Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1844-11-28
En Justitssag, der var anlagt mod Arrestanten Skræddersvend Hans Jacob Andersen, i Anledning af, at han med en Ragelniv havde skaaret Pigen Ane Larsdatter, med hvem han var forlovet, i Halsen, er den 2den d. M. paakiendt ved Lands-Over- samt Hof= og Stadsretten, og da denne Sag, paa Grund af at begge de paagjældende Personer ere barnefødte her i Stiftet, antages at have Jnteresse for dette Blads Læsere, skulle vi efter Fædrel." meddele Følgende: Af Dommen erfares, at Retten, der sees at have næret Tvivl, om Arrestanten kunde antages i Gierningsøieblikket at have været i tilregnelig Tilstand, først herom henvendte sig med Forespørgsel til Stadsphysicus Hr. Prof. Hoppe, der i sin derefter afgivne Erklæring yttrede, at han, ved at undersøge Arrestantens mentale Tilstand, vel ikke hos denne havde kunne bemærke Tegn til nogen for Tiden tilstedeværende Sindsforvirring, men dog ansaae det for sandsynligt, at Arrestanten, under Gierningen havde befundet sig i en Parorysme af en saadan Sindstilstand, i hvilken Henseende Prof. Hoppe, blandt flere Momenter, fornemmelig lagte Vægt paa Arrestantens senere Glemsomhed af de med Gierningen forbundne Omstændigheder, idet denne Glemsomhed, naar man ellers ikke drager Arrestantens Oprigtighed i Tvivl, formeentlig bliver aldeles uforklarlig, uden som Virkning af en paa hiin Tid i hans gan delige Sphære tilstedeværende sygelige Tilstand, hvorved iøvrigt af Prof. Hoppe tilføiedes den Bemærkning, at det er naturligt, at herimod kunde indvendes, at Arrestantens Forklaring ikke var at stole paa, men naar Alt overveiedes, hvad der under Sagen var oplyst om Arrestantens Forhold baade før og efter Gierningen, troede Prof. Hoppe ikke, at der vilde findes Grund til at forudsætte Forstillelse, og holdt sig for sin Deel overbeviist om, at en saadan ikke havde fundet Sted. Det kongelige Sundhedscollegium, hvis Betænkning dernæst indhentedes af Retten, yttrede derimod, at det ikke kunde finde, at Arrestanten leed af nogen egentlig Sindssygdom eller Aandsforvirring, ei heller at han i Gierningens Øieblik ikke skulde have været sig bevidst hvad han gjorde og dets Ulovlighed, men vel, at han er et af de Mennesker, som med ringe Forstandsevner og Villiekraft, fornemmelig leve for deres Følelse og Tilbøielighed, og som ved pludselig heri at see sig krænkede, aldeles ikke formaae roligen at overveie deres Handlingers fulde betydning og Følger, ligesom de ogsaa i den Slaphedstilstand, der nødvendigviis følger paa Exaltationen, i hvilken de begik en ulovlig Handling, ofte er aldeles ubevidste om, hvad de foretoge dem. J Forbindelse hermed har eet af nysnævnte Collegii Medlemmer, Hr. Prof. Otto, i et af ham afgivet Separat votum bemærket, at, idet han med Prof. Hoppe maa indrømme Muligheden af en pludselig Parorysme af Afsind, uden kjendelige, forudgaaende eller tilbagekommende Symptomer derpaa, og Sandsynligheden af en lettere Opkomst af en saadan Parorysme hos dem, der kunde ansees for disponerede dertil, og han heller ikke kan negte Muligheden af at Jnqvisiten i dette Tilfælde, under den lidenskabelige Tilstand, hvori han besandt sig ved sin Kjærestes Erklæring, og som maaskee forstærkedes ved Jalousi, har været noget sindsforstyrret, saa tør han dog ikke frakiende Arrestanten Tilregnelighed for Loven, da de utilregnelige Tilfælde af pludselig Vanvid, som berettes af Forfattere, i Almindelighed opstaae af aabenbart utilstrækkelige Motiver (!) eller af tydelige legemlige Aarsager og da som oftest hurtig forsvinde - hvilket ikke her var Tilfældet og den tilsyneladende Modstrid med den Paagjældendes sædvanlige Characteer, Mangel paa klart Overlæg og senere Forglemmelse af alt det Skete ere Phænomener, som hyppigen bemærkes under alle hæftige Lidenskaber. "Da nu Forbrydelser, begaaede i en let forklarlig lidenskalig Tilstand, om end af Mennesker af indsluttet og