Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1812-05-19
(Fortsættelse.) Den opkaagte Erasmiske Spidssindighed: om Forskellen mellem Dyd og Lovens Gerninger forvilder mig ikke; thi foruden saa meget Andet her var at sige, er det Nok at bemærke, at der i Mose Lov ikke allene stod, du skal ikke slaa ihiel og du skal ikke skjæle, men ogsaa du skal ikke begære; og du skal elske Gud over alle Ting og Næsten som dig selv. Hvilken Moral kan forlange Mere, og hvem kan opfylde dette Den som siger han kan det, vil vi dog nok alle kalde en Logner, og naar saa er, gad jeg nok vidst, hvad det da er, vi har givet vor Herre tilforn, som efter Døden, skulde betales os, Nei i Sandhed, det er Mangel paa Kundskab til sit eget Jndvortes og syndig Hovmod, naar Man ikke, isteden for at pukke paa sin Fortjeneste, gruer for det Man har fortjent hos Gud med sine Synder og sukker med et saaret og sønderknuset Hjerte til Gud om Naade. Jeg veed nok, H. D. spotter med disse Ord, men jeg veed ogsaa, at denne Spot klæder hver Mand maadelig, og en Præst saare ilde. Har H. D. end det Uheld, at være vel tilfreds med sig selv, da har han dog udentvivl under sin Embedsførelse truffet Mennesker, der havde levet ligesaa ustraffelig som han, og som dog skælvede ved at beskue deres egen Urenhed og Skrøbelighed og ved at tænke paa den retfærdige Dommer. Hvem vilde spotte dem, og hvem vilde henvise dem til Hauge og Seberg for at faa den himmelske Olie, der ene kan læge disse Hjertets dybe Saar, Nei, ikke der, men hos Mænd, for hvis Aander baade Hr. Doctoren og jeg maa bøie os ærbødig, hos en Luther og Kingo og deres Jævninge, der findes den, saavelsom hos en Job og en David. Disse Mænd vilde dog Hr. D. sikkert ikke have spottet, men han gjorde det dog, fordi han dengang kun tænkde paa at sige mig en Ubehagelighed og den ny Psalmebog en slet Kompliment. Jeg vil sige den en bedre, i det jeg formilder de alt for haarde Udtryk, jeg om den har brugt; thi endskøndt den ingenlunde erstattes Savnet af Luthers og Kingos aanderige og trøstefulde Sange, er den dog heller ikke saa fattig, som jeg i et hastigt Øieblik beskyldte den for. Jeg veed det gaar mig ei sjelden saa, at mine Udtryk ere for haarde og almindelige, men det skulde Man ikke tage mig saa ilde op, aldenstund, Man seer at jeg er varm naar jeg skriver, og da Man maa betænke, at ogsaa jeg er et Menneske, som, i det jeg er mig min Sags Godhed bevidst, ogsaa undertiden fristes til at hovmode mig af min Oplysning og se ned paa andre Mennesker og Ting, som jeg ikke skulde. Mindst skulde Man, som Hr. D.,med Bitterhed laste mig, naar jeg er uskyldig; thi det har han gjort, da han sagde, at jeg erklærede al Tale om Skolevæsenet for overflødig, og blev dog ved selv at snakke derom paa hele 3 Blade. Herre Gud, naar vil dog Skribenterne aflægge den slemme Uskik, at fordreie hinandens Ord, forat komme til at laste og uddrage forhadte Slutninger. Enten dette eller en uforsvarlig Skødesløshed var det, som bragde Hr. D. til at paabyrde mig Ord og Tanker, som jeg aldrig har brugt eller havt; thi jeg sagde ingenlunde, at al Tale om Skolevæsenet, men kun en saa ubestemt var overflødig. Dette er ikke det eneste Sted hvor jeg maa klage over Misforstaaelse, der ligner Fordreielse saa meget, at jeg knap formaar at antage den for uforsætlig. J Anledning af Almuens Oplysning, havde jeg sagt, at det var Daarskab at tænke paa at gøre den lærd, og Synd, at forvilde og pine den med allehaande Kundskabsbillinger; men at vi skulde, til de bedre Hoveders Bekræftelse i Troen, fremsætte vore vigtigste Resultater, i Historien og Naturvidenskaben i passelig Jnd klædning og i nøie Sammenhæng med den aabenbarede Religion. Dette Sidste udtrykde jeg billedlig saaledes, at vi med hellig Kløgt skulde af sundt Egetømmer lave et Boskab til Bondestuen, hvorpaa Bibelen kunde finde sømmelig og hæderlig Plads. Naar Man er saa upoetisk, som Hr. D. ved mange Leiligheder har vist sig, er det maaskee muligt ikke at forstaae dette billede; men naar man har sund Menneskeforstand og et eenfoldigt Øie, synes det umuligt, som Hr. D. at misforstaa det saaledes, som om jeg talde om at udskære bibelske Historier paa