Ribe Stifts Adresseaviser, 1844-03-11
Norge skulde imidlertid snart selv føle Krigens Byrder ligesaa tungt eller endnu tungere end Danmark. Efter Overfaldet paa Kbhvn, tilbød det engelske Ministerium Danmark Fred, og gav det Valget mellem Forbund eller Tilbagevenden til den forrige Neutralitet; i første Tilfælde lovede det Danmark store Fordele, Colonier i Vestindien osv., i sidste Tilfælde fordrede det Helgolland. Men skulde Krigen fortsættes" (Englands Krigserklæring var dengang endnu ikke udkommen), truede det med at bevirke Norges Forening med Sverrig og Kbhvns Besættelse med svenske Tropper, saasnart de engelske forlode Byen. Dertil havde den svenske Konge, skjønt i Fred med Danmark, erklæret sig beredvillig - saaledes forsikkrede i det mindste Englands Minister Canning den danske Legationssekretær Rist. Da det danske Hof siden i den Anledning fremkom med Bebreidelser og Forespørgseler, benegtede imidlertid den svenske Konge det. Man maa tilstaae, at Valget, der her bødes den danske Regering, var haardt, og at det maatte koste stor Overvindelse at slutte Fred uden Fyldestgjørelse for saa store Fornærmelser. Jmidlertid kan man dog ikke andet end være enig med Forfatteren i, at Kronprindsen havde sørget bedre for Statens Vel og for begge Rigers Fremtid, hvis han havde dæmpet Lidenskabens Stemme og modtaget Englands Tilbud om Tilbagevenden til Neutralitet. Dette bød den kolde, roligt overveiende Statsklogskab; thi han var ikke i Besiddelse af noget virksomt Middel til at skaffe sig Ret eller tilføie England nogen følelig Skade; og der er Grund til at antage, at Napoleon, under Danmarks daværende Forfatning, ikke vilde have modsat sig en fredelig Afgjørelse mellem Danmark og England. Men Kronprindsen stolede paa Frankrig og - Rusland. Men i de store Planer, hvormed Napoleon beskæftigede sig, fandt Danmarks Skjebne og Velfærd kun en underordnet Betydning, og desuden kunde Danmark ingen Nytte have af de Tropper, han sendte det, naar det manglede en Flaade til at sikkre og beskytte deres Overgang over Belter, Sunde og Have. Og hvad Rusland angaaer, da forsikkrede rigtignok Keiseren i sin Krigsærklæring mod England (Octbr. 1807), at han aldrig vilde slutte Fred med dette Rige, førend det havde givet Danmark fyldestgiørende Opreisning; men denne Ruslands Krig med England førtes meget fredelig, idet Handelen mellem begge Riger ikke afbrødes, og gik snart over til et nyt Forbund med England. Endnu var Danmarks Sværd, siger Forfatteren, ikke stukket i Skeden, da Rusland tillod den danske norske Stats Sønderlemmelse, og brugte Norge som et Middel til at beholde Finland. Saaledes beredte Rusland Danmark Erstatning for sin Flaade!" Men om end Kronprindsen ikke kunde bekvemme sig til Fred med det forhadte England, saa var det dog ikke nødvendigt at drive det til de yderste Krigsforholdsregler, hvorved den Elendighed, der uundgaaelig fulgte af Krigen, tifold forøgedes især for det ulykkelige korn fattige Norge, der snart truedes med Hungersnød. Al Handelsforbindelse med England blev strengeligen forbudt. Forgjeves anholdt den norske Regerings Commission om, at det maatte være tilladt at udføre Norges Varer under neutralt Flag. Saaledes bar dog Danmarks mægtigere Forbundsfæller sig ad. "Men Danmarks Kronprinds, ærlig i sin Politik som i sin hele Færd, ansaae det under Rigets Værdighed at blande Fredens og Krigens Sysler med hverandre." Jmidlertid nødte Omstændighederne ham dog senere til at give sit Samtykke dertil. En anden Foranstaltning, imod hvilken ogsaa Regerings-Commissionen forgiæves gjorde Forestillinger, var Forord. 9de Septbr. 1807, at al engelsk Eiendom, alle engelske Varer, Vexler og Gjældsfordringer skulde confiskeres, og at Undersaatterne skulde indbetale, hvad de skyldte engelske Kjøbmænd, i de offentlige Kasser. Denne Forholdsregel, i og for sig vanskelig at forsvare, var tillige i høi Grad uklog, fordi danske og norske Kjøbmænd havde langt flere Vare og Pengefordringer udestaaende hos Englændere, end disse hos hine. Jmidlertid var der dog kun faa Private, som ikke, hvor de kunde det, und droge sig for Opfyldelsen af denne Forordnings Bud. Jntet viser imidlertid tydeligere den uforstandige Yderlighed, hvortil Kronprindsen drev sin Forbittrelse mod England og den Stivsindethed, hvormed han fastholdt den, end hans Vægring ved at tillade en Udvexling af Krigsfangerne, uagtet de danske og norske Krigsfanger af den engelske Regering behandledes med en oprørende Haarhed, som ikke altid kunde formildes og formindskes ved den varme Deeltagelse, de fandt hos det engelske Folk, og uagtet de engelske Krigsfangers