Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-01-07
Sir Edward havde nu Leilighed til at lære at kjende Louisa bedre fra hendes Faders Beskrivelse. Musik og Tegning, hvori hun besad temmelig Færdighed, havde Sir Edward studeret med Held. Louisaa følte en Slags Glæde, som hun aldrig havde følt før, ved at høre Si Edward rose hendes Tegning, og Venonis Familie Concerter, overgik langt hvad de førhavde været, da engang hans Gjest var kommen sig saa vidt, at han kunde tage Deel i dem. Venonis Færdighed paa Fløite overgik al den Mu fik, der gaves i Dalen, men hans Datters Lut overgik igjen den, og Sir Edward spillede en Violin, der var endnu skjønnere end alt dette. Dog hans Conversation med Louisa, var liig et ophøiet Væsens, Kundskab, Smag, Følelse, det var længe siden Louisa havde hørt disse Navne, iblandt de uvidende Dalbeboere, var det en Vellyst at høre dem nævne. Af Sir Edwards Mund, der var en af de smukkeste Mandspersoner jeg har seet, vare de dobbelt indtagende; hvad han sagde var altid saa interessant, hans Ansigt saa udtryksfuldt og levende; han havde ved sin Sygdom tabt noget af det Første, men vunden meget i Henseende til det Sidste. Louisaa var ikke mindre indtagende, og Sir Edward kunde ikke længe see hende uden Bevægelse. Under hans Sygdom ansaae han blot denne Følelse for Taknemmelighed, og da den blev stærkere, søgte han at undertrykke den, ved Tanken om hendes Stilling og hvad han skyldte hende; men hans Bestræbelser vare uden Virkning og følgelige tiltog hans Lidenskab daglig. Der gaves kun en Maade hvorpaa Sir Edwards Stolthed tillod ham at tilfredsstille sin Lidenskab. Han tænkte undertiden paa denne, som uværdig; men han var bleven afhængig af Ord, han havde ofte foragtet, en Slave af Sæder, han ofte havde fordømt! Slutteligen blev han enig med sig selv, og besluttede hvis han kunde, ikke at tænke mere paa Taknemmelighed eller de Baand Dyden, paalagde ham. Louisa, der forlod sig paa begge Dele, meddeelte nu Sir Edward en vigtig Hemmelighed. Det var efter at en Duet var forbi, som de havde spillet i hendes Faders Fraværelse; hun igjen tog op hendes Lut, og sang en melankolsk Arie, som hun havde componeret og helliget hendes Moders Minde. Denne, sagde hun, hørte aldrig nogen uden min Fader, jeg spiller den undertiden naar jeg er ene og i veemodig Stemning. Jeg veed ikke hvorfor den just nu faldt mig ind, imid har jeg dog nogen Aarsag til at være sørgmodig. Sir Edward trængte ind paa hende for at faae Aarsagen at vide; efter nogen Betænkning, fortalte hun ham Alt. Hendes Fader havde bestemt hende en Naboesøn, af stor Formue, men raae Sæder, til Mand. Hun havde altid paa det Varmeste erklæret sig imod Partiet, saavidt hendes Følelse for Pligt, og hendes blide Caracteer vilde tillade det; men Venoni havde haardnakket besluttet Partiet, og hun følte sig ulykkelig blot ved at tænke derpaa. At ægte den man ikke kan elske - at ægte saadan en Mand - nei det kunde Sir Edward ikke tillade; al Modstand, var nu forgiæves fra hans Side. Han trykkede hendes Haand; sagde det ville være profant at tænke paa en saadan Forbindelse, roste hendes Skjønhed, talte om hendes elskværdige Egenskaber, og sluttede med at sværge paa, at han tilbad hende. Hun hørte paa ham med uforestilt Fornøielse. hvilket hendes Rodmen kun slet kunne skjule. Si Edward benyttede sig af det gunstige Øieblik, talte om hans inderlige Kjerlighed, hvor intet sigende Ceremonier og Formaliteter ere, hvorliden