Aalborg Stiftstidende, 1835-12-30
Vi forelægge det europæiske Publicum alle Actstykkerne i denne forunderlige Proces. Det er ikke imellem os og den russiske Keiser, den føres, vi ere ikke forfængelige nok til at prale af en saadan Modstander. Det er meget mere Rusland paa den ene Side, og den, i sine helligste Følelse, saarede, Humanitet, tilligemed de af hele Europa undertegnede Tractater paa den anden Side, der her træde i Skrankerne mod hinanden. Begge ere smerteligt berørte ved Keiseren af Ruslands Talle; Humaniteten, forsaavidt som Talen tilsidesætter de Hensyn, man er de Svage og Ulykkelige skyldig; Tractaterne, forsaavidt som Keiseren i Warschau har proclammeret Kongeriget Polens Ophør, medens Wiener Congres=Acten garanterer dette Kongeriges Opretholdelse. Vor Stemme er kun en blandt de Millioners, i hvilke den offentlige Mening udtaler sig om denne Gienstand Vi tal her kun som Journalister i Navn af Tractater, som Frankrig ikke har foranlediget, men som det dog har tiltraadt og hvis Opretholdelse dets Føielighed i at tiltræde dem, netop giver det en fordoblet Ret til at fordre. Man vogte sig derfor for Vildfarelser i denne Sag. Det har behaget Keitilseren af Rusland, kun at ville see en Journal og dens Redacteurer i sine Modstandere; han har givet sig Mine af at bekymre i sig saalidet om vore Ord, at han har tillagt fine Tidender Befaling at gjentage dem, for at overantvorde dem til Russernes Spot eller Vrede. Men han har overseet, at det er gjældende Tractaters Ord, at det er den europæiske Folkeret, hvis Organ vi dennegang have været. Det er tillige den russiske Reisers egen Broders og Velgiørers Ord, ved hvilke der blev givet Polen Løfte om Gjenoprettelse og Opretholdelse. Vi ere altsaa ikke de Martyrer, Keiseren lader stige ned paa sin Circus, nei, ikke vi, men Tractater, under hvilke findes Underskrifter af alle Europas Fyrster. Den Nedsættelse, der er os tiltænkt, træffer altsaa høiere Personer end vi ere Vi kunne derfor kun henvise til, at det er disse Tractaters Opretholdelse, vi have ivret for, og det er altsaa Tractaterne, man giver til Priis for Moscowiternes Haan. Vi have bragt Bestemmelserne ved Wiener=Congressen i Erindring, og nu groser man sig af at have traadt disse Bestemmelser under Fødder. Vi have hævet en bebreidende Stemme imod denne Krænkelse og nu regner man sig denne Krænkelse til Ære. Endnu engang altsaa, det er ikke os, det er WienerCongresacten, som den haanende Tone i den russiske Hoftidende rammer. - Men, hvad er det da, hvad Keiser Nicolais officielle Organ har svaret? Det paastaaer, at vi paa eengang have fornægtet de Grundsætninger, med Hensyn til Orden og Stabilitet, til hvilke vi i nogen Tid have bekjendt os. Vi begribe ikke, hvad denne Bebreidelse vil sige, thi, med Hensyn til Frankrig, forsvare vi, nu som før, Chartet, der dog vel i egentlig Forstand er et Symbol paa Orden og Stabilitet, og, med Hensyn til Europa, forsvare vi Tractaterne; disse ere den civiliserede Verdens Charte eller Grundlov; her staae vi altsaa atter som Ordens og Stabilitets Forsvarere. Det Snit, hvorefter Wiener-Congresacten har tilskaaret Europa, kunne vi som Franskmænd, ikke føl os synderligt tilbøielige til at hylde. Naar dette Tilsnit alligevel i os finder Forsvarere, saa ligger dog vel neppe deri noget Anstødeligt imod Ordens= og Stabilitets=Principerne. Det er netop i Stabilitetens Navn, vi have hævet vor Stemme imod en Act, ved hvilken Keiser Nicolai har behaget at udstryge en heel Artikel af Wiener-Congressens Bestemmelser og at radere et heelt Kongerige bort af Kortet over Europa, Hvorhen maatte det være kommet, hvis det stod den første den bedste absolute Fyrste frit for at erklære, at dette eller hiint Kongerige skulde forsvinde af Landkortet? Saaledes stod det til dengang, da Polen første Gang blev deelt; hiin Uretfærdighed har været saa frugtbar paa Uroligheder og Revolutioner, at det er blevet indlysende, hvorledes Retfærdigheden, som