Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1846-07-29
Uhrmager Kyhl stemmede for Comitee, Provst Plesner miskjendte ikke en fri Forfatnings gode Sider, men troede i de lavere Classers Interesser at maatte stemme imod Comitee. Proponenten paaviste det Ugrundede i den Anskuelse, der havde bestemt den foregaaende Talers Botum. Brændeviinsbrænder Sidenius: Saa ofte der har været Tale og Stænderinstitutionens Udvikling, har jeg altid taget Ordet og stemt derfor. Derfor vil jeg et heller denne Gang undlade at udtale min Overbeviisning, at der ikke kunde vederfares Landet nogen større Lykke, end om Forfatningen blev fri. Jeg skal ei gjentage de Grunde, som alt ere anførte af de ærede Talere, som deele Anskuelser med mig i denne Sag, men ganske henholde mig til disse; men, da man er kommen ind paa Citater nes Gebeel, skal jeg blot, af et Skrift, som i sin Tid er udgivet af den ærede 5te Kjøbenhavnske Deputerede, kort Tid for hans Valg, tilføie et lidet Stykke om Skattebevillingsretten. Han siger nemlig: "Men fordi Jntet i Verden kan sikkre for, at Fremtiden ikke kan bringe Noget, der vilde gjøre den rolige og gradvise Ombygning af vore Statsforhold til en Umulighed, og fordi Jngen kan være Borgen for, at Forbedringens Frugter ville fuld modnes, naar de Garantier savnes, som ikke blot ville sikkre deres Bestaaen, men som ogsaa skulle sikkre, at der bestandig arbeides paa dem med den samme Jver og Kraft, og i den samme Retning; derfor mener jeg, at man ikke blot hør have Øieblikkets nærmeste Trang, men ogsaa Fremtiden og vore Børns og Børnebørns store og hellige Krav for Øie (vide Pag. 39 om Skattebevillingsretten og Constitutionsspørgsmaalet af David). Og fremdeles siger han i samme Skrift, Pag. 40: "Dog – jeg vil ikke opholde mig ved Ord, som Forstemthed aabenbart har lagt Professor Bang i Pennen, men hellere slutte i det Haab, at ingen Forstemthed og ingen Miskjendelse maa indblande sig i den store og alvorlige Debat, hvori disse Blade kun ere et ringe Jndlæg, men som i sin hele Betydning maa blive gjennemført der, hvorhen nu Folkets Blikke ere rettede med spændt Forventning, og hvorfra Kongen og Landet have lige Krav paa at høre et fuldgyldigt Vidnesbyrd om Folkets Ønsker og Trang. Thi om Meningerne og Anskuelserne om, hvad der nu bør skee til Danmarks Bedste, og hvorledes dette bor skee, kunde være nok saa forskjellige, derom bør Alle, være enige, at Meningerne frit og uforbeholdent bør udtale sig, og Jntet er vigtigere, end at den Konge, til hvem Alle gode Borgere bør see hen med fast Tillid og glade Forhaabninger, fordi han kun vil see sin egen Lykke i Folkets Lykke, erfarer dettes sande Stemning og Folkerepræsentatinens hele Overbeviisning. Jeg vil ganske gjøre disse Ord til mine, og af mit hele Hjerte stemme for en Comitees Nedsættelse. Professor David. Jeg havde hverken ventet eller ønsker at tage Ordet paa dette Sagens Standpunct, men da det synes, at man her vil vække Mistanke om, at de, som man hører, eller som man blot aner, ikke nu at være gunstigen stemte for Sagens videre Behandling, ikke i deres Stemmegivning ville rette sig alene efter deres samvittighedsfulde Overbeviisning, som det er enhver Deputerets Pligt at følge, og at dette kun skulde være forbeholdt et eget Parti eller endogsaa kun visse Jndivider heri Salen, saa finder jeg heri en Opfordring til allerede nu at erklære, at, ligesom jeg er forvisset om, at Proponenten er fremkommet med dette Forslag i den samvittighedsfulde