Almuevennen, 1843-08-16
Atter denne Sommer reiser Hs. Majestæt omkring i Landet; han har nu snart besøgt alle dets Øer, Byer og Herresæder. J Anledning af disse Reiser sættes en stor Mængde Mennesker i Bevægelse, overalt gjentage de samme Scener sig. Bønderne gjøre, uden Hensyn til om de have Tid og Leilighed, et særdeles stort Antal Fri reiser, da Hs. Majestæts Suite er meget betydelig; de af dem, der ei ere beskæftigede hermed, opreise Æres porte, hvor de bringe deres Hilsen; Borgerne i Byerne gjøre Anstalter for at hilse de mange høie Gjæster, illuminere, afsynge Sange, forrette Vagttjeneste, tjære deres Plankeværk, hvidte deres Huse og søge at lade Alt, der hører Communen til, fremtræde i en nogenlunde anstændig Skikkelse, hvorefter det store Spørgsmaal altid opstaaer, hvilken Kasse der skal bære de ofte ei ubetydelige Udgifter, Præsterne skrive meere eller mindre flydende Sange, pudse Asylerne og de smaa Børn, der skulle tages i Øiesyn paa hvert Sted; Byfogderne have fremfor Alle travle, de have at stemme Folket godt for de høie Besøgende, og foranstalte en festlig Modtagelse, sørge for Logis, agere Ceremonimestere ved enhver Leilighed, hvorfor de da belønnes med Ordener og Titler, ikke at tale om smagfulde Foræringer; Amtmændene holde Taler, bereise deres Amter fra Ende til anden, virksomme, som om Statens Vee og Vel stod paa Spil, og som om deres Dygtighed skulde bedømmes, eftersom Kongen modtages med Jubel eller Taushed. Dersom Hs. Majestæts Reise ei havde anden Betydning, end man synes at maatte slutte af hvad der saaledes foregaaer, vilde vi ei have anseet det Umagen værdt videre at omtale hvad der bevæger sig, hvor han kommer. Vi vilde da i Stilhed have beklaget, at Hs. Majestæt anseer det rigtigst at udfolde en Pragt og foranledige Bekostninger, der neppe staae i passende Forhold til Landets Størrelse eller dets Jndtægtskilder vi kunde ligeledes have havt Anledning til at smille af mange comiske Scener, der gives til Priis for, efter og under Opholdet paa de forskjellige Steder, ligesom og til at ærgre og over den Mangel paa Selvstændighed og Conseqvens, der endnu spores overalt i Landet, idet man det ene Øieblik er utilfreds, og i det næste Øieblik lader, som om Jntet var passeret. Saaledes var man paa Smaa derne meget ilde stemt over den forunderlige Mangel paa Tillid, Hs. Majestæt syntes at have til de loyale Statsborgere, ved at lade sig escortere med nogle Dragoner, der forøvrigt vare et meget slet Forsvar, hvis der paa nogen Maade kunde være Tale om et saadant, hvisaarsag man besluttede at vise Kulde og Tilbageholdenhed ved Modtagelsen af Kongeparret, men det næste Øieblik glemtes dette, og Modet til at blive det store Forsæt tro svigtede. Men, som sagt, dette vilde kun have givet os Anledning til at sige, hvad vi alt mange Gange have udtalt, og maaskee vilde vore Klager ogsaa være tilsyneladende ube grundede for Mængden. Saalænge nemlig ei hver Mand indseer og lærer at udtale, at vort lille Fædreland er kan eller bør bære en Hofholdning som de store, mægtige Stater, kan man ei undre sig over, at vort Hof vedbliver at udfolde en Pragt, som om det ikke kom an paa Tusinder, saalænge Folket ei er meere politisk modent, end det er, stedse endnu hemmet i sin Udvikling ved Love og Fordomme, er det ei særdeles mærkeligt, at Enhver, af hvad politisk Anskuelse han end er, imponeres af Monarchens Nærværelse, og anseer den som en kjærkommen Leilighed, der ei ofte indtræffer, til at foranstalte Festligheder og iføre sin Person og Alt omkring den Søndagsdragten, uden tillige at betænke, at der, netop i Kongens Nærværelse paa hvert Sted, er en særdeles Opfordring til aabent og frit at udtale sig; endelig maa det ei glemmes, at de Fleste have en meget god Grund til at være glade, og det undrer os at vore conservative Statsoekonomer ei ved denne som tidligere Leiligheder have givet deres inderste Følelser Luft. Folk i de forskjelligste Stillinger faae nemlig ved Hs. Majestæts Reiser extraordinaire Jndtægter, hvilke de beregne, uden at betænke, at de i Almindelighed ogsaa have extraordinaire Udgifter, der ere