Berlingske Tidende, 1836-03-12
Kammerherre Castenschjold bemærkede, at i den liden Stad, hvor Forsamlingen saa heldigen var placeret, vistnok kun vilde findes Faa eller snart Jngen, der af blot Nysgierrighed, skulde indfinde sig og lytte til Forhandlingerne, naar disse bleve offentlige; det vilde i alt Fald ikke være af nogen Betydenhed, thi den Slags Tilhørere kunde aldrig have nogen Jndflydelse paa Forsamlingen, der ingensinde i dem vilde erkjende en væsentlig Deel af Nationen, eller yde dem nogen Opmærksomhed. Snarere fandt han det betænkeligt, at visse Dognblads-Skribenter sandsynligen vilde indfinde sig for at fylde deres Blade, thi de vilde vel især optage det, der kunde foranledige Strid og langvarig Ordvexling, og der vilde snart opstaae stor Uovereensstemmelse mellem deres Relationer og Protocollerne; men især maatte man frygte for de Skribenter, der ukaldte fremtræde som Nationens Repræsentanter, og vente paa Leilighed til at angribe Forsamlingen, for om muligt at kunne beherske den. En slig Jndflydelse maatte ansees farligere hos os end f. Ex. i England, hvor Jnstitutionen alt forlængst har jevnet de fleste Jnteresser. Han kunde derfor ikke troe, at en saadan Offentlighed kunde være til Gavn for Stænderinstitutionen, men saae i den det Modsatte af Livsprincipet. Det Princip, at man kun ved Offentligheden lærer at kjende, hvorvidt den Deputerede er værd at vælges paa ny, kunde Taleren ikke erkjende, men fandt det aldeles urigtigt, thi det ledede kun til den Tro hos Vælgerne, at deres Deputerede skulde være deres Organ, deres private Talsmænd, hvilket dog maatte erkjendes at stride mod Jnstitutionens høiere Øiemed; det var nemlig Statens og ikke de Enkeltes særegne Jnteresser, der skulde varetages; paa hiin Maade kunde Taleren aldrig ønske at blive valgt; var Valget ikke begrundet paa Kjendskab til hans Redelighed og ærlige Stræben for det Hele, og var det ikke som fri Mand han skulde fremstaae i Forsamlingen, da havde han misforstaaet sit Kald. At fremmede Taler, for at aflægge Beviis paa Duelighed, forekom ham i høieste Grad urigtigt og vilde sikkert fore til et uheldigt Resultat, og dog vinede han ikke den allermindste videre Nytte af en større Offentlighed, end den, der allerede haves, Med Hensyn hertil foreslog han ogsaa det Subamendement til Committeens tredie Jndstillingspunkt, at det maatte afhænge af den Talende, om han vilde nævnes. Eftersin fuldeste Overbeviisning maatte han antage, at, om der skulde indgives nogen Petition til Hans Majestæt og yderligere Offentlighed ved Forhandlingerne, den maatte blive efter Committeens Jndstilling, og langt fra at antage, at denne havde feilet, sluttede han sig ganske til den og tilføiede blot, at det forekom ham mindre hensigtsmæssigt, at de kongelige Propositioner ved Trykken skulde bekjendtgjøres, forinden Forsamlingen havde udtalt sig om dem, da denne Forholdsregel efter hans Overbeviisning vilde oftere kunne hindre Forsamlingen i den aldeles frie Beraad slaaen over Sagen. Committeens Referent, Procurator Haagen, yttrede, at jo meere levende man interesserer sig for Jnstitutionen og jo dybere man erkjender dens Værd og Betydning, desto meere smerter det, naar man seer sine Bestræbelser, for den miskjendte eller misforstaaede. Committeeen maatte finde det uforklarligt, hvorledes den var bleven misforstaaet, thi den antog, tydeligen at have fremsat sin Anskuelse om Gavnligheden af Stænderforhandlingernes Offentlighed og erklæret sig herfor. Naar det var yttret, at Committeens Betænkning var sig selv modsigende, at den manglede Sammenhæng, og at dette kom deraf, at man var kommen til et Resultat, forinden man havde Grunde for samme, saa kunde det vel ikke nægtes, at Grundene ikke vare nedskrevne paa den Tid, man bestemte Resultatet, men man havde i Committeemoderne gjort sig Rede for dem og meddeelt hinanden sine Anskuelser. Det Resultat, hvortil man kom, var netop bygget paa, at det vilde være til Gavn for Jnstitutionen og lede til Udviklingen af Offentlighedsprincipet, der af alle, som interessere sig for Jnstitutionen, maa ansees som ønskeligt. Committeen antog, at Forsamlingen, ved at udtale sig for Principet og indstille til Hans Majestæt, hvorvidt Tiden til dets Gjennemførelse var kommen, ligefrem petitionerede om Offentlighed, naar den forøvrigt ikke antydede, at der, med Hensyn til det Udviklingstrin, hvorpaa den staaer, fra dens Side existerede nogen Hindring. Derimod ansaae Referenten det af yderste Vigtighed, at Ønsket og Offentlighed blev eenstemmigen udtalt af alle Forsamlingens Medlemmer, thi, naar Stemmerne deelte sig, vilde Petitionen ikke gjøre den forønskede Virkning og saaledes ei heller lede til Maalet. Det kunde ikke være Committeen ubekjendt, at flere af Forsamlingens Medlemmer antoge, at Offentlighed for Tiden ikke vilde være ønskelig, og man holdt det derfor for rigtigst, for at opnaae en betydelig Pluralitet, kun at lade Principet komme under Afstemning og ikke Spørgsmaalet, om Tiden var kommen for dets Anvendelighed i hele dets Udstrækning. Committeen var gaaet ud fra, at det var Hans Majestæts Villie, at Offentlighedsprincipet successive skulde udvikles, og at man ikke ved et Afslag burde udsætte sig for, at Principet i det Hele blev forkastet som ikke passende for raadgivende Forsamlinger. Naar man havde troet at finde Modsigelser i Committeens Betænkning, saa var dette, fordi den havde tilladt sig at veie Grunde og Modgrunde. Ligesom den i Begyndelsen af Betænkningen havde fremsat nogle Grunde, som den havde opkastet sig selv for at gjendrive dem, saaledes havde den ogsaa senere gjort dette, og det var meget let at beskylde Committeen for Jnconseqventser, naar man holdt sig til saadanne Grunde, som den selv havde forkastet. Da der maatte være Grunde, hvorfor Stænderne ikke havde erholdt Offentlighed, saa maatte Committeen tænke sig disse for at møde dem. Forsaavidt man i Betænkningen havde omtalt, at nogle af Forhandlingerne mere end andre egnede sig til Offentlighed, var dette kun skeet, fordi man troede at opnaae Mere ved at vise, at Principets Gjennemførelse lod sig successive udvikle.