Norske Intelligenssedler, 1766-11-12
ordske Jntelligen. No. 46. Onsdagen den 12. November 1766. Sedler. Fortsættelsen. Phlegon har ret et skammeligt Gemyt, han forglemmer alle Velgierninger han har nydt. Hans Forældre har anvendt alle Ting paa hans Opdragelse, i det Haab, at have en Nytte i ham paa deres Alder. Hans Foresadte har tilsadt sine Kræfter paa ham. Han er ved en Mands Hielp kommen til en anseelig Betiening, hans Venner har paa en kiendelig Maade viist ham mange Prøver paa deres Kiærlighed, og udfriet ham af mange fortrædelige Omstændigheder. Han er nu i Stand til at vise alle disse Tieneste, i det mindste ved sin Tale for dem. Han kunde række sine aflevede og forarmede Forældre mangen Vederqvægelse, men han kiender dem ej meere, eller skammer sig ved dem, ja giver dem ej engang det han lidderlig viis sætter overstyr i sit Huus; De, som tilforn vare ham foresatte, veed han ej at begiægne koldsindig nok, hans Venner kiender han ej meere, og i den Sted de skulde kunde vente nogen liden Tieneste af ham, maa de være fornøjedde, naar han e giør dem nogen Skade. Hans Befordrer har han ved allehaande List bragt fra Brødet, sadt sig i hans Betiening, og endelig krænket ham til døde. Ved alt dette troer han, hans Samvittighed ei meere bør bekymre sig derom, end om en synlig Øvrighed. Celinde. Hvad fortæller de hemmelige Efterretninger om dig, Naturen har afvildet dig behagelig, og Forsynet har sadt dig i temmelig fordeelagtige Omstændigheder; du erkiænder det ikke. Du har fra din Ungdom af været hengiven til Laster, og Forfængelighed: Hvor megen Tiid har du ej ilde anvendt paa dit Legems Prydelse, Og hvor liden Tiid har du anvendt paa din Siæl, Du er bleven gift med en elskværdig Mand, og du søger dog din Fornøielse uden for Huset, Jeg kiender vel Treophet, du er aldrig fornøjet uden i hans Sælskab, han kiender din Mand, men dig langt bedre: Du antager mangen Foræring af ham, du er saa daarlig at have ham paa Tungen i alle Sælskaber. Det er sandt, den verdslige Ræt har endnu ej Beviis nok, at gribe dig an for denne utilladelige Omgang; men tænker du og at stille din usynlige Dommere tilfreds, Climene, skikker det sig for din Stand og dine Aar, at fore et saadant Ad Du skulde være eenlig, og foregaae dine i det Gode; men dine Exempler ere, desværre, alt for forføreske. Du tænker hver Dag paa nye Lystigheder, du underholder, kostbare Sammenkomster, du tilsætter det, som er over din Formue, og omgaaes flittigere med Kortet, end med omhyggelige Bøger; Dagen er dig for kort dertil du tager en god Deel af Natten med; Din Tunge over sig, som andre dine Liges, i Bespottelse og Bagtalelse, naar den har hugget sig træt paa en, tager den fa paa en anden. Du har en temmelig Færdighed i Veltalenhed, naar du vil giør andre latterlig, og udraabe det uskyldigste for Daarlighed; Du bliver nu til Aars og din Formue gaaer til Ende, du er overmodig, og dine Børn ere dig meget lig Mon din Samvittighed i Fremtiden vil tie dertil, Hvorledes skal Maraldo bestaae for denne usynlige Domstoel, Det har undertiden gelinget ham at vinde ved sin Snedighed en falsk Sag for Øvrigheden Domstoel, og maaskee tænker han her at naae samme Udfald paa sin egen Sag, men forgiæves! Hans forvovne Tale og guddommelige Ting, hans uordentlige Vandel, hans letsindige Gemyt, maa man strax forkaste. Han forstaaer sit Embede efterladen, og uden Troskab. Hans Venner og Guds Tienere tiltaler ham, de formaner ham med grædende Taare, at afstaae fra det overdaadige Levnet; han søger at forsvare sig dermed, at han ej lever i nogen aabenbare Laster; han anseer deres Formaning som en Forseelse mod ham, og truer at sætte sig i Sikkerhed for saadan formeent Forgribelse ved Øvrighedens Hielp. Men veed du ej Maroldo, du har med en høiere Ræt at giøre, som umulig vil holde med din Opførsel. Alendor har en Huusholdning, Kone og Børn, som han burde forestaa med Fornuft, men han sørger ligesaa lidet for det ene, som for det andet; man hører ej han skyer for at sige noget; han fortæller sine uskyldige Børn sine Ungdom Daarligheder, og de Laster han har begaaet i sine mandlige Aar; snart er hans Kiærlighed mod dem for stoer, snart hans Straf for haard. Hans svækkede Legem giør ham fortrædelig, saa han bliver bragt i Hidsighed ved den ringeste Ting med hans Huusfolk. Man hører ham hverken Morgen eller Aften at anraabe Gud med dem. Han er sielden ret ædrue til Middagen; han spiser ej saa meget fordi han at hungrig, som for at kunde drikke des meere. Fornuftige Samtaler flyer han for hvorfore han og udsøger sig saadanne Sælskaber, som føre Glasse og Terninger: deres Vaaben, og derved fortærer han, hvad hans Kone ved Klogskab og Arbeidsomhed samler og forhverver, strækker de ordentlige Jndkomme ej dertil, saa ved han vel enda, at finde den forborgne Nød-Penge; Han sidder saa længe, indtil Maven truer ham med Oversvømmelse; Han tumler sig hiem, og søger at udøse og udtømme den overflødige Drik og sin utidige Jver paa sine. Alendor, du har ofte været Døden nær, og ej vidst det. Tænk paa det store Regnskab, Slutningen følger næste Uge.