Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1835-04-24
Af det i Kjøbenhavn udkommende større lithographiske Værk: "De kongelige Billedgallerier paa Slottene Christiansborg i Kjøbenhavn, Fredensborg og Frederiksborg i Sjælland, udg. af Brøndsted, J. C. Spengler, J. C. Lund og N. Krossing, har 6te Hefte nylig forladt Pressen og indeholder følgende, overhovedet velvalgte og heldigen lithographerede Stykker efter berømte Kunstnere: "Søslag imellem Christne og Tyrker, efter Wilhelm van der Velde (lith. af F. C. Kjærschow); "En flandersk Bondestue, efter David Teniers d. v. (lith. af C. Lehmann); Lystslot mellem Haarlem og Leyden, efter Jan van Hagen (lith. af J. W. Vos); og Portrait af en Læge, efter Wolfgang Heimbach (lith. af C. Lehmann).(Kbhpst.) Den mandige Skjønhed. (Af Saphir.) Skjønhed er Naturens Ridderbaand, Skabningens Fribrev, Livets Hovednøgle; men Skjønhed er netop, som et Anbefalingsbrev, kun Leilighedsgiverinden til nærmere Bekjendtskab: Den, der overbringer dette Brev, maa selv først bevise dets Sandhed; hans Aand, hans Hjerte, hans Sindelag og Adfærd, kort, hans hele Væsen, maa ogsaa være skjønt, hvis det skal svare til Anbefalingsskrivelsen. Skjønhed alene er et billed uden Siæl, et Landskab uden Lys og Skygge, en Himmel uden Sol-, Maane og Stiernelys, en Blomst uden Lugt, en Sommer uden Frugt, et Hav uden Salt, en Vexel uden Accept, et Øie uden Liv, et Speil uden Billed, kortsagt: en malet Jld. – "Ved Mangel paa den stille Tillokkelse tiltrækker intet skjønt Ansigt; thi en Lokkemad uden Krog trækker nok, men fanger ikke. Hos Manden er Mandighed, hos Qvinden Qvindelighed hiin stille Ynde, som er den tiltrækkende Hage paa Skjønhedens Krog. Qvindelighed er Yndighed. Man siger ikke et yndigt Sværd, men Man siger: en yndig Pige, ligesaavel som Man siger: en yndig Blomst, Ynde lader sig ikke beskrive, ikke betegne, ikke male, ligesaalidt som den lader sig tilkæmpe, erhverve, opfange eller fremkunstle; Ynde er den ødsle Skabelses Naalepenge til sine kjæreste Døttre, det er en uvurderlig Medgivet for hele Livet, deres Brudeklædning og Enkesæde, deres hele Tilværelses føde, herlige Udstyr, Yndigt kan det smukke Kjøn kun være derved, at det er uaffecteret qvindeligt. Qvindelighed, i det blide Ords ømme Mening, er den sine Glands, som et Udvalg af det smukke Kjøn bærer paa sit hele Væsens Psychevinger. Det begribes ikke, opfattes ikke, men skinner venligt og veldædigt, glimrende og dog simpelt os imøde, Hvor altsaa dette qvindelig Yndes Guddomsbelte mangler ved en Skjønheds Toilet, der er Skjønheden Jntet uden en ugyldig Formular. Her see vi Agilia. Hun er skjøn, som en Juno. Et rosenfarvet Aasyn, oplyst ved to lyvende Øine, hæves endmere ved fyldige Lokkers Mørke; Skikkelsen er den legemliggjorte Harmoni, og dertil besidder hun Aand og Viid. Men Qvindelighed mangler hende. Hun er mandig, bærer sig mandig ad og stræber efter Mandighed; og hendes hele Skjønhed staaer der, som et prægtigt Gudstempel, hvori en fremmed Afgud dyrkes, og vi beklage, at dette Tempel er saa smukt, Azilia elsker alt Uqvindeligt. Hun kjører ikke blot selv, ne hun rider; spiller hun, er det ikke Claveer, ne, Violin; hun snakker ikke, hun tordner, naar hun gaaer, skrider hun frem som en Sergeant, naar hun sidder, gynger hun paa Stolen som en Karl, naar hun spiller, smider hun Kortene stærkt paa Bordet, naar hun spiser, skeer det med Hastværk, naar hun drikker, tommer hun Glasset i eet Drag, naar hun disputerer fægter hun med Armene om i Luften, som en Veir molle! J Skuespillet gaaer hun som et Mandfolk omkring fra den ene Plads til den anden, reiser sig op imellem Acterne og lorgnerer omkring, criticerer stærkt og høit, naar hun dandser, driver hun det som Arbeide hele Timer i Rad, i de vildeste Toure, og griner Herrerne ud, fordi de blive snarere trætte, end hun; i Selskab sidder hun med forslagte Been; paa Concerter klapper hun stærkt og vedholdende; hvad hun skriver er i djærve Træk, med lange, skrævende Strøg, er deren Henrettelse eller anden Execution paafærde, der maa hun være tilstede, og bagefter fortæller hun, at hun har seet Alting med til sidste Øieblik, Hendes Klædning er stedse af paafaldende Snit og skrigende Farver; hun fægter og bares, hun spiller billard og Phara, snakker som besat om Krig og om kløvede Tyrkepander. Kort: Azilia er en smuk Karl, Hendes Vendinger ere skarpe, kantede, uden Runding, uden Gratie; hendes Stemme er ru, haard, uden Blidhed, uden mild Velklang; hendes hele Væsen er stærkt, bestemt, overdreven amazonagtigt, uden Blodhed, uden Behagelighed, uden Ynde. Azilia har Beundrere, men ingen Velyndere, tusinde Tilbedere, men ingen Elskere. Man seer hende tænke, hører hende føle; men Man tænker og føler ikke med, fordi hun er skredet trodsende ud over sine Grændser og er bleven en Billedstormerske imod den blide, ømme, qvindelige Natur. Asilia har Mange, som "gjør Cour til hende; men hun vil ingen Mand faae, thi Hvermand vil have en Moder, men vistnok ikke endnu en Fader til sine Børn.