Københavns Adresseavis, 1772-12-08
Nu begynder Cimbriens Glædes Soel igien at fremskinne. Folket sukkede ikke meere Landets Fader lod sig igien tilsyne for Almuen, og nye Liv og Munterhed udbredte sig snart blant alle Undersaatterne. Man kaldede Rigets Mænd ind igien, dem Griver i sine Magtes Dage skaffede af Veyen. Fridlevs Raad bleve overlagde og udførte; de nye og farlige Skikke bleve ophævede, og de gode gamle indførte med Triumph. Templerne, som Griper havde vildet lukke, bleve nu opfyldte af Folket, som i nidkiere Hensigter forsamlede sig, for at ofre til Guderne og synge Lovsange for Kongens og Rigets Frelse. Man ønskede først og sidst Velsignelse over Fridlev, at han maatte blive saa gammel, at Børnebørns Børn kunde takke ham, at hans Ære maatte overgaae Fyrsternes, og hans Lyksalighed blive som Gudernes. Meere og meere fremskinnede nu de herlige Egenskaber, som gjorde Fridlev stor iblant Printser. De mange Aar, i hvilke han havde levet som en forglemt Mand ved Hoffet, og i sær de sidste, da Griper havde tilvendt sig den høyeste Magt, vare Fridlev ikke unyttig bortdrevne. Han havde anvendt sine roelige Timer til at dyrke sine Pligter, giøre sig sit Fædrene Rigets naturlige Tilstand bekiendt, finderet paa Midlerne til dets Lyksalighed, for i sin Tid, naar Daarernes Regimente ikke længere kunde staae ved Magt, og Blindeværkerne vare nedrevne, som omgav Tronen, at ophielpe et forfalden Rige, understøtte det med vise Raad, og berede Vey for dets almindelige Lyksalighed. Frode, som forunderligen var bleven frelst af sine Fienders Hænder, og saae sig igien i Besiddelse af sin Kongelige Magt, saae sit Folkes ustrømtede Kierlighed og Reedebondhed til ene at ære og adlyde ham, blev nu og fuldkommen overbeviist om, at den dydige Fridlev var det Middel, Guderne havde betient sig af til Cimbriens og den Kongelige Stammes Frelse. O! hvor mange herlige og uforligelige Dyder blev den Kronede nu vaer hos denne sin Fyrstelige Broder, Grant seer han dem, og hemmelig anker, ey før at have vent sin Tillid og Fortrolighed til saa retskaffen og værdig en Ven. Nu fandt han i hans sindige og fornuftige Omgang de sunde og behagelige Raad, den venlige Opmuntring, den ømme og retskafne bistand, den Lættelse i Regieringsbyrderne, Kongerne saa meget behøve. Fyrste Pligterne bleve Frode dobbelt saa behagelige; Rigets selvstændige Bestyrelse ham aller høyst vigtig, og Æren, den nemlig, hvilken Frode havde sat i sine Undersaatters Lyksalighed, fik sin fulde Glands. Aldrig oplevede Cimbrerne behageligere Tidspunkt. Udsigterne lovede rundt og Fred og Velsignelse. Alle med een Mund prisede Guderne, som havde skienket Landet en nye Skyts Engel, og Kongen en sand Ven. Templerne gienlydede af Lovsange. De Gamle sadde paa Gaderne med oprakte tittrende Hænder, og raabte med skielvende Læber: O! I Guder, Lad Frode leve og Fridlev med ham, og forbind Dem med varig Venskab til de sidste Dage. Ol J Guder, Opfyld Deres Siæle med Viisdom og Styrke, og lad Dem Haand i Haand som Brødre vandre paa Retfærdigheds og Dydens Vey. Giør Frode stor blant Fyrsterne, og ophøy Fridlev over Printser, og lad dem blive Mynstre for alle dem, som ere satte til at lyksalig giøre Mennesker. (Dette er taget af den i disse Dage udkomne Bog under den over dette Stykke anførste Titel, og sælges hos Hr. Balling i Klareboderne Nr. 8 for 1 Mark.)