Jyllandsposten, 1841-04-13
Franosp. ren. Udgivet af et Selskab. Redigeret af C. G. Clausen. de Tirsdag d. 13. April 1841. Aarg. No. 27. Maa trykkes. Fleischer. Hvad bliver det til med Niels Ebbesens Minde? Allerede Aaret, forinden Heltens Stordaad talte sit femte Aarhundrede, gjorde vi i dette Blad Publicum opmærksom paa det Opløftende og Skjønne i at opreise den Mand en Hæderstøtte, som i sin Tid var hele Danmark – Befrier, som udelukkende var Skyld i, at Landet ei blev underlagt det tydske Herredømme, og som ved sit mageløse Mod med en Haandfuld Svende begav sig ind i Randers, hvor der laae 4000 Krigere, for med egen Haand at skille Landet af med den herskesyge Grev Geerth, der kun som Voldmand skaltede og valtede efter eget Behag med Dannerfolkets Liv og Eiendom. Dog er det ikke vor Hensigt her atter at fremhæve en Stordaads Fortjeneste, som er opløftet over alle Ord, men vor Hensigt er det at undersøge, at hvad Grund Forslaget om en Støttes Opreisning ikke hos det danske Folk har fundet Gehør, Man skulde næsten troe, at Folk havde ladet sig kyse fra dette patriotiske Foretagende ved enkelte umotiverede Jndvendinger, som visse Personer.) behagede at opkaste imod Niels Ebbesen og hans Færd, dog heri bør man ei finde Grunden, da man overalt i alle vore Dags-Journaler saae Stordaaden almindeligen anerkjendt for hvad den var, ligesom den Committee der i Randers i samme Øiemed havde dannet sig, ved Correspondence med Trykkefrihedsselskabet i Hovedstaden herfra blev underret ret om, at man eenstemmigen hyldede den samme Anskuelse, idet en lærerig og vidtløftig Afhandling i denne Anledning af Professor Velschov blev fremsat i "Dansk Folkeblad, som tilfulde maatte overbevise Enhver, om hvilken Tilskyndelse der var for det danske Folk til at Hvoriblandt saaledes Politiassistent Nielsen forrige Aar i Aarhuus Stiftstidende" lod en Annonce indføre imod den dengang bekjendtgjorte Samling paa Niels Ebbesens Borgplet rimeligviis for at forpurre Fe Red. sten, hvilket dog ikke lykkedes. reise Danmarks Befrier et Æresminde. - Og dog danske Folk, gik Aaret 1840 hen, uden at Støtten blev reist, hvilket vistnok maa have smertet mange Fædrelandsvenner; men netop derfor er det, at vi nu ville ile med, at aabne disse Leilighed til ved Subskription, at bidrage til et saadant Værks Udførelse, da det vilde være en Klik paa hele den danske Nation, om den virkelig skulde i den Grad mangle Nationalaand, at den ikke skulde finde sig opfordret til at deeltage i et fædrelandsk Foretagende, hvorved den fælleds Begeistring i mangt andet Land kun vilde kappes om at bevidne en lignende Stordaad den fortjente Hædersbeviisning. Dog Nationalfølelsen blusser ikke for varmt i Danmark, dette er sandt og vist, og saa kjølnet og saa lunken synes den endog her at være, at man ei engang kan opfatte Betydningen af en Stordaad, som vore nærværende oplyste Tider mere studser paa med Forundring, end egentlig tænker sig beundringsværdig udført i Riddertiden, da det varme Hjerte under Pantserer gav Armen en Kraft, som fremkaldte Handlinger, der fremtræde som eneste i deres Slags i Historien. Men netop fordi Nationalfølelsen i Danmark er saa lidet vakt, netop fordi den ligger i søvndyssende Dvale, netop fordi det danske Folk ved