Berlingske Tidende, 1835-11-26
Paris, den 15de Novbr. – J en Skrivelse fra den italienske Grændse, af 9de d. M., meddeles følgende Anskuelser af Spaniens Tilstand. Den Tillid, Don Carlos's Tilhængere i Jtalien satte til hans Sag, begynder at rokkes noget, siden ProvindsialJuntaerne have underkastet sig Dronningen og lovet deres Medvirkning til Krigens Tilendebringelse i de baskiske Provindser. Herpaa vare de ikke fattede; derhaabede meget meer, at Bevægelsen skulde tiltage i Provindserne, omstyrte Jsabellas Tron og at denne Bevægelse derpaa skulde gjøre Plads for Don Car løs eller for Republikken. Jntet af disse Ønsker er gaaet i Opfyldelse, og Mendizaval synes at ville vorde for Dronningen, det, som Zumalacarregui var for Don Carlos, thi ligesom den navarresiske Jnsurrection personificerede sig i denne sidste, ligesaa kan Mendizaval betragtes som Udtrykket af et System, der lover Enighed blandt Patrioterne, rigtig Anvendelse af Friheden og Sikkerhed for Tronen. Og ham alene er det maaskee ogsaa forbeholdt, med kraftig Haand at fuldende Arbeidet, som han under saa mislige Omstændigheder har begyndt. Jdet Zumalacarregui kæmpede mod ikke ringere Vanskeligheder, skabte han et Forsvars=System, der rigtignok fortsættes efter hans Død, men som – og det seer man tydeligt af Carlisternes nyere Operationer mangler hiin Jntelligents, som der gjorde det frygteligt for Fjenden, og som uden Tvivl maatte føre til Vedligeholdelsen af en rigtig Grundvold for offensive Bevægelser. Sielden er vel Personlighedens Værd traadt saa tydeligt frem, som i de sidste Begivenheder i Spanien. Zumalacarregui har beviist, hvad en Mand er værd, ligesom Mendizaval nu stadfæster det samme, men i en anden Aand. Bliver denne Minister i Live og i Besiddelse af Magten, da føle Carlisterne ret vel, at det kun staaer slet med deres Sag, og at de enten maae lade sig slaae af Marken, eller føje sig i Concessioner; thi at en ny Zumalacarrequi skulde opstaae i deres Rækker, er ikke sandsynligt, da slige Særsyn sjelden gjentage sig. Men uden en Zumalacarregni, indsee de Fornuftigste blandt det carlistiske Parti, at det vil holde vanskeligt at sætte deres Sag igjennem, saalænge Mendizaval staaer i Spidsen for deres Modstandere, eller Frankerig, der maa frygte for de liberale Jdeers for hurtige Udvikling paa Halvøen, ikke med mere Eftertryk søger at understøtte Don Carlos. Dette sidste er imidlertid usandsynligt, næsten umuligt, og da Mendizavals Helbred ikke er svækket, da han er kraftig og virksom, ikke som hiin behøver at udsætte sig for Krigens Farer, ere de afden Mening, at det vilde være bedre, i Tide at dreie af og under alle, eller dog under nogle store Magters Garanti at bringe det til en, hidtil frugtesløst forsøgt Garanti, der vilde tjene til at gjenoprette Roligheden i Spanien. Om denne Anskuelse vil finde Jndgang hos Partiets egentlige Hoveder, eller om man som hidindtil har været Tilfældet, heller vil sætte Alt paa Kaardespidsen, end ved kløgtigt Forhold søge at opnaae det, som vanskeligt vil være at tiltvinge ved Magt, vil snart vise sig; thi forsaavidt man er underrettet her, skulle nogle høie Personer lade sig det være meget magtpaaliggende, at gjøre en Ende paa Borgerkrigen i Spanien.