Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1840-08-07
(Fortsættelse.) Sjette Møde. Kjøbmand K. Sidenius oplæste derefter den af ham anmeldte Petition fra 2260 Vælgere og andre Beboere af Lollands-Falsters Stift, om en fuldstændig Skattebevillingsret for Kongeriget Danmarks og Hertugdømmet Slesvigs forenede Stænder. Vi have tidligere meddeelt denne Petition og skulle derfor nu kun bemærke, at den Deputerede, efterat have oplæst den, sluttelig erklærede, at han ganske deeler Petitionairernes Anskuelse, at der kun i en fuldstændig Skattebevillingsret hos Folket ligger den sikkreste Garantie for en ordnet og heldbringende Finantsbestyrelse, ligesom det er hans Overbeviisning, at den tillige vil være den fasteste Grundvold baade for Kongens og Folkets Lykke. Agent Voigt oplæste derefter en lignende Petition fra 974 Borgere og Jndvaanere paa Langeland. Producenten bemærkede derhos, at han i den Skrivelse, med hvilken Petitionen var bleven ham oversendt, udtrykkelig var bleven anmodet om at tilkjendegive Forsamlingen: et omendskjøndt der fra det ringe, conservative Partie, der paa Stedet var bleven indvirket for at forhindre Underskrifter, havde Pluraliteten af den skatte ydende Befolkning dog ei derved afholdt sig fra at tiltræde Petitionen. Efterat Agent Vogt derpaa ligeledes havde fremlagt en Petition fra 75 Borgere og Jndvaanere i Faaborg om samme Gjenstand, erklærede han, at han understøttede disse Petitioner og androg paa, at en Comitteei denne Anledning maatte blive nedsat. Agent Bruun bemærkede, at han havde modtaget en Petition af samme Jndhold som de nu oplæste fra Assens, men forbeholdt sig at fremkomme med den som en særskilt Sag, da han agtede at understøtte den. Den Kongelige Commissarius. Det har neppe været Petitionairerne bevidst, hvad det er, de søge om, naar de andrage paa, at Skattebevillingsretten skulde overdrages til Provindsialstænderne og navnlig til Provindsialstænderne for Danmark og Slesvig. De have neppe indseet, at deres Andragende gaaer ud paa intet Mindre end en Omstødelse af Kongeloven. Saavel denne som L. 111 viser, at Kongen har Ret til at udskrive Skatter, og denne Ret er en væsentlig Bestanddeel af den lovgivende Magt, som tilkommer Kongen. Det er altsaa klart, at naar Folket fik Skattebevillingsret saa vilde Magten være deelt, og Danmark vilde da ophøre at være et uindskrænket Monarki. At andrage paa en saadan Forandring ligger imidlertid udenfor de raadgivende Provindsialstænders Competence, og det i en ganske anden Betydning end en Petition om Stændernes Forening. Commissarius erkjender nemlig, at en Petition af det sidstnævnte Jndhold ikke i og for sig er ulovlig, skjøndt Stænderne efter hans Overbeviisning i deres Stilling som Provindsialstænder ikke have nogen Adkomst til at indgive en saadan; men ganske anderledes forholder det sig med nærværende Andragender, der gaae ud paa en Forandring i Rigets Grundforfatning. J forrige Session blev det ogsaa under Forhandlingerne angaaende Stændernes Forening af flere af de Medlemmer til hvilke Forsamlingen har den største Tillid, og hvis Frimodighed og Jnteresse for Institutionen er almindelig erkjendt, udtrykkelig erklæret, at Stænderne ikke lovligen kunde petitionere om nogen Forandring i Rigets Forfatning. Dette blev først af Prof. Bang erkjendt, hvorefter Præsidenten holdt et foredrag, der indeholdt den samme Erkjendelse, og endelig henholdt Assessor Algreen-Ussing sig til, hvad Prof. Bang og Præsidenten havde yttret og Stændernes Competence Dader