Den Vest-Sjællandske Avis, 1833-04-06
Den Vest-Siællandske Avis, eller. Ugeblad. Slagelse. den for Ad landske Historie. uden, og inden tigste Nyeheder. Dagens vig Redigeret af Pastor Ridder Bastholm. Trykt og forlagt af Peter Magnus. 510de Aarg. Løverdagen den 6. April 1833. No. 28 19de Kaardag den 6. A 1822. No. 28. Med Kongelig allernaadigst Tilladelse, at forsendes med Brevposten i Danmark og Hertugdømmene. Om Hindringerne for Christendommens Udbredelse paa Jorden. (Sluttet.) Hvori bestaaer den Syndsforladelse, som Jesus ved sin Død har erhvervet Verden, den bestaaer i, siger man, at Gud vil uforskyldt for sin Søns Døds Skyld forlade os vore Synder. Dette er rigtigt; thi vi kunne aldrig erhverve os en Fortieneste for Gud, selv de Evner vi besidde til at giøre det Gode er en Guddommens Gave. Jkke heller er noget Menneske aldeles brødefrit, det føler den allerbedst, som kiæmper for at bevare Dyden reen i sit Hierte. - Men skal dette saaledes forstaaes, at Gud aldeles intet Hensyn tager paa Menneskets Vandel, og at vi aldeles ikke erholde Naaden for vore gode Gierningers eller vor retskafne Vandels Skyld, saa at den sildig omvendte Synder skulde staae lige i Salligheden med Dydens mangeaarige Udøver; at vi kunne synde i Dag, faae i Morgen Syndsforladelse for Jesu Skyld; begynde i Overmorgen atter at synde og atter erholde Syndsforladelse, og saaledes vedblive, og at vi kunne begaae en Synd med den hemmelige Tanke, at vi vel kunne faae Tilgivelse for den for Jesu Skyld, og da virkelig erholde den? Gud bevare os for en Troe der er saa fornærmelig for det guddommelige Væsens Hellighed og Retfærdighed. Enhver som har denne Troe vil jeg spørge, hvorledes han da forklarer de Ord af Jesus, VII. 21. Jkke den som siger Herre, Herre, skal komme i Guds Rige; men den som giør min Faders Villie som er i Himmelen. Hvorved Jesus udtrykkelig lærer, at Salligheden skal fremgaae af Dyden, og hvori han bestemt hæver denne over Troen. - Eller det Sted af Paulus (Gal. V. 8). Hvo som saaer for Kiødet skal høste Fordærvelsen af Kiødet, og hvo som saaer for Aanden skal høste det evige Liv af Aanden. - Hvori der tydelig gives tilkiende at Lyksaligheden skal rette sig efter Livets Anvendelse. Hvorledes skal derfor den ved Jesum erhvervede Syndsforladelse forklares, saaledes: at det Menneske som kiæmper for at giøre det Gode, men dog kan ikke naae det Maal deri, som han ønsker, kan være forvisset om at Gud vil behandle ham efter sin Naade og ikke efter sin Retfærdighed. (Denne Naades Beskaffenhed, Dybde og Grændser kan ingen Dødelig udgrunde; men vi kunne overlade os til den som et beroeligende Haab.)Men denne erhvervede Naade udelukker ikke aldeles Syndens Straf, hvilken selv omvendte Christne ofte ikke kunne undgaae her i Verden, som en naturlig Følge af et lastværdigt Liv. En indvortes Anger, en smertefuld Bebreidelse, kan den som har handlet lastværdig ikke undgaae her i Livet eller Hisset; engang maae den komme, uden hvilken ogsaa den moralske Forædling bliver umulig. Det Menneske som tager sin Tilflugt til Troen paa Jesum og med et let Sind slaaer en Streg over sine forbiegangne Synder, fra ham trækker Guddommens Naade sig tilbage. Det Menneske, som er en grov Synder i Dag, kan ikke blive en Helgen i Morgen, og i Overmorgen træde og som sine Medmenneskers Exempel og Formaner. Dydens og Salighedens Frugt kan kun langsomt modnes. Hvorved erholdes Raaden da ved Dyden eller ved Troen, Betænk Dig Menneske, Hvad har Gud givet i Din Magt, At troe staaer ikke i et Menneskes Magt; har man redelig sogt efter Sandheden og ikke formaaet at overbevise sig om den, saa er man uskyldig; thi da kan manikke gjøre mere - overbeviser man sig om den, saa kan man ikke undgaae at troe den, og da bliver den til en Nødvendighed og ikke til en Dyd – troer man blindt fordi man foresiges Sandheden, hvilken Værd har da en saadan Troe, thi blev Usandheden foresagt, saa havde man ogsaa troet denne, som saa utallige have gjort. - Vil Gud kalde et Menneske til Regnskab for det som han ikke har givet det i sin Magt, Spørg Dig selv Menneske: kan det være saaledes, Hvad har da Gud givet i Menneskets Magt, Svaret bliver dets frie Villie, at erklære sig for det Gode eller det Onde, for Pligten eller