Den Vest-Sjællandske Avis, 1826-12-05
En Krudtlinie, som løber igiennem hele Skibet, og staaer i Forbindelse med hvert Fad, giør hele Tilberedelsen fuldstændig, imedens foroven hvert Reeb og hver Stang er vel bestrøget med Tiære, saa at Luerne hurtig kunne gribe fat i Seilene. Paa Enden af hver Stang er anbragt en Hage, flettet af Piil som naar den eengang har grebet fat i Fiendens Tougværk, giør det næsten umueligt at kunne komme løs derfra. For at forebygge ethvert Uheld bliver Krudtlinien ikke strøet førend kort førend Branden, hvorpaa da Skibet, naar Vinden er gunstig og Seilene ere opspændte, for at forstærke Luerne, farer løs paa den siendt lige Linie, imedens Mandskabet 25 til 30 i Tallet ingen anden Beskyttelse have, end at krybe under Dækket i Bagdelen af Skibet. Saasnart man er rykket tæt til det bestemte Skib springe Alle fra Roret ned i en til dette Formaal udrustet Baad, forsynet med høie Rande og et Par smaae Kanoner, og i det Øieblik naar man seiler bort, antænder man Krudtlinien. Hver Falddør springer nu i Luften; Luerne bryde i det samme Øieblik ud fra den ene Ende af Skibet til den anden, gribe fat i Touget og Seilene, som ere bestrøgne med Tiære, og derpaa i Takkelagen af det fiendtlige Skib. Det er endnu ikke lykkedes noget Skib at løsgiøre sig fra en saadan Brander. Virkelig er den Bestyrtelse, som disse Brandere have indgydet Tyrkerne saa stor, at de sielden giøre den ringeste Modstand, saasnart de lade sig see noget fra dem; de vedligeholde vel nogle Minuter en uophørlig Kanonade, men tilsidst, og endnu førend Branderne komme i Berørelse med Skibet, springe de i Søen, og søge at naae de andre Skibe, imedens neppe En bliver tilbage til det sidste Øieblik, for at giøre et Forsøg paa at redde det Skib, som trues med Undergang. Undertiden blive dog bevæbnede Baade udsendte fra de andre Skibe af Flaaden; dog have de endnu ikke kunne forhindre Brandernes Nærmelse, eller kunne bemægtige sig det flygtende Skibsmandskab. Ja Tyrkernes Dumhed og Skræk er saa stor, at det er meget sieldent, at en af Mandskabet paa Branderne bliver saaret eller endog mister Livet. Jeg giorde eengang Miaulis det Spørgsmaal, hvorfor Grækerne ikke bortførte hine forladte Skibe som Priser, istedet for at opbrænde dem, men han svarede mig at dette havde man fundet umueligt, da de græske Matroser have en ubetvingelig Modbydelighed for at entre, og frygte for, at naar de stige oppaa det siendtlige Skib, saa kunde en af Skibsmandskabet være bleven tilbage og sprænge Skibet i Luften. Ogsaa vilde det kun lidet nytte dem ved deres Flaades nærværende Tilstand; da der engang, da et Tyrkisk Skib blev opbragt til Spezzia, opkom en saadan Strid derover, at Regieringen saae sig nødsaget til igien at slæbe det i Søen og opbrænde det, for at Striden iblandt dem, som giorde Fordring derpaa, ikke skulde tage en ulykkelig Ende. Denne Forretning bliver dog Matroserne, formedelst den store Fare, som de udsætte sig for, høiere betalt, end de sædvanlige Matrosers Løn, og saa ofte der lykkes dem en Seier, erholde de desuden aparte Præmie af 100 til 50 Piastre. Ogsaa Capitainerne ere blevne tilbudte Belønninger; dog have de hver Gang afslaget dem og svaret at de vilde ansee det som en Skam, naar de vilde modtage Belønning for at opfylde deres Pligt imod deres Fædreneland. Antallet af disse brave Mænd beløber sig til 25 til 30. Det er bekiendt at Constantin Kanaris har udmærket sig ganske overordentlig med disse Brandere, imidlertid have ogsaa Andre udført mange dristige og kloge Foretagender, især ved Expeditionen ved Scio, hvor Capudan Pascha blev sprængt i Luften, og som siden i Forbindelse med Georgio Politi og Alexander Demama, udførte det sidste lykkelige Foretagende ved Modon. Da Miaulis Escadre laae for Anker ved Marathonist i Havbugten ved Kolokythia, seilede vi den 23de Mai nordlig omkring Cerigo, og gik til Anker om Aftenen med Flaaden. Miaulis modtog mig yderst giestfrie, og da han børte, at jeg havde ifinde at forblive en Tid ved Flaaden, saa tilbød han mig at forblive ombord paa hans eget Skib, og anviiste mig et Værelse. Han er en Mand imellem 50 og 60 Aar, i hvis Ansigt ligger Udtryk af Klogskab, Menneskelighed og Godmodighed. Hans Familie har allerede længe boet i Hydra, og han selv er vant til Søelivet fra sin tidligste Barndom. J hans 19de Aar betroede hans Fader ham Commanden over en liden Brig, som drev Handel i Archipelet, og han var saalykkelig dermed, at han omtrent for 15 Aar siden hørte til de rigeste Beboere paa Øen. Tabet af et Skib paa den Spanske Kyst, som tilligemed Ladningen var hans Eiendom af omtrent 160000 Piastres Værdie, formindskede meget hans Formue. Jmidlertid reiste han sig i faa Aar saameget igien, at han ved Krigens Udbrud kunde stille 3 Brigger til den Græske Flaade. Eengang blev han taget af Lord Nelson tilligemed to andre Skibe fra Spezzia. Hans Kammerater, som efter nøie Undersøgelse bestandig paastod, at deres Ladning var ingen Fransk Eiendom, forbleve i Fangenskab, imedens hans Frimodighed, hvormed han tilstod Sandheden formaaede den Brittiske Admiral til at sætte ham i Frihed. Aldrig er han forekommet mig, som en Mand af noget affecteret Væsen; hans eneste Formaal synes at være hans Fædrenelands Befrielse, imedens hans Fienders Misundelse og Ondskab ligesaalidet forstyrre hans Sindsroe som hans Landsmænds ødsle Roes.