Viborger Samler, 1778-08-24
En behagelig Nat i forrige Sommer lokkede ved den friske Luft og det angenemme Maaneskin en stor Deel af vore Jndvaanere til at giøre sig en Bevægelse, som Dagens Hede ikke havde tilladt dem. Neppe kan Prado i Madrit, eller Dompladsen i Mayland fremvise saa mange Spadseregængere, som da saaes paa vore offentlige Pladser. Men Hen Hensigten var just ikke hos alle at bevæge sig og afkiøles ved den behagelige Aftenluft. Der fandtes iblandt dem Stiernekigere, ikke just af dem, der vende deres opmerksomme Øine til Himlens Stierner, men som holdte Øie med de Vinduer, inden hvilke deres Haabs Morgenstierne skulde opgaae, og med sine milde Straaler give deres i Fortvivlelse næsten udslukte Lue nye Næring. De forliebte Astronomers Regninger maa ikke kunne saa tilforladelig forud bestemme Aspekterne, som Kalendermagernes Tabeller. Man har anmærket, at Mirabell, en af vore jordiske Stierners største Kiendere og Beundrere, har dog fundet sig saaledes bedraget i sin Kierligheds Almanak, at han een af de sidste Aftener gik syv gange omkring, i den Forsikring, at see sin Lykkestierne, skinne paa det sædvanlige Sted, og ved det aftalte Tegn at erholde Tilladelse at komme nærmere; men forgieves. Hans Firmament blev mørkt, og den Stierne han ventede, skjult dybt under Horizonten. Men man siger, at, medens Stiernekigernes Uheld, ikke tillod ham at faae sin Stierne at see, lod imidlertid samme Stierne sig opdage af en anden lykkeligere Stiernekiger, og befandt sig i en meget fornøiet Constellation med ham. Andre deslige Nattegængere stræbte ved angenemme Midler at faae deres Gudinder at see, og derved at bane sig Vei til deres Hierter, Melodius betiente sig af Musikens fortryllende Toner til, som den anden Orpheus, at lokke sin Skiønne til Vinduet, og klage hende hans Nød. Men hans Bestræbelser bleve lige saa frugtesløse, som Mirabells. Hans Ønskers Gienstand, var allerede indtaget af en anden Gienstand, hvilket gjorde den længselfulde Melodius det aldeles umueligt, ligt at finde ringeste Adgang. Af det, hvorefter han sukkede, var den anden i fuldkommen Besiddelse. Hun, som han besværede sig over at være grummere end en Tiger, var i samme Øieblik tammere mod den anden, end et Lam. Det hun negtede Melodius med en Vestalsk Strenghed, tillod hun hiin med største Villighed. Saa unyttige vare de Toner, med hvilke han kadencemæssig klagede denne Ubevægelige sin Nød. Han havde det Vandhæld at opføre Musikken, paa det den anden kunde dandse. Hist kommer en stor Trop ærbare Borgere, paa hvilke man langt fra kan lugte, at de har tilbragt Aftenen i et Tobaks=Kollegium. Deres mørke Mine viser, at de enten have talt om Krigssager, eller drukket suurt Øl. For at jage enten Krigens Griller af Hovedet, eller Øllets Kneb af Maven, gaae de endnu, for lykkeligen at fuldende Dagen, paa Hiemveien ind paa en Viinkielder, og giøre, medens de drikke deres Sovedrik, de ivrigste Ønsker for det almindelige Vel. Deres Jver for Statens Beste nøder dem til igjen at begynde Samtalen om Tidernes Tilstand, og at fortsætte den paa Gaden, med en nu fordoblet Hidsighed; Vante til en hemmelighedsfuld Stilhed, hviske de hverandre Ordene i Ørene, dog saa, at de Forbigaaende let kunne forstaae dem. Hvormeget got ligger der ikke dog skiult og ubemerkt i Verden, Disse Patrioter, som den misundelige Skjebne har bundet til Hamre og Læster, skulde, som man kan slutte af deres Magtsprog, være lige saa skikkede til i et Kabinet at bestemme Europas Skjebne, som de nu ere ved Piben og Kortet, hvor deres Jndsigter viser deres gode Villie, men ikke høres eller bruges af Staten. Dog Ll 2. hvad hvad de ikke med Gierning kan udrette til det Almindeliges Gavn, det opfylde de i det mindste ved de inderligste Ønsker for Landets og alle Stænders Opkomst. Hver gang de drikke, skeer det i denne store Hensigt, og de fordoble deres Drikken i den beste Meening af Verden, for derved desto snarere at naae den. Hvor stor Forskiel der er paa en Ruus af Malt. og paa den af Druesaften, viser sig paa disse Statsmænd og den dem mødende Oenophilus. Hine, besværede af Ceres's Dunster, hænge med Hovedet mod Jorden, og deres vigtige Skridt behøve høilligen Stokkens Hielp. Han derimod, oplivet ved de flygtigste Deele af Vinen, gaaer halv tungt og halv let, med en lidt tvungen Behendighed, ligesom efter Takten, over den ujevne Steenbroe, uden at agte dens fremstikkende Spidser, af hvilke en standser hans ikke høit nok opløftede Fod, og tillige hans Gang, bringer hans Legems Stilling uden for Tyngdens Middelpunkt, og kaster den gode Oenophilus i Rendestenen, hvis Vand endnu afkiøler ham bedre end Natiuften. Dog er han altid bereed paa at gaae slige Hendelser i Mode, da hans troe Lygtedrager lyser ham, som den anden Dogenes, endog i det klareste Maaneskin, og har ofte i slige fortrædelige Tilfælde maattet hielpe ham paa Beenene.