Aalborg Stiftstidende, 1844-11-30
Aalborg, den 30te November. Den i den Roeskildske Stænderforsamling førte foreløbige Discussion om det Ussingske Andragende er udentvivl en af de interessanteste, der endnu har forladt Stændersalen, og den vil i vor Stænderhistories Annaler altid komme til at indtage en vigtig Plads, men at dens Udbytte vil tilfredsstille alle Fædrelands venners Ønsker og Forventninger om den heldigste Ordning, Udvikling og Sikkring af vore Forhold, troe vi endnu at see omgivet af stærke og velbegrundede Tvivl, thi vel er en høitidelig Declaration af Statseenheden eller rettere af de forskjellige Statselementers Bevaring under een Krone, om end tilstrækkelig begrundet ved historiske, retslige og factiske Forhold, fortiden af stor Viglighed og vil især ikke blive uden vægtig moralsk Jndflydelse paa Folkestemningen i de forskjellige og forskjelligattede Landsdele, men ligesom det allerede er sørgeligt at tænke sig Separatismens Propaganda saa udbredt og tildeels befæstet, at der maatte behøves overordentlige tvingende almindelige Forholdsregler – hvoriblandt Commissarius allerede maler de saa meget yndede Presseklemmere tydeligt paa Væggen for at bringe Skilsmissens Proclamanter til Taushed og af saadanne Veie fasttvinge det Fælledsbaand, der sammenholder Kronens Bestanddele, saaledes er det ogsaa et stort Spørgsmaal, om Midler af denne Natur ikke let snarere kunne forfeile end opnaae Hensigten og i det Hele om det er ønskeligt og svarende til vor Tids Trang til Jdeernes frie Udvikling, at lade en isoleret souverain Villietilkjendegivelse, der skal ledsages af saadanne Midler, træde og som - Freds) mægler uden endog at bringe andre hermed harmonerende Forandringer i Regjeringens og Administrationens Organisme eller Jnstitutioner, efter hvilke den folkelige Trang og Bevidsthed i en Aarrække længselsfuldt har skuet op, med sig i Følge. En kraftig Regjeringsvillie er vistnok til enhver Tid og i enhver Stat et nødvendigt Bindemiddel for at det Lovlige skal bestaae og Anarchie holdes ude, men en souverain Villietilkjendegivelse alene, selv ledsaget af strammende Forholdsregler, er ikke identisk med en kraftig Regjeringsvillie, der, naar den ikke skal sammenblandes med et Despoti, som Danmark selv under sin souveraine Regjeringsform aldrig har kjendt til, kun udvikler sig fuldkomment og blivende der, hvor den, understøttet af folkelige Jnstitutioner, inspireres af Folkets Medvirkning, d. v. f. ikke blot den undersaatlige Lydigheds og Ærbødigheds Medvirkning, thi den vil i Danmark ligesaalidet nogensinde mangle, som et Despoti fra oven nogensinde er tænkeligt, men den aandige Medvirkning, der bevinger Regjeringens Villie og hurtigere, end noget Magtbud paa Jorden formaaer, bringer den til sit rette Maal. Vi dele ogsaa deres Mening, der ansee, at de nærværende separatistiske Bestræbelser aldrig havde formaaet at gjøre sig gjældende, naar blot de rette Lægemidler imod et ved ældre Regjeringsfeil, eller om man vil kalde det: injuria temporum, fremavlet Onde tidligere vare blevne anvendte, saavel ved administrative Forandringer, som navnlig ved at opfylde Folkets Trang til folkelig, directe eller indirecte besluttende, Medvirken og Samvirken ved Lovgivning og Statsanliggendernes Styrelse. Kun heri troe vi ogsaa endnu er Lægedom at øine, kun her kunne vi see det Bindemiddel, som ingen opsætsig Vilkaarlighed formaaer at slappe, ingen strammet Bue kan bringe til at briste, og som ikke ved Tvang men ved frivillig Sammenslutning skal sammenføie og sammenholde, hvad der hører sammen i een Samfundskreds og under eet Scepter, sammen som Venner i indbyrdes Broderskab og sammen i Troskab imod den Krone, der i en saadan Pagt skal blive mig ungedeelt, Naar vi derfor antage, at kun Forandringer i Regjeringens Maximer og folkelig Medvirkning til Statsøiemedenes Fremme formaae at bringe det sygnende eller dog skrantende Statslegeme Frelse og forebygge en snigende Tæring, der ved Tvangsmidler, det ulykkeligste Selvbedrag af alle, vel foren Tid kan skjules, men ikke læges, naar vi antage, at selv Regjeringen saa stærkt Bebreidelserne for en Reaction i vore Samfundsforhold end lyde – at Regjeringen eller dens ophøiede Overhoved selv føler, ja selv ofte i sine Beslutninger eller i undladte repressive Forholdsregler – hvis Motiv man stundom har været ubillig