Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1781-08-31
Moralsk. Critici ere i de Lærdes Republik, det som Politie=Fiscaler, og Politie=Mestere i det Borgerlige. Man finder nogle privilegerede, og andre, af egen Myndighed, Interesse, og andre Liidenskaber. Saa Roesværdig som Hensigten er derved, naar den fremsætter sligt i god Orden, til Oplysning og Lærdom, saa lastværdig, derimod, naar den røber de Skrøbeligheder under saadan tiltagen Ret, som vil derved afkiøle Had og Misundelse, og for tillige dermed at fornøye Publicum paa andres Bekostning; det er ei heller et Embede, som er just det beqvemmeste til at forskaffe Folk et roeligt og lykkeligt Liv og dem selv mange Venner ; de lare, de skiule sig derfore, og de tør ei lade sig see. Thi, som de i Følge deres formeente Embeds Pligt altid vil biide andre, saa maae de og taale at bides igien, enten ved en aabenbare Penne=Krig, eller en anden føleligere Forklaring; og som den største Hob, er ei for at indlade sig i den første, og den sidste anlediger for mange Omstændigheder; saa giør dette slige Critiske Personer dristige. - Det er ei heller just de Lærdeste, og beste Gemytter, der som oftest paatage sig dette Arbeide, thi Dumhed, et ondt Hierte og Selv=Klogskab er Drivestædre nok dertil. En Skribent fremsetter og forklarer de Tanker han har om en Sag. - Den anden forestiller sig det anderledes, og dette kan ei skee efter hans Jndbilling uden høytidelig at forestille Verden tillige, hvilken Tosse den første har været. - Og endelig kommer den tredie over dem begge, meener sig endnu klaagere end disse, at de ere Dosmere begge, og han er den rette Jndsigtsfulde. - Sandhed er vel kunnen, men hvo tør vel rose sig af at eye den fuldkommen, Dette veed man, at Menneskene har i det mindste den Skiæbne, at de maae lede efter Sandheden saalænge de leve, og da nu næsten 6000 Aar har været for kort til fuldkommen at finde den, hvor vil vi da vente, at de Begreb vi enten selv har gjort os om den eller laant af andre, skulle være ufeilharre, Folk, som har lært sig til at tænke ret, merker og tilsidst nok, at deres Begreb forandres ved en bedre Ind- og mere Erfaring hvor urimeligt er det da ikke, at trøde Nr. 551 Aar. i Dag med en Tanke, som man er uvis paa, i hvor klog den synes, om den skal blive den samme i Morgen. Man kan derfor ei sige andet, end, at en Criticus, fører en Haandtering som vel har sin Nytte, og fortiener sin Agtelse, naar den er i sin rette Orden, men dog af det Slags Bestillinger, som fredelige gode og roelige Folk gjerne vil undvære, om ikke meere afskyer, en finder Behag udi, om de end- og leer med andre. Betragter man nøye, og ret undersøger Oprindelsen til den Critiske Videnskab og sammes Driveslædre, tvivler man næsten ikke paa, at jo dens rette Kilde er enten Hovmod, Ærgiærrighed, Selv=Klogskab, eller Ondskab, og Misundelse, som følger af vores fordervede, Natur, Man heleer en anden, ved at høre eller læse en Critiqve, men mon ikke et hvert godt Hierte i det samme føler noget ved sig, som i det han beleer den eene, ligesaa Hastig udleer tillige den anden, under den Tanke og Dom, der giør ham samme ligesaa ubehagelig, rørende, og afskyelig, ja til saa liden Fordeel for den Critiske Vittighed, at han meere tildrager sig hemmelige Uvenner derved, og til en anden Tid den Giengieldelse, som giør dem dobbelt vanæret, jo ufuldkomnere Mennesket, med ald sin indbildte Klogskab, er og bliver ikke desto mindre, da den rette inden sine Grændser og uden Passioner og personlige Hensigter affattede Critiqve har i den lærde Verden sin Nytte, saa maae og en hver Criticus lægge denne Grund til alle fine Foretagender: kiend dig selv. Man er da forvisset om, at naar en Critiens først besider den Videnskab, tillige med en grundig Lærdom, og en rigtig Tænke=Kraft, uden herskende Lidenskabers Masque, vilde slige Critiqver meere fornøye og belære Verden, end de nu kun allene foruroliger den Prædikanterne paa tolvte Søndag efter Trinitatio.