Berlingske Tidende, 1829-04-24
London, den 7de April. Debatterne angaaende Emancipationsbillens anden Læsning bleve fortsatte Løverdagen den 4de April. Jblandt de første Talere for Billen bemærke vi Greverne Westmoreland og Liverpool, der, om end hidindtil ikke utilbøielige til at indrømme Katholikerne Concessioner, dog ikke førend nu have troet at burde give Katholikernes fuldstændige politiske Emancipation Medhold. Jblandt Billens Modstandere anføre vi Lorderne Sidmouth og Tenterden. Den første gik ud paa at bevise, at Emancipationen ikke vil opnaae sin tilsigtede Nytte: Jrlands forbedrede Tilstand, thi "Jr. lands Ulykke er Livets Usselhed der, som følge af Armod, Undertrykkelse, Mangel paa Opdragelse. Jndustriens Forfald, de Fattiges forladte Stilling, Mangel paa Godseiernes Følelse for Befolkningens Tilstand, Byrden af at maatte underholde to Kirker, og fremfor Alt Mistillid til den dømmende Magts Retfærdighed. Den sidste, hvis Stilling som en af Landets øverste Dommere (Lord Chief justice of the Kings bench) gjorde ham det til Pligt lydt at bekjende sin Mening i denne vigtige Sag, begrundede især sin Modstand imod billen paa sin Anskuelse om de Acters bestandig bindende Kraft, der paalægge Parlamentets Medlemmer en Eeds Aflæggelse, som Katholikerne ikke kunne gjøre, samt paa sin Respect for Unionsacten med Skotland. Med Hensyn til denne sidste Grund bemærkede Lorden, at man saare ofte under Debatterne havde villet støtte sig paa den Artikel i Unionsacteen, hvori det fastsættes, at de foreskrevne Eder skulle aflægges indtil Parlamentet tager en anden Bestemmelse, men dette Argument taber sin hele Gyldighed, naar man blot vil erindre sig, at kort efter Unionen blev det i en Act fast sat, hvorledes de sexten Pairer for Skotland skulle vælges, og deri bleve de berørte Eder nævnte som absolute betingelser, J Slutningen af denne Act hedder det at den skal ansees ligesaa gyldig som om den havde udgjort en Deel af Artiklerne i Unionsacten. Til Forsvar for Billen og for at gjendrive den ovenfor nævnte Modstander reiste sig Grev Grey Han bemærkede, at de Forholdsregler, som den ædle og lærde Lord (Tenterden) havde omtalt, bleve tagne paa en Tid, de man havde Frygt for Katholikerne, tildeels med Rette, tildeels uden Grund, og da man endogsaa tog sin Tilflugt til de meest diævelske Midler, for at opvække Mistanke imod Katholikerne. Vil man nu paastaae, da den samme Fare hverken existerer eller kan foregives at existere, at det er nødvendigt at vedligeholdt de samme Forsvars=Anstalter, eller er det overeensstemmende med sund Fornuft, at troe, at de Forholdsregler, som bleve tagne for at afvende Farer af en Art, skulle være tilstrækkelige, for at afvende Farer af en ganske anden Art, dem vi have at bekjæmpe Greven omtalte derefter sit eget Forhold som Emancipationens Forsvarer over i 30 Aar, og erklærede ved denne Leilighed, at han er den protestantiske Kirke oprigtigen og af Hjertet hengiven, men tilføiede, at det maatte være ham tilladt at troe, at den engelske Kirkes bedste Værn ikke er exclusive Love, men dens Lærdommes Reenhed og Fortræffelighed. Under Elisabeth, da det frygteligste Anathema af Vaticanet var udstædt mod den engelske Trone, vedblev han, havde Tronen dog saamegen Tillid til Katholikerne, at den Act, i Kraft af hvilken Katholikerne havde kunnet være udelukkede af Parlamentet, aldrig blev sat i Kraft. Den ædle og lærde Lord har selv inddrømmet at en eller anden Katholik paa den Tid sad i