Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1807-04-21
Frederiksborg. Intet Lystslet i Sjælland har en behageligere Beliggenhed end Frederiksborg, som paa alle Sider er bekrandset med Sø og Skov. Det burde egentlig hedde Christiansborg, thi Christian den Fjerde lod, som bekjendt, det afhans Fader Frederik den Anden bygte Slot aldeles nedbryde, og med uhyre Bekostninger den nuværende prægtige Bygning opføre. Af Agtelse for sin Fader har formodentlig denne Konge ladet Slottet beholde sit Navn, uagtet man af Resenii Tegning seer, at det gamle ikke har været Skyggen af det ny. Men vore Forfædre have overalt havt mere Ærbødighed for deres Fædres Minde end vore Samtidige, man borthuggede og nedrev ikke i gamle Dage Alting for Fode saaledes som nu. Selv paa Frederiksborg synes man at finde Spor herpaa. Uagtet Christian den Fjerde havde anvendt mere end Kongelig Pragt og Elegance paa dette Lystslot, har han dog ladet begge Forgaardene med de to skumle Taarne blive staaende, som et Slags Mindemærke om sin Faders Ophold paa dette Sted. Man indvende ikke, at han har ladet dem blive staaende til Prydelse eller Beqvemhed. Enhver, der kjender det mindste til det Skjønne i Bygningskonsten, maa indrømme, at dette ikke kan have været Tilfældet. De berømte Konstnere, som Kongen havde ladet indkalde for at opføre dette Slot, paa hvis Bygning intet blev sparet, havde neppe ladet disse skumle Fangetaarne vanzire Stedet, dersom det ikke havde været Kongens udtrykkelige Villie. Ganske anderledes tænkde man i sildigere Tider ved Christiansborgs Bygning. Man bortryddede det gamle ærværdige Steileborg Slot saa aldeles, at næsten intet Spor blev mere tilbage deraf. Endnu en anden Omstændighed vidner og hvilken Ærefrygt Christian den Fjerde havde endog for den Jordplet, som kunde minde ham og hans Efterkommere om en mærkelig Mand eller Begivenhed. Ved Slottet er en liden Be paa hvilken Frederik den Anden med egen Haand skal have plantet Buskværk til Erindring om, at hans Søn Christian var bleven født paa dette Sted. Hvor megen Forandring der end blev foretaget med Slottet og hele Terrainet, lod Christian den Fjerde dog denne Plet blive urørt. Den sees endnu den Dag i Dag er. Men denne fine Følelse i Dannemarks mandigste og kraftfuldeste Tidsalder er aldeles forsvunden i vore Dage. Ussel Glands og forfængelig Pragt higer man efter, for dem opoffre vi Alt; men vi føle kun saare lidet ved Al hvad der minder os om, at der engang have levet Mennesker, som have saaet, hvor vi nu hoste, og plantet Træer, under hvis Løv vi nu finde Skygge. Vi leve kun for Øieblikket, ikke for henrundne og tilkommende Tider, vi føle ikke det store Fortrin, der, som tænkende Væsener, forundtes os, at sympathisere med Mennesker, som ikke ere meere, og Slægter, der endnu ligge skjulte i Fremtidens Spire. Det tomme Nærværende og dets tomme Nydelser er det Maal, vi stræbe efter. Jeg traadte ind i Slotsgaarden med besynderlige Følelser. Disse høie skumle Mure, denne uhyre Mængde billeder og Prydelser, denne blændende Forgyldning, denne sære Forening af Dristighed og Smaahedsaand, Frihed og Ængstelighed, Alting syntes at caracterisere her det femtende Aarhundrede. Paa Portalet lige ved Hovedindgangen ere smaa Figurer udhugne, som man paastaaer skulle ligne Fodspor af Børneskoe. Efter et gammelt Sagn skal Christian IV, have ladet dem udhugge, for at betyde Rigsraaderne og dem, som hemmelig havde beleet hans Foretagende med dette kostbare Slots Bygning, at han havde traadt sine Børneskoe, førend han begyndte Værket. Men enhver, der kjender Christian den Fjerde, og hans selvstændige Tænkemaade, kan umuelig overtale sig til at troe, at den Konge, som allerede i sit fjortende Aar kunde bringe hele Rigsraadet til at tie, efter mange Aars Regjering og de tappreste Bedrivter, kan have frygtet Skumleres Bagtalelse saa meget, at han behøvede at tilkjendegive dem sin Foragt paa en saa forblommet og næsten uforstaaelig Maade. Men disse saakaldte Børneskoe betyde vel intet mere og intet mindre end de Figurer, der findes paa Portene af begge Fløiene i den anden Baggaard og som ligne et J. De ere neppe andet end simple Zirater. Men det er meget naturligt, at man i Tider, da der gaves saa godt som ingen Trykkefrihed, og da de Stores Handlinger vare indhyllede i et uigjennemtrængeligt Slør, bestandig hemmelig udledte de forunderligste Bevæggrunde og Hensigter af alt hvad de foretoge sig. Saadanne Gisninger kunde saa meget lettere forplante sig fra Slægt til Slægt, som ingen offentlig turde tale derom eller gjendrive dem. Dette har overalt ikke allene været Tilfældet med uvigtige, men ogsaa med vigtige Ting, og derfor er enhver Tidsalder, hvori Tankens Yttring er belagt med for mange Baand, i mange Henseender saa godt som tabt for Historien.