Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1792-01-07
Af det udi Bergenske Adres-Avis 1791 No. 55. indførte Stenpladesprog, i Nalveste Udtryk med Klassisk Ferdighed anbragt paa sal. Raadmand Fastings Ligkiste; Stor Savn var det os, da dennes Aand forlod sit jordiske, Hand, der har Prisen for de Bergenske Vittigheds Geister nu er i Live; Som Embedsmand en af Stadens Raad, som Viisdoms Dyrker en af de flittige Undersøgere. Ved medfød Gave Skiald, ved Øvelse Tonekunstig; Det var Ham om at giøre: Reent ud at forklare sig, forstaaelig at udlade sig, Under Spøg at underholde sit Lune, med Morsomhed at faae andres oprømt; Meer end almindelig Jndsigt besad Hand i hvilke af smukke Videnskabernes Fag, mand end vilde komme, Vel giorde Hand sig en og anden Gang i sin yngte Tid tildeels lystig over Ting, der ei maatte behandles skiemtvis, Dog fornemtes der mod hands Livs Banes Ende veltænkende Betragtelser hos Ham over mangehaande alvorlige Gienstænder; Jo mere Hand kom til Aars, desmindre satte Hand Priis paa alle det Slags Hiernefostere, der giver af sig ædderfuld Aande, Og for ikke med sit bedre Vidende at tabe det visse for det upaalidelige. Giorde Hand sig ene til Hovedsag, hvorledes at holde fast ved dend Sandhed, som Khristelig Sallighedslærdommen har i sig. Saadan var Dend i Verden med virkelig store Sindsgaver, nu med Himmelsk Herlighed begavede Kraus 55, Som forlod dette timelige i sin Alders 46de Aar: Hvis Levetid henløb i ugift og børnløs Stand, paa eensom og alt for ofte mindre end behagelig Maade, J hvorvel Hands Venner stedse fandt Ham vel til Mode. Helbred, saae mand Ham desuagtet glad i sin Siæl, Og aldrig nogensinde uskikket til sine Embeds Syslers Opagtelse, som Magistrats Person; Besad derhos dend Sinds Styrke, da Han nærmede sig sin sidste Stund, At kunne bede Døden komme, der tøvede at ende Hands Levedage; Og endelig faldt Hands Tale saaledes: Et og andet har jeg ved Læsning giort mig bekiendt, og af det jeg saaledes er kommen efter, har jeg for en god Deel efterforsket det jeg har læste Men det ene veed jeg nu at holde mig tilDette nemlig: at der er ikke Sallighed i nogen anden, end i Verdens Forløser, ved at bede derom i Hands Navn; Paa den Grundvold beroer all min Forhaabning, Hands Kors være mit Tegn i Dødens Kamp, hvorved at merke min Strid og Seir, Disse Ord sagde Hand med Døden paa Læberne, som Hand hensov vor Frelsers Christi Fødsels Na Aar 1791. Medmennesker, Hvem udaf Eder gienlevende, der vidste noget af denne unge Mand at sige, som jeg har have dend Lykke at kiende, Bær Agtelse for hands personlige Fortienester, og begræd Ham som dend, enhver maatte ynde; See heraf at øve det som ret er, og ikke vær ligegyldig det tilkommende i et andet Liv. Saaledes forfattet af en sørgende Ven J. N. Brun. Skiær Skrømtløshed gjorde Ham høiagter hos adskillige baade fiern og nærUdmerket Kyndighed fatte Ham endnu i større Skiær Skrømtløshed gjorde Ham høiagter hos adskillige baade fiern og nærUdmerket Kyndighed fatte Ham endnu i større Kredit hos de fleste, som vidste hvad der var med Ham. Velmenenhed skaffede Ham Kiærtegn af alle, som rønde hvem de havde for sig. Nu lever Hand ikke meere. Dog uddøer ikke lettelig Hands Minde. C. H. Lau. Heraf udkommer hver Løverdag et Blad fra det bergenske Adresse-Contoir, ved Toldprocurør Geelmuyden.