Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1806-08-30
Naar Forfatteren fremdeles siger: at Danske Undersaatter stiele eller voldføre Negrene, saa er det en Beskyldning mod Nationen, som det paaligger ham at bevise og som jeg aldrig har hørt uden af ham Naar han paastaaer, at ingen Eiendoms et trædes et Haarbred for nær, hvis det forudes vor Stats Borgere at forhverve sig en fra Begyndelsen af uretfærdig Eiendomsret her kalder han det en Eiendoms=Ret, og 9 linier videre kalder han det en Eiendomsret, der ikke er til) - saa synes han aldeles at glemme, at der i dette Øieblik gives saa mange i Vestindien, som forhverve sig denne Eiendomsret og nyde denne Eiendomsret, uden at Lovene hidtil have forbudet det. Saalænge man kan kjøbe og sælge Slaver paa vore Vestindiske der, lige saa længe bliver den Eiendomsret, deres Eiere have i dem, i juridisk Forstand retfærdig. Staten kan afkjøbe dem denne Eiendomsret, men ikke forbyde den, uden at give Eierne af disse Negre et Slags Skadesløsholdelse. Naar Forfatteren siger: Staten bør følgelig (?) heller ingen Opoffrelse gjøre af Dyd og Retfærd, af sand og værdig Statskonst, af alle Ædles Agtelse og egne Borgeres Sædelighed, af de Pligter, man skylder vore sorte Medmennesker, for ei at træde en Eiendoms=Ret for nær, der - ikke er til - saa kan man billigen spørge, hvad vil han da egentlig at Staten skal gjøre, Vil han, at den skal sige: "J Negere skulle alle være fri, og J Neger=Eiere maae finde eder J, at J ikke faae en eneste Skilling til Erstatning, Vel have Lovene hidtil tilladt eder at kjøbe dem for Penge, vel er det mueligt at de fleste af eder blive ødelagte herved, men den Eiendoms=Ret, J hidtil har havt, var uretfærdig, og eders Fædre burde ikke have benyttet sig af den Ret, som Lovene forundte dem! – Naar Staten vilde eller kunde raisonnere saaledes, saa havde min Modstander, fuldkommen Ret. Men Staten tænker billigere. Dette kan iøvrigt være nok til en Prøve paa denne Forfatters Grunde og Slutninger. Saaledes, bedste Ven, er jeg lige fra dette Blads første Fremtrædelse, fra mange Kanter bleven modtagen. Den ene angriber mig med Jndvendinger, som ikke fortjene noget Svar, den anden med Grunde, som gjendrive sig selv, den tredie med Vaaben, som jeg er ubevæbnet imod. Jeg tør, uden at fornærme Beskedenheden, paastaae, at enhver, der er vant til at tænke, vil tilstaae, at mine Arbeider ikke ere henskrevne uden al Eftertanke. Uden at hige efter litterair Hæder eller Partiers bifald, har min Agtelse for Publicums Domstoel, dog altid været saa stor, at jeg nøie har vaaget over Lopes Ord: Be silent alays, when von doubt Four sense Andspeak, thoughsure, wirseeming diffidenceJeg kan mange Gange have feilet af falsk Overbeviisning, men aldrig af Efterladenhed i at tænke, aldrig af Lyst til at forskaffe mig et Partie ved at støde i Trompeten med Forfatter skaren. Jeg har altid troet, at en Skribent, der ikke kan staae paa sine egne Been, og som maa ledes frem ved skrøbelige Recensent=Krykker, er en ussel Skabning, som ikke fortjener et tænkende Publicums Agtelse. Det er iøvrigt ikke Forfatterlaugets Skyld, at mit Blad endnu finder Læsere, Yndere og Understøttere, de have trolig arbeidet paa, at tilintetgjøre det, og at berøve det endog den allerubetydeligste Fortjeneste, det maaskee har. Men det sande Publicum har været retfærdigere; dets tause Tilfredshed er min Løn, og meere forlanger jeg ikke.Det har aldrig været min Maade, at synge Chor med Mængden, eller at smigre herskende Meninger, blot fordi de vare herskende. Dersom dette havde været min Hensigt, saa havde jeg skrevet en hjerterystende Opfordring til uopholdelig at afskaffe Negersalget paa vore Vestindiske Øer, uden Hensyn til de Virkninger, det i andre Henseender kunde have. Jeg behøvede kun at udskrive og eftersnakke andre, især Engelske Forfattere, som næsten have udtømmet denne Gjenstand. Men det var Sandhed, ikke Ordbram, jeg ønskede at fremføre. At jeg i iøvrigt i det Hele er enig med min Modstander angaaende Negerhandelens og Negerslaveriets Afskaffelse, naar det skeer gradeviis, det har jeg vist i Stykket om Menneskehandel. Ligesaa lidet miskjender jeg hans menneskekjerlige Jver. Med Glæde ønsker jeg at høre fornuftige og grundede Modsigelser og Berigtigelser, hvor og fra hvem de end komme. Men forsætlig Ordfordreielse, nædle og ugrundede Angreb paa Arbeider, der ere Resultatet af ikke faa Aars Eftertanke, skal jeg, naar de komme fra Mænd eller fra Folk, man kan være bekjendt at svare, møde med de eftertrykkeligste Grunde.