Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-02-23
Nyeste derie af avn. løben. og 80000 Nittende Aargang. No. 16. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 23 Februari 1822. Noget om Fattigvæsenet. Ve vort Fattigvæsen trænger mere og mere til Forbedring, kan skiønnes af de overhaandtagende Klager, der gienlyde fra alle Kanter. Fattigantallet forøges med Ny, og de Gamle kan ikke mere af de sædvanlige Portioner opholde Livet. J Aaret 1820 kostede Kjøbenhavns Fattigvæsen 389,770 Rbdlr. 73 s. og Underballance havdes dog af 1 1/2 Tønde Guld, Hvorledes denne voxende Armod kan standses, er et Spørgsmaal, ligesaa vanskeligt at opløse, som det for Menneskehed og Stat er vigtigt. Menneskemængden voxer, men Arbeid og Næringsveie, hvorved Ophold skal erhverves, voxe ikke, og Levnetsmidler ikke heller: Og snarere vil det befindes, at Midlerne, hidtil brugte til at afhjælpe Fattigdom, have forøget og forthjulpet Samme. Thi deels", som Boye siger i Statens Ven 3die Deel, "jo mere den Fattige, eller den haandarbeidende Classe, formeres, desmere nedsættes dens Leveløn, saasom naar Arbeiderne ere flere end Arbeidet, saa baade nedsættes Lønnen, og Mange blive tilsidst uden Arbeid; og deels, naar Folkets eller Personernes Antal bliver større, og Fødeportionerne ikke blive det, saa ere de Fattige de, hvis Portioner først skal savnes; thi den der kommer sidst faaer slettest og mindst: Saa at i begge Tilfælde er Hunger det Sværd, hvorved den overvoxende Mængde bliv kappet. Paa Midler herimod har endnu ingen tænkt. Til alle Tider har man troet og lært, at Statens Styrke bestaaer i Folkemængde, hvoraf en Deel kan uden Savn blive Soldater. Men omsider kan ikke Føden frembringes til denne Mængde; og Menneskene fremskynde, ved at voxe, deres Undergang, og Kraften fortærer sig selv. - Det første Middel herimod er Ægteskaders Yppighed at indskrænke. Og kraftigt vil ogsaa dette Middel være overalt hvor Ægteskab, holdt helligt, er den eneste Vei til at sætte Børn ind i Verden. Men Ægteskaber holdes kun hellige saalænge Religion og Sædelighed ere agtbare, og agtbare ere disse længst, hvori Mennesket, til Dyd i Ungdommen vant, holdes siden i stadig Strænghed og Arbeid. Mange Maader ere der da, hvorpaa en Regent kan med Rette besvære Ægteskaber og Folkeformerelse tilligemed dem. Vi sige med Rette. Thi med Rette kan andre Statens Medborgere forelægge Regenten en Fornuftslutning, lydende omtrent saaledes: For at jeg med Familie kan drive vor Næringsvei i Sikkerhed, skylder jeg Staten min Anpart af det, som denne Sikkerhed for indvortes og udvortes Fiender koster at opholde. For at jeg kan leve i Sjælero og døe med Haab, skylder jeg ligeledes min Anpart af det, som Staten anvender paa Oplyste, der begrunde os denne Ro og Haab. Den øvrige Rest af Fortjenesten er den vor Møies Løn, hvorefter Livets Nødvendigheders og Beqvemmelig heders ofte knappe Part bliver os tilmaalt. Men at jeg endnu videre skal deele denne Løn, at jeg skal opofre til Uvedkommende det Arbeid, hvormed jeg fortjener denne Løn, opofre det til Dem, der i et lystigt Øieblik faldt paa at gifte sig, uden at betænke de Omstændigheder, der følge med at gifte sig, og jeg saaledes betale for deres Brøde, og de selv slippe for Bøderne; det er at kræve mig for det, jeg ikke skylder. Thi en Brøde er det dog at sætte Børn ind i Verden, uden