Ribe Stifts Adresseaviser, 1794-12-05
Amsterdam den 24de Septbr. 1794. (De andre to Breve ere indførte i No. 48.) Min Herre! Landet er forloren. - Der er ingen Redning meere. - Vismaa nu, saasnart mueligt, slutte Fred o. s. v. Hvor meget jeg end selv ønsker Fred, kan jeg dog ikke udtrykke, med hvor stor Smerte, jeg i Dag har erfaret de Bestræbelser, som man, ved at udsprede allehaande foruroeliggende Efterretninger, har anvendt for at indjage de gode Borgere og Undersaattere den Slaviske Frygt og Angest, som de anførte Udraab have meere end eengang aftvunget dem. Jeg seer altsaa, mine kiere Landsmænd, at den gamle Philopatrius maa igien oplive eders Mod. Han troede allerede at have gjort dette ved sit første Brev, men til sin Bedrøvelse erfarer han, at J endnu ikke ganske have fattet den roelige Tapperhed og det uforfærdede Mod, som har forskaffet eders brave Forfædre saa meget Berømmelse midt under de Storme, som de maatte udstaae. Jeg vil derfor i dette Brev nok engang paatage mig at bevise saa kort og grundigt, som det er mueligt, disse tre efterfølgende Punkter: 1. At det er physisk og moralsk umueligt,, at den i dette Feldttog i aldeles undertvinger Republiken, og endnu mindre Holland. 2. Frygt for indvortes Oprør er aldeles ugrundet. 3. At det Øiemmeed, hvortil man vil betiene sig af denne Opstand, nemlig til at slutte en særskildt Fred, er ligeledes ikke muelig, at naae. Til større Korthed og Tydelighed vil jeg mestendeels fremsætte mine Beviser i Spørgsmaal, og begynde fra sidste Puukt, efterdi, naar det eengang er afgjort, at der gives ingen Muelighed til at erholde en særskildt Fred, Beviiset for de to første Punkter vil da være mine Landsmænd desto behageligere. Jeg kommer altsaa fra neden af til tredie Punkt. Med hvem skulle vi slutte en særskildt Fred, Med vore Allieredes Fiende. – Vore Allierede vilde derved ikke allene tabe vor Medvirkning, (hvorved dem sandelig for nærværende Tid just ikke skeete stor Afbræk, da den er indskrænket til eget Forsvar.) - men de vilde og derved tabe Tiførsel fra vor Side af Alt det, som behøves til deres Armeers Underholdning; thi saadan Tilførsel vilde stedse stride imod den Neutralitet, som vi ved at slutte en særskildt Fred maatte antage. - Desuden maatte de allierede Troppers Bortgang fra vort Gebeet naturligviis blive et af de første Vilkaar i en særskildt Fred; - Men hvo vil tvinge dem dertil, – Vi? – Dertil seer jeg intet Middel. - Skulle de Franske giøre det? Disse kunne vel bringe dem til at trække tilbage, efterdi dette synes nu at være begges System; men denne Tilbagemarsch vil stedse være og blive paa vort Gebeet, især af den ene Allierede. - Vi skulle altsaa have to Fiender i Stedet for een. Sætter eder desuden engang i disse Allieredes Sted, af hvilke den ene har længer end to Aar været eders Befrier, og den anden er nu eders nærmeste Beskytter. Skal denne sidste, for at føie eder, retirere sig over Tydskland til England, Dette vilde være en temmelig stor Omve. - Skaldet altsaa skee igiennem eders Gebeet? – Der ville J maaskee gjerne samtykke, ja Fienden ogsaa, naar denne ikkun blev Sejerherre; thi da havde han vundet Spil. Men spørger, eder selv engang oprigtig om de Allierede kunne ansee dette med Ligegyldighed? – Sandelig ikke! - Jeg tilstaaer gierne, at det er meget tungt og ubehageligt at være tvungen paa saadan Maade; men hvad skal jeg sige? – Det er en Følge af de Omstændigheder, hvori Frankerig har sat os, ved at overfalde os med Krig, uden at Anledning dertil var givet fra vor Side. Med eet Ord, det er nu ikke anderledes, og paa en særskildt Fred er forgieves at tænke. Nu til anden