Overbeviisning, at det vilde tjene til det almene Vel, saaledes maa jeg beklage, at Forslaget er fremkommet, da det er min samvittighedsfulde Overbeviisning, at det ikke kan tjene til Landets Vel; og jeg skal gjøre Rede herfor. Da man i 1840 strax efter Thronskiftet udtalte Ønsket om, at Hs. Majestæt vilde forunde Landet en fri Forfatning, da ogsaa jeg udtalte dette Ønske lydt, og da jeg i det Skrift, hvortil en anden Deputeret har henpeget, hævede min Stemme mod den høitagtede Mand, som nu beklæder Commissarii Sæde, da vare Forholdene ikke de samme som nu. Den udtalte sig i Folket Trang til større Garantier, Higen efter en mere levende Deeltagelse i Lovenes Tilbliven og Skatternes Bestemmelse, og ved Siden heraf et stærkt Haab om, ja en fast Tro til, at Kongen vilde opfylde Folkets Ønsker, i denne Retning. Desuden indsaae man, at der i den nærmeste Fremtid vilde være Forhold at ordne, hvor det vilde være af den største Vigtighed, at Danmark, hvorved man forstod Jylland og Øerne, var i Besiddelse af en fri Forfatning ligeoverfor Hertugdømmene, og at Rigets Søndersplittelse snarest vilde forebygges, naar Danmark kom i Besiddelse af Institutioner, hvorved Hertugdømmene kunde føle sig tiltrukne til det. Den ærede Taler, som har citeret det af mig dengang udgivne Skrift, vilde et Par Sider iforveien have fundet det udtalt som min Overbeviisning, at Jndrømmelsen af fri Institutioner, ved hvis Deelagtighed Slesvigerne vilde føle sig lykkelige, vilde tilveiebringe en langt hurtigere og langt inderligere Forening mellem Slesvig og de øvrige danske Provindser, end det kan skee paa nogen anden Maade, eller ved noget andet Middel." Hvad var det altsaa, der i 1840 bevægede mig, og sikkert en stor Deel af de Mænd, som tænke før de tale, til at hæve vore Stemmer og udtale Ønsket om, at Kongen vilde forunde Landet en Constitution. Paa den ene Side Overbeviisningen om en fri Forfatnings store Goder i alle mo dende Tilfælde, og Haabet, ja endog Formodningen om, at Regieringen vilde arbeide til det af Folket paapegede Maal, og paa den anden Side Erkjendelsen af, at en fri Forfatnings Jndførelse, foruden alle dens andre væsentlige Goder, og for at betrygge Fremtiden, netop paa den Tid kunde tjene som et Binde middel mellem Statens Dele, og kraftigen modarbeide deres Søndersplittelse. Men der er een Ting, mine Herrer, som jeg især beder dem erindre, at jeg altid har sagt og lært - og jeg opfordrer Enhver saavel i som udenfor Salen, i hvad jeg har skrevet eller paa Lærrestolen talt, at paavise mig et eneste Sted, hvor der endogsaa kunde være blot Skygge af Afvigelse herfra -at Landets Udvikling kun kan skee heldigt, og at en fri Forfatnings Jndførelse kun kan blive til sand Tarv for Staten, naar Regjeringen og Folket arbeide Haand i Haand, og naar den gives frivillig og efter Overbeviisning af Fyrsten. En Regenten paatvungen fri Forfatning er en Løgn. Men hvorledes ere Forholdene nu, At Øieblikket til at forlange for Danmark en Constitution, med Hensyn til Forholdet til Hertugdømmene, netop nu er det alleruheldigste, skal jeg strax omtale; og efterat Kongen ikke tog de i 1840 udtalte Ønsker om en fri Forfatning i Betragtning, hvorledes vil man da nu indbilde sig, at et saadant Forslag, som det, det foreligger os, vilde finde Indgang, eller at han efter et saadant Forlangende, vilde sammenkalde en constituerende Forsamling, for at nedlægge sin Magt i dens Hænder og paa denne Maade at indføre en fri