Den Vest-Sjællandske Avis, 1830-07-27
Ved Kongelig allerraadigst Tilladelse, at forsendes med Brevposten i Danmark og Hertugdømmene J No. 165 af Kiøbenhavnsposten og i No. 5. af den Vest-Siællandske Avis, under Rubriken forlangt Jndrykkelse, findes under Titel af "Lykønskning til den høiærværdige Olding Hr. Provst Beyer o. s. v., et Stykke paa Vers, som, da det er hvad man kalder vel skrevet, i en djærv Tone og med Vittighed, vist nok vil giøre Lykke hos en Deel af Publikum, og som just derfor behøver at ledsages af et Par bemærkninger, da det gaaer ud paa at forhaane en heel Embedsklasse, paa hvilken nærværende Udfald vist nok ikke er det første, men noget nær eet af de ubesindigste. At det er ubilligt at kaste Had eller Spot paa en heel Klasse for hvad man muligviis kan have imod enkelte af dens Medlemmer, behøver ikke at udvikles, og Forfatteren til bemeldte Lykønskning vil dog vel ikke paatage sig den Paastand, at alle Amtsprovster vare eller ere foragtelige eller uduelige Mænd. Skal Angrebet forstaaes som allene rettet imod Embedet, saa maa man da spørge videre om Forfatteren da slet ikke veed noget om hvad gavnlige Følger Amtsprovstiernes Oprettelse har havt; om han slet ikke har mærket til den Regelmæssighed og Kraft i alle geistlige Anliggender, der i denne samme Periode er kommen ind og har udbredet sig; eller om han maaskee hører til dem, der ansee de to store Værker, der vel af Efterverdenen vil regnes for vor Tids største i vort Land, Fattigvæsenet og Almueskolevæsenet, for Plager og Ulykker. Jmidlertid tør man vel haabe, at Sandheden nu har faaet saa megen Magt, at man ei behøver at fægte imod saadanne Meninger; og naar det nu ligger for Dagen hele Danmark over, at saavel den nævnte høiere Gang i Geistlighedens hele Forretningsvæsen, som hine to velgiørende Jndretningers virkelige Jværksættelse, ere samtidige med Amtsprovstierne, saa vil det dog falde svært at nægte de Mænd, der beklædte disse Embeder, alle Fortienester, da deres Arbeide i denne Retning er synligt allevegne, og da Jndsenderen vistnok ikke er den Eneste, der veed, hvilken haard Strid de have giennemkiæmpet imod Dorskhed og Fordomme, Selvraadighed og Egennytte. Saaledes kunde hine Embedsmænd vistnok have fortient, at intet Angreb skeete paa deres Embede uden udtrykkeligt at undtage Mændene. Men og saa Embedet selv skulde man ikke omtale saa haanligt, som om, hvad Godt der var udrettet deri, allene var Tidens og dernæst enkelte veltænkende Mænds personlige Fortieneste. Til at sætte, hine giennemgribende Forandringer igiennem var det i alle Tilfælde en meget heldig Omstændighed, at der var Embedsmænd, der ikke havde saameget at oversee, som deres nærmeste Foresatte; der ikke, som deres Formænd, vare udsatte for at være afhængige af deres underordnede Embedsbrødre, og ikke, som saavel deres Formænd som deres nuværende Eftermænd, selv havde et heelt Embede foruden at varetage, uden Hielp til at bestridet noget af dem. Saaledes menes det at kunne bevises, at dengang da det blev oprettet, var dette Embede nødvendigt, og har siden været nyttigt, og altsaa nu ikke kan fortiene offentlig Bespottelse, om det end nu befindes undværligt. Hvis de nye Distriksprovster nu uden Hielp til Kapellan eller Contoir kunne besørge deres Embeder, da er det saameget desto bedre, da den Byrde for Landet og nærmest for Geistligheden selv, som disse Godtgiørelser for aarsagede, saaledes nu bortfalder, og derved disse Embedsmænd blive fritagne for en Deel af det Had, som Amtsprovsterne maatte udholde; men det skal da heller ikke forglemmes, hvo der toge de første Stød og bragte Tingene i den Gang, hvori det nu skal være svært nok kun at vedligeholde dem. Forresten er det ene Punct, Gageringsmaaden, egentligt ogsaa det eneste, der er blevet forandret.