Norske Intelligenssedler, 1814-10-14
Christiania Jntelligentssedler. 2de Aargang. 14 Octobr.) Udgives Gange ugentlig Med allernaadigst Tilladelse forsendes med Brevposterne i Norge og Danmark. Samlet, trykt og forlagt af N. J. BergEt Par Ord i Anledning af de i Christiania Jntelligentsedler No. 2 opkastede Spørgsmaale: Kain Nørge virkelig forsvare sine Selvstændighed? Kan Norge ogsaa bestaae som et selvstændigt Rigere. Visseligen fortjene disse Spørgsmaale, ligesom de Yttringer der ledsage den umiskjendelige fædrelandsfindede Forfatters Opfordringer, al Opmærksomhed og Høiagtelse. Hver Norge oplyste og fordomsfrie, Mænd, baade i og udenfor den nye Rigsforsamling, vil læse dem, granske, og see dem med muligste Viisdom besvarede. Ligesaavist har Sphver især, allerede for sig selv opkastet dem til alvorlig Behandling i hans Siæls Jnderste. Jndsenderen heraf, som ikke vover at tiltro sig de til en fuldstændig og for Rigers Befuldmægtigede veiledende Besvarelse fornødne Jndsigter og Kundskaber, indskrænker sig blot til ved disse Par Ord at gjøre sine brave Landsmænd bekjendte med hans indvidnelle Tanker, da han læste hine vigtige Spørgsmaale: Nationens Deputerede har nu den senere erhvervede tilstrækkelige Kundskaber om de store Magters virkelige og paa de europælske Staters naturlige og politiske Forholde til hinanden grundede urokkelige Villie: de Skandimaaviske Rigers Forening, og hvilken Villie vi, hvor Meget vi end har været istand til at haabe og troe, dog ikke maae haabe eller troe at kunne ved Krig betvinge. Disse Mænd kjende alle de senere Tiders mærkelige Nationen aldrig vanærende Begivenheder inden Rigets Grændser, og de aldeles skuffede Forhaabninger i Henseende til Personer, der havde tilvendt sig Nationens hele Tillid; de vil anstille upartiske Betragtninger over Norges nærværende Forfatning og Stilling i det Enkelte som i det Hele; de vil med klare Blikke skue ind i Fremtiden, hvor den evige SandChedder de at udphørlig Afhængighed og Usikkerhed er de smaae Staters visse Skjebne, om den endog til en Tid undgaae deres Opløsning; de vil ikke lade sig henrive af Ønsker, eller bedrage af Forventninger, der ingen Sandsynlighed have; de vil overveie, at om Nørgeved de yderligste Kraftanstrænger og den modigste Kamp endog er istand til at hævde sin Uafhængighed, denne dog ikke vil vare længere end den Vinter der beskytter dets Havne; at en fornyet, stedse lig og stedse uvis Kamp udtømmer den Marv Riger endnu kan have tilbage, standføser Handelen og Næringsveiene, formindsker end mere een i flere Aar ghundreder ved en uhældig Forbindelse aftagne Folkemængde, men formerer Tallet paa lidende Statsborgere, paa Krøblinge, Enker og Faderløse, de vil overveie, at om Landets kjække Tropper, forstærket at kloge og prøvede Overanførere, endog i flere Aar kunne bekæmpe Sverrigs overlegne Magt, det dog er og bliver en Umulighed at tilintetgjøre de tvingende Midler som Sverrig i Forening med Europas mægtigste Nationer kan bruge mod Norge fra Sosiden; de vil indsee, at en ført sat afkræftende Krig, der under de herskende Omstændigheder maae syne mere at have Menneskendryddelse end Menneskevel til Formaal, vil kunne have den sandsynlige Følge, at, efter en fuldkommen Afkræftelse paa begge Sider, Ruslands da end umodstaaligere Vælde, under at paabyde sine