Ribe Stifts Adresseaviser, 1845-07-21
At det atter iaar er mig, som holder den første Tale, er ikke Ubeskedenhed fra min Side; jeg vilde langt hellere være Tilhører, end Taler. Men Festbestyrelsen beærede mig med en Opfordring; Een skulde begynde, og jeg vidste ingen Anden at nævne, som vilde paatage sig det. Jdet jeg da overveiede hos mig selv, hvad jeg passende kunde tale om, gjennemgik jeg i Tankerne de Begivenheder i det sidste Aar, som maatte ansees for de vigtigste og følgerigeste med Hensyn til den nationale Sag. Til min Forundring maatte jeg tilstaae, at ikke Lidet var skeet, baade fra Skjæbnens og fra Regjeringens og fra de kæmpende Partiers Side. Men Resultatet fandt jeg ikke; den ene Begivenhed havde sædvanlig tilintetgjort Virkningen af den Anden. Endnu hersker den samme Uro, den samme Uvished, den samme Utilfredshed, som for et Aar siden; det er som og Jntet var skeet, og dog er der skeet Meget. – Den slesvigske Forening blev lukket og atter aabnet, og den har ikke holdt sig tans siden den Tid, men dens virksomste Medlem døde, Landets modigste Mand, vor Sags ivrigste Kæmpe tog Skjæbnen fra os. Folkehøiskolen har begyndt sin Virksomhed, og har begyndt den med Held; men den er ung og lille, og trænger saare til Pleie og Understøttelse. Den har nok vakt nogen Opmærksomhed, men det er mere Nysgjerrighedens, end Deeltagelsens. - Regjeringen har lovet betydelig Hjælp til at Slesvig kan faae sin naturlige og gavnlige Jernbane, nemlig fra Øst til Vest; men under saadanne Betingelser, at de Fleste troe ikke at den vil komme istand. - Det meest Glimrende, maaskee ogsaa det Vigtigste for Fremtiden, er den skandinaviske Fest-Uge i Kjøbenhavn. Den har Betydning ikke alene for alle tre nordiske Riger, men formodentlig for hele Europa, for hele Menneskeslægten; thi den har beviist Aandens Magt her paa Jorden. At en enkelt Mand kan blive begeistret af en eller anden Jdee, kan blive behersket og henrevet af en eller anden stor Forestilling, saa at alle hans Tanker og hele hans Villie drages derhen, alle hans Ønsker og Drømme bevæge sig derom, al hans Tale og Gierning sigter til at virkeliggjøre denne Jdee, det see vi saa ofte. Vi see det ogsaa, at hele Nationer kan gribes af een stor fælleds Tanke og gjennemstrømmes af een mægtig fælleds Følelse; men her var det ikke nogen pludselig Fare, som styrtede imod os, eller en uventet Herlighed, som udgødes over Norden til dens Vækkelse; men det var Nordens Aand, som viste sig for Folket og lod sig fylde af Folket. – Den skandinaviske Jdee, jeg mener den Tanke og den Følelse, at de tre nordiske Folk vel ere adskilte i tre Riger og have nogen indbyrdes Ulighed, men dog i alle aandelige Ting ere virkelige Brødre, for hvem alle andre Nationer meer eller mindre ere fremmede, denne Jdee har i mange Aar vandret om i Norden, stille og ubemærket af Mængden, og har opsøgt sig Venner rundtomkring. Den er bleven modtaget af stedse flere og flere, som en kjær Gjæst, indtil den for to Aar siden prøvede paa at tælle sine Venner og Tilhængere og nu i Aar blev formelig ført i Triumf af Nordens jublende Folk, som deres Fremtids store og mægtige Herskerinde, og snart vil dens Herredømme naae over hele Norden. Om Konger og Prindser, om Exelencer og Grever, om Statsmænd og Lærde ville modsætte sig dens Magt – de ville Jntet formaa imod den. Thi det er ikke en legemlig Konge af Kjød og