Viborger Samler, 1846-08-29
Roeskilde Stænder. Det hele 28de Møde optoges af Sagen angaaende Udkast til en Placat for Danmark, betræffende Erstatning af den Skade, der tilføies en Jordbrugers Sæd eller Markfrugter af Kron= eller Daavildt. Comiteen havde udstrakt Erstatningsfordringen ogsaa til Skade tilføiet en Jkke=Jagtberettigets Skov. Referenten, Lehmann, gjennemgik i et udførlig Foredrag Comiteens Jndstillinger tilligemed alle de stillede Amendements, med Undtagelse af Kammerherre Benzons: "at Lovudkastet skulde aldeles fraraades, hvilket han ansaae for ufornødent at besvare. Af de særdeles mange Foredrag ville vi meddele et Par Prøver. Saaledes Grev Schulin. Jeg troer, at den Omstændighed, at man har villet medtage flere Vildtsorter end Krondyr og Daadyr under Erstatningspligten, paa det Allertydeligste viser det Upractiske i en saadan Lov, thi der er dog vist Faa, som ikke erkjende, at det næsten er umuligt at bestemme, om en Skade er tilføiet, af de mindre Sorter Vildt. Navnlig skal jeg med Hensyn til Harer, idet jeg tænker paa den Slags Skade, som en Deputeret under Sagens foreløbige Behandling omtalte, at de gjorde paa Amager, bemærke, at det aabenbart synes ganske tydeligt, at det er aldeles umuligt for nogensomhelst Skjønsmand at sige, om saadan Skade er gjort af en Hare eller en Kat eller Hund, for med Sikkerhed at afgjøre, om Skaden var emaneret fra en Hare, maatte man jo næsten være en organisk Chemiker, og det kan ikke ventes af dem, der ville blive tagne til Skjønsmænd. Ja, man kunde vel maaskee sige hertil, i Guds Navn, kan Synsmanden ikke med Bestemthed skjønne, at Skaden er tilføiet af en Hare, saa faaer den Vedkommende jo ingen Erstatning; men det troer jeg vilde have en meget skadelig Virkning; thi, naar der er Mærker, som berettige en Mand til at antage, hvad maaskee ogsaa kan være fandt, at Skaden hidrører fra Raadyr eller Harer, og han vil have Loven anvendt, men han seer, at det har været Tilfældet med ham og alle hans Naboer, at Skjønsmændene ikke have kunnet erklære, om Skaden var tilføiet af Raadyr eller Harer, saa vil han sige, at den hele Lov er til ingen Verdens Nytte, da han dog aldrig vil faae Erstatning, eftersom der er saadanne Vanskeligheder, at Skjønsmændene ikke kunne afgjøre, om Skaden er tilføiet af disse mindre Vildtsorter, men dette vil give ondt Blod. Comiteen har foreslaaet Udkastet udvidet til ogsaa at gjælde om den Vildtskade, som tilføies en Skov. Det blev af Referenten bemærket, at jeg iblandt Flere havde sagt, at der af Vildt kunde skee megen Skade paa Skov, og at det derfor var rimeligt, at saadan Skade ogsaa blev erstattet. Jeg sagde under den foreløbige Behandling - og jeg troer, at jeg ogsaa tidligere har sagt det Samme –, at der efter min Mening gjordes langt større Skade af Vildtet i Skoven end paa Marken, men at den desuagtet var saa ubetydelig, at der ikke kunde være Tale om den; og dette anførte jeg som et Beviis for, at der endnu mindre kunde være Tale, om Erstatning for Vildtskade paa Marken. Men da jeg vedblivende maa antage, at den Skade, som Vildtet gjør i Skoven, er høist ubetydelig og irrelevant, og da mine Ord vare brugte paa hiin Maade, saa vil det ikke være inconseqvent, naar jeg stemmer mod den af Comiteen foreslaaede Udvidelse af Udkastet til Skov. Jeg er ret tilfreds med, at jeg efter min Overbeviisning kan stemme saaledes, og det vilde have været mig ubehageligt at stemme anderledes, da jeg er i eet af de faa Tilfælde, at have Skov uden Jagtret. Min Familie har faaet Skoven i Gave af Regjeringen, og jeg vilde derfor finde det høist lavt og lumpent, om jeg vilde forlange den hele Haand, fordi jeg havde faaet en Finger. Har Kongens Dyr Lyst til at æde mine Træer, skal jeg med Fornøielse plante andre istedet; og det vilde være ret rart, om de Bønder paa Frederiksborg Amt, der ere i et lignende Tilfælde, og hvis Forældre og Bedsteforældre have faaet deres hele Gaarde næsten forærede af Regjeringen, vilde tænke det Samme. - Somen Modsætning hertil meddeles følgende Foredrag af Referenten: Jeg har i denne Sal sjeldent hort noget Argument, som det i den Grad har forundret mig har fundet Forsvarere, som det, der hentes fra det formeentlige Misforhold mellem Minimum for Vildtskades Erstatning og de Omkostninger, der ved Bevisets Tilveiebringelse kunne foraarsages. Jeg veed virkelig ikke, hvad man her stotter sig paa; det er en ganske simpel Sætning, en almindelig Retsregel, saavel begrundet i Sagens Natur, som hjemlet i alle Lovgivninger, at Skade, der er tilføiet, skal erstattes, og det, uden at derfor sættes nogetsomhelst Minimum; nægtes Erstatningen, bliver det nødvendigt at skaffe Beviis for dens Størrelse, og er Skaden af ringe Betydning, kan det ikke undgaaes, at de retlige Former for Bevisets Tilveiebringelse kunne medføre større Bekostninger, end Skadens Værdi Heri ligger da en Garanti for, at Jngen let anlægger Skadeserstatningssøgsmaal, uden at Skaden er for ham en Gjenstand af nogen Betydenhed. Det er netop noget Særeget i det her omhandlede Tilfælde, at der er føiet et Minimum til; men dette er ingenlunde enten i Forsamlingens tidligere Petitioner, eller i Udkastets Bestemmelser, eller i, hvad der er bleven yttret, motiveret ved, at det vilde være en Forargelse, dersom Omkostningerne ved Beviset blev større end Skadens Værdi.