Aarhuus Stifts-Tidende, 1839-06-07
Tumulten paa Langelinie omtales nu i Khvnsposten pro og contra. Følgende indsendte Beretning siges at være af et paalideligt og uvilligt Øienvidne: Kort førend Dampskibet Malm bemeldte Dag afgik fra Rheden, strømmede en stor Deel danske Studenter, for at tilsende de bortreisende svenske Venner en sidste Afskedshilsen, ind paa Langelinie, hvilket den ved Jndgangen til samme posterede Skildvagt, om efter, eller uden høiere Ordre, vide vi ikke, roligen lod skee, uagtet ingen Tegn bleve ham foreviste. Efter nogen Tids Forløb, da Dampskibet allerede paa kommet næsten til Trekroner, begave endeel Mennesker sig en musse til Langelinie, hvorien de troede paa samme Maade at kunne faae Adgang, hvilket Skildvagten imidlertid nægtede dem, da han umuligen kunde antage, at de kom for at hilse paa Bortreisende, der allerede vare saa langt borte, at de ikke mere kunde sees fra Landet. Man vilde opnaae ved Magt, hvad der ikke godvilligen blev tilstaaet, og nødte derved Skildvagten til at gjøre, hvad han i et saadant Tilfælde ikke alene er berettiget men ligefrem pligtig til at gjøre, at værge sig imod et personligt Angreb med sit Baaben. Under den derved opstaaede Kamp lede et Par Mand fra den i Nærheden værende Vagt til, under en Overjægers Commando, og denne satte Bold imod Vold, ethvert Menneskes, og vel fornemmeligen en militair Vagts Pligt. Med Magt vilde man forcere Indgangen til Langelinie, der, som det maa være enhver dansk Student vitterligt, kun staaer aaben for den med det anordnede Tegn Forsynede; med Magt blev Angrebet tilbageviist, og den forsamlede Mængde greb til det afskyeligste af alle Midler, til, hvad der i Khvnsp. kaldes det eneste Forsvarspaaben, den angreb Vagten med Steenkast, hvorved denne saae sig nødsaget til at trække sig tilbage bag Jernporten og lukke denne, og hvem veed, hvilket Udfald Sagen havde faaet, hvis ikke Commandantens Ankomst havde gjort Ende paa Striden. Vi ere sandelig ikke iblandt dem, der ville forsvare nogetsomhelst Jndgreb af Militaire i Nydelsen af nogen borgerlig Rettighed, men vi mene, at man saare lidet maa forstaae sig paa det Militaire, for at kunne kalde det militair Usurpation, at en Skildvagt formener Uberettigede Adgang til et Sted, ved hvis Indgang han er posteret ene og alene for at paasee, at kun Berettigede, nemlig med Tegn Forsynede indlades, eller at en militair Vagt sender Understøttelse til en af samme udsat Skildvagt, der voldeligen overfaldes, fordi han ikke egenmægtigen vil handle tvertimod sin Jnstrux. Af en Skildvagt, en simpel Soldat, kan man ikke forlange megen Reflerion, men man burde af enhver dansk Student kunne forlange saa megen Dannelse og saamegen Reflexion, at han indsaae, at en Skildvagt er nødt til at lyde sin Jnstrux, og at han ikke, hvor han, som her, aabenbart har Uret, søger at skaffe sig Ret ved at angribe en Vagt med Steen. Det gjør os ondt at see et Blad, som Khvnsposten, offentligen at forsvare en saadan Handlemaade, og hvorvidt man har Grund til at glæde sig over Publikums Maadehold ved den omhandlede Leilighed, det kan Enhver, der som Tilskuer bivaanede Akten, bevidne. Jngen er bleven angrebet, uden Vagten, der kun har modsat sig Folks Jndtrængen paa Langelinie, og vistnok ikke har gjort nogen Chok, der har gjort en Steenregn fornøden. Som bilag til Sagen meddele vi slutteligen, at den Lille, som Underofficeer uniformerede Person, der førte Commanden ved den omhandlede Leilighed, og, i Forbigaaende virkelig er Underofficeer, ved Parolen er bleven fremkaldt og roest for den ved denne Leilighed udviste Conduite. Om denne Roes forøvrigt er den nedsatte Krigsrets Dom, eller ikke, skulle vi ikke kunne sige.