Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1791-12-30
I Dag høitideligholdte Litteratus Hr. Borch det af ham anlagde Opdragelses Jnstituts Stiftelses=Dag ved en Tale, som handlede om hans og hans Kones Fremgangsmaade i deres Opdragelses= og Læremethoge, samt om nogle agtende forbedrede Indretninger sit Jnstitut. Om Aftenen bleve af ham, hans Kone og Eleverne opførte tvende af den berømte Weis ses Skuespil for unge Mennesker, Blindebukken og den lille Skadefro. Poetisk Drømmeverk, en ringe Lykønskning ved Aarets Omvexling, sine kiere Forældre med tilbørlig Ærefrygt tilstillet af en Søn, men i hans Navn opsat af J. B. Hee. O fieldne Syn! - naar saae vi for din Lige? En mageløs og sælsom Raritet. Jeg seer i dig, som in Natura seet Af Jngen er i dette Land og Rige! Saa raabte jeg af Glæde fuld i Nat, Da Morpheus mig i Drømme forestilled Fugi Phoenix, ret som man og seer dens Billed Af Digterne i deres Vers afsat. Mig syntes og, jeg vilde den nok fange Og efter den saa sagtelig mig sneeg; Men Fuglen, før jeg kunde naae den, skreeg: Tænk, Daare, ei, du skal din Agt erlange. Afsides stod en Rede af Kaneel, Hvor den sig knap fik lagt, for Bolen sendte En Straale ned, som Reden strax antændte: Og Fuglen laae i Aske formet heel. Til tænkte jeg, her Verden jo forliste, Et Slags, hvoraf den havde ikke fleer J Aske jeg din Skat, o Arab, seer, Den Skat, du for som mageløs fremviste i Men, at, hvor blev jeg sælsom ved at see En Phoenix ung af Asken at opstige, Jeg efter den begyndte og at hige; J Men veed ei, hvor det gik, jeg vaagnede. Jeg vaagen laae da lidt, og spekulerede, Om Phoenix var og virkeligen til; Hvad heller den maaske var Hiernespil, Og Noget, som Porterne fingerede. Men skiønt jeg ei paa Drømmens Udfald saae, Og Sindet var desaarsag lidt beklumret; Ved Tankerne dog strax paa ny indslamret Jeg syntes saa at høre fra en Vrag: "Slig, Phyenix et Chimere er, Et blot poetisk Hiernefoster; Lad den og faae blandt Skabninger En Plads: det ligemeget koste. Men bedre var, du spurgte om: Jfald den første Mening gieldte, Hvortil det nylig syntes, som Du meest (maaskee med Rette) heldte: Hvorfra de tog Anledning til Det Rationis Ens at dige, Hvad de dermed betegne vil, Og hvortil Fabelen skal sigte? Jeg log vel da ei meget feil, Om jeg derpaa saa svare vilde: Her Digterne, som i et Speil, Vil Aar og Tider os afbilde. Vi Phøenix seer i Billedet. Afskildret som en Fugl med Vinger. Hvor passer det paa Aaret net, Der som en Fugle snart sig bortsvinger, Hiin kaldes Solens Fugi, og faaer Sit Banesaar i Solens Straaler. J Soelens Skyts og dette staaer, Saavidt den dettes Form afmaaler. Hiint Slags ei reent til Grunde gaaer, Skiønt den i sin Slægt kun ene; Men af sin Aske ung opstaaer En na for Aaret fælles Scene! Vi have jo deraf ei fleer: End eet (som hver Mand veed) af Gangen; Men af dets Grav en Datter leer, Skiønt af udlevet Moer undfangen. Saa vil det stedse gaae, indtil Vor Jord som Phoenix skal forynges; Da den af Gud antændes vil, Og Asken til en ny omstynges: Skiønt mange fleer af samme Art Beviser sig end mig frembyder: Saa troer jeg dog, det alt er klart, At Povenix Aarer kun betyder. Og da just Aaret endte sig, Den Tid de Phoenir saa i Drømme, Saa bør du ei som hændelig: Enslig Bramenhed bedømme. Man Gud er dermed gade dig Opvække til din Pligt at vise. Hans Navn, for Aaret lykkelig : For din og Dine gik, at prise? Det dig jo ogsaa om din Pligt Mod dine Ældre bør paa minde; At du med et Lykønskninge digt For Dem dig lader smukt indfinde. De Begge som een Phoeaix er, J Godhed mod dig uden Mage; Du seer deraf jo Virkninger: Hver Dag fornyede tiltage! - Her blev jeg saa bevæget af Den hørte Forestillingstale, At jeg opvaagnede, og gav Mig til mit Sind saa at afmale: Tak, Store Gud, Du som saa vel for mine Forældre har det gamle Aar fuldendt Og os igien et Nyt fra Himlen sendt Med dette lad ny Naade til Dem trine! Velsignelsen tilmaal Dem uden Tal; Og svar Dem, lad Den Phornis Aar opleve, Og Deres Siel ved Døden sildig svede, Fra Kroppen op til Himlens Frydesal!!