Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-06-09
Redacteuren er Professor F. W. Gubitz ved Kunsternes Academie i Berlin. Tanker i Anledning af det Forslag, at Bøndergaardes Bortforpagtning paa visse Aar, og efter frie Contracter maatte tillades. (Fortsættelse; see forr. No.) Derfor at Gaardfæste paa Livstid væsentligen og nødvendigen skulde være forenet med et slet og kraftløst Agerbrug, denne Paastand kan, efter min Mening, dristigen benægtes. Skulde det end virkeligen være en uimodsigelig Erfaring, at Agerbruget hidtil ikke har været saa godt paa de Egne, hvor Bønderne vare Fæstere, end der, hvor de vare Selveiere, og at Velstanden paa hine Egne bestandigen har været mindre end paa disse, som Hr. Prof. Begtrup paastaaer, af Skifte protocollerne kan bevises, saa kommer dette ingenlunde deraf, at Gaardene have været bortfæstede paa Livstid, men deraf, at der med denne Indretning har været forenet tvende andre, om hvis Skadelighed for Agerbruget der vist nok kun kan være een Stemme, jeg mener Fælledsskab og ubestemt Hoverie. Paa disses Regning kommer nok det meste Onde, man vil paabyrde Fæsteindretningen, og har hidtil Fæstebondens Agerbrug, og som en Følge heraf, hans Velstand, staaet tilbage for Selveierens, har der hidtil i Fæstebondens Charakteer og Tænkemaade viist sig Et og Andet, man maatte ønske anderledes, da er det hine Aarsager, der have forvoldt det, og det er deres Følger, der endnu mere eller mindre vedvarer, skjøndt Aarsagerne ganske eller tildeels ere hævede. At hine Hindringers Bortfjernelse er een af de væsentligste Betingelser for Agerbrugets Opkomst og Forbedring, lider ingen Tvivl, men ligesaalidet lider det Tvivl, at de kunne bortfjernes, uden at derfor Fæsteindretningen behøver at ophæves, og at altsaa det, der udfordres til at ophielpe Bondens Agerbrug, meget vel kan tænkes i Forening med det i vor Landboelovgivning anordnede Gaardfæstepaa Livstid. Hvad Fælledsskabet angaaer, da have jo mange Godseiere ophævet det imellem deres Fæstebønder ved hensigtsmæssig Udskiftning, og det ubestemte Hoverie er ved en almindelig Anordning bleven afskaffet, og allevegne forandret til en nøiagtig bestemt Præstation, og ikke faa ere de Steder, hvor de velgjørende følger heraf iblandt Fæstebonderne sjensynligen kunne kiendes. Man seer, at Sviir og Drik, som ved Bøndernes hyppige Samlinger, Fælledsskabet gav Anledning til, saa meget befordredes, paa de Steder, hvor Udskiftning er skeet, meget er aftaget; man seer Bønder, som have faaet deres Jordlod udskiftet, og som ere blevne flyttede ud paa samme, kunne avle otte Fold, imod at de forhen knap kunde avle fire. Man seer at Bønder, som forhen tilligemed deres Folk, med Forsømmelse af deres eget Arbeide, hendreve deres meste Tid paa Hovedgaardene, hvor de skulde forrette endog det ubetydeligste Arbeide for Hoveri, nu, da Hoveriet er bestemt, godt kunne bestride dette, og tillige drive deres egne Jorder tilgavns J. Alt dette viser, efter min Formening, tilstrækkeligen, at det ingenlunde er Fæsteindretningen i og for sig selv, som er en hindring for Agerbrugets større Fuldkommenhed, men at det derimod er andre Aarsager, hvorved samme er bleven hindret, men som ingenlunde nødvendigen ere forenede med Gaardfæste paa Livstid, skjøndt de ofte have været forenede dermed, og som godt kunne tænkes hævede, uden at man derfor behøvede at ophæve hiint. *) De velgjørende Følger af Fælledsskabets Ophævelse, vil Jngen, der kjender Godser, hvor en god og hensigtsmæssig Udskiftning har fundet Sted, kunne drage i Tvivl. J min Embedstilling, som Præst paa Moltkenborg Gods i Fyen, Hs. Excellence Hr. Geheimeconferentsraad Grev Gebhard Moltke tilhørende, har jeg de imodsigeligste Erfaringsbeviser herpaa. Bemeldte Hs. Excellence har ved en fortrinlig god Udskiftning, som han paa sine Godser har foretaget, høiligen gjort sig fortjent af sine Bønder, og stiftet sig et varigt Minde. J et Sogn har han af 38 Gaarde ladet de 25 flytte ud paa deres Jorder, i et andet af 27 de 14, i et tredie af 25 de 15. Kun derved, at der