Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-01-09
J Aaret 1054 blev Svends Dronning Gunhild forgivet af hans Frille Thora, uden Tvivl af Harme over, at han havde forskudt hende. Men endnu i samme Aar ægtede han sin Stifdatter Gude eller Guthe. Dette stred ganske imod Kirkelovene, og bragte Geistligheden i Harnisk mod Kongen. Naturens Lov kjendte man ei mere; Kirkens Love gjeldte for Guds, og de saakaldte Dispensationer vare endnu ikke indførte. J Begyndelsen syntes dog Geistligheden at have oderseet den i dens Øine syndige Handling; i det mindste forhindrede den ei samme, mueligen fordi den heller ønskede, at Svend, skulde leve i ordentligt Ægteskab, end overlade sig til Løsagtighed; thi uden Bisp Wilhelms Medhielp, kunde han neppe vies til sin Dronning Det var heller ikke den roeskildske Bisp, men Erkebisp Adelbert, der først opløftede sin Stemme mod dette Ægteskab, som syndigt og stridende mod Guds Love. Denne heftige og myndigKlerkehøvding tilsendte Kongen et Brev, hvori Svend mindedes om, at han kun var sat for kort Tid at regjere i Guds Sted paa Jorden; at han for Syndens Skyld snart skulde henføres til Helvede, og derfor gjøre Bod; at Erkebispen, hvis han ikke omvendte sig, skulde drage Kirkens Sværd mod ham og hans Dætter, som han, mod Kirkens Forbud, havde legemlig Omgang med, ved at bansætte ham; at Bispen, hvis han vilde modsætte sin Kongelige Magt, skulde, anraabende den apostoliske Magt og benyttende dens betroede Kald i Norden og de østlige Dele, lade Christi seierrige Kors svinges. og prækes mod ham for hans misdædiske Forseelse, at han, som et raadent Lem skulde blive afskaaret og afhugget fra Christi og hans Kirkes Legeme. Men uvant til at taale geistlig Myndighed og som dansk Konge at lade sig befale af en fremmed Prælat, svarede Svend trodsig, at dersom Erkebispen gjorde dette, skulde han opbrænde hans Stad Hamborg og nedbryde Kirkerne. Det syntes, som denne Trudsel virkede, og Erkebispen forflyttede sit Sæde fra Hamborg, til Bremen. - Efter Crantzius's Beretning skal Svend endog have svaret, at han heller vilde forlade den christne Lære end sin Dronning, og dette gjør det ikke usandsynlig, at Adelbert virkeligen bansatte begge, saaledes som Lambecius, og Cypræus, paastaae, uagtet Saxo intet melder herom. Mueligen har den Spænding, der fandt Sted mellem Kongen og Geistligheden, bevæget Kong Harald af Norge til, samme Aar at gjøre et Tog til Danmark, for at fiske i oprørte Vande, uagtet han snart blev dreven paa Flugten igjen. Svends egne Biskopper, Wilhelm af Roeskilde og Egino i Dalby, vedbleve imidlertid at arbeide paa, at udvirke Skilsmissen imellem Kongen og Dronningen. De brugte først Overtalelser; men da disse ikke vilde nytte, henvendte de sig til Erkebisp Adelbert. Denne formaaede baade Paven Victor II. og Keiser Henrik til at tilskrive Kongen i den Anledning. Svend gav efter for Magten, og lod sig skille fra sin Dronning. Gude drog til Vestgotland, hvor hun førte indtil en høi Alder, et helligt Liv, og besluttede aldrig at gifte sig mere. Hun holdt her mange Møer, og brugte dem til at forfærdige Zirater, til Kirken. Blandt andet forærede hun Roeskilde Kirke en kostbar Chorkaabe af konstigt Arbeide med paasyede Figurer. At hun skulde have stiftet Gudhems Nonnekloster af St. BenedictiOrden er saa meget uvissere, som Langebek, efter Gebhardi Beretning, forsikkrer, at Klosteret har været af St. Bernhardt Orden og stiftet hundrede Aar efter Dronning Gude. Endnu findes anseelige Levninger af Gudhem Kloster, og Dronningens Ligsteen med hendes Figur i naturlig Størrelse, sees i Sognekirken, hvorhen den blev forflyttet fra Klosterkirken; dog skal Stenen være forfærdiget i det sextende Aarhundrede.