Aarhuus Stifts-Tidende, 1794-02-22
Udenlandsk. Krigen. Det næstforestaaende Feldtog befrygtes at ville blive langt blodigere end noget af de foregaaende. Dette er og at formode. Den franske Nation, saa mange, som kunde bære Vaaben kan nu ansees som en Armee, der staar i Conventens Sold. Krig er der den sikkerste Næringsvei. Conventen kan anfriske disse Krigere ei allene med rigelig Uddeeling af Landets Rov og de Rigdomme, den voldelig har bemægtiget sig, men endog ved rundelige Løvter af andre Nationers Eiendomme, der betragtes som Republiqvens, kuns at de erobres, og det maa skee, thi ellers kan Republiqven ikke bestaae, da Agerdyrkning, Handel og Fabriqver maa savne de nødvendigste Arbeidere. Der gives desuden Midler nok til at opflamme Enthusiasmen og de vilde Jdeer om Frihed. Armeerne forsynes med et skrækkeligt Artillerie, der forkynder Lyn og Død for enhver, som vover at giøre Mødstand. Anførernes Frækhed erstatter Mangelen af deres Krigserfarenhed. De rasende og hver Dag gientagne Anfald koster Strømme af Borgerblod. Men hvor agtedes Borgerblod ringere end i det nærværende Frankrig, Dette troes ikke spildt, om og den halve Armee falder, naar kuns Fienden kan udmattes og ved dette, som det eneste Middel, bringes til at vige. Hvad udi alt dette mangler kan erstattes ved Trudsler, Skriderie og foranstaltede Seirs Beretninger i Paris. De Franske begynde Operationerne med at lade Steder affordre deres Brandskatter, førend de have indtaget dem. Dette er og en gandske nye Fordring, som nogle have afviist, om det ellers kan nytte dem noget. De Egne som kan vente Besøgelse af de Franske, see sig i den Nødvendighed at forsvare Liv og Eiendom, om de ikke vil lade samme blive et Offer for Rovbegierligheden. Man har derfor oprettet Landværn baade af Borgere og Bønder, særdeles i det tilgrændsende Flandern, det Trierske, ved Rhinstrømmen, i det Würtenbergske, i det Breisganske saavelsom i det Hessen-Casselske. Flere bliver dertil nødsagede, thi det en ei vel mueligt, at opstille en tilstrækkelig Cordon af regulaire Tropper fra Elsas til Ostende, Keiseren har derfor og opfordret de Tydske Staater til at bevæbne Almuen. Dette vil koste mange Franskmænds Liv, naar de trænge ind i Landet, hvor de hverken Dag eller Nat ere sikkre. Men om end alle vaabendygtige i tilgrændsende Egne opstaae, saa er det dog ubetydeligt mod et Frankrig, som opstaaer en Masse. De Franskes rasende Anfald, deres velforsynede Artillerie giver en Overvægt over dem, som kun tænke paa Forsvar, og dertil endnu mangle meget. Man forener sig og lettere til at røve end at forsvare. Det sidste er ikke alle lige angelegent. De Franske giør vel Regning paa, allevegne at finde hemmelige Venner, der elske den Ryggesløshed, de vil indføre, og som gierne ønske, ustraffet at kunne deele deres Medborgeres Formue og Gods, slige Sansculotters Modstand er ei befrygtelig. Dog med alt dette har de Franske maattet lade Prindsen af Coburbeholde Fæstninger og Vinterqvarteer paa Frankriges Grund, ladet sig forjage af nogle Bønder fra Poperingen og flere Tilfælde kan møde til Beviis for den Sandhed, at Krigen staar ei i den Stærkes Magt. Følge, som vel maa befrygtes, Sygdomme paa de overdrevne Strabatser, vil Conventsdecreter ikke let kunde bort skrække dem.