Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1804-12-24
Forbryderen, som er forflyttet fra det til det egentlige Straffehuus, maa ansee sig for at være kommen i et Himmerig. Skulle Straffe huse tjene til Forbrydernes Forbedring, saa maa Fængsler, bestemte allene til deres Forvaring, ikke være værre end disse. Overgangen fra det værre til det bedre kan ikke være Straf. Et Menneske, der før er omtalt i dette Blad, som i Vildelse eller Drukkenskab engang i Sommer skamferede et Barn i Ansigtet, og blev indsat i Hirschholms Arresthuus, døde her for kort siden uden Hielp og maaskee af Elendighed. Jeg vil ikke indlade mig paa at undersøge, hvorvidt Dommeren har havt Føie til at lade et Menneske, hvis Sag maa have været saa simpel, hensidde et Fjerdingaarstid udømt i første Jnstance, da det ikke er mig bekjendt, hvad Grunde han har havt derfor. Men saa meget er vist, at man burde have Jndretninger allevegne, hvor syge Mennesker, som ingen tage sig af, enten de ere Forbrydere eller ikke, kunde henlægges til Pleie, og at ingen, uden ved en pludselig Død, bør døe i en Arrest. Paa Hirschholm og der i Omegnen er der ingen saadan Indretning, men end- og Mennesker, som ingen Forbrydelse have begaaet, men af Elendighed eller Sygdom ikke kunne redde sig selv, blive henførte til Arresthuset og indlagte i et koldt og usundt Rum, hvor Døden, naar Naturen ikke er stærkere, er dem vis. For faa Dage siden har man havt et nyt Exempel herpaa. At den ansatte Læge i sine aarlige Jndberetninger til Sundhedscommissionen maa have gjort den opmærksom paa denne Mangel, kan jeg ikke tvivle paa, da Menneskeheden her taler for høit til ikke at høres. Ogsaa Selvmord, som i dette Arresthuus stundom begaaes, endog af ikke qvalificerede Forbrydere, ere Beviser paa dets slette Jndretning og de Fængsledes haarde Skjebne i samme. At jorde Selvmorderen i den saakaldte Galgebakke, er ikke den rette Resours til at forekomme Selvmord her, men tjener kun til at incommodere Omboerne; et vigtigere Middel er det at behandle Arrestanterne menneskeligen. Vor gode Regjering, som søger at gjøre Undersaatternes Kaar saa lette som mueligt, see ogsaa til disse Sorgens Boliger! Menneskeheden sukker høit over dem. Masqueradeverdenen. ManEt Masqueradebal er en lille Verden. finder her Konger og Keisere, Rigmænd og Be lere, Borgere og Bønder, Vægtere og Postillioner, Frie og Slaver, Dronninger og Tjenestepiger, Gudinder og Glædesnympher, og hvad der er mere, alle Nationer ere samlede her. Den Jllusion, Masqueringen giør, er behagelig, og burde, naar der skal være Masquerader, aldrig forstyrres. Men man har paa vore offentlige Masquerader gjort det til Vane, at demasquere sig, og denne Skik forstyrrer for en stor Deel den almindelige Fornøielse. Saalænge Masquen bedækker Ansigtet, er Kongen Konge, Gudinden, Gudinde a.; men naar Masquen er aftagen, og Keiseren, f. Ex., fremstiller sit ukeiserlige Ansigt; eller Gudinden sit bekjendte Nympheansigt, saa seer man i hiin ikke andet end en forklædt Person, og i denne ikke andet end en Glædesnymphe. Man er paa alle Sider bedst tjent med at beholde Masquen for, da det kun er masqueret, at Folk af saa forskjellig Stand og saa forskjelligt. Værd kan finde Fornøielse i at komme sammen. Naar Glædesnymphen aftager sin Masque, saa viser hun, hvem hun er, istedet for hun, naar hun beholder den paa, masquerer saavel sin Dyd som sin Person. Og hvo er saa udartet, at den ønsker at fremstille sig for sine Medmennesker i et ufordeelagtigt