Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-04-08
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Ros Recke Sjette Aargang. No. 52. Udgivet og forlagt af J. Werfel, trykt i Kjøbenhavn, hos P. H. Höeckes Enke. Løverdagen den 8 April, 1809. Om den menneskelige Stolthed. Jngen Svaghed vanærer mere den menneskelige Natur end Stolthed. Mennesket synes kun at have faaet denne Egenskab, for saa meget mindre at føle sin virkelige Ubetydelighed. Men end ikke den mægtigste Monark paa Jorden, efter hvis Vink Troner falde og Hære tilintetgjøres, har nogen sand Grund til at hovmode sig af sin Storhed, naar han eftertænker hvad han er i Sammenligning med det virkelig Store i Naturen. Hvor lille og ubetydelig er han ikke, naar han seer hen til vorJordkiode, der er 5400 Mile i Omkreds, og hvis Overflade indbefatter over 2 1/2 Millioner Cubik mile, Betænker han, at der paa dette uhyre Rum lever og virker 100000 Millioner Mennesker, alle af samme Stof som han, saa staaer han jo her som et Mid blandt en Skov fuld Elephanter, Og dog er denne Jord kun saare ubetydelig i Forhold til den Soel, der svæver over os som en tilsyneladende lille Jldkugle, og som han i sin Hoffærdighed indbilder sig kun at være bestemt til at forskaffe ham Lys, Varme og Føde. Den er en Million og 3 til 400,000 Gange saa stor som Jorden. Dens Gjennemsnit er over 100 Gange større end Jordens, og paa dens Overflade er 11,880 Gange mere Rum end paa Jordens. Den berømte Schriter har i Aaret 1787 opdaget i Solen en Plet, der allene, efter sikkert Maal, var sexten Gange større end vor Jord, og dækkede 149,050,000 Mile. Solens Vælde og Herredømme strækker sig over et Rum, der har 800 Millioner Mile i Gjennemsnit. - Hvad er nu det Møl, der kryber omkring paa vor lille Klode, under Navn af Menneske, det være nok saa stort og nok saa mægtigt, i Sammenligning med dette store Himmellegeme, der maaskee endnu langtfra ikke er det største af Skaberens Værker, O J. som ere saa stolte af eders Magt, Rigdom og Vælde, J, som kalde eder Jordens Guder, kaster et Blik paa det uendelige Himmerum, paa de talløse Verdener og Sole, som ikke Tanken kan opsvinge sig til, uden at svimle, og føler eders ubetydelighed, Maatte et høiere Væsen ikke smile dersom man fortalde det, at en Skabning, der neppe udfylder tre Alen af hiint uhyre Rum, som efter en Vandring af neppe halvfjerdesindstyve Aar, hvoraf Halvdelen giøgles, drømmes og soves bort, forvandles til Støv, som, hvad enten den hedder Alexander eller Cæsar, er en Slave af den mindste Naturvirkning og Narurindflydelse, at denne Skabning kan hovmode sig af sin Magt og Storhed. Førsten i sit Purpur har lige saa lidet som Hyren ved Ledet i egentlig Forstand noget at være stolt af, i det Øieblik han ikke mere med et til Jorden lænkebundet Øie glemmer hvad han erMen dog gives der kun saare faa Dødelige, der ikke begynde at blive hovmodige ved Lykkens mindste Smil. Og det værste af alt er, at i vore Dage en Klump usselt Metal, som Hændelsen giver og Hændelsen lige saa let tager, kan gjøre Menneskene saa stolte og opblæste, at de ringeagte alle andre som eie en mindre Klump af dette Metal. At troe sig ophøiet over andre ved udmærkede Naturgaver og Talenter, er noget, som kan tilgives vor Svaghed, endskjønt aldrig forsvares; men at være stolt af sin Rigdom eller sin Fødsel, disse Foster af den blinde Høne, som kaldes Slumpelykke, der ofte oppiller Sandskorn og bortskraber Diamanter, er noget, som vanærer og fornedrer det menneske lige Kjøn Alle ere enige om, at Stolthed er en lastværdig Egenskab; ingen er saa enfoldig eller ublu selv at sige: "jeg er stolt!" Selv den Hovmodigste, hvis lille Jeg føler sig saa stort og vigtigt, at det lig en Luftmaskine, blæser sig op og stræber at flyve bort fra Jorden, vil dog ikke have Navn for at være hovmodig, og troer heller ikke at han er det. Grunden dertil er meget simpel. Den Stolte indbilder sig virkelig at være, hvad hans Phantasie viser ham i sit Tryllespeil, og han antager Kogleriet for Sandhed. Sin Overbeviisning vil han gjerne paatvinge andre. Derfor seer man ofte Puslinger af to Alens Høide, puste sig op som Kalkuner, for at see ret store ud og ligesom at opsætte sig mod Naturen, der har skabt dem til Puslinger. Hvorfor speile forfængelige og stolte Fruentimmer