Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1827-08-04
Anmældelse af en god Bog Vor, i Sandhed, hæderværdige Professor F. Høegh Guldberg, hvis classiske Oversættelser af Latiens poetiske Mesterstykker, og hvis originale Værker stedse ville hævde ham et udmærket Navn i den danske Literatur, har nyligen beriget denne ved en Omarbeidning - med Føie kunde man vel sige, en Forskjønnelse – af de sinteniske "Menschenfreuden." Det var at ønske, at dette Værk maatte blive almindeligen læst og behiertiget. De Sandheder det indeholder, gribe saa ganske ind i det praktiske Liv, samsvarer saa skjønt til hvert ædelt Menneskes Følelser, at Anmælderen, efter med høieste Interesse at have læst det og læst det atter - inderligen ønsker, at dets Udbredelse, i den størst mulige. Hvad er det, har en af vore ældre og smagfuldeste Kunstdommere spurgt – "som giver de guldbergske Digte en saa fortryllende Ynde?" "Det" – svarer han - "at deri speiler, sig et Liv, som enhver maatte ønske at nyde, i Forening med en Siel, som er istand til at nyde dette Liv. - Hvad der er sagt om Høegh Guldbergs Digte, gielder fuldeligen omhans prosaiske Arbeider. - J dem alle fremlyser de ædleste Menneskebyder, den ømmeste Broderkjerlighed, den varmeste Enthusiasme for Konge og Fædreland, den reneste Følelse for alt Ædelt og Sandt og det afgjorteste Had til Alt, hvad der fornedrer Mennesket, kort, Religiøsitet, og Moralitet i deres skjønneste Forening - ægte Humanitet. - Det vilde føre nærværende Anmælder for langt fra sin Vei, at forklare det Mængden Ubegribelige i, at en Mand, som Høegh Guldberg, efter det Forhold hvori han har staaet og stedse vil staae til Europas ædleste Menneskepar, Forældrepar og Fyrstepar, kunde foretrække et bramløst, idyllisk Cincinatusliv for den glimrende Bane, hans sjeldne og manges dige Kundskaber, saa let vilde have aabnet ham; han vil indskrænke sig til at sige, at den ædle Mands største jordiske Held: Nøisomhedens salige Fryd, Alle Godes Agtelse, Hjertets Fred Huusfaderens høieste og reneste Glæder, er i fuldeste Maade blevet hans Løn - og hermed gaaer han over til at anbefale dette "fintenisguldbergske Værk, "*) til dem af Skilderiets Læ 2) Under Titel, Menneskeglæder. En Folkebog af C. F. Sintenis og F. Høegh Guldberg. Kjøbendet læsende og tænkende Publicum, maatte blive sere, der endnu ikke kjende det, og tillader sig S. 102, som handler om: Bagtalelse. "For at nedtrykke Retskaffenhed og Fortjeneste, omtaage deres elskværdige Glands og frarive dem de, dem alt foresvævende, Belønninger, lader en misundelig, lastefuld og fortjenstløs Dødelig tidt Bagtalelsens Stemme høre. ude af al Stand til at overgaae Ædlingen, eller endog blot at komme ham nær, hader han ham, betragter ham fra alle Sider med et skarpspeidende Øie og udruger sin sorte Plan, thi vel veed han, at sjeldnere end sorte Svaner ere de Forstandige, der, naar de høre Ondt omen Anden, med hiin Cardinal Richelien sige: jeg maa kjende den Mand, han kanikke være uden Fortjeneste, sidenmaner saa forbittret paa ham. Det er kun om de aldeles Ubetydelige, man intet Ondt har at fortælle, kun dem, der ingen Mistanke volde." Niddingen kjender, sin Verden og tænker: "Jblandt saamange tusinde Handlinger, maa der dog sagtens være een, og blandt saa mange Millioner Skridt, som han gjorde, dog sagtens findes et Par, Du kan betragte fra en forhadt Side og, efter Forudsendelsen af de paa vedbørlig Maade igang bragte Fordreielser, Forstørrelser, Formindskelser, sætte i et saadant Lys, at de maae vorde ham til havn 1827. Trykt og forlagt af Andreas Sei stor 8. delin, Hof= og Universitets=Bogtrykker, 368 S. i dette Øiemed, at meddele det 15de Afsnit, Skjændsel."