Aalborg Stiftstidende, 1836-07-18
Frankrig. Af den Deel af Forhøret over Alibrand, som til dette Øieblik er bekjendt af de offentlige Blade, udhæve vi følgende Hovedmomenter, der kunne tjene til at supplere det allerede ved de præliminaire Undersøgelser Bekjendte, som i det Hele ved dette offentlige Forhør er bleven stadfæstet. Den Anklagede tilstod at have affyret den Kugle, som fandtes i Vognen, paa Kongen med den bestemte Hensigt at dræb ham. Han vedkjendte sig den Stokflint, som nu var fremlagt i Retten, som den han havde brugt; ligeledes den Dolk, hvormed han forsøgte at dræbe sig selv. Han tilstod at have ruget over sin skjændige Plan siden Juni 1832. da Paris blev erklæret i Beleringstilstand og siden de blodige Optrin, som dengang fandt Sted i Lyon og i Klosteret St. Mery. Han tilstod at have været i Barcellona, hvor det var hans Plan at hjælpe til at styrte Jsabellas Regjering og at proclammere Republiken i Madrid. Han vedgik ligeledes sit Bekjendtskab med Corbiere og at denne engang frivillig og uanmodet havde understøttet ham med 40 Francs. Paa det Spørgsmaal, om han ikke i Barcellona, havde været Medlem af et hemmeligt Selskab og eengang erklæret, at hvor en Konge var iveien, maatte han dræves" nægtede han paa det bestemteste nogensinde at have hørt til noget hemmeligt Selskab. Men at Jdeen, om at dræbe Kongen, var bleven bestyrket hos ham under hans Ophold i Barcellona, vilde han ikke fragaae. Hans Udsagn, at hans Tilbagekomst fra Barcellona ene og alene var foranlediget af hans bestemte Hensigt at dræbe Kongen, ledsagede han med et Udtryk af Energi, der gjorde almindelig Sensation. Han nægtede paa det bestemteste at have nogensomhelst Medskyldig, men vedgik, paa Spørgsmaal desangaaende, at han havde skrevet flere Breve til Corbiøre, hvori han havde underrettet denne om sit sorte Anslag, og paa denne Omstændighed vilde han saa meget mindre lægge Skjul, som Conbiøre jo selv havde indrømmet det. Man skred nu til at afhøre Vidnerne. Skildvagten vedTriumphbuen har i sit Udsagn kun bekræftet, hvad vi allerede vide. Vidnet Devismes, den Sergeant af Nationalgarden, af hvem den Anklagede havde erholdt Stokflinten, deponerede saaledes: "Jeg havde Commanden over Nationalgarden, medens Officererne spiste til Middag. Jeg saae og gjenkjendte Alibeand uden at ahne noget Ondt. Da jeg imidlertid, i det Øieblik, Vognen kjørte forbi, blev vaer hvorledes han maneurerede med sin mig velbekjendte Stok, fattede jeg Mistanke og ilede hen til ham, men det var for sildigt; Skuddet var gaaet af, da jeg ved et Slag paa hans Arm bevirkede, at han tabte Geværet. Jeg raabte strax til ham, at jeg kjendte ham, men jeg var saa forvirret, at nieg først i Vagten kunde give nærmere Oplysning om, hvad jeg vidste om ham." Af de øvrige Vidners Udsagn udhæve vi endnu Følgende af Leonce Fraisse, en Handelscommis, 30 Aar engammel, da det synes at kunne afgive et mærkeligt Beviis paa det Forskruede i Grundsætninger og Anskuelser, der desværre synes at være altfor almindelig hos en vis Classe af den franske Ungdom. Hans Deposition lød nemlig saaledes: "Jeg kjender Alibeaud fra den Tid, vi begge tjente i det Militaire, senere har han logeret hos mig i Paris. Ved mig sendte han de 2 Stokflinte tilbage til Devismes og lod ved mig tillige sige, at han beholdt den ene af de erholdte 3, og at han haabede i Tiden at kunne betale den. Han sagde mig, at han vilde bruge den til Fuglejagt, men som sin egentlige Plan har han til mig ikke yttret et Ord. Forøvrigt levede han stedse meget ordentlig og var af en blid Caracteer. De Pletter, man har villet sætte paa hans tidligere Vandel, ere blot en Følge af ondskabsfuld Bagvaskelse. Præsidenten bemærkede herved, at denne Bagvaskelse kun havde lidet at betyde, i Sammenligning med den skjændige Forbrydelse, han havde begaaet. Her tillode baade Vidnet og den Anklagede sig, i Forening, at gjøre den Jndvending, at en Forbrydelse ikke berettigede Nogen til at antaste Forbryderens Ære (?) eller kaste Skygge paa hans tidligere Vandel. Man kunde, meente de, begaae en Forbrydelse og desuagtet ligefuldt være Mand af Ære. Da Vidnet kun kaldte Attentatet en Forseelse (!), satte Præsidenten ham derfor irette. Vidnet svarede, at Præsidenten kunde kalde det, som han vilde; ham (Vidnet) var det kun som at gjøre, at bevise, at den Anklagede hidtil havde ført et ulasteligt Levnet og for at godtgjøre dette tilføiede han den Kjendsgierning, at den Anklagede, for nogle Aar siden, med egen Livsfare havde reddet en Kone fra at drukne. - (!!)