Jyllandsposten, 1838-06-04
Alle de, siger den Frisindede No. 38, der have udtalt sig om denne Gjenstand, saavel Ussing i det ovennævnte Forslag, som Redacteurerne af adskillige Blade, have været fuldkommen enige i, at der ikke er nogen gyldig Grund, hvorfor de, der lige med de øvrige Undersaatter deele alle personlige og reelle Byrder, som Staten fordrer, der nylig have faaet samme Retsom deres Medborgere, til at kaldes til Borgerrepræsentanter i Communerne, der have samme borgerlige Rettigheder som Jndvaanerne i Almindelighed, og altsaa saa godt som i enhver Henseende staae paa lige Trin med disse, ikke ogsaa skulde have samme Adgang til at yttre deres Mening i de Anliggender, der vedkomme Statens og Folkest Tarv. Dog ikke saaledes Hr. O, Efterat han først har tilkjendegivet sin Forundring over Forslaget, indrømmer han, Sandheden til Ære, at der blandt denne Religionsbekjendere findes Enkelte duelige og værdige til Stænderdeputerede, rimeligviis for at sætte en Smule, Honning til det bedske Malurtbæger han har beredet os; thi han er strax nærved at tage sit Ord tilbage igjen, ved at paastaae, dog uden at træde Sandheden eller det mosaiske Samfund for nær, at der kun er Faa, gandske Faa og blot i Kjøbenhavn, og aldeles ingen Saadan udenfor Hovedstaden. Derpaa kommer han til Grundene, hvorfor de overalt bør excluderes fra Ret til Valgbarhed. Vi ville nu logisk udstykke disse hans Grunde fra hverander, for desbedre at blotte dem i hele deres Nøgenhed. a) J Kjøbenhavn. Fordi der findes fleer end nok af Christne for det der vælgende Antal. b) Udenfor Kjøbenhavn. Fordi de snart ere talte, hvis Kundskaber, hvis Jnteresse strækker sig udenfor Boutiken, Contoiret, Slagterboden eller Værkstedet. Fordi Troen, at der i nogen Kjøbstad skulde være en saadan Mangel paa værdige Deputerede, at man nødvendig maatte kaste sine Øine paa de faa Mosaiter, vilde være en Fornærmelse mod hans egne Troesforvandte, hans ret egentlige Landsmænd. Fordi der blandt disse Faa dog kunde befinde sig Den eller De, som i Rigdom overveiede de Christne, og som, uagtet deres Mangel paa Dygtighed eller Patriotisme, eller begge Dele, dog, formedelst deres pecuniaire Kraft kunde have afgjort Jndflydelse paa Valgene. a) J Kjøbenhavn. Uden at ville indlade os paa den, efter vor Formening, ukloge Politik, at udelukke værdige og duelige Subjecter fra at virke til Statens Tarv, hvor de end findes, maa det indrømmes Hr. O, at der findes fleer end nok af Christne for det der vælgende Antal, idet nemlig af en Folkemængde af 120,000 ikkun 12 Jndivider kunne opnaae denne Hæder. Pluraliteten altsaa Massen af de Christne kan da ei heller gjøre Regning derpaa, da af hver 10,000 de 9,999 nødvendigviis maae udelukkes. Det vilde derfor være temmelig usikkert, at Valget netop skulde falde blandt de 2700 Sjele, der af Mosaiter tælles i Kjøbenhavn. Men har da Hr. Algreen-Ussing forlangt, at Mosaiter nødvendigviis skulde vælges Troer Hr. O, at nogen Mosait nogensinde vil gjøre saa urimelig en Paastand, Nei, det er jo kun Valgbarhedsretten der fordres. At udelukkes fra Steder, der blot have sin Grund i gammel Almue=Fordom, kunne vi med Lethed hæve os over; men af Lovene selv at være udelukket fra at deeltage i Landets dyrebareste Jnteresser, af Staten selv at være røvet den Bevidsthed, der tilhører Alle, at kunne gjøre sig værdig til denne Ære, at Borgere ei tør stræbe efter at lægge Borgersind for Dagen, det er et Skridt, til Tilbagegang, der maa nedslaae og krænke os, det eren smædelig Tilsidesættelse, der neppe kan tjene til at fremkalde Patriotisme, et Princip der maaskee endog kan yde Almuens Fordomme