Aarhuus Stifts-Tidende, 1838-06-13
No. 96 den 13de Junii. Onsdagen med Brevposterne Den til Forsendelse allene privilegerede Kongelig allernaadigst Stifts-Tidende. Aarhuus Redigeres og udgives 4 Gange ugentlig af Overkrigscommissair A. F. Elmquist. Den jydske Stænderforsamling. Adressen. Der gives Dage, som i en vis Forstand ere adelsbaarne, og vi finde det derfor gandske i sin Orden at de jydske Provindsialstænder netop den 28de Mai have voteret Adressen til Kongen – et Actstykke, der er Dagen værdig, da det bærer Kjærligheds og Tillids Stempel, og aander den Aabenhiertighed og Frimodighed, som er det bedste Beviis paa en god Forstaaelse imellem Konge og Folk. Stænderne takke heri Kongen, først og fremmest fordi han med gunstig Velvillie har taget deres Betænkninger og Andragender under Overveielse, og fordi han har ladet dere redelige Bestræbelser vederfares Ret. De fornye Forsikkringen om Folkets oprigtige Kjærlighed til Kongen, og kalde tilbage i hans Erindring, hvorledes det sørgede, da Sygdom fængslede ham til Leiet, og hvorledes det glædede sig, og takkede den algode Gud da han gjenvandt sin Sundhed. De udsige lydt, hvad sikkert hver Mand i Landet tænker, at man maa beundre Kongens Udholdenhed, og ønske, at hver Embedsmand, hver Danmarks Borger var i sit Kald saa nidkjær, saa virksom, saa opoffrende som han, De tolke, hvorledes Udgivelsen af Communalloven for Kjøbstæderne, Beslutningerne til Realunderviisningens Fremme, Kongens Omsorg for en Filialbanks Oprettelse, og flere udkomne Lovbud have Krav paa Folkets taknemmelige Paaskjønnelse. De bevidne Kongen Folkets hjertelige Deeltagelse ved Forbindelsen i den kongelige Familie, og hvorledes det hele Folk beder til Gud, at denne maa vorde en riig Kilde til Glæde for Kongens Faderhjerte, og endeligen ønske de ham endnu længe Liv og Kraft til at frede omdet Træ, som han med saamegen Kjærlighed og Omhu har plantet i Danmarks Have. J disse Vidnesbyrd om tro Hengivenhed og undersaatlig Kjærlighed vil Jngen kunne finde noget Udtryk af Smiger. De udspringe af en dyb og reen Følelse, og bære Oprigtighedens Præg. Men med den samme Oprigtighed henvege Stænderne paa Folkets Fornødenheder, overbeviiste om, at de ikke paa nogen værdigere Maade kunne vise Kongen deres Taknemmelighed, end ved at antyde de Ønsker og Forhaabninger, som Folket nærer, og ved hvis Opfyldelse Kongen paany vil vinde Tak. J Erkjendelsen af, at det er deres Kald, at gjøre Kongen bekjendt med Folkets sande Stemning, udtale de sig frimodigen over Landets vigtigste Anliggender. Derfor gjøre de Kongen opmærksom paa, hvor glædeligt det er, at Folket nu meere end før discuterer og offentlige Anliggender, og at patriotiske Forfattere kaare dem til Emne for grundige Undersøgelser, thi heri spore de alt nu Jnstitutionens Jndvirkning paa Nationalaanden." Jdet Stænderne saaledes for Kongen lydt udtale deres Overbeviisning om den frie Discussions Nytte, antyde de, hvor vigtigt det er at der ikke lægges Hindringer i Veien for denne, og hvor ønskeligt det er, at det ikke miskjendes, at de Mænd, der offentligen udtale sig om Landets Anliggender, ledes af Patriotisme og arbeide for Borgervellet. Stændernes Yttring i denne Henseende bliver saameget mere betydningsfuld, naar man erindrer, at ogsaa i Stændersalen en Stemme har hævet sig, der meente, at man i Adressen burde gjentage Ramaskriget imod Publicisterne. Men end nu mere aabent og frit bekjende Stænderne, hvor vigtig de ansee Trykkefrihed for Landets Udvikling, thi de erklære, at uagtet det Lovbud er udkommet, som Stænderne havde fraraadet, saa bevare de dog den Overbeviisning, at Kongen vil hævde Trykkefrihed, og at han med Folket vil erkjende den for et af Landets vigtigste Goder; og de finde en ny Støtte for denne Overbeviisning deri, at Kongen, paa samme Tid han lod udgaae hiin Anordning, der maatte virke afskrækkende og foruroligende paa Skribenterne, har ladet indtræde Formildelse i den for visse mindre Presseforseelser forhen bestemte livsvarige Censur, hvad der ikke kan undlade igjen at opreise deres Mod, idet Straffen nu bliver mere forholdsmæssig til Forseelsen, og idet den, der engang har overtraadt de snevre og ofte neppe bestemmelige Grændser for Trykkefriheden, ikke længer er udsat for at blive litterair umyndig for sin hele Livstid. Stænderne gjøre end videre opmærksom paa, at de Misbrug, som ere uundgaaelige, hvor der er tilstedet nogen fri Brug af Pressen, ikke forhindre, at Pressefrihed maa ansees for et af Landets vigtigste Goder. Unægteligt er dette ogsaa Folkets inderlige Overbeviisning, og Enhver, som er fortrolig med dets Tænkemaade, veed, hvilken Priis det sætter paa dette Gode, og at det er en Hovedartikel i dets politiske Troesbekjendelse, at det kan trøste