Københavns Adresseavis, 1775-11-14
Ufuldkomment Æreminde. over Frue S NB. D0 R. Fr. Ingen Modgang i Verde i har noget mere rörende og fölend 1 Fölge med sig, end den bedrøvelige Nødvendighed, at man for bestandig skal miste Venner, ved hvis Retsindighed, Manneskekiærlighed og usminkede Dyd, man i en Deel Aar er bleven ap bygget. Hvor de br nedtrykker ikke denne Prøvellesom det behager den Allerhøyeste at paalægge os, og hvor tuner er det efter vor Christendoms Pligter strax at kunne finde os deri, og at kunne sige, Herre, Din Villie skee, Gör med os efter din Velbehagelighed. At sörgeligt Beviis herpaa have vi i den for os saa kjære og nu i de evige Bolliger hvilende Frue Sneedorffs Död. Enhver, der havde den Lykke at kiende denne Dyrebare, har Aarsag til at gjöre mine Ordtil deres. Hendes Liv var en Samling af gode Egenskaber. Med Ærbødighed, börnlig Kiærlighed og stille Hengivenhed, elskede Hun sin Gud, og modtog hans faderlige Förelser uden utaalmodig at beklage sig, kun mister en elskværdig Mand, to kiære Börn, dyrebare Sosere, og hvoriedes gaaer Hun disse tunge, Kaar i Möde, Med Frimodighed kysser Hun Herrens tugtende Haand, og tager Sin Trøst af den Hellige Skrift og for allerhelligste Religions ypperlige Sandheder. Hvor salig og nyttig denne Tilflugt, Hendes Levetid anvendte Hun meest til at give de Hende af Gud anbetroede Börn en Opdragelse, hvorved Hun næst den Almægtiges Biestand, kunde forvisses om eengang i Himmelen at samles med dem. Hun lod det ikke komme an paa andre allene at danne deres unge Herter, men Hun lærte dem enden Selv. Hvor ulignelig var ikke den Fromhed og Maade Hun brugte for at føre dem paa Dyders Bane, og hvilke Fordeele erholdt Hun ikke derved! Elsket, æret og agter af dem gjorde de aldrig noget Skridt, uden de jo raadförte ig med deres ömme Moder. Nu den kiære Afdö es Omgang med Hendes Venner, hvor velsignet var den Hun elskede dem med Oprigtighed, Hun fölte naar de leed, Hun smigrede ikke for dem, Hun opbyggede, dem med Sin Gudsfrygt, aldrig har jeg hört Hende tale ilde om nogen : Hun undskyldte Nættens Feyl Ta længe det var mueligt: Hvilken rar Dyd! Achl. her maa jeg tie, naar jeg betænker det store Tab vi have gjort ! Hendes Endeligt, hvor lægerigt, hvor saligt, hvor glædeligt, for de Efterlevende Hiemsøgt i mange Uger med adskillige Sygdomme, og fuld af Smerter, formaner Hun til det Yderste Sin, kiære Börn at leve christelig og gudelig : Hun var for Resten viis paa Hendes himmelske Faders Forsorg for dem, og at det aldrig, naar de holdt sig til ham, skulde gaae dem ilde, Hendes Pine forhindrede Hend end ikke fra at erindre Sig de Personer, som have havt Deel i Hiendes askatteerlige Venskab; Hun taler om dem med Bevægelse, og velsigner dem. I saa lyksalig en Forfatning, og med saa godgjörende Tanker, leverer Hun sin Aand i Sin Frelsers Hænder. Høyt ophøyet over al Sorg og Elendighed, nyder Hun nu Beskuelsen af Sin Guds Ansigt, og höfter Belønningen, af Hendes gudfrygtige, nyttige og retskafne Vandel. Men hvad skal vi Hendes dybt sörgende Paarörende og Venner sige, Vi maa nedkaste os i Støvet og tie, thi hvem er griftig nok til at mønstre Guds Gier vi med al vor Kiærlighed og Høyagtelse kunde forskaffe Hende; hvor uvilligt var det derfor, om v önskede Hende tilbage i en Verden, som Hun nu anseer for intet imod den Herlighed vor Jesus har forhvervet Hende! Neyl lad os meget mere troste og med, at lun er paa et Sted, hvor vi om kort eller læng, efter at have stridt Troens gode Strid, skal samles ind Hende, da vil Glæden blive fuldkommen o Sanlugen evigraende. Inidlertid skal adigsaa længe jeg er til, denne Yndige gaae mig at Glemme, og Hendes Støv skal stedse blive mig dyrebar dim Siel ade de Retfærdiges Död, og mit Endeligt have som Deres. Kiöbenhavn, den 12 Novbr. 1775. L. . . Ved salig Frue Sneedorfs Død. Ak, saa døde Hun, den Dydige, den Fromme Som en Rose midt i Vaaren visneer, Naar en heftig Storm dets Træe omkaster, Saa henri nede endnu i Livets Sommer Den, som skulde være sildig Slægters Glæde, Armods Stette Mildheds Mønster, Dydens Ære; J des Miner Promhes stod afmalet, J dels Hierte hvede Dyd og Viisdom; Taang leed Hun Smerters tunge Byrder, Som Hestinde stred Hun for Sin Krone. vendes Sverdorfs Stygge kaldte Hende. Til sin Salligheds, sin Glædes Bolig. Glad Hun sagde: Snart jeg kommer Elskte! Glad Hun døre: Hører det I Unge! Ælere vandrende ved Gravens Bredde, Vil J bare Hendes Haab i Døden: Tæmer da, som denne Fromme tænkte. Birch.