Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-03-02
J sidstforløbne August Maaned overdrog Vicekongen sin Søn Jbrahim, at maatte forsamle Divanet i sit eget Palais. Her i Overværelse af alle benævnte Ministre og Betjente, som og den attenaarige Abbas-Pascha, fader og moderløs Søn af Jussuff, Vicekongens anden Søn, tilkjendegav Jbrahim, at hans Fader, besjelet af det Ønske, at bringe Orden i Civilforvaltningen og Justitspleien, havde besluttet at underrette sig nøje om Provindsernes Tilstand, og til den Ende at sammenkalde Nastrerne (Provindsgouvernørerne, Kascheffs (Præfecterne;) og de Fornemste blandt Scheichs ol Be led (Stædernes og Landdistrikternes Fogder.) Hans Hensigt var at raadføre sig med dem, og høre deres Mening om saadanne Midler, hvorved Egypten med Afhjælpning af opdagede Misbrug, kunde gjøres lykkeligere. Hans Befalinger vare fuldbyrdede, og det var ifølge heraf, at Nasirerne og de flere ovennævnte vare optagne i Divanet med Sæde og Stemme, ligesom og efter Vicekongens Villie Formanden for Ulemaerne, af enhver af de fire orthodore Sekter af Jslamismen, og de tre øverste Scherifer eller Emirer af Cairo, vare tilkaldte; thi her, som i det hele øvrige ottomann ske Rige, gives et temmeligen stort Antal af de Islams Bekjendere, der paastaae at være nedstammede fra Propheten. Denne Forsamling bestod af omtrent 160 Personer, hvoriblandt 28 Nasirer og Kascheffs, og 9 store Scheiker, for største Delen fra Nedre Egypten. Møderne aabnedes den 26de i Maaneden Rebiul-Ewwel (August 1829) under Forsæde af Hadschi Jbrahim Effendi, der forhen beklædte en Divan-Effendi's Post. De tre Paschaer, Jbrahim, Abbas og Achmed; den første en Søn, den anden en Sønnesøn af Vicekongen, og den tredie en Søn af Tahir Pascha, Vicekongens ældste Ven, ligesom en Mehmed Bei, Vicekongens Svigersøn, bivaanede Aabningsmødet, og Forsamlingens samtlige Medlemmer toge, paa en fuldkommen Ligheds Fod, Deel i de almindelige Debatter. Scheikerne og Kascheffs (nu Memurs) ere, efterat være færdige med hvad dem var overdraget, reiste tilbage til deres respective Stæder og Provindser; men Divanets øvrige ovennævnte Medlemmer have siden regelmessigen fortsat deres Møder, som holdes enten i Kastellet, eller i Jbrahims Pallads. Enhver begierer, og faaer, naar Ordenen kommer til ham, Ordet, og enhver Taler kan frit yttre sin Mening. Præsidenten samler Stemmerne; og Beslutningerne fattes efter Stemmeflerhed. Vicekongen lader dette Divan forelægge de almindelige Forvaltningsanliggender, nemlig alt hvad der angaaer Afgifter, Subsistentsmidler, Kanalanlæg, Havne og Dæmninger, visse Fabriker etc. Vicekongens Ministre forlange i hans Navn Divanets Beraadslagning over saadanne Anliggender, og for det meste taler i dette Ærende Divan-Effendi, eller Statssekretairen. Denne Post beklædes for nærværende Tid af Ha bib-Effendi, Fader til den Abdi-Effendi, der staaer i Spidsen for den Mission af unge Egypter, som i dette Øjeblik er i Frankrig. Selv Private have Rettighed til at indstille sig med deres Ansøgninger, Reklamationer, Klager af enhver Art, for denne Forsamling, som antager hvad de indgive prøver og efter Omstændighederne afgjør samme Forsamlingens Beslutninger, naar de angaae Landets almindelige Administration, eller Provindsial Administrationen, sendes umiddelbart til vedkommende Minister, eller Generaldirektørerne eller Memurs (Præsekterne). Naar de sidste behøve over et eller andet vigtigt Spørgsmaal at have Divanets Afgjørelse, henvende de sig til samme, og vorde umiddelbart tilskikkede sammes Beslutninger til Udførelse. Den største Deel af den administrative Magt synes saaledes at være concentreret i denne Forsamling, der, efter Jomards rigtige Udtryk (i en Efterretning han om samme har givet i Monitøren), er, uden at være en egentlig Repræsentativ-Forsamling, dog