Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-05-15
Den blinde Myope, uagtet den ussel lille Forstand Naturen havde laant hende, var daarlig nok til at ville underrettes om, hvad hun havde at frygte eller at haabe af Fremtiden, hun tog Brillerne med største Fyrighed, og saae intet Ganske hidsig vendte hun dem, og saae endnu intet: Rasende overvælder hun Oradou med Skjeldsord og Fornærmelser, og paastod, at man bedrog hende; Auixotos Gaver vare lige saa vel for hende som for en anden, og at hun, just hun maatte have en udmærket Skjebne i Himlens Raadslutninger, kort, en gandske besynderlig Skjebne. Stakkels Kone begreb ikke, at Feilen allene var i hendes Øie; Hei, hvilken Fjante raabte de Omkringstaaende, og glemte at deres Øjne var ikke meget bedre. Myope blev ved at spille med sit korte Syn, og bestandig under denne Bevægelse, at beklage sig over Tuixoto, og Oradouhun har altid i sit inderste Hjerte en dyb Agtelse for sig selv, og foretrak, som forstaaer sig selv, sit i hendes Tanker fortreffelige Syn for Ørnens skarpe Blik. En ung dydig Mand, fuld af Følelse, endnu mellem Naturens Hænder, vilde ogsaa kjende Fremtiden. Hans reene Siel svingede sig mod alle Gjenstænder, for at fatte Sandheden, Fortroligheden og Lykken; han saae kun ædle Siele i Verden; han befolkede den med oprigtige Venner, med deeltagende Mennesker; Bagvaskelse, Forstillelse, Løgn kjendte han kun af Navn; han ødslede lige saa godhiertig med sin Ømhed som med sine Penge, og hans oprigtige Hjerte overgav sig aldeles til det varmeste Venskabs inderlige Fortrolighed. Oradou rørt af hans Dyd, sagde til ham, da han rakte Haanden ud for at tage den ulykkelige Gave: Ædle unge Mand, bliv rolig i det Mørke, som indhyller dig, du vil tabe formeget ved at blive oplyst. Troe, Auixoto har handlet viselig, da han dømte eder til aldrig at see Hjertets mørke Irgange, denne lykkelige og gjensidige Uvidenhed tjener til at skiule eder i den Falskheds Skygge som vilde bringe eder til Fortvivlelse, om den var udsat for den klare Dag. Denne Tale opbragte det unge Menneske: giv hid, sagde han, giv hid, du vrantne Forstyrrer af den menneskelige Natur, du kjender ikke det menneskelige Hjertes sødeste og stærkeste Baand, Venskab og Høiagtelse; jeg føler dem med Henrykkelse; mit Hjerte skabt for Dyden, gjenkjender den hos mine Lige, giv hid, at jeg kan betragte denne Ven, som jeg agter, denne Skjønhed, som jeg elsker, denne Rad af lykkelige Dage, som en efter den anden skal henflyde i deres behagelige Selskab. Saa sande, saa ømme Følelser ere evig uforanderlige. Sukkende rakte Oradon ham de dobbelte Briller; det unge Menneske saae da sin Ven, hvorledes han ikke veeg et Skridt fra ham, deelte hans Glæder og Kummer, antog alle hans Meninger, og var villig at opofre sit Liv for ham ved mindste Klage. Han saae sin Elskte ved hvert Ord at blegne, skjelve, sukke, naar han bortvendte sit Øie; at overgive sig til den mest levende Bekymring, naar et jevnlig Smil ikke var paa hans Læber; hendes Haand kunde ikke skilles fra hans og den skjønneste Foraarsdag var mørk og melankolsk, naar han var borte fra hende. Ah! sagde han, jeg vidste nok, at Menneskeligheden var saaledes beskaffen, onde Mennesker have bagtalt den, Lykken bestaaer i den Nødvendighed at elske vore Lige, man maa udvide Venskabs Sphære, for at udvide Fornøielsen, man behøver kun at elske i denne Verden for at elskes igjen. Saa talte han, og vendte Glasset. Ach hvilke Træk