Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-09-03
J flere Dage giennemvandrede man Landet; en delig saae Prindsessen, som stedse havde Hovedet ud af Palankinen, for at kigge efter sin Flygtning, hvorledes en Maar med tvende grønne Rosenblads Øren kom løbende ud fra et Hønsehuus, efterfulgt af nogle Bønder med Kniple og Høtyve. Man havde omringet ham, og han var sikkert bleven dræbt, dersom han ikke var bleven sin Prindsesse vaer, og havde kastet sig i hendes Arme. Firlesamber lod sig strax see, og sagde til det skadelige Dyr: "Det viser Anger at du tyer til Raisonable igjen. J det Haab, at du er bleven klog af Skade, skiænker jeg dig atter Menneskegestalt." Det var neppe sagt, før der stod en elleveaarig Dreng i Maarens Sted, som med Taarer i Dinene bad Prindsessen om Naade, og lovede Bedring. Prindsessen modtog hans Forsikring med Overbeviisning om, at han nu aldrig oftere vilde forlade hende, men Forældrene troede ikke den unge Galing. Jmidlertid var han i lang Tid ret artig. Han fortalte sin Dame de morsomste Begivenheder, og krydrede dem med det yndigste Sprog. Da Drengen mærkede, hvor meget dette behagede Prindsessen, saa digtede han de allerbesynderligste Ting. Slotte af Diamanter, Aander i Ætherluft, Træer af Smaragder, Vandstrømme af flydende Sølv, og Jldstrømme af Guld forekom nu i alle hans Fortællinger. Raisonable loe i Førstningen af alt dette, men snart blev hendes Jndbildning saa forvirret, at hun længtes efter alt hvad, hun hørte nævne. Hendes Faders skiønne Slot forekom hende som den usleste Hytte. De herlige Hauger, som omgave det, syntes hende øde Ørkner. Græssets Blomster var hende ikke smukt nok, thi det glimrede jo ikke som Jaspis, Rubiner, Topaser o. s. v. De Mennesker, der omgave hende, forekom hende som Klodse. De havde ingen Vinger, kunde ikke seile paa Møllestene, ikke flaare i Luften paa Sølvflors Skyer; der var ingen evig Vaar for hendes Øine; kort alt virkeligt, den hele Natur med alle sagt. sine Ynder forekom hende død, i en Verden hvor hverken Blomster eller Fugle talte med hende. Roserne i hendes Kinder fik Farve som Edikerosen, fordi Prindsessens Blod var kommet i for stærk Bevægelse, og hun havde en heftig Feber. Hendes Kiærlighed til Phantasus var ligesaa varm som hendes øvrige Lidenskaber, og medens hun selv antog den for aldeles aandelig, var den næsten dyrisk hvilket altid er overspændt Sandseligheds Natur. De sørgende Forældre saae med Smerte, at deres elskede Raisonable vilde sætte Livet til, og dette var sikkert skeet, dersom ikke Feen Merline havde taget sig af hende. Du glemmer dig selv, sagde hun med stræng Tone til Raisonable. Dit Hoveder ørt, og der strømmer Jld i dine Aarer istedet for Blod. Du er utaknemlig mod Forsynet for det Gode, du har, og attraaer hvad ikke er at faae, og Grunden til alt dette er, at du har glemt at takke den Himmel, som skiænkede dig saa meget, og i det Sted vendt dig allene til den daarlige forvildede Phantasus. Din Tilbøielighed for ham har taget en dyrisk Natur, som nedværdiger dig selv. Vel, lad ham vedblive at foresladre dig, men da du ikke seer saa meget paa Tingens Grundighed, som paa tom Lyd, saa kan han ligesaa godt more dig som Papagøie. Feen slog en liden Kreds paa Gulvet om Phantasus, og et smukt Messing buur indsluttede den til Papagøie forvandlede Dreng. Denne Gang straffer jeg meere dig end din Elsker, vedblev Feen, og det er dig, som maae løse hans Fortryllelse. Naar dit Sind er roligt; naar Roserne i dine Kinder ere lysrøde igjen, naar du er tilfreds med den Aandskraft, den milde Skaber har skiænket dig, og atter fortiener at være din Phantasus Veilederinde, da skal han gienvinde menneskelig Skabning. J det Feen blev usynlig, styrtede den forvirrede Prindsesse imod Buret