Københavns Adresseavis, 1761-03-13
af Marianes Historie. Tieneren skyndte sig med den største Hastighed til Staden, efterdi han saae, at hans Herres Liv beroede derpaa, og fordi han havde selv Medlidenhed med den uskyldige Mariane. Han gjorde den gamle Kone, som havde jaget hende ud af sit Huus, de haardeste Bebreydelser; men han fik ingen videre Efterretning. Hos Marianes Faster fik han ligeledes ingen Efterretning om hendes Opholds Sted; han hørte intet af hende, uden onde Ønsker, og yderste Foragt Han søgte efter hende over heele Staden, men han kunde ikke faae den allermindste Efterretning om hende, og troede, at hun tilsidst maatte have taget Livet baade af sig selv og hendes Børn. J disse bedrøvelige Tanker gav han sig paa Hiemreysen igien Marianes Elændighed havde imidlertid endnu ikke opnaaet sin Ende. Det guddommelige Forsyn vilde endnu en kort Tiid sette hende paa Prøve, for destomeere at belønne hendes Død. Just paa den samme Tiid da Sylvii Tienere spurgte allevegne efter hende, for at forkynde hende Ære, Rolighed og Overflødighed, var hun underkastet Skam, Vanære, Sorg og Fattigdom, som intet var mægtigt at overvinde eller gaae igiennem, uden hendes Tillid til Gud. Hendes Reyse gik overmaade langsom for sig, og hun kun de neppe legge en Miilveys deraf tilbage om Dagen. Hvilke Bebreydelser maatte hun ikke mange gange taale underveys, naar hun bad nogen om en Almisse eller et Stykke Brod. Hun kunde som oftest neppe med megen Nød faae Lov til at ligge i en Lade omNatten, hvor hun maatte legge Børnene ved Siden af sig i Halmen. Det var gandske faa, som begegnede hende venlig. Hun blev overalt holdt for en liderlig Qvind. Hun fandt ikkun Medlidenhed hos gandske faa Mennesker, og det havde ikke været hende mueligt, at holde det længer ud paa denne Reyse, dersom ikke det almægtige Væsen, der i den største Nød er og altid nærmest, havde ikke nu vederqvæget hendes forsmægtede Siel, og belønnet hendes Dyd. Hun havde først lagt den halve Vey tilbage, da hun allerede var bleven saa udmattet, at hun maatte meere krybe end gaae. Hun havde ikke saa mange Kræfter, at hun kunde bære begge Børnene, hvorover hun maatte legge 154. Kiøbenh. Adresse=Contoirs Efter det ene ned paa Jorden, saa længe hun har det andet et Stykke Veys frem, og derpaa lagde hun den ned, og gik tilbage efter det andet. Ved dette Mid deel blev nu vel hendes Byrde nogenledes lettet, men hendes Vey blev ogsaa fordobblet. Hun gik harfødet og havde den Ulykke, at hun traadde en skarp Steereller et Stykke sønderbrudt Glas ind i Foden paa sig. Hun satte sig derover ned bag et Torngierde. Dette Saar blødde heftigt, hun græd bitterlige Taare tørrede Blodet at, og villede en gammel Pialt omkring Foden, som hun tog ud af sin Bylt, hvorudi hun bar al hendes Formue og Eiendom med sig, for sig selv og sine fattige smaa Børn. Hun troede ikke, at der var nogen anden, det saae hende eller hvad hun foretog sig bag dette Torngierde, end Guds alseende Øye; Men just da hun var bleven færdig med at forbinde sig, og havde givet hendes Børn at die, og just vilde give sig paa Veye igien, som en Tiener og talede til hende. Han sagde: Min Herre og Frue har seet, at J er i slette Omstændigheder; De lader Eder ved mig bede, at J skal komme til dem, og faae nogen Vederqvægelse. Hun løftede sine Hænder op imod Himmelen, og med bare Sukke viiste sin Taknemmelighed. Tieneren tog begge Børnene paa sine Arme, og hun fulgte langsom haltende efter ham til et nær derved liggende Sommerhuus. Herren og Fruen havde et trømt og medlidende Væsen i deres