Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-08-26
Fra et muntert Aftenselskab gik jeg en Søndags aften hjem efter Klokken 11. Min Vei førte mig forbi Kirkegaarden. Tilfældigviis faldt mit Blik paa den gamle mørke Kirke St. Barbara. Der var Lys deri. Jeg studsede og troede i Begyndelsen at jeg tog feil. Men jo mere jeg hæftede mine Øine paa de lange høie Vinduer, jo tydeligere blev mig den besynderlige Lysning i Nærheden af Alteret. Maaskee tænkte jeg, brænder der paa den anden Sid af Kirken, i et til Kirkegaarden stødende Huus, et klart Lys, hvis Skin falder igjennem Kirkevinduerne: Jeg gik rundt omkring Kirken. Jntet eneste Vindue i de omkringstaaende Huse var oplyst. Sammes Beboere laae allerede i dybeste Roe. Nu vare kun tvende Tilfælde muelige, enten havde Klokkeren endnu en Forretning i Kirken, hvilket dog ikke var meget sandsynligt, thi hvad kunne han i Midnatstimen have at forrette her; eller ogsaa drev en Kirkerøver sit Væsen i Guds Huus, paa overnaturlige Scener tænkte jeg slet ikke. Kirken var bygget i Form af et Kors. Foran un ber Taarnet var Hovedindgangen; begge de andre Døre vare ved Enden af Korset, bag ved sammes Hoved stod Alteret. Jeg gik med sagte Skridt til de tre Døre og undersøgte med den største Forsigtighed om nogen var aaben; men de vare alle tre omhyggelig tillukkede, alle Vinduer vare ubeskadigede og lukkede, og vare anbragt te saa høit oppe, at ingen uden Stige, kunne komme ind deraf, og en saadan Stige var ingensteds at see. Altsaa kunne hverken Klokkeren eller en Røver være i Kirken. Jeg lyttede gjennem Nøglehullerne; men hørte ingen Lyd, intet Trin, ingen Bevægelse. Alt var stille som Graven. Lysningen ved Alteret var klar og uforandret. Havde det været en katolsk Kirke, saa havde jeg holdt det matte Skinn for den evige Lampes Lys, men nu vidste jeg paa ingen Maade at opløse denne Gaade. Min Heromlusken, min Lytten, min sagte Aanden, havde slutteligen gjort mig gandske ængstelig for mig selv. En fjern Ahnelse om noget Overnaaturligt indsneg sig uformærket mere og mere i minSiel. I Kirken vare flere Begravelser for de første Familier i Staden. For kort Tid siden havde man bisat en ung Grevinde her. Hun for Evighedens stille Søvn i Nærheden af Alteret. En Slags uvilkaarlig Gysen foer gjennem alle mine Lemmer. Jeg kunne ikke lade Sagen gaae saaledes bort, uden at undersøge den nøiere; men allene kunne jeg intet udrette. Kun i Kirken selv kunne jeg faae Opløsning paa denne Gaade, og dertil behøvede jeg Nøglen. Klokkeren boede lige over for Kirken. Jeg hankede ham op med saa liden Allarm som mueligt, og havde altid Øiet hæftet paa Alteret, af Frygt for at Lysningen skulde imidlertid forsvinde. Endelig stak Klokkeren Hovedet med Nathuen udaf Vinduet. Jeg fortalte ham sagte, hvad jeg havde seet; jeg bad ham kaste et Blik paa Kirken. Han forskrækkedes, da han blev Lyset vaer. Han lukkede Døren op for mig, førte mig ind, slog Lys og lod sig fortælle Alt hvad jeg havde seet og bemærket: "Kjere Herre." begyndte han derpaa, lados blive derfra, der gaaer noget for sig, som vi begge ikke kunne komme afsted med. Der er noget Overnaturligt med i Spillet. Karrestreger, Hr. Klokker, hvor kan en forstandig Mand som Dem, troe noget saa barnartigt Tøi, Det er ingen Narrestreger, kjere Herre, jeg er en gammel Mand, og veed hvad der foregaaer i min Kirke, det kan De forlade Dem paa. Nu veed jeg det." Han grundede en Smule, derpaa mumlede han noget med sig selv. Ved Gud, alting træffer ind, alting træffer ind paa et Haar, Nu hvad veed De da, hvad er det da, som træffer ind?" spurgte jeg, gjort endnu mere opmærksom ved hans vise Yttringer og kastede et ængsteligt Blik hen paa Kirken, hvori den gaadefulde Lysning endnu var synlig. En dyb underjordisk Gang fører til Kirken. Bagved Alteret er Enden derpaa. Længe, allerede længe for min Tid er Gangen, styrtet sammen, og Falddøren bag Alteret bleven tilmuret; men - De veed dog, at den unge Grevinde forrige Fredag er blevendisat i Kirken. Ja, nu For hundrede Aar siden døde en ung Grevinde af samme Huus. Det var Grevinde Hedevig, hun ligger under den Kobberplade ved Døbestenen. Jeg veed det, jeg veed det; nu Dengang har der brændt i Kirken, tre Nætter efter hinanden, en stille Ild. Jngen har kunne slukke den. Kort for min salig Formands Tid, det er nu fom og forgetyve Aar siden, døde Grevinde Erdmuthe af samme Huus, otte Dage for hendes Bryllup. Det sorte Gravmæle under det grevelige Kapel betegner hendes Gravsted. Nu, og Nu, og i tre Nætter har det brændt Lys i Kirken det har over hundrede Mennesker seet, og min Formand fik sin Død derover. Sin Døde. "Som jeg siger, hans Død, Paa hvilken Maade, har han aldrig fortalt; men jeg vil gjøre tusende Gange Eed paa at det er sandt. Nu, den unge Grevinde Mathilde er neppe kommen Jorden, saa brænder det igjen. Hvad mener De nu vel derom, Skulle jeg vel ogsaa hente mig Døden der, Nei, lad De den unge Grevinde hvile i Fred. Gud være hendes unge Siel naadig Manden havde ved hans hviskende Fortælling gjort: mig gandske vaklende i min Troe. Lyset i Kirken. brændte endnu. Jeg følte mig ikke ret glad tilmode. Nu, og den underjordiske Gang, som De talte om før, hvad har den dermed at gjøre: Jol som man siger, gaaer den i mørke Krumninger, tre Favne dybt under Jorden til det grevelig Slot. Nu, Hr. Klokker, der ere vi jo nær ved Opløsningen af Gaaden. Maaskee ere Medlemmerne af det grevelige Huus forbundne til ved en gammel Familielov, at bringe den grevelige Møe, som Dø en reev ud af deres Kreds, tre Nætter igjennem, et stille Dødsoffer ved den Hedenfarnes Grave - eller De erindre Dem, at Grevinde Mathilde var Liigkisten iført en riig, sølvbroderet Liigklædning, paa en Finger af hendes høire Haand glimrede en Diamant, og i Haaret smaae Juveler, skulle maaskee ved Hielp af denne underjordiske Gang, rov begierlige Mennesker -