Corsaren, 1842-08-26
Ørsted, Ussing og Lehmann eller tre Phaser af Danmarks politiske Udvikling. Vi vilde ønske, at vore Læsere kunde tage de tre Navne, der nævnes i denne Overskrift - som ellers ogsaa passende kunde være. Noget om den politiske Overvurdering - i tre forskjellige Aandedræt, eller at man idetmindste kunde tage et særskilt Aandedræt til Ussing. Aarsagen hvorfor, vil formeentlig vises i Artiklen; derfor til Sagen. J Aaret 1836, under den første Stændersession, opholdt Ørsted sig en Dags Tid her i Byen for hos sin Broder ar feire sin Fødselsdag. Kjøbenhavns Studenter bragte ham et Fakkeltog og en begeistret Tak for det liberale Sindelag, han havde viist i Stænderne. J sit Svar til Studenterne yttrede Ørsted. Mine Herrer! De overvurdere mig. Jngen troede dengang, at det var Andet end et Udtryk af altfor stor Beskedenhed fra Ørsteds Side. Fakkeltoget og den hjertelige Hilsen var jo netop det, Enhver følte, at han fuldkommen fortjente. Men nu? Hvor ere de Fakler, man vilde tænde for den Mand, der senere i tre Stænderforsamlinger med urokkelig Conseqvents har modarbeidet ethvert Frihedsønske, der gik ud over det, han dengang istemte? Hvi tænker Jngen paa Hurraler for ham, skjøndt man ved disse ikke først behøver at tage sin Ryg paa Raad med? Er Øestid da gaaet fra Folket, er han bleven mindre liberal, end han dengang var? Nei, han forsvarer jo netop urokkeligt den samme Mening som dengang, og det er netop det, Folket ikke kan tilgive ham. Han er ikke gaaet fra Folket, men Folket er gaaet fra ham. Det er i Grunden intet Under; thi den Bevægelse Ørsted ønskede i Folket, var, at det skulde løfte Foden til et Skridt. Var blot eet Skridt gjort, saa var man allerede fra ham. Men, havde hans Anskuelser end naaet videre, vilde han dog i Tiden være bleven tilbage. Den enkelte Mand, der træder frem i Spidsen for et Folks Bevægelse, har fuldendt sin; han kan ikke, naar han har naaet det af ham afstukne Maal, gaae videre, Folket maa gaae fra ham. Naar Folket vil have ham videre, i en Bevægelse, der er uovereensstemmende med hans Natur, hans Anskuelser og Principer, bliver det let betaget af Uvillie imod ham, men med ligesaa megen Grund, som om man blev vred paa Øxen, hvormed man havde fældet et Træ, fordi man ikke ogsaa kunde bruge den til at sauge det i Favnestykker. Et Folk, som af Himlen synes udseet til at skulle udføre andre Folkeslags Theorier i Praxis, og det Theorien i alle dens Conseqventser, har ogsaa practisk erpliceret denne Lære. J Aaret 1791 styrtede det franske Folk Absolutisterne, og dets populaireste Mænd vare de moderate Constitutionelle, i Aaret 1792 var Folket blevet democratisk-constitutionelt, og hine faldt, i Aaret 1793 var det republicansk, og de Constitutionelle bleve bragte paa Guillotinen; i Aaret 1794 var der en Mængde Republicanere, som ikke gik ligesaa langt som Folket i Democratisme, og som derfor ikke mindre bleve henrettede. Vi gjøre det ikke saa rask af som de Franske; men Læren er den samme: De enkelte store Mænd, der skulle bringe et Folk fremad, ere af Forsynet opstillede ligesom Posthestene paa Stationerne; hvert Forspænd besørger Vognen det Stykke Vei, som ifølge dets Kræfter er paalagt det; et nyt træder til, som lader det forrige blive tilbage, for igjen selv paa næste Station at blive ladt tilbage. Men, da man bragte Ørsted hiin jublende Hilsen, tænkte Jngen Andet, end at han altid kunde være de liberale Ønskers Talsmand, at han skulde holde Skridt med Ønskerne, og, alt som de steg, tilegne sig dem og forfægte dem. Man tiltroede ham Mere, end der kunde tiltroes et Menneske, og det er derfor ingen Fornærmelse mod ham, naar man i en anden Betydning gjentager de Ord, der dengang