Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-03-06
En anden Gang var Lovise ved en liden Fest bleven ført til Bords af Billedhuggeren Thorwald; og derefter blev hun hans Dame i Dandsen. Han blev fortryllet af den saa smukke som aandfulde Pige, og hun betragtede den vakre Kunstner med Velbehag og behandlede ham med Velvillie. Det saaledes opstaaende Bekjendtskab imellem dem underholdtes ved hans Besøg, og da Faderen i hans Samtaler fandt ham udviklende Aand og Hjertensgodhed, blev Omgangen med den unge Mand ogsaa snart en Nødvendighed for Duus og hans Datter. Vel betragtede Thielke, da han oftere saae Kunstneren her, sin Medbeiler med skjele Øine; og tillod sig, naar Thorwald var fraværende, mangen satirisk Yttring mod den Stumme, som han kaldte ham; fordi han ikke brugte mange Ord; imidlertid bød Anstændighed, og det Exempel Familien gav ham i dens hele Forhold, at vise en vel tvungen men dog rolig og venlig Opførsel. Paa Thorwald derimod saae man ikke at Renteskriverens Nærværelse gjorde det mindste ubehagelige Indtryk. Han blev stedse sig selv liig i sin godmodige og milde Beskedenhed; en Dyd, som ikke sjelden savnes hos unge Mænd i Hovedstæderne. Kunstneren opførte sig stedse mod Thielke, som mod en Huusven; og viiste ham derfor ikke allene den tilbørlige Agtelse, men endog Forrekommenhed, hvor han saae Lejlighed dertil. Lovise var lige venlig mod dem begge, som Faderen ønskede det; men i Stilhed bøiede hendes Hjerte sig uformærkt til Thielke, som havde meere Selskabstonen i sin Magt, uophørligen underholdt hende, skaffede hende Læsning, og ikke var sparsom paa smigrende opmærksomme bemærkninger over hendes Aand og Skjønhed; – hvorimod Thorwald holdt sig i en vis ærbødig Frastand, talede lidet, og blot med det stille henrykkede Blik hyldede hende, naar hin, som ofte skeete, gav Beviser paa en barnlig Kierlighed, en reen Velvillie for alt Godt, og en fyrig Lyst til det Skjønne og Store. Thorwald prisede aldrig hendes Yndigheder som Thielke gjorde, og der kom aldrig Smiger fra hans Læber. At Thielke havde Fortrin i hendes Gunst vil man ei finde synderligt. Duus, som i en 45 Aars Levebane mere end en Gang havde saaret sig paa Erfaringens skarpe Kanter, og i mange Stillinger havde erhvervet sig Verdens og Menneskekundskab, iagttog meget opmærksomt begge de unge Mænd, som øiensynligen havde Hensigter paa hans Datters Haand; han udspurgte hos deres nærmere Bekiendte deres Livets Vandel, deres Tilbøyeligheder, deres særegne Træk, og deres Forhold, og omsider bestemte han sig, efterat have sammenlignet og prøvet sine Efterretninger, for Thorwald, der vel besad mindre Finhed og Verdens Klogskab; men som han nu sikkert vidste var et meget agtværdigt og vakkert Menneske. Han talede nu med sin Datter om denne Gjenstand, og meddeelte hende uden Tilbageholdenhed sin Dom, som hun bad ham om, men Lovise traadte, som det syntes af Lidenskab, over paa Thielkes Parti, og forsvarede, undskyldte og retfærdiggjorde ham, i Alt hvad Faderen anklagede ham for. See min gode Pige, sagde Faderen; jeg var stedse mere din Ven og Raadgiver end den der vilde have nogen befalende Indflydelse over dig; jeg vil heller ikke nogensinde i dette Tilfælde, hvor du er Hovedpersonen, fordre ubetinget Lydighed af dig; men kan paa den anden Side ligesaalidet billige en lidenskabelig Overilelse. Overvei nøje hvad jeg har bemærket om begge dine Tilbedere, og bestem dig ikke til noget vigtigt Skridt, førend efter nøje Prøve. Jkke længe derefter kom Thielke frem med et højtideligt Ægteskabstilbud. Lovise tilstod, hvad han allerede længe havde mærket, at hendes Hjerte ikke var ham imod, men hun henviiste ham til sin Fader. Han trak med et ikke behageligt Smil paa Skuldrene, - hvilket mishagede den gode Datter, og gik, selvtilfreds og viis paa sin Sejr til Cancellieraad Duus, for at begiere hans Samtykke for Formens Skyld. Jeg kan ikke, svarede denne, have noget imod dem, naar min Datter har bestemt sig for dem, men et vigtigt Hensyn tvinger mig til at fordre en Betænkningstid paa fire Uger. Desuden ønsker jeg meget, at De ikke lader sig vildlede i Henseende til min Forfatning; min Formue er ikke betydelig, den staaer i et Handelshuus, som maaskee i denne Tid ikke torde være ganske sikker. Det er en Ven, som har den i Hænder, og jeg har givet ham mit Ord paa, at Pengene endnu nogen Tid skal blive staaende hos ham, for ikke at volde ham nogen Forlegenhed; men end mere bidrage til at opretholde Huset saavidt mueligt. Jeg agter og ærer ham som en redelig Mand, der blot ved uheldige Forbindelser og store Tab er udsat for at falde. Skeer dette, saa er min Datter uden Udstyr. Jeg bør ikke dølge dette for dem. Hvad troer de om mig, spurgte Frieren noget omfindtlig. Mit Embede kan ernære mig. Kan de give deres Datter nogen Medgift da er det godt; men er hun fattig, saa er det ogsaa godt. Jeg forlanger blot Lovise, som jeg elsker, ikke deres Penge. Det glæder mig, svarede Duus, at de tænker saa ædelt. Om fire Uger skal jeg give dem Svar. Thielke gjorde gode Miner til et slet Spil, og fandt sig deri, som han stedse gjorde, saavel i det Store som i det Smaa, endog da, naar han ikke kunde gaae den lige Vei.