Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1808-11-26
Det har allerede været sagt, at i nyere Tider eet og der samme Tegn har maattet gjelde som Hædersbelønning for mange og høist forskjellige Fortjenester. Saadant et Tegn opfyldte da saameget mindre sin Bestemmelse, som det tillige ofte blev anvendt som et blot Naadebeviis, mere sigtende til at hædre en enkelt Families Forhold til Staten, end en enkelt Mands udmærkede Handlinger. Det samme var omtrent Tilfældet med Titler. Disses vigtigste Øiemed syntes at være det: at give Embedet, ikke blot den, der beklædte det, større Anseelse og Agtelse. Ligesom Uniformer gjeldte de for Totaliteten, ikke blot for Jndividualiteten. Ved en Conferenceraad eller Justitsraad tænkde Mængden sig just ikke altid en Mand, der ved en fortrinlig Handling havde erhvervet sig denne Titel, men en Embedsmand, hvis Post fordrede den Anseelse, der er forbunden med Titelen. Da den offentlige Mening aldrig synes at have havt noget andet Begreb om dette Slags Ærestikler, saa kunde de heller ikke opfylde Æresbelønningers sande Øiemed. At vi i vort Fædreneland aldrig have manglet Hæderstegn og Hæderstikler sees noksom deraf, at Rangforordningen er inddeelt i ni Classer. Men at de ikke vare byggede paa rigtige Principer, og følgeligen ikke kunde opfylde deres egentlige Bestemmelse, overtydes man snart om. Ærestegn. vare ofte næsten Adelens udelukkende Eiendom, og selv den meest patriotiske Handling belønnedes bestandigen kun med Hensyn til den Udøvendes Stand og Fødsel. Man manglede et Tegn, der, lige skikket til at pryde Adelsmandens og Bondens Bryst, kunde lønne og hædre Handlinger. Videnskabsmanden, Konstneren og Kjøbmanden kunde ved den meest glimrende Daad sielden vente nogen anden Belønning end Titelen Kammerraad, Cancellieraad, Justitsraad, og, naar det kom høit, Etatsraad eller Conferenceraad. Den almindelige Mand vidste vel, at saandanne Rangspersoner vare fornemmere eller rigere end han, men aldrig forudsatte han, at de just havde gjort sig fortjente til disse Titeler ved nogen udmærket hæderlig Handling. Da disse Tirler desuden manglede er udvortes Tegn, kunde de umueligen virke paa Mængden, thi man maatte kjende Manden førend man kunde kjende hans Ærestitel. Vort Aarhundrede og sjette Frederiks første Regjeringsaar var det forbeholdt, at see denne vigtige Green af Lovgivningen bragt i et bedre System, og et nyt Tegn, passende til en værdig Hædersbelønning for enhver Fortjeneste, uden Hensyn til den Udøvendes Stand og Fødsel, ved en egen Lov indført og hævdet. Anordningen om Dannebrogordenens Udvidelse er et af de skjønneste Mindesmærker i vor Lovgivnings Historie. Der blev – siger Kongen i Jndledningen – et af Vore inderligste Ønsker, fra den Tid Vi tiltraade Regjeringen, at stifte et Pant paa indbyrdes Hengivenhed mellem Os og dette Vort Folk, til et Vidnesbyrd for Alle, om hvor høit Vi agte, og hvor meget Vi attraae at belønne sande Fortjenester i enhver Classe af Statens Borgere. Overbeviste om, at den Retskafne, næst Religionens og Moralens Tilskyndelser, anseer Æren som den reneste og ædleste Drivefjer, til det Gode, og at han, næst en tilfredsstillende Selvbevidsthed om at have gavnet, finder værdigst Løn i sin Førstes og sine Medborgeres Aa telse, fandt Vi, at Vort landsfaderlige Øiemed sikkerst opnaaes, ved et udvortes Tegn paa erkjendt Borgerværd. - Vi have dertil valgt det Dannebrogens Kors, der fra Valdemar den