det couperede Øboliv saa sjeldent opflammes i Fælledsanliggender, som angaae hele Nationen, netop derfor burde man med Begjærlighed gribe enhversomhelst Leilighed, hvor den nationale Aand ligesom concentreres i et fælleds Brændpunkt, hvorfra igjen velgjørende Straaler til alle Sider vilde kunne udbrede sig. Af alle Følelser er Lunkenhed den, som mindst klæder en Nation, ligesom den i det borgerlige Liv og Familie=Kredsen er utaalelig og forhadt; men desværre ville vi ikke kunne frikiende den danske Nation for en ikke ubetydelig Portion af denne Følelse, som altfor ofte skadende indvirker paa Gemytterne, naar Talen er om nationale Gjenstande, hvor Nationalaanden burde kappende komme folkelige Jdeer imøde, istedetfor at man saa ofte her i Landet ligesom sætter en Ære i at vende saadanne Foretagender Ryggen, som, med Enighed opbyggede, vilde befæste og opfriske det nationale Sammenhold, som i gamle Dage netop var Særkjendet paa den danske Nation. Jydernes Historie udmærker sig isærdeleshed i ældre Tid fra denne Side, og det er derfor at ønske, at ædel Nationalfølelse mere og mere vilde træde frem, hvor Leilighed til at samvirke til det Heles Vel frembyder sig. Det er kun ved denne Samklang og Eendrægtighed, at der endnu i mange Retninger kan virkes til Held for Landet, ligesom der navnligen i Jylland ved fælleds Samvirken kunde udrettes store National-Goder, hvilke saameget mere herved almindelig Medvirkning burde gjennemsættes, som Jyderne ere længst fjernede fra Regjeringen, der mindre er inde i saadanne locale Forhold, som saa ofte af selve Folket burde afbenyttes, hvor Fælledsgoder kunde opnaaes blot ved ubetydeligt Sammenskud af Mængden, der maatte ansee det for en Hæder og Ære at kunne medvirke til Udførelsen, hvori det Hele tog Deel. Men Opfordringen til saadan Deeltagelse skal da ikke fremkunstles eller frempines gjennem Autoritets-Former, som mere eller mindre støde den Bedretænkende; Opfordringen skal ligge hos Folket selv, af egen Drift, skal det finde sig tilskyndet til Deeltagelse i nationale Foretagender, om hvis ædle Hensigt der kun kan være een Mening, uden at man først skal see til Høire eller Venstre efter de tusinde smaalige Forhold, som ellers bestemme vor Vandel i det daglige Liv, og hvor Ordet almindelig lyder, ja naar han har tegnet sig, saa maa jeg ogsaa. Naar derfor Subskriptionsplaner som de, der fornylig circulerede i Jylland i Anledning af en Støttes Opreisning for salig Frederik den Sjette, ligesom andre Skattepaaligninger, endog skal gjennem Sognefogderne præsenteres hver Sognebeboer, ligesom i Kjøbstæderne gaae fra Spidsen af nedad, saa har en saadan saagodtsom commanderet Supskribtion noget vist Stødende ved sig, i hvorvel i oeconomisk Henseende vist nok meget Ansporende, da Etatsraaden her maa nødsages til at tegne sig for mere end Justitsraaden, denne atter for mere end Kammerraaden, ligesom Godseieren, Forpagteren og Bonden i Almindelighed Alle staae i gradeviis Forhold til hinanden, som Rangen eller Stillingen er forskjellig. Men det var netop saa ønskeligt, om man Tid efter anden kunde see disse Former fortrængte ved sand National-Følelse, som selv drev og tilskyndede os til en Deeltagelse, der hverken skal eller bør være afhængig af, hvad