Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-08-24
De udvortes Indretninger, Anstalter og Skikke, som Frimureriet betjener sig af, for at bibringe dets Lemmer dets Hensigter, ere kun Frimureriets Skal, og kunne ikke være andet, fordi de bestaae i noget Udvortes. Mange Jndviede see og høre, men - begribe ikke, og just derfor kan det Væsentlige af Frimureriet ikke bestaae i disse Symboler og Nitualer, men dets aandige Væsen og Nøglen dertil er den sande Hemmelighed. Disse Symbolers og Ritualers Profanering forbyder Ordenen med Ret sine Lemmer, fordi de for Ordenen have en væsentlig Betydning, ere dens Eiendom, og desuden ikke kunne nytte noget Menneske. Skulde de end blive forraadte, saa kan Ordenen dog betragte det med Ligegyldighed, fordi Forræderen ikke kan være en fuldkommen Frimurer, der har erkjendt Aanden, og er i Besiddelse af Nøglen, og fordi uden Aand det blotte Legeme er dødt og stumt. Saa frugtesløse imidlertid alle Forsøg paa at indtrænge i Ordenens Hemmelighed stedse ville være, saa vist er det dog tillige, at Frimureriet, ikke ved dem, men ved dets egen Alder, vil til sin Tid, og i sin nærværende Skikkelse, gaae i sin Grav, for igjen at leve op i en fuldkommen Tilstand. Naar denne Tid vil komme, det skjuler endnu Fremtiden; men komme maa den, fordi intet Phænomen kan være uforgængeligt. Denne Tid vil komme saa meget snarere, jo mere Institutet forfalder og udarter; fordi Døden derved bliver fremskyndet fra Uden; men ogsaa jo ivrigere Frimurerne efterleve deres Kald, fordi, ved den indvortes Livskrafts Fortæring, Døden ogsaa befordres fra Jnden. Frimurernes høieste Roes, som deres eneste Meed, kan kun være at gjøre sig selv undværlige. Det vilde være Uforstand, at gjøre dem Bebreidelser herfor. Hvilken Jndretning hvilket Phænomen her paa Jorden har noget andet Meed end, ved sig selv at gjøre sig selv undværligt? Staterne, Kirkerne, alle Menneskers Liv ere kun til, for i sin Tid, naar Bestemmelsen, er opnaaet, ikke mere at være. Jøvrigt er Frimureriet, ved dets store Udbredelse, ved dets lange Vedvaren, og ved den Jver og Hengivenhed, flere af de meest udmærkede og agtværdigste Mænd til alle Tider, og blandt alle Nationer have viist det i deres hele Levetid, et saare mærkværdigt Phænommen i Menneskehedens og Psychologiens Historie. De, som tale langsomt, pleie at holde deres Tanker skarpt i Tømme, sjelden snuble de, og endnu sjeldnere komme de til Skade. Tænke og overvældes af Tanken, fordi Man ikke kan finde Ord til at udtrykke den, endskjøndt det synes, som Ordet svæver paa Læben - det er den Vises Skik, snakke uden at sige Noget, det er Hofmaneer, sige hvad Man veed, - det er godhjertede Menneskers og Børns Maade, og at sige Mere end Man veed, kjender og forstaaer er Daaren egent. Den Vise siger sjelden hvad han han har gjort, aldrig hvad han vil gjøre; han er altid uden Fortale. Daaren siger hvad han har gjort, - ogsaa hvad han vil gjøre; ham kan Man spørge om hvad Man vil, han mangler Jntet i sin Krambod, og Alt har han i Qvantiteter, naar Man blot er saagod, ikke at see paa Qvaliteten. En Ting vil jeg sige Dig, Ungersvend, i en Hast: Du maa ikke gifte Dig paa en Reise! Constantin den store fritog Ægteskabsbryderen, for al Straf, naar det var skeet med en Opvartningspige i et Værtshuus. Paa Reiser ere vi alle forlidte, – og er Man i