Den Vest-Sjællandske Avis, 1837-04-27
Efterretninger at blandet Jndhold. J Aaret 1832 stod, som bekjendt, Slaget imellem Tyrkerne og Ægypterne under Jbrahim ved Konelhvori de sidste fuldkommen seirede og tog Storveieren til Fange. Da Jbrahim efter Slaget havde trukken sig tilbage til sit Pallads, kunde han ikke med staae det Ønske, at see Reschid Mehemed. Han traadte ind i hans Værelse, fandt ham slumrende og var nede ham. Paa hans Forlangende reiste Storveziemsig og fulgte ham ind i Divanet, uvis om de Skjebne, som ventede ham. Uagtet Jbrahim havde slaget den keiserlige Hær tredie Gang, hyklede har endnu stedse den samme Troskab imod sin Souveral- og bevidnede derfor den fangne Storvezier, som Entanens fornemste Repræsentant, sin Ærbødighed. J tilbagegav ham de Vaaben, som Beduinerne have frataget ham, men som Jbrahim havde kjøbt igjen dem, og han indrømmede ham ogsaa med Ærbødighed Ærespladsen. Reschid Mehemed formodede und denne alvorlige Comedie en eller anden Snare; til ifølge de gamle orientalske Sæder voxer Mistanken, samme Forhold som Venskabsforsikkringerne. Da ma derfor efter de brugelige Complimenter bragte Caffe modtog han den ikke; han var tørstig, sagde han, o bad om Vand. Strax lod Jbrahim ham række So bet, men Reschid Mehemed modtog heller ikke den Et Glas Sorbet!" raabte Jbrahim heftig til Orvarteren; et Glas Sorbet!" Reschid Mehemed tang og overgav sig til sin Skjebne. Han tænkte at de klare Vands Gjennemsigtighed vilde snarere end en hver anden flydende Gjenstand opdage et Forræderi, der maaskee kunde fuldende i Divanet det Nederlader var begyndt paa Kamppladsen. Jbrahim han gjennemskuet ham. Sorbetten blev bragt og Tiene rakte Storvezieren med et dybt Buk Skaalen, on var fyldt med den farvede Drik. Reschid Mehemrakte allerede Haanden ud efter den, uden at fora dre en Mine, da Jbrahim greb den, uddrak Ha delen langsomt, og kastede et Blik til den tause Sivezier, hvori der viste sig et Smiil; herpaa bød den halvtømte Skaal til Reschid Mehemed, som u tømte samme med alvorlig Værdighed og Anstand. ikke et Ord blev vexlet imellem begge Paschaer, men fra dette Øieblik herskede der den fuldkomneste Tillid, imellem Storvegieren og Jbrahim. Eddystone Fyrtaarn er almindelig bekjendt. Men det skjønneste, ældste og det, som fortjener ligesaameget at beundres, er Taarnet Cordonan paa den franske Kyst noget ovenfor Garonne-Flodens Udløb Man begriber ikke, hvorledes dette Fyrtaarn er bleven opført paa en Klippe, der ligger to Mile ude Havet, og hvis nederste Deel to Gange om Dagen bliver overstrømmet ved Flodtiden. J Taarnet opholde sig to Vægtere, som kun ved lavt Vand kunne komme derhen, da man i dette Tilfælde lader Baaden løbe paa Grunden ved Foden af Klippen. Men at tøve her noget, er farligt, da Veiret ofte i en Time kan forandre sig til en Storm. Engang maatte en Dame forblive her i otte Dage, og imedens tage til Takke med at spise grovt Brød og at sove paa en elendig Madrasse. J de lange Vinternætter komme hele Sværme af Søfugle, som følge Lyset fra Taarnet og som stræbe at arbeide sig igjennem de oplyste Ruder, hvor de da blive dræbte af Vægterne med Stokke. Disse more sig ved Tiden af Ebben med at fange eller ved Hjelp af gamle Sabelklinger at gaae paa Jagt efter store Søkrebs imellem Klippehuulningerne. Til Søfarendes Bistand ere Lodser ansatte langs med Kysten. De udgjøre et eget Laug og iagttage visse gamle Ceremonier. Naar en nybygt Schaluppe saaledes for første Gang bliver draget udi Havet paa Fyrretræes Valser, trukken af Oxer, træder en ung Pige til, rækker Tømmermanden en Skaal og fylder den med Viin. Han knuser derimod Skaaler, mod Siden af Schaluppen og døber den herved med den Skjønnes Navn, for at sikkre den imod Vesten vindene og imod Vindstød.