Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-03-29
Hvad skal vi indbilde os at ville være klogere end vore Forfædre, Bastholm fik sin Text læst for sin Nyhedssyge i den Levnetsbeskrivelse, der udkom efter hans Død; Prof. G. faaer allerede lidt i levende Live. Recensionen i Literaturtidenden er god. A. Jeg veed ikke hvad jeg skal sige om den Recension, den er underlig tvetydig: Rec. roser Prof. G. som Philosoph, Psycholog og conseqvent, men han selv synes ikke at være nogenaf Delene. Jeg kan vel begribe at Prof. G. forige Stemning ikke kunde meddele sig Andre, der vare af en anden Mening, men at man derfor skulde komme i en alt for stærk næsten fjendtlig Opposition med Forfs, glødende Over – og naar man desuden med Beskedenhed og Humantet modsiger en Forfatter, og giver Grunde for sin rigtigere Mening, saa synes jeg, Recensenten havde ikke havt nødig, saa længe at vælge Taushed, for at undgaae en ubehagelig Conflict. Naar og Rec. ved de sangvinske Forhaabninger og den ungdommelige Enthusiasme (som han selv erklærer for elskværdige i en Oldings Mund, endog naar de udtrykkes paa en her tillands mindre sædvanlig Maade, kom i en altfor stærk fjendtlig Opposition, saa kunde han jo gjerne ved sin store Beskedenhed gjort Publicum opmærksomt paa den gamle Mands Pralerie, og viist, at det var Forfs, Egenkierlighed, der lod ham ansee det for en Opfindelse, der ikke var andet end en Nemhed, som enhver erfaren Skolelærer af sig selv maatte finde paa Dersom da Prof. G. Stolthed derved fandt sig lidt ydmyget og han tog til Gjenmæle, saa havde Rec. dog det upartiske Publicum paa sin Side, og kunde desuden som Recensent let beholde det sidste Ord. B. Jeg nægter ikke, det er unaturligt at komme i stærk Lidenskab ved det, at en anden Mand er af en anden Mening end vi, men naar en Forf. praler af en formeentlig Opfindelse, og ikke allene ophøier sig over fremmede berømte Lærde, men ikke engang værdiger vore egne Landsmænd, en Bl. og en Br. nogen Opmærksomhed, skjøndt de have skrevet nok saa godt om den Materie, saa synes jeg, at Rec. ikke allene maatte, men endog burde komme i Lidenskab, og ret med Fynd og Klem vise hele Verden, at Pluraliteten af Danske misbilliger et saadant, Nationen vanærende Pralerie. Naar det og er rigtigt, at Jngen uden Gedike har havt den Jdee, at lære Børn at læse uden at stave, og han ikke kunde finde paa, hvorledes hans Jdee skulde realiseres, saa er Prof. G. saakaldte Opfindelse dog i det Hele en Bagatel, om han end realiserer Gedikes Jdee. Jstedenfor at Ge dike begyndte med hele Ord, lange og korte (Polysyllaber og Monosyllaber) iflæng, fandt Prof. G. rigtignok paa, at lade Børn begynde med de allerletteste Stavelser, og lidt efter lidt at gaae frem til de tungeste; men det var da vel ingen Herregaard - det var jo ingen større Kunst, end at enhver Skolelærer, der kjendte Gedikes Jdee, maatte kunne finde derpaa. Jeg, som vel ikke er saa gammel som Recensenten, ikke heller har skrevet noget i det Fag, som han muligen har gjort, kom alligevel ved Forf. Pralerie og ungdommelige Enthusiasme i en saadan Stemning, da jeg læste Anvisn, til uden Staven o. s. v., at dersom jeg havde været Recensent, havde jeg ikke kunne holde mig saalænge fra at revse den kjetterske pralende Forfatter. Uden Tvivl taug Rec. for at skaane en Olding og holde den gamle Mand tilgode, at han gaaer i Barndom, da han dog ved sine forrige Arbeider har gjort sig lidt fortjent af vor Literatur; ogsaa kunde vel den Betragtning holde ham fra at tale før, at dersom Oldingen i det samme skulde døe, saa vilde hans Venner udsprede, at Recensenten havde ærgret Livet af ham. Endelig haabede maaskee Rec. ved sin Taushed, at hindre den med saa megen Bram lovede Bog fra at komme ud, hvilket uden Tvivl vilde paadrage Forf. baade Skam og Skade. Skam fordi Man, naar Bogen ikke svarede til den Bram, hvormed den var udbassunet, vilde sige: Parturiunt montes nascitur ridiculus mus. Skade fordi naturligviis ingen Boghandler vilde forlægge det dumme Tøi. Recensentens Taushed endog ved det andet Stykke, om at lære at kjende Bogstaver, som han erklærer for sindrig, var derfor dobbelt ædelmodig og roesværdig. A. De bliver altsaa ved Deres Mening; jeg anseer det derimod for unaturligt at komme i Lidenskab over, at en gammel Mand gaaer i Barndom, eller sværmer og er enthusiastisk forelsket i sit eget Arbeide, som han anseer for vigtigt for hele Verden. Havde Prof. G. været ung, som da han skrev Nysa, saa kunde jeg begribe, man kunde komme i Lidenskab og virkelig fjendtlig Opposition, som Præsterne og den Tid kom. Men hvorledes Recensenten her kunde blive saa heftig, forstaaer jeg sandelig ikke. B. Begriber De det ikke, saa begriber jeg det; thi jeg blev selv saa opbragt over Prof. G. Jver, at jeg baade til Venner og Bekiendte talede ilde om hans Piecer og glædede mig ikke lidet, hvor jeg hørte Andre gjøre det samme, og loe i Hjertet af den gamle S., der endnu i sin Alderdom saa ret tilpas kom frem med Kjetterier; thi Kjetterie er ikke allene falske Begreber i Religionen, men Alt det, der strider imod gamle, ved Seclers Erfaring og berømte Mænds Auctoritet hævdede Meninger. - Men vi ville ikke tale mere herom. Siig mig heller, hvad De egentlig har imod Recensionen, og forsvar Prof. G. om De kan; jeg finder, at Rec. godt har gjendrevet hans Paradoxer, og beviist, at Bogen havde været bedre utrykt, og vi i dens Sted havde faaet en Encyclopædie fra hans Haand. A. Ja vel. Lad os løbe Recensionen igjennem, og see, med hvilke vigtige Grunde Rec. har gjendrevet Prof. G. Paradoxer, lad os see, om han har beviist: Si tacuisses, Philosophus mansises, hvilket man sagde, at een af vore Lærde yttrede om En, der i sidste Decennium har disputeret for Doctorgraden. Jeg troer, det er saa langt fra, at Rec. har gjendrevet Prof. S., at han tvertimod selv har statueret Absurda, saa at "si tacuisses" kan kastes tilbage paa ham selv.