Corsaren, 1841-09-03
En Hat. (Spøgelsehistorie.) Hvilken dellig Overskrift har jeg her ikke valgt mig! Hvilket uopslideligt Stof; (NB. ikke Hattens Stof! det er ikke uopslideligt, desværre!); thi hvad kan der ikke siges om en Hat? For det Første er den, som "Kjøbenhavnsposten" pleier at sige, Frihedens Symbol; jeg kunde altsaa tale om en Hat, indtil min Tale blev lagt under Beslag. Dernæst en den, eller var idetmindste, i Sverrig et politisk Partitegn; her have vi altsaa tillige udenlandsk Politik at tale om og - igjen en Beslaglæggelse at ende med (Velsignede Beslaglæggelser! Dem kan man da altid regne sikkert paa; de ere ligesom Døden, ultima linea rerum). Eller jeg kunde tale om selve Hattefabricationen og giengive alle de Klager, som min Hattemagermadamme fremførte i Løverdags, da jeg kjøbte en ny Hat. Hun sagde. "Folk ere reent forandrede; de kjøbe slet ikke Hatte mere. Jeg troer, Gud forlade mig min Synd! at de lade de gamle vende ligesom et andet Klædningsstykke. Om det saa er Hr. Profesfor Sibbern (De kjender ham vel nok?), saa kjøber han ingen Hatte mere. Før kjøbte han een hver Maanedsdag, og jeg sagde endda tidt til min Mand. Man kan dog godt mærke, naar Folk ere kloge; kloge Folk kjøbe altid mange Hatte. Nu kjøber han aldrig en Hat. Man skulde, Gud forlade mig min Synd! troe, at han havde mistet Hovedet." - Jeg var nær falden den gode Kone om Halsen ved disse Ord. Jeg betvang mig imidlertid, men svor en dyr Eed ved mig selv paa, at for mig skulde herefter Ordsproget: In vino veritas, lyde: In Hattemagermadammibus verilas, og jeg foreslaaer, at dette almindelig vedtages. Men jeg kommer nu til den egentlige HatteHistorie, der egentlig, som i Titelen antydet, er en Spøgelsehistorie. Da jeg havde faaet min nye Hat paa, syntes det mig, at jeg burde spadsere lidt med den i Guds frie Natur i det dellige Veir, og saa gik jeg først hen og spillede Billard og derpaa i det klare Maaneskin ud af Vesterport. Klokken var imidlertid bleven mange - den var næsten Tolv - og jeg besluttede derfor at gaae igjennem Kjærlighedsstierne ind ad Nørreport. En lynd Taage laae over Søerne og gav den hele Egn noget Dunkelt og Spøgelseagtigt; Vandet skvulpede sagte op imod Sivet ved Bredden, og i det Fjerne lød den underlige Tuden fra Vogterne paa Blegdammen. Jeg gik i mine egne Tanker (Gud være lovet: det ikke var "Figaro's"); Omgivelserne, den dæmrende Nat, den dumpe Lyd midt i den dybe Stilhed, gav dem lidt efter lidt et vemodigt Præg, og med en vis Gru fæstede de sig paa Fremtiden, som syntes mig at love endnu mere Baand og Lænker paa dem, hvis Sjæl kun trives i Liv og Frihed. Af disse Tanker vækkedes jeg ved, at et Menneske kom mig imøde og standsede tæt foran mig. Da jeg saae op, tog Manden meget høfligt sin Hat af og sagde. "God Aften! Vil De ikke bytte Hat med mig?" Jeg studsede først lidt over denne besynderlige Anmodning, men svarede derpaa ganske rolig: "God Aften! Nei, ellers Tak, Høistærede, vi ere ikke paa Kehlets Kaffehuus." - "De kan jo blot probere min Hat," tog Manden igjen ufortrodent tilorde; "behager den Dem ikke, kunne vi jo lade være at bytte." "Maaskee," tænkte jeg ved mig selv, "er hans Hat en Filtehat, og min er jo kun en Silkehat; og maaskee er hans ligesaa ny som min. Man kan jo gjerne probere, skjøndt det Hele er noget underligt." - Jeg sagde altsaa. "Naa, lad gaae!" og tog hans Hat paa. Men den behagede mig ikke, den var saa underlig tung, og jeg vilde derfor strax tage den af igjen. Dette var imidlertid lettere