Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1781-07-27
Slutningen af Fortsættelsen. fra forrige No. Men den høyeste Grad af Grusomhed er det, naar vi udøver samme imod vore tamme, troe og nyttige Huusdyr, som arbeyder med os, eller paa mange Slags. Maader skaffer os vor Velstand og Ophold, eller ogsaa bidrager saa meget til vor Beqvemmelighed og til vor Fornøyelse. Ved Grusomhed imod de vilde og skadelige Dyr kunde maaskee endda anføres en Skygge af Undskyldning; men ved de stakkels godhiertige Huusdyr, er enhver Slags Qvale og Pine, som bliver dem gjort, en skrigende Uret, en Vanære for Menneskeligheden selv. Og dog er desværre intet sædvanligere, end denne Menneskenets grusomme Opførsel. Hvad for en Beqvemmelighed er det, at den stolte og stærke Hæst, i Stedet for Mennesket, pløyer Ageren, og bringer han sin Høst under Taget, Ligesom med ringet Løb bærer ham snart til Fornøyelse, og snart til hans Reyses hastigere Befordring, Og hvad er dens Løn, Ofte den utaknemmeligste og umenneskeligste Begegnelse. Naar den har løbet i hele Dage ved, uden at trække Aande og puste, og er nær ved at styrte af Mathed, saa bliver den endnu hugget med Jernsporene i de blodige Sider saa længe, indtil dens Rytter har naaet sin Reyses Maal. Og hvad var ofte Aarsagen til denne flyvende Galop, En saare ringe Ting. Maaskee slet intet videre, end for eengang at jage ret stærk afstæd. Har endelig dette armelqvælende Dyr naaet sin Stald, saa nægter dens Rytters skammelige Gierrighed, den sin tilbørlige Næring, ved hvilken den atter kunde komme til Kræfter igien. Dette er den Tienestes Belønning, som intet andet Kreatur i vore Egne kunde bevise os. Det skulde blive forvidløftigt, om jeg endnu meere vilde udbrede mig her om Menneskenes utaknemmelige Opførsel imod de andre Slags af vores nyttige Huusdyr. Hvo som har Leylighed til at omgaaes med Folk, der holder Qvæg, maa alt for ofte med Mishag være et Vidne til den slette Beggegnelse, som de maa udholde. Hvor ofte bliver den tilbørlige Næring den betagen, som de ved deres Arbeyde har forhværvet Menneskene? Med hvilken Ufornuft lader den ofte af andre Aarsager opbragte Landmand disse Kreature føle sin Vrede, ved at slaae dem, og til hans egen Skade forderver baade deres Sundhed og deres Lemmer, Hvad for Eeder og Bander bliver ikke udøste over dem ved den ringeste Anledning, som de ufornuftige Skabninger vel ikke forstaaer, men hvilke geraader Menneskene til desto større Skam og Ansvar. O Mennesker, Mennesker vilde J besidde Fornuft, og Jkand dog saaledes forgaae Eder imod ufornuftige Skabninger, Siger ikke de evige og uforanderlige billigheds og Taknemmeligheds Love Eder, at J skal endogsaa iagttage samme imod Kreaturene, som vel staaer under Eder, men ere Eder dog i al Betragtning saa uundværlige, og giøre Eder saa megen nyttig Tieneste? Dersom dette imidlertid ikke er tilstrækkelig nok til at bringe Eder fra Eders uforsvarlige Tyrannie over Dyrene: saa vil jeg endnu sige Eder en Sandhed, som Fornuften vil erkiende, og som endnu meere stadfæstes ved den hellige Skrift. Den som har skabt Menneskene er og Dyrenes Skaber; han seer ogsaa fra sin Throne need paa dem med Naade. Han vil, at det skal gaae alle vel efter deres Art og Bestemmelse; han seer hver Qvale, hver Marter, som uskyldigviis bliver tilføyet dem, med sit alseende Øye, og (skiælver, J Tyranner, imod hans Kreature!) han, enhver Urets Hævner, han vil hævne den Uret, som vederfares disse hans ringere Skabninger. Han hører sine Kreaturers Sukke, og omendskiønt Eders Hierte er følesløs derved, saa bliver vist ikke hans det. Hvo kand sige: hvad for Straf Væsernes almægtig Fader forbeholder dem, som har giort sig en Fornøyelse af at qvæle disse hans Væseneer, Jeg vilde ikke for al Verdens Skatte, have saadanne Gierninger at bebreyde mig, som gandske nødvendigviis maa være en Vederstyggelighed i Skaberens Øyne, og altsaa ligesaa nødvendigviis ikke kand blive ustraffede af ham, i det at han, ved grove og forsetlige Fornærmelser imod hans Skabninger, bliver selv fornærmet. Jeg vilde ønske, at disse Tanker maatte bidrage noget til at formilde den tyranniske Opførsel imod de uskyldige Dyr, og at alle de, som maa bebreyde sig samme, vilde overveye, at de derved giøre sig strafværdige i Guds Øyne, og afskyelige og foragtelige i et hvert Menneskes Øyne, som tænker billigt og ædelt.