nordiske Naboer Rolighed, da bød dem ubetinget Foreningen, men med Kraftens Alvorsbud begge to ligesaa ubetinget at lyde Seierherrens Scepter, Jeg vender Tanten bort fra de sig her indstillende undeblivelige Følger, og forestiller mig ikkun fremdeles Muligheden af, at de fra en naturstridig Forening nys befriede skandinqviske Sønner vi paa hæderfulde Vilkaar kunne række Haanden til deres urgamle Brødre, og at gjensidig Hjælp, Redelighed og Trofasthed vil befordre fælles Vel den fælles fremtidige Lykke, der nu paa det høitideligste opfordrer til venskabelig Forening. End er det gamle ærværdige Norge et runder tvunget Kongerige. Dets ærekjære og tappre Sønner fortrækker Død for enhver slavisk Underkastelse, for enhver Forening med ydmygende og vanærende Vilkaar. Og vee den Normand, der ikke tænker saa. Feig, hed vilde, lig Forrædere, bedække ham med Skjændsel. End staaer det til Nationen selv at erhverve en Frihedstilstand den saa længe har savnet, og at bestemme de nærværende og kommende Slægters lykkelige Skjebne. en sætter sin hele Tillid til de Mænd den dertil valgte. Hele Europas Øine ere henvendte paa dem. Men Nationens Forhaabninger vil vorde opfyldte, Ligesom disse, et saa stort Hverv betroede Mænd ere befuldmægtigede til, paa et frit, retfærdigt og ædelt Folks Vegne at handle frit og uindskrænket, saa maae man ikke betvivle hos dem de findigste, Samlet, trykt og forlagt af N. J. Berg det viseste, og det samvittighedsfuldeste Overlæg. Deres følgevigtigeBestemmelse vil ligesaalidt være Præg af undig Frugt, som af det uværdige Nationalhad, af Fordomme, Partiskhed eller Egennytte. Men, reiser her sig ogsaa virkeligen for Nationens Deputerede saadanne grundede Betænkeligheder for at kunne tiltræde Foreningen, som saa Mange og har villet give Sted, Har man antagelig Grund til at troe, at Sverrig vil nogen for Norge ydmygende Forening, eller sigter til nogen slavisk og undertrykkende Behandling, Vidner dets første Tilbyde og dets senere høitideligen igjentagne Forsikringer vel derom, Kunde det bestaae med Sverrigs eget Fremtidsvel og Hæder at give Naboriget enten Lofter som det ikke agtede at holde, eller ved Brud i en eneste Punkt af dem at opvække den blodigste Borgerkrig, Giver ikke meget mere Sverrigs Jnteresse og Opretholdelse, ved en helligen grundfæstet Forening, Norge, det sikkreste Garantie, ligesaa sikkert som det alle Europas Magter kan ive, og hvorfra henter man Grunde for en fornærmelig Mistroe med en en heel Nation og dens Regjering, en Mistroe, som kun kan finde Sted hos der, hvis Fordomme og paa saa mange Maader indpræntede Natidstaalhad ikke tillader dem at tænke anderledes, Som redelig Nermand, der føler varmt for det elskede Norges sande og varige Vel, har jeg ikke kunnet besvare mig disse og flere Spørgsmaale, paa en for mit Hjerte mere tilfredsstillende Maade, en ved at gjøre en troe og upartisk Sammenligning af den Forfatning mit Fædreland var underkastet ved Foreeningen med Danmark med den det nu kan modtage. Den første være uberørt. Evit Forglemmelse bedække den, Norge har ust en egen Constitution, og denne har Sverrig lovet at stadfæste. Derved begrundes, Nationens tilsigtende Lykke, og dens Rettigheder som Nation. At Skatteydelsen lempes efter Rigets eget Behov; at Almuen bliver lettet og beskyttet; at hver Mand i sin