Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1810-02-20
Ligesom Hr. Doctorens tvende bemærkninger til min liden Afhandling er mig alene et nyt Beviis paa hans bekiendte Jver for vort Fædrenelands Historie, saaledes vil mit Forsvar ei heller af ham blive mistydet som et Foster af ulærvillig Selvtillid, der indbilder sig at vide Alt bedre end alle andre. Jeg kan som ung Skribent uden Skam lade mig belære af en Mand, som vi snart maae henregne til vor Historiegransknings Veteraner. Havde derfor Hr. Dr. indskrænket sig blot til at ophøye Andreas Høier noget meer, end jeg paa ovennævnte Sted har gjort, da kunde jeg enten ganske have tiet, eller havde i det høyeste skrevet et Par Ord til at undskylde min ei noksom panegyriske Dom om Højers historiske Arbeider. Men da Hr. Dr. Baden tillige har paaanket min, som jeg troer, ganske rigtige Angivelse af det gjensidige Forhold imellem Holberg og Gram: saa maa jeg, for ei at ansees som Hiins Forkleiner og Disses Lovtaler, fremsætte mine Modgrunde. Først maa jeg da imod Hr. Doctorens Anklage bemærke, at man ei kan siges at miskjende en Mands Fortjenester, fordi man efter sin Overbeviisning indrømmer Andre en endnu høyere Rang, Men dette er den eneste Miskjendelse, Hr. Dr. kan beskylde mig for at have begaaet, da det er klart, naar man læser det paaankede Sted i Sammenhæng, at min Dom om Historiographerne Am thor og Høier er relativ til min Bedømmelse af Holberg og Gram, om hvilke jeg strax efter siger, at de bleve endnu vigtigere for Videnskaberne. Dette troede jeg var in confesso og tænkte derved mindst paa at nedsætte de Førstnævnte. Og ligesaa lidet frakiendte jeg dem Fortjenester, naar jeg sagde, at de beklædte Historiographembedet uden Udmærkelse. Dette er noget ganske andet end om jeg havde sagt: uden Fortjeneste. Thi udmærket kalde vi kun den, der hæver sig over Pluraliteten selv af de Gode og Fortiente, som befinde sig i samme Classe eller paa samme Post. Men hvor vil paastaae at hine tvende Historieskrivere gjorde det, især naar man sammenligner dem med Eftermænd i Embedet, som en Gram eller Suhm, Ei heller har jeg undladt at gjøre Læseren opmærksom paa Begges Hovedfortjenester, Amthors som Publicist og Høiers, som den første Forfremmer af Lovkyndigheden her i Danmark. (Denne Roes fyldest gjør ei heller Hr. Dr.; han vil have Høier kaldt Lovkyndighedens Skaber: saa bevandret er jeg vel i det poetiske Sprog, at jeg nok kunde fundet paa dette Udtryk, men jeg troede at burde foretrække det prosaiske, siden jeg skrev en historisk Afhandling og ingen Lovtale. Men at dette er den eneste Forskjel paa Hr. Doctorens og mit Udtryk, skjønner Enhver lettelig). Om Højers øvrige Fortjenester, som Læge, Consulent m.m., vilde Hr. Dr. dog ikke, at jeg skulde handle i et Udkast til Historiographiens Historie. At min Afhandling er og kalder sig et Udkast, burde end videre komme den tilgode som Undskyldning for ei at have nævnt eller antydet ethvert af hans historiske Arbeider. Jeg anførte udtrykkeligen hans Smaaskrifter, fordi alt, hvad af ham er trykt, henhører til denne Classe og fordulgte ei deres Værd. Til hans Haandskrifter tilstaaer jeg oprigtigt kun at have almindeligt Bekjendtskab. Havde jeg studeret dem som Hr. Dr., da er det vel muligt, at min Dom om Høier vilde bleven meer anprisende eller dog udførligere. Er hans Fjerde Frederiks Historie et saa fuldkomment Værk, som jeg gjerne paa Hr. Doctorens Ord vil troe, indtil jeg ved eget Studium faaer overbeviist mig derom: da har jeg sandelig begaaet en, dog som jeg haaber tilgivelig, Omissionssynd ved at studere Copien istedetfor Oxiginalen; men Copisten Riegels har gjort sig skyldig i en tilgivelig peccatum