Aalborg Stiftstidende, 1836-08-06
Den 25de rykkede endelig Regjeringsbladene frem med nogle bemærkninger og Motiverne til en Beslutning, der ha vakt saamegen Sensation. Vil man endelig, saa hedder det, hvide Motiverne til denne Beslutning, saa ligge de vel klart forDagen for alle Velsindede og Forstandige, men da man absolut vil høre Noget derom fra Regjeringens Side, saa ville vi skjøndt med fornøden Forsigtighed, meddele dem. Det er da først og fremmest ikke sandt, at Diplomaterne have yttre, sig foruroligende (som man har villet paastaae, om Jndvielsen af et Mindemærke, der skal minde om vore Seire. Ligesaa usandt er det, at Regjeringen har befrygtet høirøstede, Yttringer af Nationalgarden og dens Forlangende om endelig Amnesti. Diplomatiken har hverken directe eller inddirecte blandet sig i dette Anliggende. Kun den, der er ganske ubekjendt med Staternes Forhold til hinanden, kan falde paa en saadan Formodning. Ethvert Folk feirer, i sit Hjem, sine Triumpher over sine Fiender, uden at de andre Nationer have Ret til at finde det anstødeligt. Hørtes der vel nogen Klage fra den Kant, dengang vi reiste Napoleons, Statu op paa Vendome=Støtten?! Hiin Forudsætning er altsaa hartad taabelig. - Hvad de paapegede befrygtede Yttringer af Nationalgaden angaae, saa vare slige usandsynligere dennegang end nogensinde. Hovederne ere nu tildags, ikke mere forvirrede af de Parti Jdeer, som lede til upassende Yttringer (men desværre destomere af dem, der lede til rædsom Udaad 1). Et Oppositionsblad har herover gjort meget forstandige bemærkninger. Kongen havde kun Yttringer af Kjærlighed og Hengivenhed at vente. Der behøvedes vigtige Grunde til at berøve ham den Glæde at høre dem; det maa aabent tilstaaes, at der vare alvorlige og talrige Efterretninger, der paalagde Regjeringen den største Klogskab og Varsomhed. - Kongen elsker Nationalgaden og elskes igjen af den. Dens Tilraab minder ham om det National-Ønske, der tilkjendte ham Kronen. I dens Geledder vilde han kunne trodse en heel Armee; men de hadefulde Fjender, for hvis Raseri han er udsat, besidde ingen Armee og derfor tage de deres Tilflugt til Forbrydelsen. Slemme Planer vare at befrygte. - Gjører dem bekjendte." siger man til os, men man maa vide, at vi hverken tør gribe ind i Justitsens Rettigheder, eller, ved Bekjendtgjørelse af hine Planer, gjøre den offentlige Forvaltnings Efterforskninger frugtesløse. J Ting af denne Art maa en Regjering hverken sige, hvad den veed, eller hvad den formoder. - J udbrede, Bekymring i Landet, føier man til. Ganske vist,; men hoi svare med følgende Spørgsmaal. "Skulde man have budt Muligheden af en Catastrophe Trods, for ikke at vække disse Bekymringer, . . . . . Tilmed maa man veie disse Bekymringers Betydning. Landet veed meget vel, at det ikke staaer i nogle Uslingers Magt at seire, imod Folkets quigjenkaldelige Villie. J Paris og Lyon forsøgte de med væbnet Haand at paabyrde Folket Anarchi, men de bleve lovervundne og træde nu frem som Mordere. Et Parti, der griber til slige Midler, er fortabt for stedse. Det omfatter kun nogle Mennesker, hvis frygtelige Sygdom har naaet sin høieste Crisis, aarvaagen Opsigt, Tiden og den offentlige Afsky ville snart overtyde dem om deres Afmagt. Jmidlertid bliver Klogskab en Pligt, i Særdeleshed for Mænd, i hvis Hænder Regjeringen er betroet og paa hvilke der, i Frankrigs og Verdens Øine, hviler et stort Ansvar. Ministrene, som have fattet den i Moniteuren indeholdte Beslutning, staae til Ansvar for den; det er dem vitterligt og de skulle være rede til at gjøre Regnskab for deres Handlinger til behørig Tid og paa behørigt Sted. Saameget maa man dog vel indrømme dem, at de snarere maae ansees kaldede til med fuld Sagkundskab at fatte en Beslutning under de stedfindende Forhold, end de, der tillade sig at fælde en overfladist Dom om dem i de offentlige Blade!