Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1789-03-17
Slutning af Hs. Majestet Kongen af Sverrigs Tale paa Rigsdagen den 17de Februar. (See sidste Avis.) Jeg erklærer altsaa fra denne min Throne nok engang, (og det undrer Mig, at see Mig nødt til at erklære det) at Jeg aldrig vil at traae Souverainiteten, og at, dersom Uordenens Vedvarelse atter paatrængte Mig samme, Jeg aldrig ville beholde den; at Jeg regner Mig det til Ære, at være den sande Frieheds Forsvarer; men at jeg og anseen det som den første af mine Pligter, som Rigets Hoved, at undertrykke og straffe Tøileløsheden; aldrig at taale, at de, som med formastelige Hænder have greben efter min Faders Krone, skulle rive mig det Scepter, af Haanden, som jeg fører, og i Særdeleshed, at jeg hverken kan eller tør tillade, at en anden Deel af dem ved Tidsforhaling skulle befordre Fiendens Hensigter. Thi, dersom man ikke snart understøtter Mig saaledes: at jeg kan see Flaaden i Søen, Landmagten klædt, bevæbnet og besoldet, saa erklærer jeg hermed offentligen: at naar vore Kyster ødelegges, Finnland med Brand hiemsøges. og Hovedstaden trues med Overfald, det ikke er min Skyld, men deres, der hellere med Glæde see Russerne her i Stokholm og en Russisk Gesandt at foreskrive mig Love, end deelin. at de ville opofre deres Herskesyge deres Hevnelyst og deres egne Privathensigter, og som med alle disse Tidsforhalinger troe, at kunne tvinge mig til en vanærende Fred, en Fred, som J, gode Mænd, og alle Eders Efterkommere engang ville legge Mig til Last, som skammelig, som troeles imod Riget, imod det Navn som store Konger have baaret, og som jeg nu har den Ære at bære; men for visne denne Min Haand, førend Jeg skulle underskrive noget for Riget vanærende, og for rives Mig denne Krone af Hovedet og sønderknuses den, denne Gustav AdolphøKrone, som Jeg, om ikke saa glimrende, som han forlod den, dog i det mindste har modtaget uden Pletter. Jeg siger Eder det, gode Herrer af Ridderskabet og Adelen, J skulle forsvare det for Mig og Eders Medstænder, dersom J ved Eders Tvedragt, Eders Indgreb unyttig forspilde en saa kostbar Tid, og ved udspredte Skrækbilleder tragte at forlede Eders Medundersaatter. Thi alt Modbydeligt opsøges, alting mistydes til det værste; man siger, at Riget er fordybet i Gield, som jeg har bragt det i, da dog alle, som i 18 Aar have bivaanet Rigsdagene, vide og kiende, at jeg modtog Riget med Kong, Carl XII Gield, og den endnu store Gield som Krigene af 1741 og 1757 havde overvældet os med, at Flaaden var uden brugbare Skibe, og at Fæstningerne paa lagen Maade vare bevæbnede; at jeg frembragte den store Flaade igjen af sine Rumer, af nyt byggede den Finniske Flaade, at jeg af Eder hverken har forlangt eller modtaget større Bevilling end den sædvanlige, og endelig, at jeg har betalt Banken det Kronen skyldte den. Om og saadanne Udlæg udkrævede Udveie, saa kan jeg bevise, at de aldrig har overskredet Sagernes naturlige Lob. Men, jeg har ikke fortient sligt, eller kunnet vente det af Eder, gode Herrer, som jeg paa saamange Slags Maader fremfor Eders Medstænder har fremtrukken, der i Nødens Tid ikke forlode Mig, men til Mit og Rigets Forsvar uddroge fra deres Hiem, naar I derimod enten lastede eller spottede deres Jver. Thi jeg veed, at J have offentlig udraabt Dalekarlenes Hidkomst som høist farlig og forbrydende, og efter at J have søgt at nedsette det Stokholmer Borgerskabs Jver for Mig og Riget, behager det Eder nu, at ansee Dalekarlene som de farligste Fiender. Men, hvad kunne J med Rette bebreide Mig, naar jeg befaler dem at komme hertil 2 ere de ikke Svenske Mænd, som ikke for Penges Vinding, men frivilligen have bevæbnet sig til Min og Rigets Tieneste, Commenderes de ikke af indfødte Svenske Mænd af adelig og nadelig Stand? Hvad kunne man da med Rette forekaste dem, Er man da beføiet til at ansee dem som fremmede befoldede Tropper, hvilke Kongerne i Unionstiden lovede ikke at indføre i Riget, Er det nok, fordi det synes Mig saa ganske hengivne, at de skulle ansees som farlige? Thi allerede ved Min første Reise i Dalekarlien, blev deres Hidkomst forkyndet og afskildret som Stadens, Bankens og den almindelige Roligheds Forstyrrelse. Dog alting maa udtydes til det værste, paa det alt Had matte treffe Mit Hoved, og jeg tilsidst under Byrden synkende maatte lade Tøileløshedens Aand frie Udgang til Rigets Selvstændigheds Tilintetgjørelse. Det er sandt, at efter Bondestandens Tilbud, endeel at Dalekarlernes Frikorps er beordret hertil, ikke for at paatage sig Vagterne i Staden eller paa Slottet; disse er anfortroet Borgerskabets Hænder, og jeg kiender ingen Hænder, som jeg med mere Sikkerhed kunde anfortroe Mit, Min Gemahlindes, Min Søns og Mine Brødres Liv, end det Stokholmer Borgerskabs Omhue; men disse Tropper skulle sikre Roligheden i Staden, naar Jldsvaader udkræve Borgerskabets Hielp, paa en Tid, da de fra alle Sider opbragte Gemyttet virkelig kunne bringe al Sikkerhed i Fare, men de skulle ikke for komme ind i Staden, førend Nøden kræver det. Jeg skal huse dem paa Mine Lystslotter, for at skaane Staden for Jnquartering. Dette er Hensigten med disse Tropper, for hvilke man har søgt at opvække saa megen Frygt, og paa en Tid har opbragt Alt imod Mig, da i Ridderskabets Forsamlinger bleve holdte Taler, som vare forbrydende, og krænkende imod Min Høihed, og man har udgivet slige Dictamina ved Trykken, som Loven, skal straffe. Alt dette har jeg taalt med Taalmodighed, saalænge Uordenen ikke gik for vidt; men nu seer jeg Mig nødt til at tale, og at erklære Eder denne Min Villies Meening, at J skulle tilfredsstille Eders Landmarschal, og giøre ham den tilbørlige Undskyldning, hvortil I ere forpligtede; at J skulle udslette af Eders Protocoller, alle imod Ridderhuusordenen og den Mig skyldige Respect stridende Raadslagninger, i Særdeleshed de af 7de og 9de Februarii, da J nødte Land marschallen imod hans Pligt, at giøre lovstridige Propositioner. I have altsaa nu strax at forføie Eder til Ridderhuset, der at formere en Deputation, med hvilken, under Anførsel af den første Greve, J. Grev Fersen, og J. Carl de Geer, og J andre, som ere nævnte i Landmarschalens Skrivt, skulle følge, for at giøre ham tilbørlig Undskyldning for det som har tildraget sig, og led saae ham til sin Landmarschals Stoel, hvor han skal lade borttage det Lovstrige af Protocollen.