Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1837-12-17
Jndsendt. Til Hr. Professor Schouw. Allerede længe førend Stænderne i deres Betænkning over den dem forelagte Trykkefrihedsplacat udtalte deres skjæbnesvangre Misbilligelse over den Retning, en Deel af Journal Literaturen havde taget, hørte man enkelte Folk jevnligen dadle det, de kaldte Tonen i vor Journalistik. Da man ved Siden af denne Daddel tillige billigede, at Pressen fremdrog Misbrug og paapegede Mangler, var det naturligt, at denne Klagen over Tonen snart blev et Mode Udtryk, hvormed alle de, der ikke havde Selvstændighed eller Kraft nok til at vise sig som en fri Presses aabenbare Fjender, søgte at besmykke deres Harme over at der var kommen Liv i Pressen og at den havde faaet en anden Tone, end en fad Gienklang af den Roes, Erklæringer hyppigen ydede Regjerings=Foranstaltninger. Spurgte man imidlertid disse Folk om, hvori deres Klage da egentlig bestod, fik man som oftest kun en Strøm af meningsløse Ord at høre, omtrent af samme Slags som de fremkomme med, der, uagtet de ere uvidende om Skygge læren og Perspectivet, dog ville være Kunstdommere, og derfor alene holde sig til at omtale det, de kalde Aanden i Udførelsen, af et Maleri, skjøndt de heller ikke have nogen klar Anskuelse om, hvad der forstaaes herved. Reppe var Stændernes Misbilligelse bleven bekjendt, førend man hørte: "Tonen har forbedret sig endeel, men desværre maa den efter Andres Anskuelser igjen have forværret sig, thi den nye Trykkefriheds Placat tilkjendegiver saadant i sine Præmisser, og Hr. Prof. Schouw erklærer i Dansk Folkeblad, at vor Presse ogsaa den seneste Periode har givet Exempler paa Misbrug, som maa ligemeget misbilliges og beklages, og længere hen, at han ikke vil paatage sig at forsvare kaad Spot, usommelig Tone i Omtale af offentlige Anliggender." Altsaa skulde man troe, at vor Presse har gjort sig skyldig i disse grove Forseelser; thi det er en vægtig Authoritet, der har udtalt denne haarde Dom om Pressen. Dog, den Tid er forbi, da man uden Selvprøve ubetinget troede paa Authoriteter, og i det jeg derfor frit bekjender, at jeg ikke har fundet hine grove Feil ved Pressen, hvorfor Hr. Professoren har sigtet den, er det naturligviis ikke min Hensigt ved denne Erklæring at ville forandre Publicums Dom; men jeg fremsætter den kun for at opfordre Hr. Professoren til at oplyse og paapege hvor saadanne Feil findes. Jeg indrømmer vel, at det vil være et møisommeligt Arbeide, men jeg formener og, at det maa være et Arbeide, der i fuld Maade vil lønne sig. Overalt hvor den danske Presse er bleven omtalt, har man hørt at den Anskuelse har gjort sig gjældende, at Oppositionen for største Deelen bestaaer af ungdommelige Forfattere, og at det fornemmelig er dem, der fordærve Tonen og gjøre sig skyldige i de ommeldte Misbrug. Uden at ville modsige Rigtigheden af denne Anskuelse om Oppositionens Elementer, og uden at ville henvise til hvor relativt Begrebet om ung er, formener jeg, at der netop i denne Omstændighed ligger en kraftig Opfordring for den, der troer sig gammel og sindig nok til at optræde som Lærer og at paapege Manglerne, men at hertil udfordres noget mere, end at publicere en umotiveret Dom, der endog affattes i saa almindelige Udtryk, at den kan indbefatte Alt, hvad der i den senere Tid er skrevet, behøver jeg vel neppe at tilføie. Journalistik er nu engang bleven en Nødvendighed saavel for os Danske, som forandre Nationer, og da det er almindeligt anerkjendt, at den kan stifte særdeles megen Nytte, formener jeg og, at det maa være et i høi Grad fortjenstligt Arbeide at bidrage sit til at den kan fremtræde saa reen og luttret som muligt; men for at dette kan skee, anseer jeg det og for nødvendigt, at saavel Forfatterne som Læserne undervises. Nu vil man maaskee herimod indvende, at Jngen bør fremtræde som Journalist, førend han har erhvervet sig de dertil fornødne Egenskaber, hvoriblandt og hører den, at være Herre over Tonen, hvori man skriver. Dette indrømmer jeg heelt gjerne; men naar reent videnskabelige Arbeider underkastes en Recension, der ofte ogsaa angaaer Maaden hvorpaa, eller Tonen hvori, Anskuelser ere fremsatte, saa kan jeg ikke troe andet, end at dette skeer for at belære Forfatteren, til hvem man dog sikkert gjor lige saa store Fordringer, som til en Journalist, og ansees det derfor passende at belære en Forfatter, kan jeg ingen Grund indsee til, hvorfor man ikke skulde tillige gjøre det ved en anden. At skrive et populairt, kraftigt Sprog veed jeg vel kan ikke læres, naar Betingelsen herfor, et medfødt Talent, mangler, men jeg veed og, at man maa kunne lære at undgaae kaad Spot og en usommelig Tone i Omtalen af offentlige Anliggender, og derfor har jeg rettet denne Opfordring til Professoren, der, da han selv har virket som Journalist, ikke er fremmed for de Vanskeligheder, som ere forbundne, med dette Kald. Skulde Hr. Professoren finde det Nor underligt, at jeg, en anonym Person, tilsender ham denne Opfordring, da vil jeg dog haabe, at han ikke af denne Omstændighed lader sig afholde fra at give et Svar, da samme sikkert vil være flere end mig kjærkomment. Et Medlem af Selskabet for Trykkefrihedens rette Brug.