Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1841-11-15
Udgaverne af Bøger, beretter Berl. Tid, at Fruentimmer allerede hos os have arbeidet i Provindsial Bogtrykkerier, navnlig i Ribe. - Dersom Hensigten med at bruge qvindelige Sættere skulde være den her nævnte, da finde vi dette Project saa inhumant og urimeligt, at det næsten undrer os, at nogen Typograph har været at formaae til at sætte det uden i det mindste at indpractisere en eller anden drillende Trykfeil, ligesom den tydske Bogtrykkers Kone, der i Mandens Fraværelse gik ind i Trykkeriet, hvor Bibelen var under Pressen, og i Jehovads Straffetale til Eva satte: und er soll dein Narr sein (istedetfor Herre); thi det er aabenbart, at Meningen med Forslaget er den, at man skulde benytte Fruentimmer for at tvinge Mandfolkene til at lade sig nøie med den usle Løn, hvorfor hine sædvanlig maae arbeide. Derimod vilde vi Jntet have mod Forslaget, naar det gik ud paa at bidrage til at hæve Fruentimmerne til det Trin af Uafhængighed og Selvstændighed, som vor Tids Oplysning fordrer, ved at give dem Leilighed til en større Fortjeneste og Adgang til flere Erhvervskilder, som hidtil have været lukkede for dem. Det er nemlig altid characteristisk for barbariske Nationer og Tidsaldere, at Qvinderne befinde sig i en undertrykt og nedværdiget Stilling, og det er en Levning fra en saadan Tidsalder, at Fruentimmerne hos os endnu kun faae den halve Arv og ikke engang den halve Betaling for deres Arbeide imod Mandfolkene, at f. Ex. en dannet Dame, som end- og har bragt det til Virtuositet i det for Helbredet saa fordærvelige Brodeer-Arbeide, neppe derved kan fortjene et Par Mark en heel lang Dag, og at en flittig Kone maa være glad, naar hun kan fortjene 8 s. om Dagen ved at spinde. Jo mere Maskiner gjøre saadanne Arbeider overflødige, des mere ville Menneskene blive henviste til Beskjæftigelser, som kræve Aand og Hoved, og med den stigende Oplysning ville Fruentimmerne stedse hæves til større Uafhængighed, saavel i andre Henseender som og derved, at deres Arbeide sætter dem istand, til ved Flid og Tænksomhed at finde en anstændig Underholdning. (Slutningen af Justitssagen, see forr. N. Da han med sin Ven, Skomager Piepgrass, gik fra Gildet paa Ludvigsburg til Osterhof, havde han sagt til denne, at han ikke kunde leve længere, at han (Piepgrass) maatte bede til Gud for ham, og at han vilde tage Livet af sig. Piepgrass havde søgt at trøste ham og havde taget det Løfte af ham, at han ikke vilde udføre sit Forsæt; men han skiltes dog fra Førstnævnte i den Hensigt, først at tage sin Elskede og derefter sig selv af Dage. Han begav sig derfor til Osterhof for at hente sin Huusbonds dobbeltløbede Bøsse. Paa Osterhof havde han truffet Godsskriveren og de andre Tjenestefolk, med hvilke han ned et Glas eller et halvt Glas Punsch og et Stykke Smørrebrød. Han var derpaa igjen gaaet bort og havde taget Bøssen, der hang paa Væggen i Gangen; efterat han ved nærmere Undersøgelse havde fundet, at begge Løbene vare ladte, og endnu fra sit Kammer havde hentet sin Havekniv, havde han begivet sig tilbage til Ludvigsburg. Underveis havde han i den til Gaarden førende Allee skjult Bøssen bag et Egetræ og var derpaa igjen gaaet hen til Dandsepladsen. Her havde han truffet Charlotte Kruse og opfordret hende til at gaae hjem med ham. Dette havde hun imidlertid afslaaet, hvorpaa han, for at tvinge hende til at gaae med ham, og derved faae Leilighed til at udføre sit Forehavende, havde sagt til Suxdorffs Kone, der var tilstede i Dandsestuen, at de smaae Børn hjemme vare urolige og skrege efter Charlotte, hvorfor hun maatte befale denne at gaae hjem. Suxdorffs Kone havde derpaa ogsaa ved ham ladet Charlotte Kruse sige, at hun skulde begive sig hjem; han havde derhos tilbudt Pigen at ledsage hende, men hun havde afslaaet dette og var strax efter gaaet bort med Noth, hvorpaa han var fulgt med dem begge og havde sagt til Pigen, at hun kunde dog i det mindste lade ham gaae ved hendes venstre Side. Hun havde anmodet ham om at lade hende og Noth være, men han var ikke desto mindre fulgt med, og da han var kommen i Nærheden af det Sted, hvor han havde skjult Bøssen bag ved et Træ og hvor han efter nogen Søgen fandt samme, havde han med Bøssen i Armen raabt til Noth, at han skulde bortfjerne sig, hvorpaa denne ogsaa var