Forfatning? Det kan ingen bilde sig ind, som kjender det Mindste til Forholden hos os eller til Historiens Gang. Saa viis mig da et eneste Exempel i denne, hvor den frie Forfatning er bleven til paa den af Proponenten antydede Maade, og i det Hele uden at en af de trængende Nødvendigheder, som afgjøre Staternes Skjæbne, og som indtræde i Tidernes Løb, har været tilstede. Den anden Grund, som især kunde gjøres gjældende i 1840 for netop da at udtale Ønsket om en fri Forfatnings Jndførelse, var Forholdet til Hertugdømmene. En fri Constitutions Indførelse i 1840 vilde have været Midlet til at trække Slesvig over til Denmark, men en saadan Constitution, som man nu synes at ville forlange, vilde tværtimod være en ny Bom mellem Slesvig og Danmark. Jeg skal søge at vise dette, og at Proponentens Forslag er umodent og upractisk, netop med Hensyn til det Udgangspunct, han har valgt. Jeg veed, at dette vil klinge haardt i Proponentens Øren, men han har opfordret Enhver, at fremkomme med sine Jndvendinger, da han derpaa vilde gaae ind i Enkelthederne, og jeg skal derfor fremkomme med min Mening om hans Forslag, uden at indlade mig paa Competencespørgsmaalet, hvortil de fleste Talere, der hidtil have yttret sig, have holdt sig. Først maa jeg da gjøre opmærksom paa, at Proponenten selv har antydet, at han har givet efter for den Jndvending, som saa ofte er bleven fremført fra en anden Side, at man altid, ved at forlange en Constitution, kun er bleven staaende ved det blotte Forlangende og ikke viste dets practiske Udforbarhed, og at han har meent, at et Andragende om en fri Forfatning burde være saa bestemt, at det altfald kunde tjene til Udgangspunct for Sagens Behandling her i Forsamlingen. Men hvorledes er det foreliggende Forslag, Hvis den ærede Proponent var fremstaaet og havde sagt: Trangen til en fri Forfatning er ikke mindre tilstede her i Landet, end i 1840; Ønsket om en fri Forfatning er ikke mindre levende nu end da, om det end ei udtaler sig saa lydeligt som før, lader os for Thronen udtale Ønsket om en fri Forfatning, og bede Kongen om at forunde os den – vilde vi da ikke have havt en bedre Grundvold for vore Forhandlinger end den, han nu har givet os, vi vilde da have havt et Udgangspunct, hvis Betydning Alle vilde kunne have fattet og forstaaet, og han vilde da have antydet et Maal, som idetmindste ikke indeholdt en indre Umulighed for alle dem, der ikke savne en nogenledes klar Jndsigt i, hvorledes statsretlige Forhold kunne ordnes. Men det er det, som jeg beklager, og beklager ogsaa i den constitutionelle Sags Jnteresse, at dette Forslag indeholder et Beviis paa Vanskeligheden af, nu at løse denne store Opgave paa en heldig Maade, og Proponenten maa undskylde mine Ord – hans og hans Parties Uformuenhed til at gjøre det. Det maa skade den Sag, hvis Betydning og Vigtighed ogsaa jeg er langtfra at miskjende, at, naar den fremkommer og meest søger at gjøre sig gjældende, saa fremkommer den paa en Maade, som, langtfra at kunne gjøre Folkets Tro til den stærk, tvertimod maa svække den forstandige og ikke vildledede offentlige Menings Forhaabning, og som ikke kan Andet end hos dem, der ikke ere hildede i Partisygens Lidenskaber, nedbryde Haabet om, at de, som ville være Folkets Veiledere, forstaae at føre dem til det rette Maal. Jeg beklager, at ogsaa dette Forslag skal give den constitutionelle Sags Modstandere Vaaben ihænde for at godtgjøre: at en fri Forfatnings Indførelse for Øieblikket hos os er