Den Vest-Sjællandske Avis, 1818-02-07
Culturens Udbredelse til de ucultiverede Deele af Jorden. For den tænkende og følsomme Menneskeven kan ingen Betragtning være behageligere, end at see den skiønne Klode, som Skaberen har bestemt til en Boepæl for Menneskene, at opdyrkes og forskiønnes under deres Hænder; at see Moradser udtørres, overflødige Skove omhugges, steenfulde Jordstrækninger renses, usunde Egne omskabes til sunde, øde til frugtbare, at see de vilde Menneskers og Dyrs Antal aftage, og at see cultiverede og oplyste Mennesker at indtage deres Plads. Paa alt det, som rykker frem til Fuldkommenhed hviler Blikket med Velbehag. Vi have for nogen Tid siden betragtet hvorledes, i den nærværende lykkelige Fredsperiode, det Russiske Riges vidtud, strakte Lande, som igiennem Aarhundreder have været trykkede af Raahed og Barbarie, nu faae et nyt Liv, ved en ædel Keisers Omsorg, som omhyggelig forplanter det vestlige Europas Cultur i sit Rige bestræber sig for at forædle og lyksaliggiøre si Folk og derved udbreder sit Riges Magt og sin egen Hæder. Det andet store Punkt paa Jorden, hvor Culturen rykker frem med Kiæmpeskridt er Nordamerika, deels i de Engelske Colonier; men dog fornemmelig i Friestaterne. De begynde vel ikke deres Cultur med en saa stor Folkemængde som Rusland; thi de have kun for Tiden 12 Millioner imedens Rusland har 50 Millioner Jndvaanere. Men de have om ikke en saa stor, saa dog en langt frugtbarere Jordbund at udbrede deres Befolkning over end dette Rige, naar det Russiske Rige med sin nærværende Udstrækning opnaaer en Folkemængde paa 100 Millioner Mennesker, saa kan det ikke vel modtage flere, da store Strækninger deraf kunne aldrig bringes til at modtage nogen Cultur, men Nordamerikaneren Melisch har meget godt viist at Nordamerika kan i Tiden modtage 300 Millioner Jndvaanere. Rusland har desuden to andre Hindringer for sin Cultur at kjæmpe imod, hvorfor Fristaterne ere forskaanede; det er nemlig lang mere udsat for at føre ødelæggende Landkrige end disse; og det indbefatter en Blanding af en Mængde barbariske og cultiverede Nationer, som tildeels ere Christne, og tildeels ikke, og som udkræve en viis og længe fortsat Regieringskonst, for at sammensmeltes til en Nation, imedens i Fristaterne de Vilde Jndvaanere vige tilbage for de cultiverede Beboere og efterhaanden uddøe, ligesom deres Skove bortsvinde, og Landet bliver befolket fra det cultiverede Europa, og endskiøndt de Jndvandrede vel ere af forskiellige Nationer, saa ere de dog alle Christne og oplyste, desuden have de som nedstamme fra England altid Overvægten i Tallet; og en fælleds og dertil hensigtsmæssig Statsforfatning omdanner dem uformærket og snart til et Folk af samme Aand og samme Jnteresse. Vil man rigtigt fatte Culturens forbausende Fremskridt i de Nordamerikanske Fristaler, saa bør man først giøre sig bekiendt med Regieringens Grundsætninger i denne Henseende, og dertil fornemmelig betiene os af de Oplysninger, som Præsidenten Monroe meddeelte i sit sidste Budskab til Congressen. Man maae betænke at Fristaterne omfatte en Jordbund af en Udstrækning paa 60000 Qvadratmile, eller at det Land, som regnes til dem er 5 Gange saa stort som Frankrig, og af en ligesaa frugtbar Beskaffenhed; paa hiin Side af Missisippi Floden og Missouris Flodens Udløb, ere desuden de vilde Lande af omtrent en ligesaa stor Udstrækning, over hvilke Nordamerikanerne i Aarhundreders Forløb kunne udbrede sig. Bliver altsaa Fristaterne en sammenhængende Stat (men som vist nok er tvivlsomt) saa kunne de med Tiden komme til at udgiøre et Land, der vil komme til at overgaae det nærværende Frankerig 8 til 10 Gange i Størrelse, og i Folkemængde. Men da Fristaternes Folkemængde nu kun udgiør 12 Millioner, saa er den allerstørste Deel af disse uhyre Lande endnu ikke andet end Skov, som er tyndt beboet af enkelte Stammer, hvilken have i dem deres Ophold af Jagten, skulle nu Amerikanerne udbrede sig videre indi Landet, saa gives der kun to Veie dertil, enten ved at føre Krig med de Vilde og drive dem derved bort til andre Egne, eller ved at udrydde dem, eller ogsaa ved at askiøbe dem deres Skove; det første er nu vel barbarisk, men disse Krige opstaae af sig selv; thi ligesom Europæerne brede sig ud i det Jndre af Landet, saa skyde de Vildtet bort i Skovene; de Vilde tabe derved deres Underholdning, og blive forbittrede paa hine og angribe dem; men da de ikke kunne modstaae Overlegenheden af deres Vaaben, saa tilsætte først mange Livet i disse Fægtninger, og derpaa trække de sig dybere ind i Skovene; men derved støde de paa andre vilde Stammer, og komme i Strid med disse om deres Jagtrettigheder, og de Vilde ødelægge da hinanden indbyrdes, saaledes lader det sig forklare at Antallet af de Nordamerikanske Vilde formindskes i en saa overvættes Grad. Disse Begivenheder ere vel før gelige Følger af Europæernes Udbredelse i Nordamerika, men paa den anden Side har Præsidenten med megen Føie bemærket; at Jagtlivet bør vige for Agerbruget, da Jorden er givet Menneskene for at ernære det størst muelige Antal af fornuftige Skabninger; og ingen kan siges at have Ret til en Jord, uden naar han behørig benytter den; og jo bedre han dyrker den jo mere tiltage hans Rettigheder til den; thi ved sin Flid binder han Jorden til sin Person, og vilde man antage et modsat Princip, saa kunde 100 Vilde ved at indtage et Land paa 100 Qvadratmiles Størrelse, forhindre 300000 Menneskers Tilværelse og Underholdning. Men for at giøre