den raa Magt dengang myrdede og begrov, siden har vendt sig i Graven og stedse paany forsøgt at vælte Stenen, hvormed den blev trykket ned i Jorden, uden at kunne knuses, fra sit Leie. Saaledes stod det ogsaa til dengang, da Napoleon, i Kraft af den raa Magt, der stod til hans Raadighed, decreterede, at dette eller hiint Kongerige havde ophør, at existere. Hvad hialp denne Fremfærd Keiser Napoleon, og hvorhen bragte den ham. Det er ikke den Fremgangs maade, han gjorde til sin og som Keiser Nicolai nu efterligner, der kan giøre Fordring paa at stemples med Benævnnelserne Orden" og Stabilitet. At vaage over Lovene i Statens Indre og at respectere de med Udlandet sluttede Tractater, deri bestaaer den sande Orden og den sande Stabilitet. - Iøvrigt undrer det os aldeles ikke, at Keiser Nicolai, blandt sine Moscowiter, lader udbrede Kundskab om de Bebreidelser, hans Tale i Warschau har udsat ham for i det øvrige Europa. Han synes at tilraabe dem: "Seer J, hvormeget jeg er Russer, hvormeget jeg hader Polen, hvor skarpt jeg dadler den skaanende Behandling, som min afdøde Broder lod Polen vederfares og hvorledes jeg trodser Europa og de Tractater, som det til Polens Fordeel har afsluttet?" Slige Demonstrationer maa vel behage Russerne, de maa vel smigre deres Nationalhad og passe fortræffeligt med den moscowitiske Nationalitet og dens Dannelses Stand. punct. Man har allerede ofte sagt, at der i Rusland gives et Partii, som seer skjævt til den europæiske Civilisation, de fremmede Sæder og Skikke, som efterhaanden indføres i Rusland. Det er dette Parti Keiseren ved denne Leilighed har villet hylde, det er dets Tilhængere han har villet give Garantier. Det var i deres Aand, han, for nogle Aar siden, forbød Russerne at opholde sig i Udlandet; det var i deres Aand, han dennegang talte til Polen. Saa maa da endogsaa Selvherskerne give efter for Folkets Stemme, saa fritages da ikke engang Absolutismen fra at stige ned til den offentlige Mening for at lytte til dens Røst! Man vil atter opfriske Nationens Hengivenhed og til den Ende roser man sig af at ville gribe til Forholdsregler, der vidne om et Had og en Lidenskab, der, baade fra Klogskabens og Sømmelighedens Synspuncter betragtet, burde være en stor Nations Chef aldeles fremmed. Vi raade Keiser Nicolai ogsaa at lade Artiklerne af de engelske Journaler oversætte paa russisk, naar han dog troer, at det civiliserede Europas velgrundede bebreidende bemærkninger, ved denne Leilighed kan erhverve ham en forøget Fordring paa Russernes Hengivenhed!" Umiddelbart efter dette Actstykke meddele vi følgende, maa ske endnu mærkeligere, Artikel af Journal du Commerce samme Gjenstand betræffende, hvorhos vi tillige henlede Op 2 mærksomheden paa, at Journal du Commerce er et ministerielt Blad. Her Artiklen selv. Man siger, at Frankrig, og England i Forening have tilstillet det russiske Cabinet en Note, for at bringe Samme i Erindring, at Polen, efter Stipulationerne i Tractaterne af 1814 og 1815 skal udgjøre en af det russiske Rige uafhængig Stat, at det skal have sine særegne Love og at den polske Nationalitet ikke maa gaae under. Denne Note skal, efter hvad man erfarer, være bleven meddeelt alle europæiske Hoffer. Paa den anden Side synes Lord Durhams Mission til Petersborg heller ikke at være af den fredeligste Art. Engelske Blade berette ligefrem, at Rusland enten maa give Slixpaa de Fordeele, som Tractaten af Unkiar=Skellessi yder den, eller ogsaa være beredt paa en Krig med Storbrittanien. Disse Beretninger erholde endmere Troværdighed ved de Krigsrustninger, som finde Sted i Rusland. Et Brev fra Petersborg af 30te November melder, at man, siden Keiserens Tilbagekomst, har bemærket en stor Virksomhed blandt de russiske Diplomater, og at Keiseren personlig inspicerer alle Arbeiderne i Soarsenalerne. Han affærdiger selv hyppig befalinger til Cronstadt, Rewal og Abo, og paa Værfterne i Ocha og Petersborg gjøres store Tilberedelser.