Ansigter. Fruen gjorde adskillige Spørsmaal til Mariane: Hvorfra hun kom Hvor hun agtede sig hen- og hvorledes hun var kommen i disse elændige Omvændigheder, Paa det første Spørsmaal svarede hun tydelig, og saaledes som det var i Sandhed; paa det andet ligesaa; men det sidstes Besvarelse krympede hun sig ved. Got, sagde denne stormodige Menneske=Ven, saa har hun mueligt mistet hendes Mand, efterat disse Børn ere fødte, Ney, min Herre, svarede hun: jeg haaber, at han endnu lever, og at den samme Godheds Magt, der har hiulpet mig saa langt frem, skal ogsaa endelig føre mig til ham. Begge disse ædelmodige Menneskeer mærkede, at Taarene trillede hende ned af Øynene; de vilde altsaa ikke falde hende besværlig ved fleere Spørsmaal, men gave befaling til Huushovmesteren, at han skulde forsørge hende med alt hvad hun behøvede til hendes Vederqvægelse. De forsikkrede hende ogsaa, at hun nu skulde komme til at reyse mageligere, i det man vilde betinge en Plads for hende og hendes Børn paa den ankommende Post, samt forsyne hende med nødvendige Reysepenge. Mariane betakkede sig allerydmygst for disse besynderlige Velgierninger. Hun nød i nogle Dage den beste Underholdning. Nu begyndte hun at anraabe Himmelen, at Sylvius maatte være paa hans Gods. Mange gange faldt hende de Tanter ind, at han maaskee, i den Tiid hun havde været paa hendes besværlige Reyse, kunde være reyst tilbage til Staden, og at altsaa hendes Elændighed endnu skulde blive større. Men hun overlod sig fuldkommen i den Høyestes Villie, og fik derover saadan Rolighed, som smaa Siele ikke ere i Stand til at erfare. Efterat hun paa fierde Dag havde opholdt sig hos disse Menneske=Venner, om Posten her forbi. Her tog hendes Ønskes Opfyldelse sin Begyndelse. Hvor forunderlige ere Himmelens Veye, En ringe Omstændighed er ofte et Middel til at opnaae det største Oyemeed. Hun havde net op et Barn ved Brystet, og det andet liggende paa en Stoel ved Siden af sig, da en Tiener, som var ankommen med Posten, traadde indi Stuen. Mariane troede, at hun kiendte ham, og tilsidst blev hun vaer, at det var den Person, som i en Adelsmands Dragt fra Landet, havde forestillet et Vidne ved deres Vielse. De Tanker, at den Person var saa nær, som allerne var vidende om hendes Hemmelighed, og at hendes Jammer og Elendighed havde saaledes forandret hende, betog Mariane alle hendes Kræfter, og hun faldt i Afmagt. Da man skyndte sig, for at hielpe hende, betragtedes hun nøyere af den Tiener, som var ankommen med Posten, og han blev vaer, til hans største Forhavselse og Glæde, at hun var just den, som han med saa stor Omhue forgieves havde søgt efter. Da hun endelig var kommet til sig selv igien, og havde Kræfter nok til at erkyndige sig om Sylvius, fortalte Tieneren hende kortelig den Bedrøvelse, som hans Herre var udi, og den utaalmodighed med hvilken hans gode gamle Moder ventede, for at omfavne hende og hendes Sønnesønner. Omendskiønt Mariane endnu ikke kunde indsee den heele Sags Sammeheng, saa mærkede hun alligevel saa meget af hans forvirrede Tale, at den Guddommelige Regiering havde vaaget over hende, og nu gjort en Ende paa hendes Elændighed. En Pige som var tilstæde, og havde hørt paa alt dette, kunde ikke længere styre hendes Utaalmodighed, men løb hen, og vakte hendes Frue, og fortalte alt hvad hun havde hørt. Fruen hørte med Forhavselse paa denne forunderlige Hændelse, i sær da Sylvius var nær beslægtet til denne Frue. Hun lod paa Timen Mariane og Tieneren kalde ind til sig, som maatte fortælle dem den heele Sags Sammenhæng, saa got som han kunde.