Ribe Stifts Adresseaviser, 1842-08-31
J den berlingske Tidende læses en interessant Correspondence imellem Dhr. Conferentsraad Ørsted og Fuldmægtig Klee, i Anledning af nogle af Første fremsatte, dog mindre væsentlige Jndvendinger imod Sidstnævntes, i sit for ikke længe siden udgivne mærkelige Skrivt: "Syndfloden, fremsatte geologiske Hypotheser fra et verdenshistorisk Standpunct. Hr. Klee's, som det synes, næsten til Vished bragte Paastand gaaer ud paa, at Jorden har været underkastet en Axelforandring, hvilken Overbeviisning han møisommeligen har tilkæmpet sig først ad den geologiske Vei og siden fundet stadfæstet ad den historiske, idet der, efterat hans Overbeviisning først havde erholdt Fasthed af den første Vei, gik et Lys op for ham ad den sidste, hvorved meget Dunkelt og Ubegribeligt i Oldtidens Historie pludselig stod klart for ham. J Siberien har man saaledes, under 5060 Graders nordlig Brede, ifølge Pallas, Malte Bruuns og andre paalidelige Efterretninger, i en Strækning af et Par hundrede Mile fundet Spor af cultiverede Folkeslag, Ruiner af forskjellige Stæder, som synes at have været blomstrende, Silkehaandskrifter med forskjellige Caracterer, Billeder af Mennesker eller Dyr i Guld, Sølv og Erts, hvilke havde stor Lighed, med indiske Guddomme, og at de siberiske Bjærg værker have været drevne i en os ubekiendt Fortid, har Pallas gjort os bekiendt med. Er det vel sandsynligt, spørger Hr. Klee, at denne Cultur kan have existeret i Siberien under de nuværende climatiske Forhold, Erdet ikke snarere sandsynligt, at denne Cultur er, som flere Sager tyde paa, tilintetgjort i Axel forandrings Catastrophen, der paa en ligesaa naturlig som simpel Maade løser alle Mythologiens, Oldtidshistoriens og Geologiens Hovedgaader, Hr. Kleeler overbeviist om, at man hidtil har seet Oldtidshistorien og Fabellæren fra et aldeles urigtigt Synspunct, og at der af dem vil kunne hentes talrige Beviser for hans foranførte Hypothes. Efter hans Overbeviisning er det nemlig en pludselig Vinkelforandring, af omtrent 90 Grader af Solen, Maanen og Stiernerne, der har givet Anledning til Sagnet om Phaton (der kjørte Solens Vogn, da Hestene løbe løbsk) og de andre dermed i Forbindelse staaende Myther, og historiske Sagn, der spille en saa vigtig og betydelig Rolle i Oldtidens Culturhistorie. En saadan Axelforandrings Catastrophe maatte naturligviis være ledsaget af de voldsomste vulcanske Phænomener og blandt Andet med Formørkelser, og saaledes opstod da den rædsomme Frygt, der i Oldtiden greb Menneskeslægten ved Solformørkelser, fornemmelig fra dens Erindringer om en overstaaet forfærdelig Catastrophe, der, foruden i Mytherne og Sagnene, har efterladt sig de stærkeste Vidnesbyrd i de ældste Fester, religtense Ceremonier, philosophiske Systemer o. s. v. Philosophen Lenkip lærte saaledes, at Formørkelser, opstode derved, "at Solen vendte sig mod Middag(Syd). Saa uforstaaelig denne Lære ved første Øiekast end synes, ligger der dog formeentlig heri en dyb Betydning, idet der virkelig, som Hr. Klee formener at have beviist, engang er foregaaet en Axelforandring under en Vinkel af omtrent 90 Grader, og at dermed har været forbundet en forfærdelig Formørkelse (Eddalærens Regnarokur). Samme Anskuelse deelte Benophanes, idet han paastod, "at Solen efter nogle Tidsrevolutioner vendte sig til et Land paa Jorden, og at den, idet den gjennemvandrede dette øde Land, lod sig formørke." Stode disse Anskuelser, isolerede, indrømmer Hr. Klee villig, at de ikke beviste Noget, thi hvilke Urimeligheder have ikke Menneskene overhovedet og Philosopherne i Særdeleshed, fundet paa, men man lægge Mærke til, at de selvsamme Anskuelser, skjøndt under noget forandrede Former, findes hos næsten alle Oldtidens Philosopher, og skjøndt disse staae tilbage for de nyere i theoretisk Dygtighed, maa vi dog indrømme, at de vare practisk uddannede Verdensvise, der havde det Fortrin for os, at de havde Adgang til Kilder, som nu uerstattelig ere tabte. Ogsaa den gamle Platon forstod Mythen om Phaeton saaledes, og flere af de ældste Philosopher deelte hans Mening. Jkke umærkeligt er det heller, at flere af Pythagoræerne troede, at Mælkeveien var Brandmærkerne paa Himlen af den Jldebrand, der havde hersket paa Phaetons Tid. (Rand. A.)