Aalborg Stiftstidende, 1842-11-05
Aalborg, den 5te Nov. J Stænderforsamlingen have interessante Discussioner fundet Sted, foranlediget ved et af Schjødte i Mødet den 27de Oct. indgivet Andrag. fra Geistligheden i Sunds Herred om Midler til Forebyggelse af Edens Misbrug. Dette Andragende gaaer ud paa: 1) at Eden aldrig maatte anvendes uden hvor Sagen ikke paa nogen anden Maade lod sig afgjøre; 2) at Eden aldrig bruges uden den høieste Nødvendighed i saadanne Sager, hvori den Sværgende selv er interesseret; 3) at Edens Aflæggelse omgives med den Høitidelighed, som kan indprente den Sværgende Ærbødighed for dens Vigtighed og Hellighed; 4), at den altid aflægges paa vedkommende offentlige Thingsted; 5) at der gives Præsten Leilighed til at tale med Vedkommende førend Edens Aflæggelse; 6) at der fastsættes en bestemt Søndag i Aaret, paa hvilken Præsten i sin Prædiken skulde udvikle Edens Betydning og Hellighed. With fandt ikke, at Edens Misbrug i Virkeligheden er saa hyppig som Andtagendet synes at forudsætte. Det synes mig sagde han – at der ligger noget Egenkjærligt dette Forslag, som om Dommeren ikke kunde paatage sig den samme ærværdige Tone som Præsterne og ikke med samme Salvelse som disse kunde oplæse Formaningen." Denne sidste Yttring havde Schytte ønsket, at den foreg. Taler havde ladet blive borte i et saa vigtigt Anliggende. Selv om det end ikke var muligt, at indskrænke Eden, fandt han dog ogsaa, at dens Aflæggelse burde skee med større Høitidelighed. Med at mulig Respect for Dommerstanden ansaae han det dog – vist med Føie - ikke for afgjort, at alle Dommere besidde den Værdighed og det Jmponerende, som ikke bør mangle ved en saa høitidelig Leilighed som en Eedsaflæggelse. "Kunde der – sluttede han – udfindes noget Middel, hvorved Edens hyppige, ofte forargelige, Brug kunde indskrænkes, og hvorved det Høitidelige ved dens Aflæggelse kunde vinde, antager jeg ikke, at de Timer, som Forsamlingen anvendte derpaa, vare spildte. Jeg stemmer saaledes for en Committee." Tage Müller: "J min Erfaring troer jeg ogsaa at have vundet en sørgelig Overbeviisning om, at Eden ofte høist letsindigt er bleven aflagt. Hvad man isærdeleshed ønsker, er, deels at Edens Brug om muligt kunde indskrænkes, deels at der maatte gives dem, som skulle aflægge Eed, Leilighetil at tænke alvorligere over deres Forehavende, end de nu ofte gjøre, deels at Eden maatte blive aflagt paa den høitideligst mulige Maade. Jeg haaber ikke at gjøre noget Upassende, naar jeg tillader mig her at anføre et Exempel paa en Eeds Aflæggelse, som idetmindste saarede min Følelse dybt. Som Sognepræst i Kjøng havde jeg bestemt, at den confirmerede Ungdom skulde mode til Katechisation indtil det fyldte 24 Aar. Et ungt Menneske, som havde gaaet til Confirmations-Forberedelse hos mig i et af de første af mine Embedsaar, men som afvistes fra Confirmation, fordi han var umoden, blev confirmeret i et andet Pastorat, og kom strax efter igjen tilbage til Sognet Jeg mærkede, at han et Par Aar senere ikke fremstillede sig til den offentlige Kirkekatechisation, og jeg advarede ham desangaaende en Søndag Morgen for Gudstjenesten, sagde ham, at jeg maatte klage, hvis han ikke fremstod og lod ham siden erindre af Kirkesangeren. Da han imidlertid ikke opfyldte mit Tilhold, androg jeg det for Amtet, i den Tanke, at Sagen kunde afgjøres ved en Mulct, Dette skeete ikke, men der blev anlagt Sag imod ham, hvilken omtrent medtog et Aars Tid. Under Sagen paastod han til sin Retfærdiggjørelse, at jeg i det Aar, han gik til Confirmations-Forberedelse hos mig, skulde have sagt, at Ungdommen ikke behøvede at træde frem til Katechisation den Dag, den gik til Herrens Bord (det var nemlig en saadan Dag, han paa min udtrykkelige Opfordring havde nægtet at fremstille sig). Endskjøndt jeg nu vistnok ikke havde sagt dette, og det ialtfald ikke kunde relevere