Københavns Adresseavis, 1759-09-28
Dette er en streng Herskerinde og Lovgiverske, som giver Naturens Løb Forskrivter, hvorledes den skal forholde sig. Vi har hidindtil gjort os liden Umage for at lære at kiende dens Love, om endskiønt de dog daglig bliver os forelæste. Vi taler vel meget derom, men derved bliver det. Vi bekymrer os gandske lidet om sammes sande Sind og dens Virkning, hvad de drager forFølger efter sig, og endnu meere sielden giøre vi dette grundig. Paa det at vore Efterkommere, som ustridig vil være klogere end vi, eller i det ringeste synes at være det, ikke skal beskylde os for, at vi ikke har lagttaget de Jordiske Borgeres nødvendigste Pligt, saa vil vort Selskab stille deres første Opmerksomhed derhen, at de maae indhente en forbedret Underretning om denne Lovs nærværende og tilkommende Kraft og Influx i vore Jordbehandlinger. Vort Selskab vil søge Grundsetninger, giøre Jnddeelinger, og stedse rykke nærmer frem til Maalet ved Slutninger af Kundskaben. Derudaf vil vi trække Lærdomme, som har deres Grund i Erfaringen; med disse vil vi vove at stige op i den Luft, som er oven for dermed vil vi dreie Skyerne, og bestemme hvilken Gang de tager, og hvad for en Virkning de maae vise. Vi har foresat os, at tage Skyernes Dannelse og Farve til Hielp, paa det at de kand sige os, hvorledes denne forblummede Lov paa det beste maae udtolkes. Naar vi seer Tordenens Kiendetegn, og hører Tonen deraf, saa ville vi ikke forsømme, at domme om dens Begyndelses Grunde, Løb og Virkning, saavidt mueligt er, af de indførte og vedtagne Modens Regler. Omendskiønt vi just ikke ere i Stand til, efter vor Behagelighed at aabne og stoppe det Hul, hvor Vinden kommer fra, saa skal vi dog ikke forglemme at give Efterretning om dens Opholds=Sted, og foranderlige Virkning, saavidt samme er os bekiendt. Vi kand aldeles ikke rose os af, at vor Videnskab i denne Post har opnaaet Fuldkommenheds Maal. Men vi stræber derefter. J Fald der kommer noget for Lyset, som udviser en Mangel i vor Kundskab, saa siger vi: Vor Viisdom er kun Stykkeviis, og giør med Flid derfor denne Anmerkning, paa det at vi maae betiene os af samme i lige Tilfælde. Mine Brødre, som har fattet det Forset tillige med mig, at tiene det almindelige Væsen med oprigtige Hierter, har givet mig Fuldmagt, at udkaste en Prøve paa disse Himmels Tildragelser. Den skal hernæst gandske kort komme for Lyset. Dersom den finder bifald, og Loddet skulde i tilkommende Tid treffe mig, at udarbeyde den fuldstændigere, saa skal jeg, saasnart det er mueligt, nærmere søge at opdage det Omstendeligste i Veyrliget, og giøre Forskiel derimellem; sammenligne Foraarets Løb med hinanden i visse paa hverandre følgende Aar, udforske Veyrglassenes Nytte, og meddeele en forbedret Udleggelse over de Gamles Regler om Veyrliget. Uden Tvivl torde dette opfylde et heelt Stykke i de saa kaldede Beytragen. Naar vi har nøyere lært at kiende denne Himmelens Lov, saa har vi foretaget os, at vandre dermed til Jorden, og at see, hvorledes denne i hvert Foraar, naar vor Agerjord skal dyrkes og tilredes, maae være beskaffen. Uden Tvivl vil den hver gang have paataget sig en baade udvortes og indvortes forandret Gestalt. Vi handlede imod Klogskaben, dersom vi tænkte, at en Regel, som gielder her kand være brugelig paa alle Steder. Ligesom Jorden er let eller tung til ligger høyt eller lavt, derefter indretter vi ogsaa vore Forskrivter. Vi giøre ligesom en forsigtig Læge, som i sine Medicamenters Anordning indretter sit Øyemed efter Forskiellen paa Kiønnet, Aarene, Levemaaden og andre Omstændigheder. Vi har almindelige Regler, som gielder alletider; men vi har ogsaa besynderlige Regler, som ikkun maae bruges i visse Tilfælde. Disse forandrer sig saa ofte, som Veyrliget forandrer Jorden, og indhendiger den hemmelige befaling, at vi ogsaa ere skyldige til at omskifte vore forhen brugte Forholdsregler med andre og nyttigere. Det er altsaa vor fælles Bekymring til rette Tid og i en fornuftig Orden at bruge disse Regler, som Erfarenhed har givet, eller herefter vil meddele os, og uden Forskiel meddele dem til Alle, som endnu ikke kiender dem. Jngen Jndbildning skal nogen