vare en Beskedenheds-Yttring - naar man resumerer Ørsteds foregaaende politiske Liv med Ordene: Mine Herrer! De overvurderede ham. J Aaret 1838, efter den anden Stændersession, blev fra en Mængde Borgere en kostbar Guldpokal overrakt daværende Hof- og StadsretsAssessor Algreen-Ussing, som et Beviis paa deres Erkjendtlighed for hans djærve og frimodige Adfærd i Stænderne, navnlig Finantssagen betræffende. J Skrift og Tale lovpristes han som Fribedens Kæmper, som Danmarks O'Connel, som "Røst af Folkets Rost". Ussing var Folkets Helt, og Jngen drømte om, at det skulde blive anderledes. Men nu? Allerede for længere Tid siden var der i Folket en underlig, uhyggelig Følelse med Hensyn til Ussing. Det var, som naar To have været Venner og Venskabet kjøles fra den Enes Side. Den Anden føler af en Mængde Ubetydeligheder, af blotte Blik og Miner, at den Anden er kold; men han kan ikke overbevise den Anden derom; thi alle disse Tegn, der ere saa overbevisende for hans Følelse, ere dog ingen Beviser. - Endelig den 1ste Juli 1842 brød Ussing Tausheden. Prof. Schouws "Dansk Ugeskrift" indeholdt en Afhandling fra ham, hvori han vel ikke absolut fordømte de constitutionelle Bevægelser til Døden, ved at erklære dem for høiforræderiske, men benaadede dem med Fængsel paa Kongens Naade ved at kjende for Ret, at de vare "ubetimelige". J det første Dieblik tænkte Mange, at det vel altsaa var gaaet dem med Ussing som med Ørsted: at de havde gjort sig større Forventninger om ham, end han havde berettiget dem til, at han ikke havde lovet Folket at være constitutionel, og altsaa heller ikke var forpligtet til at være det. Man var tilbøielig til at sige om ham: "Vi have overvurderet ham; men det er ikke hans Skyld"; thi Folk have en daarlig Hukommelse. Og Ussing, som vistnok ventede en saadan Mening, manglede ogsaa, hvad der ellers ifølge et vist Ordsprog var saa nødvendigt for ham: en god Hukommelse. Baade han og hine havde aldeles glemt et lillebitte Document og deri et lillebitte Ord, som ved denne Leilighed var af meget stor Betydning. Det var Adressen fra Borgerrepræsentanterne til Kongen, som Ussing havde medunderskrevet, og hvori yttredes det Ønske, at en friere Udvikling af Samfundsforholdene snart maatte blive skjænket Danmark. Detto lillebitte "snart" er Guld værdt. Det kan ikke börtraksonneres, ingen Klogskab er istand til at forklare, hvorledes det, som i Aaret 1840 burde skee "snart" i Aaret 1842 kunde være ubetimeligt. Enten maa 1842 være gaaet tilbage, bagved 1840, eller Ussing maa være gaaet tilbage, bagved Ussing. Mine Herrer, Skulle vi være enige om, at det var Ussing, der, uagtet han gik frem fra Hofog Stadsrets-Assessor til Høiesteretsassessor og Ridder, dog gik tilbage? – Men dette "snart" - vi kunne ikke blive trætte af at vende tilbage til det. Som en halv forglemt kostelig Skat vende og dreie vi det paa alle Kanter... hm! der kommer Noget ud af at vende og dreie det. Omvendt læses det gtrans', og det latinske trans giver Verbet transire Betydningen "gaae over". Og i Betragtning af dette "snart", trans, transire udbryde vi tillidsfuldt om Ussing: Mine Herrer! De overvurderede ham! Den 20de Januar 1842 blev Cand.jur. Orla Lehmann dømt til Fængsel formedelst den Tale, hvori han til Bonderne paa Falster anpriste en Constitutions Nytte og Nødvendighed for Danmark. Denne Dag er dybt indpræget i det hele Folks Erindring og i Manges Ryg. Men denne Dag med dens Hengivenheds- og Deeltagelses-Yttringer for Lehmann var ikke pludselig skudt op, den var Resultatet af hans hele foregaaende politiske Virken, af den Overbeviisning, han havde fremkaldt, at han med urokkelig Kraft vilde kjæmpe for Folkefriheden eller idet mindste for