Lys, Den Døvstumme. hidtil har man betragtet Sicard for den første i Europa, der havde paataget sig det ædle og vigtige Kald: at lære Døvstumme at forstaae andre og meddeele enhver deres Tanker. Ogsaa vort Fædreneland kan nu opvise en Dansk Sicard, som, opmuntret af den Tanke, saa at sige, at give et Menneske endnu engang Livet, har taget en dødfødt Dreng til sig, og ved Hielp af Skrivt oplært ham saaledes, at han ikke allene kan forstaae andre, men endog gjøre sig forstaaelig for enhver. Denne Hædersmand er Malermester og Fattigforstander Hr. Lange i Faaborg. Født af meget fattige Forældre og bestemt til at samle Almisse for sin Stedmoder, som efter Mandens Død manglede det Nødvendige, vare Udsigterne til den døvstumme Drengs Skjebne i Fremtiden, meget sørgelige. Den ædle Lange rørtes ved dette Syn, og uagtet den Ulykkelige under Forældrenes Opdragelse havde været meget uregjerlig, tog han ham dog i Aaret 1798, – da Drengen var 11 Aar gammel, - i Huset, forsynede ham med alt det Fornødne, som han aldeles var blottet for, og bibragte ham alle de Kundskaber, han formaaede at meddele ham. Han begyndte med at lade ham nogle Gange afskrive Alphabetet, viste ham bestandig de trykte og skrevne Bogstaver ved Siden af hverandre, og gjorde ham det begribeligt, at de havde eens Betydning. Da han temmelig vel havde lært at skrive Bogstaver, viste han ham een eller anden Gienstand, skrev alle de Bogstaver, hvoraf dens Benævnelse sammensættes, i en lang Afstand fra hinanden, og lod ham sammenbinde dem. Dette lyktes. Derpaa foreskrev han ham alle de Substantiver, der faldt ham ind, lod ham efterskrive disse, og betydede ham bestandig, at de brugte Bogstaver just fordredes til Tingenes Benævnelse. Drengen bragte det snart saa vidt, at han nogenledes kunde skrive Benævnelsen paa enhver Ting. Saaledes lærte han at skrive. Til at lære ham at tælle brugte Hr. Lange en anden Methode. Han kastede Ting hen, som kunde tælles, og skrev derpaa hver Gang Tallet for ham. Han lærte ham ogsaa snart at afdeele Penge i Rigsdaler o. s. v., og bibragte ham Begreb om Vægt og Maal og om Tidens Afdeling. Ved fremsatte korte og simple Spørgsmaale, som kunde besvares med Ja eller Nei, søgte han efterhaanden at udvikle hans Forstand. Men han provede derhos bestandig, om han ogsaa havde fattet Alting. Efter saaledes at have dyrket hans Forstand og ved passende Leiligheder gjort ham opmærksom paa Gud og Naturen, lærte han ham og de første Religionssætninger. Da Drengen temmelig vel kunde besvare ethvert Spørgsmaal i Lærebogen i Religionen, anmodede Hr. Lange Præsten, Hr. Boesen, om at antage ham til Confirmationsunderviisning. Denne retskafne Mand havde derpaa næsten hver Aften i forrige Vinter underviist Drengen skrivtligen, og sidste Paaske blev han confirmeret. Hr. Lange havde ikke allene søgt at udvikle hans Forstand og forbedre hans Sæder, men endog lært ham at tegne og male. Han har allerede bragt det temmelig vidt heri og har endog aftaget Prospecter af endeel Steder paa nogle Herregaarde i Fyen, hvor Lange har havt ham med sig. Hans Velgiører har i Aaret 1801 ladet ham indskrive i Malerlauget paa 6 Aar, for at lade ham lære Maler professionen, og haabede i den Tid at kunne danne ham til en duelig Malersvend. Kongen, som ved Hr. Kammerherre Kaas, der paa sin Embedsreise i Fyen har erfaret denne skjønne Handling, er bleven gjort opmærksom herpaa, har belønnet Malermester Lange for denne hans Ædelmodighed og Opoffrelse med Guldmedaillen for ædel Daad.