Danske Mercurius, 1677-01-01
Den Danske Til den 1. Januarii 1677. Danmark. blant de Dages tal som denne Maanet aatte, Den fierde med al ret blodfarfvet skrifves maatte: Thi den saa blodig var at voris Norder kant I Christendommens Tid til den ey lige fandt. Och gaf den bistre Mars da tydelig til kiende, Hvor kjært det hannem var, i Folke blood at rende. Hvor kjært det hannem var, med kule, sverd och pig At legge mangen kæk och dapper Helt i Lig. Hvo billigst hafde sag, for Land og Folk at stride, det hannem ens var got, oc sattes hen til side. Paa ven samt oc u-ven hand uden al forskiel Gik saa som løs i flæng, og sloeg for food ihiel Det var en Morgenstund før Dagen ret begyndte, Da Svensken sig udi sin fulde rustning skyndte Til Løddes frossne Vand, hvor hand strax ofvergik, Før nogen paa gaf act, oc der om kundskab fik Foruden vaabenbrag hand i slactordning satte Sin Aarlogs store flok, som dobbelt var at skatte, Mod voris Danske magt udi mangfoldighed: Ja der til end var och med harnisk vel bekled. Men der nu Dagen om hans tilkomst os advarde, Vor Danske Leyer, til at møde, sig forklarde. Hvor paa trometen samt oc larme trommen gik Och kom en hver udi gevær med hastig skik trende dræbninger, der de tilsammen spendte, Da falt den største deel af vore Krigsbetiente: Thi Svenskens heele magt gik lige løs paa dem, Før voris anden hob til hielp var kommen frem Men ey dis mindre blef dog resten ved, och vilde Langt heller fecte sig ihiel, end æren spilde: Til Generalen self och der ulykkelig Et skud bekom, och saa fik hen at skynde sig. vinge. Hvor af det koem, at sig vor venstre part och Begyndte saa som i forvirring om at svinge, Ja fik och ikke Tid i saadan il och hast, gien at stille sig, skønt der paa raabtes fast. Men Himlen der imod paa voris høyre side Det bedre lykkes loed, och self tilhialp at stride: Thi der fik Svensken hug den gandske lange Dag At hand omsider til at staae, sig fandt for svag. Ey hielm och harnisk hialp, ey kule, spiud och klinge, Som hand sig paa forlod, hand jo fik dog at springe Den blege Død i fafn. och det i hobe tal, Saa det i langsom Tid ey let forvindes skal. jeg i særdeelished ey nogen her berømmer: En hver sig holdte der, som det sig bør och sømmer En ærlig Dansk Soldat, och ret paa kiende loed At hand for Kongens skyld ey sparde lif och blod. Men om jeg skulde det tilbørligen udbrede, Som Daner Kongen self dismidlertid beteede; Hvor kæk och mandelig hand stoed och sig begik, En gandske Krønik da jeg fuld at skrifve fik Hand self var stedse med, hvor dræbningen var hedist. Hand self var stedse med, hvor Fienden fryste vredist. Hand self var stedse med, at føre Folket frem, Och satte self med sit exempel Mood i dem. Hvor noget forefalt, som ingen ret til torde, Der var hand stedse self, och ljust omkring sig gjorde. Ja kortelig alt det hans Majestæt paasloeg, Det Løve-hiertet var, och prisslig ende toeg Hans dapre Broder Prinds Georg och loed fornemme, Hvor vel hand kunde sig i saadan færd beqvemme: Hvor vaabendiærf och kæk hand om i striden foer, Och ingen farlighed sig være loed for stor. Aturen self var træt, saa meget blood at skue, Som der paa Jorden randt, bad derfor Solens Lue Sig need at skynde strax, och lod i tvilsmaal staae, Hvo billigst hafde tient, med Seyer hiem at gaae. Saa faldt da Natten ind, och fik en hver at drage Til sit behold, och der sig rolighed tiltage. Hvorfor hans Majestæt och med sin aarlogs Staf Hen til Landskrone sig omsider da begaf. Men anden Dagen hand til munstring loed fremkalde Singandske magt och Hær, och self med dennem talde; Berømte deris Dyd och dapre gierninger, Och lofvede sin gunst och naade til en hver. Befvel saa Merheim med vel sterk en Rytter skare, Som velbevæbnet var, och kunde sig forsvare, Til Christianstad op at gaae. Men self hand sig Til Kiøbenhafn begaf och kom ret lykkelig. Den lange kulf lad nu kun frit af Svensken bruges: Men naar al prals ukrund fra Sandheds Korn udluges, Och hand giør ofverslag paa sine dødes tal Den da vel dobbelt op mod voris løbe skal. Vil hand de Faner och Standarter der hos tegne, Som hand harfleere mist, hand dobbelt och maae regne. En half snees grofve Skyt, som hand fik i sin vold, Dem Bokuld har betaldt os meer end femten fold. Lad hannem rase frit med plyndring och med Lue. Til Kiærlighed hand kand ej hierterne dog kue, Den gamle troskabs plict Jo fast i Folkets Sind Vedblifver end, og alt for dybt er præntet indLad skræppes af, at hand har vey til Malmøe fundet, Samt Helsingborger Slot igien tilbage vundet: Hand dog ey der med er for Skone mester slet, Thi Lykken kand vel snart igien forandre det. Ja Ja, de nogler til de beste Stæders Porte For Skone Land, dem har hans Majestæt alt borte Det er Landskrone for og Christianstad bag; Och der med ganger hand vel seker i sin sag. Andre Kongeriger. J Tydskland lidet skeer, som værd er op at tegne, Fordi Soldaten der sig hviler allevegne. Dog der indbyrdis och vel stundom drages haar Om Vinter-kost och huus; en hver paa sit Nip staaer. 2 Den Ungerske fortræd sig dagligen forøger; Betune hielper til, och den at styrcke søger. Sig Frandsken væbner af al magt, och nu vil ret Med Nederland i færd: dog Tydsken uforgiæt. 4 Men det i tvilmaal staaer, om hand de Polske fanger Til krig mod Brandenborg, som fast i rycte ganger, At hand skal spinde paa. Dog dette veed en hver At hand ey gierne saae, mand Svensken gick for nær 5 Udi Sicilien vel fast hand Spansken bryder, Och mangen Fæstning med Guld kulen der beskyder. Hvad kand ey Guld formaae, naar Kiøberen er rund Och den hand kiøber med, en giærig Mammons hund. 6 Mand undrer, Spansken och ey noget saadant giører, Med al den rige Skat, hand aarligen hiemfører. Och som hand nylig fik Sølf floden hiem til Land, Da veed mand nok, at der ey penge fattes kand. Som Polens Stænder ey den fred med Tyrcken under Mand om en krig igien at mumle fast begynder. Och faaer saa Riget self det Folk fornøden brat, Som der aftakket er, och Frandsken ofverlat. 8 Saa vidt sig Engelsken for freden har besværet, At al den larm og splid, som hidindtil har været, Om de vedkommendes opskrefne titelerDen nu ved hans Forstand och Dyd aftalet er, Gud gifve, naar mand nu til Hofved sagen ganger, At da Retfærdighed sit øyemerck oplanger: Och at det Aar, som nu paa denne Dag indgaaer, Maa kaldes rettelig et fredelige Nyt Aar. Kiøbenhafn, Tryct hos Sl. Jørgen Gøedes, Kongl. Mayest. oc Universit. Bogtryckers Efterlefverske.