Berlingske Tidende, 1836-01-30
Paris, den 20de Januar. – De franske Journaler kunne ikke begribe, med hvilke Grunde Cabinettet agter at bestride Reductionen, dersom Deputerede Kamret lader de Propositioner, man venter fra de Herre Lafitte og Gonin, til hvilke ogsaa Hr. Girand vil slutte sig, komme til Discussion. Forgjeves skulle Ministrene have stræbt, at faae Hr. Gonin, som hidindtil hørte til deres Majoritet, fra sit Forehavende. Retop fordi han hører til den forrige Majoritet, troer man, at hans Forslag vil blive taget i Betragtning af Kamret, i det mindste for saa vidt, at man lader det komme til Droftning. Af denne Grund skal ogsaa Hr. Lafitte have opgivet sin Plan, at fremlægge et Separat-Forslag; han har i Sinde at forene det med Hr. Gouins Proposition. Da Reductions Sporgsmaalet i Aaret 1824 bragdes paa Bane af Hr. Villele, fandt det, som bekjendt, ogsaa hos det frisindige Parti en heftig Modsigelse, saa at de faa Medlemmer af den daværende liberale Opposition, der toge Ordet for samme, f. Ex. de Herrer Lafitte og Humann, stode Fare for, derved at miste deres Popularitet. Men dengang stødte Reductionen paa Grunde, der senere ere bortfaldne. Derhen horte den Omstændighed, at den da brugelige Rentefod i Frankerig i Almindelighed var, i det mindste 5 pCt., medens den nu i Gjennemsnit ikke naaer 4 pCt. Dengang kunde man altsaa frygte for, at Staten ved Reductionens Fuldbyrdelse vilde komme i Forlegenhed, da man kunde vente, at de fleste Jhændehavere af 5 pCts Renterne heller vilde have deres Capital udbetalt end lade sig nøje med den ringere Rentefod. Nu derimod kan det umuligt falde Staten vanskeligt, at skaffe de Summer, hvis Udbetaling maaskee kunde blive forlangt, tilveje mod 4 pCt. Hvad der dengang især maatte bidrage til at stille Reductions-Projectet i et ugunstigt Lys, var den Omstændighed, at Hr. Villele betragtede hele Forholdsreglen som et indledende Skridt til den projecterede og senere, uagtet Reductionens Mislykken, dog udførte Plan til Emigranternes Skadesløsholdelse. Naar disse Modgrunde nu falde bort, saa lader den sig vanskeligt paavise nogen tilstrækkelig Anledning for Staten til aarlig at udrede 150 Millioner Franker, for den Deel af Statsgielden, der har 5 pCt. at svare, medens den kunde slippe med 120 Millioner, og det saa meget mindre, som der tillige er betaget Staten ethvert andet Middel til at formindske denne, netop den meest trykkende Deel af dens Gield. Dækningsfondet tør nemlig, ifølge den i Sagens egen Natur grundede Lov, kun anvendes paa de Statspapirer, der staae under 100 pCt., saa at der, hvis Reductionen ikke gaaer for sig, slet ikke er at tænke paa nogen Forringelse af den unødvendige Byrde, der hidtil er blevet baaret af den store Masse Skattepligtige til Fordeel for Pengemændene, Renternes Jhændehavere. Af disse sidste Folk kan man nu rigtignok ikke vente, at de skulde tænke uegennyttigt nok, til ikke af alle Kræfter at modsætte sig den, til dens Skade og til det Heles Fordeel sigtende Reduction, men paa den anden Side – mene de fleste Journaler – lod det sig endnu langt mindre undskylde, hvis Regjeringen vilde antage sig disse Faaes Fordeel imod det Heles Vel. Det foreliggende Spørgsmaal frembyder desuden et riigt Stof til Betragtninger over, hvor lidet Deputerede-Kamret kan kaldes Nationens virkelige Repræsentant. Det er nemlig ingen Tvivl underkastet at Reductionen, hvis Regjeringen foreslog den, vilde blive antaget med uhyre Stemmefleerhed, medens Udfaldet af den samme Proposition nu, da Regjeringen har erklæret at ville modsætte sig den, i det mindste synes tvivlsom. Forandringerne i Anskuelsen af een og samme Proposition, eftersom denne understøttes eller bekæmpes af Regjeringen, antyder noksom, i hvilket Afhængigheds-Forhold et stort Antal af de Deputerede staaer i til Regjeringen, da de kun gjøre dennes Villie, om den stemmer med deres Committeenters Villie eller ej, til Ledestjerne for deres Votaer. – Jøvrigt ydes der Hr. Humann al mulig Ære af hans forrige Colleger og af hans Eftermand i Finants-Departementet, maaskee i det Haab, derved at svække den Kraft, med hvilken han ellers maatte faae i Sinde at antage sig de Herrer Gouins og Lafittes Propositioner. Saaledes havde Hr. Humann til forrige Mandag indbudt til en Diner i Finants Ministeriets Hotel. Da han nu om Søndagen fik sin Afskeed og beredte sig til at flytte ud af Hotellet og følgelig ogsaa vilde lade de indbudne Gjæster afsiges, modsatte sig Hr. d'Argout dette Forehavende saa trængende, at Hr. Humann lod sig bevæges til, endnu om Mandagen at forestille Værten i samme Hotel, og blandt sine Gjæster ogsaa at beværte den nuværende FinantsMinister og rette Besidder af Hotellet, Hr. d'Ar gout. Denne Omstændighed skal have ført til comiske Forvexlinger, idet mange af de Tilstedeværende ikke rigtigt vidste, hvem af de tvende Herrer, Hu mann og d'Argout, de skulde betragte som den egentlige Vært, og hvem af dem som Gjæsten, og altsaa ikke heller vidste, hvem af dem de skulde gjøre deres Compliment for. J den sidste Henseende skulle ogsaa latterlige Modsigelser have fundet Sted, da Toasterne bleve udbragte. – Førend Finants-Departementet overgaves til Hr. d'Argout, skal man først have tilbudt Hr. Passy og dernæst Hr. Sauzet. samme; den første havde spurgt, om Hr. Persil skulde blive i Cabinettet, og da man hertil svarede ja, havde han erklæret, at han aldrig vilde beqvemme sig til, at blive College af en Mand, der ved deres tidligere tre Dages Samliv i Cabinettet havde spillet ham saa slemme Streger. Hr. Sauget havde derimod undskyldt sig med, at Finantssaget dog var ham altfor fremmed til at han netop dermed vilde aabne sin Minister-Carriere; alle Forestillinger, at den nødvendige Routine snart kunde erhverves, havde været forgjeves.