en Umulighed, fordi det her viser sig, at hvad man forlanger, vilde føre til et uforstandigt Resultat og er aldeles upractisk, og at man ikke vilde have Uret i en saadan Dom, det skal jeg nu korteligen søge at gjøre opmærksom paa Proponentens Udgangspunct er, at Sagen med Slesvig ikke er afgjort, at Erklæringen i det kgl. aabne Brev ikke binder Slesvig uadskilleligen til Danmark, men at der maa handles. Javist maa der handles, men i en klog, forsigtig Aand, med Fasthed og upartiskhed, forat forbinde igjen, hvad der stræber efter at adskilles, og saaledes at Slesvig ikke for bestandig føler sig frastødt fra, men tvertimod tiltrukket til Danmark. Men hvorpaa gaaer Proponentens Andragende ud, Først paa, ligesom det aabne Brev er udkommet, at anraabe Kongen om, at Slesvigs provindsielle Forhold maa ordnes, førend Slesvigerne selv have udtalt sig derom, dernæst, at Slesvigs constitutionelle Forhold, tilligemed Øernes og Jyllands, maa ordnes i en constituerende Forsamling, valgt efter de nu bestaaende Valglove, dog med Undtagelse af fri Valgbarhed, og altsaa i hvert Tilfælde i en Forsamling, hvori de slesvigske Constituenter ligeoverfor det øvrige Danmarks vilde være i en født Minoritet. Vilde Østifternes og Jyllands numeriske Overvægt af Medlemmer i en constituerende Forsamling ikke give Slesvigerne de stærkeste Vaaben ihænde til at beklage sig over Forurettelse og til at paastaae, at det Hele igrunden kun var et Spilfægteri med deres Deeltagelse i den constituerende Forsamling? Det er det Middel, hvorved Proponenten mener, at Slesvigerne skulle vindes, og for ikke at blive misforstaaet, hvorledes han vil sikkre Østifternes og Jyllands Jnteresser i mulige Conflicter med Slesvigs, har han endogsaa, som allerede bemærket, tilføiet, at Medlemmerne til den constituerende Forsamling skulde vælges efter den nærværende Valglov. Jeg skal nu gaae over til at vise, hvorledes han har bestræbt sig for, at Ønsket om en fri Forfatning skal vinde Indgang hos Kongen. Kongen skal bønfaldes om snarest muligt at lade forelægge en constituerende Forsamling Udkastet til en fri Forfatning til Overveielse og Beslutning. Jeg tillader mig at spørge Proponenten, hvad han har tænkt sig derved, at der skal forelægges en constituerende Forsamling til Beslutning det omtalte Udkast. Vilde han have et Modstykke til, hvad der hidtil har været det Almindelige ved Forfatningernes Tilblivelse, at Kongen har octroieret Folket et Charte, og skulde under vor fredelige og rolige Udvikling Folkets Deputerede octroiere Kongen et Charte Kongen skal forelægge Udkastet til Forfatningen og Parlamentet skal beslutte derover; men naar nu Kongemagten ikke kan gaae ind paa Parlamentets Beslutninger, hvad da, Skal Kongen bønfaldes om at forlene den constituerende Forsamling en Omnipotents, af hvis forstandige Afbenyttelse han forventer at erholde en passende Deel af sin Magt tilbage, eller hvad har Proponenten tænkt sig ved en en constituerende Forsamling, og har han kun brugt dette Ord for at skjule sine Tankers Uklarhed eller for at hensætte Forlangendet til en Region, hvor man saa let kan lægge Lidt til eller tage Noget fra Saa viis mig da et eneste Exempel paa en lignende Udvikling af Samfundsforholdene, som den, Proponenten vil have, at en Stænderforsamling skal begjære, og, jeg gjentager det, under Forhold, hvor der ingen bydende Nødvendighed til at løse Knuden, ved at overhugge den, er indtraadt i Statslivet. Men lad os nu see, hvorledes