Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-12-24
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. mas Fasa Trettende Aargang. No. 103. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 24 December 1816. Om Balletter. Galeotti fortjener med Rette at kaldes Ballettens Skaber i vort Fædreneland. De Balletter, han har componeret, ere, saavidt vi i dette Øieblik erindre, følgende: Den forladte Dido, Kongen paa Jagt, Ziguenernes Leir, Kierligheds Magt, Amor og Balletmesterens Luner, Laurette eller den forbedrede Forfører, Orphelin de la Chine, Afguden paa Ceylon, Hververne, Vaskerpigerne og Kiedelflikkeren, Semirammis, Lagertha, Nina, Jnes de Castro, Rolf Blaaskjæg, Bjergbøndernes Børn og Speilet, Fanden er løs, Romeo og Guiliette, Mochbeth. Lægges hertil alle de Danse, han i en Række af 40 Aar har componeret til saa mange forskjellige Syngestykker og Operaer, saa kan man med Føje paastaae, at neppe nogen Balletmester i Europa har virket mere i sit Kald end vor Galeotti. Det synes ikke af Veien, nu da denne store Mester er død, og mueligen en ny Skjebne forestaaer vort Balletvæsen, at bringe en Afhandling under Titel: "Ere Balletter nødvendige for Skuepladsen (see Schwarzes Lommebog for 1784) " Erindring, ikke blot for denne Afhandlings Jndholds Skyld, men for at benytte den som Vehikel til at gjendrive Meninger, der endnu mueligen næres af Adskillige. Den ubenævnte Forfatter af hiin Afhandling erklærer sig bestemt imod Balletter. Han takker Himlen for, at den Tid er forsvunden, da Balletterne, til Skjændsel for den sunde Fornuft, havde faaet Herredømmes ved alle Skuepladse i Europa, han paastaaer, at adskillige Skuepladse have afskaffet dette pengeslugende Skuespil, og at den store Opera i Paris nu allene har Balletter, som for størstedelen ere sammenflettede med Operaerne, og udgjøre, saa at sige, kun et Skuespil. Han siger: "man char indseet, at Balletterne have bortsmeltet uhyre Summer, uden at have savnet Staten det ringe este, da det dog ikke kan nægtes, at Staten jo har vundet ved Skuespillets Jndførelse i Europa. Han opregner derpaa de saa forroste og ideligen gjentagne moralske og politiske Fordele af Skuespillet, hvilke alle han mener at savne hos Balletten, som er et Skuespil, der intet Jndtryk kan gjøre paa et fornuftigt Menneske. Han beraaber sig paa, at den dansende Henrik IV. ikke kan lokke Taarer af Tilskuerens Øie, og at ingen Daare er bleven helbredet ved en Ballet, da derimod Skuespillet har forbedret mange Mennesker; der anføres som Beviis den Dobler, der, som bekjendt, skal være bleven omvendt ved at see Saurius Beverley. Fra Balletternes, moralske Ugavnlighed, gaaer han over til deres oeconomiske Skadelighed, og søger at vise, at de koste dobbelt imod Skuespil. En historisk Ballet anslaaer han til 3, 4, 5000 Rd. i Sølv. Balletterne udkræve: Balletmesteren, første Dansere og Danserinder, 30 til 40 Figuranter af begge Kjøn, Forspiller ved Balletten, Nodeskrivere, Balletskrædere, Danseskoler, Skolarer, Lærere og Underlørere o. a.m. Saa mange Decorationer, som sjeldent, ja næsten aldrig, kan bruges, saa mange forslidte Musicalier; saa mange forskjellige Karakteerdragter, som, naar en Ballet er noksom seet, siden ikke er til nogen Ting nyttige. De store Bekostninger ere gjorte, Balletten forglemt, som om den aldrig havde været til, og Skuepladsen, har intet tilbage, uden en heel Garderobe fuld af ubrugbare Dragter. Skuespillet fører derimod, efter Forf. Formening, større Fordele med sig; thi de Klæder, som, for det meste, forfærdiges for dette, ere saadanne, som kunne bruges i det borgerlige