Corsaren, 1843-04-07
Artikler efter "le Charivari". Xll. Svaneordenen. (Charivari nævner Navnet paa den Konge, der er Helten i denne Artikel, ganske ligefrem. Vi have af forskjellige Hensyn og af flere vægtige Grunde ikke nævnet ham.) Kongen af ***  havde sovet slet. Hans Premierminister forundrede sig. Hofmændene forundre sig over Alt og over Intet. "Har Deres Majestæt", spurgte han, "allernaadigst lidt af et Nervetilfælde?" "Nei ", sagde Kongen. "Saa har Deres Majestæt maaskee været fatiqueret af at corrigere Correcturen paa Deres høie Majestæts allerhøieste Værker, som Deres Majestæt agter at udgive?" "O nei, det er allerede en Maaneds Tid siden at det sidste Ark er besørget. Den sande Aarsag til, at jeg ikke har sovet hele Natten igjennem, er, at jeg har tænkt altfor meget. Man tænker altfor meget, og man spiller altfor meget paa Fløite og Fugleorgel i vor Familie. Jdet jeg tænkte paa Vanskelighederne ved vor Tids politiske Opgave, erkjendte jeg, at det kunde være meget nodvendigt for mig at studere Historien." "Pyt" sagde Ministeren," Historien! Vi gjøre den selv." "Men den, som nu allerede er gjort," bemærkede Kongen. "Det er sandt, paa den tænkte jeg ikke. Deres Majestæt har en Dybde af Skarpsindighed." Kongen blev rød som en Rose. "Ordet Dybde er maaskee lidt vel stærkt. Jeg kan være en klog, forsigtig, ja endog skarpsindig Monark, men Dybde, det er for meget." "Jeg sagde Dybde", gjentog Ministeren "Deres Majestæt tillade mig at benytte dette Tillægsord, om det end skulde modstride Deres høie Mening. En tro Undersaat bor vide at modsætte sig sin Souverain, naar Pligten byder ham det, om han end skal betale sin Aabenhjertighed med Hovedet. Sire, jeg venter, at Deallernaadigst behager at bestemme mit Forviisningssted." "Nei, Vi forvise ikke en Minister som De er, sagde Kongen, " og, naar det kan gjøre. Dem en Fornøielse, saa indrømme Vi, at Vi ere dybe. "O, jeg takker Deres Majestæt ...." "Lad mig fuldende. Næppe havde jeg erkjendt inat, at det kunde være gavnlig for en Monark at studere Historien, førend jeg forpligtede mig til strax at studere den." "J denne Nat?" "Ja, i denne Nat. Klokken et Qvarteer til fire om Morgenen lod jeg min Kammertjener bringe mig mit Lands Annaler, og Klokken fire havde jeg gjennemløbet dem." "Det er forhausende. Deres høie Bedstefader vilde ikke have gjort det i mindre end en heel Nat." "Lad mig fuldende. Blandt andre mærkværdige Ting fandt jeg Reglementet for Svaneordenen, grundet i Middelalderen til Ære for de dydigste Qvinder i Landet. Hvad mener De derom?" "Sire, jeg mener, at Svanen er en smuk Søfugl, meget smukkere end Gaasen og Anden." Men troer De ikke, at Jndførelsen af denne Orden vil sætte mit Land paa en respectabel Fod ligeoverfor Østerrig, England, Frankrig og det orientalske Sporgsmaal? Jeg fordret, at De siger oprigtigt Deres Mening." Jeg tænker, Sire, at Hr. Metternich, Diplomaternes Blomst, aldrig vilde have kunnet udtænkt en lignende Jdee." "Troer De det?" "Jeg er vis derpaa." Nu vel! Endnu iaften vil jeg berede mine Undersaatter eller rettere mine Undersaatterinder i denne Overraskelse. Gjør bekjendt, at der er stor Cuur ved Hoffet, og naar Alle ere samlede, og naar Morskaben er allerbedst i Gang, gjør jeg et Theatercoup, jeg indstifter Svancordenen. Dronningen skal være Stormesterinde; alle mine Undersaatterinder, der ere bekjendte for deres ægteskabelige Troskab, skulle skjænkes Ordenen; Deres Kone skal være Commandeprinde." Ministeren smillte denne Gang, men der var lidt Tvungent i Smilet. Ceremonien fandt virkelig Sted til bestemt Tid. Hans Majestæt uddeelte Ordenerne og bekrandsede egenhændigen Dronningen, med det meest utvungne Smiil, medens en douce Musik bag et Forhæng spillede den nydelige Melodi til "J'avais un bonnet de coton blanc, Souvenez-vous en, souvenez-vous en !" Det var et rørende Skuespil! Om Aftenen sagde Kongen til sin Minister: "Det er dog i Grunden Videnskaberne og deres Studium, der bereder os vore skjønneste Glæder."