Den Vest-Sjællandske Avis, 1818-05-23
Der skrives fra Stockholm under 12te Mai. J Gaar, Mandagen den 11te, blev vor regierende allernaadigste Konge, Carl den 14de Johan, høitidelig kronet til Sverrigs Konge. Samme Dag behagede Hs. Majestæt at udnævne adskillige Rigs herrer. Mahratternes Krigsvæsen. (Fortsat) Et andet meget udmærket Corps i Scindias Leier, siger Broughton, ere de saakaldte Schohdas (Skurker). De udgjøre et regelmæssigt indrettet Corps, under en Anfører som hedder: Fazil Khan, hvis befaling de ubetinget adlyde; de ere de tøileløseste Røvere og Tyve i Leiren, og deres Anfører erholder en meget betydelig Jndtægt af det, som deres Haandtering indbringer. Paa Marschdagen forsamle de sig under deres Anfører, og bære MuhaRays Bagage. Ved Beleiringer giøre de Løbegrave, opkaste Batterier, og bære Stormstigerne. Men deres Hovedhaandtering er de Spillehuse, som staae under deres Opsyn, hvori de udøve alle de Kunstgreb, hvorpaa fuldendte Skurker ere udlærte, for at bedrage de Uopmærksomme. En Mahrattechef af temmelig Rang og Anseelse, Babu-Chan, er en aabenbar Beskytter af dette Spidsbubeselskab, og endskiøndt i en høiere Sphære, er han en ligesaa fuldendt Schohda, som nogen anden i den hele Bande. For nogle Aar siden kom en Kiøbmand med Heste til Salg i Leiren, Khanen søgte nogle af de bedste ud, og betalte dem med rede Penge, til den Priis som Kiøbmanden fordrede, og bad ham, at bringe flere, da han vilde formere Antallet af sine Heste. En saa uhørt Ærlighed og Rundelighed, forledede andre Kiøbmænd til ogsaa at bringe. deres Heste til Salg. Babue Khan tog dem alle til den forlangte Priis, men da de fordrede Betalingen, spottede han deres Lettroenhed, og lod dem jage bort med Hug af det Kieltringvak, som ledsagede ham. De bragde deres Klage for Muha-Rai- og erholdte, efterat de flere Maaneder havde ventet forgiæves, endelig istedet for en Rupie 7 Annas (1 af en Rupie). Ogsaa blev endnu afdraget noget for Buniianerne (Kiøbmændene) hos hvilke de Ulykkelige, under deres Ophold i Leiren, havde maattet giøre Gield for at friste Livet. Den hele Sag varede 12 Maaneder, efter hvis Forløb de maatte reise bort med mindre end en tredie Deel, af hvad man egentlig var dem skyldig. - Hvor saadanne Uretfærdigheder og Undertrykkelser blive ustraffet begaaede, der maae man ikke undre sig over, at der hersker megen Elendighed iblandt de fattigere Folkeclasser. Bliver Kornet dyrt, saa geraade mange hundrede Familier i den skrækkeligste Nød. Forfatteren saae til saadanne Tider Koner og Børn at opsøge omkring Leiren det ufordøiede Korn af de forskiellige Dyrs Excrementer. Broughton fortæller videre om Scindighs Plyndringer: at han udsender sine Fouragerer omkring i den hele Omegn, og man ser dem hver Time med deres Tu thus, et Slags smaa afhærdede Heste eller Oxer, at komme tilbage til Leiren, belæssede med en Byrde af grøn Hvede eller Byg. Men det er ikke allene dette ryggesløse Corps, som tillader sig saadanne uregelmæssige og røveragtige Fourageringer, Brougton forsikkrer, at disse udøves af alle de Cavallerie corps, som forefindes i en Mahrattisk Leier; hele Dagen over streife de omkring i de Kornmarker, som omgive Leiren, og som i dette frugtbare Land have en meget yppig og rigelig Vegatation; de lade deres Heste frit græsse omkring, imedens de rykke Sæd op for at tage den med sig. Hvad de ikke selv bruge, tilbyde de til Salg i Leiren. Landfolket bærer ogsaa det dødeligste Had til disse Røvere, ofte angribe de dem, naar de see en beqvem Leilighed dertil, og tilføie dem saa megen Skade, at de tilsidst ikke vove sig ud af Leiren uden i store Skarer. (Denne røveragtige Tænkemaade hos dette ellers saa krigerske Folk, giør det saa meget lettere for Englænderne