Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1778-09-04
Mærkværdigheder ved Blodets Circulation. (Slutningen. See No. 3.)Man vil altsaa først vide, hvoraf det kommer, at Blodet af det heele Legeme samler sig i Hiertet; man vil for det andet vide, ved hvilken Kraft det igien, som en frugtbar Strøm, udbreder sig fra Hiertet i alle Legemets Deele For at forstaae dette, maa man mærke, at Hiertet bestaaer af fire Muskler. Men Muskerne eller Muusene, som de af deres Gestalt kaldes, ere de Redskabe, ved hvilke de fornemste og stærkeste Bevægelser i vort Legeme forrettes. Hvor stærk er ikke en kiødrig Arm? Hvor svagt derimod et udtæret og paa Kiød affaldet Legeme? Men man vil maaskee spørge, hvorledes de stærke Kiød lapper, som vi have paa Armene eller paa Leggene, hvorledes disse Muskler forrette deres Virkning. For kort at udvikle os af den Forlegenhed, at besvare saa mange Spørsmaal, saa lader os i Tankerne tage en Blære, det være af hvilket slagtet Dyr det vil. Neden ved samme binde man med en Traad en Steen, og lade samme blive liggende paa Bordet. Nu bringe man den endnu slappe Blære til Munden; man blæse den op, den udvider sig efterhaanden i en Rundning. Hvad ville nu Tilskuerne, som have anseet det altsammen, have mærket formedelst dette simple Experiment, De ville sige: 1) Blæren blev ved det, den blev opblæst, øiensynligen kortere; 2) der trak af sig selv Steenen i Veiret. Anmærkningerne ere gandske rigtige. Men saa kan man føie til, saaledes have Musklerne al deres Styrke, til at bevæge det menneskelig Legemes Lemmer, deraf, at de hæve sig og blive tykkere. Og dette skeer, naar den ved Lægernes Stridigheder saa berømte Nervesaft trænger ind i de mange Nerver, som ere deri, og Blodet tillige skyder, ind i Muskernes Aarer. Man betragte kun nøie en, som er vred. Svolme ikke Musklerne kiendeligen op hos ham, naar, paa Siælens befaling, Blodet og Nervesaften farer i Armene, og samler Styrke i de Ledemode, ved hvilke han vil lade sin Modstander ret eftertrykkeligen føle sin Fortørnelse og Magt til at skade? Da nu Hiertet haver fire saadanne Muskler, saa kan man let begribe, at dets Kraft maa være overordentlig stor, Samme yttrer sig paa en dobbelt Maade. Thi det kan trykke sig meget stærk sammen, og derpaa med samme Styrke aabne sig og vide sig ud igien. Hiertet besidder da en Kraft for sig selv til at trække sig sammen; og dette kalde Medici, naar de ville tale med os i deres lærde Sprog, Systole, men paa Dansk kan det heede Hiertets Sammentrækkelse. Denne skeer hvert Minut i det mindste 60 Gange. Følgeligen trækker Hiertet sig hos et sundt Menneske sammen 3600 Gange i een Time. Men i det, det trækker sig sammen, saa presser det Blodet, som befinder sig i dets indvendige Huling, med yderste Magt sammen. Da nu Blodet, som vi oventil have anmærket og alle flydende Materier, aldeles ikke lader sig tvinge, til at tage til Takke med et snevrere Rum, end det før haver havt: saa bliver intet andet tilbage, end at det med den største Gevalt styrter sig ind i den store Puls aare, for igiennem dens Greene efterhaanden at fordeele sig i de andre, men mindre Pulsaarer i det heele Legeme. Deraf kommer det, at vi i Tindingen, og paa Haanden, hvor saadanne Pulsaarer ligge meget ovenlig og blot, kan føle de Stød, som Blodet paa den nu beskrevne Maade ved Hiertets Systole haver faaet. Vi kan følgeligen, efter ovenstaaende Anmærkning, tælle 3600 saadanne Pulslag i een Time. Og heraf lader sig Aarsagen forklare, hvorfor en Læge, saasnart han kommer ind i den Syges Kammer, tager sig den Friehed at føle Patientens Puls. De regelmæssige eller uordentlige, de stærke eller matte Pulsslag tilkiendegive ham saa tilforladeligen Hiertets Tilstand, at Moralisterne for længst have ønsker, ogsaa at kunne opdage en saadan Art af Puls, der kunde ligesaa oprigtig give dem tilkiende, hvad der i Hiertets Jnderste gaaer for sig. Dog, denne Anmærkning hører ikke hid; og vi have blot villet sige, at man af Pulslagenes Orden eller Uorden kan slutte, om Hiertet endnu er sundt, og Blodet selv af saadan Beskaffenhed, at det i Hiertet hverken foraarsager en for heftig, ei heller en for svag Bevægelse. Saasnart Kamrene eller Hulningerne i Hiertet have ved den nu beskrevne Systole udtømmet sig for Blod, saa vide de sig ud igien, (og dette kaldes Diastole, og det Blod som haver fuldendt sin Reise igiennem Legemet, og imidlertid forsamlet sig i den hule Aare, tilligemed det, som i Melkaarerne er bleven tilberedet af Spisen, gyder sig ud af Forkamret, (hvor det haver biet paa Hiertets Udvidelse, i det høire Hiertekammer. Strax tillukke Ventilerne eller Klapperne sig af dem selv, at ikke Blodet, ved Hiertets strax derpaa følgende Sammentrækkelse eller Systole, skal tage Veien tilbage i den hule Aare igien. Thi dersom dette skeede, saa maatte det nødvendigen mangle Pulsaarene, som dog maa forsyne det heele Legeme med