Corsaren, 1843-03-31
Ole Bull. Det var jo i Onsdags Aftes, at han spillede i Ridehuset. Jeg var gaaet derhen. Jeg forstaaer mig. i Fortrolighed være. det sagt - ikke meere paa Musik end det Barn, der blev født igaar-eller end mangen anden Musikanmelder. Med denne totale Musikukyndighed er jeg dog kun gaaet foran min Tid: thi om nogle Aar vil det være saa gemeent at forstaae sig paa Musik, at alle "fine Folk", om de end ere nok saa musikkyndige, ville fornegte det. Paa den Tid lurer jeg. Jmidlertid gik jeg dog hen for at høre Ole Bull. Man maa rette sig efter Moden; jeg maatte dog være betænkt paa at kunne besvare Spørgsmaalet: "Hørte De Bull?" med: "Ja; han spiller dog guddommeligt." Jeg hørte ham altsaa, og, da han havde spillet det første Nr. og de Andre derefter spillede "Abendsterne-Vals" sagde jeg i mit Hjerte med et Par fornuftige Borgerfolk, der stode ved min Side: "Gud skee Lov! Nu kommer Noget, vi Alle kunne forstaae." Men, da han imellem 1ste og 2den Afdeling spillede det, der paa Placaten var anmeldt under Navnet "capriccio fantastico", troede jeg at opdage et lille Kneb, et Bedrageri af Bull. Jeg vendte mig til en kunstforstandig Mand, jeg var i Følge med, og sagde: "Det Stykke skulde Bull efter Placaten spille uden Accompagnement; men nu hører jeg ganske tydeligt, at der er et Par Violiner, der spille med. "Tys", svarede han, "det er Ole Bull, der spiller dem allesammen." "Det var som Fanden", tænkte jeg. Lidt efter horte jeg ganske tydeligt en Fløite. "Saa meget Musik forstaaer Du da", sagde jeg til mig selv, "at Du kan kjende en Fløite fra en Violin". "Er det nu ikke Bedrageri", henvendte jeg mig til den Kunstforstandige, "er det nu ikke en Fløite, som han lader spille forsig 24.- Hys, det er Ole Bull selv. - Det var som Satan", tænkte jeg. Tilsidst kom da Nr. 6, som paa Placaten kaldtes,polacca guerrieres. Den ovrige Musik spillede med, der var Trompeter og Horn, og i det Fjerne syntes man at høre Kanoner; det forstod jeg, det var accurat som ude hos Gauthiers og betød Kamp. Men midt derimellem horte jeg tydeligt en Menneskestemme. Det var en dyb Brystlyd, den jamrede, den vaandede sig, efter Placaten at domme skulde det betyde en Polak. "Hør, der er et Menneske, der jamrer i Musiken, hvidskede jeg. " Tys, stille, det er Ole Bull." Jeg blev ganske underlig om Hjertet ved Alt dette. Men han spillede videre. Der kom en Tone, saa fiin, saa svag, saa sagte, den var nærved at doe hen, og i Huset var Alt dødsstille. Jeg blev ganste underlig tilmode. Det forekom mig, at jeg befandt mig i et mørkt underjordisk Rige, i Bælmørke, kun en svag, yderst svag Lysning trængte igjennem en Sprække til mig, den blev bestandig svagere, med forfærdelig Angst fulgte mit Øie den, klamrede sig til den for ikke at tabe den, men den blev endnu svagere, o, saa fiin, saa nær ved Jntet og dog saa uendelig lys i Forhold til Mørket; men nu slap den, nu var det mørkt, og nu - larmede, gungrede det af Klap og Bravo og Hurra. " Det var dog som Fanden", sagde jeg halvhøit. Præsten i Lyngby, Hr. Jbsen, har i  "Fædrel." for 8de Marts dette Aar erklæret: "fra alle politiske Sammenkomster er det min Overbeviisning, at jeg som Præst, bor holde mig bortes. – For Dem, der ikke skulde vide det, bemærke vi, at Lyngby ligger ganste tæt ved Sorgenfri. - Han erklærer endvidere: "jeg frygter desuden ikke for offenlig at bekjende, at jeg ikke ynder de constitutionelle Bestræbelser." Det maa være en modig Mand den Jbsen, han kunde dog risquere at miste sit Kald og - faae et, der var endnu bedre. Provindsialstænderne for Preussen ere blevne aabnede i Berlin af Landdagsmarschallen med Ordene: "Mine Herrer! De ere Preussiske Stænder." - Det er altid godt at huske dem herpaa. Hamborgske Politibetjente ere trængte eller brudte ind hos en Borger i Tonningen, en dansk Borger, og have anstillet Huusinquisition. Ham. borgerne ere raske Folk, de tor bryde ind; men det tydske Forbund tor igjen bryde ind hos dem. Det tydske Forbund er ogsaa rask, men Franskmændene tør igjen bryde ind hos dette; hos Franskmændene - nei, der tør Jngen komme og være næsviis. Vi Danske ere de allerstikkeligste, vi bryde ikke ind hos Nogen. Vi komme til at tænke paa Geographiens Jnddeling. af Jndsøer: Nogle afsætte Floder og modtage ingen, andre baade afsætte og modtage, atter andre modtage blot. D. B. Dec. 1812 underrettede Hr. Carstensen "Figaros--Abonnenter om, at en "gjennemgribende Forandring! vilde foregaae med Bladet, der uden Tvivl vilde være velkommen for dets Læseres" idet han nemlig fratraadte og Hr. Holst tiltraadte Redactionen. Det var nemlig "et Factum, som det ikke kunde nytte at benegte", at Bladet under hans Redaction havde tabt betydelig i Jnteresse og kun ufuldkomment svarede til de Fordringer, man er berettiget til at opstille." "Fra næste Qvartals Begyndelse overtager Undertegnede atter dette Blads Redaction. Georg Carstensen," saaledes lyder en Annonce i Bladet af 26, sidst. leden. Paa samme Tid fratræder naturligviis Hr. Holst. "Der er ingen Vind saa daarlig, at den jo blæser Noget godt." Man erfarer nu en tilfredsstillende Grund for, at Etatsraad Mundt ikke har kunnet passe paa de ham underordnede Embedsmænd ved Brolægningsvæsenet og forhindre deres Underslæb. Han har nemlig været fordybet i en Undersøgelse over den store Fordeel, det vare for Brostenene, om der anvendtes Hjul med brede Fælger fremfor med smalle dito. Jmedens han saaledes var beskjæftiget med at sikkre Stenene mod smalsælgede Hjul - stjal de Andre dem. Theaterdirectionen synes at lede alle mulige gamle forglemte Stykker op for at give dem sammen med,En Boleros. Saaledes,Enten elskes eller døe", "Slaget i Kjøgebugt" o. s. v. - , Lige Born lege bedste, tænker vel Theaterdirectionen.