Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-07-13
Overs. *) Tro mig Marinelli, siger Orsing i Lessings Emilia Galotti. det Ord Tilfælde er Gudsbespottelse. Jntet under Solen er Tilfælde. Overs. umueligt i Verdens Indretning, at det ikke skulde haglet samme Dag paa dette Sted. Der gives Folk, som, skræmmede af denne Sandhed, tilstaae det Halve, som Skyldnere, der tilbyde deres Gieldherrer det Halve, og begjere Frist for det Øvrige. Der ere, sige de, nødvendige Begivenheder, og andre, der ikke ere det. Det vilde være morsomt, om en Deel af denne Verden var ordnet, og den anden var det ei, at en Deel af det, der skeer, maa skee, og at en anden Deel af det, der skeer, ikke maa skee. Naar man her nøiere betragter det, saa seer man, at den Lære, der strider mod den om Skjebnen, er urimelig; men der er mange Mennesker bestemte til at raisonnere slet, andre til aldeles ikke at raisonnere, og atter andre til at forfølge dem, der raisonere. Nogle sige til eder: troer ikke paa Fatalis men; thi da maa alt synes eder uundgaaeligt, J ville aldeles ikke arbeide, J ville nedsynke i Ligegyldighed, J ville hverken elske Rigdomme, eller Æresbeviisninger, eller Roes; J ville intet erhverve eder; J ville troe eder uden Fortjeneste og uden Magt, intet Talent vil blive dyrket, Alting vil gaae under i Følesløshed. Frygter intet, mine Herrer, vi ville bestandig have Lidenskaber, fordi det er vor Bestemmelse, at være underkastede Lidenskaberne og Fordommene; vi vide vel, at det ikke beroer mere paa os, at besidde Fortjeneste og store Talenter, end at have et godt Haar og en smuk Haand, vi ere overbeviste om, at man ikke bør være forfængelig af noget, men imidlertid ville vi dog altid besidde Forfængelighed. Jeg har nødvendigen den Lidenskab, at skrive dette, og du har den Lidenskab, at fordømme mig; vi ere begge lige Daarer, lige Boldte for Skjebnen. Din Natur er at gjøre Ondt, min er at elske Sandheden, og at offentliggjøre den, trods dig. Uglen, der lever af Muus i sin gamle Muur, sagde til Nattergalen, Hold op at syn under dit skjønne Løv, kom ind i mit Hul, at jeg kan fortære dig, og Nattergalen svarede: jeg er født til at synge og for at gjøre Nav af dig. J spørge mig, hvad bliver da af Friheden; Jeg forstaaer eder ikke. Jeg veed ikke hvad den Frihed er, J tale om. J have allerede saa længe stridt om dens Natur, at J sikkerligen ikke kjende den. Saavidt Voltaire. Det være nu Oversætteren tilladt, at sige sine Tanker. (Fortsættes.) Om Almueskolelæreres Dannelse. (Slutning; see forr. No.) Landalmuen, Jndsiddere og Huusmænd, ligesaavel som Gaardfæstere, bør af Regjeringen, saaledes beskyttes, at den, af de til Overdaadig hed og dermed adskilleligen forenet Pengegridskhed og Haardhed, tilbøielige Godseiere, hvoraf der altid vil findes nogle, ikke bliver behandlet som det Umælende. Regjeringen bør derfor vaage over, at saavel Skolevæsenet som Fattigvæsenet organiseres med Viisdom, saa at fattige Børn ikke opvoxe uden Opdragelse og fornøden Underviisning, men dannes og oplæres til at vorde fornuftige, det er, gudfrygtige og sædelige Menneskeer; da de, uden saadan Opdragelse og Underviisning, i det Høieste ikkun vilde blive brugbare Pløie- og Tærske, eller Spinde- og Væve maskiner, men aldrig Mennesker, i Ordets rette Betydning. Det vilde derfor være en aldeles