Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1808-09-17
Den, som med Forfatteren heraf føler sig overbevist om vor Aands Udødelighed, vil aldrig frygte Døden. At forflyttes fra det Endelige til det endelige, at gaae en høiere Udvikling i Møde, hvilken stolt og ophøiende Tanke, Og denne Overbeviisning vil aldrig kunne mangle nogen, som har tænkt over Gud, Verden og sin Bestemmelse. Man behøver kun at kaste et Øie paa det uendelige Himmelrum, tænke paa en Newton, Kepler og Tycho Brahe og alle hine store Aander, som Naturen har aabenbaret sig for i al sin Storhed, som have opdaget ubekjendte Verdener, afmaalt Planters Bane, og givet os en Anelse om Skaberens Værk Millioner Mile borte fra vor Klode man behøver kun at lægge Mærke til, hvorledes Naturen allerede her paa Jorden, i denne indskrænkede og kortsynede Tilstand, har draget en Flig bort af det store Dække, som skinter dens øn ligste Helligdom; man behøver kun med et flygtigt Øie at overskue Massen af vore Kundskaber om den store Verdensbygning, og spørge sig selv skulle en Aand, der kan opsvinge sig saa høit, forlade Verden som den Orm vi træde med Fød verne, og tilintetgjøres for evig, Skulde den algode Skaber have draget hiin Flig tilbage, for at lade os skue al hans Herlighed, og tilbede ham i hans store Værk, og ved Enden af vor korte jordiske Vandring, drage det for igjen, nedstyrte vor Aand i et evigt Mørke, tilintetgjøre med det sidste Aandedræt enhver af vore Kundskaber om hans uendelige Visdom og Almagt, Skulde Aander som Newton, Kepler, Copernicus og Tycho Brahe, efter at have banet Veien til det hellige Tempel, hvori Skaberen beundres og tilbedes, med eet tilintetgjøres og opløses liig Dugperier, som forsvinde ved de første Solstraaler. Saaledes kan ingen tænke, som har gransket i Naturens hellige Bog og veed hvorvidt den menneskelige Aand er kommen. Men i vore letsindige Tider er Troen paa Udødeligheden bleven vaklende, om ei aldeles tilintetgjort hos ikke faa. Mange troe, at vor hele Bestemmelse er endt med der forre og elendige Liv, som de paa alle muelige Maader ville søge at forlænge og forsøde, i den Tanke, at paa hiin Side Graven er en evig Tilintetgjørelse deres Lod. Denne Tanke piner dem deres hele Liv igjennem; hvert Skridt, de gjøre, ansee de for et Skridt til dette rædsomme Maal, hvert tilbagelagt Aar forer evig nerstatteligt Tab; hvert graat Haar paa deres Hoved for eet af Dødens skrækkelige Løsener Tilintetgjørelsen er den Plagenand, som forfølger deres Pantasie med dobbelt Raserie, jo mere de søge at undflye den. Den kraftigste Maade at betage disse Mennesker denne skadelige Frygt for Døden, som især paa Tider, hvor Staten med Rette kan fordre deres Hjelp, er dobbelt skadelig vilde uden Tvivl være den, at bibringe dem en urokkelig Overbeviisning om Sjelens Udødelighed. Men da Mennesker af denne Tænkemaade sjelden ønske, at berige deres Aand med de Bevisgrunde, som Jordens største Mænd i enhver Tidsalder have fremsat, saa vil Forfatteren af denne Undersøgelse søge, endog at betage disse Vantroende hiin skadelige Frygt, uden at han i sine Beviser gaaer udfra Grundsandheder, som rigtig nok lettere kunde lede ham til Maalet. Lader os for et Øieblik antage, at en evig Klintetgjørelse var vor uundgaaelige Lod, og at vi ikke havde nogen anden Bestemmelse end Græs straaet, der er bleven til for igjen at visne og tilintetgjøres. Hvad behøve vi da saa meget at frygte Døden, Eller ligger det Frygtelige blot i den ydmygende Tanke, at vi som ere Skabningens Mesterværker, Dyrenes Konger, skulle opløses, forgaae og tilintetgjøres paa den samme Maade som den mindste Døgnstue? Hvor ubilligt. Naar viselv sætte os i een Rang med Døgnfluer, hvorfor da frygte for en Skjebne, der saa ganske passer til de Begreber, vi gjøre og om vor Bestemmelse. Kan en Døgnstue vel med Billighed gjøre Fordring paa, at ville leve længer end en Dag, Dersom Døden virkelig ikke er andet end en fuldkommen Tilintetgjørelse, dersom vi med det sidste Aandepust virkelig ophøre for evig at være til, hvad behøve vi da at frygte for en Tilstand, som ingen Tilstand er, hvor det Gode med det Onde, det Behagelige med det Ubehagelige, aldeles ophører, Vi kunne kun frygte det, som er istand til at foraarsage os Ubehageligheder, men hvor al Bevidsthed og Følelse mangle, der er Smerte og Glæde en Uting. Her kunne vi sige med ShavesspaarAt døe. - At sove, et meer, og ved et Blund at kunne sige: Vi ende den Hjerteqval og de tusind naturlige Stød, som faldt i Støvets Arvelod, er en Opløsning andægtigen at ønske Hvo er den Dødelig - han være prydet med Purpur eller staae som Betler ved et Led – som ikke føler, at Livets Ubehageligheder langt overveie dets Glæder, Hvilken Hær af Svagheder, Lidelser, Krænkelser og Forbittrelser, kæmpe ikke imod os, lige fra det Øieblik, vi formaae at tænke, Hus ken Olding, lad ham end opnaae hundrede Aar, er ikke et umyndigt Barn, naar han maaler den Tid, han har lever, med den Evighed, han ikke vil være til mere, Den, der frygter Døden som en farlig Fiende af al jordisk Lyksalighed, burde heller ikke glemme, at denne Grusomme tillige er saa retfærdig, at frelse os i et eneste Øieblik fra alle de Plager, der forbittre Livet. Baade den, der troer og den, der ikke troer paa Udødeligheden, maa altsaa ved modnere Eftertanke tilstaae, at det er høist daarligt at frygte for Døden. Man indvende ikke, at selv den, der føler sig overbevist om et tilkommende Liv, vil, skjelvende ved Tanken om Tilstanden efter Døden og den Domstoel, der venter ham hisset, slutte sig fast til det Jordiske, og af yderste Kræfter væbne sig mod en ubekjendt, skjønt uundgaaelig, Skjebne. Men denne Jndvending gjendriver sig selv; thi netop denne Frygt for noget efter Døden, minder den Religiøse om, at opfylde de Pligter, han skylder sine Medskabninger, og den, som her paa Jorden har handlet efter Pligt, kan med uforfærdet Mod see den rædselfulde Død lige i Ansigtet. Tro paa Udødelighed er ogsaa derfor fra den Side betragtet een af de første Grundstøtter til al Moralitet, og vee den Regjering, der ikke af alle Kræfter søger at befæste den hos sine Undersaatter, (Gudsendt.) Til een af de 31. Du, som saa hellig bekjender og siger: At Du uskrømter vor Tro vil antage, Slig mig, o Kiere, om ei det er Smiger? Hvi kan Du troe hvad selv Troende vrage! inden og udenlandske Efterretninger.