Berlingske Tidende, 1836-07-18
Frankerig. – Den 9de d. M. er Aliband dømt til Døden, og det til den i høieste Grad, skjærpede Dødsstraf for Fadermord, Pairs Retten har fundet det passende, at udelukke hiin Strafs materielle Skjærpelse, nemlig Tommelfingerens foregaaende Afhuggelse, der overeenstemmende med Lovene, blev udtalt mod Fieschi, men som af Kongen eftergaves tilligemed de udvortes Skjær pelser. – Dommen vil sandsynligviis meget snart blive fuldbyrdet. Allerede den 9de d. M. havde Skarpretteren faaet Ordre til at udsætte den til den 9de ansatte Henrettelse af en for længe siden dømt Forbryder Peyrera, som dræbte den spanske Præst, Ferre. Formodentlig er man bange for, at en sædvanlig Forbryders Henrettelse skal, naar den fuldbyrdes saa kort for Alibands, formindske Virkningen, man lover sig af denne sidste. Vidneforhøret tilendebragdes i Mødet den 8de, men det frembød kun faa interessante Punkter. Vidnet Corbiere, Kjøbmand i Perpignan, fængslet sammesteds og transporteret til Paris, udsagde, at han i Maj forrige Aar havde havt den Ære at kjende Aliband som Bogfører ved en JnventurOptagelse (stærk Murren), og havde dengang ydet ham en Tjeneste, idet han som Secundant for et Jndivid, der havde troet sig fornærmet af ham, var kommet til ham og ved sit fornuftige Forhold ud jevnet Sagen. Vidnet havde senere sendt ham en Understøttelse af 40 Fr. til Barcelona, fordi Ali band skrivtlig havde klaget ham sin Nød og besværet sig over, at Patrioter lode hinanden i Stikken. Senere havde Alibaand fra Paris tilskrevet ham tvende hemmelighedsfulde, efter St. Simonisme smagende Breve, hvori han atter klagede sin Nød, og bad om Ansættelse eller Anbefalinger til en saadan, Ude af Stand til at opfylde dette Ønske, havde han ikke svaret. Da var et tredie Brev indtruffet, hvori Aliband antydede, at han enten vilde skyde sig eller udføre et Attentat paa en ophøjet Person. Han havde viist disse Breve til tvende betydelige Advocater i Perpignan - han nævnte dem – og spurgt, hvad han skulde gjøre. Disse havde svaret ham, at Brevskriveren aabenbar var forrykt, og at han ikke skulde lægge Vægt paa saadan Snak. Ligeledes var det gaaet til ved et fjerde Brevs Ankomst af samme Jndhold; af hine Advocater var han blevet afholdt fra at tilstille den derværende kongl. Procureur Brevene. - Præsidenten forlangte af Vidnet, at han nøjagtigt skulde angive af hvilken Beskaffenhed Udtrykket om den ophøiede Person i hine Breve havde været, og nu erklærede denne, at der havde været Tale om "Philip." Mellem Præsidenten og Vidnet udviklede sig derpaa en lang Conversation, hvori hiin foreholdt denne, hvor umoralske han havde handlet i, ikke at gjøre nogen Anmeldelse om Brevene, især da han sandsynligviis kun af sit republikkanske Sindelag var blevet afholdt derfra. Præsidenten gik saavidt, at han sagde til Vidnet, at han mod Kongen burde iagttage de samme Pligter som mod sin Fader, kun i en endnu høiere Grad, og da han havde villet forhindre et Attentat paa denne, havde han saa meget mere i det foreliggende Tilfælde burde have iagttaget denne Pligt. Vidnet indrømmede, at han maaskee havde gjort bedre i at anmelde Sagen, da han derved vilde have undgaaet mange Bryderier. Ved dette maaskee tildrog han sig ny Dadel, og Præsidenten holdt ikke op, førend Vidnet havde erklæret, at hvis han havde vidst at det var alvorligt meent, vilde han sikkerligt ikke have undladt at gjøre Anmeldelse, ligesom han da ogsaa vilde ansee det for sin Pligt, at træde mellem Kongen og den morderiske Kugle, naar han vidste ham truet. Dette meente Præsidenten – var enhver Borgers Pligt. Alle Forsvarsvidnernes Udsagn lod høist fordeelagtigt for Alibands tidligere Levnet. Saaledes saae man af Vidnet Lespinases Deposition, at Aliband i Aaret 1834 havde i Strasborg faaet tvende dybe Sabelhug i Hovedet af en Brygger, da han søgte at bilægge et Slagsmaal mellem nogle Militaire og Bryggerknegte, og at han var blevet afskediget af sin Tjeneste hos Viinhandler Batissa, fordi han havde nægtet denne at aflægge et forlangt falskt Vidnesbyrd.