Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-02-08
(Af et Brev fraen dansk Reisende i Paris, om den franske Konst Udstilling, af 6 December 1819. Jeg vil begynde de faa og ubetydelige Notiter, jeg kan give Dig om enkelte Malere og deres Arbeider, med Girodets udraabte Maleri, som først for omtrent 3 Uger siden er udstillet paa Salonen, og som har deelt den almindelige Jnteresse og Conversations Yndlings=Theema i hele Paris, med den længe ventede, nu endelig opfyldte Ministerforandring, med Kamrenes forestaaende Aabning og Gregoire's Valg til Deputeret. - Girodet skal have arbeidet paa dette Stykke i flere Aar, inden det blev fuldendt. J nogen Tid har det været kjendt fra hans Atelier af Enkelte, som havde personlig Adgang til ham; og Lovtalerne derover, inden det blev offentligt, have været umaadelige. Endelig aabenbarede det sig, bekrandset med en Laurbærkrone af Girodets Venner eller Elever, paa Salonen, efterat Girodet, en ivrig Royalist, efter Ludvig XVIII. Ønske, havde præsenteret det for Kongen den 4de November. Hele Paris strømmede nu paa ny til Expositionen, hvor der allerede begyndte at blive temmelig tyndt af Besøgende. J de første Dage var det næsten umuligt at trænge sig igjennem den Stimmel, som sperrede hele Galeriet paa det Sted, hvor Maleriet hænger, og saa snart man kom ind, hørte man den lydelige Surren af de henrykte og beundrende Beskuere, baade Royalister, Ultra's og Liberaler, der halv sagte yttrede deres Fryd over at see dette admirable ovrage," til hvis Beundring Ludvig den 18de selv havde angivet Tonen. Thi, saaledes fortælle Journalerne, efterat Hans Maj. nogle Øieblikke havde betragtet det med stor Opmærksomhed, udraabte han i et Slags Henrykkelse (dans une espece denthousiame); Ak! det er superbe! og lagde til: Siig mig dog, Hr. Girodet, var De ikke selv, i Nærværelsen af Deres Galatea, i Pygmalions Forfatning, hvortil Konstneren meget galant svarede: Sire, jeg troer, aldrig at have betragtet hende uden med en Faders Øine; men det, jeg er viis paa, er, at jeg i dette Øieblik er meget lykkeligere, end Pygmalion selv. Blandt flere Complimenter, som Kongen derefter sagde Girodet, i det han undersøgde og beundrede alle Details i hans Maleri, var ogsaa den, at han, ved at bemærke det Sublime i Galatheas Bevægelse, udraabte: " Sandhed, jeg troer, hun om et Øieblik stiger ned fra sin Piedestal!" og da Konstneren tilsidst præsenterede Ludvig den 18de en Oversættelse i franske Vers af Ovids Beskrivelse over Galatheas Forvandling, med en af ham selv tilføiet ziirlig Compliment i Enden, sagde Kongen: Bravo, Mr. Girodet, ut pictura poesis, (ce que vent dire, lægger en fransk Journalist til, le pomevant autant que la picture). Naturligviis varede det ikke længe, førend alle Dagblade vare fulde af Lovtaler over det længe ventede Maleri; og over ti Colporteur og Colportricer skreg sig hæse fra Kl. 10 til 4 paa Pladsen foran Museet, ved at raabe uden Ophør, som de her gjøre, saalænge de endnu have mindste Stemme tilbage: Voila la description du nouveau tableau de Mr. Girodet pour deux ous! (Saadanne Usselheder, i Forbigaaende sagt, som denne description pour deux sous, tillade Vedkommende at lade udraabe ved Indgangen til Museet, men forbyde derimod, naar Piecen indeholder Kritik eller Satire over Nogen blandt de mest formaaende Konstnere eller Professorer ved Akademiet; som Tilfældet er med et Slags vittig Beskrivelse over Expositionen i i