Viborger Samler, 1816-12-14
(Fortsættelse fra Lørdagsavisen No. 145.) Disse Jndsigelser nyttede dog noget. De forhalede i det mindste disse hovedkulds Revolutioner, som ere lige ubeqvemme for Staten og enkelt Huus. Jmidlertid er det vanskeligt for Forældre, at nægte et kjer Barn noget, naar det forstaaer den Kunst, at hænge ved i sine Bønner. Her var det saaledes og for en Deel Tilfældet; thi hvad jeg med Fasthed paastoskulle blive som det var, blev dog ikke altid saa, fordi Moderen ligesaaget som Datteren forstod at overtale og Caroline ofte tog sin Tilflugt til sin Moder, naar mit Afslag forekom hende uigjenkaldeligt. Vor Boskab med det Fortidens Ansigt, listede sig da efterhaanden bort af vore Værelser, der først tilbørlig opmalede, efter Tidens Mode, nu bleve os ganske ukjendelige. Naar jeg betragtede mig selv i de store Mahognispeile, syntes jeg, at det var en fremme jeg saae der - eller og en ret riig Mand; saae jeg de blanke afpolerede Borde og de bemalede Vægge syntes mig det var en Fyrstes Værelser og, saae jeg den prægtige Divan og Dukkestolene af Mahogni saa blev jeg ordentlig for et Øieblik stolt, og troede, det var mit eget - Dog naar jeg satte mig paa de lavryggede, smalsædede og tilbagebøiede Stole, saa fandt mine Ryghvirvler slet ingen Glæde, og jeg maatte sidde som en Spidsvinkel for ei at gaae itu eller tabe Ligevægten. Spurgde jeg derimod mig selv, hvis ere disse Meubler, saa svarte min godt Aand mig: det er Meubelmagasinets, Snedkernes Stolemagerens og sin Commissionærs som har Pense tilgode derfor. Fordømte Oplysning! Spurgde jeg min Kone: Min Bedste, hvor skal Pengene komme fra, svarede hun med et Klap paa Kinden og en født Smiil "Lille Mand, vor Herre gir os nok en Gevinst i Lotteriet; men spurgde jeg mig selv omdet Samme, svarede min gode Aand mig "det maae Du vide, jeg troer Du er gal." Talte jeg med Andre derom, at det kostede, svarede de Artige mig Ja, men det er jo Deres egen Skyld"; men Eftersnakkerne og de Poleerte svarede: "Jh min Gud hvor kan da alle Mennesker faae det fra De kunne dog ei være det gamle Snavs bekjendt, som stod før i Deres Værelser." Jeg ærgrede mig nu for Alvor sukkede og tænkte "Du har været en agtværdig Mand, nu er Du bleven en Kieltring - Du er bleven ny og fremmed i Dit eget Huus; Du sidder og lægger Dig saa undseelig, som om det var paa et fremmed Sted - Du tør knap røre ved de polerede Meubler af Frygt for at det skal kiendes man har rørt ved dem. Vil Du skrive eller røge Tobak, saa maa Du pakke Dig hen i et afsides Hull, at ikke de propre Gardiner skal blive gule og Meubler og Vægge lugte af Røgen eller Blekpletter og Sand komme paa Bordbladene. Vil Du sove, saa seer Du 4 Stol per staae og maale Dit Rum af og Solen at stikke Dig i Øinene, fordi der ingen Gardiner ere. Dir gamle Lænestoel er og forsvunden og en Tingest, som en Hattepul kommen i Stæden. Nei tænkde jeg - det er utaaleligt - Men det er nu dog skeet og kjøbt og anskaffet - "men ikke betalt " sagde Aanden mig. Denne Jndvending var et forfærdeligt Øresigen, en Tordenstemme, der elektriseerte mit hele Væsen med en Funke, der trængte ind i alle Nerver og deres Familie. Jeg neddyssede disse Tanke og Betragtninger saa got muligt, og der forløb nu nogle Uger med Anstrængelser fra min Kones Side for at skaffe Udstyret og Brudeapparaterne i behørig Stand. Endskjøndt jeg nu ikke blev raadspurgt, naar Debatterne derover foretoges i deres Parlament, saa havdejeg dog den Ære at man paa min Regning reqvirerede hos Kræmmerne disse Ting, der naturligviis forøgede min Gjeld og Angest for den kommende Betalingstid foruden det, at hele Huset. uagtet ald sin Nyhed, og var ligesom forstyrret, saalænge disse Forberedelser varrede.