Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-01-29
Ole Andersen, Dansk Sømand, krigsfangen i Engelland. Sophie, hans Kone. Alle i Lovise, hans Datter, 17 Aar. Frederik, hans Søn, 14 Aar i Kiøbenhavn. gammel. (Et Fangehuus i Hull. Det er Midnat. En Lygte, som hænger i Midten, udbreder et svagt Lys. Fangerne ligge paa Brixer i den dybeste Søvn. Ole Andersen reiser sig pludselig op af sit Leie og stirrer vildt omkring sig.) Da, hvad saae jeg, Min Sophiel Min Lovise, Min Frederik, Vaager eller drømmer jeg, Ulyksalige Skjebne. Hverken om Dagen eller Natten har jeg No. (Han vil lægge sig til Hvile igjen, men farer atter vildt op igjen.) Af mit Bryst, det knuses under Byrden af sin Længsel, Søvnen flyer fra mine matte Øienlaage, jo mere de hige efter den. Min Sophie svæver bestandig som en trøstende Engel for mine Øine. Hun er mig altid saa nær og dog kunne mine Arme ikke naae hende. Som et Gjøglebillede stoer hun bort fra mig, hver Gang jeg udstrækker de trætte Hænder efter hende. (med sammenfoldede Hænder) Gud Fader i Himmelen, Forbarm Dig over den Ulykkelige, Lad mig kun endnu en eneste Gang førend jeg døer see og omsovne min Sophie, min Lovise, min Frederik, (Han lægger sig igjen til Hvile.)(J Baggrunden fremkommer et stort Speil, hvori man seer Ole Andersens Hustru og hendes Datter sidde og sye ved et lidet Bord, ved Lysning af en Lampe. Paa den anden Side af Bordet sidder Frederik og skriver Noder. Det hele Boskab røber Trang og Fattigdom. Paa Væggen hænger et Nyrrenbergeruhr, der viser paa Kl. 1. Lovise nikker af Søvn bestandig med Hovedet.) Sophie. Det er for tidlig at være sovnig, mit Barn. Klokken er ikke mere end eer. Vimaa i det mindste endnu blive oppe i to Timer, naar vi skal have Skjorterne færdige. Du veed jo, den fremmede Herre, som skal have dem, reiser i Morgen ganske tidlig. Lovise med tvungen Munterhed). Jeg er ikke søvnig, Moder. Jeg er saa munter som om det kunde være lys Middag. Hvor kunde jeg ogsaa blive søvnig ved et saadant Arbeide, Sophie. Naar vi har de sex Skjorter, færdige, saa har vi 50 Rdlr. samlede, som vi kan sende Din Fader. O, hvor det vil trøste ham i hans Ulykke! Frederik. Moer maa endelig bie med det til jeg faaer mine Noder færdige. Nu har jeg skreven paa dem i sex Nætter. J Overmorgen ere de færdige og saa faaer jeg otte Rigsdaler. Naar disse lægges til de 50 Rdlr., saa kan vi jo sende Faer 68 Rdlr. Det kan forslaae noget. Jkke sandt, Sophie. Jeg skal bie, min gode Dreng. Ak, dersom Din Fader kunde fra sit Fængsel see ind til os – dersom han kunde være Vidne til med hvilken Jver og Glæde vi arbeide for ham og hvor vilde det ikke lette ham hans tunge Lænker, Frederik. Og fortjener han ikke alt hvad vi gjøre for ham, O, Moder, jeg er kun en ung erfaren Knøs, en Fugl, neppe fløien ud af Reden, men mit Hjerte banker af Glæde hver Gang jeg tænker paa vor Faders sidste Brev. Jeg kan bære Lænker, men ikke Skjændsel; jeg kan sulte, men ikke forraade det Land, som gav mig Brød førend jeg endnu kunde fortjene det", sagde han til Britten, da han med sit Guld vilde lokke ham til at solgte sin Eed og sit Fædreneland. Sophie. Ja, min Anders er en Dannemand. Han vil hellere leve i et skummelt Fængsel og ved ussel Føde med et uplettet Hjerte, end i Fryd og Gammen i Fiendens Tjeneste. Frederik. Trøst Dig Moder. Jeg jeg skal hevne Fædrenelandet. Sophie (smilende). Dertil er Du for ung og lille, min gode Frederik Frederik. Men bliver jeg ikke engang stor og stærk, Var Niels Juul, Cort Adeler, Peder Tordenskjold da ikke ogsaa engang Drenge ligesom jeg, O, Moder, der er ikke Alderen, ikke Størrelsen, der gjør det. Der kan boe en Kjæmpessel i det mindste Legeme har jeg nylig læst, og det er sandt. Jeg føler, at jeg har Mod i Brystet. Da