Jyllandsposten, 1841-02-09
J Aaret 1836 var Per Fransson bleven gift med sin Barndomsveninde, Lovisa Andersdatter. Han var dengang 24 og hun 21 Aar gammel. Faderen havde overdraget ham en liden Gaard i Norrby, og der levede han og Lovisa, der havde havt et sagtmodigt og fromt Sind, i indbyrdes Kjærlighed og Lykke, indtil Høsten 1839, da Pigen Maja Sting Klang traadte i deres Tjeneste. De havde to Børn, af hvilke det yngste ved Moderens Død endnu ikke havde forladt Brystet. Lidt efter Lidt begyndte Per at fatte Godhed for Pigen Klang, og det varede ikke længe, inden denne gik over til den heftigste Kjærlighed. J Begyndelsen stræbte han vel af al Magt at bekjæmpe sin ulykkelige Lidenskab, men lidt efter lidt fik den mere og meere Bugt med ham, indtil han aldeles hengav sig til den. Han begyndte nu at fatte Had og Uvillie mod sin Hustru, og den ægteskabelige Lykke og huuslige Fred flygtede snart fra et Huus, i hvilket den før syntes for bestandigt at have opslaaet sin Bopæl. Lovisa beklagede sig til Enhver og sørgede dybt over et Forhold, som hun nærede Mistanke og fandt Sted mellem hendes Mand- og Pigen. Ved Juletider var det, at Per første Gang tilstod Maja Stina sin Kjærlighed, og Pigen besvare de denne kun forsaavidt, at hun viste ham Hengivenhed og gjerne benyttede Leiligheden til at være i hans Selskab, men modstod ikke desto mindre alle Pers Forsøg paa at forføre hende, da hun ansaae det for syn digt, da Per var gift, og erklærede, at hun aldrig vilde indrømme sligt, saalænge Lovisa levede. Denne Modstand tjente kun til at give Pers Lidenskab ny Næring, og der opstod snart den Tanke hos ham, at han burde rydde Lovisa af Veien for at kunne derpaa uhindret indgaae et nyt Ægteskab med Maja. Under hyppig Brug af stærke Drikke modnedes denne Tanke til Beslutning, som han første Gang meddeelte Maja den 5te Febr. paa en Reise til Upsalg, da han yttrede, at han skulde, som Ordene faldt, see at bortrydde hende der stillede sig i Veien mellem Maja og ham og deres Kjærlighed. Da han derpaa sagde hende, at han i dette Øiemed havde i Sinde at kjøbe Gift, fraraadede Maja ham dette, idet hun yttrede, at Giften meget let ved Ligets Aabning kunde blive opdaget af Lægerne, saa at de Begge bleve ulykkelige, og hun erindrede Per ved denne Leilighed tillige om (?), at de ikke alene burde leve for denne Tid, men ogsaa for en, som kom efter. Ved et senere Tilfælde, da Lovisa havde givet sin Forbittrelse Luft ved det brødefulde Forhold, som hun troede fandt Sted mellem Manden og Maja, havde denne Sidste i sin Vrede ymtet mod Peer: "Mangen En har maattet undgielde med Livet for Ord, der ikke vare nær saa slemme, som dem Madmoder nys brugte." Af disse og flere lignende Yttringer havde Per antaget, at Maja forstod ham og bifaldt hans Forsæt og dette styrkede ham ikke lidet i hans forfærdelige Beslutning. Maja Sting fra sin Side var fuldt og fast overbeviist om, at Per var i Stand til at tage Livet af Lovisa, men hun var saa langt fra at søge at bringe ham fra dette gruelige Forsæt, at hun meget mere fandt Behag i den Tanke, at hun, naar Lovisa var ryddet af Veien, kunde blive Pers Hustru. Nogen egentlig bestemt Aftale synes imidlertid ikke at have fundet Sted imellem dem og de have nøiedes med at bestyrke hinanden i det fattede Forsæt ved allehaande Yttringer, der undslap dem fra begge Sider og ved et gjensidig fjendtligt Forhold til Hustruen, mod hvem de Begge tillode sig den sletteste Behandling. Omsider besluttede Per da, ved Hjælp af en Strik at tage Livet af Lovisa paa en saadan Maade, at det fik Udseende af, som hun havde aflivet sig selv. Leiligheden til at fuldføre denne Plan havde flere Gange viist sig gunstig, men en indre Kamp havde hver Gang bragt ham til at vakle i sit Forsæt, indtil han den 25de Febr. havde fattet den urokkelige Beslutning at skride til Maalet. Henad Formiddagen var det bestemt, at han skulde reise til Upsala, og for at gjøre Lovisa mere tryg, viste han sig kort for Afreisen meget venlig mod hende. Han havde derpaa sendt Drengen Jera i Skoven og opgivet ham saameget Arbeide, at han ikke kunde komme hjem inden Aften, havde gjemt en Tømmesnor i sin ene Lomme og derpaa begivet sig paa Reisen. Efter nogle Timers Forløb var han kommet hjem fra Upsala og havde foregivet, at han i Vaxela Sogn havde kjøbslaaet om noget Halm, hvorfor han venligen bad Lovisa at gaae op paa Fæhuusloftet, for at gjøre et Overslag over, hvor stort deres Halmforraad var. Hun gik strax derop og Per fulgte hurtig efter hende, trængte ind paa hende med Vold og greb hende om Halsen, saa at hun qvaltes. Den Ulykkelige havde to Gange skudt hans Haand fra Halsen og udraabt: Herre Jesus, Per, kjære Per!" – men havde tilsidst maattet bukke under for Mandens overlegne Kraft, saa at hun efter lidet mere end et Minuts Forløb havde opgivet Aanden. Da Per havde overtydet sig om, at der ikke var mindste Spor til Liv, havde han fremtaget Snoren, slynget den om hendes Hals og befæstet den anden Ende til Taget. Da Taglægten bøiede sig, havde han gjort den fast til endnu een og havde derpaa trukket den saa høit op, at det ellers saae ud, som om Konen havde hængt sig selv. Klokken var da omtrent Tolv, og efter fuldført Gierning begav Per sig ned i sit Sovekammer og tog nogle Snapse Brændeviin, for at raade Bod paa den forfærdelige Stemning, der pludselig var paakommet ham. (Fortsættes.)