sig over mangt et Savn, saa længe det har denne Frihed, men at det med den ogsaa vilde miste meget Andet. Derfor opgiver det saa nødig Tanken om, at vi virkeligt ere i Besiddelse af Trykkefrihed, og derfor holder det fast ved det Haab, at Konge ynder den. Et Ord i rette Tid er det vistnok, at Stænderne saaledes have udtalt for Kongen, hvorledes Folkets Hjerte hænger ved dette vigtige Gode thi ved den Tendents, som paa saa mange Steder har yttret sig fjendtligen mod Pressen og dens Frihed kan det neppe feile, at der her som andetsteds giver Mænd i Tronens Nærhed, der overvurdere Skadeligheden af Pressens Misbrug, og undervurdere Gavn, ligheden af dens frie Brug, fordi de overhovedet ansee Folkets Udvikling for noget, der udenfra skal indpodes, afslibes og afrundes, istedetfor at den indenfra skal gjennemarbeide og uddanne sig. En anden vigtig Sag, hvorom Stænderne have udtalt sig med den Oprigtighed som det egner sig for Mænd, der ere valgte til at være Folkets Organ og hvis Pligt det er at gjøre Kongen bekjendt med dets Stemning, er Finantssagen. Som Folkets udi valgte Mænd, og som de, der kjende og deele deres Medborgeres Anskuelser, vide de, at Folket ikke troer at kunne gaae Fremtiden roligen imøde, med mindre det tør stole paa, at Landets Jndtægter og Udgifteville blive bragte i Ligevægt, og at Nutidens Byder ikke fremdeles ville blive skudte over paa Fremtidens Skuldre. Derfor sige de til Kongen, at det glæder dem, at han antager, at nye Statslaan ikke saafremt ingen overordentlige Begivenheder maatte indtræffe, ville blive nødvendige, ei heller forøgede Skatter; og de tilføie, at disse efter de sidste, for Land og By uheldige med Misvært forbundne Aar, for Jylland vilde blive en altfor trykkende Byrde. Saaledes udhæve de Nødvendigheden af at indskrænke Udgifterne, for at selv overordentlige Begivenheder, saafremt de skulle indtræffe, ikke skulde nøde til at paalægge Landet Byrder, som det ikke kan taale at bære. Derfor lægge Stænderne ogsaa Vægt paa, at Kongen har tilkjendegivet dem, at nogle Besparelser ere iværksatte, og at Kongen ikke vil ophøre at henvende sin Opmærksomhed paa dette Landets vigtigste Anliggende, saa at den rette Ligevægt imellem Statens Jndtægter og Udgifter kan blive tilveiebragt. Besparelser ere Landets vigtigste Anliggender, og Stænderne dvæle med Glæde ved den Tanke, at Kongen ikke vil ophøre at henvende sin hele Opmærksomhed herpaa, og saaledes opfylde de Petitioner, som alle fire Stænderforsamlinger i hele Folkets Navn nedlagde for Thronen. En anden Tanke, hvorved Stænderne ogsaa dvæle med Glæde, er, at Kongen er overbeviist og Finantsernes Offentlighed, og de udtrykke det tillidsfulde Haab, som sikkert ogsaa hele Folket deler: at Kongen vil give denne Offentlighed en til Stænderinstitutionen hensigtssvarende Form, uden hvilken Stænderne ikke ville være istand til vedbørligen at udføre det dem betroede vigtige Hverv. De antyde saaledes, at hvor taknemmelige de end have modtaget Finantsoversigten for 1835, og hvor villigen de end erkjende, at herved er gjort en Begyndelse til Offentlighed, saa er det dog ikke den Form, der forekommer dem at svare til Stænderinstitutionens Hensigt, og som de ansee for uundgaaelig nødvendig, naar Stænderne vedbørligen skulle røgte det dem betroede Hverv. J Erkjendelse af Folkets sande Stemning bringe de til Kongens Kundskab, at det med Længsel imødeseer Beretningen og Finantsernes Stilling i 1836 og den bebudede Besparelsesplan, og de tilføie: "at de Oplysninger som Kongen maatte behage herom at bekjendtgjøre eller meddele Stænderne, ville de modtage med Taknemmelighed, og efter Pligt og Samvittighed benytte til det Formaal, hvortil de stedse ville stræbe: Kongens og Folkets sande Lykke." Stænderne udtale saaledes det Haab, at Kongen enten offentligen vil bekjendtgjøre eller meddele dem Oplysninger og Finantsernes Stilling og om Besparelsesplanen, for at de, medens de ere samlede, kunne benytte dem til det Formaal, som de havde for Øie, da de indgav den første Finantspetition, og for hvilket de ikke ville undlade at virke paa den Maade, som Kongen har skjænket sin allernaadigste Opmærksomhed, og hvorover han har bevidnet dem sin allerhøieste Tilfredshed. Det er vistnok ogsaa det Folket haaber og venter af Stænderne, thi Erfaring har lært, at Kongens Villie, at der ved Besparelser skal bringes Ligevægt mellem Udgift og Indtægt, har mødt mange Hindringer, og det lader sig derfor befrygte, at den ogsaa fremdeles vil kunne støde paa saadanne. Hensigtsvarende er det derfor sikkert, at Folkestemmen igjennem sit lovlige Organ ikke undlader ved sin moralske Kraft at understøtte den udtalte kongelige Villie, indtil det i Gjerningen. (Fædrel.) viser sig, at denne er skeet fyldest.