Jyske Efterretninger, 1768-04-01
Langfre. vorledes skal jeg paa denne store ForsoningsFest, der er bestemt til den lidende Frelsers Hukommelse, ophøye dig, ævige ypperste Præst, Du som er Megler imellem Gud og de Faldne! Du hellige, ubesmittede Lam, mit Offer og min Gud, Du som er det Helliges Lov, de Fortabtes Glæde, de Bundnes Løser, de Dødes Liv, Synderes Retfærdighed, Salliges Herlighed, Englenes Forundring, Verdens Hielp! O du Salligheds Klippe, Jesu Christe den ævige og allerhøyeste Gulds Søn, min Siels Ære, mit Lys i Mørket, mit Liv i Døden, min Lyksalighed i Ævigheden, Med hvilken Tilbedelse skal jeg prise din forbarmende Kierlighed, der end og har fornedret sig til til en Følelse af alle mine Lidelser, O min Herre og min Gud alle mine Tanker og Forestillinger, ja Hiertets inderste Bevægelser henrykkes over en Barmhiertighed, der bevægede dig til at blive min Forsyning, og at lide Døden for mig, paa det jeg skulde evig leve. - Min Goel, min Gienløser har paa denne gode Dag (?) Dagen over alle Dage, den kiere dyre Fredag, eller Betalings og Straffens Dag, som den med Rette kaldes, fyldestgjort for alle Menneskers og for alle mine Synder; Hanhar tilfredsstilt alle den guddommelige Retfærdigheds Fordringer, og gjort Fred formedelst sit Korses Blod. Store Menneske Ven! trofaste Frelser, du som en kort Tid var forringet under Englene, og formedelst Dødens Lidelse blev kronet med Ære og Hæder, kast fra din Throne et Naade=Blik paa mig usle Synder, giør mig skikket til at tænke paa, at glædes ved, at ære og tilbede dig for dine udstandne Lidelser. Evige Forbarmere her er meget at legge Merke til, giv mig derfor Andagt og Opmerksomhed til at anvende disse frugtbare Betragtninger til en sand Omvendelse, en levende Troe, en daglig Helliggjørelse, saa jeg, fra nu af, meere og meere afdøer Synden og Verden for at leve i din Troe, hvile i dine Vunder, og blive ligedannet efter din Død. Jntet kan føde større, høyere, helligere, sodere og overflødigere Mængde af Tanker, end naar man unddrager sig fra Verdens Tummel, samler sine Tanker fra Adspredelsen, begiver sig til Ensomhed, og med stille Andagt, med levende Fyrrighed, brændende Kierlighed overlader sig gandske til en alvorlig Betragtning af sin Frelseres Lidelser; Thi i saadan Sinds Forfatning maae man sætte sig, om man ellers med en Paulo ey skal holde sig for, at vide noget, uden Jesum Christum og ham korsfæstet, i samme Tilstand befandt denne Hedningernes Apostel sig, da han prædikede Evangelium til Corinthen, han tænkte, med et saa inderlig rørt Hierte, () Rabinerne kaldte og deres Forsonings Fest, paa hvilken saa usædvanlig mange Offer=Dyr bleve slagtede, den gode Dag. Hierte, paa sin Frelser, at han ikke engang erindrede sig desuden at besidde andre Videnskaber. Men! - ach, hvor rare ere ikke disse Tanker for de fleeste Christne? - Hvor stort er derimod det Antal af dem, der forfalde af en Uordentlighed til den anden; der synde i alle deres Handlinger, og dog ville være Christne; Der, behærskede af Stolthed, foragte andre, opblæste af Indbildinger, over sine egne Fortienester, ere grumme, uforsonlige, hævn gierrige; Der, indtagne af Gierrighed, ey agte noget Bedragerie og Vold, naar de kuns kunne berige sig, der ere døve ved Arbeydernes Skrig, folesløse ved Enkers og Faderløses Taare, maalløse, naar Betrængte anraabe dem om Hielp Der ere ryggesløse i Vellyster og Uteerligheder, vældige til at drikke og iskiænke stærk Drik, for hvilke ingen Laster ere skiændige, naar de blot i deres Tieneste kunne ophøye sig og ver andre, og opsvinge sig til Ærens høyeste Spidse, som er deres vederstyggelige Afgud. Kunde vel disse Syndens Slaver, disse elendige og uværdige Siele, der lade sig bedrage og bedaare af Verden, der glemme deres Frelser og hans Lidelser, der ey allene nægte Gudfrygtigheds Kraft, men end og dets Skin, kunde disse, som giøre saadanne Ting, for hvilke de ere skyldige at døe, holdes for at kiende Christum, Ach Ney, De negte den Herre, som dem kjøbte, og føre over sig selv en hastig Fordervelse. Men - o min Gienløser, jeg