ikke spares paa Gaardenes Udflytning, kan Udskiftning tilfulde blive gavnlig, hvorimod dens Nytte mangfoldigen hindres og indskrænkes, naar alle, eller de fleste Gaarde blive liggende i Byen. Men er nu Gaardfæste paa Livstid ikke i og for sig selv, eller væsentligen og nødvendigen en Hindring for Bønderjorders bedre Dyrkning, og kan det, der udfordres til at hæve denne til en større Fuldkommenhed, godt tænkes i Forening med vor nu bestaaende Fæsteindretning, saa bør denne saa meget mindre ønskes afskaffet, som den unægteligen i andre Henseender har sit Gode, og øjen synligen er til Gavn for en talrig og saare vigtig Klasse af Statens Borgere. Jeg holder for, at Fæstebonden, i det Mindste under nuværende Tidsomstændigheder, blandt Landboerne er den lykkeligste. Det er kun Selveieren, som har udbetalt, og intet skylder paa sin Eiendom, hvis Stilling man maatte foretrække. Men hvor mange ere der af disse? Der haves sørgelige Exempler, i Hobetal, hvorlunde de, der i Fortiden kjøbte større eller mindre Eiendomme, og udbetalte en betydelig Deel af Kjøbesummen, siden, naar det Øvrige er bleven dem opsagt, ikke have kunne tilveiebringe dette, og mistet Eiendommen tilligemed deres udbetalte Penge. Fæstebonden derimod skylder sielden noget betydeligt. Det forbyder sig af sig selv, da han Jntet har at laane paa. Jndfæstningssummen faaer han i Almindelighed enten ved Arv eller Giftermaal, og den trykker han ikke, naar han engang har faaet den udbetalt. Hvad der paaligger ham aarligen at udrede, er for største Delen Naturalpræstationer, som i Almindelighed ikke ere høiere, end at han ved Flid og Vindskibelighed kan see sig i Stand til at bestride dem. Og naar han kan dette, er han forvisset om, at han med Sine ikke skal blive huusvild, eller komme til at mangle Livs Ophold Hvor meget lykkeligere er ikke han, end den, der kaldes Selveier, men er det for Andres Penge, og som seer sig i Fare for at jages fra Huus og Hjem, saasnart de Penge, han skylder, opsiges ham, Hvor meget lykkeligere er han, end saa mangen Forpagter, som ikke har noget blivende Sted, og er underkastet tid og pengespildende Flytninger, hvorved han ligesaalet forringer end forbedrer sine Kaar, Det maa være Staten om at gjøre, at især den producerende Stand, den, som egentligen udgjør dens Styrke, og af hvem det Hele ernæres og opholdes, det er Bondestanden, at den bestaaer af det størst muelige Antal af velhavende og lykkelige Mennesker, og det har uden Tvivl været dette Maal, som Regjeringen ved vor nuværende Landboelovgivning har havt for Øine. Den har løst Stavnsbaandet, for at Bonden fra Trældoms stand skulde gaae over til lovmæssig Frihed. Den har afskaffet det ubestemte Hoverie, for at Bonden ikke længere skulde bruge al sin Tid og sine Kræfter til andres, men ogsaa til eget Bedste. Den har underkastet Godseierne, i at bortfæste deres Bøndergaarde, visse Jndskrænkninger, har befalet, at en Bonde, som tiltales til Fæstes Forbrydelse, skal have frit Forsvar, for at sikkre de om Loven, Ukyndige, saavidt mueligt, mod vilkaarlig Behandling, imod Chikane og Lovtrækkerie. Den har befalet, at ingen Gaard maa henligge øde, eller uden Beboer, for at have saa stort et Antal som mueligt af de Borgere, paa hvis Velstand, Statens Velstand og Styrke beroer. Den har endeligen befalet, at Gaarde ikke maae bortfæstes uden paa Livstid, for at Bonden ikke skulde være en omflakkende, men en boesat Borger i Staten, som har egen Arne, eget Huus og Hjem. Hvor tungt, om det skjønne Øiemed, at sikkre en for Staten saa vigtig Stand som Bondestanden, de mueligst beste og lykkeligste Kaar, et Øjemed, hvortil der allerede er gjort saa meget, skulde opoffres for et Project af ubeviislig Nytte, for Forhaabninger om Forbedring i Agerbruget, der ved nærmere Belysning maaskee turde befindes at hvile paa en meget usikker Grundvold, Hvor tungt, om Bonden fra den lykkelige Vished om Bopæl og Livs Ophold i hans Levetid, skulde gaae over til en Tilstand, hvor han om kortere eller længere Tid kan komme til at mangle begge Deele. Fortsættes.