Norske Intelligenssedler, 1766-01-01
Nordske Jntelligen, No. 1. Onsdagen den 1. Januarii 1766. ter. No 6 Hvor stor er Herren dog, Og Jordens Axel bæves. HMNE. Utælte Himlers Flok, de ere Hans Boliger. Hans Vogn er Tordenskyerne, av Lynild den fremføres. J Sole, flammer til Hans Priis, Selv Morgenrøden ikkun er et Gienskin av Hans Klædes Søm, Thi Glandsen selv giør Solens Lys kun til en taaget Skumring. Naar med et naadigt Blik Han fra sin Høyde seer, Til Jorden ned, da alting leer. Han skeeler kun; Nu Fielde udspyer Jld, Du Stiernesværm, forkynd Hans Ære. J Jorde, syng Hans Lov, J Oceaner, bruus til Hans Ophøyelse! J Floder, rasler til Taksigelse! Nu bukke sig hver Ceders høye Hoved, Og hver en Skov for Ham! J Løver, brol Hans Ære ud i Ørknerne! O syng, J Fugle synger den, i Skov og Mark, J Fielde, som Hans Torden traf, J være Altere; Jer Damp Hans Virak blive Gienlyden love Ham! Ja, al Naturen synge en glad Concert! Og du, du Jordens Herre; O Menneske, Flyd hen i lutter Harmonie. Thi dig har Han i sær gjort lykkelig. Han dig en Siel, en Aand har givet, Som sig kand trænge giennem Alt; hen til Ham selv. Av al Naturen Han en Avgift dig har skienket; Ey ble, til Nødtørft, J Dag paa ny igien, med samme milde Blik, som Skabnings Bliver Han bød et Aar, fra Evigheden sig at vælte: Just da det gamle faldt tilbage i sin Moders Arme. Han bød det: "Gaae! Du boe blant Mennesker, Velsignet være Du, og de med dig! Fornuft og Dyd i Dig, de savne ey Saa sagde Han. Ophøy den Store dog, o Menneske, derfor, udi dig selv; Det er til din Lyksalighed. Lad Solen aldrig af dig smile igiennem Øster-Fieldets Grane, Og ej sig sænke ned i det med Guld og Purpur ziiret Hav, Undtagen du forener din Stemme med Naturens Sang! Paa Sorgens Hav; blant Nødens Skier; Forfulgt af Smerters Storme, Du prise Ham! Han vist dit Vrag til Havnen loser ind; Ham ikkun Roret flye! End og, for mindste Kræ Han Omsorg bær. Ja og for mig, hvor kiærlig har Han sørget, Han gav for Guld, for Baand, for Ordener, for - - - Kroner, Mig Ævner til at have nok, O Celadon, min Ven, i dig, og i min Digter Muse. Hvad skulde jeg, da jeg har nok, (hvor faae har det.) Ey love dig min Gud, . - - O Jo. - - - Din Priis udnyner jeg, i dunkle Skoves Eensomhed; Jeg sukker der; Og seer din Glans imellem Bladene at skimte Forgabt ved Haveds Strand, jeg seer dig speiles i hver Dønning; Hvor løvtes ey mit Sind ved hvert et Blink, Jeg zittrende, med hellig Frygt, i Stormen dig tilbeer; Og hver en Bølges skreksom Pragt for mig, paa nye din Majestet fremvis Foraarets Liflighed, for Lugt, for Syn, for alle Sandser, Dit Alter være skal, hvorfra mit Hiertes stille Takke-Sukke, Som Offer sig, for dig skal trænge frem. J Regn og Tørk; Naar Vinden Sædens Hav, i gyldne Bølger driver; Naar Frost af Vand Krystalle Broer bygger; Da skal min Muse dig en Sang, til ære, bringe. Naar jeg fra Fieldets Top, J Søe, i Fos, i Skov, J buntet Mark Dig vexelsviis har skuet, Da skal mit svage Syn sig løfte op - - - - Min Gud, hvor glindser Du, i de forrevne Skyers Pragt Naar Nattens dunkle Teppe dækker den Pragt som Dagen ziirede, Og Stilhed, hendes tause Søster, al Verdens Tumel jaget har, Da Myriader Vinkende min Siel fra Jorden Lokker; Da taus (kun hørt af Dig!) Min Muse Stemmer i, Med Sphærers Harmonie. Og naar jeg endelig af Vellyst træt, i Søvn hendysses, Da i en sød Forvirrelse, med Dig mig drømme qvæger. Læsere, Den fierde Aargang af Jntelligents-Sedler, - - - Hvem skulde troe, at et Periodisk Verk her i Byen saa længe skulde have begaaet sig, Vi havde i de Ugentlige Avhandlinger, over Theologiske og de Maanedlige over Oeconomiske Materier ikkun maadelige Forvarsler. Torde man herav spaae sig at Værket er efter Publici Smag, hvor meget vilde dette ikke fornøye mig som dets tieste Forfatter, i den Tid Bladet har været under min Opsigt; og det saa meget desmere, som dette er den eneste Belønning jeg for min Møye har ønsked eller fordret. Jeg siger, at jeg har været dets tieste Forfatter: Mangel paa indsendte Materier, som vare modne til at fremlegges for et Publikum, hvilken man ikke uden at giøre uret kand fradømme Smag (Pøbel i alle Stænder undtagen) denne Mangel har gjort det til en Nødvendighed. Hvor Misbrugt dette Blad har været behøver jeg ikke at erindre; Og intet uden en stærkere, end den almindelige Opsyn kand endnu være nok til at holde det inden sine rette skranker. Forleggeren, om hvis U-egennyttighed ved dette Værk, jeg kand bevidne (til Trods for, hvad Dumhed eller andre Hensigter maatte behage at indvende.) Hvor billig anbefales han ikke til Publici Yndest. De som ikke kand, eller vil understøtte et saadant Værk med andet, av dem kand man vel uden at være ubillig, forlange en Styver Ugentlig; Enten de nu læse Sædlerne for Avhandlingerne eller Bekientgiørelsernes skyld, eller, hvilket bliver en større Forbindelse for begge. Stykker som tiene, nogle til Forstandens, nogle til Hiertets Forbedring, andre som paa en anstændig Maade sigte til at fornøye, snart Originaler, snart Oversættelser, for hvis Valg man vil beflitte sig, skal udgiøre denne Aargang. Andres indsente Stykker skal altid være kiærkomne, saa snart deres Jndrykkelse ikke beskemmer baade Forfatteren og mig; intet skal være mig større Fornøyelse end at kunde sige, at Bladene ere Fostere af sine egne Læsere. Ju Lad. Og Un