Københavns Adresseavis, 1775-02-01
Moralske Tanker. Gud har indrettet og anordnet Verden saaledes, at vor Pligt stemmer ikke allene overeens med vor nærværende og tilkommende Lyksalighed, men endogsaa befordrer den At giøre Got, og at give, forskaffer den Godes Gemyt en Fornøyelse, som uendelig overgaaer den, han kan forskaffe andre. Hvad enten han lindrer Mangelen, eller forekommer den, saa kan han dog ikke meddeele den inderlige Fornøyelse, han selv føler, til den, som annammer hans Velgierninger. Men vi have ikke allene Opmuntringer nok til Dyd; vi afskrekkes endog tilstrekkelig fra Lasterne, hvis Natur selv er saa beskaffen, at de maa synes at fortiene Had i Menneskenes Øyne, og ved Udøvelsen medføre sin Straf. Vii have en Paaminder inden i os, som ey tillader os at begaae en Forbrydelse ustraffet. Umaadelighed drager Sygdom, efter sig; den en Tidlang vedvarende Forliis af det, som ophøyer Menneskene over den dyriske Skabning, (Fornuften), er Følgen af Drukkenskab; Fraadserie straffes ved den Uformuenhed, at finde Smag i et tarveligt Maaltid Bedragerie ledsages af en vedvarende Frygt, og den Mistanke, at andre ville ved Leylighed giengielde os lige for lige, eller handle saaledes imod os, som vi have handlet imod andre; Løgnagtighed og Falskhed giøre, at et Menneske ikke bliver troet, naar han endog siger Sandhed; Gierighed ledsages af en aarvaagen Brængstelse, om vi ogsaa paa nogen Maade skulde blive det berøvede, som vi ikke have havt Hierte til at anvende til vort eget Beste, og heller ikke have vildet lade komme andre til Gode. Dyden fattes det visselig ikke paa nærværende Belønning. Maadelighed giver Sundhed, dette store Gode, uden hvilket alt andet bliver usmageligt. En bekiendt Redelighed opmuntrer andres Tillid, med hvilke vi har Forretninger; og om ogsaa saadan en Mand bliver bedragen, saa føler han ikkun Tabet eengang, efterdi han ikke har Mistanke derom, førend det kommer. Det som er en Forgift for Drankeren, er en Hiertestyrkning for den Ædruelige. Et maadeligt, ved Arbeyde forhvervet Maaltid, smager allerbest. En Mands Ord, som altid bliver ved Sandhed, tages ikke i Tvivl, og den Ædelmodige har en vedvarende Fornøyelse ved Synet af de glade Ansigter, som hans God. hed har oplivet. Enhver undersøge ved sine Handlinger, kun det, som gaaer for sig i hans eget Hierte. Den Hastige spørge sig selv, om han tænker noget derved, naar han siger: De kiende mit Temperamments naturlige Hastighed; de maa ikke tage mig det ilde op. Anspænder han da alle de Kræfter, som hans Heftighed lader ham have tilovers, for at finde de mest bidende Udtryk, som han kan frembringe, i det Haab, at hans Veitalenhed skal være spildt paa den, som hører ham, Han kan med Sand hed sige, at Virkningerne af hans umaadelige Vrede bringer ham selv den største Skade, men han kan dermed ikke bevise, at andre ey lide ved hans Hidsighed og ilde anvendte Vrede. Ja, skulde de, som det naturligviis er at formode, foraarsage de samme Virkninger hos andre, som den ringeste Anledning forvolder hos ham, saa skulde de blive ligesaa skadelige for dem. Som Kierlighed frembringer Kierlighed, saa avler Vrede ogsaa Vrede, og hvad Ret har en Vred til at blive emfindtlig over det hos en anden, hvilket han efter sin egen Tilstaaelse ikke kan hindre hos sig selv. Det er en bekiendt Erfarerhed, at ingen kommer til Laa sternes yderste Grændser, undtagen ved umærkelige Skridt. Den første Forbrydelse driver flere, og nu bliver det nødvendig, som i Førstningen var frivillig. Hvor trøstelig er den Betragtning, at dette ligeledes treffer ind ved Dyden, den faaer Kræfter, den voxer, og udbreder sin Jndflydelse paa alle, med hvilke vi staae i Forbindelse, i selvsamme Forhold, som den bliver til en sindig Færdighed hos os. Slutning om Hegn. Muelig jeg allerede har fristet Publici Taalmodighed al for længe. Men hvor vanskelig en Sag er det ikke at vide, naar man egentlig bør afbryde, uden enten at have sagt for meget, eller for lidet, Thi som nogle vist nok har fundet mit første om Hegn Publico meddeelte Ord noksom tilstrekkeligt (hvorfor jeg og selv da ansaae det, saa ansees samme med sine paafulgte Fortsettelser, muelig af andre endnu for utilstrekkeligt, og Sagen derved ey noksom oplyst De første vilde da pardonere, at de sidste endnu meddeeles følgende faa Linier.