Berlingske Tidende, 1832-10-02
Wien, den 18de September. En Engelsk Coureer ankom i Gaar hertil fra Constantinopel, 14 fortsætter i Aften sin Reise til London. Han skal være Overbringer af en Rote fra det Tyrkiske Ministerium til den Engelske Regjering. Ved Krigsbegivenhederne i Syrien følet Sultanen sig i en meget mislig Stilling, og søger derfor Bistand, hos de fremmede Magter. Vorder han indskrænket til sine egne Kræfter, saa kunde det lettelig være ude med Sultanens heels Existents, thi Ægypterne ere Herrer i Syrien, og synes at ville benytte deres Seire til videre Erobringer. En Omstændighed synes dog at være Sultanen gunstig, og herpaa synes ogsaa for Øjeblikket alle hans Forhaabninger at grunde sig. Den Ægyptiske Hær fjerner sig nemlig daglig meer og meer fra sin Operationsbasis, ligesom fra sine Hielpekilder, medens den Tyrkiske Armee ved enhver retrograd Bevægelse nærmer sig sine Reserver, og erholder ny Tilvært af Mandskab og Krigsfornødenheder. Bestikkelser, stræng Mandstugt og punktlig Betaling for leverede Subsistentsmidler, have hidtil meget baadet den Ægyptiske Feldtherre og skaffet ham talrige Tilhængere i Syrien. Men jo længere han rykker frem imod Nord, desto mindre kan han vente Bistand af Befolkningen, som her er aldeles tyrkisk, og ikke, som i Syrien, arabisk, og desto mere voxe Vanskelighederne i Henseende til Armeens Underholdning, som fordrer større Bekostninger end Mehemed Alis Skatkammer kan bestride. Lykkes det ham ikke, ved Subsidier eller Laan at skaffe sig Midler til Krigens Fortsættelse paa den Maade, han har begyndt den, saa er det vel mueligt, at han endnu, formedelst den Tyrkiske Nations Standhaftighed under de meest trykkende Omstændigheder, vil komme til at angre sine Seiervindinger. Jndskrænke Ægypterne sig nu til Syriens Erobring og søge først at sætte sig fast der, inden de fremdeles prøve Krigslykken, saa vil Porten i Fremtiden have meer at frygte. Det er egentlig dette, som man i Constantinopel ønsker at afværge, og hvorfor man søger Bistand udenlands. Et Søeslag synes begge de krigførende Magter hidtil at have søgt at undgaae, fordi de begge høiligen frygte et Rederlag, som vilde have en afgjørende Jndflydelse paa Udfaldet at Krigen. Man smigrer sig i Constantinopel med det Haab, at kunne formaae det Engelske Ministerium til at tage virksom Deel i Striden, til at stille den i Archipelagus stationerede Engelske Eskadre til Sultanens Disposition, eller i det mindste lade den gjøre en Demonstration til Sultanens Fordeel, hvorved den Ægyptiske Satrap vilde skræmmes og hurtigen tvinges til Fred. Det kan ikke nægtes, at Sultanen, efter alle de Offere, som han i den sidste Tid har bragt de Europæiske Magters Convenientser og Ønsker, med Skin af Ret kan gjøre Fordring i det mindste paa en saadan Mægling til sin Fordeel, som den, der med saa megen Anstrængelse er bleven Grækerne og Belgierne til Deel. J Constantinopel forsikkres, at den Engelske Regjering følte sig tilbøielig hertil, og at den interimistiske Storbritanniske Chargs d'Affaires officielt har tilkjendegivet Sultanen, at hans Regjering gjerne vilde anvende sin Mægling til at gjøre Ende paa en Krig, som maatte føre til Fordærvelse for begge Parter. Paa denne yttring synes Portens Haab om at erholde Hielp af England imod dens redelske Pascha grundet; dens ovennævnte Meddelelse til det Engelske Ministerium er heraf en Følge. De forenede Nordamericanske Fristater.