JohanHeinsen/ENO huggingface dataset:
Adresseavis for Børn, 1781-11-21
Bekjendtgjørelse. Et Billede paa det menneskelige Liv, En Dag, da det var en stærk Storm, stod Lotte med hendes Fader i Vinduet, hvorfra man kunde see Marken og Engene paa en lang Afstand. Paa Himmelen fløy mange enkelte Skyer, snart mindre, snart større, – allesammen meget hastigt forbi Solen, saa at man ofte stod i Skygge, men ogsaa snart igjen i Soelskin. Lotte saae Skyggen løbe over Engene, og sagde: O see, see, min Fader, hvor Skyggen løber derhenne See, nu er Engen gandske mørk, see, nu er den lys igjen af Soelskinnet. – O see, der kommer allerede atter en sort Skygge, See der, nu er den allerede borte igjen, Faderen. Den meste Tid skinner dog Solen paa Engen. Er det ikke sandt Lotte, Lotte. Jo, nu har den allerede længe skinnet derpaa, men see der, der kommer allerede en Skygge igien, Fad. Men den flyver ogsaa snart bort igien Lotte. Ja, see, der er den allerede borte, Det er ret løyerligt, for Børn. Fad. Hør, mit Barn, Hvad du der seer, det vil du erfare i dit hele tilkommende Liv. Lotte. Hvorledes det, min Fader, Fad. Jo, min kjere Lotte, Vort Liv ligner disse Skygger og denne Eng. Naar vi kun ere ret fromme og brave, som vi bør være, saa gaaer det os den meste Tid lykkeligt, saa ere vi ligesom i Soelskinnet. Men denne Lykke varer dog ikke bestandig. Førend vi forsee os dertil, saa farer en Viderværdigheds Skye hen over os, og saa staae vi paa eengang i Skyggen, det er, vihar Misfornøyelse. Men vi skulle være trøstige, mit Barn. Ogsaa denne Misfornøyelse varer ikke længe. Den gaaer ligesaa hastigt bort igien, som du saae hver Skygge forsvinde. Tænk derpaa, naar du bliver ældre, og du vil have godt af, at jeg har forudsagt dig det. Betragtning over en Fugl. Jeg stod nylig i mit Vindue, og saae en liden Fugl i Haugen, som ret inderlig fornøyede sig paa Kanten af en Blomsterpotte, hvor den havde sat sig ned, under et i Blomster staaende vellugtende Pommeranstræe. Uvidende om, at den i sin Ensomhed blev beluret af nogen, overlod den sig til alle de Følelser, som Uskyldighed, Sikkerhed, og den deylige Naturs virksomme Kraft kan opvække i alle føelsomme Væseneer. Den solede og badede sine Vinger i Morgensolens vederqvægende Straaler, snappede hver liden forbihastende Jnsekt, hoppede af Glæde fra den ene Side af Kanten til den anden, og forlystede sig ved en anden Fugl af sit Slags, der laae og tumlede sig i Sandet neden for Blomsterpotten. Omtrent efter fem Minuter fløy den bort fra Haugen, og ud i Naturens vide Grændser til dens egentlige Bestemmelse, for, under utallige Glæder at fortsætte sit uskyldige Liv. Mig forekom dette Fuglens korte Ophold paa Kanten af et brækkeligt Leerkar, som Menneskets korte Pillegrimsgang i dette Liv, og hele Naturens vide Rum, som Evigheden. Hvor mangen Fornøyelse nyde vi allerede paa det Leerkar, som vi her beboe. Men hvor mange tusinde flere og større Herligheder skulle vi hisset smage, naar vor Siel ved en rask Flugt skal opsvinge sig til Evighedens høyere og umaalelige Sphærer,
Adresseavis for Børn, 1781-11-28