ny Næring. Troer Hr. O endnu, at han ei træder det mosaiske Samfund fornær, Har han ei viist den største Mangel paa Humanitet ved at røve værdige Mennesker deres Menneskeværd, Neppe vilde han have givet sit ydmygende Votum, hvis han, som det billigen kunde forlanges, tilbørligen havde sat sig ind paa deres Standpunkt. Dog, vi kunne tænke os, hvilken Overvindelse det maa have kostet ham, at indrømme, at der fandtes duelige og værdige Mosaiter til Stænderdeputerede i Kjøbenhavn, naar vi see hen til de Grunde, med hvilke han modsætter sig Forslaget med Hensyn til Mosaiterne. b) Udenfor Kjøbenhavn. 1. Fordi de snart ere talte, hvis Kundskaber, hvis Jnteresse strækker sig udenfor Boutiken, Contoiret, Slagterboden eller Værkstedet. Forstaaer Hr. O ved Boutiken og Contoir Kjøbmanden, ved Slagterbod og Værksted Haandværkeren, da har han sandeligen ikke valgt nogen Euphemisme til at tilkjendegive sin Mening, og han har da haanet sine egne Troesforvandte, der høre til Kjøbmandens og Haandværkerens agtværdige Stand. Han er ingen Folkeven, han vilde ellers anderledes have udtalt sig om Folkesysler, og vi kunne nu letteligen begribe Grunden til hans ovennævnte Forundring ved at see en liberal Mands Anskuelser; thi Liberalismens første Grundsætning, at ingen Stand, som giver Brød paa en lovlig Maade, er under Menneskets Værdighed, er ham fremmed. Men jeg maa her anklage ham for en høist uredelig og odiensAngivelse af Mosaiternes Sysler og Færd. Vil han nægte, at der blandt os findes redelige og vindskibelige Kjøbmænd, flittige og duelige Haandværkere, dristige og arbeidsomme Landmænd, Læger, hvem mange Christne have anbetroet deres Liv, og hvis Tillid ei er bleven skuffet; Folkelærere, til hvis Veiledning christne Forældre have overgivet deres Børn og aldrig fundet Grund til at angre det? Vil han endnu paastaae, at vor Jnteresse ei strækker sig udenfor Boutik og Slagterbod, gaae til Jnstituter og Latinskoler, og der vil findes Forældre iblandt os, der stræbe efter at give deres Børn Aandsdannelse og Oplysning; gaae til Folkebladet, og der vil findes talrige Navne paa Mosaiter, gaae til Læseselskaber, hvor disse findes, der vil ei være Mangel paa mosaiske Deeltagere; ja, er Hr. O Forfatter, da vil han ei savne mosaiske Navne paa sine Subskriptionsplaner. J Sandhed, den maa være hildet af en meget sneverhjertet Partiskhed der vil nægte, at der blandt os ei findes Mænd, der udenfor Boutik og Slagterbod, ei besjeles af sand Gavnelyst og Borgersind, der dansk i Sind og i Hjerte ei besjeles af Kjærlighed til Konge- og Fødeland. Jeg frygter ei at sigtes for at have overtraadt Beskedenhedens Grændser; thi det gjælder om at forsvare det dyrebareste Klenodie vi eie, vor Ære, og vi maae værge om den med de eneste Vaaben vi eie, Sandhedens. Har nu Hr. O ikke noksom krænket os ved denne Angivelse af vor Færd der tjener ham til første Grund til at fravriste os Ret til Valgbarhed, da har han tilgavns forstaaet det ved de næste, som vi nu ville betragte. 2. Fordi Troen, at der i nogen Kjøbstad skulde være en saadan Mangel paa værdige Deputerede, at man nødvendig maatte kaste sine Øine paa de faa Mosaiter, vilde være en Fornærmelse mod hans egne Troesforvandte, hans ret egentlige Landsmænd. Hillemænd, den blotte Troe, at der i nogen Kjøbstad skulde findes en Mosait, som kunde have Fortrinet, ved Stændervalg, skulde være en Fornærmelse mod hans Troesforvandte, hans ret egentlige Landsmænd, Det er dog tilvisse at drive Delicatessen alt for vidt, Jeg glæder mig i mange Aar ved en ikke ringe Omgang, af hans Troesforvandte, men har aldrig fundet en saadan Omfindtlighed i deres