Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-10-08
J alle hans Skrifter, siden denne Forandring, fulgte han en snever og ugrundet Theorie. At han har en stor Magt over Sproget kan ikke nægtes, og hans Oversættelse af Middelalderens latinske Digte, hans "Lothar og hans "Müller. ere næsten beundringsværdige for deres Stiil, men fattige i Æmne og Tanke. Da han 1808. gik til Wien, syntes han at have grebet noget af de almindelige Følelser, som da herskede i Tydskland og at nære en tilbørlig Sands for de Uretfærdigheder, hans Fædreneland led ved Napoleon. J 1809 fulgte han Grev Stadion, til Bayern og stræbte at antage Characteren af en Liberal; men det var indlysende for alle dem, der vidste at bedømme ham, at han, ligesom alle Apostater, hadede den Religion, han havde forladt, og at hans eneste Øjemed var, at erhverve sig Agtelse og Fortrin, ved at understøtte det østerrigske Oligarchies Meninger. Da Feldtoget var afgjort til Fordeel for Buonaparte, vendte han tilbage til Wien og var da endnu nøiere end nogensinde forenet med Gentz, og mere begunstiget af Metternich. Da hans Beskyttere ikke her længer behøvede ham til at opflamme den tydske Fædrenelandskjerligheds svage Lue, opgav han sine gamle Studier, og skrev Forelæsninger over den nyere Historie og den tydske Literatur. Hans Lærdomme og Meninger behagede Fyrst Metternich saa meget, at han sendte ham til Frankfurt som Legationsraad. Siden fandt man det hensigtsmæssigt at tilbagekalde ham til Wien, hvor han i "Jahrbucher der Literatur" og "Concordia" arbeidede paa en Maade, som alle, der have Hjerte for Menneskeslægtens Forbedring, maa beklage. - Efterat have viist de Grundsætninger, der ledede Forfatterens Pen, gaaer han over til de enkelte Forelæsningers Bedømmelse. Blandt andet siger Rec. "Den Maade, hvorpaa denne tydske Apostat, i den 15de Forelæsning, taler om sin store Landsmand Luther, er en god Prøve af det hele Værk. Vi vide næsten ikke hvad der er meest at beundre deri; Usandsen i den første Part, eller den Snedighed, hvormed Luther i Slutningen gjøres til en meget ugudelig, men stor Mand. Der var, saa siger S., i denne Mands vældige Siel, saa rundeligen begavet af Gud og Naturen, to modsatte Grundsætninger, stridende om Herredømmet over ham. J alle hans Skrifter er en Kamp mellem Lys og Mørke, mellem egen urokkelig Tro og hans egne tøileløse Lidenskaber, mellem Gud og ham selv. Menneskenes Dom, baade da og nu, kunde ikke være andet end forskjellig, og endog modsat, i Henseende til den Bane, han valgte, og det Brug han gjorde af sine overordentlige Ævner. For saavidt mig angaaer, maa jeg sige, baade omhans Skrifter og hans Liv, at de ikke gjorde andet Jndtryk paa mig end Medlidenhedens, som vi altid føle, naar vi see hvorledes en stor og ophøjet Aand ødelægges og tilintetgjøres ved sin egen Brøde." - At Schlegel og den hele Skare af Mystikere og Enthusiaster, som han hører til, maa hade Luther, er aldeles ikke paafaldende. De have maaskee tilgivet ham, at han blottede Papisteriets Vildfarelser, men de kunne aldrig forlade ham hans fuldkomne Foragt for- og Had til hvert Slags Kragemaal. Han var Formand for en Classe, som i alle deres Følelser, og Tanker ere Modparter af Mystikerne. Skjøndt mægtig var hans Forstand dog ligefrem; deres er svag og forvirret; de opmuntre Melancholie, og bygge deres Magt og deres Jndflydelse ganske paa nogle Skyggerædsler; han elskede Gud i det han elskede Verden; hans Siel var fuld af Haab og vi vide at han mere end nogen anden Reformator, baade ved sit Exempel og sine Forskrifter, lærde Menneskene, at deres egen Lyksalighed bør være deres første Sorg. Det er for hans jevne, retskafne og ukonstlede Maade at see paa, baade i Religionens og Livets Anliggender, at han hades af østerrigske catholske Mystiker. Der var en Strid i Luthers Siel, men det var mellem de Vildfarelser, der vare blevne ham lærte, og de Sandheder, som Naturen og Fornuften foreskrive. Jngen kjæmpede alvorligere og ivrigere for at opnaae Sandhed, og naar dette ikke fuldkomment lykkedes ham, saa maa det tilskrives hans Opdragelse og hans Tidsalder, ikke hans kraftige og veldannede Siel. Som Forfatter og den tydske Profas Skaber, fortjener den store Reformator alle sine Landsmænds Høiagtelse. Selv i den nuværende Periode, da Sproget er blevet saa overordentligen dyrket, maa vil beundre Oversætterens Aand, Sprogets Kraft, Værdighed og Ynde, den Bøielighed og Kløgt, hvormed han passer Ordene til Æmnet, fra den simpleste Fortælling til den meest ophøiede Prophetie, saavelsom Harmonien i hans Perioder, som behager Øyet og understøtter Hukommelsen.