Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-03-20
Nogle Bemærkninger til Recensenten af Vaarviolerne i Dansk Literaturtidende for 1824, No. 6. (Slutning; see forr. No.) Hvad der har stødt Recens. i Slutningen. af det lidet Stykke over Fidelle, som han finder hypernaiv, indseer jeg ikke; men hvo der vil læse et Exempel paa Hyperraivitet kan finde det i Heldenbuch, 1590, Folio 89, b. V. 8, hvor Wolfidieterich beseer hedningens Datter: Jr seiten waren reine Und auch ir Brustelein. Er sah zwey weisse beine Was mochte beser sein Er saa jo zwischn die B.... Ein Flecklin wolgethan, Da ward der Fürste reine Gar Teuffelichen stahn. "J det sentimentale Stykke. Den forladte Pige, hedder det, falder denne Affectation (2: paatagne Eenfoldighedsming) temmelig i det Komiske. Heltinden yttrer sin fortvivlede Beslutning at tage sig selv af Dage med de Ord: Mig visker Flodens Bølgeleg: Hernede er godt Lotte. Naar man saaledes lægger sin egen Mening indi en udpillet Deel af et Stykke, saa kan man faae Exemplet til at bevise, hvad det skal være. Forfatt, har i dette Stykke villet skildre den Forladtes Vanvid; at hun deri tager en fortvivlet Beslutning, er naturligt, og ovennævnte Udtryk, da hun bliver hindret i sit Forsæt, passende til hendes Tilstand. Recens. har heller ingen Grund til at frygte, dette Sted skulde give Anledning til Sværmerie. Recens. vedbliver: "J stærk Modsætning hertil staaer en anden Art af Poesie, hvori findes endeel brammende Talemaader, men uden fornuftig Tankegang." Til Exempel herpaa anføres heelt det gaadefulde Stykke til den Ubekjændte, Pag. 32, med den bemærkning: "Anm. har ikke turdet paatage sig, efter Gisninger, at tilføie de i dette Stykke manglende Skilletegn." Med den Oplysning, at den deri forekommende Kirsten er Kirsten Piil, bestaaer det Gaadefulde nok kun deri, at Stykket er skrevet til en Ubekjændt. Dersom Recens. havde sagt, at Stykket hørte til Forfatt, private Forhold og burde ikke optages i en Samling, som forelagtes Almeenheden, saa havde jeg Jntet imod Rigtigheden heraf at erindre; men da det ikke er almindeligt, at man udelader saadanne Stykker af mindre Samlinger, saa kunne denne strænge Fordring vel heller ikke gjøres til Forfatteren. Den, der kunde skrive en Recension, som den nærværende, behøvede heller ikke at undsee sig ved at sætte de Tegn til, der efter hans Mening manglede i anførte Stykke, hvoriblandt formodentlig det Comma, Recens, selv har glemt ved Slutningen. af 12te Vers, bliver det første, nødvendige ere de ikke, og jeg maa kun ansee Recens. Paastand, for et Beviis paa, at Recensenterne endelig ville vide Alting bedre end Forfatterne, hvori vor Luxdorph med Rette søgte Grunden til Recensenternes Anonymitet. (Jfr. Skand. Museum for 1803. I B. Pag. 57.) Videre: "Mod Metriken findes utallige Feil. Reisen til Jægerspriis, Pag. 33, er affattet i et Stavelsemaal, der ligner Hexametret; men man støder ogsaa paa Strofer, som disse o. s. v. Exemplet staaer nedenfor; men jeg kunde ikke lade det aftrykke her, da det vilde være vanskeligt at give de 5 lige Streger, der ere anbragte under Versene, den Plads, de have i Recensionen. Udentvivl, vil Recens. dermed betyde 2 og 1/2 Spondæe i Begyndelsen af Versene, hvorefter Rigtigheden af Recens. Paastand, vil