Viborger Samler, 1849-12-29
Fra endeel Vælgere af 23 Byer, i Salling. *) hvilket Antal kan med største Lethed fordobles. Det er en sørgelig Sandhed, som Erfaringen paanøder os, at den frie Statsforfatning, vor folkekjære Konge saa ædelmodig skjænkede os, ikke vil kunne svare til den ophøiede Givers Hensigt. Den er nemlig bygget paa den Forudsætning, at fleertallet af Statens Borgere ere i Besiddelse af saa megen Kundskab til Statstyrelsen, at de kunne gjøre en selvstændig og fornuftig Brug af deres Valgret; men dette viser sig nu langtfra ikke at være Tilfældet, naar Aviserne have anmeldt os Resultatet af Valgforhandlingerne omkring i Landet, da seer man heraf, at det Selskab, der vil indsmigre sig hos os, idet de kalde sig "Bondevenner, har været meget virksomt forat faae deres Candidater valgte til Rigsdagsmænd, og i hvorvel det nu ei kan nægtes, at der ogsaa i deres Tal kan findes enkelte Capaciteter, saa er det dog soleklart, at den største Deel af Bondevennernes Candidater ere anbefalede i den Forventning, at disse Mænd uden Jndsigelse ville lystre Førernes Commando. Og vælgerne af Bondestanden have paa mange Steder været eenfoldige nok til at trae paa disse falske Venners tomme Løfter, de have endog paa eet Sted været saa taabelige under Jubelraab at indstemme en Mand, der ligefrem erklærede, at han ikke kjendte det Mindste til Landboforholdene. Seer man nu hen til det store Antal af disse Bondevenner, der iaar ville tage Sæde i Rigsforsamlingen og man veed at Bondestanden i de Districter, hvor de have vidst at skaffe sig Indgang, paa deres Opfordring vilde være istand til at begaae de største Uretfærdigheder, da maa man tilstaae, at deres Magt, hvis de ville vedblive at gaae frem paa Oppositionens Vei, let bliver meget farlig for Staten. Sæt f.Ex, at det kunde lykkes dem at fortrænge det nuværende Ministerium og danne et nyt af deres Midle, mon da ikke Fædrelandet med snare Skridt vilde gaae Forstyrrelsen imøde, Hvo der formaaer at gjennemskue disse Bondevenners Planer, hvo der kjender det Væv af Jntriquer, hvormed de vide at sætte sig fast i Folkets Yndest, lover sig vistnok ikke stort Udbytte af deres Virksomhed, thi om end Enkelte af dem i deres blinde Jver for Friheds og Ligheds Jndførelse virkelig mene det ærligt med Bondestanden, saa feiler man dog vis neppe, naar man troer at det er Anførernes Tanker ved Hjælp af deres saakaldte Popularitet at hæve sig til Ærens og Magtens høieste Spidse. Jeg nedskriver disse Betragtninger, for at vælgerne her i Salling, der ere bearbeidede i den samme Retning, mulig derved kunne gjøre sig noget tydeligere Begreb om, hvad det et for en Sag de saa ivrig stride for. Vel vil Nørgaard maaskee nægte at han følger Bondevennernes Fane, men vil man efterslaae de Steder i Rigsdagstidenden, hvor navnlig Afstemning er foretaget, da vil det vise sig at han trolig har fulgt Balthazar Christensens Anskuelser. Anderledes lader sig heller ikke ret vel den Gaade opløse, at han ved Valget ifjor erklærede sig for det høire Partie, og paa Rigsdagen stemte med de yderste Venstre. Jeg for min Part kan ikke komme til anden Overbeviisning, end at dette Partie i en vel organiseret Stat maa betragtes som Urostiftere, og at det er ufornuftigt og uhensigtsmæssigt i et Land, der i saa kort en Tid har gjort saa vældige Fremskridt paa Frihedens Bane, at ville fremskynde disse Bevægelser end mere. Og vil man nøiere drøfte den Tale som Nørgaard i Aar med saa megen Gravitet og til saaliden Opbyggelse holdt paa Valgdagen, da tør jeg mene, at mange af hans Anskuelser ere feilagtige. Naar han saaledes skildrer os med mørke Farver det Trældomsaag, der endnu hviler paa en stor Deel af Bondestanden, nemlig Fæstevæsenet, og paastaaer at denne Jndretning aldrig har været til Gavn for Bondestanden, da kan denne Paastand kun undskyldes med Forfatterens fuldkomne Uvidenhed; mindes Eder de trange Aar efter forrige Krig, især Aarene fra 1818 til 1826, og nægt da, om J kunne det, at netop Fæsteforholdet holdt mangen