Kraft lovlige Forbindelser have, og hvor evig hine ere, der sluttes af Kjerlighed, og anmodede, hende slutteligen om at flygte med ham og at krone begges Dage med Lyksalighed. Louisa studsede ved Forslaget. Hun ville have givet ham Bebreidelser; men hendes Hjerte var ikke skabt dertil, hun kunde kun græde. Deres Samtale blev afbrudt ved Faderens Ankomst, som kom med hans tilkommende Svigersøn. Han var just et saadant Menneske, som Louisaa havde afskildret ham, grov, udannet og uvidende. Men Venoni, endskjøndt meget hævet over sine Naboer i enhver Henseende uden i Rigdomme, betragtede ham, som fattige Mennesker ofte betragte den Rigere, for fuldkommen, uden at kunne indsee hans Mangler. Han tog sin Datter tilside, sagde hende, han havde bragt med sig hendes tilkommende Mand, og at han havde i SindeDe skulle holde Bryllup i det Seneste inden en Uge. Næste Morgen var Louisa ikke vel, og holdt sig paa sit Værelse. Sir Edward var nu fuldkommen helbredet. Han blev anmodet om at tage en Spadseretour med Venoni, men for han gik, greb han hans Violin og tog nogle faa klagende Toner paa den. Louisa hørte dem. Om Aftenen vandrede hun ene omkring, for uforstyrret at kunne overgive sig til sine sørgmodige Betragtninger. Hun naaede en eensom liggende Plæt, hvor en Deel Popler, dannede en Skov, paa Bredden af den lille, klare Flod, der slyngede sig gjennem Dalen. En Nattergal stod leiret paa en Green og havde allerede begyndt sin melodiske Sang. Louisa satte sig ned paa en visnet Træestump og lænnede sit Kind paa hendes Haand. Efter et Øjebliks Forløb, blev Fuglen bortskræmmet fra Grenen, og fløi udaf Buskagen. Louisa brast i Taarer - Hun vendte sig om, og saae Sir Edward staae for sig. J hans Øie var endnu noget saa inderligt og smægtende, hans kastede det sørgmodigt til Jorden og synes ikke at være i Stand til at tolke hans Følelser. Befinder De Dem ikke vel Sir Edward, spurgte Louisa med svag og afbrudt Stemme. Jeg er syg, sagde han, det er vist, men det er Sjæls=Sygdom. Louisa kan ikke helbrede mig derfor. Jeg er ulykkelig, men jeg fortjener at være det. Jeg har brudt Gjæstfrihedens og Taknemmelighedens Love. Jeg har vovet at ønske en Lyksalighed, og at tale om hvad jeg ønskede; endskjøndt det saarede min inderlig kjære Velgjørerindes Hjerte - men jeg vil komme til at bøde haardt derfor. Det Øieblik jeg forlader Dem Louisa, er jeg for bestandig ulykkelig, dog gidDe maae blive lykkelig, lykkelig ved Overbeviisningen om, at De har opfyldt deres Pligter mod en Fader, og lykkelig i en Mands Arme, som ved Besiddelsen af en saadan Kone, kan forfines og dans nes. Jeg reiser til mit Fædreneland for at drukne enhver Tanke, enhver Følelse i kjedsommelige Forretninger, eller smagløse Adspredelser, for at jeg muligens maae kunne indhylle i halv Forglemmelse, den Lykke, som jeg har efterladt mig; hendse. en glædesløs Tilværelse, som jeg engang nærede den søde Drøm, at Louisa ville have forskjønnet Taarer vare det eneste Svar hun kunde give, Sir Ed vards Tienere nærmede sig med den Vogn, hvori han ville afreise. Han tog op af hans Lomme to Portraiter, det ene havde han taget af Louisa; han fæstede det om hans Hals, kyste det med Henrykkelse og skjulte det i sin Barm, rakte han det andet tvivlraadig frem. Dette, sagde hans hvis Louisa vil modtage det, vil imellemstunder, erindre hende om den, som engang fornærmede, men aldrig ophørte at tilbede hende. Hun vil maaske kaste sit Øie paa det, naar Ortginalen ikke er