Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-03-27
Anføreren for Commandoet var en vis Popilius Lænus, Tribun, eller Oberst i Armeen, hvem Cicero engang havde forsvaret og frelst i en Livssag. Da Ciceros Tjenere saae Soldaterne, satte de sig til Modværge og vilde vove eget Liv for hans men Cicero befoel dem, "at sætte Børen, de bare ham paa, ned og ikke værge sig. Han saa sine Bødler ind i Øinene med en Fatning, der skrækkede dem tilbage, rakte derpaa sin Hals, saa langt han kunde, udover Børen og befoel dem fuldende deres Dont og tage det, de søgte. De huggede nu hans Hoved og begge Armene af og ilede med Jubel til Rom, for at bringe Antonius den kjæreste Foræring, de muligen kunde give ham."Men, ikke nok endnu, Middleton, den lærde, den upartiske Middleton, der kjendte Cicero af Andet, end en Skolebog, siger endnu i samme Bind, der nemlig, hvor han betragter. Cicero som Statsmand, følgende sanddrue Ord. Var end Ciceros Død voldsom, til Utide kom"den dog ikke, just paa rette Tid endte han et liv, der var blevet mindre ærefuldt, om Naade, af Antonius havde sparet hans Dage. Et alene ventede Cicero dets Ende, men under de Omstændigheder syntes han endog at ønske samme. Den Mand, der forhen havde været frygtagtig i Fare og nedslagen i Ulykke, blev efter Cæsars Død vakt ved Republikens "sørgelige Stilling 11 og besjeledes af et Mod, en Helt værdigt; han foragtede hver en Fare, kjendte ei til Frygt, og, da han ei magtede at befrie sit Fædreland for Ty"ranniet, æggede han Tyrannerne til at rane ham Livet, det han ei længergadeiet. Som den store Skuespiller paa "Scenen sparede han sin fulde Kraft til Slutningsacten; og, efterat have fuldført sin Rolle med Værdighed, besluttede han at ende den priseligt, Beviset for at Eet er at præke Moral, og et Andet at udøve den vilde altsaa Forfatteren herefter søge andetsteds! Jndsenderen. Misceller. Til Konstdommerne. "Beskeden, men ikke ydmyg, med aaben Pande, men ikke stolt; uden Frygt og uden Indbildskhed, fremtræder jeg a ad Att. 10. 4. 21 Ep. Fam. C. 21. for Deres Domstol. - Jeg vil hverken tilsmigre mig Deres Roes eller tiltrygle mig Deres Dadel. Den første forlanger jeg kun, naar jeg fortjener den, den sidste opfordrer jeg Dem tilDen sande Critik er ubestikkelig, den er retfærdig og upartisk. Den roser, hvor den kan, dens Roes og Dadel er lærerig. (J. F. Schin.) Parodie. Jkke beskeden, men uærbødig; med haard Pande, ikke ydmyg; med Frækhed og fuld af Særhed, fremtræder jeg for Deres Domstol. Jeg vil enten tilsmigre mig Deres Ros eller frapukke mig Deres Dadel. Den første forlanger jeg, om jeg end ikke fortjener den; den sidste vil jeg afværge ved min hvasse Tunge. Den Critik, der i vore Dage vil kunne bestaae og gjøre Lykke, maa bære Kappen paa begge Skuldrene. Den maa rose dem, den frygter, og laste dem, den ikke er bange for. (Anonymus.)Man siger: "Ærlighed varer længst, og man har Ret. Men varer ogsaa "Høflighed! længst? Det synes ikke saa. J det mindste seer man de beskedneste Forfattere gaae under, medens de groveste svømme ovenpaa. Næsten skulde man troe, at det kun er paatagen Penhed, naar man seer Folk slaae Rynker paa Næsen ad Uhøviskheder, Gemeenheder og Plumpheder. Den Regel: "Min Søn, om du vil i Verden frem, saa buk!" gjelder i det mindste ikke for Forfattere. For disse maa det hedde, puk - puk atter, og puk! Der gives Forfattere, der saaledes have pukket sig frem paa deres hele literaire Bane.