Københavns Adresseavis, 1776-06-05
(Jndsendt.) Sædernes Børn, trykte under Armods Aag! - Unge Siæle kuns følt de første Jndtryk af en god Opdragelse: Spirer, opvoxte paa Velanstændigheds Ager, og saa nær stod Fare for at qvæles af Manglers Urud! - Og disse nu reddet fra de første og strengeste af Skiebnens Trudsler, fra den sørgelige Uvidenhed, og fra et Liv, der kunde i den modnere Alder giøre dem saa nær beslægtet med Verdens usleste Stænder! - Reddet fra at deele Levnet, med dem, der irre Tiden og i Laster og Vanlundighed, forretrækker lave Lyster for ædle, Eenfoldighed for Videnskab, og det dyriske Liv for det fornuftige, det sædelige det menneskeværdige! - Hvor rørende, hvor behagelig et Syn var mig ikke dette! - - Jeg saae Forsamlingen af begge Kiøn i den nye oprettede Gratist=Skole, som saa lykkelig er bleven til, saa forunderlig sadt i Gang ved Veldædigheds Haand; saa haabefuld ved de Underviisninger, paa hvilke dens Bygning er grundet; og jeg føelte Kraften af de ømme Naturens Forbindelser, ved hvilke det ene Menneskes Omsorg, lænkes til det andet Menneskes Trang. Jeg saae Lærere, fremvinket af Godgiørenheds Haand, og belønnede af den samme, Lærere kaldte til med en nidkiær Omhyggelighed at omgaaes disse Planter, befordre deres Vert i Kundskabs og Christendommens Rige, og som Redskaber i Forsynets Haand at indprænte dem Religionens hellige Sandheder, opelske dem til Dyd og Sæder, og vænne deres Fingre til Øvelse i Dueligheds Tieneste. Virksomme vare enhver i sit Kald, Orden herske i Jnformatorerne, Ungdommen førtes fra en Øvelse til en anden Christendom, Regning, Skrivning, fremmede Sprog, Historien, Geographien, Syning og andre Fruentimmer=Netheder vare de Sysler mellem hvilke de unge Børn afvexlede deres Underviisnings=Timer. Jeg saae den hele unge Forsamling, alle sædelige og anstændige, alle rene og netklædte, alle stille og virksomme at sidde under deres Læreres og Lærerindes Øyne med den sømmelige Frygt og Velanstændighed, der zirer saa meget velartede Børn. Ingen Vildskab maatte finde Sted, eller Laster, som Friheden avler. Lærerne kiendte deres Pligt, og vidste for hvis Skyld, de vare kaldede; de blandede den fornuftige Alvorlighed med en sædelig Mildhed. Jkke Barskhed, ikke Riset vare Straffemidlerne. Bøger, hvori deres Fremgang eller Forsømmelse daglig blev indført, viste ethvert Barn Caracter. Man lod Æren i Steden for en Trældoms Frygt blive Drivesteren til deres moralske Vext. Gode Exempler skulle sees, Artighed i Omgang læres; her skulle ikke allene dannes Menneskeer, men gode, duelige og ærede Mennesker. Jeg blev rørt indtil Siælen af den hele Indretning. Og skulle vel et Foretagende i saa gode Hensigter fortiene en ligegyldig Betragtning? – O! hvor ærer saadanne Handlinger Menneskeligheden, Hvilken Ære endog for Staten selv, der indslutter saadanne æde sindede Borgere, som anvende sine Velsignelser paa saa ædel en Maade: Hvilken Ære for Nationen, som lader herved et nyt Beviis fremspire paa sin magelse Godgiørenhed. Lyksalige Danske, aldrig savne eders Villie Evne, aldrig mangle eders Evne Forraad af de Velsignelser, J saa utvungne uddeele til eders nødlidende Medskabninger. Seenere Slægter skal prise eders gode Gierninger, og giøre sig en Ære, af at træde i eders Fodspoer, og vore nu opdragne Landets fattige Sønner og Døttre skal fortælle dem, at det var Goddædige, som da hvile og høste de Godes Løn, der drog dem fra det tykke Vankundigheds Mørke, til det Lys, i hvilket Mennesket virkende kiendes, og kiendende æres. Hvilken Stat indslutter ikke trængende Familier, som tilforn har været fremmede for Mangler. Erfarenhed for tæller os ved hvor mange Leyligheder Familier opkom og Familier faldt. Disse havde i deres Velmagts Dage, ført deres Afkom frem paa Velanstændigheds Vey, faaer strøed den første Sæd af Dyd og Moral i deres unge Hierter, og Sindene allerede begyndt at bilde sig efter den sande Æres Mynster, Med et kommer Skiebnen og river Penslen af Fædernes Haand, Manglers Skygge fordunkler Udkastet; og - o! beklagelige Forvandling, Yndlingen bliver et Rov for Vankundighed, omskiftes fra et duelig og æret Menneske, til en af de Skabninger, vi enten begræde eller væmmes ved. Ney, Livets Ustadigheder tillade ingen fast Lykke, og de utallige Tilfældigheder, som kan møde Mennesket, forbyder det sin smigrende Sikkerhed. - Hvo vover vel at sige: Mine Børn skal ikke have nødig at trænge til det Almindeliges Forsorg. For dem skal Godgiørenhed spare sin Gave." Tænke vi Livets Betingelser efter skal vi befinde, at hverken Lykke eller Haab, har noget at skienke, som jo Skiebnens Vold kan berøve. Vigtige Anledning, at tænke det store Naturens Bud efter: hvad i vil andre skal giøre Eder, det giøre i og dem. Hine Fædre og Mødre, hvis Børn nu opklækkes under den skiulte Vildædigheds Vinger, troede vel neppe tilforn, at deres Vilkaar skulle blive saa svækkede, at de ikke engang kunde rekke til deres Børns Underviisning. De prøve nu denne Skiebne, og takke imidlertid Forsyned, som holt Mod gange Forfølgelsen tilbage fra deres Børn. Disse sidde nu, som Planter i Forsynets Skole, og lærer deres Bligter, lærer uforvendtet de Ting, som skal befordre deres timelige og ævige Lyksalighed, og, skiønt umodne til at føle deres nærværende Lykke, under Lærdommen, ere uskyldige Lovtaler om den danske Ædelmodighed.