Viborger Samler, 1827-05-28
En af de i græsk Tjeneste staaende bayerske Offcerer har, efter et Besøg hos Karaiskati, skrevet Følgende hjem: "Jeg har seet Helten fra Disto mo og Archova. Han modtog os, med en gammel Soldats Hjertelighed, som værdige Krigskammerater, Han er, ligesom Miaulis, en af hine overordentlige Mænd, som i Nodens Stund, ved ulædvanlige Tids begivenheder, ligesom drives frem af Jorden. Han er en Helt, der hverten kan læse eller skrive, og kradsen kun sit Navn under med et Tegn; men at slaae og seire forstaaer han, tilmed er han ogsaa besielet af en overordentlig Hengivenhed for sit Fædrenelands Vel. Efter Seiren over Omer Pascha er han med sine Skarer, uden Proviant, næsten Nat og Dag tillet igjennem øde Egne til Eleusis, for at komme den betrængte Borg til Hjelp. I tre Dage levede de paa denne besværlige Marsch af Nødder og Urter. Jeg skjænkede ham de tvende skjønne Pistoler, som min Ven En forærede mig ved Afskeden. Han vil vist glæde sig ved at vide dem i saadan Mands Hænder. Sch. forærede ham sit skjønne Perspectiv, hvorimod Karaiskaki lovede ham den første Hadschar, som han erobrede fra Tyrkerne." - Karaiskaki er, ifølge andre Skildringer, en Mand paa 40 Aar. Han har megen naturlig Forstand og udøver stor Jndflydelse paa sine Capitanos og Soldater. Jmod hans Kammeraters Sædvane, har han aldrig noget talrigt Følge om sig; ikkun en lille halt og mager Capitano og hans tyrkiske Maittresse ere hans bestandige Ledsagere. Sidste bærer stedse Mandsklæder, med Sabel og Pistoler; er kort sagt en reen Amazone. Af Diævels=Volden (Devile-Wall.), denne berømte Muur, som eengang adskilte Skotland fra England, ere endnu mange Levninger tilbage, der trodse alle Tidens Angreb. Kalkens udmærkede Fasthed og Stenenes Haardhed har bragt de omliggende Egnes overtroiske Beboere paa den Jdee, at Fanden, selv maa have bygget den. Mange ere endog saa ganske inde i denne Tro, at de opsamle Smaastumper deraf og lægge under Fundamentet af deres Huse, for at give disse desto større Fasthed. For ikke længe siden fandt en skotsk Gartner ved at fulgrave sin Hauge, en Steen af betydelig Størrelse, hvorpaa stod den Jndskrivt: "at til Slottets og Haugens Sikkerhed var den fra Diævels=Volden hidbragt, og at hvo, som vovede at bortskaffe den, skulde times en Ulykke." Godscieren, mindre strupulcus end sine Forfædre, besluttede imidlertid at lade den grave op, for at gjemme den som Antiquitet. Ved mange Hænders og et rigtig anbragt Maskineries Hielp lykkedes det ogsaa omsider at faae Stenen heel og holden op Medens den saaledes stod paa Randen af den store og dybe Huling, den havde gjort i Jorden, drev Nysgjerrigheden endeel Personer, hvoriblandt Gartneren. flere Tjenere og selv Godseierens tvende Sønner, til at stige ned i Hulingen og der give sig til at grave; men i samme Øieblik faldt Stenen, der ei maa have været opreist i rigtig Ligevægt, tilbage i sit forrige Lei og knuste Alle under sin uhyre Vægt. Den ældste at Brødrenes unge Kone, som havde hort den Ulykke, der var passeret, styrtede som vanvittig ned i Haugen og ankom netop til Stedet i det Øieblik Arbeiderne atter, med yderste Anstrængelse havde faaet Stenen halv loftet i Veiret. Da den Ulykkelige seer sin Mands knuste Legeme, kaster hun sig hylende over det; men ved at gloe efter hende, glemme Arbeiderne at holde paa Stenen som nu anden Gang falder tilbage og knuste sit sidste Offer med de øvrige.