Aarhuus Stifts-Tidende, 1838-01-01
Oberst Gustavson, den afsatte, i 27 Aar planløst omflakkende Svenskekonge, ender sit eventyrlige Liv i et Vertshuus i St. Gallen, eensom og forladt, i trængende Omstændigheder. Han afslog enhver Hjelp, som bødes ham af hans Familie, og vilde Ingen see hos sig, ei engang en Læge. Døden udsoner Alt, J Hofsorg-Ceremoniellet forekommer han igjen som Kong Gustav IV Adolph. Liget føres til et Gods i Mähren, som tilhører hans Søn, Prindsen af Vasa Af Videnskabsmænd, som, efter at have knyttet en europæisk Celebritæt til deres Navne, ere gangne heden i Aarets Løb, nævne vi Stegmann, Börne, Puschkin (Børne døde i Paris selvsamme Dag som Puschkin faldt i Tvekamp, de Pradt, Ancillon. Kaste vi Øiet paa Danmark – og hvor dvæler det hellere? – da paanøder sig os strax Erindringen, om vor dyrebare Konges haarde Sygdom, som, henved fem Maaneder, har ladet Frygten kæmpe med Haabet i alle trofaste Undersaatters Hjerter. Der er faa Regenter, der, saaledes som Han, have forstaaet at indgyde en yngre og en ældre Slægt lige Taknemlighed, Beundring og Hengivenhed; Faa, der, som Han, have betegnet Livets Morgen og Livets Aften med lige udødelige Regjeringshandlinger. Det er naturligt, at Folket altid elsker en saadan Konge, og altid viser det; men det er ogsaa naturligt, at denne Kjerlighed aldrig har yttret sig saa levende, som under Kongens haarde og langvarige Sygdom. Var der Sorg i Kongeborgen, da var der sandelig ogsaa Sorg i hele Landet, i Stad og Landsby, i Hvermands Huus. Jkke kunde Landsfaderen, ved Jndtrædelsen i sit halvfjerdsindstyvende Aar, vise sig for sit hengivne Folk, men i Aanden traadte Folket til hans Sygeseng, hilste ham, lykønskede ham, og utallige Taarer beseglede dets Bønners Oprigtighed. Himlen har hørt disse Bønner. Kongen er os gjengiven, Døden har skaanet det dyrebare Liv, hvortil vi knytte saamegen Taknemmelighed for Fortiden, saamange Forhaabninger for Fremtiden. Ved den rastløse Virksomhed, som har givet hans hele Liv et uforgængeligt Præg, har Kongen atter grebet Statens Roer, for at føre sit Folk nyt Held, nye Velsignelser imøde. Forsynet forunde Ham, til Giengield, at opleve endnu ret mange Frugter af sin ædle Stræben Hans Majestæts Helbredelse har bragt nyt Liv i alle Grene af Statsbestyrelsen, og fra Aaret 183, datere sig flere vigtige offentlige Foranstaltninger og Lovbestemmelser. Endeel af de stænderske Lovudkast ere blevne drøftede i Regjeringsskollegierne, og nogle af dem har Kongen allerede sanctioneret. Communalanordningen af 24de October, Trykkefrihedsplakaten af 1ste November og Consumtionsforordningen af 22de f. M. have i høi Grad fængslet den almindelige Opmærksomhed, der, under den Taushed, som fandt Sted angaaende de stænderske Anliggenders Fremme, allerede syntes - at ville sløves, Nei, dertil er det danske Folk sig allerede for bevidst; men - at ville fare vild. Det vilde være at miskjende Folket, om Man vilde længe det den Utaalmodighed til Last, hvormed det imodesaae, hvad der ovenfra vilde vorde foretaget i hin Anliggender, vi ansee det meget meere som en fand Fortjeneste, at Pressen har udtalt denne Utaalmodighed der hædrer Folket langt anderledes, end en taus og taalig Forventning vilde formaae det. Kongen har erklæret sit Folk modent til at træde frem paa et høiere Udviklingstrin; han har, ved sin egen Haand, førdet frem derpaa. Hvorledes skulde nu vel Folket bedre svare til Kongens Tillid, end ved, med en forig Kjerligheds Nidkjærhed, at vogte paa sit nye Klenodie, Vi for vor Deel kunde aldrig ønske, at opleve den Dag, og den Dag vil sikkert heller aldrig komme, da Folket kunde see sine Repræsentanter samles paany i Stænderhuset, uden at gjøre sig Rede for det Spørgsmaal: Hvad har det hjulpet, at de vare der sidste Det er sandelig ikke de Sletteste af den nærværende Slægt, som have sat sig det i Hovedet, at det skal hielpe, og derfor er det, at det danske Folk har begyndt at beregne et Aars lykkelige Dage efter den Gjenklang, dets ved Stænderne frembaarne Ønsker have fundet for Thronen. Der gives Meget og