Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-11-11
J et Reser. af 12 Febr. 1734 hedder det: "Det skal hermed være Bønderkonerne aldeles forbudt, at klæde sig i Silke= eller andre Klæder, end i deres egne tilhørende Kirkeklæder og Bondedragt, under en Mulct af 4 a 6 Rdlr. til Tugthuset; dog vil Kongen derhos, at det maa staae berygtede Qvindfolk, og de som har ladet sig beligge og født uægte Børn, frit for, deslige Silke= og andre Klæder paa deres Bryllupsdag at bære. Det er endnu i Mands Minde, at Politiet om Søndagen holdt Vagt ved Kirkerne for at fratage Bønderfruentimmerne de udenlandske Tøier, hvori de saa gjerne og almindeligen klædede sig, efr. Fogne, 20 Jan, og 12 Marti 1783. Alt dette viser, at der i Danmarks lykkelige 18de Aarhundrede har existeret en betydelig Luxus, mod, hvilken blev ivret og givet Forbud ligesom nu, og at den Tids Luxus har været større end Nutidens, hvilken Sætning desuden kan bevises 3 priori, uden man behøver at tage sin Tilflugt til Erfaringer; thi Luxus er en undeblivelig Følge af almindelig Rigdom, og fremkommer af den menneskelige Tilbøielighed til at forhøie Livets Nydelse og forædle sin Tilværelse; det er altsaa nødvendigt at den har været større og almindeligere da Velstand, blomstrede gjennem alle Stænder, hos Høje og Lave. Den Tid synes snart at være forhaanden, da Ertspatrioterne kunne faae deres Ønske opfyldt, naar de skrige, "Klæder eder i Landets Uld, og nærer eder af Landets Korn! J behøve ei Arabiens hidsende Bønner, ei Chinas nærvesvækkende Blade, ei Sydens geistige Drikke, Misunder ei Frankrig sine Larvers bløde Spind, ei America sine uldbærende Træer!" Men om denne Tid er ønskelig for et Land, derom skulde jeg meget tvivle; der var ogsaa en Tid, da vore Forfædre nærede sig af Urter og Nødder og af de dræbte Dyrs Kjød, og klædte sig i deres Skind, disse Jernmænd levede uden at bruge eller savne Sydens Natural= eller Konstfrembringelser; thi de kjendte dem ikke. Men ligesom en saadan Levemaade umuelig kan bestaae med Nutidens Cultur og Oplysning, bør ingen billig og fornuftig tænkende Mand forlange din indført; ligesom andre Lande behøve der Korn, der avles paa vore frugtbare Sletter, saaledes maa vi have deres Frembringelser. Vee det Land, som maatte frasige sig al Brug af Udlandets Producter, hvis Armod og Elendighed var steget til den Høide, at dets Børn maatte nægtes alle Livets Beqvemmeligheder. Naturens gavmilde Haand har ei været saa karrig mod Danmark, at vi burde behøve en saadan Jndskrænkning, og sættes tilbage i hine Raaheds og Vildheds Dage, en Arbeidet er sin Løn værd, og Landmanden bør ved sin Sveed dog kunne fortjene en maadelig Nydelse af de Livets Goder, som vore Fædre og Forfædre nu i Aarhundreder have nydt. Luxus bør altsaa paa ingen Maade nævnes som Aarsag til de mange Familiers daglige Ødelæggelse og Fattigdom; den finder nu ei Sted i nogen skadelig Grad; dens Aftagelse og det almindelige Tarvelighedssystem, er tvertimod en Medaarsag til mange Familiers Brødløshed, der forhen fandt deres rigelige Udkomme ved at arbeide for de Rigeres indbildte Fornødenheder; thi den saakaldte gavnlige Luxus der blot beskjæftiger og nærer Landets Børn, befordret Pengecirculationen, og Pengemassens ligeligere Fordeling, er uadskillelig fra den skadelig Luxus, der lader Sølvet vandre ud af Landet, og nærer Udlændingen; de holde altid Skridt med hverandre, og ere følger af Rigdom. Der gives desuden Aarsager i Mængde, hvoraf man kan forklare den almindelige Nød, uden at anklage en uskyldig Luxus; disse ligge enhver tydelig nok for Dagen, og deres Virkning, nemlig almindelig Mangel og forhen velhavende Familiers Undergang, ere uudeblivelige Følger.