siden af en anden Deputeret blev fremført Yttringer, der bleve fortolkede som om de indeholdt den Paastand, at der til Grund for Petitionen laae et Ønske og Forandring i Statens Forfatning, saa blev dette betragtet som en Forbrydelse hvorfor man havde sigtet dem af Forsamlingens Medlemmer, der havde udtalt sig for Foreningen. Hvad angaaer det gode Overlæg, hvormed de heromhandlede Andragender skulle være indgivne, saa tvivler Commissarius paa, at Fleertallet af dem, der have underskrevet samme, have havt Begreb om, hvad Skattebevillingsret er, og i hvilket Forhold denne staaer til Forfatningen. Dette fremgaaer deraf, at Petitionerne ikke dermed have forbundet et Andragende om en total Forandring i Stænderinstitutionen. Det vilde endog være en aabenbar Urimelighed, at Provindsialstænderne skulde have Skattebevillingsret; thi naar den ene Forsamling bevilgede Skatter og den anden nægtede dem, saa vilde naturligviis de under hiin henhørende Provindser blive overbebyrdede. Allerede Afsondringen mellem Danmark og Hertugdømmernes Stænder gjør Skattebevillingsretten aldeles umulig, skulde den nemlig finde Sted i Danmark og ikke i Hertugdømmerne, saa vilde Kongen i Hertugdømmerne kunne udskrive de Skatter, som han ikke kunde erholde bevilgede i Kongeriget, og omvendt. Da en lignende Sag i 1838 blev forhandlet i de holsteenske Stænder, fandt ogsaa flere af de indsigtsfuldeste Deputerede, at en saadan Petition ikke fornuftigviis kunde indgives, fordi det efter Forholdenne vilde være en Urimelighed, at Skattebevillingsret skulde finde Sted i den ene Deel af Staten uden at finde Sted i den anden. At forene alle 4 Stænderforsamlinger, vilde imidlertid udentvivl have uovervindelige Vanskeligheder, og allerede Sprogforskjellen vilde være til Hinder herfor. alt Fald vilde mange Forberedelser være fornødne. En Petition om Skattebevillingsret, som ikke gaaer ind paa de Forandringer, uden hvilke hiin Ret er umulig, vidner visselig ikke om Overlæg, og dersom det var gjort Petitionairerne klart, at Andragendet gik ud paa en Forandring i Forfatningen, vilde de neppe have underskrevet det. Prof. Bang: Den kongelige Commissarius har anført, hvorledes jeg i nærværende Forsamlings forrige Session, under Forhandlingerne om Stændernes Forening yttrede, at der ei lovligt kan petitioneres om en Forandring i Kongeloven og den i samme grundede Forfatning. Men jeg skulde dog ikke antage, at der var Noget til Hinder for, at Forsamlingen strax skrider til at vælge en Comittee. Det kan nemlig meget vel tænkes, at mange af Forsamlingens Medlemmer, som holde sig overbeviste om, at en saadan Petition som den her Omhandlede fortiden ei kan eller bør indgives, ikke destomindre ønske, at Grunden for denne deres Anskuelse drøftes og udvikles igjennem denne Forsamling, og jeg maa selv antage, at det vil have en gavnlig Virkning, om der nedsættes en Comittee til omhyggeligt at overveie alle de herhen hørende Betragtninger. uden derfor nu at indlade mig paa Spørgsmaalet om Lovligheden eller ulovligheden af en Petition om Skattebevillingsret, maa jeg holde for, at denne hele Gjenstand har sat saamange Gemytter i Bevægelse, at det allerede fra den Side vilde være beklageligt, om de foreliggende Andragender bleve afviste ved en simpel umotiveret Afstemning, hvorimod det siden vel kunde blive Tilfældet, at deres Tilsidesættelse som Resultat af en omfattende og grundig Drøftelse, vilde tjene ligesaameget til Beroligelse, som deres øieblikkelige Forkastelse kunde have den modsatte