Aalborg Stiftstidende, 1835-01-01
Af flere i de sidste 2 Aar udkomne, saavel Skri ter, som offentlige Blade, der selv ere skrevne af dannede og kundskabsrige Mænd, synes man at kunne spore en eller anden Misfornøielse med Authoriternes og Embedsmændenes Handlinger og Virken, og en Opposition mod disse synes at være Hoved-Tendentsen for deres Yttringer. Forfatteren har, ved denne Leilighed, ikke uden Forundring og Uvillie bemærket, at man har rettet Hadets og Mistankens Pile mod den hele Stand, istedet, for at yttre sin Misfornøielse mod de Jndividuer, af Embedsclassen, der kunne fortjene en saadan Dadel. Og, skjøndt han selv ikke er Embedsmand, kan han dog ikke andet end ansee dette for en Uretfærdighed, hvilken man, selv i constitutionelle Stater, som Frankrig, England eller Norge, sjeldens gjør sig skyldig i, da det i Almindelighed kun er enkelte Jndividuers Handlemaade, som der offentlig omtales. Hvor tungt maa det dog ikke i denne Tid være for mangen retskaffen Embedsmand, der har anvendt den største Deel af sin Levetid til, som Statens Tjener, med Kraft og Redelighed at virke til det almene Bedste, at see sig berøvet Lønnens for sin retskafne Vandel - sine Medborgeres Agtelse - og at see sig i offentlige Flyveblade sat vedste Siden af den Uredelige. Man vil muligt her indvende mig, at han maa søge Lønnen i sit egets Hjerte og Overbeviisning, at Rygtet vil skille dens Retskafne fra den Uredelige, at han ikke kan tages sig nær, hvad der ikke vedkommer ham; men den, der dømmer saaledes, har ikke tilstrækkelig Kundskabne til det menneskelige Hjerte, han har maaskee ikke følt, hvad det er at være miskjendt; tilmed er Embedsmandens Rygte her udsat, ikke alene for dens Kyndiges, men ogsaa for den Ukyndiges Dom; den ne Sidste antager bogstavelig Alt, hvad han hører og læser, og danner sig derfor let nedværdigende Jdeer om den hele Stand. Der kan Jngen være en større Elsker af Trykkefriheden end Forfatteren, han anseer den for eet afsiMenneskehedens største Goder, som den Lidendes og Dydens Hevner, hvor Retfærdighedens Arm ikke kan naae men, skal den være velgjørende, maa den rette sig efter liberale og fornuftige Love, og dette bliver altid Skribentens hellige Pligt, ikke alene at dadle det Lastværdige og Slette, men ogsaa at hæves og bringe for Lyset det Ædle og det Fuldkomnerdette gielder saavel med Hensyn til Bestyrelsen af offentlige Gienstande, som i Henseende til enkelte Jndividuers Handlemaade i det Hele. Med Hensyn til offentlige Yttringer af Tanker og Meninger, dal bør disse, naar samme skeer paa en beskeden Maade, saalidet som muligt, indskrænkes, og Censuren i enhver Stat, bør, efter Forfatterens Anskuelse, saavidt muligt, ved formeentlige Angreb, erindre sig hiin berømte Forfatters Sammenligning med den giftige Edderkop Cagba, som, naar man ved dens Angreb trykker den i Stykker, saarer dødeligt, men, naar man lader den forblive ubeskadiget, kan den nuden Fare blæses bort af Huden. For øvrigt anseer Forfatteren en klog og velvalgt Opposition at være gavnlig for enhver Stat, og han kan ikke undlade, vi den Anledning, at anføre et Brudstykke af hvad den under Overskrift: "Opposition, anføres i Vestsjællandske Avis: "Under dette Ord forstaaer man en Modsigelse mod en bestaaende Indretning, eller mod en yttret Mening. En saadan Opposition er, for det meste, gavnlig, thi ved de fleste Indretninger findes noget Mangelfuldt, som fortjener at rettes; og Menneskenes Meninger ere ofte vildfarende, eller der finder noget Vildfarende Sted ved dem, som fortjener at opklares. Hvor al Opposition er forbudt, som i de despotiske Stater og ved sauctionerede Statsreligioner, kommer en Ufuldkommenhed til at tynge paa Menneskelivet, som frembringer, meere eller