Københavns Adresseavis, 1778-01-28
Medens Hannibal Sehested var Stadholder i Norge, lærte han at kiende Kield Stub, den Tid Sognepræst i Ullensagger, og Provst over Øvre=Rommerige, Ou dalen og Solløer. Denne Mand var en af de sieldne i Præstestanden. Foruden sin theologiske Kundskab, havde han tillige Jndsigt og Erfaring i Krigs=Videnskaber, thi han havde i sin Ungdom lagt sig med Flid efter Matheematiken og Fortisicationen, havde tient som Capitain ved den franske Armee, og der været meget agtet, endog af den store Richelien; men kied af Krigen havde han lagt Kaarden ned, søgt Præstekald i Fædrenelandet, og var bleven kaldet først til Stiftsprovst i Christiania, og siden efter egen Ansøgning, derfra til dette Kald paa Landet. Sehested yndede meget hans Forstand og sieldne Egenskaber, havde ham jevnlig hos sig, raadspurgte ham endog i mange vig tige Ting, og Stub ærede igien Sehested som sin Vil ynder. Jmidlertid erklærede Sverrig Krig mod Danmark, og lod sine Tropper falde uformodentlig ind i Holsteen og Jylland. Christian den Fierde, som have de nok at bestille med det af Rigerne, hvorpaa Hovedangrebet var skeet, gav Ordre til Sehested at blive Norge, sætte alting i beste Forsvarsstand, og vaage for, ei allene at hindre Jndfald, men endog for at svække Magten paa Grændserne af det fiendtlige Naboe=Rige. Sehested, som tog sig det an med Jver, gjorde strax alle de Anstalter, han kunde. Fornemmelig vendte han sin Omhue til at besætte Landpasserne imellem Sverrig og Norge, Han fandt Folk nok til at sætte paa disse Poster, thi de norske Bønder vare og saa den Tid kiekke og færdige til at tage til Værge og forsvare Landet, men ham manglede Officerer, og fornemmelig Mænd, som han kunde sætte til Opsyn over Landpasserne og Folket, der skulde bevogte dem. - denne Trang foreslog han for Stub, om ikke han vilde paatage sig denne vigtige Post, tilligemed Gunner Lange, som og dertil var udseet. Stub var gammel, havde tabt endeel af sin Ungdoms Fyrrighed, og havde Undskyldning nok i sit Embede, ikke desmindre, da det gieldte Fædrenelandet, lod han sig ikke længe bede. Han kaldte sit forrige Krigsmod tilbage, lod sig give Bestalling som Land=Oberst, Landpassernes Jnspecteur fra Tronhiems og ned til Baghus Lehn, og tog sig sit nye Embede an med al den Kiekhed og Aarvaagenhed, som man kunde have ventet af en gammel og stedse øvet Krigsmand. Han oprettede sig tolv Ryttere paa sin egen Bekostning. Disse fulgte ham som en Livvagt, og med dem foer han om, saalænge Krigen varede, fra en Grændsepost til en anden. Han var selv tilstæde, hvor noget skulde udrettes af Vigtighed, og gjorde selv Bekostninger, hvor de behøvedes. Denne hans modige Paapassenhed gjorde ham agtet af hans Landsmænd og frygtet af Fienderne, og satte ham i Stand til ei allene at holde de Svenske ude af sit District, men endog til at vove adskillige Jndfald over Grændserne ind i Sverrig. Da Freden var sluttet, nedlagde han strax sit Krigs=Embede, tiltraadde sit Kald, og levede som før for sin Meenighed. Til Vederlag for hans Bekostninger blev ham tillagt en liden Tidende paa Livstid. Jndkomsterne deraf vare ey nær tilstrækkelige til at erstatte det han havde opofret, men Stub, som slet intet havde fordret, var fornøyet dermed, og talede hverken og Fortienester eller Erstatning. I den sidste Krig imellem Friderik den Tredie og Carl Gustav af Sverrig, maatte Jylland saavel som de øvrige Rigets Provindser føle Fiendens Overmagt. Ogsaa der indfandt sig svenske Tropper og plagede Stæder og Landsbyer. Regieringen, som havde alsin Omhue henvendt til at forsvare Hovedstaden, maatte overlade Jylland til sig selv. Jyderne havde Mod nok mod Fienden og Jver nok for Landet, men hvoringen er som byder, der fattes