Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1806-04-05
Det har fra de allerældste Tider af været Skik, at man, for at bevise Afdøde den sidste Ære, overleverede dem til Jordens Skjød med høitidelige Ceremonier. Man har iagttaget og lagttager endnu denne Skik, skjønt paa forskjellige Maader, hos alle Folkeslag og i alle Lande, og det vilde altsaa være unyttigt at tale noget mod en Vedtægt, som har Aartusinders Hævd for sig. Jmidlertid synes det Hele i vore Dage dog virkelig at være en underlig Jver At man hos overtroiske Nationer, der staae i den Tanke, at den Døde seer og hører Alt, hvad der foregaaer rundt omkring ham, ogsaa beviser ham udvortes Ære, er meget naturligt. Men at endog alle de Nationer, der ere overbeviste om, at den Døde hverken føler eller seer de Æresbeviisninger, man bevidner ham, iagttage samme Skik, det er ikke saa let at begribe. Rigtig nok siger man: "det er for de Levendes, ikke for de Dødes Skyld, at saadanne Ceremonier finde Sted, men hvilken Æresbeviisning kan det være for de Levende, at man beviser de Dødes jordiske Levninger en Ære, som de ikke kunne føle det ringeste til, en Ære, som ingen Ære er, fordi den hverken kan indsees eller paaskjønnes af det Subject, som den egentligen skulde gielde i Carl den Femte synes i det meest overtroiske Aarhundrede allerede at have indseet det Forfængelige og Urimelige i enhver ceremoniel Hædersbeviisning efter Døden. Han høitideligholdt førend han døde sin egen Jordefærd. Han befalede, at der skulde opreises et Gravmæle for ham, og hans Betjentere maatte gaae did i en Ligprocession med sorte Fakler i Haanden. Han fulgte selv med i Toget og blev med megen Høitidelighed lagt i en Ligkiste. Der blev afsjunget Psalmer over hans Død, og han selv stemte de Bønner, der bleve holdte for hans Siels Rolighed, og blandede sine Taarer med Ligfølgets Da Ceremonien var tilende, stænkte man, efter Sædvane, Vievand paa Kisten, alle de Omkringstaaende forlode Stedet, og Capellets Dørre bleve lukkede i. Derpaa reiste Keiseren, sig op af Kisten og gik ind i sit Cabinet, gjennemtrængt af de hellige Følelser, som en saa besynderlig høitidelig Ceremonie formaaede at opvække.*) - Det være nu, at denne Handling, som man vil paastaae, var en Følge af religiens Sværmerie, saa seer man dog allerede heraf, at Carl, hvor overtroisk han end tilsidst var, dog vidste at gjøre Forskjel imellem den Ære, der bevises os i levende Live, og den, der bevises os som Liig. Den eneste Hæder efter Døden, som i levende Liv kan glæde den sande Gode og Vise, er den, der bevidnes hans Handlinger, ikke hans Støv. Al Personlighed ophører i det Øieblik vi ere døde. Den som i levende Live ikke har sørget for ved gode Handlinger at oprette sig et varigt Gravmæle, hans Navn vil begraves i Mulm og Mørke, om han end lod sig ledsage af tusinde Fakler og det stolteste Følge til Graven. Man siger i Almindelighed, det er den sidste Ære, man maa bevise den Afdøde; men den Døde, som man saaledes kan bevise den sidste Ære, og som man kan affinde sig med paa saa billige Vilkaar, hans Fortjenester af de Levende kunne ikke have været ret store Enhver i sit Kald, fra den første Mand i Sta) The Historv of the reign of the Emperor Charles the V. by. W. Robertson, T. 10. Pag. 312. ten indtil Bonden, kan efter Ævne skifte en Handling, som en større eller mindre Kreds vil erindre med Taknemmelighed, naar han selv er Stou. Ved førstelige Personers Begravelse bortødsles der især store Summer til tom og forfængelig Pragt, og det i et Øieblik, hvor al menneskelig Glands aldeles forsvinder, hvor den vældigste Keiser og den usleste Stodder ere lige rige og lige mægtige. Men endog naar Døden viser os, at Jordens Guder ere Mennesker, vil man overtale os til at troe, at de ere mere end Mennesker. Hvorfor afskaffer eller forandrer man ikke saadanne forfængelige Ceremonier, som gavne de Levende ligesaa lidet som de Døde? Hvorfor anvender man ikke de store Summer, som her unyttigen spildes, til at oprette gavnlige Stiftelser, til at lindre den Fattiges Nød, til at aftørre Enkers og Faderløses Taarer, Anecdote.