Københavns Adresseavis, 1767-11-08
Kiøbenhavn Henriette: - d. 13 Febr. 1767. Selskabets Svar. At miste nogle hundrede Subskribentere paa en Gang J Sandhed, denne Trudsel bør indtage og Skrek. Vi have desværrel ikke mange hundrede, og vi maatte da i saa Fald billig frygte for, at vi ikke beholdt en eeneste tilbage. En Uheld, som maaskee aldrig tilforn var mødet nogen Forfatter, Men hvorfor vil da den yndige Henriette ikke hellere hielpe os til at forbedre denne Feyl? Hvorfor vil Hun ikke før være med os, end imod os, Vi ere bleven saa indtagne af Hendes vittige Brev, at vi meere, end een Gang, have ønsket, af Hende selv at maatte bekomme saadanne Afhandlinger, som vare efter Hendes Smag; thi vi ere forsikkrede om, at de ikke allene ville vinde Hendes Venners, men alle skiønsomme Læseres Yndest. Hendes Skrivemaade er saa flydende, Hendes Skiemt saa behagelig, at vi gandske sikkert kunne vente, ved Hende at bekomme endnu nogle hundrede Subskribentere, da vi ellers maaskee vel skulde miste lige saa mange. Det er forgieves, at Hun venter paa os. Vi ere saa alvorlige, saa tørre, saa pedantiske, ak, det er os umueligt at en alvorlige Tone, i hvilken de første Tillæg ere skrevne. Men kan dette da i Grunden vel legges os til Last, Vi have kun paataget os, at giøre de Skrifter, bekiendte, hvilke blive indsendte. Vi have og aldrig ventet at bekomme mange vel skrevne lystige Stykker, ja, vores egen naturlige Tilbøyelighed til alvorlige Skrifter - og hvem følger ikke gjerne sin Tilbøyelighed? har just behæget os til at føye det Ord undertiden til, da vi i Plaven lovede, at indrykke og saadanne Stykker, som allerne vare skrevne for at lee. Desuden, om og alle Blade allerne skreves af os, saa maae man dog betænke, at det gaaer med Ugebladene omtrent ligesom med de agende Poster. Disse maae kiøre, enten de have Fragt eller ikke, og hine skulle til den bestemte Tid være færdige, enten nu Forfatterne ere oprømte til at skrive, eller ikke. Vi kunne altsaa dog ikke tilstaae vores vittige Forfatterinde, at hun saa fuldkommen har havt Ret i at lade sig bringe Tillæggene i den Tanke, at finde intet andet deri, end Satyrer og Løyer. Jmidlertid forsikkre vi, at vi med største Fornøyelse i Fremtiden ville imodtage Afhandlinger, som ere skrevne saa vittige, som forestaaende Brev. Men tør vi vel haabe at bekomme dem, hvis ikke Brevels Forfatterinde selv vil forbarme sig over os Vi ville gierne - saa stor er vores Foyelighed imod Hende og Hendes Kiøn. - søge at omdanne os selv, og at forlade vores modbydelige Alvorlighed; men deels udkræves dertil nogen Tid, og deels maae vi endelig have flere Mynstre af Hende. Vi igientage altsaa vores forrige Bøn, og ønske kun, at det maatte behage Hende at forene sig med os. Da skulde - Dog, der falder. os noget ind. Skulde Hun og vel, ligesom de fleste af Hendes Kiøn, finde Behag i nye Moder, Maaske Ja maaskee have de nu i Moden komne ægte og uægte Ugeblade saaledes vundet Hendes Yndest, at Hun just derfor vil være imod os, for at kunne udgive nogle ægte Tillæg Vi have virkelig stor Aarsal at frygte forat vore Tillæg derved ville tabe meget. Ære og egen Fordeel nøder os altsaa og at bevæge Hende til at gaae over til bort Parti Men, enten Hun nu i Fremtiden til være med os, eller imod os, enten de stuk blive saa lykkelge og lære at kiende Hende nærmere, eller Hun vil blive ubekiendt for os, saa skal deg lut være i Stand til at formindske den Høyagtelse, vi bære til Hende, og ikke til Hende allene, men til enheraf hendes Kiøn, der truker lige saa vittig, som Hun. Vi skule og fra nu af Fore og al muel 3 Umage for nogenledes at opfylde hendes Ønske. . . . . . . . . . . . . . . . Nr. Nr. 5. Man kan deele Menneskene i 2 Hobe. Den ene bestaaer af dovne, og den anden af stræbsomme Man har Ret i at sige om dem af det første Slags, at de, endskiøndt de leve meest efter Moden, ere uværdige