Aalborg Stiftstidende, 1844-12-12
Da de tydske Fyrster dengang reiste fra Congressen i Wien, hjembragte de i Forbundsactens Art, 13 Løftet om, at der i alle Forbundstater skulde blive indført landstændiske Forfatninger. Det var da den danske Konges Pligt at give sine tydske Hertugdømmer en fri Forfatning, og i hvilken Udstrækning dette kunde skee, idetmindste dengang, derpaa afgive flere andre tydske Stater Exempel. Det skeete imidlertid ikke; man gik ikke alvorligt ind paa Sagen, og det synes endog, at man i Grunden ikke ret vilde den, og det væsentlig, fordi man ikke troede at kunne undlade at gjøre det Samme for Kongeriget og for Slesvig som for Holsteen; men dette vilde man ikke. Hvorfor, kan jeg ikke forstaae, at der den Gang skulde have været andre Grunde herimod, end senere, har jeg aldrig kunnet fatte. Men hvilken Lykke vilde det ikke have været for det danske Monarchie, hvis dette var skeet, hvis Holsteen og Lauenborg havde faaet en fri Forfatning, og Conseqventsen havde ført til, at, hvad der var tilstaaet nogle Dele af Staten, ogsaa var blevet tilstaaet de andre. Hvis der den Gang var givet Riget en folkelig Repræsentation, vilde en virkelig Eenhed kunne være bleven tilveiebragt. Holsteneren vilde dengang have følt sin Betydning som Borger i en større constitutionel Statseenhed, og Forholdene vilde have gjort det lige ønskeligt for alle Vedkommende, at der fandt en fast sand Statseenhed Sted, ved hvilken mange senere Ulykker sikkert vilde være forebyggede. Hvad Stændercommitteer angaaer, da ansaae han dem for et hensigtsmæssigt Middel for den kongelige Souverain til at udsævne de væsentligste af de Uligheder, der nu finde Sted i Statens forskjellige Dele, saaledes at Aarsagen til de sørgelige Divergentser og Conflicter, der nu træde frem, kan blive hævet, (hvilket aldeles falder sammen med den jydske Forsamlingens Andragende om en enkelt Sammentræden af Delegerede til dette Øiemeed); men – tilføiede han - jeg maa ærligt tilstaae, at naar dette er skeet, troer jeg ogsaa, at, ligesom den sidste Opgave for Enevælden da er løst, Stændercommitteens Værk er fuldbragt, og Committeerne maae da danne Overgangen til et constitutionelt Liv. Naar jeg derfor stemmer for Jndførelsen af Stændercommitteer, erkjender jeg, at min Overbeviisning aldeles knytter sig til, hvad den jydske Stænderforsamling udtalte som sin Anskuelse, at Maalet for dem maa være en friere constitutionel Forfatning." Om Stændernes Forening kunde han, da Sagen nu engang er bragt under Forhandling, ikke være enig i det Resultat, hvortil Committeen er kommen. Stændernes Forening er en Ting, hvis Nødvendighed ved saa mange Grunde er godtgjort til Evidents, at Stænderne aldrig fra deres Side bør fravige den Mening, at den snarest muligt bør finde Sted, og sagde han – jeg kan ikke nægte, at efter det Udfald, Sagen har faaet i Committeen, er Jværksættelsen deraf fjernet temmelig langt. Jeg troer, at en levende Udtalelse fra Stændernes Side for en Forening, selv og Regjeringen ikke finder Anledning til at gaae ind derpaa, er af stor Betydning; thi det er en levende Erkjendelse fra begge Sider af, at de udgjøre een Eenhed, at de bør handle som en saadan, og at de kun for en kort Tid ere fjernede, Jeg lægger ikke en saadan Vægt paa Regjeringens, saa at sige negative, Tendents i denne Henseende, som man har villet, saa at man endog, fordi Regjeringen ikke har indrømmet Foreningen, deraf har villet udlede, at der skulde herske en Uovereensstemmelse mellem Regjeringen og Folket, hvorpaa man atter har bygget ikke uvigtige Conseqventser. Jeg troer, at det er et alvorligt og vigtigt Spørgsmaal, hvorom enhver Mening kan have sin Gyldighed, men jeg kan ikke nægte, at naar Stænderne udtale sig derom, maae de bestandig blive ved den Mening, at en Forening snarest muligt bør iværksættes. Kammerherre Neergaard var enig med Committeen. Stænderforeningen fandt han med al Grund forkastet. Han fandt endog Fordelen af en Forening og, udtrykte han sig, dermed forbunden total (!) Omdannelse (?) af de tvende danske Stænderforsamlinger" ingenlunde klar og den i alt Fald fortiden uklog". Jndstillingen om Finantscommitteen bifaldt han aldeles og forsøgte en Vittighed imod Hertugdommernes Klager over finantsielle Prægravationer, idet han, derved ikke kunde andet end tænke paa Æsops sørgelige Fabel om Hænderne og Fødderne, der vilde føre Proces med Maven (sie, og hvad Udfaldet deraf bleve. Han havde gjerne ønsket, at Finantscommitteen ogsaa skulde beskjæftige sig med andre vigtige Anliggender, men fandt det Ret ikke at udstrække Andragendet for vidt, da han ansaae det for en Feil, "man med Føie har beskyldt Stænderne for, at de have forlangt formeget og derfor (!) slet Jntet faaet en trøstetig Logik.). Han haabede slutteligen, at alle frække Ord og Taler om Landets Deeling, ikke blot maatte fremstille sig som extravagante Meninger og som Jndiscretion, men blive stemplede som Forbrydelse, og at, naar Tilkjendegivelsen herom ikke vilde hjælpe, stræng og exemplarisk Straf maatte paafølge". (Censur-Samiel, hjælp!)(Fortsættes.)¬