for Lysten. Naar Mennesket bestræber sig at betvinge det Urigtige i sine Tilbøieligheder, for at giøre mod hvert Menneske hvad Ret er, at dyrke Gud med et reent Hierte, saa vender han Naaden tii sig; det er den Lærers Forkyndelse, som lærte om Sallighed (læs Math. Ev. 5te Cap., V. 113).De ere hans sande Venner som forkynde dette; hans falske Venner ere de, som fornægte det, og som imod Jesu tydelige Ord sætte Troen over Dyden, og som have i 18 Aarhundrede fordærvet og skadet hans Sag. Men hvorledes skal det da forstaaes naar det hedder, at Troen er nødvendig til Salighed, saaledes: at hvo som ei troer paa Jesum kan ikke høre til hans Samfund, ikke følge hans Ord og hans Exempel. (Dette er udtrykkelig den ældste Kirkes Lære, som ikke tænkte sig noget mostisk ved Troen; man læse Justins, Jrenæ og Clemmens Alexandrins Skrifter. Den gamle Christendom er ikke fra Thomas Kingos Dage; men den fra Christi Tider.) Træet skal man kiende af dets Frugter, sagde den Hellige; Troen skal vise sig i Gierningen, sagde een af hans fortroeligste Disciple. Om Du har Troe, saa Du kan flytte Bierge og Du mangler Kiærlighed, sagde Paulus, saa er Du dog intet. (De staae klare og levende for Siælen de høie Sandheder i deres himmelske Fylde; det er let, naar det forlanges, at udvikle alt det sagte af Skriftens Ord i sin Fuldstændighed. Vaabnene ligge parate til Kampen. Vil imidlertid nogen begynde den, saa tilsende han mig sit Angreb; thi jeg læser kun meget lidet af Døgnets Skrifter. Jeg maae tilføie, at paa det Anonyme svarer jeg aldrig. Den skiendende, larmende, forfølgende, truende, Mistillid opvækkende Ordets Forkynder, han er Jesu falske Ven; han troer alt og er dog intet. Læser, J Christne, Pauli 1ste Brev til de Korinther, det 13de Capitel, J vilde finde disse Jesu falske Venner der skildrede.) Hvorfor har da Christendommens gode Sag nu efter 1800 Aars Forløb gjort saa liden Fremgang paa Jorden. Svaret bliver os klart fordi Menneskene have foretrukket Troen for Dyden, fordi de ikke have villet ladet deres gode Gierninger skinne for Menneskene, at de kunne prise de res Fader som er i Himmelen. Havde Menneskene havt mere Jesum som Lærer for Øinene end som Frelser; mere seet paa deres Hiertes Omvendelse end grebet efter deres Sallighed, saa havde Jesu gode Sag for længe siden faaet Overhaand og Forsynet havde befordret dens Seier, eller rettere dens Modstandere vare af sig selv forsvundne; men den hemmelige Last i Troens Dragt; Menneskene som giøre det Onde og derved bilde sig ind at de kunne stole paa Jesu Fortieneste, vilde det ikke forskaffe Fremgang. De Lærere, som idelig raabe paa at Troen allene giør Menneskene salige og postulere derhos Dyden som noget der blot tilhører, der skal allene følge med den, ville aldrig bringe Menneskelivet til sit Formaal, Christendommen til sin Seier paa Jorden; thi Menneskene ville altid tænke i deres stille Sind: kunne vi allene slippe ind i Himlen for vor Troes Skyld, saa naae vi vel Maalet om ogsaa vor Vandel er ikke saa fuldkommen. Jeg feiler ikke i denne vigtige Beskuelse, og om jeg feilede, saa fortiener jeg ingen Bebreideise; thi allvidende Gud, Du veed det, at jeg redelig og utrættelig har i mit Hiertes Dybde kæmpet for Sandhed. Har jeg feilet i det jeg har sagt, saa har jeg feilet med den allerbedste og reeneste Villie. Tvivlens Orm, jeg tilstaaer det, har ofte smerteligt gnavet paa mit Livs Træe; men Sandhedens Frugt har modnet sig for mig under Kampen med den, saavel den som fremgaaer af Granskningen over Guddommens Gierninger, som den over hans Ord; jeg tager den med mig til det himmelske Livs Egne. Men vi ville vende tilbage til Historien og forklare og Aarsagen, hvorfor Albestyreren ikke har forskaffet den udvortes Bekiendelse af Christendommen en større Fremgang. Og vi ville da finde den, som sagt, deri, at de Christne blot have brudt sig om Troen paa Christum og ikke bekymret sig meget om ham som Lærer (uagtet han ganske tydelig har sagt: at han var født og kommen til Verden for at vidne om Sandhed). Han lærte at Menneskene burde være sagtmodige og ydmyge, som han; at de ikke skulde fordømme andre for at de ikke selv skulle fordommes; at de skulde lægge Vindpaa et reent Hierte, og hvorledes have de