Blod, paa friskt Tilløb. Men denne Uorden forefalder aldrig i Naturens uforbederlig gode Oeconomie, da den ordentligviis aldrig giver meere ud, end den tager ind igien. Af det høire Hiertekammer, (for at igientaae, hvad oventil er sagt, gaaer Blodet ved Lungens Pulsaare i Lungen, men af den igien ved en Blodaare i det venstre Hiertekammer. Neppe er det her ankommet, saa trækker Hiertet sig sammen, og sprøiter med største Gevalt Blodet i alle Pulsaarer i vor Legeme. Saaledes er det Kunstværk beskaffen, hvorved alt det Blod, vi have i det heele Legeme, og som hos et voxent Menneske beløber sig omtrent til 55 Pund, bliver hver Time nogle Gange dreven igiennem Hiertet og alle Aarer i vor Maskine. Ved denne Blodets bestandige Bevægelse blive ikke aleene alle de Materier, som vor Levesaft bestaaer af, paa det beste blandet imellem hverandre, men Blodet bliver ogsaa vedligeholdt friskt, reent og sundt, da det derimod, dersom det skulde staae stille, maatte, ligesom Vandet, forraadne. Dette skeer ogsaa virkeligen, naar Blodet trækker sig altsammen hen til eet Sted af Legemet, og der ikke i de smaae Aarer kan komme videre fort (hvilket man kalder en Jnflammation). Thi dersom det ikke snart fordeeler sig igien, saa opstaaer deraf Bolmelse, og denne drager en Forraadnelse efter sig i den Deel af Legemet. Ligesom dette skeer i Lungen, naar det sig der befindende Blod bliver ved en kold Drik hindret i sin Bevægelse. Dette Tilfælde udgiør det første Anlæg til Svindsot. Men den samme Visdom, som haver gjort saa fortreffelige Anstalter for vort Blods bestandige Bevægelse, haver ogsaa med stor Forsorg gjort den Indretning, at denne kostbare Saft maa i de smaae og snevre Aarer opholde sig noget længer, end i de større. Thi derved blive nogle af dets ollicagtige, saltagtige og jordaglige Deele tilbage, forvandle sig til Deele af vort Legeme, og erstatte derved den store Afgang, som vi hver Stund lide ved den umærkelige Uddunstning, særdeles naar vi arbeide, eller vi ellers bevæge os stærkt. Herved maa vi saa tydeligen kunne forestille os den vise Forsorg, som den allermiskundeligste Skaber, ved den paa det viseste trufne Foranstaltning til Blodets bestandige Omløb, haver anvendt for vort Livs Vedligeholdelse, at en hver, naar man føler sin Puls, derved maa opvækkes til at beundre hans Viisdom, og til en taknemmelig Erindring, om hans hidindtil faderligen over os vaagende Tilsyn, og med hin Konge sige: jeg vil takke dig, for ieg i forfærdelige Maader forunderligen er bleven til, underlige ere dine Gierninger, og min Siæl erkiender det saare vel. Hiertets Sprog. udtrykt, paa Hendes Kongelig Majestæts Juliana Maria, høie Fødsels=Fest. den 4 Septbr. 1778. allerunderdanigst Bryd frem du gyldne Soel, bestraal vor Konge=Sæde! Opfyld det gandske Land med Fryd og hellig Glæde! Udbred din Straale=Glands endog til længste Ørk, Træng ind til Stederne, hvor alle Ting er mørk Kan vel en bedre Fryd for Rigerne optænkes; End den, hvor Dronningen paa nye af Herren skiænkes Med et nye Leve=Aar, fornyes med Hans Kraft? Som Han ved Fødselen til Formaal haver havt. Den maatte være blind, som ei kan see og kiende, At det var Herrens Verk, som Dig os vilde sende Til Glæde, Liv og Trøst. Din Majestæt er stor, Men større er Din Dyd, som udi Hiertet boer. Som Moders Ømhed sig mod Barne=Flokken viser J Forsorg, Kiærlighed, de Hungrige bespiser, Ja, ved de Syges Seng sig villig sætter ned, Og for den heele Flok til Gud at bede veed. Saa kan hver Undersaat sig og af Naaden bryste. I Dig, Stormægtigste, sig levende fortrøste Sand Moder=Kiærlighed at nyde og at see, J gode Dage, og i allehaande Vee. Hvad Under, om det Land, der saadan Naade nyder, Med meer end dobbelt Ret sig ved Din Fødsel fryder, Ja, paa Din Fødsels Dag for Gud nedbøier sig:At Danners Dronning Hun maa leve lykkelig. At leve lykkelig: det er, i mange Dage Beskyttes, ledes, og Guds Naade Guust at smage. At leve lykkelig: det er, at see sin Lyst Paa Herrens Trofasthed, at ligge ved Hans Bryst At leve lykkelg: det er, som beste Moder At see sin Glæde i vor Konge=Huuses Poder. At leve lykkelig: det er, at Fred og Roe Maa i det gandske Land, og begge Riger boe At leve lykkelig: det er, at faae den Glæde, At Afkoms=Jndlinger paa Knæerne kan græde. At leve lykkelig: det er, at døe i Fred, At bytte Majestæt med evig Herlighed. Saa ønsker Ærlighed, saa bede Landets Sønner; Saa sukker hver og een, som Konge=Dyd paaskiønner; For Dig, og Dronning, paa Din høie Fødsels=Dag, Og troe, at Himmelen skal tale vores Sag. En Fortælling. En Spottefugl blev spurgt: hvorfor han havde spare Gud med sine Spotterier, da han aldrig pleiede at spare nogen, Svaret blev fordi jeg kiender intet til ham. Hyrden Coridon om sin Brud. J qviddrende Fugle, som flyve herover, O! synger Pland! min Doris hun sover: J raslende Bække! o! murmler heel sagt, At ikke min Skiønne for tilig bliv vakt.