Jyllandsposten, 1839-05-27
Jens Langkniv var, som et Slags offentlig Person, kjendt af Mangfoldige, som han ikke kjendte; thi frygtløs, som han var - og havde Grund til at være - indfandt han sig jevnlig paa Markeder, drak sit Kruus og var meget omgængelig. Kræmmeren kjendte strax sin Dødfiende; men istedetfor at vende om og gribe Flugten, ravede og vaklede han nogle Skridt, og sank saa ned i det ene Hjulspor; dog saa, at han kom til at sidde paa den ene Kam af en Brink af den dybt opkjørte Vei. Her sad han nu og vreed og vaandede sig, til Røveren var ham paa en Snees Skridt nær. Da lod han, som om han nu først blev ham vaer, og tiltalte ham med en svag og ynkelig Stemme: "Mi gue Wen, i hvem J saa er - Kom aa hjelp mæl a a bløwen saa syg, at trower ett a løwer, vil J ett ta mi Kon Kram aa mi Kon Skjellinger, a haar i Kisten, aa bæhr dem te den næst Bøj, aa sie, om J ka foren christen Minnesk te aa kjør ud ætte mæ - hvis sommensti aar ett de forinnen!" Havde jeg været saa nær, jeg vilde tilraabt vor Helt: "Jens Jens vaer Dig, latet anqvis in herba – det er Crocodilgraad – kjære Jens troe ham ikke, det er en Forræder, en Sinon."Men hvo kan undgaae sin Skjæbne, Vor He monarch afveeg først – og sidste Gang fra sine gamle Grundsætninger. Og vil man vist finde dette saa meget mere utilgiveligt, som han, ved at dræbe Kræmmeren, havde gjort en hurtig Ende paa hans formeentlige Lidelser. Men ne! Han tager rigtig Kramkisten af Skielmen, hænger den over sin egen Ryg, og vender sig for at gaae, sagtens ikke til nærmeste Bye, men til den nærmeste af sine underjordiske Hvælvinger. Hurtig reiser sig Kræmmeren, fatter sin tykke Enebærstok med begge Hænder i den tynde Ende og giver Langkniv saa vældigt et Slag paa det Been, han just letter fra Jorden, at det knækkes, og den i Utide medlidende Røver styrter næsegruus ned. Vel vender han sig saa hastig, han formaaer, om paa Ryggen og griber sit sædvanlige Vaaben, men Fienden er allerede ude af Skudvidde, og raaber til ham grinende og skultrende sig: "No bette Jens hudden æ et no me de, No begynner af aa komm mæ. - Derpaa hentede han i største Skynding Folk til at fange den Lemlæstede. Og, havde de ikke skyndt sig saa godt, som de gjorde, da var han maaskee undsluppen; thi han havde allerede slæbt sig temmelig nær hen til een af de omtalte Rævegrave, hvor han endnu længe, siddende opreist, forsvarede sig med den frygtelige Kastekniv, indtil man omsider fik Bugt med ham, og kjørte ham bunden paa en Vogn til nærmeste Kjøbstad, Horsens. Her i Fængselet aflagde han omstændelig Rapport om alle sine Krigstog og Seiervindinger, blev efter Datidens Anskuelser, betragtet som en Misdæder, dømt tildøde, og halshug get paa Byens Rettersted. Jeg maa her atter bitterligen klage over Sagas store Uefterrettelighed; idet vi ikke have noget Historiske om det Vigtigste af den hele Historie, nemlig Henrettelsesscenen, hvorledes han var klædt, i Sort eller Hvidt? i sidste Fald, om da med sorte Sløjfer, Om der vare mange Tilskuere, om der vare mange Damer iblandt? Om Præsten eller Bøddelen, eller begge To kyssede ham til Afskeed, m. m. m. - Det er vel sagtens ikke at vente, at Raadhuusarchivet i Horsens skulde give nogen Oplysning herom. Tidsalderen var vel dengang endnu for raa og udannet til at erkiende det Jnteressante i et saadant Skuespil. Saa nødig, som jeg vilde, maa jeg da her ende min Novelle. Og, har den ikke behaget de Læsende, da er det ikke min Skyld, men allene at tilskrive Fortidens plumpe Sæder og grove Tænkemaade. S. S. Blicher. Aabne Breve, til velærværdige Hr. Pastor Steen St. Blicher.