tungsindig Characteer og uden synderlig Kløgt eller aandelig Kraft, men som ingensinde for have lagt eller siden lægge Tegn paa sand Sindsforstyrrelse for Dagen, kun kunne have deres Rod i Mangel paa vanlig Selvbeherskelse, og denne af Loven bør fordres af Enhver, da ellers at Grændse imellem Lidenskab og Afsind vilde ophøre, har Professor Otto erklæret sig for Usandsynlig heden af, at Arrestanten i Gierningens Øieblik har befundet sig i en saadan Sindstilstand, som maatte udelukke Tilregnelighed. Sluttelig tilføies endnu i Sundhedscollegiets Betænkning - saa besynderlig dette end kan synes - at naar Majoriteten af Collegiets Medlemmer ikke har villet tiltræde ovenstaaende Separatvotum, er det ikke, fordi den er at modsat Mening i Henseende til Realiteten, men kun fordi den formener, at Afgjørelsen om Tilregnelighed, efter at saavel de juridiske som lægevidenskabelige Momenter ere givne, henhører under Domstolenes Forum. - Efterat Professor Hoppe, der, fordi han som Stadsphysicus alt havde afgivet Erklæring i Sagen, ikke som Medlem af Sundheds collegiet havde kunnet overvære eller deeltage i Discussionen om Affattelsen af Collegiets Betænkning, senere i sin Egenskab af Collegiets Decanus tilfældigviis var kommen til Kundskab og sammes Jndhold, antog han det for sin Pligt – og vi ere med Redacteuren af Juridisk Ugeskrift enige i, at dette fortjener at udhæves som et smukt Beviis paa en ligesaa levende Jnteresse for Sagen, som samvittighedsfuld Omhu for den efter hans Overbeviisning ikke strafbare Arrestant. – af egen Drift at tilstille Hof= og Stadsretten en Skrivelse, hvori han ikke blot yderligere udviklede sin tidligere yttrede Anskuelse, men Punct for Punct gjennemgik oftnævnte Betænkning. Vi frygte for alt for meget at vidtløftiggjøre nærværende Artikel ved her at referere Jndholdet af denne Hr. Prof. Hoppes senere Skrivelse, men henvise vore Læsere til nysnævnte Ugeskrift, hvor den findes in extenso. Den vil upaatvivlelig læses med Jnteresse, da den indeholder en selv for Jkke=Læger letfattelig Kritik og Gjendrivelse af Sundhedscollegiets, som en opmærksom Gjennemlæsning vil vise, ingenlunde klare, eller for Selvmodsigelse frie, Betænkning. Men uagtet oftnævnte Betænkning foruden af de nysnævnte Mangler endvidere, som ogsaa af Arrestantens Defensor udhævet, synes at laborere af den Feil, at Collegiet, der ene havde at udtale sig om, hvorvidt den paagjældende Arrestant havde været sig selv bevidst under det formeentlige Attentat, deels directe (Otto), deels indirecte (vide Majoritetens Slutningsbemærkning til Ottos Separatvotum) har indladt sig paa en samme uvedkommende og ene Domstolene tilhørende Undersøgelse om Arrestantens Gierning ikke desuagtet burde tilregnes ham, eller, med andre Ord, paa om Arrestanten burde straffes eller ikke, saa fandt Retten dog at burde lægge denne Betænkning til Grund for sin Dom, med Tilsidesættelse af Prof. Hoppes Erklæring, der i hvert Fald har det Fortrin for Collegiets Betænkning at være grundet paa en netop i denne Sag nødvendig Autopsi og gjentagen personlig Undersøgelse af og Samtale med Arrestanten, medens Betænkningen derimod ene støtter sig paa den ufuldstændige Kjendskab til Arrestantens hele Personlighed, der kan hentes af Sagens tørre Acter. Som Følge heraf ansaae Retten Arrestanten i Henhold til Frdn. 4de October 1833 § 14 andet Membrum, efr. Lovens 6-622, med 4 Aars Forbedringshuusarbeide. Denne ligesaa tvivlsomme som i psychologisk Henseende interessante Sag er senere indanket til Høiesteret, hvor det vistnok ikke høre til Umuligheder, at den kan faae et andet for den Domfældte langt heldigere Resultat. Men selv om dette ikke skulde skee, er det at haabe, at Benaadning ikke vil udeblive for Arrestanten, hvis hele tidligere Forhold ikke blot har været straffrit, men tillige, og navnlig med Hensyn til det Fruentimmer, der er den nærmeste Anledning til hans Ulykke høist agtværdigt.