Jyllandsposten, 1839-07-30
Syvende og sidste Capitel. Dagen efter Brylluppet. Klokken var 12 - eller for at tale astronomisk (eller gastronomisk) - Klokken var ; thi Jngen af os vidste, eller brød sig om at vide, hvad den var. Den, saavelsom Tiden selv, den udparcellerer, var for os et Nul, eller en Cirkel. – Hm. Rummet var ogsaa en Cirkel; hvorvel jeg tør gjøre min corporlige Eed paa: at det Dagen forud var fiirkantet. Og dette manglede heller ikke Centrum – gravitatis nemlig - i det mindste virkede Centripetalkraften øiensynligt paa flere af Gjæsterne. Ogsaa Centrifugalkraften kunde jeg tydeligt spore; det maatte eet af Justitsraadens Speile bekjende; thi denne sidste Vis greb engang velærværdige Hr. Biborius, og reev ham saa voldsomt ud mod Peripherien, at Glasset nødvendigviis maatte give efter for Trykket af hans brede Ryg. - Der skeedte ellers samme Gang, baade før, og endnu mere efter Kl. 9, forskjellige Mirakler, dem Mangen een, der ikke er nøiere bekjendt med Vinens underfulde Jndvirkning paa den menneskelige Hjerne, maaskee neppe nok vil troe. Saaledes talte Kammerraaden Latin med Hr. Biborius; skjøndt jeg med Vished veed, at han for denne Dag var aldeles ukyndig i dette ligesaa vanskelige som Jeg finder mig foranlediget til at gjøre Høje og Lave opmærksom paa: at min Fætter, med hvem jeg ofte er temmelig forlegen, og har megen Overhæng af, nu ogsaa har bragt mig dette hans sidste Hjernefoster paa Halsen. Jeg tør, af visse Aarsager, ikke vel afslaae ham, at fremsætte for de ærede Gjæster denne lang og temmelig maare Krebs; men det staaer til Enhvers eget Behag, hvormeget eller hvorlidet man vil nyde af samme, som og, enten man vil begynde ved Halen eller ved Hovedet; thi det kommer vel ud paa eet. stirlige Tungemaal. Til ydermere Beviis, saa hørte jeg ham engang, da han klinkede med Præsten, udtrykke sig saaledes: "drinkimus Glassum Pastoribus, hvilket jeg vel ikke vil udgive for ciceroniansk Latin, men alligevel, som det meste han talte, gik ud paa um og A. Saa Cancellieraaden, han vilde kysse Degnen, der virkelig stod ganske stille op til Kakkelovnen; men det var ham platterdings umuligt, at træffe Degnens Mund. Saa var der Captainen og Consistorialraaden: den Første græd, og den Anden loe, begge To over een og samme Ting, og dog vidste Jngen af dem, hvad det var for en Ting. Nu, da vi kjørte hjem, vilde Krigsraaden lægge sin Haand paa Kanten af Vognfjælen - muligt i den Hensigt at styrke Ligevægten - men han strakte den for langt ud, nemlig paa Hjulet, der naturligviis løb rundt i Haanden. Da den herved opvakte Fornemmelse var ham ligesaa uforklarlig som ubehagelig, tog han Haanden til sig, og betragtede den indvendig med stor Opmærksomhed; og da han nu fandt den saa ilde begegnet, blev han vred, og bandte Kudsken, fordi han havde kjørt over hans Fingre."Men det allermærkværdigste hændtes dog Assessoren, ligeledes paa Hjemveien. Vi to sade sammen, men Baglænds - hvilket ellers ikke skal være hensigtsmæssigt under saadanne Omstændigheder. - Da nu Vejen gik et langt Stykke i lige Linie ret ud fra Tidselholt, saa havde vi Gaarden en Tidlang forøie, hvorvel det faldt os vanskeligt nok, at faae den til at staae stille. Som vi nu bestræbe os for at firere, denne smukke og behagelige Eiendom, griber Assessoren pludselig min Haand, og stammer med inderlig Rørelse: "Det vil vist blive et nederdrægtig rart Bryllup der paa Tidselholt – vi skal ogsaa holde ud, saalænge han har en Flaske Viin i Kjælderen. - Der er herved at mærke tvende Vidunderligheder, den første, at han troede, vi kjørte til Bryllup, da vi dog imodsigeligt kjørte derfra; den anden, at Assessoren, en velstuderet Mand, som havde faaet bedste Characteer til alle sine tre Eægming, kunde begaae saa grov en Bommert, at bruge Kuturum istedetfor Præteritum.