Stand seer sine Rettigheder beligenfredede og hævdede; at de Jndfødde ikke bliver foretrukne eller tilstdemakke, men Landets geistlige og verdslige Embeder af dem besatte, at Riget beholder sin egen Bank, og denne af Kronprindsen af Sverrigs private Formue endog vil ganske sikkert blive betydelig ophjulpet; at ingen Conrintion maae have Sted, og ingen værnepligtig Mand forbindes at tjene længere end til sit 25de Aar, at Norges, ligesom Sverrig 8 Armee, henagtsmæssig og forholdsmæssig vorder indskrænket til Bespaforrelse for Rigets Casse, at Manufacturer og Fabriker opmuntres og oges; Naturproducterne meere forædles, og Huusfliden udbredes; Bjergvæsenet vil komme i en lykkeligere Drift, Kunster og Videnskaber, i Almindelighed blive befordrede, og Finmarkens og Nordlandenes Fiskerier, en af Norges vigtigste Næringskilder ved hennetsmæssige Foranstaltninger vorder opmuntrede og forbedrede, at Landets Handel i Almindelighed vil vinde, Farten paa Østersøen være meere sikker, og Canal=Arbeider, der ere saa vigtige for den indre Handel, vil gaae frem, at det svækkede Rige igjen vil vinde Kraft og Velstand, derom har hver upartiskrænkende Normand Grund til at være et oplivende Haab. Landsmænd, Ligesaavist som det er Naturens eget Bud, at disse to nordiske Rigers kraftfulde Jndbyggere bør ene sig til fælles Fordeel og til fælles Forsvar, ligesaa indlysende er det, at de vil komme til at udgjøre en stærk, Lykkelig og ærværdig Stat. Den Skandinaviske Halvøe vil man lade i Fred, den vil fordre og ydes Respect; og den vil ved egen Kraft hævde sin Rang som Stat, Chorgde Jeg er en elendig, foragtelig Kjæde, Hvis Led kun udgjøre et femtedeel Snes, Af hvilke det første, som oftest Chinese, Sig lader beqvemmere drikke end æde. Det Sted, hvor mit Første befinder sig, lad Mit Sidste, og hiint dettes Sæde indtage Og fin man mig finder forvandlet til hvad Hos Cirkelen Jngen skal kunne opdage, J denne Forvandling jeg stortelig veed At prange som Verdens den dybeste Tænker. En Skurk fordrer to af min bageste Led, Som Piger ei have, men Koner og Enker. Mit første Led klæder en Tratta saa vel: Som udrale det bler - med Tilsætning af l. Naar tredie Led sig af Kjæden bortlister, Da bliver snart Rotternes Myrden mit Fag; Og hænder det sig - som tidt skeer - at jeg mister Det fjerde, da er jeg Modsætning af Dag. J begge Tilfælde gaaer Ledenes Læsen, Fra Høire til Venstre. Jndtræffer det, at Det atrende Bogstav bleve foran mig sat Da faaer jeg et evigt Uvenskab med Næsen. Mit Hele er Svensk og forfransket Mixtur, Jeg er et tvekydigt - et krybende Væsen, Hvis angrebne Hals burde tages i Cuur. Mit Aasyn er gustent - og rød er min Bolig For Ordspillets Skyld. Jeg agerer fortrolig Og logrer og kryder saameget jeg kan Om end jeg mig hører forhaanet og hande Et Aar for August og for Fredrik et andet, J Gaar for en Christian - i Dag for Johann. Snart graa som et Æsel, jeg leger dog Sprade; Jeg defter af egu de lavande og Pomade. Min Fædrearv blev, til mit Fødelands Skade, Et Hierte, saa nedrigt, saa sort som en Ravn. Hvo er nu vel den, som udfinder mit Navn, Jfølge den mig i disse Blade gjorte Opfordring troer jeg mig forpligtet til at bekjendtgiøre, at den, som paa Frederikshald vilde overtale mig og de Øvrige til Eds Aflæggelse, var forrige Statsraad Carsten Tank. H. A. Bjerregaard.