Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-03-28
Nyeste. Skilderie af Kjøbenhavn. aganzoseFemtende Aargang. No. 25. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 28 Marti 1818. Om Skatter og deres Natur. da (Forts.; see No. 21.)De, som raade til at belægge Luxusartikler med høie Afgivter, fordi disse synes at være undværlige og Afgivterne altsaa frivillige, betragte Sagen fra en falsk Synspunkt. Kan man ikke uden at qvæle Fliden og berøve den Flittige Lønnen for sin Anstrængelse, undertrykke al Luxus, saa kan man endnu mindre, uden at frembringe end skadeligere Virkninger, forøge Afgivterne af saadan Luxus, i den Tanke at den er undværlig og frivillig. Stændernes Forskjellighed er nu eengang til, og Lysten til, i sin hele Levemaade at vise de ydere Tegn paa denne Forskjellighed, det være nu i Stand eller Rigdom, eengang saa rodfæstet, at man ikke uden at omskabe vor hele Forfatning, vilde kunne udrydde Attraaen efter at vise sig, og, som det almindeligen hedder, at være Folk lig. Man siger nok, lad de Fruentimmer, der ville gaae i Fløiel, Silke, Tyl, kun betale en høi Told; det er noget, de godt kunne undvære. Men hvo er det, der maa skaffe Pengene til disse Tøier, ikke Konen, ikke Datteren, men Manden, Faderen. Hvo er det, som begge plage for Pengene, eller, som Kræmmeren præsenterer Regningen, naar Varerne ere tagne paa Credit, Er det ikke Manden, Vil man svare: Manden bør være Mand, Faderen bør være Fader, og nægte at give sin Kone eller Datter Penge til Ting, de kunde undvære, saa betænke man først, hvor vanskeligt dette i det Practiske er. Nægte sin Kone, sit Barn, hvad hundrede Naboersker, Tanter, Svigerinder, Cousiner have - hvor mange kunne, hvor mange ville det, Opoffre sin Huusfred, sin Rolighed, modsætte sig som en Attila Amors Brandpile og Hymens congrevske Raquetter, for en Ripsfløiels Pelts eller Levantins Kaabes Skyld, hvo gider vel dette, om han ogsaa kunde det? Dertil kommer endnu, at de fleste Fædre troe, at kunne befordre deres Døttres tilkommende Lykke, ved at klæde dem efter Moden, ved at lade dem være Folk lig. Disse saakaldte Luxusartikler ere altsaa ikke saa undværlige, som Mange troe, og Manden er det, paa hvem deres Tryk i hvert Tilfælde falder. Følgerne af disse Artiklers Dyrhed ere derfor ofte sørgeligere, end man sædvanligen troer. For at leve over sin Ævne, maa man anstrænge sig over sin Ævne; Anstrængelsen er forbunden med Fare, og Faren leder ofte til Ødelæggelse, Bettelstav og Skjændsel. Ulykkerne i de fleste Familier vilde i vore Dage ikke have været saa mange og saa store, dersom det Kjøn, der ved sine Ynders Tryllekraft endog kan tvinge en Herkules til at spinde, var lidt mindre qvindelig, og ved enhver Leilighed ikke erindrede os om, hvad dets første Stammemoder har været. - Vi troe saaledes tilstrækkeligen at have gjendrevet den Mening, at Afgivter af Luxusartikler altid ere frivillige, fordi de synes undværlige. Mod Oppebærelsesmaaden af Forbrugsskatter, hvortil vi regne Told, Accise, &c., har man havt meget at indvende. Den Hær af Betjenter, der maa lønnes, koster Staten uhyre Summer, i det mindste halv saa meget, som hele Skatten indbringer. Den indskrænket Borgernes naturlige Frihed, ved at lade dem bevogte som Mistænkelige, gjennemsøge deres Gjemmer, udsætte dem for ubehøvlede Underbetjenters