Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-04-29
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Fanskenske Maa Sjette Aargang. No. 58. af Den 8. Udgivet og forlagt af J. Werfel, trykt i Kjøbenhavn, hos P. H. Höeckes Enke. Løverdagen den 29 April, 1800 nigKl. hos Paa en at de En har og al Sluttet.)Et Raab hører jeg lyde høit og, som det synes, ikke uden Skjel: "Hvi skulde Qvinder være bandlyste fra Tragoedien, Saae vi hidtil nogen Scene værdig sand Deeltagelse, hvori ikke indens Taarer blandedes med andens Smerte, Sandelig denne Anke er godmodig og tilgivelig for dem, der ikkun igjennem Nutidens malede Briller skue ind i de gamle Dage, Qvinden har nu brudt mere udaf det Fængsel, hvori Slægtens Barndom fængslede hende – for ikke at sige af de Grændser den evige Natur betegnede hende. - Hun vil nu overalt være med, i Cabinettet og i Feldten, som i Fadeburet og i Syestuen. Det gamle Nordens Qvinder vare ædle, og, som Mændene, kjekke og derve. Men den Tids Sædvane og Vaabenbrug fordrede Mandens fuldvoxne Kræfter, var Tilværelsens nødvendige Betingelse, og gjorde Aandens, Egenskaber; mindre fremskinnende. Den stærke Kjempe værnede for sin Huusdør, medens den tavse Hustrue puslede derinde, og Vandringsmanden lærte først, at kjende hende bag Huusbondens Skjold. Hun levede sig ad sen kierlig Blomst Som op er været i en Egerød, Som suger alt sit Liv fra den Som maatte gaae til Grunde, hvis den ei fik Lov at spire i sin lille Krog, J Skyggen af sin Stamme. naar Aarsag, 33 En Derfor see vi saa faa Oldtidens Qvinder træde frem i Historien, men ogsaa de, der gjøre det, desmere hædrede. Vist nok var Qvinden kjer for den drabelige Kjempe (Mars og Venus havde jo altid hinanden kjørest, som Naturen byder Svaghed søge Lye bag Styrken) og Baldur og Nanna, Signe og Hagbarthvige ikke for Sydens varmeste Kierlighedshelte. Men i at slutte Forbund om Sømandskab, Heltedom og Herrefærd, i at bygge Riger og Lande, stride for eller imod de gamle Guder, der vare - og gid de endnu vare det – Qvinderne uveifarne. Ogsaa det har man indvendt imod Palnatoke: at det er uanstændigt at lade en Dannerkonge døe som en Nidding, paa en dansk Skueplads. Uagtet denne Jndvending røber en næsten for høi Grad af Enfoldighed, til at fortjene Svar, saa være det dog sagt: at saalidet som Sandhedens og Historiens Muse erklærer sig for Undersaat, enten af den monarkiske, eller af nogen anden Regjeringsform, saalidet tager Kunsten i Betænkning om det er en Fyrste eller Betler, igjennem hvis Jndividualitet dens Øiemed opnaaes. Som Stormen fælder Egen og den svage Tidselsteengel, saaledes rammer den retfærdige Sagaes Segl ligesaavel den hovmodige Tyrann, som den lumske Hofsvend, og den, Aartusinde derefter herskende, Dannerkonge kan fornuftigviis ligesaa lidet vredes over at see Friheds og Retfærds Sværd svinget imod en Nidding, der eengang sad paa hans Sæde, som en Trajan eller Antoninus kunde fordømme Livit Annaler, fordi de alle Næringsgrene blomstre atter med forynget Kraft og ved den forhøiede almindelige Velstand ville den nærværende Tids Lidelser glemmes. Dannemarks Rolighed vil i Fremtiden være mere sikker end nogensinde før, da det netop ved den Engelske Jnvasion er kommen i nøieste Forbindelse med Frankrige, og Europas alting formaaende Dietator har forsikkret det om sin Beskyttelse og sin særdeles Bevaagenhed. Maatte disse glade Udsigter i den fjerneste Fremtid opmuntre de Danske Staters Beboere ikke at trættes i deres Anstrængelser, nu da Nøden kræver dem, under deres ædle Beherskers Styrelse, til det ønskede Maals Opnaaelse. Men maatte de ogsaa engang, efter at Roligheden er vendt tilbage, af andres Erfaring have lært at udøve den Viisdom, ikke at lade sig fange i Luxus og Blødagtigheds Snare, som have styrtet og endnu fremdeles ville styrte de største og vigtigste Ste ter. Maatte ogsaa heri stedse deres nuværende høie Konges store Exempel stedse lyse for dem, Søndagen d. 23 April begyndte den aarlige Examen i de Herrer Bings & Kalisch's Jnstitut, og endtes d. 27de. Foruden mange af Børnenes Forældre vare ogsaa endeel indsigtsfulde og lærde Mænd overværende. Man kan ikke andet end glæde sig over dette Jnstituts heldige Fremgang, og den utrættelige Jver, hvormed dets Bestyrere søge at befordre dets Flor. Det tæller nu nogle og tredsindstyve Elever, blandt hvilke der findes udmærkede Hoveder. Af de, som hidtil ere blevne demitterede fra dette Jnstitut, gaae nu tre i Frue Latinskole, og opvække store Forventninger. Ved Auction efter en for ikke længe siden afdød Engelskmand, navnlig Dicky, som havde handlet med Engelske Varer, skulle nogle og 40 Engelske Hatte sælges. Oldermanden for Hattemagerlauget indfandt sig med to Politiebetienter paa Auctionsstedet og gjorde Forbud mod Hattenes Salg. Det kommer nu an paa, hvorvidt dette Forbud ved endelig Dom vil finde Medhold. Adskillige troe, at slige Forbud just ikke ere saa ganske nødvendige fra det respectable Hattemagerlaugs Side, paa en Tid, hvor man lader sig betale med 8 Rdlr. 3 Mk. for en Dansk Hat.