Berlingske Tidende, 1755-02-14
Haag, den 1 Febr. Fra London haves den Tidende, at Bierg=Skotterne viise sig paa samme Stæder meget uroelige. Man vil vide saa meget, at der opholder sig iblant dem endeel Franske Officerer, hvilke af de fornemmeste Skotter æres og adlydes som nye Sæde=Lærere. De overfalde paa samme Stæder de Reysende, og vise et besynderligt Had imod alle Engelskmænd, der møde dem, hvoraf de nyeligen have dræbt adskillige. Denne Efterretning kommer fra en tilforladelig Person, som for stakket siden er kommen hiem fra de Skottiske Fielde; hvilken Person man ogsaa har at takke for følgende merkværdige Efterretning. Jndbyggerne i de Skottiske Oplande, eller de saa kaldede Bierg-Skotter, udgiøre meere end Halvparten af heele Skotland, og Landet strækker sig fra Dumbarton, nær ved Clyde=Elvens Udløb beliggende, indtil den yderste Nørre Kant af den Store-Britanniske Øe. Det befatter altsaa en Længde af 40, og en Breede af 10 til 20 Tydske Miile. J dette Land er een øde Klippe over den anden. Jmellem dem ere store Huuler og Huller, hvilke fornemmelig op imod Top den if Klippen ere fulde af Snee. Klippernes Høyde naaer gemeenlig op over Skyerne. Field=Aasen gaaer mestendeels fra Øster til Vester. Naar man betragter Landet efter denne Situation, saa er det det forfærdeligste Syn man kand forestille sig. Øyesynet falder da langt ind paa Landet, og bliver vaer dets grumme Størrelse, dets forfærdelige Ujævnhed, og den Mørkhed der sætter Skræk i alle og enhver. Denne Mørkhed bliver end meere formidable formedelst de Skygger, som den eene Klippe kaster paa den anden, og formedelst det svage Gienskin af Lysning, som falder derimellem. Field=Toppen er gemeenlig en har Klippe. Sletten neden omkring er tilgrøet med Lyng. De med Snee opfyldte Huller synes Ugesom hvide Plætter. Langs med Skraaheden ere dyde Render, som det nedstyrtende Vand har slidt i Klippen. Dette samme smeltede Snee=Vand tager ofte forfærdelig store Stykker af Klipperne med sig. Jmellem disse Ødeleggelsens Seener, der ligne enten det første Udkast til en nye Skabelse, eller Levningerne af en gammel Verden, seer man hist og her nogle Fyrre= og Ege=Træer reyse deres Top op i Veyret. Røden af det eene Træe staaer i Horizont med Toppen af det andet. Naar man seer nøye til, saa finder man ogsaa imellem Hullerne nogle Jord-Plætter, som der groer Græs paa. Men jo nærmere man kommer, jo større bliver ogsaa Uformeligheden, Mørkheden forøges, det Steile bliver meere brat, og Byrden af de over hverandre fremhængende Klipper falder meere forfærdelig i Øyesynet. De Snee=Huller, som neden fra syntes at være omtrent saa store som et Bord, strække sig i Vidhed paa heele Fierding Miile. Klippernes Prospect forandres med Aarets Tider. Denne Forandring bliver af Jndbyggerne paa det nøyeste lagt Mærke til. Naar de øverste Vande begynde at vise sig udi hvide Striber, saa sige de, at Rumpen paa den graae Hoppe begynder at voxe til. Og fra den Tid af driste de sig ikke langt fra deres Huuse, paa det de ikke skal enten rives bort med Strømmen, naar den bryder løs, eller ogsaa Hiemveyen, bliver dem afskaaren, i hvilket Tilfælde de maae blive i en Udørken, hvor ingen kand komme til dem, og der erepere af Hunger. Et af disse Bierge i Provintzen Lochabar, Benevis kaldet, er af saa forfærdelig en Høyde, at man maae reyse halvanden Miil, førend man kommer op, ikke til Toppen, men ikkun saa vidt at man ikke kand komme længere. Nogle Engelske Officerer dristede sig eengang til at klavre der op, men da de havde naaet den Top, som neden fra havde været synlig for deres Øyen, fornam de en vældig Forandring i Luften, og saae intet andet fordem, end Toppe af andre Bierge som de formedelst de mangfoldige Afgrunde, Moradser, og liige i Veyret staaende Klipper ikke kunde klavre op paa. Efter at de havde tilbragt med dette Foretagende en heel Sommerdag, fra Klokken 5 om Morgenen, kom de om Aftenen tilbage, gandske trætte, og uden at have naaet deres Øyemeed, men dog meget fornøyede med deres gode Lykke; thi det blev dem strax betydet, at de vel neppe skulde hittet Hiemveyen, men tvert imod ufeylbarligen kommet til at døe af Kulde og Hunger, dersom een af de Skyer, som ofte træf ses der i Egnen, havde stødt paa Fieldet. Jmellem disse Flelde findes nogle slette Dale, som dog formedelst deres Situation ere gandske ufrugtbare. Thi de Afgrunde, hvorudi de ligge, ere mangen Gang saa dybe, at Solen bliver ikke længere end 3 Timer over deres Horizont. Naar man vil reyse igiennem dette Land, maae man tage med sig et Forraad paa Levnets Midler ey allene til sig selv, men ogsaa til sin Hest, samt forsyne sig med en god Veyviiser. Saasnart som en veyfarendes Mand kommer op paa den første Bakke, kand han ikke meere øyne Sletten neden for, og kryber langsom frem igiennem en Klippefuld Dal, som er paa alle Kanter omringed med Bierge. Han haaber stændig, at den Field=Aas, der ligger for ham, er den øverste Top, og altid finder han en anden, og atter en anden Aar, indtil han er færdig at fortvivle om nogen Tid at komme ned paa den slette Jord igien, eller at see (Resten skal følge.) noget Menneskes Skikkelse.