Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-06-13
Retfærdiggjørelse fra Capitain Riegels til den geistlige Mand. Vel har De ikke behaget at nævne Dem i Deres Svar til mig, indrykket i Skilderiet Nr. 42; – men hvad jeg mindst havde troet, nemlig at De virkelig er en geistlig Mand, derom er jeg ved Skilderiets Redacteurs og ved Deres gjentagne Forsikring bleven overbeviist. Uden derfor at reflectere paa Deres Person, som De, formodentlig ikke uden Grund, holder skjult, troer jeg at skylde den geistlige Mand en Erklæring, og denne er det, jeg her vil give. - Hvad jeg i Skilderiet Nr. 29 har ladet indrykke, var et Svar til den ærede Anmelder i Maanedsskriftet for Literatur, hvor han havde anmeldt Herr Rosendahls Tale samt mine Forord, og derved yttret at være af en forskjellig Mening med mig. Jeg søgte at fremstille min Anskuelse af Sagen, for at overbevise ham og Maanedsskriftets Læsere om Muligheden af at jeg kunde see den i et andet Lys, og derfor være indtaget for dens Iværksættelse; o Sagen blev indtil da behandlet paa en ligesaa værdig som passende Maade, – i det mindste har den ærede Anmelder ligesaa lidet beklaget sig over mig og min Skrivemaade, som jeg mig over ham og hans Men - vistnok uden at den ærede Anmelder i Maanedsskriftet ønskede eller behøvede slige Hjælpetropper, som de, hvormed De saa uopfordret rykkede frem imod mig, - behagede De, ligesaa uventet for ham som for mig, at afsige en Dom over mit Foretagende, der var ligesaa afgjørende i Tone, som i sig selv intetsigende. De behagede dertil, foruden at tale i et bittert og fornærmende Sprog, at begynde med den Forsikring at vi ere hinanden ubekjendte, – skulde det være Tilfældet, De behagede derefter at tillægge mig at have brugt odiøse Sidehug. - De tog nogle Brudstykker af Cathechisme a Pusage etc. etc., som ere faldne Dem i Hænderne, for at vise mig og mit Forslag fra en latterlig Side; - og nu beder jeg enhver Upartisk at bedømme, om slig Tiltale, fortjener et høfligt Svar, og om ikke slig Adfærd hos Enhver, der har behørig Agtelse for den geistlige Stand, maae antages for kun at kunne tilskrives en spidsfindig Partigænger, der af Personligheder er rykket frem, – meer imod mig, end imod den af mig i Forslag bragte Sag. Desuden (De forlanger jo rigtignok i Nr. 42 Beviis derfor) er og bliver jeg af den Mening, at det er en ligesaa uværdig som ugeistlig Handling, i et bittert Sprog anonym at trænge sig ind som Dommer i en Sag, der er fremstillet af navngiven Mand, i en Stilling der gjør ham ligesaa om mod Fornærmelser, som den geistlige Mand; og hvor Sagen desuden er af den Art, at der meget godt kan skrives for og imod den, uden dertil at vælge et Sprog, som Deres. Jeg har selv, fuld af Agtelse for og Tillid til Landets værdige Geistlighed, henstillet mit Forslag til denne hæderlige Stands og kyndige Skolemænds Behandling; – og jeg maatte lidet kiende til denne Stands Dannelse i Danmark, naar jeg ikke havde troet at kunne dette i Tillid til, at ingen Geistlig derefter, paa en saadan Maade, som er valgt i Nr. 35, vilde tiltale mig, og i en meer egotstisk end overbevisende Fremstillelse kunde ville tilintetgjøre mit Forslag; thi vil De f. Ex. gjendrive det Nyttige i samme, eller hvad vil De, naar De for, som De siger, at bevise, hvor indskrænkede den danske Landalmues National anskuelser kunne være fortæller en Historie, der sætter Deres Byes Begreber om Fødeland, ved Siden af Eskimoens - Er dette da nu Nationaldyd, hvis sligt var Tilfældet paa mange Steder, burde slige Begreber gives Næring eller burde de udryddes, Hvorfor jeg har antaget Dem for ikke at være en geistlig Mand, har jeg nu forklaret; og jeg tilføier den Erklæring, at havde jeg troet De virkelig var det, vilde jeg af Agtelse for Deres Stand enten have svaret i en anden Tone, eller, hvis jeg ikke havde været istand til at besvare et uartigt Angreb paa en høflig Maade, da hellere taugt stille. Jngen kan meer end jeg glædes, og betages af den sandeste Høiagtelse ved at see en geistlig Mand være hvad han kan være; thi jeg erkjender, at ingen Embedmand i sin Stilling er istand til at virke saa meget Godt, saavel for sine Medmennesker som for det Almindelige; – hvor ømt den geistlige Embedmands gode Navn og Rygte derfor ogsaa er, især i den Kreds, hvor han skal virke, er en Sag jeg tilfulde erkjender; og denne Erkjendelse byder mig nu at tie og slutte. Jeg tilføier blot, at De vist uden Grund befrygter fremtidige Uartigheder; De har vel aldrig maattet døie andre end dem, for hvilke De selv har udsat Dem, og da man kun seer Dem i Baggrunden, vidste jeg ikke engang, hvad der skulde foranledige disse; – for mig skal De være ligesaa sikker som De stedse har været det. Har De altsaa med denne Yttring villet gjøre et Nødskud, saa erklærer jeg Dem for reddet.