Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-01-07
Udi Hans Mikkelsens *) Epistlers 3die Tom pag. 421 &c. findes en liden Afhandling om Petitsmaitres, hvilken endnu er saa vel passende for vore Dage, at jeg ikke kan undlade at meddeele Noget deraf baade som et betydeligt Bidrag til bemeldte Folkeslags Historie og Characteristik, og som et vigtigt Actstykke til ovennævnte Betænkning. Det er ikke allene udi sine Comedier og andre Skrifter, men ogsaa paa flere Steder i bemeldte Epistler, at Hans Mikkelsen satyriserer over slige smaae Herrer; saa at det intet Under er at han udi levende Live paadrog sig deres Uvenskab. Dog haver han selv imellem erkjendt hvor farligt sligt Fiendskab var, hvilket af hans 296 Epistel kan sees, hvor han siger, sig hellere at ville have et heelt Regiment Dragoner end en eeneste Petitmaitre paa Halsen. Det førstnævnte Sted hos vor Hans Mikkelsen handler om en Petitmaiters Benævnelse paa Dansk, og sees deraf at det Ord Laps, (hvilket nu er det almindeligste hvormed slige Folk betegnes og om hvis Oprindelse jeg udi Betænkningen. haver talt) dengang (nemlig Aar 1750) var aldeles ikke gængse eller kiendt. Epistlen begynder saaledes som følger: "Du forlanger af mig at vide det beqvemmeste Danske Ord, hvormed en J Holberg. Petitmaitre kan betegnes. Jeg haver længe forgiæves grundet derpaa: Jeg haver ogsaa raadført mig med andre, som ere kyndige i det Danske Sprog; men ingen haver kundet hitte paa et Ord, som haver fornøiet mig. Nogle meene, at paa en Petitmaitre best kunde passe sig det "Danske Ord Spradebasse. Men saadant Ord befatter ikkun en liden Deel af de mange Qvaliteter, som en Petitmaitre besidder. Vor tilfælles Ven Theodorus meener, at en petitmaitre aller beqvemmest paa Dansk kunde kaldes en tobernes Oldenborre, saasom fast ingen Dyr, sværme støje og incommodere meere end saadanne Insecter. "Men det Ord er ligesaa ufuldkommet som det "forrige, ja end meere, ikke at tale om en Oldenhørre støier og incommoderer ikkun om Sommeren, da en Petitmaitre derimod snurrer og in"commoderer det heele Aar igiennem, og er meest "forstyrret om Vinteren, naar de fleste Opvartninger skee udi store Herrers Forstuers, og naar Spectaler eller Skuespil forestilles, hvorved Leilighed gives at lade deres Qvaliteter ret fremskinne. Paa de første Steder ved deres ædle Fripostighed, alamodiske Klædedragt, afpassede Skridt og andet, hvorved de stræbe at vise sig at være en Qvint Essence af et Lands Jndbyggere, og at have udrøddet alt, hvad som haver mindste Overeensstemmelse med det, som er gemeent og borgerligt: Paa de andre Steder ved at decidere paa Skuepladserne udi alt hvad, som tide høre og ikke høre, og som beskikkede Censores med en souveraine Myndighed at fordømme hvad som andre bifalde, og igien at bifalde hvad som andre finde ingen Behag udi. Disse og adskiklige andre Egenskaber, hvorved en Petitmaitre "destingveres fra andre Mennesker, foraarsage, "at det er vanskeligt at finde et beqvemt Ord udi vort Sprog, og var det at ønske, at det var ligesaa vanskeligt at finde Personerne selv. Men paa deslige Creature haves et temmeligt Forraad, 8 og er det venteligt, at denne Æt aldrig vil formindskes." Hvor sand denne Prophetie var og hvor fuldkomment det Sagte endnu udi vore Tider er anvendeligt, seer Enhver. - Videre hedder det: "Ordet Petitmaitre er ellers ikke meget gammelt, men deraf følger dog ikke, at Folket selv jo kan være ældre, skiøndt betegnet med andre Navne. Keiser Nero, havde ved sit Hof et Slags Petitmaitre som beloe Senscam som en "Pedant. (Det er troeligt at Seneca paa sin"Side ikke mindre haver belet dem igien.) Udi seenere Tid er Navnet Petitmaitre udi Frankerig, givet til alle dem, som have distingveret sig ved fornemme Væsen, og som have paastaaet at være Dommere udi sindrige Skrifter, sær Skuespil, hvorudi de forkaste alt hvad som ikke er efter deres alamodiske Smag: Derefter hare, saavel Skribentere, som Acteurs været tvungne at rette sig, og er det Aarsag, at de Parisiske Skuepladse ere bragte udi den slette Tilstand, som de nu findes at være udi. Thi disse Petitmaittes giøre sig en Ære af, at fordømme de "bedste Stykker, allerne efterdi gamle fornuftige Folk derudi finde Smag, endskiønt ingen er u"beqvemmere at dømme om Skuespil end de, som, medens Actionerne vare, have meere deres Øien og Attention henvendte til Fruentimmer-Logerne end til Skuepladsen. Navnet var i Førstningen allene indskrænket til unge Ædelmænd, men nu gives det ogsaa til almodiske Borger"Sønner, hvilke man udi Frankrige kalder les petits maitres des Tuilleries, og som man hos os kan kalde Kræmmer-Junkere." Denne Benævnelse vil endnu for en stor Deel findes passende, især udi den nærværende baade smaae og store Kræmmeres og al Krams storissante Periode. Fremdeles maae vi anføre følgende træffende Skildring: "Man kan sige, at intet kan give rigere Materie til Skiemt end disse Petitmatros; thi man seer udi dem ikke allene en Samling