Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1820-04-18
Det var den 10 August f. A., at den kommanderende General paa Langeland ved en spansk Trompeter blev opfordret til inden 10 Minutter at overgive Øen og dens samtlige Forsvarsmidler til de Spanskes Disposition og Forsvar mod de Franske; men som en brav Soldat og sindig Feldt, herre svarede Hs. Excellence, at han ikke kunde indlade sig paa et for begge Nationer saa vanærende Forslag, og hvis den spanske General intet andet Arrangement vilde træffe, skulde han med samme Koldsindighed, hvormed han afgadenne sin Erklæring, slaaes med ham saalænge han havde en vaabendygtig Mand tilovers. Efter nogle Ventilationer kom derpaa en Konvention istand mellem dem, hvorefter de danske Tropper indtil videre skulde forblive i deres Stilling, beholde deres Vaaben, Artillerie o. s. v. Ved den danske Generals kloge og sindige Adfærd blev ogsaa den arresterede franske Oberst Gautier befriet mod sit Æresord, ikke at ville undvige, hvilket Forhold af Greven mod Gautier gjør ham saameget mere Ære, som den Sidste i de Dage, han var største Høne i Kurven, altid brufede og kaglede, uden at ville tage mod Raison. At Grevens Forhold i det Hele fortjener den Tænkendes bifald og Langelands Taknemmelighed bevidner ogsaa den skjønne, hædrende og hjertelige Skrivelse, vor Konge senere tilstillede Generalen, som et Beviis paa Høisammes allernaadigste Tilfredshed med hans Bestræbelser. Nogle Dage efter denne Konventions Oprettelse blev de Spanskes Antal forøget med ikke mindre end 7 til 8000 Mand, hvorved det lille Langeland saaledes blev plaget med Reqvisitioner, at Generalen allene maatte levere 50 Høveder fra Tranekjær Ladegaard, omtrent en Trediedeel af Besætningen, og en i Kjøbmand i Rudkjøbing maatte i flere Dage bage hele syv i Gange i Døgnet for at bringe Brød tilveie, der dog tilligemed Øllet ikke blev betalt, skjøndt saadant fandt Sted, baade med Qvæget og et betydeligt Qvantum Kornvarer. Den 14 Aug. omringede et Detaschement paa 2 til 3000 Md. Tranekjær Slot, en Officeer styrtede ind i Grevens Værelse, og vilde trueham til i Øieblikket at efterkomme den indgangne Konvention, hvortil Greven smillede og sagde: han maatte forsikkre Herren, at ingenlunde dennes truende Stilling virkede det ringeste paa hans Beslutning: men som ærlig dansk Mand var han betænkt paa at holde Ord og gjøre sit Løfte fyldest. Da imidlertid Dragonerne, Skarpskytterne og Artilleriet, ophidsede af nogle unge og uerfarne Officerer, ikke vare at formaae til at efterkomme Konventionen og aflevere deres Vaaben, blev dette meldt den spanske Chef de la Romana, som strax lod svare: opfyldes ikke hanventioner, ofteres fr. inden 24 Timer, saa skydes den danske General, Tranekjær Slot med Tilbehør stikkes i Brand. Den 10 August om Aftenen skeete det bekjendte Angreb af Kanonbaadene, hvis Bomber og Granater udbredte megen Forfærdelse, da det paa dette smalle Land ikke var saa let at finde et Fristed. Paa de Steder, hvor Engellænderne kom i Land, huserede de meget slemt, og stak blandt andet en Bondegaard i Brand, tefter først at have plyndret hvad der fandtes. Jmod dem vare de spanske Tropper at ansee for Engle, da de kun forlangte det Fornødne, og det endog paa en skikkelig Maade, aldeles uden Trudsler og Grovhed. Officerernes Forhold var endog virkelig elskværdigt, en Kapitain Orive af Regimentet Zamora, som laae hos Fortælleren, yttrede sin Tilfredshed med den Modtagelse, han allevegne havde fundet i Danmark, med den godlidende Forsikring, at hvis det nogensinde kunde staae i hans Magt, i hans Fædreland at gjengielde nogen Dansk med skyldig Erkjendtlighed, saa følede han sig forpligtet til at dele sin sidste Skjærv med den Danske. Med Regimentet Catalumna var Man i det Hele meest tilfreds, men deres egne Officerer gjorde den bemærkning, at de Regimenter, hvis Rygte fra Spanien af var det bedste, her havde forandret sig, og saaledes omvendt. Soldaterne viste sig især som Venner af vakkre Børn, der ikke lod til at være bange fordem; paa de Franske vare de alle yderst forbittrede og fortalte om deres mange Uforskammenheder selv i neutralle eller allierede Lande. "Spanierne, sagde de, gjøre ikke saa, skjøndt de ikke alle ere gode. Men hos Os straffes dog de Onde. En Dragon, siger Fortælleren, anstillede en Dag følgende Sammenligning mellem Spanieren og Fransk. manden. Een Spanier, sagde han, og 4 Franske - han tilkjendegav Tallet ved at pege paa de udstrakte Fingre. Franskmanden - sagde han - og nu satte sig ilave, Karabinen færdig til Skud; Franskmanden, vilde han sige han er bange paa sig, vil være sikker mod Angreb. Nu malede han mig - Angest og Skjælven. Men Spanieren - blev han ved - og lagde en Stolthed i Minen, udtrykte en Sindsroe, jeg aldrig glemmer, skjønt jeg ei kan beskrive den. Spanieren. - han tog en af sine Zigarer, smøgede, som Jntet var paafærde, Haanden i Barmen, hvor Dolken kunde sidde - og stod klippefast, rank. Særdeles naivt gjorde een af dem, rørt over den gode Modtagelse han fandt her i Landet, den bemærkning for een af sine Kammerader, at Lutheraneren dog nok ogsaa maatte være en Christen. Endelig slog Langelændernes Forløsningsstund den 21 August, da Spanierne sagde Farvel og droge bort; Oberst Gautier havde imidlertid brudt sit givne Æresord, og var undveget, hvilket nødte vor General til at tilbyde, sig selv i hans Sted hos Romana. Vel! sagde han, De følger mig til Spanien. Greven ønskede at skrive nogle Breve. Dette blev afslaaet. "Jeg finder mig, sagde Greven rolig, ogsaa heri. Men derpaa forandrede Romana Mine og Tone, og gav vor General sin Haand, Nei, tilføiede han - saa handler ingen Spanier. De er frisk - Ved Afskeden paa Strandbredden var Romana upasselig. Vor General kom til ham, fik en Hob galante Komplimenter, og dermed skilledes de ad.