Ribe Stifts Adresseaviser, 1793-02-01
Hs. K. Majestæt har under 28de December 1792 allernaadigst behaget at udgive en Forordning af følgende Jndhold: Ligesom Vi, paa den eene Side med landsfaderlig Naade ville imodtage enhver grundet Besværing, som nogen af Vore kiere og troe Undersaatter kunde have Anledning til at fremføre, og Vi ansee det for en Os behagelig Pligt at forsikkre alle deslige billige Klager tryg og fri Adgang baade umiddelbar til os Selv, naar Sagens Natur det medfører, og ellers til Vore Collegier, for saavidt disse kunne forhielpe Vedkommende til deres Ret; saa finde Vi, paa den anden Side nødvendigt, at sætte Grændser, for Vinkelskriveres skadelige Indflydelse hos Almuen, hvorved fredsommelige Borgeres Roe forstyrres, ubeføiet Mistroe til Embedsmænde. ne opvækkes, og de eenfoldige, som have ladet sig forlede til urigtige Klager og ødeleggende Tretter, selv tilsidst blive Offere for deres egen nyttige Forføreres Renker. Til at afværge dette Onde, have Vi fundet for godt, ved denne Anordning, ikke allene alvorligen at indskierpe Undersaatterne, og fornemmeligen Land=Almuen, i Vore Riger, den Omgangsmaade og de Pligter, som, ved Anningers og Klagemaales Jndgivelse, enten til os Selv, eller til Vore Collegier, bør iagttages og efterleves; men endog herved at igientage og nøiere bestemme de Straflove, som af Os- og Vore Forfædre tilforn ere udgivne imod Vinkelskrivere og dem, som ophidse Almuen til Tretter og ubeføiede Klager. Paa Grund heraf befale Vi allernaadigste 1. At, naar nogen, som ei selv kan skrive, vil indgive Klage over Embedsmænd eller andre, bør han lade samme forfatte enten ved en for dentlig beskikket Procurator, eller ogsaa i Norge, ved Sorenskriveren; hvilke sidste, saaledes som ved Forordningen af 3die April 1771 er anordnet, bør tegne deres Navne og Opholdssteder paa Ansøgningen. J øvrigt ville Vi, at Amtmændene, i Norge, i det Tilfælde, at et Fogderie maatte være af vidtløftig Strækning, og der findes Mangel paa Procuratorer; skulle udnevne een eller to boesiddende redelige og kyndige Mænd, som kunne komme Folk af Almuen til Hielp med at forfatte deres skriftlige Andra gende i Pennen, saaledes som ved Forordningen. af 19de August 1735 J 16 er foreskrevet. 2. Naar en Ansøgning ikke er forsynet med den befalede Paaskrift af Forfatteren, bør samme ikke af vedkommende Øvrighed imodtages til Erklæring, ei heller fra vore Collegier enten besvares, eller Os forestilles. 3. Dersom nogen urigtigen anfører Forfatterens Navne paa Ansøgningen, bør han bøde 20 Rdlr. til Stedets eller Sognets Fattige, og siden dobbelt, saa ofte Forseelsen igientages. 4. Hvor, som befindes at ophidse og forlede Almuen og andre eenfoldige Medborgere til aabenbare falske Klagemaale og løgnagtige Angivelser, straffes med at hensættes til Arbeide i Forbedringshuuset, fra 3 Maaneder, til 2 Aar, efter Sagens Beskaffenhed. Øver han samme Forbrydelse oftere, da dømmes han, 2den Gang til samme Straf i 5 Aer, og 3die Gang til Tugthuusarbeide for sin Livstid. Skulde nogen Procurator eller Embedsmand begaae en saa skammelig Handling, bør han strax dømmes til at have sin Bestilling eller Embede forbrudt, og, for igientagen lige Overtrædelse, straffes som ovenmeldt. 5. Overbevises nogen, at have skrevet falske Navne under en Klage eller Angivelse, bør han første Gang straffes med Fæstningsarbeide i Jern, i 6 Aar, og anden Gang sin Livstid. 6. Da Vi, ved denne Anordning, egentligen have til Hensigt at udrydde alt Vinkel skriverie, og afværge, at Almuen ikke skal forføres til ubeføiede og urigtige Klagemaale, saa ville Vi ikke, at det skal være nogen formeent, ved enhver lovkyndig Mand, som Vedkommende dertil kunne formaae at lade forfatte saadanne Ansøgninger eller Forespørgseler enten til Osselv eller Vore Collegier, i hvilke der ikke føres Klage eller Anke imod nogen, men hvorved der blot anholdes enten om almindelige Bevillinger, saasom: Dispensationer til Ægteskaber, Vielse=Breve eller deslige, eller om Oplysninger og Bestemmelser i et eller andet Tilfælde, som ikke kan være nogen til Fornærmelse: dog have Vedkommende, ligeledes i dette Tilfælde, at holde sig efterrettelig, hvad der, i Henseende til Forfatterens, eller den befuldmægtigedes Navns og Boepæls Paategning paa Memorialen, er befalet, saafremt de ville vente, at samme til Forestilling skal vorde antagen, eller Svar derpaa kunne erholdes. 7. J øvrigt befale Vi, at de, i denne Materie, udstædte ældre Lovgivninger, i Særdeleshed Forordningerne af 23de Jan. 1750, 3die April 1771 og 30te Septbr. 