Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1827-08-07
Anmældelse af en god Bog(Slutning; see forr. No.) Bagtaleren skyer gjerne den Ædlings Aasyn, han skjænder, og benytter hans Fraværelse. Han veed jo vel: at Ædlingens blotte Blik maatte fælde ham, og at Verden vilde, ved det Gjenskin af Dyd, der lyste fra den Retskafnes Øie, ikke agte paa hans Tale. Tidt naar den Gode nyder i det Stille den fulde tause Bevidsthed af sine ædle Handlinger, og mens trindt om ham der ligger en Himmel fuld af Glæde udbredt, beredes alt i Nærheden ham et Helved. Han seer det ikke, kan altsaa ei dække sig mod den Lue, til hvilken Gisten, hvoraf der skal blive Jld, allerede ulmer under Asken. Er Du i Midten af det Selskab, i hvilket en menneskelig Diævel staaer frem og slaaer til Jld, da spring derveligen til, kast et gjennemrystende Blik, fuldt af ædel Harme, i ham, og træd med Din Fod den Jld ud, hvormed han agter at tænde Baalet! Det er skjønt, at gaae i Stedet for en Anden, naar hans Sag er god. Det er frydeligt, siden at kunne sige ham: "Du var ei tilstede, men Dolken vristedes dog Din Fiende af Haanden." Jkke just Enhver har, naar Vanheld rammer ham, Aandsnærværelse nok, til vældigt at kunne træde op imod det. Alt fuldt Uventet giør det slux af med hans hele Kraft. Han staaer der, taus, ubevægelig, værgeløs, havde aldrig troet, at ogsaa det kunde hændes, troer det maaskee endnu ikke ret i Øieblikket, da det dog virkelig er hændt. De Omstaaende see hans Bestyrtelse, og mene vel endog, at den er en Følge af Selvbebreidelse og Selvfordømmelse. "Han kunde Jntet svare, sige de, "da han blev beskyldt, han tang og - tilstod, at det var Sandhed." Mange og gyldige for ham kunde imidlertid de Grunde være, hvorfor den bagtalede Redelige ikke forsvarer sig. Han staaer kanskee i den tidt rigtige Formening: at "man for at faae Bagtaleren taus og betage Bagtalelsen dens hele Troværdighed, bør synes ubekymret ved den, og at Bagtalelser, Bebreidelser, Hæftighed vilde forbittre istedetfor at formilde." *) Maaskee og han troer, at hans gode Handlinger ville tale for ham. Muligviis at Frygt for Mennesker, den hans Sind har Anlæg til, holder ham tilbage fra Selvforsvar. Kanskee endvidere en overdreven Beskedenhed driver ham til at oppebie en beqvemmere Tid, da han, med færre Overtrædelser af de tidt, selv under saadanne Til 7) Penskes diverses. Le Comte de Rabutin. fælde, ubøieligstrænge Selskabsregler, kan gaae til Værket. Hans Fiende benytter hvert eneste af de Øieblikke, han lader gaae virkløse forbi, og giver sin Bagtalelse imens den fulde Modenhed. Forsømmer dog aldrig, Brødre, i Verdensselskaberne, lige midt i alle Æreskjændernes Øine, vare de end de meest Høivelbaarne, at understøtte den uforberedte, frygtsomme, beskerne Mand. Træder hen til ham, opmuntrer, fører Ordet for ham. Han staaer for en Domstol, paa hvis Sæde Klager og Dommer sidde i een Person, uden at den Ene har Ret til at anbringe Noget imod ham, den Anden Ret til at fordømme. Vorder hans Sagførere, ryster Domstolen med et tordnende Forsvar for ham, mager det saa, at hans Forfølger blegner som Anklager og rødmer som Dommer. Jkke vil det altid være den redelige Mand ligegyldigt, at høre Bagtalelsens Hvislen rundt om sig. Har han et ømt Hjerte, vil det forurolige ham, at med al sin Retskaffenhed er han dog ei istand til, at erhverve sig den smaalige Løn engang, at man tænker allevegne i det mindste ikke slet om ham. Hans Tilfredshed vil lide derved, Livets Nydelse forbittres ham, og selv hans Legemlige befinder sig i en Ubehagstilstand. Er han snar til at tale og handle, kunde jo Bagtalerens Dumdristighed og Uforskammenhed letteligen ægge ham til farligst Vrede. Jndædt Harme kan briste, Ord kunne skiftes, Udtryk aftvinges, han aldrig havde tilladt sig ellere. Det uskyldige Feiltrin han derved begaaer, kan vorde misbrugt til at give Bagtalelsen forøget Vægt, eller sanke Frø til nye Beskyldninger. Er Du, Ven, blandt nyhedssyge Mennesker, hvor man stryger den Fraværende til Kagen, Din Ven eller Uven, kun at han er en Mand af bedste Villie, altsaa en god Mand, nu, saa taal det ei; thi den Værgeløse bør det Jngen at antaste. Beskyt ham, red ham, og fryd Dig over at han var ei tilstede, Du har da bevaret hans Hierte for Uro, hans Sind for at forløbe sig, i det Du bragte de fjendske Stemmer til Taushed, inden Skriget søndersled hans Ære. Du vil til sin Tid vorde hans Hjerte hellig. O, var det dog saa, at i hver stor, eller liden Menneskehob, hvor en Nidding giør sig rede til at krænke Broderære, altid en Ædling traad frem og talede til Forsvar for den ubeviste Sag, at han fulgte Bagtaleren Skridt for Skridt, slettede hans Fodspor ud, raabte hans Stemme over, saa at det faaes ikke, hvor Menneskefjenden havde vandret, hørtes ikke, hvad den giftige Mund havde udspyet! Overøst med Spot, haanet i sit Forsøgs Mislykke, vovede Niddingen maaskee aldrig tiere paa, at antaste uden strængt Beviis. Maaskee kunde endog han vaagne for Anger, beundre den heltemodige Forsvarer, vorde Ædling ved hans Side, reddes. Held over Enhver, der redder en Ulykkelig! Og, gives der en meer Ulykkelig, end Skumleren? Anmælderen forbeholder sig, med "Skilderiets" Udgivers Tilladelse, i et følgende No. af lægge det ypperlige 44de Afsnit "Menneske forholdet til Forbedrede til Grund for nogle Betragtninger, hvortil en ulykkelig un Mands nylige Dødsfald har givet ham Anledning.