Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-06-27
De lærde Herrers Anke gaaer i Grunden ud paa 2 Poster. Den første, at Tonen i det Hele ikke er fiin nok, klinger især rart i Dr. Badens Mund, af hvis Fiinhed og Belevenhed der gaaer Rye, i det mindste saavidt Skilderiet læses; men den Punkt, tænker jeg, vi kan gaae forbi, som tilstrækkelig oplyst ved det foregaaende. Den anden: om Utroskab og Forvanskning, seer forfærdelig farlig ud, dog kun hvis man er angest i Blodet og troer hvad Herrerne siger; thi ellers er der ikke mindste Fare paa Færde. Et nøjere Eftersyn lærer nemlig strax, at Forvanskningen bestaaer deri, at Meningen er givet med lette, naturlige og livlige, istedenfor de tvungne, stive og døde, som baade Hr. B. og Hr. - ja hvad skal man kalde ham - og Hr. R. er forliebt i Saaledes f. Ex. det Sted om Palnatoke, som Grundtvig har oversat: "Der tjente en Mand i Kongens Gaard ved Navn Toke, som i Flinkhed til alt hvad han skulde bestille overgik sine Medtjenere, men fik netop for sin Dyds Skyld en Deel Avindsmænd, det kan Recensenten ikke lide, men foretrækker Schousbølles: "En ved Navn Toke, som en tidlang havde tjent Kongen i Krig, havde ved sine mange Fortjenester, hvori han lovergik alle sine Kammerater, forskaffet sig mange Fiender, som med skjele Øine ansaae hans dydige Opførsel og det, som følger strax paa: "nu traf det sig engang, som han sad i et godt Lag og havde kikket vel dybt i Kruset, at han blandt anden Ølsnak roste sig o. s. v." over det skriger Recens. Ak og Vee, skjøndt man seer nok Grundtvig har alene ved de spasende Ord: Ølsnak og kikke i Kruset, udhævet hvad i Origmalen dunkelt antydes ved Ordet temulentius, nemlig at Snakken kom af Drik, altsaa virkelig var, hvad man paa godt Dansk kalder Ølsnak. Hellere vilde den lærde Mand havt det Hele dødt og livløst efter Schousbølle: "denne havde engang til et Gjestebud anført nogle ubesindige Ord og brystede sig af &c. Det samme er Tilfældet, hvor Udtrykket: Skræddersteg og Skomagertærte forekommer, det vilde de Lærde efter Originalens obsonium agreste vel oversat ved Bondesuul eller grovt Flesk eller Landsbykost, men ei at tale om Meningen, saa har man ved Skrædderstegen og Skomagertærten Spasen ovenikjøbet. Endnu et Exempel pruden til monitor tametsi despicabilis videatur respuendus non est har Grundtvig givet ved Ord sproget: et godt Raad er Guld værd, om saa Rakkeren gav det; og maae man ikke tilstaae det rammer paa en Prik; lige efter Ordene hedder det: den, som raader til Klogskab, skal man ikke foragte, om han end synes foragtelig. Hvad skal man nu sige til saadanne Stavelseslikkere, som her skraale: Plathed, Forvanskning, Uhøviskhed; maae man ikke sige: deres Hjerner ere baade platte og flakke, og deres Skraal en uhøvisk Forvanskning af Sandheden. Jeg veed meget vel at mange ville tænke jeg anfører kun saadanne Steder, hvor de kloge Folks Dumhed falder ret i Øinene, og det gjør jeg rigtig nok ogsaa, deels for Kortheds Skyld, deels ogsaa fordi det er mig nok at vise, Herrerne have paa visse Steder aabenbare recenseret op af Væggene. Naar dette indsees af hvem der ei selv kan dømme mellem Dansk og Latin, da har jeg naaet min Hensigt, thi da tager man sig i Agt for at blændes af den fældte Dom, og saa sandt det staaer fast, hvad jeg har udviklet om Stilen i det Hele, da siger det ikke stort, om en ordentlig lærd Mand kan bevise, at paa et enkelt Sted Meningen virkelig er forfeilet; thi Grundtvig har aldrig udgivet sig for, i noget Stykke at være en Pave, og en rimelig Modstander kan hos ham finde et rimeligt Giensvar, som hans Adfærd mod Prof. Rask viser, der er den eneste ordentlige Recensent, han nogensinde har havt.