Viborger Samler, 1842-12-27
Vi nedbede den almægtige Guds Velsignelse over Deres Majestæt; Han give sin kraftige Bistand til, at det maa lykkes Dem at udjevne de fra Fortidens Feilgreb hidrørende Misforhold, til uforgængelig Hæder for Deres Majestæt, og til Held og Lykke for de Deres Scepter undergivne Folk. – Derefter foretoges Sagen betræffende det af Cancellieraad Funder indgivne Andragende angaaende Rigets Finantser, til foreløbig Behandling. (Forts.) Førend vi skride til Fortsættelsen af hine Forhandlinger, ville vi tillade os at meddele Hovedindholdet af den kongelige Commissarii Tale i Slutningsmødet den 20de Decbr. 1842. - Afskeden, sagde han, fra dette kjære og hæderlige Kald havde stedse, i alle de otte Stænderforsamlinger han nu havde gjennemlevet, havt noget over al Beskrivelse Gribende for ham; men det Øieblik, hvori han nu stod rede til at forlade dette Sted, for efter al Sandsynlighed aldrig mere at betræde det, maatte om muligt endnu dybere end enhver tidligere Afsked bevæge hans Jnderste, allerede hans Alder tydede paa, at det vilde være den sidste Gang. Spørgsmaalet, om de Forventninger, han, lige fra første Gang det danske Folkeraad samlede sig, havde næret og efter Evne udtalt om den nye Jnstitution, havde stadfæstet sig, paatrængte sig ham fra en dobbelt Side, baade med Hensyn til de Frugter, Jnstitutionen havde baaret for Konge og Fædreland, og med Hensyn til hans egen personlige Virksomhed samt det Forhold, hvori den havde bragt ham; og han var, hvis han ikke skuffede sig, i begge Henseender kommen til et trøstende Resultat. Regjeringen havde ved Stænderinstitutionen vundet et nyt Øie var bleven sat istand til fuldkommen at trænge ind i Forholdene og at erfare de Ønsker og Anskuelser, der bevæge sig i Folket, og der havde paa den anden Side udviklet sig en almindelig Sands for de offentlige Anliggender, der, naar Udviklingen gik frem paa en sund og rolig Maade, maatte tjene til at hæve Folkets Hæder og Held. Vel havde denne Udvikling stundom viist sig i en Skikkelse, som kunde synes betænkelig, idet den Jver for det offentlige Vel, den Selvfølelse, som den nye Jnstitution havde fremelsket, stundom var traadt frem som en urolig Higen efter Forandringer, der, idetmindste naar de foregik uden behørig Forberedelse, kunde blive Colkevellets Grav, men om end saadanne Phænomener øieblikkelig kunde vække Ængstelighed, saa vilde man dog ved dybere Eftertanke finde, at de ligge i Udviklingens naturlige Gang, og komme til et sikkert Haab om, at hvad der er skjævt eller overspændt vil finde sin Modvægt i den Leilighed, som dets Fremtræden giver til fleersidige Overveielser af Forholdene. De Forhold, der i de sidste Dage havde sysselsat Forsamlingen, havde rigtignok mere end ne det kunne fremkalde Ængstelse, og han maatte hade, at hans tillidsfulde Haab paa en rolig fremskridende Udvikling til det Bedre havde begyndt at vakle; men det almindelige Overblik, hvortil han ved den forestaaende Afsked havde overladt sig, havde ført ham til den trøstende Tanke, at Lidenskabernes øieblikkelige Opbruusning snart vilde afløses ved en alvorlig, fordomsfri Overveielse fra alle Sider, saa at det vilde blive klart, at meget af hvad der var Brødrene imellem beroede paa Misforstaaelse. Vendte han nu isærdeleshed sin Tanke hen paa sig selv og sin Virken i disse Forsamlinger, saa fuldtes fremfor Alt hans Sjæl af Tak til den guddommelige Naade, der saaledes havde styrket ham i hans Svaghed, at han efter fuldendt Gierning kunde see tilbage paa samme, vel ikke med selvbehagelig Tilfredshed, men med den rolige Overbeviisning, at han med uafbrudt og levende Jver, og med Tilsidesættelse af ethvert fremmed Hensyn redelig havde fuldført den Tjeneste, der var ham betroet, ligesom han ikke heller ved den nøieste Prøvelse kunde finde, at han i noget Væsentligt havde forfeilet den Maade, hvorpaa han havde røgtet sit Kald. Hvad den Velvillie og Tillid angik, hvormed Landets udvalgte Sønner, ligefra det første Øieblik han var bleven sat ved deres Side i de danske Folkeraad, havde modtaget ham, da følte han, at dette Sindelag aldrig havde staaet paa en betænkeligere Prøve end i denne sidste Forsamling. Han havde efter Samvittighed og Pligt maattet træde skarpt frem imod Meninger, hvortil Mange i og udenfor Forsamlingen heldede, maattet søge at mildne Domme over Forhold, der havde sat de helligste og ædleste Følelser i en lidenskabelig Bevægelse, og han havde forudseet, hvorledes han herved let kunde faae Udseende af at ville forsvare, hvad der dog ogsaa havde forarget ham selv, om han end, ved at have fulgt de foranledigende Aarsager og nøie overveiet deres Jndhold og Betydning, havde fundet, at det ikke havde en saa badefuld Natur, som man havde villet tillægge det, eller kunde berettige til de Slutninger, som man havde troet deraf at kunne udlede. Men havde end hans Tale ikke ganske fundet den Jndgang, som han kunde have ønsket, saa syntes Alt dog at vise, at man ikke havde miskjendt hans redelige Villie, og det kunde ikke andet end være ham en høist tilfredsstillende Følelse, ved den Prøve, som hans kjære Medborgeres Sindelag imod ham saaledes havde udholdt, at have yderligere forvisset sig om, at det var bygget paa en fast Grund, der ikke rystedes ved Sammenstød af Meninger selv om Anliggender, der paa det dybeste havde bevæget Gemytterne. Han havde her vundet en ny og trøsterig Bekræftelse paa, at naar man, selv med Opoffrelse af de Hensyn, der ere En de dyrebareste, bliver Samvittighedens Stemme tro, vil man oftest endog bevare de Goder, som man med Bevidsthed satte i Fare, og han havde ret fornummet, hvorledes den hellige Formaning: "Tragter først efter Guds Rige og hans Retfærdighed, og den dertil knyttede Forsættelse, saa skal alt Andet af sig selv tilfalde Eder, havde Betydning og Anvendelse i alle Livets Forhold, og at den, der holdt sig dertil, ikke vilde blive skuffet. Efterat dernæst den kongelige Commissarius havde bragt sin Tak til Præsidenten, Vicepræsidenten og den hele Forsamling, anbefalede han sig til en Plads i deres venlige Erindring samt ønskede dem Alle at see rige Frugter af deres Bestræbelser til Velsignelse for Konge og Land, og efterat i fremdeles Præsidenten og Forsamlingens ældste Medlem, Kummerr. Wulff, havde holdt korte Foredrag, i hvilke de blandt Andet udtalte deres dybeste Høiagtelse og inderligste Hengivenhed for den kgl. Commissarius: erklærede den kgl. Commissarius i Kongens Navn Provindsialstændernes nærværende Forsamling for hævet. Med et "Köngen leve!" adskilte derpaa Forsamlindlemmer sig.