til at være Borgere i en Stat, da de ere dens virkelige Fiender Nogle af disse ere ørresløse, andre magelige. De arbeyde enten slet intet, eller de tage sig dog kun saa løselig af deres Forretninger; det ligger dem ikke Magt paa at giøre alt det gode, de kunne Jngen af den er stræbsom, de ere derfor begge lastværdige, og overtræde en Pligt, hvilken de borgerlige saavel som christelige Love forvinde os til. Hin by I største Fornøyelse i Fremtiden ville imodtage Afhandlinger, som ere skrevne saa vittige, som forestaaende Brev. Men tør vi vel haabe at bekomme dem, hvis ikke Brevels Forfatterinde selv vil forbarme sig over os Vi ville gierne - saa stor er vores Foyelighed imod Hende og Hendes Kiøn. - søge at omdanne os selv, og at forlade vores modbydelige Alvorlighed; men deels udkræves dertil nogen Tid, og deels maae vi endelig have flere Mynstre af Hende. Vi igientage altsaa vores forrige Bøn, og ønske kun, at det maatte behage Hende at forene sig med os. Da skulde - Dog, der falder. os noget ind. Skulde Hun og vel, ligesom de fleste af Hendes Kiøn, finde Behag i nye Moder, Maaske Ja maaskee have de nu i Moden komne ægte og uægte Ugeblade saaledes vundet Hendes Yndest, at Hun just derfor vil være imod os, for at kunne udgive nogle ægte Tillæg Vi have virkelig stor Aarsal at frygte forat vore Tillæg derved ville tabe meget. Ære og egen Fordeel nøder os altsaa og at bevæge Hende til at gaae over til bort Parti Men, enten Hun nu i Fremtiden til være med os, eller imod os, enten de stuk blive saa lykkelge og lære at kiende Hende nærmere, eller Hun vil blive ubekiendt for os, saa skal deg lut være i Stand til at formindske den Høyagtelse, vi bære til Hende, og ikke til Hende allene, men til enheraf hendes Kiøn, der truker lige saa vittig, som Hun. Vi skule og fra nu af Fore og al muel 3 Umage for nogenledes at opfylde hendes Ønske. . . . 13. at f. A. at 160. at da at d. 1sta at A. atson. Van kan deele Menneskeye i 2 Jan. Den ene bestaaer af dann og den anden af stræbsammeMan har Ret i at sige om dem af det første Slags, at de, endskiøndt de leve meest efter Moden, ere uværdige til at være Borgere i en Stat, da de ere dens virkelige Fiender Nogle af disse ere ørresløse, andre magelige. De arbeyde enten slet intet, eller de tage sig dog kun saa løselig af deres Forretninger; det ligger dem ikke Magt paa at giøre alt det gode, de kunne Jngen af den er stræbsom, de ere derfor begge lastværdige, og overtræde en Pligt, hvilken de borgerlige saavel som christelige Love forvinde os til. Hin byder: Giør alt, hvad du kan, til dine Medborgeres Lyksalighed; og denne: Giør hvad du kan, til dine Medchristnes Lyksalighed. En ørkesløs giør intet af det han kan giøre, en magelig lidet, men ikke alt, de ere derfor begge baade slette Borgere og Christne. Aldrig maae disse troe, at fornuftige holde dem for gode Christne. De holde dem ikke engang for udvortes ærbare, endskiøndt de ofte forstille sig for at synes det. Neyl de vide alt for vel, at Siælen, endskiøndt den holder op at tænke paa nyttige Forretninger, dog derfor ikke aldeles lader af at tænke. Naar den altsaa ikke tænker paa godt, da maae den tænke paa ondt; thi kun fielden kan den tænke paa noget ligegyldigt. De dovne sette derfor ikke det nyttige Arbeyde for nogen anden Aarsags Skyld til Side, end for at foretage sig noget andet, og for at fornøye deres syndige Lyster. Og alligevel er det meget almindeligt at de tør giøre sig Umage for, ja Haab om at vinde andres, helst det smukke Kiøns, Yndest. Men vise de ikke selv, at de ere uværdige dertil, saa lægge de endnu ikke ved Arbeydsomhed lade see, at det er dem om at giøre, at befordre deres Lyksalighed, hvis Yndest de søge En riig tænke ikke, at han er fritaget fra Arbeyde. Det staaer fast, at han, saavel som andre, er forbundet til at giøre, hvad han kan, til fine Medmenneskers Nytte. Han opfylder