Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-08-06
J min anseelige Vaabensamling fandtes en kost har, veltilsleben Dolk. Denne lagde jeg bestandigen ved Siden af Sengen, og førend jeg slukkede Lyset, forsøgte jeg, om det maaskee kunde lykkes mig, at støde den skarpe Odd et Par Tommer dybt i Brystet. Men, da dette aldrig vilde lykkes, saa te jeg omsider over mig selv, gav Slip paa alle hypochondriske Griller, og besluttede at leve." Vi see her, hvorledes een af vort Aarhundredes største Mænd har vidst, at undertrykke et Forsæt, og bekjæmpe en Grille, der kunde ledet ham til hiint Rædselskridt, blot ved Fornuftens rigtige Anvendelse. Men Skade, at han ikke har underrettet os om Aarsagen til sit Forsæt, endskjøndt man af hans Ord: "at Selvmordsgrillen i hine herlige Fredstider, havde indsneget sig hos en ørkesløs Ungdom", maa slutte, at denne Aarsag ikke har været af Betydenhed. Men ligesom ikke enhver, der gaaer frugtsommelig med saa frygteligt et Forsæt, seer sig istand til at raisonnere over sin Tilstand, og allermindst med en Gothes Aandstyrke, saaledes har hver Tidsalders og hvert Lands Selvmordere deres særlige, caracteristiske, saavel moralske, som physiske Aarsager. Sieldent begaaes Selvmord af moralske Aarsager allene; sædvanligst ere de forenede med physiske. Sielens Harmonica kan ved tusinde udvortes Jndtryk og Tilstødelser blive forstemt, og vi kjende her Aarsag og Virkning for lidet, til at vi kunne fælde nogen afgjørende Dom over den Ulykkelige, der i denne sørgelige Forstemning, med egen Haand voldsomt overskjærer Livets Traad. Der forløb mange Aar, førend man vilde betragte den Livslede, der avler Selvmord, som en Sygdom, førend man vilde betænke, at Drivten til Livet hos hvert levende Væsen er saa mægtig, at den, der, endog af mindre betydelige Aarsager, ganske kan undertrykke den, og kaste sig frivilligen i Dødens Arme, nødvendigen maa befinde sig i en sygelig Tilstand. Vi bør altsaa beklage den Arme, der bærer et brændende Vesuv i sit Bryst, vi bør søge, physisk og moralsk, at lindre hans Tilstand, saalænge Hielp er muelig, og, naar han i sin Selv kamp, beseirende sig selv, er segnet, fælde en medlidende Taare paa hans Grav. At vor Tidsalder, meer end nogen anden, er skikket til, at udbrede den sygelige Pirkelighed, der forøger det Ubehageliges Jndtryk paa Sielen; der svækker Kraften til at bære Livets mange og mangehaande Besværligheder, derom er ingen Tvivl. Ligesom Fornødenhederne tiltage, Lyst til Nydelse og Vellevne stiger, saaledes maa ogsaa hiin Pirrelighed bestandigen voxe, og udbrede sine vilde Skud i Livets forskjellige Stillinger. Den yttrer sig hos de fleste ved en Vrentenhed og Ulyst til at søge og finde Behag i Naturens skyldfrie Glæder; den gaaer med Aarene over til Hypochondre, og fra denne til Livslede. Jo tidligere Aanden næsten i alle Stænder nuomstunder uddannes, jo mere Mennesket bortfjernes fra den simple Natur, desto tidligere svækkes dets aandige Kræfter, desmere uskikket gjøres det til at nyde Livets jevne Glæder, og finde Tilfredshed i Lidet; destomere stiger dets Selvfølelse, der forleder det til at gjøre overspændte Fordringer, og sørge over Tilsidesættelse og Miskjendelse, som den jevne Mand, bunden til sin Dont, og nøisom i sine Fordringer, saavel af Skjebnen som af Medmennesker, aldeles ikke kjender, Saa Manges evige Stræben efter at overflyve den Stand, de ere fødte i, at føre et mageligere og mere anseet og glimrende Liv end deres Fædre, der i Jevnhed levede og døde, deres Kald tro, som retskafne Mænd, afføder ikke sjeldent den Utilfredshed, Vrantenhed og Drillesyge, som nu ere saa almindelige blandt Menneskene. At denne sygelige Pirrelighed er smitsom, derom synes kun alt for mange Erfaringer at vidne. Ligesom man er glad med de Glade, saaledes er man ogsaa, selv imod sin Villie, sørgmodig med de Sørgmodige, naar man nødes til at være bestandigt iblandt dem, og der behøves kun ringe Omstændigheder at støde til, for at gjøre endog den Muntre, ved en saa sympathetisk Paavirkning, branten og nedslagen. Med alle sine tilsyneladende Lystigheder, har vor Tidsalder antagen en alt for alvorlig Caracteer, hvorom det umiskjendelige Hang til det Tragiske i Skuespil og Digte, saavelsom det fuldkomne Savn af det ægte Humoristiske og Glædeopvækkende i vor nyers Litteratur, synes tydeligen at bære Vidne omDet sande Frosind er forsvundet fra vore selskabelige Kredse; det lede, alle Lidenskaber i Oprør bringende, og hver Aandskraft fortærende Kortenspil, er traadt i dets Sted; den Glæde, som nu saa sjeldent findes i Hjertet, maa hentes fra Glassets Bund, og Forstanden maa tie før Munterheden kan komme til Orde Jo mere altsaa Tiden og Tidsomstændighederne, kunne stemme til Hypochondrie, den Planteskole, hvorfra