Blod, men det er en aandelig Konge i Kjød og Blod, i Folkenes Kjød og Blod, som styrer deres Tanker og bøier deres Hjerter. Det er Nordens ældgamle Herre, det er Nordens Aand, der tager sit Rige atter i Besiddelse, og Holger=Danske vil snart igjen staa paa Danmarks Grændse, beredt til dets Forsvar mod den indtrængende Barbarossa. – Som sagt, glimrende og vigtig var den skandinaviske Uge i Kjøbenhavn, den har beviist Aandens Magt her paa Jorden; men den var længe forberedt, og kom ikke uventet. – En Begivenhed derimod som kom uventet, og som jeg anseer for at være af høieste Betydning for os, maaskee endnu vigtigere i den slesvigske Sag, end den skandinaviske Fest, det er Noget som Mange knap have lagt Mærke til, og de Fleste allerede glemt igjen, Noget, som i Almindelighed betragtes som et Jndfald, næsten af Jngen - som en Begivenhed. Jeg tænker paa den Kvinde, som under Navn af Valgerda skrev til den gamle tydske Professor Arndt. Det slog mig strax, og jeg har siden aldrig glemt det. De spørger, hvorfor jeg lægger saastor Vægt paa et Brev, hvis Jndhold dog ikke var mærkeligt, Fordi det ei alene beviser, hvad vi aldrig har kunnet betvivle, at den nationale Sag, Modersmaalets Mishandling og Danskhedens Forhaanelse, er gaaet de danske Kvinder til Hjerte, og at vi i den have hemmelige Allierede, men tillige at, hvis fornødent gjøres, ville de alvorligen og aabenbart kæmpe med os, for at frelse hvad der er dem kjært, som Livet. Og, mine Herrer, jeg er un meget nær ved at tro, at vi Mænd ikke kunne undvære Kvindernes Hjælp i vor Kamp. Vi besidde hverken det nødvendige Mod eller den behørige Forstand til at slaaes med det Slags Fjender, som vi have for os. Det er ei Død og Livsfare den danske Mand er bange for. J Krigens hedeste Kamp har han altid været modig, næsten lystig, og han er det endnu, den haardeste Storm, og de vildeste Bølger finde ham aldrig forsagt eller raadvild, og hvert Øieblik see vi Exempler paa hvorledes han uden mindste Betænkning sætter sig selv i Livsfare for at frelse en Anden. Men vor Fjende, jeg mener Danskhedens Fjende, kommer ei med Kugler eller Sabler, gjorde han det, saa vilde Sagen snart være afgjort, thi da løb den danske Mand til, som til Leg og Gilde. - Og naar jeg savner Kløgt hos ham, da er det ikke Evne til at indsee hvad der er det Rette og Sande, han mangler. Selv den jævne uoplyste Bonde har naturlig Forstand nok, og i Videnskab og Kunst hører jo Danmark, hvor lille det end er, til de Lande, som leverer Anførere. Men det er ikke det Slags Kløgt, som er fornøden i vor Kamp; thi den bestaaer ikke i en Væddestrid om, hvo af os, der klarest kan vise, hvad der i vore Forhold er Naturens Orden og Retfærdighedens Fordring. Men Fjendens dristige Udfordring lyder til os: kan tilfløre Sandheden, kan J fordreie Naturens Orden, kan J fornægte Retfærdigheden med samme Snildhed, som vi Og i denne Art af Kløgt kommer den danske Mand tilkort. Jeg siger dette ikke til vor Roes; jeg udtaler det snarere, som en Dadel. Vi skal vistnok ikke lyve omkaps med vore Modstandere, men vi skal see omkaps med dem, og vi skal være flittige og skarpe i at opdage og fremstille Sandheden hvergang hine vil gjemme og skjule den. Vi skal heller ikke prale og skrive omkaps med dem; men vi skal ikke lade os bringe til Taushed, blot fordi de blive ved at raabe, ikke lade os bringe til Tro, blot fordi de blive