Aalborg Stiftstidende, 1832-07-09
Fædrenelandet. Aalborg Vi have sagt, at Hr. Jnstructeur Nielsen vil kunne opfylde enhver Kunstfordring; men hvo, der iaftes har nydt Aftenunderholdningen, vil ikke sande med os, at Hr. Nielsen har overtruffen enhver Forventning, ja, at han er ophævet over al Roes. Hvo vil her være Kiender nok til at kunde bedømme saadanne Kunstværker, men selv den sande Kienders bifald er ikke tilfredsstillende for saadan Kunstner, naar hans egen Bevidsthed ikke siger ham: Du har opnaaet Dit Jdeal. Vort hele Publicum var ligesom begeistret ved ethvert fremsagt Digt af det udmærkede Udvalg, og hvert Nummer blev applauderet. Men ligesom den henrivende Kunstner modtoges med almindelig Velkomst=Applaus, da han blot saaes at træde ind paa Scenen, saaledes nøiedes man ikke med at skilles ved ham til Afsked med stormende Applaus og Bravo allene, men eenstemmig blev den kjere Gjest fremkaldet, Tæppet maatte atter rulles op, Kunstneren fremtreen og Jubelen var uden Ophør. Han tolkede sine Følelser i faa, men hjertelige Ord. Natrosen. (Af Christian Winther.) Han havde ei seet, at Byen faldt For engelske Blus og Brande, Ham Skjæbnen havde fra Hjemmet kaldt Langt bort til fremmede Lande. Der stod han da med Haanden i Barm Og Øiet saa mørkt i Vrede, Og stirrede med veemodig Harm Paa den tomme Svanerede. Da tørrer han sig om Skjæget brat, Mens Taaren paa Kinden brænder, Han knuger den gamle begede Hat Jmellem de sittrende Hænder. Hvor er I henne, store og smaa, I Havets stærke Svaner, Som smykkede her i Dammen laa Med Dannebrogs røde Faner, Søger I end den gamle Færd Paa fjerne, fjendtlige Kyster, Viser J Fjenden hvor stolt i bær De egeplankede Bryster, Nei. - J har glemt den gamle Sang, De danske, jublende Toner: Nu stemmer J op den Seiersklang, Der tordner fra Brittens Kanoner. Vel har jeg tømt saa mangen Skaal, Men ingen beesk, som den sidste, Den var iskjænket til bredfuldt Maal, Nu vil mit Hjerte briste! Naar snart Kammerater, mit gamle Skrog Jeg i sidste Havn skal fortøie, J svøbe en Flig af Dannebrog, Omkring min snevre Køie. Det gjør saa godt for Vee og Værk, Det Svøb bør man vel hædre, Selv Jomfru Maries Silkesærk Ei Smerten kan dulme bedre. Naar da den store BaadsmandsnatPaa Dækket kalder de Døde, Da skal jeg ogsaa være parat Til Mønstring hisset at møde. Og Chefen selv, kan J troe mig Børn, Mig beder frem for sig træde: Naa er du der, din gamle Ørn! Gak ind til din Herres Glæde ! Saa faaer jeg Lov at gaae agter ud, Viborger Samlers Bemærkning, at man i Viborg intet veed af at sige om det i denne Avis anførte Tilfælde, betræffende den Fare der omsvævede Hs. Exellence Hr. Overhofm. de Hauch da Hingsten slog op, modbeviser aldeles ikke vort anførte Factum, thi skulde der ikke vides andet end hvad man hører fra Viborg, da var Verden vistnok meget fattig paa Tildragelser. Men Sandfærdigheden af det Anførte ville vi være forpligtede til at beviisliggjøre ved Udsagn af Hædersmænd der vare tilstæde og hvis Navne Enhver kan erholde opgiven. Endnu maa bemærkes, hvad paa lignende Maade kan bevises, men hvad man vel heller ikke veed at at sige i Viborg, at Hs. Exellence strax efter det odisse Tilfælde, forlod Dyrskuet forinden Præmie=Uddeelingen var tilendebragt, og kom ikke igjen ud paa Pladsen.