Viborger Samler, 1782-05-13
Mandagen den 13 Maji. N. S. M. Sal. Beretning om Omiahs Person og Opførsel. Man veed, at Omiah blev for faa Aar siden bragt til Engelland med Capitain Fourneaux kommende fra Otaheite, en i Sydsøen ny opdaget Øe. Hans Høide var omtrent fem Fod, ti Tommer, temmelig før og stærk, omendskiøndt ikke i mindste Maade plump eller uddannet. Farven lignede meget en Cu Europæers, der har opholdt sig længe i de varme Himmelegne. Lineamenterne vare regelmessige og behagelige ved et Smiil, som de Fornøielser, han nød, syntes at frembringe. Hans Haar vare ganske sorte, glindsende og stride, som han siden sin Overkomst har stumpede af rundt omkring. Hans Dragt bestod gemeenlig i en brunrød Kiortel og Buxer med en hvid Vest efter engelsk Mode, og syntes han fuldkommen vel at skikke sig deri. Hænderne vare tattovede efter hans Lands Brug; Thi der er det Skik at merke den høire Haand med et vist Tegn, naar nogen tager sig en Kone, og Omiah, der syntes at være omtrent atten Aar gammel var ziret med ti slige Merker, da han allerede havde havt ligesaa mange Hustruer. Han er ogsaa tegnet paa adskillige andre Deele af sit Legeme, men de skiules af Klæderne. J Selskab var han fri og høflig og ligesaa opførte han sig ved Bordet, førende sin Kniv og Gassel meget vel, og viiste i sin hele Opførsel i alle Henseender den største Anstændighed, Reenlighed og gode Levemaade. Han bandt sig til ingen Slags Diæt, men spiste med god Appetit alle Slags; og i sær syntes han vel om Kiøbmad og meest om Skinke; dog er det saa langt fra, at han var en Fraadser, at han meget hellere maatte kaldes yderst afholdende. Der merkedes aldeles ingen Tegn hos ham til Dumhed eller Plumphed; tvertimod var hans Omgiengelse saa artig, at det endogsaa forekom dem ubegribeligt, der vidste, hvor kort en Tid det var, siden han forlod Sydsøe-Øerne, hvor Sæderne ere saa reent reent forskiellige fra deres, man hos os kalder Folk, der veed at leve. Nogle faa Udtrykke lært han flydende at udsige, som for Exempel, hvordan lever De- og saa videre; men som en Otaheiters hele Sprog ikke bestaaer uden i et tusinde Ord omtrent, saa var Omiah ofte yderlig forlegen for at udtrykke de ny Begreber, han havde fattet og forklare de Ting, han havde seet her til Lands. Saasom disse sydlige Folkeslag have alene tre Slags fireføddede Dyr, nemlig Hunde, Rotter og Sviin, saa vidste han ikke anderledes at beskrive en Hest, end ved et stort Sviin, der har Folk, eller en Koe, uden ved et stort Sviin, der gav Melk fra sig, og saa fremdeles. Frugterne paa disse sydlige Øer ere næsten ligesaa indskrænkede i Antallet; og intet forskaffede Omiahmere Fornøielse end en have og at see Frugterne paa Træerne staaende imod Veggene. Planterne og Busk verket, der allene tiener til Zirat, ville han lade tage bort, sagde han, for at sette noget der igien, som duede til at spise. Da han første Gang faae et Huus, blev han ganske forundret og naturligviis vilde enhver blive det, der aldrig havde seet uden Hytter og lave fladtakte Stuer. Ligesaa underligt forekom det ham i Førstningen at see Vogne med Heste for; men han vænte sig meget snart til at betragte alt sligt uden Tegn til Forundring. Jngen bliver paa ovenmeldte sydlige Øer begravet, men henlagt oven paa Jorden for at raadne i et Morads. Omiah befandt sig en Dag tilstede ved en Begravelse i Hersort, men han kunde. kunde ikke udholde at see Enden derpaa; han grad ved denne Leilighed og forlod saa græmmende et Optrin. Det første han ellers saae Kirkegaarden, og man fortalte ham, at der laae Folk begravne under alle de smaa Forhøininger, spurgte han, om da alle de vare døde af Jndpodningen. Hans Gemyt var venligt og omsindet. Et Exempel herpaa viiste han en Dag, da han stod og betragtede nogle, der medede, hvorover han i Førstningen var ret fornøiet, og vilde lære, hvorledes han skulle bære sig ad; men da man viiste ham Krogen, der var trukken igiennem en levende Orm, saa vendte han med Afskye Øinene bort og erklærede sin Modbydelighed for at spise nogen Fisk, der var fangen paa saa grusom en Maade. En Prøve paa sin Skiønsomhed og hurtige Begreb lod han see, da han blev indledt til Hertuginden af Gloukester, strax førend han reiste til Herford. Hertuginden, der ikke havde belavet sig paa nogen passelig Foræring for Omiah, faldt paa at et Lommetørklæde, der just laa ved hende, og som var ziret med hendes Vaaben og Krone, skulle maaskee kunne behage ham. Omiah tog imod det, og kyssende strax Vaabenet, gjorde han Hertuginden et meget forbindtligt Buk, og som dette Kiendetegn paa hans Opmerksomhed, Høflighed og Vittighed var saa ganske