oplyses. Hexametret, siger Jac. Baden (see hans lat. Grammatik, 1821, Pag. 313, ifr. med Sammes Forelæsninger over det danske Sprog, 1804, Pag. 272), bestaaer af 6 Fødder, hvoraf de fire første kunne være uden ForskjælDactyler eller Spondæer, men den femte bør være en Dactyl og den sjætte en Sponde eller Trochæe, Følgende Vers, af Qvid: Non est in medico semper relevetur ut æger, af Ingemann. Døgnets Throne er eng paa den kan ei tvende forliges, Stolberg, Gedichte, Carlsruhe 1783, Pag. 20. Owie schmolz und dann das Herz in sanfter Empfindung. Pag. 169: Lebte Sveno hier mit seinem Weibe Gotilde, Pag. 21 og 22. Soschlich Wehmut oft in unsere Frenden som sprosset. Ach nun flieyst dul verweil, das in der lesten Umarmung. Pag. 173 og 174 Warum samt die leuchtende Schwester impurpurnen Lager: Und die vanzig Seen mit Eichen undBuchen umkringet. Pag. 188. Unserm Volke singen; wir lieben den Göttlichen Beide! Baggesen, Parthenais, Pag. 61 og 124. Link und rechts, Weingarten und Hof und O. G Wiesen und Walder. Ach und bald kein Rathsel, gedrangt her schwebte der Sturmzug, ere, efter min Mening, ligesaavel Hexametrer, som disse, af Baggesen I. c. Pag. 161. Aber af Rande des sprudelnden Quells bluhn Alpenranunkeln, Stolberg, 1. c. Pag. 162. weilte noch uberSinkendes Abendroth. Schwedens Gebirge, Pag. 161 og 163: Die mir begegnet auf hangenden Pfaden der heiligen Alpen. Uder mich wehten, auf hohem Gestade, die heiligen Buchen, eller det Virgilske, Ecl. VIII. 68. Ducite ab urbe domum med carmina ducite Daphin. Jeg holder endogsaa for, at de her anførte Exempler bevise, hvad J. Baden bemærker i ovennævnte Forelæsninger, Pag. 273: "Dactyliske Vers, som bestaae af lutter Dactyler, have en ubehagelig Klimpren, som i Længden bliver uudstaaelig for Øret. Man søger derfor at blande dem med andre Fødder, og sørger alene for, at den næstsidste Fod bliver en Dactyl. De have desuden den Vanskelighed for os, at, da vort Sprog har faa rene Dactoler, staaer man stedse i Fare for at støde an imod Prosodiens Regler og Velklangen, naar man ikke bruger den største Forsigtighed." Det lader da til, at Forfatt. Vers ere Hexametrer, men det gaaer formeentlig Recens herSom naar ved et uventet Argument En Præses seer sin Mening at gaae under Storms Fabler og Fort. S. 46. Iøvrigt scanderer jeg det ovenomtalte af Recens. anførte Exempel saaledes: Høit mod Himlen din Top du strækker, som dinBeboers Aand, Hvi deeler Skjællet dens Ryg? Det til Een er formeget, Beskeden Frederichssund sig nede i Dalen udbreder, Da du snaksomme Skov ei efter Vane letfærdig maae røbe Sværdet end henlagt er blot i pergamenerne Gevandt, - og troer mig hertil beføiet, da vort Sprog eier en betydelig Deel Eenstavelses- og Fleerstavelsesord, som ere communes eller ancipites, og altsaa kunne bruges snart lange og snart korte, efter den poetiske Behov eller Nødvendighed, uden Vold paa Sproget eller Skade for Velklangen; jeg henviser til Betænkninger over det cimbriske Sprog, 1663, Pag. 125, S. Povelsens Prosodia danica, 1671, Pag. 373, 382, 385 og 386 s., Gerners Epitome philologiæ danicæ, 1690, Pag. 71 og 72, Olassen om Nordens g. Digtekunst, 1786, Pag. 191, og J. Badens Forelæsninger over det d. Sprog, 1804, Pag. 245, 248 og 250, 2. Allerede Aristoteles, om den poetiske