visse Aar, kan Man neppe gaae ud af Vesterport uden at forlide sig. En Pige, som ikke er smuk, bør derfor ikke fortvivle. "Skjønheden - siger en philosofisk Digter – "boer i Elskerens Øie, og ikke paa Pigens Kinder. - Hvor sandt, Skjønheden, er ikke en Egenskab, der hefter ved Tingen selv, men den ligger i dens Siel, som betragter den. Vi see Allesammen, men Enhver seer paa sin Maade. Skjønhed er en Skueret, som gotter Øjet, efter at Maven er tilfredsstillet. Et godt Hjerte, et mildt Øje og tusinde andre Ting erstatte Skjønhed; og saalidet som en Bog til min Trøst – er saa ganske slet, at den ikke skulle kunne tjene til Noget, saalidet er en Pige, som ikke er smuk, ganske uden Ynde. Med det Pund hun har, maa hun aagre, dog saaledes at hun ikke forlanger for store Renter; - thi saameget er dog vist, at hun ikke er i bedste Omstændigheder, og at hun ikke kan føre sig op, som om hun eiede Capitaler. Er hun fattig - maa hun lære Huusholdning; er hun rig – saa maa hun lære Musik. En smuk Haand paa Guitarren, har ofte overbudt det smukkeste Ansigt, og en nydelig Fod i Dandsen, forbunklet det elskværdigste Øje, en fuld Barm kan Jngen imodstaa. Jeg er af den uforgribelige Mening: at ingen Pige er fuldkommen hæslig, og skulde der findes Nogen, om hvem dette kunde siges, saa troer jeg dog, at, naar hun gjorde god Anvendelse af sit lille Talent, hun kunde gjøre Regning paa en fyrretyveaarig Mand, et saadant Ægteskab er ofte lykkeligen, og end et Ægteskab i Sløikjole. Ulysses's Gemalinde Penelope, af poetisk Jhukommelse, bliver afmalet ligesaa fornuftig som kydsk, men et Træk i Maleriet hover mig dog ikke, og derfor anbefaler jeg ikke gjerne dette Stykke for Damekabinetter. Man omgiver hende, nemlig, med en Mængde Tilbedere, som hun rigtig nok fører bag Lyset ved et konstigt "Fi te, men som dog beholde Tilladelse til at gjøre deres Opvartninger. En Dommer, der afviser Foræringer, er i mine Øine langtfra ikke saa agtværdig, som den Man ikke engang tør byde dem, og om end Damerne ikke bønhøre nogen af deres Tilbedere, saa er det dog allerede urigtigt – for at bruge det mildeste Udtryk at de høre dem. En Fæstning, der hører paa Kapitulationsforslag, viser allerede Lyst til at overgive sig. Det vil kun komme an paa Betingelserne; og en Kone, som giver sit Øre til Priis, vil kun slet forsvare sit Hjerte. En Vanddraabe, som falder idelig, udhuller tilsidst den haardeste Steen, og et godt Ord finder - om ikke i Dag saa dog i Morgen, et godt Sted. Det er ikke nok at Hovedstolen bliver conserveret – men den sidste Skilling af Renterne tilhører Ægtemanden. Latter og Graad ere saa reenmenneskelige Yttringer, at jeg tvivler paa Man vilde finde Phocion elskværdig, dersom det var sandt, hvad Plutarch fortæller om ham, at han hverken har leet eller grædt, fordi hans Siel var stærkere end Glæde og Smerte. Barnets første Smil er en Glædesfest for Forældrene, og opvækker en saare behagelig Følelse hos ethvert andet Menneske, uden at Man er sig Grunden til denne Følelse bevidst. Mon den ikke skulle reise sig deraf, at see Barnet som i Brugen af sine physiske Kræfter, bliver overgaaet af ethvert andet Dyr paa samme Alder - aabenbarligen give et Beviis paa, at det er i Besiddelse af en aandig Evne, som Dyret aldrig formaaer at naae? Skoggerlatter er ikke alene usømmelig forden blotte Convenients, men