Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-03-12
Vi Danske og Norske, som giennem Aartusinder byggede i det frie Nord, som endnu have Stat og Regiering, Love og Sprog som en herlig Odel fra vore kraftfulde Fædre, vi som til denne Dag kunne være stolte af, at ingen fremmed, overmægtig Jndskydelse har virket til at omdanne von Nationalcharakteer jeg taler her om den hele Nation, ikke om hvad Enkelte i nogle Classer have virket imod vor egen Selvstændighed og Nationalaand) – vi ville paaskiønne et Fortrin, som nuomstunder de fleste af Europas Nationer ei kunne dele med os. Vi ville høre den Stemme, der giennem Historien taler til os fra de længst for spundne Tider – vore Fædres stærke Stemme, der minder og om at leve, som de have levet, for Fædreland, Frihed, Ære og Udødelighed, og, om det udfordres, bevidne ved Offer af vort Liv, at vi ikke sætte det Timelige over hine høie Jdeer, der ere ligesom Lysstraaler, dem Evigheden kaster i den menneskelige Fornuft. Med den Overbeviisning, at Frihed, Eiendommelighed og Selvstændighed, saavel for det enkelte Menneske, som for det hele Borgersamfund er betingelsen for den sande, ædlere Tiværelse, ville vi erkiende hine Goder for den høieste Gienstand i det jordiske Liv, for hvilke vi uden Betænkning maa opoffre alt Andet. Vi ville tilligemed det øvrige Gode, vi have arvet fra forfædrene, med Agtelse og Kiærlighed bevare og forædle Nationalaandens Støtte, vort gode Sprog; og uden at ringeagte noget fremmedt, ville vi dog intet elske, som dette, uden at miskiende Andres Værd, ville vi dog fremfor alt paaskiønne de Fortrin, vort eget har. Vi ville ei undsee os ved at tilegne os hvad Kraftfuldt og Skiønt der af beslægtede Tungemaal kan gaae over i vort Sprog; men fornemmelig ville vi af dette selv, af dets egen næsten ukiendte og af os selv lidet agtede Rod opelske mangen ny og skiøn Stamme, med ungdommelig Kraft og Friskhed. Saaledes ville vi ogsaa i Sproget lære at agte os selv og vort Værd – og det kan vel ikke siges for ofte, at uden denne Agtelse vil intet Folk vinde nogen hos Fremmede. At advare mod Hovmod og utilbørlig Nationalstolthed, vil hos os være lidet nødvendigt. Det er noksom bekiendt, og Historien kan jævnligen vidne derom, at vi i Tillid til os selv, Erkiendelse af vort eget Værd, og Brugen af vor egen Kraft, snarere have feilet ved en alt for ringe Grad, end ved Overdrivelse af disse Egenskaber. Chr. Molbech. Epilog, fremsagt af Hr. Skuespiller og Dannebrogsmand Knudsen ved Beneficeforestillingen til Fordeel forDanske og Norske Krigsfanger i Engelland d. 9 Martii 1811. J fangne Brødres Navn jeg her fremtræder; taknemmelige Hierters Tolk jeg er, i dette fromme Kald jeg seer min Hæder, og Titlen: "Nødens Talsmand, er mig kier, Velsignet være Frederik, som rakde sin kongelige Haand til Bistand ud! den høie Borgerfølelse han valde, og froe hans Børn adløde Hiertets Bud! Sign, Himmel, hvert et Leed af denne Kiede, thi Alle kappedes i ædel Daad; hver ydede sin Skierv med Borgerglæde, og bidrog til at standse Brødres Graad. Høitidelige Stund naar Nordens Sønner modtage Offeret paa fierne Strand, O! meer end tifold rundelig belønner Saa høi en Tanke ædel nordisk Mand, Hvor vil en Manden, Faderen sig fryde, naar Viv og Børn han frelste tænke kan eenstemmig hver i Jubel vil udbryde: Held Dannerkongen, Held vort Fædreland. N. T. Bruun.