Corsaren, 1844-11-15
Kortfattet Fædrelandshistorie. 3die Capitel. (Rolf og hans Svoger.) Aar 520, en Vinterdag, om Middagen Kl. 12, traadte Rolf Krake ud paa Altanen af sit Palais i Leire, kyssede paa Fingeren af dem, der udraabte ham til Konge, lovede i sin Glæde Alt hvad man bad ham om, betalte sine Creditorer og gav et gyseligt Balvare. Men der var stor Forskiel paa et Balpare dengang og nu; dengang kom Gjæsterne i Pandser og Plade, istedetfor at de nu komme i hvid atlaskes Vest og sorte Knæbeenklæder og idethøieste slaae Skræderen en Plade, dengang drak de dem fulde i Mjød og Sloge hinanden Kjøbbenene i Hovedet, istedetfor at de nu beruse sig i Glæde og Herskerens Smil og lade Champagnen slaae i Hovedet; dengang kom Præsterne ikke med, for ikke at give Forargelse, og Kongerne fortjente selv Pengene til den hele Stads paa deres Ledingstog, istedetfor i - kort: der var stor Forskiel paa dengang og nu. Hvad Rolf Krake angaaer, da var han en meget elsket Monark. Man har rigtignok ikke andet Beviis derfor, end at hans Politiminister altid udbragte hans Skaal med en smuk Tale, der bugnede af Kjærlighed, naar der var Gilde; men hvilken dansk Undersaat finder ikke det Beviis slaaende, som kan hentes fra en Politiminister, Til denne Kjærlighed bidrog det vist ogsaa en Deel, at der ved hans Taffel daglig spistes 60 Oxer og 200 Faar. Han var forresten den første Konge, der havde en Garde, som dengang bestod af Kæmper, der maatte stride for Sold, ligesom den nu bestaaer af hvie Mennesker, der gaae paa Sold. Dens Officierer kaldtes "Berserker"; formodenlig fordi de bare en Slags Serk af Staalringe, som bestyttede dem for de fjendtlige Pile, og vare meget mandige. Vore Gardeofficierer skulle nedstamme fra dem; saameget er under alle Omstændigheder vist, at mange af dem endnu i vore Dage vise en saadan Mandighed, at de gjerne kunde fortjene Navnet Berserker. Med denne Garde levede Rolf Krake i Fryd og Gammen, havde hverken Sorg for Statseenhed eller Successionslov, drog engang imellem i Krig, ligesaa let som man nu tager paa Jagt, og gjorde sin Svoger, Hertug Hjartvar, til Jarl eller Statholder over en af fine Provindser. Disse velsignede Svogerskaber have nu altid været Danmarks Ulykke, saaledes ogsaa denne Gang. Hr. Hjartvar kunde nemlig ikke lide at være sin Svogers Underdan, men vilde være Souverain, og da han ikke kom saa godt ud af det med Rolf Krakes Kone, at han paa den Maade kunde vente at faae sin Villie, og demagogische Umtriebe ikke vare i Mode dengang, saa besluttede han kort og godt at myrde Kongen. Han tilsagde da Rolf sit Besøg, og da denne havde gjort et nyt Laan og solgt en af sine Smaaøer for at tractere ham, saa vilde Hjartvar ikke blive borte, men kom seilende op ad Jssefjorden. Snurrigt nok, høie Fremmedes Besøg har heller aldrig været godt for Danmark, hvad Under derfor, at ogsaa dette Besøg tog en Ende med Forfærdelse. Nolf beværtede sine Gjæster med den største Forekommenhed, og ved denne Leilighed drak alle hans Kæmper sig fulde, hvilket var ganske naturligt, dengang var der jo ingen anden Garde. Derpaa anrettede Hjartvar et Blodbad, der var endnu større end det, Leerbeck nogensinde har anrettet; Rolf og alle hans Kæmper vare saa redningsløse fortabte som Frifindelsesdomme, der indankes for Høiesteret; yderst faa, kom levende derfra. Stor Skade, at "Berlingske" ikke var til dengang, det havde ret været en "frygtelig Misgjerning" i dens Smag. Vi komme nu til en Deel af Historien, som der hører ligesaa meget Mod til at læse, som om det var kongelige Lovudkast til Stænderne, og da vi ikke ville vise den samme Grusomhed imod vore Læsere, som David og Stenfeldt have vist imod Abonnenterne paa Roeskilde Stændertidende, saa ville vi overspring den; dog maa man ikke troe, det er af Mangel paa Konger, tvertimod, der er saa fuldt af dem, som af Trykseil i Aftenbladet"; men der er ingen fast Orden eller Tidsfølge, de flyde løse omkring i Historier som f. Ex. Bollerne i en Terrin Kjødsuppe.