Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-10-01
Vor danske Nation synes af Naturen ikke at have faaet nogen rig Medgift af hiint Frosind, som yttrer sig i fiint Væsen, glade Sange, blid Mine, godlidende Skiemt, livlige Fortællinger om frydelige Begivenheder og Optrin i Livet od. Forgjeves lytte Reisende paa vore Sletter efter de fortryllende Toner, som opfylde Dalene i Schweitz, selv vor Fattigdom paa nationale ikke digtede, men brugelige - Folkeviser synes at vidne herom. Adskillige have meent, at denne Stilhed hidrører fra Ubekjendtskab med passende Sange og Melodier, og til den Ende anpristSyngeøvelser i Skolerne. Skjøndt Jndsenderen hverken underkjender hine Mænds ædle Hensigter, eller Syngeøvelsers Værd, underskriver han dog ikke ubetinget denne Mening; han har fra sin Barndom af levet blandt Landalmuen, og veed ikke allene, at mangen Kone og Pige kan godt synge og kjender mange af vore smukke ældre og nyere Folkesange, men og hvor lidet de dog synge hvor tilbageholdne de ere, naar de i Kartelaug eller andre muntre Forsamlinger opfordres dertil Han har i en Deel Aar levet i en Egn, hvor der i Skolerne har været lagt Vind paa Synge øvelser, har nøie kjendt Børn, der ved Øvelserne have synget godt og gjerne, og dog er denne Egn ikke meer musikalsk end andre i Landet. Nei, Lyst til at synge udspringer vist nok fra en af Hjertets dybeste Rødder, som maa næres og trives vel, om den skal skyde udad i frodige Skud. Mueligviis kan denne vor Mangel paa Frosind for en Deel grunde sig paa Landets Clima og dermed forbundne Levemaade, men meest hidrører den dog vist fra den danske Naturs Mangel paa imponerende Gienstande og Begivenheder, noget, som kommer meget i Betragtning, naar man skal dømme om vor i ingen Henseende fremstikkende Nationalcarakteer. Ligger nu Grunden i uforanderlige physiske Aarsager, saa er den ikke at hæve; vi kunne da kun beklage Savnet af et Gode, Patrioten vist gjerne ønskede Folket; men desto vigtigere bliver det, at drage til Felts mod hiin Utilfredshedsaand, som saa meget desto lettere overvinder os og undertrykker Kraft og Lykke. Jøvrigt udspringe langt fra ikke alle Klager af et misfornøiet Sind. En stor Deel ere tom Eftersnak, som hidrøre derfra, at Mangen, enten tankeløst istemmer den almindelige Tone som resonnerende Strænge, eller af Mangel paa Stof til Conversation griber, hvad der er lettest at faae fat paa og lettest at behandle, fordi det er tilslidt. En anden Deel har Vanen heri Saaledes høre vi, hvor vi komme hen, saaledes have vi saa tidt stemmet i med Hoben, mod disse Mislyd er vort Øre hærdet – Tak være den ædle fløvgjørende Vane! – og neppe gives os igjen Anledning, før vi, uden at vide det, ere paa den gamle Tone. Baade hiint Aberie og denne Vane trældom – disse stolte Vidner om aandelig Tomhed – har maaskee aldrig meer behersket Mængden end i vor Tid, denne Oplysnings og Tænke friheds forgyldte Alder, da Almuens Øine med Ørneblik overskuer Alt, fra Jnfussionsdyret i sin usynlige Vandverden til Sirius; da alle Videnskabens Stræder ere aabne og dens umaalelige Overflade er givet Hvermand til Priis. Men Sagen er begribelig. Selvstændighed forudsætter, at man selv har Kraft, ei allene til under alle Omstændigheder at sætte sig i behørig Virksomhed, men ogsaa at sætte sig udenfor udvortes Jndflydelse og virke uafhængig. Men hvor skal denne Kraft komme fra, naar Aandens høiere Liv slumrer eller undertrykkes, naar ingen Jdeer opklare Sindet, begeistre Villien og udbrede Liv over Handlemaaden, fordi Hjertet er opfyldt med aandelige Hovmod, det altid modne Foster af Overfladiskhed og Megerviderie, eller fordi den iiskolde speculative Forstand regierer den hele aandelige Verden med sit Jernscepter! J meer end een Henseende nærer ogsaa denne aandelige Flauhed Misfornøielse. Jngen Religion i Hjertet; thi i det vi udtvære Religionens dybeste Sandheder for ret at gjøre dem fattelige for Forstanden og derved indvikle dem i et urede Væv af kunstige Syllogismer og lidet sigende Ord, afklæde vi dem alt det Poetiske, uden hvilket det Oversandselige ikke griber Phantasien, ikke fattes af Troens Blik, ikke vækker det høiere Liv, der skal beggeistre os for det Sande og Evige. Hvorledes skulde da Nøisomhed forenet med Gudsfrygt der. Tillid til Gud og Hengivenhed i hans Villie, rodfæste sig i Hjertet, Jntet fast almindeligt Blik paa Livet; derfor den Smaahedsaand, som besieller Mængden, og skaffer den Sorger i Tusindtal. Jngen Aandsopløftelse; derfor trykkes vi saa meget nedad mod det ubestandige Lavere, som er og maa være idel Afverlinger, og lidet frydelige Afverlinger, underkastet; derfor see vi og saa sjeldent det Store, Sammenhængende, Skjønne og Fuldkomne, som ene er ret istand til at fryde Menneskehjertet, der dog stedse, om Sandsen end er sløv, nærer Trang til det Høiere. Jngen Kierlighed eller Broderskabsaand; derfor ingen Fryd ved Andres Lykke, ingen velvillig Lyst til med Omhyggelighed at sørge for Andres Glæder, om vi end selv savne dem; derfor ere vi stedse i nøieste Forbund med den snæverhjertede Egnisme, hvis Glæder ere grove og ubestandige, men derfor ere vi ogsaa lænkede saa fast til det Nærværende, at ethvert Hensyn paa det Almindelige eller paa en temmelig fjern Fremtid koster en Kamp, som kun faa give sig i og endnu Færre seire i. Under saadanne Omstændigheder kan det vel ikke let være andet, end at vi maae have Kummer i Overflødighed og Armod paa sand qvægende Fryd. Af Lærerne og Underviisningen maae de bedre Dage forventes, deres Morgenrøde synes at straale frem - gid den være noget mere end et blot Meteor! Jsaachsen.