Punkt. Naar Hensigten af Truselen med den indenlandske Opstand paa denne Maade ikke lader sig opnaae, behøves der vel da mange Ord til at bevise, at Frygten for denne Opstand er ugrundet? – Hvo ere vel de, som skulle begynde denne Opstand, Er det dem, som vi pleie at kalde vore indenlandske Patrioter, – Men disse ere, alt for snilde til, at de ikke skulde føle Vegten af det, som jeg allerede har sagt. Jeg kiender endog personlig iblandt dem, mange brave Folk, som have alt formeget at tabe, og tillige ere alt for kloge til, at de ikke skulde indsee, at de Allierede ved saadan Manoeuvre naturligviis maa i Gierningen blive vore Fiender, og for deres eget Opholds Skyld nødes til at arbeide imod denne Mandeuvre, hvilket de og beqvemt kunne giøre, da de allerede ere paa vort Ge beer, og altsaa komne Fienden i Forveien; thi Englænderne staae jo allerede derinde, og Østerrigerne kunne komme derind, naar de ville, uden at vi, eller nogen anden kunne hindre det. Men endnu eet Ord om den befrygtede Opstand, - thi denne ugrundede Bekymring kan jeg aldeles ikke fordrage. Hvorledes er det mueligt, at der kan findes Folk, som kan have denne Bekymring et Øieblik, Tænker man da, at vore troe og redelige Borgere, hvoraf Mængden er god og brav, - eller at vore ærlige Bønder, som forresten meget godt indsee deres egen Fordeel, ihvor venskabelig og kierlig man endog vil søge at foresnakke eller forelæse den sligt, ere saa eenfoldige, at de ikke skulde mærke den Slange, som ligger skiult i Græsset, og at for dem er, ligesom i Frankerig, hvor Folket sukker efter Fred og Rolighed, ved den indbildte Friehed og Lighed intet andet at vinde end Mangel paa Arbeide, Hungersnød og Reqvisitioner? – Troer man, at vore Kiøbmænd og Rentenerere, som meget vel vide, at de herfra kunne sælge deres Vahre og udsætte deres Penge, hvorhen de lyste, ligeledes ikke indsee, at, om Fienden kom herind, var det ude med Handelsfriheden, thi da maatte baade Vahre og Penge bringes til Frankerig, og de beholdt allene Papiret. Det er altsaa paa nye beviist, at de befrygtede Oprør ere idel Hiernespind, hvorved vore undvigte saa kaldte Batavier, og nogle faa, som her staae i Forstaaelse med dem, fordi de have intet at tabe, og under Titel af en Commission for det almindelige Vel søge, i Breve uden Navn at afskrække brave Øvrigheder fra deres Pligt. Nu til tredie Punkt: at det er Fienden physisk og moralsk umueligt at undertvinge Republiken, og endnu langtmindre Holland. At bevise dette vil nu vist være for eder, mine værdigste Landsmænd, og for mig et behageligt Arbeide; men jeg har allerede gjort det i mine to forrige Breve, og jeg skammer mig næsten, at jeg endnu maa legge noget hertil. Jeg ønsker altsaa, at J læse disse to Breve nok engang. J skulle da see, at jeg har viisteder i det første, eders Fædrenelands politiske Værd i Hensigt til Europa. Denne politiske Værd er af saadan beskaffenhed, at ingen af alle enropælske Magter kan tillade det, at en anden er i Besiddelse deraf. For at overbevises herom, behøve J allene at begynde denne Republiks Historie med Keiser Carl den femte, ikke for deri at søge, hvorledes Partierne i Republiken ere opkomne, og hvilke Skændig heder det ene har anført imod det andet, (dette er vor studerende Ungdoms sedvanlige Slendrian) - men for deraf at øse almindelige trøstelige Sandheder, og fornemmelig dem, som jeg just nu har anført ). I mit andet Brev har jeg søgt at opmuntre eder til Fædrenelandets Forsvar, ved at fremstille for eder dets Værdie fra en anden Synspunkt, - nemlig dets Rigdom, blomstrende Tilstand og Lyksalighed; derfor har jeg viist, af hvilke Farer Redelighed