Corsaren, 1843-07-14
Polemik og Politik i Naturen. (Skrevet en Nat i en have.) Det var en deilig stor Have, med Blomsterbedes mellem Grupper af store gamle Træer, og Gange, der snoede sig gjennem tæt Buskads. En bred Groft, der om Søndagen, naar der var Besog, bar det pyntede Navn: Aaen, gjennemskar en Deel af Haven. Man sagde, at det ikke var saa ganske rigtigt i denne have om Natten. Den havde sidst tilhørt en Kammerraad, der var død Dagen for han blev Justitsraad. Senere er Haven bleven offenlig, og i den sidste Tid, da Rygtet gik, at Fribert havde skudt sig, trorde man, at Aanden, der gik her, var hans; men det vidste jeg naturligviis, var ikke sandt. Men jeg har talt med Spøgelserne, og jeg kan sige, hvem det er. Seer J. Menneskene have i deres uendelige Hovmod slaaet alle Træer og Planter ihjelog med et Magtsprog berøvet dem deres Sjæl. Saalænge Menneskene om Dagen gaae og passe paa dem, anstille de sig døde, af Frygt for Politi- og Criminelforhør; men om Natten holde de sig skadesløse, og naar de Døde blive levende, er det jo Spøgelser. For et Menneske, der gaaer alene imellem dem, genere de sig ikke; de vide, at der til et fuldstændigt juridiske Beviis høre to Vidner - endskjøndt, efter de sidste Høiesteretsdomme ville de maaskee blive meere forsigtige. Jeg talte med et stort gammelt Bøgetræ. Samtalen blev naturligviis fort med Miner og Gestus. Naar det vilde sige Ja, nikkede det, og vilde det sige Nei, rystede det paa det alvorlige Hoved. Andre Tanker udtrykke det ved Armbevægelser og Fingersproget. Det gamle Træ betroede mig, at det havde en dommende Assessors Embede. Et yngre Træ, der stod nærved, og hvis lange Grene naaede ned til Jorden, var, fortalte det mig, beklædt med en Art Politimyndighed. Planter og Bustværter laae knækkede omkring det...... "Men hvo er Eders Konge?" afbrød jeg Fortællingen. "Vor Konge, det er Solen, naturligviis. Af en anden, formodenlig høiere Slægt end vi vandrer den over os, modtager vor bedste Duft, overseer os, hviler om Morgenen paa Roser, sidder om Middagen til Taffels paa sin høie Throne, og trækker sig om Aftenen tilbage i fie indte prægtig oplyste Grmalker. Om Natten vandrer en prægtig Garde anfort af en Drabant eller Officier, der ikke er fuld mere en Gang om Maaneden, op og ned udenfor Palladset, og Stjerner komme ud og give Parolen og titte nysgjerrige ned til os for at see, om vi forholde os rolige. - J Mennesker have Noget, J kalde Mythologi, hvori ganske rigtigt skal være fortalt, at adstillige af os til forskjellige Tider ere blevne benaadede med at være Stjerner. Saa have de strax forladt os og sluttet sig til de andre deroppe, der see ned paa os og passe paa. "Have J ingen Adel?" spurgte jeg efter en Pause. Jh. jol Oppe i Maanen ligger en stor Mængde Friherskaber, Baronier og Grevskaber, hvis Eiere ere af det reneste adelige Blod; Hofjægermesteren Orion er ophøiet i Adelstanden; den store Bjørn er Adjutant og som Følge deraf abelig; Tyren og det nordlige Æsel ere store adelige Godsbesiddere, men ere i Hoffets Suite. Lad mig heller ikke glemme Krebsen; det er hos os en meget vigtig gammel og adelig Embedsmand. For nærværende Tid befinder Hoffet sig paa Landet, i Hundens Egn, og befinder sig meget vel. "Hvorledes er Eders Regeringsform?" Den er saaledes at vi blive regerede, uden at bryce os meget om Formen.... Hør, nu skal jeg fortælle Dem en Historie. - Det havde en lang Tid været Varme, Solen havde næsten udtørret al Saft og Kraft af os, og dog gjorde den hver Dag Forsøg paa at faae Mere. Vi petitionerede den forgjæves om at give Regn. Ulykken var formodenlig ogsaa, at vi ikke vare indbyrdes enige. Saaledes paastod Solsikken - der nok svarer til Eders Hofjunler, den har ligesaa meget med Solen at bestille som hiin med Hoffet, men seer derop- at vi slet ikke behøvede Regn. De simple Træers og Sædens Klager hørie det Slags Folk paa i stolt Taushed, værdigede dem ikke et Blik og vedblev at stirre mod Solen og slikke dens Straaler. Men vi Andre vare meget elendige og stærkt misfornøiede. Solen viste sig engang omgiven af mærkelige Teng; vi erfarede, at den efter mennesteligt Talebrug trak Vand, og øste deraf gode Forhaabninger; men det viste sig, at det ikke var Andet, end at den havde sine Hospocter samlede om sig. Om Natten viste sig en Mængde bestjetnede Folk paa Himlen; de faae saa lystige og glædetindrende ud, og vi anede deraf intet Godt. Flere Gange tegnede det heldigt, naar Solen stod i Vest. Men, naar den om Morgenen viste sig i Øst, var, var alt Godt forsvundet; det var, som om en fjendtlig Magt i Østen udøvede en Jndflydelse, der tilintetgjorde vore skjønne Forhaabninger. Endelig en Dag bemærkede vi sære Tegn i Vest. Der samlede sig hvidlige Skyer. Solen sendte sin meest stikkende Straaler derhen; men det syntes at gjøre det Onde værre. Stedse mørkere bleve Skyerne, stedste udbredte de sig mere, tilsidst rykkede de imod Solen selv paa dens høie Midtpunct. Hu, det var en Torden, da de store Kræfter stødte sammen! Lynene knittrede mellem Skymasserne, og vi bøiede andagtsfuld-zittrende vore Hoveder. Saa kom der en kvægende Regn, og vi indsugede ret, fortørrede som vi vare, den styrkende Væde. Men da vi saa vare blevne forfriskede i det styrkende Bad, længtes vi dog efter Solen igjen.