sig saa tidt de see et Speil, Fordi de virkelig troe, at de see ud som Engle, og bestandig ville overtydes om, hvorvidt Virkeligheden altid stadfæster de store Jndbildninger, de have om deres Skjønhed. Mennesker, der ere stolte af deres Rigdom elter Stand, være, som der hedder, sædvanlig Næsen høit. Den Hovmodige røber sig ved sin Gang, sin Mine og sit Væsen. Han seer bestandig op til Himmelen, og synes ikke at ændse hvad der foregaaer paa Jorden. Ogsaa hertil er Grunden me ger simpel. Han vil gjerne lade, endog dem, der ikke kjende ham, fole, at han er mere end de, og da det ikke kan skee paa andre Maader, søger han i egentlig Forstand at oversee dem, og deraf kommer nok den figurlige Talemaade, at oversee Folk eller see dem over Skuldrene. Denne Svaghed fornedrer Mennesket saa meget dybere, som det har den ganske tilfælles med Dyrene. Man see engang en Herskabs-Hest i sin fulde Stads. Den har intet egentligt Begreb om Stolthed, men allegevel vil den kneise med Hovedet, sætte Bringen frem, og saa at sige see alle andre Heste over Skuldrene. Det er beklageligt, at Menneskene ikke ere fornuftigere, og at ogsaa de kunne kneise og vrindske, fordi den blinde Lykke har lagt et glimrende Seletøi paa dem. Men der gives en Stold hed, der indhyller sig i Ydmyghedens beskedne Kaabe, og den er endnu langt, langt værre end den, jeg har talet om. "Jeg træder paa din Stolthed, sagde Diogenes, da han traadte paa Alexanders kostbare Gulvtæpper; men Alexander svarede ham ganske rigtig, netop dette er din Stolthed." –Der gives Mennesker, der ere saa ydmyge, at de ydmyge andre, naar man ret troer, at de ville ydmyge sig selv. Den lærde Stolthed er een af de værste, og kjender sjelden nogen Grændse. For ikke at nævne nogen af de nu Levende, der kunne give mig Beviser nok paa denne Sandhed, vil jeg kun anføre den bekjendte Joseph Scaliger. Han var en reen Tyran i Litteraturen og brontede med at forstaae tretten Sprog, uagtet han ikke forstod noget af den til Bunds. Levende og døde Forfattere mishandlede han i sine Critiker, og tillod sig de haardeste Ubeqvemsord imod dem. Han kaldte dem Dosmere, Narre, Uslinger, Æsler, Skurke, Tyve o. s. v. Alle Lutheraner erklærede han for Barbarer og alle Jesuiter for Æsler. Hans mageløse Stolthed drev ham til ogsaa at ville udmærke sig blandt Mathematikerne; han søgte at udfinde Circlens Qvadratur o. s. v., og fra nu af vare ogsaa alle Mathematikere rene Dosmere. Hvad der især forledte ham til disse Taabeligheder, vare nogle af hans hykkelske Tilhængere, der kaldte ham Lærdommens Dyb, Videnskabernes Occan, Mesterværk, Vibunder, Naturens sidste Kraftyttring. Naar man undtager nogle enkelte Fortjenester af Litteraturen, hvorved han har erhværvet sig nogen Agtelse, saa have alle hans lærde Skryderier og Ubluheder ikke forskaffet ham andet end Samtidiges og Efterlevendes Foragt. Vor Tidsalder tæller mangen en Scaliger, som det neppe vil gaae et Haar bedre. Jngen er stolt af sine Dyder. Jngen hovmoder sig af, at være trofast Ven, kierlig Ægtemand, om Fader, sand Patriot. Nei, det er Rigdom, Familieglands, Fødsel, som de fleste ere stolte af. Hvorfor, Fordi Stolthed og Dumhed ere kjødelige Søstere, og virkelige Dyder og Fortjenester, derimod forudsætte Fornuft og billighed. Stolthed er en falsk Følelse og kan altsaa ikke være andet end Frugten af falske Begreber. Men Bevidstheden om sit eget Værd og sine virkelige Fortjenester, der giver Sielen et høiere Sving og holder den mindre Lykkelige ofte, fra Aandens Side, skadesløss for det physiske Gode, der blev ham negtet, maa ikke forbyttes med den Hovmodighed, der sædvanlig er Fortjenesteløsheds- og Dumsheds første Kiendemærke. Jo mindre Forstand, desmere Stolthed, jo større Forstand, desmindre Stolthed. Det er en temmelig almindelig Regel. Vel finder man fornuftige, lærde, ja endog berømte Mænd, der i deres Liv og deres Skrifter, udmærke sig ved Uforskammenhed og Opblæsthed; men man undersøge disse saakaldte fornuftige, lærde og berømte Mænd noget nøiere, og man vil finde, at, i det mindste i visse Henseender, deres Fornuft er svag, deres Lærdom langt mindre end Famas partiske Trompet siger, og deres Berømthed tiltryglet, tilkjøbt og tilhyklet ved tusinde Konstreb. Den sande fornuftige, lærde og store Mand kan aldrig være hovmodig.