Proponenten vil have at de statsretlige Forhold til Holsteen og Lauenborg skulle ordnes. Først vil han have at Stænderne skulle erkjende de Troesartikler som en Sandhed, fra hvilke han og et vist Parti med ham udgaaer, og som de vedblive at ansee som en politisk Grundsteen, tiltrods for Alt, hvad der er anført og godtgjort mod deres Rigtighed, at Holsteen og Lauenborg, fordi de ere Deele af det tydske Forbund, ere Danmark paa en Maade vedkommende, og at Kongen af Danmark som Hertug af Holsteen ikke er Souverain i dette Hertugdømme, fordi han er Forbundsmedlem. Han vil have, at et dansk Parlament og Kongen af Danmark skal underhandle med det tydske Forbund om Holsteens unionelle Forbindelse med Kongeriget. Saa viis mig da et eneste Exempel siden 1815 paa, at den ved Forbunds actens § 1 som Souverain i Forbundstaten erklærede Landsfyrsthar underhandlet med Forbundsdagen om den Forfatning og Forvaltning, som han vilde give sit Land. Men jeg vil see bort fra det politiske Drømmeri, som her udtaler sig. Proponenten vil, at det danske Parlament, efterat det nye Danmark er constitueret, og ved hvis Constituering, som jeg allerede har viist, Slesvigernes Indflydelse ikke har kunnet være Andet end et Spilfægteri, skal ordne Forholdene med Holsteen og Lauenborg, efterat Successionsforholdene i Hertugdommene ere bragte til en endelig Afgjørelse. Men, naar Holsteens Andeel i Beskatningen og øvrige Forhold til Danmark ikke forinden et streret, hvorledes skal da det danske Parlament kunne beslutte om de fælles Finantsanliggender og om de øvrige fælles Statsforhold, Proponenten gaaer aabenbart ud fra en constitutionel Adskillelse som given, men vil dog, at den af ham som given forudsatte Betingelse først i Fremtiden, og Gud veed: naar, skal blive til! Jeg troer imidlertid at have sagt nok, for at vise, at man efter samvittighedsfuld Overveielse maa komme til at stemme mod et saa umodent Forslag, ved hvis Frembringelse man muligen her kun har havt til Hensigt at opfriske den constitutionelle Idee, hvis Vedligeholdelse i Folket man anseer for vigtig, men som sandeligen ikke vedligeholdes paa den rette Maade og bringes til et klart og kraftigt Liv, ved at hentyde til Formaal, som ere uopnaaelige, og ved at antyde Veie til Opgavens Løsning, der ere upractiske. Ja, Jngen kan ønske, at den constitutionelle Jdee skal uddøe i Folket; det vilde være at ønske vor hele Udvikling i Strid til vor Tidsalders Ideer og Aandsudvikling; Ingen kan ønske, at den Sands og Lyst til at medvirke i Statens offentlige Anliggender, til at erholde Indflydelse paa Lovenes Tilbliven og Skatternes Fordeling, som en høiere Cultur og Almeenaandens Oplivelse har vakt, maa sløves eller uddøe i Folkets Barm. Der kan komme Tider og Omskiftninger, og de kunne ligge i en næmere eller fjernere Fremtid, hvor det ikke blot er ønskeligt, men hvor det er af høieste Vigtighed, at denne Sands og Aand, og Kraften til at medvirke til Statens Vel, maa være levende og udbredt i Folket, og hvor vore Børns og vore Børnebørns Vel kunde være afhængigt af, at vi ikke skride tilbage i vor politiske Udvikling. Men jeg vil spørge, om den Maade, hvorpaa Proponenten har meent, at den constitutionelle Sag skulde holdes aaben, og at den constitutionelle de skulde opfriskes, er den rette, eller den, af hvilken man kan vente heldige Frugter, Jeg vil spørge, om disse kunne ventes af at hentyde paa et Maal, der er uopnaaeligt, og at foretegne et Billede paa vore Forholds