Aalborg Stiftstidende, 1835-08-01
Som Soldat i Murats Expedition havde Fieschi, da han landede i Frankrig, tildraget sig Regjeringens Opmærksomhed, og Jndenrigsministeren havde anbefalet Politiet at have Opsigt med ham, som et Menneske, der var dømt for en politisk Forbrydelse. Ved Hielp af denne officielle Opgivelse, der fulgte hams til Montpellier, Lodeve, Lyon o. s. v. lykkedes detske ham at føre den (efter Juli Revolutionen) nedsatte Commission for dem, der vare dømte for politiske, Forbrydelser, bag Lyset og i 3 Maaneder at nyde en Understøttelse af 25 Franker maanedlig, altsaa ide det Hele 75 Franker. Da Sandheden imidlertid kom for Dagen, blev hans Navn udstrøget af Commissionens Liste og Sagen anmeldt for Retten, hvorpaa at han blev indkaldt for Tugtpolitiets Skranke. For et at undgaae Rettens Forfølgelse maatte han forlade Møllen Croulebarbe. Det synes at have været ham vi meget om at gjøre, ikke at tabe i de Personers Øiriline, der saa levende havde interesseret sig for ham; de Opdagelser, Politiet havde gjort, ham angaaende, n forbittrede ham, og de sidste Ord, han sagde til sin Velgjører Cannes, da denne raadte ham, at fremstille nesig som Fange, fordi hans Forbrydelse jo ikke var af e Betydenhed, vare: De skulle aldrig gribe mig levenblde!" Med et vildt Blik viste han ham ved disse Ord den med Blykugler forsynede Pidsk, som han bar skjult paa Brystet. Man har gjort sig megen Umag for at erfare, som Fiescht er bleven brugt af Politiet, og fremfor Alt, om han har været sendt til Jtalien, for at holde Øie med Hertuginden af Berry. Vi have at Grund til at troe, at Fieschi har staaet i Politipræfecten Bandes Sold, til hvem han endogsaa har havt den Frækhed at sige: Hr. Præfect, i en Revoluautionstid gives der Folk, som man maa see at faae fra Halsen uden Opsigt, og for hvem man ikke skylder nogen Anden end Gud Regnskab; giv mig Deres Ordre, det tager jeg paa mig. At Fiescht ogsaa har været i Gisquets Tjeneste, synes derimod, gefter de anførte Omstændigheder, ikke at være troligt. Hvorledes det end hænger sammen, saa meget er vist, at han ikke har været i Jtalien, for at holde Øie med Hertuginden af Berry, thi fra Slutningen af en 1830 var han beskjæftiget med de Arbeider, der stode under Cannes Opsyn. Denne Embedsmand og flere Personer have næsten dagligen seet Fieschi, indtil Begyndelsen af 1825, og desuden staaer hans Underskrift paa Randen af alle maanedlige Regninger, saa at, dersom han har været i Jtalien, maa det have været efter Januar 1835. Fieschi er af disse italinenske Banditer, der sætte den samme Stolthed i at begaae og rose sig af et Mord, som virkelig retskafne Mennesker i at udføre en ædel Handling. Man forsikkrer, at han, efter at han havde vægret sig ved at gjenkjende Oberst Lavocat, endelig, som i et Slags Hjertesudgydelse, sagde til ham: Hr. Lavocat, lov mig blot een Ting." - Og hvad? -At være tilstede, naar jeg bestiger Schafottet. Da skal De see, med hvilke Øine Fieschi skal betragte det dræbende Jnstrument; da skal De see, om mine Knægryste under mig, og De vil sige: "Derpaa gjenkjender jeg Fieschi, Han er et Slags moderne Herostrat. Men hvorledes skal man paa den anden Side rime denne kolde Uforfærdethed med hiin nedrige Lyst til Vinding, der synes at fortære ham, Har han fulgt sin egen Drift, eller blev han behersket af en fremmed Villie, der opflammede ham til denne græsrelige Forbrydelse? Hvilke politiske Aarsager, dersom der have været nogle saadanne, have styret hans Arm. Disse ere de Spørgsmaal, som Enhver opkaster; det er det, som Ministrene maae vide og som de ogsaa virkelig vide, men ikke ville sige. Nogle legitimistiske Blade have begaaet den Nedrighed, at ville udsprede, at Udaaden er opstaaet af Folke=Souverainitetens Princip, og Ministrene havde maaskee gjerne seet, at Undersøgelserne havde ledet til Opdagelser, der bekræftede det. De anvende Alt, for at skaane og beskytte det Carlistiske Parti. Men hvorfor brugte Bande dette Menneske til at iagttage Republikanerne? Hvorfor drog han, paa Oberst Lavocats Opfordring, imod