Parlementet, med han bliver ikke staaende ved den sande Grund dertil, som var, at Eden aldrig blev krævet af Katholikerne, tvertimod lægger han sin Skarpsindighed paa Pinebænken, for at udfinde en Grund hertil, og troer at finde denne i det, der er Begyndelsen, Midten og Enden af den ædle og lærde Lord hele Argumentation, nemlig at Katholikerne ere i Besiddelse af et Middel til at eludere Eden ved den dispenserende Magt, som han paastaaer, at Overhovedet, for den katholske Kirke endnu udøver. Jeg for min Deel tilstaaer, at jeg troer Katholikerne paa deres Eed, og jeg troer, at Mange gjøre det med mig, ja hvad end mere er, jeg paastaaer, at Parlementet har troet dem paa deres Eed, thi hvad anden Sikkerhed har det havt, eller vil det faae imod dem. Det er Eden, som oftere og ved forskellige Acter har aabnet dem Veien til Ansættelse, og jeg spørger, hvor er et eneste Beviis for, at de have brud denne Ed? Og trods Alt dette, hvorom den ædle og lærde Lord ikke kan være uvidende, tager han sin Tilflugt til den uretfærdige og ubarmhiertige Slutning, at deres Tilstædelse til Parlamenteunder Elisabeth var afhængig deraf, at deres aandelige Raadgivere kunde dispensere dem fra Edens bindende Kraft. Da Elisabeth truedes med et Angreb af den saakaldte uovervindelige Atmada, samlede hun sine katholske Undersaatter omkring sig, og stolede trygt paa deres Hengivenhed, og havde den stolte Tilfredshed at vinde en glimrende Seier, som Frugten af deres Fædre landskjærlighed. Dengang kanskee var Lord Howard af Effing ham, hvis billede pryder denne Sal, og hvis Mod og Tapperhed saa meget bidrog til at redde dette Huus fra at falde i en katholsk Herres Hænder, var Lord Howard siger jeg, en Katholik, kanskee af en Høflighed for Paven, udtrykkeligen bestemt til at commandere den protestantiske Elisabeths Flaade, den engelske Dronnings, der formeligen var excommuniceret af Paven, og hvis Undersaatter samtlige af ham vare løste fra deres Troeskabseed. Jeg tilstaaer, at ved 25 Carl II. og ved Testacter, blev der taget Forholdsregler for at udelukke Katholikerne fra politisk Magt, og at disse Love vedbleve at være i Kraft under Revolutionen og efter den nye Regjerings Jndsættelse, men naar den ædle og lærde Lord antager, at nogensomhelst Række af Omstændigheder kan være istand til at begrunde en Tilstand, hvori Parlamentet ikke kan interferere, eller i hvilken det ikke har Magt til at gjøre de Forandringer, som det maatte ansee for hensigtsvarende og politisk rigtige, da er jeg redebon til at bevise, at hans Anskuelse ikke udholder Prøve. . . . . . Jeg har altid været overbeviist om, og paastaaet, at Revolutionens Væsen (the settlement of revolution) var grundet paa det Princip, at man burde tage Hensyn paa de Omstændigheder, hvorunder en Lov blev givet, og til de Motiver, hvorefter de handlede, som gave den. Jeg benægter, at der paa den Tid paalaae Palamentet nogen Forpligtelse, eller at det havde Magt til at give Love, som skulle være uforanderlige, eller formaae at binde ethver tilkommende Parlament. Derfor beundrer jeg i Særdeleshed Revolutionens store Forfremmere, at de raadede Bod paa den Fare, som dengang existerede, da de vare kaldede til Lovgivningen, og at de ikke gjorde mere; og omendskjøndt man høiegen har bebreidet Lord Sommers og de andre store Statsmænd og Lovgivere paa den Tid, at de ikke, da de besadde den absolute Myndighed, oprettede en politisk Bygning som uforanderligen skulde bestaae i Tidernes Løb, saa