Adresseavis for Børn, 1780-10-04
Min kjere Fætter Vilhelm, Ved al din Ærlighed, som dine Miner røbe, er du dog en meget skaalagtig Dreng. Tænk engang, hvad for en ubekjendt Historie du skrev mig til. Du veed, at jeg er nysgierrig, og jeg læsde dit Brev med megen Bjerlighed igjennem. Men hvor forundret blev jeg ikke til Slutning da jeg fandt mig selv afskildret i den hele Fortælling. – Bie kun, bie kun du, jeg skal visselig nok fange dig igjen. Min Consine skal nok give mig Anslag. Thi omendskjønt hun dengang til min Bedrøvelse skjulde min Dukke, saa er hun dog alligevel min kjereste Cousine, og har megen Kierlighed og Godhed for mig. Jeg holder ret hjertelig af hende, og jeg gjør ligesaa af mine allerlodeste Forældre. Det er sandt, de holde mig meget strængt; men saa meget indseer dog allerede min lille Forstand, at det er godt og tjenligt for mig. Jeg kysser med den hjerteligste Følelse af Kjerlighed og Taknemmelighed deres velsignete og trofaste Hænder saa tidt de tugte mig, naar jeg fortjener det. Men min kjere Vilhelm, jeg vil bede dig, at naar du skriver mig til igien, du da vil spare dine Berømmelser og al den Roes, du lægger paa mig, jeg maatte ellers blive stolt deraf. Endnu fortjener jeg den visselig ikke; men jeg vil bestræbe mig, at fortjene den. Thi, jeg søger og attraaer intet mere, end at være mine Forældre til Glæde, og ved deres Bildelse og Guds Velsignelse at faae en ret skjøn og deylig Siel. Jeg vil ogsaa tilstaae dig den Ret, saa ofte vi see hinanden, at dadle alt det, som du finder værd at dadle hos din op rige Cousine og Tjenerinde. Christence. Nyeheder. Følgende Samtale om et Høstgilde ville vore unge Læsere vist finde Behag udi. Concordia. Hendes Tjenerinde, min søde Claudine Har hun sovet vel i Nat paa Lystigheden i Gaar, Jeg har havt en meget god Nat, og er ret munter i Dag. Claudine. Jeg ligeledes, min kjere Concordig. Jeg har den hele Nat drømt om den Fornøyelse i Gaar, og om hendes Venlighed. Det var en allerkjereste behagelig Dag. Jeg vilde med Glæde forære alle mine Dukker og alt mit Legetøybort Avis bort til vor Noboes lille Lise, naar jeg ikkun stedse maatte være hos Hende, min Søde Concordia. Ja, min Claudine, Hun er ogsaa et meget from Barn. Jeg siger saa ofte: Gid bare Claudine var min Syster. – Den unge Leopold, som kom med hende, min Søde, er vel ogsaa et meget artigt Barn, Claudine. Det er min Fætter fra Hovedstaden. Vi holde allesammen meget af ham. Menjeg maae ofte le af ham, for han forstaaer sig saa lidet paa alt det, som er os her ude paa Landet saa megen Fornøyelse. Carl falder og i Forundring derover. I Gaar maatte jeg endog ærgre mig over ham, da han sagde, at man skulde ikke saaledes give sine Penge bort til Bondepigerne, som arbeyde dog saa flittigt i Høsten. J Hovedstaden veed man bedre at anvende Pengene. Concordia. Saa, sagde han det Og jeg saae ham dog i Gaar selv at give vor Marie Penge, da hun hængde en Krands om hans Arm, og han hoppede af Glæde, da han saae Folkene at være saa lystige omkring Øltønden, og atter igjen saa forfornøyete ved deres Arbeyde. Ja han gav endog vor Jørgen Penge, fordi hans Læs var det største. Claudine. Det forekom ham dog saa latterligt i Førstningen, at man kunde græde af Glæde, endskjønt jeg saae dog, at Taarerne stode ham ligeledes i Øynene, da Papa fortælde os saa meget om Guds store Velgierninger imod Menneskene, og saa alvorlig formanede os til Gudsfrygt og Taknemmelighed. Concordia Erindrer hun sig ikke og, min Søde, med hvilken Flid og Omhyggelighed de Fattige gik og sankede de affaldne enkelte Ax, og hvor ynkelig Carl saae ud derved, og hvad han havde i Sinde at ville giøre. Claudine. Jol det gjorde ham ligesaa ondt, som os, at der vare saadanne elendige Mennesker til, som maatte saa nøysommelig opsanke deres Brød. Concordia. Og hvor inderlig rørt han blev, da hendes Papa sagde: "Seer disse Elendige, mine "Børn, hvor suurt og møysommeligt de lade det være sig, at opsanke noget af vor Forraad til deres Nødtøft. Lærer heraf, J kjere Børn, at være taknemmelige for Guds Velgejrninger, men " tillige at være medlidende og velgjørende imod saa for Børn. danne Fattige. Det kunde hendes Fætter ikke taale at høre; han vilde strax løbe bort og give disse arme Folk sine øvrige Penge. Han maae dog visselig være ret godhiertig Claudine. Siden i Gaar forekommer han mig langt bedre, end tilforn. Concordia. Hvor fornøyet var han ikke, da jeg kaldte ham tilbage, og sagde: min Fader forærer aarligen hver af disse Fattige en heel Neeg ogen Otteskilling, og ved Høstgildet har de allesammen Lov at komme og spise og drikke sig mætte. Dette hovede den gode Leopold overmaade vel. Claudine. Mig synes, jeg hører dem begge to at komme. Vi skulle jo drikke Caffe med