Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-11-12
Obersterne Germanovsky og du Camp, Kaptain Raal og tre eller fire Polakkere galopperede paa begge Sider af Kareten. Vore Heste, vore Postilloner, og vore Forridere prydede med trefatvede Baand, gave vores fredelige Optoget gladt, og festligt Udseende, der contrasterede meget med den Belønning, der var sat paa vore Hoveder, og de Menneskers Sorg og Fortvivlelse, der havde erklæret os for fredløse. Vi marscherede næsten hele Natten, da Keiseren ville indtræffe til Fontainebleau i Dagbrækningen. Jeg gjorde ham opmærksom paa, at det synes mig uforsigtigt, at stige af paa Slottet; men han svarede mig: a De er et Barn, dersom Noget skulle skee, nyttede al vor Forsigtighed til Jntet. Vores Skjæbne staaer skreven der høit oppe i det han viste med Fingeren mod Himlen.) Jeg havde troet at Synet af Slottet Fontainebleau, det Sted hvor han længere tilbage i Tiden havde steget ned af Thronen, og hvor han igjen viste sig i Dag som Seiervinder og Regent, skulle have gjordt Jndtryk paa ham, og bragt ham til at tænke paa Forgjengeligheden af al menneskelig Storhed. Jeg iagttog derfor nøie ethvert af hans Ansigtstræk, men lagde ikke Mærke til nogen Bevægelse hos ham. Han gjennemløb strax efter sin Ankomst Haverne og Slottet, med ligesaa megen Fornøielse og Nysgierrighed, som om han for første Gang tog det i Besiddelse. Selv beboede han de smaae Gemakker og gjorde mig meget artig opmærksom paa deres overordentlige Pragt og Ziirlighed, han førte mig derpaa ned i sit Bibliothel- og i det han steeg op igjen sagde han med en tilfreds Mine: Vi befinde os vel her. Ja, Sire, man befinder sig altid vel hjemme, svarede jeg. Han smillede, og var troer jeg, vel tilfreds med mig, for min beleilige Smiger. Klokken 11 dicterede han mig Dagsparolen og denne Ordre tilkjendegav at vi skulle tage Natteqvarteer i Essonne; men Middag indløb Efterretning om Kongens Afreise. Han lod mig strax kalde: a De kommer til at reise foran og forberede Alting til min Ankomst." Er det til Essonne, Deres Majestæt befaler jeg skulde begive mig hen? Nei, det er til Paris. Kongen og Prindserne ere flygtede, jeg vil endnu denne Aften være i Tuillerierne, han gav mig derpaa nogle hemmelige Ordres og jeg forlod Fontainebleau med et Hjerte opfyldt af Glæde og Lyksalighed. Kongen havde ogsaa virkelig forladt Paris, Ministrene, fortfarende i deres engang antagne Lognagtigheds og Forestillelses System blev endnu bestandig ved at skjule Sandheden og med den samme Uforskammenhed at skjule Napoleons og Sines nærforestaaende Ødelæggelse. Endelig efter tusende Omsvad maatte man tilstaae at Napoleon, ikke var mere end nogle Mile fra Paris. Kongen. som Ministrene ikke havde frygtet at føre bag Lyset, havde neppe Tid til at tænke paa sin Flugt. Han viste ved denne sørgelige Leilighed en Aandsstyrke, som ikke nok kan berømmes. Hans Opførsel, var ikke liig en krigerisk Prinds, der For for Fod forsvarer sin Hovedstad og ikke forladet den, uden skjælvende af Raserie og Fortvivlelse, men liig en god Fader, der ikke uden Smerte fjerner sig fra det Tag hvorunder hans Børn ere fødte. Man havde troet at Napoleon ville holde et thriumpherende Indtog i sin Hovedstad, men deri bedrog man sig, han gav sine gamle Grenaderer, Ordre til at udhvile en Dag i Fontaineblean.