Aarhuus Stifts-Tidende, 1836-07-09
For kort Tid siden fik en ung Skuespiller i Paris er anonymt Brev, hvori han anmodedes om at indfinde sig om Natten Kl. 12 udenfor et vist Huus i Nærheden af St. Magdalenekirken, hvor han vilde træffe en Eqvipage, der skulde føre ham til en Person som yndede ham, hvis han vilde underkaste sig de Betingelser, den Tjener, der var med Eqvipagen, vilde gjøre ham bekjendt med. Han fulgte Indbydelsen og fandt gandske rigtig en elegant Vogn, hvorved der stod en Tjener, som sagde, at han havde befaling til at bringe ham til sin Frue, hvis han vilde tillade, at han bandt ham et Tørklæde for Øinene og satte sig hos ham i Karethen. Skuespilleren erklærte sig strax tilfreds med Forslaget, steg ind og blev, efter at have kjørt omkring henved en halv Time, ført ind i et prægtigt Gemak, hvor han blev modtaget af en meget smuk Dame, der, da hun nogle Timer efter befalede ham at forlade sig paa samme Maade som han var kommen, tillige bad, at hun først maatte krølle hans Haar. Skuespilleren tillod det og kjørte derpaa bort. Da han om Morgenen tog Papilotterne af, saae han til sin store Forbauselse, at enhver af dem var en Bank note, og at han havde 3000 Fr. i Haaret. J sin Glæde fortalte han dette lykkelige Stævnemøde til sine Venner, som i Førstningen ikke vilde troe det, hvorover han tilsidst blev saa heftig, at han raabte: "Jeg kan bevise det; jeg er Skuespiller - og her har jeg 3000 Fr. Næste Morgen fik han atter et anonymt Brev, som han aabnede med største Henrykkelse, men hvori der kun stod: "De er en Sladderhank – de Krøllepapiir, der laae færdig for Dem til i Morgen, er sendt til de Fattige i Forstaden St. Antoni. Hangjorde sig strax al Umag for at erfare om der virkelig var givet noget til de Fattige i Forstaden, og erfarede, at en Dame havde sendt 10000 Fr. i en Billet, hvori der var skrevet: "Bod for en Synd, tage fra en Nar! Tre fattige Diævle, fødte i Danmark, mødte i Slutningen af Mai Maaned for en Politiret i London. Ved Hielp af en Tolk forklarede de, at de vilde have ladet sig hverve for at forsvare Dronning Jsabellas Sag i Spanien, men at de christinske Hververe ikke vilde have med dem at gjøre, fordi de som ukyndige baade i det engelske og spanske Sprog ikke kunde være til nogen Nytte i Evan's Hielpekorps, og de bade derfor om Understøttelse for at kunne komme til General Bernelles tydske og franske Hjelpetropper. Præsidenten i Retten S. Hunter afviste dem med den Erklæring, at Engelland havde nok at gjøre med sine egne Fattige, og det kunde ikke lade andre Nationers Fattige reise paa sin Bekostning. De tre danske Eventyrere lod sig imidlertid ikke afskrække. Den 16de Mai kom de igjen tilligemed en Betjent ved det danske Consulat, der havde oversat for dem et Bønskrift, som de havde forfattet i det danske Sprog, og hvoraf Jndholdet var følgende: "Undertegnede, punte af Samvittighedsnag og ved Frygt for en retfærdig Straf af holdte fra at vende tilbage til vort Fædreland, bekjende følgende: forledte af slet Selskab, hvor vi kunhavde ugudelige Exempler for Øie, besluttede vi at plyndre en riig Landsmand, en Krigsassessor, som skulde reise fra Kjøbenhavn til Helsingøer med en betydelig Sum Penge. Vi ventede paa ham i Nærheden af Charlottenlund for at berøve ham enten hans Penge eller hans Liv. Ulykkeligviis for ham og for os forsøgte han paa at gjøre Modstand, og vi dræbte ham og hans Tjener, og bemægtigede os Byttet, som kun beløb sig til 800 Specier; dette ringe Udbytte af en saa stor Forbrydelse satte os accurat istand til at komme til London. J denne Stilling var enhver anden Bane end Krigens lukket for os, og man har ikke engang villet tillade os den sidste Trøst i vort eget Blod at aftvætte den Skamplet, vi ved vore afskyelige Misgierning have sat paa os. Dersom Lord Maren vilde tildeele os en ringe Understøttelse, vilde vi upaatvivlelig finde Leilighed til at komme til Spanien og overvinde de Vanskeligheder, som hidindtil have stillet sig imod vor Plan." Det danske Consulats Betient erklærede, at disse Personer ikke havde medbragt noget Skriftligt, og de havde derfor hverken været istand til at godtgjøre deres Navne eller bevise deres Skyld i den Forbrydelse, hvorfor de have angivet sig selv; det var Aarsagen, hvorfor Consulen ikke var kommen dem til Hielp, og Consulatet kjendte heller ikke noget til noget Mord paa en Krigsassessor eller paa nogen anden Reisende paa det angivne Sted. En af Rettens Assessorer yttrede, at det var ikke første Gang at fremmede Landstrygere angave sig som skyldige i opdigtede Forbrydelser, begaaede i deres Land, for derved at skaffe sig Midler til at komme bort fra Engelland. Præsidenten, S. Hunter, decreterede, at de tre Danske skulde optages i et Hospital, indtil den danske Consul med Hensyn til dem havde erholdt de nødvendige Oplysninger hos de kjøbenhavnske Autoriteter.