Viborger Samler, 1817-11-06
Den kriserlige Ordfører Doctor Johan Eck. Biskoppen af Triets Official, tiltalte Luther med høi og lydelig Stemme først paa Latin og dernæst paa Tydsk, og saade ham Aarsagen hvorfor han var kaldet for Rigsdagen nemlig: for at adspørge ham: 1) om en stor Pakke Bøger paa Thosk og Latin havde ham til Forfatter, og 2) om han vilde gjenkalde dem, eller forsvare deres Jndhold: Doctor Hieronymus Schurff, som stod ved Siden af Luther, raabde høit "man vise os Bøgerne og læse deres Navne" Officialen Dr. Eck opregnede dem derpaa; de vare alle trykte i Basel. Paa Forlangende fik han een Dag til at betænke sig i og da desvare det mundtlig. Da han forlod Sahlen, formanede een og anden at fyrsterne og Herrerne ham til at være mandig og frimodig og ikke frygte for Mennesker der kunde døde Ligemet, men ikke Sielen" Dagen derpaa Kl. 6 Eftermiddag mødte Luther atter. Dr. Erk fordrede nu med lydelig Røst hans Svar paa de 2 ham givne Spørgs naale. Han gav nu Svaret, der tik ud paa : at han ikke kunde gienkalde noget som den hellige Skrivt havde givet ham Anledning til at skrive m. m. sluttende med, at den halmagtige Ynglings, Hs. Majestæt Keiser Carls, haabefulde Regjering muligt kunde faae en ulykkelig Begyndelse og Ende, ifald man vilde forplante ved Magt Ul enighed i Kirken og bad derfor Fyrsterne og Herrerne om, ikke at dømme ham efter hans Modstanderes (Papisternes) Udsagn. Den Keiserlige Ordfører mindede derpaa Luther om "at man ikke vilde disputere med ham, heller ikke om det, som ved forrige Kirkemøder var antaget eller forkastet; men man bad ham give et ligefremt, omfattende (rundt) og rigtigt Svar paa om han tilbagekaldte sine Lærdomme eller ikke, Da sagde Luther Efterdi Deres Keiserl. Majestæt, Kurfyrster, Fyrster og Herrer forlange et ligefremt, eenfoldigt og rigtigt Svar; saa vil jeg give dem eet, som hverken skal have Horn eller Tænder, nemlig Saafremt jeg ikke med Beviser af den hellige Skrivt, eller med offentlige, klare og lyse Grunde overbevises (Thi jeg troer hverken paa Paven eller Kirkemøderne allene, fordi de ofte have feillet og modsagt sig selv) og altsaa overtydes med de af mig anførte Sprogstæder, og min Samvittighed bliver fangen i Guds Ord; Saakan og vil jeg intet tilbagekalde, da det hverken er sikkert eller raadeligt, at handle imod sin Samvittighed. Her staaer jeg, Jeg kand ikke Andet, Gud hielpe mig, Amen." Over dette hans korte og endelige Svar, det sidste han gav for den forsamlede Rigsdag, holdtes derpaa Raad af Rigstænderne. Dagen derefter, om Fredagen, udstædte Keiseren er saadant Dekret, og sendte det til Rigsdagens Herrer "Vore Forfædre, der og vare kristelige Fyrster, have desuagtet dog været Kirken, som DoctoMartinus nu anfægter, lydige, og, da han har foresat sig, ikke at vige en Fingerbred fra sine Vildfarelser; Saa kunne vi med Ære ikke afvige fra vore Forfædres Exempel i at beskytte den gamle Troe og hielpe den Romerske Stoel. Men vi ville forfølge Martin Luther og Tilhængere med Ban og Rigets Aft og paa andre Maader som staae aabne til hans Ødelæggelse. Dog ville vi ikke bryde det ham givne Leide, men paasee, at han sikker kommer tilbagetil sit Hjem, hvorfra han hid er kaldet." Stan derne raadsloge hele Fredagen over dette egenhændige keiserl. Dekret. Luther fik imidlertid Besøg af mange Fyrster og Herrer, geistlige og verdslige, Herberget uden om var som beleiret af Almuesfolk, der vilde see ham. Næste Mandag lod Kurfyrsten, Rheinhardt, Erkebisp af Trier, ham indbyde til en