Liv, og af Fløiel, Silke eller Klæde; de kunne bruges i 10 til 20 Aar, og siden igjen med ringe Forandringer endnu i ti Aar eller flere, eller naar de ere aldeles upassende, sælges, og indbringe Cassen en Trediedeel af hvad de have kostet. Men hvad kunne forslidte, af Sveed næsten op raadnede Silke, Trilles, Raskes og Challons Dragter vel indbringe, Forf. mener derfor, "at man kunde gjøre de uhyre pengeslugende Balletter undværlige, ved en simplere og mindre bekostelig Indretning, uden just aldeles at afskaffe Dansen. Han paastaaer, at naar man ved Skuepladsen, havde 6 Par Dansere, som havde gjort Fremgang i Dansekonsten, saa kunde man ved disse lade danse smaa Balletter, smaa Pas de deux, hvilke tilbørligen componerede og udførte, vilde more ligesaa meget, som de store Balletter, hvori man ikke har Leilighed til, som i hine, at beundre Dansernes Talent, og ikke seer andet end ilde (?) sammensatte Tableaux, der ideligen ere de samme. At denne Forfatters Tanker ikke have fundet Bifald, skjønnes tydeligst deraf, at vor Skueplads har faaet de største og vigtigste historiske Balletter, netop efterat han havde ivret saa meget imod deres Opførelse, og at den skuespil søgende Almeenhed under dem, derom vidner den daglige Erfaring. Men begge Dele bevise imidlertid endnu intet imod Forfatteren. Skuepladsens Foresatte kunne jo mueligen have betragtet Sagen fra en urigtig Synspunkt, og Almeenheden ynder saa ofte det, den maaskee gjorde rigtigere i, ikke at ynde. Vi ville med Upartiskhed veje Forfatterens Grunde. De moralske Grunde, Forfatteren anfører, kunne vi ikke antage for gyldige. Havde han end Ret deri, at Balletten, efter sin Natur, ikke kan gjøre det Jndtryk paa Tilskuerne, som Skuespillet, saa har han dog igjen Uret deri, at han tilskriver Skuespillet flere moralske Fordele, end de virkeligen yde. Jntet er almindeligere end at høre Lovtaler over Skuespillets moralske Nytte og dets Jndflydelse paa Sædernes Forædling. At det, saa længe det sees, kan stemme følende Hjerter til renere og blidere Følelser, hvor vil, hvo kan nægte dette, At det kan bidrage til at udbrede gavnlige Jdeer og virke til Gavn for Sproget, hvor vil, hvo kan tvivle herom, Men naar man ideligen beraaber sig paa den Spiller, som blev omvendt, ved at see Saurins Beverley, naar endog Kotzebue, i Fortalen til eet af sine Lystspil, forsikkrer, at to adskilte Ægtefolk atter bleve forsonede ved at see hans Menneskehad og Anger, saa vise saadanne enkelte, tildeels ideligen paaberaabte Exempler, om de end vare sande, hvor sjeldent Erfaringen stadfæster hiin practiske Nytte af Skuespillet. Mueligen vilde man kunne nævne langt flere Exempler paa Mennesker, der ere blevne misledte, forførte og fordærvede ved Skuespillet. Hvor er den Afskyelighed, den Jntrique, den Nederdrægtighed, den List, som ikke, med alle sine Farvespil, kan læres af Skuespillet? Hvor lære vore unge Piger snarest at lefle, og at skuffe deres Fædre, Mødre og Formyndere, end netop paa Skuepladsen, Hvor lære vore Ynglinge tidligst, at eftervrænge de forskjellige Dialecter, end netop der, Om den Nytte, Skuespillet stifter, burde man tie, var det end af ingen anden Grund end den, at man da ogsaa burde tale om den Skadt, det, saaledes som det nu er, kan stifte, og som langt overveier dets tilfældige Nytte. Skuespillet bør ikke betragtes som noget almindeligt Opdragelsesmiddel. Det klinger ret smukt at have til Overskrift over en Skueplads "ei blot til Lyst- og det vilde være godt om den virkeligen var det: Men vil man være oprigtig, maa man dog tilstaae, at ikke En blandt Hundrede besøger den, uden blot