Corsaren, 1841-05-21
Frihed og Lighed. Nævn disse Ord for en Skare unge Mennesker, (vel ikke her i Landet, men i et Land, hvor man ikke foran hver Tanke og hvert Ord ængstlig spørger sig selv. "Er dette Veien til at faae Kald, Embede eller deslige"), og Du vil see ligesom et electrisk Stød gjennemfare dem, Øiet gløder, Musklerne svulme, - de vilde gaae i Døden for de Goder, som hine Ord synes dem at forjætte. Nævn de samme Ord for en Skare Oldinge eller ældre Mænd, og de ville koldt trække paa Skuldrene og give sig til at tale om andre Ting, eller Du vil endog faae Utak af dem, fordi Du nærer jacobinske og blodtørstige Tanker. Jacobinske og blodtørstige Tanker - ja, det er de rette Ord. Oldingen, som har begravet sine Forhaabninger for denne Verden, som Jntet ønsker undtagen Fred, som Jntet frygter undtagen Uro, har glemt sin Ungdoms Drømme og seer i den unge, kraftfulde Frihed et Væsen, som vil omstyrte det Huus, hvori han saa længe har boet luunt og trygt, som med Vold og Magt sætter sin Villie gjennem, som bader sig i deres Blod, der ere eller ansees for at være dets Fjender. Og i Ligheden seer han den Mørkets Aand, som vil rive Korset og Stjernen fra den gode Borgers Bryst, bringe den raae Masse, de Fattige og de Simple, i lige Rang med de Høie og de Fornemme ɔː tilintetgjøre Forskjellen mellem Godt og Ondt. Med Ynglingen er det Modsatte Tilfældet Det fyrrige Ungdomsblod hader Skranker og Hinder, den livfulde Kraft foragter Stilhed og Ro, den varme, sprudlende Phantast afmaler Frihedens Land som et Paradiis, hvor ethvert Ønske er Eet med Opfyldelsen, hvor det at ville er at kunne, hvor der ingen Grændser er og ingen Tvang. For ham er Ligheden en Genius, der skal komme og ledsage Mennesket fra Vuggen til Graven og sørge for, at hans Forfængelighed aldrig krænkes ved, at han maa staae tilbage for Andre. Men er da Frihed og Lighed enten de af Oldingen frygtede Uhyrer eller de af Ynglingen eftertragtede Engle, der, ligesom alle andre feilfrie Skabninger, kun eristere for Menneskerne i deres Phantast? Er deres Herredømme en Tilstand, som vi enten med Gru og Skjælven maae frygte eller sørgende mistvivle om? Skulle de komme og gjøre Jorden til en Jammerdal, eller skulle de først hinsides Døden plante en ny Edens Have? Jntet af Delene. Frihed og Lighed ere Goder, som Menneskene kun erhverve gjennem Kamp og Møie, de ere som Dyden, der kun tager Bolig i den Siæl, som møisommelig bereder Plads for den hos sig. Derfor tilhøre de Manden, den rolige, kraftige Mand, som ved at beherske sig selv kan fordre sig fritagen for at blive behersket, som ved at bære Agtelse for Andres Ret kan af Andre forlange Agtelse for sin Ret, og som ved sit eget Værd har grundet Krav paa, ikke at blive i Rettigheder stillet under Andre. "Men paa den Maade kommer Friheden jo kun til at tilhøre et enkelt Stadium af Menneskelivet. Her i Landet vilde den altsaa begynde for den, som var 25 Aar gammel, og ophøre, saasnart Magistraten erklærede ham umyndig (og UmyndighedsDecreter vilde maaskee saa blive temmelig hyppige)." Ja, hvis Mandens Mod og Mandens Kraft kunde indknibes til en enkelt Alder ligesom Bevillinger til at holde Kro og sye Støvler. Men Vorherre har heldigviis indrettet det anderledes. Den, som har Kraft til at styre sig selv og Mod til at modsætte sig Andres Tyranni, er en Mand; han har Ret til at blive fri, og - han vil blive det. Derfor Mod og Kraft! Derfor bort med de smaalige Hensyn, de feige Beregninger og den ængstelige Frygt, Alt som de drage bort, rykker Friheden ind, og Ligheden planter sit Banner.