Corsaren, 1844-11-29
Den Roeskildske Forsamlings. Lærdom. Man her næppe fuldstendig opfattet Grunden til det Factum, at Ørsted ovre i Viborg ikke befandt sig vel, hvorimod han i Roskilde bliver tyk og fed, saa at Talen er om, at han skal have en ny brun Frakke. Ovre i Viborg var han, som sagt, ikke ret i sit Element, han var som en Ferskvandsfisk, der er kommen i salt Vand. Og det var ingenlunde for de politiske Controversers Skyld. Store Statsmænd, og navnlig vore, have det tilfælleds med Sneglene, at de have koldt Blod og ikke tage sig Nogenting nær. Men det var, fordi den lærde Ørsted, den fuldendte dialectiske Fægtemester, ovre i Viborg ikke fandt duelige dialectiske Fægtere, men maatte slaaes med Folk, der sagde som Jyden: "Tøv lidt, mens a spytter i Næven", og saa hug om sig tvertimod alle Fægterregler. Dette overraskede, frapperede, forvirrede Ørsted, han stod tilsidst og stak med sin Rappier som med en Gaffel og kunde knap værge sig med den. Men i Roeskilde, i det lærde, grundige, dialectiske, diplomatiske Roskilde, i denne Gymnastiksal, der er indrettet af selve Ørsted, og hvor Underviisningen drives efter den Ørstedske Methode - ah! hvilken behagelig Forskjel. Han sagde Ah! og følte sig atter i fersk Vand; han var tilmode som en Badegjæst, der kommer fra et Dampbad ud i den friske Luft, eller som en Soldat, der har ligget krum og nu kan strække sig. Vil man nu høre hvilkensomhelst Roskildsk Stænderdeputeret, saa er han stolt af dette "Fortrin", der giver dem alle i Ørsteds Vold; han vil maaskee endog forlange, at man skal takke dem, ligesom man takkede Varro efter Nederlaget ved Cannæ "quia de republica non desperassett" ); fordi de drabelig, skjøndt uheldig, have søgt at hævde Forsamlingens Fægterære. Han vil sige: "Man kan dog ikke nægte os en betydelig Grundighed og Lærdom; en Betænkning fra os er ligesaa alsidig som en motiveret Betænkning fra Cancelliet til Kongen. Lad det end undertiden udarte til Vidtløftighed, saa bliver dog enhver Krog af en Sag undersøgt, og hvert Støvgran koster Commissarius en Kamp. Vi blive huggede til Plukfisk, det er sandt; men det viser, at vi have hugget." Og det maa indrømmes. Den Roeskildske Forsamling er virkelig ligesaa god som hvilkensomhelst Section af Cancelliet - den kunde godt hedde den Roeskildske Section -; vi ville endog troe, at Moltke, Bang, Scavenius og Stenfeldt kunde remplacere Cancelliet og agere Stemann, Ørsted, Bentzen og Holm. Resten af Forsamlingen kunde blive Fuldmægtige, Cancellister, Volontairer; Dhrr. Drewsen og Christensen vilde man formodenlig gjøre til Cancellibudde. Men hvad vilde man sige om det Uhr, hvori der var to fortræffelige Hovedhjul, men ingen Uro, idet Uroen havde gjort sig til Hovedhjul? Og en raadgivende Stænderforsamling skal ikke være Hovedhjulet i Statens Maskine, men Uroen, den evig rastløse, virksomme, fremaddrivende Kraft. Stænderforsamlingen skal ikke være Hovedet, der tænker, men Hjertet, der føler og driver Blodet frem, undertiden saa stærkt frem til Hovedet, at det bliver rødt, hvilket man kalder at rødme, og hvilket undertiden er meget godt Hjertet skulle J altsaa være, Hjerter skulle I have. Der staaer skrevet: J skulle ikke have smaae Tanker til smaae Andragender, men store Tanker; og les grandes pensees viennent du coeur ): de store Tanker kommer fra Hjertet. Der er noget Uhyre ved Eders Lærdom. Den opsluger Eder som de ægyptiske Viismænds Stave, der bleve til Slanger, istedetfor til deres Støttestave. Af bare Lærdom og Grundighed gaae J saa dybt tilbunds i enhver Sag, at J ikke kunne komme op igjen, og Stændertidenden løber over. J begive Eder saa langt ind i Sagerne, at J ikke see Skoven for Træer, Folket for Folk, Klasser og Kaster. Eders megen Lærdom gjør Eder saa rasende, at Schulin til Syvende og Sidst bliver den Fornuftigste iblandt Eder. Hvad skal det til? Vare Jacobinerne