1785 skulde staae ved Magt, og nøie efterleves, for saavidt de ikke, ved denne Anordning, ere blevne forandrede og nøiere bestemte. 8. Endeligen ville Vi, at et tilstrækkeligt Antal Exemplarer af denne Forordning skal uddeles iblandt Almuen i begge Vore Riger, paa det at enhver kan have den fornødne Kundskab om de Bud, som deri forkyndes. Om Luxus og dens Følger. Et Kapitel af et endnu utrykt Skrift og Armod og dens Kilder. (See Nr. 3.) Macfarlan siger 7, at Umaadelighed er især hos de nedrigste Klasser Aarsag til Armod; i enkelte Tilfælde kan dette ogsaa hos os være sandt men i Almindelighed gielder det ikkun om England eller saadanne rige Stater. J Tydskland treffer man Umaadelighed i Mad og Drikke, og hvad gemeenlig kaldes Fraadserie, oftere og i en højere Grad hos de fornemmere Klasser, end hos de nedrigere, store og middelmaadige Stader undtagne, hvor alle fra den høiere til det ringere Jndvaaner synes at være ligedannede, fordi den Ringere lærer det af den Fornemmere. Og her er det, hvor man daglig kan see Bordene i private Selskaber belæssede med Overflødighed, Masqveradesale og Komoedie huse saa fulde, at den ene fortrykker den anden, Gæstgiver=Husene opfyldte af epikuriske Brødre, og Gaderne, hvor man har Leilighed, til at forøde sine Penge under glædedrukne Følelser, skiulte af Lystigheds=Jægere og Jæger inder, imedens fornuftigere Familier sparsom og tilfreds fortære i fortroelig Omgang deres *) J hans fortreffelige Bogt om Armod S. 31. med suur Sveed erhvervede Brød, Huusarme bukke under fortrykkende Sorger, og Betleren, frygtsom søger sin Underholdning fra Dør til Dør. Vel finder man ogsaa paa Landet, altsaa og under den nærende Stand, ofte Umaadelighed, men dog gemeenlig ikkun paa visse Steder og til visse Tider; men da gaaer det Aar efter Aar i een Tummel væk, som ikke lader Menneskene komme til nogen Eftertanke. Dog Kirkevielser, Brylluper og Markeder ere her næsten de eneste Leiligheder, ved hvilke de til Maadelighed gemeenlig nødte Landboere kunne overskride deres sedvanlige Sparsomhed og Maadelighed. Kirkevielser ere Folksfeste, som paa ethvert enkelt Sted høitidelig holdes eengang om Aaret, uden at drage de tilgrændsende eller fraliggende Steder med hertil, og omendskiønt de ikke sielden ere Anledning til store Udgivter, ja ofte endog til Udsvævelser, saa skade de dog, i det ganske tagne, saa lidet, at Menneskevennen, der tillige kiender Verdens Mennesker, Statsforfatninger og deres indbyrdes Forhold, ikke kan misunde Landboerne disse aarlige Forlystelser, naar de allene bleve af vise Forsatte paa nogen Maade holdte inden Skrankerne; især da Landmanden desuden ny der saa lidet af dette Livs Forlystelser, hvor paa han dog først var beføiet til at giøre Paastand, da han er egentlig den, som sætter Stædernes Beboere i Stand til at kunde nyde dem i fuldt Maal. Langt skadeligere ere Bryllupshøitiderne saavel for Landmanden, som for alle Klasser af den tærende Stand. Disse koste ofte meere end de unge Ægtefolk bringe sammen, eller hvoraf de i det mindste havde kundet leve anstændigen i 1/2 Aar, disse hindre meget ofte unge Ægtefolk fra at indrette deres Næringsvei saaledes, at de i Fremtiden havde mindre Næringssorger. Paa denne Maade har en Dag, som man letsindig henlever, ofte forvoldet, hvad ellers tidobbelt Uheld ikke havde kundet foraarsage hos et forsigtigt og vindskibeligt Ægtepar, nemlig Armod og Elendighed. Men de aarlige Markeder i Smaastæder og Landsbyer ere endnu langt farligere for Landboerens Sparsommelighed og Maadelighed. Naar Regieringen derved har til Hensigt at udbrede Vindskibelighed og Penges Omløb, og saaledes formeere Næringsvejenne, indsniger sig tillige deri Sed til Luxus, hvorved heele Sognes Bekostninger forøges, og enkelte Lemmer af samme troe sig ligesom berettigede til Lediggang og Fylderie paa een eller fleere Dage, da Mængden i Almindelighed troer, at det var uret, naar den henbragte en saadan Dag med Arbeide, eller tog til Takke med den sedvanlige Kost, og desforuden ikke tilsatte nogle Penge, i Vertshuset ved Spil og Sviir. Under Paaskud af den i sig selv saa roesværdige, Grund sats, at bringe den indenlandske Handel ved saadanne Markeder i Flor, søge adskillige Embedsmænd paa Landet med største Jver enten at forøge dem, hvor de allerede ere, eller at oprette dem paa de Steder, hvor de endnu mangle. Men Jver for det almindelige Beste, synes ikke saa meget at bevæge dem hertil, som deres egen Fordeel, da visse Handelsartiklers Salg har Jndflydelse paa deres Embedsportler.