Viborger Samler, 1775-08-28
En Time efter kom man at sige Fathmes ulykkelige Mand, at han havde seet feil, hans Mistanke var ugrundet, hans Kone og Bonzen vare uskyldige, men han var skyldig for falsk Anklagelse, og paa den Grund var han dømt til at have hundrede Stokkeprygl. Saeb udstod sin Straf, han lovede for Fremtiden ikke meere at klage, bad sin kydske Kone om Forladelse, fordi han havde troet sine Øine, og, efter Sædvane, takkede Dommeren for naadig Straf. Fachme aflagde sin Taksigelse for hans Retsindighed, og Dommeren modtog den med største Artighed, lovede hende samme Ret ved alle Leiligheder, forsikrede hende om sit Venskab og bad hende herefter oftere at besøge sig, Fachme lovede og holdt det; Man kan ikke let negte en Dommer noget, som man er forbunden, og Fachme var erkiendtlig. Den uheldige, bedrøvede og forslagne Saeb krob med stor Smerte igiennem Babylons Gader, og optænkte ved sig selv mange Maader til at hævne sig. Fortvivlelse Mm. og og Raserie gave ham snart ny Kræfter, saa han løb til den unge Bonzes Huus i Tanke at ville myrde ham. Hans Erværdighed laae da i sit Kammer, med Albuerne styttede paa sin Bønnebog, paa Knæe for Fachmes Skilderie, Denne Omstændighed komSaeb til at forandre sin Beslutning. Man havde kun dømt ham, fordi han manglede Beviser; Skilderiet tilbød ham nu eet, som syntes ham overbevisende; Han kunde nu hævne sig sikkrere og uden Fare for sig selv. Han tog derfor Bønzen ved Hovedet, og trækkede ham til Dommeren. Dommeren var just fraværende, men hans Kone kom frem; Den bekymrede Mand udbad sig hendes Bevaagenhed, og hun lovede ham den; Men da hun derpaa kastede Øinene paa Bonzen, fattede hun Medynk over ham; Hans Skabning var fordeelagtig, og den Forseelse, man anklagede ham for, bidrog og til hans Fordeel. Fruentimmer ere gjerne nysgierrige, og denne vilde og forhøre Bongen i Eenrum. Dette vil løbe galt af for mig, sagde Saeb ved sig selv. ist var det, den hemmelige Samtale varede længe, og da den var til Ende, lod Dommerens Kone Saeb indkalde i sit Kabinet. J er temmelig uforskammet, sagde hun, saalede at anklage en ærlig Bonge, der er eders Kones Lærer, og som jeg og vil antage til min; Vær meere forsigtig for Fremtiden, min Ven, eller skal jeg, i Stedet for hundrede Stok prygl, J har faaet, lade Eder give tusinde. Efter denne liden Advarsel gik Saab bort. Hvad er Verden, sagde han; Hvor skal man finde Fred og Lyksalighed, Misundelsen følge os i store Betieninger; De Daarligheder, man beundrer hos de Store, blive straffede hos de Smaa; De fornemmeste lee af Almuens Nød, og finde alting vel, naar de leve selv vel. Retfærdigheden hælder altid til en smuk Kones Side, alle Mennesker ere Slanger, der stræbe indbyrdes at opsluge hverandre, og jeg for min Part er en Nar; Jeg har taget mig en Kone; Hun var ung; Hun var smuk, Jeg var gammel; Jntet Under da, at hun var coquet. Ak Sovn, du som udgjorde min Lyksalighed og min Trøst i Livet, har jeg tabt dig for stedse, Guddommelige Brama, kast et ynksomt Øie til min Elendighed. Hans Ønsker vare oprigtige, og de bleve bønhørte, Den ulykkelige Sab faldt i Sovn; Han blev lykkelig; thi han drømte. Det forekom ham, at han blev løftet uendelig høit op i Luften; vor Jord forsvandt for hans Øine; De uendelig store Hvirveler, hvormed Rummet er opfyldt, mødte hans Syn paa alle Sider. Oven over denne utællelige Mængde af Verdener blev han vaer et Væsen, der Mm. ikke ikke kunde lignes ved nogen Ting, som var ikke et Menneske, som saae, endskiønt det ingen Øine havde, som gik, rørte, talede, hørte, uagtet det havde hverken Fodder, Hænder, Mund eller Ørne; Kort sagt, et Væsen, sammensat af det, de Babylonske Verdsligvise kalde Substants, en blot Aand, uden Legeme, som heele Verden taler om, men ingen kiender. En meget stor Kiede, som omfattede heele Verden med alle dens Deele, endtes ved dette Væsen, fra hvilket den fik en Bevægelse, der forplantedes til dens yderste Deele. Dette Væsen kaldte paa Sacb- og sagde: Kom, min Søn, kom og lær, og hold op at beklage dig. Saab, bestyrtset over at høre tale til sig, uden at vide hvorfra, og det paa en Maade saa forskellig fra den i Verden brugelige, spurgte med Ærbødighed, hvo han var, Jeg er den, som jeg er, svarede Substantsen; Det er mig man kalder Middelpunkten og Omkredsen, Fliph og Ye ) Kom og see Nøglen til alt det, der sætter dig i Forundring i Verden; Folg denne Kiede med dine Øine, jeg skal giøre dig klarseende. Saeb høiede sig med Ærbødighed; Derpaa løftede han Øinene op og saae, at heele Verden var hæftet til denne store Kiede, ved hvilken der hængte en stor Mængde smaa Kieder, som gik, 1) Det første og sidste Bogstav i det Arabiske Afhalet. gik til alle de forskellige Deele, Verden er sammensat af. Disse Deele vare endnu indbyrdes forbundne med andre endnu mindre Kieder, hvilke uformærkt forbandt alle skabte Væsener med hverandre. Den store Kiede, ved hvilken alting endte sig, frembragte al Bevægelse i dem, og kom ethvert af disse Væsener til at følge denne eller hiin Direktion. Fra denne Synspunkt blev man en forunderlig Orden vaer, som med sin Pragt forvirrede Tilskueren. Saeb fortryllet af dette Syn beundrede Verket og ærede Mesteren. Substantsen lod ham derpaa forandre sin Synspunkt; Han saae da intet andet end en skrækkelig Uorden; Nogle faa Spor af Orden og Pragt fremskinnede af og til midt iblant de kiendeligste Feil; Det ganske syntes at være en stor Bygmesters Arbeide, der undertiden arbeidede i Drukkenskab; Kort sagt, han saae Verden næsten saadan, som vi see den. Endnu meere bestyrtset over dette andet Syn vendte Saebsig mod Substantsen, og spurgte ham, hvorledes eet og det samme Verk kunde synes saa slet og saa smukt. Det er, svarede han, fordi du nu ikke seer uden nogle Deele af det regelmæssige Ganske, du for saae; Du seer Væsenerne, uden at blive de fine Kieder vaer, der styre dem; Deres Bevægelser falde dig i Øine Øinene uden at see Aarsagerne dertil. De fleste Gienstande synes dig fra denne Synspunkt meget langt borte, og meget urimelige, da du ikke seer de Forbindelser, du saae fra den første. Her seer det ud, som om mange Stumper Billedhugger=Arbeide laae adspredde og blandede imellem hverandre: Hist, som naar de samme Stykker vare sammensatte af en duelig Mester; Men betien dig af de Øieblikke, jeg vil under dig, og vend tilbage til den første Synspunkt. (Resten følger.) Nyeheder.