Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1831-01-23
J Aaret 1827 var i et Bjeblik hans Ærgierrighed i Fristelse, og han vaklede noget, om han ikke maatte kunne fyldestgjøre den paa den ministerielle Vei. Ved Universitetet i Lüttich var, formedelst Wagemanns Død, Lærerposten i National Oekonomien ledig. Gerlache fik den der at vorde ved Glandsen af akademisk Visdom og Veltalenhed, Dagens Helt, og Ungdommens Yndling. Naar Regjeringen havde ansat ham efter hans Ønske, og ikke i ham blot skuet den farlige Modstander, han havde været, men betænkt, hvilken Vinding det skulde være, at faae en af de dygtigste og brugbareste Hvedmænd for Oppositionen til at falde fra, saa vilde det vel have været en klog Eftergivelse af det retlige Forhold, men den tog en anden Beslutning, og valgte en Hollænder, van Ackersdyk til Professoratet, en Mand der rigtig nok havde befattet sig mere med den Videnskab, det gjaldt om end de Gerlache. Denne fandt sig stødt, og hans Had mod Ministeriet vorde; hans Angreb vedvarede derfor, snart mod Underviisningsvæsenet, snart mod Lovgivningssystemet; dog vedblev han tillige at vise Tilbøielighed til at lade Oppositionen fare, naar man vilde give ham en eller anden Portofeuille. Courier de la Meuse forraadte dette Ønske flere Gange, i de naive Forslage som der gjordes Regjeringen om en Ministerforandring, og ledige Posters Besættelse ved Hr. de Gerlache og hans Venner. Den mest glimrende Leilighed, som tilbød sig i Lüttich, Middelpunkten for den belgiske, hidtil blot parlamentariske Opposition, til at vise sig i Gierning activ, og opflamme Gemytterne for nogetsomhelst fælles Formaal, var Forhandlingen om Gretrys Hjerte. De Gerlache var en af de Kommissarier fra Staden, som i Paris ivrigst havde drevet denne Sag, og havde besørget Hentningen af denne kostelige Skat. Hans Hjemkomst, og Høitideligheden ved Urnens Nedsættelse og alle de pompfulde Festligheder, hvormed Lütticherne, til Ækkelhed baade for Fremmede og deres egne Landsmænd, oversvømmede alle Journaler, vare Triumphtog for Hr. de Gerlache. Den Tale, han holdt i Anledning af denne almindelige Berusning, overstrømmede baade af Had mod Regjeringen, og af sophistiske Kunster til at virke paa Mængden. Hvo skulde troet, at, ved en saa reen populair Fest, Politiken skulde have indsneget sig med en forgiftet Tunge? Men han forstod Sagen fra Grunden af. Fornyelsen af Valgene til Generalstaterne, som i Sommeren 1828 gik forsig i Lüttich, gav hans Virksomhed et nyt stort Spillerum. Hans Venner vidste saa dueligen at benytte de Liberale, at de kraftigen medvirkede for Gjenvalg paa ham; men de kom tilkort, og den ved sin Embedspost Regjeringen mere hengivne Borgemester de Melotte d'Evog blev Manden; hvilket foraarsagede megen Utilfredshed. Hr. de Gerlache drog nu med stegen Heftighed til Feldts mod Ministeriet, som, ved hans Jkke=Valg til det ønskede Professorat, og ved de gjorte Skridt mod hans Valg til Deputeret, havde gjort ham til personlig Fiende. Det var især Ministeren for det Jndre, han gik løs imod; da dennes vaklende og charakterløse Forhold gav de fleste Brescher. Konkordatet og Friheden i Underviisningen vare de to staaende Artikler, som de Gerlache ved enhver Leilighed, ofte ved ganske fremmed Anledning, brugte for sine Angreb, og behandlede i ofte mesterlige Taler og Improvisationer; de fremmede Professorer, især de tydske, som i kirkelige Anliggender ved deres Kald ikke kunde andet end maatte indvikles i Forhandlingerne, tjente især til Maal for hans Had. Ved den Tid opstod Unionen, der meget sandsynligt var en Skabning af hans Hoved, og, med