Characteer. Derfor tør jeg ogsaa frit spørge ham, om der med al Agtelse og Ærbødighed for den værdige Forsamling af Danmarks Mænd i Viborg, om der, siger jeg, blandt de Deputerede derdog ikke skulde have befundet sig den eller de, som Dygtighed kunde finde sin Lige blandt de mosaiske Troesbekjendere, Jeg, i det mindste, kan ei betragte det som et Mirakel, hvis Svaret skulde falde ud til de Sidstes Gunst. Men, hvad i al Verden forstaaer Hr. O ved ret egentlige Landsmænd, Dansk kan han ei mene, thi og vi ere danske, og desuden ere ikke alle Stænderdeputerede danske. Jeg tilstaaer, denne nye Classification af egentlige og ugentlige Landsmænd er mig ubekjendt; jeg kalder dem Landsmænd, som jeg er født iblandt, og som ere Borgere af een og samme Stat, og Hr. O maa, om han vil eller ei, gjøre det samme. Men stig kun reent ud, det er Jøden, De mener, at det er, fordi vi ei hylde Jesu, men kun hans Lærers og Mesters Ord, at man ei skal kaste sine Øine paa os, og da ville vi kunne fatte, hvad der har bevæget Dem til at modarbeide det tidtnævnte Forslag. Dog vi have neppe noget at befrygte af en Mand, der, ved at trænge Borgere ud af Medborgeres Kreds, vil lægge sin Christendom for Dagen, der paa Sandhedens Bekostning ei lader det blive ved at krænke sine mosaiske Medborgere, men ogsaa høi Grad fornærmer sine egne Troesforvandte, hvilket vi skulle vise idet vi gaae til hans sidste Grund for vor Udelukkelse fra Valg barhed. 3. Fordi der blandt disse Faa dog kunde befinde sig Den eller De, som i Rigdom overveiede de Christne, og som uagtet deres Mangel paa Dygtighed eller Patriotisme, eller begge Deele, dog, formedelst deres pecuniaire Kraft, kunde have afgjørt Jndflydelse paa Valgene. Havde vi i det Foregaaende viist, at han ved sine negentlige Landsmænd forstaaer Jøder, samt paa hvilket foragteligt Standpunkt han hensætter dem, saa er det naturligt, at han ogsaa kommer med en Hentydning paa en længst forsvunden beskyldning, nemlig at Jøden formaaer Alt ved Penge. Jeg vil ei oprippe gamle Saar ved at dvæle ved denne Hentydning; det er desforuden saa bekjendt, at Jøderne dele Landets almindelige Armod, at al Tale derom vilde være overflødig. At han, der nyligen med saamegen Deelicatesse skyede at fornærme sine Troesforvandte, strax igjen tør tillade sig at henstille dem paa saa lavt og smudsigt et Trin, at de skulde lade sig bestikke af en upatriotisk og udygtig Mosat, er en Fornærmelse mod de Christne, som det ei er min Sag at tilbagevise; det er desuden alt tilstrækkeligen oplyst No. 73 af Randers Avis. Blot Eet vil jeg anføre. Vi have nyligen, som bekjendt, erholdt Ret til at kaldes til Borgerrepræsentanter i Communerne; de stedfundne Valg ville tilstrækkeligen kunne godtgjøre som et argumentum ad hominem, at Frygten for Mosaiternes pecuniaire Kraft et ligesaa ugrundet, som Alt, hvad Hr. O i nærværende Sag har indvendt imod Assessor Algreen, Ussing. Og hermed mit vale til Hr. 6, Skulde han maaskee give efter for en falsk Undseelse og tilbagekalde sine Yttringer, velan, hjertelig skal jeg række ham Broderhaanden, og vel huske det gamle: errare est humannum. Skulde han derimod ruste sig paany, da vil jeg bede ham at komme med aabent Visir, som det egner sig Manden, og jeg skal da roligt og freidigt møde ham. Ja, roligt og freidigt ville vi see Fremtiden imøde, i Tillid til vor Landsfader, der alt har udbredt saamegen Held og Lykke i vort Samfund, i Tillid til de Mænd, der udkaarede af hele Folket, ei ville forsmaae at kaste deres Øine paa alle Landets Børn og i Tillid til vor retfærdige Sag, der ligger i Alfaderens Hænder. Randers, den 28de Mai 1838. A. Syskind,