Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-05-02
Ved Gudsords Udbredelse og saa almindelige Bekjendtgjørelse kan det ikke feile, at de saligste Virkninger maa vise sig paa ethvert Sted. Jsær naar tillige bliver sørget for, at der opstaae og antages duelige Lærere, Catecheter og Præster, der selv føle Bibelens Kraft, som kan oplyse, formane og lede menige Mand, og naar derhos blev medvirket af forommeldte Selskaber, kan man vel tvivle paa, at derved den kraftigste, den visseste, den snareste og meest muelige sande Religiøsitet maae opstaae og fremmes, Hvad har man vel, og hvad kan vel opfindes, der kan sættes i Ligning dermed? Hvormange iblandt de forskjellige Nationer, som nu ere i største Mørke og Blindhed, og have intet fast at holde sig til, ville ikke derved kunne erholde Kundskab om den levende Gud, om hans sande Natur og Væsen, om hans Hensigt med Menneskene, og hvad han har gjort og daglig virker til deres Frelse, naar de ville søge ham og følge hans Love, hvorved de dagligen vil erfare langt mere Lyst til det Gode, og blive begavede og styrkede, som Apostelen udtrykker sig, med Retfærdighed, Fred og Glæde i den Hellig Aand. Lad være, at ikke Alle derved vil lade sig lede til at søge og at følge den eeneste sande Vei til deres høieste Lyksalighed i Tid og Evighed, og at ikke strax skeer saa store Ting, som maskee af Religionens ivrigste Tilhængere ventes; saa vil dog Jngen kunne nægte, at Nogle ved Bibelens saa almindelige Udbredelse og Bekjendtgjørelse, maae opvækkes til at gaae frem fra Mørkheden til Lyset. Hvor lidet disses Antal i Førstningen end vil blive, saa er dog Tingen saa vigtig, at enhver oprigtig Menneskeven med sand Glæde maae bidrage dertil. Hvo kan ogsaa vide og forudsee, hvilken høist vigtig Sæd det kan være, og hvilket Middel det i Forsynets Haand, og under den Allerhøiestes Medvirkning og naadefulde Bestyrelse kan blive til en, for hele den menneskelige Slægt høist vigtigste og høist velgjørende Revolution, til Guds Riges Forfremmelse og en bedre moralsk Tilstand iblandt Menneskene, hvorved allene den største Lyksalighed kan vise, som kan have Sted paa denne Guds herlige og velsignede Jord. Lad os derfor, Enhver efter sin Formue og Evner, villig række Haanden til det usædvanlig store og vigtige Værk, der iblandt de saa oplyste og virksomme Britter er opstaaet og viser sig; og som ogsaa hos os, for at følge et saa priisværdigt Exempel, ved saa oplyste, indsigtsfulde og nidkjære Mænd er begyndt. Lad os ile med vor Deeltagelse og ikke vise os kolde, men, med Jver og Tillid, til Gud, villigen række Haanden til et saa udmærket og vigtigt Formaal. Hvad kan vel være vigtigere og glæderigere, end at bidrage til den sande Guds Kundskab og hans Riges Udbredelse her paa Jorden, Til en Ven paa Lande? Vredens Joachim saaledes er i aaben Krig med Østerrige, vedbliver han dog, efter sin Svogers Exempel, at tale om sit fredelige Sindelav. Storhertugen af Toscana har han tilskrevet et Brev, hvori han yttrer sin Forundring over, at denne har forladt Florenz, forsikkrer at han rykker frem i den fredeligste Hensigt, og ønsker, at Jtaliens Fyrster maatte forblive i deres Hovedstæder, da de ved at drage sig bort derfra, let kunde foranledige Bevægelser blandt Folket. Det sidste kunde man troe, dersom man ikke vidste, at det er netop Bevægelser blandt Folket, den nuværende neapolitanske og franske Regjering ønske i Jtalien; thi uden saadanne Bevægelser vilde de neppe vove hvad de nu ere i Færd med. Det Trædske i den nye neapolitansk franske Politik sees tydeligst deraf, at næsten i samme Øjeblik, Joachim havde forsikkret Storhertugen, ikke at overskride dennes Grændser, gjorde hans Adjutant, Livron, Brud paa dette Løvte, ved virkeligen at overskride disse Grændser: et Skridt, der foranledigede Storhertugen til at forlade sine Stater og reise til Pisa. Hans Tropper ere stødte til de østerrigske, under F. M. L. Grev Nugent. Hertugen af Modena har forladt sine Stater og begivet sig til Mantua. Paven er ankommen til Genua, hvor ogsaa Hertuginden af Hetrurien befinder sig; hendes Fader, Carl IV af Spanien, er ankommen til Verona. Saaledes flygte ældgamle Fyrstehuse for en Mand, der, selv født i den private Stand, blev af en lykkelig Hærfører, opløftet paa Tronen, og som Franskmand nu hersker over Jtalienere, ligesom hans Lykkes Skaber, som Jtaliener over Franskmænd. - De neapolitanske Generaler begynde igjen at istemme den gamle Tone. Nyligen sendte en saadan Anfører en Officier til Moden, for at bebreide denne Stad, at den ikke sendte ham en Deputation i Møde. Joachim selv vil derimod gjerne holde gode Miner med alle. Medens han forsikkrer Regenterne, at han lever, og vil stedse leve i den bedste Forstaaelse med dem, titraaber han Jtalienerne, at vælge ham til deres Konge, og medens han forlanger, at Østerrige skal erkjende hans Rettigheder, foreslaaer han Bonaparte "at deele med ham Jtalien" og kalder Engelland sin Bundsforvandt. Paa den ene Side taler han om intet uden de fredeligste Hensigter, og paa den enden gjenlyde hans Proclamationer af de meest revolutionaire Grundsætninger. De neapolitanske Generaler bebude idel Velsignelse, Uafhængighed og Frihed. Disse Proclamationer gaae foran dem hvor de komme hen, som fordum Skraalet om Frihed og Lighed.