Samtale om Onsdagen, hvor han og mødte med Doctor H. Schurff og Licientiat Amsdorff. Marg greve Joachim af Brandenborg, Hertug Georg af Sachsen, Biskopperne af Augsburg og Branden, burg, den tydske Ordens Mester, Grev Georg, Johan Bock af Strasburg og Doctorerne Wertheimer og Peutinger vare overværende. Margareven af Badens Cantsler, Doctor Vens begyndt først at fortælle Luther, at man ikke var der forat disputere med ham; men blot for, af fristelige Kjerlighed og keiserlig Naade, broderlig og naadig at formane ham til at lade sine Vildfarelser fare. Han paastot dernæst, at Kirkemodernes Beslutninger maatte man ingenlunde kuldkaste, samt at Almue af hans Bog om kristelig Frihed blev tøileløs og ulydig. - Han maatte, for ikke at see alle sine Skrivter fordømte, hvoraf adskillige var gode, dog betænke sig og gjenkalde der meest Anstødelige mod Paver og Religionen, da Keiseren ellers ville saggive ham og jage ham ud af Riget. - Luther svart de herpaa at han især havde lastet Beslutningen paa Kirkemødet i Costnitz (hvorefter Johan Huss blev dømt til Baalet) der nægtede: "at den kristelige Kirke bestod af de til Sallighed udvalgte Mennesker, og denne Artikel af Troesbekiendelsen, ville han vove Liv og Blod for og aldrig tilbagekalde hvad han derom havde sagt, m. m. Vel vidste han, at man endog skulde adlyde den onde Øvrig hed; men hvad han var overbeviist om at være sandt, derved vilde han blive og aldrig fornægte Guds Ord Man raadslog over dette Svar og lod ham gaaud saalænge - da man var færdig, kaldtes han ind- og Cantsleren gjentog det forrige og foreslog ham at lade Rigsdagen dømme hans Skrivter. Hertil svarede Luther omstændelig, og paastod at hans Skrivter maatte bedømmes, om de strede mod Bibelens Ord eller ei. - Foruden Bibelen erkjendte han ingen Dommer over dem. - Med mindre man med klare og offentlig fremsatte Grunde kunde bestride dem. Dermed forlode de andre Fyrster og Herrer ham, og gik til Raadhuset; men Erkebispen Kurfyrsten af Trier (hris Forhold Luther selv roser, tog ham derefter ind i sit Gemak, hvor Officialen, Doctor Eck og Doctor Cochleus vare tilstæde. med Luther vare Doct. Schurff og Nicolas Amsdorff. - Eck begyndte at disputere som en Sophif- og Pavens Forsvarer - Cochleus raadde ham tilsidst at afholde sig fra at lære og skrive, hvorpaa de skildtes ad Endnu samme Dags Aften lod Kurfyrsten af Trier Dr. Luther ved Hr. Amsdorff vide, at Keiseren havde forlænget Leidebrevet paa 2 Dage, paa det han kunde afhandle Sagen med Hs. Maist. Doctor Pen tinger og Doctor Veus, Badens Canteler, ja Kurfyrsten selv, ville komme til ham. De kom og til ham Torsdag Form. og søgte at overtale ham til uden nagen Forbeholdenhed at lade Keiseren bedømme hans Skrivter. Dette afslog Luther aldeles og sagde: "Over Bibelens Ord lader jeg intet Menneske døm m. De 2 Doctore formanede ham dog endelig at betænke sig til om Eftermiddagen. - De kom, og Luthers Svar var det samme. Endelig foreslog de Luther et Kirkemøde til at dømme i Sagen Dette indrømmede han, dog med det Vilkaar "at "han selv ville fremlæggende paaklagede Stykker ved Mødet, samt at der i Overeensstemmelse med Bi helen skulde dømmes over dem og at Modparti lets Sætninger og efter Bibelen skulde paakiendes." Dette Svar udlagde de ganske anderledes for Kurfyrsten af Trier og forsikrede Dr. Luther havde lovet: at lade sine Bøger i visse Stykker paadømme af et Kirkemøde uden Forbeholdenhed. Men til alt Lykke for Luthers Sag, lod Kurfyrsten ham dog kalde til sig, før han berettede