mindre, skadelige Virkninger. Enhver Opposition maa limidlertid besidde en Egenskab, naar den skal fortjene at agtes, og naar den vil haabe at bevare sin Agtelse i Tidens Følge, den: at den nemlig maa være nædel; det vil sige, at den ikke maa udspringe af nogen Slags Egotsme, og den maa ikke foretages i den Hensigt at skade Nogen, og saaledes ikke fremgaae af en indvortes Lidenskalighed. Der gives et paalideligt Kiendemærke til at skille Frihedens sande Ven fra den falske, og det bestaaer i at lægge Mærke til, om han selv er fri, eller om han er en Slave af sine Passioner, om han kan taale med Rolighed at høre, hvad Andre have at sige, og kan besvare det med Sindsro. Friheden kan kun bo i Fornuftens Land, og det er Fornuftens Væsen at prøve Grunde, og Modgrunde. Det passionerede Menneske, den, som ikke kan taale at høre Modsigelse, den, som overfuser Andre, fordi de ikke ere af hans Mening, ler ikke Frihedens Ven; alle prægtige Ord hielpe ham ikke: han er i Dag Demokrat, saalænge han likke har nogen Magt; i Morgen, naar han faaer den, bliver han Despot, denne Erfaring gaaer igjennem hele Historien. Der gives de Mennesker, som f. E. altid raabe paa Trykkefrihed; men, betjener sig Nogen deraf mod dem selv, saa kunne de ikke taale det mindste Ord; lidenskabelige Yttringer ere et Despoti; thi de ville undertrykke, istedetfor at overbevise. Man behøver ikke at være synderligt bevandret i Historien og Statistiken, for at have bemærket, hvor forsigtigt der, med Hensyn til Statsbestyrelsen, maa gaaes frem der, hvor væsentlige Forandringer, i dennes forskjellige Grene, skulle foretages, enhver stor Forbedring eller Forandring maa skee successive, en pludselig Overgang fra en Regjeringsform til en Anden, fra en Bestyrelsesmaade til en Anden, kan blive høist skadelig for et Land. Saaledes har vel Europa neppe eiet en mere liberalfindet og ædelttænkende Monark end Keiser Joseph den Anden af Østerrig, men han vilde i sine Stater indføre alle mulige Reformer paa eengang, skabte sig Alle til Fiender og udrettede næsten Jntet. Hertil kommer, at det ikke er nok at ville reformere og projectere, men man burde ogsaa kunne opgive Midlerne, hvorved et eller andet Onde eller Misbrug i Staten kunden afhielpes. Jeg er fuldkommen af den Anskuelse, at den danske Nation behøver at vækkes til Tanke om sine egne Anliggender, og at Almeenaanden trænger til Oplivelse, i det mindste med Hensyn til den jydske Bonde og Almuesmand, thi ved at tale med denne, mærker man, som oftest, hans Uvidenhed om sine egnen Anliggender og det uagtet enhver Forordning, Placat og Foranstaltning fra Regjeringens Side bliver ham tilstrækkelig bekjendtgjort. J Almindelighed nærer han den Formening, at ved Douceurer, Gunst og Gave, kan man udrette Alt og at der blandt Embedsclassen kan gives et enkelt Jndividuum, ders tager Penge for at opfylde sine Pligter, viser det afvigte Aars Retsdomme; men dette er vel ikke Skylden i den serville Aand og Mangel paa Nationalstolthed, man mærker hos Bonden, det er snareret en Følge af den Slaviskhed, der fandt Sted førend Stavnsbaandet løstes og som endnu gaaer i Arv frask Fader til Søn, men som ogsaa med Tiden vil forsvinde. For øvrigt feiller den jydske Bonde hverken Forstand eller Kundskab; men han er nu eengangst vant til at gaae i Ledebaand, eller lade Andrenhandle for sig, og den nødvendige Selvtillid synes at mangle ham, men denne vil vel komme med Tiden. Dog i ligesaa høi en Grad Almeenaanden hos den danske Nation, i det Hele taget, trænger til Oplivelse, og Lysten til et parlamentarisk Liv at vækkes hos den, ligesaa forsigtig maa man være i Valget af Midlerne; det maae skee Tid efter anden; og vedOmtalelsen af Misbrug, der burde afhielpes, maal man