Adresseavis for Børn, 1780-11-22
Aar Rumer Anden. Avis Aargang. Onsdagen. Børn. den 22 November. Naar Hjertet afviger fra Dydernes Spor, Saa bliver ey Lykken for Mennesket stor, Et lidet Skuespil, Aareladningen. Personerne. Hr. Dormel, en Maler. Mad. Dormel. Henrich, deres ældste Søn, 16 Aar gammel. Sophie, deres Datter, 18 Aar gammel. Franz, deres yngre Søn, 6 Aar gammel. Et to Aars Barn i Vuggen. Grev Ædel. (Scenen er i et Værelse i Dormels Huus. Man seer derudi noget gammelt Boskab, og en Staffelin med et begyndt Skilderie. Længst henne i Værelset staaer en Vugge med et sovende Barn, Første Optrin. Mad. Dormel, Sophie og Franz. ad. Dormel spinder; Franz staaer ved Siden af hende og karter Uld, men maae formedelst Mathed ofte imellem holde op. Sophie sidder ved Siden af Vuggen og strikker. - Klokken er tre Slet om Eftermiddagen. Sophie (for sig selv, i det hun seer ned i Vuggen.) Siden i Gaar Morges slet intet faaet at spise, og du sover dog saa sødt og saa roligt. O hvor lykkelig er du, at du kan sove Mad. Dormel. Sover han endnu, Sophie Sophie. Jo han giør, hierte Moder. Mad. Dormel. Gid han maatte sove længe endnu Det stakkels Barn, Jeg gruer, naar jeg tænker paa, at han vel snart vaagner. - Hvor mon din Fader være gaaet hen Sophie. Han sagde, at han vilde gaae hen til den Herre, som han skal male af, for at bede om et lidet Forskud paa Skilderiet. Mad. Dormel. Og han er endnu ikke kommen tilbage, hielp Gud, hvorledes vil det see udi for os, om hans Gang har været forgjeves, Sophie. Om det ville vi ikke befrygte. Det er jo en rig Herre, som han skal male af. Mad. Dormel. Ja, det er godt nok. Men det er Spørgsmaal, om han og er medlidende? Sophie. Han forlanger jo intet til Foræring af ham; han vil jo kun bede om en Deel af den accorderete Arbeyds Løn, Mad. Dormel. Det er vel sandt; men hans Arbeyde er jo endnu ikke færdigt, og man betaler ikke gjerne forud (Man hører Klokken slaae Tre) Py Frant. Avis Franz (i det han atter holder op at karte.) Nu slaaer Klokken allerede Tre, min hjerte Moder! Skal vi slet intet have at spise i Dag Mad. Dormel. Du seer, lille Franz, at din Fader og din Broder ere endnu ikke komne hjem; vilde du vel spise, førend de komme Franz. Oney, min hjerte Moder, Men maaskee de har allerede spist, vi vide jo ikke, hvor de har været henne, - og Mad. Dormel. Hvad vil du sige? Franz. O min hjerte Moder. - Men det er allerede saa sildig - og det kunde jo vel være mue Mad. Dormel. Men det kunde jo vel ogsaa ikke være mueligt, at de havde spiist. Seer du min gode Dreng, hverken jeg eller din Syster, eller din lille Broder har heller ikke faaet noget at spise endnu, og du allene vil være saa utaalmodig? Franz (bitterlig grædende.) Men jeg er dog saa meget sulten. Mad. Dormel, (som tager ham i sine Arme og fælder nogle Taarer, der trille ned paa ham.) Min gode Dreng, mit kjere Barn, givedig tilfreds lidet endnu. Vor Herre Gud i Himmelen vil gandske vist nok give os noget at spise. Du maae troe mig, at det gjør mig meere ondt, end det gjør dig selv, at du er saa sulten. Franz (omfavner hende, og tørrer sine Taaren, af.) Oney, min søde Moder, lad det ikke gjøre dig ondt, at jeg er saa sulten. See, nu er det allerede forbi, jeg græder ikke mere – Jeg vil nu Farte igjen, for at glemme at jeg er sulten. (Han gaaer atter til sit Arbeyde, og er meget flittig.) Mad. Darmel (for sig selv.) O Gud, er min Lidelse endnu ikke stor nok, Hvorledes skal jeg kunne holde det ud Sophie. Fader kommer endnu ikke hjem; Gud forbyde, der skulde være tilslaaet ham nogen Ulykke! Mad. Dormel. Jeg kan nok tænke, hvorledes det er gaaet ham. Man har afslaaet hans Begjering; og han kan ikke beslutte sig til at komme tomhændet hjem. Men over din Broder Henrich maae jeg falde i Forundring. Naar gik han ud Sophie. J Formiddags Klokken Ti Mad. Dormel. Det er mig ubegribeligt Han, som altid har været saadan en from og brav Søn og Broder, skulde han nu kunne forlade os, da vifor Børn. trænge saa meget