commissionis, da han indbildte hele det danske Publicum i sin Frederik IVdes Historie at have gjort tilstrækkeligt Brug deraf. Thi Riegels's Værk har, som bekiendt, endnu store Ufuldkommenheder, og er fra Pragmatismens Synspunkt fast under al Kritik. Høiers Aand maae da aldeles ikke have virket paa hans Høiers fortræffelige Compendium kjendte jeg, og indbefattede det under hans brugbare Smaaskrifter; men særskilt at omtale det, tillod ikke min Plan, som ingenlunde gik ud paa at levere en litterær historisk Anviisning til Fædrelandets Historie. Jeg anførte det ovenfor som en Aarsag, hvorfor Høiers Navn synes noget at fordunkles, at de mere funklende Navne Holberg og Gram træde frem ved Siden af hans i en større Glorie. Men netop denne Sammenligning kalder Doctor Baden, haanende for denne store Mands Aminde." Et det saa, da har i Sandhed aldrig Nogen uskyldigere haanet en afdød Mand, end jeg gjorde ved at drage denne, som mig synes, aldeles rigtige Paral lel. Hvad Holberg angaaer, da synes Hr. Dr. selv at give mig Ret, naar han erklærer ham med Pontoppidan og Suhm for de 3 vore det hensvundne attende Sekuls udentvivl almeen nyttigste Lærde." Havde Hr. Dr. sagt største Lærde, som jeg ventede efter Contexten, da havde jeg maattet modsige ham og udbedt mig for Gram Holbergs eller Pontoppidans Plads. Nu, da han har valgt Nytten til Maalestok, vil jeg ikke begynde en Sagen ganske uvedkommende Strid, om ikke Hr. Doctoren nedsætter Videnskabeligheds Værd, ved at henføre den til den større eller mindre Nytte, den yder. Jeg vil holde mig til den omtvistede Materie og retfærdiggjøre min Dom om Grams store Fortrin for Høier, hvilken alene er paaanket. Det skal nemlig være en Fornærmelse for Høier, naar paa hans Bekostning Gram skal som en for Videnskaberne langt vigtigere Mand ophøyes. Hvorfor just paa hans Bekostning? Skal da endelig enhver stor Mand være ant Cæsar aut nihil? Er det ei Adkomst nok til et udødeligt Navn at have været sit Fædrenelands første Lovkyndige, og desuden i flere Videnskaber at have indtaget den anden, ogsaa saare hæderlige Plads, Jeg føler som Hr. Dr. Misligheden i at sammenligne flere Videnskabsmænd, som udmærkede sig under forskjellige Cathegorier eller Omstændigheder. Tales der om Lærdom i væsentlig forskjellige Fag, da er en saadan Sammenligning aldeles umulig; og det vilde følgelig være latterligt at spørge, om Juristen Høier eller Historieforskeren Gram var størst. Men jeg handlede om Videnskabelighed i Almindelighed og om historisk Kritik og Snille i Særdeleshed, begge Dele have upaatvivleligen en fælleds Maalestok. Anvender jeg denne, da finder jeg Gram langt større end Høier, hvad enten jeg betragter Omfanget af Begges Videnskabelighed, eller den Dybde, til hvilken enhver gjennemtrængte alle de Fag, han studerede. Jeg siger alle for ei at udsætte mig for den grundede Jndvending, at jeg som Undviet i Themis's Helligdomme ei kan bedømme hendes første Dyrkers Fortjenester; jeg lader ham der henhøre til sit Olds Coryphæer, ligesom Gram taltes blandt Clios Udkaarede: men hvilke andre Studier havde Høier saaledes approsonderet, at han deri kunde veie op imod den store græsk latinskorientalske Philolog, imod Antiqvaren, Exegeten og Linqvisten Gram? Hvor stor, ja i Danmark eneste, Gram var i disse og de dem underordnede Discipliner, saasom Myntkundskab, Diplomatik m.m., det veed Doctor Baden saagodt som jeg, og det skal Almeenheden snart erkjende, naar hans Biographie, hvortil jeg nu har de fornødne Bidrag, om kort Tid udkommer. Hvis da Tiden engang tillader Hr. Dr. at opfylde sit og Manges Ønske ved at udvikle alle Høiers Fortjenester, vil Publicum desto fuldkomnere blive sat