Uhøfligheder o. s. v. Den fordærver Sædeligheden, ved at aabne Døre for Bestikkelse, ved at friste Vindesygen, ved at lede til hellige Løvters Brydelse. Den forleder selv den Retskafne, blot for at undgaae Formernes store Besværlighed, til at overtræde Toldlovene. Adskillige Statsoeconomer have derfor raadet Regjeringerne, ene for Moralitetens Skyld, at afskaffe dette Slags Skatter. Men Staterne have nu eengang en Jndkomst deraf, som de ikke letteligen vilde kunne undvære, og i Tilfælde af, at den skulde henlægges under andre Skatter, f.Ex. af Jordens Frembringelse, vilde tilveiebringe et saa meget ubehageligere Jndtryk, som Vanen har gjort de gamle Skatter taalelige, og man ikke igjen saa snart vil kunne vænne sig til den ny Forøgelse i en anden allerede existerende Skat. Men dog kan det ikke nægtes, at det man har at indvende især mod Toldafgivters Oppebærelsesmaade i Almindelighed, for en stor Deel er grundet. J enhver Stat, hvor man ønsker at fremme Moraliteten, burde man derfor søge, i det mindste at indskrænke Toldafgivterne saa meget som mueligt. Har nogen drevet dette System til en forhen ukiendt Høide, saa var det Napoleon, men hvad udrettede han med den Hær af Paapassere og Lurere, der, lige fra Pofloden til Elbens Bredder, skulde holde Contrebande, som under ham fik en alt for udbredt Betydning, udefra de Stater, der stode under hans Jndflydelse? Man oversvømmede ligefuldt Fastlandet dermed, og kun den enkelte Uforsigtige blev et Offer for en grusom Statsklogskab, der endog fastsatte Brændemærkestraf for Toldsvig. Da offentlige Tidender fortalte os i de Dage virkeligen et Exempel paa et ungt Menneske, som denne Straf blev fuldført paa. Vist nok var Hensigten af Douanielinien mere at holde engelske Varer ude fra Fastlandet, end at sikkre sig Toldindtægterne, men Vi ninger deraf beviste dog tilfulde, at deslige Foranstaltninger, der komme i saa stor Strid med den mægtige Drivefjeder for menneskelige Handlinger: Egenfordeel, langtfra ikke svare til den Nytte, man lover sig af dem. De vise tillige, at alle Oppebørsler, hvortil der udfordres alt som stort et Antal Oppebørselbetjenter, opsluge meere i Oppebørselsudgivter end de i reen Jndtægt yde. Skattevæsenets Historie under Ludvig XIV. Regjering stadfæster dette ogsaa paa det fuldkomneste; af Paalæggene, som vare stegne til den uhyre Sum 750 Mill. Livres, kom i Skatkamret egentligen ikke flere end 250 *). To Trediedele af det Hele vare saaledes aldeles tabte for Staten, og den eneste Nytte, den havde deraf, var den, at en stor Hob Mennesker levede af en Forretning, der var Folket til Byrde og Plage. Kotzebue, der er heldigst i at parodiere Tidsalderens comiske Sider, har skildret os i Lystspillet Jntermezzet det Latterlige i det Napoleonske Toldinqvisitionssystem. Visiteuren gjennemsøger den arme Landsbyjunkers Gjemmer, og overbeviser ham om, at Almanakken, Tobakken o. s. v. ere Contrebande med de fyndige Ord: Almanakken, Tobakken &c. er min, og Herren betaler Bøder, Hvor tilbøielig denne Digter end ellers er til at levere Carricaturer, saa maa enhver, der kjender det mindste til det napoleonske Toldvæsen, dog tilstaae, at han denne Gang ikke har overdrevet sine Skildringer. Men al hiin inqvisitorisk Strænghed uagtet opfandt Listen dog i hiin Tid Midler til at indsmugle forbudne Varer. (Fortsættes.)¬