Numer Aar i O Tredie Aargang. for Onsdagen. den 28 November. Børn. At klamres, og kives, og trættes, kan ikke For dydige Sønner og Døttre sig skikke. Nyeheder. Trættekjerhed er en hæsselig Last. Den lille Anton, som ellers var saadant varkert og artigt Barn, var flittig til at læse og lære, og var meget elsket for sin Lydighed, da han gemeenlig med Lyst og Glæde forrettede alle Forretninger, som man havde befalet ham, denne lille Anton var paa nogen Tid bleven syg af en bedrøvelig Sygdom – af Trættekjerhed. Alle beklagede ham, og ønskede at see ham helbredet. Hans kjerlige Fader havde allerede gjort mange Forsøg med ham; men de vare alle løbne frugtesløse af. Hans Syster Mariane, som han almindelig pleyede at lege med, var en af de artigste, god hiertigste og føyeligste Piger, som langt heller vilde lide Uret, end klamres og trættes. Aldrig kom hun nogengang i Klammerie med ham, i hvor ofte de end legede tilsammen; thi saasnart hun merkede, at hans Trættekjerheds Feber angreb ham, saa tang hun stille, og vilde han da ikke lege mere, saa gik hun bort, uden at give ham den ringeste Bebreydelse derfor Denne elskværdige Piges gode Opførsel havde tilforladelig helbredet ham, dersom hans Sygdom ikke allerede havde fæstet for dybe Rødder; men det var kommet saavidt med ham, at hendes Sagtmodighed kunde ikke mere gjøre ham skamfuld. Det, som endda var det allerværste, var dette, at han blev dagligen og stedse hæftigere angreben af denne Sygdom. Hans øvrige gode Sindelav og Gemytsbeskaffenhed havde forskaffet ham mangen en liden Ven. Det var ham derfor og meget kjert, naar han efter Skoletimerne kunde faae Tilladelse, at besøge en eller anden af dem, og fornøye sig med dem.
Adresseavis for Børn, 1781-11-28
Jblandt disse hans unge Venner vare ogsaa et Par Drenge, som let kunde blive stødte for Hovedet, og sættes i Harnisk. Saa længe vor Anton afholdt sig fra sin Feyl, saa gik det ret godt, men det varede ikke længe, førend han blev henreven deraf. Engang kom han til sin Ven Philip, hos hvem der endda vare to andre, nemlig Gustav og Carl, forsamlede, for at lege. De vilde da begynde en Leeg, og enhver af den foreslog fiin, og paastod, at den skulde de lege. Anton var allermeest paastaaende, Philip Bbb.
Adresseavis for Børn, 1781-11-28
Avis. lip bad, at de dog i Kjerlighed vilde forene sig derom, og gav det Raad, at de kunde jo lege alle de Lege efter hinanden, som enhver af dem havde foreslaaet, og siden det dog ikke kunde gaae an, at Selskabet legede dem alle paa eengang, saa foreslog han, at man skulde kaste Lod om, hvis Leeg der skulde leges først. billigere kunde nu vel ingen have skilt dem ad, end den unge Ven Philip forsøgde paa; men dog blev hans Forslag ikke hørt. De smaa Klammeriessele vare ikke engang i Stand til, at give ret Agt paa, hvad han sagde, men paastode alle Tre lige haardnakket, at de vilde have deres Villie frem. At der nu for dennegang blev intet af dette unge Selskabs Fornøyelse, det forstaaer sig nu vel selv. Dog havde det alligevel været godt om det allene var blevet derved Men ach de ophørde at elske hverandre; og Anton forsikrede, da han troede, at han slet ikke var Skyld i deres Uenighed, at han aldrig meere vilde komme i deres Selskab; de andre forsikrede det samme, og saaledes skildes man ad, uden at den fromme og venlige Philips Bøn og Anmodning til dem havde kunnet formaae eller hielpe det allerringeste. Anton kom misfornøyet hjem, gik stum og suurseende omkring allene, og vovede dog alligevel ikke at spørge sig selv, hvoraf hans Misfornøyelse havde reyst sig? Men det var dog ligesom at en gandske sagte Røst sagde ham, at hans Trætte kjerhed maatte nok være Skyld deri. Den følgende Dag gik han, efter dertil erholdet Tilladelse af hans Fader, hen til en anden liden Ven, som heed Simon. Han erindrede sig det, som var passeret Dagen før, og var i Førstningen fredsommeligere. Simon havde ogsaa endnu en Broder, som heed Christopher. De gik alle Treind i Haugen, hvor der var en Keglebane, en Gynge, og adskillige andre Spille- og Lege-Anstalter.