stor Duelighed og Benyttelse af alle Lidenskaber, kom istand. Hr. de Gerlache glimrede især som Hovedhelten. Han ledede de vigtigste Operationer, hialp til, ved Bevilgelsen af Koncessioner for Præsteskabet, at inddysse Kongen i Sikkerheds Troen, og udgav Smaapiecer, baade om Frihed i Underviisningen, og om Konkordatet og Forordningerne af 2 Oct. 1829. Ved Angrebet paa Budgettet spillede han en Hovedrolle, og med hvert Tegn paa forstærket Magt fra Regjeringens Side, tiltog hans Travlhed med at opvække Katholikernes Bekymringer og Lidenskaber. Med alt dette forsikrede han om sin Freds kjerlighed og Hengivenhed for Dynastiet. Da de første Uroligheder udbrød i Lüttich, befandt han sig ogsaa i den saa kaldte Sikkerheds Kommission, som Gouverneur Sandberg von Esenberg anordnede, for at Opstanden desto roligere kunde organisere sig. Han vovede, skjøndt almindeligen kjendt og gjennemskuet, at komme til Haag til den overordentlige Generalstaternes Forsamling; men han maatte taale den Ydmygelse, at ingen Indvaaner vilde modtage ham i sit Huus, ja Pøblen overøste ham med Forhaanelser. Man maatte bruge strænge Forholdsregler, for at forebygge ved Sessionens Aabning Angreb paa hans Person. Jgjennem alle Gader hvor han kom, skreg de raa Masser ham imøde: Oranje boren! hoere, Weg mit den papistischen veel Man maa tilstaae, at han, som for længe siden havde besluttet og indledet sit Affald fra Kongen og Generalstaterne, gjorde det paa en værdig Maade, og man kunde sige derom: pulcherrimerationis, at pro patria dirisset. Han kastede strax Masken af. Uvillig mod de Liberales Færd, ventede han, i Stilling som Vicepræsident i Nationalkongressen, paa den naturlige Metamorphose i de belgiske Forhold, for, ved Geistlighedens Hjelp, under en indført Konges Skin-Herredømme, at komme til at spille den første Rolle. Jkkun hans Jdee-Kammerad, hidtil Hjertens Ven, Stassard, ogsaa i Spidsen for det franske Parti, stod ham iveien og, om ei Jacobiner og Jesuiter forene sig i en Coalition, i det ringeste for en Tid, maa en hæftig Kamp udvikle sig. Jmidlertid har det fromme Held=Øre, og Vittighedsjægeren, Sur let de Chokier, spillet en populair Vismands og Patriots Rolle under en jevn Land-Adelsmands Kappe, og hele Aar igjennem trættet og kjedet Kaffehusene og Tribunerne med Forelæsninger i la Siegfried von Lindenberg; ham lader man spille paa sin Maade, indtil Hovedskuespillerne ere blevne enige indbyrdes om Hovedrollerne. Hr. de Gerlache er en af hine Naturer, for hvilke Mennesker og Begivenheder staae klare og gjennemsigtige, og hvilke, da de stedse selv vide hvad de ville, og paa en konseqvent Maade gjennemsætte saadan Villie, ikke sjelden naae deres Maal, igjennem alle Hindringer. Vi ville ikke ganske fraskrive ham en oprigtig religiøs Stemning; men den Fanatisme, som han med saa megen Bestemthed og Nytte følger, er sikkert kunstlet og beregnet. En brændende Ærgjerrighed har efterhaanden bearbeidet sig i saadan Form. og Anstrøget er blevet som om det var af naturlig Farve. De Gerlaches Ydre er Afpræg af hans Indre. Alvorlig og mørk, rolig, med et Øje der tvinger sig til Hengivenhed og uægte Fromhed, men hvoraf dog nu og da en flammende Lidenskabeligheds Straale fremlyner, i det Øjet igjen hurtigt lukker sig som om det havde syndet imod det almindelige Bedste, fremtræder han overalt paa Tribunen og i venskabelige Kredse. Hans Tale er sød som Honning, hans Privatliv reen, hans Ømhed som Familiefader rosværdig. Han er maaskee en af de elskværdigste Jesuiter med robe courte, som i vore Tider bearbeide Folket; men derfor desto farligere. (Fortsættes).