vil ikke gjøre mig skyldig i saa skammelig en Utaknemmelighed; Thi Himmel og Jord maatte fordømme mig, om jeg kunde forglemme dig, dig, der har tegnet mig i dine blodige og giennemborede Hænder, paa det at du altid kunde tænke paa mig, saa grum vil jeg ikke være imod mig selv. Jeg vil betragte alle dine Piinsler, Jeg vil gaae til dit Kors, og lære af dig, hvorledes jeg skal elske dig, Achl lad dine Lidelsers Hukommelse ledsage mig paa alle mine Veye, hellige alle mine Tanker, vederqvæge mig i Livet, og omsider trøste mig i Døden. Ach! her aabner sig en Trøstes og Glædes Kilde for mig, naar jeg en allene i Dag, men herefter hver Uge, hver Dag, hver Time paa Dagen, hvert Qvarteer i Timen, indtil det sidste Minut og Øyeblik, da mit Livs Timeglas udrinder, giør mig mig den Betragtning: At jeg arme fortabte og fordømte Synder er ved J Esu Blod igienløst; Hvilken Trøst udflyder ikke deraf, Hvilken Tillid roedfæster sig ikke i min Siel? Hvilken Glæde bemægtiger sig ikke mit Sind? Saa jeg derfor kan slutte med disse hin gamle Lærefaders dyrebare og eftertænkelige Ord: Det er sødt, o allerfødeste 4 Erre J Esul at leve, arbeyde, lide og døe i din Tieneste, forund mig denne Lyksalighed, saa har jeg nok! Andres Tanker. Jie nu, vanhellig Sværm! J Lasters Slaver viger, Bøy nu dit Øre til udvalgte helligt Chor! Min hellig Fløyte op i Engle=Toner stiger. Den, jeg vil siunge om, er herlig, høy og stor I Himmel=Aander, der udraabe Herrens Dyder, Og, hellig er vor Gud, Jtone yndelig: Lær mig ret eders Greb, J mig en Jld indgyder. Jeg løftes op, o Gud Hvorhen. Jeg svinger mig Med suelle Vinger til de reene Seraphiner, Og med et himmelskt Sind alt Jordiskt undertriner. See nu hvor nærmer sig med Soeleklare Viinger. En Engle=Hær. Jeg vil i Flokken haste med. Selv Himlen siungende sig her til mig nedsvinger. Hvorhen, hvorhen bliv jeg saa hastig ført afsteds. Bort klare Castalin, bort Pindus. Jeg foragter De Qvægsølv Vande, der udvælde fra din Roed; Men jeg din Deylighed, o Golgatha, betragter, Hvorfra der flyder ud en Strøm Forsynings=Blod. O! hvilken salig Drik jeg sik, nu kan jeg siunge, Hvad ey kan siunges ret med nogen jordisk Tunge. Vlant Mordre hænger der, bespottet, fuldt af Smerte Et Menneske, som man snart ikke kiende kan, Onkværdigt, blodigt, bleegt med et beængstet Hierte. Det hæftigt slaaer, Man maae med Gysensee ham an. Seel Spyttet flyder ned af hans blaae slagne Kinder: Det styrknet Blod har skiult hans nogne Legeme: Hver jeg Hver Aare svolnet er, hvert Lem sin Smerte finder. Et Syn Raturen selv maae grues ved at see.... Hvo er vel det? Det er den Deyligste blant alle Fornuft sig frem, kan dig den Skikkelse befalde? - Den leer deraf. En Aand, der noget Høyre kiender, Seer denne Spot med et ret ynksomt Hierte an. Seel dette er det Sted, hvor Jcarus sig brænder: Det Sted, hvor Troen kan allene holde Stand. Et Øye, der kan frit paa Soelens Straaler stirre, En Aand, hvis Syn paa Gud allene fæstet staaer, Et Sind, der lar sig ey af Sandseligt forvirre, Opnaaer, hvad Viid, Fornuft og Stolthed ey formaaer. Om over andre du, o Siel! vil dig ophøye, For dette Menneske du maae dig da nedbøye. Sidstafvigte 23 Mart blev der i Wiborg holdet PræsteVielse af Hans Høyædle Høiærværdighed Hr. Biskop Woldike, hvis Text var af 2. Tim. 2, 15, hvoraf han i sin velsignede høye Alder med særdeles Vigeur, Fynd og Tydelighed forestillede. Den af en Lærere i sit Embede udkrævede. Retsindighed. Talen varede over 3 Qvart. og sluttedes med Opmuntring for Ordinando at føre sit Embede i Retsing. dighed, som den, der da havde Guds Ære at udbrede, GudsTieneste at udrette Gilds Villie til Synderes Frelse at forkynde og Guds Forsættelsers Fylde at forvente, sin egen Siel til Frelse Matth. 25,21. Derpaa prædikede Ordinatus Hr. Jens Galthen, Sognepræst til Hersom Bierregrav og Kleitrup Meenigheder, over den Deel af Passionen, der handlede om Overskriften paa Jesu Kors. Hans Exord. var af 3 Mos. B. 8, 9. Hr. Lud Munch, som i Forveien havde intimmeret, forklarede disse Jesu Ord til Peder: Fod mine Faar, Joh. 21, 17.