Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1840-01-19
Præsten Kellner i Schlesien orbæver, i Anledning af det nye Kirkeritual, egenmægtig den bestaaende Orden i Kirkeforfatningen og Bestyrelsen af Kirkens Midler, og bindrer, med Vold og List, at Kirkens Kasse med tilhørende Regnskaber ikke forevises den rette beskikkede Øvrighed. Han bliver gientagne Gange advaret om at efterkomme, sin Plat, men da Advarsler og Trudsler, ere frugtesløse, opfylder man Trusten ved at suspendere ham, og befaler ham, indtil Sagen var afgjort paa retlig Vei, at udlevere Kirkebogerne, Virkens Kasse; Seal og Nogler til den constituerede Præste men ogsaa heri nægter han sin Øvrighed Lydighed. Endnu meer, han og hans Tilhæng forhindre Kirkens Aabning, og lade sig, uagtet gientagne Advarster og befalinger, ikke bringe fra sin Gjenstridighed, selv end ikke ved Opfordring fra Kirkens Patron, hvem Menigheden for en Deel har at takke for Kirken At Øvrigheden hidtil havde viist Langmodighed er vistnok umodsigeligt, ligesom det og var nødvendigt, naar Øvrigheden ikke vilde arbeide paa dens egen Undergang, at den lod Kellner arrestere, dog under mild Bevogtning. Jmidlertid vedblere hans Tilhængere, efter det Loften de havde givet ham, at holde Kirken lukket, forbyde enhver kirkelig Handling, saa at ingen Børn bleve døbte, ingen Døde indførte i Kirkebogen, og viisde derved hvormeget sand Christendom og borgerlig Orden laae dem paa Hjertet. Øvrigheden taalde langmodig nogen Tid disse Oprøreres Færd, i det Haab at de vilde komme til Befindelse, især da den haabede at deres Stemme i Merigheden vilde seire, som henvendte sig til Øvrigheden om at den vilde hjælpe dem til at Gudstievesten igien kunde begynde. Kongen advarer selv bine Vildlede og betyder dem at aabnede de ikke Kirken og antog den Præst der skulde bestyre Embedet indtil der faldt Dom i Kellners Saa (altsaa ikke en nye beskikket Præst) da vilde det skee med militair Magt. Denne maatte virkelig anvendes, men uden Blodsudandelse, og saaledes blev da Kirken, der af hine Gjenstridige var holdt lukket i 3 Maaneder, igien aabnet, til Trøst fordem der virkeligt elskede Guds Huus. J. Pedersen dolerer i dette Blads Nr. 4, over at disse Mennesker i Nr. 147 f. A., ere kaldte Oprørere, der, som han steer, holde fast ved deres Fædres Troe, skiøndt de aldrig bruge Vaaben eller "Værae", ja han mener vel at de fortjene Himlen der samle milde Gaver til dem, ovenstaaende sandfærdige Fortælling haaber jeg vil lede ham til at forandre sin Mening, og lære ham at her slet ikke var Talen om disse Villedtes Troe, men om deres voldsomme og strafværdige Gierninger; ligesom ret den Troe ikke var værd at holde fast ved, og neppe arvet fra Fædrene, der lærer med Vold at lukke GudsHuus for dem som ville gaae derind, og forbyder Borns Daab o. s. v.; med Vold modsætter sig Øvrigheden, naar den vil standse saadant Uvæsen. Heller ikke er I. Pedersens Tale om Tolerance just anbragt meget passende naar Talen er om disse Mennesker, der dog aabenbart vise den utaaleligste Samvittighedstvang, der hvor de egenmægtigt havde opkastet sig til Herrer. Sluttelig et Par Samvittighedsspørgsmaal: var Øvrigheden berettiget til at forlange at en virkeligt beskikket Præst skulde lade sin Embedsførelse undersøge og saalænge suspenderes om han end som Prædikant var yndet og elsket, kunde han desuagtet ikke grovelig førsee sig f. Ex. ved Kirkens Kasse og Nøgler, Dersom Øvrigheden virkeligt havde beskikket en nye Præst der forkyndte, hvad De kalder, rationalistisk Hjerneskind, var Menigheden da berettiget til at modsætte sig Ovrighedens Anordning, er det ikke et mærkeligt Tidernes Tegn at der paa Morsøe samles Gaver til Mennesker, der ved saadanne Gierninger, have paadraget sig Armod, og det just imedens et nyt Kirkerituals Jndførelse forhandles hos os Thisted. Til den befalede Sørgefest den 16de dennes i Anledning af høisaligt Kong Frederik den Sjettes Bisættelse, havde en talrig Forsamling indfunden sig i Kirken, som til denne Høitidelighed var smukt decoreret Talen, holdtes af Hs. Høiærværdighed Hr. Provst Machelsen, der i hjertelige, indholdsrige Udtrykke, skildrede vor afdøde Siette Frederiks Værd, som Regent og Menneske, og erindrede Tilbørerne om de Velgierninger hans Folk i hans lange Regjeringstid havde modtaget af hans Haand. En smuk Cantate blev efter Prædiken afsjungen af Dilettantere.