Ribe Stifts Adresseaviser, 1828-08-01
(Fortsættelse af Portens Manifest.) Da Ypsilantii, efter sit Nederlag havde trukket sig tilbage til Rusland, og den forhenværende Hospodar i Moldau, den troløse Michael Suzzo, ligeledes var flygtet dertil med alle sine Tilhængere, forlangte den høie Port, i Kraft af Tractaterne, Flygtningernes Udlevering, eller deres Afstraffelse overalt, hvor de maatte befinde sig. Det Russiske Hof gav det undvigende, og lige imod Folkeretten stridende, Svar, at dets Høimodighed ikke tillod det, at udlevere disse Flygtninger, da dog Høimodigheden imellem Magter, der ere bundne ved Tractater, kun kan bestaae i disses Opfyldelse. Saaledes har Rusland, idet det tog Rebellerne i Beskyttelse, traadt Tractaterne og alle bestaaende Rettigheder under Fødder. Resten af hine Ryggesløse befinder sig i de Russiske Stater; det Russiske Hof tog imod Flygtningerne og beskyttede dem; og, medens Oprøret daglig voxte i Kraft og Styrke, fordrede Man, at Tropperne skulde trækkes ud af begge Provindserne; at der skulde indsættes Woiwoder; at de Forholdsregler, som nødvendig havde maattet tages, og som under de trængende Omstændigheder ikke kunne gjøres mildere, skulde formildes, ja endog forandres; samt at de fornemste Grækere skulde sættes i Frihed, hvorhos det Russiske Hof tilsidst paa en uantagelig Maade gjorde Fordring paa en Beskyttelsesret for Anførerne, af den Græske Nation, hvilke efter alle Retfærdighedens Forskrifter først bleve straffede, efterat deres Forbrydelser vare øiensynlig beviiste. Paa alle disse Fordringer gav den høie Port mundtlig og skriftlig de retmæssigste Erklæringer og de redeligste Svar. Men da den ovennævnte Gesandt ikke var tilbøielig til, med Betænksomhed og billighed at laane Øre dertil, og saaledes handlede paa en Maade, der stred aldeles imod det Forhold, som ved Gesandtskaber iagttages, saa forlod han Hovedstaden. Umiddelbar efter Gesandtens Afreise skrev Storveziten til det Russiske Hofs Premier=Minister, og gav ham en nøie Fremstilling af det Forefaldne; men, skjøndt han omstændelig viiste ham, at det Forhold som den høie Port, saavel for, som siden, havde iagttaget, var fuldkommen overeensstemmende med de imellem den høie Port og de venskabelige Magter, og i Særdeleshed med Rusland, som kjere Venner og Naboer, bestaaende Conventioner, og, skjøndt han udviklede for ham, hvorledes den høie Port bestandig havde baaret Omsorg for, nøie at opfylde de stipulerede betingelser, og at vedligeholde Fred og Venskab, og hvorledes endelig dens hele Forhold kun havde det eneste priselige Øiemeed, at opretholde Sikkerhed og Ro, saa blev det dog imod al Forventning bemærket i den første Tolks Svar, at han fjernede sig fra billighedens og Troskabens Bane. Efterat den høie Port havde opnaaet sin Hensigt, at rense begge Provindserne fra Rebellernes Smitte, saa foretog den umiddelbart derpaa Jndsættelsen af Woiwoderne, og, idet den stadfæstede de gamle Privilegier, indsatte den igjen de ovennævnte Provindser i deres tidligere Forfatning. Den Brittiske Gesandt, Strangford, havde, efter sin Hjemkomst fra Kongressen i Verona, flere Gange officielt og offentligt erklæret, og ved forskjellige Sammenkomster angaaende de forefaldne Tildragelser gjentaget, at der aldeles ikke var noget at indvende imod de billigheds-Forholdsregler, som Porten i disse alvorlige og vanskelige Omstændigheder havde taget, og at, naar den høie Port endnu vilde samtykke i en Formindskelse af Antallet paa de Tropper, der kaldes Beschlis, saa vilde der imellem den høie Port og det Russiske Hof ikke blive et eneste stridigt Punct tilbage, og ikke een Gienstand, for videre Forklaringer, men Freden og Venskabet mellem begge Hofferne derved bekræftes og befæstes. (Fortsættes.)