er det netop derfor, at han og de besidde min udeelte Høiagtelse." Greven gi derpaa over til at vise, hvorledes de vigtigste Love i England ere blevet modificerede efter Tidens Aand; hvorledes the bill of right og Unionsacten med Skotland selv have undergaaet mange væsentlige Forandringer, som Landets Tarv fordrede. "Jeg ønskede sikkert ikke, sagde Greven i denne Anledning, at retfærdiggjøre en ulovlig og upolitisk Handling alene dermed, at den er en andens Efterfølger, men jeg paastaaer blot, at en Mængde Forandringer af Unionsacten have erholdt den lovgivende Magts veloverlagte Sanction, uden at man i ringeste Maade har indvendt, at Parlamentet ikke havde Ret til at gjøre saadanne Forandringer." Greven vendte sig derpaa til det Argument, som det næsten er blevet Mode at hente fra Kronningseden. Han beraabte sig paa, at da man af Kong Wilhelm III forlangte, at han skulde tilbagekalde de Love, som forhindrede Katholikernes Indtrædelse i Parlamentet, saa var den i hans Svar, omendskjøndt han afslog dette, Intet, som berettiger til at troe, at han ansaae deres Tilstædelse at staae i Modsigelse med den Eed, han da havde aflagt. Kong Wilhelm sagde nemlig, at dersom Katholikerne vedbleve at beholde deres Tillid som staae i Spidsen for Nationen, saa kunne disse Love i Fremtiden blive tilbagekaldte. Heraf er det klart, at han ansaae en saadan Forholdsregel imod Katholikerne som en temporair Bestemmelse, og hverken troede sig eller sine Efterkommere bunden ved Kronningseden. Man maa ogsaa erindre, at den selvsamme Konge antog og underskrev Artiklerne i Limerie1691, ja beseglede dem med Kronens store Segl, hvorefter Katholkerne skulle nyde de Rettigheder, som de havde besiddet under Carl II., altsaa ogsaa Sæde i Parlamentet, naar de blot aflagde Troskabseden (oath of allegiance) uden at tage oath of supremacy. Vilde han (Wilhelm IIl.) have underskrevet dette ifald han troede sig bunden ved Kronningseden? Greven under søgte derpaa den Grad af politisk Magt, som Katholikerne ville erlange ved deres Emancipation, og bemærkede foreløbig, at deres bedste Adkomst til at blive deelagtige i de Rettigheder, som til komme alle Statens Borgere, var deres Higen derefter, the havde de kunnet være tilfredse, taalmodige, rolige, berøvede en saa kostbare Rettighed, saa havde de viist, at de fortjente den uværdige og undertrykte Stilling, som kun alt for længe har været deres Lod. Han sammenlignede ogsaa den politiske Jndflydelse, som Katholikerne nu have med den, de ved Emancipationen ville erholde, og viste, at hiin ikke er saa liden, og denne ikke saa stor, som man i Almindelighed troer; men hvad der er vigtigt, det er, at de besidde de dem nu overdragne Rettigheder i Følelsen af, at de alligevel ere forfordeelte af Regjeringen, og at de have et yderligere Krav paa Retfærdighed. Under disse Omstændigheder staaer deres Magt isoleret fra den øvrige Masses, og den er ikke, som den burde være det, Regjeringen Borgen for, at den vil bruges til at consolidere Statens." Alt hvad Katholikerne ville opnaae, er, at sex eller syv katholske Pairer, ville tage deres Sæde i Overhuset, og at 30, 40 eller 50 Katholiker ville blive udvalgte til Medlemmer af Underhuset. De kunne ogsaa blive udnævnte til ethvert Statsembede, det er sandt men det er latterligt at troe, at de derfor ville kunne rive en hver Plads til sig eller fortrænge Protestanterne af Underhuset. Saalænge Kongen og Massen af Folket er protestantisk, har den ingen Fare, og