Aalborg Stiftstidende, 1833-03-14
Frankrig. Lafitte har den 27de Februar holdt en Tale i de Deputeredes Kammer angaaende en ogsaa for andre Lande interessant Finantssag. Da det om samme hedder, at den af alle Partier ansees for et Mesterstykke, meddeles her Hovedideerne i denne. Talerens Hensigt var at bevise, at den bedste og sparsommeligste Maade, paa hvilken Staten kunne bestride overordentlige Udgifter, bestaaer i at contrahere uopsigelige Laan, og at altsaa synkende Foud kun have Værd som temporaire Hjelpemidler. J denne Henseende yttrede han nu først at Fordommene mod Statsgjeld deels have deres Grund i sammes Oprindelse, deels i dens Anvendelse. Snart maatte man dække skamløs Ødselhed, snart tjente den til Paaskud for afskyelige Plyndringer; kort, Statscrediten viste sig stedse i saa slet et Selskab, at den almindelige Mening lod sig forlede til at miskjende de Hielpemidler, som den tilbyde baade de Regierende og de Regjerede, og naar man forfølger alle Staters Gjeld op til dens Oprindelse, saa finden man, at næsten enhver enkelt Bestanddeel af samme er forenet med Erindringen om en eller anden Nationalulykke. Han skjelnede dernæst mellem fire Perioder i Statscreditens Historie. I den første og simpleste begyndte den med National=Præstationer, en Maade, der nu kun ved enkelte Leiligheder, som f. Ex. i Krigstider, finder Sted. Den anden Periode er, naar den paa kort Tid indgaaer en Forpligtelse, f. Ex. de engelske Skatkammerbeviser. Den tredie indtræffer, naar Staten lover at opfylde sine Forpligtelser i længere, successive Terminer (Laan med synkende Fond. Den fjerde og sidste er endelig de uopsigelige Laans, hvilke Hr. Lafitte betragtede som et sikkert Tegn ikke paa en forestaaende Banquerot, men paa Creditens fuldstændigste Uddannelse. Han inddrømmede derfor vel, at de trykkende Omstændigheder strax efter Restaurationen havde gjort det nødvendigt at oprette en synkende Fond, men at dette i Frankrig for Øieblikket hverken var hensigtsmæssigt eller nødvendigt. For at bevise denne Paastand, anførte han en af dens Modstandere ofte yttret Sætning. Staten ligner Privat, manden; naar han laaner, maa han betale igjen, og den hurtigste Vei, der i saa Henseende staaer aaben, er denne bedste. Denne Sætnings Rigtighed vilde Hr. Lafitte ikke gade gielde. Staten, sagde han, ligner hverken Privatmanden i Varighed eller i Omfanget af dens Hielpekilder. Den filler ikke andet - betragtet fra den financielle Standpunkt - end Foreningen af alle de Skatydende, hvis Jnteresse den baade beskytter og repræsenterer. Men de Skatydende have ingen Jnteresse i Statsgieldens Afbetaling, thi hvormed skulde denne afbetales, uden med Produktet af deres Skatter, Da nu ingen Classe af Private kan contrahere Laan, til ringere Renter end Staten selv, saa følger deraf, at de har færre Skatter at betale, naar de skal tilveiebringe debringere Renter, som Staten har at præstere, end hvis de, selv successive, skulde afdrage Statsgieldens Capital og derfor enten selv laane eller opsige deres bedre placerede Capitaler. For at godtgjøre det Uhensigtsmæssige i en synkende Fond, anførte han fremdeles, at Staten fra 1817-1832 havde udgivet dobbelt saameget i Renter, som den synkende Fond, havde indløst. Dette misbilligede han dog aldeles ikke, da han ansaae Laan nyttigere end Skatters Paalæggelse. "Afgivter, sagde han nemlig, ere blinde. De bekymre sig ikke, om Capitalerne, paa hvilke de lægge Beslag, ere anbragte paa en nyttig Maade eller ikke, de tage, hvor de finde Noget, kræve Offere og forstyrre Productionen. Med Laan forholder det sig anderledes; de fordre Intet, men tage kun hvad der frivillig bydes; de absordere kun de Capitaler, som forØieblikket ikke bedre lade sig anvende." Med Hensyn paa det Unødvendige i synkende Fond anførte han, at af det 169 Millioner, der udgjorde Renterne af Frankrigs Stats gjeld, havde allerede 136 oversteget Pari og følgelig laae udenfor den synkende Fonds Virkekreds. Støttende sig paa disse Forudsætninger foreslog han nu, at hiin Fond, der for Øieblikket opererer med 93 Millioner gaarlig, herefter kun skulde have de den oprindelig tilstaaede, 16 Millioner at disponere over, samt at alle allerede indløste Obligationer skulde annulleres. Overskudet skulde, ligesom i England, anvendes til, saavidt muligt, at nedsætte Skatterne og idet Hele befordre National-Velstanden. Herved vilde den almindelige Rentefod nedsættes og i denne Nedsættelse bestod den reelle Formindskelse af Statsgielden. En Leilighed hertil gaves allerede med de 5 pets., som staae over Pari, og denne burde strax benyttes.