Københavns Adresseavis, 1775-01-17
Slutning om Fattigvæsens Anstalter, (Sec. No. 3) Den forhen berørte Sentents er altsaa i Grunden ikke andet, end en Støtte for Tiggerstoltheden, den verste iblant alle. Man tage denne Støtte bort fra den, eller meget meere man bringe den fra den venstre til den høyre Side, hvor ilde endog dette Lævesprog er anbragt, saa viser det dog alligevel saa meget, at den gemenne Hob er ikke ganske følesløs imod Ærens Spore, som den synes. Man søge ikkun de bløde Steder, og sette an paa ham med Eftertryk. Han skal føle den, og derved blive opmuntret og drevet. - Fattigdom være en Skam for den gemeene Hob, en Bebreydelse, som ikke alene setter ham ned i hans Med borgers Privatemmening, men endog i hans offentlige Orden og Forhold. Dette være med den fornødne Undtagelse en almindelig Regel, som indprentes Ungdommen, giøres begribelig for de Voxne, og bliver overalt lagttaget i den borgerlige Forfatning. Den fattigste Borger være i sin Orden den sletteste og ringeste, den bemidlede være den anseeligste og fornemmeste. Lad Tiggerstaven føre en virkelig Skam med sig. Hvo som en gang har grebet fat paa den, være i visse Maader og paa nogen Tid æreløs. Man synker sædvanligviis ikke saa dybt uden sin egen Skyld og Nederdrægtighed. Følgen af alt dette kan ikke være andet end fordeelagtig for Publicum. Jngen vil gierne være fattig, naar han ikke kan være det uden Skam, og naar den Trøstegrund er betaget ham, at Armod er ingen Skam Vindskibelighed og Sparsomhed skulle indfinde sig i Stedet. for Dovenskab og Overdaadighed, som udbreder Armod meer end alle øvrige Landeplager, fordi de virkelig ere de største iblant alle. Gens og Lucca i Smaat og de forenede Nederlandes Republik i Stort bevise den ugemene Nytte af denne omvendte Grundsetning. Her findes i Almindelighed Rigdom, fordi hver Mand overhoved er flittig og tarvelig, og dette fornemmel a derfor, fordi det er en stor Skam at være fattig. Denne Maxime kan vist nok, ligesaa vel som enhver, anden, blive overdreven og skadelig, men for det første have vi ikke dette at befrygte hos os. Vi skulle meget meer have stor Møye med at gjøre den gieldende og herskende. Modsigelse og Skraal er det, som vi med langt mere Grund maa frygte for. - At giøre Armod foragtelig, ja endog uærlig, det er ugudeligt, ukristeligt og umenneskeligt! - Meget leinfeldigere Domme torde vel ikke fældes over den, som foretager sig at tage Puden bort fra Dovenskab, og som vægrer sig ved at erkiende den uværdige Tigger med sin misbrugte Bønneformular for en halv Helligdom. Hvo som betager Pøbelen sine Fordomme, declarerer Krig imod den; og hvo som fra Grunden af helbreder Misbruge, er ligesaa lidet velkommen som en Vundlæge ved en svær Operation. Og dog er man sat i den Nødvendighed at bruge ubehagelige Midler, fordi de linde ikke hæve det Onde men meget meere forøge det. Det er allerede viist hvor meget dette er at befrygte ved udvidede og alt for milde Fattigesanstalter, og altsaa retfærdiggiør den foreslagne Vey sig af sig selv, uagtet den synes streng. Hvo som slet ikke vil lade sig dadle, den giør best i, at han farer vild med den store Hob, betragter Verdens Løb fra sin Affrog med et nikkende bifald, og lader den gaae med sine privilegerede Misbruge, som den vil og saa længe den kan. Alvorlige og nøye fuldførte Love imod Overdaadighed og Ørkesløshed hos den ringere Hob maa understøtte dette, om det skal være af nogen Nytte og standse den tiltagende Armod. Med de Rige og Fornemme have vi ikke her at bestille. De maa holde det, som de ville. Det er ikke at forlange af dem, at de skulle give Love imod dem selv; og Skaden vil her ikke være saa stor. Men i smaa Huse er det forderveligt, hvad Ære og Stand udfordrer i store Hvad Forsvarere af Overdaadighed endog maa sige, saa bør den ikke taales i Hytterne. Og det er alt for øyen synligt, at den ogsaa har indsneget sig her. Den gemeene Mand lever og klæder sig over sin Stand og Formue. Han er merkelig opstegen over sine Forfædres Levemaade, endog i første Led. Og dog fortiener han ikke meere end de, omendskiønt han fortærer en Trediedeel meere; han er hverken flittigere eller dueligere; i det mindste ikke i Proportion med sine Udgivter. Uden at være Algebraist eller Prophet kan man let beregne og forudsige hvorpaa dette løber ud Uden et Slags Mirakel maa han forarmes. De Fordeele, der ved Overdaadighed flyde ind i de offentlige Jndkomster, som man mener, ere et virkeligt Bedragerie for Synet. Hvorfra skal tilsidst denne Tilflydelse komme, naar Kilderne udtørres, Ørkesløshed følger altid Overdaadigheden J Stedet. for hundrede Hænder, som den setter i Bevægelse, og det ikke paa den beste