Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-08-05
Roeskilde Domkirke er, i det mindste i sin oprindelige Skikkelse, den ældste Kirke i Danmark. Endnu medens Leire var det danske Kongesæde trængte Christendommens Straaler ind i Riget. Men tvende Aarhundreder forløb førend disse Straaler uhindrede kunde udbrede sig over Norden. Keiser Henrik 1. maatte tvinge den gamle Gorm til at holde inde med at forfølge Christendommen, og Harald Blaatand, hans Søn, lod sig døbe snarere af Frygt for hiins Sønner, Otto den Førstes og Otto den Andens Vaaben, end af sand Overbeviisning. - Man skulde næsten fristes til at troe, at det var Munkene, der, for at blænde Folket, længe efter Haralds Død, havde ladet sætte den bekiendte Runegravskrift over Gorm ved Jellinge. Læsemaaden, hvorom der blandt Oldgrandskerne er stridt saa meget, være nu som den vil, saa er det ikke let at indsee: hvorfor Harald skulde have skrevet paa Liigstenen over sin Fader, som var den nye Religions afsagde Fiende, at han havde kristnet Danmark og Norges Jndbyggere; thi selv var han jo bleven tvungen af Keiser Otto, der betjente sig af Midler, der langtfra ikke vare skikkede til at gjøre den nye Lære undet, og Norge havde han jo desuden ikke kristnet. Ordet Harald Kessor er temmelig mistænkeligt og røder mere romersk end tydsk Herkomst, hvilken sidste Adskillige have villet tillægge det. Efterat Harald havde forflyttet sin Residents fra Leire til Roeskilde, byggede han blandt andre Kirker ogsaa den hellige Trefoldigheds Kirke i Roeskilde. Men Bygningen var kun af Træ, altsaa meget ubetydelig. Heller ikke kan man antage, at Gudsdyrkelsen blev dreven der med nogen synderlig Jver, thi selv Haralds Søn, Svend Tveskjæg forfulgte endnu i Begyndelsen af sin Regjering Christendommen, og lod sig først i Skotland, medens han førte Krig med Engelland, døbe. Hedendommet var alt for indgroet til at man med Føie kan forudsætte, at hans Overgang til den ny Religion var andet end Statsklogskab. Den første han sendte til Sjælland, i det Øiemed at omvende Hedningerne, var en vis Gerbrand, som han udnævnte til Bisp. Under ham, som ankom i Norden omtrent 1010, blev det først mueligt at begynde Omvendelsesværket. Det varede ikke heller længe førend der traf sig en Leilighed til at skaffe Domkirken nogle Jndkomster; thi da Svends Søn, Knud den Store, havde ladet dræbe sin Svoger Ulf Jarl i Kirken, saa kunde denne hans Brøde kun afsones ved at skiænke den ved Blod besmittede Kirke Stevens Herred, hvilken Gave hans Søster Estrid, Ulfs Hustru, endnu forøgede med to Herreder. Saa tidligen vidste Geistligheden at tilvende sig Landets Rigdomme. Det varede ikke længer end 37 Aar efter Ger brands Ankomst til Sjælland (1047) førend Wilhelm, der nu var kommen paa Roeskildes Bispestoel, saae sig istand til at lade opføre istedet forTrækirken en Kirke af Steen, saaledes som den, naar de senere Tilbygninger fraregnes, endnu viser sig for vore Øine. Wilhelm var ogsaa den Mand, af hvem man kunde vente et saadant Værks Udførelse. Som født Engellænder havde han været Knud den Stores Kantsler og Skriftefader, og han befæstede paa det kraftigste Geistlighedens Vælde, hvortil Gerbrand, havde lagt den første Grundsteen. Ligesom denne vidste han at forskaffe sig Jndflydelse hos sin Konge, Knud den Stores Søstersøn, Svend, Estridsen, som han endog nægtede Adgang til Kirken og satte i Band, fordi denne Konge havde ladet dræbe nogle af sine Hoffinder i Guds Huus. Kun ved at kaste sig paa Knæ, klædt i Poenitentsdragt, som en angergiven Synder, uden for Kirken, fik han Tilgivelse af den stolte Prælat. Denne Bisp, som Krøniken kalder en tapper og heftig Mand og uskaanende Betvinger, vidste fortræffeligen at benytte sig af sin Tidsalders Enfoldighed. Da han 1074 fik Tidende om at hans Ven, Svend Estridson, var død, og skulde begraves i Roeskilde, befalede han at grave to Graver ved Siden af hinanden i Domkirkens Chor, og da man sagde at Kongen kun behøvede een Grav, svarede han, at der snart ogsaa vilde behøves een for ham selv. Han kjørte det Kongelige Lig i Møde, lod sig underveis forfærdige en Ligkiste af et udhulet Træ, som kjørtes bag efter ham, og da han øinede Liget, steg han ud af Karmen, udbredte sin Kappe paa Jorden, holdt med sammenfoldede Hænder knælende en andægtig Bøn, lagde sig derpaa ned, som om han vilde sove, og da man vilde vække ham var han død. Saaledes fortæller Saxo denne vidunderlige Begivenhed, der i en overtroisk Tidsalder maatte gjøre ham til Helgen. Men fraregner man det Overdrevne i Fortællingen, saa kan det ikke betragtes som noget Vidunderligt, at en Olding, der i det mindste var 70 Aar gammel, thi han havde i 30 Aar været Bisp i Roeskilde, og kunde neppe have været under 40 Aar, da han besteg Bispestolen, lettelig kunde forudføle sin nærforestaaende Død og ved overdreven Anstrængelse endog fremskynde den. Om hans jordiske Levningers Skjebne efter hans Død komme vi siden til at tale. – Syv og tyve Aar medgik førend Kirkens Bygning blev færdig (1074), men Wilhelm oplevede dog ikke den Glæde at see Choret fuldendt. Hans Eftermand, Svend Nordbagge, var det forbeholdt med Knud den Helliges Understøttelse at sætte Krandsen paa dette stolte Værk, som 1084 blev indviet. Pave Lucius, der ophøiet til Helgen, 263 Aar efter Christi Fødsel var død som Martyr i Rom, blev Domkirkens Skytspatron. Fra nu af bleve de omvendte Hedninger en Boldt for det catholske Klerkeskabs Bedragerier.