Aarhuus Stifts-Tidende, 1840-11-11
Revolutionen i Engelland 1678 lagde Grunden til den frie engelske Forfatning, navnligen begrundedes ved den Trykkefriheden, uden hvilken ingen fri Forfatning er mulig. Den nordamerikanske Revolutions Frugter vare vel det Blod værd, de kostede. Julirevolutionens iligemaade. Ordet Revolution kan altsaa ogsaa have en god Klang, men det Sørgelige er, at Kammerherre Scavenius, og de, der tænke som han, ikke bruge Ordet i god Betydning, men som en Skræmsel, som en Gjenlyd fra Terrorismens blodige Dage. Og deri have de Uret. Paa en saadan Revolution tænker ikke det liberale Parti i Danmark. Det liberale Parti, Er her da et Saadant, Have ikke de liberale Anskuelser udtalt sig saa almindeligt, at her nu kun kan være Tale om et liberalt Folk, Saaledes er det. Og derfor sige vi det danske Folk tænker ikke paa en saadan Revolution; det ønsker, hvad alle Folk, der ere komne til Bevidsthed, ønske, men dette Ønske udtaler sig ikke i oprørske Skrig, det sætter ikke raae og vilde Kræfter i Bevægelse, for at naae sit Maal. Altsaa ville de Danske dog en Revolution, De have sagt, hvad de ønske, hvad de haabe. Man kalde det, hvad man vil, naar man blot ikke paabyrder dem en Hensigt, som er fremmed for dem. De vide, hvad de ville, og Verden har seet, hvorledes de ville det. De ere lydige Undersaatter, men de ere voxne fra den blinde Lydighed. Jntelligents er i den Grad bleven Almeeneiendom, at Folket stedse bygger fastere paa sin egen Dom, og den blinde Lydighed har forlængst opløst sig i fri Selvstændighed. Det er en ubegribelig Miskjendelse af Folkets Stræben, naar Kammerherre Scavenius - vi vedblive at nævne Ham instar omnium – mener, den gaaer blot ud paa, at indskrænke den kongelige Myndighed, at deele Magten med ham, ja, at tage de to Trediedele af hans Magt fra ham. Han seer blot En i det Høie, som har Magten, og en Vrimmel i det Lave, som han udøver Magten paa. Men et mere raat Begreb om Forholdet mellem Folk og Konge i Danmark er vel neppe muligt. Nei, de Danske ville ikke berøve Kongen hans Magt; de ønske just en ret mægtig Konge. Men skal en Konges Magt gjælde noget nu om Dage, da maa den ene og alene vise sig deri, at Kongen bemægtiger sig den hele Bevægelse, som finder Sted i Folkets Hjerte. Den Konge, som fuldkomnest løser denne Opgave, han er den Mægtigste af Alle; thi hans Magt er levende og gjør levende. Lader os derfor ikke tale mere om en Magt hos Regenten, der forlanger at støtte sig til noget Andet, end de Regjeredes Agtelse og Tillid. Magten kan ikke mere isolere sig; ikke meere stille sig ligeover for Folket, over Folket. Den maa sammensmelte med det; jo stærkere Folket er, desto stærkere er Kongen. Thi de To ere Eet. Regjeringen kan ikke meere betragtes som en blot Magt over Folket; Folket kan ikke meere betragtes som opgaaende i Regjeringen. Naar en Stat styres i de Regjeredes Jnteresse, da er den Regjerendes Jnteresse fyldestgjort med det samme, og vi indsee ikke, hvad Magten fornuftigviis kan ville mere. Den danske Statsforfatning skriver sig fra 1660. Fra 1660 til 1840 er en lang Tid. Om vi ogsaa ville antage, hvad der dog nok turde være tvivlsomt, at Souverainitetens Indførelse var et frit Folks eenstemmige Værk, saa er det jo dog imodsigeligt, at naar et Folk forandrer sit hele aandige Phystognomie, saa kan det ikke meere regjeres paa den tidligere Maade; det vilde ikke blot være forkeert, men ogsaa uret, om man vilde søge at opnaae ved Magt, hvad der kun kan og bør fremgaae af Overbeviisning, og det er en meget eensidig