et protestantisk Folk, som paa engang fik en saadan Forkjærlighed for Katholikerne, at det udelukkende eller især valgte sine Repræsentantere iblandt dem, vilde være et langt større Mirakel end selve Transsubstanciationen. "Hvad en ædel Lord (Sidmouth), vedblev Greven, har sagt angaaende Jrlands Tilstand og Midlerne til dennes Forbedring, det underskriver jeg villigen, men jeg spørger blot om de Forslag, som han har gjort, indeholde noget, som kunde fraraade denne Bills Antagelse, eller om de kunne bringes i Udøvelse, forinden denne Biler bleven til Lov. Jeg tør ikke paastaae, at denne Lov med et Trylleslag vil skjænke Jrland Roligheden, eller afvende alle de Farer, som saalænge have omsvævet det, men jeg er overbeviist om, at Jrland uden denne Lov aldrig vil erlange Rolighed eller Tryghed mod Farer." Slutteligen retfærdiggjorde Greven det nuværende Ministerium for de beskyldninger, der saa ofte bleve fremsat imod det, og han endte denne mærkelige Tale med at erklære, at han var overbeviist om, at til Trods for alle de Bagvaskelser og Mistydninger, som vare udspredte om Ministrene, havde de Krav paa Landets Taknemmelighed, og at Folket til sidst selv vilde være meere villig til at betale denne Gjeld, end det havde været til at erkjende den ædle Hertugs glimrende Seire paa Valdpladsen, Denne Tale, som vi have anseet for saa mærkelig og for at indeholde et saa ypperligt Forsvar for den foreslaaede Bill, at vi have troet at burde meddele den vore Læsere i alle dens Grundtræk blev besvaret af Lord Eldon, som søgde at gjendrive den med de sædvanlige Argumenter, der ere blevet brugte imod Emancipationen. Kun maae vi bemærke, at Lorden selv frafaldt det fra Kronningsacten hentede Argument. Lord Plunkett replicerede ham efterat han havde erklæret, at den ædle og lærde Lord, langtfra at støtte sit Angreb paa de bestaaende Love eller historiske Dato grundede det paa sin individuelle Anskuelse og Mening. Vi ville af hans Tale kun anføre et eneste Sted. "Den lærde og ædle Lord (Eldon) har sagt: "Hvad Sikkerhed have vi for Fremtiden For Øieblikket kan alting være godt nok. Kongen er i Hjertet Protestant. Men sæt, at vi engang faae en Konge, den foregiver at være Protestant, men der i Hjertet er Papist Jeg veed ikke hvorledes eller og man kan sikkre sig imod Skinhellighed (hypocricy). Det vilde være vanskeligt at komme i det Rene hermed. Dersom Landet ikke kan troe sin Konge, hvad Sikkerhed have vi da nu under de bestaaende Love? Kunne vil ikke stole paa hans Ærlighed og Oprigtighed, da vil han ogsaa nu være istand til at sammensætte sig et Cabinet af Skinhellige hvad Sikkerhed have vi derimod i de bestaaende Love, Man har spurgt, hvad der vilde skee, om alle Kongens Ministre bleve Katholiker. Herpaa vil jeg kun svare, at en protestantisk Konge, fuld Udøvelse af sine Rettigheder, aldrig vil vove paa at optage en eneste katholsk Medlem i Cabinettet, med mindre dette er en ved store Talenter og Dyder udmærket Mand, og jeg for min Deel stolet mere paa en redelig og samvittighedsfuld Katholik som Minister, end paa en foregiven lunken Protestant, og det fordi den første vil være mindre tilbøielig til at transagere med den protestantiske Kirke. Men Modstanderne ere gaaet videre, og have spurgt, hvad der vilde skee, naar begge Husene bleve katholske, og naar Folket selv blev det. Ja, naar Kongen og Ministrene, Parlamentet og Folket blev katholsk, saa kan man ikke nægte at den var Fare for Protestantismen i England.