Adresseavis for Børn, 1782-12-18
Alle de Forslag, Anviisninger og Anordninger, som de i den Fald udgave, kan jeg ikke fortælle eder; det skulde blive alt for langt. Men det kunne J troe, at de alle sigtede dertil, at Børnene skulde altid have en god Samvittighed, altid være tækkelige for vor Herre og alle gode Mennesker, og stedse være muntre og glade. Som man vænner sig i sin Ungdom, saa bliver man i sin Alderdom, tænkde de kjere Fædre. Ere de saa lykkelige som Børn, saa ville de ogsaa gandske vist tage sig i Agt som Voxne, ikke at tabe Lykken, og saa skal vort Folk stedse blive et lykkeligt Folk. Man kjendte her den Ret, som de gamle Egypter pleyede at holde over deres Døde. Sagen forholdt sig kortelig saaledes: Naar der skulde begraves et Liig i Memphis, Landets Hovedstad, saa forsamlede 40 Dommere sig ved Søen, over hvilken Ligene skulde føres. Nu var det enhver tilladt, at anklage den Afdøde. Kunde man bevise, at han havde været lastefuld, saa blev han ikke begraven. Og det holdt Egypterne for en stor Skam, og for en stor Ulykke. Sagen havde en god Virkning. Thi Folk levede af den Aarsag desto bedre, paa det at de ikke efter deres Død skulde have noget ondt Rygte iblandt deres Landsmænd. Det Folks Fædre, som jeg fortæller om, fik af denne Egyptiske Ret over de Døde, det Jndfald, hvert halve Aar at holde ligesaadan en Ret over deres Folks Børn. De havde hertil adskillige Grunde. Deels vilde de lære at kjende Odd Avis. de Ædelste og Bedste iblandt Landets Ungdom, paa det at de engang kunde betroe dem de vigtigste Embeder. Men de vilde ogsaa have Kundskab om de Onde og Lastefulde, paa det at de med Straf eller Beskæmmelse kunde endnu blive bragte tilbage paa rette Vey. Endelig vilde de ogsaa give Forældre og Lærere Anviisninger ved denne Leylighed, hvorledes de paa bedste Maade, kunde gjøre deres Børn gode og lykkelige. Thi de havde nok merket, at mange Forældre og Opsynsmænd med den bedste Villie brugde dog ikke altid de bedste Midler. Der blev altsaa beskikket Dommere. Ethvert ungt Menneske skulde fra sit 6te til sit 18de Aar staae under denne Ret. Den strakde sig baade over Drenge og Piger. Fædre og Mødre bleve tagne i Eed, ved den ømmeste Kierlighed, som Gud havde indplantet dem til deres Børn; Lærere og Opsynsmænd ligesaa, ved det svare Regnskab de skulde gjøre for den Alvidende; Tienere og Tyende i Husene ved deres tilkommende Lykke, og alle og enhver, som kjendte et Barn, ved Menneskelighedens hellige Ret, ikke ved nogen Ting at lade sig afholde fra at aabenbare alt det, der kunde have skadelige Følger for en ung Siel. Men Dommerne vilde ogsaa fornemmelig have Kundskab om alt hvad godt, Børn gjorde; og foruden den store Løn, som altid er indvortes forenet med gode Gierninger, skulde der endda skjenkes de Gode en Krands til en udvortes Belønning, og de Dorske og Dovne en Spore til Opmuntring. Retten varede i to Maaneder efter hinanden. Den første Maaned var for Børn fra 6 til 12 Aar, og den anden for dem, som vare fra 12 til 18 Aar. Og nu vil jeg beskrive saadan en Rettens Dag. Den 10de Dag i den første Rettens Maaned, da de ærværdige Mænd allerede i nogle Timer havde fortsat deres ædle Beskæftigelse, fremtraadde to Mænd, og et vakkert 8te Aars gammelt Barn ved den enes Haand, som var dets Fader. Glæde funklede Manden ud af Øynene, og en