til hans Bistand, Det er mig en forskrækkelig Tanke, Jeg kan ikke udtænke den. Sophie. Giv sig tilfreds, min søde Moder. Han er gandske vist gaaet ud i en god Hensigt. Jeg kjender hans Hjerte, jeg veed, hvor megen Bekymring vor Nød og Elendighed foraarsager ham. Han er gandske vist gaaet ud, for at see, om mueligt, at kunne skaffe os nogen Hjelp. Mad. Dormel. Hvorledes skal han kunne det Sophie. Nøden vil nok give ham et godt Anslag. Han forekom mig, som han var næsten gandske fortvivlet. Mad. Dormel. Hvad siger du Ach Sophie skulde han kun ikke foretage sig noget vanærende Det vilde koste mig mit Liv. Al Gjenvordighed lader sig bære og overvinde, naar man kun har en god Samvittighed. Sophie. O, vær kun ikke bange, min hjerte Moder, jeg kjender min Broder alt for godt dertil. Mad. Dormel. Det ahnder mig, at din Fader kommer tilbage med uforettet Sag, mat og træt af Kummer og Hunger. At see ham i den Tilstand, vil sønderrive mit Hjerte. O, mine Børn, vi maae tage vor Tilflugt til det sidste bedrøvelige Middel. – O Himmel, – Hør min lille Fran vilde du vel gjøre noget for min Skyld, Franz (muntert.) Jeg min hjerte Moder og slig mig i en Hast, hvad for noget Mad. Dormel. Kom, lad mig omfavne dig, min gode Dreng, – Hør, min kjere Fran, – 3 Nød, hvortil tvinger du mig. – Du maae søge at forskaffe os en Gave. Gaae ud, min Søn, og søg at opvække Folk til Medlidenhed, og beed, at man vil skjenke dig noget Franz. (Efterat han meget opmerksomt har hort paa hende) Min hjerte Moder, Kalder man ikke det at tigge? Mad. Dormel (for sig selv.) O Gud i –(høyt) Jo, min Søn, Franz. Det vil blive mig tungt. – Skal jeg da tigge hos alle Folk Mad. Dormel. Hos alle dem, min Søn, som du synes at være i Stand til at give dig noget. Franz. Men, om de vise mig bort, Mad. Dormel. Gud vil nok opvække nogle medlidende Hjerter, som ville forbarme sig over dig og os. Franz (bedrøvet.) Nu, saa vil jeg da gaae, Mad. Farvel, min hjerte Møder, Avis Mad. Dormel (i det hun kysser ham.) Farvel min bedste Dreng Dersom din Faders, dine Brødres og din Systers Liv ikke nu trængde til denne din Tjeneste, saa skulde jeg visselig ikke have anmodet dig derom. (Frant gaaer grædende bort.) Andet Optrin. Mad. Dormel og Sophie. Sophie (som seer grædende efter hendes Broder. Det arme Barn, - Hvo kunde bare sig for at græde, Det var en tung og suur Gang for ham. Tredie Optrin. Mad. Dormel og Sophie, som sidde meget bedrøvede, og tie stille, derefter Dormel. Dormel (kommer høyst nedslaaet, bleeg og mat ind i Værelset, Hans Klæder vidnede om hans store Armod.) O min søde Kone, o min Datter, vi maae omkomme. (Han kaster sig ned paa en Stoel, og seer vildt omkring sig.) Hvor er min Lille henne? Er Henrich endnu ikke kommen hjem Mad. Dormel. Det har andet mig, min hierte Mand, at du har intet faaet? Dormel. Ney, der var ingen Medlidenhed, ingen Barmhiertighed! Mad. Dormel. Han vilde altsaa ikke give dig noget Forskud, Dormel. O, ney ikke en Skilling, Han vidste nok, sagde han, hvorledes det pleyede at gaae, naar man betalede Arbeyde forud, som endnu ikke var færdigt, saa fik man det enten seenere, eller vel endog aldrig. Jeg beraabde mig forgjeves paa min Ærlighed. Han kjendte mig ikke, svarede han, og saa forlod han mig. Og jeg maatte Mad. Dormel. Giv dig tilfreds, min søde Mand! Der lever en Gud, som seer vor Jammer han vil vist sørge for og paa en anden Maade. Jes har skikket vor lille Frang ud, maaskee han er saalykkelig, at forskaffe os en liden Bistand. Dormel. Ney, vent intet, min Bedste. O Menneskene Menneskene – Ney intet uden Døden kan hielpe os. - Men jeg begriber ikke, hvor vor Henrich kan være henne. Han pleyer jo aldrig nogentid at blive saa længe ude, og nu just i Dag, da vi trænge meere til hans Bistand, end vi nogen Tid tilforn have gjort Det er utilgiveligt, Sophie. Jeg hører nogen komme; det er uden Tvivl ham. (hun gaaer til Døren.) Dormel. Lad ham ikke komme for mine Øyne de nu; jeg skjøtter ikke om at see ham, for Børn.