Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-06-01
Mon den Chatholisk Munk 5, som bruges af saa mange, Sig et paatage skal til Fader hed at gange, Mon ikke Farveren *) med sin forborgen. Skrift, Skal vide Raad at faa det Onde strax paa Drift: Mand og vel skundom tor en Signe Kjærling tage, Som hannem forse skal med Fader vor tilbage, Hun hun skal raade Bod med vied Jord og Muld, Med Kirke Renders Vand, med gammel Arve-Guld. O Skarn, er det en Synd, de fleeste Folk da synde: Dog tøs, mand det et tør for hver Mand strax forkynde, Vor Præst og det saa just et skal at vide faa Enhver, som fattes Jld, i Asken lede maa Med selsom Kors og Tegn til Dørs hun Siu gen minder, For Guul- og Mood-Soet hun og Tartar=Knuden binder Hun nævner Helgnes Navn i femten Tylter Tal, Og siger, det vel snart med hannem gottes skal. 8) 2) Formodentligen nogle af den Tids berygtede Qvaksalvere. Af dette Sted, saavel som af Lovens 3 203, hvori der tales om Tatere, som omløbe og besvige Folk med deres Bedragerie, Løgn, Tyverie og Trolddom, er det klart, at her i de Dage maa have opholdt sig en Deel Ziguenere, og at disse, paa en Tid, da Overtroen var saa stor og Lovene om Lægevidenskabens Udøvelse saa saa og ufuldstændige, maa have havt en vigtig Næringskilde i Danmark. Mærkeligt nok er det, at iøvrigt hvert Spor af dem hos os saa ganske er forsvundet, da de dog i andre Lande have været næsten undrøddelige. Men Hovedaarsagen, hvorfor man saa sjeldent sporer dem i Norden, ligger nok især i Climatet, som ikke er deres omflakkende Liv gunstigt. Hun med hans Morgenvand, samt Skjorte, Regler, Lokker, Slet stiltiendes hen ud af Huset rokker. En Daler eller sex hun med sig fanger hjem, Hun lader saa, som hun ei vil, dog tager dem. Men ach, den arme Mand ei hielpes dog af Knibe, Hun veed en Kunsten for, har ikke lært i Ribe, Nei, nei, den Geystrup Gud og gamle Ringelfyr De vidste mangt et Raad og selsomt Eventyr. Hvad Raad er best og næst, her intet vil forhales, Mand lovlig?) Middel veed her vil med Lægen tales, Strax sendes Kudsk og Karm til Bartholin, og Moth. Fabritz og Ostenfeld sampt Møynken loves got. J Apothekernes Laugsartikler af 4 Dec. 1672, §. 30, hedder det: "Jngen Empiricus, Bruksnider, Oculist, Qvaksalver eller deslige Omløbere, Mand eller Qvinde, maa holde hemmelig eller offentlig Fal nogen af de Vare, enten de ere Simplicia eller Composita, Olieteter, Therige eller hvad Navn de have kan, som henhøre til Apotheket. Men da det samme forbydes Chirurgerne, Laboranter &c., saa synes det aabenbart, at Qvaksalverne paa den Tid frit kunde drive deres Spil, naar de kun vogtede sig for ved Salget af Lægemidler at gjøre Jndgreb i Apotheker nes Rettighed. *) Formodentligen de paa den Tid levende berømte Læger Rasmus og Thomas Bartholin. Den første var bleven Prof. medicinæ 1657, den anden Kgl. Livmedicus honorarius 1670. Uden Tvivl sigtes her til Rasmus Bartholin, thi paa den Tid, Digtet blev skrevet, eller imellem 1661 og 1670, levede Thomas paa sin Gaard Hagested i Sjælland. Ellers er det mærkeligt, at i de Tider toges Mænd, der havde studeret ganske andre Fag, til juridiske Embeder. Saaledes blev Prof. med. Ostenfeld 1656, Th. Bartholin 1675, og Livmedicus H. Møinichen 1687 Assessor i HøiesteRet, og den store Mathematiker Ole Rømer (1705) Politiemester i Kjøbenhavn, hvor hans Men see, det er forgievs, det er for silde taget. Det Onde sig ret ind i Hjertet haver slaget hun ved utidig Raad og Kjærling Qvaklerie Saa slet fordærvet er og staar en til at fri Portrait endnu sees i Politieretten. - En anden Læge, som paa den Tid udøvede Curer i Kjøbenhavn, var Jtalieneren Burthi eller Borre, berømt som Medicus og Chemicus, men især bekiendt af sit Guldmagerie, hvortil han havde et Værksted i det endnu efter ham kaldte Guldhuus. Bording siger om ham: "Mand haver nylig seet en herlig Lægdoms Prøve Som Borri gjorde paa den ædle Gyldenløve, Der han til Døden hart var siug og uden Raad, Ja med den ene Fod skøt stod i Carons Baad. Mand hans høivise Kunst, næst Himlen, maa tilskrive At det høiædle Blod undgik, og blev i Live. Nei, slig en dapper Helt og dyrbar Rigens Mand, Et maatte gaae saasnart til Dødsens mørke Land. Thi bør man hannem Tak og sær for denne Cuur, Som, efter vor Forstand, gik tvert imod Natur. Hvad kand det skade mig, naar Siugdoms Værk mig knuger, Hvad Slags af Lægedom jeg griber til og bruger, Naar det kun hielper mig, Jeg priser den med Skjel, Som kand, med hvad det er, mig læge snart og vel." Af det sidste er at formode, at han har brugt et Slags vidunderlig Cuur. 14) Signen, Manen, Maalen, Jgjenviisning, visse Dages Udvælgelse, Caracterers Misbrug &c., blev siden ved Lovens 61-12 forbuden; men i Bordings Tid hørte sligt, som Synd, under Præstens aandelige Værneting.