lærde? Vistnok var der lærde Folk iblandt dem; men i Almindelighed vare de Folk af en god, skarp Forstand og med Hjertet paa det rette Sted. Og deraf kom det, at, da de decreterede Oprettelsen af Nationalgardens tre Millioner Mand, brugte de ikke saa lang Tid dertil, som J til den foreløbige Behandling af Værnepligtssagen, og dog staaer Nationalgarden endnu den Dag idag under Vaaben i Frankrig, medens Nesultatet af Eders Værnepligtsdebatter næppe bliver Andet, end at J maae have Sagen forelagt til indledende, foreløbig og endelig Debattering engang endnu. J ville spørge: Hvo afgjorde da, hvorledes Uniformen burde være, om den skulde leveres fra kongelige eller private Fabriker, om Skoene skulde leveres fra Magazinerne eller stilles til Licitation? Oprigtig tilstaaet: Man begik den Formfeil at lade dette ude af Agt; men desuagtet arriverede det - formodenlig ved et Slumpetræf - at disse tre Millioner Mand sloges som Djævle, naar de kom i Kast med Fjenden, ja, de skulle endog have ihjelslaaet preussiske Soldater, der paa det omhyggeligste vare udrustede efter preussisk Mønster, ligesom Eders Stændercomiteer. Hvad vilde J monstro have gjort, hvis J havde været i samme Casus som Conventet 1793, da Fjenderne trængte fra alle Sider over Grændsen, da Halvdelen af Departementerne havde gjort Oprør, da Staten truedes med Sønderlemmelse og da Præsidenten sagde: "Medborgere! Fædrelandet er i Fare!" J vilde formodenlig med en af Eders Aristokrater (Moltke) have meent, at Sagen egnede sig bedre til at behandles i Hans Majestæts Geheime-Statsraad og igjennem diplomatiske Underhandlinger"; at det var "passende at vise Eders Medborgere i Statens forskjellige Dele 6de oprørske Departementer), at J vare besjælede af de samme venskabelige Følelser, som deres og Eders Forfædre havde næret i gode og onde Dagen"; dernæst som Eders Stenfeldt "fulgt Comiteen og Proponenten som Veiviser", og saaledes "vogtet Eder for af Lygtemænd at lade Eder forvilde ud i Dybden", hvor J nok vidste, J ikke stak; derefter med Kammerherre Neergaard citeret Æsop og Horats's Regler for Digtekunsten; sluttelig udstedt en høitidelig Declaration til Fjenderne om at være fredelige, - og saa rolig gaaet over til Sagen om Krudts Opbevaring i Kjøbstæderne, som er "en vigtig Sag". Anderledes bar rigtignok Conventet sig ad. Det endte vel ogsaa med en Forhandling om Krudt - deri ligne I det, og - det er ogsaa hele Ligheden. Herregud! J vare jo saa angst for Krudtet, at man skulde troet, at J ikke havde opfundet det. "Ja; men Forholdene vare hellere ikke lignende! dengang var der Fare!" Saa? Var det dengang? Har Eders Præsident ikke reist sig og sagt: Medborgere! Fædrelandet er i Fare! - Eders Fædreland trues fra Øst og Syd, det vide J meget godt. - Departementer ville løsrive sig, de ere næsten løsrevne - Hvad have J gjort? – J opbevare Krudtet. Forsigtighed med Krudt er en vigtig Sag; "det kan gjælde Menneskeliv. Ja, i de idyllisk-rolige Tider, da Fyrsten er som landlig Hyrde og Folket som Kvæget, der lykkeligt græsser i Engen, da er det vistnok en vigtig Sag, om en halv Snees Spidsborgere sprænges i Luften; men, naar Landets Liv er truet, da kunne J gjerne overlade Spidsborgerne til Regeringens faderlige Omsorg uden Amendements. Men J ville ikke. Naar det lider mod Storm og Jordskjælv, ville J beskjæftige Eder med en forbedret Indretning af Barometre. Velan, lad gaae! Een Trøst have vi dog, og den er, at, naar Jordskjælvet kommer, saa maae J med; det vil ikke respectere Eders Lærdom. Ha, med hvilken Fryd skulle vi klynge os til Din Hals, Henrik Greve af Moltke, naar det synker under os Alle. Naar vi da ere sunkne ned i Svælget og Du skal have Knut, da ville vi frivillig tage en Extra-Portion, og den Dag der bliver anordnet en pinlig Undersøgelse mod David, fordi han angrer, den Dag drukne vi os i et Fad Viin - hvis vi ikke ere hængte forinden.