Ribe Stifts Adresseaviser, 1794-06-20
Fra denne Tidspunkt af var Kongensted, see den eneste, eller i det mindste den, der meest Samvittighedsfuld fulgte Konstitutionen, imedens det heele Franske Rige fra Paris af indtil St. Domingo kæmpede med Forvirring. Enhver ny Dag fuld af Forbrydelse, Voldsomheder og Røverier, forøgede Frygten i Borgernes Hierte. Anordninger, der synes lovmæssige, modsige sig; og hvis ingen indvortes Modsigelse svækker den, saa giør dog den haardnakkede Ulydighed, de treffe overalt. For kortsiden blev endog en Øvrighedsperson dræbt af Folket, i det Øieblik, da ham forlangte Lydighed mod en Lov, og lige for Øinene af den offentlige Magt, der skulde forsvare ham. De Hindringer, man lægger i Veien for Kornets Omløb, sætte de tilgrændsende Provintser og Naboestæderne i Fare for Hungernød. Næsten overalt blive de allernødvendigste Levnetsmidler, formedelst en uimodstaaelig Overmagt med Vaaben i Hænderne, ansatte til en vilkaarlig Priis; den nyttigste Deel af Selskabet, Agerdyrkerne og Forpagterne, have Valget, enten de ville døe, eller blindt hen følge det, der med Magt giøres dem til Pligt. Handelshuse blive ødelagte; i adskillige Departements begynde Mordbrænderne igien deres Ødelæggelser, og opbrænde Adelens Slotte, og de Riges Eiendomme. Det forførte, bedragne Folk troer ikke at være patriotiskt, hvis det ikke plyndrer, brænder, og opfører lutter Kannibakoptrin. Lokket ved den Mangel, der er paa Politie, eller nogen Slags Opsigt, og ved barbarisk Tøileløshed, stiger Mordernes og Røvernes Tal i Hovedstaden saa høit, at man maae forskrækkes derover. - Man kan ikke længere skiule alt dette for sig selv; hvis Forsynet ikke hielper os, ikke standseer vore Lidelsers Strøm, saa ville vi snart blive heele Europa en Advarsel for alle urolige Hoveder, der have Lyst til Nyt og Revolutioner, kortsagt, vi blive et sørgeligt billede paa en fuldkommen Ødelæggelse. Siden Sandheden i denne Erklæring er tilstaaet af Administrationerne, siden den end- og er erklæret af Lovgivningens Hierte ved Hr. von Vaublants Organ, saa kan man gjerne igientage den: Denne skrækkelige Samling af Landeplager, der forstyrre og ødelægge det herligste Land i Verden, ere undeblivelige Frugter af den helvedmæssige Despotisme, af det ydmyggende Tyrannie, de herskende Klubber ud ove over Nationalforsamlingen, og over fire og fyrgetivetusinde Municipalitæter. Men ved hvad for en uforklarlig Fatalitæt er det skeet, at de sidste samtlige konstitutionelle Ministre, af hvilke dog nogle synes personlig at holde sig til Kongen, ikke have til raadet Hans Majestæt et frit, fast og ædelt Skridt, hvortil han efter al Sandsynlighed vilde været tilbøyelig; et Skridt, der vist vilde fundet bifald hos alle Veltænkende, hos alle dem, der ikke holde med de rasende, vilde Republikanere, nemlig, at Kongen skulde mødt i Nationalforsamlingen, og omtrent talet følgende: Mine Herrer, Deres Forgængere have forelagt mig Konstitutionen, som næsten heele Nationens Villie, og som et Middel til igien at tilveiebringe Orden, Rolighed og Lyksalig hed i Landet. Hvad der synes mig endnu at mangle ved Konstitutionen, det tænkte jeg, at Tiden skulde hæve, og Viisdom modnet ved Erfarenhed forbedre det. Jeg kalder Gud, min Samvittighed, og Nationen til Vidner, at jeg, siden jeg har underskrevet den, har anvendt al den mig tilstaaede Magt, til at handthæve den i Henseende til det Jndvortes, og forskaffe den udvortes Agtelse. Jeg har ikke ladet af selv at foregaae med Exempel i Henseende til Lovenes Samvittighedsfuldeste Efterlevelse. Dog dog nyder mit Folk, for hvilket jeg er færdig til at opoffre mit Liv, ei allene ikke got af de Opoffrelser, jeg har gjort fordet, ikke de Fordeele, Konstitutionen syntes at sikkre det, men det seer sig endnu angrebet paa sin Eiendom, sin Sikkerhed, og endog i sin religiøse selskabelige og physiske Existents. Medens jeg anvender al Umage for at befrie Riget paa en ærefuld Maade fra Krigens Byrde, tænder Anarchie, og det systematisk Anarchie, den borgerlige Uenigheds Fakkel i det Sydlige af Frankerige. Borgernes Blod flyder i meere end een Provints; næsten daglig fornærmes min Kierlighed til Retfærdighed ved nye Overtrædelser af Lovene, og mit Hierte sønderrives ved Efterretninger og nye ulykkelige Tilfælde, med et Ord: Fædrenelandets Ulykke er steget til det høieste. Mine Herrer, Ere vi da bedragne? – jeg