Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-08-17
J Kjøbenhavns Skilderie No. 5154, læses en Afhandling med Overskrift: Upartiske Tanker om Forholdet imellem Huusbond og Fæster a., indeholdende mange rigtige Anmærkninger om Bondens Forkjerlighed for Fødested, og Fødeegn, der, tilligemed Familieforhold, ofte bevæger ham til at foretrække maadelige Kaar som Fæster, for friere, om ei virkelig bedre Kaar, som Selveier; om hvor billigt det er, at Fæsterens Søn eller Paarørende foretrækkes Fremmede til at fæste den Gaard, Forældrene ville afstaae, helst naar paa samme er gjort betydelige Forbedringer, stundom ved den Fæste søgendes egen Bistand, og at en Enke burde forundes Fæste til den Mand, med hvem hun venter at blive lykkelig, naar han vil indgaae passende Vilkaar, og er duelig m.v. - Grundsætninger, som følges af retskafne Godseiere i min Omegn, saavel mod Huusmænd som Gaardmænd, men Afhandlingen burde dog saa meget mindre benævnes, Upartiske Tanker, som Forfatteren selv lader den gielde som et Forsvar for Fæstebønderne, og er eensidig i den Grad, at han endog anfører det som en Fordeel for Godseieren, at han skal opkræve og indestaae for Skatterne! Ligesaalidet synes Afhandlingen at vise det Overskriften lover: hvorledes Ubillighed ved Fæsteaccordernes Indgaaelse kan forebygges og Bondens Kaar lindres, uden Skadefor Proprietæren. Forfatteren inddrømmer selv, at Forholdet imellem Herskab og Fæstebonde er i mange Henseender ulovbestemt, eller ikke nøiagtig nok fastsat. Men da Lydighed mod Godseieren ikke nu kan fordres, uden enten under Udøvelsen af paatagne Tjenester, eller hvor Godseierne handle i Egenskab af Øvrighedsperson, og den ene Borger, siden den Tid, da ubestemt Hoverie ophørte, ellers ikke er undergiven den Andens vilkaarlige befaling, saa maa jo det Ubestemte i Lovene og Unævnte i Contracterne i Almindelighed komme Besidderen, det er Fæsteren, til Fordeel; thi hvad der ei er betinget, eller ved Lov paalagt, kan ei fordres af Fæsteren. Men lad end Fæstebrevet være bestemt, kan det dog ikke forandre Lovens Forskrivt i Henseende til Fremgangsmaaden, naar Godseieren skal søge sin Ret hos Bonden. Og det er denne Besidderens som det synes alt for store Ret til at kunne besidde, ja næsten ødelægge, Eierens ham fæstede Gaard og Besætning, efterat han har ophørt at opfylde de væsentligste Vilkaar, under hvilke ham var overdraget Besiddelsen, som Godseieren synes med Billighed at kunne besvære sig over, og ønske forandret nu, da som meldt, Bondens vilkaarlige Behandling, som skee burde, er ophørt, og de vigtigste af Hovedgaardens Privilegier, der kunne gielde som Vederlag for hine Uleiligheder, ei meere finde Sted. At en slettænkende Bonde heri kan drive det vidt, uden at Godsejeren har noksom kraftige Midler derimod, det har mange Aars Erfaring lært mig, og anlediget den af Forfatteren paaberaabte Afhandling i juridisk Tidsskrivt 1 B., Pag. 232-245, indeholdende Spørgsmaale om, hvorvidt dette eller hiint kan bevirke Fæstes Forbrydelse. Uagtet jeg paa bemeldte Sted har erklæret, en virkelig Tildragelse at have anlediget min Afhandling, og at jeg kunde nævne en saadan Fæster, nemlig som modtvillig efterlod og nægtede alle sine Fæste pligter, ja endog Pligter mod det Offentlige, har dog Forfatteren yttret Tvivl om, at en saadan, passende til min Skildring, fandtes i den virkelige Verden. Derved har jeg funden mig beføiet til dette Giensvar, og til at nævne her den tilsigtede Mand. Mads Jensen i Lading, under Grevskabet Frysenborg (som Lovens Arm da rigtig nok tilsidst ramte); dog være