Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1826-05-16
Som en Prøve paa Hr. Forfatterens kjernefulde Sprog, hidsætte vi et Par Steder. Pag. 26 beskriver han det ødelæggende vulcaniske Udbrud i Aaret 1783 og dets skrækkelige Følger saaledes: Fra den Tid af - 1766 – blev man fri for Ødelæggelsen af underjordisk Jld, og Jsland, aabnedes igjen blidere Udsigter til Opkomst og Held, men med eet saae man, i Foraaret 1783, en brændende Røg opstaae af Havet uden forNeykianæs i Guldbringe=Syssel, og derpaa en ny De sammesteds at være opskudt af Vandet, Ved Jndmeldelse herom behagede det Hans Majestæt Kongen at give den Navn af Nye-Be Adskillige Søefarende besaae den, og endog aftegnede den meget nøie, ligesom de og forefandt Søen i Nærheden bedækket med Pimpstene og andre forbrændte Materier. Men - Aaret derpaa var dog denne Nyøe atter forsvunden, og har siden ikke kunnet bemærkes. Dog, den var ikkun en svag Forløber for en af de mærkværligste, i Juni Maaned f. A. paafulgte, og af alle meest ødelæggende Jldsprudninger i Island. Jgjennem en ny og forhen ubekjendt Vulkan i Skaptage-Jøkel – et Tisbjerg - udsendte den underjordiske Jld nye Forfærdelser, Død og Ødelæggelser. Store Floder og hele Bøigder bleve opfyldte med gloende Lava, som flød vældeligen frem, ligesom en alt henrivende Strøm af Jld og udbredede sig vidt i Bøigderne. Den afbrændte og begrov de to nærmeste Kirker aldeles, og otte Gaarde for det meste, beskadigede meget 29 andre, og lagde strax 15 øde, tilligemed et heelt Sogn, Kalvesells Kirkesogn nemlig, 70 Bønder flygtede bort, en stor Mængde Mennesker, maatte flakke huusvilde omkring 1784, og endelig døde bort af Sult og Sygdom; thi næsten alle i Omegnen bleve angrebne af dødelige Sygdomme, ligesom Heste, Qvæg og Faar, som styrtede ned for Fode, saavel i denne Egn, som i de fleste øvrige i Landet i de næstfølgende to Aar. Det islandske Moos – lichen islandicus – begravet under Sand og ved Uaar ødelagt, tabtes næsten aldeles i de paafølgende Aar. Mennesker og Fæ mistede Huus og Fred, Helbred, Føde, Liv. Fugle flygtede bort. En fæl, uudstaaelig Stank udbredede sig over Landet. Taage og mørke Dampe omhyllede samme. Enten aldeles ikke, eller kun gjennem en mørk Tykning af Røg og Sand, blev Solens blodfarvede Billede kjendeligt. Bogder bleve saa øde for Mennesker, at snart ingen fandtes, som kunde begrave de Døde. Mange Liig bleve uden Kister henkastede i Bunker og kun løselig bedækkede med Jord. De Levendes lydelige Veeklager over Hungerens Marter, og det martrende Syn næsten overalt af faldefærdige, hensvundne Beenrader af Mennesker og Fæ, bliver mig evig uforglemmelige. Det syntes som Island var i Aaret 1784 bleven til en høistynkværdig Gjenstand næsten for alle Elementers Forfølgelser. Et grumt Veirligt og strengt Uaar, med de skarpeste Storme, Frost og Sneefog, gjorde Himmel og Luft haarde som Staal, og den overalt iisbelagte Jord som Kobber, paa hvis Glathed Heste og Faar ikke engang kunde fæste Fod. For Mennesker og Fæ blev Luft og Jord forgiftet. Her blev en Deel af Landet forbrændt, hist skamfrøs en anden, længe af Drivisen omspændt, saae Jorden ud som af sveden overalt af gloende Jern. Hungerens og martrende Sygers skarpe Sværd – frygteligere end selv Krigens - nedsablede Landets Beboere tusendeviis, efterat de i den yderste Nød brugte til Føde de allerusundeste Ting, som gamle fordærvede Aadsler af de ved Pest og Sult bortdøde Heste, Nogle bortfraadsede Livet ved at nedslagte en stor Deel af dem, og med Graadighed at fortære deres da usunde Kjød, hvoraf Følgen blev, saasnart denne Tilflugt var forbi, at disse Graadige, de første af alle, selv bleve Døden til Bytte. Det samme Endeligt ventede og paa de umælende Dyr. Den ene Hest aad den anden døde, Møddinger, Tørv, Tømmer; Faaret sin Uld, begge Arter bleve syge og døde bort. Alene i Aaret 1784 tabte Island aldeles 4289 Mennesker, men det paafølgende Aar end- og over 50000. s. v.