Den Vest-Sjællandske Avis, 1828-01-29
Erobringen af Erivan har bragt den Russiske Regiering til Formaalet for sine Bestræbelser paa denne Grændse af Riget og forskaffer den tillige den Godtgiørelse, som den med Retfærdighed kan fordre, og vel ogsaa vil fordre. Hvad Derbent og den vestlige Bredde af det Caspiske Hav blev paa den østlige Side af Caukasus, det vil nu Erivan og den venstre Bredde af Araxes-Floden blive for det paa den sydlige Side. Den Persiske Regiering har i denne Krig beviist det, som forstandige Reisende i den sidste Tid formodede om den. Man har ogsaa deraf erfaret hvor vanskeligt det er at disciplinere Mahomedanerne i hine Egne paa Europæisk Fod; thi hvad er der ikke bleven talt i de sidste 30 Aar om de militaire Fremskridt, som Perserne have gjort under Franske og Engelske Officerers Veiledning, og hvor smukt tage sig ikke de Persiske Soldater i halv Europæiske Uniformer ud paa de Kobberstil som man seer i Reisebebeskrivelserne? Man kunde maaskee anvende dette paa alle Orientaler, naar ikke Soldaterne i den Engelsk Ostindiske Armee som næsten er sammensat af lutter saadanne Folk og de Tatarer, som ere i den Russiske Armee bevise det modsatte. Man vil ikke paastaae dermed at Perserne ikke kunne lade sig disciplinere; men allene det, at det ikke lader sig giøre under den nærværende Regiering. Perserne staae vel som Nation og Jndividuer høiere i Civilisation og Kundskaber end Tyrkerne; men derimed er deres Regiering som bekiendt endnu slettere end den Tyrkiske. Derfor kunde man vel ønske for Menneskehedens Skyld, at en stor Deel af Persien kom under Russisk Herredømme, dersom man forresten kunde ønske dette store Russiske Rige blev endnu videre udstrakt paa denne Kant. Der var intet lettere for Russerne ved den nærværende Tingenes Tilstand end at trænge frem til Teheran; men hvortil skulde det føre. Vi have aldrig kunnet finde os i de Publicisters Meeninger som troe, at det Russiske Cabinet idelig tænker paa at giøre Erobringer; hvad der i det sidste halve Aarhundrede er passeret i denne Henseende var en Følge af Tingenes naturlige Gang. Denne Krig maae snart være forbi, og Freden, som følger ovenpaa, maae betragtes som en af de interressanteste og følgerigste Begivenheder i vort Aarhundrede. Naar Rusland først er sikkert fra denne Kant, saa maae den anvende al sin Kraft, paa at betvinge Caucasus, og dette vil skee uagtet alle de Lesghis, Mitsdjeghis, Osseters, Tscherkessers og Abassers Modstand, som endnu leve i Barbarie i dette Biergland; derpaa vil en af de skiønneste Menneskeracer og en smuk Landstrækning blive overleveret til Civilisationen, og efter et Aarhundredes Forløb vil man finde her et Schweitz, som vil blive tilføiet det gamle Europa. Man ville ikke smile over denne Yttring; thi hvor havde troet at de gamle Rhætier og Helvetier skulle, dengang Romerne først angrebe dem, være blevne til saadanne Folk, og at deres Biergdaleskulle være blevne til Paradiser, hvortil man skulde vandre fra alle Kanter. - Men ikke allene med Hensyn til Menneskeheden og Civilisationen er denne Begivenhed saa interressant, den er ogsaa af en stor Vigtighed i politisk Henseende. Rusland staaer nu paa den nordvestlige Grændse af det Asiatiske Tyrkie, ved Indgangen til det gamle Armeenien. En ringe Krigsmagt kan herfra, man kunde sige næsten uden Modstand, trænge ind i Hiertet af Divanets egentlige Resourer, hvor en talrig christelig Folkemængde vil slaae sig til den; ja en dristig Aand kunde let herfra stifte et eget Rige. Saalænge Persien endnu besad nogen politisk Anseelse saa kunde et saadant Krigstog fra Russisk Side betragtes som meget vovet; men efter Persernes sidste jammerlige Feldtog, have de tabt al deres Agtelse og de maae nu finde sig i meget og indrømme meget. Naar det derfore kommer til en Krig imellem Rusland og Tyrkiet, saa kan Faren for Constantinopel komme fra en ganske anden Kant end fra