Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1785-04-09
Fortsættelse af Oversættelsen i No. 14. Hyklerne. Der gives ligesaa mange Hyklere, som Folk hvilke af Egennytte spare os for deres Hyklerier. Man vil giøre sig behagelig for en Velynder, og man veed, at man ved intet andet, end ved Hyklerier, som bibringe ham en god Meening om sig selv, kand istandbringe sit Forehavende. Hvorledes er det mueligt, at tage sig i Agt for, at man ikke tillægger ham flere Fortienester, end han virkeligen er værd. De Store fordre Hyklerier, af os. Det er deres Svaghed. Men, vi skulde ingen Hyklere finde i Verden, naar vi Mennesker ikke undertiden bleve satte i den yderste Fornødenhed at forbedre vor Tilstand paa denne Maade, og dersom de Stores Fordeele ikke fordrede, i det ringeste af deres Nød at udrive dem, som de kunne hielpe. Og maaskee, erholde de ved en saadan Handling iblandt alle Fordeele just dem, som ere dem meest nødvendige. Klitander er et Menneske uden Forstand, uden Videnskab, uden dømmekraft, uden Tapperhed, uden Ædelmodighed. Han er en Forøder, et Menneske uden Religion, Men han er af gamme Adel, han besidder Rigdom, dette er allerede no til, at man bevidner ham Ærbødighed, at man giør Ære af ham, og der feiler ikke meget paa, at man tilbeder ham.Er det Vid eller er det Uforskammedhed, som bevæger en urimelig Hykler til at indtrænge, sig i de Stores Forsamling, og, at han med saa megen Begiærlighed betiener sig af Leiligheden til at tale i den, og at tilsidesætte den Høiagtelse, som man er forbunden til at vise dem. Man taaler hans uforskammede Dristighed, og hører alle hans Ord, han taler, med Foragt. Han bliver det ikke vaer; indtagende af sig selv, farer han fort med at tale, og tilintetgjør den gode Mening, som man maaskee havde haft om hans Vid, om han havde tiet stille. Neppe er det mueligt, at vi kunne blive enige med os selv om, hvorledes vi have at forholde os i Sælskab med en Daare, hvilken staaer i Anseelse. Naar vi ikke rette os efter det Begreb, som han har om sine Fortienester; saa staae vi Fare for at opvække hans Misgunst mod os. Naar vi vise ham meer Ære, end ham tilkommer; saa komme vi i Mistanke for, at have æregiærrige Hensigter. Hvad vilde vel Philosophen giøre i dette Fald. Hvor er, Valer, denne Mængde af Hyklere, som omringede Dig, hvor er den fornemme Mine, ved hvilken du drog alle Menneskers Øine til dig, og hvilke komme de Modigste til at skiælve? Hvorledes, du er allene bedrøved, fuld af Skamfuldhed gaaer du til mig, Du værdiger mig at tale med dig, Du hykler for mig? Du har, uden Tvil, forglemt dig selv, Du tænker ikke derpaa, Nei, nei, jeg er det, jeg glemmer, at din Ven staaer ikke længer i Anseelse, at den slette Maade, hvorpaa han brugte den, har uden Haab styrtet ham. Vel an, Valer! du skikkede dig ligesom man bør skikke sig i Ulykke og jeg roser dig for, at du i de forskiellige Optrin, i hvilke du befinder dig, veed saavel at spille din Rulle. En eneste Ting vil maaskee sætte dig i Forundring: at jeg, uforanderlig i mine Meninger, nu i din Ulykke ligesaa meget foragter dine Hyklerier, som jeg i din Glands foragtede din latterlige Hofmod. (Meere følger.) Heraf udkommer hver Løverdag et Blad fra det bergenske Adresse-Contoir, ved R. Geelmuyden.