Christnehandlet, allerede tidlig indfandt sig store Stridigheder i den christelige Kirke; Meningerne om Christi Person og Bestemmelse vare høist forskiellige og enhver Sekt holdt sin Troe for den ene sande og fordømte dem, som troede anderledes. Da de udvortes Forfølgelser mod Kirken hørte op, saa begyndte de indvortes. Man trættedes om Christus var det samme Væsen som Guddommen eller kun et lignende Væsen med ham; om han besad kun een Natur eller tvende o. s. v. De Christne forfulgte og mishandlede hinanden for deres Meninger, og de undersøgte ikke hvad der var det Sande med blide Følelser og et aabent Øre for Sandheden; Laster og Udaad besmittede deres Vandel; Sværmerier fyldte deres Siæle. J denne hadefulde og lidenskabelige Tilstand bleve de trufne af Jslamismens frygtelige Slag. Christne kaldte selv Saracenerne ind i Spanien for at betiene sig af deres Hielp mod christne Fiender. Det Græske Keiserdommes Historie er en Række af Forbryde, ser, og de geistlige laae i Strid med hinanden om Troen. Jmedens Tyrkerne beleirede Constantinopel, strede de med hinanden om theologiske Læresætninger indenfor Murene. Tyrkernes Fremtrængelse til Wien fortiente det Østerrigske Keiserhuus ved dets Ligegyldighed ved at undsætte Constantinopel. - J Korstogenes Periode, imedens Troen flammede i alles Siæle, vare Korsfarernes Vandel besmittet af den største Lastværdighed, og det i en saadan Grad og med en saa ryggesløs Fordærvelse, at det var til Afskye for Mohamedanerne selv. (Beviser derfor kunne i hundredeviis fremlægges.) Troen paa Jesum som Frelser var levende nok, men Jesum som Lærer agtede man kun lidet. Det var fornemmelig Geistlighedens Skyld, som undlod at lære Folket, at Dyden var den sande Vei til Sallighed. - Det er blevet sagt, at det stadfæstes endnu i denne Dag, at Jesu Fiender ere altid komne tilkort; er dette Sandhed selv blot med Hensyn til Kirkens indvortes Skjebne, naar Katholicismen endnu staaer ved Magt paa Jorden med al den Fordærvelse som Egennytte og Herskesyge reiste i Veiret under Troens Skin, hvor man lader sig betale for at forlade Menneskenes Synder og vanærer Jesu rene Lære med den skammeligste Overtroe; eller naar man endnu den Dag i Dag seer den christelige Kirke adsplittet i de forskielligste og hinanden hadende eller foragtende Religionspartier, Skal det blive ved at gaae frem som det nu er begyndt, at man vil gjore Troen til Hovedsagen i Christendommen og bortvise Fornuftens Anvendelse fra den Religion, som er Lysets Forkyndelse paa Jorderige, saa see vi en jammerlig Tid imøde. Hyklere og Sværmere ville vi da faae nok af paa den ene Side, og langt flere Vantroe og Religionsfornægtere paa den anden. Det eene Menneske vil have og forfølge det andet, og istedet for Christendommens blide og sagtmodige Mand, ville Lidenskaber og Had og Bagtalelser og Fonfølgelser, indtage Sædet paa de offentlige Talerstole. Vi maae ud med Sproget; Tidsalderens Beskaffenhed udkræver det høiligt, at Protestantismens sande Aand træder i Kraft igien, at den ikke lader sig længere binde af døde Formeler; men at de Lærde og Oplyste i Christendommen træde sammen i et Concilium, for nøie at prøve de Skrifter, som ligge til Grund for vor Troe, for at forhandle og Sagen med Blidhed, Sagtmodighed og Sandhedskiærlighed, som det sømmer sig for Christne, og at de derpaa oplyse de christelige Nationer og bevise med Grunde hvad der udgiør Christendommens sande Væsen, og hvad der kun hører til Tidsalderens Jndklædning, hvori den egentlige Lære bestaaer, og fremsætter hvad der er tvivlsomt, Man skulde have biet med at uddele Biblerne blandt de Christne til denne Overeenskomst var truffet, saa at man kunde have forsynet dem med den dertil svarende Forklaring. Thi Bibelen er i mangfoldige Steder af for dybt et Jndhold og for vanskelig til det kan være hver Mands Sag at give sig af med den uden Fortolkning. Der udkræves en meget vedholdende Forskning; en meget omhyggelig Sammenstilling af de forskiellige Yttringer som deri indeholdes, for igiennem det bogstavelige Ord at skue ind i den aandelige Betydning; ligesom Siælen maae længe svæve prøvende over den sandselige Verden, førend den lærer at skue den guddommelige Aand i den. Slagelse den 2den April 1833. H. Bastholm.