endnu større. Dagarbeideren tjener saaledes lidt ved at ryddeliggjøre de offentlige Pladser, rense Byens Gader og rive Gange, Tjenestefolk faae nogle Drikkepenge, Skomageren faaer Bestillinger paa en Deel Støvler, Skrædderen lapper paa Borgernes Klæder, Maleren pudser paa Huse og Vogne, Barberen, rager Folk hver Dag, i Stedet for hver anden, Apotheker og Doctor faae en og anden ny Patient, Kjøbmanden sælger nogle flere Potter Brændeviin og Pund Sukker og Thee til Folk, der samles i Byen, Snedker og Tømmermand slaaes om, hvo der skal opreise Æres porte osv. Maa alt dette ei afstedkomme Glæde? Hvor let maa Enhver ei glemme, at det er ham selv, der bidrager til den store Hovedudgivt, og at om han tjener paa een Maade, sætter han med sine Medborgere til paa en anden, paa Grund af de nye Fornødenheder, Enhver har. Dog, for at komme til Hovedsagen, hvad er Betydningen af disse Reiser, Det maa være saavel i Kongens som i Folkets Jnteresse klart at indsee dette. Naar en Monarch i en Stat med frie Statsformer drager omkring i Landet, da hilses han næsten altid med Jubel som Statens Repræsentant. Man betragter ham som det Alt overordnede, mæglende og forsonende, Væsen, der staaer over Partikampene og Partiinteresserne, og kun har at see paa det ganske Folks Vee og Vel. Jngen falder saa let paa at tillægge ham Skylden for en Lov, der kan synes slet og tyrannisk, thi han veed, at den i hvert Fald har gaaet sine mange Stadier i Kamrene igjennem, at den er given med Repræsentationens Samtykke. Jngen, der troer sig uretfærdig dømt, vil derfor bære Had til Monarchen, thi hans Pligt er netop at respectere den dømmende Uafhængighed; Jngen, der er misfornøiet med en administrativ Forholdsregel, klager desaarsag over Majestæten, thi det er bekjendt, at de administrative Autoriteter i Almindelighed ene have at besørge slige Forretninger. Der kan naturligviis ei heller være Tale om, at en omreisende Monarch meere end den, der bliver i sin Kongeborg, skulde indblande sig i Communernes Anliggender, saa at Borgerne ei tænke paa directe at henvende sig til ham angaaende disses Ordning, fordi han er paa Stedet, ligesaa lidt som Nogen i reent personlige Sager, der skulle afgjøres af en forfatningsmæssig Vei, vil overhænge ham. Man forstaaer saaledes let, at alle andre Betragtninger svinde, naar en Fyrste besøger de forskjellige Statsdele, at der kun yttres Glæde og Tilfredshed over hans Nærværelse. Kun hvor en Fyrste tiltager sig en Magt, der ei tilkommer ham, blander sig i Sager, der ei staae under hans Forum, der hersker Uvillie og yttres Mishag, men det er da netop Tilfældet, fordi han har ophørt at være den, han ifølge Forfatningen skulde være. Anderledes forholder det sig med den absolut Monarch. J sin Person, forener han den hele Magt. Om end i de fleste Tilfælde bunden ved Adelstandens eller oftere Embedstandens, Jndflydelse, fremtræder han dog stedse som den der afgjør enhver Sag. Loven udgaaer directe fra ham, uden at man mærker stort til Mellemleddenes Virksomhed, og al Tilfredshed eller Misfornøielse med den falder paa ham; han vælger og indvirker ad tusinde Veie paa Domstolene, han faaer derfor Æren for deres Retfærdighed, Skylden for deres Partiskhed eller Uretfærdighed; enhver, den mindste, mest ubetydelige Sag synes at beskæftige ham, og erholde sin Afgjørelse af ham; han blander sig i Communens trivielleste og aldeles locale Sager, han vælger næsten alle offentlige Bestillingsmænd i Landet. Det kan derfor ei være andet, end at Borgeren seer op til ham som Skaberen af alt Godt, som Aarsagen til alle Ulykker; er Borgeren glad, er han det igjennem Monarchen, sørger han, da vende hans Klager sig til Fyrsten og Hjelp; seer han fremmede Magter indblande sig i Statens Anliggender, da er det Monarchen, der bærer Skylden, stræber Staten imod Sønderlemmelse, da er det atter Fyrstens Mangel paa Energi og Overblik over Forholdene, undertrykkes nedarvede Friheder, Stumper af gammel Herlighed, da udgaae Jndgrebene i disse fra Statstyreren, og saaledes i alle Retninger, hvor Misnøie hersker, bliver Monarchen anseet som Aarsag. Denne