Norske Intelligenssedler, 1769-07-12
Sr. Noske Jntelligen No. 28. Onsdagen den 12. Juli 1769. Hvert Menneske attraaer Lyksalighed paa Jorden, Saa tidlig, som de kand paaskiønne, hvad den er Men det at ynke er faae findes, som er vorden Saa oplyst, at de den ret kjender for sit Værd. En gaaer paa Friheds Vei og efter Lyster higer, Og kand i Dyden ei det mindste Gode see; Endeel om Ære-Lyst og Hovmods-Nyden siger, Den, som dens Gode ei ret føler, er et Kræ. En føler Elskovs Jld og af dens Heede brændes, (Der ofte bliver ham heel dyre nok at staae);Men føle den og dog ej mindste deraf skjændes, Er noget, som en Naar ej læt begribe maa Een søger Glæde i at andres Fejl basune, Ud for hvert Menneske, som de paa Gaden see, Og træffes saadan en udi det onde Lune, Da ynkes billig den det træffer med et: Vee, Thi disse Folk sig ej med Sandhed lader nøje, Som (om den sværter) dog bør holdes hemmelig; Men taler det, hvortil ej haves mindste Føje, Og for dem selv tilsidst kun bliver skammelig. Thi de, som høre paa en saadan Sladders Tale, Bør billig dømme, at det Menneske er slet, Som vil sin Næste med sin Tunge saa kjølhale, Ja sætter paa alt Godt sin ondskabsfulde Plet. Hvor fælt end dette er, saa ere faae som findes Der er aldeles fri og reene for den Last; Hvorfor herved enhver i Kjærlighed paamindes: At kaste denne bort fra dennem med en Hast. Da skulde saadan en udi sit Hjerte føle Sand Glæde, som han før ej vidste mindste av; Da slap han lykkelig af saadan Stinke-Søle, Som ellers fulgte ham (maaskee) indtil sin Grav. Til Spille-Lyst endeel og lader sig forlede, Som vist den farligste af alle Lyster er Thi de har alle Ting, at miste bort, tilrede, Og ej for deres Tarv den mindste Omhu bær. Een søger al sin Lyst i at faae til sig Penge Og giemme dem, for hvem han ikke selv det veed; Men hielpe dem dermed, som dertil kunde trænge, Er noget, hvortil han ej haver Kjærlighed. Endeel til Pragt og Stads henvender sine Sandser, Og skjønner ikke paa, at det er laante Fiær, Som Døden river av; O! hvilke usle Krandser, Der visner snarlig bort og synes ikke meer. Kort sagt, hvert Menneske ret al sin Ævne strækker, Saa langt ud som han kand, at faae opfyldt sin Lyst; Men har han Dyden fat, saa er den ædle Vækker Saa kraftig, at til Godt hans Hjerte fast er kryst. Søg da Lyksalighed i Gudsfrygt, den skal være Det Kjøb, hvorpaa enhver kand profitere mest; Hvis du den inde har, saa skal du derav lære, At du hver Dag skal faae den største Glæde-Fest. Fabel: Engang opkom en Trætte imellem Guderne, om hvilken af dem der mest regjertei Verden, Cupido syntes som Seier-Herre at fremkomme, raabende med en høimodig Stemme: "Jeg fortjener nok det øverste Sted, thi ved mig udrettes det beste: jeg fængsler og forener Hjerterne. Hvad, raabte Mars, end jeg, Bilægger jeg ikke Sager imellem Konger og Fyrster, ja gjør ved mine Andre Guder ville og fremkomme; Sønner Forskjel i Rigernes Styrke. men Bachus tog Modet fra dem, i det han sagde: "jeg fordriver ved min Drue kraft Sorger og Bekymringer, og gjør Alderdommen glade, naar J andre en meere formaae dertil. Av dette lærer man, at lægge rigtig Mærke Til, alle Lyster i sin Kraft er lige stærke; En raser hos en Ung med største Hæftighed, En anden nyder hos en Gammel lige Sted.