Norske Intelligenssedler, 1769-12-20
Fortsættelse af forrige Uge: Døm nu, om det er ret, at Folk saa destruerer Sin dyrebar Natur og mod sin Gud peccerer, Tænk, hvis man holdte kun en skikkelig Diæt, Jeg vilde være dig en sand og vis Prophet: Du naaede mange Aar og flere Sundheds Dage, Hvis du Pocaler kun af Landet vilde jage, Og Aqvaviters Drik lod grave ned i Hav, Man ej saa hastig dig ledsaged til din Grav. Jeg vil ej tale om de mange blanke Daler, Her fordres aarlig til de glimrende Pocaler Og andet Modens Tøi, til Ødelæggelse, Som spørges efter dig, for din Familie. Dog dette høres ej, her findes Opponenter, Der vil ej vide af saa gammeldags Patenter; De raabe overalt: Pocalerne her frem, Det er jo folkeligt at presentere dem. Lad andre dumme Fæ, der ikke veed at leve, Og blandt gemeene Folk er kun tilvandt at svæve, Lad dennem holde ved det Spidse Borger Vall, De drikke kun af Krus, vi andre af Pokal Det er jo Moden og enhver, som Folk vil være, Maa bruge Folke-Skik, om han vil vente Ære, Udaf sit Tractement; thi ellers vides ei, At han har lært at gaae honette Folkes Vei. Saa drik da længe nok Pokaler ud til Bunde Men vid, du Aarsag er, dig selv til alt det Onde, Der flyde kand udaf den Alamodisk Drik, Som nu i Aqvavit og Viin er bragt i Skik; J en forbandet Skik, som man i gamle Dage Ej vilde vide af, og derfor maatte klage Paa disse Tiders Folk, om de Tilladelse Fik at staae op igien og see et Assemblee. De skulde undre sig paa Landets kræsne Retter, Og Modens Narre-Tøj, som man paa Bordet sætter, De havde ej Forstand paa vore Tiders Mad, Thi alt paa Tydsk og Fransk skal rettes an i Rad. De vilde spørge: hvi at Folk er nu saa galen, Helst naar en saae en frem at komme med Pokalen; Og skiønt at fire sig deraf betiene kand, Saa maa een giøre Ret for Skaalen som en Mand. Af Medynk vilde de beklage een og anden, Naar Confirmation paa Skaalen stod i Kanden, Hvoraf en dygtig Pæl bør følge runden om, Og sige: Det er dog et Fandens Skinde-Rom. Ja, naar de hørte Navn af fremmed Folk og Lande, Hvis Skaaler i Pocal man tegned saa og Kande, Da troer jeg neppelig, de holdt sig for at lee, Naar Sundhed vi drak bort paa fremmedes SantsFor Resten, naar de saae, at Folk ej sandset meere, De blandt de Levende ej længer vilde være, Men pakkede sig bort og giemte sig i Grav, Dog deres Tanke de saaledes overgav: Vil Folk kun blive ved paa saadan Levemaade, Daa maa af Ærlighed vi Pokalister raade, At de i Tide og af Kirke-Værgeren, Betinger Logement for deres døde Been. de Et Fabel. Dyrene rustede sig engang til Krig, Man satte ethvert i den Post, hvortil man holdt det beqvemt og værdigt; Men hvortil man skulde bruge Æselet, vidste man ikke. Naar Løven gaaer paa Jagt, sagde nogle, bruges det i Steden for et Jagt-Horn. Skulde dets Røst da ikke nu kunde tiene som Trompet, Nei, svarede andre Æselet er et frygtsomt Dyr; derved kunde den gandske Krigs-Hær blive aldeles slagen. Denne Meening blev antagen. Æselet, som et Dyr uden Mod og Hierte, blev anseed uduelig til al Tieneste. Har jeg intet Hierte, sagde Æselet med Hæftighed? Saadan beskyldning er alt for nærgaaende; For saadan Beskiæmmelse maa jeg have tilstrækkelig Opretning; Sligt er Ret og billigt - - - Veed J ikke, at de største Helte fordum i den største Stads med Sikkerhed rede paa mig, Snublede de nogensinde, naar jeg har dem frem til Strid, Naar jeg er død, duer jeg endnu til noget: Mit Skind kand man jo bruge i Trommer; dets Lyd tiener jo da endnu til at sætte Mod saqvel i Anføreren som i Soldaten. Har jeg ikke og da en Deel i den Ære, som indlægges ved Seieren? Hvorvidt Æselet heri kunde have Ret, maae staae derhen. Men dette bliver nok en Sandhed: De sande Fortienester blive tit ej paaskiønnede førend efter Døden; Hvor mange berømmelige Skribenter, ja hvor mange store Krigs-Helte have ikke havt denne Skiæbne?