Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-08-21
Om Recensionen over Corregio. i Sluttet.) Kun saaledes kan man forklare sig Enfoldigheder, som den, at fiscalisere en Forf. som Upatriot, fordi han finder sig bedre i det venlige Syden end i det forfuldede Nord. Derfor kan han ikke begribe at Phantasus kan være en tro Ven. Eller at man kan sige, et Land at være omgjæret af alskens Storme og Uveir. Naar Rec. derfor taler om det sandseligt følelige (nemlig Kunstfremstillinger), mener han jeg taler om "Mad og Drikke" (risum teneatis) og finder saaledes meget naturligt dette Udtryk, at en Saadan Nydelse er en ubevidst Tummel," snurrigt. Fremdeles skal det være en løierlig Feil, at sig med Glæde (2: gjerne) beskjæftiger Sjælen sig med Jndtrykket af den nydte Fryd." Hvad er vel Erindring uden Sjælens Beskjæftigelse med det tilbageblevne Jndtryk af den nydte Fryd, Og med Erindringer kan Sjælen dog vel med Glæde beskjæftige sig. At erkjende Angelo for en brusende Character, finder Dilettanten mageløst urigtigt, ja det giver ham endog Anledning til et phantasisk Udbrud om Kunstkjenderes Tilværelse i Helsingøer. Hvorfor, "Fordi," siger han, (man lægge dog Mærke til Distinctionen) "A. er ikke en brusende Character, men - en opfarende. At Simpelhed kan slynge sig om Storhed, er en Lignelse som disse unge Mennesker bruge, siger denne vise Olding paa 25 Aar. Som om indre Simplicitet ikke kunde slynge sig om indre Storhed; og just derved gjøre denne saa saare elskelig. Er det da virkelig Dumhed, at han ikke kan eller Ondskab at han ikke vil forstaa dette, Den paaankede Ulogiskhed p. 9 er ogsaa værd at mærke. Har Digteren eiendommelig Kraft, da vil man af hans Udførelse let kunne slutte sig til Æmnets Beskaffenhed. J et rigt tragisk Æmne vilde Ø. neppe indpine saa heterogene Ting som her, der ligge aldeles uden for Tingen. Just at han maa voldsomt udspile alt, indblande uvedkommende Dele &c. (vid. Recensionen) viser noksom det utilstrækkelige i Æmnet. Er denne Slutningsmaade ulogisk Fremdeles kan han ikke begribe, ja finder endog en Modsigelse i min Paastand, at "Malerens Historie kan være rørende; at man heel vel kan føle Medlidenhed med C. som Menneske, Person, enkelt Væsen, uden at derfor hans Ulykker, behandlede i et tragisk Kunstværk, skal kunne interessere os, thi dertil udfordres, at det Slette, det Foragtelige, hvormed han kjæmper, ogsaa skal fremstilles i Opposition med det Gode, som aldrig vil kunne opvække rene tragiske Følelser." At i den første Sætning tales om C. som en Enkelthed, i den anden om C. som et tragiske Heelt, kan Dilettanten ikke begribe. At Medlidenhed og luttret Afskye" er gammelt Snak, kunde man vente sig af hans Uvidenhed. Hvor comisk blinger derfor hans Forsikkring, at han ikke skjøtter om at spilde en Undersøgelse om Tragediens Grundprinciper paa Rec." Den Jammerlige, som paa det lidet nær han har opsnappet ved at høre æsthetiske Vedkommende tale, kjender aldeles intet til Æsthetiken. - Hvor herligt klinger det derfor, at han taler om Shaksp. og Goethe som to Dverge, der ikke naae til Øs. Kjæmpehofte. Jo! han kjender S. og Goethe, det maa man lade ham. Dog, det er maaskee Patriotismus at nedsætte især Engellænderen for vor Landsmand, om hvilken den upatriotiske Rec. naturligviis intet tør dømme. Jmidlertid har Rec. dog stedse gjort mere af den, der lagde Grundstenen, end den som oven paa denne opførte noget ret skiønt, og i hvad andet Forhold end dette staaer Ø. vel til S. og især Gothe, hvor meget end borneret Partiaand skriger derimod.