Københavns Adresseavis, 1773-08-25
Kongens af Polen Tale, som han holdt i Senatet den 2 August for sine Mordere. Jeg fremstiller mig i Dag her paa dette Sted, ikke for at handle som Dommer, thi det kan jeg ikke være i denne Sag, men allene, for at aflegge et Sandheds Vidnesbyrd, hvilket ingen bedre kan giøre end jeg. At jeg endnu lever, har jeg ikkun denne Johan Kuzma (Koczinsky) at takke for, som nu staaer for alles vores Øyne: Thi i den Rat imellem den 3 og 4 November Aar 1771, da jeg allerede befandt mig i mine Røveres Hænder, hørte jeg meer end eengang, at de sagde til denne Kuzma, som da var deres Anfører; Tillad os, at vi maae hugge ham i Stykker. Men han allene har hvergang hindret og forekommet det. Han er det, som først efterhaanden bevægede de andre til en meere medlidende Behandling imod mig, ja endog ofte selv ved Befalinger og Trusseler tvang dem til adskillige Tienestesbeviisninger, som vare af yderste Nødvendighed for mig i de da værende Omstændigheder. Jeg vil ikkun anføre nogle til Exempel, Han tvang den ene til at give mig en Hue, en anden maatte laane mig sine Støvle; og dette var gandske vist den gang ingen ringe Velgierninger for mig, som i det verste Veyr og Regn denne Nat uden Hat paa Hovedet, med blodige Fødder uden Skoe og barfodet ved hvert Trin føelte nye undsigelige og ubeskrivelige Smerteer. Siden fik han paa en meget sindrig Maade begge hans Kammerater bort fra sig, og erkiendte mig strax for sin Konge, saasnart han ikkun var allene med mig, og kastede sig endog selv (da han dog havde Vaaben i Hænderne, og saae mig ubevæbnet, saaret og gandske udmattet for sig) frivillig ned for mine Fødder, og lovede at tiene mig, og det som endnu meere er, han underkastede sig gandske min Naade og min Villie, og blev hos mig for at tiene mig, da han dog havde Tid og Leylighed nok at komme bort. Han blev, og sagde mig derpaa følgende Ord: Jeg veed, at min Død er mig vis i Warschau, men jeg vil ikke forlade dem, førend jeg har ført dem derhen. Heraf rørt i mit inderste Hierte, gav jeg ham mit kongelige Ord, at jeg i sin Tild selv vilde være hans Livs Forsvar. Efter denne Forsikkring førte han mig ind i en Møllers Hytte, hvor jeg ventede paa en tilstrekkelig Bedekkelse fra Warschau, og imidlertid hvilede lidet, omtrent en Times Tid, paa en usel Seng. I denne Tid, som var saa kostbar for mig, blev han endda i visse Maader Herre over mit Liv, men endnu immer min Beskytter. Gandske vist maae han i dette Øyeblik selv have følet, at hans sidste Gierninger vare gode og priselige, han maae have sat sin heele Tillid til mit ham givne kongelige Ord, da han uden Tvang af fri Villie kom hid til Warschau under en saa stor Trængsel af Mennesker, som var om mig. Jngen kiendte ham; hundrede gange havde han kundet skiule sig eller undflye; Ney, han var den første, som fremstillede sig for mig paa Slottet, og dette var vist et Tegn til, at han havde Tillid til mig, og forlod sig paa mig; derfor maatte det heller ikke slaae ham feyl. - Jeg holder mit Løvte, jeg taler for ham og endda meere for mig. Jeg skulde regne mig det selv for en Skam og evig beklage det, om jeg imod min egen Villie skulde blive Aarsag til saadan en Mands Død, som adskillige Gange har reddet mit Liv, og givet mig et saa vigtigt Beviis paa hans Tillid til mig og mit kongelige Ord. Jeg tør vel ikke et Øyeblik tvivle paa, at de, ædle Dommere, ikke skulde have meget følelig fornummet, hvad deres Hierte i saa Fald kan fordre af dem. De lade ikke deres Konge være troløs! Deres Konge, som de elsker, hvorom de saa ofte har forsikkret mig; deres Konge, som Erindringen, om hans Frelse skulde vist koste meere, end Erindringen omhans Fare og Ulykke, ifald at den skulde døe, som har reddet hans Liv, og det derfor, fordi han havde forladt sig paa ham. De, mine Dommere, som saa ofte har tilbudet sig, at vove deres Liv og Blod for min Anseelse, de bringe dog ikke saadant Saar min Siel, som skulde være dødeligere for mig, end det, som jeg har haft i mit Legeme. Deres Dom, skulde den ikkun i nogen Maade falde ugunstig udover Kuzma, vilde ey lade mig være roelig indtil mit Lives sidste Øyeblik, min Befriers billede vilde svæve mig for Øynene, raabe om Hævn, gjøre