Norske Intelligenssedler, 1765-01-16
og Ster Norske Niel No. 3. Onsdagen den 16. Januari 1765. Ve Hvad kand mig heele Verden giøre, Naar jeg kand Viisdom hos mig føre? Naar denne er kun i mit Hierte, Jeg trodser alle Piinslers Smerte, Naar Kierlighed til Gud og Næsten i mig boes Jeg tryg imellem Skiær og Klipper sejler, Skiønt Lykkens Vind mig fejler Ja, midt i Storm og Ulykkernes Bølger, Min Roliged mig følger. Og Livets Frugt for mig af Dødens Roed opgroer. Følgende er indsendt: Altaisk Ode efter Hor. vides ut alt Hvad er det som vi sætter vor Tillid til Et Skygge-Værk, et flyvende Tanke=Spil; Naar Vind og Hav en Søemand fryder Torden og Lynild af Skyen bryder. Hans svage Skib maae tumles af Bølgerne: Ei Graad til Medynk bøier de Grusomme: Omsonst han sine Øjne væder: Skibet adsplittres imens han græder. Naar ved sin Rigdom Gierrighed glæder sig Ulykken leer og stormer uventelig Til hans indbildte Himmerige: Guden og Glæden bortgaaer tillige. Saadan er Livet, tusinde Plager det Opfylder her med Galde for Mennesket. Sorg giør vor Fødsel selv uroelig; Sorgen os følger til Gravens Boelig. Ustadig er vor største Lyksalighed Og maae med Tiiden blive til Bitterhed; Selv Kierlighed og Venskab skiænker Endelig Frugter som Hiertet krænker. Ja, om end Lykken søie vil vores Haab Og Himmelen gunstig hører de stærke Raab, Vi dagligdags op til den sender, Døden dog Glæden omsider ender. En Viis betænker dette og griber ej En Skygge. Nei, han søger en anden Ve Han er Lyksalig ved at bære Villig hvad Himmelen vil beskiære. Ainst le vertueux semblable aux hants rochers Dune noble fierte regarde les dangers, Et la fortune envain attaque son courage I souffre sans gemir Peflet de son orage. I regoit celle sans trembler de rudes coups, Et en le recevant il brave son courOux, Elle est an desespoir mais perdant tous ses traits Eusin elle est contrainte a lui offrir la paix. Ainsi le vertueux aura sa recompense, Le monde ouvrant les veux á Pestimmer commence Et stonne en voyant que le plus grand bonhent Gest de navoir jamais merite le malbeur. Fortsættelse af: Youngs anden Nat Kand vi kiøbe Tiiden tilbage. Dens Tab kiøbe vi dyrt. Hvad Forsvar har Lorentzo for hans højtagtede Forlystelser, Hans Forsvar er Tiidens mangfoldige Nitter. Han beraaber sig offentlig paa de Straaelige Lapperier paa Livets almindelige Strøm. Fra hvem ere disse Nitter, disse Lapperier, uden fra dig selv, Naturen har ingen Nitter, ingen Lapperier enten gjordt eller tænkt. Lad Dyd, eller i det mindste en foresadt Dyd være Din. Dette overstryger med et dine Klager. Der bliver ingen Lapperier i Akten, ingen Nitter i Tiden. Dette forstyrrer, opfylder og udødelig gjør Alting. Dette er den velsignede Kunst, at kunde forvende alting til Guld. Dette er den Rættighed, som et godt Hierte har til at fordre en Kongelig Skat af de fattigste Tienere. Umaadelige Jnkomst, hvert Øjeblik betaler. Om intet andet end det blotte Forsæt, hvad da, et bestandigt Forsæt er ligesaa fuldt, som Gierningen. Den som giør det allerbeste som hans Omstændigheder tillader, han giør vel, han handler ædelt. Ængler kunde ikke gjøre meere. Vor udvortes Gierning tager imod Jndskrænkelse, det tilstaaer jeg: Men Ting kand ikke herske over Tanker; Vogte vel dine Tanker, vore Tanker høres i Himmelen. De Viise har i enhver Alder drevet meget og hæftig paa Tidens Vigtighed, men hvor er den Mand fød, som vejer tilbørlig en Time, "Jeg har tabt en Dag. Den Prinds, som saa ædelmodig raabte disse Ord, havde været en Keiser endog foruden Krone; Af Rottel--- sig heller Herre over den menneskelige Slægt; Han talte, som om han havde været udsendt af det heele menneskelige Kiøn: Saaledes skulle alle tale, saaledes taler Fornuften i Alle. Hvorfor skal vi for at undgaae denne Guds sagte Hvisken i Mennesket, flye til Daarlighed, flye til Raserie, for at beskiermes fra den Velsignelse som vi besidder. Tiden er det højeste. --- Tiden er Evighed, frugtsommelig med alt det, som Evighed kand give, frugtsommelig med alt det, som kommer Ængler til at smile. Den som myrder Tiiden han knuser en himmelsk Magt, endskiønt den ikke tilbedes. O hvor ubillig imod Naturen og sig selv er det tankeløse, utaknemmelige, ubestandige Menniske. Ligesom Børn pludrer usammenhængende Sladder i deres Leeg, saaledes laster vi Naturen for at have givet os forkort et Spand, og dette korte Spand laster vi endda, som kiedsommeligt. Vi piner Opfindelsen, vi trætter alle Midler, for at pidske de nølende Øjeblike til at løbe, og hvirvler os (lykkelige Befrielse) fra os selv. Kunsten, den hierne løse Kunst, vor rasende Kudsk (thi qvalte vi ikke Naturens Røst, saa vilde den kalde os tilbage) driver os hovedkulds imod Dødens Klindt, Døden vor største Skræk, som da bliver endnu græsseligere; o hvilken ubegribelig Væv af Urimelighed. Ledighed er en Pine, den tager Hiulene af vor Vogn, hvor tungt slæber vi Livets Byrde, den velsignede Ledighed er os en Forbandelse, ligesom Cains kommer den os til at flakke heele Jorden om, for at undløbe den Tyran Tanken. Som Atlas sukkede under Verdens Vægt, saa sukke vi under en Time, Vi raaber om Hielp til næste Forlystelser, den næste Forlystelse pandtsætter vore Marker; en liden Ulejlighed; ikke Fængsler selv vil synes ubehagelige, dersom Fængsler kand befrie os fra den forhadte Tiid, og dog kalder vi Døden grum, naar han ynkes over os og tilbyder sin Hielp. Aar bliver Øjeblikke, og Aldere sammenknibes til Aar Kikkerten er omvendt. Fortsættelsen følger.