Berlingske Tidende, 1809-04-28
Ved Kirkholm Bugt i Assens Sogn, Bierre Herred, Weile Amt, er B funden en Ege Skibsbaad, omtrent af Størrelse, at den kan indtage og ført 3 a 4 Læs Godt, samt en Tiæretønde, hvori omtrent ka være 15 a 15 Potter Tiære. Vedkommende Eire til disse Ting, bliver herved i Følge Forordningen af 12 Marts 1790, og Placaten af 11te Juli, 1794, herved indkaldt trende Gange, til at melde sig inden den i Loren, foreskrevne Tid, sub poena præclusi & perpetui silentii, og at fremkommes med lovlige Adkomster til det Strandede. Amthuset i Weile den 18de April 1809. H. Selmer. 16 forlanges til Laans mod 1ste Prioritet i en Mølle 10000 Rdlr. med underliggende Eiendomme til 11te December Termin indeværende Aar. Om Eiendommens Beskaffenhed erholdes Efterretning hos Procurator Lange, boende No. 138 i Vimmelskaftet, til hvem man ønsker, at den der vil assistere med Laanet, behageligst vil henvende sig. Viin Tienestepige Johanne Niels Datter, fød i Øster Eagisborg, blev i December Maaned f. A. antruffen i Tyverie i mk huus om Natten, og etcaperede samme Nats Morgen i Dagningen, medtagende fine bedste Klæber, men efterlod sig foruden endeel mig frastiaalne Vare, 2 Kister og andre Sager. Da denne Pige ikke var at finde paa Efterspørgsel, anmeldte jeg Tildragelsen for Amtets Øvrighed Hs. Excellener Hr. Greve Danneschiold, som har foranstaltet hende eftersøgt, men forgiæves. Altsaa efter høibemeldte Øvrigheds nærmere Resolution, bliver herved fornævnte Johanne Niels Datter offentlig efterlyst, med Advarsel til Alle og Enhver, ikke at huse eller beholde hende i Tieneste under Straf efter Anordningerne, tillige at hendes efterladte Tøi bliver af mig overleveret til Magistraten, før i sin Tid at anvendes efter Øvrighedens Foranstaltning. Nestved, den 10 April 1809. C. Fraad. Et voxen ung Menneske, som skriver en hurtig og smuk Haand, men er E undertiden svagelig, ønsker for sin Sundheds Skyld, og for at oves i Forretninger, at komme til en Embedsmand paa Landet, enten i Siælland, eller i een af de andre danske Provindser. Han er villig endog at betale for sin Kost. Hvo som ville imodtage dette unge Menneske, vilde behage at tilkiendegive det i en forseglet Anmeldelse, med Udskrivt B. R. R. her til Contoiret, hvorfra det videre afleveres. 11dsalget af Lys og Sæbe fra Frederiksberg Fabrik er flyttet fra Sværte I gaden til Silkegaden No. 95, sammesteds sælges god frisk Haugefrøge, som maatte have noget lovlig Krav til min afdøde Mand Lorer, 2 Christian Linde, Oldermand for Guldsmed=Lauget og en af Stadens 32 Mænd, ville behage at melde saadanne Krav for min Laugværge Procurator Brenlund, boende paa Hiørnet af Admiralgaden og Viingaardstrædet Nr. 147. Annette Linde, fød Krammer. Som Laugværge. Brønlund. Minde om sal. Risbrigh. Professor Ph. Dannebrog. Denne Olding var sat i den udmærkede Virkekreds, hvor man enten kan blive den skadeligste eller gavnligste Mand, baade for medlevende og efterlevende Slægt; men ham skylde mange Tusinde og iblant den jeg selv taknemmeligste Erindring for den faderlige Oprigtighed og Anstrængelse hvormed han uafladelig og indtil sildigste Alder vaagede for at opfyldt sit høie og vigtige Kald, det : at danne Landets Sønner, som fornemmelig vare bestemte til at danne andre og tiene Staten 3de høiere Embeder, det : at danne Menneske=Aanden og ligge denne Dannelses første og fasteste Grundvold ved at plante i Ynglingernes Sind den for Kundskab og Lyksalighed meest frugtbare Rod. Lyst og Duelighed til at finde Sandhed og bedømme Tingene efter deres rette Værdie, mesterlig var hans herti sigtende Lære og mesterlig det fore brag hvormed han udbredte den, han kiendte den Jord han skulde dyrke og stemmede Oplysningen efter Fatte=Evnerne, gradeviis Udvikling stykkeviis Forklaring, forstaaelige Udtryk, ordentlig Sammenhæng, udgjorde den Vei hvor paa han søgte at indlade og indprænte de Begrelsom hørte til Lærdommen; hans blide Alvorlighed underholdt Agtsomheden og gjorde Underviisningen antagelig og vigtig, aldrig var nogen mere upartisk ved academiske Prøvelse, han vidste at forene Lemfældighed med Retfærdighed, saa at end ikke den Frygtsomme tabte Modet, eller fandt Aarsag til at klage, naar Bedømmelsen ikke svarede til hans Ønske. Dog ikke allene fra den offentlige Lærestoel sørgede