Berlingske Tidende, 1813-11-08
Prag, den 17de August 1818. Anstett. 26de Juli Copie af en Rote fra Hr. v. Humboldt til Grev v. Metternich. og Befuldmægtigede, har igaar modtaget de fransk Befuldmægtigedes Undertegnede, Hs. Majestæt Kongen af Preussens Statsminister, ren af Østerrigs Stats- og Udenrigsminister samt Befuldmægtigede Nøre, som Deres Excellence Grev Metternich, Hs. Majestæt Keise, gen af Preussen og Keiseren af Rusland antage det wienske host Meg har havt den Godhed at meddele ham. Da Deres Majestæter Kon ling, og derved viiste saavel deres Lyst til at ende Krigens Elendigheder, som deres Agtelse for Hs. Keiserl. og Kongl. Majestæt, burde det formode at deres Modstander ogsaa vilde respectere denne Megling, og at de derved vilde blive fritagne for at see en ligesaa falsk som fornærmende Fortolkning af deres Hensigter. Den Nøre, som Undertegnede, er bleven meddeelt, beviser at denne Forventning var skaffende; de franske Befuldmægtigedes Note tilsidesætter i enhver Henseende hvad man skylder det meglende Hof; den tilintetgjør endog alt Haab om Freden, idet den uden Grund tillægger de allerede Heffer Planer, som i stride mod Fredens Genoprettelse, og, istedetfor paa en ligefrem og i naturlig Maade at besvare Meglerens Noter, forvansker den saaledes i ethvert Spørgsmaal, at den ikke fremsætter et eneste af dem i sit sande : Lys. Undertegnede vil ikke analysere den Sætning som angaaer Østerrigs Megling. At gientage dens Udtryk, vilde være at saare de Følelser hans Hof uafladelig har viist Keiseren af Østerrig. Det simpleste et Begreb om Megling, og en nøie Giennemlæsning af Conventionen af 30te i Juni ere iøvrigt nok for at bedømme den. Underhandlingens Form i kunde paa ingen Maade bestemmes i Dreeden af det meglende Hof og den franske Regiering ene. De allierede Hoffers uindskrænkede Tillid i til førstnævnte giør al videre Udvikling af denne Punkt unødvendig. De franske Befuldmægtigede kunde altsaa ikke undres over, at de ikke i saae Sammenkomster begynde, som ikke kunde have Sted, da man engang havde foreslaaet den skrivtlige Forhandlingsform. Men Undertegnede skulde have ytret sin billige Forundring over de franske Befuldmægtiges sildige Ankomst og de Udsættelser man bragte i Underhandlingen, hvis det ikke havde ligget i hans Hofs Plan, i alt hvad denne i Underhandling angaaer fuldkommen at rette sig efter den meglende i Magt. Det er alene Agtelse for Hs. Keiserl. og Kongel. apostoliske Majestæts tilvillige Underhandling, der har kunnet beqvemme Hs. Majestæt Kongen af Preussen til, at lade sin Minister i mere end fiorten Dage forgieves vente paa de franske Befuldmægtigede, og Hs. Excellence Grev Metter sch vil vist finde det naturligt, at Undertegnede, uden disse Følelser, maatte ansee det for sin Pligt, i nærværende Øieblik at afbryde sit Ophold her, og ikke udsætte sig for at se Frankrig kaste et falsk Lys paa de allierede Hoffers reene, oprigtige og velgiørende Hensigter. Den Underhandlingsform, som foreslaaes i de franske Befuldmægtiges Note, fælder selv sin Dom. En Forening, af to modsatte Former, nemlig skrivtlige Forhandlinger og personlige Sammenkomster, vilde ikke kunne have Sted, uden at berøve den første de Fordeele hvorfor den blev foreslaaet; den vilde da blot blive brugt for Skins Skyld; den har heller aldrig været afbenyttet, og Undertegnede anseer det næsten for overflødigt at sige, at han anseer det for sin Pligt at holde sig til den Form, som Deres Excellence Grev v. Metternich har foreslaaet, og som har tient til Grundvold for en bekiendt og mærkværdig Fred. - Uagtet de franske Befuldmægtigedes Note affecterer ikkuns at omtale det russiske Hofs Forhold og Hensigter, (da den dog udstrækker sig til begge Hoffers Ministre) saa behøver Undertegnede, eftersom Preussens og Ruslands saavelsom deres Agenters Skridt bestandig have viist den største Overeensstemmelse, ikke at tilføie, at Hs. Majestæt Kongen, hans Herre, ikke kan andet end dobbelt føle den Sætning, som deri angaaer hans høie Allierede, og hvortil det vilde være umueligt at udfinde det fortiente Navn. Det vilde være under al Værdighed at svare derpaa. Nationerne tage ikke feil af Ophavsmændene til deres Ulykker. Den Souverain, som, efterat have tilbagedrevet det uretfærdigste af alle Angreb, og saasnart han, ved sine troe Undersaatters Anstrængelser, havde tilintetgjort en Armee, der havde vovet at falde ind i hans Rige, viste den reeneste og ædleste Længsel efter at tilveiebringe en fast og varig Fred, kan ikke ansees for at have villet forøge og forlænge Krigens Elendigheder. -