besværger Dem i Nationens Navn, hvis arvelige Repræsentant jeg er, hvis fornemmeste Borger jeg giør mig en Ære af at være, at De undersøge Kilderne til det Onde; jeg opfordrer Dem til at angive Ophavsmændene dertil, og drive paa deres Afstraffelse, de maae være hvem de ville, under hvad Navn de endog skiule sig, hvad Paaskud de end have, til hvad for en Forbindelse de end maatte henhøre. I det Franske Folks Navn beder jeg Dem, ikke at taale nogen anden Authoritæt, end Konstitutionens, hvilken, endskiønt den endnu er langt fra den Fuldkommenhed, man maatte ynsket den i dens første Oprindelses Øieblik, dog eene og allene bør have Indflydelse paa, og styre den lovgivende Magts Anordninger. Jeg troer, at man neppe skal kunne negte, at et saadant Skridt allene vilde været frygteligt for Faktionisterne, og maatte endog derved, at det opvakte Bevægelse, have gjort et stærkt almindeligt og gavnligt Jndtryk. Enten havde da Nationalforsamlingen søjet sig efter Kongens Pasker, og da var Frankerige Tronen meget forbundet; eller den havde ikke gjort det, og i saa Fald vare dens Lemmer Medskyldige, og stode Folkets Tribunal til Ansvar, fordi de ikke forhindrede nye Forbrydelser og Uroeligheder. Men Hans Majestæt kan endnu gierne giøre det, der hidindtil ikke er skeet, og nu kan det skee med større Fordeel, da Hans sidste Brev til Kongen i Ungarn unegtelig beviser Hans Jver for Nationens Vel, og viser, hvor dyre Han maatte kiøbe Konstitutionens fuldkomne Efterlevelse. Det Skridt, vi her tale om, vilde lykkedes saameget desto bedre, da den skammelige Pikefabrikation, den latterlige Opfindelse af de røde Huer, og Soldaterne af Chateau=Vieur deres væmmelige og ærgerlige Triumph have skilt Jakobinerne ved mange tu finde Proselyter, der nu vende tilbage fra deres Vilfarelse, og skamme sig ved, at de i saa lang Tiid have været bedragne og opofrede af denne skammelige Hob Sammensvorne. At Kongen har valgt Hr. de Fleurien, en Mand af den beskedne Klasse af Adelen, til at paatage sig den præsumtive Kronarvings Opdragelse, det har og stemt Folket til Monarkens Fordeel. Det er dog ikke, til stor Ærgrelse, for Folkets Ophidsere, lykkedes disse slette Menneskeer aldeles at forderve Nationen, og giøre den til Umennesker. Den elsker Kongen, ærer hans Dyder, og hylder hans Retskaffenhed. Folket (hvilket man nøie maae adskille fra Pøbelen, der staaer i Faktionisternes Sold, og lever af Forbrydelser, forlanger intet hellere, end at foreene sig med sin ulykkelige Monark, for at kunne rive Masken af og nedslaae det almindelige Vels nederdrægtige Fiender. Folket kiender dem, nævner dem ved Navn, og vilde glæde sig over deres Afstraffelse. En fornuftig og hurtig udført Handling vilde samle den største, ja utællelige Majoritæt i Paris om Tronen; dens Birkning vilde kiendes indtil de yderste Grændser af Landet, der nu er udmattet ved de evige Udbrud af Daar, lighed og Skarnstykker; det vilde qvæle alt Had, ophæve alle Uenigheder, og foreene alle Deelene i een Punkt. Jngen retskaffen og klog Mand kan miskiende det, at, naar vi saaledes vare reducerede til vore egne Kræfter, var intet uden Konstitutionen, uagtet alle dens Mangler og Vildfarelser, i Stand til at redde os fra den Fordervelse, hvori en frygtelig Magt, en usurperende Konstitutionsstridig Voldsomhed, der truer med at opsluge Religion og Trone, Konge og Monarkie, vil styrte os. Længe igientagne Jagttagelser, nøie Undersøgelse og Efterlevelse af Nationens Villie i alle Deele bevise, at det Skridt, man vover at foreslaae, ikke kan andet, end være høist nyt tigt i enhver Henseende. Det vilde have den altid vigtige, men under Revolutionsstormene uskatterlige Fordeel, at vise Ludvig Kl. i hans fulde Kraft. Det er Tid at lade hans Karakter vederfares Ret, hvilken endog Kongemagtens Venner og Forsvarere undertiden have miskiendt, naar de ikke altid bragte Vanskelighederne, og vore skrækkelige Konjunkturer, der vare umuelige at forudsee, i Anslag med. Ethvert Folk, og især Frantsoserne, glæde sig, naar de kunne beundre et stort og urokkeligt Mod hos deres Konger, Fyrsterne ville tilforladelig vinde deres Undersaatters Agtelse og Tillid, naar de vise denne Egenskab til rette Tiid. Bevidnet ved Medlemmerne af Kommissionen af de Tolv; Underskrevet: Rabant=Pomier, Borie, Balot, Saurine, Bernard, Boussion, Lefranc. Ruamp, Pellissier, Gardien, Anacharsis Cloots, Doublet.