Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-07-29
Næste Søndag kom Goering. Leonore hørte paa hans Andragende. Barnlig Kjerlighed gav hende Mod dertil. Hun ville bringe hendes Kjerlighed for Otto og hendes Hjertes Lykke, til Offer for Faderens Vel. Den Gamle havde lagt nøie Mærke til hende, og havde fulgt hendes hele Tankegang, men hvad skulle han sige og gjøre, nu da Goering førte ham hende imøde med de Ord: Nu Svigerfader; er i alt i Orden. Hun vil blive min gode Kone, og da Leonore selv betræftede det? Han fattede sig dog hurtig nok, for at udfinde et Hielpemiddel, som under de daværende Omstændigheder hørte til Øiemedet. Han ønskede nemlig kun at vinde Tid, for at Leonore endnu modnere kunne faae Tid til at overlægge det vovede Skridt. Derpaa sagde han: "Ret godt, dog med Giftermaalet, selv maae det endnu have henstand, da vi endnu for sex Uger siden have tabt vore Børn, og endnu ere i den dybeste Sorg. Herimod kunne Goering intet invende, saa ubehageligt ogsaa denne Forhaling var ham, thi her var Lov og Sæder paa Hoffmanns Side. Faderen begjerede altsaa en Opsættelse paa to Maaneder, dermed var Goering tilfreds, og Leonore, som forstod Faderen, trykkede taknemmelig hans Haand. Den unge Mand tilbød sig nu, at forskyde hans tilkommende Svigerfader en Summa til en fuldstændig Indretning, men Hoffmann modtog kun en Ubetydelighed, og som han let kunne erstatte; det Øvrige afparrerede han meget klogeligen: thi han ville ikke paalægge sig store Forbintligheder, der skulle blive til Lænker for Datteren; hun skulle forblive saa frie som muligt, for at hun kunne træde tilbage, hvis hendes raske Beslutning skulle angre hende. Desuden fordrede den Gamle af Goering er Løfte om Taushed over det hele Forhold han stod i til Pigen, lige til den Time, da Forlovelsen, skulle skee, og angav til Grund for denne Begjæring, at han frygtede for den forrige Karl Otto skulle begaae noget uoverlagt Skridt, naar han saa tidlig blev underrettet og sin Elskedes Tab, og desuden ønskede den Gamle at undgaae Alt Snak og Sladder, Spigersønnen i Haabet, gar sit Ord og holdt det. Hoffmann befandt sig nu igjen i en høist trykkende Stilling. Han elskede sin Datter ret fader, lig og ville gjerne see hende lykkelig. Ach! han saae kun alt for tydelig hvor smertelig hendes Offer var, hvorledes hun endnu bestandig kjempede med hendes Hjerte, kun alt for ofte opdagede han, at hun havde grædt allene i Stilhed, om endskjøndt hun i hans Nærværelse fremkonstlede en Munterhed, og et gladt Luue, og naar han spurgte hende alvorlig, forsikkrede hun, at hun var gandske tilfreds. Overbeviisningen om hendes skjulte Kummer laae ham tungt paa Hjertet, og gjorde ham altid frygtsommere og frygtsommere, jo mere den bestemte Tid til Giftermaalet nærmede sig. Ofte bad han, naar han var allene, andægtig til Gud om Hielp, at han naadigst ville rædde hans Datter fra en ulykkelig Forbindelse, men han indsaae ikke Muligheden, og sørgede af gandske Hjerte. Om otte Dage skulle Forlovelsen være, paa hans Geburtsdag skulle den gaae for sig, saaledes ønskede Leonore det. "Skulle da denne Dag ikke igjen engang bring: Lykke og Glæde med sig." Saaledes spurgte har sig selv, Tid efter anden, og svævede i bestandig Frygt, imidlertid lod hans Troe paa Gud ham dog ikke falde.