Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1814-06-03
Jndtil forbi Lyon gik Buonapartes Reise uforstyrret, men der, saa og hele Veien derfra til Aix yttrede det varmere sydlandske Blod sig i uafbrudt Skrigen, Banden og Haansudtryk, i Saint Canuar slog Pøbelen hans Karethvinduer itu og fra den Tid af fandt han det nødvendigt at paatage hiin russisk østerrigsk preussiske Maskeradedragt. Ved Aix blev Vognen holdende og fik Forspænd uden for Byen, og dennes Porte bleve lukkede, alligevel ansaae man det fornødent, at formaae Underpræfecten til at led saae den med sin Gensd'arme til Grændsen af hans District for at hindre de larmende Pøbeloptrin. J Begyndelsen af Reisen spiste Buonaparte allene, men efterat Commissarierne havde vist ham den Tjeneste at redde ham af den rasende Pøbels Hænder, nedlod han sig til at spise i deres Selskab, dog ikke uden kjendelig Frygt for at vorde forgivet; den første Dag spyttede han hvert Bid ud, næste Dagen bad han, at Maden maatte blive lavet af hans Kok, som blev tilstaaet, og nu spiste han med kjendelig Graadighed. Paa Landreisen iagttog han en mørk Taushed, men saasnart han fik Øie paa Søen, blev han mere livelig og snakkede meget, men uden Sammenhæng. Man vil paastaae: at han i en Samtale med Marschal Angerau har sagt: "Alt er ude formig i Europa, men Asien venter en Mand!" J et Posthuus denne Side Lyon spiste han allene og yttrede Mishag at Commissairerne sadde for længe tilbords, han gik derfor ud og tilbagelagde Kl. 9 om Aftenen et Stykke Vei; Stedets Præst fulgte for at have et Die med ham, og hørte ham synge den ogsaa Ludvig den 16des Trængselstid anvendte - Sang af Operen Rikard Løvehjerte: O Rikard, og min Konge, al Verden dig forlader! Da Klagesangen var endt, gik Præsten nærmere, og Buonaparte spurgte: om han var Præst? – Ja, Sire, jeg er Præsten her paa Stedet. - Har deres Egn lidt meget? – Meget Sire, den er ødelagt ved Reqvisitioner. - Det er Krigens uundgaaelige Følger. . . Hr. Pastor, sagde Buonaparte lidt efter, idet han saae op mod Himlen, tilforn vidste jeg Stiernernes Navne, jeg har glemt dem alle igien; veed De, hvad det er for een? – Det har jeg aldrig vidst, svarede Præsten, og dermed var Samtalen tilende. J en Kroe i Provence viste Buonaparte en Svaghed, Aands forvirring og Frygt, som gjorde det næsten umueligt for Commissairerne at berolige ham. Han var reist forud til denne Kroe, som hedder la Calabre, her fandt Commissairerne ham med Hovedet støttet paa begge Hænder, og badet i Taarer. Han sagde dem: at man havde vist bestemt, at skille ham ved Livet, og at Værtinden, som ikke kjendte ham, havde ved Samtale udsagt: man afskyede Keiseren som en Skurk, og vilde kun indskibe ham for at drukne ham, Her vilde han hverken spise eller drikke, uagtet de Omværende spiste af samme Mad, men lod hente Brød og Vand fra sin Vogn, og spiste deraf med Graadighed. J hans Samtaler roste han sig tit af de Velgierninger, han troede at have beviist Frankrig, paastod han havde aldrig tilføiet Nogen noget Ondt og klagede over Menneskenes Utaknemmelighed, men erklærede tillige, at han foragtede dem i høieste Grad. J Henseende til Krigen tilstod han vel, at han havde drevet det forvidt, men undskyldte det med Frankerigs eget Ønske at forstørre sig. Engang raisonnerede han saaledes: "man dræber sig af Kjerlighed, det er Daarskab; man dræber sig fordi man har mistet sin Formue, det er Feighed; man dræber sig fordi man ikke vil leve vanæret, det er Svaghed. At overleve Tabet af et Rige, og taale de groveste Mishandlinger af sine Medlevende, det er sandt Mod Paa eet Sted truede man een af hans Folk med Sabelhug, fordi han ikke vilde strax raabe: Kongen leve, paa et andet Sted, hvor han fik Forspænd, sagde en Qvinde til Commissairerne: "for Himlens Skyld, giv ham til Priis for os, han har tilføiet, Dem og os saamange Lidelser. Det er ikke Grusomhed, det er Retfærd, Han forsømte paa sin Side ingen Forsigtighedsregel; engang (formodentlig efter et saadant Pøbelanfald) fandt man ham og alle hans Folk forsynede med hvide Cocarder, hvoraf han maa have havt Forraad, naar Faren var forbi antog han igjen en selvtillidsfuld Tone. Engang forsøgte han ogsaa paa, at indgive den østerrigske Commissair Mistroe mod Rusland og Preussen. Da han saae Havet kunde han ikke bare sig for at gyse, da han havde den Troe, at man vilde drukne ham. Om Lyon talede han undertiden i en Tone, som viste, at han havde gjort et Slags Regning paa denne Stad.