Politivennen, 1800-01-01
Om Borgermilitærets Væbnelse. I No. 123 taltes noget om Københavns Borgerskabs slette Bevæbning; uagtet det der Sagte fuldkomment stemmer overens med Sandheden er dog det saa lidet, og Tingen saa langt fra at være uvigtig, at man maaskee med Fornøielse vil læse lidt mere derom. Der er ingen Aarsag til at tvivle om, at Borgerskabet i Belejringstiden under Frederik den tredie jo vare forsynede med Geværer. Deres kraftige Modstand er det bedste Vidnesbyrd derom. Siden den Tid har Staden i Fredens Skjød tiltaget til mere, end den dobbelte Størrelse, og da det ikke med Kraft er overholdet, at hver Borger havde sit Gevær, er Følgen bleven, at mange ikke har anskaffet det, fordi de ikke vidste at det burde skee, eller troede det Tilfælde umligt, da Byen atter kunde komme i Fare, og at flere have været glade ved, under de mange Udgivter det medfører at nedsætte sig som Borger, at spare et Geværs Anskaffelse. Derved er det endelig kommet saa vidt, at ikkun en overmaade liden Deel af Borgerne have Geværer. Selv de, som haves, ere ikke af lige Kaliber, som dog er saa nødvendig en Egenskab. Vor nærværende virksomme Stadshauptmand har allerede strax da han tiltraadte sin Post forestillet denne Mangel paa højere Steder. I Aaret 1785 blev det igjennem Generalitetet tilmeldet Stadshauptmanden, at Hs. Majestet vilde forære Borgerskabet 3573 gamle Geværer, som fandtes paa Tøjhuset; og at der endnu var imellem 2 til 30o0 flere dito, som kunde overlades. Ved Prøver, hvormeget disse Geværer kunde koste at sætte i fuldkommen Stand, befandtes det, at dertil vilde medgaae omtrent tre Rixdaler til Stykket. Da altsaa den hele Sum ikke blev liden, og man endelig ingen Udveje saae, til at faae den tilvejebragt, ansøgte Stadshauptmanden med samtlige Stadskaptejners Minde om, at Hs. Majestet vilde lade Geværerne sælge, og at den derfor indløste Penge, som en kongelig Gave, maatte gjøres frugtbringende, for saaledes aarlig at kunne anskaffe nogle nye gode Geværer, og sikkert, skjønt langsomt, komme til Maalet. Sikkert tør man haabe denne Ansøgning bønhørt. Skulde imidlertid det højere, og dog ingenlunde overdrevne, ønske, at det hele Borgerskab forsynedes strax med gode eenskalibrerte Geværer, vorde opfyldt enten ved et Forskud af Stadens Kasse; eller ved Paabud paa Borgerne selv (dog dette var odiøst, ihvorvel retfærdigt, at tilraade i denne ødelæggende Dyrtid), eller ved Statskassens Hielp, (og denne kunde med Grund tilraades, forsaavidt Københavns Forsvar er meer, end en enkelt Stads, er hele Landets Forsvar), eller paa anden god Maade; - da maatte manønske at den af de forærte 3579 Geværer indkommende Auktionspenge anvendedes til, af Renterne at anskaffe Premier for aarligen, og jo oftere jo bedre, holdende Frihaands-Skydeøvelser for Borgerskabet. Endelig bør det bemærkes her, at, foruden Geværer, endnu en anden væsentlig Ting fattes hos Borgerskabet i Almindelighed. Det er Øvelse i at behandle, endog blot i at lade og afskyde et Gevær. Skulde man troe, at der var Borgere, som for nogle Dage siden ikke vidste, hvad skarpe Patroner var! Den Frygt for at beskadiges af sine egne, medens man udsatte sig for Fjenden, som denne Ukyndighed i at omgaaes et Gevær, og Geværernes omtvivlede Godhed opvakte, var heller ikke liden hos mange. Men denne Frygt burde dog ikke haves. Og synes intet naturligere for den som skriver dette, end at enhver, som søger Borgerskab, skulde dette forholdes, indtil han med Attest fra Kompagnies Kapteinen godtgjorde at han i det mindste 5 Gange havde indfundet sig paa den borgerlige Exercerplads, for at undervises i at bruge et Gevær. Og skulde denne Undervisning meddeles ham frit. Sligt er brugeligt andensteds. I Hamburg har man et saakaldet Drillhus, og ingen faae Borgerskab, førend han der har ladet sig exersere, eller som det der kaldes, drille. Jeg kan ikke ende dette Stykke, om hvad der endnu mangler Borgerskabet i at være rede til virkelig Forsvar i paakommende Krigstid, uden at nævne en Mangel paa Opmuntring for Borgerskabet fra Regieringens Side, som man desmindre kan forklare sig paa en Tid da denne upaatvivlelig har lagt sin Kjærlighed og Lid til det for Dagen. Det er: at Borgerskabets Lieutnanter ikke bære Feldttegn. Ingen, som kjender noget til Militærtjeneste, vil raabe, at det er Ubetydeligheder; hvorfor havde da Etatens Lieutnanter det? End mindre vil nogen fornuftig Mand indvende at Etaten bør have noget forud; thi var endog Feldttegnet, som det ikke er, blot Pynt, hvem skyldte Staten det da mere, enten den Mand, der lønnes som Kriger, eller den, der medens han bidrager af sin Formue til faste Krigeres Lønning, selv uden Lønning gjør Krigers Tjeneste? For at denne borgerlige Officer kan have lige Honneurs af Skildvagter, lige Lydighed at vente, i Tilfælde at han endog faaer virkelige Soldater under sig (som skedte i sidste Allarm for at opmuntre Underofficererne med Forventning om, ved første Avancement at nyde samme Ære, endelig for at ikke en ung Mand af Etaten, om nogen var istand til saadan Lavhed, skulde kunne holde sig op over den ældre, fortjente Borger-Licutnant - er det en sand Nødvendighed, at denne sidste ikke i mindste Maade er mindre hædret end hin. Vist nok vil vor Kronprinds, der veed, hvad, et Forsvar ikke allene af dulige, men ogsaa villige, med deres Hæderspost fornøjede, Mænd er værdt for Staten og Staden, engang opfylde det ønske, som her er fremsat og som saa meget friere tør yttre sig, da den, som gjør det, ikke kan ansees for egennyttig deri. K. H. Seidelin.