Jyllandsposten, 1841-05-18
Man hører almindeligen tale om, at der iaar ingen Anledning er til at festligholde den 28de Mai, eftersom Stænderinstitutionen stedse meere og meere synes at tabe sin rette Betydning, og man, ved at opleve dens 10aarige Jndstiftelsesdag, uden endnu at have sporet indgribende Reactioner i nogensomhelst Retning, uagtet al Patriotisme ikke vil finde sig stemt til at bivaane den 28de Mai. Der er vistnok Meget, der taler for, at Borgerfolket i det Hele taget, istedetfor med Glæde og Jubel at deeltage i Dagens Høitideligholdelse, hellere med Stilhed burde lade Dagen glide hen, idet an hver især i sit taknemmelige Sind ihukom den hedengangne Fyrste, som dog her gav den mægtigste Impuls til Almeenaandens Opvækkelse, der nogensinde af nogen dansk Konge er givet. Heller ikke kan en Samling af Borgere være af synderlig Behagelighed, hvor disse ikke oplives ved Bevidstheden om Stænderinstitutionens Nytte, som stedse maa forekomme tvivlsom, saalænge de Raad, der nu snart for 10 Aar siden ere blevne givne, og senere fortsat uophørlig ere gjentagne, om Besparelser, Finantsernes Regulering m.m., endnu ikke af Betydenhed ere iværksatte, og som det lader heller ikke kan formodes indførte for det Første, da ikke synderlige Bevægelser dertil yttre sig. Det ligger derfor i Tingenes Natur, at man omsider maa trættes ved, at hendysse Tanken ved det gyldne Haab om, at disse mangfoldige Raad engang skulle finde Jndpas, ligesom man, uden selv at vide deraf, kommer i Vane med, at finde sig med Langmodighed i evig henskudte Haab, som mere eller mindre overfylde Folket med en Dorskhed og Ligegyldighed for Maidagens Høitideligholdelse, der nødvendig maa fjerne og udelukke den glade Stemning, hvilken altid ligger et taknemmeligt Folk nær, der kun er parat til at nedbede Velsignelse over enhver Foranstaltning, hvoraf erfares, at sand Nytte og Gavn for Landet tilsigtes. Kommer nu hertil, at det med Trykkefriheden ingensinde har seet mørkere ud i Danmark, end netop ved nærværende Løvspring, saa er det virkelig ikke at undres over, om Folk hellere opsætte al Helligholdelse af en Fest, som da først med Glæde vil kunne blive feiret, naar de virkelige Folkeønsker maatte blive fremmede, saa at man fornam, at den trykkende Stænderskat ikke uden Virkning blev udredet. Men uagtet der saaledes er mere end tilstrækkelig Grund til, fra denne Side at betragte vor forestaaende Maifest, formene vi dog, at det er rigtigere, at holde Haabet oppe, saa svagt det end er, og ved at betragte Festdagen som en vordende Glædesdag for det helle Land, endog i største Omfang at høitideligholde den, da man dog bestemt kan antage, at det i Danmark atter engang vil blive Dag, i hvor mørkt det saa end for Øieblikket seer ud, og enhver Leilighed bør benyttes, hvor de saa gavnlige Folkefester kunne danne Sammenkomster, som endnu mere tjene til at vække det slumrende Folkeliv i Danmark. At man derfor trindt om i vore jydske Kjøbstæder og vel ogsaa flere Steder paa Landet festligholder Danmarks Stænderinstitutionsdag er derfor en Sag, der ikke nok kan anprises, idet Mængden dog nærer den Overbeviisning, at snart en endnu betydningsfuldere Festdag i vort Land vil blive helligholdt, og som til andre Tider nok vil vide at indtage en Plads i Historiens Aarbøger, som anderledes vil blive ihukommet.