og Mod, forenede med Himmelens Velsignelse, have reddet samme meere end eengang, - som iblandt andre i det ulykkelige Aar 1672, med hvilket vor nu værende Tilstand er ikke at ligne. Men behøves det vel her at giennemløbe Fædrenelandets Historie, Ne, dette er allerede skeet. Jeg vil altsaa endnu giøre een Anmærkning over denne Punkt, for at tilintetgiøre den Frygt, hvormed man har søgt at udslette de Jndtryk af Mod og Tapperhed, som jeg har stræbt at indgyde eder; jeg meener den nye Retirade saa vel af Englænderne til vort Gebeet ved Maas i Geldern, som af Østerrigerne til Egnen ved Ruhr. - O! nu var Alt igien forloren. Tvertimod, mine Venner, jeg anseer denne Retirade, der skeete med saa lidet Tab, fordet Lykkeligste, som kunde møde os. Erindret eder, at det kommer allene an paa at udholde dette Feldttog, som jeg har beviist i mit første Brev. Vare nu Armeerne, da de paa nye med alt for stor Driftighed rykkede frem, i den korte Tid, som endnu var tilovers af dette Feldttog, ganske blevne slagne, saa havde det unegteligt seet ilde ud for os. Nu have vi dem ganske til vort locale Forsvar, og, om endog den heele østerrigske Armee trak sig hen til Rhinen, saa befrygtede jeg dog intet; thi efter Vidnesbyrd af de største Generaler i dette og forrige Aarhundrede er en Armee af tredive tusende Mand, fornemmelig paa denne Aarstid, tilstrækkelig til at forsvare vore Grændser paa denne Side. Den engelske Armee allene er stærkere, og kan stedse trække sig bag Canalen ved Greb, og siden i Nødsfald bag de saa kaldte smaa Fæstningsværker. Der bliver endog ingen anden Retirade, end denne, tilovers for dem, om de vilde gaae tilbage til deres eget Land; og om de giøre dette, saa er dog, endskiønt de ere besværlige Hielpere, Nordholland, Amstelland og en stor Deel af Sydholland dækket. J see, at jeg med Flid forestiller Tilstanden saa farlig, som jeg kan; saadan var den, og endnu værre, i Aaret 1672, men jeg troer ingen. lunde at det vil komme saa vidt. - Hvad See ind og de øvrige sydlige Deele af Holland angaaer, saa ere samme bedre dækkede og deres Vande og Pladser bedre besatte, end for to Aar, da Dumourier allerede var ved MoerdykDette synes Fienden selv at indsee, da han mestendeels har trukket sig tilbage fra disse Egne. Han maa altsaa for det første standse ved Mastricht; der finder han, som i alle vore Grændsestæder, tappre Commanderende, og brave, til Jlden allerede vante Tropper og Besætninger. Jmidlertid kommer Vinteren. Da kan man i Rolighed, om det behøves, arbeide paa Fred. Fienden ønsker den ligesaameget, som vi. Til Beviis tiener Moniteuren, og de langt mildere Taler i Conventen af dens nu værende Anførere, samt de allerede holdte Raadslagninger, hvorledes man kan skaffe de tilbagevendende Tropper Belønninger og Arbeide, thi her trykker Skoen dem meest. Frygter i det øvrige ikke, værdigste Landsmænd at blive udelukte ved den almindelige Fredslutning, om J. end ikke ere de første, som begynde paa dette Arbeide. Eders Allierede kiende deres egen Fordeel alt for vel til, at de skulde overlade eder til Bytte for den fælleds Fiende, naar J ikkun blive roelige, anvende al Flid paa at bringe eders Forsvarlinie i Orden, hverve Folk af Landets Jndfødte, og vedblive at forstrække hertil de nødvendige Penge. Saadan er Sagernes virkelige Tilstand. J see heraf, at Veien til at frelse os ved naturlige Midler staaer endnu aaben for Forsynet, og at her altsaa behøves ligesaa lidet at tage Tilflugt til Underværker, som at tabe Modet ved Spot af hine Oprørere, der - som fordum - spørge, hvor er nu Nederlændernes Gud, Jeg har nu sagt Alt, og har den Ære, at forblive o. s. v.