Aalborg Stiftstidende, 1837-03-02
Tirsdagen den 28de Marts førstkommende, Formiddag Kl. 10, bliver, efter Reqvisition fra Enke=Madame Henneberg, ved Auction, som afholdes i Kjøbmand P. 3 Rasks Gaard paa Algaden, bortsolgt en Deel hende tilhørende physiske Jnstrumenter, Naturalier, Kunstsager, og andre Rariteter, saasom et Transit-Jnstrument med Kigger, Vatterpas &c.; et Declinations=Compas, en stor Kiggert, et Teleskop paa Fod, et Differential=Termometer, Branders Camera clara, en Qvadrant, flere Kiggerter, en Gradestok, en stor Mængde Medailler og Myn efter af Tin, nogle Jern Gryder m. m. m.; hvilket herved albekjendtgjøres. Aalborg, den 28de Februar 1837. Schmidt. Dette Blad, som udkommer eengang maanedlig, betales med 24 Rbsk. qvartalter. Chorvaldsens Museum. Det vilde være underligt og for dette Blads Læsere tildeels ubegribeligt, om ikke jeg, dets Redacteur, dennegang benyttede en Deel af dets Rum til at tale for den skjønne Plan, der er udkastet, til at gjøre Oprettelsen af et Museum for Thorvaldsens Værker til en National-Sag. J Rom har jeg ikke været, men Jnteressen for denne Slags Kunstværker maatte vel ogsaa kunne vækkes i Paris's Samlinger i Louvre og i Wiens Museer og dem har jeg været saa heldig at see, og det ikke flygtigt, men i Mag. Men hvorledes skal jeg tales for en Sag, som drøftes fra saamange Sider og sees fra saa forskjellige Synspuncter, Vore bedste Blade have læseværdige Artikler, der tale baade for og imod Sagen. De Læsere, som, fra deres Stand, punct i Livet, kunne antages at betragte den med nogen Jnteresse, ville vist søge at gjøre sig bekjendt med disse Artiklers Anskuelser. For dem ere neden staaende Linier ikke skrevne. Dette Blad kan imidlertid antages ogsaa at have et Antal Læsere, hvis Bekjendtskab til Thorvaldsen og hans Virken kun er saare ringe. For disse optager jeg heri Bladen nedenstaaende Uddrag af hans Levnet ved Professor J. M. Thiele og ledsager ovenstaaende Jndledning endnu med disse Linier af Hr. Adjunct Paludan Müllers Skrift om samme Gienstand, idet jeg tillader mig at gjøre hans Ord til mine: "Fordi Planen maaske ikke er tilstrækkeligt forberedt og der er gjort Misgreb ved dens Anpriisning, vilde det dog være sørgeligt, om den skulde savne den Understøttelse fra Folkets Side uden hvilken den ikke kan udføres. Falder den nu hen, kan den ikke optages igjen, og da er det ubodelig Skade, at den er bragt paa Bane; thi, ligesom dens Udførelse vilde være en skiøn og gavnlig Erklæring for hele Europas Øine, saaledes vilde man i andre Lande, ja maaske endog Kunstneren. selv, ansee et mislykket Forsøg for et offentligt og lumiskjendeligt Beviis paa, at det danske Folk er ligegyldigt for sin store Kunstner. Og dette er det dog virkelig ikke. Jeg tillader mig derfor at opmuntre mine Medborgere til at antage sig Planen, med Varme. Hvad de nu forsømme, kunne de aldrig gjøre godt; thi de maae ikke gjøre Regning paa, at faae en Landsmand som Thorvaldsen, ligjen, og, da Sagen nu engang er sat i Gang, er det bedre at understøtte den, end af Misfornøielse med Maaden, hvorpaa det er skeet, at lade en Leilighed gaae forbi, som ikke kommer tilbage." Maatte disse Ord finde Gjenklang hos nogle af Læserne, saa nuvil Jndtrykket af det nu her følgende Uddrag af Kunstnerens Levnet selv neppe forfeile sin Virkning hos endnu Flere: Den Mand, hvis Liv Dig her er forestillet, Har ei ført Krig og aldrig styret Land, Men har af Marmor dannet mangt et Billed, Som viser klart hans dybe Kunstforstand. Hvis Du har aldrig seet de høie Sale, Hvor Kunstens store