Corsaren, 1844-12-20
Beleiringen af Roskilde. Den 10de December vare de Sænderdeputerede samlede om Middagsbordet i "Prindsen". Man havde medbragt en saa fortræffelig Appetit, at Værten, Hr. Capitain Sveistrup, selv ikke fik en Vid, da han hele Tiden maatte skjære for. Det var intet Under: De kom fra Landbosagens Behandling. Hvad dette vil sige, kan man forstaae deraf, at Hr. Secretair Wulff under Maaltidet yttrede: Jeg var, paa Ære! ganske mat; men den Boeuf har hjulpet; jeg troer, at nu kunde jeg begynde at tale igjen. Maaltidets Nydelser begyndte at gjøre Statens Fædre gemytlige. Hist og her taltes høit, det faldt skjemtende Ord, ja, man siger endog, at Steenfeldt smillede, og at Baron Zeuthen talte til en borgerlig Deputeret. Dog ere Vidnesbyrdene herom gaaede tabt i den Forvirring, som strax efter afbrød Maaltidet. En af Secretairerne traadte nemlig ind og hvistede nogle Ord til Bager Sager. Man veed, hvor vanskeligt det falder Bager Sager at holde Styr paa sin Mund, og hvormeget den allerede har kostet Stændertidendens Abonnentet ; den modtagne Efterretning gik strax som en Løbeild fra den ene Ende af Bordet til den anden: Studenterne ville ikke være frie for Værnebyrden; de ville vise Stænderforsamlingen, hvad Studenteraanden er, og væbne sig; ved Postens Afgang om Natten stode Studenterne allerede paa Vestergade. Da Efterretningen havde naaet til den anden Ende af Bordet, var al Glæden forbi, alle Knive og Gafler hvilede. Man gjorde i Hast den Beregning, at den kjøbenhavnske Studenteraand repræsenteredes af circa 1000 Studenter, tildeels unge, enthousiastiske Mennesker, og Roeskilde laa kun fire Mile fra Vestergade! Og hvo borgede for, at de alene vilde kræve Regnskab for Værnepligtsagen? "Der ere saa mange andre Sager!" sagde adskillige Deputerede urolig til sig selv; og man ilede i Masse til den kgl. Commissarius. Den kongelige Commissarius var heller ikke vel tilmode og havde allerede expederet en Stafet til Jægersborg for at hente en Escadron Husarer. Efter en kort Raadslagning besluttedes det ydermere at lade ringe med Stormklokken for at kalde Roeskilde Borgere til Vaaben. Der skulde da holdes en Tale til dem for at opflamme deres krigerske Begeistring, og hertil valgtes Major Prætorius, deels fordi han var Major ved Kjøbenhavns Borgervæbning og saaledes vant til at omgaaes borgerlige Krigere, og deels for at han ikke aldeles taleløs skulde forlade Roeskilde. Til at redigere Talen valgtes Grev Schulin og Kammerherre Sehestedt-Juul, Sidstnævnte for hans omme og varme Foredrags Skyld, den Førstnævnte for hans gode Egenskaber som Auscultant. Talen blev færdig paa samme Tid som Borgerne vare samlede, Major Prætorius traadte frem og talte med imponerende Stemme, som følger: "Brave Borgere af Roskilde! J Eders Midte har Hs. M. vor allernaadigste Konge villet, at Hans allerunderdanigste Stænderforsamling skulde samles. Til Eder har den tillidsfuldt begivet sig, stolende paa den Troskab og Loyalitet, der siden Rolfs Tider har boet ved Jssefjord, og som med uforkrænkelig Eiendomsret er gaaet i Arv til Eder fra Eders Fædre. - Borgere af Roeskilde! Ville J svigte os i Faren? Ville I tillade, at man fra Eders By forjager Gjæster, Gjæster, der betale 1 Rbd. 3 Mk. daglig for Logi, Kaffe om Morgenen og kogt Vand om Aftenen til Thee. . . ." Her afbrødes Talleren af en umaadelig Enthousiasme, og Naabene "Nei! Nei! Det ville vi ikke!" løde saa mægtigt, at Roeskildes fredelige Vinduer bævede. Styrket ved denne Enthousiasme, og efter Conference med Forsamlingen, erklærede Talleren nu høitidelig Roeskilde i Beleiringstilstand. Mesterne skulde under streng Straf holde deres Læredrenge inde, alt Krudt skulde udleveres til Procurator Nye, ingen Bønder indlades i Byen og ethvert Forsøg paa at gjøre de Deputerede bange uopholdelig straffes med Døden. Om Natten ankom Husar-Escadronen og opstillede sig udenfor den Port, der vender mod Kjøbenhavn. Forinden Poster bleve udstillede, lod Exerceerskolens humane Chef Folkene slaae en Kreds og talede saaledes til dem : "Karle! Retter Jer! - Jeg vil kort og godt sige Jer, hvorfor I ere her. Studenterne ville være Husarer, de ville ogsaa gaae Skolen igjennem paa Jægersborg - ville J taale