Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-12-24
Den Engelske Flaade, under Captain Downies Komando forte os Kanoner og henimod un sende Mand; den Ameritanske under Kommandeur MDonough havde kun 86 Kanoner og henimod otte hundrede Mand. Det første Kanonskud, der blev vexlet med Fjenden, var et Signal for Armeen til Lands. En fortvivlet Kamp paafulgte. De Engelske søgte med forvoven Kjækhed to Gange. og at demægtige sig Broerne og to Gange bleve de drevne tilbage, derpaa forsøgte et Delaschement, i det de detilerede opad Floden, at vade over, men her modtog en levende Musketild dem pludselig fra Skovene og tvang dem til at drage sig tilbage med Tab. Denne Dags Held, følte begge Partier, ville bestemme Udfaldet af dette Slag hvortil begge Flotillier nu gjorde sig færdige. Mangen et ængsteligt Øiekast sendtes mod Søen, hvor disse nu lagde sig i Slagorden ved Strandbreden. to Timer var Striden tvivlsom; Skibene paa begge Sider vare berøvede Stil og Takkelage. Som vaklende og ødelagde Vrag, gave og modtoge de dog de Stød, som truede med at nedsynke dem i Havets Skjød. Det Skib, hvorpaa den amerikanske Commandeur befandt sig, var to Gang i Brand, dets Kanoner gjort ubrugelige, og læk baade over og undervands. Fienden var i samme Forfatning. Bataillen skeede, som det synes i fuld Slagorden; da begge foretog en Manøvre, der skulle afgjøre Dagens Held. Med undsigelig besværlighed bragtes det amerikanske Skib til at vende; Fienden forsøgte forgjeves det samme, en frisk Jld spillede nu paa det, og det strøgEt Glædesskrig, der reiste sig nu paa Strandbred, den, og lød overalt gjennem de amerikanske Linier, døvede for et Øieblik Bataillens Larm. For en kort Tid synes de brittiske Stridskræfter at slappes, men derpaa snarere oplivet paa nye, end afskrækkede ved Ulykken, vedligeholdt de graahærdede Veteranere deres Plads og fortsatte Kampen indtil Mørket afbrød den. Den lille Stad Burlington, fremviste under disse hede Timer, et meget forskjelligt, men ikke mindre interessant Skuespil: alle Forretninger hvilede, de bekymrede Jndbyggere beklædte alle Høie, og trættede deres Øine og Øren for at opfange et eller andet Signal, som kunde forkynde dem Udfaldet af en Strid, der var dem saa vigtig. Den fjerne Kanontorden og Røg tilkjendegav at Slaget var begyndt. Minutter svunde langsom Haab og Frygt afløste hinanden vexelviis. Sluttelig ophørte Kanonaden, men endnu kunde intet, selv ved Hjælp af Teleskopet blive opdagett uden at det sidste Skimt af Røg, forsvandt lid, efter lidt, og Uvisheden om Liv, Ære og Formue vare tabte eller ræddede, tiltog. Jkke en Lyd hørtes, Jndvaanerne saae paa hinanden, uden at tale, Fruentimmer og Børn vandrede langs Strandbredden tilligemed en Deel Beboere fra Vermont, der vare ankomne samme Dag, men kunde ingen Leilighed faae til at komme over Søen. Alle Baade vare paa den anden Side og enhver der, var alt for beskjæftiget til at kunne meddele Efterretning om Søeslaget. Aftenen kom paa, og endnu saae man ingen Plet der rørte sig paa Vandet. En mork taaget Nat fulgte derpaa, og Nogle søgte med sorgmodige Hjerter, at finde hjem, medens Andre endnu tøvede, lyttede til enhver Lyd, spadserede urolige frem og tilbage og fremkaldte i deres Jndbildningsskraft alle de sandsynlige og mulige Aarsager, der kunde foraarsage denne Opsættelse. Vare de slagne nogle ville da have taget deres Tilflugt til Baadene; havde de været heldige - mange ville da have brændt af Begjerlighed efter at kunne bringe denne Tidende. Klokken 11 hørtes over Vandet gjennem Nattens Mørke, et Frydeskrig, det lød, som et Thriumphraab. Men kom det fra Venner eller Fiender, Nu blev det lydeligere, det blev kjendt, og gientaget af de Lyttende paa Strandbredden, naaede Høien og 4 Seier! Seier!" lød nu gjennem hele Landsbyen. Jeg kan ikke beskrive denne Scene, saaledes som den er fortalt mig; men De kan forestille Dem hvor hurtig Blodet trængte sig gjennem Hjertet, hvor Unge og Gamle randt omkring som ude af dem selv, hvorledes de loe, græd, sang og loe igjen. Inden en halv Time stod den hele lille Stad brilliant oplyst, som i en Jld. Qvinden (Samme Blad.) Paa Livets Bane, møder der os Besværligheder, der kunde angribe og overvinde selv den stærkeste Siel; i saadanne Omstændigheder, til hvem kunde vi da med større Sikkerhed tye, end til det Væsen, som tager oprigtig Deel i vort Uhæld: Der, ved hendes Barm, det sande Tilflugtsted for Medlidenhed og Trøst, kunde vi udgyde vor hele Fortrolighed, uden at frygte for hiint Forræderie, hvori Mange af vort eget Kjøn gjøre sig skyldige, og uden at vorde udsatte for hine bykleriske Yttringer af Deeltagelse, der ofte have sin Oprindelse af egennyttige Bevæggrunde.