Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-05-16
Kjøbenhavns lille Parterre, der kun rummer en tohundrede Deel af Hovedstaden og en firetusinde Deel af hele Nationen, vee os om man undertiden skulde bedømme Nationens Stemme efter dets Her, hvor det er saa let for et eller andet Complot at stemme den uselvstændige Pluralitet af 500 Mennesker, holder den mere Cultiverede og de, der vare meest stemmeberettigede, sikkert helst deres Mening tilbage. Først naar Digterens Værk er fremlagt for Rigernes store Publikum, ofte først naar det har overlevet den nærværende Generation og naaet den upartiske Efterslægt vil det blive skattet efter sit egentlige Værd. *) Enhver, der kjender noget til Plychologi, vil forresten neppe undres over slige Folks Latter ved saadanne Steder. Det kan ofte være et fra andre Sider meget agtværdigt Menneske, der gjør sig skyldigt deri. Men hans æsthetiske Sands er kun fuldkomment udannet og uovet. Hans Latter er i saadanne Tilfælde virkeligt ganske uvilkaarlig. Han er ikke vant til frivilligen at lade sig henrive af Digterens Konst, af Phantastens tryllende Frembringelser, og dog bliver han, sig selv uafvidende, draget med som af en vældig Strøm. Han føler sig rørt, han føler maaskee ofte at Begeistrings eller inderlig Følelses Taarer ville bryde frem. Men denne Tilstand er ham fremmed, han bliver opmærksom paa sig selv, han reflecterer, og da er, efter alle psychologiske Regler, Jllusionen forbi, og nu leer han, ikke ad det Sublime eller Pathetiske i Stykket, men ad sig selv, fordi han har ladet sig røre af noget Opdigtet, noget der ikke var til Det er altsaa udentvivl afgjort, at Bifald af et Parterre, der er saa ubetydeligt lille, der eenstemmigt beklapper de maadeligste fra fremmed Literatur omplantede Producter, medens det ofte med ufortjent Kulde modtager virkeligt gode originale Stykker, at dets Bifald aldrig kan være paalideligt, saalidet som dets Domme infallible. Og da nu dette Parterres Bifalds-Rettighed er saa omtvistelig, eller rettere, aldeles ingen, kan altsaa Rettigheden til at afgjøre et Stykkes Uværd ingenlunde deraf udledes. Den maae meget mere være ligesaa omtvistelig, ligesaa aldeles ingen, som hiin. Er det derimod blot Ret til at afgjøre omet Stykke skal henlægges for stedse, eller ei, uden Hensyn til dets æsthetiske Værd eller Uværd, man paastaaer for Parterret, saa har det virkeligt den ne Afgjørelse i sin Magt. Det Skuespil, der, om dets æsthetiske Værd forresten er nok saa lidet, dog fylder Huset fordi det smigrer Mængdens fordærvede Smag, er Directionen vel nødsaget, for Kassens og Jndtægtens Skyld, at give Fortrin for det, der skjønt af ulige større Værd, ikke kan tiltrække Mængden. Det er altsaa ved det simple Middel, at blive reent borte og lade Huset være tomt, Parterret kan afgjøre et Stykkes Skjæbne. Naar denne Tomhed finder Sted, da har man udentvivl det skuespilbesøgende Publikums umiskjendelige Dom, men ikke naar enkelte Brutalister, styrre Husets Fred for at more sig selv med Hyssen, Støien og Børnestræger. Og denne Rettighed til at hysse og støie naar et Skuespil mishager det, har da Parterret i vort Skuespilhuus virkeligt den i nogen Henseende, Vi have seet at den for Æsthetikens og Logikens Domstole ingenlunde kan godtgjøres. Skulde man falde paa, at ville deducere den af de almindelige Menneskerettigheder, saa vil denne Deduction ogsaa neppe lykkes. Fri Meningsyttring kan ingen fordre som Rettighed paa et Sted, hvor han iforveien veed, at Renonceren derpaa er et conditio sine qus non for hans Tilstedeværen der. Lad os sætte, at en blot privat Mand anvendte, som Kongen nu, aarligen over 34,000 Rdlr. *) paa Hovedstadens Skuespil, fordi Theaterkassens egne Jndtægter ei kunne balancere med dens Udgifter. Naar han *) Thaarups Statistik, anden Udg. S. 696. altsaa blot derved gjorde det muligt, at Entreen kunde tilstaaes Publikum for en Priis, som den nuværende, der er uforholdsmæssig lav til Tidernes Dyrhed, skulde han da ikke have Rettighed, den meest afgjorte Rettighed i enhver Henseende, til at foreskrive under hvilke Betingelser han vilde gjøre dette Havde ikke enhver den giensidige Rettighed, ikke at indgaae disse Betingelser, Stod det ikke i enhvers Magt, enten han under saadanne Betingelser vilde besøge Skuespillene eller ei, Naar da nu Kongen, som sagt, virkeligt gjør dette for vort Theater, naar han nu virkeligt ved Politieplacaten af 24 September 1753 har tilladt Directionen at forhindre og straffe al Hyssen og Støien under Skuespillenes Opførelse, hvor har man da saa ofte blindten kunnet pukke paa en Rettighed, der efter den strængeste Ret slet ikke existerer Man har endelig ogsaa, ved at forsvare vort Parterres Rettighed til Mishags Yttring, henviist til de parisiske og londonske Theatre. Men det Upassende i at stille vort Theater, der staaer umiddelbar under en kongelig Bestyrelse, der skylder en stedsevarende kongelig Understøttelse sin Exstence, ved Siden af Theatre, der ere private Entre priser, private Mænds Levebrød, det Upassende i at stille en folkeriig Hovedstads eneste Theater, der er uforholdsmæssigt lille, ved Siden af andre Hovedstæders talrige og langt rummeligere, behøver neppe mere end at paapeges for at sees. Da selv dette forbigaaet, ere da maaskee de parisiske Theatre mindre hjemsøgte af Ud ettigede, der anmasse sig Tonen end vort Kan man, som Beviis for, at et Parterres Stemme fortjener Agtelse og at den paa andre Steder holdes i denne Agt anføre Theatre, der have giver en nyere Digter *) Anledning til disse Vers: ver de des amis aux Epaules puissantes. Ala vois de Stentor, aux mains retentissantes; Quau theatre, a la ville, & par tour Panivers, Is vantent vore esprit, & souriennent vos vers: Theatre, hvor enhver Digter, enhver Skuespiller, kan iforveien for fastsat Priis sikkre sig de forM. V. le De i hans Nonvel Art pactione, et fatirisk Digt. Af en Note i samme er ogsaa det Følgende om Applaudissements Handelen uddraget.