Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-05-15
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. HaandananananneSyvogtyvende Aargang. No. 39. Udgivet og redigeret af Fr. Thaarup, Etatsraad. Forsendes, ifølge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Brillerne. (Sluttet; see forr. Nr.) ommanEndelig lod den unge Emire sig see; den meest levende Smerte tegnede sig paa hendes Pande, hele Byen tog Deel i hendes Skjebne; hun sukkede under en gammel, gjerrig, mistænkelig Mands Tyranni, hendes Fader havde ved Tvang kuret dette grusomme Baand, hun elskede hemmelig den unge Damon, og blev elsket igien; hendes unge Barm bævede af Frygt for hun fik disse prophetiske Briller. Med skielvende Haand tog hun dem, frygtende at læse en evig Ulykke, Kierlighed og Haab oplivede hende ved første Øjekast; store Auxoto, raabte hun, hvor god du er, og hvoraf kom dette Frydeskrig, deraf, at hun saae sin Mands Ligfølge, som nærmede sig langsom til Kirken; hans Kiste var tildækket med et prægtigt Ligklæde, fire Maaneder efter, ikke langt fra samme Grav, hvor hendes Tyran laae indmuret i uforgjengeligt Marmor, modtog hun sin Elskers Haand for Alteret, hun saae sine Ønsker og Bestandighed kronet, dette Billede, det eneste hun saae, fortryllede hende saaledes, at hun omfavnede den halvfjersindstyve Aars Olding, som stod ved Siden af hende, med samme Varme, som havde hun favnet den unge Damon; Podagristen faldt i Forundring over hendes kjelne Ømhed: Elmire havde Løverdagen den 15 Mai 1830. den uforsigtige Nysgjerrighed, at raadføre det modsatte Glas, og hun saae denne Damon, hun troede saa om, at blive en grummere og uforsonligere Tyran end den første; hans Mistænkelighed gik til det yderste, og hun flygtede i et Kloster, forat undgaae hans Raserie. Hun blegnede, Brillerne faldt hende af Haanden, Adiram tog dem op, han var nærværende, og kunde ikke imodstaae det almindelige Exempel, han vidste ikke, at et Blik, et eneste Blik vilde koste ham sin hele Lyksalighed; i Førstningen saae han, at han skulde blive en stor Mand, at han skulde faae Rang og Titler, at han skulde blive agtet i sit Fædreland. Hvilket Hjerte, begavet med nogle heftige Lidenskaber, er ikke ærgjerrigt; og hvad kunde det vel ønske mere, Skjebnen lovede ham end videre umaadelige Skatte og den skjønne Cleone til Mage. Ganske henrykt over de herlige Udsigter, vilde han nu vide hvorledes det øvrige af hans Liv vilde stemme overens med hans gunstige Lykke, der efter hans Tanker kunde forandres; men hvad seer han, da han vender den anden Side af Glasset til Øjet, lige saa mange Fjender, som han havde Medbeilere; man hader ham, fordi han alt for meget lod andre føle sine Talenters Fortrin, han styrtes, fordi hans Opførsel var stolt og uforskammet; hans Stolthed moder en skrækkeligere Stolthed, som ydmyger ham, og bringer ham at tie, man foragter ham, som han foragtede sine Lige. Liig Vandreren, der med Møje er klavret op til Spidsen af en skarp Klip de, finder en skrænt Fodskie, falder og ruller ned i Afgrunden, saa skrækkelig faldt denne Ærgjerrige: Enhver frydede sig, og hævnede sig for den Haanhed, hvormed han havde ødslet; man lagde til den offentlige Spot, og hans Kone selv sukkede ikke engang over den Ulykke, som fuldede hendes Mand. Hans Stolthed havde skaffet ham ligesaa mange Fjender, som der var fornuftige Folk, ubegrædt, forladt af det menneskelige Kjøn for hans utaalelige Stolthed, opreiste man et Mindesmærke paa hans Grav, som bevidnede den Glæde, man følede ved hans Fald. Hvad var Aarsagen til Adirams Ulykke, at han vidste sin Ophøielse for Tiden, han brugte sin Forstand, sin Fornuft, han var dydig, saalænge hans Lykke endnu var uvis; men den uheldige Kundskab om den glimrende Skjebne, som ventede ham, gjorde ham forvoven. Han gjorde sig forhadt, og vee den, som, endog uden at spørge nogen Brille til Raads, alt for tidlig kjender sin tilkommende Høihed. Strax efter ham saae man to Personer komme frem, som begge følede den dybeste Foragt for hinanden; den ene var en Digter, den anden en Philosoph. Digteren tog først Brillerne, imidlertid betragtede Philosophen ham; thi i hans Øine var der intet latterligere Syn, end en Versemagers, eller saa kaldet Digters Forfængelighed; denne her tilbragte sit Liv med at polere Kaaber med al optænkelig Omhue; han ødslede med sin Forstand for at udpynte alle hans Aarhundredes ubetydelige Jdeer; han gjorde dem smaa, glimrende, paa sin Viis maleriske, undertiden ryggesløse; hvilket Syn ved første Øjekast, Hans Brochyrer ligge paa Toiletterne, Damerne skrige, det er en fortreffelig, nydelig Skribent, han fritager os fra den Umage at tænke, han maa til vore Aftensmaaltider. Digteren vendte Brillerne, forat betragte lidet Eftertidens Skilderi; han saae en ubetydelig Navnkundighed omtrent femten Aar, som forsvandt uden at man blev det var han saae sig snart i levende Live at stige ned i Forglemmelsens Flod, hvori alle Verdens skjønne Aander, samt de berygtede Almanakker, som gjemme dem, skulle begraves. Philosophen saae med Fornøielse den mørke Sky, som udbredte sig paa hans Selskabsbroders Pande, og han morede sig meget over hans Bestyrtelse; da Touren kom til ham, tog han Brillerne, og saae gjennem den gunstige Side Geniet personlig, det var en skjøn straalende Engel; en reen og hellig Flamme skinnende om hans udødelige Hoved; vor Philosoph manglede ikke at troe, at det var hans eget Gente, der viste sig for hans Øje, han raadførte sig for et Syns Skyld med det modsatte Glas, hvilken Forandring! Det er ikke mere dette skinnende og lysende Væsen, det er en Furie, som trænger sig frem med ujevne Spring, angriber Verdens Læresætninger, kuldkaster disse det menneskelige Kjøns helligste Støtter, nedbryder de Ulykkeliges Haab og Trøst, styrter Fornuften i skrækkelige Tvivl eller dumme Vildfarelser, sønderriver den rørende Morals Billede, og udaander intet uden Vellystens urene Jld eller Atheismens smittende Gift: saaledes viste sig for vor Philosophs Øine dette Genie, sig selv saa uligt, naar det misbruger sin mægtige Anseelse. Jeg veed ikke, om Philosophen, eller rettere den som førte dette Navn, erkjende sig selv deri; men han forsøgte at brække de sanddrue Briller i Stykker, uagtet han ikke desmindre pralede af at søge Sandheden allevegne.