Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-05-27
Atter og for sidste Gang apellerer jeg til Deres Majestæt for at erholde den Retfærdighed som hidtil er bleven mig nægtet. Mit Hjerte sønderrevet af saamange modstridende Følelser, et Rov for Angest og Fortvivlelse, søger begjerlig efter nogen Hvile, fra de Sorger, der saalænge have nedtrykt det; og skjælver af Attraae efter en Leilighed til at løsrive sig fra Byrden, inden det brister og jeg synker ned i min stille Grav. Min naadige Monark, jeg forlanger ikke Deres Kjerlighed; jeg beder endog ikke om Deres Venskab - jeg vil ikke lægge nogen Tvang paa Deres Tilbøielighed, eller blande mig i hine Fornøielser, som De føler at være uundgaaelig nødvendige for deres Lykke. Al. - desværre veed jeg alt for vel, at ethvert Konstgreb er blevet gjort Brug, af, for at indpræge de meest ufordeelagtige Meninger mod mig i Deres Bryst, heller ikke kan jeg just nu haabe at see dem fuldkommen udryddede; men, o! hav Medlidenhed med mine ufortjente Lidelser, og tillad for engang i det mindste, en haabløs og trøstesløs Kone, at gjøre hendes retmæssige, skjøndt fremmedblevne Deeltager af hendes Glæder og Lidelser, bekjendt med hendes Kummer. Skal mit faderlige Huses Ære blive besmittet, fordi hans Barn ingen Beskytter kunde finde, til at forsvare hende mod hendes Bagtale res Ondskab? – Skal man virkelig kunne sige, at et mægtigt Riges Monark, født for at regjere og være elsket - en Mand fortrinligen begavet med Forstand og Sjele-Adel, tillod hans Lidenskaber at blive saameget Herre over sin Fornuft, at han kunde fæste Troe til de mest uhyre Opdigtelser, som bagtaleriske Tunger nogensinde have opfunden, Falske Venner og aabenbare Fjender have i lige Grad arbeidet paa min Undergang. Et fiint lagt System af Bedragerie har uophørligt været anvendt paa os Begge, og for sildig des- værre, har jeg opdaget mine Fjenders listige Planer. Det er allene denne Opdagelse, der har bevæget mig til at appellere for sidste Gang til Deres Kongelige Hjerte. Den Underretning jeg nyelig har faaet, lægger aabenlyst for Dagen en saadan Blanding af Nedrighed, saadanne Jntriguer og Meeneederier, at jeg gyser, ikke allene ved Tanken om den Forfatning hvori de have bragt mig; men ved at betragte den skrækkelige Høide, af menneskelig Ryggesløshed og Ondskab, hvortil et Hofs Yndlinger kunne bringe det, for derved at opnaae deres ryggesløse Hensigter. Opvoxen under en om Moders Øie, kjendte jeg i min Ungdom intet til Bedragerie og Forestillelse og bar derfor heller ingen Mistanke til Nogen, mit Hjerte var af Naturen aabent for ædel Tiltroe og Venskab; selv uerfaren i Forestillelse, hvor kunde jeg nogensinde falde paa, at der gaves Væsener, nedrige nok til at udsprede deres Snarer liig Æderkoppens Væv, og til at vente med graadigt Øie indtil Leilighed fandtes for at styrte sig hen over Deres Rov. Og dog af Saadanne, desværre, blev jeg omringet saasnart jeg satte Foden paa dette af Frihed saa pralende Land, og førend jeg endog fandt Leilighed til at gjøre mig bekjendt med Landets almindeligste Skikke, vare Bagtalelsens giftige Tunger i fuldt Arbeide med at bortstjæle mit gode, Navn og Rygte. - Lidet, sandelig lidet, kunde jeg formode, at en Medskabnings ubetydelige Smaaefeil i dette ædelmodige Land, skulle blive udbredte med Begjerlighed - hvorledes kunne jeg da være bered paa at forsvare mig mod usande, falske og ærerørende Beskyldninger, Jeg havde endnu