Ordning, der taber sig i Dunkelhed; thi det behøver jeg ikke at gjøre Mange her i Salen opmærksom paa, at en saadan Ordning af Samfundsforholdene som den, Proponenten vil have at Stænderne i Folkets Navn skal begjære af Kongen, ikke har noget Tilsvarende i Historien. Og kunne vi i det Hele vente, at vore Forholds Udvikling vil følge en anden Gang end den almindelige, end den ved Historiens Erfaring stadfæstede, Jeg tilstaaer det, jeg har selv engang næret en skjøn politisk Drøm, at Christian den Ottende, i hvem jeg tidlig beundrede hans høie Aandsgaver og en glødende Kjærlighed til det Land og Folk, til hvis Styrelse han af Forsynet var udkaaret, en dyb Agtelse for Frihed og for Frihedsideens Realisation i Staten, – at han vilde tilbagegive Folket den Deel af Kronens Magt, som han maatte erkjende, at til Folkets Held, og for at sikkre Statens Fremtid burde forlehnes det, og at han, uafhængigt af ydre Forhold, vilde gjøre det, saasnart han maatte erkjende det som et Folkeønske. Men jeg tilstaaer ogsaa, at jeg, efterat jeg har seet, hvorledes de i 1840 udtalte Ønsker om en fri Forfatnings Indførelse ere blevne modtagne af Kongen, og efterat jeg har maattet erkjende, hvorledes Begivenhedernes Gang har gjort det vanskeligere og stedse gjør det vanskeligere, formedelst Danmarks særegne Statsforhold, at indføre en Forfatning, hvori Kronens Magt og alle Landsdeles Held i samme Grad var garanteret, finder mere Betænkelighed ved at udtale Ønsket om en fri Forfatnings Indførelse for Øieblikket og under de nærværende, med Hertugdømmerne langtfra ordnede, Forhold. Jeg tager ikke i Betænkning at udtale denne min Stemme, om end de næste kjøbenhavnske Valg, som en æret Deputeret har antydet, skulde være afhængige af, hvorledes man afgiver sin Stemme i denne Sag; thi vel har ogsaa jeg min Forfængelighed, og vel sætter jeg nu som for min Stolthed i, i Kraft af mine Medborgeres Tillid, at kunne medvirke til det offentlige Vel, men jeg kan dog ikke sætte den Lyst, at kunne blive i Besiddelse af mine Vælgeres Tillid, over den Pligt, at udtale mig efter min samvittighedsfulde Overbeviisning om, hvad der vil tjene til det almene Vel; og efter denne min Overbeviisning maa jeg, ikke mindre i den constitutionelle Sags, end i vor fredelige Udviklings Interesse, udtale som min faste Beslutning, at jeg uden Hensyn til Competencespørgsmaalet agter at stemme mod Comitees Nedsættelse i nærværende Sag. Grev Knuth erklærede sig constitutionelsindet, men fandt Forsamlingen incompetent til at petionere om en Constitution, og kunde desuden kun ønske en saadan, naar den fremgik af Kongens fri Bestemmelse baade angaaende Sagen selv og ethvert dens hvorledes; han stemmede altsaa imod Comitee. Directeur Sager ansaae ikke Forsamlingen for incompetent til at behandle Sagen, og erklærede sig desuden iblandt dem, som ansee en Constitution som det eneste Middel til at sikkre Fædrelandets Fremtid, idet han forøvrigt var enig med David i Maaden, paa hvilken bør udvikle sig; men han stemmede imod Comitee, fordi han fandt Forslaget at fremtræde med Tomhed og at være et Jntet. Kammerraad Petersen stemmede for Comitee. Grosserer Meinert stemmede for Comitee. Capitain Buchwald stemmede for Comitee. Examinatus juris Maalde stemmede for Comitee, Kammerherre Bentzon stemmede mod Comitee Cancelliraad Haastrup stemmede for Comitee. Raadmand Hansen. Jeg havde ikke troet, at de ærede Deputerede, som vare af den Mening, at Forsamlingen ei er competent