Betragtning, naar en Revolution altid betegnes som et Folks Opstand mod sin Regjering, aldenstund de skarpeste markerede Træk paa Historiens Tavler bevidne, at de Revolutioner, som stærkest have rystet Jorden, ere fremgangne, af voldsom Opposition mod et Folks almindelige Villie, Oppositionen udgaaer nu fra et Parti, eller fra Regjeringen. De sidste 50 Aar have forandret hele Verdens Skikkelse, skulde da det danske Folk være et saadant Petrefact, at det nu kunde finde Tilfredsstillelse i en Regjeringsform, som det, for 180 Aar siden, troede at finde sin Frelse i Constitutionalisme er en Tidens Fordring; den er Historiens Fremskridt; den er den europæiske Menneskeheds Udvikling. Det lader sig ikke nægte mere, at de i Folket levende Jdeer afvige fra det af den danske Regjering hidtil fulgte System. Tusinde og atter tusinde Tunger have vidnet det for Verden og for Kongen. Ja, for Kongen, Det er just Ham, der har began det de Kimer til et nyt Liv, der findes i Folket. Han, som gjorde Klippefolket frit og lykkeligt, kan ikke være anderledes sindet mod Folket paa Sletten, som han nu er kaldet til at regiere. Det er denne Overbeviisning, der har vakt det Slumrende og givet det Tause Mæle. Vi kunne og ville aldrig betragte den norske Forfatning som et Værk af Omstændigheder og Tilfældigheder; for vore Øine staaer den som det kongeligste Storværk, Skandinaviens Historie kan opvise. At give Folket en saadan Forfatning, see, det er at bruge Magten, – ei det, at kunne Told og anden Contribution paalægge (D. L. 1, 1.) Gud hjælpe Danmark, skulde de to Trediedele af Kongens Magt bestaae deri, at han kan paalægge Skatter og bruge dem til hvad han vil, Det er et frygtelig aandløst Begreb om en Konges Souverainitet, at den blot skulde bestaae i, at han i Alt kan gerere sig som Herre over Millioner. Nei, Den der gjør Millioner frie og lykkelige, Han er i Gierning Souverain, og vi begribe isandhed ikke, hvorledes Ørsted kan hente noget Argument mod de 3401 kjøbenhavnske Petitionairer derfra, at deres Ønskee ikke kan opfyldes, uden at Kongens souveraine Magt derved blev indskrænket." Paa denne Maade blev jo virkeligen den meest absolute Magt det haardeste Baand paa en Fyrste, som vilde gjøre sit Folk lykkeligt, og han vilde, midt i al sit Enevoldsherre dømmes Herlighed, være berøvet Friheden til at gjøre, hvad han helst vilde. Er det kommen saavidt, da er det let forklarligt, at det absolute Kongedømme, i en stor Deel af Europa, har maattet vige for en friere Forfatning. J mangfoldige Adresser har det været sagt Kongen, hvad Tillid Folket har til Ham og hvad det haaber af Ham. Hans Majestæt har handlet med den Besindighed, der charakteriserer den vise Fyrste, idet han ikke har taget Hensyn til de enkelte Stemmer. Men nu har Haabet udtalt sig som en Almeenstemme, i de ærbødigste, tillidsfuldeste Udtryk, og just af den Vei, Kongen Selv har anviist. Vi kunne altsaa trøstig imodesee, hvad Landsfaderen, i sin Viisdom og Naade, vil beslutte. Han vil ikke oversee, at det var vore Fædre, som gave hans Ahnherre hans strenge Haandfæstning tilbage. Ligesom Begrebet af Souverainitet ikke udelukker en constitutionel Jndskrænkning af Regjeringsrettighederne overhovedet, saaledes er jo allerede Absolutismen i Danmark anfægtet paa flere Maader, idet Regjeringen, ved en uafvendelig Skjebnes Magtbud, har fundet sig foranlediget til Skridt, der enten staae i ligefrem Modsigelse med absolutum dominium, eller dog vanskeligen kunne forenes dermed. At endogsaa den udvortes Souverainitet befinder sig i anfægtet Tilstand, vil