og uærbødig nok til at give anden Udtydning - udtaler Trangen til at bringe sig i Overeensstemmelse med Folkesympathierne, eller til dog at søge sin Støtte i Folkets Ønsker og moralske Medvirken, naar vi saaledes, som sagt, antage, at selv vor Regjering i sin retlige Enevælde erkjender en Art moralsk Folkesouverginitet eller dens nødvendige Jndflydelse for at give Regjeringsmagten større og varigere indre Styrke: da kan det kun smerte os, at man ikke ogsaa i Roeskilde ved denne, vistnok difficile, Materies Behandling, har grebet Ondet i sin Rod, at man ikke blot har søgt at udfinde et Middel, der kunde bringe Stemmerne til øieblikkelig Taushed, men ogsaa til varig Tilfredshed; at man ikke har søgt idetmindste at antyde Veiene, der sikkrere kunne føre til Maalet, til det Maal, enhver Statsborger, der mener det oprigtigt med Konge og Fødeland, eftertragter: Statsvellets Betryggelse, ei blot i Nutid men for den fjerne Eftertid, ei blot i usikkre blotstaaende Former, men i oprigtig Aand og Sandhed. Men Forsamlingen i Roeskilde har ikke fundet Anledning til noget Skridt i denne Retning, eller antydet Nødvendigheden af en saadan inderligere Sammensmeltning imellem Regjering og Folk; den har anviist Regjeringen sin ifolerede Magthaver plads og stiller Folket udenfor som ubekymret Tilskuer; den opfordrer Regjeringen til at handle og træder selv tilbage i Skyggernes Baggrund, ja den har endog foretaget et mægtigt Tilbageskridt i den Tragten, som Folket nu var paa Veien til at see tilfredsstillet og som Regjeringen har yttret Tilbøielighed til at imødekomme; den har endog for en Tid afbrudt den Bro, som den nære Forventning allerede saae at bugte sig over Sund og Belte, den Bro, som dog ogsaa skulde føre Stænderinstitutionen med dens mange funde og gode Elementer fra sit første Stadium over paa en høiere, en fuldkomnere Udviklings Gebeet, de danske Stænderforsamlingers Forening. Grunden til at Committeen og med den Forsamlingen opgiver Stænderforsamlingernes Forening, er den, at denne naar overveiende Grunde tale mod en lignende i Hertugdømmerne, vil fremkalde en langt almindeligere og betydningsfuldere Misnøie, som det alt af den Grund er betænkeligt at foranledige.""Committeen troer derhos at burde udtale det som Kongerigets Jndvaaneres samstemmende (!) Dom, at man hellere vil udsætte at komme i Besiddelse af de store Fordeele, en Forening af Kongerigets Stænder maatte bringe, end paa fjerneste Maade bidrage til en Forening af Slesvigs og Holsteens Stænderforsamlinger." Dette ere altsaa de Grunde, hvorfor Committeen og med den Forsamlingen tilbagetrænger den første Frugt af Stænder- og Folkevirksomheden, der tegnede sin Modenhed nær. Det Sidste erkjender ogsaa Committeen og med den Forsamlingen, den tilstaaer, at Forventningerne i over et Decennium ikke have været forgiæves, at Stænderinstitutionen virkelig et paa bedste Veie til at faae sin første Søn, men den politiske Accouchementskunst har ogsaa sine Mysterier og det arme Foster tør saaledes kun komme dødfødt til Verden af Frygt for, at det lille Noer, hvis det fik Lov til at leve, aldeles skulde forskrue de forresten mere skrueløse slesvigholsteenske Hoveder. Altsaa atter et tungt Savn for en uvis Fremtid, Og hvorfor Forsamlingen, og vel enhver Dansk, erkjender det for uomtvisteligt og uomstødeligt, at Holsteen, som en tydsk Forbundsstat, og Slesvig, som en Deel af den danske Stat uden ringeste Høihedsrapport til noget Udland, ikke have ringeste Ret til eller Krav paa en indre Sammensmeltning, at denne endog vil være en politisk Umulighed. Committeen har derfor tilvisse Ret i, at overveiende Grunde tale moden Forening af Hertugdømmernes Stænderforsamlinger! Som om der kunde tænkes nogen Grund, der talte for en saadan Men hvortil da denne Ømhed eller Frygt for Misnøien af et Parti, der ikke vil anerkjende hvad der factisk og retligt bestaaer, og det i samme Øieblik man ved en høitidelig Declaration og ledsagende overordentlige Forholdsregler troer at kunne knuse dette Parties Tilværelse. – Vi vide vel, at Løsningen af enhver Knude, hvori de politiske Traade i Tidens Længde ere sammenløbne, har sine Vanskeligheder og at denne Opgave i Roeskilde har været lagt i de dygtigste Politikeres Hænder, men vi troe desuagtet, at man i sin ømme og vaersomme Hensyntagen let kommer ind i nye Forviklinger og