Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-11-19
Den Characteer, som Dryden har udkastet af Shakespear, er ikke allene rigtig, men ualmindelig skiøn og heldig. "Han var den Mand, som af alle nyere, og maaskee gamle Digtere, havde den meest omfattende Siel. Alle Naturens Billeder vare næsten nærværende for ham, og han skildrede dem, ikke møisommeligen, men heldigen. Naar han beskriver noget, vi mere end see det; vi føle det tillige. De, som beskylde ham for Mangel paa Lærdom, give ham den største Anbefaling. Han behøvede ikke Bøgers Briller til at læse i Naturen. Han saae indvendigt, og fandt den der. Jeg kan ei sige, at han er allevegne lige. Var han det, vilde jeg gjøre ham Uret, at sammenligne ham med de Største blandt Mennesker. Han er mange Gange flau og smagløs, hans comiske Vid udarter til Ordspil, hans alvorlige opsvulmer til Bombast. Men han er overalt stor, naar nogen stor Leilighed tilbyder sig for ham." Stov bør han med Rette kaldes, da Omfanget og Kraften af hans naturlige Genie, baade for Sørgespillet og Lystspillet, ere begge uopnaate. Men det er tillige et vildt fremskydende Genie, som støder an mod sund Smag, og aldeles ikke understøttes af Kundskab og Konst. Længe er han blevet forgudet af den brittiske Nation; meget er blevet sagt og meget er blevet skrevet ham angaaende; Critiken er bleven tømt, indtil sidste Bundfald, i Forklaringer over hans Ord og Vittigheder, og alligevel er der, indtil den Dagi Dag, endnu Tvivl om, enten hans Skjønheder eller Feil ere størst. Beundringsværdige Scener og Steder, uden Tal, findes i hans Stykker; Steder, der overgaae hvad der findes hos nogen anden dramatisk Forfatter; men der er neppe eet af hans Stykker, der kan læses med Fornøielse, fra Begyndelsen til Enden. Foruden overdrevne Uregelmæssigheder i Handlingen, afbrydes vi ofte ved unaturlige Tanker, raa Udtrykke, en vis mark Bombæst, og Ordspil, som han er faa indtaget af, at forfølge, og disse Afbrydelser støder vor Fornøielse saa ofte paa, naar vi mindst ønske at møde dem. Alle disse Feil uagtede, holder Shakespear os skadesløse ved to af de største Fortræffeligheder nogen tragisk Digter kan besidde: hans livlige og afvexlende Characteerskildringer; hans stærke og naturlige Udtryk af Lidenskaberne. Disse ere hans to Hoveddyder; paa dem beroe hans Fortjenester. Uagtet hans mange Absurditeter befinde vi os dog, medens vi læse hans Stykker, midt iblandt vore Lige; vi møde Mennesker, gemene maaskee i deres Sæder, plumpe og uslebne i deres Følelser, men ligefuldt ere de Mennesker de tale med menneskelig Røst, og bringes til at handle ved menneskelige Lidenskaber; vi tage Deel i det, de sige og gjøre, fordi vi føle, at de ere af samme Natur som vi, Det er derfor ikke at undres over, at Almeenheden vender sig fra mere polerede og regelrette, men koldere og konstigere, Arbeider af andre Digtere til saa varme og geniefulde Fremstillinger af den menneskelige Natur. Shakespear besidder ligeledes en anden Fortjeneste, at have skabt sig et Slags Verden af overnaturlige Væsener. Hans Hexer, Spøgelser, Aander, og Feer af hvert Slags, ere beskrevne med saa frygtelig og hemmelighedsfuld Høitidelighed, og tale et Sprog, der er dem saa eget, at de kraftigen virke paa Jndbildningskraften. Hans to Mesterværker, hvori hans Genies Styrke fortrinligen sees, ere Othello og Machbeth.""J Henseende til hans historiske Stykker, da ere de, i egentlig Forstand, hverken Tragoedier eller Lystspil, men et særeget Slags af dramatiske Underholdninger, beregnede paa at betegne Sæderne i de Tider, han omhandler, at fremstille de vigtigste Characterer, og hefte vorJndbildningskraft paa de meest interessante Begivenheder og Revolutioner i vort Fædreneland." Adams. Saaledes bedømmes Shakespear af hans egne Landsmænd, der neppe kunne beskyldes for at ned fætte Noget, som er deres eget; urimeligt vilde det være, om vi af blind Jver, skulde vilde beundre Feil, som selv Engelskmænd ikke have villet lægge Dølgsmaal paa. Forfatteren af det i Skilderiet Nr. 76 indrykkede Stykke "om Shakespears Sørgespil paa den danske Skueplads, seer