opdager dette redelige Hjerte, hvilke uformodentlige Pile ville saare det. Han saae et lidet sort Uhyre, altid uforsonlig, altid oprørsk, at gjennembore hans Vens Hjerte med en forgiftet Dolk: Dette lille Uhyre var Egenkierlighed, mager af Statur, men voldsom; han ilede frem allevegne, vidste ikke at opofre nogen Attraa, eller at taale nogen Medbeiler, han vilde have Fortrin for alt, hvad der var om ham. Denne tro Ven, som for kort Tid siden talede om at opofre sit Liv, fandt sig forgiftet af en Helvedes Dunst, som denne liden Dæmon udaandede, et hemmeligt Fiendskab indsneg sig i hans Hjerte; Tvang gjør Giften virksommere, den kommer i Gjæring, og yttrer sig i Førstningen ved tvetydige Tegn; Smilen, bliver tvungen, Haandens Bevægelse konvulsivisk, og Øjet, som før tindrede af Kierlighed, nedsænkes mod Jorden, den indvortes Forbittrelse røber sig selv, og, ligesom skamfuld over sine Udskeielser, forstiller og skjuler den sig; endelig, som Floden, der stiger over sine Bredder, nedbryder alting, opløfter hans Arm Dolken mod den samme Barm, han saa ofte trykkede til sit Hjerte, og for at bringe hans Forundring og Ulykke til det højeste, seer han sin eneste Tilbedede bedrive Utugt, med denne hans fortrolige Ven, seer hende rødme, ikke over at hun er røbet, men over at hun ikke længer kunde føre ham bag Lyset. Brillerne faldt af Haanden paa dette ulykkelige unge Menneske; da saae han Lykken nedstyrtet fra sin Trone, og berøvet de himmelske Straaler, hvormed hans Lettroenhed havde udziret. den. Dette Venskab, hvorom han gjorde sig saa levende, værdig og stærk Forestilling, er ikke andet end en kold, skammelig og modbydelig Støtte, eller snarere det er en Furie bevæbnet ved hans egne Velgierninger; denne guddommelige Kjerlighed er falden i Falskheds Dynd; han flyer, han iler i Ørkener at begrave sin Græmmelse over, at han havde fæstet sit Hjerte til et saa foragteligt Væsen; disse kjælne Taarer han havde fæstet Tro til, ere en ædende Gift, som fortærer hans Hjerte; han falder til det sorteste Menneskehad, og Resten af hans Liv henbringer han i bittre, men frugtesløse Taarer for sin uforsigtige Nysgierrighed. Den stakkels Jrus med nedslagen Mine, forslidte Klæder, støttende sit magre og udtørrede Legeme paa en Stav, biede til Mængden var adspredt; thi enhver stødte ham tilbage. Hans ydmyge Stilling forkyndte hans Nødlidenhed; hans Dage havde kun været en lang Række af Elendigheder; og hvad kunde lætte ham sin Tilværelses Byrde, naar det ikke var Haabet om en bedre Skjebne? Han havde forladt sit usle Leie, hvor han undertiden drømte, at Lykken skulde blive mindre grusom imod ham; han nærmede sig sukkende til Oradou, løftede Hænderne mod Himlen, og sagde: Forund mig at vide, hvorlænge jeg skal være ulykkelig; Uvished om Fremtiden er mig hundrede Gange mere grusom end det nærværende. Oradou efterlod intet for at betage ham denne Grille; Jrus udstødte et heftigt Skrig, og nødte ham ved sine ivrige Bønner, at give sig de ulykkelige Briller; han griber dem med sin fortørrede Haand, og vender Glassene vexelviis for det Øje han endnu havde tilbage: Blegheden tager til paa hans alt udtærede Ansigt; Ach, hvad seer jeg, skreg han jammerlig, ingen Lindring i min Qval, alle mine Dage skulle henløbe i Elendighed, ikke et eneste lykkeligt Øjeblik. Jrus var bestemt til, altid at være ulykkelig, han saae ingen Trøst for sig uden Dødens Engel; men han skjælvede tilbage ved Synet af denne gyselige Trøster.