Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-11-12
Klokken to den 20de Marts begav Napoleon, sig paa Marschen til Paris, opholdt ved den Mængde Mennesker, der var sammendyngede paa Veien dertil, og ved de ankommende Troppers og Generalers Lykønskninger, ankom han ikke til Paris førend om Aftenen Klokken ni. Saasnart som han havde sat Fod paa Jorden, styrtede man sig over ham, tusende Arme løftede ham i Veiret og bare ham fort med sig i Thriumph. Jntet Syn var mere rørende, end at see Gjenforeningen af en saadan Mængde af Generaler og Officerer, der trængte sig frem i Alle Gemakker i Thuillerierne, for at gjensee Napoleon. Glad over at see sig thriumpherende efter saa mange Skjæbnens Omvexlinger, Ydmygelser og Fortrædeligheder, glemte de Stedets Hellighed, for at overlade sig uden Tvang til den Trang de følte til at med deele Andre den Lykke de følte. De løbe hinanden, imøde, trykkede hinanden tæt i hinandens Arme og omfavnede igjen hinanden paa Nye. Slots salene synes forvandlede til en Kampplads, hvor Venner og Brødre, uventet undgangne Døden, gjenfindes paa nye og omfavne hinanden efter en Seier. Den stiaalne Ring. (Fortsat.) Om Morgenen derpaa vaagnede Solen mig. allerede Klokken 4. Jeg opfordrede min Stue kammerat, til at tage en Spadseretour med mig; men det gefaldt ham bedre under Dynen; han vil de endnu sove nogle Timer, a De er en Syvsover, sagde jeg - og gik allene. Jeg besteeg en Høi, leirede mig i det Grønne, og frydede mig ved Beskuelsen af de paradisiske Egne, hvor igjennem Rhinstrømmen neden under mig, flyngede sig. Da jeg havdet frydet mig ved dette skjønne Syn, gik jeg tilbage til Værtshuset. Værten traadte mig imøde med Nøglen til mit Værelse, og saade, Hr. Rickard var reden ud, og kom først Hjem igjen til Middag. Dette forundrede mig; da jeg intet godt ahnede, skyndte jeg mig op paa vores fælleds Kammer. Der var intet Spor meere at see til min Hr. Rickard; - han havde taget sit hele Pikpak, og, min faderlige Ring med sig. Bestyrtset lod jeg min Hest sadle og satte efter Roveren; men han havde vundet for stort Forspring, jeg forfeilede vel ogsaa den Vei han havde taget, kort, jeg fandt ham ikke, og han kom, som det forstaaer sig selv, ikke igjen. Jeg maatte nu opgive Haabet og at kunne finde min Fader, ogsaa syntes Lykken ikke at ville lade mig finde Helene, derfor besluttede jeg at tiltræde Tilbagereisen. Allerede sad jeg tilhest, med Ansigtet vendt mod Norden og kastede mod Sønden et Afskedsblik til Helene. Da faldt et afsidesliggende Bjerg mig, i Øinene, og det var, som om en Stemme bød mig, at ride derhen, jeg vendte til den Ende min Hest om. Da jeg naaede Toppen, saae jeg ligeover for et mindre høit Bjerg, hvorpaa laae et anseeligt Slot, og neden under i Dalen, en velbygget lille Stad, hvis yderste Bygninger og Haver, berørte begge Bjerges Fod. Mod Siden, dog temmelig nær det Sted jeg stod, udbredte sig en skjøn, med Træer og hvide Statitier omgiven Græsplet. Denne tildrog sig i Særdeleshed min Opmærksomhed, da to lytte Mænd, som syntes at være noget berusede, med klodsede Gebærder og Latter forfulgte et ungt Fruentimmer, der bestandig sagte at undvige dem. Hendes Figur lignede Helenes, og jeg jagede derfor over Hals og Hoved ned af Bjerget, for at beskytte hende. Da jeg kom nærmere saae jeg, at jeg alligevel havde taget Feil. Pigen var meget smuk og begge de paatrængende Herrers kaade Overgivenhed, mishagede mig saa meget mere, da deres fyretyve Aar og deres stive Paaklædning med Haarpung, og Kaarde ikke passede dertil. De stirrede et Øieblik paa mig, da jeg kom springende til, men fortsatte derpaa igjen deres uforskammede Jagt. Jeg steeg af Hesten, overgar den til en tjenstvillig Dreng og ilede ned gjennem den nærmeste Aabning. i Plankeværket. Her stod en bedaget, vanskabt, i gammel tydsk Dragt klædt Dværg, der klappede glad i Hænderne, over at see de vellystige Fanner, havde fanget Pigen og strede af alle Kræfter om et Kys. Den lille Vanskabning synes at ville forbyde mig Indgangen i Skrankerne, men jeg skjød den tilside, gik rask løs paa begge Tykkerterne og sagde: Rolig mine Herrer, Et Kys er en frivillig Gave, som ingen ædel Mand søger at tiltvinge sig. De stode som forstenede. Pigen løb fra dem, gjorde mig en Compliment og ilede mod Staden. Jeg bød hende min Arm, hun modtog den, og de Tykke og Dværgen lod og raillerede over os. Hvem er da disse uopdragne Herrer, spurgt jeg sagte. Begge - svarede Pigen - staae i Fyrsten af Arenhains Tjeneste, som er Eier afdenne lille Stad og betydelige Godser. Hist seer De hans Slot, der boer han med en stor Hofstat, hvortil disse Herrer hører. Den tykkeste blandt dem er Kapelmester, den anden Livlæge. Dværgen er ogsaa et Appendix til det fyrsterlige Tjenerskab og løber altid bag efter dem, naar de saaledes svæve omkring. Havde jeg vist at min uhældige Stjerne havde ført mig herhen, hvor jeg Roe ville læse Schillers Maria Stuart, var jeg bleven hjemme. Saa talede Pigen med en ualmindelig behagelig Stemme og med en godmodig Mine, som end nu meere forskjønnede det indtagende Ansigt. Mit Blik hvilede med inderlig Behag paa denne Forningspunct af Yndigheder, og det angrede mi slet ikke at jeg var reden hen over Bjerget. Vi naaede Staden. Pigen standsede udenfor et anseeligt Huus, og sagde: a Her er min Bopæl. Vil De behage at spadsere ind med. Min Fader, der er Præst her paa Stædet, vil glæde sig over at kunne takke Dem for den Beskyttelse De har ydet mig. Det forstaaer sig selv, at jeg glad greb Leiligheden til længere at nyde den elskværdige Piges Selskab. Faderen, en elskværdig Olding var sysselsat med sin Blomsterhave. Han kom, uden at kaste paa mig hiint stive mistroiske Blik, der saa ofte møder den Fremmede, mig venskabelig imøde. Datteren fortalte ham, hvorledes jeg havde ræddet hende paa Græspletten. Han takkede mig og liig Homers Grækere, der først gjestfrie beværte enhver Fremmed, der kommer i deres Huus, og derpaa først spørge efter hans Navn, saaledes undersøgte ikke den gode Præst med et Ord mine personlige Forhold, men indbød mig strax til at spise til Aftens hos sig. Jeg modtog Jndbydelsen, anbefalede mig for et Qvarteerstid, forat see efter min Hest, som jeg ved Drengen havde sendt til Værshuset.