istand til at dømme os imellem. Kun maa jeg strax protestere imod at afveie deres videnskabelige Værd allene paa Nyttens Vægtskaal, hvortil Hr. Dr. atter synes tilbøyelig, naar han, ligesom for at nævne et Mesterstykke af Hver, sætter Høiers Concept. til Forordningen af 10 Febr. 1736 ved Siden af Grams Noter til Meursius, og troer at hiin har havt mere videnskabelig Jndflydelse end disse. Dette lader sig neppe forsvare, med mindre man tilregner Høier alle de for Staten høist nyt tige, deels umiddelbare, deels middelbare Følger, som hiin Forordning har foranlediget. Men at slig Tilregnelse er altfor raisonabel, forekommer mig umodsigeligt; thi ellers maatte man jo tilregne Bogstavskriftens Opfinder alle de ypperlige Skrifter, som ere skrevne i hele Verden, siden disse uden hiin Opfindelse ei vare blevne til. Troer Hr. Dr. at jeg heri gjør Høier Uret, da tillader jeg mig at gjøre ham, der baade er Lovkyndig og Historieskriver, det Spørgsmaal, hvilket af de to anførte Arbeider han helst vilde være Forfatter af, og skulde hans Patriotisme i den Grad beherske hans litterære Ambition, at han skulde stemme for Høiers høist nyttige Forordning, da nøder han mig til at appellere til alle upartiske Lærdes Dom, om ikke Grams Udødelighed som lærd Mand skulde være sikkrere befæstet end Høiers, naar begge ei havde efterladt sig andre Mindemærker af deres Lærdom end de tvende omtvistede Arbeider. Thi Borger fortjeneste tales her ikke om, endnu mindre om hvad man i daglig Tale kalder Nyttigt. Vilde man derefter bedømme Folks Fortjenester, da var Ladige jo en større Mand end Suhm, siden han efterlod Staten en større Capital. Vilde derfor Hr. Dr. paa Grund af hiin Forordnings velgjørende Følger for Borgersamfundet tilkiende Lovconcipisten Høier et Fortrin for Kritikeren Gramda frygter jeg meget for, at han vilde paadrage sig selv den Advarsel, han giver mig: "Nei - lad os ikke af Forkjerlighed for vor egen Videnskab og de Mænd, som af den have gjort sig fortjente nedsætte andre Videnskaber og Videnskabsmænd, men altid erindre os det fælleds til et Øiemed sig tende Baand, der er mellem alle Videnskaber. Jeg kommer nu til Hr. Doctorens anden Anmærkning, som skulde tjene til Berigtigelse af mine Ord: "at Holberg og Gram i at fremme det historiske Studium vare fuldkommen enige; heri glædedes den Ene stedse over den Andens Opdagelser, eller Bearbeidelser." Den første Deel af denne Paastand har Hr. Dr. ikke angrebet; og hvor kunde han vel det, som kjender saa nøie hvad begge have gjort i Danmark for det historiske Studium, Derimod benægter han den anden Deel, som dog forekommer mig at flyde temmelig naturligt af den første. Han bemærket nemlig, at Holberg og Gram vare og bleve hinandens Uvenner, for ikke at sige Fiender, saalænge de levede. Men om det end lykkedes Hr. Dr. at bevise dette, troer jeg dog ei, at min Paastand var dermed gjendrevet, med mindre det tillige var afgjort, at Uvenner ei kunde glædes over hinandens Foretagender. Saalænge vi dagligen saavel i den lærde som i den politiske Verden see umiskjendelige Beviser paa slig Glæde, hvorved snart Egennytten, snart en ædlere Følelse seirer over Hadets Jndskydelse, mener jeg at min Sætning staaer fast. Men det mangler ei heller min Paastand ganske paa aposterioriske Beviser i det her omtalte Tilfælde. Paa Grams barige Fiendskab til Holberg anfører Hr. Dr. ei flere Beviser, end at han var en smidig Hofmand, af en bøielig Characteer, der meget kom i de Stores Sirkler; og at han hos de Store opholdt sig over Holbergs Komedieskriven, og paa Holbergs Fiendskab til Gram ei andet end Holbergs mindre gunstige Dom om den af Gram reviderede Slanges Kristian den Fierdes