Den Vest-Sjællandske Avis, 1819-11-09
(Fortsættelse.) Perserne ere ikke mindre overdrevne i deres Vrede og Skieldsord, som de udgyde i Mængde, naar de troe sig fornærmede, end i deres Smigrerier og deres smagløse Complimenter. Ketthoden eller Syndicussen i en Landsbye vægrede sig ved at sætte Vogtere omkring den Engelske Ambassadeurs Leir, uagtet de gientagne Opfordringer fra Mihmandaren (eller Ambassadeurens Ledsage.) som paaberaabte sig Kronprindsens Ordre, der var Gouverneur for Aderbidian. Keithoden støttede sig paa et Forbud, som var meddeelt ham fra Gouverneuren i Koi, der vilde hævne sig paa Ambassadeuren. "Jeg, sagde Mihmandaren, har et Fin man fra Prindsen, dersom jeg vilde lægge det paa en Klippe, saa skulde Klippen fole en saadan Skræk, at den skulde styrte sig i Havet. Hvem tør ved vove at sige noget derimod, "Gouvernøren, svarede den anden, har givet mig Modordrer. J vel, svarede Mihmandaren, Gouvernøren har spiist at Gohkord, og hertil føiede han alt det, som Vreden kunde indgyde en opbragt Perser, fornærmelige Tillægsord for Gouvernøren og heele hans Familie, hans Fader, hans Moder, hans Kone, hans Døttre &c. Nogle Dragter Stokkeprygl uddeelte til Ketkhoden og til en af Gouverneurens Folk, giorde mere Virkning end alle disse Remonstrationer, og alt kom igien i Orden. – Jeg veed ikke hvilken Nation, selv i Europa, der kunde have Ret til at forundre sig over, at Perserne, ifølge deres Forfængelighed og deres Tilbøielighed til at lyve overdrive de Fordele, som deres Tropper have erholdet, som Hr. Morier selv har været Øienvidne til; men det som er besynderligt, er deres Aabenhiertighed i at tilstaae det. En Dag dicterede Storvizieren, i Overværelse af Gesandten Sir GoreOuseley, et Brev til Gouvernøren i Mazenderanfor at bekiendtgiøre ham en Fordeel, som de Persiske Tropper havde tilfægtet sig over Russerne. Sekretairen henvendte sig til Ministeren, og spurgte ham, hvor høit han maatte sætte Antallet af de Fiender, som vare blevne dræbte i denne Fægtning. Vezi en svarede ham med det koldeste Blod. Han stude skrive, at Fiendens Corps var 10000 Mand stærkt, at 2000 vare blevne dræbte,, og at Perserne havde gjort 1000 til Fanger. Derpaa dreiede han sig om til Ambassadeuren, og sagde til ham: "Da dette Brev skal meget langt bort, saa forøger man Størrelsen forholdsviis, Perserne have en afgiort Modbydelighed for Tyrkerne, som giver sig tilkiende af den Maade hvorpaa Sultanens Gesandtere blive behandlede ved Hoffet i Persien. Alt det som Foragt, Fordomme og Had kunne indgyde en overtroisk Nation, giver sig tilkiende i Persernes Forhold mod Tyrkerne, (som tilhøre en anden Mahomedansk Sect) disse behandle dem ogsaa igien paa samme Maade. Basin Zadch, Storherrens Minister, som residerede i Teheran, kunde ikke blive træt af at udgyde sig i Klager og Besværinger til Englænderne over sin Fraværelse fra Constantinopel og sit Ophold i Teheran, som var for ham en sand Forviisning. Vandet fandt han at være slet, Brødet grovt, og Climatet ubehageligt, og med eet Ord, han ønskede at blive kaldet tilbage, og den Ærgrelse, som han følte over at være bortfjernet fra Hovedstaden i det Tyrkiske Rige, blev ikke overgaaet af noget, uden af hans dybe Uvidenhed om Europas Affairer og Stilling. Da en Tartar eller Tyrkisk Coureer, som mødte Englænderne paa Veien fra Schiraz til Jspahan, blev adspurgt, hvorledes han fandt Tyrkerne, saa tog han fat i sin Kiolekrave, rystede den og skreeg, at Gud dog vilde udrydde dem af Jorden! de Løgnere, Tyve og Kieltringer; jeg har mistet Hovedet til min Tobakspibe, de have stiaalet mig mine Pistoler. Gud være lovet, at jeg endelig engang har mødt Eder Hr. Morier bemærker i dette Tegn, til Fortørnelse hos denne Tyrk, at han rystede sine Klæder, en gammel Skik hos de Asiatiske Nationer, hvorpaa Apostlernes Gierninger giver os et Exempel i den hellige Paulus, som fortørnet over Jødernes Haarnakkenhed i Corinthen og deres Gudsbespottelser, rystede sine Klæder og sagde: "At Eders Blod maae komme over Eders Hoved, jeg er uskyldig, og jeg gaaer herefter til Hedningerne (Act. C. 18, v. 6.