Tid fortrylle os, saa at vi skulde lade os tykkes klogere end andre, som ikke hører til vort Selskab. Vi veed, at der findes mange Kiendere af Landvæsenet paa de adelige Herregaarde, og iblant de her værende Landmænd, der langt overgaaer os i denne Viisdom. Vi skammer os heller ikke ved, at hvad vi endnu ikke vide, da at lære det af dem, og derved formere den Kundskab som vi har. Men da de har besværlig Tid og Tilbøyelighed, til at lære deres og vore vankundige Brødre, hvis Antal uden Tvivl er meget stort, saa har vi indbyrdes forbundet os, Stykkeviis at forbedre og formere deres Kundskab og Nytte. Hvert Medlem i vort Ager=Academie vil i Besynderlighed prøve den Slags Jord, som er underkastet hans Opsigt og Pleye. Derved seer vi os satte i den Stand, hvert Foraar at anstille Undersøgelser i alle Jord=Sorter. Vi lærer bedre at kiende Veyrligets Løb, og dets Influx i Jorden i visse Landstrekninger. Hvor iblant os som har Lyst til gandske kortelig at optegne sine aarlige anstillede Ager=Forsøg, den staaer det frit for; men hvo som enten ikke vil eller kand, han har den Frihed ved mundtlige Efterretninger at giøre samme bekiendt. Vi har ingen Lov iblant os, hvad og hvor meget enhver skal arbeyde. Alting er uden Tvang. Enhver arbeyder efter sin Tilbøyelighed, hvortil han har meest Lyst, og efter hans iboende Gaver og udvortes Formue. Vi ere fuldkommen tilfreds med et got redeligt Hierte, som tænker got, og med en Villie, som giør, hvad den kand. Af denne Aarsage ere de, som lever i Stæderne og paa Land, Kiøbenhavn. Landet, men intet Gemeenskab har med Ager, dyrkningen, os meget kiere og angenemme. Vi indseer vel, at deres Tilbøyelighed og Velbehag til Ager=Academiet kand skaffe en sand væsentlig Nytte, naar de viser sig som Patrioter, Velyndere og Venner imod os. Saafremt de værdiger os deres Samqvem, saa leverer de allerede det beste Vidnesbyrd, at deres Hierte tilhører Fæderne=Landet. Dersom De derhos vil skienke os Deres Mund og Hænder, saa har vi alt hvad viønsker. De kandgiøre os Tienester, som overstiger vore Kræfter, men som ere meget anstændige og roesværdige for Dem, naar De nemlig recommenderer vor gode Sag, Hensigt og Skrifter til andre, og til den Ende søger at udbrede, dem, paa det at Agerdyrknings Læren, og den deraf ventende Landets Nytte kand blive almindeligere, saa har de uden megen Møye fuldkommen fyldestgjort deres Pligter, som Medlemmer af vort Academie. Vi har en Hemmelighed imellem os, som vi ellers ikke gjerne aabenbarer for andre. Men for nærværende Tid tør vi ikke fortie samme, da samme tillige henhører til de hemmelige, omendskiønt nødvendige Kunstgreb, at bringe vort Ager=Academie i Anseelse. Vi tilstaaer, at vi har taget Anledning dertil af de længst borteliggende Verdens Deele. Man glæder sig jo over, naar det er kommet saa vidt, at der opstaaer Lærere af de Vantroende, som giør sig Umag for at bringe deres Landsmænd paa en bedre Vey. Disse søger vi, ja vi anseer det, som høystnødvendigt, at frembringe Agerdyrknings Lærere af deres egne Midler. Der ere allerede adskillige af Ager-Standen, hvilke vi har antaget, som virkelige Medlemmer. De har allerede faaet en Smag paa vore Lærdomme. De kiender og taler vort Sprog, og besidder en fuldkommen Jndsigom alt det, som udfordres til deres Brødres Forandring, i Henseende til deres Forstand og Villie. Det er een af de Bestræbelser, hvilken vi anseer som den nyttigste til vore Hensigters Befordring. naar vi vænner os til ved enhver Leylighed, at føre en nyttig Samtale med Landmanden i al Venlighed, og begegne ham paa en kierlig Maade. Dette er desuden vor Skyldighed; men vi giøre det saa meget heller, siden vi har Haab at vinde hans Hierte, paa det at han saa meget meere skal laane vort Foredragende et opmerksomt og villigt Øre. Men vi ere tilligemed ogsaa forsigtige i Omgang med ham, paa det at det ikke skal synes, ligesom det var vor Hensigt at tvinge ham til at lære af os; dette kand han aldeles ikke fordrage. Thi da han selv almindelig har den beste Mening om hans egen Jndsigt, saa hører han vel gierne paa, at man discourerer med ham om Agerdyrkningen, men i hans Tanker anseer han dog andre, der ikke