Corsaren, 1842-11-18
Bønnebog til Brug i Arrester og Straffeanstalter. Udgivet, med offentlig Understøttelse, af Pastor C. H. Visby. Vi skulle ved at omtale denne Bog ikke indlade os paa en religieusspietistisk Undersøgelse om Bønnen med Hr. Visby - thi vi erkjende beredvillig, at vi her ville komme til at ligge under - men et Par Ord, hvori der er almindelig sund Menneskeforstand, skulle vi tillade os at fremføre. Bøn bliver almindelig antaget for at være Hjertets Selvopløftelse til Gud. J Grunden behøver altsaa Bønnen slet ikke Ord: men for dem, der troe, at Gud hører dem bedre, naar de tale, end naar de tænke, skade Orden heller ikke. Men at lade Mennesker plappre Bønner op, som en Anden har udtænkt for dem, at sige til dem om Bønnen, som ikke er andet end Udtrykket af den religieuse Følelse: I have ikke denne Følelse; thi saa kunde J jo bede uden min Hjælp; men her er Udtrykket, sig det frem, og Gud vil ikke mærke, at det kommer fra mig, han vil troe, at det er Eders egen Jdee, ligesom Læreren i en Skole ikke veed Andet, end at den Discipel, han examinerer, kan sin Lectie, medens en Anden hvidsker ham den i Øret - see, det er noget stivt. I de catholske Kirker, hvor det er Skik, at Menigheden holder lange Bønner, som ere lærte udenad, har man Exempler nok paa, hvorledes Tankerne svare til en saadan Bon. Jmedens den unge Vige siger et Ave Maria", læser hun en Kjærlighedsbillet, som Øieblikket i Forveien blev stukken til hende af en ung Mand, der bad sit Paternoster, og, imedens hun beder sit "Credo" giver hun ham ved Tegn at forstaae, hvad Tid han om Aftenen kan træffe hende. Den unge Mand gaaer henrykt bort, idet han beder et "Misericorde". Det skal derfor ikke undre os, naar vi engang høre, at en Fange har stukket en anden en Kniv i Brystet, imedens han gik og bad af Bønnen Pg. 8 de Ord: "Skjænk mig Taalmodighed og Hengivenhed, bortfjern fra min Sjæl enhver bitter og hævngierrig Tankel o. s. v."; at en Anden er løben sin Vei, medens han i Tankerne bad det udenad lærte: Herre, lad mig med Taalmodighed bære mit Kors!"; at en Tredie, der er bleven løsladt og begaaer Jndbrud, i samme Øieblik af gammel Vane fremsiger Bønnen Pg. 131; "For den Løsladte, naar han i en lykkeligere Stilling tænker tilbage paa sin Fangestand." Der er nemlig Bønner for enhver Vhase af Fangelivet. For enhver Dag, for enhver Høitid; for den første Aften i Fængslet og for den sidste; for den, der forlader Fængslet efter at være bleven frikjendt, og for den, der kun forlader det for at føres til Døden; for den, der længes efter sit Hjem, og for den, der bliver benaadet. Naar et Menneske er saa forhærdet, at han ikke selv kan føle og bede i slige Øieblikke, troer Hr. Visby, at han bør fremsige en Bon af Bønnebogen, og at Vorherre da skal tage det for gode Varer. Hr. Visby kunde indvende, at de i Bønnen udtrykte Følelser ville stige Forbryderen ned i Hjertet og tilsidst bevirke, at han selv kan bede. Hvilket smukt Exveriment istedetfor først at vække selve Følelsen! Det er omtrent som i Romanen "Tante Rosmarin eller Alting bagvendt". Vi skulle blot spørge Hr. Visby, om Bonden besætter sin Mark med modne Ax, eller udsaaer Sæden, for at deraf kan blive Ar? Men det forstaaer sig, der gives i vore Dage Mennesker, der ville ansee det for en stor Fortjeneste, naar de ved at besøge Fængslerne, høre de Fængslede fremsige Bønner. "Op med Eders Bønner!" vil da blive commanderet, og de Fængslede ville fremsige deres Bønner. Potemkin viste sin Fyrstinde, for at glæde hende ved Synet af hendes Lands Rigdom, glimrende Stæder i det Fjerne, som ikke vare Andet end malede Coulisser. Men - det saae ud, som om det var glimrende Stæder. Efterskrift: Vi have endnu at tilføie et lille Uddrag af Bønnen. "For den, der efter sin Løsladelse er optagen i en Arbeidsanstalt." Den Arbeidsanstalt, Tanken nærmest henledes paa, er Ladegaarden. Man tænke sig nu et Ladegaardslem bede saaledes (Pg. 134). "O hvor lykkelig er alligevel den, der ved Arbeidet kan erhverve sit Udkomme, hvor lykkelig den, der kan sige, at han æder sit eget Brød og ikke trænger til Nogen! Han er fri og selvstændig; og om endog hans Vilkaar ere ringe, saa han kun har faa Brød og nogle smaae Fiske dertil, giver Din Naade dog Velsignelse, saa det Lidet bliver tilstrækkeligt. Ja, den Tanke, at han, næst Din Miskundhed, har sig selv at takke derfor, gjør, at det tarvelige Brød smager ham bedre end overflødige Retter, hvor der er Ladhed og Lediggang hos. Og, medens han er tvungen til at have sin Opmærksomhed henvendt paa det Arbeide, der er ham givet, bevares hans Sjæl fra alle daarlige Adspredelser, og tusinde Døre tillukkes*), ad hvilke Fristeren ellers vilde trænge sig ind til det ubeskjæftigede Sind."