Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1777-11-07
de, agen den. 7 Novem. Amuraths Ring. En orientalsk Fortælling. Amurath, Sultan over Orienten, Folkenes Dommere, Modgangs Discipel, erindre dig de forunderlige Ting, der ere hendet dig i dine Dage. Maatte de, som tør kalde Forsynets Veie i Tvivl, blive bragte til at tie, og lære at blive kloge, De Hovmodige ydmyge sig og komme saa til Ære, Sandsernes Trælle forbedre sig, og blive lyksalige. Dødens Engel havde tillukt Øinene paa Sultan Abra din, min Fader, og ieg fulgte efter ham paa Thronen i min Alders 18de Aar. Mit Gemyt, som var bleven ydmyget ved Sorg, overgav sig saar til Følelser af Menneskelighed og Mildhed; jeg var følesløs ved Kronens Glands; jeg hørte med Væmmelse paa hykkelse Taller, og jeg tog med Koldsindighed imod de Herrers Hyldings=Beviisninger, som krøbe for mine Fødder. Jeg havde Hiertet stedse fuldt af Ærbødighed og Kierlighed for min Fader, og efter hans Død erindrede jeg mig bestandigen de Prøver, som han havde givet mig paa sin ømme Kierlighed. Jeg kaldte tit tilbage i min Hukommelse det skræksomme Øieblik, da han med halvafbrudte Ord anbefalede mig Himmelen, og i Dødens Striid trykkede min Haand. Da jeg en Dag havde efter Maaltidet indsluttet mig i hans Cabinet, aflagde jeg en Besøgelse ved hans Grav. Jeg kastede mig ned paa Jorden ved dette Gravsted; Sorrig opfyldte mine Øine med Graad, og sønlig Kierlighed, brændte i min Barm. Jeg fandt med eet, at jeg blev slagen paa Skulderen ligesom med en Green, og da jeg saae mig om, blev jeg en Mand var, hvis Øine vare funklende som Lyset, og hans Skiæg hvidere end Sneen. " Jeg " er, sagde han til mig, den Aand Syndarac, en Ven at din Fader Abradin, som var en Skræk for sine Fiender, og sit Folks Længsel; som, naar han smillede, opfyldte " alting med Fryd, ligesom Solens Opgang, og naar han gjorde en suur Mine, var det ligesaa forfærdeligt, som et Uveir. Overlad dig til min Førelse, og du skal blive " ham liig. Jeg bukkede mig lige ned til Jorden, for at tilkiendegive min Erkiendtlighed og Underdanighed, og han satte paa min venstre Haand mellemste Finger en Ring, hvori ieg saae der var indfattet en Rubin af mørkerød Farve, og en forunderlig Glands.  Denne Ring, sagde han, skal lære dig at skielne Grændserne imellem det Gode og det Onde, saa at du kan kiende begge Deeles Natur og Øiemmeed, uden at veie de langt udeværende Følger af " dine Handlinger. Vær da agtpaagivende paa denne stille Paamindelse. Naar Ringen i en Hast trykker din Finger, og Rubinen bliver bleeg, saa staae strax af fra det, " som du haver for, og lad saadan en Gierning være dig indpræntet i Hukommelsen som en Overtrædelse af Rets og billigheds Regler. Tag imod min Gave som et Pant" paa din Lyksalighed og Ære, og skil dig ikke noget Øie" blik af med den. Jeg imodtog denne Ring med en Følelse af Taknemmelighed, som ieg forgieves søgte at udtrykke, og med en Forundring, som bragte mig til Taushed. Aanden blev min Forvirring var, og forsvandt efter at have seet mig an med en Smiil fald af Godhed. Den første Maaned var jeg saa agtpaagivende og forsigtig, at den Fornøielse at tænke paa, at min Ring ikke havde tilkiendegivet mig nogen Feil, ikke blev formindsket uden alene ved den Tvivl, jeg havde om dens Kraft. Jeg gjorde mig Fliid med Regierings Sagerne, og min Sorg tog af efterhaanden, som ieg fik andre Ting at tænke paa. Af Frygt for at mine unge Hoffolk skulde synes, at jeg for længe opsatte de offentlige Fornøielser, besluttede jeg at tage paa Løve=Jagt; men endskiønt jeg havde anordnet denne Forlystelse meere for andres Fornøielses Skyld, end for min egen, fornam jeg dog, at min sædvanlige Hidsighed kom igien hos mig, saasnart ieg var kommen ud i Marken. Jeg blev varm ved at sætte efter Vildtet, jeg fortsatte Jagten, som blev uheldig og alt for langvarig, og jeg kom hiem træt og misfornøiet.