Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-07-22
Mester Hoffmann. (Fortælling af Carl Stein.)Alle Beboerne i det Qvarteer i Hovedstaden, hvori Skomager Hoffmann boede, kjendte denne lige saa redelige, som muntre Mand. Hvem, der ville have et Par Stovler eller et Par Skoe, der skulle passe godt og holde længe, bestilte dem altid hos ham, og naar han lovede: "Overmorgen skulle de være færdige!" saa kunne man gjerne vedde paa, at man kunne trække dem paa den bestemte Dag. Naar Solen stod op om Sommeren, var han allerede paa Benene, ordnede Arbeidet til enhver af sine tre Geseller, og sang ved det aabne Vindue, ud i den friske Luft, med lydelig Stemme: "Den mørke Nat svandt rolig hen!" eller: "See Hvile tiden gik til Ende, en qvægsom Søvn har styrket, mig. En Time sildigere vaagnede han sin Kone og hans flinke lille Datter Leonore, for at de kunne besørge Frokost til hans Børn, syv i Tallet Nu kom Svendene, og Mesteren satte sig med dem til Arbeide. "Munter Folk!" raabte han til dem: "Hvem der har en god Samvittighed og gjør sin Pligt, maa ogsaa lade Verden høre, at han er tilfreds. Frisk op, og lad os faae en Sang! Naar da Svendene begyndte: "Fryd Dig ved Livet " eller: "Hvad spørger jeg om Gods og Guld!" og saadanne smukke Sange, sang han glad og muntre med: derfor, og fordi han altid talede og handlede venlig og godt med sine Folk, ærede og elskede de ham og gjorde gjerne hvad han befalede. Ofte stode de Forbigaaende stille for hans Vindue, og lyttede naar der blev sungen indenfor : det er dog en Sang, som man gjerne gidder høre, sagde de. Mester Hoffmann burde antages til Cantor i Skolerne, hvad gielder det, saa ville Børnene ikke længere brøle og skrige saa afskyeligt? Var det ved Solens Nedgang og der hørtes hos Hoffmann, Velkommen og salige Aften, saa aabnede endog Snedkerens Søn, den fortøiede Otto, Vinduet og hørte han Leonores Stemme, derimellem, accompagnerede han med sin Fløite, da Nore var hans Hjertens Pige, indtil at Moderen skjeldende drev ham fra Vinduet. Den vakkre Ungersvend havde fine Grunde; thi Leonore saae gemeenlig naar hun hørte Fløitetoner; ud af Vinduet og tilnikkede ham en venlig Hilsen. Hoffmanns Flid og Ærlighed blev ikke uden Velsignelse. Han havde altid fuldt op af Arbeide. Vel beholdt han sjelden noget tilovers, af hvad han havde erhvervet sig, thi han havde talrige Spisende i Huset, forsynet med den bedste Appetit; Børnene skulle alle lære noget Ryttigt, gaae anstændigt klædt, og Svendene betalte Mesteren ret godt, fordi at de ikke skulle findske med Arbeidet, men gjøre det forsvarligt. Dog Hoffmann havde sit Udkomme. Firegange om Aaret gik han regelmessig, om Søndag efter Prædiken til sine Læderhandler, og betalte ham punct lig den creditterede Summa. Hans gode Rygte, erhvervede ham altid nye Kunder, og hvem, der, kjendte ham, kom stedse igjen til ham. Derfor var Hoffmann ogsaa altid tilfreds; men hans Kone Anna var det ikke gandske; hun havde gjerne lagt noget op, og dertil kunne hun i ikke bringe det, derfor laae hun altid og ængstede ham om den tilkommende Tid. "Hvad hjelper os Din Flid, Dit gode Rygte, Vi komme dog ikke videre dermed." sagde hun en Morgen til ham. Du skal faae at see, at det endnu vil gaae os ilde, fordi Du er alt for samvittighedsfuld med Dito Arbeide, og er alt for ærlig. Hvorfor gjør Du ikke, som de andre Mestere her, De lade sig bedre betale end Du, kjøbe slettere Læder, og lade deres Folk gjøre løst og slet Arbeide, jo snarere Skoene gaae i Stykker, jo snarere komme Kunderne igjen. Jo mindre komme de igjen!" svarede hendes Mand. "Du er en vakker Kone, Anna; men deraf forstaaer Du Intet. Fordi at Andre handle samvittighedsløst, skulle jeg derfor ogsaa gjøre det? Lad mig blive ved min gode Skik, der beder jeg Dig! Men vi svare Intet sammen!" indvente hun. Naar vi nu blive gamle, og Du ikke meere kan, foretage Dig noget? Ham, der sidder ovenover os bliver ikke gammel, og hjelper enhver, der forlader sig paa ham. "Hvis vi eengang skulle komme i Nød, hvad have vi da med vore otte Børn?" Rystende paa Hovedet og leende, saae han paa hende, og isteden for Svar, begyndte han at synge: Hvo ikkun lader Herren raade. Han bygger fast paa Klippegrund, Han seer Guds hjelperige Naade, J Sorrigs og i Rædsels Stund; Men hvo sin Liid til Verden slaaer, Paa troløst Sand hans Bygning staaer. Da han havde udsungen, sagde Anna med et dybt Suk: "Nu i Himlens Navn da, men der ahner mig intet godt. Den kjere Gud gjør intet Underværk mere paa Jorden, man skal rette sig efter Tiden, man lever i. Du har i Alting noget egent ved Dig. Dit Haar bliver graat, alle andre Borgere bære i dette Tilfælde Paryk, Du ikke.