Den Vest-Sjællandske Avis, 1824-02-09
Det indtraf sig, at der blev givet et stort Bal ved Sammenskud af en Deel anseelige Kiøbmænd, og Borgere. Min Fader underskrev paa Jndbydelsen; min Moder blev tilfældigviis upasselig og kunde ikke komme og jeg gik allene derhen med min Fader. Han havde ingen Jnterresse for Dandsen, moerede sig med at spille og var ikke opmærksom paa mig. Dandsen begyndte nu; iblandt Deeltagerne var et ungt Menneske, som udviiste mig en fortrinlig Opmærksomhed; han var velvoxen, med gule Haar og blaae Øine, lidt bleeg af Udseende; men med regelmæssige og behagelige Ansigtstræk og i sit hele Væsen og sin Tale noget mildt og indsmigrende, som ikke forfeilede sin Virkning paa mit unge Hierte. Jeg havde allerede faaet saamange Veninder, tænkte jeg hos mig selv, hvis Venskab endnu ikke havde skuffet mig (jeg oversaae, at jeg endnu ikke havde havt Leilighed til at sætte Prøve paa deres Venskab) skulde det vel falde mig vanskeligere at finde en Ven? Den Ahnelse opstod hos mig, at jeg nærmede mig til den Bone, paa hvilken jeg skulde see mine Længsler og mine Planer for mit Livs Lykke satte i Virkelighed. J hvilken Bevægelse blev ikke min Jndbildningskraft fat hvor brændte ikke mit Hjerte, min Siæl svømmede i et Hav af henrykkende Følelser. Der gives kun een Tidspunkt i det Jordiske Liv, hvori man nyder en Forudfølelse af det tilkommende Livs høiere Lyksalighed; det er i den Tidspunkt, hvori Hiertet aabner sig for Kiærlighedens himmelske Følelser; men det er blevet de Dødeliges Lod, at denne Følelse skal kun vise sig her i dette jordiske Liv for deres Siæle som en Phantasie, der først i en høiere Tilværelse skal udgiøre deres varige Tilstand. Kiærligheden svæver kun for et Øieblik over dem, som en ætherisk Skye, der bebuder dem den Himmel, som engang skal modtage dem. Mine Følelser kunde ikke længe blive ubemærkede for min Elsker; han forstod mig og vi søgte Leilighed til at komme sammen; det varede kun kort inden vi havde erklæret os for hverandre, og jeg aabenbarede Sagen for min Moder; hun rystede paa Hovedet og var ikke ret fornøiet; men hendes ømme Hierte blev snart vundet; hun maatte igien foredrage Sagen for min Fader; her fandt den større Vanskeligheder; det skulde nu først undersøges hvem Personen var. Man erfarede da, at han var en simpel Contorist paa et ellers ganske anseeligt Handelshuus, og af en uanseet og fattig Familie i Maidenhead i Berkshire, der fandtes ikke noget at udsætte paa hans Forhold, endskiøndt intet egentligt at rose ham for. Min Fader var meget misfornøiet med denne Forbindelse, da han havde gjort sig ganske andre Forestillinger og min Fremtids Skjebne; men min Moder, som jeg havde ganske vundet, talte saalænge med ham om, at de havde jo nok og at de nok kunde hielpe deres Svigersaa frem, og at han jo var et skikkeligt Menneske saa at min Fader endelig gav efter og gav sit Samtykke til vor Forbindelse; jeg kom ikke meere tilbage til min Lærerinde; min Fader etablerede sin tilkommende Svigersøn til at føre en Handel, og det varede ikke længe inden jeg blev hans Kone. Jeg veed ikke ret hvoraf det kom; men i det Øieblik, da jeg var nær ved at opnaae Maalet for mine Ønsker, kom det mig for, som om jeg ikke var saa aldeles glad, og som en hemmelig Stemme sagde til mig: mon Du ikke begaaer en Daarlighed og giør Dig selv ulykkelig. Jeg har ofte siden tænkt over hvad Aarsagen kunde være til denne Følelse, som dengang forekom mig saa uforklarlig, da jeg ikke havde mindste Mistanke til min Elsker. Jeg formoder nu, at det kom deraf: at i Menneskets Siæl ligger bestandig Jndbildningskraften i Strid med Fornuften, at hiin er i det heele den stærkeste og at den er den mægtige Driveflæder, som driver Mennesket ind i Livets Virksomhed; men at i det Øieblik naar den har sat sine Bestræbelser, igiennem og vi ere paa Veien til at faae vore Ønsker opfyldte, saa slappes Phantasien, Fornuften erholder igien sin Styrke og yttrer sin Misbilligelse naar den ikke er bleven taget paa Raad med. Jeg har bemærket denne Sindsforandring hos mange Mennesker. At det varede ikke længe førend jeg paa en smertelig Maade erfarede, hvor vigtigt det er ved hvad man foretager sig i denne Verden at spørge sin Fornuft til Raads; og især ved de Anliggender som bestemme vort Livs Skjebne; og jeg fandt det ved mit eget Exempel stadfæstet hvad engang en Mand af megen Erfaring sagde mig: at det som Mennesket bliver meest straffet for i denne Verden er fordi det