Bonde ved sin Gaard, medens et stort Antal Selveiere, der forrentede en Deel af Gaardens Værdie, blev kastet ud uden at beholde det Allermindste. At Selveiendom er meget at foretrække for Fæstevæsenet, er vist nok, men saaledes ved et Lovbud at ville iværksætte denne Forandring vilde, troer jeg, baade Bondestanden lidet. Det kan jo ikke Andet end ligge i Godseiernes Jnteresse at afhænde Bøndergodset, men sæt nu at Fæsterne kjøbte deres Gaarde efter de nuværende Priser paa Landeiendomme, og der kommer trange Tider, saa Gaardene falde i Priis, og Prioritetshaveren opsiger sin Capital, fordi han finder at Pantet maaskee vil gaae under dennes Værdie, mon Fæstebonden da vil takke disse lovpriste Frihedsvenner fordi de have hjulpet ham af Asken i Jlden. Vor Nørgaard siger endvidere, at den almindelige Stemmeret er Forfatningens Hovedhjørnesteen og dens bedste Prydelse, ogsaa denne Paastand har kun hjemme i det Theoretiske og ikke i det Practiske; thi det viser sig jo nu at denne udstrakte Valgret er et meget beqvemt Middel til at skaffe den Ærgjerrige og maaskee mindre Dygtige Sæde i Rigsforsamlingen, naar han blot forstaaer at bilde Mængden ind, at han netop er den Allerklogeste. Rigtignok beraaber Nørgaard sig paa sin Majoritet i Rigsforsamlingen, men var det ikke ogsaa her at det velsignede Bondevennerselskab gjorde Udslaget? Det er eller en mærkelig Kiendsgierning, at Bønderne i Salling i Christian den Otteendes Tid, da enhver Yttring af Folkeaanden blev undertrykt, viste sig meget ivrige i at underskrive Andragender i absolutistisk Retning: og nu, da vi have faaet al den Frihed vi kunne taale, ville de præcis have en Mand til deres Repræsentant, som de meere Dannede ikke unde fordi de troe at han hører til de altfor frie Sindede. Beviser dette ikke tilfulde, at Bondestanden ikke er den kongelig Gave værdig? Jeg er ogsaa vis paa, at ikke en eneste Bonde i Salling, der kan gjøre mindste Fordring paa hvad man kalder Aandsdannelse, gav Nørgaard sin Stemme, ligesom jeg heller ikke troer at den Mand er skikket til at tage Sæde i Landets Raad, der er saa fattig i Aanden at han, tvertimod Lovens Bud, i Rigsforsamlingen læser sine Yttringer op af et Papiir. Jeg er ogsaa Bonde og denne Stands Fremtid ligger mig derfor meget paa Hjerte; ogsaa jeg mener, at Agerdyrkningen som Landets vigtigste Næringskilde fortrinsviis bør komme i Betragtning, men dersom Bondestanden vil gjøre Brug af sin overveiende Magt til dermed at forurette de andre Stænder, da vil det tidlig eller sildig komme til at gaae ud over Bondestanden selv; og der behøves ikke nogen prophetisk Aand forat forudsige, at den Tid vil komme, da enhver Bonde vil komme til at indsee og erkjende, at han storligen feilede, da han skjænkede Bondevennerselskabets Grundsætninger sin Tiltroe, Salling, den 23de December 1849. p. v. Man hører i denne Tid saamange Raad om hvem vi skal vælge til Folketingsmand, at man kan blive er i Hovedet, derover. Derfor vil jeg nu sige den sande Mening, som Enhver let kan forstaae. Hvad er dette for Snak, at vi skal oplede en skikkelig og agtværdig Mand og vælge ham. Jeg siger, vi skal vælge den største Kjæltring, vi kan finde i hele Salling, thi han maa være et forslagent Hoved, som vi kan have Nytte af. Jeg har altid snydt Andre i Handel og Van deel, hvor jeg kunde, og jeg mener at Alting i Verden gaaer til med bedste Beskup, derfor troer jeg ogsaa at den største Kjæltring er den, der har det bedste Hoved, og derfor bør føre Ordet for alle os andre. Om han er uvidende, gjør Jntet til Sagen, thi han hjælper sig nok, og der er desuden Folk i Rigsdagen, som vil tage sig af ham og sige ham hvad han skal tale og hvorledes han skal stemme, naar han skal gaae ud og komme ind, lee, skraale, hoste osv. Det er Skade, at Folk, som have været i Tugthuset ikke kan komme ind i Rigsdagen, da de vist kunde være særdeles duelige dertil; men da det nu ikke kan være, saa bør vi tage En, som har været nærmest ved Tugthuset eller gjort sig fortrinlig værdig dertil.