Adresseavis for Børn, 1782-08-14
Da deres Hjerter bleve saa tidligt indviede til Følelser af det Smukke, saa viisde de derover ogsaa stor Lyst til Musiken og Digterkunsten, og deres Hovmester kunde ingen større Fornøyelse gjøre dem, end naar han i deres Fritimer fore læsde dem smukke Digter, eller spillede et smukt Stykke paa Klaveret for dem; thi til at gjøre det selv, vare de endnu alt for unge og smaa De havde allerede siddet en halv Time paa Græsbænken, og ingen af dem havde endnu talet et Ord, saa opmerksomme vare de, og saadant Behag fandt de i Nattergalenes Sang, som sad gandske tæt ved Selskabet omkring i Træerne, og bleve stedse mindre og mindre sky. Ja, det syndes endog, ligesom disse yndige Sangere havde vidst, Avis. vidst, man beundrede deres Sang, og ikke havde i Sinde at forstyrre dem, og derover sang smukkere end sædvanligt. En af dem hoppede gandske tæt hen til den lille Lotte paa en nedhængende Qvist, saa at dette Barn paa fem Aar kunde ikke bare sig, at tilkjendegive sin Glæde høyt derover. Da nu den hidindtil værende Stilhed blev afbrudt paa saa uskyldig en Maade, saa spurgde Moderen hendes lille Lotte, hvem hun vel troede der havde lært disse smaa Fugle at synge saa smukt, Det har han, svarede den lille kiere Pige, som har givet mig en Stemme, at jeg og kan synge, nemlig Gud vor Herre i Himmelen, som har skabt dem, og som har givet mig den Lyst jeg har i at høre dem synge. Vil Mama høre, hvorledes jeg og kan synge, og Lotte begyndte med sin spæde Stemme at synge et Vers af en Morgenpsalme. Hendes Moder, Hovmesteren og hendes Brødre bleve derved opmuntrede til at synge med, men toge sig derhos i Agt, ikke at synge for høyt, saa at Lottes Ord kunde høres og forstaaes. O hvor smukt og rørende er det for de Voxne, naar de høre Børnene lydeligen at prise Gud med deres spæde Stemmer. Og hvor maae de uskyldige Børns Lov og Taksigelse velbefalde den kjere Gud, Glædestaarer trillede ned af den omsindede Moders Kinder; hun omfavnede sin kjere Lotte med en varm inderlig Kierlighed, sagde hende, at hun var hendes elskelige kjere Datter, og bestyrkede hende i det Gode. Hvor lykkelige ere Børn, naar de har Forældre, som ere opmerksomme paa deres gode Tilbøyeligheder og Anlæg, og belønne dem med Kjerlighed og Venlighed, naar de gjøre noget roesværdigt. Thi, J kjere Børn, det er ikke alle Forældre, som gjøre det, Ney, Kun de, som har deres Børn ret kjere, og ville gjøre dem lykkelige ved Dyd og Retskaffenhed, som de vænne dem til Allerede temmelig længe havde Hovmesteren seet og passet paa en Fugl, som havde sin Rede tæt ovenfor Jorden i en tyk Buske i Alleen, saa at man let kunde betragte Reden. Fuglen, som lurende og hoppede hid og did omkring paa Grenene med Ædet i Munden til dens Unger, betragtede det lille Selskab, som sad paa Græs for Børn. bænken, kom ofte gandske tæt hen til Reden, hvorudi dens Unger vare, men syndes snart igjen at angre det, ligesom at den frygtede for at blive bemerket. Ofte var den allerede gandske over Reden, og naar den i det samme syndes at tænke, den blev bemerket, saa hoppede den i Øyeblikket tilbage igjen. Og saaledes fattede den vel over tyvegange den Beslutning, at flyve ned med Ædet til sine Unger, og over tyvegange angrede den det igjen. Endelig blev den meere bekjendt med Selskabet, og syndes at merke, at den havde slet intet at befrygte. Da listede den sig ned, og satte sig med udbredte Vinger paa Reden og rugede sine Unger. Seer De, sagde Hovmesteren til Børnenes Moder, et billede paa den moderlige Omhyggelighed og Aarvaagenhed; jeg har længe med Fornøyelse seet paa denne Fugl, hvor omhyggelig den har hoppet frem og tilbage med Ædet i Munden til Ungerne, og omsider fattede det Mod, at liste sig ned til dem i vor Nærværelse See, hvor den betragter os, den stakkels lille Fugl. Bliv du kun rolig siddende hos dine Unger, du lille Fugl vi ville slet ingen Fortred, slet intet Ondt gjøre dig Du skal endnu lære at kjende os bedre, at vi ikke ere dine Fiender – du skal snart ikke frygte dig for os. Bliv siddende, du lille stakkels Dyr, vi ville ikke forstyrre dig, vi ville heller ikke komme dig for nær, – Børn jeg siger eder, gjører mig denne lille Fugl ingen Fortred,