Berlingske Tidende, 1776-03-01
Fra Rusland, den 27de Januarii. Skiønt Rusland var et af de Riger, hvor Jndbyggerne sildig bleve civiliserede, saa er det dog ogsaa vidst, at det Skridt, hvorved just dette Rige er kommet til sin nærværende Storhed, har været det allergesvindeste. Peder den Store og hans samtlige Efterkommere have arbeydet meget paa, at udrive deres Undersaatter fra Barbariet, som gjorde dem foragtelig i de andre Europæiske Nationers Øyne. Dog er alt det Skinnende i disse samtlige Souverainers Regieringer alligevel bleven fordunklet ved Glandsen af vores Allerdurchlauchtigste Beherskerindes Regiering, som for nærværende Tid beklæder dette store Riges Trone. Denne vores Keyserinde har ikke allene udvidet Grændserne af hendes Stater, men endog anvendt alle Øyeblik paa, at giøre sine Undersaattere immer mere lykkelige. De Reyser selv, som hun har gjort, have givet hende Middel i Hænderne, til nøye at indsee de Misbruge og Mangler, som endnu vare i et eller andet Stykke ved Administrationen. Handelen, Fabriker, og alle Slags Konster finde i den store Catharina den ivrigste Befordrer, som har gjort sig en vidløftig Plan, saavel til Folke=Formerelsen, som til hendes mangfoldige store Staters Beskyttelse. Overmaade meget er deraf bleven bragt ind i en Mængde Forordninger til Efterlevelse, som er indbefattet i en dertil besynderlig Bog. Disse Forordninger ere ikke de, som vores Monarkinde nyelig har ladet antegne i en nye Lovbog, som er sendt til alle Provindserne. Det er bekiendt at Hs. Keyserl. Majest. den 26de Decbr. 1766 lagde den første Grund til denne Lovbog. Paa samme blev, uagtet Krigens Uroligheder, dog 10 Aar igiennem uafladelig arbeydet; og hele Europa vil nu snart være i Stand til at bedømme et Værk, som vil drage ikke allene de nu værende, men endog de tilkommende Slægters Beundring til sig. Ved disse nye Love underretter Keiserinden hendes Undersaatte om de Messyrer, som hun har taget, og om de Forandringer, som hun har været nod til at foretage i de allerede værende Departementer, til Justitzens Forvaltning. De ere, efter Mængden og Sagernes Forskjællighed blevne formerede eller indskrænkede. Enhver Provinds, ethvert særdeles District skal skaffe adskillige Subjecter, deels adelige, deels borgerlige, studerede og ustudere, Landgods Eyere, Bønder, Kiøbmænd og Konstnere, til at forvalte det Departements Justitz og Politie, som maae blive dem anbetroet. Ethvert lille Departement skal staae i en bestandig Corresponden; med det større i samme District, og dette med det større i Provindsen, og dette store Departement igien med det Departement, som er i en eller anden Hovedstad, Moseau eller Petersborg. Disse 2 sidste skal, endskiønt de ere forskiællige, dog være saaledes forenede, at de under Souverainens høyeste Autoritet kun skal have Anseelse af at udgiøre ect. Og paa den Maade bliver Lys og Jndsigter meddeelt fra et Sted til et andet, og er ligesom i bestandig Omløb. Den Forskiæl, som er i Religion, Herkomst og Stand, fra Græker til Hedninger, fra Kneesen indtil en Tartar, Fisker, Bonde eller Jæger, fra Russen indtil Laplænderen, skal ey kunde udelukke nogen. Enhver Provinds skal udvælge et vist Tal af deres Jndbyggere iblant de redeligste, klogeste og saadanne, som ere Lovene og Sæderne bedst bekiendte, og af dette Antal skal igien Dommerne vælge og udsøge Subjecter, hvoraf atter Keiserinden, da vil udtage dem, som hun finder tienlige til at forvalte Justitzen og Politien. De fornemste Hensigter med alle disse Anstalter, som findes i dette Værk, kan føyelig bringes under følgende Hovedstykker: 1) At giøre Rusland til en Stat, som er overalt heel Europæisk, i Steden for at det tilforn, havde deels Asiatiske, deels Europæiske Love, hvis Følger nødvendig maatte foraarsage al Slags Forvirring og Uleylighed. 2) At sætte Rigets Administration paa en sikker Fod ved de, under den høyeste Magt subordinerende Øvrig, heders, ligge tildeelte Medvirkning. 3) At grunde et fast og vedvarende Legislaturs Depot. 4) At indrette Lovene efter Undersaatternes Tilstand, i Hensigt til deres Forfatning Sæder, Dygtighed og Forstand. For at erholde denne store Hensigt, har Keiserinden ogsaa brugt de 10 Aar, som ere anvendte paa de nye Loves Forfærdigelse, til at giøre overalt en stor Mængde Jndretninger, til at forfremme Ungdommens Opdragelse. 5) At bestemme Strafferne saavelsom Lovene efter Nationens herskende Caracteer. Antallet paa Forbrydelser er formindskeet, eftersom en Svaghed og Misbrug selv ikke regnes blant Forbrydelser. Religionen skal ikke være et Skiul for Had og Hævngierrighed. Kun den skal ansees for at have forbrudt sig imod Religionen, som offentlig stræbe at nedrive dens Bygning. Lastværdige Sæder ere en Forbrydelse, og skal alvorlig straffes. En Tvivl, er Spørsmaal, en Proposition er ikke altid en Virkning af en forehavende, at skade Religionen eller Sæderne. Altsaa skal man dømme dem, som maatte afvige fra de almindelige Grundsatser, til at lade sig undervise. Skam skal være en Straf, men for at giøre den desto mere virksom, saa skal der af Ære blive indrettet Belønnings Titler. Den, som man haver frataget Æren, skal tillige sættes i den Stand, at han ikke kan skade, efterdi man af den, som allene har Livet, men ingen meer Ære, kan formode alt. Endskiønt Ærens og Frihedens Tab er en borgerlig Død, saa skal dog saadan en Forbryder tiene Staten med Arbeyd, hvortil han bliver dømt 6) Dommerens Magt skal ikke strække sig videre, end til at handthæve Lovene, for at beskierme den offentlige og privat Sikkerhed, som ogsaa for at sætte alle Classers og Jndbyggers Frihed i Sikkerhed. Hiint voldsomme Middel, i sær Torturen, de afskyeligste blant alle, er dem forbuden. 7) Criminal Justitzen er en af de vigtigste Ting i denne nye Lovgivel, se, hvis Hensigt er i sær henrettet paa de Beskyldtes Sikkerhed, som kan være uskyldig. Fra det inderste Norden kan en paa Philosophie og Menneskekiærlighed grundet Praxis næsten underrette alle andre Lande, at det er bedre, at skaane 20 Gierningsmænd for Straf, end at belegge en Uskyldig dermed. Dommerne skal holde sig bogstavelig til Loven, og skye alle vilkaarlige Fortolkninger af samme. 8) For endelig at giøre alle Ondskabs, Hads og Bagtalelses Forsøg kraftes løse, saa maae ingen kastes i Fængsel, før han ved en lovformig Dom dertil er bleven dømt, efterdi man ikke, uden Retfærdigheds Fornærmelse, bør betage nogen anden sin Frihed, end den, som er en virkelig Misgierningsmand, og den just derfor ikke er en Misgierningsmand, som har Ondskab Hads og Bagtaalelses Udsigelser imod sig.