Nord. Folkesættet Nord paa agter han ikke; derimod gaaer han, naar det skal være, syd paa; thi Synderjyden, har Respekt i hans Øine, saasom derfra kommer Hesteprangere og Studehandlere, og der er Rig som og mere glimrende Levemaade. - Sønden hedder her alt hvad der ligger Syd for Ribe, eller uden for Ribes søndre Port. Spørges: hvor tjener Eders Søn, svares: i & Sønden. Byen nævnes slet ikke. Spørges, hvor kommer J fra svares: & kommer sønden fraa, & har hvært ud i a Sønden æ Par Dahv o. s. v. har en Karl eller Pige tjent i Sønder, blot et halvt Aar, lægge de dem upaatvivlelig saa megel muligt efter Søndens Dialet; thi der er intet Jyden her saa gjærne vil aflægge som sin Dialekt, og intet som er ham umuligere at aflægge. Komme de nu blot efter et halvt Aar hjem, er Nordjydens ægte jydske Mundart snor tigen blandet med Søndens syngende, blødere, meget fortyskede."