Corsaren, 1844-07-05
Folket. Forleden Dag kom "den Frisindede" ganske naiv med en Afhandling og Folket, hvis Resultat, blev, at han egentlig slet ikke kunde finde Folket, uagtet han søgte efter det med Lygter, og det var ganske i sin Orden. Folket er i Grunden en stor Draabe Qviksølv; nu kom "den Frisindede" og vilde tage denne Draabe op med Fingrene for ret at betragte den, men den skilte sig naturligviis ad under Fingrene paa ham og blev til flere Draaber; han tog atter fat paa een Draabe og den i skilte sig atter, endnu engang den samme Prøve og endnu engang det samme Resultat, og der blev til Slutningen ikke een Draabe som den første han vilde gribe, men bestandig flere og flere, og fik han endelig fat paa een af dem, saa var denne ene ikke Folket o: Massen; thi dertil hørte jo ogsaa alle de andre Draaber; med eet Ord, han fik bestandig kun fat paa det enkelte Menneske. Da han nu saae alle disse enkelte Draaber, var han nær ved at troe, at den ene store Draabe ): Folket slet ikke existerede; men bliv kun lille "Frifindede" indtil der kommer et kraftigt Stød engang ved Leilighed, saa løbe alle disse Draaber sammen, og Du skal see at der er "et Folk". Denne Qviksølv-Masse er det, som kunstfærdige Hænder have faaet opsamlet i det Glasrør, som kaldes Regjeringsform, hvor den danner et Slags Thermometer, hvor man tydelig kan iagttage Kuldens eller Varmens Paavirkning. Saalænge Nøret afgiver tilstrækkelig Plads for dets frie Bevægelser, da gaaer Alting godt, men bliver Røret for snævert, Varmen for stor, da - sprænger Massen det. Naar man derfor vil betragte og bedømmes Folket, da maa man ikke tage den enkelte Draabe eller det enkelte Jndivid, ligesom Cancelliet tager den enkelte Tanke i en heel Artikel, overantvorder den til de Skriftlærde, at de kunne dømme og straffe den, nei, man maa tage Massen i sin Heelhed, og man kan da ligesaagodt finde "Folket" i den Stimmel, der betragter det store Sviini Dyrehaven, som i den, der raaber Hurra naar Hans Majestæt kjører i Commedie. For at kunne tale med om Folket, maa man selv føle sig en Deel af Folket, selv være een af disse smaa Qviksølvkugler. Man maa studere Folket, ikke ved at lade det spadsere forbi sine Øinesom Billederne i en Perspectivkasse, men ved at leve og aande iblandt Folket, ved at deeltage i alle dets Forlystelser, alle dets Følelser, alle dets Bevægelser. Ligesaalidet som man af et Billede kan lære en Stad at kjende, ligesaalidet kan man lære Folket at kjende ved at være en kold, om end nok saa opmærksom, Jagttager; man kunde betragte Folket indtil man blev saa skaldet som Nørrefælled og dog være en Fremmed, naar man kom iblandt det. Skulde der være en eneste Ting, som kunde betegne Folket, da maatte det være Adresseavisen. Den er, ligesom Folket, sammensat af de meest forskjelligartede Ting, de største Contraster, Bekjendtgjørelser fra Gouverneuren, at Hundene skal skydes paa Volden, fra en Kone med sund Die, som ønsker et Barn ved Brystet, fra Cancelliet om en heel Deel Trykkefrihedsactioner og fra en Boghandler om "Bornemanns Retsphilosophi". Jkke destomindre skulle vi dog ved Leilighed søge at lede vore Læsere paa Spor efter det egentlige Folk, ved at fremstille det i de forskjellige Situationer, hvori vi have lært det at kjende; thi, Gud veed, vi have søgt Folket med samme Ufortrødenhed som en constitueret Politibetjent de Familier, der ikke have Tegn til deres Hunde, eller Justitsraad Neiersen en Lovovertrædelse i "Corsarene.