Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-05-09
Nyeste af 6. kilderi benhavn. Sexogtyvende Aargang. No. 37. Udgivet og redigeret af Fr. Thaarup, Etatsraad. Forsendes, ifølge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 9 Mai 1829. Carl den 12te, Konge af Sverrig. saadanne. Det er virkelig Sandhed, hvad en Historieskriver har bemærket, at der ved det 18de Aarhundredes Begyndelse sad flere mærkværdige Characterer paa Europas Throner, end i et ellers givet Tidspunkt almindelig er Tilfældet. Jblandt disse henhører Carl 12, som ved en Magtstreg ledet af den kloge Piper, havde noget for tidlig tiltraadt Regjeringen 1697, da han var født 1682. - Voltaire kalder ham Thomme plus extraordinaire, og det er sandt, Magen til ham, blot noget saa nær lignende, findes ikke i Verdenshistorien. Det er gaaet ham som vor Christian 2den. Samtid og den nærmeste Eftertid har betragtet dem med Afskye; men de have begge længe efter deres Død fundet lærde og veltalende Forsvarere. Aarsagen hertil er let at forklare. Det var en Særegenhed ved de sidste Decennier af det 18de Aarhundrede, at naar en Skribent blot opstilte en fra de gjængse og hidtil vedtagne Meninger afvigende Paastand, blev han strax hædret med Navnet Philosoph. Et Prædicat, som var udgaaet fra den franske encyclopædiske Skole. - Det var vist en lignende Forfængelighed, maaskee og Attraae efter at sige visse ikke liberale Stormænd, ubehagelige Sandheder, som forledte Riegels, der vist nok i øvrigt vilde Menneskeheld, til at fremstille Christian 2 i et fordeelagtigt Lys, ja som et Mønster for Fyrster. Men i hvor megen Konst, Lærdom, Skarpsindighed, ja endog Myndighed Riegels har udsmykket sit Malerie af denne Konge med, maae dog den, som hylder Retfærdighedens evige uforanderlige Love, og den Sætning af den evig gieldende Philosophie, at Fyrsten er for Folkets, og ikke Folket for Fyrstens Skyld, ansee Sneedorffs Dom over Christian 2 for bedre grundet end Riegels S. Sneedorff med ædel Varme dømmer saaledes: Hvo der undskylder denne Tyran, forgifter Fyrsterne. De smigres nok imedens de leve, til at man ikke skulde sige Sandheden om dem, naar de ere døde. Det Stokholmske Blodbad har besmittet Nordens Annaler, og sønderrevet Calmarunionen. – J disse saa fyndige Ord indeholdes mere Sandhed end i hele Riegels's ordrige Raisonnement. - En Fyrste, som saaledes misbruger Magten, og saa ganske gaaer uden for alle Rets og Billigheds Regler som Christian 2 ved det Stokholmske Blodbad, godtgjør ikke det Onde ved at han giver nogle gode Love, eller paa andre Maader viser Regenttalenter. Hensigten med hans bedste Gierninger blive altid mistænkelige; han er og bliver en Tyran. Med Carl 12 er noget lignende Tilfældet. Historien har altid ladet hans Maadehold i Mad og Drikke, hans Tarvelighed i Klæder, hans strenge og haardføre Levemaade, hans ubesmittede Kydskhed og udvortes Religiøsitet vederfares fortjent Berømmelse; men med den Upartiskhed, som sømmer den retfærdige Clio, har den tillige ikke undladt, til fornøden og gavnlig Advarsel for Magthavere, at bemærke hans Haardhed og Hevngierrighed, hans næsten overmenneskelige rasende Lyst til Krig, som var en Følge af hine fordærvelige Egenskaber, den Haardhed, hvormed han trykkede de overvundne Lande, og som han i Slutningen af sin Regjering viste mod sit eget ved ham allene ulykkelige Rige, den List og Svig, med hvilken han i sine sidste Aar, da Vaabenmagt ikke længere altid kunde gjøre Udslaget, søgte at bibringe de i Krig mod ham værende Magter Ulivssaar, den fuldkommen uconstitutionsmæssige Maade, paa hvilken han regjerede Sverrig, og som en Følge af alt dette hans fuldkomne Ensidighed, har Historien i alle Lande, hvor hans Liv og Skjebner ere behandlede, ikke undladt at forekaste ham. At Almuen i Sverrig endnu omtaler ham med Deltagelse og Hengivenhed, kan imod saa mange vejede og prøvede Vidnesbyrd ikke være nogen Modvægt; thi ingen Skribent kunde vel med Føje vurdere en i Historien optrædende Person blot efter Almuens Dom. Denne er naturligviis ensidig, og Carl 12. Egenskaber ere just af det Slags, som overalt behage det udannede og kortskuende Menneske. Tapperhed, Haardførhed, Dristighed, ja næsten Dumdristighed, og fremfor alt at han bestandig trykkede de Store og mere Formuende, ere jo Egenskaber som til alle Tider og i alle Lande vinde de lavere Stænders Bifald, J øvrigt er denne populaire Mening om Carl 12. hvorpaa hans nyeste Forsvarer har villet bygge noget, slet ikke den eneste iblandt den svenske Almue. - Forfatteren heraf har engang for mange Aar siden været i en talrig Forsamling af svenske Bønder. Da den svenske Bonde paa Rigsdagen repræsenteres af sin egen Stand, besidder han i Politiken ulige mere Kløgt og Skarpsindighed, end i Lande, hvor dette ikke er Tilfældet. Jblandt flere andre interessante Samtaler, kom Talen paa Carl 12 og hans Felttoge, som en Bonde erklærede for høist skadelige. Denne Bonde fortalte da, at hans Oldefader havde, Sønner, hvoraf de to i Følge den gieldende Lovgivning i Aarene 1701 og 1702 af Lægdet bleve stillede til Soldater ved Regimentet Vestmanland. J det følgende Aar maatte de to yngre i Følge et Paabud, at Lægderne skulde stille dobbelt Mandskab, afsted. Forfatteren svarede: Ja saa vare J jo dog tre tilbage. Ja, svarede Bonden; da der nu af min Oldefaders Gaard var stillet ordentligt og overordentligt af Lægdet, og saaledes gik det over hele Sverrig, vilde man ikke derom udstæde flere Forordninger, men Landshøvdingen fik fra Stokholm befaling, at holde alt Mandkjøn fra 12 til høste Alder i Lehnet, og ikke tillade nogen uden Caution at flytte derfra. Han fik derpaa 34 a 5 Gange om Aaret, ligesom Regimenterne behøvede Rekruter, befaling at samle alt vaabendygtigt Mandskab og deraf uden Hensyn paa borgerlig Stilling at udtage saa mange Rekruter, som Ordren lød paa. 108, vedblev Bonden, maatte min Oldefaders 5te Søn til Axel Brahes) Dragoner i Lifland, og 1715, da Kongen var kommen tilbage fra Tyrkiet, maatte den 6te Søn, som hidtil havde forestaaet Gaarden, til Norge, og af den alle 6 kom Ingen tilbage. Paa Forfatterens Spørgsmaal, hvorledes da den 7de blev frelst, svarede Bonden: 1718 var han tilsagt at møde ved Landshøvdingen, men laae syg af Kopper, mistede i dem et Øje og undgik saaledes.