Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1806-09-16
Anmelderen heraf staaer ikke i allermindste Forbindelse enten med den Dannemand, her skal omtales, eller med dennes Venner, eller Vens Venner. - Han er ingen af dem mindste interesserende Forbindtlighed skyldig, veed og at ædel Daads værdigste Løn er den Handlendes egen Selvfølelse. Alligevel troer han dog, at det i flere Henseender kan medføre Nytte, naar saadanne gode Handlinger komme til Fleres Kundskab. Overalt see vi jo daglig anden ædel Daad, som Skindødes Redning, udmærket Flid o. s. v. offentlig bekjendtgjort. Anmelderen tør derfor ikke tage i Betænkning, offentlig at kundgjøre følgende Dannis daad. Jndskrænkede snævre Kaar vare oftest Videnskabsmandens og Konstnerens Skjebne, falde Rigdom og Overflod i vor Lod, tjenes det gjerne paa Videnskabernes og Konsternes Bekostning. En saadan Reisende kom med Familie at logere paa en Gæstgivergaard i den By, hvorfra han nu til Søes kunne naae sin Bestemmelse. En vidtløftig Reise havde medtaget Pengene, og nu maatte de Reisende flere Dage opholde sig i Gæstgivergaarden, til Skibsleilighed faldt, og Vinden blev føielig. Her levede de derfor saa tarveligt som muligt; men den ædle Vært, der formoder deres Forfatning, gjør dem alligevel saa meget tilgode, som han, uden at fornærme deres Undseelse, tør. Dagen til Afreisen kommer nu, da den Reisende maa for Værten skrifte reent ud, han ikke kunde betale, hvad han var bleven ham skyldig, ja at han endog manglede Penge til at klarere Skipveren med. Han tilbyder derfor Værten til Sikkerhed for hvad han var bleven ham skyldig, en som Præmie vunden Guldmedaille, og desuden, da Medaillen var af langt større Værdi, forlanger paa den at faae ti Rigsdaler til Laans. Værten, som i sit Udvortes har noget, jeg veed ei selv hvad jeg skal kalde dette Ligefremme, som giør, at han taler i samme Tone med Stormanden som med den Allerringeste - den ikke Dybtseende vil maaskee kalde det et hampet Væsen, kort, Værten, som kun den ovede Menneskekjender strax antager for den, han er, griber Guldmedaillen, beseer den, gaaer hen til sit Chatol, og derfra igjen til den Reisende. Der har De, siger han til den Reisende: "Deres Medaille, jeg kan ikke tage den; thi hvad har De saa til Beviis for hvilken duelig Mand Deer, naar De kommer paa Steder, hvor De kan gjøre Deres Lykke. Der er tyve Rigsdaler, thi ti Rigsdaler kunde maaskee ikke slaae til, naar Deres Leilighed bliver, kan de jo altid tilbagebetale mig det. Handlingen taler for sig selv, og behøver derfor ikke videre Anmærkninger. Men anmærke bør jeg, at ikke denne er den eneste ædle Handling, som man om denne Dannemand veed at fortælle i hans Cirkel. Et ungt Menneske, der kom til Byen, for paa dens Universitet at skulle studere, fik Lyst til, heller at ville fare til Søes. Han havde til videre lagt sig ind paa samme Gæstgivergaard, og den værdige Professor Nr., hvem den Ung yttrede sin saa inderlige Lyst for, at han ikke kunne bringes derfra, gav ham Anviisning paa Værten, som den, der bedst kunde bringe ham an i denne Vei. Jmidlertid havde den Unge ligget saalænge paa denne Gæstgivergaard, at han frygtede for hans Pung ikke skulde kunne slaae til. Oftest gik han derfor ud om Middagen, foregivende, han skulle spise ude; men Værten, som gjettede Aarsagen, nødte ham at blive hjemme og spise. Efter nogen Tid skaffede Værten ham ikke allene en god Skibscondition, men eftergav ham endog Alt, hvad han for Kost og Logement skulde betale. Fischer - saa hedder denne Ædle, der eier i Hotel de Kopenhagen i Schumacherstrate Kiel - og om hvem der endnu kunde siges meget mere godt, som mine mange brave Landsmænd, der ved deres Ophold i Kiel daglig søge hans Huus, vide. For hvem der føler og tænter Dansk er det en sand Vellyst mellem Fremmede at finde en saa ædel Landsmand, der og er agtet baade af Fremmede og af Landsmænd, af den Høie, der kjender ham, som af den Ringere. Held følge denne ædle Olding paa sin Rest af Livets Bane, og hans Dyd gaae i Arv til hans Børn, En Begjering til General=Vei Commissionen.