løbet sin Vei. Charlotte Kruse havde ligeledes villet tage Flugten, men hun var faldet over en Busk. Han gik derpaa hen ved Siden af hende, holdt Bøssen tæt til hendes Nakke, spændte først Hanen, paa det ene Løb og trykkede den af, og endskjøndt hun efter Skuddet ikke gav nogen Lyd fra sig, afskjød bag dog strax det andet Løb uden at forandre Geværets Retning. Det andet Skud havde han egentlig bestemt for sig selv, og han vidste ikke, hvorledes han var kommet til at skyde anden Gang paa Charlotte Kruse. Da han nu saae hende ligge død paa Jorden, havde han villet bringe sig selv af Dage, til hvilken Ende han havde fremtaget Havekniven - hvilken han iøvrigt havde medtaget for dermed at fuldbyrde Mordet, dersom han ikke skulde træffe Charlotte Kruse ved Skuddet – og forsøgt at skjære Halsen over paa sig, men men han havde ikke Kraft nok dertil. Ogsaa et Forsøg paa at støde sig Kniven igjennem Hjertet var mislykkedes. Han havde nu kastet sig paa Knæe, bedet til Gud og beklaget sin Skjæbne, og havde derpaa lagt sig paa Liget. Men da han mærkede, at hans Kjole brændte og at der ligeledes var Jld i den Myrdedes Klæder, havde han, for at søge La mod Vinden bagved Jordvolden, baaret Liget nogle Skridt længere hen, men var falden med det og bleven liggende paa det, i hvilken Stilling han strax efter var bleven funden af flere Folk Allerede tidligere havde han havt den Tanke at tage Livet af sig selv, fordi hans Kjærlighed til Charlotte Kruse ikke blev gjengjældt, men først i de sidste Dage, efterat Pigen ifølge hans Mening havde givet ham sit Ja og senere havde trukket sig tilbage, var den Tanke opkommet hos ham, at han ogsaa maatte ombringe hende, for at hun ikke skulde gjøre nogen Anden lykkelig. Forgiæves havde han ved Bøn søgt at løsrive sig fra denne Tanke, han havde ikke kunne blive Herre over den. Den bestemte Beslutning, at fuldføre Gjerningen, havde han imidlertid først fattet den samme Aften, da han udførte den. J et senere Forhør har Tiltalte udsagt, at endskjøndt han havde hentet Bøssen i den Hensigt, dermed at skyde Charlotte Kruse, saa troer han dog, at han ikke vilde have fuldbragt Gierningen, hvis hun paa hans Opfordring frivillig var fulgt med ham uden Noth. Kniven havde han medtaget i den Hensigt, dermed at ombringe sig selv, naar han havde skudt Pigen og dertil brugt begge Løbene. Efterat være foreholdt denne Forklarings Uovereensstemmelse med hans tidligere Udsagn, hvorefter han havde til Hensigt at dræbe Charlotte Kruse med Kniven, yttrede han, at saavidt han nu kunde befinde sig, var hans sidste Forklaring den rigtige. Endnu har han bemærket, at han om Morgenen samme Dag, da han udførte Gierningen, havde været i Rieseby Kirke, hvor Præsten havde holdt en Prædiken, som efter hans Mening passede paa hans Forfatning, og opfordrede ham til at afstaae fra Gjerningen. Gjentagende har han forklaret, at det var Tanken om at see en Anden lykkelig ved Besiddelsen af Gienstanden for hans Kjærlighed og sig selv derimod ulykkelig og tilbagestødt, der har bestemt ham til Forbrydelsen. Han har vel indseet det Syndige i sin Handling, men ikke kunne blive Herre over sin Lidenskab, og først efter at have fuldført Gjerningen har han følt Anger derover. Han viste intet Andet at anføre til sin Undskyldning end sin lidenskabelige Kjærlighed, som han ikke vidste at beherske. Pastor Schnitker i Eckernførde og Provst Bor y sen i Slesvig, som jevnlig havde besøgt Tiltalte i Fængslet, have udtalt det som deres faste Overbeviisning, at han følte den dybeste og oprigtigste Anger over sin Forbrydelse. Ved den slesvigske Over criminalrets Dom blev derefter Tiltalte for begaaet Mord dømt til Radbrækning, og denne Dom blev af Overappellationsretten stadfæstet. Begge Domstole indstillede imidlertid, at den saaledes idømte Straf ved Hs. Majestæts Naade maatte forvandles til simpel Livsstraf, men fandt Betænkeligheder ved at andrage paa nogen yderligere Benaadning. Heller ikke det slesvig-holsteen-lauenborgske Cancelli dristede sig til at anbefale Domfældte til Livsstraffens Eftergivelse, men troede alene, ligesom de fornævnte Domstole, at kunne andrage paa, at han, istedetfor at lide efter Dommen, maatte henrettes med Øre, hvilken allerunderdanigste Jndstilling ogsaa blev bifaldet ved Hs. Majestæts allerhøieste Resolution af 30te September sidstleden.