Berlingske Tidende, 1818-02-13
Den 20de f. M. fuldendte den ældste af vore Admiraler, Greven af St. Vinent, sit 83de Aar i Besiddelse af alle sine Siælskræfter. "Jeg har intet mod Tak=Addressen, sagde Lord Stanhope i Overhusets Forsamling den 27de Januar. Man kan ikke nægte, at Brittannien er Ministrene megen Tak skyldig. De have med Kraft og Viisdom ført Statsroret under Storme og Uroeligheder uden Lige; men skiønt den politiske Orkan nu har lagt sig, saa er Himlen dog ikke gandske opklaret. Factionernes Bølger ere endnu t i Bevægelse, og der er endnu Fare at frygte." Han yttrer sig i samme Tale meget heftig mod, at de forbundne Magters Tropper skulde drages ud af Frankrig. - "Naar det er sandt, siger han, som nogle anføre, at det Bourbønske Huus fuldkommen kan forlade sig paa Folkets Kiærlighed og Hengivenhed, hvorfor sætter man da ikke strax Statsfangen paa St. Helen i Frihed, J dette Tilfælde vil han jo gaae sin egen Fordærvelse i Møde, naar han lander i Frankrig : og en saadan Begivenhed vilde især tiene til at befæste Bourbonnernes Trone. - Han mener, at Bonapartes vedvarende Fangenskab paa Klippe-Øen tilstrækkelig beviser, at man ikke kan troe det Franske Folk, og altsaa ikke bør drage Occupations=Armeen tilbage. Man har sagt, vedbliver Lorden, at vi ingen Ret havde til at blande os i en anden Stats indre Regiering; men jeg paastaaer, at vi have den Ret, om ellers den større Ret indbefatter den mindre. Frankrig er 2 Gange bleven erobret, og de Allierede havde altsaa Ret til at disponere over deres Erobring efter Behag. - Han mener, at da man ikke vilde følge den sikreste Politik, efter Julius Cæsars Maade at dele det i 3 Dele, kunde man ogsaa lade en Enkelt herske over det hele, og da kunde man ikke vælge bedre end i Ludvig den 18de, hvis Tarnemlighed og gode Egenskaber borge for Freden, naar man vedbliver med de hidtil fulgte Forholdsregler, og saaledes hindrer Franskmændene fra at begynde en ny Krig, og derved tilintetgiøre alle Følgerne af vore ærefulde Seire. Til Beviis for, at dette let kunde skee, beraaber han sig paa Hertugen af Ofrante, eller den forhenværende Politieminister Fouchs - denne har erklæret, at saasnart Bonaparte bliver frigiven, vil Bourbonnernes Fald være uundgaaeligt, og at denne Durchlangtigste Families Undergang vil have en Krig til Følge mod heele Europa at Hevnelyst og Ærgierrighed; ja maa drage Englands Ruin efter sig. Jo nødvendigere altsaa Freden er for vort Fædreneland, desto mere maae vi bestræbe os for at vedligeholde den almindelige Rolighed fast og sikkert i Europa. Vi have Midlet dertil. Vi behøve bloat lade de Tropper, som nu besætte Frankrig, blive der, i det mindste saalænge som Tractaten bestemmer, og om det er nødvendigt, da endnu længere. - Til Retfærdiggjørelse for denne Paastand anfører han, at Tractater mere skal bedømmes efter deres i Aand og Mening, end efter Bogstaven. Efter Aanden i den sidste Tractat med Frankrig, skulde man ikke rømme det, før 1) alle Contributioner vare betalte; 2) en Formuur af Grændsefæstninger var fuldendet, og 3) Frankrig havde stillet en tilstrækkelig Borgen for, at det ikke igien skulde foranledige saadanne Rædselscener som før. Allene fuldkommen Sikkerhed i denne Henseende kan forsvare Occupationssarmeens Bortmarsch. "Man har sagt, vedbliver han, at den nuværende Franske Konges Regiering blev gjort upopulair ved de fremmede Troppers Nærværelse i Frankrig, jeg svarer at denne Regiering ved alle vore Forsigtighedsregler kuns kan ansees som Middel; men Europas Rolighed som Aarsag" &c.