Jyske Efterretninger, 1794-05-19
De Domme som mange af den dannede Folkeklassefælde over den franske Revolution, give tydeligen tilkiende, at den største Deel af disse Menneskeer ikke nøie kiende denne voldsomme Omvæltning af den hidtil værende Forfatning, det er, sammes Aarsag, Middel og Øiemed: Eller, at de maaskee ogsaa vare i Stand til at opofre det almindelige Vel for en blot philosophisk Theorie, thi, uden overtydende Beviser, at sætte nogen i Klasse med hine blodgierrige Slaver af deres vilde Lidenskaber, der vilde røbe en blind og strafværdig Partiskhed, som desværre, til Vanære for Fornuften, brændemærker vore nyemodens Politiker. Omendskiønt man aldrig bør glemme, at just den første Nationalforsamling ved sine forvovne Paastande og Overtrædelse af deres Committenteres Forskrifter, ved det nedrige Smigren for Pøbelen, ved den virksomme Bestræbelse at frarive den udøvende Magt eller Kongen en nyttig, følgelig nødvendig, Rettighed, efter den anden, og ved at frarive ham den indtil offentlig Forhaanelse, at just denne første Nationalforsamling, som altid kuns havde Ordene Ret og Menneskelighed i Munden, ved ondskabsfuld Overtrædelse af Kongens besvorne Rettigheder, opammede de ondskabsfuldeste Rænkemagere og snart derpaa af Broderblod smittede Mordere ved sin philosophiske Barm, ja smigrede og opdrog dem. Naar man kiendte den franske Revolution ret, saa maatte man betragte den med Skræk, som en rædselfuld Advarsel, og ikke allene advare mod den som Menneskeven og redelig Statsborger, men endog afskye alle dem, som ved Lærdomme og Skrifter søge at bane Veien for et saa skrækkeligt Middel. Det Menneske er foragteligt, som nedlader sig til at smigre for en Despot, men ligesaa foragtelig er ogsaa den, som med Forsæt forbytter Statens Friehed med en enkelt Borgers Friehed, som lærer den voxende menneskelig Fuldkommenhed dræbende, jernhaarde, og meere end spartaniske Lighed som Menneskelighedens Lykke, og forsøger at realisere en udsvævende Jndbildningsskrafts og tøileløs Hovmods Sophismer, blandt Mennesker, paa en heel Generations Velfærds og Livs Bekostning; han vil forvexle Stater med Stater, Mennesker med Mennesker, Forhold med Forhold, Tider med Tider, og det modig og ubekymret, han vil stolt holde sig selv for en Skaber, og frembringe - en Maskine, en Spot for Rænkemagtre og Ondskabsfulde - en fransk Revolution. At tænke slet om Menneskeligheden, og bedre om Menneskene, end de ere og kan være med et Hierte fuld af Lidenskaber, ubegrændsede Ønsker og uendelig forskiellige Siælevner. Begge disse Dele, naar de blive herskende Meeninger, undergrave Menneskets sande Bestemmelse, afbryde den fremskridende Udvilling af Kræfter, og nedtrykke Menneskeligheden langt neden for sit Maal, eller fremspore Hovmod til Raserie, flynger Mennesket ud over sit Maal, og have almindelig Ødelæggelse i Følge med sig. Saaledes have Tildragelser opklaret den Skueplads for os, som kaldes den franske Revolution. Souveraint Folk som myrder sig indbyrdes; Friehed som kuns Røveren og Morderen kan ønske den; og Lighed som ophøie Skiønsladdrere, Dagdrivere og dristige Skurke og ver de som ere bedre end de selv ere Maskinerne; sværmende Theoretiker, fiasende Lovgivere, blodudøsende Mordere ere Skuespillerne; og Kongemord, Brodermord og Rov, Religionens, den moralske Følelses, den rigtige Tænkekonsts og Konsternes Tilintetgiørelse ere det Sørgesvil for hvilket den sørgende Menneskelighed bæver tilbage. Allerede af det som er sagt forhen bliver det tydeligt nok, hvorlidet man er tilbøielig til at holde alle dem, som antage den franske Revolution i det Mindste i Frankerig for et nødvendigt Onde, for Venner af Revolutioner eller Statsomvæltninger. Men det er dog allerede øiensynligt, at man saa meget mindre kan og tør være skaansom mod Forfattere, jo mere det er beviist og stadfæstet ved sørgelige Erfaringer, hvor lidet det Antal er, som besiælede af Lærdom, Sandhed, oprigtig Fædrenelandskierlighed og Religion, svare til deres virkelig ædle Bestemmelse; hvor stort derimod deres; som, især ved de franske Anliggender, efter deres Ønsker og Privathensigter, have dømt dristig og fremsusende nok, og, som en frygtelig Erfaring ogsaa kan lære, søge at skiule deres overilede og forvovne Domme under den bittre Spot over mange Ulykkestilfælde som have rammet de forenede Armeer; altsaa søge at giøre det Gode afhængigt af Udfaldet, at bedrage Publikum, og fortiene den alvorligste Revselse. Men endnu større og foragteligere er Antallet af saadanne Forfattere, som uden Dyd og Talenter, søge at udslette deres Feil og Uduelighed ved Dadel over de indførte Regieringsmaader, og at betiene sig af den sørgelige Erfaring, at det er uendelig lettere, at forskaffe sig en vis Celebritet, ja Agtelse og Belønning, naar man paa en lystig Maade ledsager sine letsindige Mennesker paa Veien til Fordærvelse og moerer og smigrer dem, end naar man sætter Fornuft og Pligt mod deres Lidenskaber og Yndlingemeeninger.