Den Vest-Sjællandske Avis, 1834-07-01
Jerusalem. (Af den berømte Franske Digter Alphouse de La martine.) En Dag havde jeg ladet opslaae et Telt paa en steenfuld Mark, hvor der stode et Par knudrede og forkrøvlede Olietræer, under Jerusalems Mure, nogle hundrede Skridt fra Davids Taarn, lige over for Siloahs Kilde, hvis Vand endnu rinder over de forvittrede Stene i dens Grotte, ikke langt fra den Kongelige Digters Grav, som saa ofte har besunget den. De høie sorte Terrasser, som engang bare Salomons Tempel, hævede sig paa den venstre Side af mig, bekrandsede med de tre blaae Kuppler og de lelte ranke Søiler af Omars Moschee, hvilken nu staaer paa Ruinerne af Jehovas Huus. Staden Jerusallem, hvori just dengang Pesten grasserede, var ganske indbyllet i den blendende Sols Straaleglands som blev reflecteret fra Stadens mangfoldige Kuepler, dens hvide Marmor, og fra dens Mure, som Aarhundredernes Forløb, og de saltholdige Vinde fra den Asphaltiske Søe (det døde Hav) have giort glatte. Det var en brændende Hede, ingen Lyd børtes fra den hele Omegn; Staden laae som i en Dødsøvn; dens brede Porte stode aabne, og fra Tid til anden saae man den hvide Turban og den røde Kappe af en Arabisk Søl dat, som til ingen Nytte holdt Vogt ved den øde Port. Jngen gik ud og ingen kom ind; kun Morgenvinden, der eensom reiste den hvirvlende Støv i Gaden, bedrog Synet af og til ved Udseendet af en Karavanes Ankomst; men saasnart dens kortvarende Leeg hørte op, saasnart Vinden tabte sig og den pustede hen over de tre Palmer, som hæve sig over Kaiphas Huus, saa sank Ste vet igien, saa indfandt sig samme øde Syn paa nye og ingen Kameels eller Muulæsels Hov gienløb fra Gadens Steenbroe. Hvert Qvarteer bleve de to Fløie, som ere lukkede paa alle Jerusalems Porte, aabnede, og vi faae de Døde, hvilke Pesten havde bortrevet, at bringes ud af Staden, og som hvergang bleve baarne paa en Bør af to nøgne Slaver hen til Gravene, som laae i Nærheden af os. Undertiden blev den Døde ledsaget af Tyrker, Araber, Armenier eller Jøder i en lang Række, hvilke da begrove ham med Sang, under Olietræerne; derpaa gik de med langsomme Skridt og tanse tilbage til Staden; men fordet meeste bleve de Døde begravede uden Følge- og saasnart de to Slaver havde udgravet nogle Skovler fulde af Sand, lagt den Døde ned i Hullet og kastet Jorden til over ham, saa satte de sig ned og deelte hans Klæder imellem sig, derpaa tændte de deres Piber, røgede dem ganske langsomt og morede sig med at see Røgen af dem at stige i Veiret i den klare Efteraarsluft. (Dette er en Følge af Mahomedanernes utokkelige Troe, at Døden ikke rammer uden hvem den skal; en Troe, som betager al Frygt og al Forsigtighed.) Foran mine Fødder udbredte sig Dalen Josaphat som en stor Grav; Bækken Kedron slyngede sig igiennem den i sølvhvide Striber. Dalen er som besaaet med store Flintestene, og Siderne af de to Høie, som indslutte den, ere ganske hvide af Grave og Turbaner af Steen (hvilke Mahomedanerne pleie at sætte paa deres Grave); lidt til høire saaes de skraae Sider af Oliebierget, og over disse de adspredte Klipper af Jerichos nogne, vulkanske, kegledannede Biergklæde, hvorimellem atter Horizonten stak frem, indfattet af en Række af ulige høie Cypresser. Øiet blev uvilkaarligt draget derfra, tiltrukket af Glandsen og det blyefarvede Skiær af det døde Hav, som ligger ved Foden af Bierget. Dybest i Baggrunden viiste sig det stenede Arabiens blaae Bierge, de havde et giennemsigtigt Udseende som Krystal, og det forekom som man saae over dem en ubegrændset Horizont svømme i Purpur og Lysglands. Det var Middagstimen, paa hvilken Muezzin, observerende Solen, stiger op paa det høieste Gallerie af Minaret (Taarnet af Moskeen), og afsynger Bønnen med en livfuld og andægtig Stemme; en Stemme, som veed hvad den siger, og som efter min Mening er bedre end vore Kirkeklokkers Aand og bevidstløse Stemme. Mine Arabere havde af en Sæk af Gedehaar givet mine Heste Byg, som vare med Jernringe, hvilke man lægger og Fødderne paa dem, bundne rundt omkring Teltet. De smukke Dyr stode ganske ubevægelige med nedbøiede Hoveder og beskyggede af deres lange, bølgende Manke, deres graae Haar skinnede og dampede under den lodrette Sols Straaler. Araberne havde søgt en Tilflugt under Skyggen af det bredeste Oliventræe; de havde udbredet deres Maatter og røgede, eller fortalte Ørkenens Eventyr, eller sang Antars Sange. Antar er Mønsteret for den omsvævende Araber; han var paa engang Hyrde, Kriger og Digter, som i sine Folkesange har skildret Ørkenen i alle sine Forhold. Han er en Epiker som Homer, fuld af Veemod som Hob, elskovsfuld som Theokrit, Philosoph som Salomo. Hans Vers, som nu hendysser Araberens Phantasie i Drømme, og nu opflamme den, løde i fulde Toner iblandt