tænkt end sagt; thi den sad som smeddet paa mig, og med Anstrengelse af alle mine Kræfter kunde jeg ikke faae den rokket et Haarsbred. "Saa gid F- havde Dem!" sagde jeg til Manden; ger det en Hat at lade et skikkeligt Menneske tage paa? Jeg kan jo riskere at maatte beholde den paa til evig Tid. Vær saa god at hjælpe mig med at faae den af." Med disse Ord rakte jeg mit Hoved ud imod Manden, for at han kunde tage fat i Hatten og trække den af; men han gjorde ingen Bevægelse og svarede mig ei heller med et eneste Ord. Ærgerlig løftede jeg nu Hovedet for at see, hvad han tog sig for; men hvo beskriver min Forbauselse, da jeg hverken saae Sø eller Træer, men fandt mig staaende ligesom udenfor Jorden; thi i nogen Afstand saae jeg denne majestætisk dreie sig paa sin Axe, med den ene Side lys, og den anden mørk, med Jismarker ved begge Polerne og yppige Viinmarker og Skove henstrakte derimellem ligesom et bredt grønt, blomstervævet Ordensbaand; med sine store Have og sine Floder, der saae ud som Axelsnore, men som Gud skee Lov! ikke vare saa farlige som Capt. Zahrtmanns. Ved Siden af mig stod Manden med Hatten, eller rettere: uden Hatten, og jeg kjendte ham nu: Det var - Professor Døbler. Han talte saaledes til mig. De har nu min Hat paa og er med den i Besiddelse af Retten til at see, hvadsomhelst De ønsker at erfare i Verden; men Dekan kun beholde den i fem Minutter, derfor skynd Dem, inden Tiden forløber. Naar man skal skynde sig, kan man i Almindelighed ikke, og saaledes skete det da ogsaa med mig, at jeg kom i den største Forlegenhed ved i en Hast at udfinde, hvad jeg skulde vælge. En talløs Mængde Ønsker steg frem for mig; men jeg gav mig næppe Tid til at vælge imellem dem, af Frygt for at vælge et, jeg senere vilde fortryde, og da endelig min Sidemand skyndede paa mig og jeg i samme Øieblik kastede mit Blik paa den umaadelige Kugle foran mig, fremstammede jeg med stor Besværlighed: Lad mig see mit Fædreland. Øieblikkelig stod Kuglen stille, og Europa laa udstrakt for mit Blik. Tilvenstre de tre mægtige Ø-Riger; jeg saae deres Røg-Amosphære og hørte Larmen af deres Maskiner; ved Siden af, fra Frankrig, lød en dump Vaabenlarm; tilhøire strakte sig Rusland med sine uhyre Stæpper og med sine Byer, hvis Gader vare saa snorlige og saa indsnørede som de Menneskers Aand, der beboede dem; tilvenstre derfor laa Polen bunden og videre tilvenstre Tydskland sovende; Tyrkiet syntes mig at ligne en Kage, hvori fem Bordgjæster allerede med Kniven havde betegnet de Stykker, de vilde have; endelig, oppe mod Nord, laae de tre skandinaviske Riger og kastede længselsfulde Blikke til hinanden. Det forekom mig, at de blot ved at strække Hænderne ud kunde omfavne hinanden, men at de vare for dorske til at udføre denne Bevægelse. Min Ledsager sagde til mig. De forlangte at see Deres Fædreland, og jeg er ifølge mit Løfte, pligtig til at opfylde dette Forlangende. Jeg kunde opfylde det aldeles ordret og lade Dem stirre et Par Minutter paa Deres Fædrelands Marker og Tørvemoser og Skræddere og Collegier; men mit Løfte var intet Thronbestigelsesløfte. De skal see det, som det var Deres Mening at ville see, og jeg beder Dem derfor at betragte Billedet igjen." Han udstrakte sin Haand, og jeg saae - de samme Lande; men alle Gienstande paa og omkring dem vare forunderlig tydelige. Hvad der meest tildrog sig min Opmærksomhed var, at ogsaa Luften nu syntes mig beboet. Besynderlige, aandeagtige Skikkelser færdedes deroppe og droge sagte frem i Retningen fra Syd og Vest