Viborger Samler, 1776-12-02
J Hed Siden af ethvert Gode gaaer her paa Jorden gemeenlig ogsaa et Onde. Vi maa prise, vore Dage lykkelige, at man i visse theologiske Ting har langt meere Frihed end i fordum Tiid, Frihed til at tænke, og Frihed til at skrive; hvilke begge Deele staae i et vist Forhold med hinanden. Man nødes til at vedgaae, at denne Frihed har været Anledning til at fordrive adskillige Dunkelheder, og bedre at opklare nogle Fortolkninger og Lærdomme. Men Friheden er ogsaa bleven og bliver mishandlet. Det synes, stor Fierde Aargang. man man i de fleste Tilfælde, da det inderste er skiult, dømme eller sige videre?) at mange skrive uden at tænke, uden at undersøge deres Tanker, og uden først selv nøie og upartisk at bedømme dem. Det kan være, at man i mange Ting har en god Hensigt, enten for overalt at betage Tviismaal, eller for desto bedre at begegne eller vinde den aabenbarede Sandheds Fiender eller Modstandere. Men saameget maa dog alle Skribentere vide, at Hensigten alene ei fuldkommen undskylder. Jmidlertid er det at ønske, at man viselig betiener sig af Tidernes Løb. Gid alle de, der ere i Stand til at tænke, ville tænke vel, langsom, og med Udsigt til alle Kanter, og, naar de have tænkt med slig Overlæg og i Herrens Frygt, thi det bliver nomstodeligt, at den er Viisdommens Hoved=Post, gid de da med en ædel Frimodighed meddeele deres Tanker, og Grundene til dem, uden at ræddes for en utidig eller anstændig Begegnelse. Guds Herliggjørelse i sin heele Omfang er den vigtigste Sag, der kan arbeides paa. Ja, lad endog en Sandhed, hvilken Sandhed det er, naar den i sin Kreds er nyttig, blive for nærværende Tiid enten tilsidesat eller angreben, hvilket alene af ureene menneskelige Hensigter kan skee; den Tid kan komme, som ofte er saa tilgaaet, at en Elsker igien bringer den paa Bane! Som man paa de Tænkendes og Skrivendes Side ønsker Varsomhed og Frimodighed, saa ønsker man Kier Kierlighed, Forsigtighed og Lemfældighed paa de Bedommendes Side. For alting være man en Hader af det ulyksalige Kiættermagerie. Man betænke, at man, ei overseende alle Ting, let kan overille sig. Man forkaste ikke en Sætning, fordi man ei selv har anseet den paa den Side, som en anden. Hvad Ære, har enten Weider eller Sivers af, at de have anfægtet og udskreget den Talemaade, som Portophidan har brugt i hans Glaubens=Spiegel, at Troen er det igjen oprettede Guds billede, Man mistænkee ikke en Mand, uden man har tydelige Overbeviisninger. Man slutte ikke til en Mands Rettroenhed af eet eller andet ualmindeligt Udtryk, eller deraf, at han ei forstaaer og udtolkeer alle Steder paa den gængse Maade, Har man at erindre og advare, da skee det med al muelig Beskedenhed. Man glemme derhos aldrig, at Mennesker ere Mennesker. Hvo er uden Mangel? Tør jeg sige det, Den store Erneske, saa ær= og rosværdig en Mand, forekommer mig at begaae en Skrøbelighed deri, at han saa tit og overmaade meget smelder paa Postiller, og at han om den saa gamle Jnddeeling af Kristi Officium Mediatorium, nemlig in Sacerdotale, Propheticum & Reglun, siger saa ligefrem: Warum wirfft man nicht den Plunder meg? Jeg gaaer aldeles ikke ind i Tingene, jeg viser kun Blomstændighederne, for at anmærke, at Mennesker, i sær de, der egentlig omgaaes GudsOrd, ere hinanden al Sagtmodighed og Overbærelse skyldige, endog i den Hensigt, at meget af Frygt for en vidrig eller haard Bedømmelse bliver holdt tilbage, der ellers kom frem, hvilket er et stort Afbræk i