Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1842-02-05
Det er endnu ei saa længe siden, at vi skreve den 29de Januar, og det som dengang passerede maa endnu være i frisk Minde hos Alle. Den dybeste Ligegyldighed og Dorskhed var allerede i lang Tid udbredt over Folket, det syntes at være forsvundet af Alles Hjerter, at Tusinder og atter Tu finder havde andraget hos Stænderne paa, at der maatte forundes Folket Skattebevillingsret, det syntes glemt, at dette store Spørgsmaal var blevet drøftet i Folkeraadet og var blevet understøttet af Stemmer, der talte af deres Hjertes inderste dybeste Overbeviisning, af Stemmer, til hvilke Nationen pleier at lytte med tillidsfuld Fortrøstning. Stændernes Ord, at de til dem indgivne Petitioner vidnede om en dyb Trang til en Forandring de bestaaende Forhold, syntes næsten at være gjorte til Usandhed, og Ligegyldighedens og Modløshedens Aand syntes at have bemægtiget sig hele Nationen. Da kom den 20de Januar. Da vaagnede paa een Gang med fornyet Kraft det Liv, der var indslumret, men ei forsvundet, da grebes hele Hovedstadens Befolkning af een Tanke, og denne Tanke stod i den nøieste Forbindelse med det, der i Begyndelsen af Christian den Ottendes Regjering beskæftigede Alles Opmærksomhed. Vi beraabe og i denne Henseende paa Enhvers egen Erfaring, og vi frygte ei for at gjendrives, naar vi paastaae, at i alle Kredse, af Høie og Lave, af Unge og Gamle er denne Dags Begivenhed bleven drøftet, og omendskjøndt vi ingenlunde kunne billige de Excesser, der saavel af den Ene som af den Anden ere blevne begaaede, saa vil dog Jngen i Dagens Optrin kunne miskjende et dybt og almindeligt Jndtryk paa Gemytterne. Og hvad var det da for en Begivenhed, som har fremkaldt denne Bevægelse? For at have holdt en Tale til de falsterske Bønder er Orla Lehmann bleven dømt til 3 Maaneders simpelt Fængsel. Er det mon Straffen, der er saa gruelig, at den har kunnet sætte Alles Sjæle i Bevægelse; Nei, omendskjøndt det er meget haardt at være berøvet sin Frihed, var det kun en eneste Dag, saa er dog 3 Maaneder ei en saa lang Tid, at jo den der er villig til at bringe Offre, med freidigt Mod og urokket Tilfredshed vil bringe dette. Det er saaledes ikke Straffens Beskaffenhed i og for sig, det er denne Straf anvendt paa den af Lehmann foretagne Handling, som har gjort et saa dybt Jndtryk paa Alle; Tendentsen af Lehmanns Tale udtrykte kun det, der efter Stændernes Udsagn er et almindeligt Folkeønske, nemlig ved alle lovlige og sømmelige Midler at fremme den friere Udvikling af vore Samfundsforhold. Kan man undre sig over, at Folket ved at høre Hs. Majestæts Høiesteret dømme Lehmann, vilkaarlig er kommen til at tænke paa Hs. Majestæts tidligere Liv i Norge, Kan man undre sig, at det, ved at see Borgeren, Lehmann blive dømt, er kommet til at tænke paa de tusinde og atter tusinde Borgeres Petitioner om Skattebevillingsret; at det, ved at høre Borgerrepræsentanten Lehmanns Dom blive forkyndt, har erindret sig Borgerrepræsentanternes Kronnings Adresse; at det, ved at see Stænderdeputeret Lehmann begive sig til sit Fængsel, har tænkt paa de frie Ord, hvoraf mange vare langt friere end Lehmanns, der bleve talte i Stændernes Forsamlinlinger paa denne eller hiin Side Beltet; Lehmanns Dom har saaledes vakt den almindelige Opmærksomhed, fordi den stod i Forbindelse med den constitutionelle Sag. Tanken paa vore Samfundsforholds friede Udvikling, det var den Tanke, der, skjøndt i en concret Form, satte Aanderne i Bevægelse. Lader os derfor vel erindre det, denne Tanke, skjøndt den undertiden synes at have tabt sin bevægende Kraft, reiser sig naar man mindst venter det, og i Stedet for at jove Dødens Slummer, opstaaer den med fornyet Kraft og Styrke. Lader os derfor erindre, at saadanne Anledninger og det langt større, dybt gribende og folkebevægende tidligere eller sildigere maae indtræde. i Danmarks Historie. Lader os erindre hans Ord, der 6 Gange kaaredes til Stænderforsamlingers Præsident: det er de rolige Dage, i hvilke vi skulle sørge for de urolige. Og hvorledes troer man da at ville sørge for Danmark nu, medens der er er Ro i Landet og medens der er Ro udenfor Landet, mon derved, at man lader Alt blive ved det Gamle, Vi vide heelt vel, at mange høitstaaende Personer deele denne Mening, vi vide at han, den kraftfulde Olding, der staaer i Spidsen for Landets øverste Regjeringscollegium og som