og vilde forsøge paa at rive Døren op, men den var urokkelig. Hun vilde klappe Fuglen, men, i følge sit Papagøieinstinct, bukkede den Hovedet, og dens tornede Stilke stak hende i de smaae hvide Fingre; hun satte Munden til Buret, for at kysse den, og de grønne Blade kildrede hende saaledes i Næsen, at hun ikke kunde komme den nær. Hun var ude af sig selv, da hendes kiærlige Moder sluttede hende i sine Arme, og paamindede hende om, at hun selv havde paadraget sig denne Adskillelse fra sin Phantasus. "Erdet mueligt, sagde den bekymrede Fader, at mit Barn saaledes kan glemme sig selv, - Vi nedstamme fra Himlen, og du nedværdiger din Slægt, og dit eget Værd for en Galning, som du burde giøre til din Slave." Det var den første Gang, at den kloge Sultan havde nævne sin høie Adel for sin unge Datter; thi han nedstammede fra og skrev paa alle sine Firmaer, at han var Frænde af Orst, Jordens himmelske Bestyrer. Da hendes høie Byrd bragtes hende fore, saa følte hun en ædel Stolthed, og besluttede at blive den værd. Papagøjens Sladen gjorde nu ikke mere noget skadeligt Jndtryk paa hende, og da hendes Moder havde givet hende nogle kjølige Drikke, hvorved hendes Blod blev mere roeligt, saa begyndte hun at undre sig selv over, at denne Papagøjesnaknogensinde havde kunnet fornøie hende. Hun angrede fremdeles, at den kiære Phantasus ved hendes Forseelse saaledes var indsluttet, og hun henvendte sig knælende til sin høie Stamfader, og bad med Taarer, at den Guddommelige ikke vilde rive den kiære Yngling fra hende, da hun nok for Fremtiden skulde vaage saa meget over sig selv, at han aldrig skulde forføre hende til Daarskab. Den indspærrede Phantasus blev syg, og naar Papagøjen hængte med Vingerne, græd Raisonable, men det var ikke længer Harmen, det var Angerens Taarer. Hun var saa bange for at miste den kjære Fugl, da han var det eneste Væsen her paa Jorden, som kunde opmuntre hendes af Naturen alvorlige Sind. Fast et Aar hengled, uden at den sørgende Prindsesse havde smillet en eneste Gang, derimod havde hun viist den ømmeste Omsorg for sin Papagøie, havde deels ved gode Ord, deels ved det Sukkerbrød, hvormed hun forede ham, gjort hans Fangenskab taaleligt, ja hun afvante ham endog med at fortælle sine Urimeligheder, ved at hænge et tykt Klæde over ham, saa ofte Næbet løb for hastigt. Hendes tolvte Fødselsdag indtraf. Hun knælede og takkede Orsis, som havde ledet hende igjennem den barnlige, og til den jomfruelige Alder. Al. - Hendes Bønner vare saa kolde, skiønt de vare oprigtige. "Mægtigste Orsis, sukkede hun, hvi kan jeg ikke tilbede dig saa varmt, saa brændende som før, O, dersom du end er mig naadig, saa forskyd ikke din Tilbederinde, giv mig Kraft til at føle din Guddom, og mit høie Slægtskab med dig". En klar Straale foer forbi hendes Øie, og der var intet Buur længere, men en Dreng i hvide Klæder stod, hvor Fuglen før sad. Han knælede ved Siden af hende, og jublende tonede begges Lovsang til den Høies Throne. Han havde opflammet hendes Andagt, og hendes Overlæg gjorde hans Bønner Guddommen værdige. Raisonable var saa glad, og bad sin Phantasus, at han jo ikke maatte foretage noget, som oftere skilte dem ad. Phantasus var i nogen Tid meget artig. Lystige Jndfald havde han stedse, og naar hans Prindsesse smilte ad dem, saa fandt hele Hoffet det passende at skoggerlee, ja der gaves mange blandt Hoffolkene, som meget foretrak Ynglingen fremfor den alvorligere Prindsesse. Hun glædede sig usigeligt, da begge hendes Forældre fik ham kiær, og hun bad ham saa ømt, at han jo ikke maatte forspilde deres Gunst! - Den lille Hykker lovede det saa fromt, at Raisonable meente, hun nu fuldkommen torde forlade sig paa ham, men Naturam furca pelles ex. Hun kommer dog igjen, den Her, siger Wessel.