ved at paastaa. Naar vor Fjende baade er graadig og listig, hvorfor skal vi da behandle ham som om han var ædel og ærlig. Frygter Nogen for at han ved at behandle Ulven som Ulv og Ræven som Ræv, selv skulde komme til at sætte sin ædlere Natur i Vove, da er denne Frygt overflødig. Maaskee kan det være sikkrere for den ædlere Natur, ganske at afholde sig fra al Berøring med den ædle, men kan man ikke det (og hvo kan det, som vil virke i Verden, saa skal man ikke nære Uforskammet heden ved at yde den Ærefrygt, og Falskheden ved at vise den Tiltro. Gribe vi rask fat om Sletheden, saa brænde vi os ligesaalidt paa den, som paa Nælden; men lade vi os, uden vort Vidende og Villie, berøre af den, da fornæmme vi dens Farlighed. Vor Kamp mod Frækheden maa vi hellere betragte, som et Bad, hvori vi kan styrte det Ædle i os, uden at forkjøle det, og vor Fjenders Sneedighed som en Steen, hvorpaa vor Forstand ikke skal støde an, men hvæsse sig. - Men idetmindste endnu fattes i den danske National karakteer Mod til at træde Frækheden under Øine. Naar en Mand efter sin borgerlige Stilling eller Alder eller Familieforhold burde antages at være en Hædersmand, men hans Handlinger vidne det Modsatte; da tør den danske Mand ikke sige til ham: jeg veed vel, at Du ei er den, Du udgiver Dig for, og derefter skal Du vorde behandlet. Ja, hans naturlige Undseelse eller Blufærdighed forvolder endog, at han i Almindelighed ikke vil opspore Underfundighedens krumme og skjulte Veie, og derfor ikke seer hvorhen hans Fjenders Foretagender føre. - Med et Ord, noget Haardt og noget Skarpt synes mig at fattes den danske Mand forat kunne gaae med Seier udaf vor Kamp paa Liv og Død med Danskhedens Fjender. Og dette Haarde og Skarpe venter jeg at finde hos den danske Kvinde? Vil de spørge. Nei, thi ingen Kvinde kan være mindre haard og mindre skarp, end den Danske - og dog rammer hendes Ønske ofte tungere, end Mandens haardeste Slag, og hun drager med Lethed frem, hvor Mandens Kløgt ei kan trænge ind. Men jeg mener naturligviis ikke, at vi skal laane hos Kvinden det Haarde og Skarpe, som hun aabenbart ikke har, men vi skal laane hos hende den Jnderlighed og Varme, hvormed hun elsker og ønsker, den Jver hvormed hun stræber frem, den Aarvaagenhed og Opmærksomhed hvormed hun følger Hindringerne, den Udholdenhed og Klogskab hvormed hun rydder dem af Veien. Med et Ord: af den danske Kvinde, ofte ikke uden Grund kaldet den letsindige danske Kvinde, skal vi Mænd lære, hvad det er at ville noget for Alvor. Thi det er Alvor, der mangler i vor Villie, maaskee fordi Sikkerhed mangler i vor Overbeviisning. Det vi kalde vor Overbeviisning og fægte for, som vor Overbeviisning, er ofte, maaskee jeg kan sige sædvanlig, kun en Mening, som vi meget godt kan ombyttte med en anden, hvis Omstændighederne fordre det, og vore Bestræbelser, hvor ivrige vi end drive dem, kan vi gjerne bytte med andre, naar vor Virkelyst kun kan finde Anvendelse og vor Duelighed Anerkjendelse. - Men hos Kvinden er Overbeviisningen ikke en Mening; den er en Følelse, en Drift. Saalidt, som hun sætter en Ære i at holde fast paa en Mening, trods alle Grunde, saalidt formaaer hun at opgive sin Overbeviisning, sin Følelse, thi hendes Hjerte hænger derved og suger deraf en Deel af sin Næring. – Naar jeg derfor seer, at den danske Kvinde føler sig dybt krænket over den Forhaanelse, som ustraffet