af alleslags Daarligheder, men man seer dem ogsaa at bryste sig af Vanskabninger, som af Zirater og Prydelser. De bele og foragte alle andre, og af alle andre igien belees og foragtes, naar andre have været udi Selskab med Petitmaitres, vide hine nok at fortælle om disses Daarlighed, og disse igien om hines Impolitesse: Thi en, Petitmutre er dannet til at criticere og at criticeres, at giøre Satirer, og at give Materie "dertil. Den er, som en Fransk Poet siger: An"mal Critiqvant, Critiqve Critiqvable. En Petitmaitte er narrisk, og vil synes end naragtigere end han virkeligen er; hans Manerer ere en Samling af Politesse og Grovheder. Han snakker meget, men tænker og siger fast intet, med mindre man vil kalde Tale den Lyd, som høres om hans Peruqve, Tobak, Tobaksdaase, Spanskrør, Handsker og Complimenter, hvoraf man lærer intet meere end af det Bulder, som hans Carosse giør paa Gaden. Til Slutning maae jeg antegne det, at Petitmaitres ere ikke lige dannede udi alle Land: En fransk Petitmaitres Kiendemærke er afpasset Klæde=Dragt, en pyntet Tale, liden Geist, megen Snak, og en Hierne udtømmet og blottet fra alt hvad som kan kaldes und "Sands. En Engelsk Petitmaitre derimod de "stingveres ved en kort Peryk uden Pudder, ved et Tørklæde om Halsen i Steden for Halsklud, ved grov og gemeen Tale, ved at affectere den groveste og gemeeneste Almues Sæder og Levemaade; saa at en Fransk Petitmatre kan lignes ved en Abe, og en Engelsk ved en Biørn: Det synes i saa Maade, at begge arbeide paa at opføre sig saaledes, at man ikke skal tage dem for "at være Mennesker. Hvad vore nordiske Betitmaitres eller Lapse angaaer, da ere de ikke at ansee for stort andet end Copier af disse tvende Originaler tilsammen, saa at man med faa Ord kan give den Definition paa en Laps, at det er en Sammenstøbning af en Biørn og en Abe og kan deraf paa denne Maade næsten alle dette Dyrs besynderlige Egenskaber naturligen forklares. J. J. Om Bibelselskaber. Doffentlige Blade er opkastet det Spørgsmaal: hvi Bibelselskabet i Danmark gaaer saa langsomt frem, medens det Londonske i Aar har modtaget en Sum af 87,000 Pd. St. frivillige Bidrage? - Jngenlunde er det min Hensigt, at de vare dette Spørgsmaal, men hvad der ved denne Leilighed har paatrængt sig min Opmærksomhed, troer jeg ikke at burde dølge. Bibelen er en herlig Bog; det kan ingen nægte. Blot som det ældste historiske Mindemærke, Verden eier, fortjener den vor største Høiagtelse, hvor meget mere som den Bog, hvori Religionens hellige og store Sandheder med Jldbogstaver staae skrevne for alle Slægter og alle Tider, Men Bibelens Jndhold, naar man seer hen til det gamle og nye Testamente, er saa ganske forskjelligt. Det er religiøst, historisk, poetisk, moralsk. Meget findes deri, som maa læses med skjønsomt Hensyn til den Tid, det Land, det Folk, hvor og for hvilket det blev skrevet. Meget lader sig hverken forstaae eller læse med nogen Nytte, uden ved Hielp af en fund Fortolkning. Er Bibelen altsaa ubetinget den Bog, der, uden videre Forklaring eller Veiledning, kan gives den Enfoldige i Hænderne, Og troer man virkelig i saa høi en Grad at befordre Religiøsiteten, ved at uddeele den i Tusindtal blandt Mennesker, der hverken forstaae at læse eller bruge den som sig bør, Man vil maaskee svare: at selv ved ikke at Forstaae Alt vil meenig Mand dog samle deraf mangt et herligt Frøkorn til Sandhed og Dyd. Jeg vilde indrømme dette, dersom Bibelen ikke var skrevet for ganske andre Mennesker end de der leve nu, og i et Sprog, hvis Aand og Udtryk ere ganske forskjellige fra de Tungemaal, der nu tales. Eller troer man virkelig, at vort eller noget andet nyere Sprog eier nogen Bibeloversættelse, hvori Originalens Aand nu virkelig lever? Er Oversættelsen, som den anordnede sædvanlig er, tro, saa bliver det danske deri ikke dansk, men bebraiske og græsk dansk, er den fri, saa taaber den Præget af sin oprindelige Ærværdighed. En for menig Mand aldeles forstaaelig Bibeloversættelse lader sig næsten ikke tænke. Grundene ere mange. En Deel Ords oprindelige bemærkelse er glemt, i Det mindste mørk og tvivlsom: Billederne ere østerlandske, og for en nordisk Phantasie ofte ufattelige; Tidens Sæder, Skikke og Costumer for en stor Deel aldeles fremmed for os og glemte. Hvor er det nu mueligt, at gjøre en saadan ordret Oversættelse til en hensigtssvarende Folkelæsning? Skal Bibellæsning virkelig kunne bidrage til Religiøsitetens og Dydens Fremme, saa bør det ikke være hele Bibelen, men et med Jndsigt, Valg og Skjønsomhed forfattet Udtog deraf, der saaledes uddeles blandt Almuen, saa er det ikke nok, at man i alle Verdensdele omsender Bibeler, men der bør tillige sørges for, at den forklares af indsigtsfulde og oplyste Lærere, og at dens herlige Forskrifter ikke blot læses, men ogsaa efterleves og udøves. Saaledes som det engelske Bibelselskab nu bærer sig ad, synes Hensigten aldeles ikke at være opnaaet, hvor meget man end har ophøies dets Jdræt.