Selvmordere sædvanlast udgaae, desto helligere er den Pligt, at gribe saadan Ulykkelige under Armene, saalange det endnu er Tid. Vor Hovedstad tæller blandt mange velgjørende og menneskekierlige Jndretninger et Jnstitut, saavel for Døvstumme, som for Blinde, skulde der ved mange Ædles samvirkende Bestræbelse ikke være mueligt, ogsaa at oprette et Sygehuus for Hypochondrister, hvis Hypochondrie har naaet en saadan Grad, at deraf kunde befrygtes, saavel fordem, som for deres Familier, farlige Følger, Vor Kongestad eier alt for mange Ædlinger, vor Regjering er alt for redebon til kraftigen, at understøtte hver menneskekierlig Stiftelse, til at en saadan Jders Udførelse kunde møde synderlig Vanskelighed. - J saadant et Sygehuus maatte der ikke blot anvendes physiske, men ogsaa moralske Lægemidler, da mange af dette Slags Syge maaskee lettere kunde helbredes pisechologisk, end medicinsk. Man har saa meget større Grund, til at ønske et saadant Sygehuus, som desværre Hypochondrie i Almindelighed er af det Slags Sygdomme, der enten betragtes som blot indbildte – ret som om en Jndbildnings Sygdom ikke er en Sygdom - eller ogsaa blot behandles efter Pharmagiens Forskrifter. Hjemme i sit Huus kan Hypochondristen sjeldent helbredes; hans Kone, hans Børn betragte ham som en vranten Særling, deer sin egen Plageaand, der seer Alting igjennem et sort Forstørrelsesglas og forbittrer sig Livet, enten ganske uden Aarsag, eller i det mindste for store Ubetydeligheders Skyld. Paa de egentlige Sygehuse har man hverken Tid eller Leilighed til at behandle et saadant Menneske ikke blot medicinsk, men ogsaa psychologisk. Man giver ham Lægemidler, og dermed lader man sig nøie, kjed af hans fire Jdeer og besværlige Klager ønsker man naturligviis kun at blive af med ham. Han seer i Sygehuset dagligen intet uden Elendigheder, der endnu mere maa forstemme ham og blandt Reconvalescenterne mangle sjeldent ufornuftige Mennesker, der, af Kaadhed, drive Spot med hans (Fortsættes.) Ulykke. Grison spørger, om det ikke er en Sandhed, at han i Skilderiet Nr. 59 har yttret sig saaledes: "at Kundskaben om Naturens Kræfter og Virkninger, samt hines Anvendelse, langt fra ikke er udtømmet, at en viid Mark deraf endnu er udyrket, og at naar de fundne og findende Opdagelser anvendes til Menneskets Gavn, det da er en Gave, en Velsignelse fra den Algodes Haand, at han tvivler ei heller paa, at der i Menneskets og Dyrenes Dele, jo er Noget hvorpaa Magneten, Elestriciteten, Galvanismen o. s. v., kunne have Jndflydelse, og at de, naar Forbindelserne først retteligen kjendes og anvendes, vilde gavne og virke i mangehaande Henseender og i Særdeleshed til Sygdommes Helsredelse, til Smerters Formindskelse." Grisen spørger nu den tænkende Læser: om han i hiint Blad har haanet og angrebet den sande Lære om den dyriske Magnetisme, om han har anseet alle den dyriske Magnetismes virkelige Fenemener for Bedragerier, Grison spørger endvidere, om han ikke utvetydigen har forklaret sig over: hvilken Anvendelse af Magnetismen Elektriciteten, Galvanismen o. s. v. han angreb i hiint Blad, naar han har sagt: "At han kan ikke fordrage, at de bruges til Yderligheder ved Exageration og gjennem Sonismer, for at opreise Overtroens lede Tempel af sine Ruiner. Grison spørger dernæst, om Alt hvad han i saa Henseende der har skrevet, ikke blot angaaer den over spændte dyriske Magnetisme, der ene bruges for at bedrage og vildlede de Lettroende, og føde Overtroe, og om saadant Angreb bør fordømmes, Grison spørger fremdeles, om ikke de af ham opgivne Fortællinger om Damen, der kunde læse hvad Navn der stod under et tillukket Brev, naar det blev lagt paa hendes Nave, at hun kunde oplæse nogle Sider af en Bog, der blev holdt op til Væggen i en kjærnere Stue s.; at en maanetiseret Person kan i sin Parorysme taleSprog, som den aldrig for vidste det mindste aff ere de, allerrimeligste og sund Sands meest for nægtende Foregivender naar man ikke antager at Bedragerie er i Spillet med? Grison spørger dernæst, om saadanne og deslige Bedragerier ikke høre under Politiets umiddelbare Opdagelse? Endvidere spørger Grison. Naar deslige Gøglerier komme herind fra Tydskland af, om de da ikke komme Darausen fra; og om nogen værdig tysk Mand kan ansee sig haanet ved et saadant Udtryk i en saadan Anledning? – Grison forsikkrer at han derved ikke har haft til Hensigt at fornærme nogen gavnvirkende Udlænding - Grison spørger endeligen, om Forfatteren til et par Ord til Publikum i Skilderiet No. 61, kan ansees at have forstaaet hvad Grison skrev, og om Grisons Ord og Tanker ikke uretteligen af ham ere forklarede og aldeles misforstaaede? Retfærdige, tænkende og fordomsfrie Læsere! dømmer nu mellem hiin Forfatter og Grison. Kjøbenhavn, den 2den August 1816.