sig ved det om denne Gienstand hos os Skrevne, ikke foranlediget til at forandre nogen af fine yttrede Meninger, og han tvivler meget paa om Shakespear, dersom han havde levet nu, paa Jorden vilde have sagt Alt hvad han nyligen skal have skrevet fra Elystum. Hvad den i nere Tider lige saa meget miskjendte, som længe alt for meget forgudede Voltaire angaaer, da forbeholder man sig ved Leilighed, at gjøre de Læsere, der ønske at dømme upartisk i Sagen, bekiendte med hans Domme om Shakespear, hvilke vel indeholde adskilligt Skjævt, som røber Franskmanden, men som i det Væsentligste dog ere grundede. Det er en ikke umærkelig Omstændighed, at den allerførste Folioudgave af Shakespear fra 1623 fører Titel Mr. William Shakespeare's Comedis, Histories - and Tragedies. Man seer deraf at de af disse Arbeider, som man nu vil overtale os til at ansee for Sørgespil, endnu syv Aar efter Shakespears Død bleve betragtede i Engelland selv som dramatiserede Historier. At de shakespearske Stykker med alle deres Uregelmæssig heder og Underligheder gjorde største Lykke i hans Tid paa det engelske Theater, er saa meget mindre at undres over, som man af en Udgave af Shakespear bag Richard III. seer, at de Engelske opførte endog Mirakler paa fri Mark, hvor Fanden selv krippede Børsterne af sine Sviin, hvoraf Ordsproget: Megen Skrig og liden Uld. At en saadan Smag maatte virke paa Shakespear, og at han som Meddirecteur for et Theater i London i Begyndelsen af Jacob den 1stes Tid, om han end vilde, neppe kunde ganske modsætte sig denne Smag, uden at formindske Husets Søgning, derom kan der vel neppe være nogen Tvivl. Vilman indvende, at han selv skabte et nyt Theater, saa kan dette letteligen gjendrives derved, at det er historisk beviisligt, at de fleste af hans Æmner vare laante af Andre, at Æmnet til King John, Richard II., III., Henry IV., V., VIII.; King Lear, Antony and Cleopatra, Measure for Mes sure, the Merchant of Venice, the Taming of a Shrew, og the Comedy of Errors, var bearbeidet førend hans Stykker af samme Jndhold, og at de altsaa maa have været efter Tidens Smag. Det er derfor afgjort, at hans Tidsalders Smag ikke var ham ligegyldig. Havde Shakespear ikke selv været Theaterentrepreneur, havde han ikke i en Tid af 25 Aar, fra 1582 til 1614, skrevet 35 Stykker, saa kunde man antage, at han kun skrev, hvad hans egen Genius indgav ham; men da han lige indtil 1605, paa faa Undtagelser nær, skrev to, ofte tre Stykker hvert Aar, saa er det meget fandsynligt, at han baade rettede sig efter sin Tidsalders Smag og sit Theaters Tarv. Fra 1606 til 1612 skrev han kun et Stykke hvert Aar, og fra 1612 til 1614 derimod kun to i tre Aar, ikke fordi hans Aandskraft havde aftaget, men aabenbart fordi han nu mindre behøvede al skrive saameget som forhen, thi netop i dette Tidsløb skrev han sine egentlige Mesterstykker: Machbeth, Julius Cæsar og Othesto. Naar man altsaa i Henseende til Lidenskabernes Udtryk, Characterernes Skildring, Tankernes Høihed, fremsætter os Shakespear som et uopnaaet Mønster, saa har vel ingen Tænkende noget derimod; men naar man vil fortælle os, at Shakespears Smag er den eneste rigtige, hans Overtrædelser af de første Love for Sørgespiller, efterlignelsesværdige, og hans Smagløsheder, Abfurditeter og Bombast, lutter Fortræffeligheder, ja naar man vil tvinge os til at troe, at det, som behagede John Bull i det syttende Aarhundrede, ogsaa ubetinget maa og bør behage os i det nittende, da er det noget, som man kan indbilde tankeløse Eftersnakkere, der bruge Jnvectiver, istedet for Beviser, og troe at de ere store Mænd, naar de kunne gjøre Nar af Voltaire, men ikke den, der har tænkt over hvad han siger. Shakespears Efterlignere og Efterabere have havt, og ville endnu have den ubehageligste Jndflydelse paa den dramatiske Digtekonst. Hvad der hos ham er Geniets Frugt, det bliver hos dem intet uden Grimace. Naar man seer Mennesker uden Talent udstaffere deres Arbeider med Aander, Hexer, Feer og alskens shakespearske Luftskabninger, saa forekomme de os som vilde Cosakker, der paa Valpladsen plyndre en død Konge.