Viborger Samler, 1842-06-04
Der er nu saalænge talet og skreven om Hundegalenskab, at denne Artikel vel har tabt Nyhedens Jnteresse, ikke destomindre bør det dog ansees for Pligt, at omtale og bekjendtgjøre de Ulykkestilfælde, der indtræffe ved denne frygtelige Sygdom, for om muligt at bekjæmpden Ligegyldighed, hvormed desværre endnu saa Mange betragte Sagen. Dette bliver saameget mere Pligt, som endog ellers competente Dommere – neppe velbetænkt – offentligen have betvivlet denne Sygdoms Existents hos os. Hvorledes det forholder sig med Jylland, maa de afgjøre, der have Erfaring derom; men at Hundegalskab (Hydrophobie), hele den forgangne Vinter og Foraar, er bemærket i Fyen, kan ikke betvivles. Allerede i Novbr. f.A. indtraf et enkelt Tilfælde i Kogsbølle, tæt ved Nyborg, hvilket dog maaskee kan høre til de tvivlsomme; men kort derefter, ved Juletider og hele Vinteren igjennem, have flere eller færre Tilfælde af denne Sygdom viist sig i Egnen imellem Odense og Nyborg, og navnligen i Sognene Rønninge, Ellinge og Skjellerup, der ikke lade nogen Tvivl tilovers om, at det var den virkelige Hunde galskab. Den viste sig først i Rønninge Sogn, hvor en fremmed gal Hund beed adskillige andre Hunde, der ligeledes bleve gale og døde. Af Mennesker bleve kun Mølleren i Holts Mølle og en Karl bidt af Mølletens egen Hund. Karlens Saar blødte stærkt og Møllerens blev udbrændt. Og da Biddet desuden skeete i Begyndelsen af Hundens Sygdom, havde det ingen videre ulykkelige Følger. Det er netop characteristisk ved denne Sygdom, og har viist sig ved de i denne Egn iagttagne Tilfælde, at Hunden, efter at være bidt, bliver nedslaaet, traurig, arrig, seer vildt med Øinene, springer iveiret, som om den snappede efter Fluer, bliver derpaa urolig, og, om den er løs, løber bort fra Hjem og Herre, uden at lade sig kalde tilbage, og anfalder Alt hvad den møder. Den omtalte Møllers Hund løb saaledes til Skjellerup og Ellinge, anfaldt og beed flere Hunde, der alle bleve gale og døde: men heldigviis blev, saavidt vides, intet Menneske bidt. Enkelte Tilfælde viste sig i Løbet af Vinteren; ved et af disse bleve i Marts Maaned Konen og Pigen i en Gaard i Skjellerup bidte af Gaardens egen Hund, hos hvem man først samme Dag havde mærket Tegn til Sygdommen. Samme Aften løb den bort. Pigens Saar blødte stærkt, og det udstrømmende Blod har rimeligviis medtaget Giften, da ingen videre Følger yttrede sig. Konen fik derimod kun et ubetydeligt Bid. Saaret blødte næsten slet ikke, men hovnede strax betydeligt. Efter faa Dage blev Konen syg, med Tunghed, Ængstelse, Aandsforvirring, saa at hun ikke kunde kjende sine Børn eller nærmeste Omgivende; hun laae i en næsten uafbrudt Søvnløshed, men dog med urolige, ængstelige Phantasier og flere Symptomer, som Læger og Physici ansee som characteristiske ved Vandskræk. Tungen var dog egentlig ikke belagt. Da ingen Læge blev kaldet, maatte Naturen bestaae Kampen alene. Den varede paa 9de Dogn uden dog at have Døden til Følge, men derimod vedblev længere, endog efter at Konen igjen kunde forlade Sengen, en temporair Aands forvirring. At Biddet skete i Begyndelsen af Hundens Sygdom, har vel været Aarsagen, at det ikke blev dødeligt, som ellers pleier at være Tilfældet. Det fortjener maaskee at bemærkes, at en slem Hoste, som Konen i flere Aar havde været plaget af, gik ganske bort under Sygdommen og kun i en ringe Grad senere igjen er sporet. (O. Th. Av.)