ikke har handlet fornuftigt; ligesom det i hiin Verden vil blive meest straffet, fordi det ikke har handlet dydigt. Jeg lærte nu først min Mands sande Characteer at kiende, og opdagede snart, at han ikke har nogen oprigtig Kiærlighed til mig; han kunde vel i den første Tid imellem falde paa at gjøre meget af mig; men jeg faae ham til andre Tider at giøre ligesaameget af andre Fruentimmer; saa det forekom mig, at han ligesaa gierne kunne have ønsket enhver af dem til Kone som mig. Han var i høi Grad letsindig og fiasevoren; imellem ganske blid og god; men ofte høist opfarende og lunefuld, og naar det Humeur kom over ham saa kunde jeg ikke giøre ham noget tilpas; han sværmede rundt omkring heele Dagen og mange Gange blev han ude langt ud paa Natten og sielden havde han Lyst til at tale til mig om hvad han saae og hvad der mødte ham; hellere kunde han passiare derom med enhver Fremmed, som kom til ham; end han skulde aabne Munden derom til mig. J det hele kom det mig for, som jeg var ham en temmelig ligegyldig Person, og jeg kan endnu ikke bestemt sige om hans Forhold mod mig, da han lagde an paa at vinde mit Hierte var en Følge af en øiebliklig Kiærlighed, til min Person eller til mine Penge. Jeg følte mig naturligviis paa det aller ubehageligste skuffet i mine sværmeriske Forventninger; og da min Forstand ikke er saa aldeles svag, at den kan lade sig vedvarende beherske af en engang opvakt Følelse, eller kan saa aldeeles taale at lide Uret, saa maae jeg tilstaae, at han ogsaa begyndte at blive mig temmelig ligegyldig. Jmidlertid da jeg var opdraget i gode Grundsætninger og havde et religiøs Gemyt, saa besluttede jeg troelig at opfylde de Pligter, som min nuværende Stilling, paalagde mig, at omgaaes min Mand paa en saa sindig og ædel Maade, som Omstændighederne kunde tillade det, taalmodig at bære Følgerne af min Daarlighed, hvorved jeg tillige nærede det Haab, at et vedvarende godt Forhold vilde efterhaanden virke paa hans Hierte og med Tiden erhverve mig den Mands Venskab, hvis Elskov havde skuffet mig. Jmellem syntes det ogsaa at giøre et flygtigt Jndtryk paa ham, især da jeg afholdte mig fra alle Bebreidelser imod ham; og hvo veed hvilke Virkninger det i Tiden vilde have virket, naar ikke min Mand havde havt een Feil ved sig, som fuldendte Ulykken af vor Forbindelse. Min Mand havde ingen Lyst til Arbeide; han var et Ødeland og en Spiller; han passede ikke sin Handel, lod Folkene sørge for den og tuurede omkring uden for Huset, naturligviis gik denne tilbage og vi kom snart i en alvorlig Pengeforlegenhed. Min Fader døde i denne Tid, jeg erholdt min Arv efter ham, som var temmelig betydelig; men den blev snart sat overstyr, al min Tarvelighed og Huuslighed var som ingen Ting. Creditorerne væltede ind paa os og jeg maatte lye hen til min Moder; hun hialp os den gode Kone, saalænge hun havde noget: hun forudsaae vor Skiæbne og Bekymringer lagde hende snart i Graven. Min Mand sagde mig aldrig, at han spillede; men jeg hørte tale derom af andre; jeg bad ham bønlig om, at han skulde lade være dermed, han svarede mig med haarde Ord, sagde det var ufandt og Sladder og vedblev sit forrige Levnet. Han kom efterhaanden stedse sildig ere hiem om Natten og ofte forekom han mig, om ikke tungsindig, saa dog adspredet og tankefuld. Engang saae jeg ham, da jeg pludselig kom ind i Stuen at sidde med Hovedet ned i Brystet og med nedhængende Arme, jeg gik blid hen til ham, tog ham i Haanden og sagde til ham, Kiære John hvordan er det med Dig; Du er bedrøvet, hvorfor er Du det? Pludselig foer han op af Stolen, stød mig tilbage og sagde med en haard Stemme: Hvad er det for en Snak, lad mig i Roe og gik strax udi Byen. Jeg talte ikke mere til ham om hvad der fattedes ham. Det varede ikke længe derefter saa kom han hiem en Nat henimod 12; i a var endnu oppe, tog Lyset, og gik ham i Møde. Gud jeg glemmer aldrig dette Øieblik. Hans Ansigt var dødblegt; der herskede en ubeskrivelig Vildhed i hans Øiekast; han kunde neppe føre de faae Ord ordentlig frem, som han vilde sige. Min Siæl var fuld af Angest, og jeg turde knap tale til ham. Pludselig flod han stille og saae paa mig med et mildt Blik, som jeg næsten ikke havde seet siden vor første Elskovs Dage, og sagde, som det lod med inderlig Følelse: Du er dog en god Kone, Men strax efter forandrede han Tonen, og sagde, i det han lod som han følte efter sit Uhr, jeg har glemt det, jeg kommer strax igien, og nu ilede han ned af Trapperne.