Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-06-04
Nu skal man see, man læser Messiader, J Ulkegader. Selv der, hvor man om Pladser slaaes J Himmelen paa Hallands Aas, Hvor Erkedigtekonsten ene Har hjemme, som de godt Folk mene, Der ingen andre Pedes ret forstaae, End dem med Skoe og Støvler paa Der intet kjende til den indre Scene, Hvor Personalet er en Tanketrop, Hvor Lyset uden Stage føres op, Og Følelser i Nektar sig beruse. Foruden Kruse, Er Masken ikke selv i vore Dage For vittig, og for moersom og for skjøn, Og stod vel Holberg selv, ifald han kom tilbage Med mere kræsen Smag, for Kjønnet at behage, Der ei ved Siden af sig selv en kjøn Troer man, at Shakespear her vel gjorde Lykke Med noget tragisk fuldendt Mesterstykke, Her, hvor man seer sig glad i det barokke Speil, Der reflecterer i det Store Hans Feil, Mon Macbeth vel os vilde more, Hvis Forestillingen ei blev lidt meer forhext, Hvis ikke, som Romeo og som Nina, Semiramis og Ossingiskan i China, Den blev os givet uden Text? Jol jo nu skal man see, Hr. Lurifas Jeg mener Dig, der kjøber slige Vare, Du kjøbte, kom den ud, en Jlias, Tarare, Hvilke herlige Texter til Sparlagensprækener for vor Nutids Læsere, Schiller siger: at overalt, hvor Konsten forfaldt, der forfaldt den kunved Konstnerne, og man kan ligeledes sige: der, hvor Læsningen forfaldt, der forfaldt den kun ved Læserne. For hvem – i al Verden. skal man da skrive Bøger i Danmark, Næsten veed jeg ingen andre end Konstdommerne. Men de ere saa faa, at det neppe vilde være nok til de dyre Avertissementsudgivters Bestridelse, om end enhver af dem virkeligen kjøbte et Exemplar, hvilket er meget usandsynligt, da de sjeldent behøve at kjende andet end Bogens Titel, som de, uden Betaling, kunne læse i Aviserne. Sæt, at vi i dette Øieblik virkeligen eiede en Lord Byron, en Walter Scott, en Jean Paul og flere, hvorledes skulde man faae den saakaldte læsende Verden, der for det meste allerede forud er lige saa indtagen mod alle danske Aandsproducter, som mod danske Konstflidsproducter, blot til at tage dem i Haanden? Hvo skal anbefale dem til hiint Publicum, De Fornemme og Rige, De bryde sig i vore Dage sjeldent om at nære deres Aand som deres Legem med indenlandske Frembringelser, og der gives ingen Suhmer, Luxdorpher og Carsten ser mere. Og overalt, hvo skulde kjøbe og hvor er der Penge tilovers til at kjøbe saadanne Mesteres Mesterværker, om de end frodigen opvoxte paa dansk Grund, De faa Skillinger, der ere de Fleste levnede, have ganske andre Afløbskilder, der fremfor Alt først maa stoppes, førend man kan tænke paa Aandens Fornødenheder. Charlottenlund, Dyrehaugens og Bellevues Najader, Oreader, Dryder, Hamadrader og Nympher besidde langt flere Tillokkelser end de beskedne Muser i Hesperidernes stille Hauge, hvor den hverken gives Telte, Gynger, Harmoniemusik eller Voxcabinetter, eller hvor vore Damer kunne see og lade sig see. Pufferne, de spanske og de danske, ere for mange og bekostelige, til at de ikke skulde gives Fortrin for det ypperste episke Digt; Asparges, Skildpadde og anden legemlig Næring for dyr til, at man jo langt heller vil spæge Aanden, end lade Legemet lide saadan Mangel. Kort sagt, de faa Læsere, som kunne læse, thi om dem, som ikke kunne det, kan her jo ikke være Tale, have alt for meget at bestille med de pure legemlige Sorger, til at de kunne tænke paa de blot aandige. Det være langt fra, at vi ville paastaae, at Musernes Taffel er besat med saa megen Ambrosia, at Apol, ligesom Jndbyggerne i Calcutta, behøver at kaste sine Guderetter for Schakaler, Ræve og Krager; men, om det end kun var besat med Grød og Bergefisk, vilde Bekostningen dog være spildt for de fleste af de Gjæster, der for Tiden besøge hans Table dote. Derfor maa man i Sandheden ikke tage det saa nøie, om der virkeligen stundom bydes Folk tørre Jyder istedet for Karper; thi ikke den ringeste Spisevært besætter sit Bord med Skildpadde og Caviar, naar han ei venter andre Gjæster end Grenaderer og Saugskjærere. Vi fortænke derfor aldeles ikke nogen literair Punschevært, at han aldrig forsyner sig med Madera og Tokaier, naar han af Erfaring veed, at de Drikke, der søges, ere for det meste gammelt Øl, Finkel og Kommenaqvavit. Man være retfærdig, og forlange ikke, at der paa Jsfielde skal voxe Palme- og Myrtetræer – at der i Snee skal fremblomstre Roser. Sligt vil kun ansees for Koglerie paa saadanne Steder, og af de Færreste kun saare lidt paaskjønnes; thi med føje siger Baggesen. "Spørg en Grønlænder kun om han, Saa meget han og gjør af ægte nordisk Tran, Gier mindste Sælhundskind for Sydens Lekker heder, For attisk Salt, for Romersk Jis, Og indianske Fuglereder? Før gier han maaskee mig - blot for en Priis, Hvormed jeg pirrer Næsen - hele Hunden (At sige for at putte den i Munden. Misceller.