Corsaren, 1842-12-30
"Ude og hjemme" af H. P. Holst. Ja, men hvor er ude og hvor hjemmed Med vort Hjem kan det, som det lader, snart være ude, og ude ere vi mere hjemme end i vort egenlige Hjem. Vi ville slet ikke tale for Ex. om Paris. Enhver ung Mand, der har læst sin Paul de Kock, vil, naar han kommer til Paris, med lukkede Øine kunne finde Vei til en Grisette og kunne nævne hende ved Navn - han vil være som hjemme i Paris. Enhver Læser af "Dagens" Feuilleton kan i Paris bestemt angive det Sted, hvor de to løbske Heste den 4de Septbr. 1842 rendte en Kagekone overende, ilem det Sted, hvor Slagterfrimester Marie-Andre d. 8de Octbr. s. A. slog den uvane Tyr ihiel, og hvor det lille Barn uden at komme til Skade blev kastet overende af bemeldte Tyr. Enhver dannet Kjøbenhavner kan beskrive Tuillerierne ligesaa godt som Rosenborg - nei, om Forladelse, vi mene ikke ligesaa godt men bedre'; thi ellers var det jo slet ikke sagt, at han kunde beskrive dem. Overhovedet: Paris, det kunne vi Alle udenad, naar En kommer hjem derfra, give vi os strax ilave med ham og beskrive ham det, for at han ikke skal plage os med at fortælle. Men Jtalien - nu, det kjende vi endog bedre. Nævn os en Steen, der er noget større end en almindelig Graasteen, mellem Lago di Como og Neapels Golf, et Værtshuus mellem Civita Vecchia og Livorno, som vi ikke kunne vise et Digt over eller i det allermindste en Beskrivelse. Skulde vi for Intet have læst Jmprovisatoren", Zanoni', En Digters Bazar" o. s. v., o. s. v.? Vi kjende hele Landet, og om kort Tid vil man maaskee ligesaa lidt reise dertil uden at være tvungen ved et Stipendium, som man gaaer og seer Herren seer Dine Veie", undtagen man er tvungen ved at have abonneret den Aften. Vi vide ikke, om vi have udtrykt os tydeligt nok, eller om vi endnu behøve at tilføie, at det forekommer os, at der nu er sunget saa meget om "Vinier" og "det blaae Hav" og Orangens Grene" og  Oltids Stene" og det dybe Blaad og "de Stene graae" og Græs og Urter og Kilder, ligefra Hamborg, hvor den egenlige Udenlandsreise begynder, indtil Neapel, hvor den sædvanligviis ender, ja, indtil Tyrkiet, som man undertiden tager med - at man ved at høre en ny Sang over samme Gjenstand, selv naar den kommer fra Holst ikke troer den fuldkommen original; at det vil forekomme En, som om man selv har været paa Stedet og sunget noget Lignende. J Sandhed, vi troe det. Vel er det sandt, at Stoffet er det underordnede, at der om en og samme Gienstand kunde digtes tyve, hundrede forskjellige, deilige Sange; men lad Tiden, Publicum have fordøiet dette Stof, lad et nyt Stok være Gjenstanden for Gemytternes Tanke og Følelse, og der vil efter den deiligste af hine Sange dog blive et Savn tilbage. Sangen har ikke klinget igjen i Hjertet. Og hvad er det. Tiden fordrer og længes efter? Det samme som enhver Tid: sig selv, det, som rører sig mægtigst i Tiden. Og den fordrer det af Digterne. Da Vorherre vilde udfrie Jøderne af Ægyptens Trældom, og Moses ikke kunde tale for sig, gav han ham Aron, til at være hans Mund?. Digterne ere Folkeslagenesi Mund. Vorherre har givet dem et aabent Die og et aabent Øre og en klingende Stemme, som kan bringe Hjerterne til at dirre. Hvad stoppe vore Digtere i Øine og Oren, naar de fra deres Fødeland gaae ud blandt Nationerne (ikke at tale om Hjemmet)? J reiste gjennem Hannover, Preussen, Bayern, hele Tydskland - hørte J slet Jntet? Jkke er eneste Suk foer hen over Eders Harpes Strenge! I have seet Jtalien, Vemod har betaget Eder paa Roms Grav - have J da aldrig seet en