Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-10-19
En honnet Privatmand, Familiefader og god Forsørger, agtværdig Huusbond bliver derfor gaven, faaer ondt og Qvalme, naar man vil føre ham ud af sin lille Kreds, hvori han seer hele Riget og alle Mennesker, og ind i det større, friskere brusende Samfund. Naar Folk ikke kan nægte en Sag Vigtighed og Gavnlighed, men forresten ere for ligegyldige til at fole nogen Drift til at indlade sig med den og virke for den, saa underskyde de den endeel selvlavede Motiver, falske Forudsætninger og saadanne Øiemed, hvorom der aldrig har været eller kan være Tanke eller Tale hos Dem, som interessere sig for den og søge at fremme den; og alle disse i deres egne Hoveder udklækkede Urimeligheder angive de saa som Grund til, at de ei kunne virke for eller ere mistænkelige imod en Sag, som ellers vistnok - bevare's – fortjener al Opmærksomhed. Dernæst anvende de stor Sindrighed til at imødegaae og bevise Absurditeten af alle af dem selv opfundne Galskaber. Snart skal Agerdyrkningsskolen have et politisk Formaal til Hensigt og danne Stænderdeputerede, Amtsraader og Sogneforstandere, snart skal den være en Anstalt til blot at lære at pløie, tærske og saae paa, hvad saamæn bedre læres hos en dygtig Bonde, snart vil den forfine Lærlingerne, saa de blive uskikkede siden til Livet og foragte deres gamle skikkelige Forældre, snart ville de paa denne store Gaard komme saaledes til at arbeide og slide, at de stakkels unge Mennesker ville miste deres Sundhed og Foer lighed; snart ville Bøndernes Sønner komme til at udføre det grove Arbeide og faae daarlig Kost, men de Fornemmeres Børn kun see derpaa og spise Flæsk og Hvedebrød, osv. osv. Den eneste begrundede Jndvending er Deres, som ere Modstandere af al den vistnok megen lose Snak og Eftersnakken om Skolen for Livet. De ville have Dannelsen eens og almindelig for Alle og ingen Kasteunderviisning. Men accurat det Samme vil den paatænkte Skole. Men den vil have Dannelsen reguleret efter vore virkelige Tilstande og sociale Forhold. Vi have Friskoler, Borgerskoler, Realskoler, Haandværksskoler, lærde Skoler, udvidede lærde Skoler, den hvidenskabelige Realskole, Landcadet- og Søeadet Academier, o. m. fl., men for den store Landbefolkning, den langt overveiende Masse, der føder og bærer alle øvrige Samfundsclasser i Danmark, skulde det ei være nødvendigt at have en høiere Skole end vore Landsbyskoler, og hele denne Stand behøver ingen Dannelse længere end til det knap fjortende Aar, og hvad der til den Alder er lært ved en meget afbrudt toenhalv Dags Skolegang ugentlig og denne Stand og de udenfor den, som agte at indgaae i den, som skarpest er adskilt fra de andre Stænder, skulde ei trænge til en Skole afpasset efter dens Levevei og Livsforhold, men skal, eneste af Alle, lade sig nøie med hvad nogle meget saa af dens Medlemmer tilfældigviis kunne faae opsnappet paa de Læreanstalter, der ere anlagte efter en ganske anden Maalestok, under heelt forskjellige Vilkaar og i en ganske anden Hensigt, Sandelig det klinger lidt som Jroni, selv naar Velsindede med saadanne Paastande udtrykke deres store Jnteresse for Bondestanden. Men hvorledes ere da Forholdene ei blot blandt Fæstebønderne, men blandt Selveierne med Gaarde paa 80 til 150 Tønder Land, Skolelærere, Forpagtere, Præster og andre Smaafolk af Middelstanden, naar de, hvad almindeligviis er Tilfældet, enten have Gjæld eller en talrig Familie, Kunde de da koste