Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1841-11-27
J Virkeligheden turde det imidlertid forholde sig anderledes; men for ret tydeligt at bevise dette, maatte Discussionen føres over paa et Terrain, hvor der efter den bestaaende Forfatning ikke maa discuteres. Naar derfor Absolutisterne sige, at den constitutionelle og democratiske Opposition har Grundloven og de til dens Beskiermelse sigtende Criminallove imod sig, da sige de, hvad Ret er; de tale Sandhed, og vi vise den ogsaa vor Hylding, naar vi indrømme, at Grundloven hos os er finis, ultra quem nefas; men med denne Tilstaaelse fra vor Side er Sagen endnu ikke afgjort: thi desto meere iøinefaldende bliver Uligheden af de Midler, som i denne Kamp staae til begge Partiers Disposition; og det vil ikke være vanskeligt at indsee, at det er et partie inegale. Naar nemlig et eller andet af det borgerlige Samfunds vigtigste Anliggender bliver gjort til Gjenstand for offentlig Drøftelse, og Absolutismens Forsvarere ikke paa anden Maade kunne gjendrive deres Modstandere, behøve de blot at henvise til Grundloven for at bringe disse, under Trudsel af Lovens Straf, til Taushed, medens de Liberale, støttende deres Meninger paa den sig gjennem den menneskelige Forstand aabenbarende evige og substantielle Fornufts Grunde, ikke ubetinget tilstedes at fremstille og udvikle disse, fordi de derved muligen komme til at modsige Grundlovens Jndhold. Der gives vistnok mange for det fælleds Samfundsliv vigtige Gjenstande, hvis offentlige Drøftelse ifølge de bestaaende Love er tilladelig men der gives ogsaa saadanne, hvorom Lovene ikke tilstaae nogen nøiere offentlig Undersøgelse, og til disse hører Danmarks Grundlov, eller, som den og kaldes Kongeloven. Den er naturligviis Absolutisternes bedste Vaaben og Værge. Naar den Liberale drister sig til at sige: "vi kjende dog en Lov, der er høiere end Kongeloven; en Lov, der ikke blev givet af Mennesker; en Lov, som ikke blot skal gielde idag og imorgen, men til de sildigste Tider, som den var den eneste gjeldende paa Verdens første Dag; en Lov, som omfatter alle Slægter, alle Riger og Lande paa Jorden;" da tager Absolutisten uden lang Betænkning til Gjenmæle, sigende: vil du ikke være Grundloven og Statens øvrige Love, lydig og hørig; vil du ikke tage din Fornuft fangen under Lovens Bud, dens Bogstav som dens Aand; da forlad Kongens Land og Rige, gak ud i den vide Verden, og opsøg dig et nyt Fædreneland, hvor din Stræben efter dine Fornuft-Ideers Realisation baade er dig tilladt og muligen vil vinde bedre Jndgang end hos os; gjør du ikke dette, maa du enten tie stille eller være hjemfalden til Lovens Straf." Disse ere de Vilkaar, hvorunder Kampen føres, og der behøves kun liden Erfaring til at forudsee, hvad Resultatet, vi mene ikke det endelige, men det nærmeste, vil blive. At Regjeringen, og navnligen Cancelliet, ikke kan paadrage sig beskyldning for at tage Partie ved at anordne en formeentlig Lovovertrædelse undersøgt af Landets Domstole, vil vel i Almindelighed blive anerkjendt; men naar Forfatteren af det Jnserat i den "Berlingske Tidende" No 269, som vi have for Øie, vil udlede Retfærdigheden af den omtalte Actionsordre af et Regjeringscollegiums Pligt imod Folket, mene vi dog, at det ikke er saa ganske conseqvent talt af en Absolutist; thi han veed meget vel, og han har vistnok ved mange Leiligheder ladet Andre vide det samme, at ifølge Kongeloven har Folket ingen Rettigheder, og at altsaa et Regjeringscollegium i en uindskrænket monarchisk Stat ingen Pligter har mod Folket, men mod Kongen alene; og naar Forfatteren fremdeles erklærer, at han ikke engang vil udhæve, hvorlidet den nuværende Oppositionspresse i sine Arbeider mod vor Forfatning har en Pluralitet af Landets intelligente Mænd, endsige af det hele ved en Forandring af Statsforfatningen stemme berettigede Folk, for sig, begaaer han en aabenbarligen langt større Jnconseqvents, idet han som en Ultraroialist og Absolutist tør lade Talen lyde om Statsforfatningens Forandring, og derfor tør nævne et ved saadan Forandring stemmeberettiget Folk. (!) Man kunde fristes til at troe, at Forfatteren var i sin Tid en saakaldet "Folkets Mand; at han endnu ikke ganske har fornægtet, hvad der dengang rørte sig i hans Jndre, at der endnu er en Gnist, om endog kun en svag Gnist, tilbage af hiin den besindige Patriotismes Lue, til hvilken Folket engang begyndte at sætte sit Haab, sin Tillid og Fortrøstning. Forøvrigt finde vi det at være et temmelig stærkt Udtryk, Forfatteren benytter sig af, naar han siger, at Staten maatte begaae et Selvmord, dersom den taalte enten at Forfatningens Kraft svækkedes, eller at dens Egenskaber nedsattes i Borgernes Agtelse; men foruden det, at saadanne Kraft-Udtryk sjelden komme til Anvendelse paa rette Tid og Sted, og her allermindst, mene vi det at være en Absolutist uværdigt ved ovennævnte Yttringer at ville ligesom fremmane Mindet om, hvad der staaer paa Prent i vore Blade baade om Forfatningens Kraft og om dens Egenskaber, og saaledes oprive et endnu ikke læget Saar. Naar Forfatteren fremdeles siger, at Statens gjeldende Forfatning er dens Livsform; da paastaae vi ligeoverfor ham, at den hverken er den eneste nødvendige eller absolut eller ubetingede Form, i hvilken Samfundets Lykke og Velvære kan trives. Hvad den af Forfatteren fremstillede Fortolkning af Hr. Lehmanns Ord angaaer, kunne vi ikke andet end finde det høist upassende at ville indtvinge en strafværdig Mening i anden Mands Ord, og, saafremt Forfatteren ikke er den private Mand alene, men tillige en Authoritetsmand, hvis Anskuelse muligen kunde have, som den i sin Tid havde, betydelig Jndflydelse paa den offentlige Mening, og især paa de efter hans juridiske Theorier uddannede Embedsmænd, kunde man fristes til at kalde en saadan Adfærd uretfærdig. Vi fortrøste os til, at den, der nedskrev Ordene den betrængte Presse, selv bedst vil vide at forklare og forsvare Meningen af samme uden at træde ud over Sandhedens Enemærker.