Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1808-12-13
En Scene af et utrykt Original Lystspil i som Acter, Prøve af en Samling af humoristiske Arbeider, som i sin Tid ville udkomme. Første Act, sjette Scene. Badens. 2) Lovise. Budens. Jeg beder Dem hundrede tusindGange om Forladelse, kjereste, sødeste, elskeligste Jomfru Runkel, at jeg kommer saa hastig tilbage. Det skeer efter Deres kjere Faders udtrykkelige Begjering. Han ønskede, reent ud at sige, saa gjerne, at Hymens skjønneste og yndigste Rosenbaand kunde blive knyttet imellem os endnu i Eftermiddag. Jeg iler Dem paa Kjerlighedens Sommerfuglvinger i Møde, for ærbødigst at udbede mig Deres søde Liliehaand. Lovise. Det gjor mig ondt, Hr. Budrusat De forgjeves skal gjøre Dem saa megen Uleilig*) En gammel pedantisk Pebersvend, som frier til Jomfru Lovise, hemmelig forlovet med Rombergen ung Vestindianer. hed for min Skyld. Jeg iler Dem paa Kjerlighedens Sommerfuglvinger i Møde, for ærbødigst at frabede mig Deres søde Liliehaand. Budæus. Men er det virkelig Deres ramme Alvor, Gratie blandt Gratier, Ret, det er Spøg, lutter Spøg Lovise. De er et besynderligt Menneske, Hr. Budæus. Hvad der er Alvor antager De for Spøg, og hvad der er Spøg antager De for Alvor. Jeg kunde aldrig give Dem min Haand uden for Spøg, og De mener det skulde skee for Alvor. Jeg kunde aldrig give Dem Kurven uden for Alvor, og De siger bestandig det er Spøg Budæus (stødt). Ja, jeg veed nok De er forgabet i den Laps, den Nar, den Prakker af en Vestindianer, som logerer her i Huset. Lovise. Hr. Budæus, tael med Agtelse om Hr. Romberg - det beder jeg Dem! Budæus (spodsk). Tale med Agtelse om en saadan Grønskolling? Saadan en Junker Habniks, En Karl, som jeg, reent ud at sige, ikke vilde betroe 4 s., Ret, min føde Jomfru, i hvor høit jeg end elsker Dem, faaer de mig dog aldrig til at tale med Agtelse om en saadan Fusentast. Lovise. Fyl Hr. Budæus, De bør skamme Dem at tale saaledes om et honnet ungt Menneske. Budæus. Honnet ungt Menneske, Nei, nu maa jeg lee, (Alvorlig) De er ung, Hjerte Jomfru, De kjender endnu ikke Verden. De bedømmer alting efter det Udvortes, men hansen, blank, binnen krank, det er et sandt Ordsprog. De veed ikke hvad disse Vestindianere ere for Karle. Seer De, Vestindien, det er et reent Hundeland. Der døer Folk som Fluer, og de Syndere, som man ikke giver spendere Strikken paa i Europa, sender man, reent ud at sig, til Vestindien. Det er en reen Galgenfrist. Lovise. Det var meget, Budæus. Sæt nu De blev den unge naragtige Vestindianers Kone, hvad blev saa Følgen, De maatte forlade Deres kjere Papa og Mama, og alt hvad Dem kjert er. De maatte lankere sex Maaneder omkring paa Søen, blive søsyg, lide Skibbrud, og udstaae tusinde Fataliteter. Og naar De saa endelig kommer til denne herlige, fortryllende Øe, saa sætter De aldrig saasnart Deres Fod i Land, førend De bliver beheftet med en Feber, som kaldes den Vestindiske, og er, reent ud at sige, værre end Pesten. Naar vor Herre nu sparer Deres Liv, som vilde være et reent Mirkel, hvad har De saa Saa lever De blandt lutter sorte Diæveler og Menneskrædere. De er ikke Deres Liv sikker et eneste Øieblik. Negere og Kakelakker lure allevegne paa Dem. Om Dagen kan De ikke gaae ud for Hede, om Natten ikke for Stiemænd og Muskovitter. Naar De saaledes, reent ud at sige, har tilbragt nogle Aar, reiser De tilbage til Kjøbenhavn. Men i hvilken Tilstand, Deres rosenrøde Kinder see ud som Safran; Deres trinde, fyldige Barm er falder sammen som en Sneebunke i Tover; Deres hele Rigdom bestaaer i nogle Cocusnødder, et Par levende Skildpadder og en Slump Bambusrør. Lovise (smilende). De skulde udgive en Beskrivelse over Vestindien, Hr. Budæus. Det lader som De kjender Landet meget nøie. Budæus. Men naar De derimod ægter mig, hvilke søde, lyksalige Dage kan De da ikke vente Dem, De bliver hos Deres kjere Papaa og Mama. Jeg bærer Dem paa Hænderne, klapper Dem, kysser Dem, kort at fortælle, tilbeder Dem, som en lille Afgud. Lovise. Jeg har besluttet aldrig at gifte mig, Hr. Budrus. Jeg søger om en Plads Petersens Kloster. Budens mild). Spøg, intet uden Spag Disse gjennemborende Øine, disse Purpurlæber, disse begjorte Øienbryne, disse rosenrøde Kinder skulde falme i Petersens Kloster, Nei, aldrig De skal, reent ud at sige, være mit Hjertes Herskerinde. De skal, De maa hedde Madam Budæus. Jeg er ingen Prakker maa De vide. Hos mig skal De leve som Blommen i et Æg. Jeg skal gaae i Jlden – jeg skal styrte mig i Vandet for Dem, kort at fortælle, jeg skal gjøre alt alt for Dem. Jeg skal efterkomme Deres mindste Vink. Lovise. Nu saa gjør det da strax, jeg beder Dem, Hr. Budæus, og forlad mig! Budens. Forlade Dem, Kan jeg da forlade Dem, Staaer det i min Magt at forlade Den Kan Magneten sige, at den ikke vil trække Jernet til sig, Sødeste Jomfru Lovise, naar De ægter mig, saa skal jeg anskaffe mig lutter Mahoganietræes Møbler; Alting, lige indtil Kjøkken bordet, skal være af pure, ægte Mahognie; jeg skal lade gjøre en Seng med Tronhimmel, hvori fire Personer mageligen kunne ligge; jeg skal kjøbe Dem er ægte Shawl til 400 Rdlr.; jeg skal abonnere en Loge for Dem paa Comoedien; jeg skal gaae ind i alle Byens Klubber, jeg skal kjøbe en Gig for Dem, hvori De kan flankere til Dyre hangen og Bellevue og Klampenborg; jeg skal leie prægtige Sommerværelser for Dem paa Landet. De skal faae en Vugge, som hænger i en Cylinder og kan gaae af sig selv, beklædt med Atlask, Guldgaloner og Brabandske Kniplinger. Vi skal leve sammen som Adam og Eva i Paradis (paa Knæ. Og for alt dette fordrer jeg, reent ud at sige, intet uden et lillebitte Ja af Deres allerkjereste Mund. Svar paa Resensionen over min Afhandling om Religion og Laurgi.