Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1810-11-20
Den 11 Novbr. mistede Danmark en af sine sande Ædle, Hædersmanden Konferentsraad og Høiesterets=Assessor Christian Frederik Jacobi, i sin Alders 72de Aar. Allerede har Kjøbenhavns Nyeste Skilderie sat denne elsk. værdige Olding et ligesaa skjønt som fortjent Minde. Den Afdøde blev født til Verden i Asminderød i Sielland, hvor hans Fader var Præst. J en Alder af 30 Aar skrev har sit Mesterværk, den af Selskabet for de skjønne Videnskaber kronede Lovtale over Biskop Absolon - det første Mesterværk i Veltalenheden, som vor Litteratur kan opvise. Hans vigtige Embedsforretninger afholdt ham ikke fra at dyrke Videnskaberne, som han altid ber saa stor Kjerlighed til. Som Medlem af Theaterdirektionen ønskede han allerede for 40 Aar siden at indføre en forbedret Smag, og gjøre Skuepladsen til hvad den bør være: en Skole for Sæderne. Det viser blant andet den af ham opgivne, siden fortrængte kjernefulde Jndskrivt: Eiblot til Lyst om hvilken Digteren Wessel sagde saa vittig, da man streed om, hvo af de fire daværende Theater-Direkteurer, der havde forfattet den: "De have været alle fire om at opsætte den; den Første sagde: man skulde sætte Lyst, den Anden, til Lyst, den Tredie blot til Lyst, men saa kom Jacobi og sagde: lader os sætte et lille Feil til. Som Digter udmærkede han sig ogsaa fordeelagtigen. Men havde han end aldrig selv været Digter, saa har han dog erhvervet sig udødelige Fortjenester af Digtekonsten, ved at tale den store Ewalds Sag og redde ham fra at omkomme af Sult, ved at forskaffe ham en aarlig Pension af 300 Rd. J Aaret 1772 blev han udnævnt til Lecteuhos Kong Christian den Syvende. Med hvilken Lethed og naturlig Ynde han vidste at udbrede sig over ethvert Emne, og hvor beredvillig hans Muse stod ham til Tjeneste, beviser følgende Træk: Paa en Spadsertour i Fredensborg Slotshave blev Kongen træt, og fornøiede sig over, at han fandt en Bænk paa en lille Høi, der var saa tæt omgroet af Træer, at der ingen Udsigt var. Da Kongen sagde at denne Bænk skulde hedde Christians Hvile, tog Jakobi strax sin Blyantspen op af Lommen og skrev følgende Linier: Blandt havens Høie jeg vel synes slet og retFor Øiet der kan see sig træt Paa al den Pragt Natur og Konst udbreder; Et har jeg dog at prunke af: Det Navn mig Dannerkongen gav Jeg Christians Hvile hedder. Hans Livs klare Bæk flød stille hen mellem den huuslige Lyksaligheds, det virksomme Embedslivs og den fredelige Videnskabeligheds blomsterfulde Enge, indtil det Brittiske Kabinets Vandaliske Angreeb paa vor Kongestad for eviforstyrrede Oldingens Roe, og Bombardementets Rædsler, saa skrækkeligen virkede paa hans som paa saa mange andres Helbred. Han faldt i en Sindsvaghed, som han vel kom sig af, men som dog efterlod sig den sørgelige Virkning, at han næsten ganske mistede sin Hukommelse. Men hans Sands for det Skjønne vedligeholdt sig til hans sidste Aandedræt. Lige indtil sin Død kunde han strax mærke Mislyden, eller Feillene i de Vers, man forelæste ham. Hans Søsterdatter, Digterinden Frøken Jessen, har ved et skjønt Epituphium tolket den Hedenfarnes Værd. Politivennen opfordrer vakre Danneqvinder at sammentræde i Spareselskaber, for at udfinde den sparsomste Maade at lave gode, sunde danske Hverdagsretter paa, og særskilte Ugeblade meddele deres Opdagelser og Raad. "Alle Fremmede - hedder det sammesteds med god Skiel - forhavses ved at see vor umaadelige Brug af Smør. Enhver Huusmoder høres begræde Smørrets Dyrhed, og dog tænker hun ikke paa at bruge destomindre. Blot Smør paa Brød eller blot Ost til Brød holdes for Tiggerføde, Mangfoldige af almindelig Mands Retter, selv de i sig selv fede, komme paa Bordet saaledes svømmende i Smør, at man maae ækkes derved.