at kunne forsørge dem, men en Brøde er det ligeledes, at aftvinge mig som Skat, hvad hine ved Brøden forsaae sig. Med mindre det er Retfærdigheds Villie, at de, der bruge Fornuft, skal lide for dem, der handle som Fæ, thi fæisk er det, at parre sig uden at sørge for Afkommen &c.... Ogsaa den er en Materie værd at omtale, at saafremt det ikke er Regent og Stat ligegyldigt, af hvad Sæder og Tænkemaade Mængden besjæles; saa er det heller ikke ligegyldigt, ved hvilke Næringsveie Personer og Familier opholdes. De Næringsveie, hvis Mennesker kan hver af dem sige: Medborgere trænge ligesaa meget til mig, som jeg til dem, de kan fortjene at kaldes ædle, og ædle kan de Mennesker være, som drive dem. De giengiælde Arbeid med Arbeid og forlange intet omsonst. Men nedtrykte, hadefulde, og uden mindste Agt for sig selv kan de ikke andet end være, som vide, at det var til Statens Vel, om de ikke vare til, og at enhver af Næsten ogsaa ønsker, de ikke mere vare det. Om ingen Næringsvei kan dette i høiere Grad siges end om Betleri. Tig gere trænge til Alle, og Jngen har Trang til dem. Lediggang, Ydmygelse, og Sult og Kulde og Mangel paa alt aandeligt og legemligt Godt storme ind paa disse knapt Halvmennesker, der maae forbande Forældrene, der satte dem ind i denne ynkelige Verden, som de dog ikke have Mod til at forlade. Jntet Under, om disse Stakler ere i Bund og Grund fordærvede, om de hverken agte guddommelige eller menneskelige Skikke. De have for Love ingen Agt, og til Medmennesker kan de ikke andet end bære Had. Naar de ikke aabenbart misunde og hade enhver som de vide kan, men ikke vil, komme deres blodige Trang til Hjælp, saa er det, fordi de ere afmægtige til aabenbart at yttre deres Had. Men hvad de kan, det giøre de. Og derfor, saavelsom af Trang, er det, at fra denne Classe udgaae i alle Lande Tyve og Mordbrændere og Banditer: Deres Forsamlingssted er en Skole for Umenneskelighed. Jnter Spørgsmaal, om ikke Staten bør søge at faae den, der nu er, standset, men tillige paa alle Maader i Fremtiden forekommet. Var det da ikke, for denne Menneskeclasses Opkomst at forekomme, vel, om Ægteskaber og Menneskeparring i enhver Stat bleve, ikke som i Vildheds-Standen, tøileløst knyttede og tøileløst løste: Men at Hensyn paa Ægteparrets og Afkommens Selvforsørgning i Tide tilbørligen toges, Var det ikke vel, at man agtede ikke blot Qvantiteten, men ogsaa Qvaliteten af Menneskene, der udgiøre vort Selskab, Og at baade Næringsveie og Menneske mængdens Forhold til Fødemængden blev aarligen taget i Betragtning; samt derpaa grundede Lov for Ægteskaber, efter Tidernes Leilighed givne Hvad Næringsveiene angaaer, da var det vel, at ingen Sogneherre tillodes at ægtevie et Par, der ikke rimeligtgjorde at kunne nære de kommende Børn, indtil disses omtrent fjortende Aar. (Thi i den Alder kan Børn i ordentlig Stat endda temmeligt bruges til Arbeid.) Denne Rimelighed beroer derpaa, at Faderen har en Næringsvei, der ikke letteligt slaaer feil, saasom enten fast tilstrækkelig Jndkomst, eller er et Arbeid mægtig, hvis Products Afsats, gjør det liigt fast Jndkomst. Tillades nu ingen anden at gifte sig, hvo gav da ikke gjerne Bidrag til en Hjælpekasse, hvoraf Fomilien, naar Sygdom eller uventet Dødsfald tog Støtten bort, kunde tarveligt, ligesom før af Faderen, forsørges, . . Var det ikke til den Ende gavnligt, om