at betvinge dem, da det ved sit slette Forhold paadrager sig alle de Nationers Fiendskab, som beboe den Ostindiske Halvøe.) Hovedaarsagen til denne slette Mandstugt ved det Mahrattiske Cavallerie, er at det bliver saa slet og uordentligt besoldet af de Mahrattiske Fyrster, selv den første Classe af Cavalleriet faaer imedens det eri Feldten istedet for sin Sold en Qvantitet grovt Meel, som neppe er tilstrækkeligt til at mætte sig paa. De Silleders staae sig ikke bedre, de bedrage, vel Fyrsterne med at levere slette Heste, eller at anføre flere end de levere, og paa den anden Side maae de være glade ved naar de have Solden tilgode for en Rytter for et Aar, og de kan faae den betalt for et halvt. Følgen deraf bliver at de hverken underkaste sig nogen streng Disciplin eller besværlige Exerceringer; man forlanger ikke meere af dem, endat de skulle være tilstæde naar Fægtninger forefalde. Man seer ogsaa, at naar en Silledar er bleven misfornøiet med sin Tieneste, saa marscherer han bort med alle sine Ryttere, og det selv i Fiendens Paasyn, uden at nogen hindrer ham deri. Det møder selv imellem at mægtige Silledars have paa sammeTid deres Krigsfolk i Sold hos to Fyrster, som ligge i Krig med hinanden. Den allerede omtalte Feil ved Organisationen af det Mahrattiske Cavallerie, at Silledarerne ikke faae nogen Erstatning, eller dog kun en høist ubetydelig for de Heste, som de miste i Krigen, har naturligviis til Følge at deres Tapperhed meget formindskes. Det frivillige Cavallerie gaaer det ikke bedre end Silledarerne, ogsaa dette har megen Vanskelighed ved at faae sit tilgodehavende Sold udbetalt af Fyrsterne. – Der gives dog et Middel til at nøde disse Mahratte Fyrster til at opfylde deres Forpligtelser; det er et Tvangsmiddel, som kaldes Dherna, som er grundet i de Jndiske Love og Sædvaner; det er meget besynderligt; men alle Skribenterne over Mahratternes Statsforfatning bekræfte Rigtigheden deraf; Tone beskriver det især omstændeligt, han siger: For at erholde den tilgodehavende Sold er hos alle Jndiske Tropper, Mahratterne saavel som Mahomedanerne, indført den saakaldte Dherna, den bestaaer deri, at man sætter Debitor i Arrest, han maae nu være hvem han vil (Broughion siger at Seindigh er selv ikke sikker derfor) eller berøver ham sin Frihed saalænge indtil han stiller Pant, eller betaler Gielden. Enhver der staaer i Tieneste hos Jndiske Fyrster eller Stormænd kan paa denne Maade inddrive sine Fordringer af Fyrsterne selv, eller af deres Ministre og Skatmestere. Den ringeste Soldat har Ret dertil, hans Fordring betragtes ikke som Jnsubordination, og han taber intet derved i sin Anførers Øine. Ofte kan en saadan Dherna vare en temmelig Tid, og det er da det samme om Fyrsten eller hans Minister belægges dermed; thi naar Ministeren sidder i Dherna, saa sætter Fyrsten i den Tid en Ære i hverken at spise eller drikke. Ministeren maae ligeledes holde Faste, tør hverken vadske sig eller holde Bøn, eller forlade den Plads, hvorpaa han opholder sig, undertiden maae han udsætte sig med blottet Hoved for Solen saalænge indtil Creditor er tilfredsstillet. Saaledes blev Rujuschan, en af den store Moguuls sidste Ministre og Feldtherrer, og som døde i 1782 sat efter Erobringen af Agra i Dherna af sine Soldater, som ikke havde faaet deres Sold, og maatte paa en heed Dag, staae med blottet Hoved i den brændende Sol; men de befriede ham igien da en Deel af den resterende Sold var bleven betalt. Tone siger: at denne Maade at komme til sit Tilgodehavende paa er saa almindelig, at han troer, at de fleste Mahratte Fyrster, som i det Hele ere slette Betalere, maae tilbringe den halve Deel af deres Tid i et Slags Dherna (hvilket dog vel er lidt over(Fortsættes) drevent).