Norske Intelligenssedler, 1772-11-11
Norelligenz der Norske No. 46. Onsdagen den 11. November 1772. Hr. von Vesten. Min Herre! Hvad meener De vel, jeg beder Dem, skulle De troe, at jeg har ventet mig nogen offentlig Eloge, og kunde saa lidet forskylde den, Aldrig falder det mig ind at De selv haver skrevet, enten nu eller nogensinde, for Berømmelser, men De fortiente dem dog under en høiere, en ædlere Bestræbelse, og mine smaa Blomster ville jeg ikkun fræmbære til Deres Krands; Dette var mit eneste Sigte. Hvad meere der flød mig i Pennen, var allerne et Blus av den Jld De selv havde antændt, og Deres er Æren. Denne Tilstaaelse avtvinger De mig ved Deres Høflighed i N. 43, og nu ikke et Ord meere herom, for at føje Dem. Men, Herre, dette maa De ingenlunde fordre min Føielighed og mit bifald udi, at Patriotiske Bemøjelser skulle være noget Problem i Hensigt til deres Virkning paa Landets Lyksalighed. Saaledes negter jeg at kunde tænke i en Sag der allerede lyser ophøjet over al Tvivl. Hvilken Jver, hvilken ærværdig Jver har ikke til alle Tider drevet de fornuftige Danske til en fordeelagtig Patriotisme for deres eget Land, og hvilken betydelig Vending, hvilken næt Gang har ikke deres Lykke naaet fremfor vores, Med Tilladelse, en lille Repetition. Cancelliet, Høyeste Ræt, Mynten, Universitetet, Banqven, Lotteriet, Mulcter, Compagnier, Monopolia i en riig Høst, og et ævigt langt Et cætera - nei, Herrel jeg maa puste - jeg taber mig selv i disse Velsignelser jeg maa slutte med den vare Danske Mands Beregning, og med Deres egen Drøm; Beviser nok for denne Sandhed: at Dannemarks Lykke træder velpyntet og stolt paa Ruinerne af Norges, men hvorledes dette uden ved patriotiske Bemøjelser, Dog, jeg tager maaskee Deres meente patriotiske bemøjelser i en knappere Forstand. De ville nok at den Danske Patriotisme ikke skulle være stridig, men tilfællig med den Norske. Ja, ægte Patriot, hvilken Nordmand ville nok heller andet, og hvor nøje burde og kunde ei disse forknyttes? jeg meener: ved et broderligt Baand; men hvad ville vel den Danske Yndling, og hvorledes formaaer han at tænke ved Jnteressen, uden som Slughals ved Gryden - lad min kaage, Ellers, Min Herre, endnu fra en anden Side betragtet hvad De saa deligt meener, da lære De os, jeg besvær Dem ved heele Nationen, ved alle de rørende Billeder, som daglig forestiller sig Dem, ved Deres eget ømme Hierte, de lære Nationen at rydde alt Utøi av Veien, og uhindret at kunde nedlægge for Thronen sine Vigtigheder og Anliggenheder, og vist nok skulle patriotiske Bemøielser da tilvende Landet Lyksalighed. Hvor skulle ikke en Philokosmus, en Philodanus, en Philonorvagus, en Philo Dano-Norvagus, og fleere af dem som Titan dannede av en ædlere Materie, hvor skulle de da ikke æres og glædes for Jndsigter, Reedelighed og formaaende Penne, De selv, Min Herre, hvad Løn for Dem, - Jo, Kunstnere av første Rang skulle stille Dem levende for en ærbødig Efterslægt, og mageløse Digtere skulle lære den at synge om Deres Bedrifter; eller, om De saa ville, Monarkens Naade, Hielm og Skjold, det største det prægtigste Navn: Menniske vennen og Patrioten, men endnu det fornemste, og det jeg troer De allermeest vurderer og stræber for, egen Fornøielse og den Siæle-Vellyst som følger med en god, en ypperlig Gierning. Dette er vist nok værd at arbeide for, Min Herre, og ingen Handling, intet Studium kan være meere alvorligt, meere vigtigt end det almindelige Beste, skiønt De behager at skiemte med Bagateller, fordi maaskee at Vankundighed eller Egennytte saaledes betragter den norske Patriotisme, og mueligens Landet med, da Marven er suet og Benene foragtede. Jmidlertid tænker jeg paa en Maade hvorved Regenten og Undersaatten kunde nærme sig til hverandre umiddelbar og i største Fortroelighed. Der kunde nemlig paa et bekvemt Sted sættes en Kiste med en Aabning til at indstikke Forestillinger udi, og med en Laas fore, hvortil Kongen allerne havde Nøgelen. Resten begribes, og Middelet ville ufejlbarlig være ligesaa nyttigt som det er læt, skiønt jeg tilstaaer det sætter adskilligt forud, og er forknyttet med den Uleilighed at høste Klinte blandt Hveeden. Jeg skulle bryste mig af denne Opfindelse, hvor simpel den end er, da den vist nok var god til en bedre gives, men jeg bør røbe at den er et Foster af ældgammel og høieste Herkomst, og at den paa sine Tider og Stæder er anvendt, sluttelig med Fordeele. Hvad Billigheden angaaer, da tillade De mig at fortælle Dem en Fabel. Jupiter var from og bøielig, prægtig, gavmild og ingen Hader av Fornøielser og af de Skiønne, saaledes ville Historierne, og de, som havde den Lykke at være nærmest hans Fortrolighed, vare snedige og egennyttige. Daglig vare de omhyggelige for