Rigsforsamlingen Udfaldet af Underhandlingerne og fik da Sandheden af vide af Luthers egen Mund, at han ikke uden fornævnte Vilkaar havde tilstaaet det. Kurfyrsten talte længe og venskabelig med Luther og spurgte ham hvordan han meente denne Strid skulde endes, Luther svarede: "Er det Menneskeværk, vil det om 2 eller 3 Aar faae Ende af sig selv; men er det Guds Værk, kan intet Menneske undertrykke det." Da Kurfyrsten endelig foreslog, at man ville paa Kirkemødet atter paastaae det i Costnitz Antagne og dømme hans Bøger derefter (nemlig at den katholske Kirke er allene de Helliges Forsamling) saa erklærede Luther, at han aldrig antog det og ville vove Ru og Stub paa at forsvare hvad han skrev; thi sagde han: "Ved dette Mødes Dom er Bibelens Ord fordømt." Kurfyrsten tog naadig Afsked med Luthe og skaffede ham, efter Løvte, 20 Dages frit Leide af Keiseren fra den 25de April af at regne, for at reise hjem, dog maatte han underveis ikke prædikfor Folket eller skrive. Han takkede derpaa ved Drr. Eck og Vrus Keiseren, Kurfyrsterne og Stænderne. og drog fra Worms den 26de April 1517 Kl. 10 Form., ledsaget af Ridder Caspar Sturm von Chrenhold til sit Hjem. Dermed havde Mødet i Worms Ende. Keiseren udstædte under 8de Mai et lang, og strengt Edikt mod Luther og hans Tilhængere og de Bogtrykkere, der trykkede hans Skrivter. Luther, hvis Reformation især gik ud paa, at skaffmenig Mand Bibelen ihænde paa Modersmaalet og forklare dens Sprog med rene og tydelige Ord, udarbeidede strax derefter, paa Slottet Wartburg, sin Oversættelse af ny Testament. 1525 udgav han sin nye Lithurg. Hertug Johan Friderich den ældre af Sachsen, født Kurfyrste, der saa mandelig beskyttede Luther og hans Lære (thi Kurfyrst Georeaf Sachsen var ham stedse imod) meddeelte Bogtrykker Rødinger i Jena Privilegium paa at trykke alle hans Skrivter, dateret 1553. Man seer at Præsten Nic. Amsdorfts senere Fortale til den 1555 udkomne Udgave af alle Luthers Skrivter, at Luther for at ordne og udgive dem i Trykken havde fra Danmark kaldet Magister Georg Rorarius til sig, der udførte dette Arbeide. Alle hans Skrivter udgjøre 8 stærke Folianter og bleve fra 1517 til 1522 oplagte sex Gange, der noksom beviser, hvad god Modtagelse de overalt havde. Luther blev Magister i sit 20de Aar, blev Augustinermunk 1500 og 2 Aar derefter 1508 Præst og Professor Philososte i Wittenberg, 1512 Dr. Theol. og 1514. Prast til Hovedkirken der. Han vedblev sit uttætte lige Læreembede til sin Dødsdag 18de Febr. 1546 i sit 63de Aar i Eisleben, hvor han i de sidste 3 Aar opholdt sig. Det Mørke Luther fremdrog Bibelen af, da den før i latinske Afskrivter ikke kom til Lægmands Kundskab, har vist nok havt en gavnlig Jndfindelse paa Menneskeslægten. Hvor svagt Bibellyser har virket under det sidste Halvsekels selvgjorte Fortolkningsmaader vide de nulevende. Kirkerne staae tomme og Bibelen er ingen Modelæsning. Men, da Bibelselskaberne nu overalt i Verden udsender det Ord, som fra Moses Dage blev Verden saa dyrebart; da haabentlig ethvert kristen Huus herefter vil eie i det mindste det ny Testamente, da den i Kjøbenhavn ved Regjeringens Omsorg til Skolers og Almuens Læsning omsendte Underviisning: om de Velgierninger Kirkeforbedringen. skjænkede os, vist nok ere mere end Menneskeværk, saa kan man haabe, at Reformationens begyndte fjerde Aarhundrede vorder rigere paa sand kristelig luthersk Religion, end det sidste Halvsekel gav Formodning om. Ja, det skee! (Om den danske Reformator Hans Tausen mere i næste Blad.)