vises det danske Folk, og hun sørger i sit Hjerte over Modersmaalets Fornedrelse, da anseer jeg Danskhedens Seier for afgjort, thi da vil hun nok arbeide paa at oprette Nationens Ære og reise Modersmaalets Dronningthrone. Hendes første Skridt paa denne Vei, hilseer jeg, som en stor Begivenhed; thi feiler jeg ei i min Dom om den danske Kvinde, saa har hun ikke gjort det, uden dybt at have elsket sit Fædreland og længe at have lidt over dets Skam. Men træder hun saaledes i Kampen med os for den nationale Sag, da er det min inderste Overbeviisning, at den vil blive fægtet til Ende. Jeg veed ikke et eneste almindeligt Foretagende, som jeg vilde haabe at sætte igjennem, hvis det havde Kvindekjønnets almindelige Mishag; og jeg veed ikke hvad jeg ei turde begynde paa, naar Kvinderne ville staa mig bi, thi Mændene ville enten blive mine Medkæmpere eller afmægtige Modstandere. Jeg veed ikke hvilke Planer de vil følge, hvilke Vaaben de vil bruge; thi deres Planer ere gjerne hemmelige og deres Vaaben ofte ukjendelige. Men det veed jeg, har det danske Kvindekjøn besluttet at frelse Danskheden fra Undergang og Haan, saa skeer det, trods vore Fjenders Magt og Vold og Rænker, trods vor egen Ringhed og Eftergivenhed og Lunkenhed, saa skeer det, om ogsaa vi Mænd, med eller imod vor Villie, skal blive deres Redskaber til at udføre P. Ravns Tale lød saaledes: Kjære Landsmænd, Jeg kunde have Lyst til at tale nogle Ord, uagtet de kun maa tage sig daarligt ud efter at disse berømte Mænd have talt. Jeg har næmlig gaaet paa Høiskolen og det synes mig passende om en af Høiskolens Elever baade takkede de mange Skolens Velgjørere og Velyndere paa hiin Side Sundene og Kongeaaen, der her ere tilstede, og opmuntrede Eder, Slesvigere, til un af alle Livsens Kræfter, at betjene Eder af denne Anstalt. – Jeg kan forresten nok tænke, at naar de gode Slesvig=Holsteinere høre, at en af Skolens Elever allerede er optraadt paa denne afskyelige Skamlingsfest, de da ville opløfte et stort Raab og sige: jo der have vi det, det er den første Frugt af denne fordømte Anstalt; her have vi det allertydeligste Beviis for, at denne Skole er en politisk Propaganda-Anstalt Men er der Nogen, der nu mere bryde sig om hvad disse Folk sige? Og saasom de ville drille og skrække os med det slesvig holsteinske Flag, lader os da drille og skrække dem med Høiskolen. Tro J ikke, at Høiskolen kan udrette næsten ligesaameget som hele det angustenborgske Fane-Hoved-Depot? Dog jeg maa tale alvorligt. Paa Høiskolens Elevers Vegne takker jeg Eder alle J gjæve Dannemænd, som have grundlagt denne Stiftelse, og som ville vide at holde den opreist. Vor Taknemmeligheds-Følelse kan virkeligen ikke tolkes med Ord; thi naar en Blind bliver seende, naar Een, som bestandig har vandret i Mørket, pludseligt træder ind i Lyset, hvorledes skulde han kunne udtrykke, hvad han føler og hvad hans Sandser opfatte? – Det er vist gaaet Mange, ligesom mig. Jeg er født i Nærheden af den nu saa uhyre tydske By Haderslev. J min Barndom var den en god dansk By, ligesom hele Slesvig et godt dansk Land; men da jeg var bleven voxen hører jeg paa eengang, at det var ganske tydsk, og at jeg selv var en Tydsker. Dette sagde alle Embedsmændene og Advokaterne, og Alle, som vare kloge, fine og fornemme, og som jeg fra Barnsbeen af var vandt til at tro paa, som paa mit Evangelium. Det var mig ubegribeligt, hvorledes