til Lyst. De, som kunne bevæges og henrives ved rørende og store Optrin, ville ogsaa bevæges og henrives ved blot at læse dem, og deres Tal kan i det Hele ikke komme i Betragtning imod den store Mængde, der, hvad enten den har seet Hamlet eller Julestuen, taler om, hvorledes den har moret sig. Dydens Seir og Lastens Straf paa Skuepladsen er blevet til noget saa Hverdags, at om end saadant kunde gjøre et øieblikkeligt Jndtryk, er denne Tingenes Gang dog alt for bekjendt, til at Nogen skulde tvivle paa, at Helten, naar han i første Optog er en retskaffen Mand. ikke vil falde i det femte, som et Offer for sin Retskaffenhed. Med Lystspillet er Tilfældet omtrent det samme. Kotzebue er blevet tidt nok gjennem heglet, fordi han ikke altid tilbørligen har afstraffet sine Skurke, og hver Skolepebling veed nu, at i hvert Lystspil, der ikke skal kaldes umoralsk, maa hver Skurk i sidste Act faae sin forskyldte Løn, hvad enten man, som i Dyveke, blot tilraaber ham: "Du er dødsens, hvor og naar jeg træffer Dig, eller, som i Gulddaasen: "Raspe huset er dig vist." Det kalder man da Morali Skuespil, og derom har en afdød Forfatter skrevet adskillige meget roste Breve. Hvad den saakaldte Velanstændighed angaaer, da er man kun alt for ofte i Modsigelse med sig selv. Snart er man saa peen, at man, som Holberg et Steds anfører, maa sige, med Permission min Skjorte, og snart igjen saa plump, at man tillader sig de groveste og platteste Gemeenheder. Nyligen har man baade anklaget og forsvaret Slibrighederne. i Figaro *); men paa den ene Side har man glemt, at hvis dette Stykke skulde fordømmes af den Grund, saa maatte de fleste af vore Lystspil fordømmes; paa den anden har man villet nægte, hvad dog ingen Upartisk kan nægte, at *) Medens man klager over Figaro, seer man dog ideligen Barselstuen, Maskeraden og andre Holbergske Stykker opføre, hvori de samme Slibrig heder forekomme: kun med den Forskjel, at de hist ere iførte Silkeklæder, og her Vadmelskofter. Man har villet forsvare de Holbergske Slibrigheder dermed, at den Vittighed, hvori de ere indklædte, kommer os til at glemme det Slibrige. Det er omtrent det samme som om man vilde sige: at drikke sig fuld er rigtig nok uanstændigt; men naar det skeer i Viin, saa glemmes det Uanstændige deri; fordi almindeligen kun fornemme Folk drikke sig fulde i Viin og overlade det til Poblen at drikke sig en Perial i Finkel. Men hvo mindes her ei Wessels Ord: "man sætte Hjerte for, man sætte Hjerte bag o. s. v.hiint Lystspil er, hvad man i Frankrig selv har anseet det for, et slibrigt Stykke. Men skal Lystspillet være et Speil af det menneskelige Liv, saa maa dette Speil vise os det menneskelige Livs Gjenstande, saaledes som de findes, og Personerne kunne ikke bestaae af lutter Pamelar. Vist no bør det Ækle, Frække og Gemene undgaaes; men at forene comisk Styrke med den affecterede Delicatesse, som Mange gjøre Paastand, paa, er umueligt *). Det er derfor heller ikke fra Skuepladsen, hvor man altid bør vente at Sædelighed skal udgaae; thi denne kommer, i større eller mindre Grad, her altid i Sammenstød, med den comiske Virkning, man ubetinget fordrer, et Lystspil skal gjøre. Man kalder, i Almindelighed, Skuepladsen, Sædernes Skole", men man prøve engang at opføre i denne Skole nok saa sædelige Stykker, uden Dans, Musik og andre theatralske Jngredientser, og man vil faae at see, hvor mange der vii søge den. Alt hvad der siges om Skuespillets moralske Nytte for Staten, som Opdragelsesmiddel, udholder ikke Prøven, naar det med Upartiskhed drøftes for den practiske Fornufts Domstoel. Skuespillet er et offentlig