til at befatte sig med nærværende Sag, vilde have gaaet saa meget ind paa Realiteten. Da dette imidlertid nu er skeet, skal jeg tillade mig et Par Ord. Naar jeg tidligere har yttret mig for, at Sagen maatte komme under Comiteebehandling, saa var dette ingenlunde, fordi jeg var enig i den Maade, hvorpaa Proponenten havde foreslaaet, at Sagen skulde tages under Overveielse, ligesom jeg heller ingenlunde kunde tiltræde alt, hvad han i Præmisserne til sine Indstillinger har anført. Dette har jeg troet alt nu at burde bemærke. Jeg skal tilføie, at, ligesom Flere fra andre Sider have yttret, troer jeg, at, dersom vi nogensinde skulle opnaae en Udvikling i Samfundsforholdene, maa denne udgaae fra en frivillig Overeenskomst mellem Kongen og Folket, og, som af Grev Knuth bemærket, derefter meddeles ved en fri Beslutning af Hs. Majestæt, og nogen anden Fremgangsmaade eller nogen anden Anvendelse af Petitionsfriheden i denne Sag end i alle andre har jeg aldrig tænkt mig. Jeg mener, at Forsamlingen maa være i sin gode Ret, ved at benytte sig af sin Frihed ogsaa i dette Tilfælde, naar den har den Overbeviisning, at, hvad der vil fremkomme deraf, beroer paa Hs. Majestæts egen frie Villie. Jeg maa gjøre dHrr., som have udtalt sig for den constitutionelle Jdee in abstracto, opmærksom paa, at de, naar de sige, at Folket ikke er modent til en fri Forfatning, i Virkeligheden forkaste Ideen herom; thi dette er en Jndvending, som man kan gjentage til evige Tider. Jeg troer, at, naar man er gjennemtrængt af Ideens Sandhed, er det altid den rette Tid til at fremkomme med den paa rette Sted. Jeg har bevæget mig meget i den Samfundskreds, hvori jeg hører hjemme, og jeg har hørt mange redelige Mænd udtale deres dybe og inderlige Overbeviisning om Ønskeligheden af en friere Forfatning, og dersom man kun ei længere vilde lade de Ord lyde, at man handler mod Eed og Pligt ved at yttre sig til Fordeel for de constitutionelle Jdeers Realisation, vilde man vist høre mange af Folkets bedste og meest oplyste Mænd føre et andet Sprog end nu, og de vilde neppe længere bestandig tale om at haabe og vente. Jeg maa derfor gjentage, at Sagen efter min Formening egner sig til at komme under Overveielse af en Comitee. By- og Herredsskriver Olivarius stemmede for Comitee. Jernstøber Lunde: Hvad angaaer Spørgsmaalet, om der virkelig blandt Folket yttrer sig Ønske om en Constitution, troer jeg, efter mit Kjendskab, at kunne besvare dette bekræftende. Naturligviis gjælder det kun den Classe af Borgere, blandt hvilke jeg bevæger mig, ligemeget om det saa er Philistere eller ikke. Naar man i 1840 tilstod, at der var Trang til Forandring, men den kongl. Commissarius har bemærket, at det senere har viist sig, at denne Trang ikke er grundet, saa troer jeg, at Aarsagen hertil maa søges ikke i nogen Forandring af Folkets Ønsker, men i de bestaaende Forhold. Man maa ei glemme, hvorledes Statsforfatningen er, hvorledes alMagt og Herlighed kommer fra oven, og hvorledes Hs. Majestæt i sin Tid tilkjendegav de Embedsmænd, som havde underskrevet Skattebevillingspetitionerne, sin Misbilligelse. Naar den kongl. Commissarius, som et Beviis for vor Frihed, anfører, at Embedsmændene uhindrede kunne benytte Trykkefriheden, da maa jeg bemærke, at, hvis jeg kunde gjøre noget i saa Henseende, vilde jeg snarere ansee det ønskeligt, om det ikke var Tilfældet; thi det er de samme Embedsmænd, som Hs. Majestæt i lignende Anledning har tilkjendegivet, at de ei maae