Adresseavis for Børn, 1781-11-28
Her gik det nu, som man kan tænke, meget fornøyeligt til; thi Anton havde hidindtil været og viist sig den fredsommeligste Dreng i dette Selskab, og begge hans Venner bestræbede sig om Kap med hinanden, at gjøre ham Fornøyelse. for Børn.
Adresseavis for Børn, 1781-11-28
Bekjendtgjørelse. Om Maadelighed og Umaadelighed. (Af en Samtale.) Den Umaadelige, mine kjere Børn, skader sig selv allermest. Thi, naar han enten har spiist eller drukket for meget, saa er han uskikket og dorsk til alle sine Forretninger. Derfor lykkes heller ikke gjerne det, han foretager sig, og derfor seer man og ofte, at han forarmes. Men det allerværste er, at saavel hans Legeme, som og hans Siel, bliver derved svækket og sættes i en sygelig Tilstand. Han maae da stedse tage Medikammenter ind, lide mange Smerter, og ofte i sine unge Aar synke ned i Graven. Den, som derimod fører et maadeligt, ordentligt og arbeydsomt Levnet, den bliver sjeldnere syg, den er stedse skikket og oplagt til sine Forretninger, og, naar det ellers saa behager Gud, opnaaer han en høy og fornøyelig Alderdom. Der falder mig herved en liden Historie ind, som jeg dog endnu maae fortælle eder, J kjere Børn. En Læge – tænker engang, det var endog en Læge. – levede meget umaadelig og uordentlig. Han kom engang i Selskab med en ordinær Borgermand, og om denne Mand var det hele Staden bekjendt, at han pleyede at leve meget maadelig og ordentlig Lægen berømmede – hvo veed, hvor høyt, – hans store Videnskab, og sagde, at ingen Sygdom var saa farlig, at han jo tiltroede sig at kunne kurere den. Borgermanden, der levede saa ordentlig, for fælde ham derpaa følgende Fabel: for Børn. En Jbis (en egyptisk Stork) kom engang til en Hjort, og pralede af sin Færdighed og Duelighed. Hvad kan du da, spurgde Hjorten. Jeg lærer Menneskene, svarede den, hvorledes de kunne blive friske igien, naar de ere syge. Og jeg, sagde Hjorten, jeg lærer dem, hvorledes de skulle bære sig ad, for aldrig at blive syge. For at forstaae dette, maae jeg sige eder, kjere Børn, hvad man fortæller om den egyptiske Stork Jbig. Om det er sandt, veed jeg ikke, thi jeg har selv aldrig seet nogen. Men man siger om den, at naar den har Forstoppelse, saa sprøyter den Vand med sit lange Næb ind i en vis Deel af sit Legeme, som J nok kunne gjette, og det gjør den, for at faae Aabning; og at Menneskene deraf har lært, at sætte den Syge et Klysteer. Om Hjorten derimod er det bekjendt, at den aldrig nogentid spiser for meget, og lever i en bestandig Bevægelse. Kunne J nu forstaae Fabelen, Godt. – Hvad skede: Den paa sin Videnskab stolende Læge, som derhos levede saa umaadelig, døde allerede i sit 36te Aar; Borgermanden derimod, som førde et saa maadeligt og ordentligt Levnet, blev 115 Aar gammel, og havde meget sielden fornummet til nogen Sygdom. Betragtning ved en Bæk Surrende Bæk! J Dag skal jeg med Nytte betragte dine mange Krumminger. - Hvorfor løber du ikke i en lige Linie? – Det første lille Anstød gav dig uden Tvivl et umerkeligt skjevt Løb; og dette foraarsagede et stærkere Stød paa den anden Side, og befordrede endelig det uophørlige Tiktak i dit Løb. Vogt dig, surrer du ligesom til mig, fra den første endog kun allermindste Afvigelse paa Dydens Vey. Et eneste Feyltrin drager siden mange Krumminger efter sig, som siden ikke meere kunne blive lige.
