Corsaren, 1841-01-01
Maurerpigen, parodisk Comedie i 5 Acter af H. C. Andersen og endeel kongelige Skuespillere. Jeg havde aldrig troet om Andersen, at han var saa satirisk, som han virkelig er; men jeg fik Troen ihænde, da jeg forleden Aften saae "Maurerpigen". Det er et Mesterværk, han der har leveret, det er et Oldermandsværk! det er næsten mageløst. J Formen kan man see, at han har taget Vessels "Kjærlighed uden Strømper" til Mønster; men Disciplen har her, som det saa ofte pleier at skee, overgaaet sin Mester: Vessels "Kjærlighed uden Strømper" er en Vante imod Andersens "Maurerpige". Hvilken udlært Strik den Andersen dog maa være Der har han gaaet saa luunt og givet sig en dum og intetsigende Mine og først lade sin Satire frit Løb, efter at han selv var bortreist og saaledes udenfor Virkningen af al den Ærgrelse og Misundelse, den vil afstedkomme. O! Andersen! Du maa være en umaadelig Strik. Der er Satire paa Alt Muligt i denne Comedie, og Satiren er udtrykt i den lykkeligste Parodi. Jsær er det Tragedierne med alle de Feil og Svagheder, som mange af dem lide under, der parodieres og gives til Priis for den revsende Spot. Almindeligviis er det nemlig Tragedieskrivernes Feil, at de ikke forstaae at beherske det tragiske Stof, ordne og gruppere det saaledes, at det danner et skjønt tragisk Heelt, hvorved deres Værker paa eet Sted blive fade og tørre, paa et andet Sted overdyngede med gribende og hjerteskjærende Scener. Den førstnævnte Feil er tidt og mange Gange bleven revset, navnlig derved, at Publicum har udpebet de Stykker, som laborerede altfor meget af den; men den sidstnævnte Feil er endnu ikke bleven tilbørlig straffet, og i ethvert Tilfælde har da Jngen gjort det med et saadant Held, som nu Andersen i sin "Maurerpige". Der kan næsten ikke tænkes noget Arrangement, som var bedre skikket til at parodiere og satirisere denne Feil, end alle disse korte, Slag i Slag paa hinanden følgende Scener, hvori Handling og Effect er indlagt, denne uhyre Sammenhobning, som netop ved sin Masse og Mængde faaer sand comisk Kraft, denne idelige Opmarschering og Afløsning af hele Theatrets Personale, til hvilken sidste Omstændighed endnu kommer det Held, at Scenen som oftest er for lille til de samlede Skarer, hvorved det comiske Moment bliver end mere fremtrædende. (Heraf vil man tillige lære, at vort Theater er særdeles skikket til Parodiers Opførelse.) Men af Alt dette er dog Stykkets Begyndelse det Allerheldigste. Saasnart Dækket gaaer op, hører man frygtelige Skrig, klingrende Slag og bragende Skud - det er Jntroductionen, det viser strax Publicum, hvorledes det er fat, det forbereder paa Parodien. Men dette var ogsaa nødvendigt; thi, kom Publicum f. Ex. i den Tro fra først af, at det var en Tragedie, saa var jo hele Parodien mislykket og kunde risikere at blive udpebet. - For imidlertid at faae alle hine Scener frem paa Scenen uden at gjøre Stykket til et Ti-Acts-Stykke har Digteren hvert Øieblik maattet forandre Handlingens Skueplads (i det Hele 11 a 12 Gange), og derved er en ny, lykkelig Parodi paa det i mange Stykker herskende Scene-Forandrings-Raseri bragt tilveie. - Det vil imidlertid blive for vidtløftigt her at gjøre opmærksom paa alle de Ting, som parodieres; jeg anfører derfor endnu kun eet Exempel, som maa erstatte alle de øvrige, der kunde fremhentes, og det er den Maade, hvorpaa der gjøres Nar af den i mange Stykker herskende Philosopheringslyst: En Konge har paa en Spadseretour forvildet sig tilligemed sin Datter og et med Fødemidler belæsset Muuldyr og kommer nu ind i en Hytte, hvor han sætter sig til at spise af sin Madkurv, medens Prindsessen afhandler philosophiske Materier med Hyttens Eier. J min Beundring over al denne Satire kan jeg dog ikke undlade at gjøre opmærksom paa en Synd, som Andersen har gjort sig skyldig i: han har nemlig i sit satiriske Lune tilsidesat Respecten for Shakespeare og parodieret ogsaa ham: "Blodet i mig bliver Slanger," lader han Raphaella sige. Det er dog egentlig at gaae for vidt; over Shakespeare bør man ikke spotte. Men, har Andersen været heldig i at skrive Stykket, saa har han ogsaa havt Held med sig i Henseende til Stykkets Opførselse, og det vakte virkelig min Beundring at see, hvor klart de fleste af Skuespillerne havde opfattet Parodien. Mad. Holst var mesterlig i at parodiere den nymodens rasende Begeistring og Overspændthed i Tragedierne