Viborger Samler, 1845-01-04
Stænderforsamlingen i Roeskilde, 57de Møde. (Landbosagen fortsat). Af Kammerraad Drewsens i Begyndelsen af dette Mode holdte Foredrag meddeles her Følgende: Jeg har altid forestillet mig, at Spidsrodsstraffen maatte være en meget grusom Straf, men jeg har igaar, da jeg selv maatte løbe Spidsrod, og dersom Præsidenten havde længere taalt, at Forsamlingens Tid blev spildt, vilde have løbet Spidsrod igjennem hele den høire Række her i Salen, lært, at, naar Spidsrodstraffen bestaaer i personlige Angreb, er den særdeles let at bære, og saa let, at denne Spidsrodløben ikke har gjor mere Jndtryk paa mig, end den gjorde paa hiin Soldat, der, da han havde løbet den sidste Gang, sagde: een Gang endnu for alle smukke Piger! Dette er mit hele Svar paa de personlige Angreb, som jeg, for ei at spilde Forsamlingens Tid, ei videre lægger Mærke til. Jeg er imidlertid i nogen Forlegenhed med, hvorledes jeg skal begynde at besvare de paa min Færd gjorte Angreb; thi den Strøm, hvori jeg skulde været druknet, løb saa stærkt og var saa dyb og saa bred, at det for min Hukommelse er umuligt at opfatte Alt, og det saameget mere, som det tillige, da den første ærede Taler yttrede sig, var saa morkt, at jeg ikke kunde see at nedskrive de Noter, som havde kunnet hjælpe mig. Jmidlertid troer jeg, at jeg i min Hukommelse har bevaret de vigtigste Puncter, og paa dem vil jeg da svare. Jeg troer, at, naar jeg har svaret den første Angriber, har jeg omtrent ogsaa svaret den Anden; thi Forsamlingen vil ligesom jeg have bemærket, at det kun var en Recapitulation, hvorfor den ærede Taler rigtignok har søg at sikkre sig, da han mærkede, at Forsamlingen ikke ganske var tilfreds med den lange Tid, der gik spildt, idet han lod et andet Medlem sige, at han ikke havde været nærværende, da det første Medlem talede. Men det er et gammelt Fægterfif, som Jntet har at betyde, nemlig, at, naar man vil tale, og frygter for at beskyldes for at gjentage Noget, saa siger man blot, at man ikke var nærværende den Gang, da det Samme blev sagt. Jeg skal begynde med at udtale mig imod den Beskyldning, at jeg skulde agitere, og at jeg skulde ønske af bringe Bondestanden i Bevægelse. Naar man gjør en Beskyldning imod en Mand og ikke kan bevise den, saa maa man dog idetmindste have Sandsynligheden for sig; men maa jeg spørge Hvorved er det, at jeg bevæger og rører Bondestanden, Hvilken Fordeel har jeg deraf, Man bliver hverken Etatsraad eller Ridder ved at være i Opposionen, selv ei, naar man forresten ansees for en god Borger i Staten og Eens Færd ellers er ulastelig. Hvad er det da, jeg har villet dermed, Faae Navn af en saakaldet Bondeven? Det har jeg havt længe for Stænderinstitutionen blev indført, og det uden at Ordet saakaldet tilføiedes. Er det Hurraer og Adresser, hvortil jeg beilede, Saadanne synes dog virkeligen ikke at kunne erstatte de Ubehageligheder, som Den har, der drister sig til at tale om de nærværende Landboforhold og de nærværende Jndretninger i det Hele. Hvad har jeg da villet, Hvad Fordeel skulde jeg havt deraf, Det er ikke Forsamlingen ubekjendt, at et stort Antal Bønder vilde samles her i Roeskilde, for at takke mig for mine Bestræbelser for dem. Hvo afværgede denne Sammenstimlen, Det gjorde jeg. Og vilde jeg have agteret, da vilde jeg have ladet Dem komme, som vilde komme; men jeg afværgede det, hvilket har kunne sees af en offentlig Annonce. Der forekommer mig derfor at være noget Absurd i den Beskyldning, at jeg skulle ville agitere. Jeg troer tvertimod, at det er de Herrer paa den høire Side her i Salen, som agitere, og jeg haaber at skulle kunne godtgjøre, at ligge fra den første Gang, da vi vare samlede, have de agteret. Der var En af deres Midte, som foranledigede, at et Lovforslag vedkommende Landbovæsenet fremkom fra Regjeringen, og hvori handledes om "Ordningen af Forholdet imellem Godseieren og Bønder." Det ligger saa langt tilbage i Tiden, at jeg ikke længere ganske tydeligt mindes, hvad det i sin Heelhed indeholdt, men det mindes jeg dog af hvad derved var bestemt, at nemlig efter dette Forslag skulde Bønderne kunne sættes fra Gaardene, naar de 3 Gange vare straffede, og Nr straffede for ikke at have holdt et Par Favne Hegn istand, og fordi et Led var brøstfældigt, og for en tredie lignende Forseelse, selv om 20 Aar var imellem de forskjellige Forseelser, skulde de dog straffes derfor med Fæstes Forbrydelse. Da fremstod jeg første Gang, og sagde Ord, som jeg vel erindrer, og som i høi Grad mishagede den kongelige Commissarius, og de vare maaskee ogsaa for stærke; thi jeg sagde, at Bondestanden faae paa den Anordning med Rædsel." Jeg skulde have sagt Frygt eller Bekymring; men hvor er Den, der i Debattens Varme formaaer at veie hver enkelt Udtryk, Bondestanden blev ikke ubekjendt med, hvad i Salen var passeret; thi sandelig, et Forslag af den Natur som dette Lovudkast kunde vel vække Bekymring hos Bondestanden. Men dette kunde vel ogsaa vække en Velvillie forden Mand, der var den Første, der satte sig derimod. Jeg siger: det er de Herrer paa høire Side, som agtere, jeg har ikke Mangel paa Beviser for denne Paastand; thi jeg veed kun altfor vel, da jeg har været her fra Først til Sidst, hvilke Ord der ere udtalte fra den høire Side. Disse ere gaaede over i Stændertidenden, hvor Bønderne da tydeligt nok have seet, at det ikke er ved den Fortrolighed til Godseierne, der siges at skulle være deres største Lykke, at denne kan findes.