Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1768-10-10
No. 4. Fierde Aar Gang. Aar. 1768. af Efterretninger fra Addresse-Contoiret i Bergen i Norge. Mandagen, den 10de Octobris. Min Herr Enfor! Til den første af Deres Erindringer, har jeg, før (see No. 38.) given mig den Ære at vare. Nu staaer tilbage den anden, nemlig Om ei mange af vore Haandverks-Mænd paa visse Dage i Ugen i Kroehusene aflægge frivilligen en deres Formue temmelig overstigende Skat, hvilken giør dem vanmægtige til at yde noget til Landets Tarv og de Fattiges Hjælp, og forvolder, at de siden klage over ubillige Paalæg m.v. Dette, min Herre, overlader jeg, saavelsom De, gierne til Enfarenhed. At stadfæste sligt, drister jeg mig til til. Thi jeg er ikke for, uden given Aarsag, at bringe nogen i Harnisk mod mig. Jeg troer end- og, at den romerske Pave selv vilde undstaae sig for at decidere heri, sær om de Paaberaabte vare af de Thomister og Scotister, som udsprang af St. Dominici og Stie Francisci Orden. Jeg har Afsky for at giøre Sort til Hvidt og Hvids til Sort, for derved at fornærme enten den eller den. Jeg har ladetimig sige, at slige Summenkomster have været til fra gammel Tid af, ja brugeligere i min Farfaders Oldfaders Tid, end de nu ere. Jeg veed og, dog kun efter Sigende at mange skikkelige Mænd samles paa visse Dage i Ugen, deels i Krøe- og Vinduse, deels i Caffec-Huse. Men om dette gaaer saa vidt, at de derved skulde udarme sig, veed jeg ei siden jeg aldrigger vart til slige Tider at søge saadanne Huse. Dog har een og anden smuk Haandverks Mand sagt mig, at der til ved slige Sammenkomster neppe en heel Aften af hver fortæres 4 Skilling. Om de deraf kand blive fattige og Verten rig, maa staae derhen. Mon ikke mange, som sielden gaae ud, til fortære mere i et Par Timer end slige den hele Uge, Mon ikke de Førstbenævnte kand være af samme Sind, som de der spare til Mad for at have noget til Caffec. De min Herre, og jeg, have maaskee ingen Ærender i slige Huse. Vi kand og i vore Huse have saa avde og yndige Koner, at vi ingensteds ere bedre tilfreds end hiemme hos dem. Men kand derfor ei andre nødes til at gaae derhen, deels for at søge Arbeide, deels for der at faae udretted et eller andet, som er andetsteds er saa god Leilighed til Kand ei et hiemme havende HuusKors til drive en Mand til det, hvortil han selv ingen Tilbøielighed har Andre har maaskee intet hiemme at bestille. Mon ikke mangen en, som hiemme hverken har Fred, Bøger eller Værelser til at fornøie sig, maa paa slige Steder for drive sine kummerfulde Tanker, Er det saa, synes mig slige Folk er mere at ynke end at læste. Det er, som Ordsproget lyder, let at ville Traad om en heel Finger, Men af tvende Ting, som vare uundgaaelige, udvalgte jeg dog heller at drikke 4 sk. op i et Kroe-Huus, end hiemme paa egen Haand at udpimpe den ene Pægl og Potte Brændevin efter den anden. Men skulde der blandt vore Haands-Mænd findes slige, som saaledes forsætlig forødede deres Fortiente, troer jeg virkelig, at den, som opdagede dem, derved giorde Publies en virkelig Tieneste. Det er en Lyst og Glæde for de Retsindige, og enhvers Pligt i sær at hjælpe dem, som vil hjælpe sig selv. Men den, som har Arbeide og kand arbeide, og ei gider, barde heller ikke æde. De, som i Overdaadighed forøde deres Gode, medens det fortienes eller saasnart det er forhvervet, burde, efter mine ringe Tanker, ei hjælpes. De burde, saavidt jeg indseer, ej skaanes, men heller yde meere end mindre end andre, ligesaa godt til Nytte som til Unytte og Fordærvelse. Der troer jeg, min Herre! De er enig med mig, at den Tiener, som nyttig anlægger det ham gives, bør yndes, men den, som forskiertser og fordobler sin egen Lykke, den burde ci ynkes. Jntet forekommer mig selsommere end en fattig Mands Ødselhed En Øder ruinerer ei alene sig selv, men og andre med sig. Forunderligt er det: Mangen kunde, om han vilde, ved Forsynlighed undgaae Armod og Foragt. Men han render selv, som en Hest til Strid, for at styrtes hovedkulds i Elendighed. Slige Folk forekomme mig som en Orcan, der kaster omkuld Træer, Huse og Gaarde. Men et herved forekommer mig endnu at stride mod al Fornuft og Rimelighed. Slige Folk blive tiest hiulpne og understøttede, endskiønt de lade Glassene og Pocalerne sørge, sove trygt, og lade deres Creditorer sørge for Resten. Hverken De, min Herre, eller nogen skal finde mig at forsvare det, som i sig selv virkelig er Lyder. Jeg veed vel, at mange til confundere Lyder og Dyder med hinanden, og tillægge de ene de andres Navne efter Forskielligheden af Steder, Tider og Personer. Men en for en Retsindig bliver en Dyd altid en Dyd, og en Last altid en Last, naar, hvor og af hvem samme udøves. Han skatter enhver Ting, efter dens naturlige Vegt og indvortes Værd. Han kiender Dyder og Laster fra hinanden, i hvilken Klædedragt de end ere. Han henseer ei til hvad en Ting holdes for, men hvad den virkelig er. Han veed, at Præget er et og Materien et andet. Her seer De, min Herre, mine Tanker om de fremsatte Spørsmaale. Jeg beder Dem i det øvrige, at være forsikred om, jeg aldrig har ventet at fortiene Tak hverken for min Samtale, eller for disse mine Tanker. Mangel af større, Kundskab har holdet mig tilbage fra at melde noget om adskillige andre Professioner. Om de benævnte har jeg ei sagt alt hvad der kunde og burde siges. Jeg har alene vildet aabne Dørren for dem, som har Lyst og Ævne til at handle herom bedre og grundigere. Jeg ønsker, at enhver i sin Stand stedse maa leve vel og altid forgied.