Orden, og hvor Orden fattes, der udrettes intet enten til Angreb eller Forsvar. De svenske gik da i nogen Tid ubehindrede frem, og Landet skattede til dem. Til Lykke for Jylland havde Kongen, kort for Krigen udbrød paa nye, sendt Obersten Hans Friis over til Silkeborg, for at paasee dette Lehns Beste, naar Svensken, i Følge af den roeskildiske Fred, skulde trække sine Folk derfra. Friis stod vel ikke længere i Krigstieneste, han havde allerede nogle Aar tilforn taget Afskeed derfra og sat sig i Rolighed, men nu da Landets Velfærd leed, følede han sit Kald, ansaae sig som Krigsmand paa nye, og besluttede at vaage mod Fienden, hvor han kunde. Det første, han maatte være betænkt paa, var, at sette sin Person i Sikkerhed for de omstreifende Tropper. I den Hensigt forføiede han sig strax til sin Gaard Clasholm, som var omgiven med dybe Grave og paa en vis Maade befæstet; her uddeelede han Vaaben til sine Folk, her samlede han endnu fleere til sig, og ventede uden Skye paa Fienden. Karl Gustav, som udentvivl betænkte, at saadan en Mand var af de farlige for ham, gav befaling til sine Ryttere der i Egnen, at bemægte sig ham og bringe ham til Fridericia; Rytterne rykkede meer end engang mod Gaarden, forkyndte ham deres Konges befaling, opfordrede ham til at overgive sig, og truede, at ifald han ei beqvemmede sig dertil, da vilde de opbrænde baade hans Ladegaard og hans Gods; men Friis overlod til dem, at giøre hvad de lystede, og forsikrede, at han paa ingen Maade gav sig til Fange. Tvertimod giorde han dem alt det til Hinder, han kunde paasinde; han opmuntrede Folkene i sin Egn til at overfalde deres Quarterer, han hialp til at forsage dem, naar de komme at indkræve Skatter, og bragte det omsider saa vidt, at ingen torde lade sig see paa adskillige Mile deromkring. Saasnart det rygtedes, at Clasholm bød Fienden Trods, og at Friis var Mand for at giøre Modstand, kappedes alle om at bringe deres Gods og Korn derhen, og han tog derimod saa længe noget kunde rummes. Ligeledes fik han Tilløb af de forhen adspredte Tropper, som i nogen Tid havde gaaet omkring, uden Anfører og uden Vaaben, saavelsom og af andre unge Folk, der tilbøde sig at tiene under ham, ifald han vilde skaffe dem Gevær og Ophold. Friis, der nylig havde laant Kongen 30000 Rigsdaler, havde nu ikke Penge nok tilrede at væbne og underholde alle dem, der kom og tilbøde sig; imidlertid ansaae han denne Leylighed for alt for god til at lade gaae forbi, thi laante han Penge, hvor han kunde faae dem, og oprettede for sin egen Regning et Regiment af 800 Ryttere. For havde Friis kun forsvaret sig selv og sin Gaard. Nu gik han videre, tænkte paa at opsøge Fienden og stride for Landet, og dertil gaves ham og nu bedre Leilighed end før. De Svenske havde faaet Tidender om, at keyserlige, polske og brandenborgske Hielpetropper vare paa Veie, for at undsætte Danmark; de trak derfor endeel af deres Folk fra Jylland ud til Holsteen, og lode allene saa mange tilbage, som de troede fornødne til at inddrive Skatter, og hindre Jyderne fra at samle sig. Strax da Friis fornam dette, rykkede han ud med sit Regiment, bedekkede for det første Obersternes Brokkenhuses og Kruses Qvarteer, som laae i Jylland for at samle to Regimenter Sogne= og Præste=Ryttere, men havde endnu ikke kunne udrette noget, fordi Folkene havde intet Skyts, medens de samlede sig. Saasnart disse Regimenter under den Sikkerhed han gav, vare oprettede, (og det skeede i en Hast gjorde han med dem, og de med ham, Landets Vel til fælles Sag. De opsøgte de svenske Partier, hvor de laae fordeelte, og bragte dem op eller forjoge dem; de nærmede sig mod Fridericia, som havde svensk Besætning inde, holdte de derfra ellers jevnlig streifende Fiender borte, og forbøde