uformodet, saa tilveiebragte det ham alle de Tilstedeværendes Yndest. Paa samme Maade udmærkede han sig ogsaa, da han havde Audience hos Lord Sandvik. Først pegede han paa Mundskienken g sagde: han var Konge over Flaskerne; Capitaine, FourFourneaux var Konge over et Skib, men Lord Sandvik var Konge over alle Skibene. Han havde forladt adskillige af sine Koner for frugtbarheds Skyld, men han havde dog endnu nogle og han forsikkrede, omendskiøndt han levede meget vel i Engelland, saa skulde han dog været meget lykkeligere, om han ogsaa her havde en Kone. Capitaine Fourneaux traf Omiah paa Ulateiah, men hans Fader, der er en meget anseelig Mand, besidder store Eiendomme paa Otaheite saavelsom paa denne Øe, og Omiah var fød paa den første, hvor han havde seet Her Bank og Doktor Solander, hvilke han begge kiendte igien ved sin Ankomst her. Han var ellers bestemt til Præstestanden; og hans Venner, der bare den største Høiagtelse for ham, anvendte alle mulige Bevæggrunde, for at hindre hans Bortgang med Capitaine Fourneaux; da de forestillede ham, at ingen af deres Venner nogensinde var bleven bragt tilbage, og at de ganske vist maatte være blevne dræbte og ædte, i hvilken Mening de bekræftedes ved at see saltet Oxekiød paa de engelske Skibe, thi som de aldrig havde vidst at andre end forommeldte Firføddede at sige, saa troede de stadigen, det saltede Kiød ikke kunde være at nogen af dem, og maatte altsaa være af Mennesker. Ligeledes paastod de, at disse Skibe seilede fra et Sted, til et andet, og at disse Søefolk nærede sig allene imellem Øerne, fordi de intet vist Hiem selv havde. Men alle disse kyselige Forestillinger gjorde ingen Virkning paa Omith, der havde besluttet enten at døe, eller selv selv at erfare Sandheden. Vil man betragte disse hans Landsmænds Fortællinger, de Tvivlsmaale, der nødvendig maatte opstige hos ham, samt Omstændighederne af hans Uafhæng, lighed, Familie og Levemaade, da vil man neppe i hele Verdens Historie finde et større Exempel paa Standhaftighed, Uforfærdethed og Nysgierrighed end det, Omiah i sin Person har viist. Han blev indpodet i Herford af Baron Dimsdale, og har efter Koppernes lykkelige Overstaaelse giort en Reise omkring i Landet, for at besee alt mærkværdigt her, førend han igien begiver sig paa Søen, for at vende tilbage til sin Fødestavn. Om ubilligen tillagte Feil. Oftest er vor Egenkierlighed den sande Aarsag til vor Ukierlighed mod vore Medmennesker. Vi føle, at vi have Feil, og naar vi ei længere kunne skiule eller sminke dem, søge vi at trøste os med, at vi have Ligemænd, at Andre ikke ere bedre end vi. Derfor holde vi saa nøie Opsyn med Næstens Handlinger, ere saatilbøilige til at dadle dem og saa villige i at stadfæste enhvert Rygte, der gaar ud paa at forringe dem, i hvor ugrundet det end maatte være. Nogle faa Exempler kunne oplyse det: Man beskylder Leander for Ødselhed. Hvorlidet kiender man hans Karakteer. Vil man kun spørge hans Kreditorer derom, skulle de alle tilstaae, han har viist sig saa sparsom, at han i hele 10 Aar ikke har forredet 1s. i Renter. Arist, Arist kom i Ord for at drive Aager; og dog har han aldrig taget mere end 4 pro Cent. i Rente. Fik han undertiden en Snees pro Cent. aparte, saa var det kun noget, man paandede ham i Douceur og Erkiendtlighed, fordi han af christelig Medlidenhed saa negennyttig hialp sin trængende Næste. Overalt testamenterede han Kirken, skiønt den var det Huus, han mindst frequenterede. Damon, sagde man, ægtede Sylvia, ikke for hendes Persons Skyld, men alene af Kierlighed, til hendes 10000 Daler. Jnden 4 Aar vare de borte; men endnu har han sin Sylvia. Kan man vel fordre kraftigere Beviis for, at han elskede hende høiere end hendes Penge, Uden Grund tillægger man Clarisse Stolthed. De derimod, som kiende hende, berømme hende som særdeles naadig, mild og nedladende; de forsikre endog, at hendes sidste Frøken Dotter og Tieneren ligne hinanden saa nøie, at man let skulde antage dem for beslægtede. Nogle forekaste Philint, at han er Pebersvenaf Karrighed, at han ei nænner at gifte sig. Jngen Bebreidelse kan være ubilligere. Hans Bekiendtskab med et vist artigt Fruentimmer koster ham aarlig over 500 Rdlr. Alexis er en Dagdriver, siger man; han foretager sig intet uden at æde, drikke, sove. Men er han derfor ledig, Man giør ham Uret og betænker ei, at han philosopherer. Hvad forrettede vel Dogenes, Han laa i en Tønde, men ingen har nægtet ham Titel Titel af Philosoph. Cliton beskyldes for at være Fritænker. Hvor let er ikke denne beskyldning giendreven, Han har i sin hele Levetid aldrig tænkt, maaskee for ei at blive Fritænker.