denne eller hiin Stor eller Ringmand ydede, men som allene fandt Gjenklang i vor indre Tilskyndelse. Dog, det var Niels Ebbesens Mindesteen vi kom fra - en saadan skulde vi altsaa her længere be tanke os paa at reise Helten til Ære, Nei, Jyderne vare da ei Jyder længere; tvertimod antage vi, at Feilen maaskee ligger deri, at ingen bestemt Opfordring er udgaaet til Publicum i denne Anledning; det er derfor at Redactionen her ifølge Fleres Ønske bekjendtgjør"At de Fædrelandsvenner, som ønske at deeltage i et Monuments Opreisning af simpel Granit paa Niels Ebbesens Borg plet i Nørreriis, snarest mulig antegne Sig hos de samtlige Commissionairer for Jyllandsposten, hvor aldeles ubetydelige og smaa Bidrag allerhelst modtages, for at Subskriptionen kunde blive saa talrig som mulig. Støttens Plads er bestemt under den tusindaarige Eeg, hvor dens Plads ved forrige Aars Folkefest paa Nørreriis blev betegnet. Støtten fandt man her alene burde bestaae af Granit i Form af en høi og smuk Pyramide, som helst maatte ønskes befriet for alle ydre Udgi ringer, men blot ved et lidet Emblem af Marmor betegne Hjelm, Pantser og Sværd, samt en liden Marmorplade med følgende Jnskription. Niels Ebbesen, Danmarks Befrier, Hvorvidt desforuden endnu endeel Strofer af flere af vore bekjendte Digtere kunde tilføies, som have besjunget Helten, vil forendeel beroe paa Subskriptionens Omfang. Enhversomhelst Subskribent anmodes om at tilføie enten sit Navn eller et vist Mærke, hvorunder samme kan blive opført i det derefter offentlig aflagte Regnskab, hvorfor Redactionen indestaaer og tilforplig ter sig i sin Tid at lade følge med Jyllandsposten. Grundstenene til Støtten ere alt udseete og agtes snarest paabegyndt, da et lidet Fond alt er grundlagt til Foretagendets Fremme, og det fælleds Ønske gaaer ud paa, at Støtten alt kunde være opreist inden Midsommerstid, paa hvilken Tid man har Haab om, at en sand national Folkefest her under Egens Skygger vil finde Sted. Medborgere, hvo der derfor føler indre Trang til at yde en Skjærv til Niels Ebbesens Støttes Opreis ning, den ile snarest med at udføre denne Beslutning, thi inden faa Maaneder kneiser Hædersmindet paa Nørreriis for – Danmarks Befrier. Et lille Bidrag. til Hr. B. J. Hansens Caracteristik og Handlemaade. Denne samme Hr. Hansen er Kjøbmand i Veile og blev for nogle Aar siden - efter Ansøgning - udnævnt til Ridder af Dannebrogen. Han skal være en temmelig vidt bekjendt Mand, det vil sige, man kjender ham vidtomkring. Jeg har først gjort hans Bekjendtskab under den Sag, jeg her vil fortælle lidt om, og jeg kan med Sandhed sige, at jeg kun føler liden Attraae efter at mengelere mig videre med ham. Sagen er da denne: Jeg er Huusmand i Førstballe i Nørup Sogn, Veile Amt, og da mit lille Sted er betynget med Gield, er jeg altsaa tilmed en fattig Mand. Hvert Aar pleier jeg at have en lille Jndtægt ved at sælge Torv til Veile, og saaledes kjørte jeg da en smuk Morgen meget tidlig den 7de September f. A. fra mi Hjem med et Tørvelæs, som jeg befordrede med mine Plovstude. Opad Formiddagen kom jeg til Veile Nørreport, hvor jeg blev tilspurgt af et ungt Menneske eller som det hos Bønder kaldes, en Størringspog, paa en 14 – 15 Aar - som sagde, han var en Søn af bemeldte