Adresseavis for Børn, 1781-12-05
En anden Præst kom følgende med begge Sønnerne ind i Værelset. De traadde ind med et Hjerte, hvis Beklemmelse truede med Døden eller Forrykkelse. Strax ved Jndkomsten modtog Faderen dem med et roligt og ukunstlet Smil.
Adresseavis for Børn, 1781-12-05
God Aften, Henrich, god Aften, Salomon, Nu er det længe siden vi saae hinanden. - Hvorledes har J levet imidlertid, Vel og friske, ikke men lidt forrigfulde, som disse to gode Herrer, fortælle mig, Nu, Børn, forrigfulde og bedrøvede maae J ikke være. J seer jo, at det gaaer mig saa temmelig vel. Dette er jo et vakkert Værelse, det er næsten ligesaa smukt, som vor Stue; jeg faaer god Mad og godt Drikke, begge disse to Herrer og endda mange Andre besøge mig hver Dag; og de har Godhed og Kjerlighed for mig. Er det ikke sandt, at J ville nu ikke meere være forrigfulde og bedrøvede, Jeg har det jo bedre, ja meget bedre her, end J har troet, Børnene hulkede, stode ligesom de vare rørte af Torden; kæmpede og stridde med Bedrøvelsen. Men de kunde dog ikke hindre, at deres Taarer jo randt uophørlig ned af deres Kinder. Nu, nu, Børn, blev deres Fader ved, det vil snart blive bedre, kommer hid, (i det han tog dem begge ved Haanden) sætter eder her hos mig; vi ville tale lidet sammen. De Avis De satte sig. Nu, Henrich, hvor gaaer det, hvad har du lært i den Tid, vi ikke har seet hinanden, Og du Salomon, hvorvidt har du bragt det? Begge fortælde det under mange Taarer. Han, endnu stedse rolig og smilende, gav dem den bedste Anviisning, hvorledes og hvad de skulde studere, og snakkede saa længe med dem, indtil han troede, at de vare rolige i Sindet. Derpaa begyndte han i en meget høytideligere Tone:
Adresseavis for Børn, 1781-12-05
(Slutningen følger.)
Adresseavis for Børn, 1781-12-12
Numer Aar. Tredie ere Aargang. for Onsdagen. Børn. den 12. December. Paastaaenhed, Vrede og hævngjerrigt Sind, Vanskaber et Hjerte, og Sjelen gjør blind. Slutningen af den ulykkelige Wasers sidste Samtale med sine to Sønner. Nok Eet sagde derpaa den ulykkelige Fader: Du, Henrich, du kommer til din Bedste fader; det er en gammel, brav, from Mand; hvad han siger dig, det skal du gjøre, det vil blive til din Lykke. Du veed, min kjere, min kjere Henrich, at jeg elsker dig med en oprigtig og om Kjerlighed; jeg veed og, at du elsker mig. For denne Kjerligheds Skyld beder jeg, at du vil være lydig og ærbødig imod ham. Naar der er noget, som gjør ham Fornøyelse, saa forret det med Glæde, søg at forekomme hans Befalinger og at gjette hans Ønsker, og naar han da er tilfreds med dig, saa sig ham, at det har jeg, din ulykkelige Fader, anbefalet dig i min sidste Samtale med dig, og jeg skal endog i Himmelen velsigne dig derfor Siig ham, at jeg ønsker og beder, han vil lade dig lære Bageriet, gjør du dig værdig til hans Kjerlighed, saa vil han og vist gjøre det, og opofre dig da gandske til dit Kald. Søg ikke at stige høyere, saa skal du være lykkelig. Og du, min Søn Salomon, du bliver hos din Mama. Naar du kommer hjem, saa trøst hende, slig hende, at jeg er gandske veltilfreds og rolig, og at hun ligeledes skal give sig tilfreds og være rolig! Vær lydig og ærbødig, Salomon, giør alt, hvad hun befaler dig og ønsker at du skal gjøre, det er din Pligt, og det er min befaling; det er den sidste befaling, min kjere Salomon, som din Fader giver dig, thi det, som jeg nu videre vil sige dig, det er kun en Bøn og Begjering til dig. Du vil studere Theologien. Men dersom du ikke har en uovervindelig Lyst og Tilbøyelig lighed dertil, saa lad det heller blive. Det er et farligt Kald; mig har det gjort ulykkelig. Siig det til din Mama, kys hende i mit Navn, og ihukom mig i Kierlighed. Nu, mine kjere, kjere Børn, (han omfavnede dem begge) Nu er det paa Tiden, at vi skulle skilles ad! Det har inderlig glædet mig, at faae eder at see endnu engang. Jeg giver eder nu (i det samme kyssede han dem begge To) min sidste faderlige Velsignelse. Gud være eders Fader, eders Ledsager, eders Trøst, Vandrer i hans Odd.