den; hvorfra man hidintil har befrygtet den. Denne Betragtning fører ligesom af sig selv hen til det Græske Anliggende; der har vel aldrig existeret i Politiken en Gienstand, som har været saa indviklet som denne; selv den meest øvede Grandskers Blik formaaer ikke at giennemtrænge den Forvirring, som den allerede udviser, og som den truer at ville endnu mere foraarsage i Fremtiden. Men dersom denne hans Mangel paa Evne i dette Stykke skulde bekymre ham, saa kan han trøste sig dermed, at det gaaer ikke de Diplo, mater bedre, som have denne Sag under Hænderne og selv ikke Styrerne i de Cabinetter, som skulle lede den. De lade sig Uge for Uge og Dag for Dag lede af de mødende Omstændigheder, som de ikke driste sig til i Forveien at beregne ligesaadan som deres Courere fuldføre det store Kredsløb omkring Europa uden at have et bestemt Formaal for Øinene. (Dette gielder vist ikke om alle Cabinetter. Nogle af dem kunne have deres meget bestemte Planer, hvoraf de blot kunne udsætte eller modificere Udførelsen efter de indtræffende Omstændigheder). Ved det at besynderlige Omstændigheder ere trufne sammen og paa en Maade, som maaskee aldrig tilforn har fundet Sted befinde sig tre Magter i en krigerisk Stilling og have allerede gjort det virkelige Angreb, hvoraf de to vist ikke ønske Krigen og den tredie har endnu ikke givet noget sikkert Tegn paa om den virkelig vil have den. Men nu kan det Formaal, hvorfor de tre Magter have allieret sig, aldeles ikke blive opfyldt paa en tilfredsstillende Maade uden ved Krig og det mod en Fiende, som naar han først bliver alvorlig og kraftfuld angrebet, ikke formaaer at giøre nogen betydelig Modstand; thi paa Underhandlingens Vei, hvortil der endnu bestandig er Udsigt, (Vi skrive dette den 14de December.) ville kun en liden Deel af de Grækere, som have begyndt og vedligeholdt Kampen erholde deres Friehed (saaledes f. Ex. ikke Grækerne paa Øen Chios, ikke alle dem, som opholde sig i Thessalien og Macedonien, som i de første Krigsaar toge en levende Andeel i Kampen indtil de bleve overvældede; men det er netop en af de Hovedaarsager hvorfor Porten paa ingen Maade vil give sit Samtykke til Grækenlands Uafhængighed, at den indseer, at naar den først tilstaaer dette, saa ville de allierede Magter forlange det samme for alle de øvrige Christne, som opholde sig i det Tyrkiske Rige. (J det mindste ville de forlange, at de maae faae Tilladelse til at begive sig til Grækenland, og dette vilde aldeeles drage dette Riges Ruin efter sig.) Men hvo skal da afholde de øvrige Grækere, som igien maae vende tilbage under det Tyrkiske Aag, tidlig eller sildig fra at begynde paa nye Kampen for deres Friehed, eller hvo skal forhindre de Befriede fra at hielpe deres Brødres Men saa ville de samme Forhold begynde paa nye som man nu søger med saamegen Møie og med saa store Bekostninger at faae hævede. Men den Jdee at sætte den befriede Deel af Grækenland, under en Europæisk Magts Beskyttelse og Opsyn paa samme Maade som de Joniske Øer vilde ogsaa foraarsage mange Vanskeligheder, thi de sidste vare ved den Venetianske Despotisme blevne vante til en Tugt og Orden; men Mainotterne og Moreoterne ere endnu raae og utæmmede. Hvilken Magt vil endnu, naar det skulde vare noget, tage sig paa at bringe Orden der tilveie, uden at nogen politisk Jnterresse var forbunden dermed, og den ene hvormed dette kunde være Tilfældet skulde just ved den Londonske Traktat, forhindres fra at erholde dette Protektorat, altsaakun ved at befrie ikke saavel hele Grækenland, som meget mere alle Grækere og ved at constituere dem under en kraftfuld Regiering, og som vel ikke kunde være nogen anden end en Monarkisk, kunde det Onde afhielpes, som truer Roe ligheden i hiin Egn af Jorden og med det samme det hele øvrige Europas og endnu længe vil true den. J hvorvidt man endnu vilde rykke Grændsen af det befriede Grækenland fremad, saa vilde der dog