Norske Intelligenssedler, 1765-06-12
vor Jntelligen. Sedler. Nor No. 24. Onsdagen den 12. Junii 1765. J S Slutningen og Tvistigheden imellem Dyden og Rigdommen. Er det ikke for at blive Rige vi foretage os den forvovne Handtering, at lægge Haand paa vor fælles Moder Jorden, for at lede efter den Metal, som vi agte ligesaa høyt som Livet, men er der nogen tvertimod, som graver sig sveedt, for at opsøge Dyd, Kandskee nogen vil sige: den ligger ikke forvaret paa hine underjordiske Sænger, som Guld og Sølv; det tilstaaer jeg vel, endskiønt Cicero siger, at den er (!) fastsat med de dybeste Rødder, saa behøver man dog ikke at grave den op; den erhverves med mindre Møye, end Rigdom; men hvorfor giør man sig saa stor Umage for denne, dersom Dyd var ypperligere, og kunde nytte meere, Mon det ikke er derfor, at det, som søges med større Umage, er større Umage værd. Det er af alle Fornuftige antaget, at de Ting som kand udvirke vor Lykke, Fremgang og Velfærd, bør at være vores Gierningers fornemste Øyemærke Vores Verden er saa vel forsynet med alle de Hielpemidler som kand tiene til Forstandens Dyrkelse, at det er næsten umueligt at troe, at man i Almindelighed skulde holde de Ting for Onde som ere Gode, og Gode igien de som ikke due, saa her maa nødvendig det samme være det beste, som alle med fælles Jver eftersøge; men er det ikke Rigdom, Kand man vise noget som opleedes med større Flid, noget som beskyttes med større Varsomhed. Jeg vil nævne nogle Efterdomme. Siger mig er det for at forbedre vore Sæder eller for at leede efter Dyd naar vi reise igiennem alle Elementers Farligheder paa hiin Side af vor Jordkugle, er det ikke for at blive rig? Er det for at fægte for vores Dyd eller for at beskytte vor Eiendom, naar vi med al optænkelig Forsigtighed samles Tusendeviis, for at bytte vores Liv med de saa kaldede Fienders Liv, og miste dog begge? Er det for Dyds skyld, at Frender trætter med saadan Hæftighed, at de forfølge hverandre til Tinge for der at ærgre sig over at høre adskillige dyrkiøbte Meeninger, og see Historien af sin egen Daarlighed. () Alissemie destæt vadicibet. lighed skreven paa stemplet Papiir, Skeer saadant for at forsvare Dydens Rettigheder, Jeg troer det ikke! Det skeer snarere af den Misforstaaelse som reiser, sig af det man kalder Mit og Dit. Overalt, de fleeste af vores Handlinger sigte enten til at beholde eller erhverve, til os selv og til vores Efterkommere. Naar nu alle ere saa aarvaagne i at samle Liggendefæ, at de agte ingen Forhindring, ikke Fare paa Liv, Lemmer eller Ære; hvem vil da indbilde sig, at Rigdom ikke bør agtes lige saa høyt som Dyden, der ansees med saa stor Koldsindighed. Den som agter de Ting ringe, som alt det menneskelige Slægt med Ord og Gierning beviser at være Drivefiædren til alle dets Handlinger, og de Ting igien store, som have saa svag Virkning, at den er næsten u-kiendelig, den dømmes gemeenlig fra Forstanden. Nu er Rigdom det store Hiul hvorved det gandske menneskelige Sælskab sættes i Arbeide, men Dydens Kræfter uden Rigdom viser sin Svaghed, uden Beviis. Enten er nu den som er sig selv nok, eller den som nødvendig behøver Hielp, meer at agte: Jeg troer den som er sig selv nok, og er vis paa at J troer, det samme. Der seer de hvor slet den Fordom er grundet, som agter Dyd høyere end Rigdom. Jeg vil endnu til Slutning anføre dem et Beviis hvis Sandhed er saa haandgribelig, at mange af eder har bekræftet det med eget Exempel, og de, som endnu ikke ere komne saa vidt, ønske det gjerne. Jeg meener eders Ægteskabs Val, denne betydeligste Forandring i Livet, hvilken for alle Betænksomme maa nødvendig være saa vigtig, at alt forestilt Væsen