mere til, naar hans Hjerte har glemt hvad Kjerligheder, og har ophørt at være elændigt. Louisa blev sluttelig overvunden. Hendes i Ansigt var først blegt som Døden, derpaa blev det overtrukken med et rørt Karmosin. Oh! Sir Edward! sagde hun, hvad vil De have mig til at gjøre, Han greb hæftig hendes Haand, og førte hende under en svag Modstand til Vognen. De stege ind, kjørte afsted med rasende Hurtighed og havde snart hine Høie af Sigte, hvori den ulykkelige Venonis Hjorde græssede. Louisas Dyd var overvunden, men hendes Følelse for Dyden var ikke tilintetgjort. Hverken hendes Forførers Løfter om evig Troskab, eller den vedholdende og ærbødige Opmærksomhed, han viste hende under den hurtige Reise til Engeland, kunde stille den Angest, som hun følte ved Erindringen hendes hensvundne, og Tanken om hendes nærværende Stilling. Sir Edward følte fuldkommen hvilken Magt hendes Skjønhed og Kummer havde over ham. Hans Hjerte var ikke skikket til, hvad han sandsynlig viis troede det havde havt Styrke til, det var bøieligt for Samvittigheds Nag, Medlidenhed og Kjerlighed, disse Følelser maatte han han maaskee snart have overvunden, hvis de havde udbrudt i Hæftighed og Bebreidelser, men Louisas rolige, blide Kummer, nærede kun endnu mere hans Ømhed og Hengivenhed for hende. Hun talte aldrig om, at hun led Uret kun nogle faa frembrydende Taarer, forkyndte det undertiden, og naar Tiden havde givet hende mere Fatning, løb hendes Luths melankolske Toner. Ved deres Ankomst til Engeland, førte Sir Edward, Louisa til hans Landgods, der blev hun behandlet med al mulig Opmærksomhed, og havde hun ønsket det, kunde hun gjerne have levet i meer end almindelig Pragt og Glands, men hun ville ikke føie Sir Edward i, at glimre med en brilliant Eqvipage og vise en Pragt, som hun altid ønskede at skjule, og om muligt at forglemme. Hendes Bøger og Musik vare hendes eneste Fornøielse, hvis de kunde kaldes Fornøielser, da de blot tjente til at lindre hendes Clændighed og til, for enkelte Øjeblikke at sløve indvortes Bebreidelser. Disse bleve meget forøgede ved Erindringenom hendes Fader: en Fader, efterladt ene i en Alder, da han følte Ulykken og hans Datters Vanære dybere. Sir Edward var alt for ædelmodig til ikke at tænke paa at sørge for Venoni. Han ville forsyne den Uret, han havde gjort ham, ved hiin grusomme Gavmildhed, der blot kan være en Opreisning for den Nedrige, men er en Fornærmelse for den Rettænkende. Han fik ikke des: stomindre en Leilighed til at udføre hans Forsæt. Han erfoer, at Venoni strax efter sin Datters Flugt, havde forladt sit forrige Opholdsted, og eftersom hans Naboer fortalte, var død i en Landsbye i Savoyen. Hans Datter følte herved det bittreste Samvittighedsnag og hun lod sig i lang Tid ikke troste. Sir Edward anvendte sin hele Ømhed og Opmærksomhed for at formilde hendes Smerte, og efter at dens første Hæftighed havde sat sig, førte han hende til London, i Haab om at saa mange nye Gjenstænder, der i Almindelighed for Alle have Interesse, maatte bidrage til adsprede den. For en Mand med Sir Edwards Følelser, havde Louisas Smerte, en hvis Fordring paa Opmærksomhed og Godhed. Han leiede et Huus til hende, adskildt fra sit eget, og behandlede hende, med en Elsker hele Ømhed og Delicatesse. Menhans Bestræbelser for at trøste og moere hende vare uden Held. Hun følte alt for meget hendes Brøde, hun beskyldte sig ikke allene for at have ruineret sig selv, men for at være hendes Faders Morder.