Norske Intelligenssedler, 1767-12-02
Et Brev fra Delinqventen Johann Gottfried Moerll, som for beganget Mord paa Capitain With blev henrettet den 15de September 1767, da han blev kneben 5 Gange, radbrækket og levende lagt paa Steyle uden ØsterPort for Kiøbenhavn, til Hans Moder Anna Rosina Wagner, Moerlis Efterleverske, i Gros Jschocher ved Leipzig. Oversadt paa Dansk. Hiert elskte saa og smertelig bedrøvede Moder! Nær havde de Breve, som Hr. D. Bardt og Kammer-Junker Ponickau skreve til den herværende Ret, sat mig i en trøstesløs Tilstand, da jeg i Særdeleshed af samme saae det smertelig bedrøvede og af Kiærlighed brændende Moder-Hierte til Hendes vel opdragne og i Sæder og de guddommelige Sandheder underviste, men nu, efter Fornuften ulyksaligste Søn, dersom ikke Jesus Christus, alles vores Trøst, ei havde staaet mig særdeles bie med sin overvættes Naade Derfor kand og vil jeg og med et glad Hierte, endnu efterlade Hende en Trøst i denne Jammerdal, da Hun ellers skal tænke, at jeg ikke allene var timelig, men endog ævig forloren; hvilket sidste er vel det allerforskrækkeligste, naar man maa være ævig udelukt fra den store Guds og mange andre Venners Samfund, men derimod henudstødt til de Fordømte, og af dem martres og pines i al Ævighed. Dette, bedrøvede Moder, havde nu snart kundet vederfares mig; thi da jeg desuden formedelst Arve-Synden har fortient ævig at fordømmes som en stor Misdæder, ligesom alle andre Mennesker, hvor meget meere, da jeg har været et ret liderligt Skarn og den fornemste iblant alle Syndere? Ak, jeg tænker med Skam og Bævelse derpaa, at jeg ikke allene har hiulpet til at berøve et Menneske sin Naades-Tid, men fornemmelig at frarive Jesum Christum en Siæl, som var forløs med hans allerhelligste Blod. Havde jeg nu ikke fortient, at den strænge Gud nedstødte mig i den ævige Fordømmelse, som en Helved-Brand, til et Exempel paa hans Retfærdighed og Hævn? Ak jo, jeg havde ikke allene fortient det, men jeg maatte ogsaa endda i Helvede erkiende Gud for en retfærdig og hellig Gud. Men den uudsigelig gode Gud har i Stædet for et Hævns Exempel, paa mig beviist et Taalmodigheds og Barmhiertigheds Exempel; thi han har før forladt nie og halvfemsindstyve Faar i Ørken og løbet efter mig som det hundrede og forvildede, har og endelig grebet mig som en Afspændig, og nødet mig til dette Udraab: Herre, hvor skal jeg gaae fra din Aand, og hvor skal jeg flye fra dit Ansigt, &c. Da jeg nu, Moder, som Hun selv bekiender, havde et hovmodigt og haardt Sind, ja endogsaa har føragtet mine Lærere med sammenbidte Tænder, saa lod den trofaste Frelsere sig dog ikke være uden Vidnesbyrd, men har ved sit Ords og troe Sendebuds Hammer sønderknuset mit steenhaarde Hierte, ydmyget det, og saaledes bragt det til en smertelig Følelse ikke allene af de grove Synder, men fornemmelig af Arve-Synden, saa at jeg maae sukke: Mine Synder gaaer over mit Hoved &c. Skynd dig, Herre, og frels min Siæl Her bønhørte ogsaa min Hyrde mig; thi da det ikke lættelig lader sig troe, i sær naar man under smertelig Følelse af sine Synder seer med Forbanselse, at man med sine Synder har korsfæstet Verdens strænge Dommer og en saa god Frelser, saa lod han ved sin Aand Evangelium klart oplukkes for mig under Taare og Sukke, og viiste mig, at han af sin Fader var derfor sendt til Verden, ikke at fordømme, men at forbarme sig over alle, om de endog vare de groveste Syndere. Dette beseglede nu den Hellig Aand i min Siæl under Længsel, Bøn, Tillid og Kamp, saa at jeg med et glad Hierte kunde sige: Mig, mig er Barmhiertighed og alle mine Synders Forladelse vederfaret, og nu har den store Gild, min Frelser Jesus Christus trolovet sig min Siæl, og udvalgt, mig til sin Brud. Ak, kiæreste Moder! jeg ønskede, at Hun havde været nærværende ved min Troløvelses Dag; thi min Brudgom havde visselig kaldet alle Guds hellige Engle og Udvalgte dertil, som anstemmede et Glædeskrig over mig, og prisede og takkede ham for den Barmhiertighed, han atter havde viist. Nu bærer min kiærlige Hyrde mig paa hans hellige og blodige Arme, og haster med mig til sit ævige Salligheds Land, hvor han vil sætte en gylden Krone paa mit Hoved og klæde mig med hvidt Silke, jeg skal og see min J Esum Ansigt til Ansigt i hans Herlighed. Nu, bedrøvede Moder, har hun snart ophørt med at græde, Græder Hun endnu Kand