Skamrødme forskjønnede Barnets Ansigt, Vise Dommere, sagde Faderen. Dette er min Søn. Men om han endog var en vort Fæderne lands Fiendes Søn, saa maae jeg dog sige, at for Børn. han fortjener at elskes af eder, af alle gode Mennesker, og af alle dydige Børn. Han har altid paa et Vink været lydig imod mig, imod sin Moder, og imod sine Lærere, og enhver, som kjender ham, har hidindtil elsket ham. Men for nylig - o tillader, at jeg maae fortælle Dem den Historie, ved hvilken han har gjort sig saa dyrebar for det faderlige og moderlige Hjer Dog Ney, Lad min forrige Naboe her te. tale, han har været et Vidne hertil, og tillader, at jeg maae gaae bort saa længe med min Søn. Denne Tilladelse fik han, og nu skulde Naboen tale. Jeg saae, begyndte han, denne Dreng opvoxe fra hans 4de til hans 7de Aar. Saa længe boede jeg tæt hos hans Fader. Først for et Aar siden flyttede jeg hen i en anden Egn. Siden den Tid talede jeg kun sjelden og lidet med hans Fader, men saae aldrig Drengen. - Jeg elskede ham; thi alt hvad Faderen for sagde, og meer end det, er sandt. Men jeg var nysgierrig at vide, om Drengen ikke var bleven fordærvet. Jeg gik derhen en Middag, da jeg vidste, at hans Forældre ikke vare hjemme. Jeg havde klædt mig som en fattig Tigger, og kom, og bankede paa Døren. Drengen aabnede et Vin Min kjere Mand, sagde han, jeg har due. ingen Penge, som jeg tør give dig, her ligger vil nok nogle, men de høre min Moder til du komme igjen i Morgen, saa vil jeg visselig bede hende, at hun skal give dig noget. - leg. er saa hungrig, min lille Ven, sagde jeg."Er du hungrig, Jh, da skal jeg lukke Døren op for dig, om jeg kan. – Han kunde ikke. Men saa kom han til Vinduet, og ralde mig sin hele Middagsmad, som var afsat til Men nu har du jo intet selv, min ham. min lille Ven – Det skader ikke; jeg spiser mig altid mæt, hver Middag og Aften. Du vil dog vel sige det til dine Forældre, naar de komme hjem, paa det at du kan faae dobbelt igjen – Ney, min kjere Mand, det gjør jeg ikke; ellers – "Hvad ellers, Maaskee de da vilde blive vrede paa dig?" – O ney, det veed jeg bedre, rose mig, vilde de. Men min Fader siger, at naar man mener, man har gjort noget Godt, saa maae man ikke engang tænke meer vis, meer derpaa, meget mindre fortælle det. - Saa vil jeg bie til de komme hjem, og -Ja, dersom du gjør det, saa skal jeg bede min Fader og Moder, at de skulle blive gandske vrede paa dig. – Men gaae gesvindt, det vil jeg bede dig. – Jeg gik, og Drengen holdt virkelig Ord. Hans Forældre fik ikke det ringeste at vide deraf, og han indskrænkede ogsaa med det bedste Mod hans Aftensmad til den sædvanlige Portion. - Nu fortælde jeg hans Fader det; han taug, thi han vilde endnu gjøre nok en Prøve. J vide, at det herlige Skuespil, som J hvert Aar lade opføre for vore Børn, gjør saa dybt et Jndtryk paa dem, at de glæde sig selv Aaret igjennem derved. Med usigelig Længsel havde denne Dreng ogsaa ventet efter den Dag. Den kom. Faderen lod Drengen gaae de faa Skridt allene Glæden bevingede ham. Pludselig fik han en liden Pige at see, som græd jammerlig, og bad ham, at give hende noget til sin Moder og Syster, som laae gandske magtes løse af Hunger. – See der, sagde han og gav hende Halvparten af de Penge, som vare bestemte til hans Fornøyelse – og vendte gandske rolig tilbage igjen til