Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1848-03-15
Blandinger. Den til i Søndags berammede Forsamling i Kjøbenhavns Hippodrom, der havde til Hensigt at petitionere Hs. Majestæt, vor folkelige Konge, om en Udvidelse af Valgloven, var besøgt af henved 2000 Deeltagere, der alle havde underskrevet Adressen. Forsamlingen besluttede for det Første, at Petitionen skulde overgives umiddelbart til Hs. Majestæt af en Deputation, valgt blandt de 17 Mænd, der havde stillet sig i Spidsen for dette Anliggende; for det Andet, at Deputationen skulde sammenkalde en ny Forsamling, saasnart den havde havt Audients hos Kongen, for at gjøre Petionairerne bekjendte med Udfaldet af deres Sendelse og for at disse kunde udnævne en permanent Kommittee, der paa enhver lovlig Maade skulde fremme Sagen og navnligen sætte sig i Forbindelse med Mænd, der maatte virke til det samme Maal. Da Hovedhensigten af Forsamlingens Sammenkaldelse saaledes var opnaaet, fandt, efter et fra flere Sider yttret Ønske, en høist livlig og interessant Diskussion Sted om de Spørgsmaal, der for Øieblikket røre sig mægtigt i Folket, om Valgretten og om Nationaliteten. Blandt Talerne vare Hother Hage (der angaaende Valgrettens uindskrænkede Udvidelse hellere vilde slutte sig til dem, der forlangte, hvad der efter hans Mening var formeget, end til dem, der aldeles ikke vilde vide af nogen Reform at sige), Redakteur Grune (der udviklede, at foruden Ordet Frihed vilde et andet Ord ofte komme til at lyde, og det var Ordet Lighed, og at dette Ord vilde faae sin fulde Betydning, derfor borgede de nyeste europæiske Begivenheder, derfor borgede især vor nærværende Konges folkelige Charakteer), Kand. Goldschmidt (der meente, at vi foreløbig skulde skjænke Slesvig alle de store politiske Goder: udvidet Kommunalfrihed, Associationsfrihed, Pressefrihed, Edsvorneretter o. s. v. og at det maaskee kunde hænde sig, naar vi sendte Frihedens Due til Slesvig, at den vilde hjembringe Fredens Olieblad), Orla Lehmann (der forsvarede sig imod den Beskyldning, at han og hans politiske Venner nogensinde havde viist sig som Frihedens utroe Tjenere, medens de kæmpede for Eidergrændsen, Han erindrede om, at han havde været den Første, de nedlagde en høitidelig Protest mod vor nærværende Valg. lov, at han havde kæmpet med Utrættelighed i Pressens Tjeneste, at Jngen var lagt mere for Had af Aristokraterne end netop han, og at han nu som altid var Demokratiet hengiven, men han forlangte rigtignok en ganske anden Frihed, end den Kommunalfrihed, Hr. Goldschmidt forlangte. Han vilde have en Folkefrihed, afpræget i Statsstyrelsen, og derfor maatte vi ogsaa bestemme, hvor den danske Stats Grændser vare, derfor havde han og hans politiske Venner opreist deres Banner ved Eideren. Om dette opfordrede han alle Fædrelandsvenner til at samle sig, og hvis Aristokraterne undlode at give Møde eller gjorde fælleds Sag med Landets Fjender, da vee dem ), Magnus Eirichson &c. Discussionen førtes med en Orden og parlamentarisk Takt, som Manikke skulde have ventet hos os, hvor store Folkeforsamlinger endnu ere et Særsyn. Den upartiske og besindige Maade, hvorpaa Dirigenten, Fineerstærer Frederiksen, ledede Forhandlingerne, bidrog imidlertid ikke lidet hertil. (Berl. Tid.)