Adresseavis for Børn, 1781-12-12
Avis. i hans Veye, saa vil hans faderlige Haand føre eder viselig og naadig. Jhukommer mig i eders Bønner, jeg skal og tænke paa eder i Evigheden, og, med Guds Hielp, see vi hverandre der igjen Drengene vare ligesom naglede fast til Faderen; de græd ikke, men de hulkede og tudede, de skjelvede og bævede, de havde Forrykkelser i Lemmerne, og bleve halvdøde udbragte fra ham. Han smilede under sine Taarer, og satte sig snart i en rolig og stille Forfatning igien.
Adresseavis for Børn, 1781-12-12
Fra den Tid af var han til alles Beundring, veltilfreds og taalig. Da det blev ham bekjendtgjort, at hans Dom var falden, og man berettede ham sammes formodentlige Jndhold, saa forandrede han ikke engang Farven i sit Ansigt, og blev rolig ved i den Samtale, som han alle rede dengang havde begyndt. Da Dommen selv blev oplæst for ham i Fængselet, og han blev tilspurgt, om han ikke gysede og frygtede for denne Bortgang, saa svarede han, Gyse og frygte, Ney visselig gjør jeg ikke. Jeg har eftertenkt, overveyet og betragtet det altsammen; jeg har forestillet mig den hele Scene, og i den Tid, jeg har siddet her i Fængselet, er jeg nok tolv gange baade vaagende og drømmende bleven halshugget, uden at gyse eller forskrækkes derover. For mig er det godt, at jeg døer 7). Vær De kun rolig, det skal gandske vist gaae godt J de sidste Timer var Lavater bestandig hos ham. Lavater rystede og skielvede, men Wa ser var saa rolig, og saa fast i sin Stadighed at han endog kunde optage et fuldtskienket Glas af Bordet og holde det i sin Haand, uden at der spildtes en eneste Draabe.
Adresseavis for Børn, 1781-12-12
Jmod Klokken tolv Slet forlangede han noget at spise, og han spiisde og drak, ligesom sædvanligt, uden hverken at tygge langsommere eller fortere. Da Klokken var slaaet et, blev han ført hen til Raadhuset: Veyen dertil gik forbi hans 5) Han følede formodentlig, at han havde biet alt for længe at bestride sine Lidenskaber, og tvivlede derfor nok paa, at han nu nogentid kunde i den Fald forbedre sig. for Børn. Faders Huus, og da han kom derudenfor, stod han stille. Her, sagde han efter en kort Pause, boer en meget brav Mand. Jeg er ham Tak skyldig for usigelig meget Godt, som han har beviist mig, og nu giengielder jeg det saaledes! OGud velsigne og belønne ham, Da de kom noget videre frem, saae han optil et Huus, hvis Vinduer vare gandske fuldproppede af Folk, hvilket faldt desto meer i Øynene, da der i alle de øvrige Huse lod sig næsten ikke see noget Menneske. Det gjør mig ondt, sagde han gandske rolig, at de gode Folk skulle saaledes græde, maatte der kun ingen af dem falde ned, og komme til Skade. Da han kom til Raadhuset, vilde han selv høre sin Dom oplæses. Præsterne, som vare med ham, raadede ham derfra; men han svarede dem: Det er min Øvrighed, som taler med mig; jeg er dem den Pligt skyldig, at høre paa deres Domslutning over mig. Men da han for Trængsel og Tummel ikke kunde forstaae et Ord, saa vendte han sig til Præsterne igjen, og bad, at de vilde blive ved i deres Bøn. Jgiennem den hele Stad gik han, og faae ud, som en Mand, der iler et kjert og behageligt Ønskes Opfyldelse i Møde, men som undseer sig ved at løbe for Folks Skyld. Da han kom i Porten, bad han der den otte og fiirsindstyvende Psalme, hvilken han dog forandrede saaledes, at den passede sig paa hans Omstændigheder.
