Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-05-12
Da det er aabenbart, at Jndsiddere, Huusmænd uden Jord eller med en ubetydelig Jordlod, og andre Familier i lignende Kaar, naar de have flere Børn, ikke med al Flid kunne ernære sig og Sine under den nærværende Dyrtid, fordi Arbeidslønnen ikke staaer eller kan komme til at staae i Forhold til Levnetsmidlernes Priis, idet Mange af den Aarsag holde sig tilbage fra at bruge Dagleiere, hvis Arbeide de ellers vilde have benyttet, ville siktert mange Communer være i Forlegenhed for, hvorledes de, uden at paaligne en trykkende Fattigskat og det til en usædvanlig Tid, kunne sørge for, at slige Familier faae Livets første Fornødenheder. Det vil sikkert derfor ikke være uvelkomment for Communalbestyrelserne, at vise en Udvei i denne Nød. En saadan Udvei er funden og benyttet i en Commune ikke langt fra denne By. Den Foranstaltning er nemlig truffen der, at Gaardmændene og Andre i samme eller bedre Omstændigheder, forsaavidt de ei selv ere i trange Kaar, indtil Høsten er endt, give slige Familiers mindre Børn, der ikke endnu kunne tjene, Kosten med deres egne Folk Morgen, Middag og Aften, men iøvrigt lade dem være hos Forældrene, saa at disse kun have eet eller i det Høieste 2 Børn selv at føde. Man haaber paa denne Maade at forebygge megen Nød og Fortvivlelse. Af Erfaring tor Meddeleren forsikkre, at man ikke forgiæves vil henvende sig til den almindelige Goddædighed, naar man kun er lidt taalmodig og ikke strax lader sig afvise, ligesom man paa mange Steder vil have den Glæde, at Vedkommende med Beredvillighed og gjerne gaae ind paa denne Understøttelsesmaade. De Fleste regne ikke et Barns Kost høit, imedens derimod det, der gives eengang for alle, skjøndt meget mindre, anslaaes høiere og nødigere tilstaaes. Hvad der saaledes gives paa eengang, hjælper desuden ei længe og forødes ikke sjeldent, imedens den foreslaaede Hjælp er meere varig. Endnu tillader Meddeleren sig at tilføie det Raad for dem, som muligt ville bruge den foreslaaede Udvei, at man fornemmelig gjør rigtigst i, efterat have truffet Aftale med vedkommende Velgjørere, at lade de Fattige selv gaae til dem og bede om Hjælp; thi ogsaa de bør vide, at det ikke er en tvungen Hjælp og at de idetmindste skylde Tak derfor, ikke heller kan man fortænke dem, som gjøre vel, deri, at de ønske det paaskjønnet. Hvorvidt denne Udvei ogsaa kan benyttes i Kjøbstæderne, derpaa tor Meddeleren ikke indlade sig, endskjøndt han ikke indseer, at der i de fleste Huse kunde være noget til Hinder derfor." – "Den her omhandlede roesværdige Foranstaltning, hedder det i Redactionen Bemærkning til foranstaaende indsendte Artikel, er saa fortjenstlig, at den tør haabe at møde Efterfølgelse paa andre Steder. At det i denne Tid, og maaskee endnu meer i den nærmest kommende, seer kummerfuldt ud i Armodens Hytter, er desværre alt for sandt, og den meere Velhavende paahviler derfor under saa overordentlige Omstændigheder, en Hjælpepligt, som Enhver, efter sin Evnes Udstrækning, bør søge at opfylde og som vistnok ikke kan tilfredsstilles meere værdigen, end paa den her foreslaaede og allerede saa smukt i Kraft traadte Maade. At der skulde være nogen væsentlig Hindring for, i Kjøbstaden at aabne Veldædighedssandsen Leilighed til at udføre samme Foranstaltning (der hører til dem, som isandhed udfylde det communale Begrebs Betydning), kunne vi ikke skjønne, thi det er kun den rene Villie, der her bestemmer Udførelsen, og vi haabe derfor, at man ogsaa der iblandt de mere Velhavende vil forene sig om et saadant Kjærligheds-Værk.