Berlingske Tidende, 1834-11-13
Mehemed Alis Statholderskab over Ægypten daterer sig fra Juli Maaned 1805. Den eneste Hindring for hans Herskab vare Mamelukkerne, der endnu ikke vare betvungne. Disse laae endnu meer i Veien for hans Planer, end Janitscharerne for Sultanens, da de nemlig stode ligeover for ham i aaben Mark. Han søgte med List at befrie sig fra deres første Angreb og lod dem derfor lokkes til Caro af nogle paa Skrømt oprørske Soldater; her overfaldt han de Forraadte, og sendte 83 Mamelukhoveder, fyldte med Straa, til Constantinopel. Men den mistroiske Port var allerede ueens med sig selv, om hvem den for Øjeblikket skulde frygte meest, om Paschaen eller dennes Modstandere, der ligeledes ved deres indbyrdes Uenighed syntes lettere for Tyrkerne at overvinde. Tvende Gange afsendte den Kapudan Pascha, for at bevogte Satrapens Skridt; ja tilsidste indtraf ogsaa Formanen, der udnævnte Mehemed til Pascha af Salonichi, for paa denne Maade at faae ham fordrevet fra Ægypten. Til Mehemeds store Skræk udsonede Elsy Bey sig ogsaa med Tyrkerne, og han selv manglede ulykkeligviis Penge, som han vidste var et Middel, hvormed han kunde omstemme Porten. J denne Knibe kastede Paschaen sig i Armene paa Albaneserne, der lovede, ubrødeligt at holde fast ved ham. De lagde Haanden paa Koranen, og Halvfjerdsindstyve Hærførere skrede over en Sabel, som tvende af de Ældste, liggende paa Jorden holdt. De erklærede, aldrig at ville forlade Mehemed, samlede en betydelig Sum af deres egne Skatte, og reddede saaledes Statholderen, der allerede havde trukket sig tilbage til Fæstningen i Caro. Alt stødte sammen, for pludselig at drive Skyerne bort fra Mehemeds Soel. Beyerne, Bardissy og Etty, døde begge snart efter hinanden; Kapudan Pascha forlod Ægypten, og Mehemed kunde nu i tvende Aar tænke paa sit Lands Civil-Forvaltning. Men Porten lod sin mægtige Tjener kun et kort Pusterum; den begyndte nu paa hiin Politik, som den indtil de nyere Tider har anvendt mod Mehemed, nemlig at benytte ham i Udlandet, og bestandig at beskjæftige hans Vaaben. Mehemed vægrede sig ikke, da man overdrog ham Krigen mod Jslams Protestantere, Wechabiterne; men han lod tvende Aar gaae hen, inden han opfyldte sit Løvte. Han vogtede sig vel for at forlade en Eiendom, der i hans eget Huus blev truet. Han vilde nemlig ikke beholde Mamelukkerne i Ryggen, og udførte derfor nu hiin tragiske Handling, der, gjentage i Constantinopel mod Janitscharene, overbeviiste Europa om, hvor fjern Civilisationen endnu var fra Asiens Grændser. J en Huulvej i Caros Fæstning slagtede Mehemed Ali 538 Mamelukker. Han gittrede under Nedsablingen; men da man bragte ham de første Hoveder blev han rolig Da det Hele var forbi, sagde han: Gjorde Napoleon det bedre med Bourbonerne? Han tænkde paa Enghiens Fusillade i Vincennes. Porten tang; thi den var jo selv i Færd med at slide sine Knive. Og alt dette for Civilisationen Alt dette for en ordnet Salve efter Commando – for den europæiske Marsch "En, to, tre Nu havde Mehemed selv Jnteresse for Krigen, og vil ved sit Regjerings=System bestandig have det. Krigen beskjæftiger de Stores Ærgjerrighed og de Smaas Gierrighed. Derfor vedligeholdt Mehemed en bestandig Krig, snart med Syrien, og snart med andre Fjender, for han opsøgte i sine sydlige Provindser. Dertil kom endnu et Marime, som han synes at have lært af de europæiske Monar kier, nemlig at gjøre sin Familie saa populair som mulig Han behøvede altsaa Krige, for at skaffe sine Sønner og Segersønner Lejlighed til glimrende Vaabenhæder. Hans Første fødte gjorde ingen Lykke mod Wechabiterne; han elskede Qvinderne for meget, og døde ved en smuk Georgierindes Bar Jbrahim Pascha kastede Handsken igien; han var en fortræstSoldat, dengang maadeholden og ej uden humant Grundsanninger; han var endogsaa høihjertet, og endnu ei forvildret af Krigen paa Morea. Wechabiterne bleve slagne og gjorte udy. tige til nye Angreb. Mehemed Ali havde den Glæde, at fe sin Søn drage ind i Caire i glimrende Triumph. Han er en kjærlig Fader og sværmerisk findet for sin Familie.