Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1845-07-31
Nykjøbing, den 31te Juli. Til den af Jnteressentskabet for Vaaelse Vigs Jnddæmning i Søndags foranstaltede Fest ved Dæmningen havde en 2 a 3000 Mennesker indfundet sig. Denne talrige Forsamling, der spadserede paa Dæmningen eller udbredte sig over den allerede vidtstrakte, fra Havet indvundne Engflade, de opreiste Telte med deres Flag og ryggende Baal, det med Grønt indhegnede Dandsegulv, hvor Ungdommen, trods Dagens Hede, var i uafbrudt Bevægelse, afgav, overskuet fra den høie Dæmning, et ret interessant Syn; men blandede man sig i den spadserende Mængde, maatte man snart gjøre den samme bemærkning, som nylig er fremsat i dette Blad om Markedsgjesterne, at det overveiende Præg af Kjedsomhed var udbredt overde fleste Ansigter, som kun oplivedes for et Øieblik, naar Nogen stødte paa en Bekjendt, idet Dandsen var det Eneste, hvorved man havde sørget for at holde de Besøgende sysselsatte. Hvad der savnedes, viste sig i det Liv, der pludselig kom i Forsamlingen, da det rygtedes, at Skolelærer R. Sørensen fra Vensløv, der tilfældig var tilstede, vilde holde et Foredrag, og i den Skynding og Jver, hvormed man trængte sig om en Vogn, som han, da der naturligviis ikke var opreist nogen Talerstol, maatte bestige for at holde det. Vi skulle saa meget hellere give et Referat af dette Foredrag, som vi af Adskillige, der sagtens ikke hørte det eller ialtfald ikke fattede det, have hørt nogle ret løierlige bemærkninger om dets "Løierlighed, og som vi netop under selve Foredraget vare Vidne til en Scene, i hvilken et Par fine Mandfolk (der skulle have været Vonner" og af Blod.) maaskee tildeels ikke uden Held søgte, idet de kappedes i Mundkaadhed, at stille Taleren i et comisk Lys og forstyrre Tilhørernes Opmærksomhed. Hr. Sørensen begyndte med at minde om Dæmningens Opreisning som Anledning til denne aarlig Folkeforsamling, der jo allerede i sit ydre Anstrøg tildeels lignede en Folkefest. Han saae i denne Dæmning, hvorved det stolte Hav er lukket ude fra en stor Strækning og sat en Skranke, inden hvilken Qvæget engang vil gaae i Græs til Bugen og Plougen drage sin Fure, hvor Bølgen fordum skyllede over den nogne Bund, vel ikke et Dannevirke, men dog et Falstervirke, et Bonde virke, et hæderligt Værk af falsterske Landboere, i hvilket der aabenbarede sig en aandelig Stavnsbaands=Løsning; thi det var en Foreningsaand til fælles Gavn og Bedste, der havde forbundet flere Smaakræfter, til at virke samlede til Værkets Fuldførelse; det var en Haabets og Troens Aand, der skuede efter Frugt for Fremtiden, som havde styrket dem til at lægge Haand paa Værket og bære Arbeidet og Opoffrelserne derved, skjøndt Lønnen laae fjernt og især vil høstes af Efterkommerne - og hvor en saadan Aand og Forening finder Sted iblandt Bønder, der er det aandelige Stavnsbaand løst. Taleren gik derpaa over til at anbefale Foreningsaand i Kjærlighed i en videre Udstrækning. Han viste bort fra det egenkjærlige Ordsprog: "Enhver er sig selv nærmest." til Frelserens Ord: "Børnlille, elsker hverandre, som jeg har elsket Eder, tjener hverandre, som jeg har tjent Eder; thi derpaa skal hver Mand kjende, om J ere mine Disciple, dersom J have indbyrdes Kjærlighed!" Udvidede vi Forestillingen og Følelsen til det hele Samfund af Medmennesker, som kaldes vore danske Medborgere, da vilde vi finde, at dersom her var en frivillig Foreningsaand, et levende og velvilligt Samfund til at virke med fælles Kræfter og fælles Understøttelse til det store Maal, som er det almindelige Folkevel, da vilde store Foretagender og priisværdige Folkebedrifter trives og lykkes blandt os, da vilde megen Trang forebygges, megen Velsignelse blive til fælles Deel, thi hvad der er det hele Statssamfund til Gode er ogsaa hver Enkelt i Samfundet til Gode. Det nytter ikke, vedblev Taleren, at vi have hørt, at Sjællænderne boe i Sjælland, Fynboerne i Fyen, Jyderne i Jylland o. s. v., naar de blot ere Navne, der klinge ligesaa fremmede for os, som naar der tales om Russerne i Rusland og Tyrkerne i Tyrkiet; nei, vimaae lære at sætte os i Livsforbindelse med vore Landsmænd, i Vexelvirken og Forening med dem. Har en lille Forening af falsterske Bønder formaaet at bringe et forholdsviis saa stort og frugtbringende Værk istand, hvad langt Større skulde da ikke en Forening af baade aandige og materielle Kræfter blandt vore Landsmænd, i alle danske Provindser kunne udføre til Folkeheld? Men hvad er Aarsagen, at det ikke hermed er som det burde være? Hvad staaer i Veien for danske Landsmænd til en levende Forening i Sandhed, til en frugtbar Livsforbindelse i Retfærdighed, Det gjør Egennytten, Egenkjærligheden og Herskesygen, som vil have alt det Gode af Landets Frugt og Velsignelse for sig selv og intet deraf unde sin Næste, som vil beherske og undertrykke Andre, og berøve dem deres Rettigheder, Friheder og Goder for at drage Alt til sig selv. J denne egennyttige Træden ud af, eller Træden op over Folket ligger en Hindring for en almindelig, heldbringende Forening af Kræfterne, paa den strander Haabet og fælles store patriotiske Foretagender. Det er derfor ogsaa af høieste Vigtighed at Landbofolket og Kjøbstadfolket, Bonden og Borgeren, forene deres Bestræbelser efter indbyrdes Oplysning, Velvillie og Enighed til deres fælles Gavn og Bedste, til Lighed for dem med deres over vægtige Medborgere i Staten i Rettigheder, Friheder og Statsbyrder. Nu, sluttede Taleren, er Tiden dertil, da Danmark har en Konge, der seer mildt til folkelige Ønsker og Foretagender. Lad os ønske ham et Længe leve til Udførelse i Gierning af alle hans milde Ønsker og fromme Forsætter til det danske Folks Bedste. Dette Ønske istemtes ved kraftige Hurraraab. - Længere hen paa Dagen forsamlede Hr. Sørensen atter en talrig Kreds af Tilhørere og sig og udviklede nærmere for dem sin i Trykken udgivne "Jndbydelse til Actietegning for Jndkjøb af større Landeiendomme til Udstykning, hvilket Foredrag gjorde et levende Jndtryk paa Tilhørerne, af hvilke mange strax besluttede sig til ikke alene selv at tegne sig for Actier, men ogsaa lovede at virke, hver i sin Kreds, for denne Sags Fremme. Maaskee skriver Hr. Sørensen selv disse Smaataler og lader dem trykke, for at Bønderne kunne erholde dem til Læsning og nøiere Overveielse hjemme hos sig selv.