Aalborg Stiftstidende, 1828-09-08
Hertug Bernhard af Sachsen Weimar er udnævnt delser i Ostindien. Prindsesse Marianes Bryllup med Prinds Gustav er bestemt til November Maaned, hvorefter de Nygivte begive sig til Wien. Naturmennesket Kaspar Hausser. (Fortsat, see a 140.) Hans Sprogrigdom, der, da han kom herhid, kun bestod i ganske faa Ord, er allerede voxet meget. Jmidlertid bruger han Præsens Jnfinitiv istedetfor Verbets alle øvrige Former og Tider, og arbeider med begge Hænder, for at fuldstændiggjøre og fremhielpe sin mangelfulde Tale. Blandt hans Aandskræfter er Hukommelsen nu den meest herskende, forenet med en ualmindelig Opmærksomhed ved Jagttagelsen af ydre Ting, som igjen yttrer sig ved det han selv foretager sig, f. Ex. ved Strikning eller Klaveerspil, som en alt Andet udelukkende og forglemmende Retning mod en eneste Gienstand. Han husker i Almindelighed alle Titler paa Personer, Dyr og Ting, som man har angivet ham dem, og uden at forvexle dem, og gjentager ogsaa Høfligheds-Regler og andre abstracte Ting, som han har modtaget dem af Andre, og aldrig uden at angive sin Anthoritet. Man kan hos ham iagttage, hvorledes den menneskelige Erkjendelses-Evne begynder med Troen og ikke med Kritikken. Han forlanger at lære Alt af Andre, og troer ubetinget Den, der først siger ham noget om en Gienstand. Sammenligning og Tvivl opstige hos ham ved modsigende Meddelelser om samme Gienstand, og han forkaster i Begyndelsen ligefrem deslige Modsigelser, i det han beraaber sig paa den første Authoritet. Men hans Exempel modbeviser ogsaa dem, der, med gamle og nye Philosopher, paastaae, at det første Jndtryk hos et Menneske, der fra en stedsevarende Jndespærrelse fra Fødselen af, pludselig træder ud i den rigtsmykkede Verden maa være religiøst. Han søger at lære at kjende alle de Enkeltheder, han træffer paa; han tænker ikke paa noget Sammenhæng, nogen Oprindelse, nogen Eenhed i det Hele. Han har for Øieblikket den Trang at samle Forestillinger hos sig; man seer paa ham tydeligt, at Mennesket i Naturtilstanden først maa tilegne sig en Mængde Ting, førend det blot nogenlunde kan hæve sig til Forestillingen om usynlige Kræfter. Hos ham er endnu Alt Troe, og han veed Alt ved Troe; hans eensformige Liv i et snevert Kammer, som kun var omtrent 6 Fod høit og ligesaa langt, og af forholdsmæssig Brede, hvor en Brændestabel tilspærrede ham Udsigten af det eneste snevre Vinduesskod, hvor han ikke saae og hørte andet end sin Oppassers Person og Stemme, der sædvanligt i Tusmørket bragte ham Vand og Brød - har ikke ladet noget Begreb vaagne hos ham om Fortid eller Fremtid, hvorfor Enhver forgiæves spørger ham, hvor længe han har været indespærret. Han kan derfor heller ikke tale om den første eller anden Dag af sin Reise, men kun om at det blev lyst og mørkt, og har overhovedet ingen Forestilling om Begivenhedernes paa hinanden følgende Gang, saa at alt endnu i hans Hoved forekommer som samtidigt i den nærværende Tid. Han har intet Begreb og Ret og Uret. At han blev slagen, naar han i sit Fængsel reiste sig paa sine Fødder, eller gjorde Støi med sine to Træheste, fortæller han med smertelig Gebærde, men kun som et Vanheld, ikke som en Uret fra hans eller den Rev sendes Side. Ved Medfølelsen, som dog kun vaagner ved Forestillinger af egne Følelser, er der opstaaet hos ham en dyb Afsky for al Sønderbryden og Ødelæggelse. Da han pegede paa en Rose, som allerede var ganske visnet, og man plukkede Bladene af den, misbilligede han det heftigt, og bad, at man ikke vilde brække" den. Da man viste ham en Bygning, som man havde begyndt at nedbryde, dadlede han ogsaa Husets Ødelæggelse. Men da man spurgte ham, om han da ikke ogsaa gjerne havde aflagt sine gamle Klæder og taget de nye paa, han havde faaet af Borgmesteren, og man, efterat han havde bejaet dette, fortalte ham, at man har sig ligedan ad med Huset, saa billigede og roste han, at man vilde gjøre det nyt og smukt. Han er meget begiærlig efter at opsøge Kiendetegn, ved hvilke han kan skjelne Gienstandenes Lighed eller Ulighed. Med Hensyn til hans Sandsendvikling er endnu at bemærke, at han ikke skjelner de forskjellige Jndtryk af det Modbydelige efter Maaden hvorpaa det virker, men siger baade naar noget brænder ham eller altfor stærkt angriber hans Lugt: "Det gjør ondt." Da man i Kjøkkenet viste ham den brændende Jld, fortalte han, med smertelige Ansigtsudtryk, at han havde rørt derved hos Fader (saaledes kalder han den Mand, hos hvem han her boer), at det havde gjort ham ondt, og at Fader havde sagt ham, man torde ikke røre derved." (Fortsættes).