Aarhuus Stifts-Tidende, 1830-02-06
Det er bekjendt, at Hertugen af Fork, Kongen af Engellands ældste Broder, ved sin Død efterlod sig en betydelig Gjeld, og at de offentlige Blade allerede dengang formaliserede sig over den Yderlighed hvortil man gik ved at forauctionere endogsaa Prindsens ubetydeligste Gangklæder. Denne Sag vaagner nu paany, og følgende Udtog af en Artikel i Avisen Times kan tjene til en Prøve paa den Tone, de offentlige Blade i Engelland tillade sig. Artiklen lyder saaledes : Vil man da ikke engang tænke paa at forhielpe den høisalige Hertug af Yorks Creditorer til deres Tilgode, havende, Det er lidet hæderligt at udsætte disse ulykkelige Reclamantere for svære Tab, som for mange af dem medfører total Ødelæggelse. Hs. K. H. Effecter bleve solgte, og da Beløbet derfor, paa Grund af Qvæstion om nogle Fordringers Gyldighed, kom i Cancellierettens Værge, hørte man naturligviis ikke meere derom. Nu maa dog vel de stridige Puncter være afgjorte, og en Snees PC. falde af til Gjelds Afbetaling for Kongen af Storbrittanniens ældste og dyrebareste Broder, den præsumtive Arving til hans Throne. Har Hs. M. da ikke een eneste sand Ven, som kunde meddele ham Sandheden, at han kan redde sin Broders Minde fra slig en Skamplet. Den Sum som udfordres til at betale hans Gjeld, er en Bagatel mod den uhyre Formue som maa være samlet af Kongens private Jndkomster, eller i det mindste burde været samlet. Meget Fag ere vistnok bekjendte med det uhyre Beløb af Kongens Lommepenge, som de i egentlig Forstand kunne kaldes, da alle andre Udgifter for den kgl. Hofholdning, selv milde Gaver, bestrides af Civillisten. Den saakaldte kgl. Privatkasse, faaer 60,000 Pd. St. aarlig : Hertugd. Cornwall og Lancaster indbringe 25, Pd.; fra Gibraltar faaes 10,000 Pd. ; en kjøn lille Sum kommer ind fra Skotland under Benævnelse: "for grønt Vox." (formodentlig en Stempelafgift.) Dertil kommer Admiralitetsrettighederne og en Mangfoldighed af andet Affald, hvis samvittighedsfulde Oppebørsel en vis høistæret Herre kan takke for den høie Grad af Fortrolighed og Gunst som han nyder, og som han anvender til saamange gode Hensigter, snart i Øst og snart i Vest, snart til Fordeel for Christne, snart for Jøder. Disse Jndkomster, ikke at tale om Hannover, hvorfra der høstes gandske anseeligt, deløbe sig til over 130,000 Pd. St. aarlig, som ubetingede staae til Hs. M. frie Disposition uden nogetslags Afdrag. Kongen lever i en næsten uigjennemtrængelig Afsondring fra Verden, en sørgelig Kontrast mod Adel lens Saloner. De faa Udvalgte som have Adgang til hans Person, forstaae udentvivl bedre at anvende hans Penge, end at betale Folks Tilgodehavende og redde en Broders Eftermæle. Hvad bekymrer man sig om at Folket lider Nød udenfor Døren, naar kun de selv have nok at prunke med. Er da Nutidens og Efterverdenens Dom saa aldeles uden Værd, at de ikke engang fortjene at kjøbes hvor de kunne haves for Penge 2 Tragoden Marie Mignot, som nu gjør en Fu Urte Paris, hvis Ager man mange Aar ikke har oplevet, grunder sig paa en sand, meget romantisk og lidet bekjendt Begivenhed. Marie Mignot, der fra en Udsalgsboutik ophøiedes til Dronning, og styrtedes derfra i Elendighedens dybeste Afgrund, var Datter af en Lærredshandler i Grenoble. Hun var meget uddannet, men hendes Skjønhed og Uskyldighed tildrog hende Opmærksomhed. Hun blev forlovet med en Skriver hos en Parlamentsraad, men hun slog op med ham og ægtede hans Principal. Nu fik hun Underviisning af de ypperligste Lærere, saa hun kunde vise sig i de fornemste Selskabs kredse. Efter Mandens Død flyttede hun til Paris, hvor hun ægtede Marschal d'Hospital, som forødte hendes Formue, og kun efterlod hende sin høie Rang. Johan Casimir, Konge af Polen, nedlagde paa samme Tid sin Krone og begav sig til Paris, hvor han gjorde Bekjendtskab med den smukke Enke, og ægtede hende. Hun overlevede i mange Aar sin kongelige Gemaal, fristede den bittreste Skjebne, gik tilsidst omkring paa Gaderne i Paris og tiggede, og fandtes omsider død udenfor en Kir keder at Sult,