i flere Aar et Par hundrede Daler aarlig paa Sønner i Byernes Realskoler, eller betale fordem hos duelige Landmænd, kunde de fortsætte deres Sønners Underviisning til det 17de, 18de og 19de Aars Alder, som er den Alder, i hvilken først Ynglingens aandelige Evner komme til Modenhed, hans Sjæl faaer Alvor og Lidenskab, og i hvilken Alder han først ret kan vækkes, og hvori den ofte ved en Maaneds livfuld Underviisning og en dygtig og mandig Ledelse udrettes meere, gjøres varigere Jndtryk, end ved Aars Underviisning i Puge- og Drengeskolerne? Derfor bliver Nødvendigheden af høiere Underviisningsanstalter paa Landet, hvor disse Forældre kunne faae deres confirmerede Sønner vakte, meere og meere paatrængende, og jeg kjender ingen Gjenstand for Tiden, der er mere værdig til Regjeringens Opmærksomhed – langt vigtigere end de lærde Skolers Reform, Soro Academi, Realskoler i Kjøbstæderne osv. – Det er dette Led i hele vor Underviisning, som endnu mangler, og som vil bestandig blive ufuldstændig, saalænge det mangler, og hvilken Mangel tilintetgjør Nytten og Fortjenesten af vor vistnok i det Hele og med Hensyn til andre Lande gode Skolevæsen. Men Sagen har ogsaa en anden Side Velstanden er ved mange gode Aar stegen i betydelig Grad hos Landbobefolkningen og paa Landet, som Jndsenderen bemærker; men – hvortil bruges undertiden en stor Deel af denne Velstand, Til glimrende Kjøretøier, tilUldmusselins- og Silke-Kjoler, Hatte og Tørklæder, til sølvbeslagne Meerskumspiber, til Maghognisophaer og udstoppede Lænestole, kort til en taabelig Luxus og Efterabning af de Rige og de meere bemidlede Classer. Men hvorfor skeer dette, fordi Sandsen ei er vakt for noge Virkeligt og Høiere, fordi der for den materielle Velstand, maa være Afløbscanaler, der kunne benytte Overflødigheden og bruge den til et høiere, ærefuldere Formaal, og anvende den i Aandens Tjeneste. Er der ingen Spor og Leilighed til, ingen Ære ved at anvende de materielle Goder paa en fornuftig Maade til Sjælens Dannelse og Hjertets Forædling, saa anvendes de kun til at synk saameget dybere ned i Støvet og i en aandelig Fortabt hed, og Enden bliver en anarchisk Tilstand i Uvidenhed og Demoralisation. Derfor maa der paa Landet være aandelige Brændpuncter, som trække til sig det døde Materiale, forædle og levendegjøre, det, seende det atter fra sig med en tusindfold velsignelsesrig Virkning og Vexelvirkning. Saadan skulde vor paatænkte Skole være. Jndsenderen vil vide, hvad Actiehaverne kunne vente og gjøre. J kunne Jntet vente, dersom J Jntet vil gjøre; men ville J gjøre Noget, kunne J vente Noget Comiteens Bøn til Jndsenderen og dem, som have tegnet sig for Actier, skal derfor være, at de og alle Andre, Enhver i sin Kreds, ville gjøre sig al Umag for at faae teg net ti Gange saamange Actier, som vi nu have, eller lære Commiteen, hvor og hvorledes den andetstedsfra skal opdrive de fornødne Pengemidler og Understøttelse til at sætte Skolen i Gang, eller hvorledes den kan fremme Sagen uden Penge. Men selv om Actiehaverne ei kunde sige os det Sidste, saa maae vi dog herved opmuntre dem til af alMagt at stræbe efter det Første, nemlig: at faae saamange Bidrag samlede, at Comiteen kan see sig istand til at begynde en Skole, om end efter en meget mindre Maalestok, end den paatænkte, og de kunne da være visse paa, at Comiteen ei skal lade det mangle enten paa Omsigt eller Jver, hvorimod Comiteen kan hverken gjøre Mirakler eller Penge. Joh. Wegener.