ikke denne Pligt, saa længe han ikke er saa arbeydsom, som han kunde være. Maaskee han vil svare, at han, ved at udlaane sine Penge, tiener sin Næste; men dette er ikke nok. Giør han det, for at tiene andre, eller skeer det ikke meget meere, for at tiene sig selv. De fleeste riige søge kun at udsette deres Penge der, hvor de kunne vente den største og visseste Rente, ubekymrede, om enten deres Næste udsues derved, eller ikke, om enten de, der arbeyde med deres Penge, have Fordeel deraf, eller ikke. Tør en riig sige, og tør hand end, kan han da bevise, at han har Siæls og Legems Kræfter ikke for andet, end for at udsette sine Midler, og at indsamle de aarlige Renter, Behøves dertil mangen Dags Arbeyde, De kunne besørge dette, og endda beholde Tid og Kræfter nok tilovers. Hvorfor have de vel Overflødighed af det jordiske frem for andre For at bruge dem til andres Undertrykkelse, For at hovmode sig over andre? For at tage ubillige Renter, Eller have de deres Gods for at nedgrave det, uden at arbeyde dermed, eller fordi de ere bedre, end andre, værdige, frem forandre, til at leve herlig og i Magelighed? Skulde ikke meget meere Rigdom være tildeelt dem, for dermed "at udrette noget besynderligt godt, hvilket de eller andre ikke uden saadan Rigdom kunne udrette? Hvis de ville tage Skriften, Fornuft, Erfaring og deres egen Samvittighed i Raad med, da skulle de blive vaer, at den sidste Aarsag allerne er den rette. Der er uden Tvivl afmaalt noget større og vigtigere Arbeyde for de riige, end for andre, og derfor befrier deres Riigdom dem aldeles ikke fra Arbeyde, men forbinder dem tvertimod dertil, frem for andre. Men saa er det da ingen Lyksalighed at være riig? Ney, i og for sig selv betragtet ikke. For ødste, vellystige, uretfærdige bliver Riigdom en Ulykke, men for dem, der have været stræbsomme i at anvende deres Midler til nogen besynderlig Nytte, er den virkelig en Lyksalighed. Jeg vender mig nu med mine Betragtninger hen til de stræbsomme eller arbeydsomme Mennesker, Disse ere roesværdige, fordi de ikke, som hine dovne, anvende deres Kræfter til deres Lysters Opfyldelse, men paa de Forretninger, som høre til deres Kald. Men endskiøndt de arbeyde gierne, mangler dem dog ofte de rette Hensigter ved deres Arbeyde. Det store Øyemærke, som vi alle bør have, ved alle vore Gierninger, er Skaberens Ære. Dermed ere tvende særdeles Hensigter forbundne, hvilke de arbeydende bør have, nemlig: at kunne være andre til Nytte, og at kunne i Særdeleshed ernære sig og sine. Det havde ikke været Skaberen umueligt, at lade det ene Menneske være foruden det andets Omgang. Men at dette havde været dem saa nyttigt, er ikke troeligt. Han, der skabte Mennesker, for at giøre dem lykkelige, har vist nok ikke forbundet dem sammen, uden fordi een skulde være den anden til Nytte. Embedsmanden, Krigsmanden, Handelmanden, og Haandverkmanden kunne ikke undvære Bonden, og denne ikke dem. Den ene skal ved sit Arbeyde tiene den anden, og hvis de ikke ville dette, da ere de egennyttige. Disse arbeyde og, men kun for deres egen Fordeels Skyld, og ikke for at tiene andre. Deres Arbeyde er falskt, og sigter kun til at udsue andre. Saaledes kunne endog stræbsomme Øvrigheder være lastværdige, naar de lade dette Hovedmaal gaae dem af Sigte. De kunne endog, endskiøndt de meget have umaget sig for at udfinde nye Jndretninger, som ved vel udpyntede Forestilninger synes at sigte til en almindelig Nytte, dog blive skyldige i Egennyttes Last, naar Udfaldet ingen anden Følge fremviser, end disses egen Berigelse. Ligesaa kan og en Lovkyndig, en Dommer, efter megen anvendt Flid dog være en slet Arbeyder, hvis han ikke har sigtet til det rette Maal, men for Gavens Skyld søgt at forvende Retten. Ja, saa er i Almindelighed enhver i sin Haandtering egennyttig, og en slet Arbeyder, naar han enten giør sit Arbeyde uforsvarligt, eller, om det end