Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-06-05
Foruden Hr. Professor Begtrups foromtalte Forslag i den oeconomiske Correspondent har jeg angaaende samme Gjenstand læst en Afhandling af Hr. Etatsraad Zeuthen i nye occonomiske Annaler 4de Binds 1ste Hefte, som ogsaa anbefaler Bønderjorders frie Forpagtning istedetfor Fæste paa Livstid. Begge Herrer Forfattere ere sig enige i at ansee Fæste paa Livstid som en vigtig Hindring for Agerbrugets Fremgang til større Fuldkommenhed, og troe, at denne ved frie Forpagtninger paa det Kraftigste vilde befordres. Det bliver da først at undersøge, om der deri, at Bøndergaarde bortfæstes paa Livstid, virkeligen ligger nogen Aarsag til, at de samme tilhørende Jorder drives paa en ufuldkommen Maade: og om det, der udfordres til at hæve Bøndernes Agerbrug til en større Kraft og Fuldkommenhed, ikke kan tænkes i Forening med den nu bestaaende Jndretning? At en Mand i den Forviisning han har, at beholde sin Gaard paa Livstid, skulde finde et Motiv, til at drive den paa en slet og skjødesløs Maade; dette synes mig at være en Paastand, der ikke med nogen antagelig Grund lader sig godtgjøre. Man skulde dog troe, at just det Haab, som den dygtige og drivtige Fæstebonde har, i Tiden selv at kunne høste Frugterne af sit Arbeide, hos ham maatte formere Lysten til at anvende Flid paa sine Jorders Forbedring. Man skulde troe, at for den Jordbruger, der ikke har eller kan erholde Eiendom eller Arvefæste, den Stilling ikke alene maatte være den ønskeligste, i hvilken han, saalænge han opfylder sine Forpligtelser, ikke kan komme til at mangle Huus og Hjem, men at den tillige maatte være den, der gav ham meest Opmuntring til Flid og Stræbsomhed. Man skulde troe, at en Jordlod af en dygtig Fæstebonde saa meget sikkrere og bedre kan istandsættes, som han i længere Tid, og efter een og samme Plan kan arbeide til dette Maal. At han, fordi han er Fæster, skulde mangle enten Lyst eller Duelighed hertil, lader sig neppe paa nogen Maade bevise. En Gaardfæster, siger man maaskee, maae derfor mangle Lyst og Mod til at begynde paa sine Jorders Forbedring, fordi, naar han ved Døden afgaaer, hans Efterladte ikke kunne vente Erstatning for de af ham i hiin Hensigt gjorte Bekostninger. Til Bekræftelse for denne Paastand anfører Hr. Prof. Begtrup en fortjent Gaard fæsters, Dannebrogsmand Knudstrups egne Ord desangaaende. Jkke at tale om, at hiin Betænkelighed, at gjøre Bekostninger uden Udsigt til Erstatning, med langt mere Grund maatte kunne bruges som Jndvending mod den i Forslag bragte Forpagtning af Bøndergaarde, som i det Følgende skal vises, saa ere de fleste Forbedringer, der kunne foretages med en Bondegaards Jorder, dog vel i Almindelighed saadanne, som kunne ventes at ville betale sig allerede i den Mands Levetid, der foretager dem. Naar en Gaardbruger er imellem 30 og 40 Aar paa den Tid, han fæster, saa kan han godt antages i 20 a 30 Aar at kunne sidde som Fæster i sin Gaard. J et saadant Tidsrum kan de Forbedringer, han har foretaget med sine Jorder, f. Ex. Vands Afgravning, Mosers Opdyrkning, planmæssig Drivt med fuld Brak, godt holde ham skadesløs for det Arbeide og de Bekostninger, han derpaa har anvendt. Om end en Bonde modtager en Jordlod af maadelig Bonitet, saa kan han, naar han strax begynder paa en planmæssig Drivt, i et Tidsrum af 8 a 9 Aar faae den i temmelig god Stand, i det Mindste dog begynde at nyde Erstatning for den Umage og de Udgivter, han dermed har havt. Exempler herpaa ere ikke sjeldne paa saadanne Godser, hvor en god og hensigtsmæssig Udskiftning er bleven foretaget. Man seer der ofte, at Bønder, som ere blevne udflyttede fra Byen, og som have erholdt de længst bortliggende og meest forsømte Jorder, efter 14 a 15 Aars Forløb have faaet deres Gaarde i en Stand, saa de ikke vilde bytte med nogen af dem, der bleve liggende i Byen, og erholdt de bedre Jorder. Hvorfor, Fordi de have erholdt et saa meget større Areal af den slettere Jord, som ved at dyrkes og drives tilgavns er bleven forbedret. Heraf sees tilstrækkeligen, at det i det Mindste ingenlunde kan antages som almindelig Regel, at Fæstebonden ingen Udsigt har til Erstatning for Bekostninger paa sine Jorders Forbedring, og at han deri ikke vil kunne finde nogen gyldig Grund til at lade dem forblive i deres maadelige Tilstand. Men ved at forbedre sin Gaard gjør Fæstebonden den dyrere for sin Søn, der maaskee kunde vente efter ham at faae den i Fæste. Hertil kan med Føie svares: Naar de Forbedringer, en Fæster har foretaget med sin Gaards Jorder, allerede ere komne ham selv tilgode, og have betalt sig for ham, som med sieldne Undtagelser i Almindelighed vil blive Tilfældet, saa er der heller ingen Grund, hvorfor hans Søn skulde have Gaarden for samme Jndfæstning, og samme aarlige Afgivt, som den blev bortfæstet for, da den var i maadelig Tilstand. Faderens, ved Gaardens Forbedring forøgede Velstand, vil ogsaa sætte Sønnen i Stand til at kunne give mere, og han vil altid være ligesaa godt tjent med at give mere for en god Gaard, end mindre for en Gaard, der er i daarlig og forsømt Tilstand. Fortsættes.)¬