Noget, da en saadan Bestemmelse maatte kunne forandres, saa bleve dog alle de tilstedeværende Unge, som med ham havde gaaet til Confirmationsforberedelse, indnævnede til at aflægge Eed paa, om jeg havde sagt det eller ikke. Det var meget tungt for mig at tænke, at disse Unge, hvem der ikke vilde have været tilstedet at gjøre Eed Dagen efterat jeg skulde have brugt hine Udtryk, da de dengang endnu ikke vare confirmerede, nu flere Aar efter skulde aflægge Eed paa, om de erindrede, eller ikke, hvad jeg ialtfald kun i Forbigaaende skulde have sagt, og som nu ei vilde kunne afgjøre Noget. Jeg tilskrev Dommeren, om det ikke kunde undgaaes, at denne Eedsaflæggelse fandt Sted; men han svarede mig, at dette ikke kunde lade sig gjøre, men at han paa bedste Maade skulde formane de Unge til at sige Sandhed. Jeg tvivler ikke om, at den humane og retsindige Dommer har troet sig forpligtet til at fordre denne Eedsaflæggelse; men jeg folte mig paa Religionens Vegne smerteligt berørt ved, at den skulde finde Sted. Jeg troer fremdeles, at det vilde være meget rigtigt, om der, hvis det kunde skee uden utilbørligen at opholde Sagernes Afgjørelse, blev givet Præsterne Leilighed til, naar de fandt det fornødent, at tale med de Paagjældende og Vigtigheden, af Eden, saaledes som det, saavidt jeg veed, er bestemt i Hertugdømmet Slesvig. De mentale Reservationer, som Vedkommende tillade sig, gaae til en Yderlighed, om hvilken man vistnok neppe skulde gjøre sig Forestilling. Saaledes hørte jeg, for at anføre et Exempel, som maaskee kan være tilstrækkeligt, for faa Uger siden, at en Præst i Nibe Stift, som talte med nogle af sine Sognefolk om, at de ikke maatte aflægge Eed paa, at de ei brændte Brændeviin, da det Modsatte dog var notorisk, fik til Svar, at de troede med god Samvittighed at kunne aflægge den Eed, da de ikke havde, saaledes som undertiden for Spog brugtes, for at de Omstaaende skulde faae et dødningeblegt Udseende, heldet Brændeviin paa en Tallerken og antændt den, og det var kun hertil de sigtede, naar de aflagde Eden, og ikke til, at de ei havde betjent sig af Korn for deraf at tilberede Brændeviin. At Eden ogsaa ofte aflægges med langt mindre Høitidelighed, end den burde, vil neppe kunne nægtes, endskjøndt jeg ingenlunde tvivler om, at mange Dommere ogsaa i denne Henseende gjøre Alt, hvad de kunne, for at skjærpe de Paagjældendes religiense og moralske Følelser. Høist ønskeligt var det derfor sikkert, om der kunde udfindes Midler til at indskrænke Edens Brug, og til end mere at vække de Paagjældendes Samvittighed og Følelse af Handlingens Vigtighed saavel i og for sig selv, som for det hele Borgersamfund." Krieger henledede Opmærksomheden paa en Slags Eder, som bliver meget misbrugt, nemlig de saakaldte Skipper eeder. "Disse Eder – sagde han – bliver man hyppigt nødt til at aflægge, og jeg har engang, for at aflægge en saadan Eed, som jeg ønskede at blive fri for, men uden at det lykkedes, da Regjeringen ei vilde tillade det, maattet betale 150 Rbd, der gik i Generalgouverneurens Lomme." Commissarius ansaae ogsaa, at Søforklaringer høre til de edelige Forklaringer, hvorved der begaaes mange Misligheder; men disse grunde sig for en stor Deel derpaa, at Dommeren ikke nøiagtigen examinerer Vidnerne, men uden videre lader dem beedige en Rapport, som er sat op efter Skibsjournalen. Jespersen anbefalede Sagen til Committee. Efter hans Erfaring som Sagfører er det ham bekjendt, at Misbrug af Eden, selv af Vidneeden, ikke sjeldent finder Sted. Bav og Brock stemte ogsaa for Committee. Sidste yttrede, om det ei kunde være passende, at der ved Taxationsforretninger traadte istedetfor Eden en Forsikkring paa Ære og Samvittighed eller en Forsikkring, saa sandt jeg vil ansees for en retskaffen Mand." Ved Afstemning blev med 43 Stemmer imod 5 vedtaget at nedsætte Committee, Schjødte, Schytte, With.