Kiøbenhavns Postrytter, 1794-03-07
London, den 21 Februarii. J Tirsdags fremstod Lord Landsdown i Overhuset med sit Fredsforslag i en overmaade mærkværdig Tale, som varede i næsten tre Timer, og blev hørt med stor Opmærksomhed og Rolighed. Strax i Begyndelsen erklærede han, at han over denne Krig, dens Virkninger og Udsigter i Fremtiden, havde anstillet mange igientagne alvorlige og upartiske Betragtninger, og at han efter al denne Overveielse maatte erklære denne Krig for uretfærdig, og stridende imod al Politik. Var Krigen den endog sit Udspring anseet for nødvendig, saa truede dog dens Fortsættelse med idel Farer, og Nødvendigheden i at slutte en hastig Fred med Frankerige grunder sig paa Umueligheden i at tvinge den franske Nation, hvis Regiering, saaledes som den nu for Tiden er, faaer en nye Grad af Fasthed, ved ethvert Forliis, som de Alliertes Vaaben lide. At ville fortsætte en saa mageløs blodig, ødelæggende, og kostbar Krig, er i den egentligste Forstand at ødsle med Landets Formue. Det er desuden alt for bekiendt, at de allierte Hoffer, endskiøndt de synes at virke fælles med hinanden, dog have en det Engelske ganske modsat Jnteresse. – Han dadlede derpaa baade det første og andet Feldttog i militair Hensigt, og kaldte Forsøget til det tredie haabløst, ligesom han ogsaa paastod, at mange Generaler misbilligede Maaden, denne Krig skal føres paa. – Nu gjorde han adskillige Anmærkninger over de paa Bordet liggende Tractater med Rusland, Spanien og Sardinien. Han lastede den myndige Tone, man havde brugt imod Toscana og Genua, for at bringe disse til at give Slip paa Neutraliteten. Man betænke, sagde han, Storhertugens høye Byrd, og hvor let denne Prindses Forfatning i Eftertiden kan forandres. Han er Keyserens Broder; de pludselige og hastig paa hinanden fulgte Dødsfald i den Keyserlige Familie, hvilke vi saa nyeligen have oplevet, kunne jo igien snart indtræffe, og da arver han maaskee Keysertronen, og kan altsaa snart see den Tid, da han kunde hævne sig paa Engeland. - Han dadlede videre det Sprog, Ministeriet havde brugt imod Schweitz, Dannemark og Sverrig, og kaldte Lord Fitzgeralds bekiendte Memoire imod en saa viis, dydig, og vel indrettet Regiering som den Bernske, høystlastværdig. - Han holdt Lovtaler over de Forholdsregler, som Danmark og de øvrige neutrale Stater i Henseende til Frankerige havde taget; lod ogsaa Wassingthon vederfares Ret for hans virksomme Jndflydelse paa den americanske Regiering; og yttrede den Formodning, at Engeland havde ophidset den Algierske Dey imod Nordamericanerne, ja forbandede den Krigs Virkninger, som de Vilde, formodentligen ogsaa efter Engelsk Opmuntring, føre imod Nordamerica. Nu kom han til den egentlige Gienstand af de Alliertes Krig, og dennes Øyemeed syntes ham fornemmeligen at være, at faae den gamle franske Regieringsform indført. Han viiste tydeligen, at nogle af de Allierte yndede den gamle despotiske Form, andre den fra Aaret 1789. Jmod Hertugen af Brunsvigs bekiendte Manifest brugte han et meget haardt Udtryk, og imod Prindsen af Coburgs var hans Dom ikke mildere. – Man vil vel spørge mig, blev han ved paa hvilke Betingelser der da skulde underhandles om Freden, Herpaa maa jeg svare: Lader os blot foreslaae billige Vilkaar, og man vil vist antage dem. Lader os med mandigt og fast Venskabstilbud udrække vore Hænder, og der vil blandt det hele franske Folk ey findes een Haand, som jo er villig til at slaae i. Jeg er derom saa fuldkommen overbeviist, at jeg fast troer, at der ikke i Frankerige er begaaet nogen Forbrydelse (den jeg ligesaalidet som enhver anden vilde besmykke) hvortil man ikke har seet sig nødsaget af de allierte Magter og de franske Prindser. At der i det franske Convent nuomstunder ey høres andet end Hævnens og Truselens Sprog imod os, er en gandske naturlig Følge af vor egen Hidsighed, Vi have beskyldt dem for at staae under Anarchiets Jndflydelse, og de raabe til os. J ere Tyranniets Slaver! Efter de største Statsmænds Dom er der ingen Middelvey imellem Stater. De ere enten de hierteligste Venner eller de uforsonligste Fiender. Men Striden er bilagt, saasnart man blot viser Tilbøyelighed til Forsoning. Og nu vor Skadesløsholdelse for Krigsomkostningerne? Kan en ussel lille Øe erstatte en saa uhyre stor Bekostning, Paa en saadan Godtgiørelse maa der aldeles ikke tænkes. Vor sande Politik er, at aabne Døren for Underhandlingerne, og, om ogsaa et Fredsforslag nu skulde være gjorligt, bør vi dog give et tydeligt Vink om vor Hensigt.