Corsaren, 1842-06-24
Et Par Ord i al Beskedenhed fra den lille "Corfar" om den store Heiberg. Vor store Professor Heiberg er en stor Mand, en meget stor Mand, han er endog overordentlig stor - naar han kneiser. Jmidlertid ville dog endog de dybeste Beundrere af hans Storhed indrømme, at selve Benævnelsen "stor Mand" og navnlig Begrebet "Mand" forudsætter, at han henhører under Categorien "Menneske", at der altsaa ogsaa om ham kan siges, at han er et Menneske: hvilket igjen ifølge de almindelige menneskelige Begreber og Begrebet "Menneske" gjør det tilladeligt at antage om ham, at han kan have Feil og Lidenskaber ligesaa godt som vi stakkels Dødelige. Vi lurede blot paa, at man skulde indrømme os dette, for strax at komme frem og paapege en bestemt Feil, som dog maaskee ikke er Andet end en lidt for vidt dreven philosophisk Dyd. At kjende sig selv er en af de allerførste philosophiske Fordringer: at see sit eget Jeg klart og tydeligt, bestemt at føle sin Aands Kræfter er en Philosophs første Pligt. Heiberg har opfyldt denne Fordring saa vidt, at han føler sig. Og, da en Philosoph ikke bør sætte sit Lys under en Skjæppe, men arbeide paa at deelagtiggjøre Alle i hans Viden, har det været Heibergs inderlige Ønske, at Alle skulde føle det Samme om ham, som han følte selv. Dette er imidlertid ganske det Samme som at blive en Autoritet, og, da Autoritet iblandt et Publicum efter Heibergs egen Forklaring, er en "Magt, der virker blindt og udøver et despotifk Herredømme," er en Skribents Autoritet det Samme som, at Alt, hvad denne Skribent skriver, ansees for superbt. Heiberg troede allerede at have opnaaet dette, han nævnedes som Autoritet, og han hvilede paa sine Autoritetslaurbær i Autoritetens Edens Have. Men Bing var listigere end de øvrige Markens - eller hvad vi vilde sige: Byens Boghandlere, og han forførte Heiberg til at skrive Leilighedsdigte i "Danmark, et malerisk Atlas". Men neppe vare de komne ud om Morgenen, for man om Aftenen hørte Folket kaldende Stemme. "Heiberg, hvor kunde Du skrive saaledes!" og Heibergs Navn var lige paa Rippet til at blive drevet ud af Autoritetens Paradiis. Heiberg saae fra sit ophøiede, eller som Grundtvig vilde sige, mageløs ophøiede Standpuct ned paa denne urolige Larm, han saae de Tøiler, han var vant til at føre med stram Haand, løsnede, han saae Publicum strippe aldeles vildt omkring, ligesom Solguden saae sine Heste, efter at Phaeton havde tabt Tøilerne, og som denne besluttede han at kalde de Forvildede tilbage med haarde Ord. Jdet Professoren nu begyndte sine "Jntelligensblade", traadte han strax op med en Mening, der var lige stik imod Publicums (især den mærkværdige Anmeldelse af "Adam Homo"), og, fordi Publicums Mening derved blev lige stik imod hans, skjældte han Publicum græsselig ud, sagde, at det ikke glædede sig ved Andet end lutter Opposition o. desl. Men senere er han gaaet endnu videre, han har endog opløst Publicum*), ligesom de engelske og franske Ministre gjøre ved Kamrene, naar de ere stridige, og, da han ikke senere har sammenkaldt noget Nyt, men henholder os med bemærkninger om en forandret Sammensætning, har han factisk tilrevet sig den "despotiske Magt," som udgjør Autoritet. Det er genialt gjort, det kan ikke nægtes; men det var ogsaa genialt gjort af Napoleon, da da han lod sine Grenaderer rydde de Femhundredes Sal; men slige Ting overbevise ikke, og derved, at Salen bliver ryddet, bliver "malerisk Atlas" ikke et Gran bedre. Efter at denne eclatante Hævn var taget over Publicum, var Heibergs Sind dog endnu ikke fornøiet. Han skjulte ikke for sig selv, at