Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1780-01-14
(Følgende Spørsmaal er indsendt. Hvorvidt fortiener den Forklaring over Alterens Sacramente, som vi nyeligen have læst i et Skrift under Titel: Frimodige Tanker over Nadverens Sacrammente til upartisk Eftertanke, at kaldes nye, Et Skrift, som giør sin Forfatter Ære formedelst den grundige, philosophiske, philokogiske og antiqvariske Jndsigt, den gode Smag, den ægte Religions Varme, og den beskedne og anstændige Frimodighed, med hvilken det er skrevet. Den lærde Hr. Forfatter synes at holde sin Forklaring, som han kalder den Paulinske, for nye, thi han kalder den udtrykkeligen nye, og taler paa adskillige Steder i sit Skrift i den Tone, som om han var den første eller eeneste, der havde, efter Apostelen Paulus, funden den rette Meening af Stiftelsens Ord. Men Hoved=Jdeen i denne Forklaring, som er Forestillingen af Nadverens Sacramment som et Offer=Maaltid, er intet mindre end nye. Man behøver kun at læse Cudworths Systema intellectuale, som Mosheim har udgivet paa Latin, for at overbevise sig herom. Der forekommer iblant andre smaae Skrifter af hiin berømte engelske Skribent ogsaa et om det sande Begreb om Alterens Sacrammente, hvor han forestiller dette som et Offer=Maaltid, og henter Beviset, ligesom vor Forfatter, deels af den Liighed, som er imellem Sacramentet og de hos Jøder og Hedninger da brugelige Offer=Maaltider, deels og fornemmelig af Apostelens Pauli Ord 1 Cor. 10. Mosheim nævner i Fortalen til dette Skrift adskillige lærde Mænd, der, saavel før som efter Cudrorth, have yttret samme Meening, og søger tillige at igiendrive den med Grunde, som nok fortiente at prøves og overveies. Dog skiønt denne Jdee ikke er nye, saa maa man ikke destomindre tilstaae vor Forfatter, at ingen lykkeligere, tydeligere, fuldstændigere og praktiskere har udviklet samme, end han. - Hoved Jdeen er da ikke nye, men maaskee ved dens Udførelse forekommer Noget, som er Nyt, hvorfor Forfatteren har kunne ansee og udgive sin Forklaring for nye. Jeg har læst Skriftet trende Gange med megen Opmærksomhed, men ikke endnu kunnet finde og bestemme dette Nye. Det er sandt, Forfatteren synes at ville gaae en nye Middelvei imellem det Lutherske Begreb, der forekommer ham at være for kiødeligt og materielt, og det Reformeerte, der igien paa den anden Side synes ham at sige for lidet. Men her, maa jeg bekiende, møde mig Dunkelheder og skinbare Modsigelser, hvilke ieg ønskede at faae hævede; thi paa den ene Side paastaaer Forfatteren, Pag. 97, at Sacrammentet ingen Hemmelighed i sig selv er, men at Menneskene have gjort det dertil, og paa den anden Side siger han dog Pag. 85, at Brødet i Sacramentet har samme Forbindelse med Christi Legeme, som det, der blev spiist ved Offer=Maaltiderne, havde med det, der blev offret paa Alteret; og vil man spørge, hvorledes Brødet kunde have saadan Forbindelse, svarer han i Troens Sager maae man ikke subtilisere, man skal kun holde sig til Christi Anordning og troe hans Ord. Her synes jo Forfatteren selv at antage noget hemmeligt i Sacrammentet, som man skal troe paa Christi Ord og hvorover man ikke skal subtilisere. - Ligeledes vil Forfatteren paa den ene Side ikke have anseet Alterens Sacrament for en blot Erindrings og Forestillings Act, paa. 18, og paa den anden Side setter han dog den heele Forbindelse, imellem Brødet og Christi Legeme paa. 96 paa Stifterens Side deri, at han har forbundet Brødets Nydelse med hans Døds Erindring efter hans Død og Religions Hensigt, og paa de Christnes Side deri, at de ligeledes i deres Tanker og Troe forbinde Brødets Nydelse med Erindringen af hans Død til Opnaaelse af hans Død og Religions Hensigter. Dette sidste er jo intet andet og meere, end hvad de Reformeerte sige? – Endelig kunde spørges, om det ikke, for at forebygge hos de Eenfoldige og Skrøbelige Anstød, Forargelse, Mistanke og Mistillid til deres Religion, havde været bedre, at Forfatteren for det første havde udgivet og fremlagt sine Tanker i det lærde Sprog til de Lærdes Prøvelse og Undersøgelse, Thi hvor meget end Forfatteren selv, jeg eller nogen anden, kunde synes at være overbeviist om hans Meenings Rigtighed, saa kunde det dog hænde sig, at den ved nøiere Randsagelse af lærde og indsigtsfulde Mænd blev befunden at være urigtig. Skeer nu dette, hvortil nytter det da, at have forvirret de Eenfoldige og Skrøbelige, samt gjort dem deres Religion mistænkt for Urimeligheder, Er den derimod rigtig, saa fristes dog disse under Communionen at forarge sig over visse efter Ritualen ofte igientagne Ord, hvorved de kun forstyrres i deres Andagt. Historisk og Statistisk Beviis, at Danmark har været det tydske Rige underdanig og Skat skyldig, af Ludvig von Hest. Frankfort 1777. 