Jtaliener i Øiet, medens J talte om østerrigske Bajonetter og Politi? Eller I have seet, J have følt, og I have sunget en Sang om den dybe Smerte og de mægtige Længsler og den røde Morgensol, hvis første Straaler spille bag Bjergene, men her i hjemme tie J stille, J frygte, at vi ikke skulle forstaae? Ha, synger, synger høit - vi forstaae. Men - der er maaskee andre Ting, end det, at vi ikke skulle forstaae, J frygte for. Som sagt, Gud har sat Digterne i Verden, for at de skulle være Folkets Mund. Hvad der bunkelt føles i Folket, er kommet til Bevidsthed hos dem, og deres Tunge er løsnet, og Sproget føier sig villigt efter Tanken. Det er Eders Kald, J Digtere, og husker vel paa, hvorledes det er gaaet dem, der i Livet ikke opfyldte, hvad de havde faaet i Wrinde af Gud: De fik ikke Ro i deres Grave. J troe det ikke, J ryste smillende paa Hovedet af Eventyr, der ere gode at fortælle Børn - nu, saa husker da paa Propheten Jonas, som ikke engang kunde døe i Valsiskens Bug, for han havde røgtet Guds Ærinde. Troe J, at J ere bedre end Propheten Jonas? Pas paa, Graven vil ikke unde JerHvile, og, naar engang Fokeslagene efter at være blevne bevidste, dandse Seiersdandse over Eders Grave, saa maae J staae op ved Midnat og dandse efter, fordi J ikke spillede op i levende i Live - pas paa! Vi vilde gjøre Holst en stor Uret, dersom vi ikke anerkjendte, at han havde affundet sig med Samvittigheden - det vil da sige: ved at anerkjende sin Gjæld og betale et lille, et ganske lille Afdrag. Endskjøndt, dette Afdrag er da kun lille i Qvantiteten, i Qvaliteten har det opfyldt vort hele Hjerte med Erkjendtlighed i mod ham. Da vi havde læst den døende Fægter", fik Navnet H. P. Holst ligesom en smukkere Klang for os end før. Det var ikke længere den bløde, smægtende Digter, det var en mandig Barde, der greb i Strængene saa det rungede. Vel sandt, "den døende Fægter" er alt fuldkommen død i mange, mange hundrede Aar, og Folket er dødt, det svage, slappede Folk, o! men det har Efterkommere. For os kastede dette Digt en Glands henover alle de følgende - vi ere nemlig ikke saa ubillige at ville have Alt i denne Genre - og den Aften, vi læste det, indeholdt en Nydelse, hvorfor vi bringe Digteren vor Tak. Endnu maae vi da for at være fuldstændige i nævne Digtene "Lachrymæ Christi" og "Friheden". J sidstnævnte Digt har Digteren sunget Friheden en Sang. Det vilde være Mangel paa Erkjendtlighed, om vi ikke takkede derfor, hvo kan nægte, at det er smukt: "Men naar engang han vaagner - og vaagne gjør han vist! -  Da bryder han de Lænker, der smedet blev med List, Da revner hele Fjeldet, der lammede hans Mod, - Da blomstrer Alt forynget igjen for hans Fod; Sit lysende Baal han tænder paa Bjergene trindt omkring. Som uhyre Bauner brænde Fjeldenes Ring: De flammende Frihedsluer lyse fra Pol til Pol, Og jublende Alle hilse den unge Frihedssol. Da sliger han vel ogsaa til os i Dalen ned, Da blomstrer Alt vel ogsaa hos os omtring hans Fjed, Velkommen vi ham byde! vi hilse ham med Lyst, Og Frihedsraabet klinger fra mangt bevæget Bryst: Frihed for Alt, hvad aander - Frihed i Ord og Skriftl! Frihed for Alt, hvad røres - Frihed i hver Bedrift! Frihed for Alt, hvad lever - Frihed i Syd og Nord! Ha hvilken Fribedshymne, ha hvilket mægtigt Chor!" Men det er ikke en Lovsang over Friheden, der behøves - alene det, at man i alle Stater har Lov til at rose den, er nok til at vise, at det ikke er nødvendigt - men det er en Klagesang om den, vi ikke have. Hvo vil synge denne Længselssang? Hvo vil vinde denne Laurbærkrands?