Viborger Samler, 1782-12-02
DEN. VIORER. MLER. 6 De Mandagen den 2 December. (Fortsættelsen af Nr. 48.) Dommer det i et meget stærkt Lys, forsvinder A. Skiønheden og man opdager mange tilforn, usynlige Ufuldkommenheder. Hvilken Fordeel har altsaa de Grimme frem for de Smukke! En større Afstand giør ikke dem grimmere, saaledes som den giør de Smukke smukkere. Men sæt endog, at Skiønhed og Grimhed ikke just bestaae i Jndbildingen, Aaa men at Forskiellen imellem begge er væsentlig, saa at Skiønhed er et virkeligt Fortrin og Grimhed en virkelig Mangel, saa maae endog det ikke gjøre dem mistrøstige, der ikke ere Smukke. De Smukke ere det ikke ved deres egen Fortieneste, og de, som en ere smukke, have eiheller selv Skyld der. Vel er det kun en slet Trøst, at man taalmaadig maae lide det, man ei kan forandre, naar man ikke selv er Skyld, deri, og at man skal ikke attraae det, der er umueligt at faae, men det er dog en Trøst, og vi vil endnu forstærke den med nogle andre Trøstegrunde. Hvorlænge varer vel Menneskers Skiønhed, Man indvende ikke, at der findes Smukke, som længe og indtil en høi Alder med Rette fortiene dette Navn. Det er sandt, men hvormange ere vel disse? De ere kun en Undtagelse; Reglen staaer derimod fast, at intet er forgængeligere, end det, man kalder Skiønhed, at den er et Blomster, som snart affalder. Naar den endog varer længst, zirer den neppe Mennesket den tredie Deel af dets Levetid. J de øvrige to Deele er den enten ikke kommet til at blomstre, eller igien begyndt at visne. Barndommens Skiønhed er kun som en Blomsterknop, der ei altid udvikle til et saa smukt Blomster, som man havde formodet, og ikke sielden bliver ormstukket og beskadiget af de Sygdomme, Ungdommen fornemmelig er underkastet. Den fuldkomneste Skiønhed kan ikke vare længe. Om dertil endog ikke vare andre Aarsager, saa tillader Lege Legemets Bygning det ikke. Skiønhedens fornemmeste Sæde er i Ansigtet, og det er just den Deel af Legemet, der er meest udsadt for Luften, og Veirliget. Da denne Deel altsaa, endog hos dem, der meest kunne skaane sig for Luften, har saameget at udstaae frem for de andre Lemmer, kan det ikke være andet, end at den jo og maae tabe sin Skiønhed førend de, ligesom de Deele af en Bygning forfalde snarest, der er meest udsatte for Regn og Vind. Hvor trøsteligt maae ikke dette være for dem, der ei kan kaldes smukke, De blive altid, som de ere, ja naar de endog i det udvortes forandre sig, skeer det til deres Fordeel. Enten det er i Ungdommen eller Alderdommen, finder man dem ikke smukke. De tør altsaa ikke frygte for den Bebreidelse, at deres Yndigheder aftage, at deres Skiønhed forsvinder. En Bebreidelse, der tilig eller sildig treffer alle Smukke. Har man end i Ungdommen anseet deres Mangel af Skiønhed for en Feil, ansees det dog ikke derfor ved Alderens Tiltagelse, siden man paa den Tid finder faa Smukke. De vinde altsaa ved Alderen. De Bebreidelser, man har gjort dem i deres yngre Aar, forsvinde just paa den Tiid, da de Smukke miste deres Skiønhed og derved tildrage sig Bebreidelser. Jeg kiender et Fruentimmer, som i hendes Ungdom forekom mig meget grim, men som jeg nu, da hun er bleven gammel, finder ganske taalelig, fordi jeg ikke med Billighed kan fordre Skiønhed i den Alder. Den derimod, som heele Staden i hendes Ungdom kaldte en Engel. aad sit eget Kiød, tog undertiden af Hunger og tyggede paa en stykke Træe i Stedet for=Brød. En Møller, Velædle Hr. Sterm i Veienmølle, som dog ikke hører til dette Sogn, hvis Ædelmodighed noksom tilforn, imod de Fattige er bekiendt, blev herover inderlig rørt, tog dette Menneske og satte det til en anden Mand i Byen, og betaler Ugentlig 1 Mark 12 Skilling for samme, og siden dette er skeet, er det rasende Menneske bleven rolig og stille; Gud selv velsigne denne Ædelmodige Mand derfor, baade i Tid og Evighed! Et lige Tilfælde skeede i Aanst Sogn, stor Aanst Bye, midt i sidst afvigte September Maaned, da S. T. Hr. Obrist von Lytzow med Frue, reiste igiennem Stor Aanst til Ribe, hvor de i Stor Aanst Kroe fore Jndt et af Sygdom jammer fuldt Menneske sidende; en ung Karl, hvis Mæle næsten var borte, og hvis Aasyn er rørende. Denne ædelmodige Herre, med dydige Frue, begavede strax dette Menneske med saamange Penge, hvoraf han længe kunde leve, og ved Bortreisen, gave de hannem Forsikring om 16 Rdlr. aarlig til Livets Ophold, saalænge han lever. Af et stor Beviis paa Ædelmodighed. Hvor rart er det ikke at finde, at høie Folk seer med slige Medlidenheds Øine til deres fattige og ringe Næste? – Lyksalige Regiment, som faaer saadan en ædelmodig Herre til Chef NyeheNyeheder.