Kunst, Cap. 13, stemmede i Almindelighed for denne Forandring og Frihed med Udtrykket. Dog kan Recens. i en vis Maade have Ret, naar han i sine indledende bemærkninger siger, at Forfatt. Arbeide har sin Oprindelse fra Bøger. Recens. vil ikke uden Spidsfindighed kunne bevise, at Forfatt, som han paastaaer, falder i bekjændte Spor, og at Forfatt, i sit Stykke; Navnet, skulde have laant sit billede fra Ingemanns Digte, finder jeg ingen Nødvendighed i; Fortroeligned med Dryadens Natur og tillagte Egenskaber maatte jo ligesaavel staae Forfatt. aaben, som enhver anden, der kjænder den græske og romerske Fabellære, og tvivler jeg meget paa, at Forfatt, tænkte paa den nævnte, blide Digter. da han skrev sit Stykke og skjar det i Barken paa et Træe. Recens. yttrer sig sluttelig: "Man kan overhovedet uden Ubillighed sige om Hr. As. Digte, at de kuns ere Opstigelser af ufordøiet Læsning i poetiske Skrifter. Epictet sagde: Enhver Ting har tvende Hanker, det beroer kun paa, i hvilken man tager den, og Marcus Aur. Antoninus lærte os, fra hvad Side vi skulle betragte Tingene i Livet; jeg kunde derfor gjærne spise Recens. her af med Verset: Hvad kan han for at Maven er saa slet. Jkke desto mindre, jeg kan gaae en anden Vei Forfatt, har, som tilforn omtalt, i Forerindringen til sit Arbeide ligefrem yttret sin Mening om enkelte Stykkers æsthetiske Værd, som tillige vare saa gamle, at Forfatt, ikke behøvede at undsee sig ved, paa den Tid endnu ikke at have fordøiet sin Læsning; hvilket desuden senere maae indtræffe hos den, der arbeider efter en større Plan. Men dersom Recens. ikke i Slutningen af Recensionen havde kaldt Forfatt. Fortale høitidelig, som jeg forsikkrer, at han ikke har søgt at gjøre den, men blot stræbt efter Tydelighed, saa maatte jeg troe, at Recens. slet ikke havde læst den, saalidet tager han i Bedømmelsen af Forfatt. Arbeide Hensyn til den, endskjøndt det er dennes, som enhver Fortales Hensigt, at modificere Recensenternes Bag= eller Eftertale. Denne Recens. Paastand gav mig derfor Anledning til at erindre et gammelt Vers som passer paa en opblæst Recensent saa nøie som en duelig Skræder kan skjære en Kjortel efter en skikkelig Mands Rygstykker, og som i rettet Ortographie lyder som følger: Man troer, du er til os af Himmelen ned fløiet, Og saadan Mageløs, som har al Kunst fordøiet. Det sandt er, derfor har du Himmelen forgiætt Og agter ingen Kunst meer end du selv har ædt. Hermed slutter jeg da mine bemærkninger; men agter ikke at indlade mig, forudsat at Rec. ogsaa skulde finde dette værdt, i nogen Pennefeide, deels fordi jeg troer, at jeg i forestaaende bemærkninger, saagodt som jeg fortiden kan, har modbeviist Recens. og godtgjort, at han i Bedømmelsen af Forfatt, lidet Arbeide har været ikke blot overfladisk, men tillige haard og ubillig, uden at have gavnet Sandheden eller Kunsten, deels fordi jeg ikke er skikket til Strid med ubillige Fordringer, der gjærne avles af Selvtilfredshed og Eensidighed imod Andre. Det er kun mit fromme Ønske, at Recens. heraf vil tage Anledning til, enten ingen Uleilighed at gjøre sig, eller ogsaa ikke for kort affærdige de Arbeider, hvis Forfattere ikke have det Held at interessere ham med personlig Elskværdighed, hvortil hjælpe ham Sancte Knud for Broderskabs Skyld. Amen.