Aarhuus Stifts-Tidende, 1844-10-16
Fædrelandet. Festen paa Fjellumhøi den 6te Octbr., i Anledning af Kronprindsens Fødselsdag, var bivaanet af henved 3000 Mennesker, Alle, paa omtr. en Snees Personer nær, af Bondestanden. Dagens Høitidelighed indviedes ved nogle versificerede Ord af Hans Jespersen af Rudstrup, hvorpaa der istemmedes en af Nordslesvigerinden Jfr. Ulrika K. forfattet Sang. Taler holdtes af dHrr. Pastor Schöler fra Vodder, Laurids Skau fra Sommersted, Gaardmand Lund fra Kielstrup og P. H. Lorenzen fra Haderslev, Sidstnævntes djærve Tale, som angik de Augustenborgske Prætensioner, optoges med et mange Gange gjentaget Hurra for Danmark og Slesvigs Uadskillelighed og et "Leve for Taleren. J et aandfuldt Foredrag udviklede Pastor Schöller det Ønskelige i, at Slesvig maatte forblive hvad det var i Syden tydsk, i Norden dansk, og danne den af Naturen skikkede Bro mellem de to store Grene af en Stamme, &c. Laurids Skau havde, paa Grund af Upasselighed, ikke havt ifinde at tale; men paa gjentagen, eenstemmig Opfordring gav han efter, og holdt følg, fortrinlige, improviserede Foredrag: Den sidste Gang, da jeg talede offentligt, var paa Skamlingsbanke. Da var jeg ikke glad og kunde ikke være det; thi Sprogpatentet af 29de Marts havde frembragt en dyb Sorg blandt alle ægte Fædrelandsvenner, og jeg, var ikke iblandt dem, der følte denne mindst. Men Synet af de mange tusinde Deeltagere vakte mit Mod, og mit Mod blev til Glæde, da jeg saae, hvorledes den samme Aand hvilede over Alle og besjællede Alle, og da jeg mærkede, at det kun var eet Hjerte, der slog i de mange Tusinde fra de forskjellige Kanter, og at dette Hjerte slog stærkt og varmt for vor fælles gamle Moder. Siden den Tid have vi ikke levet Glædens Dage; thi til den Sorg, som rammede os i vort Modersmaals Tilsidesættelse, er en ny kommet: en Deel af os Nordslesvigere ere paa en Maade satte i Ban. J veed hvad jeg mener med dette Ord: vi Mænd, som havde forenet os til at vaage over og arbeide paa Slesvigs Vel, tør ikke mere forsamle os. Man behandler os, som om vi vare Forbrydere. Vi ere blevne forhørte, som om vi vare farlige for Stat og Konge. Forhørene ere sluttede, og endnu formenes det os at komme sammen. Og jeg spørger dristigt: hvor i Landet er der nogen Forening af lige Antal Medlemmer, hvor en renere Hensigt, en større Kjærlighed til Konge og Fædreland, en større Jver for Ret og Sandhed, en større Afsky for Uret og Løgn, ligger til Grund for dens Sammenkomster og Forhandlinger; Hvorfor behandler man os saaledes: Troer man virkelig, at vi ere farlige for Riget og Regenten, Nei, det er umuligt; det troer Jngen og det kan Jngen troe, hvis man ved Riget mener den danske Stat og ved Regenten den danske Konge. Hvorfor undertrykker man da vor Virksomhed; Jeg veed det ikke. Er det maaskee, fordi vi ere Bønder, Er det modbydeligt, at høre Bønder ogsaa at have en Mening om hvad der tjener til deres Vel og at see dem arbeide paa at fremme den Det fandt dog ikke den Konge, der kaldte os ind i Folkeraadet og som Bondens Ven blev baaret til sin Grav, ikke den Konge, som den 14de Mai 1840 løste vort Tungebaand; ikke den Herre, vi haabe engang at see paa Danmarks Throne, som Folkets ærlige Ven og faste Støtte. Mine Venner, jeg nævnte Ham, hvis høie Fødselsdag det er idag, Hs. Kongl. Høihed Kronprindsen. Derfor vil jeg standse med at klage over, hvad der er rammet os, det være nu af en ugrundet Frygt for vore Handlinger eller af en usømmelig Modbydelighed for vor Selvstændighed, eller af nogen anden mig ubegribelig Grund. Paa vor tilkommende Konge skal vi idag tænke, og denne Tanke skal adsprede vor Misstemning. Er den nærværende Tid mørk, saa er Fremtiden lys, thi over hele Landet staaer den Tro fast: at vor Kronprinds er den jævne og ærlige Mands Ven og at han føler det ligesaa smerteligt og bittert, som Nogen af os, naar Danskheden for kues og forhaanes. – For 4 Aar siden, da det Budskab lød omkring iblandt os: Nu er vor National-Ære, som i Aarhundreder har ligget gjemt og glemt, atter taget frem og overrakt os som en herlig Gave af vor allernaadigste Konge, da takkede vi med Glæde i Hjertet og vi vare forfængelige nok til at troe, at nu havde vi Klenodiet og kunde nu nyde det i No og Fred. Men det kom anderledes; vi have ikke beholdt det i Ro og Fred, og Mange have alt sukket og sagt: Det var altsaa dog ikke Skjæbnens Villie, saa lad os i Ydmyghed finde os i vor Lod. Men saaledes er ikke Himlens Mening med den Modstand, Hs. Majestæts Villie har mødt og de Gjenvordigheder, der ere gaaede over os. Den har villet sige os, National=Æren kan ikke skjænkes os som en Gave; selv den bedste og mægtigste Konge kan ikke give sit Folk den. Han kan kun pege paa hvor den er, men Folket maa selv gaae hen at hente den. - Men see, mine Venner, om end Kampen, vi have at bestaae med vore haarde Modstandere, skal vare længe, saa skal det idag være vor glade Tanke, at naar vor naadigste Kronprinds engang bliver vor Konge, vil han ufravendt vedblive at pege paa Skatten, vor National=Ære, og tilraabe os: Der ligger den, trættes ikke, for J faae den frem, og indtil den Tid skal han modig og trofast, som Hs. Majestæts første Undersaat, kæmpe med os og i vor Spidse. Derfor leve Hs. Kongl. Høihed Kronprindsen, Bor Herre give ham mange Dage og lade ham være og blive Nationens Støtte og Glæde!""Dette alvorsfulde, næsten bemodige Foredrag – hedder det i "Dannevirke" – blev hørt med den høitidelige Rolighed og Jnteresse, det fortiente." Seenere hen talede dHrr. Schøller og Skau endnu engang, og Sidstnævnte sluttede med det Ønske, at man til næste Aars 6te Octbr. atter maatte modes paa Fjellumhøi, for at opsende Ønsker for den Fyrste, til hvis Priis man paa denne Høitidsdag saa stærkt og kraftigt havde jublet. (Efter "Dyk.)