Den Vest-Sjællandske Avis, 1826-11-17
(Udtog af en nye Engelsk Afhandling, som i nærværende Tidspunkt er af Vigtighed) Forfatteren begynder med den Paastand, at Jslamismen (eller den Mahomedanske Religion) er ikke Skyld i det Despotie og det Barbarie, hvorunder de Orientalske Nationer sukke. Denne Religioner ikke heller Videnskaberne ugunstig; thi de blomstrede under Chalifatet, og de skylde Araberne meget. Det er langtfra at Mahomedanerne ere ligegyldige med Religionen, man finder større Andagt under Bønnen i deres Moscheer end under Messen i de Katholske Kirker og Jslamismens Læresætninger indeholde den reneste Theisme. Man kan ikke nægte at Mahomed uagtet alle sine Bedragerier har gjort Menneskeslægten den store Tieneste at udbrede Læren om den eneste Gud til mangfoldige raae Folkeslag). Mahomeds Lære og Paradis er vel fuld af sandselige Forestillinger; men som dog ikke ere usædelige; ikke heller udelukker han det qvindelige Kiøn fra Deeltagelse i dets Glæder, saaledes som nogle have paastaaet. Forfatteren anfører nogle Steder af Koranen for at bevise, at Mahomedanernes Jntolerance er ikke grundet i deres Religion saaledes siger Mahomed paa et Sted: at dersom det havde været Guds Villie, saa havde alle Mennesker faaet den samme Troe. Kan Du tvinge et Menneske til at have Religion, man kan allene troe med Guds Tilladelse, og paa et andet Sted, hvad de Vantroe angaaer, saa før ikke Krig med dem formedelst deres Troe, naar de ikke have fordrevet Eder af Eders Boeliger; Du skal behandle dem med Mildhed og Retfærdighed; thi Gud elsker dem som handle retfærdigt. Selv om Christus taler Mahomed altid med Agtelse: kalder ham Messias, Marias Søn, Guds Gesandt og taler om de underfulde Omstændigheder ved hans Fødsel i samme Udtryk, som Evangelisterne. Det er mærkværdigt at Mahomed ingen Paastand giorde paa at forrette Undergierninger (derimod har han fortalt nok om sine opdigtede Syner) sin Agtelse for Kundskaberne giver han derved tilkiende: at han siger at de Lærdes Blæk er ligesaa kostbart, som Martyrernes Blod. (Men har Mahomed ikke selv præket Jntolerance saa har dog Historien lært os, hvorlidet hans Tilhængere have heri fulgt hans Paamindelse. Han har ogsaa sagt: angriber ikke; thi Gud el skeer ikke dem som angribe. Persiens Exempel har nyelig lært os hvor godt denne Formaning er bleven efterkommet). Dette Lands og Tyrkiets dybe Forfald, siger Forfatteren, er en Følge af Despotiet; men Koranen indeholder intet til Anbefaling for denne Statsforfatning. Som enhver Religionssværmer fordrede Mahomed en blind Troe paa sin Sendelse. Ved to af hans Lærdomme har han gjort megen Skade, ved at tillade Polygamiet og Ægteskabskilsmisse, og hans Lære og Prædestinationen, eller den absolute Forudbestemmelse, kan vel og har opflammet Mahomedanerne til en enthusiastisk Tapperhed; men har tillige standset deres Fremskridt i Civilisationen (have imidlertid Mahomedanerne først engang beqvemmet sig til at antage den Europæiske Cultur hvortil de nu ere paa Veien, saa kan denne Troe giøre dem meget farlige for de Christelige Magter.) Naar Læren om Mahomeds Person, og den Overtroe, som dermed staaer i Forbindelse undtages, saa er Jslamismen forresten en philosophisk Theisme; men det gik med Mahomeds Religion, som med enhver anden, den var reenere i sin Oprindelse end den siden blev; og ligesom Christendommen havde sin Luther, som bestræbte sig for at føre Christi guddommelige Lære, tilbage til sin gamle Reenhed, saa er ogsaa opstaaet en Mand, som har bestræbt sig for at skille Jslamismen ved de sildigere Tiders Tilsætninger J 1747 opstod nemlig Abdul Vaheb i Arabiens Ørkener; han giorde Opsigt ved at føre et strengt Levnet, holdt sig allene til Koranen, og dadlede den overdrevne Værdighed, som man havde tillagt Mahomeds Person. En mægtig Arabisk Scheik Jbn Saoud erklærede sig for hans Lære; den udbrede sig hurtig. Vehabiternes Magt tiltog overordentlig og de bemægtigede sig endog Mahomedanernes hellige Stæder Mecca og Medina. Paschaen af Ægypten har vel ved Hielp af sit Artillerie betvunget Vehabiterne og taget disse Stæder tilbage; men den nye Lære er derfor ikke udryddet og kan engang frembringe store politiske Virkninger (især dersom det lykkes det Otomanniske Rige at holde sig og Sultanen at udføre sine Reformer, og da Vehabiternes Lære tillige skulle udbrede sig blandt Ottomannerne; da Tilde en nye Krigstugt og et nyt Sværmerie unde lede dem til vovelige og store Foretagen Forfatteren gaaer nu over til at skildre Per stens nærværende Tilstand; han viser, at der hersker i dette Land et uhyre Despotie, som overgaaer det i Tyrkiet, og skildrer dets Forfatning, som yderlig desorganiseret og ulykkelig. (Englænderne have staaet i en alt for nøie Forbindelse med Persien til at de ikke skulde kiende dets Tilstand nøie, og den nærværende Krig imellem Rusland og Persien er et alt for vigtigt og følgerige politisk Phoenomen, til at vi ikke skulde søge, saameget som mueligt at underrette os om at althvad der angaaer dette Centralland for den Asiatiske Politik).