Maade at betragte Forholdene paa i Almindelighed bliver yderligere bestyrket ved Hs. Majestæt vor Konges Forhold paa sine Reiser. Han gjennemvandrer hvert Distrikt, hver By i Landet. Han anstiller Betragtninger, giver Raad og befalinger i Anledning af enhver offentlig Jndretning: om Raadstuer ere raadne og faldefærdige, eller vel vedligeholdte, om Fangecellerne ere mørke og fugtige, eller efter fattig Leilighed nogenlunde menneskelige, om Brolægningen er god eller slet, Havnen godt opmuddret eller ei, om Toldboden er for liden eller rummelig, om Gadelygterne give Lys eller ei, om Retsprotocollerne ere fuldstændige eller have nogle Smaamangler, hvorledes Drengene have lært deres Lærebog, om det er paa Følelsen eller Fornuften Skolelæreren virker eller bør virke, – alt dette er Gjenstand, for det altomfattende, allesteds undersøgende Blik. Vi skulle ikke opholde os ved det Uhensigtsmæssige, der for enhver Monarch kan være i denne Jnspectionsreise, eller vise, hvor let den kongelige Værdighed kan staae i Fare for at lide, naar Regenten udsætter sig ved sine i det Enkelte gaaende Spørgsmaal og Ordrer for enhver By fogeds, Præsts og Skolelærers Kritik, men vi fremhæve dette blot for at vise, paa hvilken Maade vor absolute Monarch opfatter sin Stilling i Samfundet. Kan man da under slige Omstændigheder, da Borgerne stedse ere mindede af Monarchen selv om, hvorledes han skal betragtes, sige, at de have gjort hvad de burde, Var der ei Meget at udtale for Landets Fyrste, der selv ved alle Leiligheder viser, at han ei alene reiser og for at høre smigrende Sange, belyses af Faklernes Skin, see Raketter gaae tilveir og kjøre gjennem blomsterklædte Æresporte, Umuligt kunne vi troe Folket i den Grad tankeløst, at det ei skulde kjende vor Stilling, at det ei i sit Hjerte skulde have underskrevet Etatsraad Bangs bekjendte Udbrud: "hvorledes skal det gaae osv. Vi knyttes ved Familieforbindelser nærmere til en Stat, hvis Jndflydelse allerede er meere end stor nok, – var der Jntet i den Anledning at sige, De slesvig-holstenske Forviklinger vedblive, – er Folket endnu ei paa det Rene med, at det ønsker de udministrative Baand mellem Hertugdømmerne hævede, Friheden synes daglig at gjøre Tilbageskridt, og Regeringshandlingerne altfor ofte at savne Kraft og Enhed, – er man endnu ei overbeviist om en fri Forfatnings Ønskelighed, Pressen gaaer hver Dag sin Grav nærmere, – anseer man det ei nødvendigt, at Kongen standser Cancelliets Fremfærd, Friheden til at stifte Selskaber og Foreninger var hidtil ulovbegrændset; uden at anføre nogen gyldig Grund, er et Samfund blevet ophævet, som selv de meest Moderate bilsede med Glæde, – var der Jntet at sige i Anledning af dette Justitscollegiets Skridt, Have det ufri Hartkorns Eiere og Brugere, have Fæstebønderne, have Huusmændene, da ikke vigtige Sager nok, som det kunde være dem magtpaaliggende at udtale sig om, Dog vilde man blot holde sig til Communernes Anliggender, var der da Jntet at paaanke, Man vil overalt have gjort den Erfaring i Praxis, at den communale Selvstændighed er for ringe til at faae virkelig dygtige og kraftige Mænd til i Længden at befatte sig med Communens Anliggender, men hvad der er endnu vigtigere: den hidtilværende Jnddeeling er, navnlig hvad Fattigvæsenet, Communernes vigtigste Anliggende, angaaer, forkastelig, hvor meget kunde der ei have været i den Anledning at forebringe, som Kongen ifølge sin Stilling maatte ønske at børe, og Folket at berette, i Stedet for at Kongens Reise, som den nu af Borgerne benyttes, ikke kan bære synderlig store Frugter, Vi haabe derfor, at disse Reiser for Fremtiden, ville opfattes paa en anden og bedre Maade, at Folket ei ene vil være beskæftiget med at pynte sig selv og hvad det tilhører, men ogsaa vil vide at fremsætte sit Haab og sine Klager i en passende Skikkelse; thi ellers kunde Monarchen, der søger at kjende Folkets Stemning ved selv at see og høre, let bestyrkes i den Tro, at der intet sandt Folk gives i Danmark, og de, der, med Foragt for det, raade til for stedse at lade det forblive umyndigt, kunde let erholde villige Øren).