Viborger Samler, 1773-10-11
Mandagen den 11 October. Saa let man i enhver Lærebog kan finde en maaskee temmelig rigtig Forklaring over Dyden, saa vanskeligt er det i enkelte Tilfælde at bestemme, om denne eller hin Gierning og Eegenskab i sær og fortiener det ærværdige Navn af Dyd. En Handling, som med Rette skal kaldes god og dydig, maae ei alene være. god i sin Natur og Følger, men den maae tillige være det i sine bevægende Aarsager og Hensigter, uden hvilke ingen sand Dyd kan tænkes. Jndsigt og Oplysning om sine Pligter, eller i det mindste en virksom Attraae efter samme, levende Følelse af sin Forbindelse til at efterkomme disse Pligter, og endelig en utrettelig Aarvaagenhed og streng Agtsomhed over sit eget Forhold maae da nødvendig udkræves hos den, som man bør tilstaae det Ærenavn, som overgaaer alle andre, nemlig at være dydig. Antager man denne Fordring, som billig, og hvad kan man andet? Hvor nær ere da det menneskelige Kiøns Dyder ikke ved at forsvinde, eller i det mindste hvor faa og sieldne blive de ikke i Verden? Det Gode, som skeer i Verden, gjøres ofte uden ald fornuftig Hensigt i blot Letsindighed, ofte i onde Hensigter, og maaskee oftere i Hensigter, der ere blandede af Got og Ont. Alt dette skulde først fradrages, og de gode Handlinger, som da bleve igien, fortiene alene Sted paa de egentlige Dyders Liste, som vel og efter den Regning ikke bliver meget vidtløftig. Jeg vil ikke hermed giøre agtede Menneskers Dyd mistænkt, jeg vil end ikke engang give dem bifald, som uden Skaansel udstøde dem af de Dydiges Tal, der have begaaet en aabenbar og unegtelig Forseelse. Fuldkommenhed er ikke det dødelige Menneskes Deel. Min Hensigt med disse korte Tanker er allene denne, at Menneskeet ved at dømme og sine Gierninger ei bør blive staaende ved deres første og nærmeste Følger, men gaae tilbage til deres Motiver og Hensigter, som egentlig er det, der giver dem deres sædelige Beskaffenhed. Uden denne skarpe Undersøgelse kan Dyden ei længe bestaae, og langt mindre kan den tiltage. Forsømmelsen heraf er Aarsag, at saa mange Mennesker, som Naturen synes at have dannet til den høieste Grad af Dyd, dog blive kun omtrent som alle andre. Man betragter f. E. Virkningerne af Tapperhed, Godgiørenhed, Nidkierhed som nyttige og fordeelagtige; men fordi man glemmer Motiverne og Hensigterne, driver man ofte disse gode Egenskaber over Grændseerne, og saaledes forvandler dem til virkelige Laster, Naar ovenmelte Undersøgelse forsømmes, er det umueligt at modstaae Egenkierlighedens voldsomme Herredømme, og naar denne er bleven Drivefieren til end- og gode Gierninger, hvor meget have de ikke da tabt af deres Værdie Jntet er almindeligere, end at Folk som lagttage en vis Ærbarhed og Orden i deres Levemaade, med største Strenghed laste dem, som falde i de Feil, de selv have vidst at undgaae. Den, som har en naturlig og ved Vanen hærdet Afskye for stærk Drik, anseer sin Naboe som en Misdæder og Helvedbrand, fordi han ei altid kan modstaae den fortryllende Smag, han finder i Viinen. Hvor ukierlig dømmer Grieren den Ødsle, og denne hiin, De fleste, som ivreeheftig mod enkelte Laster, forlange (ofte uden selv at viide det i Grunden intet andet, end at alle Laster, skulde afskaffes, undtagen deres egne. Disse umilde Domme sette ofte en eftertænksom Tilskuer af det menneskelige Liv i megen Forlegenhed Hvad skal man tænke, naar man seer den, som for dommer een Last, begaae en anden, og dog pukke paa sin Retskaffenhed? Hvor forvirres vi ikke, naar vi erfare, at den, som ved mandigen at modstaae mange Slags Fristelser har erhvervet sig en Ret til vor Høiagtelse, bukker under, saasnart hans skrøbelige Side kiendes og angribes, Og hvor stor maae ikke vor Forundring blive, naar disse laste og fordømme deres Medmennesker, fordi de plages af andre, og ikke just de selvsamme Svagheder: Dersom man der for ei stedse vil være disse Forvirringer og Modsigelser underkastet, bør man baade i at rose og laste vise sig meere sindig og vaersom, end almindeligen skeer. Ved noget Afslag paa begge Sider bringes den Dydige og Lastefulde lidt nærmere til hinanden, saa den Sidste ligesaa vel kan have sine gode, som den Første sine slette Egenskaber. Dersom man ofte betragter Sagen fra denne Side, som uden Tvivl er den rette, saa opnaaes derved en dobbelt Fordeel. Den naturlige Stolthed, som saa gjerne forestiller os vore enkelte gode Egenskaber og Handlinger som sande og store Dyder, kan for det første derved faae en gavnlig Ydmygelse, naar vi betænke, hvor levi ved et Angreb fra en anden Side kunde forraskes. Og dernest maae denne Betragtning nødvendig bevæge os til Mildhed og Lemfældighed i vore Domme end- og over dem, som falde i store Forseelser, da disse maaskee kunde have været og blevet meget vakkre Folk, dersom de ei til ald Uheld vare blevne fristede paa den ommeste Side. Herom vil man endnu finde sig mere overbeviist, naar man betænker, hvor meget tilfældige Ting formaae i at danne vor sædelige Beskaffenhed. Der vil vel ingen tænke, at jeg nægter Menneskets Frihed, fordi jeg troer, at Opdragelse, Omgang, Exempler, Leiligheder og udvortes Omstændigheder have megen Jndflydelse paa hans Sindelaug til at gjøre samme enten Ont eller Got. Det er vel oftest Forskiellen paa disse Ting, der foraarsager Forskiellen paa Heltens og Misdæderens Levemaade og Skjebne. Vi fødes med ubestemte Ævner, som siden i det menneskelige Selskab modtage, hvad Vending det skal være, enten til Got eller Ont. De fleste Mennesker hade det Alvorlige, og antage derfor heller Fordomme og Exempler, som Regler for deres Forhold, end de ville indlade sig i alvorlige Undersøgelser.