Adresseavis for Børn, 1781-02-21
Officieren. Det er min Pallask, Prinds Evand. Men hvorfor slæber du saadant fæl Tøy med dig paa den Tid, naar man skal være glad. Jeg skulde ikke kunne bare mig at le ad den Mand, som vilde slæbe alt sit Tøy med sig den hele lange rolige Vinter, hvilket han først om Sommeren skulde bruge, for at dyrke sin Hauge og sin Mark med. Offic. Jeg er den første af Fyrstens din Faders Livagt. Evand. Ere der da mange ligesaadanne, og ere de altid forsynede med saadanne Redskaber, Offic. Ja, der ere mange ligesaadanne, og de har allesammen saadanne Redskaber med sig. Ha, ha, har Forlad mig, min Prinds, at jeg leer af din Tale. Spand J maae da altsaa boe i et vildt og farligt Land. Offic. Hvorfor mener Du det, min Prinds Evand Fordi J stedse saaledes maae passe paa jer Hat. Vist nok maae der være mange Ulve og andre glubende Dyr. Hos os behøve vi ikke saadan Forsigtighed og Bekymring; det skeer meget sielden, at noget Rovdyr beskadiger vore Hjorde, saadant et Land er ikke godt, hverken for Hyrderne eller Hjordene. Offic. Vi leve i et Land, hvor der findes slet ikke saadanne Dyr. Evand. Eders Forsigtighed er altsaa meget overdreven, at J saaledes uden Nød vogte og passe paa eders Fyrste. Offic. Det er alligevel ikke uden Nød, Prinds. Der har allerede saa mangen en Fyrste mistet sit Liv midt iblandt hans eget Folk. Vi maae holde Folket i Frygt, paa det at det skal ikke gjøre et almindeligt Oprør imod dets Fyrste. Evand Men det maae da være et ret slemt Folk, hos hvilket jeg ikke aad leve. Er det ikke, ligesom man maatte vogte Faderen for Overfald af sine egne Børn, Eller gives der maaskee saadanne Avis danne onde Fyrster, at de opirre deres eget Folk til saadan Vrede? Offic. Ofte er det maaskee vel saaledes. Men hvad har Folket heller at sige, Der er vist nok mange Fyrster, som ikke bryde sig om eller følge nogen anden Lov, end deres egen Villie, og som gaae saaledes tilværk med deres Folk og med dets Formue, at det tilsidst bliver frækt nok, at støde sin Fyrste fra Thronen; Men Evand. O Gud, Til hvad for et Land har J i Sinde at ville føre mig hen Og J er alt saa af de Folk, som skal holde det hele Folk i Frygt, naar det bliver plaget af en ond Fyrste Jeg gyser derover, jeg forstaaer mig slet ikke paa denne fæle Sag. Det kommer mig altsaa for, ligesom der kom en Ulv eller andet Rovdyr og vilde anfalde vore Hjorde, og der var da nogle, som tiltoge sig den Ret, med Magt at bortdrive dem, der vilde rædde deres egen Eiendom. Men jeg kan aldrig troe, at min Fader for denne Aarsags Skyld har eder hos sig. Offic. Ney vist ikke. Men vi ere heller ikke i hans Tjeneste blot for den Aarsags Skyld. Naar en Fyrste vil have meere Land, end det, ham tilhører, saa marschere vi ind i Naboelandet. Derpaa kommer ligesaa mange, eller endnu flere paa samme Maade bevæbnede Mænd. Man rykker da i god Orden imod hinanden, og hugger saa mange ned, som man kan, man overfalder hinanden om Natten, eller paa nogen anden listig Maade; man berøver hverandre alle Levnetsmidler eller fordærver dem, og tvinger sin Fiende ved Hungersnød eller paa hvad for anden Maade, man ellers bedst kan, til at overgive sig paa Naade og Unaade. Den, som da har været tapperst. Evand. Med Tilladelse: Hvem ere de Tapperste. Hvem kalder J saaledes, Offic. (for sig selv) Ach Himmel, jeg maae ler af den hjertelige Enfoldighed; han forstaaer sig slet ikke paa det, som er stort og fortræffeligt. (Til Prindsen) Den, som har nedsablet de fleste Fiender, den, som har kunnet gjøre dem meest Afbræk, hans billede bliver til en ærefuld Jhukommelse støbt i Metal eller udhugget i Marmor. Evand. Det er afskyeligt. O, jeg vil ikke høre mere fortælles derom, saa grusom veed jeg dog vist, min Fader ikke er, for Børn. Offic. Ney, han er ingen krigersk Fyrste; under ham kan man kun i vor ærefulde Stand indlægge sig liden Berømmelse. Evand. Og det beklager du Man indlægger sig altsaa Ære og Berømmelse, naar man dræber fornærmete Mennesker, Hos os vilde man have en evig Afskye for den, som overfaldt sin Naboe paa Marken, paa det at han kunde bemægtige sig hans Tilhørende, og det er dog kun noget Lidet og Ringe imod det, du fortæller. Offic. Ja, i Smaat gaaer det heller ikke an hos os. Dersom Nogen gjorde det, saa maatte han uden al Naade miste Livet. Evand. O, jeg vil gaae bort fra dig. Alt hvad du her fortæller mig, opvækker kun min Afskye for saadanne Folk. Jeg vil ingen flere spørge om noget; jeg vil ingen flere see eller tale med. Men hvor skal jeg hen, Her staaer alle rede en anden. Evander, og en anden Hofmand. Hofm. Tillad, naadigste Prinds, (Han falder ned paa det ene Knæ, og bukker sig til Jorden for ham.) Evand. Det er et forunderligt Menneske. Hvad vil du Søger du eftet noget, som du har tabt herHofm. Ney, naadigste Prinds Tillad mig denne Ydmygelse for dig, og Evand. Det er sælsomt, saaledes har min venlige Hund geberdet sig, naar han ikke længe har seet mig. Men hvorfor gjør du det? Hofm. For at anbefale mig til din Naade, og for at sige dig, at jeg er din underdanigste troe Træl og Slave. Evand. Er du en Slave, jeg ynker dig af mit Hjerte. Ved hvad for en Ulykke er du kommen i denne Elendighed, Som jeg har hørt, saa er Slavestanden jo den elendigste Tilstand, hvori et Menneske kan komme. Hofm. Naadigste Prinds, jeg er ikke nogen af de elendige Slaver, som har mistet deres Frihed ved Ulykke og Misgierninger. Det er min egen Villie, det er af dyb Ærbødighed for dig, at jeg opofver min Frihed til dit naadigste Velbehag, Avis. behag, og jeg vilde blive høyst ulyksalig, dersom Evand. Saavidt som jeg forstaaer af dit underlige Snak, saa synes mig, du er en Nar! Hvad det er dog nogle ret sælsomme Folk, jeg er gandske forvirret; jeg vil flye bort fra dem; jeg vil i mine Dage aldrig meere komme mig af denne Forvirring.