Aarhuus Stifts-Tidende, 1845-01-29
At Hungersnøden i Grønland er gaaet til den Yderlighed, at Grønlænderne fortærede gamle afslidte Skindklæder, og at der døde omtrent 40 Personer, en Ottendedeel af Kolonien Jacobshavns Befolkning, af eller som en Følge af Hunger, er en Begivenhed som maa være meget ubehagelig for den danske Regjering, thi – hedder det i Fædrelandet" – dersom en Fader indespærrede sine Børn saaledes, at de ikke kunde komme til andre Mennesker, og andre Mennesker ikke kunde komme til dem, og man derefter erfarede, at Børnene vare døde af Sult, skjøndt Faderen havde nok at give dem at leve af, da ere vi overbeviste om at der overalt, hvor denne Historie berettedes, vilde yttre sig almindelig Harme imod en saadan Fader, og at han ikke vilde undgaae haard Straf. Den danske Regjering har, som bekjendt, ene paataget sig Omsorgen, for Grønlænderne; den har forbudt alle andre Nationer at komme til dette Land eller bringe Næringsmidler dertil, og som bekjendt skulle Kjøbmændene være forsynede med et Aars Proviant, og dog døe de ulykkelige Grønlændere den forsmædeligste Død af alle Hungersdøden! J hvilket Lys vil den faderlige danske Bestyrelse af Grønland staae i Verdens Øine, naar det erfares, at samme Aar, da dette foregik, har den som Monopolist af den grønlandske Handel havt mange tusinde Rigsdalers Jndtægt fra dette fattige Land, endog blot af den ene Artikel Kaffe, hvoraf den har afsat omtrent 60,000 Pund, med en Fordeel af idetmindste en Mark pr. Pund. Der indeholdes en uhyre Anklage i dette Factum, og vi holde os forvissede om, at det er ufornødent, naar vi i Menneskelighedens og den danske Æres Navn opfordre Regjeringen til at foretage den strængeste Undersøgelse af denne Sag." Slaget i Haderslev. (Af Corfaren.") "Sprog og Nationalitetsstriden bliver truende – der er flydt Blod. Det var den 2den Jan. 1845. Hs. K. H. Kronprindsen var passeret gjennem Haderslev, og Slesvigholstenerne havde ikke havt Mod til at ud hænge de oprørske Faner. Peter Hjort Lorenzen med flere danske Borgere og Bønder havde indfundet sig i Borgerforeningens Lokale (Klubvært Nelsens offentlige Skjænkestue) og forlangt en Bolle afbrændt Rødviin, og vare ved at drikke den. Flere Slesvigholstenere kom til, og da P. H. Lorenzen udbragte en Skaal for "gamle Dannebroge, der stedse skulde vaje til Trods for alle oprørske Faner, begyndte Slesvigholstenerne at bræge saa forskrækkeligt, og med en saadan Virtuositet, at man skulde troet, det var virkelige Faar. P. H. Lorenzen blev nok vred over dette uskyldige Tidsfordriv, thi han vendte sig om og sagde, at hvis Nogen holdt med de oprørske Faner, kunde han træde frem. De gjorde Mere, end han baad om –de sprang frem, de fore frem, de styrtede frem paa ham og de Danske. P. H. Lorenzen greb en Stol, hvormed han holdt Angriberne fra Livet; men paa de andre Punkter af Stuen opstod et haardnakket Haandgemæng. Da Slaget rasede paa det stærkeste, kom Borger og Værtshuusholder Hans Bertelsen ind, og strax blev han greben af Berserkergang. Han greb en Lysestage og slog dermed den Første den Bedste. Skjæbnen vilde, at denne skulde være hans egen Ven, Regimentssaddelmager Bungartz; idetmindste har man senere fundet Hr. Bungartz med et Saar, hvori Lyse staaen passer. Denne lille Episode, hvori Regiments saddelmager Bungartz blev slagen til Ridder af Lyse staaen, havde ingen videre Jndflydelse paa Slagets Gang. Det rasede fort, og mærkeligt var det at høre, hvorledes Slesvigholstenerne, der i Begyndelsen havde skjældt ud paa Tydsk, alt som de bleve varme talte Dansk, og hvorledes P. H. Lorenzens Parti besvarede begge Sprog med danske Prygl. Striden antog et Øieblik en reen skandinavisk Charakteer. Fire Slesvigholstenere havde faaet fat i en Nordmand, der var med de Danske, og hvem de ret syntes at ville vise, hvor liden Fordeel Nordmændene ville have af en Union. De kastede ham omkuld og slæbte ham ved Haarene, for at kaste ham ud. Men her viste sig ret Krigslykkens Ustadighed; thi i Døren mødte dem en dansk Bonde, og efter et Øiebliks Kamp var det ikke Nordmanden, men Slesvigholstenerne, der kom udenfor. Efter at tyve Vildttydskere vare blevne meer eller mindre saarede, sagtnedes Kampen, og endelig kunde de Danske campere paa Valpladsen. Quirin Müllers levende Billeder ere endnu i Odense, i hvis Aviser Directeuren bekjendtgiør, at til hans inderlige Bedrøvelse har den derværende Dameverden endnu ei beæret hans plastiske Fremstillinger med deres Nærværelse. "Jeg formoder siger han – at Grunden til denne Udeeltagelse maa søges i den let tilgivelige Fordom imod Tableaux vivants, som endmeer er bleven forøget ved onde Tunger. Jmidlertid har nu et stort og dannet Publicum ved Erfaringen overtydet sig om, at disse Forestillinger paa ingen Maade saare Blufærdigheden, men uden Anstød kunne besøges af de meest fiintfølende Damer. For saameget som muligt udeelt at kunne forskaffe disse Nydelsen af en saadan Fremstilling, har jeg nu foranstaltet en Forestilling alene for Damer."J Odense blev forleden Aften, efter Forestillingen, af Eiaghs Sønner, dHrr. Printzlau og Lange fremkaldte. Havde Stykkets Forfatter: Carit Etlar (en Søn af afdøde Brandinspecteur Brosbøll i Fredericia) været tilstede – hedder det i Hp. Avis havde han ikke ladet sig nøie dermed, men havde vist ogsaa tildeelt den ophøiede Jnis's begeistrede Fremstillerinde, Mad. Orlamundt, samme velfortjente Ære.