sit Hjem. Faderen havde foranstaltet dette med den lille Pige; thi han vilde vide, om hans Søn ogsaa vilde opofre sit kjereste Ønske, og kunde foretrække den Fornøyelse, at hielpe sin trængende Næste, for den sandselige Glæde. Det kunde han. – Thi han vidste, hans Forældre vare ikke hjemme, og kunde altsaa ikke vente, at faae det igien af dem, som han gar bort. Om Aftenen leverede han den beholdne Halvpart af Pengene tilbage, og fortælde for Huusfolkene, at han havde glad og rolig gravet i sin lille Hauge, uden ellers at lade sig mærke med noget Ord. Dommerne bleve rørte ved dette Barns Ædelmodighed Man tilkiendte ham Krandsen. Han blev kaldet ind – og Krandsen blev baaren hen til ham. Ney, Fader, sagde han - Ney, Saa bliver det jo meere bekjendt. Det er mig nok, naar jeg har eders Yndest og bifald. J maae for Børn. troe mig, jeg har visselig ikke gjort det for Krandsens Skyld. Glædestaaer styrtede ned af Faderens og hans Vens Kinder. En hemmelig Taare hævede i de gamle graahærdede Dommeres Øyne, og Drengen stod der – høyrød som naar Solen gaaer op, og Duggen falder. vær ikke alt for hastig med din Dadel! Faderen og Frits havde været hos en Bogbinder, og seet hans Arbeyde. Manden havde været saa føyelig, at vise dem alting, hvad der hørde til hans Kunst, og de takkede ham begge derfor. Det er dog en ret god Mand sagde Frits, i det han gik bort. Men der var en Ting, som vilde ikke befalde mig hos ham, min Fader, Fad. Hvad var da det, min Søn, Frits. At han var saa skiden. Fad. Var han det? Det saae jeg ikke Frits. Jo, han havde ikke nylig skaaret sine Nægle af, og der sad saa meget paa hans Fingre: Jeg kan ikke vide, hvor nogen kan være saaledes. Hans Nathue var og skiden. Fad. Men, Frits, gav du vel ogsaa ret Agt paa, da han overtrakde Papindet med det blommede Papiir, Og saae du, hvorledes han har sig ad, for at skyde det med Lim overstrøgne Papir ret plat bag paa Ryggen, at det ikke skulde lægge sig i Folder, Frits. Ja, der brugde han sine lange Regle til. Fad. Og saae du ikke hvad han gjorde, da det farvede Papiir var klebet fast rundt omkring, og han nu vilde sætte Bogen i Presse, Frits. Jo dagned han først hele Bindet med sin skidne Nathue. Fad. Hvorfor mener du vel, han gjorde det Frits. Ja, det veed jeg ikke, Fad. Jeg har seet dette oftere, og erkyndiget mig om Aarsagen. Naar denne Overstrygning ikke skeer, saa hænger Bindet fast ved Træet i Pressen, at der let kunde rives noget i Stykker, naar Bogen skal tages ud igjen. Men naar det fugtige Papir, som er gjennemtrakt af Limen, bliver i Forveien overstrøget med den fedtede Nathue. som Nathe, saa er det ikke at befrygte, at det skal hænge fast ved Træet. Frits. (med Forundring) Det er besynderligt. Fad. Du kan heraf lære, min kjere Frits, at man maae ikke være for hastig med sin Dadel. Man maae opsætte sin Dom saa længe, indtil man veed med fuld Vished, hvorfor en handler saa, og ikke anderledes. Man maae ikke letteligen tillade sig, at dadle andres Forhold. Frits. Godt, det skal jeg lægge Merke tilTil Advarsel for Lurere. Det er i de fleste Tilfælde Uret, at lure efter hvad andre tale sammen, naar disse have Aarsag, til at troe, at de tale med hinanden uden Vidner. Jkke sjelden kommer der ogsaa noget ondt og Fortred af, snart for de Belurede, snart for Belurerne, og snart for begge Parter.