Seierriges Tider hædredes i Vort Flag og Banner, og prydede Dannerkongernes trofaste Mænd, som et ridderligt Ordens Tegn. – J det Vi derpaa give den af Vor Farfaders Oldefader fornyede Dannebrog-Orden en større Udvidelse, ville Vi, overeensstemmende med Hans Hensigt, end mere forhøie Ordenens Glands, ved at udmærke enhver dermed, som i sin Stilling og Virkekreds, maatte kjendes værdig til udmærket Hæder. – – Adgang til Dannebrogens Hæderstegn aabnes for enhver af Vore kjere og troe Undersaatter, uden Hensyn til Stand og Alder. Den erhværves ved udmærkede Fortjenester, og Handlinger, saasom: ved fortrinlige Beviser paa Tapperhed, Jndsigt og Mandighed hos Krigeren, paa Troskab, Jndsigt og Nidkierhed hos Embedsmanden, ved Opoffrelser for Konge, Fædreneland, og Medborgere, hældig med Anstrængelse forbunden og for Staten gavnlig Udførelse af vanskelige Foretagender, Nationen hædrende Fremskridt i Videnskaber og Konster, sindrige Opdagelser, hvorved nye Velstandskilder aabnes for Staten, samt almeennyttige nye og heldige Anlæg i Landets Agerbrug, Jndustrie og Handel." Saaledes har her Statens første Hædersmand, overbeviist om Ærens mægtige Kraft til at fremelske store Dyder, aabnet Veien til dette herlige Maal for enhver Stand og Alder, uden Forskiel. Krandsen er ophængt, der behøves kun Villie til at gribe den. Den saa ofte qvædede Linie; Stjerner og Baand man kun Adelen gier, gjendriver nu sig selv. Veien til Hæderstegn staaer ligesom Veien til vor Konges Hjerte aaben for alleDe, som benaades med Dannebrogordenen, skulle." – saa lyder Loven. – som af Kongen udmærkede Mænd ansees og behandles, som de første blandt deres Ligemænd." – Man vilde misforstaae disse Ord, dersom man ligefrem antog, at denne Agtelse og Hæder skulde ydes, endog da, naar den med Tegnet benaadede Mand, handler uoverensstemmende med sin Værdighed. Det ligger i Tingens Natur, at indvortes Agtelse maa grunde sig paa Overbevisning, og Medborgeres uskrømtede og bestandige Hæder erhverves ikke ved en enkelt patriotisk og fortjent Handling, men ved et heelt Livs uforanderlige Stræben efter at gjøre sig værdig til den sande Ære. Naar Regenten benaader nogen med Ærestegnet, og siger: denne Mand skal endog uden for sine Tjenesteforhold ansees og behandles som den første blandt sine Ligemænd," saa indseer enhver, at dette Bud ikke er givet, uden i den Forudsætning, at den af Kongen udmærkede Mand vil vaage over, at Dannebrogsordenen bliver i hans Haand uplettet som dens Banner, og at han i alle sine Jdrætter, vedbliver, ikke allene at vise sig som den første, men ogsaa som den Retskafneste og Ædleste blandt sine Ligemænd. Vi have intet Pantheon, eller Westminster, *) og behøve det nu saa meget mindre, som vi have *) Unegteligen har et saadant Pantheon, naar det er hvad det bør være et Ærestempel for Ærens sande Sønner, sin store Nytte, og Forfatteren af disse bemærkninger har ved en anden Leilighed ogsaa offentligen ønsket vor Kongestad prydet med et saadant Tempel. Men at Westminster, saaledes som Hr. Prof. Engelstoft i hans Bog om Nationalopdragelse (S. 266) anmærker, maaskee har frembragt flere store Mænd end Cambringe, og Oxford, har Campe i sin Reise til Engelland givet mig Anledning til at tvivle paa. "Alt hvad jeg, siger denne Veteran, som man sikkert ikke kan beskylde for Partiskhed: "har hørt og læst om denne Bygning (Westminster Abbedie, spændte min Forventning, og fyldte mig ved Jndtrædelsen i den