Hr. Hansen – om jeg vilde sælge det Læ Tørv jeg havde, thi hans Fader havde sendt ham ud at kjøbe Tørv. Jeg svarede ja, og vi kom da tilrette om, at han eller hans Fader skulde have Tørvene for 4 Courant, som er 32 lybskskilling eller 1 16 Fr. S., som var en billig Priis. Nu lod jeg Tørvene kjøre ned i nævnte Hr. Hansens Gaard, hvor de bleve aflæssede og uden Jndvending modtagne af ham selv Da jeg havde et og andet at forrette i Byen, saa gi jeg først ved Middagstid selv ned til berørte Hr. Hansen, en stor tyk Mand, som boer i en stor hvid Gaard paa Søndergaden, og traf ham i Krambodstuen, hvor jeg meldte mig som Eier af Tørvene, og bad ham om mine 4 1/ Courant. "Ja, sagde samme Hr. Hansen, i Fleres Nærværelse: "jeg veed nok, Du er lovet 4 Courant for disse Tørv, det vil jeg nu ikke give Dig, men vil Du have 3 min Fader, kan Du faae dem."At jeg var lovet 4 J for Tørvene var altsaa ikke Grund nok for meerbemeldte Hr. Hansen til at betale dette Beløb. Derved blev det. 3 kunde min Fader, saaledes kaldte han mig, faae, men mere ikke. Det kom mig for, at det var en sær Afgjørelse, og det stak saa op i mig, at jeg dog vilde have den accorderede Betaling, om der var Ret i Landet, som der pleier at være - ogsaa for Smaafolk. Møisommelig havde jeg om Sommeren gravet, stakket og vendt og tumlet med Tørvene i det vaade Veir, en Dag havde jeg spildt med at føre dem over 3 Miil til Veile, og skulde jeg nu lade mig afkorte endeel af mine saa suurt og ærligt fortjente Skillinger især af en Mand, som efter min Formening ikke trængte dertil, dette syntes jeg ikke omDet kunde, burde og vilde jeg ikke. Jeg lod ham da indkalde til Forligscommissionen og tænkte, at fornævnte Hr. Hansen dog saa strax vilde betale. Han fandt imidlertid ikke for godt at møde i Forligscommissionen, men sendte sin Handelsbetjent, som ikke vilde forlige Sagen uden at jeg gjorde Opoffrelse af mit Tilkommende. Altsaa blev Sagen henviist til Retten. Jeg indgav derefter Ansøgning om beneficium paupertatis, hvilken jeg bilagde med en saalydende Attest "At Huusmand Hans Christiansen i Først"balle, der eier et med Gjæld betynget Sted med Hartkorn 4 Skpr. 2 1/2 Alb., og har en talrig tildeels uopdragen Børneflok, er en saare fattig Mand, bevidnes herved efter Forlangende." Nørup den 14de September 1840. J. Warming, Stedets Capellan. Men min Ansøgning blev dog afslaaet i Betragtning af, at Udgifterne ved en saadan Sag ikke vare betydelige og at min Modpart vilde komme til at erstatte mig Udgifterne, hvis Sagen vandtes. Jeg fik nu ved Hielp af en Sagfører i Veile bemeldte Hr. Hansen stevner til Retten den 26de Novbr. f. A., og da jeg ikke kunde vide, om han vilde nægte Handelens Jndgaaelse, eller hvorledes, saa lod jeg for Sikkerheds Skyld indstævne 2 Vidner; hvornæst min Sagfører i Retten paastod Hr. Hansen dømt til at betale de paastævnte 1 18 6, med Renter samt Sagens Omkostninger skadesløs, eller in subsidium efter Fr. 6te August 1824, idet han i Benægtelsestilfælde reserverede sig Vidneføring, efter forud at have opfordret Jndstævnte til at bevise sit lovlige Forfald for at møde personlig i Forligscommissionen. Hansen lod ogsaa møde ved Sagfører, som erkjendte Fordringens Størrelse og Oprindelse rigtig opgivet; hvorimod han