Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1827-06-09
Et Kjøbenhavnsk Dampskib har megen Liighed med et Tidsskrift og dets Subskribenter, Lidt efter lidt samler det Passagerer paa Toldboden. Underveis har det Afgang og Tilgang Ved dets Anløben til andre Steder, forsvinde endeel af de gamle og indfinde sig nye. Under saadanne Afgange og Tilgange seiler man ligetil sit Bestemmelsested, og neppe er man ankommen der, saa forsvinde de alle, og der bliver ingen andre end Capitainen (Redacteuren) og Mandskabet (Medarbeiderne) tilbage. Kun deri ligne Tidsskrifterne ikke Dampskibet, at den, der vil seile med dette, maa først betale Fragten, den, som derimod vil seile med den literaire Dampskipper, kan, om han vil, ogsaa lade være at betale Fragten, da han kan følge med, som blind Passageer. Ogsaa der ligne Dampskibe ikke periodiske Skrifter, at man sjeldent hører, at et forulykkes, medens man hvert Øjeblik erfater, at et periodisk Papir=Dampskib er fløiet i Luften eller gaaet under med Top og Tavl. Literaturens Hav er ideligen bedækket med saadanne Vrag og sprungne Dampkjedler. Solen var næsten dalet, og der føiedes Anstalter til at tilberede Sengeleier for Passagererne. Tredive til fyrgetyve Mennesker, hver paa sin Maneer, begave sig her til Ro, midt under den største Uro, uden at nogen af dem syntes at paalægge sig Tvang. Folk, som aldrig havde seet hinanden, og maaskee aldrig meere ville faae at see hinanden i denne Verden, bleve til Sove kammerater. Men det var Morpheus's udkaarede Yndlinger, som lagde sig til at sove. De, som mindre stode i hans Yndest opholdt sig helst paa Dækket og morede sig ved Skibets lystige Bølgedans. Ubegribeligt var det mig, hvorledes Folk kunde sove, medens Stormen tudede, Havet brusede og Skibet hvert Øjeblik fik et saa vældigt Stød af den vrede Neptuns Trefork, at man skulde troe, dets sidste Time havde slaaet. Hver Gang en Bølge brød ind paa Dækket hørtes et Hurraraab ovenfra; men intet af alt dette var istand til at afrive et eneste Blad af den Valmuekrands, hvormed Søvnens Gud kronede her sine trofaste Dyrkere. En svensk Kjøbmand, der med sin Familie var kommen fra Norge, laae blandt Andre i en saa velsignet og tryg Ro, at da hans Tienestepige kom ind med hans skrigende Barn, som ikke vilde lade sig tilfredsstille uden af ham, maatte hun paa det alvorligste ruske i ham, førend han omsider vaagnede, og, gnidende sine Øine, udraabte, i det han blev Barnet vaer, sit: "ota litan Gossa Men end ikke dette skurrende Barneskrig formaaede at vække nogen af det øvrige Soveselskabs Medlemmer. Aurora aabnede de purpurfarved Døre, Og Titans hede Vogn stod færdig til at kjøre. Solens Opgang, som mangen ung Digter, skildrer næsten paa samme Maade som Voltaire, de chinesiske Sæder i Porphelin de la Chine, viser sig aldrig mere majestætisk end paa Havet. Den straalende Guldkugles langsomme Fremstigen, af den glatte Speilflade; de afvexlende Farver, den efterhaanden meddeler alle Gienstanden; de langsomt forsvindende Skyggepartier; Alt dette er noget, som en Claude Lorrain vel svagt kan efterligne med sin Pensel og en Virgil med fin Pen, men hvis sande Jndtryk kun kan tænkes og føles. Hvert Folkeslag har betjent sig af egne Billeder til at udtrykke dette sjelopløftende Syn. Østerlænderne sammenligne den opgaaende Sol med en Brudgom, der træder ud af sit Paulun, Grækerne med en Mø, der trukken af Gangerne Lampus og Phæton, kjøre frem af Havets Dyb og løfter med sine Rosensingere Nattens Slør. Den Sol, som jeg hidtil faae i sin Morgenpragt opgaae over Danmarks Sletter, hilsede mig nu i et fremmed Herredømme. Vi saae allerede i en Frastand den meklenborgske Kyst, og ligesom vi alt mere og meere nærmede os, øinede vi tydeligen det meklenborgske Flag, der vajede fra Badehuset i Dobberan. Vi vare ankomne der tidligere end sædvanligt. For atten Timer siden befandt vi os endnu ved Kjøbenhavns Toldbod, og nu stode vi i Begreb med, at betræde de gamle Venders Kyst. Det varede over en Fierding Time førend der kom en Baad, for at afhente de Passagerer, der skulde landsættes. Vi stege deri, og den bragte os nu hen til en Bro, hvor Badeinspecteuren allerede stod beredt til at modtage os. Men skjøndt vi vare sex Personer i Baaden, var der dog kun En, som kom, for at bruge Badet. Denne lod til at være en Hypochondrist, og havde en Ledsager, med sig. Hans første Spørgsmaal var, om han strax kunde faae et Bad? Paa Svaret: ja! fløi han afsted, og vi saae ham aldrig mere. Det syntes som om det var hans Hensigt, at gribe Hygæa in flagranti. (Fortsættes.) Elisabethol.