at udstudere Gudens Behag og at fyldestgiøre den. Hvad Under, hvilken sikrere Adgang til Lykken og Æren, billigheden allerne, denne sære Gudinde, hun som var øm over Gudens Majestæt og nidkiær for det almindelige Vel, hun indlod sig ingenlunde med dem som havde forret Gudens Avmagt og deres egen Myndighed, men vovede, ved en alvorlig Morgen, at tale med en redelig Fyrrighed. Fader, sagde hun, vi ere allerne og und mig nu dette vare Øjeblik Du kiender mit Hierte, men kiender Du og disse, Nei, de bedrage, disse simigrende Forførere, og sindrige sørge de for Din Mag og føde Din Skrøbelighed. Du skulle vide al den Trang som Dit ejegode Hierte ville haste med at avhielpe, ja - hun græd - Du skulle viide den, men disse Falske, de indbilde Dig lutter Lyksalighed i alle Hiørner og dysse Dig ind i Glæden; De forjage, med huule Anlæg, fra Din Opmærksomhed alle de Bekymringer som ville zire din Throne og styrke den, men som derhos maatte opirre Dit Lynild og Din Torden mod deres Renker og Hoveder. Du taber Fader, men disse vinde, og dette, just dette ville de; men ak, Fader, af, Følgerne forfærde mig: Dine Børn fortvivle, og andre Magter lurer paa Din Vælde. Du taber, meere ville hun sagt denne troefaste, men Hyklerne frembare Nectar og Ambra, og Viisdommen, blev usynlig i fortryllende Skyer. Det buldrede, og atter saaes Jupiter med en adspred Mine. Dange! raabte han nu, min Dange, min Kiæledægge, hvad fornøyer Dig? – Guld, - hem, Mercur, hent mig alle Skatter, tøm dem i Skiødet paa denne Søde. - Han omfavnede hende. - Min Øjesteen, alle græde at Du kan smile, alle forgaae naar Du lever. - men Du, slemme Themis, suure billede, Haderinde av Rolighed og Glæde! vig Himmelen med din Ligevægt, med dine martrende Sorger, Faer, faer ned til grovere Siæle, til trællende Myrer, og knurre for dem dine mørke Texter. - Hun gik; bedrøvet gik hun over Broderens Skiæbne, og Sværmen klappede. Dette er en Fabel, Min Herre, intet andet; og den siger allerne, at den skiønneste Villie kan forledes og det allerbeste Hierte misbruges av - Bedragere. Skulle De ellers videre spørge om billigheden, da har jeg den Ære at svare Dem, paa Eventyrrets Vegne, at den altsaa ikke har Sted iblandt de ophøiede Gudinder, men skulde nok træffes hos en eller anden Nation paa Jord kuglen, som søger at opvinde sig ved Duelighed, Fliid og Huusholdning, og et passende Forhold imellem Stæder og Stænder. Saaledes spores denne omflygtende Guddom, nu hos en Stat, nu hos den anden i Flor og Mægtighed, velgiørende mod enhver for gunstig Optagelse. Hvor nu, De forhøre Dem, min Herre, hos meere bereiste, hos Russere og Hollænder. Jeg siger ikkun næst min Fortælling, at det alletider er vanskeligt at skielne de retskafne Patrioter fra de falske. Det glimrende Anstrøg disse vide at give sine Planer, haver saa meget blendende og forførisk i sig, at naar Landenes Herskere betragtes som Mennisker, og dette ere de jo, at de da meere maa ynkes end dømmes naar de tage Fejl i at skienke Gunst for Unaade, Baand for Strikker og Tituler for Brændemærke. Men, aldrig var det dog vanskeligt at indsee den Kiøbenhavnske Bankes ubillige Monopolium; dens nesten ufølelige Jndflydelse i den almindelige Handel, skiønt dette burde være dens Hoved Hensigt; dens alt for stoere Udvidelse med indbildte Midler mod virkelige, og denne Udvidelse som en Miine, der om kort eller længe, dog jeg frygter ej saa længe, ufejlbar maa sprænge Statens Agtelse, Velstand og Tryghed. Aldrig var det vanskeligt at begribe at Norge baade kunde trænge til og hielpes ved en egen Banke, naar den kun fornuftig blev danned, og uden just i Form efter den Danske: Jkke for nogen anden er noget av dette umueligt at fatte og betænkeligt at tilstaae, uden for Banko-Herrerne. Disse forhærde sig, som Pharo, mod al sund Fornuft, mod al billighed og Overbeviisning, og det just av lige Grund - for ikke at miste. Men hvad, skulle intet haabes uden deres Samtykke, - formeget, ulideligt, Gid det var sandt, Min Herre, at den Vind jeg nævner mig ved havde den største Force, og gid at min Evne da lignede dens Kraft, Kun til Fæddernelandets Fordeel skulle jeg anvende den, og først skulle Forræderne mod det almindelige Vel udsættes fra offentlige Forvaltninger, og uden for den Stand at kunde skade, thi jeg skielver ved Blod, og der torde under Ydmygelsen blive Haab om Forbedring; men den redelige, den uinteresserede Patriot, ham skulle jeg oplede, ophøie og nytte. De lee dog ikke, Min Herre, av dette overilede Ønske, Min Aand er fuld av Nidkierhed for mine Brødres Beste, og jeg troer at det var godt om nogen havde saadan Magt forbunden med den fornødne Skiønsomhed; men, Skiønsomhed Min Herre, det er sandt - nu bliver jeg borte von Nord-Vesten.