benytte den de øvrige Borgere tilkommende Frihed. Jeg skal tillade mig at gjøre opmærksom paa eet Factum, idet jeg maa overlade til Enhver, hvor høit eller hvor ringe han vil vurdere det, det nemlig, at de Talere som have yttret sig imod Forslaget, enten ere Embedsmænd, eller Mænd, som have modtaget Benaadninger af Regjeringen, eller dog kunne vente saadanne, det er ingenlunde min Hensigt hermed at kaste Skygge paa Nogen; men jeg vil bede Enhver lægge Haanden paa Hjertet, og gjøre sig selv Rede for, om han kan sætte sig ind i den Borgerclasses Følelser, hvortil jeg har den Ære at henhøre. Jeg vil ikke beskylde Nogen, men jeg troer, at, naar man bevæger sig i en meere ophøiet stilling, kan man ei saa let trænge ind i de andre, ringere Classers Meninger. Jeg agter at stemme for en Commitee. Prof. David. Jeg vil tillade mig at rette det Spørgsmaal til den anden Side, om de med Haanden paa Hjertet tør paastaae, at de tilfulde gjennemskue og forstaae de Forhold, hvorpaa det i Særdeleshed kommer an ved Afgjørelsen af denne Sag, og om det ei er tænkeligt, at der gives meget rimelige Grunde, som de synes at have overseet, til at Meningerne fordet Ene kunne være de fremherskende i een Classe, og for det Andet i en anden Classe. Det er hverken Lysten til Ordener og Embeder eller Higen efter Gunst, der bestemmer Overbeviisningen, snarere i een Stand end i den anden; men den Kjendsgierning, som udhæves, har formodentlig sin Grund deri, at Opfatningen af Forholdene og Tankegangen i Betragtningen af Staten er anderledes i den ene Classe end i den anden. De, som have et nærmere Bekjendtskab med Historien, større Verdenserfaring, og en derpaa grundet høiere Betragtning af Begivenhederne, dømme anderledes end de, som staae paa et andet Standpunct; alt dette forklarer, hvorfor Mænd i forskjellige Livstillinger dømme forskjelligt i Sager som den nærværende, og man behøver sandelig ikke at søge Begrundelsen heraf i egistiske Hensyn. Jeg skal endnu kun tillade mig den bemærkning, at de Mænd, som forlange at man skal være aaben imod Regjeringen, ei burde forglemme at være aabne imod deres Colleger, og at de, naar de ville fremkomme med Beskyldninger, skulle gjøre dette aabent, og ikke burde, sigende, at de ikke ville beskylde Nogen, dog kaste om dem med grove Beskyldninger. Etatsraad Stenfeldt: Jeg kan som kongelig Embedsmand ei lade ubesvaret, hvad her er sagt. Det var ønskeligt, om man her i Forsamlingen ei vilde i sine Foredrag classificere Medlemmerne og tage Hensyn til den Livstilling, hvori enhver befinder sig. Selv har jeg altid yttret min Mening, uafhængig af alle fremmede Hensyn. Naar man beskylder Embedsmænd og Andre for, ved deres Yttringer at beile til Regjeringens Gunst, da er der sandelig ikke færre, som beile til Folkegunst. Jernstøber Lunde: Naar man vil lægge Mere eller Andet i mine Ord, end hvad der er sagt, maa jeg protestere derimod. Jeg har ikke villet beskylde Nogen, men jeg har kun appelleret til Enhvers Samvittighed. Naar der, ved hvad der er yttret og Beilen til Folkegunst, skulde være sigtet til mig, er jeg rede til enhver Tid og paa ethvert Sted at svare paa denne Beskyldning; men jeg har ikke altid kunne erkjende dem, som ere de Ordførende, for Folkets Anførere. Da jeg nu ikke har denne Mening, maa jeg have Beviser for at overtydes, ligesom jeg ogsaa gjerne vilde see Beviser for, at den nuværende Regjeringsform er den rette, hvilket de senere Aarhundreders Tildragelser synes at modbevise.