Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-03-13
Anmærkninger over Hr. Grundtvigs Fortale til Norges Konge-Krønike, af Repp. (Slutning; see forr. No.)J Anledning af Hr. Gr. Heftighed mod Tydskerne, maa jeg endnu erindre, at der ere dog Tydskere som ere ganske anderledes fortrolige med den nordiske Aand end Hr. Sr. J det mindste har Hr. Gr. endnu ikke givet os noget nordisk Monument saa nøjagtig, redelig og samvittigheds fuldt behandlet, som Brødrene Grimm have i deres tydske Oversættelse af Eddasangene. Jkke engang hans Oversættelse af Sangene i Hervararsaaa kan staae ved Siden af den. Disse Brødre have det betydelige Fortrin for Hr. Gr. at de ikke have tænkt paa at ville give os en Oversættelse, der skulde gjøre sin Original til Skamme, men tvertimod en, der skulde gjøre os den bekjendt de have været overbeviste om, at intet kunde være mere nordisk end den sande nordiske Aand. De have ikke staaet i den skadelige gale Formening, at de havde selv et udelukkende Privilegium paa nordisk Visdom, nordisk Følelse og nordisk Kraft. Men det er denne falske Grille, som heelt igjennem haver forstyrret Hr. Gr. paa hans literære Bane. Denne fire Jdee tager bestandigen til, og ligesom det Horn i Panden, som nogle have indbildt sig at have, bestandig har forekommet dem at blive større, indtil Chirurgen har foretaget sig den Operation at bortsave det indbildte Horn tæt ved Pandebenet, saaledes vildet og gaae for Hr. Gr., indtil nogen paa en ret følelig Maade skiller ham ved sit indbildte Styrkens Symbol. Side XXXI. siger Hr. Gr.: "at imod Snorro Sturlesons Norges Kongers Krønike er Herodots kun som et første Forsøg og Johannes Müllers en Feiltagelse." Jeg giver neppe berøre den Ensidighed, der ligger til Grund for en saa temerair Assertion, thi det er ved sig selv klart, at om almeenerkjendte Mesterstykker i forskjellige Literaturer er det saare urimeligt at sige, at det ene er enten et første Forsøg eller Feiltagelse mod det andet, og at intet andet end den største Ubetænksomhed kan fælde en saadan Dom, uden videre materiale Beviser. Kun det vil jeg sige, at vihavde meget bedre været overbeviste om Paastandens Rigtighed, ifald Hr. Gr. havde sagt: at imod Snorresheimskringla var Grundtvigs Verdenskrønike et faare mislykket ja saare slet Forsøg, og sammes Oversættelse af Heimskringlan ikke blot en Feiltagelse, men endog en Fordærvelse. Hidtil er da saa langt fra at Vi ere blevne overlæssede med grundige eller rigtige bemærkninger i Hr. Sr. Fortale, at Vi meget mere kunde med Rette paastaae, at Vi, uagtet al muelig Efterforskelse, ikke havde været saa lykkelige at opdage en eneste, men hidtil have Vi dog havt med en Mand at gjøre, som uagtet han paa ingen fordeelagtig Maade har blottet sit Jndre, dog kunde troes, kun at være forkeert i sine Domme af Vankundighed og Ubetænksomhed. Nu derimod træder der frem Forfatteren til den lille Anklager, til Literaturtidendens Skudsmaal, til alle de Stridsskrivter, hvis Navne jeg ikke erindrer og som sommetider ikke have vægret dem ved at gjøre de hæderligste og ærværdigste Mænd deres Sygdomme og Legems Svagheder til Bebreidelse, naar Materie til andre Bebreidelser har ganske manglet dem. Nu træder der frem den forhen imellem sine Landsmænd bekiendte Nedsætter af ædle Fortjenester og hæderlig Daad, for ogsaa for Fremmede at vise denne sin Færdighed. Nu forevises os det gamle convere Speil for alt hvad der er ædelt og godt.