Viborger Samler, 1775-07-24
Mandagen den 24 Julii. (Slutning af No. 29.) Deg betragtede da Fornuftens Vei, som virkelig, saa langt den rakte, fulgte lige med Religionens, og Fornuften havde blot ved hendes Anviisning fundet den. Men naar hun engang havde lært at kiende den, indsaae hun tydelig, at den var den rette; Og Stolthed havde engang for leedet hende til at paastaae, at hun selv havde fundet den, og formaaet hende til at frembyde sig som Tredie Aargang. GeReligiReligionens Ledsagerinde, Men efter mange frugtesløse Forsøg fandt hun, at det beste, hun kunde giøre, var at følge Religionen. Tilsidst havde i Fornuften tildeels faaet en god Kundskab om Veien, og syntes med god Lykke at lære andre den, dersom ikke Lidenskaberne havde urigtig forestillet hendes Lærdomme, og Begierlighederne hindret deres Virkninger. Men ingen af disse Fiender kunde hun modstaae. Naar Lidenskaberne angrebe hendes Tilhængere, søgte hun sielden at sætte sig imod dem; Vel syntes hun med meere Jver at stride mod Begierlighederne, men hun blev mestendeels snart mat i Striden, og naar een af hendes Modstandere foreenede sig med Sædvanen, var det strax ude med hende. Naar Sædvanen stræbte at fange een af Religionens Tilhængere, skeede Anfaldet efterhaanden, saa der blev Tiid til at undflye; men naar hun angreb Fornuftens ulykkelige Tilhængere, handlede hun, som den, der intet havde at befrygte, formeerede sin Styrke, og fordoblede sine Kieder uophørlig og uden Barmhiertighed. Af Af dem, som forlode Fornuftens Vei, bleve nogle forførte af den smigrende Ærgierrighed, som bestandig viste dem anseelige Palladser, som laae paa begge Sider i høie Egne, fortalte dem Overflødigheds Fornøielser, og berømte de Mægtiges Sikkerhed. De lode sig let overtale til at følge ham, og Sædvanen kastede hastig sine Kiæder, over dem. De bleve snart overbeviiste om Daarligheden af deres Valg, men saa af dem forsøgte at vende tilbage. Ærgierrighed førte dem stedse fra et steilt Sted til et andet, hvor de faldt, og saaes ei siden. De, som undflyede, faldt gjerne, efter en lang Rad af Farer, i Gierigheds Hænder, og bleve af ham hvervede til Tyranniets Tieneste, hvori de bleve ved at samle Penge, indtil deres Befordrere eller Arvinger tilsidst styrtede dem hastig need i Fortvilelsens Huuler. Andre bleve af Umaadelighed fristede til at vanke omkring, og opsøge de Frugter, som hengte ud over Klipperne, og opfyldte Luften med deres Lugt. Jeg faae, at Sædvanerne, som flagrede omkring dem, voxte hastig til overordentlig StørrelGg. se, og der var ingen, der mindre, end de, bekymrede sig om at vende tilbage til Fornuften, eller hastigere lode sig styrte i de Afgrunde, der laae for dem. Naar disse først forlode Veien, saae Fornuften, efter dem med et foragtende mork Øiekast, men havde saare lidet Haab om at kunne bringe dem tilbage til den rette Vei; thi Troldoms Begeret havde saadanne Eegenskaber, som foraarsagede, at de saae paa intet, uden paa det nærværende Øjeblik Hverken Haab eller Frygt virkede paa dem, og Sædvanen havde en saadan uindskrænket Magt over dem, at endog Samvittigheden, om Religionen havde sendt den til deres Forbedring, ei havde været i Stand til at aabne sig Indgang hos dem. Der vare endnu andre, hvis Forbrydelse bestod meere i at foragte Fornuften, end være den ulydig; Disse lode sig ved Veiens Heede og Uroe hendrage, ikke til Umaadeligheds Lovhytter, men til Ufølsomheds Haver. Deres Tilstand havde dette besynderlige, at de altid kunde see Fornuftens Vei, altid ønskede at være paa den, og altid foresatte sig i Morgen at vende tilbage til den. Hos dem dem kunde man især mærke Sædvanens List, der lagde sine ukiendelige Lænker paa dem, og førte dem hvert Øieblik længere fra den Vei, som de indbildte sig altid igien at kunne naae. De gik af een krum Gang i Labykinthen i en anden, og bare, uden at merke det, Sædvanens Lænker, indtil de, ved at gaae stedse videre, omsider fandt Blomsterne blegere, og deres Lugt mattere; De fortsatte deres skrækfulde Gang, uden enten at have nogen Fornøielse paa Veien, eller Kraft til at vende tilbage De havde det altsaa saa meget besværligere, end andre, som de vare lastefulde, og havde dog ingen Fornøielse deraf. Drukkenbolten gjorde sig dog nogen Tiid lystig ved sin Viin, den Ærgierrige triumpherede over sin Meddeler, hvis Haab var slaget feil; Men Ufølsomhedens Slaver havde hverken Fortrin eller Fornøielse. Misfornøielsen formørkede deres Øiekast, og Sorrig svævede omkring deres Skygge. ger; Dog listede de sig frem med Ærgrelse og Fortredelighed, indtil de kom paa Dybet af den eensomme Egn, som aleene var besat med Valmue og Nattens Skygge, hvor Ufølsomhedens Rige, har Ende, og den haabeløse Vandringsmand over Og 3. gives gives til Tungsindighed. Der hæfter Sædvanen for stedse sine Lænker, og naar Tungsindighed i nogen Tiid har qvælet sine Fanger, overlades de omsider til Fortvilelsens Grusomhed.