Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-08-01
Blandede Efterretninger. Det er besynderligt nok, at medens man i Danmark, hvor der, efter Prof. og Ridder B. Thorlacius's interessante bemærkninger over de der endnu tilværende Hedenoldshøie og Steensætninger, findes over 3 til 4 Tusinde saadanne Høie, aldeles savnet en fuldstændig Beskrivelse over disse Oldtidsminder, udkommer nu i Tydsklandet eget, med Afbildninger forsynet Værk, om de germaniskeromerske Høie, under Titel: "Opferstadte und Grabhügel der Germanen und Rømer af Rhein, untersucht und dargestelle durch Dorow, Königl. Preuss. Hofr., Wisb. 1819. Allene til det første Hefte høre 22 Steentryk og et Kort. Forf. inddeler sine Høie i germaniske og romerske, endskjøndt han mok ofte kommer her i nogen Forlegenhed med sin Jnddeeling. De germaniske adskille sig fra de romerske isædderved, at Høien er høiere, bedækket med Grønsvær og nedentil besat med en Steenkreds, ligesom man og, ved at grave 1 til 3 Fod, i Midten, støder paa enkelte store Stene. J en Offer høi fandtes slebne eller poleerte Flintestene, som, efter Forf. Mening, deels brugtes til at slaae Jld, deels som Offerknive, til hvilket Øiemed de ere forsynede med taggede Jndsnitter. (Denne Gisning, som Rec., i Allg. Hall. Lit. Zeitung f. Maj. d. A., kalder skarpsindig", er neppe grundet. Ogsaa danske Høie findes de, og vore Oldgrandskere have med Rette antaget, at saadanne Flinteknive og Steenkiler bleve, saaledes som man af deres Stilling og Anbringelse i Jettestuer maa formode, medgivne de Døde som Symboler til at afholde onde Væsener fra deres Hvilested.) I Høiene fandt Forf. Alting ødelagt og søndertrykket, og ofte stødte han, efterat han med største Møie havde opgravet en Høi, paa intet uden Kul, Aske og Potteskaar. Han formoder deraf, at Redskaberne ere blevne kastede midt i Jlden, og derpaa med Skovl og Hakke kastet ned i den egentlige Høi. (Dette stemmer ogsaa overeens med den i vort Norden herskende Skik. Snorre Sturlesen beretter i sin norske Konge-Krønike, "at Odin befalede, at brænde de Døde og bære med dem paa Baalet, hvad de havde, paa Grund af, at saa meget Gods, Enhver havde faaet med sig paa Baalet eller i Graven, bragte han ogsaa med sig til Valhalla. Man seer heraf, hvor stor Lighed der var imellem de gamle Skandinavers og de gamle Tydskes Sæder. Ellers herskede hos Romerne omtrent samme Jdee. De medgave deres Døde Penge, som Færgeløn for Charon.) Ofte finder man, vedbliver Dorow, ogsaa Alting i god Orden, Hovedurnen i Midten, og omkring samme smaa Kar, saa spidse, at de neppe kunne staae. Man finder ikke i de tydske Høie Taare flasker, smaa Salveflasker af Leer, og Glas o. desl., derimod smaa Stykker Rav, Steenkiler &c., som i adskillige af vore danske Høie. Karrene ere for det meste af meget grovt Leer og af raaere Arbeid end i de romerske Høie. Mynter findes deri ikke ofte, og hvor de findes, hidrøre de fra Romerne. Metalarbeiderne bestaae for det meste af hærdet Kobber. Skriftets forhen nævnte Rec. anmærker, at man, saavidt han veed, endnu ikke har fundet i Middel- og Sydtydsklands Gravhøie Stene med Runer, og at altsaa Skrivekonsten, ikke i den hedenske Tid har været bekjendt i det egentlige Tydskland, da man nok ellers havde anvendt den paa Mindestene. J den christelige Tidsalder, og med den den latinske Skrift, hvoraf Runerne opstode, kom Høie ud af Brug. Men i Norden varede Hedendommet længer, gode Hoveder benyttede sig af Skrivekonsten, og brugte den til Troldom; ogsaa paa Gravstene har man maaskee allerede i Hedenold ritset der Runer, fordi Høiene vedbleve her at være i Brug. Derfor finder man der Runeskrift og i Tydskland ikke. Men at Runer ere fremkomne af den latinske Munkeskrift, derom er vel ingen Tvivl, da de forekomme i samme Orden, og hverken fremvise de Bogstaver, der er det Græske eller Hebraiske egne. Rec. kjender kun en eneste Steen, der har Træk, der ligne Runer. Den er funden i Castel ligge for Maynz, og opbevares i den sidste Stads Museum. Rec. opfordrer Forf. til at give en Beskrivelse derover i næste Hefte, og mener, at Oldgrandskere i Danmark vilde være istand til at kunne af denne Steen finde Overgangen til Runeskriften, da Stenen synes at være fra den, Merowingiske Tidsalder. - (Allerede den lærde Jhre paastod, at der fordum ligesaavel fandtes Runer i Tydskland, som i Skandinavien, men han formoder, at det var Bantastenene, hvis Brug Odin indførte i Norden, og som man vedblev at sætte der, endog efter Christendommens Jndførsel, som vedligeholdt Runerne i Skandinavien, medens de, som Overtro, ødelagtes i Tydskland. Suhm finder det rimeligt, at Runerne ere komne til Norden fra det sorte Hav, hvor der var fuldt af græske Colonier, især da Runerne mere lignede græske end phøniciske Bogstaver, over Spanien, hvor de endnu skulle findes i Mængde, og er altsaa af modsat Mening som hiin Recensent. Men den Mening, at der i Spanien findes Runer, synes at modsiges af den nyeste danske Reisende i dette Land. Saaledes beretter Doct. Lemming, i sine bemærkninger paa hans Reise i Spanien 1819 (Nyerups Magazin, 2 B. H.), at der vel gives der en Deel gothiske Mynter, almindeligst i Guld, hvis Dechifferering ikke er vanskelig, men naar man taler om Runer, saa er det de her kaldte las desconocidas (de ubekiendte) hvis Caracterer stundom ligne vore Runer.) - J een af de af Dorow beskrevne romerske Høie fandkes, blandt andet, en herlig Offerkande af Kobber, overtrukken med det skjønneste Spanskgrønt og udforet med Kork.