Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-08-26
Den er det Tribunal, for hvis Dom Skribenten, Digteren og Konstneren maa staae og falde. Den er det, som i alle Selskaber angiver Tonen, som taler om Shakespear, Racine, Corneille, og haane Mænd, som oplyste Nationer ere stolte af. Hvad Under at Conversationstonen maa udarte under saa uheldige Omstændigheder, Hvad Under at Kaadhed, Arrogance, lapsagtig Dadlesyge ere uundgaaelige Følger af en saadan Opdragelse, Aldrig have unge Mennesker lært mindre end i vore Dage, og aldrig have de været mere arrogante. De for lade Jnstitutet med en heel Pose fuld Bistekram, der glimrer og skuffer den taabelige Mængde, uden at det har nogen Værdie i den sande Kienders Øine. Men Letsindighed er vort Olds Særkjende Vort Undervisningsvæsen er som vore Damers Klædedragt. Jstedet for at deres Mødre klædte sig i Brocade, Atlask og Pompadur, som kunde holde en heel Menneskealder, indhylle de sig i Tyll og Netteldug, som gaaer itu naar de have havt det tre Gange paa. Men hidtil har jeg kun talet om Ungdom lærernes ufordeelagtige Stilling og Forældres og Jnstitutforskanderes Vretfærdighed og Ubillighed imod dem. Jeg vender Bladet og betragter nu Sagen fra en anden Side. Til hvilket lavt Haandværk nedværdige ikke saa mange Ungdomslærere deres store Kald, Mennesker uden Hoved, uden Talent, ja endog uden Kundskab om den Videnskab, den Konst eller de Sprog, de undervise i, give sig af med Børns Undervisning. Naar de kun faae de res Betaling, saa er det dem ligegyldigt, enten deres Elever lære noget eller ei. De betragte Underviisningen som noget, man kan tjene en Nødskilling ved, som et Arbeide, der kan forrettes med mindre Anstrængelse, end enhver anden borgerlig Syssel. J. længer de kunne trække Tiden ud, jo langsommere Fremskridt Lærlingen gjør, des kjerere er det dem. Penge er deres Maal, og naar de kun kunne faae deres Tid ret fordeelagtig udhøkret, saa have de naaet alt hvad de attraaede. Med Uhret bestandig for sig tælle de Minutter og Secunder, og længes kun efter at faae Hast paa Tiden. De fornedre deres Kalds Værdighed ved at lempe sig efter rige og fornemme Forældres Luner, Taabeligheder og Forfængelighed, og bedrage dem hellere, end udsætte sig for at miste deres Bevaagenhed. De søge ved alskens Pralerie og Stortalenhed at give sig en vigtig Mine i uvidende og lettroende Folks Øine, og bagtale og nedsætte deres virkelig indsigtsfulde Medlærere, for at kunne hæve sig selv desmere. Til mine Medborgere. Med Bedrøvelse, ja med Vemod har man læst Hr. Jean Nicola Dupuis Bekjendtgjørelse; og mener, at en saadan Sindsstemning ved egner en god Borger en ægte Fædrelandsven. Paa enhver anden Tid, under andre Omstændigheder, end de nærværende, vilde maaskee mangen En kalde hin overdreven. Men nu, nu, da selv den meest velhavende Borger, den meest vellønnede Embedsmand Jntet har, og Jntet bør have, tilovers, nu er den høist retmæssig. Du siger, min Medborger. "Du trænger nu især til Opmuntring, til Adspredelse, til Forlystelse. Gjerne indrømmes dig dette, af ganske Hjerte. Men til hvilken, Dog vel ei til een, der kjøbes saa dyrt, der efterlader saa smerteligt Jndtryk, Hvad gaaer Du hen at see, Fyrværk Raketter – et Pallads, en Mølle i Jld – et Skue, der græsseligen minder dig om hin afbrændte Kirke, hin Arne, hiint Næringsbrug – om hine Dødsprudende Raketter, – et Skue, der i faa Timer forvandler flere hundrede Rigsdaler til Røg Jld, Damp! – og det paa en Tid, man havde Aarsag til at ønske en omvendt Forvandling, hvis den var mulig. Kan du dølge disse Følelser for Dig Selv, eller om Du var saa lykkelig Jntet at tabe ved hint rædsomme Jldspil – kan Du da glemme de mange, det aldeles ødelagde, Men denne Øjenslyst koster kun en dansk Rigsdaler, Veed Du da ej, at saa Mange, ved Jlden Ulykkelige, savne langt Mindre, end een dansk Rigsdaler, til – Brød, Om Disse vilde jeg minde Dig. Disses Sag vilde jeg tale. Gak ikke didhen, hvor dit Hjerte dog ej ret kan glæde sig under og efter Nydelsen, Men skab dig selv en Glæde, der er reen baade medens Du nyder den, og efter at den er nydt, Giv den Brandlidte, den Hungrige, den Nogne af dit Overflod. – giv Dem den ene Rigsdaler, Da offter Du, ikke paa Forlystelsens vanhellige, men paa Menneskehedens, paa Fædrelandets hellige Alter. Og denne Røg opstiger, velbehagelig, til Ham, der seer i Løndom, og under Dig den reneste Glæde til Løn. strax Jnden- og udenlandske Efterretninger.