Norske Intelligenssedler, 1808-04-15
Saa have ogsaa vi os selv brandskattet her, Vort Selskab Frugten af sin Færdighed frembær, Som Skat til en indvortes væbnet Fiende, Der først og fremst dog fyldestgjøres maae, Om mod udvortes Fiende By skal staae. Jeg mener Armod - Ja, dens Suk bør ikke høres, Hvor Herreskjold med Kraft skal føres: Thi gav os Kjærlighed i Sinde: For den, som ei var glad, med Leg en Skjærv at vinde, Og lægge den, som Skat, paa Armods Alter ned Den, som brandskatter os, er ogsaa Kjærlighed. Men og den Dag i Dag udskrev vor By til Skat, Til Kopskat - thi enhver den yde skulde, Til Brandskat - thi den taaler ingen Kulde. Men Skatteligningen kun Kjærlighed har sat; Men det saa strængt, at den, som staaer ved tomme Kar, Og den, om Tønder Guld topmaalte har, Skal yde hver dog ligemeget, Og endnu tage Alt kun af sit eget Thi Skatten selv er Borgerkjærlighed. Her fordres ikke Sølv og Guld, Men hvo, som er sin Konge tro og huld, Med Ønske fuld af Jld sin Brandstyr lægger ned. Medborgere, see det er Nordmænds Fest; Han fylder Aar idag, Landsfaderen den milde, Hvis eget Valgsprog var, at Hansin Ære vilde Ved Kjærlighed til Landet krone bedst. J denne Kongedaad han graaner alt Mangfoldig Sorg for Tiden Graahaar giver: Alt det hans Faderhjerte søndderriver, Som Børnene allene gjaldt. Saa ønsker Oldingen og helst at leve rolig, Og flytter nødig ud af gammel elsket Bolig; Skueplads i Bergen, paa Hans Majestæts Kon et med Efterstykket: Brandskatten, af Kotzebue. Men ogsaa dette i hans Lod omsider faldt. O! maatte Freden først hans tunge Trin veilede Og føre ham tilbage til hans Rede, Da skulde Kongeborg og Land Sig selv lykønske og lykønske Christian. Dog, Himlen i hans Søn gav ham og os en Mand, Som fast ved Roret stod i Skibbruds mørke Dage, Og staaer endnu, da Storm og Bølger brage, Og - meget tabt - ei taber Haab og Mod Men vinder Hæder for sin Faders Stater, Og Ære for sig selv af Verdens Potentater, Jmedens den, som op fra Havets Afgrund stor At røve Venners Gods, udøse Grandes Blod, Paa faste Land faaer snart ei mere fæste Fod; Men haanes af enhver som Folkeret erkjender. Men hvad han vundet har, naar Legen ender, Sig forud ei beregne lod. Det Regning dog vel bedst til Slutning svare maae, At have hadet Krig og stille Retfærd øvet, Og ingen Fredens Ven bedrøvet: Thi kun paa denne Grund kan Tronen hædret staa Paa den var Tvillingrigets Trone bygget, Den staae, til Døvre faldt, urygget, Og Himlen over den sit Stormtag brede ud, Og ham, som sad derpaa, velsigne Gud, Ja, naar Alfaderen Til Aars igjen. Os atter skjænker denne Dag, Han kronet har maaske retfærdig Sag; Og da maaskee. Skal hele Verden kunde see, At Syvende Kong Christian Vandt syvfold Held for sit betrængte Land. Han hæderkronet leve mange Aar, Glad i den Søn, som ham tilhaande gaaer, Og, hvor han trættes, stærk ved Oldings Side staaer; Medborgere! see dette Ønske var Den Skat, som Kjærlighed til Kongen paalagt har, Som, tændt af Troskabs Jld, enhver idag frembar. Ja, her er Dagen Landets Fest, Hvor Kjærlighed brandskatter bedst. Brandskatte Britten ham, Som nu sig selv til Skam Kun kold og ligegyldig staaer, Naar dette Hjertesprog fra os i Lue gaaer, Fred, ærefulde vend om til Konge, Folk og Land. Og længe leve Christian,