at saadanne lettest og naturligst opstaae naar man skjænket den nærværende Tids factiøse separatistiske Bestræbelser, i samme Øieblik man erkjender og maa erkjende deres hele uretlige Udspring og Bestaaen, et saa overordentligt Hensyn at man endog derfor opgiver det vigtige Gode, Landet i Aarrække har smægtet efter, thi at udsætte forekommer os her ikke at være stort andet end at opgive eller at skyde Haabet ud i en aldeles uvis og fjern Fremtid. See Slesvigholstenerne først, at man har gjort en saa overordentlig Concession for dem, som vi ansee den nærværende at være, da vil dette Parti heller ikke saa let vige Marken om man endog ved knusende Midler troer at kunne tilintetgjøre dets Tilværelse. Vi vide vel, at vi kun ere kortsynede ved Siden af de skarpintelligente Herrer i Roeskilde, men Tiden maa afgjøre, om vi have feilet naar vi antage, at kun en Forening af Kongerigets Stænderforsamlinger og videre derpaa byggede Resultater formaae at bringe en enig og stærk Folkemening tilstede og, ved Siden af en selvstændig slesvigsk Stænderforsamling og Beskyttelse af den danske Nationalitet i Slesvig, give Landet indre Fred og Styrke til at møde alle de, vor nationale Tilværelse og Statens Eenhed truende Pretensioner, som Tydskland i bestandig tiltagende Mængde skyller ind til os. – Man har vel i Roeskilde, ved Siden af Stænderforeningens Fjernelse, forslaaet et andet Middel til at forene, ved Dannelsen af en Finantscommittee, der unægtelig, saalænge vore politiske Forhold ikke have forandret Skikkelse, i materiel Henseende vil kunne stifte meget Godt men som et Led af og Forløber til de noksom bekjendte Stænder Committeer kun kan virke til at dræbe den folkelige Aande, som Stænderinstitutionen og dennes dog altid mere folkerepræsentative Former have fremkaldt, og kun vilde virke til at fremkunstle et doctrinairt System, der bærer Spiren til Folkelivets Hendøen i sig. Ved adskilte Stænderforsamlinger vil en saadan enig Finants= eller Stændercommittees Virkning blive end mere paraliserende for Stænderindretningen og den Tid desværre være at fremmanne da ogsaa en, Udviklingen hæmmende Uenighed eller uhyggelig Stemning imellem Danmarks egne Provindser indbyrdes, som i de saa længe adskilte Stænderforsamlinger allerede sanker sine Frøkorn, truer med at fremvoxe Ogsaa Folkefrihedens Søn Brutus, ogsaa Lehmann, der dissentierer fra den øvrige Committee ved ikke at anerkjende Holsteens og Lauenborgs Medindlemmelse i den fuldstændige Statseenhed forlader dog Stænderforeningen, vel, siger han i et følgende Foredrag, kun med blødende Hjerte og kun fordi han ikke tiltroer Regjeringen Kraft til ved en Forening af de danske Stænder at modstaae en Forening af Hertugdømmernes. Men en Anskuelse som den sidst yttrede, der synes at have foresvævet flere end den, der har udtalt den, er baade ubillig og urigtig, thi Regjeringens Kraftudvikling afhænger alene af Folkets Understøttelse og Medvirken til Folkekræfternes hensigtsmæssige Ordning, og den blotte Præsumtion af en Kraftløshed hos Regjeringen kan kun virke moralsk slappende for Sagen. Det bliver snarere en Svaghed eller utidig Blodhed af den, der kjæmper for en Sag, endog med blødende Hjerte at forlade Fanen, selv om denne seer Skaren af sine bedste Venner mistrøstige og tvivlende vende den Ryggen. Efter at have forudskikket disse Betragtninger af Sagen og det Standpunct, hvorpaa vore politiske Forhold derefter vise sig for vor Anskuelse, skulle vi søge i Korthed at skitzere Discussionens Gang i Stændersalen, hvoraf Slutningen endnu mangler. Ussing protesterer imod den Mistydning af hans Forslag, at det skulde tilsigte en Jncorporering af Holsteen i Danmark, da det kun gaaer ud paa at faae Arbesuccessionspørgsmaalet bragt paa det Rene og dets Uantastelighed inden Rigets Grændser, behørig sikkret." Præsidenten holder et fortræffeligt Foredrag, hvori han stiller Opraab til Nationalitetens Beskyttelse som det sikkreste politiske Værn, thi – saa slutter han – der gives kun et virkeligt Middel til at modarbeide udadvendte, urolige Planer, at berede Folk og Nationalitet en fast, vel betrygget Existents, hvorfra man uden Bekymring og Frygt kan see udi Fremtiden. Han stemmer derfor for en vedblivende Adskillelse af de danske Stænder, dersom Foreningen skulde medføre en Forening af Hertugdømmernes Stænder. (Fortsættes.)