Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1844-01-19
Med den bemærkning, at Hr. Apotheker Begirup ingensinde, mig bevidst, har nægtet mig Credit og at min Conto hos ham ikke var belastet med nogen foruroligende Summa – som jo iøvrigt er min Modstander uvedkommende – gaaer jeg over til den egentlige Gjenstand for Hr. Nyrops og min Controvers. Jeg gjentager Ord til andet min Fremstilling i dette Blads Nr. 2031813, som bygget paa den allerstrængeste Sandhed og Overbeviisning og hvori Hr. Nyrop hverken har kunnet eller kan afbevise den ringeste Tøddel. Hans Beretning om, at min Kone i Juni 1842 fuldkommen fik sit Syn igjen, og at det i September var meget forbedret," er meget urigtig; men ogsaa dette vedkommer jo ikke Sagen. Naar han refererer: at min Kone ganske imod sin Villie befandt sig under homoopathisk Behandling; "at hun til ham har udsagt, at hun af mig og min Ven i denne Henseende var overtalt; at vi indbildte hende, at hun blev bedre, uagtet dette ikke var Tilfældet; "at han for min Kone har udladt sig med, at Hr. Lunds Breve indeholdt beskyldninger imod ham, og at han derfor havde isinde at oversende dem til Sundhedscollegiet. da er der ikke et sandt Ord i hele dette Referat. Min Kone attraaede selv at prøve den homoopathiske Methode, og der var aldrig Tanke om nogen Overtalelse, enten fra min eller fra Andres Side. Ligesaalidet er her nogensinde gjort Forsøg paa at indbilde hende en Bedring, hvori hun ei befandt sig. Ei heller har Hr. Nyrop til min Kone yttret et eneste Ordom, enten at der i Homoopathen Hr. Lunds Breve, var nogen beskyldning imod ham, eller at han vilde indsende Brevene til Sundhedscollegiet, og aldrig har min Kone i saa Henseende meddeelt noget Samtykke. Han anfører, at hun yttrede Frygt for min Vrede; at han i alt Fald ikke tog Hensyn til denne Yttring, saalidet som til de Taarer, hvorunder hun bad ham indfrie sit Løfte og Brevenes Tilbagelevering, synes mig saa temmelig forraader det onde Sind. Ligesom det i Distiretslæge Nyrops Jnsertion er indrømmet, at han gjorde Udleverelsen af Hr. Lunds Breve til Betingelse for Meddelelsen af en Beretning om min Kones Sygdom, saaledes staaer det umodsagt, at han har angivet Brevene som nødvendige for at kunne udarbeide Sygehistorien. Men foruden at Brevene ikke indeholdt et eneste veiledende Ord, maa det være tydeligt for Enhver, der kjender den himmelvide Forskiel og de desideerte Grundmodsætninger imellem den homsopathiske og den alløopathiske Methode, at de berørte Breve i ingen Henseende vare Hr. Nyrop nødvendige. Hans Angave var altsaa opdigtet og denne Opdigtelse og den deri for min Kone liggende moralske Tvang udgjør den af ham saakaldte aldeles lovlige Maade, hvorved han er kommen i Besiddelse af Brevene. Om denne Lovlighed beder jeg Læserne dømme; mig forekommer den anførte Maade at befinde sig i en afgjort Strid med enhver mandsværdig Følelse. Han kunde jo, da jeg selv var tilstede, have begjært Brevene af mig; og at han ikke gjorde dette, er jo et slaaende Beviis imod ham. Han søger at udhæve, at Brevene vare i min Kones Gjemme; hertil maa jeg blot erindre, at vore Gjemmer ere fælleds og at alle vore Røgler stedse ere i hendes Værge. Jeg skal der ikke indlade mig i nogen Jndrømmelse eller Modsigelse af Rigtigheden i Hr. Nyrops Cuur. At den idetmindste skulde faae Udseende af at være rigtig, vilde han vel i sin affattede eensidige Beretning bære Omsorg for.Det staaer og skal fremdeles staae klart: at han lumskelig af mit Gjemme har tilsneget sig mine Breve; at han imod mit eller min Kones Vidende og Villie har sendt disse Breve til Sundhedscollegiet; at han er Aarsagen til Homsopathen Hr. H. C. Lunds Domfældelse og Lidelse, og at han har søgt at retfærdiggjøre sig ved opdigtede Usandheder. Hvor lidet han synes at fortryde sin uværdige Handling, fremlyser af den oprørende Maade, hvorpaa han omtaler den ædle Olding, som vi nylig i Tidsskrifterne have seet saa hædrende bedømt. Ogsaa det An bringende, at hans Jnstrux gjør ham det til Pligt at indberette ethvert Tilfælde af Qvaksalveri, er ikke rigtigt; Jnstruxen 4de Marts 1818 § 31 viser blot, at Districtschirurger maa have Opsyn med, at Jngenudende, som efter anordnede Prøvelser have erholdt Tilladelse til at udøve Lægekonst, befatter sig med Samme; men denne Lov gjør ham ikke hiin Jndberetning til Pligt; og kunde Jnstruxen end gives en saadan Fortolkning, saa er det dog klart af det Følgende i den, at denne Pligt kun indskrænker sig til hans Chirurgicat. Han fortæller, at have afgivet mange Befordringer for at see til min Kone; disse mange Befordringer ere hverken flere eller færre, end trende, og disse tilligemed Berørelsen af Lægehonoraret vedkommer jo aldeles ikke den Retfærdiggjørelse, han maatte føle at skylde sig selv og Publikum; men som iøvrigt ligger udenfor Mulighedens Gebeet. Mariesminde paa Morsøe, den 6te Januar 1844. Calundann.