ikke dengang lært at "Paa Ørne Vinger udødelig Bagtalelse flyer. Medens dydige Handlinger kun fødes og døe. Lidet kunde jeg formode, at uskyldig Aabenhiertighed skulle nogensinde blive antaget for Mangel paa qvindelig Delicatesse; lidet kunde jeg forestille mig, at goddædige Handlinger, ikke den kunde udøves, uden at en eller anden hemmelig forbryderisk Bevæggrund tillagdes dem; lidet drømte. jeg om, at jeg var fordømt til at blive en Kaste hold for Partieaand og at enhver Handling i mit Liv skulle blive offentlig undersøgt, roset eller dadlet, eftersom det bedst stemmede overeens med de hinanden modsatte Partiers Planer og Jnteresse Hvorledes kunde da jeg, en Fremmed og et Fruentimmer, forsvare mig imod Æreskjenderens giftige Pile, naar hverken Kraft, Behændighed eller den mest forsigtige Klogskab, kan sætte Manden, i Stand til at beskytte sig derimod, naar Angrebet skeer paa denne Maade? Havde jeg kjendt mine hemmelige Fjender, maaske kunde jeg da have undgaaet og beskjemmet dem ved at aabenbare deres Rænker; men neil jeg var omringet og smiggret af dem, og man lærte mig at sætte min Fortrolighed til dem, som til mine mest hengivne Veninder. Min største Ulykke var, at jeg dannede mig et feil Begreb om de Egenskaber, som en Dame af ophøiet Rang, burde besidde: havde jeg ombyttet min naturlige Oprigtighed og Kjerlighed for uskyldig Tidsfordriv, med en stiv Tilbageholdenhed, Hof=Etiquitte og Forestillelse, ville hine Handlinger der vare en Følge af en overdreven Emsindlighed ikke funden Sted; og den Onskabsfulde ville aldrig havt nogen Leilighed til at forvandle dem til hvad de først kaldte Letsindighed, siden gave Navn af Ubeskedenhed, og endelig kaldte forbryderske Tilbøieligheder, indtil jeg slutteligen blev anklaget som Forræder mod min Konge troløs mod min Mand. Jkke destomindre, saa stor den Uretfærdigheder, der er begaaet mod mig, saa ubarmhiertigen jeg er bleven forfulgt, fremstillet som jeg endnu er, til at pege Fingre ad; søger jeg dog ikke at giengielde. dette ved beskyldninger, men vilde være tilfreds med, hvis det angik blot min egen Lykke, at forlade denne kummerfulde Verden, uden at yttre et eneste bebreidende, Ord - ja gladeligen lægge Erindringen om alle mine lidte Fornærmelser, i Forglemmelsens Skjød, Men o, min Gemal naar jeg overveier Størrelsen af den Elændighed hvori jeg er bleven styrtet og sammenligner den med min Ungdoms uskyldige Glæder, eller med de høie Forventninger jeg gjorde mig om den Lykke, at blive en Gemalinde af Engelands oplyste og fuldkomne Prinds! - naar mine Tanker svæve tilbage til hiint skrækkelige Øieblik, da mit inderlig elskede Barn, umenneskelig, blev reven fra sin Moders Arme, naar jeg skuer tilbage, paa de mange skammelige Forsøg, der ere gjorte paa, at berøve mig min Ære og at nedbryde, min Siels Roe, indtil jeg, frygtsom for at see en Fjende i hvert Aasyn, omsidder flyede det Land hvor jeg burde have funden Beskyttere og Venner: og søgte et Fristed blandt Fremmede. - Naar, omendskjøndt Have adskilte mig fra mine Forfølgere, deres bittre Had alligevel forfulgte mig, og jeg omgiven af Spioner, blev jaget og beluret endog i min Landflygtighed; - Naar det sidste Haab; en trøstesløs Moder blev mig berøvet og jeg maatte bøie mig under Forsynets Tilskikkelsen ved Tabet af hende, hvis Liv og Lyksalighed vare mig langt dyrebare end mit eget. - Naar fremmede Hoffer vare lave nok til at forene sig med mine Fjender, og behandle