Viborger Samler, 1785-10-31
Derimod skal vore nymodiske Skribenteres Forslag og Mening gielde, saa skal det Modsatte af det, enhver har appliceret sig paa, hos dem søges. Naar der er Spørgsmaal om en Forandring i Søe-Etaten, skal de af Land=Etaten, og ved en Forandring af denne Stat, de af SøeEtaten adspørges. Skal en Bataille leveres, saa skal Krigsraadet ei bestaae af erfarne Generaler og Officerer, men af Mester=Slagtere: altsammen af denne gyldige og imodsigelige Aarsag, fordi alle ere partiske i det, de have appliceret sig paa. - Er dette ikke en Galimatian; saa er der intet som fortiener. De tiener dette Navn. Naar de nu saaledes en Tidlang have radoteret og skiendet alle Proprietairer, uden Undseelse og Forskiel, samt tillagt dem saadanne Forseelser, Tyrannier og Forbrydelser, som synes nye i vore Tider, saa fremkommer de med et Mirakulplaster, der skal være kraftig no til at hele og lindre alle disse Saar. Dets Composition bestaaer af disse 2de Jngredienser Hov= og Tiende=Frihed, og naar Bonden har dette, saa fattes ham intet mere o. s. v. Vi ville da korteligen overveie Landets formeente Lykke ved Hovfriheden. At giøre Bonden hovfri, uden Erstatning, eller at han for denne Frihed skal betale en Vederlag, dette er da ei vores nye Skribenteres Mening, dette seer man, det ville ellers være det samme, som om de ville giøre det Projekt, at hver Jordegodseier skulle for denne Æres Skyld, og fordi han har kjøbt i Tillid til Lovene, aarligen tade 122 og flere tusende Rigsdaler. At et taalelig Hoverie, som i et og alt er overeenstemmende med Forordningens Hensigt af 12 Aug. 17. 73, kan aldrig blive Bondestanden trykkende, dette er saa kiendelig, at man kan forevise mange Byer i Landet, hvor den Bonde, der forretter Hoveriet, efter formeldte Forordnings Mening, er i langt bedre Stand end de andre i samme Bye, som ere aldeles fri og svare Penge. Aar Ost, Aarsagen hertil, som den daglige Erfarenhed, viser, er denne. Den hovfri Bonde forlader sig paa sin Hovfrihed, han har stedse, synes ham, Tid nok, derfore staaer han 2 a 3 Timer sildigere op, end den ufrie og gaaer lige saamange Timer tidligere hiem fra Arbeidet, end den anden. Denne derimod bruger al den Tid han kan faae, siden han er uvis paa, hvor hastig hans Hielp igien udfordres hos Hosbonden. Han er en Gang i denne Drift, og Orden tilligemed sine Folk, da derimod den Hov fries Folk trolig følge deres Madfaders dovne Fodspor. Det er meget sielden og rart, at en Hovfriebonde holder mindre Folk og Bester end den, der giør Hoverie, han siger, hans Avl er ligesaa stor, og skal han følge de andre, maae han være forsynet med dette ligesaavel som de. Har dette sin Rigtighed, som en nøiere end en superficiel Kundskab kan udvise, saa er og Aarsagen til den Hovfribondes ringere Tilstand alene derudi at søge, at han betaler sin Søvn med de saakaldte Hoverie Frihedspenge, der med større Grund burde kaldes Sove=Frihedspenge. At Bønderne i Almindelighed ikke ere for at betale denne Frihed, kan et af de anseeligste Godser tiene til Exempel. Dette ligger i en af de beste Egne i Landet. Eieren lod alle de Hoveriegiørende Bønder tilbyde, 6 Aars Hovfriehed, imod at de selv maatte proponere en rimelig Erstatning pr. Tønde Hartkorn. Udfaldet blev blev, at neppe 1 af 13 syntes at finde Regning derved og svarede saaledes: Naar Aaret er ude, er Arbeidet endt og altsaa Pengene derved aftient. Vi kunne dog ei anslaae noget for Folk og Bester, dem holder vi desuden saa saa af, som muelig. Altsaa blev der intet af denne Hovfrihed. Den var og skadelig, saa hastig den Ting havde sin fuldkomne Rigtighed, at Bonden ei kunde undvære saa mange Folk og Bester, at deres sædvanlige Vedligeholdelse i det mindste kunne svare ham saa meget, som hans Hovfrihed skulle koste.