mig ævige Bebreydelser, og kalde mig u aknemmelig og troløs. Som Polakker, der elsker mig, maae de sætte mig i Sikkerhed for saa arnsom Qvale, som Dommere betænke de dog dette, at Kuzma, om han endog een Gang har syndet, saa har han ved saa stor en Tieneste maaskee tildekket denne Forbrydelse, og giort den dobbelt got igien. Som vise Statskyndige, som Mennesker, og for alt andet som Christne ville de indsee, at det skulde være den største Uret, om man vilde hindre enhvers Bedring. Den heele Verden skulde man maatte lade henrette, om man saa haardt vilde straffe enhver forehaft Forbrydelse, endog saadan en, som endnu kunde blive forbedret; og i sær om Forbrydelsens Forehavende skulde straf fes, og den langt nyttigere Forbedring blive uden Belønning. Men jeg skulde giøre deres opklarede Jndsigter og deres gode Hierter Uret, om jeg vilde tvivle derpaa, at Kuzmaey skulde beholde sit Liv og blive frie, og jeg befrygter ikke, at min haarde Skjebne endog skulde udspende sig saa vidt, at den Tillid, paa hvilken jeg giver dem det meest levende Beriis, skulde være uden Virkning. Jeg har længe været tvivlraadig med mig selv, om jeg og skulde aabenbare min Meening for dem, i Henseende til de andre Fanger, eller og jeg ved en upartisk Tanthed skulde roelig opp ble deres vise og retfærdige Doms Udfald. Men et indvortes Kald, Overbeviisningens Røst, som er i min Siel, raader til mig, og befaler mig at tale, gjorde jeg det ikke, saa skulde mit Sind aldrig kunne tilfredsstille sig. Jeg beder dem, ædle Dommere, de erindre sig de da værende Tids Uroligheder og den Forvirring, da et enfoldigt og usplyst Folk, efter en det saa naturlig Tilbøyelighed, var meget lettroende; og da enhver, som ikkun var dristig, havde Ret til at befale, fordi ingen sagde ham imod. Man udvalgte altsaa af dette uforstandige Slags Folk saadanne, om hvilke man troede, at de som Soldater skulde være forbundne at adlyde, og som foretage saadan en Handling, ved hvilken de ikke forud saae Misgierningens Størrelse, men ikkun en militairisk Straf. Og da man til disse Folks endnu større Forbindelse brugte Religionen til Forevending, og ved haarde Løfter paalagde disse Enfoldiges Samvittig heder Lenker, og gjorde dem gandske frygtagtige: saa holdte disse den største Forbrydelse just ikke for at være større, endAlndigheden. Naar de nu ere Forbrydere, uden at have Jndsigt om deres Misgiernings Størrelse i sin hele Omkrede, vil man da vel endnu kunde kalde dem saa straffærdige, Og ere de ikke saa strafværdige, hvor vil man da kande straffe dem saa haardt og strengt: Ved Lønn og Rærker ophidsede man saadanne Folk imod mig, som vel vare dristige og følgagtige, men som efter deres Stand og Opdragelse ikke kunde giøre Forskel paa, hvad der var sandt eller usandt. Nu seer de der for deres Øyne de fremmede Kunstarebs ulykkelige Slagtoffere; de har allerede i hele 2 Aar haaret Lænker og Baand i Fængselet, og ved saa længe at taale den jammerligste Tilstand, har de vist allerede for den største Deel afdødet og forsonet en Forbrydelse, hvis Vigtighed og Omlang de ikke kiendte. Fader, forlad dem; thi de vide ikke, hvad de giøre. Saa talede Gud til Gud. Hvorfor vilde de tale ander- Jeg er den fornærmede, der er min ledes: Sag, jeg er den, som beder og besvære dem, at intet Blod Om deres Kierlighed og Agt maar udgydes. - for mig har nogensinde bragt dem til den medlidenhedsfulde Overbeviisning, at jeg uskyldig har de saa meget, og at min oprigtige Kierlighed for mit Fæderneland, og min uafbendte Omsorg for dets Tieneste ikke synes at fortiene saa mange ubehagelige og fortrædelige Begegnelser: saa staaer det ikkun til dem, at lade mig vederfares en stor Lettelse og Vederqvægelse. De bevilge mig disse Fangers Liv. Jeg vil antage det som den skiønneste Foræring iblant alle Foræringer fra dem. Saa længe jeg lever, skal jeg bevise dem den største Erkiendtlighed derfor. Og naar tilsidst Naturens Løb ogsaa vil føre mit ved saa mange Bekymringer udtømmede Lives Maal hid, skal jeg i det mindste døe med meere Rolighed og Fornøyelse, naar den ønskelige Følge af min nærværende Bøn til dem med en mit Hiertes desto større Tillid skal ledsage mine sidste Ord: Forlad os Herre, som vi forlade.