Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1807-05-05
Fredensborg. Da jeg nu engang var i Frederiksborg, kunde jeg ikke undertrykke min Lyst at see Fradensborg, dette Slot, som jeg fra min tidligste Ungdom af havde hørt saa meget berømme. Da blotte Navn har især i vore Dage noget indbydende hos sig. Hvo tyer ikke med Glæd til Fredens Borg i en Tidsalder, hvor fri gens Løsen gjenlyder fra Donau til Elbens Bredde, hvor Jld og Sværd hærjer de skjøn neste Lande og Riger, En herligere Egn end den omkring Fredensborg lader sig neppe tænke. Anderledes kan jeg ikke forestille mig et Elysium, hvor Dyden skal høste den Løn, der negtes den paa Jorden. Veien igjennem Skoven er ganske romantisk, paa hver Side seer man hvis Aarhundrede gamle Træer, og tykt Krat, som ingen Solstraale kan gjennemtrænge. Øiet over raskes paa den behageligste Maade, naar man er kommen igjennem denne Lund og med et opdager det majestætisk skjønne Slot, der, krandset af Skov, synes at hvile i en rol- og tans Dal. Men da Stedet virkelig sva til sit Navn, da Fjerde Frederik, efter en finde varig og hæderfuldt endt Fred søgte Ro Lise her, da var dette glimrende Slot kun en meget simpel Bygning, passende til hine Dages jevne Sæder. Dets Simpelhed forskaffede det denne store Kongens Yndest. Han foretrak det for det konstige og pragtfulde Frederiksborg, som i mere end et heelt Aarhundrede havde været Hoffets Sommerbolig, men hvor han savnede den Fred og Rolighed, som hans Hjerte længtes efter, naar Omsorgen for Landets Vel levnede ham nogle Fritimer. Det var i denne Enebolig, hvor han rev sig løs fra Hoffets Sværm og støiende Glæder, hvor han lig en Trasan og Mare Aurel i deres Villa, for et Øieblik glemte Kronen og dens tunge Byrder, og tænkde paa, at han fødtes Menneske førend han fødtes Konge. Stedet, som den Gang kaldtes Østrup og i Begyndelsen kun var en Ladegaard, fik Navn af Fredensborg, da det fra Stockholm hidsendte og nu henved 90 Aar, gamle Fredsforbund i Aaret 1720 blev undertegnet her. Over Slotsporten læses derfor følgende Onskrivt, Da Krig og Orlogs Tiid ved Gud en Ende fik, Blev Fredensborg opbygt, af Fjerde Frederik, Og at det Freds=Paulun skal Krigens Minde være, Saa fik det Navn af Fred og Frederik at bære. Men efterhaanden blev dette Freds Paulun til Pragtens og Glimrens Bolig, og udvidedes og forskjønnedes meget under Frederik den Femte og hans Enkedronning. - Tusinde forskjellige Jdeer gjennemkrydsede mit Hoved, da jeg traadte ind i Slotsgaarden. Ogsaa her fandt jeg Alting, ligesom paa Hirschholm, øde og forladt. Her, hvor Alting for neppe tredive Aar siden tindrede af Hofglands, hvor Natur og Konst vare søsterlig forenede for at henrykke Sandserne, hvor man gav Fester, Skuespil og Fyrværkerier, der kostede mange Tusinde, her er nu Alting dødt, øde og forladt. Selv den beundringværdig skjønne Nordmandsdals Steensigurer have følt Virkningen af denne forladte Tilstand. Man finder her Dansere med een Fod og Spillemænd med een Arm; Ukrud og Græs groer i Fred omkring Wideveldts Mesterværker, og Alting synes at være overladt til sig selv. En kold Gysen foer igjennem alle mine Aarer da jeg mindedes, at dette øde Paradis engang har været Juliane Marias Fredensborg. Uagtet Haugen ikke er i den nyere Engelske Smag, har den dog noget Imponerende, som overgaaer al Forestilling. Dens store Omfang, dens stive, men dog majestætiske Alleer, der ere beplantede med Træer, hvis Top synes at tabe sig i Skyerne, berettiger den til at kaldes Kongen for alle Hauger i Dannemark. Uden Veivisere kan den, som ikke har været der før, lettelig fare vild i den. Jeg valgte mig en gammel Bonde til Gulde, som kjendte det Locale meget nøie og vidste at fortælle tu finde Ting om Hoffet i den Tid, han levede der. Han havde nemlig tjent som en Vandbærer hos en Tjener, der var Tjener hos en Kammertjener, der var Kammertjener hos Prindsens Kammertjener. Man seer heraf, igjennem hvor mange Canaler Hofefterretninger ofte maa gaae, førend de kunne naae Historieskriverens Øre. Min gamle Veiviser talde bestandig i en Tone, som om han havde beklædt eet af de første Embeder ved Hoffet. Da vi kom til en vis Allee sagde min snaksomme Gamle: "denne Alle har falig Kong Frederik den Femte og hans Hofmænd anlagt. Jeg glemmer aldrig, sagde han smilende, da Grev fik her det blaa Baand. Da jeg spurgte ham hvorledes det gik til, svarede han, i det skal jeg mæn fortælle Herren, da jeg som en lille Dreng stod her paa denne Plet, saaledes som jeg kan staae nu, og morede mig med at see de høie Herrer grave, kjøre Gruus og arbeide saa Steden dryppede ned af deres Pander, skulle Greven til at trille en Bør med Jord. Greven sagde, at han ikke kunde trille Børen uden Seler, og bad Kongen laane ham sit Baand. Den eiegode Konge flyede ham det Mange Tak, sagde Greven, see nu har jeg et Par, og trillede saaledes afsted med sin Hjulbør. Kongest loe, og Greven beholdt Baandet. Var det ikke snurrigt? Jeg maatte lee over den troskyldige Mine, hvormed den gamle Mand for kalde denne sikkerligen, enten aldeles opdigtede eller i det mindste meget vanskabte Anecdote Aldrig kan jeg overtale mig til at troe, at Statens første Hæderstegn nogensinde blev bortgivet paa saadan en Maade.