er vel gjort, dog tager meere derfor, end billigt kan være. De sette alle det Maal af Sigte, at være deres Medmennesker til Nytte og Tieneste. At kunne understøtte de trængende, som ved ulykkelige Tilfælde kunne være blevne fattige, eller ikke ere i Stand til at kunne fortiene deres Underholdning, er og en Følge af den omtalte Hensigt. Men aldrig maae dette gaae saa vidt, at vi ved at bedrage andre med vort Arbeyde ville søge at vinde noget til de fattige. Nu skulle vi og med vort Arbeyde have den Hensigt, at kunne ernære os og vore, vores Ægte, fælle, vore Børn, og andre af vores Slægt, som kunne trænge til vores Hielp. De umyndige skulle opdrages til gode Christne, og nyttige Borgere, og oplæres i saadanne Videnskaber, som kunne være til Nytte for dem selv og for Staten. De Midler, til at udføre dette, bør vi fortiene ved at arbeyde. Mange ere vel ved Arv eller andet lykkeligt Tilfælde satte i den Stand, at de uden at arbeyde kunne forsørge sig selv og deres, men derfor ere de dog ikke fritagne. Den riige er skyldig, med alle andre, at giøre al det nyttige, han kan, og naar han arbeyder, settes han i Stand til at være til større Nytte saavel for andre, som og i sær for de med dem forbundne. Her maae jeg besvare et Spørsmaal, som for vore Tider ikke kan være ligegyldigt. Hvis man skal arbeyde for at forsørge sin og fine, har man da ikke Lov til at tage saadan Betaling for sit Arbeyde, at man baade selv kan leve prægtig eller efter Moden, og opdrage sine Børn ligesaa? Jeg har tilforn viist, at man maae arbeyde saaledes, at andre kunne være tiente med vort Arbeyde. Man maae altsaa ikke ville bedrage nogen, og følgelig hverken giøre slet Arbeyde, og lade sig det betale, som forsvarligt, eller for godt Arbeyde tage utaalelig Betaling. Er det ikke ubilligt, at ville have, at andre skulle lide, paa det vi selv kunne leve i des større Glæde? Det er Forældrenes Pligt at lade deres Børn lære noget, hvorved de kunne være Verden til Nytte, men det er lastværdigt at giøre ondt, for at deraf skal komme godt, eller at ville bedrage andre, for at opdrage sine Børn desbedre. Forældre ønske gierne, at deres Børn skulle være meere, end de selv ere, men de vide ikke hvor ilde de ofte heri handle imod dem. Hvis alle Forældre vare saa findede, hvilken Uorden maatte det ikke foraarsage i en Stat, Bondens Børn maatte da ikke længere være Bønder; Haandverkmandens skulde blive Embedsmænd og dennes Born burde igien tragte efter en høyere Værdighed. Hvo skulde da dyrke Jorden, Hveskulde være Skræder, Hvo Skoemager o. s. v. Man undersøge engang Sagen kortelig. Børnene skulle være meere, end Forældrene ere, og disse sette derfor hine til noget, hvori de selv ikke have den ringeste Jndsigt. Hvorledes kunne de nu være forsikkrede om, at de efterkomme den dem paaliggende vigtige Pligt, at forfremme deres Børns Lyksalighed, De kiende ikke Embedet, til hvilket de sette deres Børn, og kunne altsaa ikke heller undersøge, om disse dertil ere duelige, eller om de lære noget af de til Embedet henhørende Ting. Ere de nu enten uduelige til det, de bestemmes til, eller og ulærvillige, da blive de nødvendigviis unyttige Borgere, ja vel Bedragere i en Stat. Naar Forældrene derimod oplære deres Børn i det, de selv forstaae, da kan man med større Føye vente at bekomme nyttige Borgere. Da blev der oftere anvendt den fornødne Flid paa deres Lærdom, og i det ringeste bleve ikke saa mange Forældre bedragne i det Haab, at deres Børn lærte noget godt, naar de ofte lærte meere ondt, Det være langt fra, at jeg dermed skulde ville sige, at Forældrene aldrig burde sette deres Børn til andet, end de selv ere. Der viser sig ofte en besynderlig Beqvemhed hos Børn til noget større, og denne maae Forældrene, dog ikke uden Raadførsel med fornuftige Mænd, undersøge, og dernæst bruge stor Forsigtighed i at udvælge dem til, hvilke de ville betroe