Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1779-12-17
gen. den et Hvilken af de to Ting er priseligst, enten i at æres eller at elskes, (Slutningen; see Nr. 50. Lader os tage en geistlig Mand for os! (Man vil jo dog saa gjerne have med den Stand at bestille.) En Mand kan have det beste Øiemærke, og ikke ansee sit Embede bare som et Levebrød, men af yderste Kræfter stræbe at forrette Guds og Forløserens Ærinde, kan og besidde den nødvendige Duelighed, svarende ingen Fliid til ret at anvende denne Duelighed ved alle Leiligheder. Men uden for sit Embede er denne Kierke ikke oplagt til at tale ret meget. Han er af et ingetogent Væsen: er ikke en Ven af de fleste Selskaber. Vel ingen Hader af som melige og fornødne Fornøielser, men meget sparsommelige i dem: taler anstændig og oprigtig med enhver, men vogter sig for alt det, der kan have Anseende af Smiger: ærer enhver efter sin Stand, men holder sig heller uden for end overskrider de rette Grændser, haver Sæder, der langt fra ere umilde, men dog nærmest Adstadighed; siger sin Meening, naar det udfordres, mere ligefrem, end just den yderste Nødvendighed kræver, o. s. s. Det var giørligt, at adskilligt i denne Opførsel kunde forfiines: men Manden er saa indtagen af sit Kalds Værdighed, og saa bange for selv at støde an i noget, og for at blive andre et Anstød, at han ikke har Tiid og Sind til at betænke sig paa Yndigheder. Men derover er denne Geistlige ikke ret elsket, ei alene af letsindige og vellystige, men endog ikke af nogle veldannede men for kiælne Gemytter. Saaledes kunde man igiennemgaae fleere Mennesker og fleere Arter af Stænder. - Det er nu vel ikke mueligt andet, end at enhver, der mærker paa, hvad der møder den i Verden, jo kan indsee, hvilke Følger dens Opførsel haver, og at det maa giøre Jndtryk paa dens Gemyt Det kan vel ci heller feile, at mangen en Fristelse jo endog hemmelig anfalder den, at den skal formilde noget af det Alvorlige, og beflitte sig meere paa det Behagelige. Mon ikke mange have ladet sig overrumple i denne Kamp, og efterhaanden, først lidet afvigende, have forladt Dydens rigtige Bane? – Hvad Valg skal da et Menneske giøre, hvad skal det agte nyttigst og sin Bestræbelse meest værdigt, enten at være saa findet og saaledes at handle, at dets Vandel maa agtes overeensstemmende med Guds og alle andre billige Love, eller saaledes, at det kan forsikre sig om at tækkes, Efter det, som er anbragt, bliver Valget ikke vanskeligt at giøre, var det kun saa let at iverksætte, som det er let efter rigtige Grunde at dømme. Man maa vel, saa meget lovlig skee kan, bemøie sig for at blive elsket, (thudet indsees lettelig, at det er andres Kierlighed her meenes) men Dyden, hvilke Virkninger den end drager efter sig, Dyden, ved hvilken man forsikres om den Høiestes, den meest magtpaaliggende Kierlighed, maa være det allervigtigste Maal. En bestandig Attraae efter at opfylde Guds Villie, og at udrette redelig, hvad man i sit Kald haver at besorge, er Hoved=Pligten: at kunde være angenem i disse Posters Udøvelse er ikkun en Bisag. Det Vigtigste er da det Vigtigste, og bør fremmerst af al Magt oppasses. En Mand, der staaer i Kongens Tieneste, der er rettænkende, seer det gierne, om han kan efterkomme de Ordrer, som ham paalegges, paa den Viis, at han kan endog forbinde sig andre, men de Kongelige Ordres nøie Efterlevelse er hans rette Sag. Mon dette ikke ret besvarer vort Spørgsmaal, Hvo er den beste Kongens Tiener, den, der følger befalingen, og udøver den vel, paa den mildeste Maneer, som mueligt er, eller den, der i noget slapper og omdreier, og derved yndes Det er en Regel, som vel ingen, hvad den bare Sætning angaaer, vil anfægte, at enhver bør redelig anvende de Kræfter, som den er forlenede, og ikke af dem giøre Misbrug. Nu staaer det i den Viises og Retskafnes Magt, ved forstandige og pligtmæssige Handlinger at erhverve sig Værdighed, men det staaer ei alletider til den at tilveiebringe sig Kierlighed, naar ingen af Pligterne, som maa være brødelige, tilsidesættes. Man kan da ikke tvivle paa, hvorledes Forholdet bør være. Man maa ikke gjøre den Jndvending, at Agt og Anseelse ofte nægtes Dyden, thi det er den udvortes, der ved synlige Kiendetegn yttres, som undertiden kan berøves, men ikke den indvortes. Endog det værste Menneske maa hemmelig i Forstanden, over hvilken det ikke fuldkommen raader, erkiende Dydens Vigtighed; derpaa kan man være vis; men det kan meget gjerne hindre, at det ei mærkes enten i dets Talle eller Gierninger. Hølagtelse, som ved den sande Dyd erlanges, gaaer egentlig meest tilbage eller ud paa Gud, men Kierlighed, som ved