et værgeløst Fruentimmer, der ingen fornærmede, med ethvert Slags Beskjemmelse; - Naar Kirkens Bønner bleve mig nægtede og Underordnede gudsbespottelig, erklære de, at Alteret ikke maatte blive besmittet ved deres Dronnings Navn. O! naar alle disse skrækkelige og krænkende Erindringer trænge ind paa min Siel, saa synker hiin Aandskraft, som hidentil har hold mig i Veiret, under den tunge Byrde; mit Blodiisner i mig af Skræk og jeg føler, at hiin Time, naar Døden skal lukke mine Øine og gjøre en Ende paa alle mine jordiske Lidelser - snart nærmer sig. Min naadige Konge, kun den, der føler sig strafværdig, kan med Skjælven see den sidste Time nærme sig. Martyren for den retfærdige Sag smiller ved Synet af Torturen og hilser glad det Øieblik, der befrier ham fra hans Forfølgere; endog med døende Læber opløfter han sine Bønner, til den Almægtige og naar han udaander sit sidste Suk, gientager han hans Ord, der døde for vore Synder; Fader forlad dem; thi de vide ikke hvad de gjøre." Ja sandelig, jeg føler jeg kan forlade en Verden, der er saa riig paa saadanne, uoverskuelige Lidelser, uden Smerte - med stille Sindsroe og Glæde, og med Hensyn til mig selv. Jkke kaste et eneste dvælende, Længselsfuldt Øie tilbage. Og naar min Siel da tager sin Flugt til den evige Lyksaligheds Boliger, vil jeg knæle for den Almægtiges Throne og bede, at der maa blive viist Barmhiertighed mod dem, der ikke vidste hvorledes De skulle vise Barmhiertighed mod mig herneden. Af alle de Veie der lede til menneskelig Lyksalighed, Er den, den mest sikkre og taknemmelige, Der er betegnet med Medynk og Menneskekjerlighed; Og hvormeget skjønnere er ikke Hæderens Krands, Gjennemslynget med Mildhed og Retfærd Jeg er ikke ligegyldig for Verdens gode Meening og langt fra mig skal det være, at foragte Publikums Stemme, eller at ringeagte den almindelige Meening; men jeg foragter Hyklerie og ønsker ikke at blive anseet for bedre end jeg er, heller ikke ville jeg endog nu, ydmygget og nedværdiget, som jeg maae synes i mine Fienders Øine, gjøre en Handling, der afviger fra Sandhed, Ære og Retfærd var det end muligt, at jeg derved kunde vinde et Rige, eller blive sat i Besiddelse af de Rettigheder, som jeg saa indstændig; men frugtesløs, har forlangt af deres Hænder. - - men desværre, desværre, hvor kan jeg haabe at gjøre Dem bekjendt med den hemmelige Aarsag til vores gjensidige Sorger, naar ikke engang en Sammenkomst tilstaaes mig? Hvor kan jeg vente at kunne overbevise Dem, der saa ofte har viist at deres Hjerte ikke var aabent for Overbeviisning, dog med de Beviser jeg nu er i Besiddelse af, ville jeg endog begaae en Uretfærdighed mod Deres Majestæt, hvis jeg ikke gjorde Forsøg paa at aabenbare hine Facta, som intet andet menneskeligt Væsen vil nogensinde vove at bringe for Lyset. Min Siel er i Fred med hele Verden, og intet kan nu møde mig, der er i Stand til at forstyrre min indvortes Sindsroe. Tillad mig da at nyde den glade Tanke, at kunne gyde Trostens Balsom (for nogen Trost staaer i min Magt at yde. en Barm, der undertiden maa være et Rov for ængstelige Følelser. Skulle imidlertid mine Bønner og instændige Begjæringer, ikke være til nogen Nytte. Skulle Fornærmelser blive lagt til . . . . og nye Bagtalelser bleve opdyngede paa mit uskyldige Hoved, - o! saa skjænke den Almægtige mig Styrke til endnu at bevare min Forstand, og med kristelig Resignation, lære at bære min Skjæbne med Taal. modighed, jeg