Forlystelses middel; dette er dets Hovedformaal, dets moralske Nytte og Jndflydelse paa Sædernes Forædling, ere som oftest for tilfældige, at man kan gjøre nogen fast Regning paa disse. Naar det kun ikke alt for meget bidrager til at fremme Umoralitet, noget, som efter Skuespillenes Beskaffenhed i Almindelighed, kan være vanskeligt nok at forebygge, saa er det allerede meget. - Kan man nu ikke antage, at Skuespillet har nogen egentlig mo*) Mange Konstdommere vide næsten nu ikke meere selv hvad de ville, og forvilde de stakkels Forfattere ganske ved deres Vægelsind. Den Tone, der hersker i Dommene, er af den Beskaffenhed, at man ordentligen maa undres over, hvorledes nogen Forfatter af mindste Talent gider skrive i en saadan Tidspunkt. Saaledes læses i Skilderiet Nr. 97. en Bedømmelse over Lystspillet Masken, hvilken, mildest talt, er intet mindre end human, skjøndt den iøvrigt indeholder adskillige grundede Anmærkninger. ralsk Fordeel for Staten, saa bortfalder den første Grund, hiin Forfatter anfører mod Balletter. Tvertimod kunde man indvende, at Balletter, netop fordi de ikke kunne gjøre det Jndtryk, som Skuespillet, i det mindste ikke heller kunne stifte saa stor moralsk Skade, som mange Skuespil, og som Forlystelsesmiddel, fortiene de altid Plads ved Siden af disse. Den mimiske Konst er alt for nøie forbunden med Skuespillerkonsten til at man jo bør ønske at see den udøvet til saa stor Fuldkommenhed som mueligt, og de Gamler have ikke uden Aarsag gjort Terpsichore til Jupiters og Memosynes Datter. Dansen er en Konst, der fortjener saa meget mere Agtelse, som den viser os det menneskelige Legeme i sine skjønneste og yndigste Stillinger og Bevægelser. J Forening med Musiken er den høist skikket til at stemme Sielen til den uskyldigste og reneste Glæde. Frit tør man paastaae, at Nina og Romeo og Giuliette røre ligesaa meget som mangt et Sørgespil. De occonomiske Grunde, Forf. anfører imod store Balletter, synes at være af noget mere Vægt, men betragtede i deres rette Lys, fylde de ogsaa bort Oeconomie er en saare priselig Sag, men en Besparelse af 45000 Rdlr., naar det gielder omen offentlig Nationalforlystelse i en stor Hovedstad, der ideligen besøges af saa mange Fremmede, fortjener ikke at kaldes Oeconomie. Desuden er Forf. terens Overslag af Udgivterne ved store Balletter alt for overdrevent. Hvorfor skulle de Dragter og Decorationer, der forfærdiges for Balletter, ikke kunne mere end eengang afbenyttes, Saa nøie hverken følger, eller behøver, man at følge, Costumet, til at man hver Gang skulde være nødsaget at forfærdige nye Dragter og Decorationer. Vel behøves der stere Characteer dragter for Figuranterne og Statisterne, men hine ere sædvanligen af saa simple Tøier, at Bekostningen, naar de endog skulle giøres af ny, neppe er saa overordentligt stor. Det dansende Personalkoster vel en anseelig Sum, men saa har man jo ogsaa Musiken, saa godt som for Jntet, og det: skjønnes, ikke letteligen, hvortil man skulde lønne et saa betydeligt Orchester, naar det ikke skulde kunne bruges uden til at spille ved Syngestykker og Entreer. Man bør ønske og haabe, at den Sæd Galeotti i henved et halve Aarhundrede har nedlagt, og hvoraf vi have høstet saa mange skjønne Frugter, ikke vil gaae ud, fordi hans røgtende Haand nu er bleg og kold. Vel synes hans Tab uerstatteligt, men de Balletter, han har efterladt os, bør vi søge at bevare fra den Skjebne, der mødte en Saccos General til de tre Stjerner, og de Værker, han, lige indtil sin høie Alderdom, har forsynet os med, ere saa mange, at man ikke saa let vil komme til at savne nye.