Aarhuus Stifts-Tidende, 1837-02-23
Det kan vel antages, at den ældre Kjøbmand Ludvigsen i Randers med retfærdig Foragt tier til de ligesaa ge mene som ondskabsfulde Udladelser, hvormed en H. C. Gram har, i Randers Amtsavis No. 18, begegnet ham, da Dennes Characteristik derved er for Enhver bleven saa beskuelig, at hiins Gjenmæle maatte synes ligesaa nedværdigende som upas sende, men det kan ikke antages, at vedkommende Autoriteter og Corporationer kan oversee den Bebreidelse imod dem, der skjønnes at ligge i Gres Annonce: at have taalt og bifaldt den vilkaarlige og høist urigtige Fremgangsmaade i de offentlige Anliggender som derudi er tillagt L. Jkke heller kan det antages, at en saa betydelig Deel af Randers Byes dannede og kundskabsrige Mænd skulde have valgt L. til deres Deputeret i Stænderforsamlingen, naar han i sine Forretninger saavidt vides i et Tidsrum af fulde 3de Decennier – som ligeret Borger, Havnecommissair og Brandinspecteur, skulde dertil have gjort sig uværdig. Det kan derimod ikke være usandsynligt, at det Vidnesbyrd, som L. har maattet afgive for Retten i en vis sammens Justitssag, er kommen i ublid Berørelse med Personer, der – vel middelbar – griber enhver endog den laveste Maade til derfor at udøve en lumpen Hævn imod ham. Til Hr. Pastor Steenstrup i Ebeltoft. De seiller ikke, naar De troer, at det ei har været Din Hensigt, at anføre Noget til Deres Forkleinelse. Jeg gjör, med rolig Samvittighed, Deres Spørgsmaal til mit: Hvorfor skulde jeg have havt en saadan Hensigtet At jeg virkelig ikke har havt den, mener jeg er klart af den Maade, hvorpaa jeg har omtalt Dem og Deres Stilling. Jeg har anført det, som et af Tidens sörgelige Tegn, at en Religionens Tjener lider saadan Afgang i sit Høitidsoffer, at han maa ansøge om Præste pengenes Forhøielse; thi paa Offeret, denne frivillige Gave, er det vel især man skal kjende, hvorledes Menigheden, er stemt mod Religionslæreren. Alle andre Præstationer kunne fremtvinges; Tiende, Præstepenge, Smaaredsel, Nannest, og hvad det videre hedder – alt dette kan fordres, og, hvis det nægtes, inddrives ved Lovens Arm; men Offret, Kjærlighedens frie Skjænk, kan ikke fremtvinges. Hvor det udebliver, eller hvor det ydes skilhagsviis, der staaer gandske vist noget mellem Præsten og Menigheden, som ikke burde staae der, og det er sörgeligt. Hvad i Særdeleshed Ebeltoft Sognekald angaaer da har det altid været anseet for et meget godt kald Jeg mindes tydeligt, at En af mine Venner, som for 18 Aar siden søgte det, meget nedslaaet kom tilbage fra en Cancelliedeputeret, som havde betaget ham Haabet, idet han yttrede: "Det er en lille Bispestol." og saaledes som det i Collegialtidenden 1819, hvorfra jeg har mine Data er angivet, vil dets aarlige Indtægt beløbe 1000 Species en Biskop har kun 1500. Til min og vistnok til alle Læseres store Forhauselse oplyser De, at den officielle Beretning, som i Aaret 1819 læstes i Collegialtidenden om Ebeltoft Sognekald, har været upaalidelig, og den Grad upaalidelig, at Tienden har været anslaaet til to hundrede Tönder Korn formeget. Hvilket uhyre Deficit! At De, strax ved Deres Ansættelse i Embedet, har oplyst Vedk. derom, var vistnok rigtigt; men jeg holder mig overbeviist om, at De havde handlet rigtigere, om De slet ikke havde ladet Dem ansætte i et Embed, der var 200 Tdr. Korn ringere end det som var opslaaet vacant, som De havde søgt, og som Kongen havde kaldet Dem til. De har sögt et Embed og faaet et Andet. Det er, som om En søgte Storehedninge og Man gav ham Raarup. "Nei Tak! vilde han svare: Det er ingen Trasik, hvormed jeg kan være tjent. Storeheddinge eller Intes! – Men rimeligviis er De först efter at være ansat, kommen til Kundskab om den enorme Feiltagelse. Og i saa Fald undrer det mig höillig, at dog ikke i det mindste den Embedsmand, fra hvem den seilagtige Angivelse er udgaaet, er bleven draget til Ansvar. Smaating bør ikke urgeres, men to hundrede Tönder Byg, Der er ved hundrede og atter hundrede Præster i Danmark, hvis hele Embedsindkomst ikke belöber sig til mere mellem Aar og Dag. Det Eneste, Dekan trøste Dem ved, er, at De dog ikke skal afgive noget til Amtsprovsternes evige Lönningsfond. Samsøe, den 14de Februar 1837. F. T.