Underhold i Norge var en svær Byrde for dette Land. – Naar Forfatteren som sandru Historieskriver ikke kan andet end blotte Kronprindsens Politik i dens Svaghed og Fordærvelighed, undlader han dog sjelden at føre et formildende Ord til. Han henviser til Forholdenes Vanskelighed; omtaler, hvorledes den efterfølgende Slægt altid en den foregaaende deri overlegen, at den bedre kan overskue Forholdene og lettere indsee hins Vildfarelser, udhæver, hvorledes Udfaldet vilde være blevet ganske anderledes, hvis Napoleon ikke var bleven styrtet, og hvis Rusland ikke havde troet, at den rigtige Maade at hjælpe Danmark paa, var ved at berøve Sverrig sit skjønne Finland og siden skille Norge fra Danmark. - Om Frederik den Sjette yttrer Forfatteren sig saaledes: "Dersom den ædleste Villie, en sund Forstand og en lykkelig Hukommelse, en omhyggelig Opmærksomhed paa alle Statsforhold i begge Riger og en ubøielig Retsindighed kunde lette Regeringens Byrder, saa maatte Frederik den Sjette være skikket til at bære dem; men han fremtraadte paa Historiens Skueplads i en skjæbnesvanger Tid, da der behøvedes store Talenter, politisk Skarpsindighed, den forsigtigste Brug af Statens Midler og et omhyggeligt Balg af Raadgivere, for med Sikkerhed selvstændigen at føre Regeringstømmen i et bevæget Tidsrum, fuldt af politiske Forviklinger og politisk Udaad. Men store Talenter besad Frederik den Sjette ikke. Ved hans Opdragelse i Barndomsalderen var der meer sørget for Legemets Hærdelse end Siælens Udvikling; han kom til Statsraadet som Kronprinds i en Alder, da Forstanden sjælden har naaet den tilbørlige Modenheds Grad, og idet han rensede sit Raad for Mænd, hvis Færd mod hans Moder var ham forhadt, var han ikke altid heldig i Valget af sin nærmeste Omgivelse, om han end var det i Val ger af sine Ministre. J sin hele Regeringstid viste han en afgjort Tilbøielighed for Krigsvæsen, og i den militaire Stand havde han mestendeels sine fortroligste Raadgivere. Hans Charakteers Ærlighed og Fasthed havde sin Skyggeside, den viste sig stundom i hans Diplomatik i en for hans Land skadelig Trofasthed i en vis antagen Politik, og i hans Statsraad ved en Vedholdenhed i Meninger, der ei altid vare begrundede ved deres Rigtighed. Vi have ovenfor seet, hvor lidet han agtede paa den norske Regerings-Commissions kloge Raad. De djærve Ord hørtes uden Vrede; men de vare spildte. Frederik den Sjettes Regeringstid var et Beviis for, hvor gavnligt det er for Staten, at stille Raadgivere ved Siden af den egenmægtige Villie, og Ansvarlighed ved Siden af en Misbrug af Statens Kræfter. Han begyndte med en stræng Oekonomi i Henseende til sin private Brug af Statens Midler, men hans Anstrængelse for at udvide, forbedre og ved udvortes Glands forherlige Krigsvæsenet over Statens Kræfter, og over dens daværende Stilling i Europa, forstyrrede alle Planer til Finantsernes Forbedring, som paa den Tid lagdes med Klogskab, men udførtes med Svaghed. Jsær var han lige fra Begyndelsen af sin Regering uheldig i Valget af sine politiske Skridt. Neppe havde han som Kronprinds overtaget Regeringens Tømme, førend hans Forbindelse med Rusland lokkede ham ind paa en Krigsbane (1788), paa hvilken han ingen Laurbær høstede, og Staten ingen Fordeel, imedens den korte Krig forværrede Finantsernes allerede forhen mislige Tilstand. Hans senere Politik var vistnok mere uheldig end uklog; men fra det politiske Misgreb at opstille sin Armee i Holsten, fjærnt fra Farens Brændepunkt, hvori Historien maa give Frederik den Sjette personligen sin Deel, skriver sig begge Rigers Krigstilstand og Rigernes Skilsmisse, som første Aarsag." – Der var efter Krigens Udbrud med England intet Punkt, der i høiere Grad gjorde Krav paa den danske Regerings omhyggelige Opmærksomhed end Norges Kornforsyning. Jntet er imidlertid mere betegnende for Regeringens ubetænksomme Fremfærd med Hensyn til Norges Korn forsyning, end den Foranstaltning, som toges i Begyndelsen af Aaret 1808. Retop da Vinterens Stænghed havde bortjaget de fjendtlige Krydsere, og de norske Skippere beredte sig til at hjemføre til Norge, det længselfuldt ventede Korn, blev der i Danmark selv lagt Beslag paa de norske Kornskibe, som søgte sydlige Havne, i den Hensigt at benytte dem til Overførselen af Franske og spanske Tropper fra Jylland til Fyen og Sjælland. "Denne Anmasselse, saaledes yttrer Forfatteren sig, af vore Kornfartøier paa en Tid, da Faren for Opbringelsen var mindst, og Nøden i Norge stor, opvakte megen Misnøie i Norge, og skal Forfatteren slutte fra sig selv til Andre, var denne Standsning af de betænkeligste Følger."