ogsaa for enhver sand Sædernes Cultur. Syrachs Gome: en viis Mand smiler, en Nar leer højt, bliver aldrig gammel, og vil stedse gielde hos ethvert sædeligt Folk. Grunden hertil forklarer sig en velbekjendt Erfaring. Jo finere, nemlig, og aandrigere en Skjemt er, jo mindre opvækker den Skoggerlatter, men vel et udtryksfuldt Smil Den platte Spøg derimod, de lave Narrestreger, blive med Rette betalte med en grovere Mynt. Det udvortes Menneske bliver stillere og blidere i samme Forhold, som det indvortes Menneske vinder i Følelsernes Fiinhed, Selvbevisthed, og Selvvirksomhed. Der gives ogsaa en ganske betydningsløs Latter, som reiser sig af Vane, Forlegenhed o. s. v. En Forlegen veed ikke hvorledes han i Selskaber skal fremstille sit udvortes Menneske. Han leer og smiller af samme Grund, som han trommer med Fingrene, gnider Hænderne og exercerer Benene. Der gives Folk, som lee, naar de aflægge en Condolationsvisit. Lyden, hvori Latteren udtrykker sig, er høist forskjellig, og fortjener et alvorligt Studium. Den hele Vokalstige, fra det dybe "O til det høie "J", bliver igjennemleet i de fineste Nuancer. Mange blive i deres Latter en vis Vokal troe, og Man kan formode, at Ha-Ha-Ha erne have en ganske anden Gemytsbeskaffenhed end He-He-Heerne. Aabenbar fremtræder den menneskelige Latter ofte som Dyrstemmer. Storkens Klappren, Hundens Gjøen, Hestens Hvrinsken, Kattens Skrig, - ja Uglens Huhu og Æselets Hiia-Hija er tidt umiskjendelig. Hvilket rigt Stoff for Betragtninger. Ansigtstrækkene i Latterens Øjeblik, tilbyde ikke sjelden Leilighed at kaste et dybt Blik i den Leendes Personlighed. Det er intet godt Tegn, naar et Ansigt, som i den rolige Tilstand havde just ikke noget Ubehageligt for os, pludselig faaer noget Modbydeligt ved Latteren. Afskyelig klæder den Latter, som bliver misbrugt til fjendtlige, uædle Følelser, som f. Ex. Haanlatteren; den er stedse tvungen, for det meste ledsaget af giftige Blik, og trækker den Foragt paa sig selv, som den vilde kaste paa Andre. Med Glæde hviler vort Øie paa et Ansigt, som er omgivet af hint himmelske Smil, der umiskjendelig udstrømmer fra en reen og munter Siel; hint Smil som, saa ofte det end kommer igjen, aldrig bliver mat eller aandløst, som er skjelmsk uden at være ondskabsfuldt, som, i det det røber Kjærlighed, aldrig saarer Dydens hellige Værdighed; hiint Smilen, som giør et, i sig selv ikke veldannet, Ansigt behageligere, et smukt – skjønt – et skjønt - fortryllende. Med et Ord: Gratiernes SmilEn Ægtemand, der ikke er jaloux ved sin Kones slette Opførsel, eller i det mindste utilfreds dermed, gielder alene herfor, hos Enhver, som kjender ham, kun for en Halvmand. - Man tvivler om hans Forstand, naar han lader som han ikke mærket noget, og Man finder ham latterlig saasnart han tilstaaer det. Er han Dommer, saa appellerer Man fra hans Dom, er han Soldat, tvivler Man om hans Mod; er han Financier, saa søger Enhver at bedrage ham Jeg vilde næsten vædde paa, at de fleste Tyverier skee hos Hanreier. "Hvo ikke kan bevogte sin Kone tænker Man - "han er let at bestjæle. - Konen taber lidet ved sin Mands Utroskab i det almindelige Omdømme; Man beklager hende, hvis hun er jaloux; Man ærer og beundrer hende, hvis hun ikke er det; og Hvo ville ikke hellere beundres end beklages, Det birmaniske Rige. (Slutning; see No. 66).