giøre et dagligt Haandverk af at dyrke Landet, som blotte Lærlinger. Man maae ansee det som en Lykke, dersom han aabenbarer os sine Hemmeligheder. Gemeenlig skiuler han dem, paa det at hans Naboe ikke skal erfare noget deraf. Vi har den Sædvane, at naar han besøger os, eller vi treffer ham nogensteds, saa giør vi Begyndelse paa vor Ager-Discours med Spørsmaal. Han maae svare os hvad han vil, saa bliver vi ikkun ved at spørge. Jmellemstunder giør vi Jndvendinger. i Steden for Spørsmaal, og dette Spil driver vi saa længe, indtil han bliver sat i Knibe, og veed ikke længer at hielpe sig selv. Dersom vi har den Lykke, at han vil indlade sig i Spørsmaal, saa har vi vundet Spil, og tillige Leylighed at forelegge ham vore Grunde til Prøvelse. Dersom han giør Jndvendinger derimod, som vi gierne vil høre, saa besvarer vi samme. Fremturer han og er paastaaende i sin Haardnakkenhed, som vi mange gange har erfaret, saa overlader vi ham alting, paa det at han maae nøyere overlegge det hos sig selv. Videre gaaer vi ikke i denne Post. Almindelig har vi den Lykke, at naar vi taler med ham igien, saa har han overlagt vore Grunde, og giver os sit bifald. Med dem, der hastigere kand fatte Grundene, og ere altsaa langt bøye ligere, har vi vel ikke saa megen Umage, men en fuldkommen Lydighed tør vi dog alligevel ikke altid saa strax vente. J begge Tilfælde bliver vi tilfredsstillede, naar vi ikkun bringer det saa vidt, at de lover os, at de vil giøre en liden Prøve. J denne Orden setter vids i en god Renomme, og Landmanden bliver strax trohiertigere; han troer, at vi forstaaer det, og endda mere. Vi tør derefter ikke meere ved at spørge; han spørger, og overvælder os med Spørsmaal, saa at vi ofte selv bliver bange derved. Nu har vi ikke allene fundet Gehør og bifald, men endog en reen Lydighed. Han søger os udi tvivlraadige Tilfælde, som angaaer Agerjorden, og undertiden andre beconomiske Tilfælde og Omstændigheder, og der fattes ikke meget, at vi jo kand role os af uden at blive røde. røde derved, at han fra nu af snart uden Betænkning underkaster sig vort Raad og Forskrift, og giør Begyndelse med at forflytte de vel gelingede Prøver til de store vide Marker. Men paa det at vi kand opdrage ham til en nyt tig Borger og tilkommende Lærer for det almindelige Væsen, saa giver vi ham følgende Erindringer: 1) Maae han bestandig have Veyrliget og dets Løb for Øyen, og giøre sig Umage for, stedse at lære nøyere at kiende samme. 2) Forsigtig at dømme om sammes Jndflydelse i hans Jord, den maae være af hvad for en Art den vil, og derefter 3) indrette Maaden, Tiden og Ordenen, i at pløye og saae. Vi advarer ham 4) at han ikke hvert Foraar skal bruge de bekomne Regler uforandrede, men, eftersom Omstændighederne i Jorden har faaet en anden Gestalt, saa maa han ogsaa gribe til nye Forholds Regler, som vi fortæller ham i Betragtning af alle muelige Tilfælde. Dersom dette ikke skeer, saa bliver vi yderligst forlegne med vor hele Bestræbelse, thi dersom Landmanden ofte igientager de samme Forsøg, uden denne foreskrevne Varsomhed, og de mislinger ham, saa bliver han bange, og det falder siden tungt, at lænke ham efter sin Villie igien; derfor er det 5) nødigt, at man ikke leverer de givne Regler saaledes, ligesom de vare gandske fuldkomne. Vi siger ham derfor, at den ufeylbare Jndsigt i det Tilkommende er ikke et Menneskes Verk, og indskrænker derover Udfaldet paa en forsigtig Maade inden visse Grændser. Dette giør vi af den Aarsag, fordi at naar der forefalder extraordinaire Tilfælde, som giør hans Haab til intet, han da selv kand forsvare vor Sag, og ikke finde Leylighed til at blive anderledes findet. Siden vi 6) vel vide, at Landmanden ikke gierne for andre vil aabenbare sin forbedrede Kundskab, og de dermed forbundne Fordele, saa giver vi ham denne Erindring, at han maar vogte sig vel for disse Kiendetegn paa en latterlig Egennyttighed; og derimod med stor Flid stræbe efter, uden Betænkning at aabenbare for andre den Jndsigt han har, og de Veye, som han til sin Nytte betræder. Vi troer, at vi i denne Orden antænder en Jld der vil gribe om sig, og ikke saa lettelig udslukkes. Contoirs Efterretninger.