Berlingske Tidende, 1836-03-28
J dette Øiemed har Udkastets § 5 Litr. a til en angivet de Misbrug, som kunne drage Fæstes Forbrydelse til Følge, hvilket dog og kun da bør indtræde, naar det tydeligt viser sig, at Fæsteren ikke vil eller kan opfylde Contracten; i hvilken Anledning derfor Mulct efter Paragraphens nærmere Bestemmelse først anvendes forat bringe Fæsteren til at opfylde sin Pligt. En lignende Fremgangsmaade er ogsaa fundet tjenlig for det Tilfælde, at en Fæster ikke, overeensstemmende med Fdn. af 24de Juli 1822, efter given Paamindelse, skiller sig ved indtagne Jnderster, hvorved altsaaFdn. 24de Juli 1822 § 3, der allerede betydelig har formildet Lovens 3197, vil blive yderligere formildet. Forsaavidt endeligen angaaer den i Lovens 3131 og 2 indeholdte Bestemmelse af Fæstes Forbrydelse formedelst Mangel af Hørrighed og Lydighed fra Fæsterens Side mod Jorddrotten, da maa denne Bestemmelse ved Fdn. af 8de Juni 1787 Litr. D § 16, sammenholdt med Fdn. af 25de Marts 1791. angaaende, hvorledes god Orden skal haandhæves ved Hoveriet paa Jordegodser i Danmark, ansees indskrænket til de enkelte Forseelser, med hvilke den sidstnævnte Forordning udtrykkeligen forbinder en saadan Følge, og i den Henseende har Commissionen ingen yderligere Bestemmelser fundet nødvendige. Det er fremdeles anseet af almindelig Jnteresse, at en udtrykkelig Lovbestemmelse erholdes for, hvorvidt Fæstes Forbrydelse skal ansees for at være en Følge af, at Fæsteren dømmes til at have sin Frihed forbrudt. Det maa ikke alene i Almindelighed fra flere Synspunkter være ubehageligt for en Godseier at være nødsaget til at beholde en Person, der har begaaet Forbrydelser, hvormed længere Tids Frihedstab har været forbundet, paa sit Gods, og at skulle vedblive at staae i en saadan Forbindelse med ham, som det, hvori Jorddrot staaer til Fæster; men, hvad der er langt vigtigere, det kan ofte være til ubodeligt Tab for Fæsteeiendommen, at denne i lang Tid skal bestyres ved Fremmede, og derefter komme tilbage i en Mands Besiddelse, der betragtes med Foragt af sine Jevnlige. Det synes ogsaa, at, naar den ene Contra hent har sat sig selv ud af Stand til at opfylde saadanne contractmæssige Forpligtelser, som den Anden ved Contractens Oprettelse har gjort Regning paa, at han personligen skal opfylde, maa Contracten er inso være hævet. Derhos maa det vel bemærkes, at det ikke er en Fæster tilladt, vilkaarligen at overlade det ham tilfæstede Sted til en Anden. Hvad der imidlertid kan indvendes imod, at gjøre Fæstes Forbrydelse til Følge af Kongelige Landsoverret samt Hof- og Stadsret, ere nu og at Fæsteren mister sin Frihed, er især det, at den ordinære Straf for Forbrydelsen derved bliver føleligere for ham, end for Personer i anden Stilling, og at denne Forøgelse i Straffen, ogsaa vil have Jndflydelse paa hans ofte skyldige Familie. Men ligesom det er saare almindeligt, saavel at Straffen for den samme Forbrydelse er haardere for Personer i visse Stillinger end for andre, og at Straffen tillige træffer Forbryderens Familie, saaledes gaaer det ikke en saadan Fæsters Familie værre, end naar han, formedelst Forsømmelse eller af andre Grunde, bliver nødsaget til at gaae fra sin Gaard. Det er heller ikke usædvanligt, at Forbrydelser foruden den egentlige Straf medføre visse borgerlige Rettigheders Fortabelse. For imidlertid at tage saa meget som muligt Hensyn til Fæsterens Tarv, formeentes, at Frihedens Tab ikke bør medføre Fæsterettighedens, undtagen i det Tilfælde, at en Fæster havde forbrudt sin Frihed det mindste i 3 Aar, da Jorddrotten skulde være berettiget til strax at bortfæste Stedet til en Anden. Dog er der gjort den Modisication, at hans Hustru, hvis han er gift, maatte være berettiget til at beholde Fæstet paa samme Maade, som om hun var Enke. Naar en Fæster har forbrudt sin Frihed i kortere Tid end 3 Aar, skulde han vel kunne beholde sin Fæsteret, hvorimod, forsaavidt han ikke maatte være gift, og Stedet saaledes midlertidigen ikke kunde bestyres ved hans Hustru, og forsaavidt han ei heller kunde opgive en Mand, der var villig til at paatage sig Gaardens midlertidige Bestyrelse, og med hvem Eieren fandt sig tjent, denne da maatte være berettiget til af Øvrigheden at begjære en Bestyrer beskikket, der kunde forestaae Stedet, indtil Fæsteren igjen erholdt sin Frihed. Men, saafremt en Jorddrot, efter det Foranførte, fordi en Fæster har forbrudt sin Frihed for i det mindste 3 Aar, overdrager Stedet Commissionen, at Ad til en Anden, antog skilligt taler for, at en Deel af den Jndfæstning, der maatte være erlagt, bør tilbagebetales, navnligen, da Jndfæstningen maa ansees som en prænumerando betalt Deel af Afgiften for Brugen af Stedet, og da denne Brug ikke i det omhandlede Tilfælde mistes for noget Brud paa selve Fæstecontracten. Siden Fæstet imidlertid dog ophører formedelst Bondens egen Brøde, holdt man for, at en for Jorddrotten gunstig Calcule over det Tidsrum, i hvilket en Fæster i Almindelighed kan ansees at besidde en Gaard, bør lægges til Grund for Beregningen af Tilbagebetalingen, og foreslog Commissionen derfor, at Bonden i saa Fald bliver berettiget til at fordre erstattet, hvad Jndfæstning han maatte have erlagt, dog efter Fradrag af for ethvert Aar, der er forløbet siden Fæstets Tiltrædelse. Det er imidlertid naturligviis hvad en Selvfølge, at heri kan ligvideres Fæsteren ved Fratrædelsen skylder Jorddrotten. Angaaende hvad der saaledes skal være Regel, naar Fæsteren formedelst en ham overgaaet Straffedom mister sit Fæste, handler Udkastets § 6.