Københavns Adresseavis, 1783-03-12
Løverdagen den 18 Januarii sidstleden, om Formiddagen, er følgende ædle Handling bleven udøvet paa Fredensborg. En liden Dreng fra Sørup, omtrent 9 Aar gammel, vil gaae over den saakaldte lange Dam, neden for Mester Hammers Have. Jisen brækker under ham, og han falder i Vandet, og drukner. Hr. Hammer og andre giøre Anskriig, og formaae Tømmerpolerer Lars Steen til at drage, Drengen op med en Brandhage, og til at tage ham i sit Huus, for at giøre Forsøg om han kunde bringes til Liv igien. Jens Frisch, Skræder ved Fredensborg, og Johan Forn, Væver sammesteds, paatage sig dette, og ved trofast Gnidning med tørre varme Klæder opvække Liv igien i denne, efter alle Tilstædeværendes Vidnesbyrd aldeles livløse Dreng, saa at han begynder at give sig, og endeligen kommer til at tale og frabede sig dissa eftertrykkelige Frictioner. Kortsagt, om Aftenen bære Forældrene deres Søn levende og frisk hiem igien. - Slotsforvalteren Hr. Her og Smeden Mester Hammer have givet Attest om denne Handling, som jeg kan forevise dem der kunde tvivle om Sagens Rigtighed. En ordentlig Læges Vidnesbyrd kan man ikke vente; thi den nærmeste boer en Miil fra Stedet. - Jens Frisch og Johan Jorn have siden været paa adskillige Steder og æsket den Premie, som i Aaret 1772 blev udsat paa en Druknets Redning, uden at opnaae deres Ønske, det mindste ikke saa hastig, som deres Omstændigheder krævede. Tilsidst ere de bleven viiste til mig, som Forfatteren til Sundhedstidenden, som har skreven saa meget om denne Sag. Jeg har for min Deel ikke kunne give dem meere end een Dukat; thi jeg selv har aldrig udsat eller kan udsætte Præmier. Men jeg har lovet dem, at være deres Talmand hos Publikum. - Til dette i sand Velgiørenhed saa ganske mageløse danske Publikum kommer jeg altsaa, med ærbødigst Bøn om et lidet Bidrag til en Belønning for bemeldte to Mænd, som have viist sig saa beredvillige til at redde en Druknet, uden at lade sig hindre af en grusom Fordom, eller holde tilbage af Frygt for at deres Umage skulde være forgieves. Dog det var Mangel af Respekt for Publikum, det var en høystlastværdig Mangel af Tillid til dets Ædelmodighed, naar jeg vilde bruge een eneste Overtalelsesgrundi en Begivenhed, som er saa talende som denne. Dette allene maae det være mig tilladt at sige: denne Handling vil visseligen finde sin rige Løn paa høyere Steder; men jeg vilde saa gjerne unde Publikum en nye Leylighed at vise sin uforlignelige Gavmildhed, ved een af de værdigste Anledninger. Jeg tager mig derfor den Frihed at anmode ikke allene enhver Vilgiørenhedsven, enhver Medborger, som ønsker Redningsanstalternes Fremgang og den sande Menneske Kierligheds Udbredelse; men ogsaa alle de Klubber og Selskaber, som udmærke sig ved milde Gaver, i Særdeleshed, om at bidrage til disse tvende Mænds Belønning, ikke blot for deres egen Handlings Skyld, men ogsaa fornemmeligen for den deraf flydende kraftige Opmuntrings Skyld for andre. Jligemaade haaber jeg, den ubenævnte Patriot og Menneskeven, som har udsat den ovenmeldte Premie af 10 Rdlr., vil finde den her fremstillede Redning fuldkommen, værdig til samme. – Jeg udbeder mig allene dette, at der maae følge Navn eller Devise med alt hvad man behager at tilsende mig, for at kunne giøre Regnskab derfor i disse Efterretninger. Joh. Clem. Tode.