Værker ordnet staae, Hvor tause Stene til vort Øie tale Et Sprog, som dybt den indre Sands vil naae, Og heller ei den Lykke Dig blev givet, Et Værk at see, hvor ædel Kunstnerhaand, Har sat paa sjælles Masse Præg af Livet, Som var det Bolig for en tænksom Aand. Da vil maaskee Du tykkes Dig, i Drømme, Forflyttet til en fremmed Verden hen, Naar høit Du hører saadan Mand berømme, Som værd en Plads blandt Jordens store Mænd, Naar Dig han vises, som en Seiervinder, Med Pragt modtaget rundt fra Land til Land, Naar Du af Keiser og af Konge finder Ham æret høit, lig Mænd af Fyrstestand. Du siger: Ei han slog Barbares Hære! Ei har hans Klogt neddæmpet blodig Krig, Ei prises han, som den, der skal os lære En Kunst, som Folk og Stat kan gjøre rig, Har den, hvis Jd kun heldigt smigred Øiet, Ved kunstfuldt Arbeid, velgjort Billedværk, Fortjent at vorde hædret og ophøiet, Som Manden viis, som Kæmpen hold og stærk Vel spurgt, men laan nu Tanke med til Svaret, Riv kjæk Dig løs fra gammel Fordoms Baand, Og, grundende paa hvad Du har erfaret, I Tankeflugt lad stige frit Din Aand! Jeg haaber, at Dit Øie til har hvilet Med stille Lyst paa Barnets Engleblik, Paa Livets Dagsskjær og paa Uskyldsmillet, Til Vidne her det om sin Herkomst fik. Jeg haaber, at Du saae den skjønne Qvinde, Den friske Mortit, uden jordisk Drift, Og at Din indre Sands sig let lod vinde, Ved milde Dyders klare Himmelskrift. Du vistnok har beundret Kraftens Stempel, Paa herlig Manddoms høie Herskerbryn, Glad seet en Pande hvalt til Viisdomstempel, Og Øiet straalefuldt af Tankelyn. Ja i hvert Træk, Du ei forstod at tyde - Naar det kun talte til Din Skjønhedssands - Du følte vist et Glimt at gjennembryde, Af Skaberherlighedens skjulte Glands. Dog Skjønhed varer kort hos Dødelige, Og Støvets Vilkaar er den underlagt; Det ædle Træk i Skygge til maa vige, Fortrængt og skjult af Jordestoffets Magt, Derfor det blev den store Kunstner givet, At fatte Skjønhed reen i dyben Aand, Og kalde frem, hvad Aanden saae, til Livet, Ved tankelydig, kunsterfaren Haand. Og, seer uhildet Du med barnligt ØieDe Skikkelser, som fra hans Haand gik ud, Da troer Du staae for Gjæster fra det Høie, Og føler stærkt, at Skjønhed er af Gud. Men Skjønhedsglæden ei sig vil forlige Med det, som i vort Sind er lavt og slet; Op til det Sandes og det Godes Rige, Maa stunde den, som elsker Skjønhed ret Derfor staaer Kunstens Præst ved Skialdens Side Og ved den høie Dyds sjælfulde Tolk, Og den, som stræber Sandhed ret at vide, Udbredende dens Lys blandt Jordens Folk. Hil være da den store danske Mester, Hvis Aand den rene Skjønhed kaldte frem, Der syntes tryllet til de sjeldne Rester, Vi arvet har fra Kunstens gamle Hjem. Ja Christi Tempel har han vidst at smykke, Som Jngen før, med Skikkelser af Steen, Der, talende til Siælen, klart udtrykke Os Troens Himmelskjønhed, mild og reen Den Krands, Europa fletter og hans Pande, Skal da hos Dansken straale dobbelt skjøn, Og blandt os skal hans Værker viet stande, Hans Jdræts Minder, og dens bedste Løn. H. C. Ørsted. Aaret 1770, den 19de November, blev i Kjøbenhavn et Barn født til Verden, om hvilket Moderen sagtens, ligesom andre Mødre, tænkte, at det maaske engang i Tiden vilde kunne blive til noget Stort. Der var iøvrigt ingen anden Grund fordenne Tanke, end Moderhjertets Stolthed ved at det var en Dreng; thi Forældrenes Kaar vare fattige og deres Stand ringe. Faderen var en billedskjærer ved Holmen, af islandsk Herkomst, hans Navn var Gotskalk Thorvaldsen; Moderen en Præstedatter fra Jylland, navnlig Karen Grønlund.