Væggene. J al Fald ver det en slem, hovmodig Vane, at gore Nar af det man ikke forstaar, hvilket Hr. D. ogsaa har gjort, da han til Beviis paa mit Tungemaals Uforstaaelighed anførde, at jeg om nogle bemærkninger havde sagt: det haster ikke med at gøre dem og, desværre, bliver det maaskee for silde, før det bliver betimeligt. Foruden Spørgsmaals og Udraabs Tegnene spørger han: hvo forstaaer dette? og svarer ganske rask: vist nok Jngen. Jeg tør alligevel sige, vist nok Mange, ja alle de mere Tænkende, som have gjort sig den Umage at tænke lidt derover. Naar jeg havde Adskilligt at sige om, hvorledes en ret kristelig Kirkeordning og Psalmebog burde være, men tillige mende, at Stemningen maatte være mere kristelig, førend Tale nyttede, og at en saadan Stemning dog neppe var tvente, førend efter en endnu mere ukristelig; blev det da ikke for silde, for det blev betimeligt? Alt Dette vilde jeg sige i faa Ord, og en saadan Sætning, hvis eneste Hensigt er at standse Læseren og vække ham til Eftertanke, skal og kan ikke være som Fod i Host. At nu min ovenomtalde Frygt ei er ugrundet, har Hr. D. uden at tænke derpaa, netop bekræftet baade ved sin Tale om Præsternes egenmægtige Forandringer i Ritualet, og om Aarsagerne til den ny Psalmebogs slette Held i Jylland. Jngen troende Kristen er i Stand til at kalde vort Ritual i de fleste Stykker ubrugeligt, og i en Tidsaldet, hvor det snarere skaffer Anstød og Forargelse end Opbyggelse, nytter det kun lidt at tale om en kristelig Kirkeordning. Jngen kan dog nægte, at vore gamle Formularer ere bibelske og er det end saa, at Bibelstederne hist og her kunde blive bedre valgte og ordnede, er det dog nok vist, at ingen Kristen forarger sig over sin Bibel, og jeg mende det kun var for Kristne vi holdt Gudstieneste i vore Kirker. De Vintroes Kaadhed og formastelige Spot kan da vist ikke berettige Bisper og Præster, og endnu mindre gøre dem det til en hellig (1) Pligt at gere egenmægtige Forandringer i de gudfrygtige Fædres Formularer, som endnu have Lovs Kraft. Man siger: Ritual er ikke Religion, det er en underlig Tale, som om Man vilde sige: Legeme er ikke Sjæl; det vide vi nok, men derfor skal just Ritual og Religion være Et ligesom Sjæl og Legeme. Kirkeskikkene ere Religionens Hænder og Gebærder; Formularer og Psalmerigere tilligemed Prækenen dens Tunge, og ligesom et ret Menneske bruger disse Ting til at aabenbare sit Jndvortes og ei til at tækkes dem han taler med, saaledes maa og bør ogsaa vor Liturgi, uden Hensyn til Kirkegængernes Mening, være gennemstrømmet og gennemglødet af Kristendom og Bibel. Det kan i vor Tid ikke tit nok gentages, at Kirken ikke er noget Theater og dens Handling intet Skuespil, der skal rette sig efter Tilskuernes Smag; men derefter er det jo dog, at de fleste Præster, som overtræde Landsloven og Embedseed, ved at forandre Liturgien, ene rette og læmpe sig. Dette er et Uvæsen, som maa opfylde hver redelig Kristen med dyb Bebrøvelse og Nidkærhed. En høiere Haand styrede det saa, at vi ei fik en ny Liturgt, paa en Tid, da den ei kunde blevet ægte Lristelig, og udentvivl skedte det ogsaa derfor, at i de Kirker, hvor Præsten ei af egen Drift vil tale værde lig om Kristo og Troens Hemmelighed, skulde dog sand Kristendom beholde een Tunge og troende Kristne høre nogle opbyggelige Ord. Den samme Haand styrede det fordum fra, at da lade Munke og daarlige Sofisker havde glemt den Korsfæstede, stod dog endnu hans og hans Lidelsers Billed trindt i Kirkerne malet for Øiet, talde til det troende Hjerte og det bekymrede Sind. Naar Hr. D. siger, at jeg nok ikke veed at angive de rette Aarsager, hvorfor den gamle Psalmebog ei er fortrængt i Jylland, men at disse ere: Forkærlighed for det Gamle, Frygtsomhed, Spaghed, Mangel paa Oplysning og Sands for det Bedre, da er det ret mærkeligt, at han i sit Sprog netop siger det samme som jeg i mit; thi jeg har sagt, at det kom deraf, at der i Jylland var mere gammel Kraft og Kristendom. Just derfor have Jyderne mere Forkærlighed for deres gamle Psalmer og mindre Sands for hvad Man nu kalder Oplysning og det Bedre; just derfor føle de unge Præster sig for svage og frygtsomme til at fortrænge det Gamle.