imod Nord og Øst. I det Øieblik de drog over et Land, syntes et tusindfoldigt Liv at røre sig i Beboerne; med overordentlig Kraft udførtes Gjerninger, som syntes mig umulige; Bjerge udjevnedes, Søer forsvandt, Grændseskjellene sank ned og med dem Alt det, som hidtil havde adskilt Folkene. Selv Plantenaturen syntes at føle et fornyet Liv: Træerne at faae friskere Grønt og hæve sig stoltere og Frugterne at strække sig yppigere og meere svulmende hen af deres Grene. Men kun et kort Stykke Vei vandrede disse Aander ustandsede frem; snart syntes de at møde Hindringer, Billedet blev dunkelt og jeg tabte dem af Syne. Min Ledsager udstrakte atter sin Haand, og jeg saae Aanderne langsomt fare over Havet henimod mit Fædreland. Det syntes, at man havde ventet dem; thi, da man fra Landet af øinede dem, begyndte Bud at ile frem og tilbage, og snaxt ankom fem Mænd, som jeg troede, for at tage imod de velsignende Gjæster. Men jeg tog feil. Af de sem Mænd var een klædt som Adelsmand, een som Geistlig, een som Borger og een som Bonde. Den femte var ikke klædt i nogen betegnende Dragt; men han syntes at være over dem Alle. Da de luftige Gjæster beredte sig til at gaae ind over Landet, traadte hiin femte Mand frem og sagde: "Hvo ere J, og hvad ville J?" - En af Aanderne svarede. "Jeg er Friheden....." - Øieblikkelig afbrød hiin Mand Aanden og sagde: "Galbort; Du kommer ikke ind." - Han mumlede derpaa sagte. "For min Skyld kunde han da egentlig gjerne komme ind; men hvad vilde saa min store Nabo sige?" - Det syntes imidlertid, at de To, der vare klædte som Borger og Bonde, nok vilde have ham ind; men, da de gjorde Mine, hertil, traadte den Adelige og den Geistlige hen ved hiin femte Persons Side, og, skjøndt de To saae ud til at være fiirskaarne Karle, der nok kunde tage det op med hine Tre, trak de sig dog tilbage, uden at jeg var istand til at indsee Grunden. - Nu nærmede sig en anden Aand og sagde: "Jeg er Ligheden...." - Ei heller denne kom til at tale ud; thi den som Adelig klædte Person vendte sig til oftævnte femte og sagde. "Jeg hialp Dig med at holde den forrige Aand ude; hjælp Du mig nu til at forjage denne." - Jgjen vare Borgeren og Bonden tilsinds at lukke op, og igjen gik det som før, uden at jeg kunde see nogen rimelig Grund dertil. - Derpaa kom den tredie Aand og sagde. "Jeg er Jndustrien og den mechaniske Kløgt, jeg bringer nye, store Maskiner ..... Længere fik den ikke talt; thi Borgeren sprang frem og raabte. "Hør! Jeg fandt mig i, at de to Andre bleve lukkede ude, nu skulle J (bandede han) hjælpe mig med at holde han her fra Livet. - Og den tredie Aand blev ogsaa jaget bort. - I dette Øieblik fornam jeg et smerteligt Raab inde fra Landet. En stor Deel Nennesker stode med bedrøvede Miner og strakte Armene ud efter Aanden Frihed, og imellem disse saae jeg - mig selv. Jeg var to Personer, men folte som een. Jeg saae Friheden svinde tilbage, en unævnelig Smerte betog mig, Aarerne svulmede af Længsel, en trykkende Følelse lagde sig om mit Hoved, jeg greb dertil og - vaagnede. Jeg sad paa en Bænk ved Søen og hældede mit blottede Hoved til et Træ. Min Hat laa ved Siden i Græsset. Underlige Taager bølgede over Søen; det var vel dem, jeg havde seet i Drømme. Vi føle, at denne Artikel har idetmindste eet Punct, hvor den kan saares, og, for nu at forhindre at Andre skulle gjøre Nar af den, ville vi selv gjøre det. Det er nemlig aabenbart, at Vedkommende paa Kjærlighedsstien troede at have en Ønskehat, men i Virkeligheden havde en Blyhat.