det, han ansaae synonymt hermed, nemlig en Constitution. Derfor fulgte hele Folkets Tillid ham, da et af Kjøbstædernes Valgdistricter sendte ham i Stænderne. De, som havde havt Leilighed til at see Lehmann nærmere, deelte visselig denne Tillid og denne faste Fortrøstning til hans grundredelige Villie og frygtede maaskee kun for, at der i hans Sind skulde være nogle Elementer til en Forsonen, til en Accord, at han ikke skulde have democratisk Kraft nok til at udtale et energisk: "Entweder - oder" Den 21de August 1842 bragte Stændernes Forhandlinger over de af Regjeringen foreslaaede Stænder-Comiteer. Med Længsel og Spænding havde man imodeseet disse, fordi denne Sag ikke kunde undgaae at berøre det store Frihedssporgsmaal og Folkets Mænd da endelig maatte tale. Forventningen blev heller ikke skuffet, man læste følgende Ord: "Men tør jeg nu gaae ud fra, at der i Folket lever en dybt følt Trang til en friere Statsforfatning, og at den er udtalt for Regjeringen, da maa jeg vistnok sporge: Hvad har da Regjeringen gjort i de forløvne to Aar? J hvilken Aand har Regjeringen handlet under disse Omstændigheder? - Jkke skal jeg herved dvæle længe. ved den Skjæbne, som de fleste, næsten alle, og det de vigtigste, af Stændernes Petitioner have havt; ikke skal jeg dvæle ved Afslaget paa Petitionen om en udvidet Trykkefrihed, eller rettere om Ophævelsen alene af et Par af de meest tyngende Baand, der hvile paa Pressen; ikke skal jeg dvæle ved Afslaget paa Petitionen om en bedre Ordning af Kirke- og Underviisningsvæsenets Overbestyrelse; ikke skal jeg dvæle ved Afslaget paa Stændernes Petitioner i de flere ligesaa vigtige Sager; heller ikke skal jeg dvæle ved det Forhold, som Autoriteterne have viist imod vor Folkefriheds næsten eneste Værn, Pressen; heller ikke skal jeg dvæle ved det høist betydningsfulde Factum, at Statholderposten i Hertugdommene er bleven besat med en Broder til den, efter Manges Anskuelse, præsumtive Arving af Størstedelen af disse Hertugdømmer; heller ikke skal jeg dvæle ved, at i Statsraadet Danmarks udenrigske Ministerium er kommet i Hænderne paa en høi slesvig-holsteensk Embedsmand. Jeg troer, her at maatte lade alt dette upaaagtet. Men dvæle skal jeg ved det Sporgsmaal: Hvad har Regjeringen da gjort for at imødekomme hiin udtalte Trang; hvad har den gjort for at forebygge, at Folkestemningen ikke skulde blive end mere trykket, for at Fremtiden ikke skulde vise sig end mere mørk og foruroligende end den, efter hvad der foreligger, alt maatte ansees for? Jeg spørger: Hvad har Regjeringen efter to fulde Aars Forløb gjort? Og Svaret ligger i den kongelige Bekjendtgjørelse: Regjeringen har henstillet til os at overveie, om ikke stænderske Comiteer, som paa allerhøieste Befaling kunne afgive Betænkning over Anliggender, der angaae flere Provindser eller den hele Stat, kunde være at indføre. Altsaa denne Foranstaltning skal være det Middel, hvorved Regjeringen vil berolige det, for sin Fremtid bekymrede, Folk! Altsaa dette Middel skal være tilstrækkeligt til, at lade os med Rolighed see de Aar imøde, som i alt Fald ville medgaae, indtil det kan træde i Virksomhed! Det er efter en omhyggelig Overveielse, en alvorlig og samvittighedsfuld Prøvelse af selve Ideen og af Comiteens Betænkning, at jeg maa udtale det som min bestemte Anskuelse, at aldeles Jntet vil opnaaes, ved at entrere i det deri indeholdte Forslag. I det Høieste ville vi derved opnaae, ved hurtigt svindende Jllusioner, i nogen Tid endnu at dysse i Slummer den Uro og Frygt, den Tomhed og Uhyggelighed, der nu hviler i Alles Hjerter." Denne Tale, dette Udtryk af kraftig Fastholden ved Constitutionen, dette energiske "Entweder - oder", var - ikke af Lehmann.