Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-04-12
nogle Fruentimmer og bag paa hvilken stod to sorte Dievler i galonerede Klæder. det Døren blev aabnet, stod en fornem Dame ud, Min. hvis Ansigt var mig meget bekjendt. skaarne Paryk, min hjemmegjorte Kjole foraarsagede maaskee, at hun saae stivt paa mig. Jeg stod med Hatten i Haanden og gjorde min Reverence. Men med eet fløi hun mig om Halsen og raabte: "Fader Fader, er det Jeg blev ganske perplex, men da Dig? jeg fik Øinene ret op, saae jeg til min største Forundring, at den fornemme Dame, som jeg havde staaet med Hatten i Haanden for, var intet mere og intet mindre end min - Karen. Jeg fulgte nu, omtrent som en Nattevandrer, op med hende. Hun førte mig ind i en stor Sal, hvor jeg var færdig at tabe Næse og Mund. Herre Jemini, hvad her saae ud, Gule og blaa Silkegardiner; Atlaskes Stolebetræk, tre Alen lange Speile, alle Meublerne lige indtil Spyttebakkerne vare af Mahagonietræ, kort, jeg befandt mig i en reen Silke og Mahagonietræesverden. Man traadte her ordentlig med Fødderne paa broderede Tæpper, som jeg ikke vilde skamme mig ved at tapetsere min Stadsesal med. Jeg satte mig ned i en Canapee, som var betrukken med sort Atlask og som man sank ned i, som i en Mose. Jeg sad her ganske bedøvet. Efter en kort Taushed brød jeg ud: "Karen, Karen, hvad er der blevet af Dig? Jeg forlod dette Huus som Tarvelighedens Bolig, og jeg finder det igjen som Ødselhedens Tumleplads." J det samme kom min Svigersøn ind. Dersom han ikke havde kaldet mig Fader, havde jeg ikke kjendt ham igjen, saa Engelsk, saa udenlandsk saae han ud. Det første, jeg spurgte ham, var: hvor er mit Huus, mit Valnøddetræ, min Steenbænk? – Jeg erfarede nu, at han havde ladet den gamle Rønne nedrive, kjøbt begge Naboernes Gaarde, og gjort en ordentlig og anstændig Gaard af det Hele. Vel havde den kostet ham 44,000 Rdlr., men nu var det og et Sted, som han kunde være bekjendt at boe i Valnøddetræet havde han ladet fælde, og i den Gaard, hvor det havde staaet, var dernu anlagt en smuk Hauge. Han førte mig omkring i Gaarden, og jeg fandt, at det Jndvortes svarede til det Udvortes. Endog Trapperækværket var af Mahagonietræ. J Baggaarden var der Pakhuse, større end Compagniets i min Tid. Comptoiret saae ud, som fordum Høiesteretssalen i det afbrændte Slot. Alting var her provert. Det var opfyldt med mange Skriverkarle, som sadde og gabede med Pennen bag Øret. Efterat jeg havde seet alle disse Herligheder, sagde han: Fader maa pardonnere mig; jeg maa op- og klæde mig paa; vi faae Fremmede til Middag. – "J Guds Navn, min Søn!" sagde jeg; "geneer Han sig ikke for min Skyld!"Men der kommer saa mange fornemme Standspersoner, - - jeg ønskede rigtig nok, at Fader vilde gjøre mig den Fornøielse, men - Jeg kunde nu mærke paa det Hele, at jeg ikke var brillant nok klædt, skjønt min Svigersøn ikke vilde ret ud med Sproget. Dog, jeg lod, som jeg ikke forstod ham, og gik imidlertid op paa den Sal, man havde anviist mig. Da Klokken var tre, kom en Tjener op til mig, og bad mig at komme ned. For ikke at stikke alt for meget af, havde jeg skiftet min hjemmegjorte Kjole med min blaa Søndagskjole, taget et Par splinternye sorte strikkede Strømper paa, og oppudset min Paryk, saa godt som jeg i saahan en Hast kunde. Da jeg nu troede at være pyntet nok, gik jeg ned i Spisestuen. Herre Jemini, Herre Jemini, hvor det glimrede her, Herr Greve og Herr Baron, Herr General og Herr Conferenceraad vare Titler, som hvert Øieblik surrede for mine Øren. Damer, der saae ud, som om de skulde til Fadderstads, med Ærmerne opsmøgede indtil Skuldrene og næsten klædte som Eyg i min store Weimarske Bibel, trippede her omkring i Salen. Alle Øine vare henvendte paa mig, og det lod, som man ikke kunde begribe, hvorledes en saadan Jydekaal, som jeg, kunde have lusket sig ind i en saadan Kreds. Jeg stod her som en Spurve blandt Canarie fugle, og at synge med de Fugle, jeg var iblandt, var mig her ganske umueligt. Jeg var færdig at døe af Sult, men at sige det reent udskikkede sig ikke ret vel i saa fornemt et Selskab. Da jeg var saa sulten, at jeg neppe kunde staae paa Benene mere, satte man sig endelig - Klokken 4 1/2, altsaa 4 1/2 Timer efter min sædvanlige Spisetid, - til Bords. Man gloede paa mig fra alle Kanter. Men jeg lod mig ikke forbløffe, og tænkte først og fremmest paa at stille min Hunger. Nu begyndte man at hvidske og smidske, men jeg lod som jeg ikke mærkede det. Jeg sad her som en udsultet Fæstning, der har capituleret og første Gang faaer Provision. Jeg spiste med saa velsignet en Appetit, at Sulten, allerede ved den trede Ræt, var forsvunden. Dette forekom nu de fornemme Herrer noget underligt; thi, som jeg siden erfarede, bleve endnu 13 Rætter serverede. De fornemme Herrer og Damer spiste kun saa meget som en Theeskeefuld af hver Ræt. Den Ræt, som de spiste meest af, var et Dyr, der saae ud om omtrent en unaturlig stor Skrubtudse, og var kogt i Rødviin. Men hvad de ikke spiste meget, saa drak de. En tyk Commerceraad, som sad ved Siden af mig og havde et Par Been som Halvottinger, tømte over fire Flasker Viin. Da man havde afspiist, gik man ind i et Sideværelse og drak Caffe. Hvad der videre hændtes mig i min Svigersøns Huus, og hvorledes jeg forlod ham, skal jeg melde Den i mit næste Brev. Deres forbundne. Hvis jeg er. (See Jversens Avertissements Tidende, No. 19, den 8de Februari 1805. Articien Spazier.) Paris, d. 28 Februar 1805.