første Forgaard til dette gammelgothiske Tempel med en hellig Ærefrygt, men som mere var Virkningen af en ubetydelig Anelse om det, jeg her skulde faae at see, end Synet af det, jeg virkeligen faae, og som snart gik over til uvillig Forundring. Forgaarden kaldes Jernkrogen, fordi det usynlige Rum, hvori de her for det meste for berømte engelske Digtere oprettede Mindemærker ere sammendyngede, snarere fortjener Navn af en stor Krog, end en Forgaard. Og hvilke Mindes nærker faaer man her at see, Man troer at være paa en Kirkegaard. De fleste ere af samme Slags og ikke bedre end de man der pleier at see. Droge de berømte Navne ikke til sig, og holdtes man ikke fast ved nogle, deels her, deels i Kirkens Adelinger værende virkelige Konstværker i ædlere Smag, f. Ex. ved dem, der ere helligede Mindet af en Shakespear, Garrit, Charam, Mansen Dannebrogsorden. Vor Konge vil belønne den Fortjente i levende Live, og overlader det til Efter field o. s. v., saa vilde man, uvillig over den skuffede Forventning, gaae derfra og neppe komme igjen for anden Gang at forundre sig over hiin Kirkegaards Mindemærker. Men hvad der i Templet, – siger Campe videre – hvor Mindet af Engellands største Mænd skal æres og vedlige holdes, ganske særdeles og det paa den ubehageligste og meest oprørende Maade frapperer og næsten grændser til det Ubegribelige, er deels den Ureenlighed, som man lader disse Mindemærker begroe med, deels den skjændige og barbariske Uskik, pobelagtige Næver tillade sig mod offentlige Konstværker. Mindemærkerne ere saa bedækkede med Støv og Smudsighed, at man ved nogle af halv ophøiet Arbeide har Møie ved at skielne Figurernes Omrids. Monumenterne vanzires tillige af paasmurte Navne og vandalisk Lemlæstelse, hvorved disse Værker fra Hædersminder, som de skulde være, ere blevne Mindemærker om Barbarie. Selv Newtons Minde er ikke bleven skaanet. Paa den ham selv forestillende Figur har man slaaet en Finger af, og i en dertil hørende Afbildning af Stiernekyndigheds Redskaber har man sønderslaaet Tubussen. Siden Voltaire ersteds priste det Engelske Folks Høimodighed og Taknemmelighed mod sine udmærkede Skribenter og Konstnere, hvis Askekrukke det, som han sagde, stiller ved Siden af sine Kongers, have adskillige Reisebeskrivere og andre Forfattere gjentaget denne Lovprisning, uden først at undersøge, om den virkelig er grundet eller ikke. Men, paa Chatams Minde nær, er den hele Mængde af Mindemærker, her findes, ikke oprettet paa det engelske Folks Bekostning, men af de Afdødes Slægtninge og Beundrere, som have kjøbt Stedet og Tilladelsen dertil; alle de, som have faaet et Minde, ligge heller ikke begravede her, thi fordem, der ligge her, maatte Stedet kjøbes, holler ikke hvile disse ved Siden af Kongerne; thi de vordenen at hædre ham efter Døden. Vore forenede Ønsker ere: at denne Orden altid maa blive hvad dens høie Stifter vil at den skal være. et Samfund af Nationens første Mænd, der ikke allene for enkelte Handlinger, men for en heel Række af Fortjenester, større og mindre, ligesom Kongelige Begravelser findes i særskilte Capeller. - Dette er da det saa forroste Westminster, der af saa mangen en Reisende ved Pulten erklæredes for Planteskolen til Gammelengellands store Mænd, Men som det gaaer hermed, gaaer det med saa meget, hvis Roes saa ganske ufortjent forplanter sig som et Echo fra Mund til Mund, og som man troer paa som en Troesartikel, fordi hele Verden troer det.