deres Børn. Ofte ere Børnene ikke engang duelige til at være saa meget, som Forældrene ere, og da bør de settes til noget andet, hvortil de ere best skikkede. Det er altid bedre for Staten, og meere roesværdigt for en Fader, hvis denne, som Embedsmand, har opdraget sin Søn til en god Konstner eller Handelsmand, end til en slet Embedsmand. Kort sagt: Børnenes Beqvem heder maae i alle Tilfælde fornuftigen overveyes, og sammenlignes med andre Omstændigheder. Man maae undersøge, til hvem man med Sikkerhed kan betroe sine Børn, og om man har Formue nok til at understøtte dem. Lige saa lidt og endnu mindre maae Forældrene søge at forhverve noget paa en ubillig Maade for at opdrage og klæde deres Børn efter Moden, og for at forskaffe dem gode Dage. Det kan ikke være Børnene tienligt, at have det bedre, end Forældrene kunne give det; thi ellers havde Forsynet sat disse i bedre Omstændigheder. Dette kan man med Vished troe, og følgelig bør Forældrene være fornøyede dermed, og vænne Børnene ligeledes til det samme. Ja, om de endog havde Formue til at gjøre meere, bør de dog ikke opdrage deres Børn prægtig eller magelig. Derved fødes kun Overdaadighed, Kiælenhed, Dovenskab, og andre Laster. At de øverste Stænder klæde deres Børn overdaadige, det er en Feyl, som nogenledes kan undskyldes, thi de ringere Stænder kunne ved deres Efteraben til deels have givet Anledning dertil, og hines Fortrin i Stand tillader dem og virkelig noget Fortrin i Klædedragten. Men at de ringere Stænder klæde deres Børn prægtigere, end de selv ere opvante til, det kan aldeles ikke undskyldes. Disse uskyldige vænnes fra Barndom af til en overdaadig Opførsel, saa de, naar de opvoxe, holde det, som dog er en Last, for at være noget nødvendigt. Ja, de troe endog, at det vilde være uanstændigt, om de klædte sig saa tarveligen, som deres Forældre gjorde, og ikke opdroge deres Børn endnu meere prægtig. Overdaadighed tager da til, og utallige nye Nødvendigheder opfindes. Hvad følger heraf andet, end at enten det virkelige nødvendige fattes, ellerog, at man griber til ulovlige Midler for at forskaffe sig alt det, som man behøver. At Forældre opvænne deres Børn til Kiælenhed og gode Dage, har som oftest lige saa onde Følger. Denne eller hin skal ikke lide saa meget ondt, for det, han skal lære, som en anden, der lærer med ham; han skal have bedre Føde, og mindre Arbeyde. Men hvorfor Hvis man agter at ernære sig af en Ting, bør man da ikke og taale det besværlige, samme medfører, Desuden, naar Børnene vænnes til Magelighed, lære de som oftest intet til gavns. Haardt Levnet og strengt Arbeyde bliver dem utaaleligt, og de bekomme Tilbøyelighed til et vellystigt og mageligt Levnet. De forledes da ofte til enten at forlade deres Næring, og blive Staten til Byrde, eller de maae og, hver efter sin Stand, holde Fuldmægtige, fleere Svenne, og s. v. Herover komme de i fleere Udgivter, og nødes til at sætte deres Arbeyde i høyere Priis. Jkke at tale om, hvad Undersleb og Bedragerie saadanne Folk kunne finde paa at udøve. Skulde det altsaa ikke være godt, hvis der sattes en vis Priis paa alt Slags Arbeyde, efter Tingenes og Tidernes Omstændigheder, Skulde derved ikke paa den ene Side forekommes megen Dovenskab, Ødselhed, og Bedragerie, og paa den anden Side Stræbsomhed, Tarvelighed, og følgelig større Dyder frembringes, Et Brev fra Selskabet til Phillanthropos er indlagt paa Adressecontoiret, og kan efter Behag afhentes. en Afhandling med Overskrift: Porrum & cepe nesas violare & En Forklaring overfrangere morlu &c., og et tydskt Digt med Underskrift: Leopold; kan for adskillige Aarsagers Skyld ikke vel bruges til disse Blade. De Hr. Forfattere ville ikke fortryde derpaa, og behagelig lade afhente Deres Manuscripter paa Adressecontoiret. Heraf udgives et Stykke hver Tirsdag. Prisen er 4 Mk. paa Trykpapiir, og 6 Mk. paa Skrivpapiir for Aargangen.