Adresseavis for Børn, 1781-12-12
Paa Retterstedet, som kaldes Rabensteine, talede han endnu med Skarpretteren, efterat han havde sat sig ned, og spurgde, om han nu sad ret og beqvemt for ham, og da Skarpretteren svarede Ja, saa bad han med høy og stadig Røst: Dig, o Gud, der har ledet mig som en Fader, forsikret mig om min Jgienløsning ved Christum, og ved din Hellige Aand har opvakt mig til gode Tanker, dig befaler jeg min Aand, Og Avis, Og da faldt Hovedet, hvilket Skarpretterens Folk ikke uden Graad kunde optage og føre bort med Liget. Cecilie og Lotte.
Adresseavis for Børn, 1781-12-26
Ananiceris og Plato Antistehnes Arbeidere, de to Arbeidsomhed, Fortælling derom Bajern, hvad producerer. Barndom, Abrahams Barndommen. Begyndelsen, er kun tung Belønningen, i den tilkommende Verden 270 Bistand, den ædelmodige Blomsterne Bonde, den ædelmodige Bortreisen, et Lystspil Brev, om Miner og Geberder, Creditor, den ædelmodige Daglønner, den retsindige Dame, den velgjørende Demosthenes. Efterligning, den falske og uægte Erfarenheden. Erfaring, naar gjør klog Erkjendtlighed Keiser Alexanders imod sin gamle Lærer. Exempel, paa et tappert Mod Side. Exempler, paa en overordentlig Lyst til Viisdom og Dyd Euclides, den unge Fabler. Skrubtudsen og Vandmusen
Adresseavis for Børn, 1781-12-26
Den gamle og unge Bjørn Bien og Hummelen. Hunden og Eseler. Soelskiven og Slaguhret. Drengen og Bien Sneglen og Bierne.
Adresseavis for Børn, 1781-12-26
Den misfornøyede Ræv Bjørnen og Bierne. Lerken og Lerke-Ungerne Flittighed, er de Unges Ære, Forbedre sig, kan man igjen Formaning, den faderlige Forretninger, Livets, hvorledes bedst gaae deres Gang Forslag, til Hukommelses Bøger Forsynet Forsæt, Fritses gode Fortællinger. Frits og Oldenborren Drengen og Myggene Faderen og de tre Sønner Katten og Huusbonden, Den onde Lune Hyrden og Philosophen,
Adresseavis for Børn, 1781-12-26
En Abe med et Uhr Den unge Perser Den lille Jørgen, Kanariefuglen, Frugter, af ulige Opdragelse Frugthaugen, Fødselsdags Foræringen, et Lystspil Føelsomhed, hvilken er bedste Side. Godhed, den sindrige. Grundsætninger, moralske, for unge
Adresseavis for Børn, 1781-12-26
Fruentimmer en from Mands daglige Historie, om den unge Alvilen fra Franken. Hærdelse, fornøden for de Unge Jagten. Jndbildning, at være bedre, end andre Junker Hochber; Kierlighed, den belønnede barnlige Kjerlighed, til Forældre. Kleanth, Koketten, den ædelmodige Kone, den høimodige den slemme. Leonhard og Gjertrud Leveregler, Lorenz og Leonore, for unge Fruentimmer Ludvig, den lille, til et Lam Lyksalighed. at være født blandt sædelige Mennesker. Lærvillighed, de Unges Ære. Maanen, til den Maskerade, den velgjørende Middel, et gandske ubedrageligt, til at forlænge sit Liv Mod, tappere. Morgen, en Maydags 260, 265 Negerslaverne, i Guinea, Efterretninger om dem. Nyt-Aars Gaverne Opvartning, maae man saa lidet som muligt tage imod af andre = 414 Overgangen, fra det Gode til det Onde = 84 Side, Pagen, et Lystsvil for Børn Ploven, Protagoras og Demokritus Reisen, igiennem Livet. Reisespillet, en Borneleg 97, 105, 113121 Retten, over Børn. Ringspillet, en Børneleg. Samtale, tre Børns ved Aarets Begyndelse. om at arbeide.
