Corsaren, 1843-07-14
"Jacopo Ortis's sidste Breve Roman af Ugo Foscolo." (Bakkes Forlag.) Naar man paa Gaden gaaer bagefter en Dame med en smuk Figur, ungdommelig Holdning og smagfuld Klædedragt og efter at være kommen forbi hende længselsfuldt vender sig om for at skue det nydelige Ansigt, man venter at træffe der, og da seer - et gammelagtigt, rynket Ansigt, da har man netop den samme Følelse som ved at trænge ind i denne Bog efter at have læst Begyndelsen. Den synes at ville blive en politisk Roman, en glødende, frihedselskende Jtalieners Følelser, og Fata under hans Fædrelands Undertrykkelse ved fremmede Erobrere, og det opløser sig til enkelte voldsomme Følelsesudbrud i Anledning af Tilstanden 1797-99 og forøvrigt til - en Roman efter Göthes Werther. Der kan næppe være nogen Tvivl om, at denne Roman er en Efterligning af Werther: Den er skreven nogen Tid efter hiin, formodenlig inden Aaret 1800; den er ligesom Werther i Brevform, omhandler samme Slags Klærlighedsgeschichte og ender ligesom den med et Selvmord og en Besvimmelse. Dog skylde vi Forfatteren den Anerkjendelse af hans Originalitet, at Jacopo Ortis stikker sig ihjel, medens Werther som bekjendt skyder sig. Endvidere er der den Forskjel, at "Helten" i Romanen, Jacopo Ortis, er en Jtaliener, og Forfatteren, Ugo Foscolo, ingen Göthe. Det Sidste er det Værste. Jacopo Ortis maatte gjerne være en Baschkir, en Kalmuk, var blot Foscolo en Göthe. Formodenlig have Oversætteren og Forlæggeren troet, at Udgivelsen af denne Bog var overeensstemmende med Tidens Retning mod det Æsthetiske efter dens Overmættelse af Politik. Jmidlertid troe vi, at det for denne Romans Vedkommende er en feil Beregning. Den er skreven for sentimentale Folk, og vel bevares der imellem hver Sentimentalitets-Periode*) ligesom staaende Cadres, hvorom den nye Periode danner sig; men disse Folk: Sypiger, Extraskrivere i og Læserne af salig "Dagens" ulyksalige Feuilleton, kunne kun betale med Kaffe og Maaneskin, og Kaffen drikke de selv. Men en Forlægger vil have Valuta (skjøndt han nødig vil give det). Desuden har det ogsaa et eget Sammenhæng med vor Tids æsthetiske Retning. Den er i sit inderste Væsen gjennemtrængt eller maaskee rettere udhulet af selve Tiden, og i hele *) Vi bruge Ordet Periode, fordi disse Tider komme og forsvinde temmelig regelmæssigt og af let paaviselige Aarsager. Saaledes var her omtrent 1790 en saadan Sentimentalitets-Oversvømmelse, at man bagefter, som Rabbek omtaler, næppe vovede i at yttre en sand og naturlig Følelse af Frygt for at blive latterlig; henved 1810-30 var her en lignende Periode, men i en anden Retning; det var Gamle-Danmarks-Sentimentalitets-Perinden. Nu synes at ville komme en lignende, kun igjen i en anden Retning. Heiberg siger, at det er af bare Længsel efter noget Godl at Folk sluge saa meget Slet. Tiden er der en underlig Urolighed. Man vil nyde hurtig, og man giver sig knap Tid til at nyde det; man higer ustandselig efter Mere; der er en Rastløshed, en Uro over Menneskene, som over Hundene førend en Jordrystelse. Man læser heller ikke en Afhandling, der varer meget længere end eet Aandedrag, en Roman tager man ind Theskee- eller Feuilletonviis. Derfor gribe Feuilletonerne saa stærkt om sig. Vor gode "Berlingske", der altid lugter, hvorfra Vinden vil komme - naar den er kommen - har ogsaa lagt sig en Feuilleton til; det er et ubedrageligt Tidernes Tegn. Det klæder rigtignok den alvorlige "Berlingske" underlig at have en Feuilleton for Morskabslæsning, det er sans comparaison - som om Stemann vilde udgive et Bind Hyrdedigte. "Berlingske" synes ogsaa selv at føle det. Den sætter Feuilletonen bag paa, ligesom for at have Ansigtet bortvendt, medens Feuilletonen læses. Man vil kunne indvende, at der med Held forlægges endeel større Ting saasom de tre Bind stærke Marryatske Romaner, og det skulle vi ikke nægte. Men hvad er det ikke for en let Føde! Det bedste Beviis imod dem kan ethvert Menneske med en nogenlunde selvproducerende Aand føle efter at have gjennemlæst dem. Man er mæt, men som af Kage og Tvebakker, medens man af Andre, saasom af Jean Paul og hans Disciple, Heine og Børne m. m. Fl. føler sig mæt, men som af Kjødspise og Viin. Af disse bliver man selv producerende. Productiviteten hos disse Forfattere har været saa stærk, at den ligesom hermetisk tillukket er gjemt i deres Skriften og ved Aabningen findes frisk og kraftig og meddeler sig den Læsende. Göthe derimod gjør - mærkeligt nok - det modsatte Jndtryk (idetmindste paa mig). Hans Productivitet har været saa stor, at den ligesom har slugt sig selv, eller han har med sin uendelige Selvbevidsthed, fordøiet sin hele Productivitet. Hans Værker, staae som uforgængelige (men døde) Monumenter over den Productivitet, der her ligger begraven. Og mon ikke enhver Digter, efter at have læst hans "Kennst Du das Land?", har følt Jtalien ligesom unddragen sin Phautast, fordi Göthes Genius heelt og holdent; havde fortæret Landet. En Lykke, at denne Güthe ikke reiste til Constantinopel og Grækenland og Ungarn og fortærede disse Lande; - thi hvorskulde saa den stakkels Andersen reise hen? Dog, Folk som han og Holst kunne rolig reise til Jtalien. De ere i deres Detailaand at ligne ved Raphaels Clever, der fuldførte Enkelthederne i den store Mesters Udkast, som selv uden dem vare fuldendte. – J Grunden ere vi vel Alle saadanne Detailaander. Forsynet eller Verdensaande sender engang imellem en stor Genius, der med uhyre Dristighed opbygger et Huus, hvor vi kunne boe luunt, og som vi kunne glæde os ved at kalke og hvidte, hvilket den store Genius reent glemte. "Det var dog en Mangel hos ham", sige saa vi smaae Detailaander. "Men hvor blive Jacopo Ortis's Breve af? Var det ikke om dem, her skulde tales?" Ak, jo, kjære Læser; men vi glemte dem. Det Samme vil Du gjøre, naar Du faaer læst dem igjennem.