vogte sig for at nedsætte Regjeringen eller Authoriteterne i Publicums og den ringere Classes Øine; thi, i enhver velordnet Stat, er Lovenes Opretholdelse det, der skaffer Sikkerhed for Personer og Eiendomme, og naar Lovenes Fuldbyrdere nedværdiges i Folkets Øine, ville de ikke kunne haandthæve disse med den Kraft, der er nødvendig for Statens Sikkerhed. For at Landet kan høste Frugter af de af vor ædle Konge skjænkede nye Jnstitutioner, maa en Samvirken af alle Stænder finde Sted; alle Classer i Staten maae med Velvillie forene sig, for at virke til et fælleds Maal: "det almene Bedste. Embedsmanden maa ikke antage de nye Jnstitutioner som en Opposition imod sig, han maa vogte sig for offentlig at yttre sin Utilfredshed dermed, fordi hans Embedsførsel derved maaskee gjøres noget besværligere, ethvert smaaligt Hensyn maa han tilsidesætte og ikke forsvare Misbrug, fordi han troer derved at miste noget af sin Myndighed; dette er ikke Tilfældet; den ham af Kongen skjænkede Magt er den samme, kun maa han vogte sig for at overskride den Grændse, Lovene anvise ham; desuden bliver jo enhver friere Jnstitution i Staten, enhver Rettighed, hans Medborgere erholder, ogsaa ham til Deel; den giver ham en endnu større Garantie mod vilkaarlig Behandling af Superieuren, og større Sikkerhed for hans Eiendele og Rettigheder. Kun deri bliver hans Stilling forandret, at han før kun aflagde Regnskab for sin Embedsførsel og Vandel til sine Foresatte og Regjeringen; hans Medborgere ville herefter ogsaa med Rette gjøre Krav paa samme. Men han faaer derved ogsaa Anledning til, aabenlyst at lægge sin retskafne Embedsførsel for Publicums Øine, og behøver saaledes aldrig at frygte, og lærer, aldrig at foragte Publicums Dom, men, i det Hele taget, lade Offentligheden saameget som muligt belyse enhver af hans Handlinger. Paa den anden Side maa Jngen have alt forloverdrevne Fordringer paa Embedsmanden, og fordre, at han som Menneske skal være et aldeles fuldkomment Væsen. Det er en almindelig Svaghed, tildeels begrundet i den menneskelige Forfængelighed, den, at ville laste Alt, og hvor mange Gange ville vi ikke see den foregivne Patriot, naar han blev anbetroet et Embede i Staten, handle langt mere svagt og ufuldkomment, end den, hvis Handlemaade han bittert dadlede. Ei heller maa man dømme eensidigt og troe, fordi man blandt det store Antal Embedsmænd i Staten, hører, at et enkelt Jndividuum bedrager Hans Majestæts Kasse eller begaaer Uretfærdigheder, at derfor den hele Stand skulde være tilbøielig til det Samme; hvorledes vilde det vel gaae, hvis vi vilde bedømme enhver Stand i Staten efter den saadan Maalestok, Selv den svundne Tid viser, vat dette ikke er Tilfældet. Hvad vare ikke en Colubjørnsen, Rantzau, Hvitfeld, Bernstorff, Reventlow, Jes Jessen o. fl. for Landet, og hvor mange brave og retskafne Embedsmænd har ikke Nutiden at fremhvise. Vilde vi Danske vel, i en saa lang Række af Aar, have nydt en saadan Lykke og indre Fred, naar Pluraliteten af Udøverne af den høiere Magt og Lovene havde været bedrageriske og uretfærdige Mennesker, sikkerlig ikke! Nei, lad os ikke glemme, at sand Borgeraand er Fredens Aand; den, der er besjelet af hiin, taler, med Kraft og uden Persons Anseelse, naar det gjelder Statens og hans Medborgeres Bedste, men han taler aldrig for at fornærme eller saare sine Medmennesker. Enhver af hans Medborgere har Krav paa hans Kjerlighed, hans Overbærenhed og Virksomhed; hans egen Jnteresse staaer altid tilbage for det Almindeliges; og, i det Hele taget bestaaer Fædrelandskjerlighed, som Jean Paul saa skjønt siger: "Jkke i at skrige og i at skrive, men i en virksom Deeltagelse i alt Offentligt og i en varm Følelse for Statens og Medborgernes Held og Lykke.