har ingen egennyttige Hensigter, ingen ærgjerrige Bevæggrunde at tilfredsstille mit heele Liv bær Vidne om, at hverken Stolthed eller forfængelig Ærgierrighed ligge til Grund for mine Handlinger; men det Bruuswickske Huuses Ære, har altid været mig hellig og til mit sidste Aandedrag vil jeg erklære, at jeg aldrig satte nogen Plet paa denne Ære, saa berømmelig hævdet ved mine Blodsforvandtes og Forfædres Blod. Kan da nogen troe, at jeg ville fornedre mig til at besmittedet ædle og stormodige Engelske Folks (der have til Trods for Magten og Undertrykkelsen, lagt deres Kjerlighed til mig for Dagen.) Kan Nogen troe, at en Dronning, der saae hun regjerede i sit Folks Hjerter, skulle ved hendes eget Forhold ville tilintetgjøre deres gode Meening om hende, Kan den største Sceptiker, der ikke forud er indtaget mod mig, med Grund fæste Troe til, at jeg, hvis jeg var skyldig i de Forbrydelser man beskylder mig for, skulle selv med mit eget Livs Fare, ville gaae løs paa mine Anklagere og det endog paa en Tid, da det, at nedværdige mig i Andres Øine, var den fornemste Vei til at gjøre Lykke! Neil dette lader sig ikke forene med sund Sands men strider mod alle menneskelige Principer. Tillad mig her, min Gemaal, at vise den største Deel af den Britiske Nation, den taknemmelige Hyldning den fortjener: troe ikke at jeg, naar jeg saaledes høitidelig mindes de Engelskes Ædelmod og Hengivenhed, derved mener nogen Mangel paa Agtelse mod deres Monark. Det Engelske Folk er sandelig et troet Folk, mod deres Konge, og dets ædelmodige Jver, i at ville befrie en qvindelig Skabning fra Undertrykkelse, er fuldkommen overeensstemmende med de mest ophøiede Begreber og Troeskab mod Konge, Fædreland og gammel Ridder Ære. Gid Deres Majestæt maae længe regjere i deres Hjerter og gid Staten maae blive bestyret ved saadanne Raad, som bedst kunne fremme dens Flor og deres Lykke over hvem De regjerer! Med et Suk, vil jeg springe forbi det grusomme Afslag jeg fik paa den herlige Dag da De blev kronet; jeg ønsker ikke at gjøre nogen den ringeste Bebreidelse; men jeg føler det at være en hellig Pligt, før jeg lægger min Pen, at erklære, at jeg ved dette Foretagende ikke var ledet ved nogens Raad, imod min egen Tilbøielighed; thi omendskjøndt jeg bærer den største Høiagtelse for hine mig trofast hengivne Venner, der have forblevet deres forfulgte Dronning troe, hvad Rygter man end udspredte om hende - saa har jeg dog i Alt bestandig handlet efter mit eget Hjertes Tilskyndelser og er allene ansvarlig for ethvert Skridt jeg har gjort. Skulle dette Brev imod mine Forventninger, nogensinde komme for Publikums Øine, vil det uden Tvivl være underkastet hine Fienders Dadel, som intet uden min Død kan tilfredsstille; thi jeg har desværre for lang Tid siden erfaret, at for disse Mennesker, havde min Opførsel end viist sig at være: Kydsk som hiint glimrende Krystal, Ved Frosten dannet af den hvide Snee Ville De dog alligevel opdage Pletter deri, og kapes om med fornyet Ondskab at sværte mit gode Navn og Rygte. Og endskjøndt de aldrig hverken føle Samvittigheds Nag, eller have Medynmed mine Lidelser, tilgiver jeg dem dog af gandske Hjerte, thi jeg veed, der kommer en Giengieldelsens Dag over dem, og at uagtet de nu kunne triumphere over mine Ulykker, kunne de ikke berøve mig. min Reenhed og Uskyldighed, eller lægge sig imellem hiin retfærdige Dommer i Himmelen og mig Caroline R. Skjønheds og Sædeligheds Magt.