Virkning. Prof. Clausen. Naar der er petitioneret om Skattebevillingsret, da bør det vel antages, at Vedkommende ved dette ene Ord have villet betegne og i samme indbefatte statsretslige Garantier i Almindelighed saa at Ønsket og og Trangen til disse maa erkjendes at være Hovedindholdet af de indgivne Andragender. Naar Yttringer af denne Natur fremkomme for Stænderne fra flere forskjellige Sider, da ville disse efter min Overbeviisning forfeile deres Bestemmelse, som Organ mellem Regjeringen og Folket, dersom de tilbageviste hine uden nogensomhelst Drøftelse, hvorimod en saadan meget mere forekommer mig, at være ligemeget i Regjeringens og Folkets vel forstaaede Jnteresse. Jeg kan derfor ei andet end understøtte Andragendet om, at den nedsættes en Comittee i Anledning af de indkomne Petitioner, hvorefter det da vil staae Forsamlingen frit for at afgjøre, hvilken Form hine Ønsker kunne forelægges Kongen. Grev Ahlefeldt erklærede, at han ansaae det stridende mod den Eed, han som Officier havde aflagt til Kongen, at indlade sig i Discussioner, der havde Jndskrænkning i Kongens absolut og souveraine Enevoldsmagt til Formaal, og han maatte derfor stemme imod en Comittees Nedsættelse. Grev Reventlow. Det er alene Competencen, hvorom der kan være Spørgsmaal, og det er tilstrækkeligt oplyst, at Sagen ligger udenfor Grændserne af vor Virkekreds. Jngenlunde kan det være min Hensigt at erklære mig imod Skattebevillingsret i Almindelighed, og jeg er endog af den Formening, at denne, under passende og tilstrækkelig udviklede Forhold, kan være lige ønskelig og ligge heldbringende for Kongen og Folket, men Tilfældet er, at Petitioner, der have denne Gjenstand, ligge udenfor Stænderforsarlingens Virkekreds. De tilsigtede Forandringer i Statsforfatningen vilde desuden i alt Fald kræve store Forberedelser og en langt alsidigere og større Udvikling af Folkelivet, end nu er opnaaet, og jeg maa derfor ansee dem for ubetimelige. Naar der nemlig ansøges om en Forening af begge de danske og de slesvigske Stænder, da er dette en Sag, der, om den nogensinde skulde være mulig, vilde kræve mange Forberedelser og den alvorligste Drøftelse; men ligesom intet saadant har fundet Sted, saaledes vilde man, ved at paadrive Sagen, udentvivl aldeles forfeile sit Øiemed. Jeg maa saaledes stemme imod en Comittee og det saa meget mere som de mange vigtige Gjenstande, der foreligge til Behandling, have Krav paa alle Forsamlingens Kræfter. Hvad iøvrigt angaaer den Maade, hvorpaa den Lollandske Petition er fremkommen, da kan jeg ikke nægte, at den var vel skikket til at skaffe mange Underskrifter tilveie, idet de første Undertegnere deelte Landet i 12 Districter, og paatoge sig, hver i sit, at forelægge Petionen til Underskrift, hvilket de vistnok ogsaa opfyldte, idet de i Regelen gik fra Huus til Huus og præsenterede samme. Jeg maa tilføie, at jeg saameget mere kan yttre mig upartisk om denne Adresse, som den ikke er bleven mig præsenteret, og jeg hverken har gjort noget Skridt for eller imod dem. Kjøbmand K. Sidenius erklærede, at det forholdt sig rigtigt, hvad Grev Reventlow havde yttret om, at de, der først undertegnede den af ham indleverede Petition, havde paataget sig at forelægge samme for Beboerne til Underskrift, men da der tillige, som alt anført, var vedtaget at afholde sig fra al Overtalelse, saa vidste han ikke, at der var begaaet noget Ulovligt eller endog blot noget mindre Rigtigt, men antog netop, at Sagen var bleven behandlet aldeles forsvarligt og paa den rette Maade.