Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1806-03-25
J Aaret 1770 fik han ved sine Velynder, res Anbefaling til den ældre Grev Bernstorff, som forestod Fattigvæsenet, det første Embede. Han blev Læge ved Vartov med 50 Rdlr. aarligen, og ved Børnehuset med ligesaa meget stedet for Professor Rotthol, som nedlagde dette Embede. Saaledes havde vor Lode i en Alder af ge Aar endnu ikke mere end det hundrede Rigsdaler aarligen at leve af - Han fandt i Børnehuset 150 Syge, og en heftig rasende Forraadnelsesfeber. Tiggere fra Gaden bleve den Gang førte did; mange døde endnu inden de kunde bringes var Sygehuset. Men intet kunde nedslaae Todes Mod. Hans Tillid til Forsynet og Menneskeheden styrkede det med dobbelt Kraft. Selv under disse ublide Omstændigheder skienkede han Fædrenelandet litteraire Producter. Han udgav en Fortegnelse over alle de Syge, han havde havt at behandle i den Deel af Pleieanstalten, der var ham anviist. Lidet efter lidet syntes nu ikke Lykken, men den fædrenelandske Erkjendtlighed, at smi se til Tode. Han blev nu ligeledes ansat som Læge hos de Franske Skuespillere, og havde nu ialt en aarlig Jndkomst af 200 Rdlr. Han faae sig istand til at givte sio han blev virkelig Hofmedicus og fik Sæde i det Kongelige medicinske Collegium. J denne Kreds søgte han især at virke som Læge. Han udarbeidede paa Collegiets Vegne Resultaterne af Kribelsygens Behandling i Holsteen, Qvæg sygens Jndpodning og flere Sager. J Aaret 1772 blev han endelig udnævnt til Professor i Medicinen ved Universitetet. Hans academiske Lærrestoel blev ikke nogen Grav for hans Virksomhed. Fra dette Øieblik af viste han, hvad en Mand af Genie og Kundskab kan yde som offentlig Lærer. Endskjønt han holdt Forelæsninger Aar ud og Aar ind, ofte endog tre Gange om Dagen, og practicerede tillige som Læge, udarbeidede han dog Skrivter i de meest heterogene Fag J. Lægekonsten, Chirurgien, DramaturJ J en Anmærkning til Oversættelsen af Huse lands Konst at forlænge Livet, forklarer Tode os, hvorledes det var ham mueligt at arbeide saa meget med Hovedet, uden at skade sin Sundhed. Naar man en Tidlang, siger han har sysselsat sig med en Gjenstand, og da gaaer over til en anden, kan man tilvisse gjøre meget. Det har derfor havt sin store Nytte for mig selv, og, jeg tør sige, for det, som jeg har skrevet, at jeg ideligen har skiftet imellem det Tørre og det Blomstrende, imellem Medicinen og Æstheriken. Man har sagt om mig, at jeg har skrevet om Alskens ting, men disse Alskensting have just sat mig istand til at skrive saa meget. Jeg beder Læseren om Forladelse, at jeg her saa ofte taler og mig for, men og er hos een af de frugt gjen, Hesten, Sprogen, alle fandt i hans en uskrømtet og ivrig Dyrker. Det er vanskeligt at bestemme, hvad enten hans Genie, Kundskaber eller Virksomhed fortjener den stor se Beundring. J Dannemark, Norge og Holsteen gives der kun faa Læger, som ikke have Tode at takke for endeel af deres Jndsigter. Næsten et halvt Seculum gavnede han sit Fædreneland med sine Arbeider, og først efter et halvt Seculums Forløb begyndte han men, at for seent - at høste Frugter af sin Udsæd. Ved Pottholls Død blev han udnævnt til ordentlig Profestor, og ved Saltorphs blev han Universitetets ældste Lærer. Han havde erhvervet sig Fortjenester, som, de egentlige litteraire fraregnede, ene vilde have gjort hans Navn udødeligt. Han var Medstifter af det medicinske Selskab, som har bidraget saa meget til at fremme Lægevidenskaben i vort Fædreneland, han har lagt den første Grund til Efterslægts=Skolen, som vort Opdragelsesvæsen har høstet saa meget Godt af: han var Medstifter af Døttreskolen i Kronprindsensgade, og Drengeskolen i Pilestræde, som vel gik ind, men som fremstod igjen med langt større Glands, i det fortræffelige Schouboeske Jnstitut. bareste Autorer i Dannemark, altsaa kan jeg tjene til et ikke ubetydeligt Exempel i denne Sag, da jeg veed virkeligen ikke ret mange iblandt mine Landsmænd, som have have saa meget gode af idelig Omskiften og Afverling i fiskergriske Arbeider som jeg J en Række af Aar betragtede man Tode som en sand Kjæmpe i vor Litteratur. Han var det i egentlig Forstand ogsaa; thi intet Fag var egentlig fremmed for ham; han skrev næsten om Alt og bedømte næsten Alt. Hans litteraire Hæder havde fæstet de stærkeste Rødder, og end ikke den største Storm kunde rokke dens Stamme. Uagtet han i hine Dage, da Menneskene drømte om Frihed og Lighed, stred mod den herskende Modetone, saa vare dog selv hans Modstandere nødte til at agte ham. Men den naturligste Følge af at være - som han selv kaldte sig - Alskens Skribent og Alles Skribent, var, at han baade inden og udenlands blev indviklet i mange lærde Feider, hvoraf den heftigste uden Tvivl var den han førte med den bekjendte Baldinger, som skjønt paa Gravens Bredde, dog atter forsynede sig med ham. Men Videnskaberne vandt imidlertid med get ved de lærde Stridigheder, han førte, og det var altid Tingen, ikke Mennesket, som han bekrigede.