jeg forleden stod paa Nyholm og saae det ny Linieskib løbe af Stabelen, og da bruste og kogte det her (peger paa Brystet), saa stærkt, da gnistrede det som Jld for mine Øine, og jeg ønskede mig ikke andet end Aar, Kundskab og Erfaring, for at gaae ud med dette Skib og fegte som en anden Tordenskjold. Og da det tredobbelte Hurra for Konge, Fædreneland og Flaggjengjaldt i Luften, og da følte jeg hvad jeg alt var istand til at vove for Konge, Fædreneland og Flag, for Fader, Moder og Søster, for Huus, Arne og Hjem. Om to Aar er jeg sexten Aar, og hvad gjorde Tordenskjold icke allerede i den Alder, Er jeg ikke et Menneske saa godt som han, Har Moder ikke saa ofte sagt, Mennesket kan alt hvad det vil Sophie. Du taler som et Barn, Frederik, Frederik. Ja, min Moder, naar alle vare saadanne Børn som jeg, vilde det snart være ude med Engelskmandens Magt og Herlighed. Moder skulde bare læse Mallings Bog om Danskes og Norskes store Handlinger. Du vilde da finde, at det samme Hav, der har vore seierrige Fædres Snekker til Bretlands Kyster, er til endnu. Er Knud den Stores Slægt, da uddød, Er ikke det fortladne Hav endnu bestandig de Danskes Vei til Ros og Magt. Sophie (sukkende). Ak, Tiderne have forandret sig, min Søn. Vi ere fattige og maa arbeide Dag og Nat for at faae Livets Ophold. Din Fader sukker i Engelsk Fangenskab. Gud veed naar han engang kan blive udvexlet. Alt hvad vi kunne gjøre er at sende ham nogen Understøttelse. Frederik. For Mangel behover vor Fader ikke at frygte. Gives der ikke brave Mænd nok, der sørge for, at hverken han eller nogen Dansk Krigsfange lider nogen Nød, Har Moder ikke læst i Avisen, at den gode Knudsen giver en Forestilling til Bedste for Danske og Norske Sømænd i Engelsk Fangenskab, Sophie. Jeg har læst det flere end eengang og hver Gang væddet hvert Ord med mine Taarer. Ja, Gud lønne ham den brave Mand! J sin snævre Kreds tænker han paa det, som mangen en rig og mægtig Mand glemmer. Han vil det Gode og dog miskjende mange ham; men den, som har Guds Løn, trænger ikke til Menneskenes. Han samler med Møie og Anstrængese de adspredte Ax paa Ædelmodighedens vide Mark, binder dem til et herligt Neg og ofver det paa Menneskelighedens Alter. O, dersom enhver i sit Kald stræbte og arbeidede saa redelig for den Trængende som han, saa vilde Nøden være mindre end den er Lovise. Den Aften, Moer, maa vi alle paa Comoedien, om vi saa siden skulde arbeide og vaage dobbelt saa meget for at fortjene hvad det koster. Sophie. Ja, det skal vi, min Datter. J veed Børn, jeg bryder mig ikke om Fornøielser, allermindst nu, da vor Faer sukker i Fienders Vold og mit Fødeland lider saa meget. Men saadan en Aften er for mig en Helligaften. Ved saadan en Fest maa enhver, som foler Dansk glæde sig af sit ganske Hjerte. Vi ere for svage til at bryde vore fangne Landsmænds Lænker, men ombikke den med Blomster, plukkede i Veldædigheden hellige Lund, det kan vi og det vil vi hvilken Kirke kan man vel tilbede Gud med varmere Andagt end i Skuespilhuset, naar en saadan Nationalfest høitideligholdes der? Ole Andersen vil række Armene ud efter sin Kone og sine Børn, men i det samme forsvinder Synet. Det er forsvundet – som Dugen for Solen det guddommelige Tryllespil, Tak, barmhiertige Fader, tak for den Honningdraabe, Du lod falde i min bittre Kalk. Du har viist mig, at jeg endnu har en Hustrue, en Søn og en Datter, og Landsmænd, som føle for mig og mine ulykkelige Medfanger. O, Danmark, elskte Land, hvor mit Øie saae den første Soelstraale! Din skal jeg være til det sidste Aandedræt. Midt i Fængslets Mørke styrke mig Dit Navn og Dit Minde. Du seender Trøst og Husvalelse til mit haarde Fangeleie, Ol kun til Dig staae min Hul J Anledning af en Underretning i Dagen No. 25.