det?". (Escadronen: Ja!) Død og Ulykke! Nei! Nei, skulle J raabe! Hele Escadronen Nei! Saadan! Den, som raaber Ja, faaer 25 Fugtel. Naar Studenterne komme, hugge J ind! Og husker paa, Karle! at jeg staaer bag ved og passer paa Jer!" Jmidlertid vare de Deputerede samlede i Stændersalen i en lidet misundelsesværdig Tilstand. Hvor mangen Fader havde ikke en Søn ved Universitetet og maatte nu frygte for, ikke alene at see hans Sværd draget imod sig, men at Sønnens Deelagtighed i Foretagendet blev Regeringen bekjendt og skadede hans Embedscarriere! Ak, slige Følelser fatter kun et Faderhjerte. Lykkelige de, som ingen Sønner havde! Dog - de vare heller ikke lykkelige. Grev Heurik af Moltke stod for et Speil og stirrede dybsindig derind. Baron Jeuthen betragtede ham ængstelig; thi han frygtede, at Greven tænkte paa Selvmord, og at det skulde blive Mode blandt de Adelige. Endelig nærmede han sig Greven og spurgte sagte: "Deres Excellence! Hvorfor saa tankefuld?" - "Jeg staaer her, Hr. Baron!" svarede Greven, "og overveier, med hvilket Ansigt jeg skal tage imod de fule Oprørere: om jeg som hine gamle romerske Patricier, da Gallerne trængte ind i Byen, i ubevægelig Majestæt skal vente dem paa mit Sæde, eller og jeg skal tilsmile dem med stolt Foragt." - "Var det ikke bedre at vælge et tredie, see at komme bort?" spurgte Baronen. - Grev Henrik af Moltke maalte ham med et foragteligt Blik: "En gammel, en ægte Adelsmand," sagde han strengt, "holder Stand mod et oprørsk borgerligt Pak og flygter ikke, især naar det er umuligt." - Ussing stod og trak i sit gode Sværd for at drage det af Skeden; men det var rustent af den lange Hvile og vilde ikke gaae løs. Prof. David saae paa hans Bestræbelser og sagde mistrøstende: "Hvad kan det hjælpe?" Sagers Ansigt var saa rødt som en glødende Ovn; men han sagde ikke et Ord, mærkeligt nok. Stenfeldt gik og tænkte paa den Dag, "da man skal gjøre Regnskab for ethvert overflødigt Ord, man haver talt", og følte, at han vilde komme til at affatte et heelt Budget. Bang trykkede Balthazar Christensen i Haanden. De foruroligende Efterretninger, som flere Deputerede vare ude at hente, forøgede den piinlige Bevægelse: Man hørte Larm i Retningen af Hedehusene; paa Husarerne kunde man ikke stole; flere Karle havde sagt, at, naar de blot saae en af de sorte Kjoler med de røde Rabatter, vilde de kaste Vaabnene osv. Midt i denne Uro og Spænding blev Forsamlingen allarmeret ved den Efterretning, der fyldte Bægeret til Randen: at Peder Hansen fra Lundby drog frem mod Staden fra den anden Side, med 10,000 Underskrifter paa en Petition. "Der maa sendes Militair imod ham!" raabtes fra alle Sider. Forgjæves spurgte Lehmann, om Forsamlingen var bange for en enkelt Huusmand; GrevHenrik af Moltke bed ham af med den bemærkning: Forsamlingen er ikke bange, men forsigtig og betænksom; det var godt, om Alle vare det. En halv Escadron Husarer drog ud, og da den kom tilbage, erfarede man til usigelig Lettelse, at Rygtet havde taget feil: det var ikke Peder Hansen, men en Mand ved Navn Hans Pedersen. Endelig henimod Morgenstunden kom en udsendt Speider tilbage fra Kjøbenhavn med den Melding, at paa hele Veien var ikke en eneste Student, og hele Byen var rolig. "Men, i Himlens Navn, saa lad os see Declarationen. Hvad ville da de 1000 Studenter, der repræsentere Studenteraanden?" Den blev oplæst, og derpaa talte Secretairen Underskrifterne, under aandeløs Taushed i Forsamlingen - - - - - - 282!.... 1/4 Studenteraand. Et Pust gik over Forsamlingen, det var det dybe Aandedræt, hvormed Spændingen forlod de Deputeredes Bryst, og hvorefter de besluttede at gaae hen at sove. Nogle vare lidt skamfulde over den blinde Allarm og store Forskrækkelse, men de Fleste saare glade. Kammerherrerne Bentzon og Scavenius fulgtes af hjem, og paa Torvet gave de uvilkaarlig paa een Gang et Hop af Glæde. "Hvad er det for et Papir, De har i Lommen Hr. Kammerherre?" spurgte Scavenius. "Det skal jeg sige Dem, Hr. Kammerherre! Det er en ny Undtagelse fra Værnepligten, som jeg har opfundet." De Deputerede havde havt en søvnløs Nat og skulde om Formiddagen holde Møde. Men de trøstede i sig med, at det var Nationalitetssagen, og at de under den kunde holde sig skadesløse.