Maade, lammer og svekker den tusende andre, som forhen paa en nyttig Maade vare sysselsatte. Og ingen Steds ere dens paralytiske Virkninger skadeligere, end ved saadanne Hænder, som ere skabte til tungt og grovt Arbeyde. Her forstaaes under Lediggængere ikke blot den Sværm af unyttige Dagdrivere, som enhver erkiender derfor, men fornemmelig ogsaa dem, som ikke ville ansees derfor, men ere det dog virkelig, nemlig de, som neppe giøre Halvparten af det, som de kunde giøre og skulde giøre. Den Skade, som kommer af dette Slags Dovenskab, er saa meget større, jo meere skiult den er. Den æder og sig som Kræft, og giør sig, ligesom denne, først kiendelig, naar den er vanskelig at curere. Den halve Lediggænger holder sig for en god og ordentlig Borger, undrer sig over, naar han merker, at hans Formue tager af, kan slet ikke begribe hvorledes det gaaer til, og skyder, endelig Skylden allene paa de slette og næringsløse Tider, som han fornemmelig skulde tilskrive sin forøgede Ødselhed og sin formindskede Vindskibelighed. Flittige og duelige Hænder ere en Stats Baand og Støtter, som allerede er sagt. Uden dem skulle dens beste Hoveder uden Nytte forøde deres Viisdom og dens Statsmænd deres Konster. De af den ringeste Art udgjøre det første Grundlag, og hvor dette mangler, der synker og forarmes et Land, om det endog havde et Pern til Understøt telse. Spanien er et Beviis derpaa, omendskiønt tilforn sterkere end nu omstunder. Altsaa anvendes billig alting, for at oplive Flid og Duelighed, og at befæste dem ved Sparsomheds Baand. Den høyeste Lov, den offentlige Velfærd, befaler dette, og lader alle øvrige Betragtninger staae tilbage. Og ingen Steds taler denne Lov tydeligere, end hos den gemeene Hob, som alt for let hengiver sig til Yppighed og Dovenskab, og er alt for besværlig at kalde tilbage igien. En Undersøgelse, som det rommerske Lustrum skulde heller ikke i vore Dage være gandske urigtig anbragt. Hvo som har forringet sin Formue, stige med Skam ned i en ringere Tribus, og hvo som har formeret den, rykke med Ære, høyere op. Men vi beundre blot dette berømte Folk, og raisonnere og Aarsagerne til dets Tilvext og Forfaldelse, uden at efterligne det i dets applicable gode Indretninger og skye dets Feyl. Under Keyserne ophørte denne nyttige Efterforskning, og i dens Sted kom Spartula og det frie Korn, der havde den selvsamme Virkning i det gamle Rom, som de rige Legater og Almisser i det nye. Den flittige og tarvelige Borger blev en Døgenigt, og den gemeene Hob et Tros af dovne Dagdrivere, hvis hele Arbeyde var, at see paa de circensiske Leye, Messer og Processioner. Arbeyde er Menneskets egentlige Bestemmelse, og Naturen sælger det ikkun sine Gaver for denne Priis. En uvirksom Tilstand er en unaturlig, og just derfor til sidst en besværlig Tilstand, i hvor behagelig den endog synes i Førstningen. Vi befinde og i Grunden ikke bedre, og gaae ikke rigtigere, end naar vi bære vor Byrde. Dette treffer overalt ind, og meest hos den ringere Deel af Menneskene. Men deraf at ville slutte, at man kunne giøre Mennesket til et Slæbedyr, og læsse saa meget paa ham, som man vil, for at faae ham til at gaae desto bedre, det skulde være meget urigtig sluttet, og paa den modsatte Side ligesaa skadelig vildfaret. Men allerskadeligst bliver denne Vildfarelse, naar dens Resultat falder alt for sterkt paa den gemeene Almue, som i Almindelighed pleyer at skee. Det er billigt, at den bærer sin Byrde. Men man legge den ikke alt for tung paa dem, ellers tabe de alt Mod og Lyst til Arbeyde, og giøre, som man siger om nogle Egne i Frankerig, hvor Folket med Flid ikke arbeyder mere, for ikke at faae flere Paaleg at bære, og lader en Deel af sine Marker ligge udyrkede, i den Overbeviisning, at jo meer de arbeyde, jo meer maae de give. Hvo som paa ingen Maade seer noget Haab for sig, ved sit Arbeyde at blive meere formuende, han vil ikke arbeyde anderledes end uvillig og fortræden, og følgelig arbeyde slet. Hvo som derimod kan giøre Beregning paa, at spare noget tilovers for sig selv, han bliver ikke allene flittigere, men endog ordentligere i sin Huusholdning. Der er intet bedre Middel til at giøre et Menneske sparsomt og huusholdersk, end naar man setter ham i Stand til at kunne legge noget op. Begierlighed at samle er os egen i vore modnere Aar, og om den end- ogsaa gaaer noget for vidt, og undertiden forleder til Af veye, saa er den dog ikke saa skadelig for det Ganske, som et Sindelav der er der tvertimod; i det mindste i sine Følger. Jeg sammenligner her blot Extremmer med Extremmer, fordi vi have saa ondt ved at holde os paa Middelveien, og nærme os altid for meget til een Side. Ulykkelig Tilfælde.