Egnens Folk at bringe Skatter og Fødevare ind i Fæstningen. Saa ledes stod det da hen i nogle Maaneder, medens de fremmede Hielpetropper vare i vente Friis var imidlertid stedse paa Vagt mod Fienden, han bragte endog en af de svenske Officerer paa sin Side, fik Underretninger fra ham om alt hvad der gik for sig i deres Leir, og brugte disse Underretninger til, saavidt det stod til ham, at giøre deres Anslag til intet. Saaledes fik han engang at vide, at en svensk Oberst skulde sendes ud med 600 Mand, at ødelægge alle Møller omkring i Landet, for at betage de forventende Hielpetropper Leilighed til at faae Brød. Forvisset derom, lod han det i Forveien forkynde overalt, og advare om at sænke Stene, forvare Redskaberne, og bruge al den Forsig tighed, der var muelig. Jmidlertid lod han og eendeel Folk trække sammen derhen, hvor de Svenske først vilde begynde at sætte Anslaget i Verk, og hindrede han derved et Onde, som kunde have blevet betydeligt. Omsider kom de længe ventede Hielpetropper. Dette maatte synes at være en Lykke for Landet, og var det og men Friis, som uden Tvivl i sine forrige Krigs tienester havde seet, hvor meget et Land kan lide, end- og ved sine egne Hielpetropper, naar al dets Forsvar skal komme an paa dem, vilde hellere deele Jyllands Forsvar med dem, end overlade det til dem allene. Derfor aftalede han med de fremmede, som rykkede indat bedekke Jylland, at han, Brockenhuus og Kruse, med deres Folk vilde tage Thye, Mors og heele Vensyssel under deres Beskyttelse, og paa det at disse Fremmede ei skulde troe sig Herrer i Landet, angav han sine jydske Landfolk for langt stærkere end de vare, hvilket han og desto lettere kunde giøre, da han just af samme Aarsag havde valgt disse Udkanter af Landet, hvor hans Folkes Styrke eller Svaghed ey saa let af Fremmede kunde udspeides. Hans Klogskab havde i dette, som i alt det foregaaende, den ønskte Virkning. De fremmede Tropper vare rolige, fordi de troede Landets egne Bevæbnede stærkere end de var, og skeede nogen Uorden, havde de Forestillinger, som bleve gjorte derimod, altid Vægt. Saa meget udrettede denne ene Mand til Jyllands Rolighed og Lykke i saa forstyrret en Tid, og er det endnu at mærke, at just disse jydske Folk, som ved ham og under hans Beskyttelse bleve oprettede, vare de, der siden efter i Fyen hialp allermeest til at tilfægte den store Seier ved Nyborg. Da Landet fik Fred, nedlagde Friis igien sit Sværd, thi han havde grebet det, ikke af Lyst, eller for at forfremmes i Krigstanden, men allene for at redde Landet. Dog var det ikke her, han først giorde sig bekiendt. Han havde allerede i Christian den Fierdes Tid tient med Ære ved Armeen, og da holdt 8te væbnede Ryttere for egen Regning; han havde baade for- og siden den Tid været udskikket i Stats=Ærinder, og derved anvendt anseelige Bekostninger, saa at han paa sin Alderdom kunde giøre Regning paa at have frivillig tilsat 150000 Rdlr. af egne Midler til Landets Tieneste. For alt dette forlangte han aldrig Vederlag, fik den ei heller. Han vidner selv i en Optegnelse, han har givet og sit Levnetsløb, at hvad han havde gjort, var af Nidkierhed for Konge og Fædreneland. Saasaart de Svenske i Aaret 1658 havde overrumplet Naskov, og bemægtet sig Lolland, gik de derfra over Jsen til Falster. Landet blev i en Hast oversvømmer, og Karl Gustav holdt her tvende Rastdage, for at bringe sine Folk i desbedre Orden til at fortsætte Veien over til Sielland. Disse Dage vare kummerlige for Falsterboerne. Den overmodige Fiende plyndrede deres Gods, plagede dem selv, ja gik endog saavidt, at der blev besluttet, at tænde Nyekiøbing Bye, i Brand, maaskee fordi den ei kunde udrede al den Brandskat, der var paalagt. Men denne Ødelæggelse afværgede den