Norske Intelligenssedler, 1809-09-22
Ofte fra en leiet Harpe lød Selv for Skurk og Nidding, Lovsangstoner. Sielden nogen Rigmand ved sin Død, Savner Hædersvers og Laurbærkroner. Men idag en ædel, værdig Mand Sænkes ned i Gravens mørke Gjemme, Og man hører ikke i vort Land Nogen Skjald til Sang sin Harpe stemme. Ædel, virksom, god og viis var han Fjærn hans Ros skal naae paa Rygtets Vinger. Neppe hvert Aarhundrede en Mand Ham i Værd fuldkommen lig frembringer. Trygt han kunde, Sandhedslærer lig, Ondskab selv med dette Spørgsmaal møde: "Hvo er den, som tør tillægge mig Een strafværdig Handling eller Brøde, Armod fandt i ham en virksom Ven, Ham fornuftig Gavmildhed besieled. Ei iflæng han ødsted Gaver hen, Uden Hensyn til hvem han meddeled; Men hvor han den vidste vel anvendt, Man hans Hielp forgjeves ei ansøgte, Og hver Fattigs Trang var ham bekjendt, Selv hver Hyttes Kaar han undersøgte. Kjerlig den, som Sygdoms Marteer led, Med veldædig Hielp han Smerten lindred. Virksom selv, han elsked Virksomhed, Fremhialp den, og Ørkesløshed hindred! Mangen virksom Yngling hialp han frem Til at nyde fro sin Ungdoms Dage. Mange signe ham for Huus og Hjem, Og for husligt Held med elsket Mage. Naar en værdig Medborger han saae Under Uhelds runge Slag at bæve, Strax han ham en hielpsom Haand lod faae, Søgte ham igien til Held at hæve. Venlig, mild hans Adfærd stedse var, Mod den Arme, som imod den Rige. Aldrig han for Stormænd krøbet har, Aldrig har han smigret sine Lige; Men saa vist, som nedrigt Kryderi, Eller hykkelsk Færd hans Siel ei kjendte, Var han og fra skjændig Hovmod fri Jngen som til ham med Bøn sig vendte Kysede han med uvenlig Røst, Eller faaes med mørknet Blik at skrække; Men hans milde Tale yded Trøst, Selv naar Haanden Hielp ei kunde række. Han, besjelt af ægte Borgeraand, Nidkier for at i sin Sirkel gavne, Rakte trofast, virksom Broderhaand, Hvor han saae, at Hielp man kunde savne. Mellem Stridende han mægled Fred, Og med Held blev her hans Stræben kroner. Nidkjer for at skifte Enighed, Saare saa forlod ham uforsonet. Trættekjerhed skamfuld fra ham gik, Misforstaaelse han let fik hævet. For hans skarpe, redelige Blik Listig Ondskab skjulte sig og bæved Enkens og den Faderløses Graad Bød han, mindre smertende at rinde Thi Beskyttelse og Trøst og Raad Lod han dem hos sig i Smerten finde. Med utrættet Jver søgte han, Virksom og aarvaagen at bidrage, Til, at fra sit elskte Fædreland, Hungers blege Plageaand forage. Næsten, hver en Time af hans Tid, J det sidste Aar den Ædle leved, Offret var med ufortrøden Fliid. Til den Daad som Landets Mangel kræved. Men han glad opoffred egen Ro, Man ham saae med Lyst hver Møie glemme, Naar, sit skjønne Kald som Borger tro, Sine Brødres Held han kunde fremme. Og hvad han som Mand og Borger var, Var han og som Fader, Ven og Mage. Fredens, Glædens Hjem hans Bolig var. Der man Flid, Tilfredshed saae ledsage! Det saa tidt misbrugte Vennenavn Bar han aldrig nogen Tid uværdig. Til at fremme virksom Venners Gavn, Han med Raad og Daad var stedse færdig Tør vel Avind sige: at jeg skrev Her et Ord, som Usandt burde hedde, Tor den sige blot: jeg overdrev, Eller malede i Digterhede? Nei, - ukunstlet, simpel, som min Sang, Er den Sandhed, denne Sang istemmer. Skal da ingen Digterharpes Klang, Høres ved den Grav, den Ædle gjemmer, Men hans Navn til fjerne Slægt skal naae, Om end Skialdens Sang det did ei bærer. I hans Daad hans Minde fast skal staae. Mens Retskaffenhed og Dyd man ærer, Skal man nævne med Ærbødighed. Navnet Jørgen Wright, og ham velsigne, Og den sande Borgværdighed. Være skal, at denne Ædle ligne. ved Jørgen Wrigths Gra Hvilken Klagelyd af qvalte Stemmer, hvilket Skriig fra Dødes Hvilested; vor Velgiører Dødens Mørke gjemmer, vores Ven i Graven sænktes ned. Veemods-Taaren i mit Øie stiger, blændet hen til Dødes Hjem jeg gaaer; rædsom Ahnelse mit Hjerte siger: Wrigth er ei blandt Dødelige meer. Nei, han er ei meer; - det Raab som toner fra hans Grav er Efterladtes Røst, er forladte Venners Klagetoner, Armods Sønners Hyl for tabte Trøst. Thi han var en sielden Mand og Fader; trofast, kjærlig, blid og om og varm; derfor tung hans Bortgang efterlader Veemod i hans Vivs, hans Datters Barm. da et Sørgespil af N. Dablanklager; efter de nyeste politiske Forandringer, udarbeCathedralskole; heftet 1 Rd. 64 s. - Vinteraffolkets Sprog mellem gode Venner, af Regiment Sælges i Christiania af Politik og Historie, 2det Bind, No. 25 v. Munthe af Morgenstjerne, Bestyrer af Opdraer udkommen, og sælges hos Forfatteren selv, næs, og hos Pastor Wulsberg i Christiania. Indholden af disse Nummere er : L. He hæves Mangelen paa Skillemynt i Danmark og Porsgrund, den 12te September 1809. Og han var en Ven, som faa kun findes tro, tjenstagtig, aaben huld og blid; derfor bløde Venner ved at mindes deres Fryd ved ham i svundne Tid. Og han var Elendighedens Lindrer, Armes Fader, og Forladtes Ven, derfor, medens Mishaabs Graad i Øiet tindrer, kalde disse ham med Hyl igjen. Fødeland, og Du har tabt, - da Døden grum din Wrigth henrev, - en ædel Siæl, som ved Virksomhed, saa reen saa ufortrøden skabte tusind Brødres Fryd og Held. Derfor bød mig Fædrelandets Stemme, skjøndt ei Venskabsbaand os sammenbandt, Ædling, sætte ved dit Støves Gjemme, dette Minde, simpelt, og men sandt.