samme erholdes, gaaer egentlig ud paa Mennesket selv, og meget lettelig kan misbruges, saa at Øiet ikke bliver enfoldigt. Vel mueligt, da Mennesket er nu blevet næsten undgrundeligt, at Ærgierrighed, som et Hoved=Sigte, endog under Dyders Udøvelse, kan ligge forborgen; det mangler vel ikke paa Exempler; men deels kan Egensindighed og Stivhed af en Bropagter adskilles fra den rette Bestandighed i et retskaffent Væsen: deels skulle det være sært, om den falske Dyd ei skulle røbes, og et ærgierrigt Hierte ei skielnes fra det virkelig dydige. Overhoved bliver det da rigtigt, at den Dydige, der i al sin Retsindighed alene vinder Høiagtelse, opoffrer langt meere, end den, der erlanger Kierlighed. Det er en kiendelig Fornærmelse, at Verden er saa uskiønsom at unddrage den alvorlige Dyd et elskende Sind, og kan for slig en Dydig ei være andet end høist empfindtligt: det maa koste den en stor Kamp at holde ud, men bliver den hos Dydens allerhøieste Skiønner til desto meere Belønning og Berømmelse. Den i Sandhed Dydige, der bliver elsket, har en langt lettere Bane, og derfor desto større Aarsag at sætte sit Forhold paa en nøie Prøve, hvilket ingen uden den selv kan giøre, da ingenn, den Mennesket selv kan med Vished indsee de indvortes Bevæggrunde og egentlige Hensigter. For andre er det meget tungt at bedømme. Jeg for min Part har den Tanke, at det er let i Alciblades at kiende en verdslig Mand, der ikkun søgte Yndest og Fordeel, hvor han kom i Verden iblandt adskillige Folk og af ganske ulige Sæder: derimod tilstaaer ieg, at det for mig ville blive meget vanskeligt at udrede Atticus's Karakteer, og at bestemme den med Vished. Der findes meget (saavidt Cornelius beretter; thi videre har jeg om begge ikke læst) i hans korte Levnetsbeskrivelse, der synes at vise os ham, som en Dydens stræng Efterfølger, saavidt Dyd hos saadan en Mand, kunde findes, men og meget, der kan tykkes at skildre os en skikkelig Mand, der dog fornemmelig har elsket sin Fordeel og Rolighed, og udøvet en fiin Stats=Klogskab. Et langt vigtigere Foretagende var det fra denne Syns=Punkt at betragte de tvende store Apostler Paulus og Johannes. Om dem veed man tilforladelig, at den alvorligste og bestandigste Dyd i dem har havt Sæde, og kan derfor hver for sig med Tryghed fremsættes som et Exempel derpaa. Skiønt ingen af dem har været frie for Brøst, har dog ikke heller nogen af dem været uden nogen besynderlig Art af Dyd. Men da det synes, (hvilket blot tvivlsmaalviis fremføres) at Dyden i dem har havt noget ulige Verksteder, skulle det da ikke ogsaa synes, at den har havt noget ulige Virkninger, Hvilken af disse mon vi da skulle give Fortrinnet, Jeg anbringer det alene, som Noget, der var fornøieligt at undersøge, om man troer at kunde fælde en rigtig Dom derudi, hvilket efter min Formeening er i det ringeste meget vanskeligt, helst efterdi det ei har behaget Forsynet at efterlade os om Johannes saa mange sikre Efterretninger som om Paulus, ei heller, i det Fald, at Johannes har skrevet saa meget som denne hans Medbroder, bevaret os saa stort et Antal af hans Skrifter. Men da det altid er lettere at afgiøre et Spørgsmaal om Sandhed, naar den betragtes uden en Person, saa blive viblot derved, og tænke, at vi ikke feile i vor Slutning: at den Person, der ved alle Dyders Udøvelse alene eller fornemmelig tilveiebringer sig Høiagtelse, er priisværdigere end den, der tillige eller i sær forhverver sig Kiærlighed. Vi antage Dyden, i lige eller næsten lige Beskaffenhed, men paa en forskiellig Udøvelses Maade; thi ellers var der ingen egentlig Sammenligning. Det var i visse Henseender got, om Verden ville være meere upartisk, men naar dens Egensindighed ikke kan overvindes, fortiener den langt større Roes, der uden Belønning arbeider for Gud og sin Samvittighed, fremfor den, der paa en vis Maade gotgiøres noget i den sande Dyds Tieneste. Uden i ringeste Maade at forkleine den elskte Dydiges Værdie eller at anmasse sig nogen Dom over dens inderste Forfatning, er man altid forvisset, at hvor Gudsfrygt, Maadelighed, Retfærdighed og Kierlighed dyrkes uden at elskes, har man en Dyd, der ufeilbar er ægte. Betragninger. Jeg kiender et Land, hvor man ikke siger, hvad man tænker; ikke tænker, hvad man siger; ikke veed, hvad man vil, undertiden ei heller ret, hvad man giør, ikke holder, hvad man lover; ikke betaler, hvad man skylder; ikke udøver, hvad man troer; og ikke troer det, man bekiender. Jeg betragter det menneskelige Liv, som en Tragi=Komedeie, inddeelt i fire Akter: Til ti Aar Uvirksomhed og Fornøielse. Fra ti til treddive, Fornøielse og Virksomhed, næsten uden Bekymring.