Aarhuus Stifts-Tidende, 1846-10-31
Uagtet den store Gjæld, som trykker Kirkestaten, har Pave Pius II dog ophævet to meget forhadte og byrdefulde Afgifter: Salt- og Meelskatten. "Jeg maa skal han have sagt – foregaae de øvrige europæiske Fyrster med et godt Exempel." Han har befalet, at Consistorierne ikke meere skulle holdes hemmelige, men at Forhandlingerne hver Gang skulle bekjendtgjøres ved Trykken, for at Folket kan see, hvilken Aand der besjæler dets Regjering. Jesuiterne paastaae, at der ved Pavevalget maa have fundet en Forvexling Sted Andre foreslaae, i Fremtiden kun at ansætte Paverne provisorisk og paa Prøve. Pius den Niendes Fjender opløfte et stort Skrig paa alle Kanter; de have allerede udstedt en Proclamation, hvori forkyndes, at Religionen er i Fare og at det er Paven, som undertrykker den. Han tilhører det unge Jtalien. - hedder det: Han maa styrtes og forjages. Himlen har dertil tvende Hænder; den høire er Ferdinand den Første, den venstre Ferdinand den Anden." Cardinal Gengaa nævnes som Forfatter til denne Proclamation. Pius den Niende beboer for Øieblikket Quirinalets Palads. Beboerne af Monti, bekjendte for de res Hengivenhed for Paven, ere altsaa hans Naboer. Saasnart der tildrager sig en Ulykke, tage de deres Tilflugt til den hellige Fader. En Dag fattede En af disse vakkre Landmænd fra Monti, som ikke besad Andet paa Jorden til sin Ernæring end en gammel Kærre og et Og, der nu var død, den Beslutning, at gaae til Quirinalet, fortælle sin Ulykke, og ydmygst bede om en af Udskudshestene, der ikke mere kunde forrette Arbeide. Han havde den Lykke, at træffe Pavens Secretair, som tilbød sig at forebringe hans Bøn. Paven fandt Jndfaldet fortræffeligt, og lod den arme Skjælm give en feilfri Hest og to Guldstykker til Kjøretøiets Udbedring. Derpaa gik han udenfor for at fryde sig over Mandens Glæde, der besteg sin nye Hest, som han fandt fortræffelig. Han galopperede til Monti, fremvisende i hver Haand et Guldstykke og udraabende: "Viva Pia nonol Viva Padre nostre!" En morsom Historie giver Pariserne meget Stof til Omtale og Latter. En Portnerkone i Gaden Ventadour udstøder pludseligt et frygteligt Skrig og styrter som vanvittig ud af sin Loge. Naboerskerne forsamle sig om den Forstyrrede, og hun fortæller dem, at, medens hun stod ved sin Skorsteen, var Gjævlen pludseligt, i Skikkelse af et skrækkeligt Skelet, faret ned fra Skorstenen og havde taget sig et Fodbad i hendes Suppegryde. Rigtignok er Diævlen alene istand til at udholde slige Fodbad i kogende Bouillon. Naboerskerne tvivle, lee, skjændes, men gaae dog med ind i Kjøkkenet. Da rasler det pludseligt i Skorstenen, og det frygtelige Skelet farer atter ned og sætter sig baglænds paa Kjødgryden. Forfærdede fare Alle tilbage. Kun en gammel Corporal, en Napoleonsk Haudegen, beslutter at binde an med selve Diævlen. Men viseligen indretter han sine Angreb strategisk og gaaer op i den øverste Etage, for at afskjære Satan, der denne Gang burde kaldes den Hvide istedetfor den Sorte, Tilbagetoget. Dette lykkes ham ogsaa fuldkomment; thi han træffer tre unge Malere, der netop ere ifærd med at trække Skelettet, som de havde heiset ved et Seilgarn ned igjennem Kaminrøret, op igjen. Formodentlig har Keiserens Soldat paa en kraftig Maade indskærpet de tre Herrer, at man ikke maa spøge med Diævlen. Jmidlertid har Paris som sagt, faaet Noget at tale om og lee over.