Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1796-01-22
Trondhienske Tidender. No. We Fredagen den 22 Januarii. En Prøve hvorledes noget om Dands vel monne smage. (Fortsættelsen fra forrige No. 3.)Der er Tid til at bevæge sig paa hvad Maade man efter sin Tilbøielighed og Legemsbeskaffenhed kan finde passelig; men der maa være Orden, der maa være Maade, Forstanden maa uforstyrret kunne følge med under disse Bevægelser. Men naar det nu skeer, at unge Mennesker, af begge Kiøn tilbringe hele halve Døgn i ligesaa uafbrudte, som ophidsende Dandse, naar Menneskeer bortødste deres Tid til at lære at udtale Ting, som fylde deres Hjerner med sværmeriske Begreber om en anden Verden, end den vi, saa længe vi skulle være her til Huse, ere Borgere af, naar de i Udtale og Adfærd søge at forskaffe sig Færdigheder, som vare berømmelige, naar de vare gavnlige. og nødvendige til deres Kald og Bestemmelle her i Tiden, men hvorved de nu forsømme deres vigtigere jordiske Pligter; men da disse Wennesker tænke paa hvilke dog vel de endelige Følger ville blive af dette Forhold, Ja det er kun uskyldige Glæder, det er væder vægende Moerskab, det er de anstændigste, uskadeligste Forlystelser man søger, og hvor uden Menneskefienden eller Daaren skulde kunne misunde dem disse Glæder Brødre, Medchristne af det andet Kiøn, det være langt fra mig, at misunde eder edes Glæder. Gud selvnskabte jo Mennesket til at være glad og lykkeligt; men han vil ikke vore Glæder skulle være som Jonas's Glæde over hans Kikagjøn, der blomstrede den ene Dag, og den anden var det viisnet. Det er lidet, at J spilde den edle Tid, Helbred, Formue, og bliver uskikkede til at opfylde eders væsentligste Kald- og det er dog vel ikke saa ganske lidet: Jeg tvivler meget, at J med fyldt Blod skulle tilstaae, dette Tab var et faa ganske ubetydeligt Tab. Men denne Glæde er dog i og for sig selv uskyldig, ville J sige, Mærker da vel, at den Glæde, som i saadan Samqvem er uskyldig i Dag, er ikke saa ligegyldig om en Maaned, og den er det endnu mindre om et Aar. Den ubundne Omgang føder Fortroligheder, som optænde blus rende Luer i Hjerter, der evig burde være kolde for hinanden, og disse Luer brænde høit og stærkt, før Mennesker engang agte paa, hvorledes de bleve tændte. Og nu Følgerne. ode falmede Skjønheder, de kummerfulde Fædre, de trøstesløse Mødre, de fordærvede Ægtefæller, den ødelagde Ungdom, de, de ere Følgerne, tidlige eller sildige, men visse nundgaaelige Følger af disse Forlystelser, Følger, som man ikke venter, ikke tænker paa, da de ikke umiddelbar og i Øjeblikket ere nærværende: Følger hvis Mulighed man dristig tør nægter blot fordi man aldrig har givet nøie nok Agt paa den menneskelige Siels Gang, fordi man aldrig, naar man saae andre faldne og ulykkelige, har bekymret sig om, hvorledes vel disse Ulykker efterhaanden vare tilberedte ved foregaaende Ligegyldighed og mindre Feiltrin - Fædre, Mænd, Opdragere, og hver og en hvis Pligt det er, at vaage over Sædernes Reenhed, jeg besværgerveder ved den Gud, som skabte Himmelen og Jorden, og som ved Skabelsen bestemte Mennesket til Hellighed og Dyd jeg besværger ved eders huuslige Rolighed, ved eders Ægtefællers Ære ved eders egen Sumveittighed, og eders Børns timelige og evige Lyksalighed, bruger al eders Klogskab, bruger Fornuft og Overtalelser, ja bruger, om det endelig saa skal være forudent, al eders Værdighed og Myndighed, som Mænd og Fædre, til at indskrænke og forhindre slige Sammenkomster, der ved Begyndelsen kunne være skyledige, men i deres fremløbende Følger føde ryggesløse Sæder, føde Skiendsel for eders Huse og almindelig Forstyrrelse og Ulykke for den hele Stat." Saa tænkte, og saa talte denne talentfulde Mand, og hver fordomsfrie Tænker vil uden Betingelse istemme. (Fortsættelsen følger.)