den Skik indførtes, at der i de aarlige Ægteskabs-Lister anmærkedes, i hvad Classer Ægteskaber vare sluttede, Om mellem Folk, der blot kan avle, eller mellem Folk, der baade kan ernære og avle, Vilde ikke en didhørende Jndskrænkning opmuntre unge Mennesker i Tide til Eftertanke og Flid, og til at sætte sig i Besiddelse af en Kunst eller et Haandværk, der blev dem i Stedet for en Capital, hvis Jndkomst kunde ernære dem og kiære Ægtemager og Børn, naar anden Næringsvei feilslaaer. Var det ikke ogsaa, for Menneskesammer at standse, vel, at i trange Tider, naar der peges hen til Fødens Mangel og Menneskemængdens Overflod; i Tider og Egne, hvor Naturen seer suurt, naar Misvext, Qvægsyge, Overskyllelse, eller Jordskred, eller andre fra Himlen sendte Paamindelser gjøre Fødens Mængde mindre, men Menneskenes blive den samme; var det ikke da vel, at Mennesket i Tide blev advaret, og Giftermaal efter Omstændighed besværet? Det skylder man baade Slægten, der skal komme, fordi den ellers vil træde ind i en Verden til lutter Jammer, og den, der allerede er der, som ellers uforskyldt vil lide endnu mere Jammer. Vi bør rette os efter Naturen, som ikke vil rette sig efter os. Og naar denne har bestemt Portionerne, hvorfor bede vi da flere til Bords end der ere forelagte Portioner, Er det ikke at byde til Giæst paa en andens Regning, som denne hverken kan eller vil betale. Ogsaa kan her til dette Øiemed anprises sildige Ægteskaber. De ere desuden i mange Henseender sunde og gavnlige for Staten og Ægteparret selv. Et sildigt Ægteskab er mindre ynglsomt. Børneflokke overvoxer ikke i det Forældrenes Flid, og gjør dem ikke kjede af et Liv, hvis Møie og Forsynlighed burde forsætte dem en rolig Aften og Lise. Sildigt Giftermaal forudsætter Forstandens Modenhed. Dette vigtige Skridt bliver da sædvanligt med bedre Overlæg gjort. Sieldnere træffer det da ind, at Ægteskaber fortrydes, men oftere at Personer ægtevies, der længe kjendte, og, i meer end Elskov prøvede, vil i alle Livets Perioder gjøre den ene stedse uundværlig for den anden. Hvor længes ikke efter den, der saa inderligt leed og nød med mig, som eene kan deeltage i Erindringer om fordums lykkelige og ulykkelige Dage, Jkke en heftig, sig pludseligt selv fortærende, Jld (en ung og hidsig Elskov udbrænder snart), men en jævn og varig Varme vil endnu i Livets Aften gjøre det luunt og lyst hos et saadant Par; thi den først bortgaaende vil medtage den Trøst, at den anden længselfuld følger efter. Ligesom Phillemon og Baucis, fordi de begge i en fattig men lykkelig Hytte havde aagbundne levet en lang eensformig Levetid, saa nødde, efter endnu i høie Alderdom at have beværtet Guder, den store Lyksaligheds Løn, at een Time og eet Øieblik fløttede Begge ind i et bedre Liv, da ellers selv de bedste Ægtefællers Lod er den, at den ene begræder og jorder den anden. Ogsaa have sildige Æg teskaber endnu et andet, om det saa maae kaldes, Gode ved sig, Folk, blandt hvilke sildigt Giftermaal bruges, ere store og anseelige af Vext, smaa derimod, hvor Ægteskaber indgaaes i en tidlig Alder. Derfor vare og ere nogle Nationer smaa men Schweitsere og Tacitus's Germaner store... Saavidt Boye. Han synes at have talt især til vore Tider. Og hertil kan lægges hvad et andet Sted er sagt: Er det ikke bedre at forekomme Jldebrand, end at flikke paa daarlige Brandanstalter,