Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-12-29
Naar Draisinen er construeret efter den her angivne Theorie, først da kan man vente at den kan blive brugbar paa almindelige Veie, og saaledes blive virkelig nyttig; thi skulde man med Ængstelighed blot søge slige Veie, som: Fredriksbergalle, Rosenborg-Have, Voldene o. s. v. og desuden blot vove sig ud med den i tørt Veir og godt Føre, var den, som Befordringsmaskine, vist ingen Opmærksomhed værdt. Undertegnede er, efter de Forsøg, han har gjort med Draisinen, ganske af den Mening, at man næsten af enhver Vei, og til enhver Aarstid, befordrer sig hurtigere og med mindre Mødighed afsted, end ved at gaae. Jeg vil ikke tale om at løbe flere Miil i Timen; og hvorvel jeg, med den Øvelse jeg har, imellem Kjøbenhavn og Roeskilde har tilbagelagt 1/4 Miil i 8 Minutter, saa er jeg dog vel fornøiet, naar jeg, paa almindelig god Vei, kan tilbagelægge Milen i 3/4 Time; thi, vedholdende, at løbe to Miil i Timen, holder jeg for Skryderie. Sluttelig, tillader jeg mig at fremsætte en Jdee, som jeg vel ikke endnu har udført, men dog holder for praktikabel. Om Vinteren, i Kaneføre, kunde man, istedet for Hjulene, anbringe Kjælker paa Draisinen, og saaledes benytte den med Fordeel. Det er en Selvfølge at Kjælkene maa være huulslebne, som Skøiter, og Fødderne være forsynede med Jissporer. Paa en saadan Maade kunde Draisinen vorde nyttig og fornøielig hele Aaret igjennem, og, hvo veed, om den ikke kan vorde nationaliseret i vort Norden, O. J. Winstrup. Summeuique. Et lidet Optrin af det vegeterende Liv. Ved N. Juul. De Handlende: En Soelsikke. - En Pion. En Viol. - Theodor. - Klare. (Handlingen foregaaer i en smuk Have, lidt før Middag. Soelsikken (brutal. Her staaer jeg og funkler, En lysende Sol, Hver Blomst jeg fordunkler Fra Pol indtil Pol; Og hæver min Krone, Som rødeste Guld. Høit over min Zone Og Jorderigs Muld. Og breder de lysgrønne takkede Blade Med Værdighed ud for de vexlende Bade, Af Solen og Regnen og Vinden. Pionen (indbildsk).Ja vist – men mig rødmer dog Kinden Med tifold meer Ynde Lydt vil jeg forkynde For alle smaae Blomster, som stande mig nær(Paa det de kan vide tilgavns hvem jeg er). Pion er mit Navn! Og skjønt Kronen hin røde, Du bær paa Din Jsse, Paa min ei kan gløde: Jeg føler tilvisse Dog, ikke dens Savn! Thi mangen en Evne, Jeg ikke vil nævne, Som skjuler sig dybt i mit Purpur saa rødt, Hvor det syder og fuser, Og væller og bruser, Erstatter mig Savnet af Kronen saa sødt! Vel give de Kaade mig stundom en Skole, Og kalde for Spøg mig en Bøndernes Rose; Men lad dem kun snakke, slig taabelig Snak Den agter jeg ei for en Pibe Tobak. Saa rød er ei Rosen, den falme jo maae, Naar den ved min Side proberte at staae, Det er nu saa hedt her i Middagens Stund, Jeg troer, ma, for, jeg vil tage et Blund, God Nat, God Nat! (Den lader Hovedet hælde ned, og sover.) Soelsikken (allene. Ak, saa blev jeg da fri For den evige Sladder; Han præker bestandig Saa vindig og vandig, Som om han bad Fadder. Jeg kan ham ei lide, Han roser for meget Six Jeg og sit Eget, Og staaer ved min Side. Og stræber at naae Hvad han aldrig skal faae – (efter en Pause) - Saa lad ham da falde! (Det kalder.)