*) Saa mener han, og det lykkes ham. Med rappe Skridt iler han om i Verdens Selskaber, ryster sin Gift ud og lader den opsamle af Hvem der lyster. De Godhjertede, synke den ned, uden egenligen selv at vide det, og den vælter sig om i deres Jndre, og der vælter den sig saa længe om, til den bryder udi Mistanke mod den ildehandlede Redelige. De see paa ham og tænke: "Der kunde dog være Noget i det." De Ondskabsfulde sluge Giften med Graadighed, thi Gift er Ondskaben Føde; og, ved at gaae igjennem dem, vorder den et endnu stærkere, endnu meer hastig virkende Drabsmiddel, end tilforn. Ædlingen føler den Uret, der ham vederfores. Fortsat Flid for at handle ret, høimodig Taushed ere de Vaaben, hvormed han gaaer mod sin Fiende. Han forseiller sit Øiemed. Den Følesløse mærker det Stød, som derved gives ham, seer sig endnu stærkere overgaaen i Hæderlighed, end forhen, og forener nu Underfundighed samt lønlig Harme med sin Bagtalelse. J Sandhed, at være Tilskuer, naar dette førgelige Optrin gives, er ingen Menneskeglæde; men at springe op paa Bræderne og lægge sig derimellem ved en rask Handling til den Skjændedes Ære, en Handling, der aabner alle Tilskueres Øine, redde den Bagtaledes gode Navn og Rygte, jal vel er det en Glæde, en guddommelig Glæde, en Daad, fuld af Vellyst og Priis værdighed. "Jeg kjender intet Foragte Hvo af Læserne kan ikke bevise denne Paastands Rigtighed med Exempler - ikke fra fjerne Tider men fra vore Dages nyere og nyeste Kroniker 2 Anm. Anm. ligere, intet Uslere, end ei at torde række en Uskyldig Haand, fordi han er 2 forfulgt. *) Duer, saa tidt Du det giør, Sandhedens og Dydens Støtte, Gud i Skyen. De er det i Dit eget Hjerte, der ingen Deel tager i Løgnen. Du er det for den Ulykkeliglidende, hvem Bagtalelsen krænker, og der savner sin Uskylds fulde Velsignelse. Du er det for den hele Verden. Du betrygger den for Bedrag og afholder den fra det vovsomme Foretagende, at brede hørte Løgne videre ud. O! med Taknemmelighed og et saliglønnende Blik see Sandhed og Uskyld, hvem begge Du herved tjener, Dig træde op til deres Altare, omslynge Din Tinding med Krandse og lade ogsaa for Dig engang frelsende Stemmer lyde, naar Niddinger vilde skjænde Din Ære. Du skal da høre disse Stemmer, og Dit Mod skulle de være en qvægende Løn. Staaer til den Tid Du i Menneskernes Midte, vorder bagtalet og beført, seer allevegne Dig ængsteligt om efter Hjælp for den gode Sag, da vil af Dine Brødres uoverseelige Skare en Mand uventet træde frem, af hvem Du maaskee aldrig havde haabet det, vil understøtte Dig, tale for Dig, og hans Ord ville vorde Dig fød Gjenlyd af de Ord, Du forhen talede for en ligerviis Lidende. Der vil endnu den Tid findes Mennesker, som hørte fordum. Din Tale og nu sige: "man taler for ham, ligesom han talede for Andre. Lad ogsaa Os værne om den Undertrykte, at vi, hvis vi engang sank under, ei maatte savne venlige Hænder, der reise os igjen." (Fortsættes.)*) Lettres reerestives et morales.