Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-06-24
J ældre Tider skrev man ikke, undtagen i Begyndelsen af Ord, eller i det Mindste af Stavelsen, i Midten eller Enden af disse derimod i om det ogsaa hørtes som Consonant, enten det saa gik foran eller fulgte efter en Vocal; saaledes skrev man ikke alene Vei, høire &c., men og Hierte, Bielde &c. Først senere har man optaget, ogsaa i Midten af Stavelser, og tildeels i Enden af dem. Nogle brugte i allevegne, hvor Jlyden udgjorde en Stavelse med en anden Vocal; andre brugte endnu i, hvor der gik en Vocal umiddelbar foran, som i Vei o. s. v. Man anfører som Grunde for denne sidste Skrivemaade: 1) J udgjør i disse Forbindelser en Diphthong med den foregaaende Vocal, og en Diphthong er sammensat, ikke af en Vocal og en Consonant, men af to Vocaler. For at bevise at ai, ei, øi o. s. v. virkelig er Diphthonger, anfører man, at, naar man sætter en Stavelse sammen, hvori saa mange Consonanter, som mueligt, forekomme, f. Ex. Sprandskt, saa kan man godt deri indsætte al istedenfor a og sige Spraindske (Sprandskt). 2) Naar man skrev i i saadanne Ord, saa maatte man, i det Tilfælde, at der fulgte en Vocal efter i, deele dette til den anden Stavelse, f. Ex. Øje, og dette vilde føre til en urigtig Udtale. 3) aj, ej, oj, øj uden efterfølgende Vocal kan slet ikke udtales. Hertil svares: 1) Udtrykket Diphthong har forskjellig Betydning, snart er det et Tegn, sammensat af to Vocaler, som have en enkelt Lyd, som naar man kalder det franske ni eller an Diphthong, snart er det en Lyd, sammensat af 2 Vocaler, udtalte hurtigt efter hinanden, som man pleier at stave sammen, og som i Vers regnes for een Stavelse. Undertiden høres der i disse Sammensætninger 2 Vocaler efter hinanden, som have omtrent den samme Længde og Vægt, som i det franske oi (læst og og ui (læst vi); men som oftest udtales den ene yderst kort og uden Betoning. Denne kort udtalte Vocal er det, som da i Almindelighed synes at blive til en Consonant, i nemlig til i, og u ikke til v, men til det engelske w. J de Tilfælde, hvor man ikke betegner Lyden ved et særskilt Tegn, men ved det sædvanlige i og u, pleier man og at kalde Sammensætningen Diphthong, enten saa den til Consonant overgaaende Bocal staaer foran den anden eller efter den, saaledes kalder man se i det franske miel, ne i det spanske fuego, og ie i tierra Diphthonger, da man derimod ikke kalder wa i water saaledes. Vi kunde saaledes og kalde ja en Diphthong, men gjøre det ikke, fordi vi her ikke længere bruge Vocaltegnet i; med Hensyn til Lyden er det nemlig ligesaavel Diphthong som ai; i begge have vi et stærkt og fuldt lydende a, og et yderst kort ubetonet i, naar vi nu i det ene Tilfælde kalde dette Consonant og betegne det med i, saa kunne vi det og i det andet. Beviset, som er taget af en Stavelse med saa mange Consonanter som mueligt, kan ingen Cyldighed have, thier det, som høres i Sprandskt, saa er jo Sprandskt ikke en Stavelse, hvori saamange Consonanter som mueligt forekomme. At en anden Consonant, f. Ex., ikke kan indsættes paa samme Sted, beviser Jntet, thi hver Consonant har sine Forbindelser, hvori den kan udtales. Jøvrigt kan anmærkes, at ligesaavel som man kan udtale Sprandset, kan man og udtale Spriandstt, endskjøndt man ikke kalder ja en Diphthong. 2) Det kan ikke føre til nogen urigtig Udtale, om man deler i til den anden Stavelse, naar man blot erindrer, at Vocalerne foran i skulle lyde kort, og naar det er en og og tillige aabent *); men det samme maa og lagt tages, naar st og skifølge efter dem, f. Ex. Heste, Frosten. Ved stog ske kan man dog forvildes, da Vocalerne foran disse undertiden have en lang Lyd, som i viste, fleste; derimod er Regelen ved j uden Undtagelse, og derfor let at lagttage. Og der gives jo mange Ord, især optagne af det latinske Sprog, hvori i almindelig skrives, og deles til den sidste Stavelse, som Cajus, Achaja, Pompejus, Coccejus, Troja, Bojerne, og hvor dog alle Danske give aj, ei og og netop den samme Lyd, som Diphthongen at, ei og vi, efter Modpartiets Mening, skulde have Til 3) svares blot, at Ordet Majestæt er let at udtale; men naar vi af dette kaste estæt bort, lyder det Øvrige ganske som Mai eller Maj, og dette kan dog udtales. Som en subsidiær Grund for at bruge i de Forbindelser, som vi tale om, kan endnu anføres, at i de fleste Ord, hvori disse forekomme, have enten beslægtede Ord i vort Sprog, eller tilsvarende Ord i andre Sprognig, men nu var det ikke rimeligt, at g skulde gaae over til Vocalen i, men vel til Consonanten i, f. Ex. veje, beslægtet med Vægt, løj, beslægtet med Løgn og tydsk log; Vei, tydsk Weg; Leie, beslægtet med ligge; Øje, svensk Øga. Desuden har man den store Fordeel, ved at bruge i disse Tilfælde, at man strax kan skjelne saadanne Ord, hvor i skal have sin fulde Lyd som Vocal, fra andre, og ikke forledes til at udtale Atheist som Atheist, Deist som Deist, overtroisk som overtroisk, færøisk som færøisk Nicolai (Genitiv af Nicolaus) som Nicolai, Mais som Mais. *) Det er vistnok alligevel en Feil, at lade er og 8 lyde saa aabent, at de ej kunne skjelnes fra a og o, og udtale bøie som boe, veje som vaje, hvortil de indfødte Kjøbenhavnere gjerne ere tilbøielige. Folk fra Provindserne gjøre som oftest tydelig ForskjelMisceller.