Viborger Samler, 1787-03-05
Fra dette Speil udstraalede et Lys, som udmærkede det fra al den Glands, som omgav det, meer end Lynet udmærker sig fra Middag=Solens Skin. Da hun bevægede det i sin Haand, oplyste det Himmelen, Luften og Jorden. Steeg hun undertiden saa dybt ned, at hun kunde sees og høres af Menneskene, saa drev hun Mørke og Skyer for ved sig, for at giøre Beskuelsen af sin Glands taaleligere for de Dødeliges Øine. Disse fordeelte Luften i tusende. sende dellige Skygger og Farver, og formildede herligen det Lys, som tilforn var alt for stærkt og blendende. Jmidlertid var Verden i stor Bevægelse, og alle dens Beboere vare samlede paa en vidtløftig Slette, saa jeg syntes, at see heele Menneske=Slegten for mine Øine. En Røst blev hørt fra Skyerne, som tilkiendegav Hensigten af Gudindens Komme; hun vilde, nemlig, igiengive enhver levende Skabning, hvad der egentlig tilhørte den. Det er ubeskriveligt, hvad Frygt og Haab, Glæde og Sorrig, der malede sig paa den store Forsamlings Ansigter, efter denne høitidelige Erklæring. Nu blev den første Lov forkyndet: Alle Titler, alle Fordringer paa Rigdomme og Værdigheder skal gives tilbage til deres retmæssige Eiere. Strax saae man alle Jordens Beboere at opløfte en Mængde Rettigheds Beviser og andre Notarial=Forretninger paa Pergament, Papiir eller Vox, og Gudinden bevægede da Sandhedens Speil, som hun holdt i sin Haand, saaledes, at Lyset fra det skinnede ned paa Mængden, og de undersøgte Dokumenterne ved Straalerne af samme. Disse havde den besynderlige Egenskab, at de antændte alt, hvad der ved Svig og Bedragerie var tilsat. Og nu gav Papirernes Flamme, Seglenes Smeltning og Pergamentets Bragen et meget besynderligt Syn. Ofte løb Luen tor eller tre Linier i giennem, og holdt saa op; men især forekom det mig besynderligt, at den, som oftest, brød ud i MellemLiniLinierne og Dokumenternes sidste Tilsætninger. Men Lyset af Speilet forandrede sig, ligesom det blev vendte op eller ned, og trængte saaledes ind i enhver, end- og den mørkeste Krog i Verden. Og saaledes bleve mange Dokumenter og Mindes Merker opdagede, som tilforn vare skiulte eller opbrændte ved Tid, Hendelse eller Forsæt. Dette foraarsagede en forunderlig Bevægelse iblandt Folket. Thi paa samme Tid blev alt det Gods, som saa mange havde erhvervet sig ved Udsuelse, uredelig Forvaltning, Bedragerie, Røverie, tilligemed alle Stik=Penge, kastet sammen i en uhyre stor Dynge, som rekkede næsten indtil Skyerne, og kaldtes: Erstatnings=Bierget. Og herhid var enhver fornermet Person indstevnet, for at faae, hvad der hørte ham til. Her saae jeg den gemeeneste Pøbel komme frem, og vexle sine pialtede Klæder med den galonerede og broderede Herre. Mange Tiggere bleve velhavende Mænd; og derimod havde mange andre, som før svømmede i Rigdom og Velstand, ei meer tilovers, end hvad de nødvendig behøvede. Men, hvad der meest forundrede mig, var dette, at alle de anseeligste Handels=Huse i heele Europa bleve hankerotte. Nu kom der en nye Befaling, at alle Mands Personer skulde omdeele dem selv til deres egne Familier. Og aldrig saasnart var dette skeet, før en Forordning blev forkyndet, som lød saaledes: En haver ethvert Barn at forføie sig til sin rette rette og naturlige Fader. Det var nu virkelig et bedrøveligt Syn, at see Fædrene til talrige Familier at staae gandske eene, da man derimod saae Ungkarle omgivne med en Mængde af de deligste Piger og Drenge. Og deres retmæssige Adkomst til denne Familie kunde man umuelig nægte, da Naturen selv, i de lignende Ansigts=Træk, havde givet et umodsigeligt Beviis. Jeg saae der den formeente Arving til et stort Stam=Gods at begiere Velsignelse af sin Moders Løber, og jeg saae den tilbedede adelige Skiønhed, at bevise en Kammertiener sin daatterlige Lydighed. Jeg saae Borger Daatteren at kysse den unge Kriger paa Haanden, og Bonde=Sønnen gik til Adelsmanden, og sagde: Papa. Og denne Forandring af Faderskab vilde vist have foraarsaget stor Bedrøvelse, dersom Elendigheden ei havde været næsten almindelig. Men sædvanligen havde de, som havde mistet deres Børn, den Glæde, at see dem ved deres vittigste, munter ste og meest elskede Venners Side. Nu vare Mændene indsatte i deres Rettigheder til Eiendomme og Familie, og nu udkom strax den tredie Forordning: Alle Eres= og Værdigheds=Poster i Verden skal bortgives til Mænd af største Fortieneste, Duelighed og Fuldkommenhed. Nu trængede Adelskab, Styrke og Rigdom sig strax fremad, men da de ei kunde udholde Skinnet af Speilet, som spillede paa deres Ansigter, saa styrtede de strax tilbage iblandt Pøbelen. Men da Gudinden prøvede Mængden ved Da sit Glas, ligesom Ørnen prøver sine Unger ved Soel=Skinnet, faldt det mig mærkværdigt, at enhver, som ei havde udmærket sig ved Dyd, Kundskab eller Duelighed i Forretninger, vendte sit Ansigt bort derfra. De Dydige, Kyndige og Duelige derimod forsamlede sig i Midten af en uhyre Mængde, som stod adspredt paa begge Sider, og gabede paa dem, ligesom Lediggiengere pleie at gade paa arbeidsomme Mennesker. De droge op i tre Partier. J det første vare de Dydige, i det andet, de Kyndige, og det tredie, de Duelige. Det var umueligt at betragte det første Geleed, uden den inderligste Ærbødighed. Deres Aasyn vare saa formildede ved Menneskelighed, forheiede ved Betænksomhed, opmuntrede ved Modighed, og zirede med de behageligste Træk, som fremkomme af Færdighed i Dyden. Jeg kunde ei andet end bemærke, at der iblant disse vare mange Ansigter, som vare ganske ubekiendte, er allene for Mængden, men og for adskillige af deres egne Medbrødre.