Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-02-26
Nyeste Skilderie af KjøbenhaNittende Aargang. No. 17. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 26 Februari 1822. Et Par Ord i Anledning af de Wettes Sag. Hvor naturligt, at den Skjæbne, som ramte de Wette, maatte vække lige saamegen Sensation, som fremkalde forskjellige Domme over ham. En Mand, som de Wette, bekjendt som udmærket Theolog, bliver uden Dom afsat af sit Embede, bliver anseet som en farlig Mand for Staten. Han selv fremlægger sin Sag for Publicum, troer sig selv uskyldigen forurettet, og finder Talsmænd overalt, der tage ham i Eet og Alt i Beskyttelse, og ligefrem erklærer en Stats højeste Autoritet for uretfærdig; – saaledes ogsaa i et dansk Tidsskrift. Enhver Ting kan betragtes fra to Sider, og ligesom Eensidighed aldrig er anbefalende foren Skribent, saa synes den endog at fortjene et værre Navn, naar den viser sig i at dømme Mennesker. Ere vi da virkeligen sjunkne saa dybt, at Sandhed og Logn, Retfærdighed og Uretfærdighed ikke kan adskilles, Vi ville engang spørge den sunde Menneskeforstand, hvad dens Dom blev naar man fremstillede denne Sag for dens Domstoel i sin Simpelhed, uden Udzirelser: Et ungt Menneske begaaer et Snigmord, en Embedmand, hvem en Læreplads i et Fag, som har en afgjørende Jndflydelse paa Manges Sindelag, er betroet, har Leilighed til at meddele sine Forestillinger om denne Handling. Han gjør dette paa en saadan Maade, at Mange, ved at læse det, finde deri et Forsvar for Handlingen. Den høieste Autoritet, som har Nationens moralske Vel til Formaal, slutter: den Mand, som i et enkelt givet Tilfælde har viist, at han finder det rigtigt, aabenbart at tage en af alle gode Christne afskyet Synd i Forsvar, ogsaa maa kunde gjøre dette ved flere Tilfælde, hans Tænkemaade har Jndflydelse paa den væsentligste Deel af Nationen, og, da en saadan Jndflydelse kunde lede til det værre, saa kan hiin Embedstilling ei længere betroes ham. Jøvrigt gjør han intet Jndgreb i hans personlige Frihed, kun den sluttede Contract ophæver han, der forbeholdt sig denne Ret. Saaledes Sagen i sin Nøgenhed - hvor er den himmelskrigende Uretfærdighed! For at bevise denne, henpeger man paa den Omstændighed, at hine Yttringer fandtes i et Trøstebrev til en bedrøvet Moder; at Venskab ledte Pennen og des. Men sammenblandes her ikke tvende Ting, som ei bør sammenblandes, nemlig Mennesket og Embedsmanden, naar det kommer an paa at bestemme den sidstes absolute Værd. Hvorfor hædre vi Brutus saa ubetinget i sin Dom over sine Sønner, Mon ikke, fordi han i sin Embedstilling lod Faderfølelsen tie? Hensigten være, som den være vil; Bevæggrundene hvilkesomhelst. De Wette var Embedmand, herpaa maa tages Hensyn, i Dommene over en Handling, som kan have Jndflydelse paa det Statslegeme, hvortil han hører. Statsbestyrelsen maa være saa slet den vil; den maa have alle muelige Mangler: Embedsmanden, som ved Eed har forbundet sig til at være et Redskab for Statens første Autoritets Villie, maa under ingensomhelst udvortes Form foretage sig noget, der er stridende mod det styrende Princip. Hertil opfordrer baade Religion og Lov. Al Forbedring i Staten skal udgaae fra den eller dem, som Gud betroede det. Hvo, som troer, at det er ligesaa rigtigt, om det skeer paa en anden Maade, har borttaget Gud fra Verdens Styrelse. Men, siger man, hvorfor afskedigedes han uden Dom, Vi kunne dog ei andet end antage, at hiin Autoritet, hvad enten vi tænke os den, som Eenhed eller Fleerhed, har ønsket, med største Humanitet at behandle en Mand, som de Wette, selv i sine Feil. Lad os antage, at han stilledes for en Ret. Er der nu virkeligen, i det af ham Yttrede, saadant, der dømmer ham for feilende, som Embedsmand, hvad Straf skulde da tillægges ham: Maa vi derfor ikke heller antage, at det er en Naade, man har ønsket at vise ham, i det man i al Stilhed tilkjendegav ham Ønsket om hans Udtrædelse af det Statsforhold, hvori han hidtil havde staaet.