for sin Bye, som for sin Kirke, nidkiere Mand, Jes Jessen, Sognepræst i Nyekiøbing, og Provst over Søndre=Herred. Historien derom fortælles saaledes: Dagen, da Ødelæggelsen var besluttet, var just en Søndag. De ængstede Borgere vare forsamlede i Kirken for at helligholde deres Gudstieneste. Provsten besteg Prædikestolen, og holdt en Tale, som passede sig paa den nærværende Tilstand. Som han talede, blev han vaer nederst i Kirken en Deel Svenske, af hvis Dragt han sluttede, at de ei vare af den almindelige Hob. Ved at see sine Medborgere, nedtrykte i Kummer, og disse Folk ved deres Side, paa hvis Vink deres yderste Uheld beroede, opflammede Nidkierheden i hans Bryst, han skierpede sin Tale mod Grumhed og Undertrykkelse, dog, uden at glemme den fornuftige Sindighed, som efter Omstændighederne var nødvendig. Neppe var Provsten tilbage i sit Huus, før Karl Gustav, som uformodentlig selv havde været i Kirken, sendte ham Bud og lod sige: at han vilde spise hos ham til Middag; Jessen, endnu varm af den Jver, hvormed han havde talet, svarede strax, at han havde intet til sit Middags Maaltid uden lidt Ærter og Flesk, dette var alt hvad de svenske Soldater havde levnet ham, og dette undsaae han sig for at byde Kongen, hvorfore han maatte frabede sig den tiltænkte Naade. Karl Gustav blev dog ved sit Forsæt, sendte atter Bud, at han vilde komme, og kom. Da Jessen nu saae den svenske Konge i sit Huus og ved sit Bord, begyndte han igien at tale for sin Bye. Han bad, og forestillede med megen Ziirlighed og Fynd alt hvad han kunde udtænke til at røre og overtale, og holdt ikke op, før Kongen forsikrede ham at han vilde skaane Byen, og give befaling til at standse de Fiendtligheder, som hidindtil udøvedes. Han holdt og sit Ord, og for at forekomme, at ingen Vold skulde skee, ham uafvidende, skal han end- og have givet Stædet en Salve=Garde. Til Ære og Minde for Eftertiden blev denne værdige Patriot af skildret, og hans Skilderie opsat paa Raadstuen i Nyekiøbing, hvor det endnu findes. Stykket er vel gjort Man seer en ærværdig skiægget Mand, hvis betyden. de Ansigts=Træk synes at vidne om den mandige Jver, der kunde røre en stridvant Konge, og formilde en herskende Fiende. Admiral Niels Juel var engang gaaet i Land. J midlertid kom der Brand i hans Skib. Juel, som hørte Nødskud, ilede strax til Skibet, men før han kom det nær, havde Luen allerede tagen saa meget overhaand, at Officererne stode færdige at forlade det, og raabte til Juel, at han maatte skynde sig bort, at Jlden nu var nær Krudkammeret, at de ventede kun det ulykkelige Øieblik, da det maatte springe i Luften Er det saa fat, svarede Juel, da er det Tid jeg kommer. Han befalede derpaa sine Sluproere at lægge til Skibet, sprang ombord, foer allevegne om, og gjorde saadanne Anstalter, at Jlden blev slukket. Ved en Forseelse antændtes en Brandkugle i Tøihuset i Rendsborg i Aaret 1750, Soldaterne, som arbeidede der, bleve alle forskrækkede, og kappedes ud gjennem Vinduer og Dørre, for at redde sig. En Capitain, Müller, kom af en Hændelse der forbi Da han hørte, hvori Faren her bestod, greb han strax til Kaarden, truede de flygtende Arbeydere til at vende tilbage, og gik selv foran, for at sætte dem i Arbeyde, med at slukke og redde. Da de kom derind, var Røgen og Dampen saa tyk, at de ey engang kunde seeden antændte Brandkugle. Müller maatte opsøge den allene efter Lyden, og fandt den. Nu blev Mod og Hurtighed almindelige. Müller og Stykjunkeren Hirsch, lagde selv Hænderne paa Arbeydet, Soldaterne vare villige Handlangere, de grebe Kuglerne og Granater, ne, bare dem ud, kastede dem Størstedelen i Vandet, hvor de sprang uden Skade. Derved blev ikke allene Tøyhuset, men endogsaa maaskee heele Byen reddet fra Brand.