Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1778-09-25
J. J. Øiets Beskrivelse. Af alle Sandsernes Redskaber ere Øinene ustridigen de fornemste. Øiet haver været vor første Lærer, Efter ni Maaneders Mørke er Lysets Anskuelse det første, som opvækker et nyfødt Barn af dets indtil den Tid ibefundene Folesløshed og Slummer. Det retter sit lille Hoved immer efter den Side, hvor Lyset kommer fra, og man kan ei giøre det nogen større Fornøielse, end bringe det frem til Vinduet. Her bliver det flere og flere nye Ting var, og lærer efterhaanden al skille dem fra hverandre. Dette er Anlægget til alle følgende Begreb, hvoraf Fornuften siden udvikler almindelige Grundsætninger. Er det ikke Øiet, som viser, den nye og fremmede Jord=Beboer de Personer, som Dag og Nat beskæftige sig med hans Opholdelse, Hvad er Verden for en Blind andet, end et vibløftigt Fængsel, Han seer ikke de prægtige Farver, hvormed Foraaret smykker Markerne og Haugerne. Solen og Stiernerne forkynde ham ikke Skaberens Storhed. Han haver den Vanlykke ikke at kiende sine største Velgiørere og beste Venner. For ham er den guddommelige Bog, for ham ere de viseste og største Mænds Skrifter, disse Dydens og den reeneste Fornøielses Kilder, tillukte. Om han endskiønt haver de beste Siæle=Kræfter, saa er han dog saa ulykkelig, at han ikke kan giøre Verden den ringeste Tieneste. Ethvert Skridt, som han giør uden Ledsager, kan desuden forvandle for denne Beklagelsesværdige hans eget Huus til hans Grav. Hvilken taknemmelig Følelse maa ikke opkomme ved denne korte Forestilling om den Velgierning, som der er i Synet Hvilke fromme og erkiendtlige Øiekast maa ikke opsendes til Himmelen. Hvilken hellig Glæde maa ikke de fornemme, som skattere det for deres største Lykke og høieste Ære, saa nær at høre Skaberen til, hvis Gierninger alle tænkende Væsener tilbedende maa ere, Vi ville nærmere betragte dette Mesterstykke, og først, hvorledes Øiet sidder i Hovedet. Vi have bekommet to Øine, enten for Smukheds Skyld, eller for paa een Gang at kunne oversee et større Omfavn af Ting, eller for at, om vi end mistede eet deraf, vi derfor ikke skulde være gandske og aldeles blinde. Hvad Øinenes Plads angaaer, da have de ikke kundet bekomme nogen beqvemmere, end den, de i Overdeelen af Hovedet paa begge Sider indtage. Thi da Øiet er et af vore uskatterligste Redskaber, og derhos af en over al Maade konstig Bygning; saa haver den vise og gode Skaber anvendt al muelig Forsigtighed, at det ikke skulde letteligen paa nogen Maade tage Skade, og det sømmer vor Taknemmelighed at efterspore denne Forsorg. Lader os da tænke tilbage paa vor Barndoms Aar. J hvilken usikker Forvaring var da ikke ofte denne Skaberens uskatterlige Gave, Kiendte man vel da dens Værdie eller dens Fare, Ja, J gode og omhyggelige Mødre, uagtet al eders Omsorg, vilde Indog opleve den Ulykke, at have enøiede eller vel ogsaa blinde Børn, dersom ikke vor gode Skabers vise Haand havde med den største Omhyggelighed forvaret vore Øine. De sidde i en velbygget Hule, og ere over halv Parten forvarede med stærke Knokler. Lader os ikke være hange for, at Øiets Hinder skulde med Tiden opslides paa disse haarde Vegge, Derfor ere de overtrukne med Fedme, som bestandigen holder Øiet slibrigt, at det uden den ringeste Ubeqvemmelighed letteligen kan bevæge sig; og denne Fedme forskaffer tillige denne allerommeste af vore Lemmer det allerbeqvemmeste og blødeste Leie. Udentii er Øiet ligesaavel, og det paa meere end een Maade, sat i Sikkerhed for tilfældige Beskadigelser; nemlig ved Øienbrynene, Øienlaagene, og Øienhaarene. Øienbrynene giøre, i det de forhøie Øinenes Hvelving og Ansigtets røde og hvide Farve, meget til dets Smukhed, men endnu meere til Øinenes Sikkerhed. Hvor omfindtlig ondt giør ikke det mindste Gran, der af en Hændelse kan falde og i Øinene, og hvor letteligen foraarsager det ikke den farligste Jnflammation, Men kunde vi vel forvare os, at ikke af Haarene paa Hovedet smaa Ureenheder, eller ogsaa Svededraaber kunde komme ind i disse Aabninger, dersom de ikke bleve opholdte af de krummede og tette Haar, som sidde i en Bue over vore Øine? Men, som Øienbrynene ere ikkun ligesom Udværkerne, der opholde Fiendens første Anfald; saa ere derimod Øienlaagene ligesom Portene, der, ved den allerførste bemærkelse af nogen Fare, strax lukke sig af sig selv. Saavel det overste, som det underste Øielaag er rundt omkring paa Kandten besat med Øienhaarene, hvilke, naar de berøres endogsaa ikkun af det mindste Gran, strax ved deres Zittren foraarsage en Fornemmelse, hvorover begge Port=Fløiene af sig selv lukke sig, da de første imidlertid indvikle og opholde i deres fine Buskaskie den indtrængende Fiende. Besynderligen giøre de os i Søvne den uundværligste Nytte, og det er formedelst dem, at vi kan sove gandske ubekymret for vore Øine. Naar derimod ved den klare Middag Lysets alt forstærke Jndtrængelse kunde være skadelig for Synet, saa brække de, ved at trække sig sammen, dets Magt, og lade ikkun saa mange Lysstraaler ind, som vi behøve og kan taale. Men denne er endnu ikke den eneste Tieneste, som de giøre os. Kiendere af Guds Gierninger ere vandte til at mærke, at end ikke det allermindste derved er uden Nytte og Hensigt. Hvorfor bevæge Øienlaagene sig stedse, og hvorfor da stærket, naar vi befinde os i en Luft, som er opfyldt med uendelig mange smaa Støvkorn, For bestandig at rense og befrie Øiet for de indfaldende Ureenheder. (Resten følger.)