endnu blive bestandig mange undertrykte Grækere tilbage; paa hvilket Aaget vilde komme til at hvile saameget tungere, som at Tyrkerne maatte bestandig endnu befrygte en nye Opstand. (Hvormange Grækere f. Ex. gives der ikke i Constantinopel og i Lilleasien; man regner saaledes paa at der leve i det Tyrkiske Asien omtrent imellem 1 1/2 til 2 Millioner Grækere, see Has sels Erdbeschreibung des osmanisches Asiens, Pag. 48. Ville derfore de allierede Magter hielpe Grækerne uden at kuldkaste det Tyrkiske Rige, saa maatte de betinge ved Pacificationen, at alle Grækere og vel ogsaa alle Christne, som opholde sig imellem Tyrkerne, maatte faae Tilladelse til at udvandre og etablere sig i det befriede Grækenland. Saadanne Skridt ville vel ogsaa blive en naturlig Følge af Pacificationen; men man kan forudsee hvilke Besværligheder det vilde føre med sig at exeqvere det. Det er derfor ogsaa sandsynligt at denne Adskillelse imellem Mahomedanerne og den af dem undertrykkede kristelige Folkemængde ikke kan gaae af uden det Tyrkiske Riges totale Opløsning, og hvilken Ven af Christendommen og Culturen maae ikke ønske dette, og naar dette Ønske bestaaer i at et eller flere christelige Monarkier maatte komme til at træde i Stedet for et Mahomedansk Despotie; hvilken Ubillighed er det da ikke at betragte saadanne ne Ønsker som Virkningen af revolutionaire Grundsætninger, hvilket man dog fra en vis Kant har tilladt sig.) Men en saadan almindelig Befrielse af Grækerne, som vilde være fornødent for at constituere et virkeigt Rige kan kun skee ved Krig, og derved at den Tyrkiske Regieting bliver totalt kastet overende, og dertil maae det dog tidlig eller sildig komme Diplomatiken maae nu dreie eller vende sig ligesom den vil; enhver anden Disposition af Forholdene kan kun tilveiebringe Uenighed imellem de allierede Magter, og som snart vilde endnu have langt værre Følger; men de Europæiske Magter behøve Roelighed og Fred. Derfor bringe man nu, imedens der hersker Enighed, Krigen som et Offer for Freden og maaskee som det sidste. Vi sige det med Overlæg, om vi endog ikke tør overlade os til Haabet om en langvarig Fred; thi dette Haab er grundet paa Tingenes Tilstand og paa de store Magters Villie. Denne Tingenes Tilstand, er saavidt gunstig for en varig Fred, som at afde 4 Hovedaarsager til Krigene i det 18de Aarhundrede ere de to fuldkomment hævede og de to ville vel ikke for det første blive bragt paa Bane. Hine Aarsager vare det omtvistede Suprematie over Jtalien, imellem Østerrige, Frankerige og Spanien; Preussens Tilvært og Polens uroelige Tilstand, Colonial- og Handelsjalousien imellem England og Frankerige; Revolutioner høre ligesaalidet til en politisk Calcul, der kun tager Hensyn paa de sandsynlige Begivenheder, som Jordskjælv og andre ødelæggende Phoenomener høre til en Beregning over Aarstidernes Beskaffenhed, og netop fordi man i de sidste Tider drog dem saa ofte ind med i hiin Beregning, blev Diplomatiken saa vanskelig og den vedvarende Krigsudrustning saa kostbar. Man bekiæmpe dem derfor med Kraft eller lade dem deres frie Løb, ligesom Omstændighederne udkræve det. (Saavidt vor Forfatter. At Revolutionskrige skulle begynde paa nye i Europa er ikke sandsynligt: De Europæiske Nationer have giennemgaaet en altfor drøi Skole dertil og have erfaret paa en altfor smertelig Maade hvilke Følger Revolutioner drage efter sig. Store og udbredte Revolutionskrige, som den Franske, ville derfor neppe opkomme saasnart igien. Ogsaa vil formodentlig Europa blive befriet for de ulykkelige Religionskrige, som i forrige Tider ødelagde det; men store Krige kunne alletider forventes paa nye af to Aarsager: først af en enkelt mægtig Regents Overmod, eller Lidenskabelighed, eller Hang til Beskiæftigelse; og for det andet og fornemmeligen af Forandringer i Handelens Gang og Næringsveiene, hvorved Nationernes væsentligste Jnterresser blive angrebne.)