Vaudeviller, under Titel. Harlequin nu Musee, hvori det blandt andet, om jeg ikke feiler, gaaer ud over Grev Forbin, Directeuren over Museet; og med et Par andre Skrifter, som man ikke har fundet høflige nok i deres Kritik.) Naturligviis har Girodet heller ikke undgaaet denne; men jeg tilstaaer, at jeg endnu ikke har kunne finde nogen ret grundig, eller hans Arbeide værdig Roes eller Kritik i den hele Sværm af Dagblade, hvori det er omtalt. Jeg burde nu vel ikke, naar jeg ret gik i mig selv, sige et eneste Ord om et Maleri, hvorom det maatte være nok sagt, at maaske et Par hundrede tusinde Mennesker i Paris, hvor Alle, fra Kongen til Skoepudseren, bedømme Konstværker, have beundret og rost det med mere eller mindre Eftertryk. Men heraf fik Du da slet Jntet at vide, og det synes mig dog ilde, om Du ikke skulde vide det Mindste om det Maleri, som - saalænge det endnu er nyt - er det mest berømte i hele Frankrig; eller om Du maaske først om et halv Aars Tid, naar det her er glemt, skulde høre Noget derom. Kortelig altsaa det er Galatheas Statue, der just er ved at blive levende, og Pygmalion, der observerer denne Forvandling, som Girodet har malet. Øjeblikket, som Konstneren har valgt, uden at skrækkes af en Vanskelighed, man maatte holde for næsten uovervindelig, er det, hvor Marmorbilledet netop har begyndt at aande og Alabasteret, hvoraf Pygmalion dannede det, gaaer over til at blive Kjød, Man seer Blodets Omløb i den fine Rosenrødme, der for faa Øjeblik siden har begyndt at farve Kindernes Snee, og som allerede, skjøndt svagere breder sig over Skuldre, Bryst, Arme og Krop, hvis Muskler alt have Livets Blodhed og Bevægelse, imedens Statuen endnu med Fødderne er fængslet til Piedestalen, og man endnu seer Alabasteret i disse og i en Deel af Benene - kjendeligt i Yderdelen af Foden, hvor Maleren har ladet det beholde samme gule Skiær, som han havde givet Alabasteret i Piedestalen og det fra denne nedhængende Draperi. Alle ere enige i at beundre den Konst, hvormed Forvandlingen og Gradationen i Blødhed er udtrykt. Jeg har fundet Udtrykket af denne netop begyndende Blødhed smukt og heldigt; men hvormeget der af Benene endnu er Alabaster, har jeg ikke været istand til ret at see, for mit Øie er det kun Foden til over Anklerne, eller omtrent til Midten af det venstre Been; Andre tale om hele Benet. Ligesaa skjønt, og saa naturligt, som det vel er muligt at betegne, hvad ingen Dødelig saae, eller fuldkommen klart kan forestille sig, er det nylig vaagnede aandelige Liv, og den dermed forenede Forundring over at føle det, udtrykt i Galatheas Ansigt, i det noget synkende Hoved, og den mod Hjertet bevægede venstre Haand. At Konstneren har tænkt sig Galatheas Statue med lukkede Øine, hvis Laag hun, neppe kjendeligt, begynder at hæve, har fundet mange Kritiker, og intet kan vel og saa være urimeligere, end at forestille sig en Statue af Venus, med tillukte Øine. Men lader det sig ikke tænke, at Konstneren har villet gjøre det til Virkningen af Blufærdighed, ligesaa tidlig, som Livet hos Galathea, at hun ved det første Lysglimt slaaer Øinene ned, der hos Statuen var aabne? Om dette er saa eller ikke, maa Andre afgjøre. Men upaatvivleligt er det, at Girodehavde, om ikke gjort sin Galathea yndigere, dog givet hende endnu mere Jnteresse og overvundet endnu større Vanskeligheder, end han alt har, ved at vise os Udtrykket af Livets og Følelsens første Blik i det aabne Øje. (Fortsættes.)