Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1846-11-19
Hvad der ved Læsningen heraf først maatte falde mig ind, var naturligviis det Spørgsmaal: Er dette Forsvar Etatsraad Neergaards egne Ord og Anskuelser, alene, og som Kammerraad Frederichsen, blot for at gjøre Hr. Neergaard en Tjeneste, har fremsagt, eller er det tillige væsentligst at ansee som Hr. Kammerraad F. Jeg nægter ikke, at hvis Hr. F. vil, saa kan han vistnok nu paastaae, at det Første er Tilfældet, men jeg troer dog, at de fleste af Stændertidendens Læsere have i sin Tid anseet det for Hr. Fes individuelle Anskuelse, derfra idetmindste, hvor den egentlige Erklæring om hvorledes det hænger sammen med de omhandlede Gaarde hører op og indtil Enden. Har jeg, der ligeledes antog dette, vist ikke uden Grund, dog heri taget feil, – tør og kan Hr. F. paastaae, at det af ham sagte slet ikke er hans egen Anskuelse af Sagen, men kun Ord, som Hr. N. har dieteret ham, ja, saa maa jeg tilstaae at have fældet en, om ikke aldeles eensidig og uretfærdig, saa dog noget overilet og haard Dom. Men tør eller kan han ikke dette, saa tilstaaer jeg, at jeg er af den Formening, at hans hele øvrige Stændervirksomhed, hvor god man end anseer den for at være, dog ikke er i Stand til at kunne overdøve den misbilligende Stemme, som hiint Forsvar fremkalder, og maa fremkalde hos Bønder. Forfatteren siger selv, at Hr. F.s Erklæring heller ikke behagede ham; han kalder det, hvorom Talen er, en Elusion af Lovgivningen", den han mener at Hr. F. var nærmest forpligtet til at undskylde. Man kalde det Undskyldning eller Forsvar, ligemeget, en Elusion af Lovgivningen bør vist egentlig aldrig undskyldes, men ialtfald mindst, naar den er begaaet af lærde Folk, der vide det bedre, men gjøre det værre. Hertil kommer, at det er en Elusion af den af saa mange Aristoerater saa høit priste Fæstelovgivning, med Hensyn til dens Fortrinlighed for Bondestanden, og en saadan Elusion, skulde en Deputeret for Bondestanden føle sig forpligtet til at undskylde, forsvare! Det er en Mærkelighed. Man reise omkring fra Bonde til Bonde og spørge: Naar Hr. F. i Huusmandssagen (en Sag, hvis endelige Resultat efter min Mening kun vil have liden practisk Betydning) har talt saa fortræffeligt og smukt, at han ligesom erholdt Udmærkelse til Characteer derfor, af en af Aristoratiets bedste Støtter, naar han i Sagen angaaende Vildtskades Erstatning (en Erstatning, som vist Jngen, eller i alt Fald kun Faa, vil søge at erholde, da det efter min Formening vil medføre saamange Bryderier, at den Skadelidte hellere taaler og tier) har søgt at inddrage Skade, tilføiet af Vildgæs, under Erstatningspligten, naar han har været med at underskrive en Ansøgning til Kongen om Fremskyndelse af almindelig Værnepligt, der dog nu har været Bondestanden forsættet i flere Aar, men hvormed det forresten har lang Udsigt endnu, naar han endelig har været med at indgive en Besværing over det afcirculerede Cancellicirculaire af 8de Novbr. f. A.,man spørge, siger jeg, om Bondestanden, naar Hr. F. har gjort alt dette, ja om det endog var meere til, saa er tilfreds med at han ønsker sammenlagt flere Bøndergaarde, for at der i enhver Egn kan opstaae enkelte (altsaa dog flere) mindre Avlsgaarde, Hvad Svaret vil blive, er ikke tvivlsomt. Jeg er ikke blind for, har heller ikke glemt det Gode, Hr. F. har udrettet i Stænderne, og endnu mindre er jeg saa lidenskabelig, at jeg forsætlig lukker Øinene derfor, og dog siger jeg, og enhver Bonde, som jeg har talt med herom, siger det samme: det er Alt tilsammen ikke istand til at overdøve den Misbilligelse, som hiint Ønske fremkaldte, og hvorfor, fordi alt det Øvrige, hvor godt det maaskee end kan være, ikke saaledes directe, som dette, og ikke saa hurtigt og iøinefaldende har Jndflydelse paa en stor Deel af Bondestandens Velvære. Det virker smerteligt, ikke paa Enkelte, men paa den hele Stand, og det saameget mere, som ingen kan vide med Vished, hvilke Gaarde der vilde blive udkaarede til saadanne mindre Avlsgaarde. Vi have Herregaarde nok her i Landet, og enkelte af dem ere vist temmelig store. Er der Trang til mindre Avlsgaarde, saa var det vistnok langt bedre, om de tilveiebragtes ved Udparcellering af Herregaarde, end ved Sammenlægning af Bøndergaarde. 2 eller flere Bønder familier behøvede da ikke at blive Jndsiddere for at tilveiebringe hver enkelt "mindre Avlsgaard, men istedet herfor skeete det store Gode, at flere Bopæle og Næringsveie skaffedes tilveie, og hertil er Trangen dog unægtelig stor. Naar den anonyme Forfatter, der underskriver sig en Vælger, sluttelig ønsker, at min Gaard var saa stor, at den gjorde mig valgbar til Stænderne, saa takker jeg for de gode Tanker, han synes at have om mig, og forden Ære, han ligeledes synes at tiltænke mig; men jeg troer, at det er høist urigtigt, af en saadan Grund at ønske enkelte større Gaarde, eller rettere, mindre Avlsgaarde. Vi have dog en Deel saadanne, men derfor have vi ikke god Tid paa Valgeandidater. Hellere ønske og arbeide for at Valgbarheden bliver fri, saa vilde der neppe blive Mangel paa disse. Sædinge, den 16de November 1846. H. Olesen. Anmodning.