det var gaaet til. Jeg spekulerede, men kunde ikke faae det i Hovedet; jeg blev til sidst ganske forskrækket; jeg turde næsten ikke tale af Frygt for at jeg skulde have glemt mit danske Modersmaal og ikke see mig i Speilet af Frygt for at mit Ansigt skulde have forandret sig, men naar jeg gjorde det udtalede min Mund dog Danske og mine Øine saae den samme danske Peder Ravn fra Hammelev. Det hialp imidlertid ikke; jeg læste og hørte daglig af de saakaldte Fornemme: Du er dog Tydsk eller en Slesvig=Holsteiner, Du kan ikke dømme derom, Du er kun en uvidende Bonde; kun vi vide ret Besked om, hvad det slesvigske Folk egentlige er og hvad den gyldne hellige Bog, "Landsprivilegierne lærer derom. Du hører feil, Du taler ikke Dansk, Du seer feil, Du erikke Dansk, Du er stok Tydsk. Min Forstand stod stille ved denne lærde Prædiken, og da jeg ikke havde Kundskaber til at modbevise den var jeg nær ved at tro paa den. Ja Landsmænd, jeg var Afgrunden og det Slesvig=Holsteinske Svælg meget nær, det vil sige: jeg var lige ved at blive forfængelig og stolt af at kaldes Tydsk, der er den egentlige Rod til hele vor Ulykke. Jeg var lige ved at kneise med Hovedet og sige til mig selv; "Ja wohl, Peder Raben, Du bist ein ochter DentscherBursch und Bauer, men som jeg vilde til at bryste mig, som jeg vilde til at foragte mit Fædreland, mine Fædre og mig selv, følte jeg mig saa usigelig ussel og lille bitte; der var Noget inden i mig, der modsatte sig alle de Slesvig=Holsteenske lærde Talestrømme; der var Noget inden i mig, der gjorde, at jeg kom til at elske Danmark og mit Sprog, jo meere man hadede og forfulgte det. Da hørte jeg, at der var oprettet en Skole for Bondestanden, og jeg bestræbte mig for at faae Tilladelse til at komme derhen, for at jeg i det mindste kunde faae at vide, hvad det var der piinte og gravede inden i mig. Maalet for mine Bestræbelser blev opnaaet; men Omstændighederne tillode mig kun at være der et halvt Aar, som er en altfor kort Tid; men jeg lærte meget, uagtet jeg ikke kunde blive der længere og lære meget mere, som saa mange af Eders Sønner og Brødre ere saa lykkelige at kunne. Og nu skal jeg fortælle Eder hvad man lære der. Det er saa mange Folk nysgjerrige efter at faae at vide, skjendt alle kunde komme og høre og see det. Det væsentligste og vigtigste af hvad jeg lærte, uden hvilket al anden Lærdom nytter til Jntet, var, hvad det var der piinte mig indvendig, og kunne J gjette hvad det var. Det var mit danske Hjerte. Da jeg havde faaet dette at vide, da jeg havde lært dette at kjende, da jeg havde lært at benytte det, at elske det, aabnede der sig for mig en ny Himmel og en ny Jord; jeg fik en Glæde og en Styrke, en Klarhed og et Mod i min Sjæl, som jeg aldrig før havde kjendt; Jeg turde nu tage saamange Slesvig=Holsteinere paa min Samvittighed, som det skulde være; thi jeg følte at jeg havde en Ting, som de ikke havde alle tilsammen, næmlig et Hjerte, et fædrelandsksindet Hjerte. Ligesom det er gaaet mig er det omtrent gaaet alle mine Medelever. For det andet har Mennesket et Hoved; dette lærer man at lægge i Blod, at oplyse og danne paa Høiskolen, og ved Hjælp af dette kunde jeg snart gjendrive alle de Løgne som SlesvigHolsteinerne ville binde os paa Ærmee, og nogenlunde staae paa mine egne Been. Det er hele Sagen. Paa Høiskolen lærer man blot at faae Hjerte og Hoved paa rette Sted.