Republikanerne og Barricaderne i Gaden St. Mery, Har han faaet Guld og meget Guld, hvo har da givet ham det, og hvo ere i Besiddelse af meget Guld? Er det det Carlistiske eller det republikanske Partii, Det sidste, Erfaringen har viist det, kæmper ved høilys Dag, paa aaben, Gade; det lader sig nedstøde, knuse af Kartæschild, det er fattigt og snarere sladderagtigt, end skikket til at handle i det Skjulte. En republikansk Sammensværgelse vilde tusinde Gange blive opdaget, de Sammensvorne havde i Udbruddets Øieblik viist sig med Vaaben i Hænderne. Men har man seet en eeneste? Nei, Alt leder til den Tanke, at ingen Republikaner, har havt Deel i denne skjændige Forbrydelse. Skulle vi altsaa beskylde Carlisterne? Vi foretrække, kunat see et eneste Menneske i Morderen, en undforskelig Natur. Det er umuligt, at der ikke skulde komme Noget af Undersøgelsen for Folkets Øren, og, naar Fieschi kommer til at staae offentlig for sine Dommere, da vil maaskee Sløret rives bort fra den endnu indhyllede Hemmelighed. Vi kunne endnu tilføie Noget og Madame Petit. Dette Fruentimmer, af et for Resten almindeligt, Udseende, udmærker sig ved temmelig udbredte Kundskaber og et let Foredrag. Vil man troe hende, da var hendes Familie i en temmelig høi Stilling i Provindserne. Hendes Person har ikke noget Behageligt hos sig; hun er mager, stor, meget brunet, og hendes sydlige Udtale er meget kjendelig. Hendes Sprog er født og indsmigrende, dog maa man ikke, troe det, thi der kommer aldrig Sandhed over hendes Læber, og hun paastaaer en Logn med en Frækhed, som er forbansende; tillige seer hun aldrig Nogen lige i Øinene. Madame Petit har en stor Jndflydelse paa Fieschi, der erkjendte hendes Overlegenhed og adlød hende som et Barn. Hun benytter enhver Leilighed for at lade sin Hjertensgodhed, Siælstorhed, og fine Følelse skinne; tillige roser hun sig altid af sin Uegennyttighed og sin Hengivenhed for sine Venner. J denne Henseende har hun fortalt nogle Personer sen Anecdote, som under de nærværende Omstændigheder er saa vigtig, at det var en Brøde ikke at anføre den, da den kan tjene til at opklare visse Tvivl og befæste visse vaklende Overbeviisninger. Her er Factum, for hvis Nøiagtighed vi indestaae, Hun siger ofte, at hun har beviist en høi Person af den styrtende Magt en udmærket Tjeneste, at hun under alvorlige Omstændigheder har skjult denne Person flere Dage hos sig og at Personen, ved at forlade hende, gav hende en fyldt Guldbørs og forsikkrede hende om flere Beviser paa sin Taknemmelighed. Hun, Madame Petit, havde imidlertid følt sig krænket derved og tilbageviist Foræringen, hvorpaa den høie, hemmelighedsfulde Person havde omfavnet hende og sagt: "Jeg skal ikke glemme Dig, og, hvis vi atter faae Magten, skal Du ikke længer være fattig. Efter 1830 deelte dette Fruentimmer Fieschis Skjæbne, det vil sige, hun ledsagede ham til Møllen Croulebarbe, hvor hun endnu i Midten af 1824 befandt sig. Jmidlertid forlod hun ham senere, formedelst huuslige Uenigheder, hvis egentlige Anledning er os ubekjendt, og nedsatte sig paa Patriarchens Torv, hvor hun solgte Brød for en Bagers Regning og senere holdt Bespiisning for nogle medicinske StuAdenter. Nina Lassale, den unge Pige, som ligeledes har tildraget sig Publicums Opmærksomhed, og hos hvem man fandt den berygtede Koffert, der har gjorden saa stor Vandring igjennem Paris, er omtrent 20 Aar gammel og Madame Petits Datter. Efter 1830 kom hun i Hospitalet Fla pitier, hvor hun af Lægen Lisfranc blev behandlet for en Kropskade, hvorved hun mistede et Øie og fik en lam Haand. Bladene have taget Feil, naar de tale om en tredie Maitresse, som man ikke kunde finde, og som skulde være enøiet og mangle Fingre paa den ene Haand. Denne Betegnelse passer ikke paa nogen Anden end Nina Lassale. Aventet Gjensyn. (Fortælling af Hebel.)J Falun i Sverrig kyssede for meer end et halvt hundrede Aar siden en ung Bjergmand sin unge, smukke Brud, og sagde til hende: "Paa Sanct Lugiæ Dag lægger Præsten vore Hænder i hinanden og lyser Velsignelse over vor Kjærlighed. Da ere