sidder i Kongens Raad, med al sin Sjæls Styrke forfægter denne Anskuelse, men vi vide ogsaa, at hvis hans Røst skulde trænge igjennem, da vilde der ei være sørget paa bedste Maade for Danmarks Fremtid. Der er en Uro i Tiden der er en Gjæring dybt i Folkene, der let paa en altfor stærk Maade kunde indvirke paa Regjeringerne, hvis disse ei selv gjøre sig til Folkets Ledere. Der er hos os to forskjellige Nationaliteter, der er forskjellige Meninger og Arvefølgen med Hensyn til en stor Deel af det danske Monarchi, og desværre kunne disse Meninger, hvis ei noget Uventet indtræffer, inden meget kort Tid faae en saadan practisk Betydning, at de kunne have Rigets Sønderlemmelse til Følge. Der er forskjellige Sympathier hos de forskjellige Nationaliteter. Mod St. den drages den største Deel af dem, hvis Tungemaal er Tydsk og meere og mere vende de, der have den danske Tunge, deres Blik mod Nord. Og dog vil man sige: Lader Alt blive ved det Gamle. Den er kun nogle Faa, som kunne sige det med velbegrundet Ro og uden at deres Siæl gribes af en hemmelig Gru over det, som synes at maatte komme. Disse Faa ere dem, der staae Gravens Bred saanær, at ei mange Aar kunne svinde, for de ei er mere. Men omendskjøndt Oldingerne saaledes med Ro kunne see deres egen Fremtid imøde, saa svinder denne Tryghed, naar de tænke paa Danmarks Fremtid, og naar Trygheden bliver og det navnlig hos ham, hvis Raad synes at have en afgjørende Jndflydelse paa flere af Regjeringens Foranstaltninger, da maa det ei tilskrives nogen egostisk Betragtning, det maa tilskrives de forældede Anskuelser, hvorfra selv de Dygtigste blandt de Bedagede ei formaae at frigjøre sig. Fortiden tilhører Stemann. Restaurationsperioden, det var den Tid, da flere af Stemanns Anskuelser hos os havde Sandhed. Men hvis han nu med Ungdomskraft holder fast paa sine forældede Jdeer, hvis det skulde lykkes denne Kraft at gjøre sig gieldende i Kongens Raad, og hvis det skulde blive Resultatet af alle Bestræbelser og Overveielser, at Alt skal blive ved det Gamle, da ere vi forvissede om, at Historien ei vil lægge sin Velsignelse paa den Stund, da hans Mening seirede. Der er Andre, som troe, at Folkets Trang til en friere Udvikling af vore Samfundsforhold vilde blive tilfredsstillet, at der vilde være sørget tilstrækkeligt for Danmarks Fremtid, og at man med Tryghed kunde gaae de truende Storme i Møde, naar Kongen fik et snevrere Folkeraad eller et mere udvidet Statsraad, hvis Medlemmer skulde vælges at Hs. Majestæt i et forholdsmæssigt Antal blandt de forskjellige Provindsers Beboere. Vi maae imidlertid oprigtigen tilstaae, at dette Forslag ingenlunde har vor Sympathi, og vi troe ikke engang, at det har saa megen Betydning, at Regjeringen ved at følge det kan faae Udseende af, at have gjort nogen væsenlig Foranstaltning til at fremme vore Samfundsforholds Udvikling. Hvis man nemlig vilde betragte et saadant Raad som et permanent Folkeraad, og hvis Regjeringen vilde give det Jndflydelse som saadant, da kunde følgen heraf let blive den, at Stændernes Jndflydelse undergravedes, da der let kunde opstaae en Opposition mellem Folkets Folkeraad og Kongens Folkeraad, og Regieringen kunde ved at støtte sig til dette sidste, i det mindste troe i den offenlige Mening at have en Sar Modvægt mod Stænderne. Det at disse nye Statsraader skulde vælges blandt de forskjellige Provindsers Beboere, kunde let give deres Samling i Regjeringens Øine et Skin af Folkelighed, der paa den rette Maade ene bevirkes derved, at de vælges af Folket. Men selv om dette blev Tilfældet, eller hvis de valgtes af Stænderne, vilde et saadant Raads ringe Antal lægge en Hindring i Veien for dets Uafhængighed. Det vilde blive et Middel i Regjeringens Haand, som kunde benyttes og lades ubenyttet, alt eftersom man fandt det godt og hensigtsmæssigt. Der er kun een Side, fra hvilken dette Forslag kunde synes hensigtsmæssigt, og det er den, at man derved fik en Forsamling for hele Riget, og at saaledes den Adsplittelse, som ellers fremtræder fast overalt i Statens Organisation, i det mindste her var undgaaet. Men uden at tale om, at det maaskee ligger i Regjeringens og Folkets velforstaaede Jnteresse, at Holsteen udsondres fra Monarchiets øvrige Bestanddele, saa skulle vi her kun gjøre opmærksom paa, at et langt kraftigere Middel til at modarbeide denne Sønderlemmelse, var at forene Jyllands og Østifternes Forsamlinger.