Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-07-22
Josephine har gjerne engang villet see Marie Louise; hun talte ofte og med megen Deeltagelse om hende og Kongen af Rom. Hvad Marie Lovise angaaer, saa behandlede hun Eugen og Hortensig ganske fortræffeligen; men hun viste en stor Modbydelighed for Josephine, og især en levende Skinsyge. "Jeg vilde, sagde Keiseren, en Dag føre hende til Malmaison; men hun brast ved dette Forslag i Taarer. Hun hindrede mig ikke fra at gaae did, sagde hun, ladende sig nøie med, ikke at ville vide det. Men saasnart hun mærkede Hensigten, gaves der ingen List, som hun jo anvendte, for at genere mig deri. Fesch paa ny havde indviet Ægteskabet uden Vidner, saa annullerede det Pariser Officialamt det paa Grund af denne Mangel, og erklærede, at intet Ægteskab havde fundet Sted. Ved denne Kiendelse lod Keiserinde Josephine Cardinal Fesch kalde tilMalmaison, og spurgte ham, om han trøstede sig til at bevidne, at de vare gifte og ordentligen gifte? "Tilvisse, svarede Cardinalen, og han vilde overalt paastaae det og give hende Vidnesbyrd derpaa. Og det gjorde han ogsaa. Men, sagde jeg til Fyrsteprimas, hvad har Officialamtet i Paris fældet for en Kiendelse? – SandheMen hvad dens, svarede Fyrsten, skal da Cardinal Feschs Erklæring sige? Skal den da være falsk Jkke efter hans Mening, sagde han, thi han har antaget de ultramontanske Doctriner, efter hvilke Cardinalerne paastaae, at besidde den Ret, at kunne vie uden Vidner, hvilket ikke er erkjendt i Frankrig, og fører Nulliteten med sig. - Men det synes imidlertid, at Keiserinde Josephine kun havde forlangt dette Skridt til sin egen Tilfredsstillelse, men aldeles ikke havde gjort nogen Brug deraf. Forf. Anm. Hun forbød mig det ikke, men da disse Besøg syntes at være hende smertelige, saa tvang jeg mig, og gik næsten aldrig til Malmaison. Dog, naar det skeete, saa fandt fra den Side Graad og alle Slags Fortredelighed Sted. Josephine havde stedse Henrik den Fjerdes Gemalindes Exempel for Øine og til Formaal. Denne, sagde hun, levede, efter sin Skilsmisse, i Paris, kom til Hove, og var Vidne til Kronningen. Josephine, paastod hun, var endnu bedre faren; hun havde sine egne Børn, og kunde ingen flere faae o. s. v. Josephine havde en fuldkommen Kundskab om alle Skyggeskiftninger i Keiserens Characteer, og en beundringsværdig Sands for at betjene sig af disse. Aldrig var det f. Ex. Tilfældet, sagde Keiseren, at hun havde forlangt noget for Eugen, endog kun takket for noget, jeg gjorde for ham; selv paa de store Gunstbeviisningers Dag at have vist større Omhu eller Føielighed; saa meget laae det hende paa Hjerte, at ansees overbevist om, og overtyde mig om, at det ikke var hendes Sag, men min, at kunne og maatte søge Fordele deri. Det er uden for al Tvivl, at hun mere end eengang havde næret den Tanke, at jeg vilde adoptere ham engang som Efterfølger. - Keiseren ansaae sig overbeviist om, at han var den, hun elskede meest. Og, tilføiede han leende, han tvivlede ikke paa, at hun havde forladt et Kierlighedsmøde, for at komme til ham. Hun havde for Alting i Verden ikke forfeilet en Reise, hvor besværlig den end var. Hverken Møje eller Savn kunde afholde hende derfra, og hun anvendte endog List, for at følge den. Steeg jeg midt om Natten i Vognen til den fjerneste Reise, saa fandt jeg Josephine allerede siddende der, endskjønt hun ikke skulde gjøre Reisen med. - Men De kan umueligt komme med; jeg gjør for lang en Reise; De vil komme til, at lide for meget. - Aldeles ikke, svarede Josephine. - Og desuden maa jeg tage strax afsted. - Jeg er ogsaa ganske færdig. - Men De maa have for megen Vagage. - Slet ingen, og der er sørget for Alt. - Og de fleste Gange maatte jeg give efter. Nok er det, Josephine havde gjort sin Mand lykkelig, og stedse viist sig, som hans ømmeste Veninde, til hver Tid, ved hver Leilighed Underkastelse, Hengivenhed og den største