Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-09-06
Den sidste af Præsternes Jndkomster, som kommer under Betragtning, er det Præsterne ved Lovgivningen tillagte Høstarbeide af jordløse Huse. - Naar dette Arbeide kunde haves uden Vanskelighed og Disput, er det unægtelig et stort Gode for Præsterne, i Besynderlighed for dem, som have et stort Avl og mange Huusmænd. J Loven nævnes Huusmænd og Huusqvinder som de der skal forrette Høst arbeide for Præsten, deraf har man taget Anledning paa de fleste Steder i forrige Tider til, at lade alle arbeidsføre Ægtefolk, som vare Huusmænd, gjøre Høstdag. Ved Udskiftningen ere disse Huse tillagte Jord, hvoraf de fik nogen liden Tiende at yde. Dette har givet Anudning til adskillige senere Bestemmelser og Fortilinger. Jblandt andre, at der af hvert Huus kuns skulde gjøres een Høstdag altsaa ikke af begge Ægtefolkene, at denne Høstdag, naar den ikke blev forrettet in natura, kunde betales med Penge. Med disse Bestemmelser kan Præsterne endnu være tjente. Endskjøndt det var nok saa godt, at Præsten altid kunde være vis paa, at faae Arbeidet forrettet in natura. Men naar nu Almuen i Anledning af, at der ved Lovgivningen er fastsat noget til dens Lettelse og Fordeel, tager Anledning til aldeles at nægte Præsten denne Rettighed, naar de tilsagte udeblive, og hans Sæd af den Aarsag bedærves i vanskeligt Veir, fordi han ikke har belavet sig paa andre Høstfolk, end de ham ved Loven tillagte, saa har han for at hævde sine Rettigheder ingen anden Udvei end Lovmaal. Er han saa lykkelig ved første Møde at opnaae et Forliig, hvorved den gjenstridige Huusmand forpligter sig til at forrette Høstdagen in natura, eller betale den, saa faaer han dog noget, men denne Erhvervelse er kostbar, naar man betænker, at Præsten, som udtager Stevningen til Politiretten, maae betale den, og sammes Forkyndelse, samt Sagens Jncamination, og ofte har langt til Tinget, som gjør hans Fraværelse fra Hjemmet i Høstens Tid nødvendig. Endnu værre er Præsten faren, naar Huusmanden er haardnakket, og ikke vil lade sig forlige, men have Dom; da kan han ofte faa mange Møder ved Tinget, og alle de ovenfor ved Tiendevæsenet anførte Ulejligheder finde da Sted, saa at ved Procedure med en Huusmand let kan tabes Værdien af det hele Høstarbeide for flere Aar af Sognets samtlige Huusmænd. - Denne Dags Høstarbeide er det meste Vederlag, Præsten kan vente sig af en Huusmand, og et Vederlag, som er i høieste Grad moderat, og aldrig kan en Familiefader lettere slippe med Betaling for den Umage og det Arbejde, Præsten i Aarets Løb har med ham og hans Familie, end ved en eneste Dags Arbeide. Utaknemmelighed kan ikke let drives til en høiere Grad, end naar Præsten ved Lovmaal skal inddrive denne liden Løn, og megen Kummer kan saadan Færd volde ham. Naar derfor saadant indtræffer, burde ham tilkjendes rundelig Erstatning, og unødig Trætte alvorlig ændses. Saaledes er Præsternes Stilling. Deres Jndkomster ere uvisse, afhængige af Tid og Omstændigheder. Nogle kan aldeles ikke opnaaes uden af Menighedernes gode Villie, ere altsaa aldeles frivillige Gaver, og imod de øvrige kan der opvækkes Jndsigelser, Tvistigheder, Jndvendinger, som, naar Præsten ikke vil lade sig betale efter en af Bonden fastsat Tarif, have Lovmaal til følge, som Præsten stundom maae udføre for egen Regning. Lovmaal er altid en uvis Sag, der kommer an paa, hvilken Parts subjective Anskuelser Dommen deler. Følgelig kan Præsten, i hvor megen Ret han end selv synes, at han har, dog ved Sagens Uddrag lige saa let tabe, som vinde. Men taber han, da gaaer en Deel bort af det, han skal leve af, og betale sine Skatter og andre paalagte Udgifter med. Saadant Vanheld kan og let nedslaae hans Mod, og svække hans Embedsduelighed. - Er han endog saa lykkelig at have Beneficium og vinde sin Sag, saa gaaer dog lang Tid med til Proceduren, Dommens Udfærdigelse, Forkyndelse og Execution. Men nu kan Modparten apellere, og saa kan Præsten begynde forfra igjen. Fordi Beneficium er ham tilstaaet ved een Domstoel, er det derfor ikke sagt, at det skeer ved en anden, og de af Præstens Indkomster, som skal søges ved Politiet, kan han ikke faae Beneficium paa, da, imedens dette søges, hans Krav forældes, eller den ved Lovgivningen fastsatte Tid til Klage exspirerer. Jmidlertid gaae Præstens Udgifter lige fuldt baade til egen og Families Underholdning samt til Skatter og andre Paalæg. Tiden til disses Udredning er bestemt ved Lovene saavelsom Qvantiteten, og man har aldrig hørt, at det er faldet nogen Præst ind ved Lovmaal at lade sig tvinge til at betale det ham paalagte, fordi han ved Proces maae søge sit, ligesom saadant og kuns vilde skade Præsten; men at denne kommer i en mislig Forfatning, ved uden Jndvending at maatte udrede Udgifter til bestemt Tid, men derimod ved langvarig Procedure og Bekostninger at inddrive sine Jndtægter, er indlysende. Den Jndvending, at Præsten ved Godhed, Blidhed, Overbærenhed maae