Viborger Samler, 1774-02-21
Naar jeg f. E. læser Hr. Teilmanns Afhandling om Mer- gelen, og ligner den med engelske og franske Skrifter i samme Materie, saa overbevises jeg om Nytten deraf. Hvis nu en ukyndig Proprietær, som enten aldrig havde forsøgt det, eller med uforstandig Omgang med Mergel-Giødningen fordervet sine Jorder, forkastede den derved tilraadte Landets Forbedring, som et ny modens tømt og vindigt Hiernespind, skulde -, jeg da ikke dristig turde sætte min Læsning mod hans Erfaring, - Og Og gid Hr. Teilmann havde ladet sig nøie med den ham fordenne og flere nyttige Forsøg i Agerbruget tilkommende Ære. Gid Hr. Teilmann ikke havde skrevet! Saavidt Recensenteen; Nu Besvarelsen. At Betænkningerne, hvorover denne Recension er anstillet, ikke vilde finde Recensentens bifald, kunde enhver, der kiender hans Paastaaenhed og hans Afsmag for det naturlige i Landvæsenet, meget let forud see, men, at hans Misgunst, fordi vi ere af stridige Meninger, skulde have steget til den Grad, at den skulde have bragt ham til at lade sin Galde løbe over, endog saavidt, at han skulde have paasagt mig Jnjurier, og det paa et Sted, hvor Øiemedet skulde være at luttre og forbedre, og ikke at forværre den gode Smag og gode Sæder, skulde man ikke have formodet. At besvare disse Jnjurier med lige Mynt, vilde kuns være at angride Recensenten paa hans stærkeste Side, og oplive ham til nyt Mundhuggerie, som Publikum intet vinder ved at høre, men kan foruden Læsning og foruden sund Fornuft læres nok andensteds. Jeg overlader derfor dette Haandverk til andre, som deri ere bedre øvede, og dertil have mere Lyst, og begiver mig til Sagen. Recensenten siger da: 1) At jeg skal have paastaaet: At Hr. Clausens PriisSkrift har vundet bifald, alleene, fordi det er stemt i en vis Modens Tone, og fordi det er bedømt af ukyndige og erfarne Mænd, Jtem: At jeg har viist Foragt imod General=Landvæsenets Collegium, i det jeg skal have lignet samme Collegii Dom med Almuens, og forkastet den fordi den er afsagt af Mænd uden Erfaring. Dete kan man rettelig kalde, som Recensenten siden usand færdigen beskylder mig for, at fordreie og forvende en Forfatters Sætninger, rive dem ud af deres Sammenhæng, lægge til og tage fra m.m. Skriftet faaer vel derfor tale for sig selv, da det vil befindes: a) At hvad som er sagt om den Tids Smag, da Hr. Clausens Afhandling udkom, sigter ikke til deres i sær, som have tildømt Afhandlingen Prisen, men til den Tids almindelige Smag, saaledes som den findes i Recensentens Journal, Addresse-Aviserne, Magazinet eller Biblioteket, med flere offentlige Blade, som ydermere sees og bevises p. 7 hvor det heder Hr. Lütken beklages med al sin Jndsigt og Erfarenhed at lade sig af Fordomme henrive, Hr. Clausen derimod opløftes til Skyerne. Dette kan ingenlunde anvendes paa G. L. C. thi man har ingensteds læst noget om, at samme Collegium har beklaget, at Hr. Lütken lod sig af Fordomme henrive, ikke heller at have berømt ham for Jndsigt m.m. Men sligt finder man paa flere end et Sted i de offentlige Blade. b) At den gang mit Skrift udkom, vidste og erindrede jeg ikke, at det var G. L. C., men holdte for, det havde været Landhuusholdnings Sælskabet (det staaer med udtrykkelige Ord p. 73) som havde kronet Hr. Clausens Priisskrift, som jeg følgelig maa have kon funderet med Hr. Lübeckers. Det er derfor baade viist og klart nok, at i mit hele Skrift ikke er tænkt paa eller talt om G. L. C. Men ikke desmindre tilstaaes, der ligesaa lidet burde vises Foragt mod Landhuusholdnings=Selskabet. Hvori bestaaer da denne Foragt? Har jeg, som Recensenten foregiver, sagt, at de vare Mænd uden Erfaring, eller ukyndige og uerfarne Mænd, Nei, dette havde været daarlig talt. Thi, hvorledes er det mueligt, at der kan være Læger, Jurister, Statsmænd (om dem i Almindelighed, og om ingen i Særdeleshed, er det, jeg taler) til, uden Erfaring. Hele Klygten bestaaer deri, at Recensenten skiær Mænd uden Erfaring, og Mænd uden Erfaring i Landvæsenet, over een Kam. Læger, Jurister, Statsmænd, at være Mænd uden Erfaring, maatte være meget haanligt for dem, men at være uden Erfaring i Landvæsenet, saalænge de dermed ei have haft at giøre, kan umueligt være andet, og følgelig ligesaa lidet er til Haanhed, som ikke at kunne giøre sig en Alen høiere end man er. Det lærer sig jo selv, at ligesom det ingen Haanhed er for en Landmand, at han ei forstaaer Søevæsenet, saa er det ikke heller Haanhed for en Søemand, at han ei forstaaer Landvæsenet. Har jeg da, som Recensenten siger, lignet deres Dom, som have tildømt Hr. Clausen Prisen, med Almuens i samme Qvæstion. Jkke heller det; Tvertimod findes just det modsatte p. 5 i mit Skrift. Jeg har alleene, ved at betragte den menneskelige Natur i Almindelighed, uden at have Hensigt til nogen i sær, og ved at beklage de Skrøbeligheder, som findes hos os, formedelst det Herredom, som Vane, Opdragelse og Fordomme have over os, gjort den almindelige Anmærkning, at artis imperiti (under visse Omstændigheder og Udsigter) hos artis imperiti (være sig Høie eller Lave) staaer mere til Troende, end artis periti. Denne er Summen af Anmærkningen, og af hvis herom er sagt, som Skriftet selv kan udvise; At Høie og Lave ere ved denne almindelige Betragtning lignede sammen, for at vise Naturen, hos den ene saavelsom hos den anden, er den samme, derudi, som Recensenten dog opholder sig saa meget ved, og for sine visse ædle Hensigter udgiver for foragtelig talt, er vel ikke noget forseet. Ved at betragte Naturen maa man jo ligne Mennesker, og de Umælende sammen. At undersøge, om Anmærkningen var grundet eller ikke, havde været Recensentens Sag; Resten maatte være ham, naar han vilde være upartisk, uvedkommende. Men saaledes seer man hele Veien igiennem, at, ligesom det er ham kuns om beskyldninger at giøre, uden at bekymre sig om Beviser, da man dog ikke maatte fremkomme med det første, uden tillige at være betænkt paa det sidste, saa er det og ikke Skriftet, thi deraf er intet, uden Titlen, recenseret, men Personen, han anfægter, og dog, troede jeg, at det første og ikke det sidste vedkom en Recensent. Men han maa nok have haft sine Aarsager, hvorfor han ikke har rørt ved Sagen. Herforuden, og Qvæstionen offentlig er fremsat, har jeg hvil forjeg havde Frihed, at sige min Betænkning med, allerhelst Sagen, der sigter til Landvæsenets og Bondens Beste, som det og naturligviis maa være mig saa meget om at giøre, rører mig saa nær an. (Resten følger.)