Viborger Samler, 1778-06-01
Jeg ombyttede det berømte Athen med Lacedæmon. Jeg lovede mig store Ting af denne Kontrast. Lykurg, sagde jeg ved mig selv, vidste at legge Tømme paa Yppighed og Lysterne. Jeg skal, for den Sags skyld, ikke i hans Bye have Aarsag til at være urolig; der skal jeg finde langt færre Udsvævelser. Ved min Ankomst lod det, som alting bestyrkede mit Haab. Huusene vare bygte i en raa Smag, og Folkets Klædedragt ligesaa. Jeg besøgte de offentlige Maaltider, og blev rørt over deres Regelmæssighed og Tarvelighed; men over Giester sterne maatte jeg sukke, de levede kuns for saa vidt ordentlig og maadelig, som de var tvungne dertil ved Lovene. Jeg faae Ungdommen i Sparia bevise deGamle den største Ærbødighed. Disse antoge den Ære, ikke som en Hoflighed, men som en Skyldighed. Ak! sagde jeg sukkende, hvoraf kommer denne Stolthed, maaskee deraf, at de har levet en Deel Tiid, og de andre skal leve en Deel Tid. Derved, sagde Demakrit, falder det gamle ufrugtbare Træe mig ind, som sagde til et ungt frugtbart: Buk dig formig, og ær mig, thi du bærer Frugt, og jeg kuns Blade. Cler Heraklit vedblev sin Fortælling: Ved udne Undersøgelse saae jeg, at Disciplinen skiult mange Lis bruge i denne Bye. Jeg fandt, at Sparianerne var et krigerisk Folk, men jeg fandt fleer Soldater, end Mennesker blandt dem. De levede meer i en Leir, end i en Stad. Man skulle have tænkt, at Fienden var for deres Porte, eller snarere, at de hverken havde Porte eller Mure, for desmeer at kunde lokke Fienden, til at anfalde dem. Hvilken stor Blindhed, raabte jeg - Sig heller, faldt Demokrit ham i Ordene, hvilken stor Urimelighed. Det var endnu ikke det eneste, svarede den grædende Vandrer. En Spartaners Armod lader kuns, at smigre hans Stolthed. Han anseer sig for langt fornemmere, end en Athenienseer, fordi han er slettere kladt; fordi hans Huus er bygget af en gemeen Tømmermand, en Atheniensers derimod af en Bygmester, fordi en tynd Suppe er hans lækkerste Ret, og den anden udtømmer alle Komus's Tieneres Opfindelser ved sit Tasel. Han for sin Person spiner sine Slaver for sin Fornøielse, pidsker sine smukkeste Børn Diana til Ære, og kaster de vanskabteste i Floden Eurotas, for deres Bestes skyl. - Det sidste kunde jeg snarest tilgive ham; thi han frelser disse unge Slagt gere fra alle Vildfarelser og Ulykker. Tys, raabte Cymkeren. Spartanernes Daarlighed er lige saa stor, som din egen. Jeg vil lære dig at kiende et andet Slags. Du kiender, uden Tvil, Sybariterne. J det ringeste lønner det Umagen, at du lærte at kiende dem. Der har aldrig været en Tykurg blandt dem. Fornøielse er den eneste Lov, hvorefter de handle, den eeneste, de adlyde. Deres Øvrigheds fornemste Forretning bestaaer udi, at anrette deres Fester, og være Forstandere derved. Der er aldrig Trette blandt dette vellystige Folk. De elske hinanden, fordi de troe, at trænge til hinanden. Den ringeste iblandt dem er i Stand til, at bidrage noget til en Lystigheds Fremgang, og det er alt nok, at skaffe ham heele Folkets Kierlighed: med eet Ord, Fornøielsen er det eneste Baand, som foreener dem, men og et Baand, som ei kan sønderrives, uden den storste Umage. Sybaris har Volde og Mure; det er dem en Sag af største Vigtighed, er at blive forstyrret af Fienden midt i et Giestebud. Det er sandt, Voldene ere besadte med fremmede Tropper. En Sybarie tænker ikke, at være i Verden, for at plages af Dagens heede, eller Nattens kolde Dunster. Han er blodt klædt; hans Skoe er bløde, han ligger bledt, og troer, at overgaae alle, naar han har den beste Kok.