Mangehaande, for hvilket Folket ikke kan begeistres; men jo mere levende et Folk yttrer sin Deeltagelse i Interesser, som ret egentligen høre det til, desto bedre er den Aand, som hviler over Folket. Og saaledes er det, om vi ikke meget feile, hos os. Det er uretfærdigt, at bebreide vore Publicister deres Farve, aldenstund det dog er den ægte danske Farve, de ialmindelighed bære, og at misbillige Frisindetheden, da det dog er en Kjendsgjerning, som hverken skriver sig fra idag eller igaar, at Kongen er den meest frifindede Mand i Danmark, og at det just er Sandheden, han helst vil høre. Den danske Presse kan, i det forgangne Aar, have forvildet sig, forløbet sig nu og da vi tilstaae det; men den er og bliver ligefuldt et ædelt og dygtigt Organ for den offentlige Mening. Det er udentvivl en Ufuldkommenhed i vore Forhold, at skjøndt vi have den meest folkelige Konge, saa er der dog Ingen, som, ved Pressen, taler ovenfra til Folket. Folket er utrætteligt; det yttrer ufortrøden sine Ønsker, sine Forhaabninger, sine Bekymringer, Regjeringen kan ikke være i Uvished, herom. Men hvo svarer, naar Folket spørger, Hvo beroliger, naar Folket er bevæget? Hvo trøster, naar Folket er bekymret? Vi vide ikke, at Nogen, som er høit paa Straa, gjør det, skjøndt det synes saa let og naturligt, at gjøre det. Der gives Tilfælde, da en levende Uro kan bemægtige sig et heelt Folk, et Ord, en Oplysning, en Grund, givet ovenfra, var nok til at berolige Alle. Men ovenfra hører Man Intet. Det Eneste, Man tilfældigviis faaer at læse, er en forfløien, eller rettere forkrøben Artikel, som fra Kjøbenhavn er reist udenlands, for at dukke op i en tydsk Journal, og som, med al sin fornemme Prætension, i den Grad røber sin lave Herkomst, at den ei engang faaer Lov til, ukastreret at gaae igjen i de saakaldte konservative danske Blade. J alle vore Regjeringscollegier findes udmærkede Mænd, som i høi Grad ere i Besiddelse af Folkets Tillid. Til offentlige Meddelelser af idetmindste halvofficiel Charakter vare de istand. Men ovenfra hører man Jngen sige noget. Man har altsaa kun sin Tænkefrihed, sin Skrivefrihed og sin Tillid til Kongen. Tænkefriheden bruger Man upaatalt; Skrivefriheden bruger Man noget anderledes; men Tilliden til Kongen er ikke, ei heller i det forløbne Aar, bleven rokket. Og det er en Lovtale over Kongen, at denne Tillid er bleven retfærdiggjort paa mange Maader. Stændernes djerve Røst har ikke været en Røst i Ørken. Kan Regjeringen end ikke i alle Punkter underskrive, hvad de have indstillet, saa har det dog viist sig, at den ogsaa kan afvige derfra og ligefuldt beholde den offentlige Mening for sig. Vi hentyde herved navnligen paa Trykkefrihedsplakaten af 1ste Nobr. 1837. Der ere vistnok for Øieblikket høist forskjellige Meninger og dette vigtige Lovbud, men vi er forvissede om, at de inden kort Tid ville nærme sig hin anden. Skulle vi dadle de frie og dristige Charakterer, der vie Fædrelandet deres Dages Værk, deres Nætters Gransken, fordi de betragte een og anden Forandring i Trykkelovgivningen gjennem et bunkelt Glar, De have helliget sig Pressens Tjeneste, og ere beredte, om det skal være, at opoffre sig deri, Hage opoffrede sig deri. . . skulle vi dadle dem, fordi de, i deres brændende Nidkjærhed for Pressens Selvstændighed, stundom lade sig over liste af en i sig selv ugrundet Bekymring, Nei, de, som gribes i saadan Skinsyge, ere just Kongens og Folkets sandeste Venner. Det har viist sig til alle Tider, ogsaa i vort Land. Forordningen af 27 Sept. 1799 slog Datidens lyseste og frieste Aander med en panisk Skræk, saa Nogle endogsaa erklærede, de vilde Jntet skrive mere, de vidste ikke, hvorom de torde skrive mere. Og Hvormeget have de ikke efter den Tid skrevet, Hovedsagen er og bliver dog, at Censuren, denne romerske Svøbe, ikke berører Danskens Nakke. Hvad Communalloven angaaer, da har den hart af alle Stemmer for sig. Gid dens Hovedøiemed maa opnaaes, saa Borgerne i hver By i Landet virkeligen faae Adgang til, ved selvvalgte Repræsentanter at bestyre deres samtlige oekonomiske Anliggender,