Føielighed. Ogsaa har jeg altid vakt for hende den ømmeste Erindring, og meest levende Taknemmelighed." Josephine, sagde Keiseren fremdeles, satte disse Sindelag og Egenskaber, Underkastelse, Hengivenhed, Føielighed, i Rækken af hendes Kjøns politiske Færdigheder, og skjændte ofte i den Henseende paa hendes Datter Hortensig og hendes Frænke Stephanie, der levede slet med deres Mænd, vare fulde af Luner, og gave sig Mine af Uafhængighed. - Louis, sagde Keiseren, var et ved Læsningen af Jean Jaque(Rousseau) forkjelet Menneske. Kun faa Maaneder levede han godt med sin Kone. Stor Fordring fra hans Side, megen Letsind fra Hortensias, det var de giensidige Feil. Jmidlertid elskede de hinanden, og vilde hinanden vel. Dette Giftermaal var iøvrigt Resultatet af Josephines Jntriguer, der fandt sin Regning derved. Jeg derimod havde gjerne udvidet mig i andre Familier, og jeg havde for et Øjeblik kastet Øine paa en Niece af Talleyrand, der siden blev Fru v. Nailles. Man havde udspredt de latterligste Rygter angaaende Forholdene imellem Napoleon og Hortensig; man paastod, at jeg var Fader til hendes ældste Søn. Men saadanne Forbindelser, sagde han, laae hverken i hans Jdeer eller i hans Sæder, og naar man kun nogenlunde kjendte Tuillerierne, saa følte man, som han anmærkede, at han kunde henvendt sig til mange Andre, førend det var kommet med ham til et saa lidet naturligt og oprørende Valg. "Louis vidste vel, hvad dette Rygte egentligen havde at betyde, men hans Egenkjerlighed, hans Særheder bleve ikke destomindre stødte derover. Han brugte det ofte som Paaskud. Jmidlertid, vedblev Keiseren, Hortensig, den gode, høimodige, iverfulde Hortensia, havde nogen Uret imod hendes Gemal; jeg maatte tilstaae det, uanseet al den Tilbøielighed, jeg havde for hende, og den sande Hengivenhed, hun, som jeg veed, nærede for mig. Saa sær, som utaalelig, Louis end var, elskede han hende dog, og, i et saadant Tilfælde, med saa store Fordele, maa hver Kone kunne overvinde sig selv maa hun besidde den Færdighed, ogsaa paa sin Side, at elske sin Mand. Havde hun kunnet tvinge sig, saa vilde hun sparet den Fortred, hendes sidste Proces medførte; hun vilde have ført et lykkeligt Liv, være fulgt med sin Mand til Holland. Louis var ikke flygtet fra Amsterdam, jeg havde ikke seet mig nødsaget til at forene hans Kongerige, som har bidraget til at ødelægge mig i Europa, og mange Ting havde taget en anden Vending. Prindsessen af Baden, sagde han, viste større Færdighed. Saasnart hun havde seet Josephines Skilsmisse, erkjendte hun sin Stilling, og nærmede sig igjen sin Mand. Hun levede siden den Tid det lykkeligste Ægteskab. - Pauline var for ødsel; hun var for gavmild; hun burde ved det, jeg havde givet hende, være overordentlig rig; men hun gav paa sin Side igjen, og hendes Moder formanede hende ofte i den Henseende, spaaende hende, at hun engang kunde komme til at døe i et Fattighuus. Men Madame (Keiserens Moder) selv var ogsaa alt for paaholden. Jeg gik saavidt, at ville udsætte for hende maanedligen en betydelig Sum, naar hun vilde uddeele den. Hun vilde vel modtage den, naar det, som hun sagde, var overladt til hende, at beholde den. J Grunden var alt dette kun Forsigtighed fra hendes Side, hendes hele Frygt, engang aldeles intet at skulle eje meere. Hun havde følt Nøden, og disse frygtelige Øieblikke kunde hun aldrig mere glemme. Jøvrigt er det ogsaa billigt at anføre, at hun i Løndom gav sine Børn saare meget. Hun var en særdeles god Moder. - Denne Kone, sagde Keiseren, som man saa vanskeligt havde kunnet frarive en Daler, havde givet mig til min Tilbagevendelse fra Elba Alt, hvad hun ejede, og efter Waterlod, Slaget havde hun overladt mig Alt, hvad hun ejede, for at hielpe mig at bøde paa mine Anliggender. Hun havde tilbudet mig det; hun havde uden Knurren taget til Takke med Rugbrød *). Det kommer deraf, fordi hos hende 1) Hvor godt kjendte Keiseren sin Moder!