Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1775-12-01
Efter Kong Svend Tingskiæg fulgte udi Regieringen hans Søn Knud, som blev en af de mægtigste Konger; thi foruden sit Fæderne Rige Danmark, herskede han og og ver Engelland og Norge, hvilke begge Riger han undertvang sig, det første med Sværdet, og det sidste ved List. Efter hans Faders Død (See No. 47) blev han udraabt til Konge paa den Danske Krigs=Flyk, som laae ved Engelland. Der var og Anseelse til, at Engellænderne skulde have fulgt de Danskes Exempel, efterdi hans Fader, Kong Svend, var allerede hyldet af de fleeste udi Landet, og deres egen Konge, Ethelred, var undviget af Riget. Men den Haardhed, som hans Fader havde øvet i Landet, havde givet dem saadant Begreb om det Danske Regimente, at de indbød Kong Ethelred fra Normandien til Riget igien. Han kom da omsider tilbage, og strax fik en stor Krigshær paa Beene; men hans første Foretagende gav tilkiende, at han var ikke bleven klogere af sine mange Ulykker; thi i Steden for strax at angribe de Danske, anvendte han sin Magt paa at straffe Indbyggerne af Lindsei, som havde fortørnet ham. Derefter rykkede han endelig mod de Danske. Men endskiønt Kong Knud havde de selv samme Folk, hvormed hans Fader havde erholdet saa mange herlige Seiervindindinger, fandt han dog ikke raadeligt at vove noget Feldtslag; men førte sine Folk til Strandbredden, lod dem alle indskibe, og seilede til Danmark. Men førend han forlod Engelland, lod han hugge Hænder og Fødder af de Personer, som af heele Engelland vare givne hans Fader til Gisler, og lod dem saaledes lemlæstede ligge paa Strandbredden. Aarsagen til Kong Knuds hastige og uformodentlige Bortgang var, efter nogles Meening, at Kong Knud havde en yngre Broder ved Navn Harald, som i sin Faders Fraværelse forestod Danmarks Rige, hvilket han nu paastod for sig allene. Ved Kong Knuds Bortgang kom Engelland nogenledes i Rolighed igien, men den Herlighed varede ikke over et Aar; hi, saasnart han havde befæstet sin Throne i Danmark, kom han med en mægtig Flode uformodentlig til Engelland igien, og gjorde Landgang ved Sandwich. Kong Ethelred var da syg, hvorfore hans Søn Edmund maatte føre Krigen mod de Danske. Men Kong Knud havde strax saadan Fremgang, og og saadan Skræk udi de Engelske, og mange store Herrer forlode deres egen Konge, og toge Dansk Partie. Udi denne Tilstand døde Kong Ethelred Aar 1016. Efter hans Død blev Engelland deelt udi tvende Hoved=Partier. De Danske tilligemed de erobrede Engelske Provinceer, erklærede den for Kong Knud. De andre derimod, især Hovedstaden London, udraabte Kong Ethelreds Søn Edmund for Konge, saa at der var en Ligevægt imellem disse tvende unge Konger. Saasom Knud mærkede, at London var den fornemste Styrke for Edmund, besluttede han strax at beleire samme Stad, men Jndbyggerne forsvarede sig saa længe, indtil Edmund fik Leilighed at kaste friske Tropper, ind udi Staden, hvorved Knud blev tvungen til at ophæve Beleiringen igien. Deraf lod han dog ikke Modet falde, men kom anden Gang for Staden igien. Edmund, som eftergav ham intet udi Hurtighed, kom ogsaa anden Gang igien til Undsætning. Hvorudover Kong Knud besluttede, at levere Edmund et Feldtslag. Edmand forladende sig paa sin retfærdige Sag, gik Kong Kund i møde med den Magt, han da havde samlet, og erholdt Seier over de Dan skee. Af denne Fremgang fik han godt Mod, og, efterat han havde bestyrket sig med flere Folk, vovede han et nyt Feldtslag Da blev fegtet med stor Tapperhed paa begge Sider, Slaget varede fra Morgenen indtil Aftenen, der skilte Krigshærene fra hinanden. Den anden Dag gik Trefningen igien for sig, da opfandt de Danske et Krigspuds, som nær havde ødelagt Edmunds Krigshær; thi de lode hugge Hovedet af en, som var Kong Edmund meget liig, hvilket en førte og udi Haanden og raabte: flyer J. Engellænder, her seer J Eders Konges Hoved Dette foraarsagede saadan Skræk, at mange strax toge Flugten, men da de fornam, at Kongen endda levede, kom de tilbage, og fornyede Slaget med stor Fyrighed. Denne uformodentlig Modstand, som Knud her fandt, foraarsagede, at han Natten efter dette sidste Slag brød stiltiende op med sin Leir, og begav sig for London igien at fortsætte Beleiringen for samme Stad. Men Edmund opmuntret af sin forrige Lykke, fulgte ham i Hælene, og tvang ham til at ophæve Londons Beleiring. Denne Fremgang bragte den Engelske Krigsmagt nogenledes udi Anseelse igien, og mange, som længe havde fulgt Dansk Partie, vendte da Kaaben om igien. Hvorudover Edmund fik en anseelig Magt paa Beenene, hvormed han haabede, snart at giøre Ende paa Krigen, og drive de Danske reent ud af Landet. Med denne Magt rykker han ind udi Kent mod de Danske, og leverer dem et stort Feldtslag, hvorudi han erholdt en fuldkommen Seier, og, havde han vidst at benytte sig af samme, kunde han have gjort Ende paa Krigen. Men han forfulgte ikke de flygtende med den Eftertryk, fornøden