Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-02-15
Jfølge min ringe Mening er det usømmeligt for os Skolelærere, at tale om vor Dannelse og Forberedelse, om vore høie og store Jdeer og om vor Jndvielse i den allene rette Methode, om alt det meget, hvormed vi maa bryde vore Hoveder o. s. v. - Ved at tale meget om os selv, om vor Dannelse, om alt det, vi maae vide, opvække vi letteligen Mistanke, enten mod vor Forstand eller vort Hjerte. Hvo der gjerne taler om sig selv, giver sig en betydende Mine og en pedantisk Anstand, han er ofte meget svag i Aanden. Bedre og fornuftigere, synes mig, det er, naar vi i al Stilhed redelig og samvittighedsfuld bestræbe os for at opfylde vore Pligter, og i øvrigt berolige os ved en god Bevidsthed, endskjøndt vi, al vor Flid uagtet, ifølge de Hindringer, der ligge os i Veien, kun formaaede at udrette lidet. Jblandt disse Hindringer nævnes den huslige Opdragelse, Børnene i Almindelighed, nyde paa Landet. Hvor ofte nedbrydes ikke ved denne det Gode, vi, efter bedste Evne, stræbe at nedlægge i de Unges Forstand og Hjerte, Der er Hoveriet, der unægtelig er en stor Hindring, for de gode Følger, som ellers af vor pligtskyldige Virksomhed kunde forventes, da det uden Tvivl nedlægger en ond Sæd hos mange, baade Ældre og Yngre. Vi have Aarsag til at beklage os over den ustadige Skolegang, ved hvilken det bliver os umuligt at adsprede og forjage den Uvidenhed, der findes blandt saa mange Børn af Bondestanden. J denne ustadige Skolegang er, foruden andre Aarsager, Hoveriet vist nok megen Skyld, men selv een af de for Landets Tarv nyttigste Foranstaltninger, nemlig Fælleskabets Ophævelse ved Jordernes Udskiftning, har ikke bidraget lidet til sidstnævnte Hindring, da Byerne derved ere blevne adspredte formedelst Udflytning, og Skoleveiene, i det mindste om Vintertiden, for en stor Deel af Børnene alt for lange og besværlige. Ofte finde vi Grund til at besvære os over, at mange Børn ikke ere i Besiddelse af de til Undervisningens Fremme nødvendigste Bøger, f. Ex. Lærebog, Psalmebog og bibelsk Historie. Gives der ikke endog Gaardmænd, der enten ikke have Raad eller Lyst til at anskaffe deres Børn disse Bøger, men lade dem gaae i Skole, uden de fornødne Hjelpemidler, Husmænd og Jndsidderes Fattigdom og Armod ere os i Veien, da de ofte volde, at disse i Mangel af Føde og Klæder ikke kunne sende deres Børn i Skole, og endnu mindre forsyne dem med de nødvendige Bøger. Endelig er Sommerskolens Forsømmelse paa Landet Aarsag i, at det meste af det, Børnene lærte, er forglemt, naar atter Vinteren kommer, hvoraf følger, at vi tgjen maae begynde forfra, allerhelst, da den huslige Opdragelse snarere nedbryder, end understøtter, vor Flid. Med Hensyn til disse ovennævnte Hindringer bør vi vist nok betragtes som uskyldige i mange Børns Uvidenhed, og uden Tvivl vorde vi af Sagkyndige saaledes betragtede, naar vi kun ikke ville tale om vore store psychologiske Kundskaber, om vor fleerfoldige Viden, der dog hos Adskillige blandt os vel ikke er saa udmærket, og om det end var Tilfældet, gjorde vi dog uden Tvivl bedst i at tie dermed. Vi finde sikkerligen hverken Agtelse eller Tillid hos vore Foresatte, ved at skabe os, som om vi vilde indbilde Verden, at vi vare Opsindere, af Krudtet. Vore nærmeste Foresatte ere Præsterne, og jeg er overbevist om, at ingen af dem ville nægte, at ovenstaaende Yttringer indeholde almindelig Sandhed. Derfor synes mig, vi kunne gjerne, uden at krænke vor egen Værdighed, tilstaae, at deres Arbeide ved Ungdommens Confirmations Forberedelse, al vor Bestræbelse uagtet, og uden vor Brøde, dog er meget tungt og byrdefuldt. Ja, lader os tilstaae dette, Men enten vi kalde os danske eller tydske Seminarister, saa lader os afholde os fra, enten ved et Maaskee eller Kanskee, at opvække Tvivl imod Præsternes videnskabelige Kundskaber, og deres Jndsigter i Methodelæren, hvilken sidste den kyndige og erfarne Religionslærer, for hvem Ungdommens frugtbare Undervisning ingen Bisag er, vist nok baade theretisk og practisk forstaaer. Og hvad det første, nemlig deres videnskabelige Kundskaber, angaaer, saa ere vi jo ikke istand til at bedømme samme. Lader os ikke ved ubeføiede Domme plante Vaaden imod os selv. Lader os meget hellere lægge Vind paa Beskedenhed og Ydmyghed, og at vandre værdeligen i det Kald, hvormed vi ere kaldede,