Adresseavis for Børn, 1781-12-26
om Aarets Forandringer. om Frygt i Tordenveir. om Seilers Skrivter = 249. 257 om Maadelighed. om Selvprøvelse. imellem to Bønderbørn Sang, Fuglenes. Scipio, den tappre Straf, uartige Børns Sydskende, de elskværdige Søn, den troe Kaagen. Taalmodigheden. Tilfælde, ulykkeligt Troskab. Ubillige, skade sig selv meest Udgangen, eller Helbredelsen, et Lystspil. Venner, sande og falske Venskab, det modige Vinen, dens Plantning. Vinteren, en Hyrdes Tanker om den Vovehalsen, Fenophon og Sokrates kenokrates og Palemo Jeno, og hans forsultne Discipel
Adresseavis for Børn, 1782-01-02
AdAargang. Udgaaer fra Contoiret.
Adresseavis for Børn, 1782-01-02
Avis. Kjøbenhavn, trykt hos Johann Rudolph Thiele Til de unge Læsere og Læserinder ved den Fjerde Aargangs Begyndelse Børne Avisen.
Adresseavis for Børn, 1782-01-02
Stedet for en Fortale til denne fjerde Aargang, ville vi anføre nogle lærerige Tanker og Opmuntringer af Præstens til Domkirken i Brunsvig, Hr. Jak. Frid. Feddersens Historiske Exempler paa Viisdom og Dyd for Børn, anden Samling: Jo ældre J blive, J unge Christne og Christinder, siger han, desmeere ville Jer fare, hvorledes den barmhiertige Gud sørger for, at forbedre eder ved allehaande Tilfælde i dette Liv. Han betjener sig til dette Øyemed af troe Raadgivere og Bekjendtskaber med gode Mennesker. Han rører eder ved egne og andre Folks Viderværdigheder; ved Dødsfarer, i hvilke J selv geraade, og ved andres Dødsfald, at J skulle blive alvorligere, overveye eders Levnet og Vandel, og derved blive bragte til mange gode Tanker, og nyttige Beslutninger. Jeg beder eder, kjere Børn værer altid opmerksomme paa saadanne Vink og Advarseler fra Gud, Benytter eder af dem med Taknemmelighed, til Bestyrkelse i det Gode. Unge Mennesker, som med Flanevurenhed og Letsindighed foragte saadanne Erindringer af Guds faderlige Kjerlighed, gjøre sig tilsidst gandske uværdige og ubeqvemme til saadan guddommelig Omsorg for deres Bedring og Saliggiørelse. Tænker ofte paa det Løvte, J har gjort i eders Daab, ved eders Daabs Pagts Fornyelse, og ved den hellige Nadveres første Nydelse. Denne Tanke opmuntre eder, tilat imodstaae alle Tillokkelser til det Onde, og at blive bestandige i Fromheden, paa det at J kunne faae den store Velsignelse, som Gud har lovet alle dem, der indtil Enden holde det Lydigheds Løvte, de har gjort ham i deres Barndom. Naar Naar ere komne til den Forstand og Alvorlighed, at J nyde den hellige Nadver med, saa prøver eder for alting ved hvergang J nyde samme, om J og har holdt eders Løvte, at være gudelige og fromme, Erindrer stedse eders Forsæt og Beslutning, at vedblive i Gudfrygt og Fromhed indtil eders Endeligt.