han for sine Disciplers Dannelse og Vel, men fulde ligen svarende til Høiskolens Fædre=Navn var han altid og altid ligtilhængelig for dem alle og i alle deres Anliggender, lige venskabelig og velvillig imod dem alle. Forstand, Redelighed og Kierlighed som fremlyste i hans Ansigt, drog dem alle til ham, og de fandt, hvad søgde, den ukyndige Oplysning, den tvivlende Raad og Betlesning. den trængende Anbefaling og Understøttelse. Men saa gavnlig var han, fordi den fornemste Hensigt af hans Bestræbelser var at gavne, Den forfængelige Ære, som forvilder saa mange Lærde fra Sandhed, bedrog ikke her, han glimrede vel ikke men han søgte heller ikke at glimre som mange, fordi han indsaae Daarligheden af Blands uden Nytte. - Mon da ikke saadan Embedsførelse bør fremstilles og erindres som Mynster, men hans øvrige Vandel var der ikke mindre, den Viisdom som han lærte andre, bar de ypperligste Frugter hos han selv. Sandrubed, Sagtmodighed, Ydmyghed, Skaansomhed og Frygt for at støde andre endog den Ringeste; Arbeidsomhed, Afholdenhed, Tienstagtighed, og i alle disse Dyder den urokkeligste Fasthed, Jngen af de flere Tusinde, som har kiendt ham, vil modsige dette Vidnesbyrd; thi enhver som kiendte ham, høitagtede ham, ja, end mere elskede ham; men den største Belønning som Viisdom forskaffede ham var: ret at skatte Perlen af alle Kundskaber, og at danne sig selv til Menneske=Aandens høieste Bestemmelse. Guddommens Kundskal af Naturen, som han lærte andre, leedte ei denne Sandheds Ven til Ringeagtelse men til høieste Agtelse af det aabenbarede Lys ; dette Lyses Ord og fornemmelig der himmelske Glæde=Budskab var hans daglige Selskab, hans Leveregel, hans Forlystelse, hans Trøst, han Haab. Styrket ved denne vise Religions seirende Kraft, gik har stadig og rolig frem paa Livets Bane; i de 45 Aar, som Forsynet havde giver mig hans fortroelige Venskab, saae jeg ham ikke sundle ved Medgang eller segne ved Modgang. Dagen efter de skrækkeligste Dage, da Luen havde fortæret hans og ming saa mange andres Eiendom fandt jeg ham dog ved sædvanlig Tilfredshed hans langvarige og haarde, gems Lidelser har han med udsladelig Taalmodighed, aldrig hørte jeg ham kuurre, men jevnlig at takke for den Lindring man søgte at skaffe ham. Hertil maae jeg endnu føle nogle Træk til Efterlignelse af denne uforlignelige Mand ved hans Nærmelse til Livets Ende. Da Kongen havde indkaldet ham til at hædres med Dannebrog=Ordenens Tegn spurgte han mig, hvori dette skulde bestaae, jeg svarede ham : det var et Kors af Guld, som man altid skulde bære paa sig, al sagde hans det er deiligt, thi dette er det Tegn som jeg stedse holder mig til. Jn kunde det vel bruges til nyttigere Erindring, da hans Syn efterhaanden sværkedes, saa at han ei kunde læse og hans tunge Hørelse gjorde hans Samtale høist besværlig, tal kede han Gud, at han jevnlig kunde underholde sig selv og vederqvæges ved at erindre og betænke de hellige og herlige Livets Ord, som han tilfor havde gjort sig bekiendt. Hvor godt er det ikke i saadan Forfatning og naar man venter Bruddommens Komme, at have forraad af denne himmelske Glædes=Olie i sin Lampe. - En anden Gang sagde han, jeg anseer Ydmyghed for en meget sto Dyd, thi derved paaskiønner man Guds Naade de stammere, og beredes til at kunde modtage desstørre Salighed. - Vist nok, thi den som troer at have fortient den Gode, som Gud giver, kan ikke takke og elske ham saameget derfor, som den der ikke tillægger sig saadan Fortieneste, men en høiere Guds Kierlighed, en høiere Sallighed. Jeg besøgte ham 2 Timer førend i han døde, og bevæget ved hans vaandefulde Tilstand, vilde jeg endnu engang bringe ham en Trøstegrund i Tankerne, og tilraabte ham i denne Tids Piinagtighed, og han udførte selv, er ikke Herlighed værd som skal aabenbares paa os; ja det var ogsaa min og maae være alles Trøst under Livets mangehaande Kummer, og naar vi see vore bedste Venner, de ædleste Mennesker at lide længe og at lide haardt, og naar vi tænke at det som skeer den i Dag, kan ramme os i Morgen; for den Troende er det da tilfredsstillende Trøst, at vort Liv er at regne mod Evigheden som en Draabe Vand imod det store Hav, og at vore Lidelser, som ved denne Sammenligning bør ansees som korte og lette, giøre os en overmaade evig vigtig Herlighed. F. L. Bang, Professor.