Aalborg Stiftstidende, 1827-09-25
Lord Byrons sidste Kjerlighed. (Af Randers Amtstidende.)(En af de Grækere, som havde kæmpet i Missolunghi og med flere slaaet sig igjennem Tyrkerhæren, fortalte ved et Aftengilde, man til hans Ære gav i Gens, hvortil han var kommen for sin Sundheds Skyld, følgende Tildragelse, der fandt Sted i førstnævnte By et Aarstid for Lord Byron døde.) Da Byron en Dag kom fra Jagt, hørte han i et Huus En spille paa Claveer, og ledsage Spillet med en høist behagelig Stemme. Saavel Jnstrumentets Sieldenhed i dette Land, som Stemmens Skjønhed, satte ham i Forundring. Han standsede; Sangen fang, saavelsom Strengelegen, og Sangerinden traadte ud paa Balconen. Hvor henrykt blev Lorden, da en Skikkelse viiste sig for ham, hvis Deilighed, overgik Alt, hvad han endnu havde seet af græsk Skjønhed. Han tiltalede hende paa Nygræsk, idet han takkede hende for den Fornøielse, hun ved sit Spil og sine melodiske Toner havde forskaffet ham. Hun besvarede Complimenten paa Fransk, og gav derved et nyt Beviis paa hendes, for en Grækerinde, usædvanlig Dannelse. Gjerne havde Byron fortsat Samtalen længere; men hun drog sig beskeden tilbage. Jmidlertid aabnede dette Møde alt for tryllerske Udsigter for Lorden til, at han skulde lade det beroe ved det første Skridt. Han erkyndigede sig om Familien, der beboede Huset, og erfarede, at den smukke Claveerspillerske var en Datter af en græsk Kjøbmand. Da Lorden blev tilbedet af Grækerfolket, faldt det ham ingenlunde vanskeligt at faae Adgang i Huset. Den Henrykkelse, Synet af den unge Grækerinde havde sat ham i paa Gaden, blev ikke formindsket, da han kom i Huset, og lærte at kjende hendes Aands Fortrin. Foruden sit Modersmaal talede hun baade Fransk og Jtaliensk, hvilket sidste Sprog Lord Byron lidenskabeligt elskede. Med sit Kjøns hele Qvindelighed og Blufærdighed nærede hun en sværmerisk Kjerlighed til Fædrenelandet; hun var stolt af det græske Navn; begeistredes, naar hun tænkte paa Forfædrenes Bedrifter. Byron fattede en hæftig Kjerlighed til hende, hvilken først yttrede sig i Øiekast, og snart derpaa luede frem i de meest brændende Ord og Udtryk. Men hun undveg ham bestandigen. Dette var maaskee den første Gang, at Lord Byron, med alle sine Bestræbelser, for at opvække Gjenkjerlighed, forfeilede sin Hensigt. Men jo større Modstand, hans Lidenskab fandt, destomere opblussede den. Han hørte ikke op med at udøse sit elskovsyge Hjerte for Ungmøen. Det hialp Altsammen ikke det ringeste. Byron kunde paa ingen Maade forklare sig denne Gaade; indtil den endeligen med Gru løste sig selv. Da han en Dag, besøgte hende, fandt han hende bleg, som et Liig; den dybeste Smerte stod malet i hendes himmelske Træk. Ude af sig selv ilede Byron til hende, og spurgte om Aarsagen til hendes Jammer. Hun svarede: "De maa vide, at jeg har skjænket en Palikar mit Hjerte. Han var min Barndoms Legebroder. Da han sidst drog til Armeen, svoer jeg ham evig Kjærlighed, og lovede ei at ville overleve ham, hvis han skulde dør i Feltten. Jeg har i Dag faaet Efterretning om, at han er falden for sit Land; min Lod er kastet!" Ved disse Ord begyndte hun at vakle. Byron greb hende; hun udaandede i hans Arme, af Gift, som hun havde taget. Dagen, hvorpaa hun døde, dræbte alle Lordens Glæder. Man skal siden aldrig have seet ham munter.