Jyske Efterretninger, 1768-12-23
Men Chineserne maae skiære saa mange Træe=Stokke, som de have Blade i deres Bøger; hvorudover de ofte maae bruge et stort Kammer til at forvare de til en eeneste Bog henhørende Former udi. Missionairerne skrive, at dette skeer paa følgende Maade: Det Verk, som skal trykkes, bliver af en god Skriver skrevet paa fiint igiennemsigtig Papiir, Formskjæreren klistrer derpaa hvert Blad paa en Tavle eller Stok af Able Træ, Pære=Træ eller andet haardt Træ, og udarbeyder Trækkene, i det han skiærer Resten af Træet bort, hvilket han veed at giøre saa nøye, at det er vanskeligt at giøre Forskiel imellem Copien og Originalen, enten det saa er deres egne eller Europæiske Træk, hvilke de paa samme Maade skiære og trykke. Denne Maade at trykke paa haver den Beqvemmelighed hos sig, at de spare den Møye, som Europæerne have med at sætte Bogstaverne, og saasom de ikke aftrykke fleere Ark end de sætte af, saa have de ikke behov at befrygte den Fere, at trykke mange hundrede sal. hvert nyt Oplag at gjøre nye Op Dog alligevel er den Europæiske paa, Chineserne ikke ubekiendt; de 3. som ere skilte fra hinanden, for at ge Forandringer i den nærværende Til som alle 3 Maaneder bliver trykt i Peking. fortaller, at de i Nanking og Suchevfu trykte paa denne Maade nogle smaae Bøger meget net og rigtigen. Til de Sager, som i en Hast maae være færdige, som naar der kommer en befaling fra Hoffet, som indeholder adskillige Artikle, og maae i een Nat aftrykkes, have de et andet Middel, De overdrage Tavlen med guult Vox, og aftegne Trækkene med utroelig Hastighed. De betiene sig ikke af P. resser, som i Europa. Deres. Træe=Tavler og deres Papiir, som haver intet Allun, kunde ikke heller taale dem. Naar de have gjort Taplen eller Pladen ganske lige, saa dyppe de en Pensel, som kan bruges, paa begge Ender, ned i Sværten, og dermed smøre de Tav den, men saaledes, at der kommer hverken for meget eller for lidet Sværte derpaa; J det første Fald vilde Trækkene. ikke trykke reent, og i det andet Fald slet intet. Derpaa føre de en anden langagtig og blød Pensel sagte over Papiret. og trykke det meget eller lidet ned, som der er meget eller lidet Farve, paa Tavlen til. Naar dette engang er i Stand, kunne de aftrykke 3 eller 4 Ark, uden at dyppe Penselen ned i Farven. Til denne Farve eller Sværte tage de Lampe=Sood, hvilken de støde godt, og sætte i Solen, derpaa sigte de den jo finere jo bedre, bestænke den med en aandig Fugtighed, indtil den bliver saa tyk, som Liim eller tykt Klister; men den maae ikke hænge sammen i Klumper. Dette lade de smelte paa Jlden og til 10 Under Sværte komme de omtrænt 1 Unge Oxebuds=Liim, og derpaa Vand, indtil det bliver tyndt nok. Og saasom deres Papiir er tyndt og igiennemsigtigt, saa kan man kuns til ikke det paa een Side, hvorudover hvert Blad er salset. Falserne. eere paa Kanterne, som blive lagFff 2 te meget lige, og Aabningen paa Ryggen, hvor de imod den i Europa brugelige Skik blive beskaarne og tilsammenhæftede. Paa Falserne er dragen en sort Stræg, der, ligesom de af Punkturerne gjorte Huller paa vore Bøger, tiener Bogbinderen til Efterretning, hvorledes han behørigen skal legge dem tilsammen. De indbinde deres Bøger i et artigt Slags Pap af graae Farve, eller i fiint Satin eller blommet Taft. Mange ere indbundne i rød Brocade, som er bestrøet med Sølv og Guld Blomster. Denne Maade at binde paa er vel ikke saa god som vores, men dog ogsaa meget net og beqvem Den ulykkelige Proces. Et Faar kom med en Gaas i Trætte, Hvorom Det var om ders Forstand. Nu kan enhver vel sagte giætte, Hvorvidt at den sig strække kand. Ja ja de trættes dog om noget. Om intet mange klamres kand. Den Sag de giør hinanden broget. Hvem nægter Giæs og Faar Forstand; Ney, troe mig, Gaasen høyt kan kjække. Den, som en Svane har en Hals. Den lader sig saa let ey skrække, Mens Advocater er til Fals. Hvorfor skal jeg vel give efter, Saaledes taler denne Gaas. Jeg har jo Fier, og Duun, og Kræster, For Retten der er ey sat Laas. Den ret forbittret Faaret stævner. Til Advocat den tog en Ræv Men Faaret sig en Ulv udnævner. De begge vel opskjørtet blev. Thi det Slags Dyr, man vel maae agte, I Skoven Advocater er. Hvor Hvorfore det, man veed jo sagte, At disse meest har Retten kiær.) Strax Ulven Contra Stævning giver. Hver møder for sin Principal. Paa Retten disse ivrig driver, Hver Punkt i Loven dreyes stal. Saa længe de den Sag omdreyer; Thi de forstaaer hinandens Nik, At Principalen intet eyer. Ei det forbandet ærligt gik. Ja vist, thi Ulven veed at plukke Sit Faar, imens det har en Tot. Og den høyrøstet Gaas maae sukke Og alting tage op for got: Thi Ræven veed saa net at pille Sin Gaas, imens den har en Fier; De sagte disse Dyr kan drille, Saavelsom mange andre fleer.