det ligesaa lidt er nogen Heltegjerning som nogen Glæde at skjælde Publicum ud, om det saa er heelt ud af Huset. Enhver af dette Publicum seer listigt smillende til sin Nabo og siger til sig selv. "Der faaer han skgu et dygtigt Hib, det har han godt af;" følgelig bliver Jngen vred, men Alle fornøie sig; jo mere man skjælder dem ud, desto mere fornøie de sig. Der vare desuden Andre, som vare ligesaa skyldige, eller endog mere skyldige, og det var de anonyme Skribenter. Jmod disse vilde Heiberg dog af en vis Høimodighedsfølelse ikke gaae saa vidt som imod Publicum, han vilde ikke aldeles tilintetgjøre de anonyme Skribenter og lod sig derfor med priseligt Maadehold nøie med at kalde dem æreløse. Naar man betænker, at der til at føre et et honnet Liv i denne Verden hører Ære, Liv og Gods, saa vil man indsee, at der hørte en vis *) "Publicum er en raa, uorgarniseret Hob; Folket er de Forstandige!" udraabte han, hvoraf Følgen blev, at Alle ilede bort fra Publicum og over til Folket. Skaansel fra Heibergs Side til, kun at berøve dem Æren og lade dem beholde Liv og Gods. Jmidlertid - Æren er dog ogsaa en god Ting, og, kunde man faae Lov til at beholde den, var det altid Umagen værdt. Heiberg er jo en fornuftig Mand, og maaskee vil det lykkes at faae ham til at udlevere den, ved at tale ham til med Raison; men, hvis ikke, nødes vi rigtignok til at tage ham med Vold. Det mildere Middel vil dog nok slaae til, naar vi istedetfor at sige saa meget Andet, som her kunde siges, nøies med at gjøre Hr. Heiberg opmærksom paa, at han ved denne Leilighed har vovet sig ud fra det reent Almindelige, det Theoretiske, hvor han ligger forskandset til op over Hagen, paa det Practiskes couperede Terrain, hvor hans Theorier ikke ere vante til at agere. J Theorien staaer Meget saa strunkt som en Grenadeer paa Varaden, medens det i Praxis kryber i Grøvten som - naa, det kan nu være det Samme. Af det Slags er Heibergs anden Fordring, at Folkefrihedens Forsvarere ikke skulle kjæmpe med Grunde, fordi Frihedens Sag ikke behøver Grunde. Men vi skulde blot høre de Conservative, naar der ikke kom Grunde! Have de engang en Grund, der synes dem bedre end de Liberales, eller udeblive disse et Øieblik over Tiden med en, saa raabe de: "See, de have ingen Grunde mere, nu er deres Sag tabt", og alle Spekhøkere troe dem, og det er mange; thi i Grunden ere vi næsten Allesammen Spekhøkere. Hvad Mere er En Forfatter, for hvem nok saagar Heiberg har Respect, han i Tidsskrift for Literatur og Kritikk, har jo endog høitidelig indbudt de Liberale til at møde med deres Grunde inden Aar og Dag sub poena præclusi et perpetui silentii. Saaledes er det med Theorien og saaledes netop i nærværende Sag, om Skribenterne, der absolut skulle nævne sig. Det er ingen Sag at theoretisere for en lam Mand om, hvorledes han skulde bære sig ad med at gaae til Charlottenlund, men bring ham til at udføre det i Praxis! Det er ingen Sag at sige til Folk, at de skulle skrive under Navn, uden at see efter, om de kunne. Her skal Trykkefrihedslov, Censur o. desl. tages i Betragtning. Og har man engang begyndt at skrive anonymt, saa følger man Strømmen og angriber skarpt og skrapt ligesom de Andre. - Vil Heiberg have, at Alle skulle skrive under deres Navn, saa lad ham anvende den Jndflydelse, han som Theater- og Hoffest-Digter vist maa have, til at faae Lovene og Fremgangsmaaden mod Skribenterne forandrede saaledes, at de blive behandlede som gentlemen, saa ville ogsaa kun gentlemen skrive, og de ville selv skynde sig med at slaae Visiret op af Frygt for at blive ansete som Jkke-gentlemen.