see at vinde Menighedernes Godhed, og saaledes faae sit, er aldeles upassende; thi dette gielder jo om alle Christne, og altsaa ikke om Præsten allene. Desuden slaaer dette ind i Moralens Gebet, hvor Menneskenes Domme ikke række hen. Og naar Staten udbetaler en af sine civile eller militaire Embedsmænd hans Løn, spørger den jo ikke om hans Moralitet, men om Udførelsen af de ham overdragne Ærender, altsaa om hans Legalitet. Desuden er jo den Danske Kirke ikke ecclesia pressa. At lade Præstens Løn komme an paa hans Mildhed og Overbærenhed, er at give ham ligesaa mange Dommere, som der ere Lemmer, af Menigheden, og at indrømme disse alle meget. Præsten strander desuden, i hvor, han bær sig ad; thi er han af Characteer: og overbærende, lastes han af Almuen som in lent, ligegyldig, og den der ikke passer, fra han bør. *) Holders han sig derimod Love er Anordninger efterrettelig, lastes han som haand, streng, hevngjerrig, og andre saadanne Attriter, som Avind og ondt Hjerte kan finde paa Og dette, at Bonden har saa mange Lii ligheder til at tilføie Præsten Uret, har 12 Bondens Characteer og Handlemaade en skadelig Indflydelse. Han styrkes derved i Hovmed og Selvtillid. Han fatter Ringeagt ikke allene for den Mand, imod hvem han kan tillade sig saa meget, men og for hans Gierning. Da Præsten i Henseende til Bondens Adfærd imod ham i Ord og Gierning ingen anden Recours har, end sædvanlig Rettergang, da han under Sagen Drift selv i Henseende til Præstens Lønning tør tillade sig samme Adfærd og Yttringer, som naar han gaaer i Rette med en anden Bonde, da han i Henseende til Præsten aldeles inge Subordination erkjender, og denne for at see sin Løn i høieste Maade er afhængig af Ben dens gode Villie,"*) saa drager han deraf den*) En Bonde, som ikke selv var god, havde som en Følge ofte slemme Tjenestefolk. J den Anledning var det hans idelige Klage, at Præsten aldrig talte til de Unge, ikke læste nok for dem, og saaledes indirecte var Skyld i deres Fordærvelse. Den Præst kom bort, og en nye kom i hans Sted. Nu klagede den samme Bonde, men af en anden Aarsag, ninlig at Præsten var alt for nøie med at holde her Tjenestefolk til Kirkegang og Catechisation; men, si føiede han, de skal lyde mig mere end Præsten, en han var næsten strængere imod den sidste end de første Præst. *) En Skolemester friede til en Bondes Datter, i Faderen syntes ikke ilde om Partiet; men Pist vilde ikke indlade sig derpaa. Da Sagen nu en uhyre Feilslutning, at Præsten i Staten ikke har mere at betyde end enhver Bonde. Men ihvor ulogisk, og feilende denne Slutning end er, saa følger han den i Praxis, og derved fortrædiger en Embedsmand, hvis Gierning er Samfundet vigtig. - Sagen er: Bonden i Jylland bedømmer altid Folks Værd efter deres Anseelse, og i Besynderlighed efter den Lethed, hvormed de kan hævde deres Rettigheder, og dage ham til Ansvar, og da dette nu ikke er Præsten nogen let Sag, saa drager han deraf den Slutning, at denne er en Person af ingen Betydenhed. Man kan i denne Materie tænke paa, at der og ere andre Embedsmænd, som ligesom Præsterne ere lønnede med uvisse Jndkomster efter Omstændighederne større og mindre, f. Ex. Herredsfogder, Branddirecteurer, og alle Toldvæsenets Officiantere; men at sammenstille disse med Præsterne, og fra hine Stilling at slutte til disses er ikke adæqvat. Hines tilfældige Jndkomster ere paa det nøieste bestemte ved Love, og betales efter given Regning. Det falder overstyr, sagde Faderen, at der heller ikke var stort derved; thi Præster og Skolemestere kunde dog ikke paa anden Maade erhverve Føden, end ved at tigge dem igjennem Byerne. Den samme Mand forsømte sine Børns Skolegang, og den fredelige Præst paamindede ham, for ikke at skeide strax til Mulct; men Bondens Svar var, at denne Sag var Præsten uvedkommende, da han som Fader nok selv skulde passe det i den Henseende fornødne. To andre Bønder hørte den Repliqve, af hvilke den ene sagde til den anden: N. N. var ikke bange for Præsten i Dag, da han talte til ham om Børnenes Skolegang. Nej sagde den anden, han havde gjort bedre i at tie stille. Det gik rigtig nok ikke an, om Jeg svarte Sergeanten ved mit Compagnie saaledes. Nu tog den første leende Ordet: ja der er Forskjel mellem en Sergeant, og en Præst, Hvad vilde han giøre, Havde han talt mere, havde han faaet mere. Ja føiede han til, Præsterne have ikke for meget at sige, det maae Vi ikke klage over. yderst fjeldent Bonden ind at nægte disse Betalinger, og skulde han endog prøve det, saa blev det ham vel ikke tilladt at procedere derom. En Ordre fra Amtmanden eller Collegialresolution vilde vel være nok til at Vedkommende uden videre Vidtløftighed kunde faae deres Jndkomster. Men paa hvilken af Præstens Jndkomster, kan denne give Regning uden allene paa Qvægtienden, hvor denne endnu ydes, Og selv om denne kan jo opvækkes Disput i Henseende til Kravets Rigtighed, naar Bonden gaaer fra sin engang gjorte Angivelse. (Sluttes næste Gang.)