uchristelig Fremfærd, om man, alene for destobedre at kunne mæske Herremænd og Hoffolk, vilde lade den arbeidende Classe af Borgersamfundet opvoxe i Uvidenhed; eller om man, forat spare nogle Tusinde Daler aarligen, vilde give de Jnstituter, hvor Almueskolelærerne skulle dannes, en mangelfuld Indretning. Ja, Ære være den, der udgrunder Planer til Besparelse af Statsudgivter, hvor der uden Skade kan spares. Men Skam faae den, som enten hemmeligen eller offentligen rækker Haand til at forhindre vort Almueskolevæsens Fremgang til det Bedre. Dog, Gud være lovet, Vi kunne prise os lykkelige, at vi ingen Aarsag have til at befrygte at vor menneskekjerlige Regjering skulde laane Øre, til slige Planer. Men den offentlige Mening bør desuagtet aldrig ophøre at forbande ethvert Paafund, der sigter til at forvandle Bonden til Træl thi saalænge Verden staaer vil der findes Bondeplagere, snart i en, snart i en anden Skikkelse, men i Hjertet dog altid de samme onde, vellystige, overdaadige, pengegridske, hoffærdige og haarde Nøvere, som de til alle Tider have været, og det er disse Røveres Dievleplaner og Helvedmaskiner, saavel Regjeringer som Folkene maa tage sig vare for. Men i Særdeleshed i saadanne Tider, som den nærværende er, da Alle skrige efter Penge, og ikkun Faa sætte Tæring efter Næring, er det man skal kjende en Regjerings Viisdom i at modsætte sig Planer, der, udrugede i Mørket og insinuerede ved Fandens Kunster, Løgn, Kryberie og Bestikkelse, ikkun hensigte til Almuens Undertrykkelse. Man overveie dernæst, om det ikke var den skammeligste Foragt, der kunde vises Almuen, naar man til Almueskolelærere valgte ukyndige og uduelige Personer. Vilde det og ikke være den meest uforskammede Nedværdigelse af Skolelærer standen, at lade dens Medlemmer være raae og uduelige Mænd, Ak, de fleste af vore seminaristiskdannede Almueskolelærere have havt en haard Strid at kæmpe; nogle imod Foresattes Fordomme, og Haardhed, andre imod gammel Slendrian i Skolevæsenet, og de fleste imod Fattigdom. Men den største Modgang har rammet dem, der manglede den fornødne Duelighed; thi naar en Almueskolelærer ikke kan have den Glæde, at hans Lærlinge gjøre god Fremgang i Kundskaber og Færdigheder, hvorover skal han da glæde sig! O, da er hans Stilling fortvivlet! Er Almueskolelæreren, derimod saa lykkelig, at hans Disciple, enhver efter sit særegne Nemme, giøre god Fremgang; og da er dette hans herligste Løn; da glemmer han det trællende Arbeide, den lave Capitelstaxt, den ludslidte Kjole og det tarvelige Maaltid; thi han veed og føler, at han arbeider ikke forgjeves. Man komme dog aldrig mere frem med den Snak, at Almueskolelæreren ikke behøver at lære Videnskaber, da Børnene i Almueskolen jo ikke skulde dannes til Lærde, Eller hvorledes mon man da vel tænker sig, at Almueskolelæreren kan erholde fornøden Aandsdannelse og Duelighed, uden at lære flere Videnskaber efter stræng videnskabelig Methode, f. Ex. Grammatik, Logik, Psychologie, Arithmetik, Geometrie v. a. Ja dersom Skolelæreren ikke behøvede den Aandsdannelse, disse Videnskabers methodiske Studium giver, saa kunde man vel indrømme at han kunde undvære at lære adskillige af dem, f. Ex. Geometrie, Algebra, Physik o. s. v., da han jo hverken skal være Landmaaler, eller Naturkyndig af Profession; men det er je, som sagt, den