med en næsten uforlignelig skrigende Stemme, hvortil hun føiede en næsten mageløs heldig Gesticulation. Hun forstod hele Tiden at vedligeholde paa mit Ansigt det fornøiede Smiil, hvormed man læser eller hører en Satire, som er for dybt anlagt til at kunne frembringe skingrende Latter. Næsten ligesaa heldig var Hr. Hansen jun. i at parodiere de klodsede Elskere. "Alt for dristig er Din Tale!" siger han til sin Elskede, slaaer sig paa Benene og vender hende Ryggen. - Phister var naturligviis fortræffelig under denne almindelige Parodi. Han sang som spansk Lazaron en Vise med sjællandsk Bondedialect, og Virkningen deraf var ubeskrivelig. Publicum brast ud i en stormende Latter og raabte Bravo af alle Livsens Kræfter. - Om det saa var Dandserne, vare de gjennemtrængte af Parodi-Aanden: Endeel Mennesker kom ind, gjorde smaae Hop og sparkede ud i vide Beenklæder; jeg troer næsten, at Bournonville var derimellem og morede sig ret af Hjertenslyst med at parodiere dem, der bilde sig ind at kunne gjøre Pirouetter og Entrechats lige saa godt som han. Jeg maa imidlertid ikke forglemme at gjøre opmærksom paa, at der ved Dandsen er frembragt endnu en Parodi, som er for vellykket til at kunne forbigaaes med Taushed. Dandsen selv er nemlig indlagt for at gjøre Nar af de Tragedier, hvori, i Mangel af Andet, Sligt anvendes for at udfylde Tiden og more Publicum. Dette vises ret iøinefaldende paa følgende Maade: Man dandser. Maurerkongen træder ind og siger nogle Replikker, og imidlertid hører Dandsen op. Han gaaer ud, og Dandsen begynder igjen. Han træder atter ind og siger en Replik, og Dandsen hører atter op. Han gaaer atter ud, og Dandsen begynder atter. Jeg er næsten ikke istand til at fatte, hvorledes det har været et Menneske muligt at fuldføre et saa mesterligt Værk. Denne Digters Geni maa være mageløst. (J dette Øieblik bankede det paa min Dør, og en Skikkelse traadte ind, som jeg strax kjendte at være H. C. Andersen, og der opstod da følgende Ordvexling:) Jeg. Hvad seer jeg? Digteren Andersen! ... Men De er jo bortreist, kjære Herre. Andersen (med svag Stemme, hvormed han hele Tiden taler). Min Sjæl fornam de mægtige Lovtaler, som lød over mig i denne Stue, og uimodstaaelig droges den hertil for at sige Tak. Jeg. O! der behøves ingen Tak. Deres "Maurerpige" er mesterlig, jeg kan ikke noksom udtrykke Dem min Beundring over den lykkelige Parodi, som den aander. Andersen. Parodi?! Parodi?! Jeg forstaaer Dem ikke. Mit Værk er en Tragedie. Jeg (betuttet). En Tragedie, Hr. Andersen? Jeg beder tusinde Gange om Forladelse; men jeg antog den for en Comedie, hvis Hensigt var at gjøre Nar af alle daarlige Tragedier. Andersen. Ol Du min Gud og Fader! Hvad maa jeg høre, Men, hvor kunde De dog troe det? Har De da ikke læst min Jeremiade i Fortalen, som dog umulig kunde passe til Andet end til en Tragedie? Jeg. Desværre, jeg læser aldrig Fortaler. Andersen. Har De da heller ikke seet Titelen; der staaer dog "Tragedie". Jeg. Jo, det har jeg, men jeg troede  at det var for ret at gjøre Parodien anskuelig. Andersen. Det er dog forfærdeligt! Jeg. Det er en frygtelig Misforstaaelse. Hvad skulle vi gjøre derved? Andersen. Har De da læst min Tragedie? Jeg. Ja, vist har jeg læst den, og da anede det mig nok, at det dog muligt var en Tragedie alligevel, især for de to sidste Acters Skyld; men saa læste jeg Deres Erklæring, at Stykket aldeles ikke maa bedømmes efter det Jndtryk, det gjør under Læsningen, og saa tænkte jeg: Den Himmelhund har dog meent det satirisk, de to sidste Acter har han kun sat til for at glæde den elegisk stemte Deel af Publicum. Andersen. O! O! O! Ak! det er strækkeligt at høre Sligt om et Værk, som man har skrevet ud af sin inderste Sjæl, hvorpaa man har anvendt Dage og sovnløse Nætter, som man elsker lig sit Livl At høre, at dette er forvandsket, ødelagt af Andre, til hvilke man havde betroet det med Tillid og Fortrøstning! O! det er forfærdeligt. Det er, som naar Stormen knækker den yndige Rose i Træets Ly. Jeg (rort). Og Alt dette medens De selv er borte og bag Alperne venter Efterretningen om den Lykke, Deres Værk har gjort. Andersen. Ja, jeg vil faae en net Efterretning. Jeg (grædende). Stakkels Digter! Andersen (grædende). O! De beklager mig? Jeg finder en deeltagende Taare hos Dem? Jeg (i det vi styrte i hinandens Arme). Ja, ædle Mand! Det gjør De. Begge (grædende). Ak! hvilken Ulykke!