og en Moder bedrøve sig over sit Barn, naar det gaaer samme vel, naar det lever i ævig Glæde og Sallighed hos Jesum, Nu, bedrøvede Moder, græd og bedrøv Hun sig ikke over mig, paa det Hun ikke skal fare ned i Graven med Bedrøvelse, men jeg beder Hende i min Herres Jesu Christi Navn, at Hun meget meere bedrøver sig over Hendes Synder, begræder samme, og erkiender, at Hun ikke allene har overtraadt alle Guds Bud, men endog korsfæstet Jesum Christum vor Frelser, med Hendes Synder! Dette vil visselig uden den Hellig Aand blive Hende vanskeligt og tungt, hvorfor Hun og trænger til at bede hvert Øyeblik, endog ved Hendes Arbejde, at Jesus Christus vil oplade Hendes Øyne; thi vi ere af Naturen alle blinde. Endog de største Guds Lærde ere ikke dygtige af egen Magt at frembringe noget Got. Videre, kiære Moder, maa Hun, naar Hun smertelig har erkiendt og bekiendt Hendes Synder, antage Jesum for Eet og Alt, og maa søge Naade, og Forladelse i hans blodige Vunder og aabne Side; Thi man har ikke altid Forladelse, fordi Præsten siger: Dig ere dine Synder forladne. Præsten tilsiger Syndernes Forladelse efter den udvortes Anseelse; men den Herre Jesus anseer Hiertet. Derfor maa Hun ikke aflade at bede og at græde, førend Hun derom formedelst den Hellig Aand er bleven overbeviist i Hendes Hierte, og er deraf opfyldt med Glæde og Trøst, samt ogsaa vist troer det og ikke tvivler derpaa; thi Jesus lover at forbarme sig over alle, om de endog vare de Ugudeligste. Naar dette er skeet, kiære Moder, saa er Hun først et Guds Barn. Hun maa nu ogsaa ikke allene takke Ham derfor, men endog af hiertelig Kiærlighed skye al Lyst og Begiærlighed til at synde, dette kunde Hun ikke forhen giøre, men nu giver Jesus sin Kraft og Hellig Aand dertil, at Hun indtil sin Ende kand føre en hellig Levnets Vandel, dog ikke uden JEsu. Dertil er nu fornemmelig fornøden, at Hun skal hade Hendes Skiøde. Synder, men i Særdeleshed for Jesu Christi Kiærligheds Skyld giøre Got imod de Fattige. Videre maa Hun da jo meere og meere søge at trænge ind i Jesu; og da vi Mennesker desuden har et stakket Liv paa Jorden, og her ikkun ere Giester, saa maa Hun med den hellige Paulus agt alle timelige Ting for Skarn og Skade, og ikke bekymre sig om hendes Børn, om de og allesammen bleve bortrykkede fra det Timelige, men allene holde fast ved JEsum, saaog for Jesu Christi Skyld, gierne og villig lide al Spot og Forhaanelse, fordi det dog heller ikke er gaaet ham bedre, som en saa stor Gud. Nu, kiæreste Moder, naar Hun vil holde alt dette til Hendes Ende, saa skal Hun ikke allene være Jesu Christi Brud, men endog leve med Ham i ævig Glæde og Herlighed. Men dersom Hun ikke giør dette, saa skal Hun selv tilsidst see den Skade, som flyder heraf. Forskrækkes og græd Hun ikke over disse Ord, men tænk meget meere, at det er skrevet af een mod Hendes Siælvelmeenende Søn. Jeg skulde vel ikke have gjort det, dersom ej Samvittighedens Nød og Angeste havde tvunget mig dertil, men fornemmelig, fordi jeg selv har erfaret, hvorledes det gaaer til med et Menneskes Omvendelse, da Jesus Christus har udrevet mig, som en Brand af Helvede, og sat mig i en ævig herlig Tilstand. Dette altsammen kand hun nu saa meget meere troe, fordi det endnu meere bekræftes af det fra min troe Lærer til Hr. D. Bardt skrevne Brev. Nu, allerkiæreste Moder, troe Hun disse Ord; thi jeg har ikke skrevet dette Brev af mig selv, men med den Herres Jesu Aand og Kraft, som boer i mig. Derfor beder jeg hende hiertelig, kiære Moder, at Hun ofte lader dette Brev læse for sig, i Særdeleshed hvad der angaaer Hendes Siæl, og lever efter samme, og altid betænker, at ikke jeg, men Jesu Aand formedelst mig har optegnet samme, saa skal hun leve i ævig Glæde og Sallighed med min Herre Jesu. Akl jeg maa slutte; thi min Brudgom staaer allerede for Døren med Bryllups Vognen. Ak, allerkiæreste Moder, nu stiger jeg ind, nu faer jeg bort. At jeg kand ikke sige meere, min Brudgom har allerede omfavnet mig med sine kiærlige Arme. Græd Hun ikke, bedrøvede Moder, Græd Hun ikke, jeg lever hos min JEsum; jeg skal leve med ham, og skal i Ævighed ikke komme fra ham. Jeg befaler Hende og alle mine Brødre i den almægtige Faders min Herre og Frelseres Jesu Christi Beskyttelse, og kysser dem i mit Hierte mang tusinde, tusinde Gange. Jeg har været her i denne onde Verden Hendes.