det langt fra mig at ville sammenligne Mange med ham, eller ved dette Exempel nedsætte Bondestanden i Almindelighed, som Jngen mindre end jeg kan have Lyst eller Grund til at ville fornærme. Men en Mangel er det vist nok i Lovene, der bør være lige billige for Alle, naar den ene Contrahent saaledes kan skade den anden, uden at denne ved Lovens Bistand kan forebygge det, eller vente Erstatning, i hvilken Henseende enhver anden Creditor har langt større Ret; thi førend Nogen tør sætte Bonden ud af Gaardens Besiddelse, maa han skylde meget, eller meget være forødt, og hvad tabes ei paa mange Maader under Sagens Forfølgning den lange Vei igjennem Retterne, uden dog at Udfaldet altid er vis; og hvorfra tager saa Godseieren Erstatning, naar Sagen endelig vindes. Det er derfor intet Lystspil for Godseieren, at sætte en Fæster fra Gaarden ved Lov og Dom, hvilket ogsaa sjeldent skeer, og ikkun da, naar intet andet Middel vides til at faae en Gaardforsidder ud af Besiddelsen med taalelig Opofrelse; thi Tab er altid dermed forbunden. Dog, hvor meget lettere er det ikke at indsee Manglerne, end at vise, hvorledes de kunne afhielpes, En saa vigtig Sag fordrer det modneste Overlæg, og det er ikke at undres over, at de bedste og viseste Mænd endnu ikke ere blevne enige med dem selv om, hvad heri er at gjøre til det almindelige Bedste. Men naar jeg saaledes, forat troes, har maattet nævne som Exempel en Fæster, der yderlig har trodset Lovene og sine Foresatte (hvorom Acterne kunne overbevise Tvivleren), saa synes det ikke ubilligt, at fordre samme Beviis af Forfatteren, om at der gives Godseiere, der paa deres Side lige saa lidet følge Ret og billighed; dog, hvor Familieforhold eller Giftermaal ikke bestemmer den nye Fæster til at søge en vis Gaard fremfor en anden, veed jeg ingen Aarsag til, at Bondekarlen nuomstunder skulde indgaae en urimelig Contract, da han som saadan endnu ikke er Gods eierens Myndighed undergiven; tvinges kan han visselig ikke. – At forlede om muligt en Fæster til at indgaae Vilkaar, hvorved han ikke kan bestaae, kan efter hvad jeg oven har anført, ikke heller, efter mit Skjønnende, gavne Godseieren. At et saa selsomt Huusmands-Fæstebrev, som er meddeelt i en vis Piece, og her paaberaabt, skulde existere, ville kun Faa troe, saalænge Contrahenterne ei opgives, men snarere formode, at dette Misfoster er fingeret for at indtage Publicum imod Godseierne, og tjene som Text til en tilsyneladende patriotisk Commentar over Bondeplagerie, som man, Gud skee Lov, i den senere Tid kun kjender af Navn. Jeg vil dog ikke modsige Forfatteren i, at der paa sine Steder endnu kan blive handlet mindre ædelt og lemfældigt mod Fæstebonden end billighed og mueligt Godseierens egen Fordeel kunde synes at tilraade; thi hvi skulle alle Jndividuer af Godseiere være lige ædle, om end deres Evner til at gjøre vel vare lige. Jkke engang paa offentlige Stiftelsers Godser skal der overalt handles saa menneskekierligt, som Forfatteren melder, men Bonden, efter hvad jeg har hørt, paa nogle saadanne haardt nok bindes. Det er ogsaa naturligt, at Bondestanden i Almindelighed, som den mindre formuende og mindst cultiverede Stand, endnu ikke nyder den Agtelse af de andre Stænder, som dens Vigtighed fortjener. Men at Godsejernes Rettigheder over Bøndergodset endnu skulde være for store efter Lovene, og at det vilde være almeennyttigt og selv for Godseieren fordeelagtigt, som Forfatteren yttrer, at en tredie Mand eller Autoritet antog Fæsteren og bestemte Vilkaarene (hvilket Formynderskab Arvefæste var langt at foretrække), det