Viborger Samler, 1781-01-29
Mandagen den 29 Januarii Gaffelen. (En Fortælling, Jeg synger om - dog nei, jeg ligefrem fortælle Saa ganske ligefrem gaaer det just ikke heller Et Svinke=ærinde jeg giver mig iblant; Og, er det ikke smukt, det er dog ganske sandt. Nr. Nu jeg fortæller da om Mand og om Mandinde, Som havde ved et Ord stor Lykke kundet vinde: Om grønne Søbekaal, som stolte Guder fik; Om Gaffelen, som kom, og Gaffelen, som gik. Eengang, men det er skeet for længe, længe siden, Og var jeg den gang til, saa var jeg ganske liden, Engang Merkurius med Jupiter faldt paa, For en Forandrings Skyld, og Griller at forslaae, At foretage sig en Lysttuur ned paa Jorden, Hvor Majestæterne fandt alting saa i Orden, At Jupiter endog udbrød i disse Ord: - Herr Pope har sagt sandt, det er den beste Jord, Han sagde vist nok meer, men til den største Skade, For mig, for Læseren, og Jordens Overflade, Er denne liden Stump kun deraf bleven giemt, Og det fornemste var maaskee, hvad man har glemt. Men jeg ei glemme maa, hvad jeg har meer at sige, Hør sagde Jupiter, jeg gidder ikke stige, Strax til Olymp igien; vil du Merkurius, (Thi alle Guderne er for det meeste duus Vil du, saa gaaer vi ind i næste Bondehytte, Men forud vor Gestalt med Menneskers ombytte; Hvem veed, vi der maaskee kan Stof til Løier faae. Merkurius, som got al Galskab lide maa, Paa Øieblikket sig forsøer fra Gud til Fanden, (Han aldrig lade kan sin græsselige Banden, At dette Jndfald var meer end guddommeligt. De gik i Hytten ind, fandt alting tarveligt; De Mand og Kone saae med Elleskeer spise, Og spurgte, om de dem den Godhed ville visse At give dem omsonst en Skeefuld Søbekaal. Ja, sætter jer, got Folk, og langer til vor Skaal, Var Mandens Ord, og hun beaede med Lader, (Hun fattig var paa Ord) den fromme Husets Fader. Merkurius, som var til bedre Føde vant Slet ingen Appetit til Søbekaalen fandt; Han yttrede paa fransk, som Huusets Folk ei kunde Til Jupiter derom sin Tanke dennelunde: "Les chou la sont dun gout, me faire vomir, Kjene concois pas, qvon fen puisse nourrik. Om sagde Jupiter: "aupres de Ambroise, Les chous sont bien manvais, pour la ceremonie, 3 I faut pourtant, monfis, en manger qvel qve Ped; 3 Mais á Propos, comment recompencer en Dien, "De ces honnettes gens la douce bienvellance, Merkurius og Jupiter havde den uartige Skik tilsælles med mange af de Fornemme, at tale Fransk i Sælskabet med ringere, som ei forstaae det, undertil den at bagtale dem. Merkurius sagde Kaalen smagte afskyelig; Jupiter sander, at den var ei værd at ade men for Syns Skyld fik man smage den, og for deres Æres Skyld betale den, og saa fandt Merkurius paa, det var best, at lade dem selv ønske, hvad de ville have. Si ces donneurs de chour meritent recomPence. Saa svarede Merkur: " qve leves propres souhaits, Determinent dabord ces genereur bienfaits. Merkuriusses Raad behagede hans Fader; Han sagde: "her got Folk, veed J vel, hvem mader. Nei, svarte Konen ham, " des uden sagde hun, aa mader vi jer ei, vi er bespiser kun J skulde ikke nys saa meget talt det franske, Saa havde J maaskee nu bedre vidst det danske." Thi da de talte fransk, faldt Tiden Konen lang Og Vreden gjorde nu, hun Tingen fik paa gang. Da Jupiter fornam hun havde Ret i noget, Og at han virkelig begik en Feil mod Sproget, Saa blev han ikke vreed, men sagde med en Smiil: Min Putte, tael mig til i meere høftig Stiil, Viid, blev han siden ved, 4 J har bespiist, Madame, "(Bespist og madet er dog mestendeels det samme J har bespist en Gud i ham, og een i mig Og til Beviis derpaa, find i min KiortelsligDer skal J, om J vil, en Tordenkiile hitte For jeg er Jupiter, og denne lille bitte, J fald han havde ei sin Guddom skiult saavel J skulle seet paa ham, to Vinger paa hver Hæl Han er Merkurius; nu veed J, hvem vi ere, ogsaa vide skal, vi Godhed for Jer bære, For - For eders Artighed mod mig og mod min Søn, For aders Søbekaal bestemmer selv jer Løn. J efter eget Valg maa tvende Ønsker giøre, Og Jupiter skal strax jer Længsel fyldestgiøre, Gid, ønsked Konen strax," vi da maa Gaffel faae, Til vor umage Knin, der strax en Gaffel laae, Og Kniven Mage fik. " Hvad er du reent forbandet?" Var Mandens Ord, "saa gid at Gaffelen dig sad, Din Taasse i dit Liv, Det skeede som han bad. Der stode baade Mand og Kone i en Maade; De sig udbade nu den - af - den sidste Naade; At Gaffelen igien tilbage maatte gaae; Den gik, og Guderne strax gjorde ligesaa Exemplets Magt. Stolte Mahomed, hvorfor skal da ethvert Menneske bøie sin Pande til Støvet for dig, og ikke torde opløfte sine Øine til dine Handlinger, siden Lykken har ophøiet dig til en Storveziirs Rang, Glimrende af Guld og Demanter, beskytter den prægtige Thronhimmel dit stolte Hoved; lad Tordenen eengang træffe den, den bedækker dig nu, den vil knuse dig da. Jeg seer Misundelsen rasende afskyde paa dig sine giftigste Pile; vogt dig, at Despotismen ikke, til Hævn over dig, uddrager af Skeden det funklende Sværd; langt heller lad Folkenes Kierlighed være dit Skjold. Der Dersom Bagtalelsens Mund bekiendtgiører dine Fell, da faae dem til at tie ved at bedre dig. Hvis Bagvaskelsen sværter dig, da lad dine Handlinger vidne imod den: det er Rygtets Sag at hevne dig. Saaledes talede een af Viziir Mahomeds Venner til ham, for at bringe ham til at foragte en dunkel Digters satyriske Vers. Henreven af Harme, forkastede Mahomed sin Vens Raad, og henvendte sig til Fyrsten Agis, der var endnu meer fornærmet ved disse Vers, end Viziiren, der forlangte Portens Død. Jeg har Deel, tilligemed Dig i Fornærmelsen, svarede Avis, tag Deel med mig i Fortienesten af den Tilgivelse, jeg under ham. Slagen af Fyrstens Handling skammede Mahomet sig ved sin Vrede, gik hen at omfavne sin Ven, tilsoer ham at følge hans Raad, holdt sit Ord, og blev en stor Mand.