Berlingske Tidende, 1795-01-16
De Betragtninger, som bevise Nødvendigheden af en ivrig Fortsættelse af Krigen, skulle uden Tvivl bevæge Dem til at sørge betimelig og rigeligen for den offentlige Tienestes forskiællige Grene, hvorover jeg skal lade Dem forelægge Beregningerne. Jeg er sandelig bedrøvet over den Nødvendighed, at paalægge mine Undersaatter nye og store Byrder; men det er deg en Trøst og Berøeligelse for mig, naar jeg seer vor Credits, Handels og vore Hielpekilders Tilstand, som er en naturlig Følge af vor Vindskibeligheds fortsatte Anstrengelser under en fri og vel indrettet Regierings Beskyttelse. Mylorder og Ædie! En retskaffen Følelse af vort Lands saa længe nydte Velsignelser skal uden Tvivl anspore Dem til at anvende alt, for at bringe disse Velsignelser ubeskaarne paa Deres Efterkommere. - Jeg har den faste Tillid, at den selskabelige Ordens Grundsætninger, Moralitet og Religion, skulle under Forsynets Beskyttelse og ved en udholdende Standhaftighed fra vor Side, tilsidst triumphere, og at mine troe Undersaattere skulle see deres nærværende Anstrengelser og Opofringer belønnede med en sikker og varig Nydelse af Rolighed i deres Land, og med Europals Befrielse fra den største Fare, hvormed det er bleven truet siden Oprettelsen af de civiliserte Selskaber. - Efterat Kongen havde holdt denne Tale fra Tronen, foreslog Storcansleren den sædvanlige Adresse til Kongen. For alle Ting henvendte han Opmærksomheden paa Tronarvingens Formæling med Prindsessen af Brunsvig, hvori alle Parlem ntslemmerne toge saa megen Deel, at dersom den kongel. Tale intet videre havde i deholdt, skulde der ikke have været een eneste Stemme mod Adressen. Men Krigens Fortsættelse, hvor paa der i samme blev drevet, foraarsagede strax i første Session en Debatte, som i Underhuset varede indtil om Morgenen Kl. 4. Grev Canden meente, at det nu var din ub qvemmest Tid til at slutte stred med Frankrig, da deres Vaaben i det sidste Felt og havde været saa seirende: men det var at formode, at deres over al Maade anspændte Kræfter snart maatte slappes og Mangel paa Folk og Penge komme til at herske ib andt dem. Hvad Generalstatterne af Holland end vilde giøre, saa maatte dette dog ingen Jndflydelse have paa Storbrittanien hvis Flaader og Armeer var re endnu bestandig mægtige nok til at seire over den frygteligste Fiende. Grev von Guildfoed var den første, som satte sig heftig imod Adressen og vilde have tilføiet, at man maatte raade Hs. Majestæt, at gribe den første Leilighed til at slutte Fred med det franske Folk paa gode og antagelige Betingelser, uden at den i Frankrig værende Regieringsforme Beskaffenhed maatte være til Hinder deri. Jeg forskrækkes sagde han over Ministrenes Dumdristighed, som tvertimod Folkets almindelige Ønske, og blot af Privatinteresse for deres Partie endnu videre vilde fortsætte deres Uvidenheds og ForvirringsSystem i denne Krig, da det dog ikke længere kunde bestaae. Dersom man videre vilde Kiænke saadanne Ministre en blind Tillid, saa maatte man være overbeviist om, at det havde været klogt og raadeligt, deels at begynde denne Krig, deels at fortsætte den under nærværende Tildragelser og Omstændigheder, og deels at den og betroet i duelige Hænder, saa den videre kunde føres med Lykke. Jeg med heele Europa tvivler om denne Klogskab, Nødvendighed og Duelighed.