1 Alphabeth 7 Ark i stor Octav, koster 7 Mk. i Profts Boglade. De gode Tydskere have meget travelt med Danmark, og medens vi ere Tvistens Æble, sidde vi med rette stille, og foragte Krigerne. Nærværende Skrift er foranlediget ved et, som nogen Tiid for blev skrevet af den bekiendte Baron von Krohne, hvori han har stræbt at bevise, at Dannemark aldrig har været skatskyldig til det tydske Rige. Vi trænge ikke til et svagt Forsvar, og finde os ikke fornærmet, om man end kunde bevise, at nogle Konger i de nu værende danske Eiendomme have fordum været Lehnsherrer af Tydskland. Nordalbingen blev indtaget af Karl den Store, og Obotriternes Konger stode under de tydske Keisere, saa meget er vist; Men om det tydske Lehns Væsen har naaet ind i Jylland, og videre ind i det egentlige Dannemark, der om tie vore Historieskrivere, og dem have vi dog ligesaa gode, ligesaa upartiske, som Tydskland. Vi have ellers som det lader en svoren Fiende i denne Hr. Hest, som truer, " om hans Lampe længere vil holde sin Olie, og om denne Bog bifaldes af Publicum, offentlig at ville bevise, at Frankerig havde større Aarsag at alliere sig mod Dannemark, end forbinde sig med samme, men vi behøve ikke at frygte. En Mand som er saa vidende, saa forvirret, som fører saa grovt et hverdags Sprog, som vor Hest, er ikke farlig for vor Sikkerhed. - Han veed, at Estrit var en Konge, og vi veed at hun var Knud den Stores Søster. - Leibnitz, Voltaire, Les, Lavater, Luther - hvem venter alle disse i et statistisk Skrift af saa liden Jndhold: Til Beviis paa endeel tydske Recensenteres Uvidenhed, kunde man ikke undlade at udskrive disse Løyer, som man haver læst i en vis tydske Recension af denne Bog: Recensenten vil bevise, at Hr. von Hes viser ofte sin Svaghed, og synes at være lidet bevandret i Historien. Saa siger han, (ere Recensentens Ord,) f. Ex. altid, den Annalist Saxo, den Chronographus Saxo, ligesom disse ubenævnte Chronikskrivere, have ende allesammen havt Saxones til Navn, da man dog i det e tydske alletider maa sige, den sachsiske Annalist, den sachsiske Chronikskrivere. Om Januarii Maaned. Det er forhen sagt, at Romulus deelte Aaret i 10 Maaneder, hvoraf Martins var den første, men at Numma lagde dertil Januarius og Februarius. Januarius blev af ham kaldet saaledes af den Gud Janus, thi, som Janus Bifrons, der er et Sindbillede paa en viis Mand, der betragter det forbigangne og tilkommende, og derfore forestilles med 2de Ansigter, der seer frem og tilbage. Saa saae denne Maaned ligesom baade til Enden af det forbigangne og til Begyndelsen af det tilstundende Aar. Andre forklare dette Navn af Janua, en Dør, som aabner Aarets Begyndelse. - Hos os kaldes den Glug maaned, af det gamle Ord Glug, at see. - Paa den første Dag af denne Maaned antoge de nye beskikkede Consules og andre Embedsmænd i Rom deres Embeder, og Folket gik i stor Mængde op paa Capitolium og ofrede der Jupiter for at faae Velsignelsen i det nye Aar. Romerne sendte og hverandre paa Nye=Aars Dagen til god Held og Lykke i Aaret Mynter, Figen, Sukkertøi o. s. v. hvilket de kaldte Strenæ, Nyt=Aars=Gave, og ønskede hinanden Lykke i det nye Aar. Den 9de Januarii helligholdtes den Fest Agonalig hos Romerne, i hvilken Ofringernes Konge ofrede en Væder. Det meenes deraf at have faaet Navnet, fordi Offer Tieneren, spurgte Agone, den øverste Offers Præst, før han slog Offer=Qvæget for Panden, skal jeg slaae til? – Den 11te Januarii vare Carmentalin, Høitider, Evandri Moder, Carmenta, til Ære, som Konerne i Rom celebrerede, thi da Raadet, som Plutarchus fortæller, engang forbød dem at bruge Vogne eller Porte=Chalser, overlagde de med hverandre, at de hverken vilde blive med Børn eller føde, hvorved de tilveiebragte, at Raadet maatte kalde denne Anordning tilbage. - Raadet vilde og forbyde, Fruentimmerne at bære Guld=Smykker og buntede Klæder, men de maatte og ophæve denne befaling.