Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1808-08-30
De foregaaende Betragtninger vise, at mange Mennesker have liidt overordentlig meget ved Krigen. Det værste af alt er, at den ikke allene har tilintetgjort eller i det mindste betydelig standset saa mange virksomme Borgeres Næringsveie, men at de under denne halvbrødløse Tilstand, maae betale Livets Fornødenheder ublu dyrt. Deres Udgivter have fordobblet sig medens deres Jndtægter have aftaget saa meget. Disse Mennesker og enhver, som i Fred og i Krig har bestemte Jndkomster, lide fornemmelig, og fortjente især Regjeringens og alle gode Menneskers fortrinlige Opmærksomhed. - Enhver, som handler med afsættelige Artikler, eller som forfærdiger Ting, Folk nødvendigen behøve, lider i Grunden ikke saa meget. Det bliver kun en Tuskhandel, og en gjenstdig Forhøielse i Priserne bringer en Ligevægt i disse, hvorved de ikke kunne blive trykkende for nogen af Parterne. Tager Kjøbmanden dobbelt for sine Vare, saa tager Skræderen, Skomageren, Smedden dobbelt for sit Arbeide, og dette strækker sig saaledes i en uendelig lang Række, lige til Herremanden og Bonden. Men den, som imidlertid skal betal hvad han faaer med den Løn, enten Staten eller Privatmænd giver ham efter en engang fastsat Betingelse, han maa betale Gildet for det Hele, og det er egentlig ham det gaaer ud over. Det er sørgeligt og tungt, at enkelte Stænder og Næringsveie saaledes skulle lide saa meget. Men det kan nu ikke være anderledes, Krigen fordrer saadanne Offere. J en stærk Torden er det den fredelige, rodfaste Eeg, som lettest forstyrres i sin Ro, men det er nu engang Lynildens Natur at splitte den Gjenstand, den rammet. Men - siger Patrioten – er Krigen og for sig ikke allene et stort Onde, Bør Egennytten forøge det end mere, Sømmer det Landets egne Sønner at være Landets Fiender, at drive de allerede overdrevne høie Priser ved kom stige Midler end mere i Veiret, At søge at berige sig i Nødens Dage paa Brødres Bekostning og med Egennyttens fule Fingere at opripp og forværre de Saar, Krigen har foraarsaget?" Vee den, der vilde misbruge sin Pen og sit Talent til at gjøre Jndvendinger herimod, og dobbelt ved den, som man har Føie til at gjøre disse Spørgsmaale. - Men kun beder jeg min Læser, ikke at dømme for overilet i den Henseende, ikke uprøve at laane Øre til hver Skraaler, der, betragtende Sagen eensidigen, troer det er nok, at anføre egennyttig Speculationbaand og Prangerie som de eneste Grunde til hine ulyksalige Følger. Lader os ikke ved at gaae ud fra falske Forudsætninger, fremsatte af Uvidenheden, forledes til at miskjende mange af vore Medbrødre, til at gjøre Fordringer, som stride mod Tingenes Natur- og til at paastaae, at vore Medborgere skulle være Engle, medens Folk i alle Lande og til alle Tiden pleie hverken at være mere eller mindre end Mennesker. Jeg veed det er nu til Dags Mode at gaae bestandig løs paa Handelstanden. Da Forf. af disse Linier midt i Fredens Dage ved adskillige Leiligheder ivrede mod den ufordeelagtige Handelsnand, som i de senere Aar havde bemægtiget sig saa mange Hoveder, qvalt saa megen Aandscultur, indført en Yppighed blandt alle Stænder, som umuelig bestandig kunde vedligeholdes i lige Grad, da vare hans Ord en Stemme i Ørken. Nu, da Følgerne desværre ret tydelig vise sig, begynder man at skrive og tale om hvad man langt tidligere burde have indseet og rettet. Men den ene Yderlighed avler sædvanlig en anden. Hvad man tilforn maaskee gjorde for meget af og for Kjøbmandsstanden, gjør man nu for lidt, og ganske imod Aarhundreders Erfaring vil man negte Handelen sin umiskjendelige Vigtighed for enhver Stat især for en Stat som Dannemark.