gjortes, og derved gav de Danske Tid til at fatte sig igien, og at sætte dem i Stand at byde ham end engang Spidsen. Thi kort derefter blev udi den Provintz Mercia ved det Bierg Astue, eller Æsel=Bierget, holdet et Feldtslag, som overgik alle de forrige udi Vigtighed, udi dette Slag erholdte de Danske en fuldkommen Seier, og bleve da paa Valstedet adskillige Engelske Hertuger og Græver, samt Kiernen af den Engelske Adel, item Bispen af Lincoln og andre Geistlige, saa at den Engelske Nation fra den Tid, de Danske havde været i Landet, aldrig paa eengang havde faaet større Stød. Efter denne store Seier holdt Kong Knud for at have vundet Spillet, saasom han ikke kunne bilde sig ind, at Edmund skulle være mægtig til at bringe saadan Krigsmagt paa Beene igien; men de Engelske spændte alle deres Kræfter an paa at sætte deres Konge udi Stand, for at byde de Danske end eengang Spidsen. Han fik ogsaa virkelig en Krigshær paa Beene igien, langt stærkere end den forrige, og dermed fulgte Kong Knud udi Hælene, som marcherede mod Glocester. Begge Konger, stode da en lang Tid stille, uden at nogen af dem ville give først Signal til Feldtslag. Edmund saae sig ingen Opkomst meere, hvis han end eengang tabte et Slag. Og Knud frygtede et almindeligt Frafald, hvis Striden skulle falde ulykkeligen ud for ham. Edmund, saasom han forlod sig meere paa sig selv end paa sine Folk, efterdi han var stor og stærk, og derfore blev kaldet Jernside, lod tilbyde, Kong Knud en Enekamp, for at spare videre Blods Udgydelse. Men Knud vegrede sig derfor, svarende, at, omendskiønt ham ikke fattedes Mod eller Hierte, saa ville han dog ikke exponere sit Liv og sin Lykke saa løsligen, helst, saasom Edmund var af et sterkt og ført Legeme, han selv derimod var liden, og af et svagt Legeme; Men, hvis Edmund ønskede at hindre videre Blods Udgydelse, var han færdig at indgaae et Forliig, saadant som begge Krigshærernes Officierer kunde finde for billigt. Dette Forslag blev med Glæde modtaget af Kong Edmunds Tilhængere, som ønskede intet heller end at see en Ende paa denne ulyksalige Krig. Der blev da Aar 1017, sluttet Fred paa saadan en Maade, at Engelland skulle deeles udi tvende Parter, hvoraf Kong Edmund skulle have Kronen med alt det Land, som ligger Sønden for den Flod Temsen, og Kong Knud den Nordlige Deel, og blev dette Forlig bekræftet med dyre Eder paa begge Sider. Kong Edmund nød dog ikke længe Frugten af den med saa stor Møie erhvervede Fred; thi hans forræderske Svoger Edrik Streonfrygtede, at denne Kongernes Forening ville give Anledning til at examinere hans Opførsel, lod derfor Kong Edmund myrde ved en af sine Tienere, nogle sige, ved sin egen Søn. Efter Kong Edmunds Død lod Kong Knud strax til sig forskrive Bispe, Hertuger, Grever og de Fornemste af Adelen, og forlangede Troeskabs=Eed af dem, hvortil de strax af Frygt og Hyklerie beqvemmede sig, og svore alle, at de ei ville erkiende nogen anden Konge end ham, item, at de aldrig ville agte eller ansee Kong Edmunds Sønner, ei heller hans Broder Edvinum; hvorimod Kongen og saa svor paa sin Side, at være de Engelske en naadig Herre, og at føre et Christeligt Regimente. Saaledes blev Kong Knud Aar 1017 erklæret Konge over heele Engelland, og kronet samme Aar af Bispen til Cantelbury. Forat bestyrke sin nye Throne, gav han strax adskillige Forlehninger til de fornemste Engellændere, og deelte Landet udi 4 Hoved=Parter, Mercia, Northumberland, Ost Angelen og Wessex. Derpaa lod han forvise Kong Edmunds Broder Edvinum af Landet; de unge Prinzer, Edmunds Sønner, lod han skikke til Sverrig. Nogle vil mene, at han forlangte af den Svenske Konge at skulle omkomme dem, og at han selv lod Edvinum dræbe, men det kan med Vished ei siges. For videre at bestyrke sit Regimente i Engelland, tog han Emma Kong Etherreds efterladte Dronning til ægte, og da han saaledes var bleven fast udi Sadelen, og ingen Frygt havde meere at see Thronen vakle, begyndte han øve den Ædelmodighed og de Dyder, som vare ham naturlige og medfødde, men som Frygt og Mistanke havde skiulet hos ham; thi han lod straffe paa Livet adskillige af hans egne Befordrere, fordi de havde brugt Svig og Forræderie mod deres forrige Herrer Ethelred og Edmund; blandt dem var den bekiendte Edrik Streon, der havde spillet saa mange selsomme Ruller under de forrige Konger. Den samme lod ham omkomme, og kaste hans Legeme over Londons Muure, hvor det blev liggende ubegravet. Aaret efter han var bleven ene Konge udi Engelland, dimitterede han sin Krigsflode til Danmark igien, hvilket gav tilkiende, at han ingen Frygt meere havde. De maatte da contribuere en stor Sum Penge, nemlig 72000 Pund, og var den Stad Londons Qvota da allene 10500 Pund, hvilket viser, hvor vigtig den Stad allerede da maa have været, efterdi den gab meere end den syvende Deel mod det heele Land. - Saaledes kom Danmark udi stor Anseelse udi denne Konges Tid. (meere følger.) Middel mod Frost.