Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1821-07-27
(Af Børsen, og Hamb. Corresp.) Napoleon. (Fortsat, see for No.) – Jgiennem Revolutionens Lobyrinter var det, at han ved Krigerdaad banede sig Vei til en selvskabt Trone. Hvor talende Beviis var han ei paa Shakspares Sandsagn, "Ei alt for megen Lykke er vor Lykke!" Den Mand paa hvis blotte Vink Lusinder faldt for Morderengelens Haand; som bød over Millioner, og engang forskrev hele Verden Love; for hvem Konger og Keisere bøiede sig, efterat han havde rystet deres Stater i deres Grundpiller; om hvis Trophæer Jtaliens Sletter og Nilens Bredder, og blandt de tusinde enkelte Punkter i vor Verdensdeel, Marengo, Austerlitz. Jena, Eylau Landshut. Wagram etc. ere evige Minder; som henved 2 Decennier havde, saa at sige, lænkebundet Geieren til sine Ørne; som skakeede med Stater og spillede Bold med hele Nationer som med Jndivider, medens han selv lige uskabt trodsede Kugleregnen, Dolk og Giftbæger, som med Lynets Fart var allevegne, hvor hans Nærværelse udkrævedes; hvis Daad grændsede til det Visunderlige, og derfor ogsaa snart var Gjenstand for den høieste Brundring, snart forden dybeste Liskye, som nu demokratiserede Alt, nu igjen knuste hver Frihedens Spire, mod hvem ei engang et Knue turde lade sig høre om han end nok saa grusomt angreb baade Eiendom og Personer; som viste sig lige stor i at opføre Værker for Evigheden, og i at ødelægge og forvandle Fortidens stolte ste Mindemærker i Ruiner, naar hans ubøielige Villie, den Talisman hvorved han virkede, bød det; som øiste den dybeste Foragt for Menneskeheden, medens hans eget Jeg glemmende dets jordiske Oprindelse bortad pønsede paa at bestorme Himlen, indtil omsider Nemesis vaagnede, efterat hans for mastelige Overmod havde ladet ham glemme sig selv og træde alle Retfærdighedens Love under Fødder; denne aldrig overvundne Helt, som havde forbunkler Alexandre og Kæsarer denne listige Statsmand, denne svimlende Majestæt, som selv vovede at forkynde, at hans Lykkes Soel aldrig kunde dale; hvad blev han – det meest talende billede paa Lykkens Uadighed, Menneskekraftens Skiøbelighed og paa Retfærdighedens evige Love i den motalske Verden, – J en Haandevending var hans Glands, hans Vælde forsvunden, som en Flygtning maatte han søge et Fristed hos sin arrigste Fiende, martres af Fortvivlelsens Støbe maatte han i samfulde 6 Aar, som Dromethrus smeddet til sin Klippese, være Vidne eil sit stolte Børks Undergang, maatte, forlads af sine fleste Kreaturer og Handlangere, overleve sig selv og med Føie kunne istemme GalomonsOrd, at Alt er Forfængelighed. (Hemp. Av.) Det engelske Blad Star siger, i Anledning af en Beretning i Hoftidenden angaaende Aabningen af Bonapartes Liig, hvorved man som bekjendt fandt hans Hjerer suldkommen frisk: "Nu maae dog selv Bonapartes arrigste Fiender efter hans Død paa Hoftidendens Authoritet tilstaae, at han havde et godt Hjerte!" At det har født paa det rette Sted hos ham, har man aldrig tvivlet om, Da hans Død den 4de Juli om Aftenen blev anmeldt ved en Forsamling i det ostindiske Huus i Løn don, fremflod en vis Hr. Lowndes og aflagde sin Lykønkning; men han blev derfor skammet dygtig ud, da sligt hverken var passende eller stemte overeens med den engelske Ædelmodighed.