Sandhedernes Rige. Cc Man Hos Man tilstaaer mig vel uden Tvil, at jeg ingenlunde taler Ordet for taabelige Jndfald, paa det løse hen vovede Meeninger, eller urimelige Sætninger, da jeg har sagt, hvordan jeg ønsker tænkt og skrevet. Man ønskede gjerne en lovkyndig Mands Betænkning over følgende Fortælling: Andreas har laant Niels (paa 2den Priorite af en Sædegaard, saa og paa 1ste Priorite af hans Jndboe og Meubler, item paa 1ste Priorite af nogle Kiøbstæd Eiendomme, der ligge i en anden Province) efter 2de Pante=Breve præter propter 26000 Rigsd. Kreditor indseer meget got, at han har fuldkommen Underpant for denne Kapital, men da han veed, at Debitor har nogle ham præjudiceerlige Dokumenter i Hænde, dem han gjerne vil have listet fra ham, saa giør han en falsk Attaqve, og lover Debitor, dersom han kan skaffe ham en Kautionist oven paa Pantet, og vil udlevere ham de ihændehavende fornærmelige Dokumenter til Kassation, saa vil han ikke opsige Kapitalen inden 4 Aars Forløb, imod at Debitor prompte til Forfalds Tiid betaler Renterne. Debitor skaffer een, som konditionaliter lover at være Kautionist; (da han indseer Pantet er meere end klækkelig for den laante Sum til hvilken Ende Kautionisten betinger sig efterstaaende Vilkaar, nemlig: 1) At Kreditor skal give Debitor den belovede Anstand paa fire Aar, dersom han aarligen promple betaler Renterne, men om dette dette ei skeer, da er Kreditor ikke forbunden til at lade Kapitalen blive staaende, men derimod skal han 2) Lovligen opsige Kapitalen, og om denne ei efter Opsigelsen bliver betalt, bliver 3) Alt det Pantsatte sat til offentlig Auction, hvilket 4) Forud bor bekiendtgiøres Kautionisten, om han skulle finde for got at ville bivaane Auctionen. Og endeligen erindrer Kautionisten i sin Paategning 5) At han ikke vil ansees som Kautionist for en vis Deel af det Pantsatte, men for det Ganske saaledes: at det alt bør bortauctioneres og sælges, forinden han kan søges m.m. Nu efterlader Debitor Renternes Betaling i Terminen, derpaa lader Kreditor strax giøre Arrest paa hans Jordegods og Jndboe, sætter sin Debitor ud af Raadighed over alt det han eier i den eene Province, hvilket altsammen paa nye bliver taxeret, og i hvormeget Kreditors Fuldmægtig end skal have overskiendet sine selv udvalgte Vurderingsmænd, fordi de efter beste Skiønsomhed taxerer et og andet, samt ved Herredsfogedens Hielp indfører det Vurdeerte langt under Vurderingsmændenes Taxt, saa har han dog den Græmmelse at see, det Debitors Eiendomme i den ene Province langt overgaae Kreditors Fordring. Derpaa melder Kautionisten sig, og fordrer sin Kaution udleveret til Kassation, fordi Kreditor ikke har opfyldt de forud betingede Vilkaar, som sees af No. 2. 3. 4 og 5. Men Kreditor meener, at hans Adfærd ingen Jndflydelse har i Kautionistens Forbindtlighed, endskiønt den første (for at svare det stemplede Cc. Papiir, Papiir, ei har villet opsige Kapitalen, altsaa ikke afvartet Terminens Komme, og saameget mindre var berettiget at begynde af ersecutione, der først havde fundet Sted, dersom Debitor ei efter Opsigelsen havde tilfredsstillet ham, da saa alt det Pantsatte burde have været bortsolgt. J Renternes Udeblivelse vil Kreditor fornemmeligen skiule sin (efter de flestes Skiønsomhed) lovstridige Omgang, men Kautionisten er af den Tanke, at denne Undskyldning er ubetydelig, saa lenge han skal ansees som Kautionist, thi da vidste Kreditor forud de Konditioner han ville være det paa, dem han og har accepteret.