Historie. Men betragter man end begge disse Beviser fra Hr. Dr. Badens Synspunkt, da godtgjøre de kun, at Holberg og Gram aldrig bleve Venner, (hvilket jeg gjerne indrømmer, uagtet Grams Broder i hans Vita vidner det modsatte *), og ei at min Paastand var urigtig. Hvad Gram angaaer, da troer jeg at kunne gjøre det fuldkomment evident, at han stedse glædede sig over Holbergs historiske Arbeider. Om de tidligere, som *) Det hedder nemlig der: Jeg res (Grams mindre gunstige Dom om Peder Paars) a minus sideliinterprete ad alterum (Holberg) delata, propemodum aperti discidii causa suit. Sed non ita lange post obducta est hæc cicatrik, & in gratiam invcem redierunt."H. skrev for Bruddet i Anledning af Peder Paars, da tvivler vel selv min Modstander ikke derom. Jeg kunde ellers hæve hans Tvivl ved at anføre af ovennævnte Vita, at G. endog dermed gik H. tilhaande, og corrigerede f. Ex. Hs. Jntroduction til de europæiske Rigers Historie, og i Henseende til Holbergs senere og vigtigere Værker, da vidner en sandfærdig, vist og Hr. Dr. bekjendt Tradition, at det var netop dem, som igjen forsonede Gram med Holberg; da vidner tilstrækkelig Grams bekiendte Udsagn, at dette var Skrifter, som vare en Professor værdige. Denne Dom taber ei sin Kraft ved en anden Anecdote (hvilken jeg og som en ærlig Stridsmand bør anføre, skjøndt den synes meer at tale for min Modstanders Mening), som siger, at Gram i Spøg har kaldet Holbergs vigtigste Arbeide, Danmarks Historie, en løierlig Historie. Denne Spøg udtolker jeg slet ikke værre, end Suhms Dom om Holberg (hvem han inderlig agtede) "at H. selv i sine Historier var comisk." Holberg tør jeg vel ei saa bestemt retfærdiggjøre: hans Nag til Gram var sikkert baade bittrere og varigere. J det mindste viser, foruden meget andet, det af Hr. Doctoren citerede Sted, at H. ei lod G. vederfares Ret, at han ei yttrede tilbørlig Glæde ved Grams Opdagelser. Men meer bør man ei heller, efter Menneskekjerlighedens Lov, udlede af Holbergs Ord. Den, der elskede sit Lands og Folks Historie saa høit som Holberg; den, der selv havde gjort saa meget fordens Berigtigelse og Foredrag, kunde, efter Psychologiens evige Regler, ei være ligegyldig ved Grams mangehaande Granskninger i ældre og nyere Historie; men maatte i sit Hjerte glæde sig derover, om end Partiskhed afholdt hans Læber fra at istemme Grams Roes. Jøvrigt maa man iforveien kjende Holbergs Lyst til at fordunkle end- og den afdøde Grams glimrende Navn, for at opdage det Hadefulde i hans Dom om Slanges Historie; thi hvad han siger om den: At den er ikke nær saa stor som den synes at være, og det saavel i Henseende til Characterernes Storhed, som i Henseende til vidtløftige Reciter af Ting, som ikke interessere Læseren", er ikke usandt. Det var ei heller nogen Skam for Gram, som vi vide - efter Langebeks og Schlegels Fortælling - gjerne havde ønsket at foretage flere Forandringer dermed, hvis ei Skaansel mod den værdige, ved Revisionens Begyndelse levende Forfatter havde af ham krævet Skaansel, og følgelig paa en vis Maade bundet hans Hænder. Dog vil jeg heri slet ikke forsvare Holberg; thi havde det ei været hans Hensigt at nedsætte Værket, da havde han heller omtalt dets store Fuldkommenheder, end dets smaae Mangler. Ei heller burde Holbergs vrevne og milt syge Characteer, som Hr. Dr. berører, have hindret ham i at erkjende Grams Fortjenester; thi hvor ofte finde vi ikke, at de af Characteer meest forskjellige Mænd bære sand Agtelse for hinandens Kundskaber, især naar de have communia studia. Skulde jeg derfor end have dømt vel mildt om Holbergs forsonlige Sindelaug, var denne Feil dog ei saa stor, at den trængte til høiligen at berigtiges.