Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-10-16
Reisen til Hamburg (Fortsættelse; see No. 81.) Utvungenheden i Skuespilhuset vidner noksom om, at man befinder sig i en Fristad. Skjøndt Mandfolk og Fruentimmer sidde imellem hverandre, saa er man dog intetsteds mindre bunden til noget mueligt Slags Etiquette. Mandfolkene beholde deres Hat, baade for og efter Spillet, paa, og ere kun ubedækkede, saalænge der spilles, en Skik, der vel ogsaa, til Beqvemhed for saa mange, som ikke kunde taale at staae længe barhovedet under uophørlig Trækvind, har fundet fordum Sted i det Kjøbenhavnske Skuespilhuus, men som, ved den stigende Over forfinelse i Galanterie, er bleven afskaffet. Cavalererne faae derved i det mindste nogen Erstatning for den totale Formørkelse, som Damernes store, høie, bredskyggede, fjer og blomster belæssede Hatte føre med sig. Ogsaa Fruentimmerne ere her ligesaa ugeneerte, som Mandfolkene. Ved Siden af mig sad en Dame, der lod til at høre til Stuevæsenets Departement, og strikkede paa en Traadstrømpe, endog under Spillet. Hun strikkede og loe og loe og strikkede, ligesom om hun var hjemme. Af Tracteursale, hvor man bliver saaledes tracteret, som i det Kjøbenhavnske Skuespilhuus, veed man intet her. Ved Siden af Parterret findes et Slags Loge, hvori opvartes med Forfriskninger. Ogsaa gaae Opvartere omkring paa Parterret og tilbyde forskjellige Drikke. Desuden er lige ved Indgangen til Theatret en stor Restauration, hvor Beværtningen er meget billig. For omtrent 8 s. i Rigsbanktegn faaer man f. Ex. en Portion Thee, ikke i en Kop, men i en liden Theepotte, med Fløde og Sukker særskilt. Et Glas Limonade koster 12 s. Dansk. Saadan en Stormløben, som i Almindelighed finder Sted imellem Acterne paa den Kjøbenhavnske saakaldte Punschesahl, er ikke tænkelig her. Alting er ogsaa i det mindste 26 PC. lettere. Tilskuerne ere i Almindelighed særdeles høflige mod Enhver. Alle de Gange, jeg har besøgt Skuespillet, har jeg ikke været Vidne til et eneste uanstændigt Optrin. Aarsagerne hertil kunne være forskjellige. Da der spilles hver Aften, saa kan Huset sjeldent blive over fuldt, og da en stor Deel af Theaterpublicumet gjerne bestaaer af Fremmede, kan Partieaandenikke saa let indsnige sig. Gives her intet egentligt dømmende Publicum, saa gives her heller intet fordømmende. Er man misfornøjet med et Stykke, saa bliver man borte, eller i det Høieste hysser af det, og de tomme Bænke, ikke Vægter- og Blikpiber, overbevise da Forfatteren og Directionen om, at Stykket ikke behager. Man anseer denne Straf for mere end tilstrækkelig, og behandler ikke, som paa adskillige andre Steder, en Forfatter, som en beskjænket Kierling, under en overgiven Skares Forfølgelse. Man besidder Retfærdighedsfølelse nok til at indsee, at det ikke er nogen Brøde at skrive et Stykke, som mishager, og at det er mere end Krænkelse nok for en Forfatter, at see et Skuespil, han har anvendt Tid og Kræfter paa, høste Mishag istedet for det Bifald, Enhver, der leverer et dramatisk Arbeide, gjør Regning paa Alle de, der ikke netop ønske saadanne Optoge, for at have Morskab deraf, eller vise, hvilke Smagsdragoner de ere, kunne ret godt tilkjendegive baade Directionen og Forfatteren deres tilfredshed, uden just at bruge saadanne Peblingsvaaben, som en Pibe. Vist nok er det ofte mere Forfatteren end Stykket, der menes, mere den krænkede Selvfølelse end Konstens Fornærmelse, man vil hevne. Men et stort Publicum burde dog aldrig deeltage i saadanne Smaaligheder, der som oftest udspringe fra de ureneste Kilder.