(For sig selv.) Hvem monne nu kalde? Den Røst er bekjendt Hal vist en Klient! Naa, dig skal jeg lære Borte at blive Ved Middagstide. (Til den Kaldende.) Hvad vil Han, min Kiere, Violen (ved Roden, under Soelsikkens Blade). O! vil Du vel taale At Solen maa straale Med livfulde Varme Herned paa mig Arme, Saa skjul mig ei Himlen Med Bladene grønne, Men und mig, blandt Vrimlen, At stirre og skue, Med tindrende Øie, Den mægtige Lue, Som straaler foroven Og udklækker Skoven, Med Kraft fra det Høie Og Gud Dig belønne! Soelsikken (flygtig bevisende. Du maae dog betænke, Mig saa at indskrænke Det lod lidt formummet. Ei Høiheden taaler At Tiden og Rummet Saa nøie man maaler. Violen (bedende). O! flyt blot Din Arm, At det livlige Skjær Kan ombølge mig nær, Og oplive min Barm, Og til Hjertet sig trænge. Her stod jeg alt længe Saa ene forladt, J den fugtige Nat, Mens Du straaled i Glands. Soelsikken. Som min Høihed fortjener, For høiere Sands. Violen. Ja, naar Høihed forener Sig mild med det Gode, Som sidst Du den Ære, Mig gjorde at lære Om gamle Kong Frode, Saa mener jeg først den fortjener sit Navn! Soelsikken. Deri har Du Ret, men Violen. Men nu til mit Gavn, Din Roes og Din Høihed, de brydende Blade, Som dække mig Barmen, At løsne i Varmen, Du maae mig tillade! Soelsikken. Umueligt, jeg kan ei At friske, min Kiere, Jeg beder, lad være, Mit Svar bliver - nei. Violen (bønlig). Du maae mig ei hade! Det kan Dig ei skadeSoelsikken, Ei skade saa lige, Men stundom genere, Dig kan det ei sige, Hvem vil reflectere. Saa meget paa Dig? Violen. J tærende Længsel nedstyrter Du mig! (sentimentalsk.)Men Ham, som jeg gjetter, Der skabte den Stierne Jeg skuer saa gjerne De kjølige Nætter, Som titter saa trøstende ned gjennem Løvet, Naar sig Dine Blade, J Søvnen medlade Til stakkels Viol, som staaer forgfuld i Støvet Som tændte den Kierte, Saa dybt i mit Hjerte, Der blusser og brænder Skjøndt Dagen vunde, Skjøndt ei han mig undte Med foldede Hænder. At prise det Navn som min Tunge ei stammer Men som mig dog evig i Hjertet gjenflammerHan vil mig eilhade, Han vil mig dog aldrig forlade! Soelsikken. Ja, ja, hver en Glæde Som, salva modestig, Jeg kan tilstede, Den skal Du og faae. Violen. Saa vil Du ei Haanden da Reent af mig slaae? Saa vil Du fornøie Mit nysigne Øie, Og unde mig saa At til Gud jeg maae bede, Og Bladene blaae Lidt i Solen udbrede, Soelsikken Avifter ret Blad tilside). Saa spræk da! Violen. Jeg rækker, Pionen (i det den vaagner). Hvem er det som snakker, Jeg hørte en Stemme. Fra Støvet sig hæve, Æstæhtisk den lød. Jeg kan den ei glemme, Mit Hjerte maae væve, Den var mig saa sød. Den talte om Troens den hellige Kjerte, Som om i dens Hjerte Den trøstende lues, Skjøndt aldrig i Verden ved Lyset den skued. Hvem var det som mæled saa sælsomt fra Jord, Hvem var det, som Lyset i Hjertet saa boer, Soelsikken. Machere, jeg beder. Jer mig saa kjær, For Alting, tag Eder Det ikke saa nær, Det er kun en Tigger (Jeg siger ei meer) Som prækende her Mig ved Foden ligger! Pionen. Saa lad den kun ligge; At præke er Tiggernes vanlige Skikke; Theodor og Klare, spadserende.) Theodor, Hvor nette staae de Blomster dog derhenne, Bestraalte af Guds milderklare Soel! J Dag, jeg synes, kan jeg enæsten kjende, Enhver paa Mennesket er et Symboel.