exciperede imod Mulct for unødiTrætte, fordi Hansen ved Forligsmæglingen havde til budt at betale Fordringen tilligemed de halve Omkostninger, ligesom han exciperede imod, at jeg tilkjendte høiere Omkostninger, end Fr. 6te August 1824, men han beviiste, ja paaberaabte sig end ikke, at Hansen havde havt lovligt Forfald for at møde i Forligscommissionen, At jeg ikke der vilde lade mig nøie med de halve Omkostninger, er jo saare begribeligt; men mindre begribeligt at meerbemeldte Hansen, uagtet han vedgik Fordringen, vilde have en Dom for at han skulde betale den. Sagen ved Retten gik derpaa til Doms, som blev af sagt den 24de December f. A., og dens Conclusion lyder saaledes: Thi kjendes for Ret: "Jndstævnte Kjøbmand Ridder Hansen bør til Ci"tanten betale 1 - 6 Fr. S. med Renter fra "Klagen til Forligelsescommissionen indtil Betaling skeer, ligesom og erstatte ham Sagens Omkostninger med 2 Sølv. At efterkommes inden 15 Dage efter denne Doms lovlige Forkyndelse under Adfærd efter Loven. Jeg lod derefter Dommen forkynde for tidtberørte Hr. Hansen, som imod Formodning erklærede sig tilfreds med den. Nu fik jeg da omsider mine Penge de 1 1/2 6 Fr. S., og 21 i Omkostninger, samt 2, i Renter, men omberørte Hr. Hansen opnaaede eller bevirkede dog, at jeg ikke skadesløs kom til mine Penge, thi mine Udgivter oversteg den Sum, jeg blev tilkiendt i Omkostninger, hvilket vil sees af følgende: Klagen til Forligscommissionen med Paategning, Forkyndelse o. s. v., Stævningens Udstædelse og Forkyndelse, kostede mig . . . . . . . 85 1 3 s Rettens Gebyr, efter Regning . . . 1 – : - : - Afskrift af Dommen og dens Forkyndelse - - 2 - 14 -Er 282 1 Naar jeg nu hertil regner et Par 18 for mine Reiser og Tidsspilde i Anledning af Sagen, saa kan jeg sige, at jeg har gjort en god Handel med – meerbemeldte Hr. Hansen. Endda slap jeg godt, thi min Sagfører, som sagtens kunde have tilkommet 2 a 4 38, forlangte Jntet, saa jeg dog paa en Maade havde Benesicium. Det er vanskeligt at indsee Bevæggrunden til at oftmeldte Hr. Hansen vilde aftrække mig 1 s. Courant paa den accorderede Betaling; men jeg er dog ved en Leilighed kommet efter en Omstændighed, som muligen kan forklare Sagen. Denne samme Hr. Hansen kjøber nemlig endeel Tørv af Bønderne baade fra den søndre- og nordre Side af Veile, og da han har et Pakhuus tæt udenfor Byens søndre Port og Consumtionsbod, saa bruger han den Maneer, at lade de Tørv, han kjøber sønder fra, eller uden for den søndre Port, aflæsse i hiint Pakhuus. Han kan da siden mageligen kjøre 3 – 4 maaskee 5 Bønderlæs paa een af hans egne Vogne ind i Byen, og derved sparer han, kan jeg troe, Consumtionen for flere Læs, eftersom denne ikke beregnes efter Læssets Størrelse. Men udenfor den nordre Port, har berørte Hansen intet Pakhuus, og da jeg kom ind gjennem denne med mine Tørv og altsaa betalte Consumtion for et Læs, saa kunde meer end tidtbenævnte Hr. Hansen ikke her oplægge Tørvene, og muligen har dette havt nogen Jndflydelse paa hans Humeur, og virket til at han vilde afkorte mig 1s Courant. Dette er kuns Gisninger; han vil maaskee selv ad Offentlig hedens Vei, hvor han ikke heller er ubekjendt, nærmere fremstille de sande Bevæggrunde. Førstballe den 28de Marts 1841. Hans Christiansen.