jo det stationnaire Parti godtgjøre ved at henpege paa Rusland, som om Danmark, i den harmoniske Udvikling af sine Samfundsformer, skulde have noget af denne Kolos at befrygte. Det samme Parti har sagt, at det rette Øieblik endnu ikke er kommen, og forstaae vi denne Indvending ret, da er Meningen den, at vi skulde opsætte alle vore Ønsker, indtil vi engang fik en daarlig Konge - saa skulde vi komme, Med andre Ord, istedet for nu at ønske vore Forhold udviklede ved en paa begge Sider fri og fredelig Samvirken af Konge og Folk, skulde vi qvæle ethvert Ønske i vort Bryst og gaae til Hvile med den Trøst, at vore Børnebørn, naar de engang fik en rigtig daarlig Konge, nok vilde revoltere imod ham, og saaledes forøge de 136 Revolter, der have fundet Sted mod Regenterne siden den christelige Tidsregnings Begyndelse, med en ny. - Levede der paa den Tid en Kammerherre Scavenius, saa vilde han faae Leilighed til at anbringe sin Tale. Netop det, at her ikke er en saadan Nødvendighed, som f. Ex. i Frankrig 1830, viser jo, at de nye Fordringer ikke ere begrundede i Tilfældigheder, men rodfæstede i hele FolketsaandigeRetning. Hvad nu isærdeleshed Skattebevillingsretten angaaer, da forekommer det os, at Professor Bang uden Grund befrygter, at det demokratiske Element, hvis den inddrømmes, vil vorde overvægtigt her i Landet. Om ogsaa dette skeete, hvad Ondt var da deri, have da alle vore Jnstitutioner, eller bør de have noget andet Formaal, end Folkets Lykke, Og er det ikke just dette samme, af Nogle saa frygtede, af Andre foragtede og afskyede demokratiske Element, de danske Konger have at takke for deres Souverainitet, (At negere Folkets Jus mandandi potestatem er at negere Souverainitetens historiske og juridiske Grund.) Vi forlange intet Demokrati, skjøndt vi ikke indsee, hvad det antike Folkeherredømme, har skadet Grækerne og Romerne, eller hvad Ulykke det moderne har bragt over de forenede Stater. Men vi mene, at naar Kongen vil være Folkekonge, vil den Overvægt, det demokratiske Element kan faae hos os, ikke give Anledning til nogen grundet Frygt. Vi mene ogsaa, at være lige saa modne til den ansøgte Ret, som de mange andre Folk, der allerede ere i Besiddelse deraf. Det er sandelig ikke Folkets Medvirkning i Skatternes Bestemmelse, der egner sig til at indgyde Frygt, men det er det hele Skattevæsen, som det hidtil, uden Folkets Medvirkning, har været lavet. Og vil Nogen sige, at eiheller hertil det rette Øieblik er kommet, da vilde det være meget sørgeligt, om et beleiligere Øieblik dertil kunde være at vente, efter at det har viist sig, at der til Militairetaterne ere medgaaede fire Millioner, medens der paa Jndustri og Fabriker kun anvendes atten Tusinde, at Universitetet i Kiel, offentlige Bibliotheker, lærde Skoler, Museer, videnskabelige Fonds, Videnskabs og Kunstgjenstande osv. ikke nær have nydt saamegen Understøttelse, som den kongelige Stald, og at Udgifterne til Kongehuset have fordret omtrent 1, eller, efter Afdrag af Renterne for Statsgjælden, endog 1/3 af den hele Statsindtægt, medens Civillisten i Engelland kun er 1/1, i Frankrig 11/4, i Preussen 1/16 og i Sverrig 1/6 af samtlige Statsrevenner. Naar Bang anfører, at Nederlandene ere nærved at spille Bankerot, uagtet Generalstaterne havde Skattebevillingsret, saa kunde man, mod dette Raisonnement, anføre, at vi forlængst have spillet Bankerot, uagtet vi ikke havde Skattebevillingsret. Nu, Alt vil gandske vist jævne sig fredeligt til det Heles Lykke, da Alt nu beroer paa Kongens Villie, og Han sikkert vil det Bedste.