Adresseavis for Børn, 1780-12-20
Nogle Jndianere, som kom roende dertil i Baade, bragde dem nogle faa Levnetsmidler, noget fik de ogsaa efterhaanden ræddet af Skibet. Men den største Deels Utroskab af Mandskabet berøvede dem strax derpaa ogsaa denne liden Skat, og styrtede dem gandske i den alleryderste Elendighed. Disse umenneskelige Folk bleve nemlig oprørske og satte sig op imod Capitainen, opsagde ham al Lydig Avis Lydighed, bemægtigede sig den store Baad tilligemed den hele Forraad af Levnetsmidler, og forre bort dermed. Byron, som var meget elsket af Skibsfolket, søgde at føre dem tilbage til deres Pligt igien, eller i det mindste at lade dem beholde nogle Levnetsmidler tilbage. Men da al hans Umag var forgjeves, saa vilde han heller lide det Yderste med de Efterblevne, end fare bort med disse ubarmhiertige Oprørere, for at være betænkt paa sin egen Rædning. De seylede altsaa bort uden ham, og man har aldrig siden faaet den ringeste Efterretning om dem. De vidste nu, at de vare paa en Øe. Tallet paa de Tilbageblevne beløb sig til Tyve. Øen, som ligger paa den vestlige Kyste af det magellaniske Land, har man siden givet det Navn Vove rens Øe. Deres Nød var nu udsigelig stor, og dog skulde den blive meget større. Følgende liden Fortælling kan give os noget Begreb derom: Byron havde fundet en liden Jndiansk Hund, som inden en kort Tid elskede sin nye Herre overmaade høyt, ligesom og denne havde paa den anden Side fattet et stor Behag i denne lille Hund. En Dag kom nogle Skibsfolk ind i Byrons Telt, og forestillede ham, at han enten maatte lade dem faae denne Hund til at spise, eller de maatte krepere af Sult. Byron søgde med mange Grunde at bevæge dem til at lade Hunden leve; men det var forgjeves, og de toge den med Magt fra ham og dræbde den. Nu tænkde Byron, at han havde i det mindste ligesaa megen Ret dertil som nogen anden, og altsaa satte han sig ned hos dem, og spiisde med. Tre Uger derefter var han glad ved at kunne gjøre et Maaltid af det halv opraadnete Skind og Fødderne, som han endda fandt paa det Sted, hvor de havde slagtet Hunden. Ogsaa af følgende Omstændigheder kan man forestille sig, hvor stor deres Nød har været: En af dem, ved Navn Phips, havde faaet fat paa en Vandtønde. Ved denne gjorde han et Stykke Træe fast paa begge Sider, og bragde den derpaa ud i Søen, i Stedet for en Baad, for at for Børn. see om muligt at faae fanget nogle vilde Søefugle. Hvor møysommelig og farlig denne Jagt var, kan man let forestille sig. Capitainen havde i Sinde, naar det havde kunnet lade sig gjøre, at ville hen til Øen Chilon. Men denne Reyse var baade for lang og for farlig; og de havde kun en eneste Travaille-Sluppe og en liden Baad. Men hvad vover ikke den, som skal gjøre Valget imellem Dødsfaren og Hunger døden? De gik alle om Bord i Sluppen. Men efter et forgjeves Arbeyde i to Maaneder, i hvilken Tid de paa den skrækkeligste Maade vare drevne omkring, saae de sig nødte til at vende tilbage igjen til Voverens Øe, da det var dem umuligt, at komme omkring Forbjerget. De havde paa denne besværlige og meget farlige Reyse mistet deres lille Baad og fire af deres Folk. Strax efter deres Tilbagekomst kom der et Parthi Jndianere i to Baade til Øen og det Sted, hvor de vare, hvilke havde hjemme i Naboelavet ved Chilon. Deriblandt befandt sig een af deres saa kaldte Katschiker, eller Anførere. Med ham bleve de enige, at de vilde give ham deres Sluppe, og alt det Jern, som de havde bærget af Skibet, naar han vilde føre dem igjennem de Bayer og Bugter, hvorigjennem han selv var kommen derhen til dem. De indskibede sig derpaa allesammen; men de vare nu kun Tretten. Denne deres Reyse har neppe nogentid havt sin Lige i henseende til Besværlighed og Fare. J det de gjorde sig Umag for at oparbeyde Sluppen, imod en hæftig Strøm, vare de blevne saa udmattete, modløse og forhungrete, at en af dem, som endda var den sterkeste, faldt gandske afmægtig ned og slap Roeret. Capitainen vilde ikke give ham nogen Mundfuld at spise, omendskjønt han dog havde et temmelig stort Stykke af en Søekalv: saa haard og ubarmhiertig havde den vedholdende Nød gjort ham. Byron derimod, som endnu havde nogle tørrete Muslinger i Lommen, stak den Ulykkelige en efter anden deraf i Munden; dog blev denne Elendiges Lidelse kun derved forlænget, men ikke hans Liv.