Viborger Samler, 1789-07-13
Høiædle og Velbaarne, i Døden salige. Frøken von Gersdorph. Hvis Død indtraf paa Astrup her i Salling den 22 Junii 1789. Og gav mig Anledning til følgende Tanker. Og Magterne, og dem, vi see saa statlig fat Saa høit op over Folk, op over Millioner, Saa næt ved Guders Stoel, og over jordisk Trone, Og De bekom fra Gud den Vældes store Skat. At hæve Yndlinger høit op til Ære, Fryd, At hædre dem saa stort med Førstelige Gaver, Med Æres Navn og Tegn, og meer, hvad Magten haver At skienke elsket Barn for prøvet Troe og Dyd Men svage jordisk Magt, Vort Blod kan ei af dig Forandres med vort Navn; du Siæle=Rang ei skaber, Og Adlet Dyd vi ej ved al din Vælde taber, Og ei af førstlig Gunst blev Aanden adelig. Du da, som skinner der saa blank paa Ærens Stoel Og Du, som trælles bort ved Flidens svare Møje, Og under Arbejds Aag kan Dig i Haab fornøie, Glad ved Dit Kald og ved Forsynets blide Soel: Og Du, som lever hen ukiendt af eget Folk, Saa dybt nedsænket fra den høie Verdens Glimmer, Og lever for Dit Kald, og Pligters Bud, og immer Gaaer hæderligen frem, som Sandheds Ven og Tolk. Og Du, som gaaer mig her, min Ven, saa møedig! mat, Nedtrykt i Armods Dyb, og tæret hen af Smerte, Ynkværdige, saa klemt, saa ængstet, om dit Hierte, Hvo veed det Adelskab, hvortil enhver er sat, Men det, og hver Mand veed, at Himmel Templen her Blev bygt med Guddoms Konst paa Viisdoms evig Klippe; At vor Forsigtighed Guds Haand ei skulle slippe, Men stige op ved den til Ærens Boeliger: Og da indviedes vor Art til Lys og Fred, Og uselt Støv blev kaldt til uforklarlig Ære, At det i Verdens Fald skal Adlet Arving være Til Rigerne, som stod, før Verden blev bereed. Saa vandre vi da mod det Maal, hvorfra vi kom, Da Støvet Adlet blev i Livets Morgenrøde, Og Maalet, hvorfor han, vor Gud paa Jorden døde, Og blir saa Ligemænd i Verdens sidste Dom. Men Adlet ved Patent og naadigt Konge-Bud Som Tegn paa Fædres Dyd, og Løn for Efterslægten Ja dette Adelskab, naar Dyd har Overvægten J Adlet Barm: O! da er Adelskabet stor. Selv har Din Viisdom lært mig saa at tænke hen Høisalig Frøken, om den sande Adels Ære, At høi og dydig Aand kan ene Adlet være, At den meest Adlet er, som meest er Dydens Ven. Saa saae jeg Dig at gaae saa klar, saa statlig her Paa Pligters Himmel Vei, der skinte Dine Dyder Der dannedes Din Aand til Rangen, Dug nu nyder Der oppe, hvor alt Høit, og Stort, og Adelt er. Hvad Fødsel, Lykke, Byrd lod falde til Dig ned, Var Offret, Du for Gud med barnlig Haand nedlagte, Din vise Skiønsomher, det Himlen igienbragte Med ydmyg Lov til Gud - og mild Velgiørenhed Og Adlet dybt i Siæl gifst Du Din Korsets Sti Blant Sygdoms Torne=Sting, og haard og dødlig Smerte, Og med opløftet Mand Dig slynget om Guds Hierte, Til Du ved venlig Død blev Dine Smerter frie. J Strid for Himlens Rang Du findrig lærte mig, At Adlet Frøkner og Gudfrygtigheds Præstinder Forenes kierligen i Himmelens Veninder, O! Det jeg saae saa tit, jeg her besøgte Dig. Og sidste Gana, hvor sød, hvor præstlig var din RøsNu seer jeg, var Dit Ord: at jordisk Læger ikke Kan Rædning for min Vær ved Lægekonst beskikke, Jeg ærer Lægens Vid; men Gud er al min Trøst. Saa bandt Din reene Dyd selv Himlen til Din Mand; Din Siel saae haabefuld hen op til Lysets Egne, Hvor overjordisk Adel Dig leder allevegne Omkring blant Tronerne ved om venskablig Haand. Og værdig Adelsmand, og det jeg veed, min Ven! Og beste Syster af den Gersdorph, som nu døde, Hvor blev De dog nedsænkt i Vær og Sielemøde, Da Deres Gersdorph drog fra Dem og Verden henOg hvad De føle maa af Væe for den, som var Dem her saa dyrebar, saa venskabsfuld Veninde, O! Ja Hun har fortient et evigt Æreminde Den Sallige! Hvis Liv, hvis Sælskab var saa rar. Junget Præstegaard den 7 Julii 1789.