Aandsdannelse han erholder, i det han methodisk lærer saadanne Videnskaber, der er Hovedsagen, og som han ikke kan undvære. Man bilde sig dog ikke ind, at en Almueskolelærer ikkun behøver en liden Grad af Aandsdannelse; eller at der ikke hører Mere til at blive en duelig Almueskolelærer, end i nogle Dage at overvære Underviisningen i en Normalskole. Jngen vil dog paastaae, at enhver duelig Underofficeer ogsaa har fornøden Dannelse og Duelighed til at være Compagnie-Chef, Eller at enhver, der kunde holde en ordentlig Prædiken, ogsaa derfor kunde forestaae Præste-Embedet. Men vilman, at Almueskolelærerne skulle være duelige Mænd, saa maa man ogsaa give dem Leilighed til at erholde den fornødne Aandsdannelse, uden hvilken de ikke kunne blive duelige, og følgelig maa der ikke tales om, at vore Seminarier, ved at forbedres, blive kostbare. Man tør vel ogsaa haabe, at Seminarierne, just derved at de gives en fuldkomnere Indretning, og derfor bedre svare til deres herlige Øiemed, ville vinde meere almindelig Agtelse, og at private rige Mænd derved vilde opmuntres til at komme SeminariiFondet til Hjelp. Har dog ikke Universitetet og de lærde Skoler at takke mange private Mænds Velgjørenhed? Hvad Urimelighed skulde der vel da være i den Forventning, at ogsaa Almueskolelærer Seminarierne kunde vente Understøttelse af Almueskolevæsenets Velyndere. Desuden tør man vel ogsaa nære det Haab, at da Danmark i saa mange Aar har kunnet opretholde den Mængde af Herregaarde, Landet overalt, saa at sige, er besaaet med, saa skulde det vel ogsaa blive mueligt, i vore mere oplyste Tider, at opretholde fem Almueskolelærer-Seminarier, om deres Vedligeholdelse endogsaa blev ligesaa kostbar, som Opretholdelsen af lige saa mange almindelige Herresæder. Men det herligste og sikkreste Haab er til Gud, at han vil velsigne Lands faderens ædle Omsorg for Almueskolevæsenets Forbedring. Til Herr Etatsraad Ørst ved hans Hustrues Grav. Den hemmelige Røst, som kalder, Det Navn, som nævnes tit med Gru Det mørke Slør, som eengang falder, Den Dødsfrygt dybt i Sjælens HuDen Magt, som løser, hvad Du binder, Var endog Traaden stærk og fiin, Saa at selv Kjærligheden spinder Paa Jorden kun sit Jordeliin; Den kjender hver, som Lys har skuet Og seet det skiftes om til Nat, J hvem et Haab, et Mod har luet, Der ofte slukkedes saa brat; Den kjender hver, som her har levet, Omslynget fast af kjære Baand, Og seet dem voldsomt sønderrevet Af Livets Fiendes strænge Haand. Ak! men den Røst, som saligt vækker, Det høie Navn, saa fuldt af Trøst, Der kalder hver, som Graven dækker Og døde med dets Haab i Bryst, Der de Adskilte vil forene Og kalde de Henfarne frem, At ingen hist skal staae alene, Men alle samles i vort Hjem Den kjender Du og dybt bevarer Det Navn, det Liv i fromme Bryst, Og i Din egen Sjæl giensvarer Et saligt Haab Din Længsels Røst. Med Haab som over Graven rækker, Med evigt Livs og Fyldes Væld, Med Magt som Døde selv opvækker, Boer Herren i en Christens Siæl. Hvor Jesu Christi Troe har tvundet Sin gyldne Traad i Baandet fast, Der er for Evigheden bundet, Der selv et jordisk Baand ei brast; Og Du har elsket Dine Kjære. Med meer, end blot en jordisk Lyst, Ja, dem med Dig Du vilde bære Ved Troen til Din Frelsers Bryst C. T. Fortale til min tydske Prædiken 1787. i Helsingøers St. Maria Kirke.