mere end et blot Konseil. J øvrigt synes det, som om de vigtigste Forandringer i Egyptens Forvaltningssystem skulle formedelst denne Forsamling iværksættes. Den har allerede besluttet, at i enhver Provinds et, af de der ansatte Memurs og Scheik-olBeled bestaaende, Generalconseil skal dannes. Divanet af Cairo har at bestemme de Gjenstande, hvormed disse Konseils skulde beskjæftige sig i deres Raadslagninger. En Fetva eller en øverste Afgjørelse af Mufti Behidsche Abdullah-Effendi der følges som religiøs Lov over det hele ottom anniske Rige, erklærer, at Dødsstraffe skulle være lovlige imod en muselmannisk Undersaat som overdraget nogen Embedsforretning i Stats= eller Finantsanliggender, handler pligtstridigt og imod Lov og Ret; eller overtræder de storherrelige Befalinger, eller tillader sig vilkaarlige og tyranniske Undertrykkelser mod fattige Undersaatter. Da destoværre slige Tilfælde ere hyppige, og mange Scheiker tillade sig at udøve saadanne Forbrydelser, saa har det almindelige Divan, som var forelagt denne Gjenstand, bestemt, at Dødsstraffene skulle bortfalde, og den Skyldige derimod dømmes til Tvangsarbeide i Arsenalet i Alexandria, i en efter Undertrykkelsens Grad afpasset Tid, foruden at erstatte Vedkommende de uretmæssigen udpressede Summer. Disse Domme kunne kun af det almindelige Divan afsiges, efterat den Anklagede har havt Adgang til for samme at forsvare sig. - Endeligen har denne Forsamling i sin Midte en Secretair, hvis Forretning bestaaer i at bringe enhver af Divanets Medlemmer yttret mundtl. Mening paa Papir. Secretairen er tillige Hoved Redakteur for den officielle Journal, og ham er det overdraget at optage i Journalen Protokoller over Divanets Møder, med Opgivelse af Navnene af enhver Votant. Jeg vil slutte denne lange Skrivelse med en Anecdote: Skribentere vælges tilSecretairsposten; Den første Lærde, der saaledes fik denne Forretning, og som heed Asis-Effendi var saa vidtløftig ved sin Redaktion, og troede, at maatte skrive i en saa blomstrig Stul, at han endog indblandede Vers i samme, saa at Votanternes Yttringer druknedes i en saadan Fylde af Ord og tyrkiske Perioder, at den egentlige Sands 1 Talen gik forloren i orientalsk Stils Bombast. Journalerne havde ikke Rum nok til at optage Raadslagninger redigerede paa saadan Maade. For at gjøre Ende paa saadant Misbrug maatte den poetiske Redakteur afsættes, og hans Eftermand blev paalagt at holde sig inden for en simpel Analyses Skranker. Om Jndskrifter, især om den paa det kongelige danske Theater. (Skrevet 1803 af G. H. Olsen.) Skjønne Jndskrifter have stedse noget saare indbydende for det kultiverede Menneske, og til har en kraftfuld Sentenz, udtrykt i faae og simple Ord, virket mægtigere paa Sjelen end Folianter af Moral. Hvo kjender ikke Poussins: Et in Arcadia ego, Hvo har ikke følt ved det herlige, "Læso & invicto militid, Jeg har etsteds læst denne Overskrift paa et anatomisk Theater: "Hic locus et ubi mors gaudet succurrere vitær, og ved Indgangen til den botaniske Have i Pisa fandtes engang disse mærkelige Ord: Hic Argus esto, non Briareus. Slige Texter glemmes ikke let, de falde som Gnister paa Sielen, de gjennemlyne, os, udrive os af vor Dorskhed, og flytte os, saa at sige, ind i en ny Verden af Betragtninger og Følelser. Mange, forførte af Romersprogets Styrke og Majestæt, ville paastaae at slige Indskrifter blot i dette Sprog ere smagfulde. Jeg troer det ikke. Vort danske Sprog er for mig et fyldigt, fyndigt og velklingende Sprog, og en skjøn Jndskrift paa dansk er vist nok for enhver dansk Patriot skjønnere end i noget andet Sprog. Men vi have saa faa. Desto meer burde vi holde dem i Hævd, vi have, og blandt disse har det især krænket mig, at see forjaget fra vor lille Skueplads den høitidelige Indskrift: Ei blot til Lyst.