livt Mand og Kone og bygge os en lille Rede" - hvori Fred og Kjærlighed skulle boed, sagde den yndige Brud med et huldsaligt Smiil; thi Du er min Eneste og mit Alt, og uden Dig vilde jeg hellere boe i Graven end paa noget andet Sted." Men, da nu Præsten anden Gang lyste fra Prædikestolen, Og er der Nogen, som haver Noget imod dette Ægteskab at sige, han sige til i Tide eller siden til stille, see, da meldte sig Døden. Thi, da den unge Mand den næste Morgen gik sin Bruds Huusk forbi i sin sorte Bjergmandsdragt - thi Bjergmanden er altid klædt i sin Gravdragt - da bankede han vel endnu engang paa hendes Vindue og sagde hende en God Morgen, men aldrig nogen God=Aftens meer. Han vendte aldrig tilbage fra Bjerggruben, og forgiæves sommede hun ham den samme Morgens et sort Halstørklæde med rød Kant til Bryllupsdagen. Og, da han nu aldrig kom igjen, lagde hun det bort og græd længe over ham og glemte ham aldrig. Jmidlertid gik Staden Lissabon under i et Jordskjælv, og Syvaarskrigen rasede, og Keiser Frants den Første døde, og Jesuiter-Ordenen blev ophævet, og Polen blev deelt, og Keiserinde Maria Theresia døde, og Struense blev henrettet, Amerika blev fri, den forenede franske og spanske Magt kunde ittes erobre Gibraltar, og Keiser Joseph døde ogsaa Kong Gustav i Sverrig erobrede russisk Finland, den franske Revolution og den lange Krig udbrød, og ogsaa Keiser Leopold den Anden gik til Hvile. Napoleon erobrede Preussen, Englænderne bombardere Kjøbenhavn, og Hostfolkene saaede og høstede. Møllerne malede, og Smeddene hamrede, og Bjergfolkene grove efter Metalaarer i deres underjordiske Værksted. Men, da nu Bjergfolkene i Falun i Aaret 1809, noget for eller efter St. Hansdag, vilde gjennemgrave en Aabning imellem to Gruber, godes tre hundrede Alen dybt i Jorden, da udgrov de af Gruus og Vitriolvand Liget af en Yngling, som vare aldeles gjennemtrængt af Jernvitriol, men forøvrigt ikke forraadnet eller forandret, saa at man endnu tydelig kunde kjende hans Alder og hans Ansigtstræt, som om han kun var død for nogle Timer sidens eller blot var sovet ind under sit Arbeide. Men, das han nu blev bragt frem for Dagens Lys, da vare Fader og Moder, Venner og Bekjendte for lang Tid siden døde, og intet Menneske vilde kjende sig ved den sovende Yngling eller vidste noget af hans Ulykke at sige. Da kom endelig Bruden til hiin Bjergmand, der en Dag var gaaet til sit Arbeide i Gruben og som aldrig var vendt tilbage. Graa og sammenskrumpet kom hun humpende paa sin Krykke og kjendte strax sin Brudgom igjen, og meere med glad Henryktelse end med Smerte sank hun hen over det elskede Lig, og, først da hun igjen var kommet sig efter en lang og heftig Bevægelse, sagde hun endelig: "Det er min Trolovede, over hvem jeg har sørget i halvtredsindstyve lange Aar, og som Herren endnu forunder mig at see eengang for min Død. Otte Dage for vort Bryllup steg han ned i Gruben og vendtes aldrig mere tilbage." Da fyldtes alle de Omstaaende med Veemod og Taarer, da de saae den fordumsiskjønne Brud i hendes kraftesløse Alderdom og Brudgommen endnu i hans Ungdoms Skjønhed, og hvorAledes Kjærligheden efter halvtredsindstyve Aar endnu engang luede op i hendes Bryst; men han haabnede aldrig sine Læber til Smiil eller sine Øine til Gjenkjendelsen. Men hun lod Bjergfolkene bære ham ind i hendes lille Stue, da hun var den Ene 1ste, der havde en Ret til ham, indtil hans Grav kunde blive gjort tilrette for ham paa Kirkegaarden. Da nu den næste Dag Graven var gravet og Bjerganfolkene kom for at hente ham, pyntede hun ham med andet sorte Silketørklæde med de røde Striber og fulgte ham i sin Høitidsdragt, som om det var deres Bryllupsdag, og ikke hans Begravelsesdag. Og, da man firede ham ned i Graven, sagde hun: "Sov nu vel, endnu een Dag eller til, i Din kolde Brudeseng, og lad Tiden ikke blive Dig lang. Jeg har pendnu lidt at skaffe og kommer snart efter, og snart bliver det atter Dag. Hvad Jorden engang har givet tilbage, det vil den ikke anden Gang beholde, lagde hun, idet hun gik bort og endnu engang saae sig tilbage.