vil neppe Nogen, der upartisk overveier begge Parters nuværende Forhold, og har Agtelse for Eiendomsretten, kunne skjønne, men snarere tiltræde den Mening: at en Lov, hvorefter Godseieren, blandt andet promptere kunde faae Ret over en forsømmelig og gieldbunden Fæster, var tilraadelig og tjenlig til ikke allene at reise noget de dybt sjunkne Priser paa Jordegods, men endog til Landbrugets Fremme paa selve Bondejorden. Den Pligt, at bortfæste en Gaard inden et Aars Forløb, sikrer noksom Staten for det Onde, at faae mange ledige Gaarde, og tvinger den Godseier, der maatte fordre ubillige Vilkaar, til at nedsætte disse, ja endog eftergive Jndfæstningen, da han ellers ikke efter Forordning 26 Marts 1791 kan vente Tilladelse til at disponere over Gaarden paa anden Maade. At En og Anden stundom desuagtet indgaaer haarde Vilkaar, det kan i dette, som andre borgerlige Forhold, ikke forebygges, uden et forhadt, tidsspildende og let misbrugeligt Formynderskab fra Øvrighedens Side. En Bonde bør formeentlig ligesaalidet sættes i Classe med Umyndige, som Godseieren nægtes al Tillid og Ret til, ligemed andre Borgere, at slutte frivillige Contracter med frie Mænd om Penge og Penges Værd. At Contracter om Hoverie eller personlig Tjeneste, der, ligesom Stavnsbaand, indskrænket den naturlige Frihed, ikke maa indgaaes, uden efter de givne Forskrivter, er meget velgrundet. Hvad Forfatterens Lovfortolkning, betræffende Landgildens Uforanderlighed, angaaer, da modsiges den af vore berømte Jurister, og det med Rette. Man bør ikke formode andre Baand, paa en Eiendom end dem, Lovene udtrykkelig have paalagt; og i Henseende Enken, da anseer jeg det, som et Par Forfattere have anført om hendes formeentlige Ret til at vælge en Fæster, mere for et fromt Ønske end en Lovfortolkning, thi Lovens Ord og Fæstebrevene, som lyde paa Fæsteren og hans Enke, ere tydelige; men en Lovfortolker bør, saalidet som en Dommer, have Hensyn enten til Ven eller Fjende, kun være retfærdig. Seer man da ikke, at naar Enken maatte udnævne sin Mand til Fæster, kunde en Fæstegaard aldrig ventes ledig, eller blive til Eierens Raadighed, uden Besidderens Samtykke, med mindre Mand og Kone døde i een og samme Time, Men naar man ikke vil respectere Eiendomsretten, kan man med samme Grund foreskrive Kjøbstædmanden, hvem han skal indtage til Leie, og for hvilken Betaling, og den Rige, hvem han skal deele hans Formue med. Hvis altsaa nogen Forandring i vor Landbolovgivning, sigtende til Jordegodsenes Forbedring og Landbrugets Fremme endnu tør ventes, kan jeg ikke rettere skjønne, end at den snarere bør gaae ud paa større Frihed i Bøndergodsets Anvendelse og Deling, forenet med kraftigere Midler for Godseieren til at effectuere Fæstecontracternes prompte Efterlevelse, end paalægge Godseieren større Tvang, eller foreskrive ham flere byrdefulde og forhalende Formaliteter. Maaskee ogsaa paa den anden Side en nøiere Beskrivelse af den Tilstand, en Fæster modtog ikke allene Gaarden, men ogsaa Marken, i, end de nu befalede Synsforretninger indeholde, kunde sikkre den virksomme Fæster og hans Arvinger nogen mere Erstatning for Forbedringer paa Gaard, Mark og Hegn, end han efter nuværende Love kan fordre. J. L. Tommesen. Det birmaniske Rige. Dette Rige er eet af de mægtigste i Asien, med en Befolkning af i det mindste 17 Millioner Mennesker. Indbyggerne ere af et skjønnere og kraftigere Menneskeslags end Hinduerne, men ei saa reenlige. Birmanerne ere meget krigerske, men tillige gjæstfrie og have Ærbødighed for Alderen; der findes ingen Tiggere iblandt dem.