Ribe Stifts Adresseaviser, 1795-03-20
Man bliver vis, om man meere skal forundre sig over deres Frekhed, der skrive saadanne Ting hen og forsvare dem som Sandheder, eller over de Folks godmodige Lettroenhed, der holde dem for sande og bygge derpaa stedse nye Forhaabninger. En Nations Hielpekilder, som vil være afhængig af noget fremmed Herskab, ere undtømmelige: den bliver med hvert Feldttog, mere krigersk, vore Undersaatter med hvert Aaruvilligere til at opoffre Liv og Gods i en Strid om Meninger, der i det mindste synes at være den gunstige, og bære alle Krigens mangfoldige Byrder. Her staaer ikke Nation imod Nation; de Tydske have kuns en vidt hentet, Nyfrankerne derimod en nær Jntereffe ved Sagens Udfald, og - vee og vee Europa og alle Manarker og Førster, dersom Krigen saalænge skal fortsettes, indtil Afmagt tvinger en Deel til at legge Vaabnene ned. Førsteen. Jeg er af Deres Mening, at dette torde være farligt og at Freden er et Gode, som man ikke let kan kiøbe for dyrt; kuns Nationens Ære maa ikke lide derved. Jeg for min Person vil gjerne finde mig i nogle Opoffrelser, naar de kuns ikke ere for store og begge Nationers Lykke kan bestaae dermed. Men her tilstaaer jeg Dem, at De ikke har opløst een af mine Tviil. Vil dette Exempel af den, imod den konstituerede Magtes Villie og imod Nabomagternes Medvirkning, selvdannede Franske Republik ikke foranledige lignende Optrin i andre Lande, Raadsh. Jeg vil her igien, min naadigste Første, svare Dem gandske frimodigen: Ja, og Nei, som De vil Bliv ikke vred, Jeg skulle ikke vove ar skiemte med min Første over en saa vigtig Gienstand. Ja saadanne Optrin ere ogsaa at befrygte i andre Stater, naar man der har ligesaa liden Hensyn paa Folket, paa den største Klasses Vel iblant Statsborgerne, som tilforn i Frankerig: Naar Førsten og hans Minister ansee det under deres Verdighed at bekymre sig om Folkemeeningen og at giøre sig bekiendt med Tidens Aand, naar Statens Formue forødes paa ledige Hoffolk, Overtroe prækes isteden for Religion, Undersaatten gives til Priis for egennyttige Tieneres Undertrykkelser, hans Tænkefriehed indskrænkes, han omgives af Spioner, og behandles ved enhver frimodig Yttring, som Rebel, naar man af Erobresyge fører Krig, tvinger Borgerens og Landmandens Sønner, uden Nød og uden at Fædrenelandet er i Fare, til Soldaterstanden, eller maaskee sælger den udenlands, naar man af Frygt for Nyeheder ikke engang retter det, saa man dog erkiender for Mangler. - Derimod er i en Stat og fær deles i Tydskland ingen Revolution at befrygte, naar en Regent, (og Gud skee Lov, at jeg uden Sm. gerer legge til, naar De, min Første) heller vil være Landsfader end Landsherre og ved strengt at opfylde sine Pligter virksomt bekiender sig til den Religion, som han lader prædike, naar Statens Tienere vælges, ikke efter Gunst men efter Fortieneste og Brugbarhed, Lehnsystemmet formildes og efterhaanden afskaffes, Afgivterne derimod fordeles ligere naar det er Regieringen, ifølge dens ædle Øiemeed, mindre om at giøre at vedligeholde dens Magt end at bruge den til dens Undersaatters Lykke og Fuldkommenheds Befordring: naar den kræver Lydighed, fordi Undersaatterne erkiende Lovennes Godhed, ikke af en dum Tilbedelse for dens Anordninger og befalinger: naar den hører de Fornuftiges Stemme iblant Folket og uden at agte paa Daarers Skrig, hvilke overskrive Grændserne enten til den ene eller anden Side, benytte sig af Trykkefriheden til at afhielpe Mangler, som undgik dens Opmerksomhed, eller ifald disse Mangler er opdigtede, da at oplyse Borgeren derom: kort, naar Førsten og hans Raad sette en Herskers største Ære og største Fordeel i at befordre Folkets Lyksalighed og ved en god, en viis Regiering vinde Folkets Tillid, da kan Frankerigs Exempel og Ødeleggelse kuns grunde Undersaatternes Kierlighed til Førsteen og til deres Forfatning desto fastere.