den livfulde Gruppe af mine Ledsagere, og saa ofte Digterens Ord havde truffet disse vilde, men følelsesfulde Menneskers Sind, saa hørte man en sagte Mumlen fra deres Læber, de foldede deres Hænder, løftede dem derpaa op over deres Øren, bøiede Hovedet, og nu raabte denne, nu hiin: Allah, Allahl Allah! - Faa Skridt fra mig saae jeg en ung Tyrkisk Kone at græde over sin Mands Grav ved et af de smaae Monumenter af en hvid Steenart, hvormed alle Høie omkring Jerusalem, ere ligesom besaaede. Hun syntes neppe at være 1820 Aar gammel, og jeg har aldrig seet et meere henrykkende billede af Sorgen. Jeg kunde see hendes Profil, da hun kastede Sløret tilbage; hendes Ansigt besad den rene Form af de skiønneste Hoveder i Parthenon; men tillige ogsaa de Asiatiske Fruentimmers Værdighed, Blidhed og smægtende Ynde; en langt mere qvindelig Skiønhed, meget mere indtagende og fortryllende for Hiertet end Grækindernes strenge og mandlige Skiønhed. hendes Haar havde en bunkel guldblond Farve, ligesom Brongen ved de antike Statuer, og som sættes megen Priis paa i dette Solland, ligesom et uafladeligt Gienskin af Solen. Hun havde opløst sit Haar, det bølgede sig ned omkring hende, og naaede, i bogstavelig Forstand, ned til Jorden. Hendes Barm stod aaben efter Fruentimmernes Skik i denne Deel af Arabien (Palæstina), og naar hun bøiede sig ned for at omfavne Steenturbanen, eller hun lagde Øret til Graven, saa berørte hendes blotte Bryst Jorden. Hun havde bestrøet Graven og Jordbunden deromkring med alleslags Blomster; et smukt Damastteppe laae udbredet foran hende; paa dette Teppe stode flere Skaaler med Blomster og en Kurv med Figner og Bygkager; thi hun tilbragte hele Dagen i en saadan Jammer. Et Hull, som var gravet i Jorden, og som efter hendes Mening var anbragt over den Dødes Øren, tiente hende til et Talerør i den anden Verden, hvor den hviilte, som hun besøgte; hun bukkede sig need hvert Øieblik til denne smalle Aabning, og udtalte syngende nogle Ord ned i den, derpaa lagte hun Øret til, som hun ventede paa et Svaar, hvorpaa hun atter gav sig til at synge og græd paa nye. Hun var mig saa nær, at de Ord hun sagde naaede hen til mig; men min Arabiske Tolk kunde ikke forstaae dem. Et Par Skridt fra denne Kone legede under et Stykke sort Tøi, som var udbredet som en Solskiærm over to Pæle, der vare satte i Jorden, hendes to smaae Børn med tre sorte Abyssiniske Slavinder, hvilke, ligesom deres Frue, sadde paa Hu paa et Toppe, der var udbredet over Sandet; de vare alle tre unge og smukke, men havde Abyssiniernes skarpe Ansigtstræk, de istemmede grædende deres Frues Klagesang. Det var just en Søndag; tobundrede Skridt, fra mig, bag ved Jerusalems, tykke og høie Mure hørte jeg, ligesom Vinden bragte Lyden, til mig fra den sorte Kuppel af det Græske Kloster, den fjerne svage Echo af Vesper. Davids Hymner og Sange gienløde efter 2800 Aars Forløb fra udenlandske Stemmer og i et nyt Sprog, men paa de Høie, hvor de først vare blevne digtede, og jeg saae paa Klosterets Terrasser nogle gamle Munkeskikkelser i dette hellige Land komme og gaae, og med deres Breviar i Haanden mumle de Bønner, som vare blevne mumlede i saa mange Sekler og i de foriskelligste Sprog og paa den forskielligste Maade. Ogsaa jeg, siger Hr. Lamartine, var kommen dertil for at besynge alle disse Ting, for at studere Aarhundrederne i deres Vugge, og stige ned til Religionens Kilde. (Jmidlertid lader det ikke som Hr. Lamartine kom denne Gang til Jerusalem, Pesten afskrækkede ham formodentlig derfra; men han har meddragt fra sin Reise en Følelse for Orientens Civilisering, som han flere Gange paa det stærkeste har lagt for Dagen i sine Taler i de Deputeredes Kammer.) Nogle Maaneder derefter, vedbliver Forfatteren, var jeg paa en Reise i Libanon Giæst hos Scheiken af Eden, en Arabisk Maronitisk Landsbye, som ligger under den spidseste udgaaende Kant af dette Bierg paa Grændsen af Vegetationen, og er kun beboelig i Sommertiden. Den ædle og ærværdige Olding var med sine Sønner, og nogle af sine Tienere vandret den samme Vei som jeg hen til Tripoli, og modtog mig i sit Palads med en Værdighed og Fiinhed i sit Forhold og et saadant Galanterie, som man kunde forestille sig hos en af vore forrige store Herrer ved Ludvig den 14des Hof. Hele Træer brændte paa det store Jldsted; Beder, Gedder og Hiorte laae hobeviis under de store Hvelvinger, og hans Tienere hentede Lædersækkene med den hundredaarige Libanons Viin op af Kielderen for at iskiænke den for mig og mine Ledsagere. Efterat vi havde opholdet os nogle Dage hos ham og siu deret de skiønneste homeriske Sæder, som vare poetiske som Stedet selv, hvor vi forefandt dem, saa lod Scheiken sin ældste Søn ledsage mig med nogle Arabiske Ryttere til Salomos Cedertræer.