Berlingske Tidende, 1805-11-22
Den Proclamation, som blev udstedt i Wien den 28de f.M. var følgende: Vi Franz den Anden, af Guds Naade valgt romersk Keiser, Arvekeiser til Østerrig a. &c. Frankrigs Keifer tvang mig til Krig. For Hans Higen efter Ære, for Hans Lidenskab, at tilvinde sig en Erobrers Navn i Verdenshistorien, synes Frankerigs, ved hellige Forbund bestemte, saa meget alt udvidede Grændser endnu stedse meget for snevre. Alle Baand, hvorpaa Europas Ligevægt beroer, ønsker Han at have samlede i Sin Haand. De skiønnere Frugter af den forhøiede Cultur, enhver Lykke for Folket, som Fred og Enighed medfører, Alt, hvad der ligeledes maa være ærværdigt og Byrebart for Ham, som et stort Folks Behersker, skal forstyrres ved Erobrings=Krige, og saaledes den større Deel af Europa tvinges til at hylde Frankrigs Bud og Frankrigs Vink. Alt, hvad Frankrigs Keiser gjorde, truede og lovede, bebudede denne Plan. Han agtede ingen Forestilling, som erindrede Ham om Folkerettens Jagttagelse af de hellige Forbund og de første Pligter imod fremmede afhængige Stater. Saaledes tilbageviiste Han Ruslands Mægling, saaledes hiin Skridt, som Jeg, bestemt ved Min Værdighed og Mit Hierte, gjorde til Rolighedens og Sikkerhedens Vedligeholdelse i Mine Stater og for at tilveiebringe den almindelige Fred. Tydelige vare Hans Hensigter og intet Valg var tilbage imellem Krig og værgeløs efterhaanden at underkaste sig Aaget! Under saadanne Omstændigheder modtog Jeg den Haand, som Ruslands Keiser, fuld af ædel Følelse for Retfærdighed, og Uafhængighed, tilbød Miz til Understøttelse. Langt bort fiernet fra at ville angribe Frankrigs Keisers Trone, erklærede Vi, med vedholdende Blik paa Freden, som Vi saa aabenhiertig og inderlig ønskede, i hele Europas Paasyn: J intet Tilfælde at tage Deel i Frankrigs indvortes Anliggender, eller at ville forandre noget i den nye Form, som Tydskland, i Følge Luneviller-Freden, havde erholdet. Fred og Uafhængighed var det eneste Maal. efter hvilket Vistræbte; ingen ærgierrige Hensigter, ingen Mig paadigtet Plan at erobre Bayern, blandede sig deri, Men Frankerigs Behærsker, som foragter Rolighed, hørte ikke denne Stemme. Jndsluttet i sig selv, kun sysselsat med Udvidelsen af Sin Storhed og Sit Eneherredømme, sammentrak Han Sin hele Magt, tvang Holland og Churførsterne af Würtemberg og af Baden til at forene sig med Ham, medens Hans hemmelige Allierede, Churførsten af Pfalz, utro hans Mig hellig givne Ord, frivilligen forenede sig med Ham, overtraad paa en fornærmende Maade Kongen af Preussens Neutralitet paa samme Tid, som Han havde igientaget sammes ubrødelige Jagttagelse, og ved disse voldsomme Forholdsregler lykkedes det Ham, at gaae omkring, afskiære, og, efter et tappert Modværge, endelig at tvinge en Deel af hine Tropper, som jeg havde opstillet ved Donau og Jller, til at give sig fangen. En Proclamation, mere ophidsende end nogen, som Terrorismen i den franske Revolution frembragte, var bestemt til at begeistre de franske Hære til det høieste Raserie. Lad kun Krig=Lykkens Ruus eller en fiendtligsindet og uretfærdig Hevners Aand behærske Fienden! Rolig og fas staaer Jeg i Kredsen af som og tyve Millioner Mennesker, som ere dyrebare for Mit Hierte og Mit Huus. Jeg har Ret til deres Kierlighed; the Jeg vil deres Lykke. Jeg har Ret til deres Medhielp; thi hvad de vove for Tronen, vove de for sig selv, for deres Familie, for deres Efterkommere, for deres Lykke og deres Rolighed; de vove det for Vedligeholdelsen af alt det, der er dem helligt og dyrebart. Med Kraft reiste det østerrigske Monarchie sig af hiin Storm, som i de sidste Aarhundreder truede det. Dets indvortes Kraft er ubeseiret. Endnu besieles de gode og retskafne Mennesker, for hvis Lykke og Rolighed Jeg strider, af den gamle Fædrenelands Aand, der er bereed til enhver Handling og ethvert Offer, for at redde hvad der maa reddes: Trone og Uafhængighed, National=Ære og National=Lykke! Af denne Mine Undersaatters Fædrenelandskierligheds Aand venter Jeg med høi og roelig Tillid alt Stort og Godt; men frem for alt : Enighed og fast, hurtig, modig Samvirken til Alt, hvad der bliver forordnet, for saalænge at holde den raske Fiende fra Grændserne, indtil hiin store og mægtige Hielp kan virke, som Min høie Allierede, Keiseren af Rusland og andre af Frankrigs Behersker forhen og nu nylig haardt fornærmede Magter have bestemt til Kamp for Europas Frihed, og Tronernes saavelsom Nationernes Sikkerhed. Jkke altid vil Lykken vige fra den retfærdige Sag og Regenternes Enighed, deres Folks høie mandige Mod og Selvfølelse vil snart bringe de første Uheld i Forglemmelse. Freden vil atter blomstre, og i Min Kierlighed, Min Taknemmelig hed og i deres egen Lykke vil Mine troe Undersaatter finde en riig Erstatning for hiint Offer, som jeg maae fordre, for at vedligeholde deres Selvstændigged.