tilside sættes saaledes, at hvad i den Tilstand forrettes, siges og handles, er, og hvis ikke dog bør at være Oprigtighedens og Hiertets Arbeide. Eftersom J da giør hvad J meener med, saa vil jeg spørge: Hvordan er da eders Val, Raader da Dyd for Rigdom, eller Rigdom for Dyd, Det kand aldrig modsiges, at jo den Sidste raader for den Første. Lad Dyd, lad alle glimrende Egenskaber gjøre sit Bedste for at vende eders Øyne til dem, saa siger J, det er forgieves; thi disse, i hvor vel de kand være mange, bliver dog aldrig talte i Tusinde viis, som de Penge som følge med en Riig. Siger J ikke. Hun (Han) er bemidlet. Det er nok. Derved kand man blive hiulpen. Kiærlighed kommer vel bag efter af sig selv. Jeg siger: her vælge J det, som J meene at være det beste; J vælge Rigdom, følgelig meene i, at Rigdom er bedre end Dyd, som J gierne gaae forbi, med mindre den er understyttet af Rigdom. En hvad Rigdoms Fordeele frem for Dyd ere utallige, ved dens Hielp kand J, endskiønt J ere saa smaae, som Dverge, dog blive Høye, ja endskiønt J ere saa puklede, som Cammeler, Velbyrdige, og i Fald J ere begge Deele, dog ligevel baade Høye og Velbyrdige. Er ikke saadant Mesterstykke Lad Dyd for sig allerne giøre det efter, og see hvor langt den kand strække sig. Jeg tilstaaer, jeg haver ingen Myndighed til at herske over eders Samvittigheder, men den Sandhed, som eders Samvittigheder maa erkiende, at følge disse mine Ord, den skal nøde eder til at tilstaae, at J agte Rigdom, om ikke høyere, dog ligesaa høyt, som Dyd. De Kilder, hvoraf jeg kunde øse Forsvar nok til min Principals Sag, ere uudtømmelige, men her behøves ikke at spilde Tiid; Eders Jndsigt kand let see Sagens Klarhed; Eders Redelighed er noksom bekiendt, og eders Tænkemaade er saa fuldkommen, at jeg med fast Tillid indstiller denne Sag til deres Kiendelse. Saasnart jeg havde udtalt det sidste Ord, hørte jeg et stort Bulder, hvilket blev forvandlet til denne lydelige Stemme: Rigdom først og siden Dyd. Jeg holdt min Sag vunden, eftersom Rigdom havde faaet Rangen, hvilket allerneste var min Paastand. Min Drøm var hermed til Ende; men da jeg Dagen efter vilde skrive denne Aabenbarelse, og kundgjøre den for mine Venner, slumrede jeg hen paa min Stoel. Jeg drømte igien, at Søvnens Engel bortsnappede min allerede skrevne Drøm, og sagde: Jeg vil bringe den hen til Forglemmelsens Tempel, hvor den skal blive et Skilt for paa det Kammer, hvor vi giemme gamle Drømme Bøger. Giør ikke det, sagde jeg, men gjem ham saa længe indtil Tiiden (ifald det kand skee) henskikker til din Tempel Holbergs Skrifter, og giør ham den Ære at lade ham raadne ved Siden af det Forsvars Skrift, som denne store Mand har skrevet for Fanden. (Af Montesquien de resprit des Loix, Angaaende de Afrikanske Negers Slaverie. Dersom jeg skulde forsvare den Ret, som vi have havt til at bringe de Sorte i Trældom, saa vilde jeg sige: Europæerne have ødelagt de Amerikanske Jndbyggere, de maatte ogsaa bringe i Trældom de Afrikanske, for at dyrke saa mange overvundne Landskaber. Sukkeret vilde blive for dyrt, dersom man ikke ved disse Slaver lod den Plante udarbeides, som frembringer det. Disse Afrikanske Folk ere Sorte fra Top til Taae, og have saa plat en Næse, at det er næsten umuligt at ynke dem. Man kand ikke bilde sig ind, at Gud, som et alvidende Væsen, skulde have givet en Siæl, allerhelst en god Siæl, til et gandske sort Legeme, Man kand slutte, hvordan man bør agte Hudens Couleur af Haarenes Farve, hvilken hos de Ægypter (i sin Tid de beste Philosopher) var af saa stor Vigtighed, at de uden Barmhiertighed lod dræbe alle de Rødhovede Mennesker, som faldt i deres Hænder, Fortsættelsen følger.