dem. Leopold. Befinder De sig vel, Concordia, Man har tilladt os at drikke Caffe hos Dem. En de ogsaa brav munter, Claudine? Carl. Deres Tienere, min kjere Concordia, Til Lykke, Claudine, Er det ikke sandt, at vi har sovet brav længe i Dag? Det kommer deraf, at vi løbe os saa trætte i Gaar paa Høstmarken. Concordia. Vi ere ret muntre i Dag; og det skal fornøye os, om De og har sovet godt Nat efter den Fornøyelse i Gaar Claudine. Men til Klokken otte skulde man dog ikke sove paa Landet, lille Carl. J har for somt en deylig Morgen. Leopold. Dersom det havde staaet til mig, saa skulde vi slet ikke have gaaet i Seng. Det er jo allerkjereste Deyligt, at være herude paa Landet. Nu skal jeg visselig aldrig forsømme nogen Høst mere. Det er gandske andre Fornøyelser, end vi har i Staden. Concordia. Saa vilde J vel gjerne ofte være her ude. Leopold. O ja visselig vilde vi det gjerne Man lærer her meget Godt, som man slet ikke merker noget til i Staden. For et Aarstid siden skulde man have kunne bilde mig ind, at Kornet voper paa Træer, eller bliver gravet op af Jorden, og jeg havde gandske vist troet det. Jeg havde jo aldrig seet noget deraf. Herude er jeg paa en eneste Dag bleven langt klogere og meere fornøyet end jeg har været tilforn. Claudine. Det har jeg tidt nok sagt ham, min kjere Leopold. Men han har aldrig villet troe mig, reg og sætte. dem dia Avis mig, og kun spottet derover, naar jeg fortælde ham, hvilke Fornøyelser vi havde herude paa Landet. Leopold. Nu skal jeg gandske vist ikke gjøre det mere. Jeg undseer mig ret ved min forrige Tænkemaade. Men slig mig engang, min kjere Claudine, hvad var det for en gammel Mand, som lad hisset henne ved Ageren under Linden, Alle Folk talede venligt til ham, og det gjorde hendes Papa med. Carl. Denne gode Gamle, min kjere Leopold, har i Fjor fortælt os saa meget Godt, at vi bleve alle meget rørte derover. Min Papa elsker ham som sin Fader. Concordia. Ja, det er ogsaa en ret god Mand. Han har allerede boet meget længe i vor Bye Carl. O, om ham skal jeg fortælle dem meget. J Fjor sadde vi allesammen rundt omkring, ham, under den store Lind. Da spurgde Papa ham, hvorfor han tilforn havde siddet saa allene under dette Træe, "Min ærværdige Herre, sagde han: Her sidder jeg hvert Aar saa længe Høsten, varer, og glæder mig over den Guds Velsignelse, som indhøstes, og over mine Børns og Bornebørns Arbeydsomhed. Jeg er nu bleven 90 Aar gammel, og har med disse af Slæb haarde Hænder allerede i 85 Aar forhvervet mit Brød paa disse Agre, nu sætter jeg mig hver Dag herhid under, og takker Gud, som har ernæret mig saa længe, og opholdt mig frisk og sund, og for han har givet mig saa gode Børn. Leopold. Den gode ærlige Mand, Ja, han saae ogsaa ret graa ud. Der gives nok ikke mange saadanne gamle Folk. Carl. (fortæller videre.) "De Folk, som den henne paa Marken arbeyde saa flittigt, (blev han ved) ere alle mine Børn og Børnebørn. Jeg har endnu, Gud skee lov, Kræfter nok, til at kunne holde Ploven og bruge Leen; men mine Børn ville ikke, at jeg maae. De arbeyde for mig med. Jeg seer det ikke gjerne, at jeg ey maae hielpe dem. Men af Kjerlighed til mig, ville de ikke tillade mig det. Claudine. Da han fortælde dette, opløftede vor Papa sine Hænder og velsignede den gamle Graahærdede og hans fromme Afkom. Da taklede han min Papa, og græd af Glæde over denne Velsignelse. Vi græd alle med ham, og roesde for Børn. og velsignede denne Gamle, og holdt af ham ligesom han havde været vor Bedstefader. Leopold. Da havde jeg gandske vist ogsaa grædt med. O, hvad det maae være for gode Børn, og dog er det ikkun Bønder. Carl. Det har jeg jo ofte sagt ham, at Folkene ude paa Landet ere ret gode Folk. Men lad mig nu fortælle ud. "Min Afkom, sagde den Gamle videre, elske mig allesammen, ligesom deres Fader. De bringe mig det Brød, som jeg ikke selv meere maae fortjene, og de ere ret glade over, at de ogsaa kunne pleye mig saaledes i min Alderdom, som jeg har pleyet dem i deres Ungdom og har arbeydet for dem." Her klappede Papa ham paa hans Skuldre, og prisede ham lykkelig, at han havde saa gode Børn, og sagde, at Gud belønnede hans Fromhed allerede her paa Jorden, i hans Børn. Claudine. Og til os sagde Papaa, at alle fromme Børn skulde følge dette Exempel. Hvor kunde man og andet, end holde hiertelig meget af sine Forældre, som stedse gjøre os saa meget godt, og give os alt hvad vi behøve, Concordia. Min Papa lader ogsaa hvert Aar give denne Gamle og hans Familie en egen Tønde Øl, fordi disse Folk ere saa flittige, og bevise deres gamle Fader saa megen barnlig Kjerlighed. Leopold. Men hvorledes kan den Mand være bleven saa gammel, da han har arbeydet saa meget i sin Livestid, og ikke faaet andet, end saadan slet Bondekost? Carl. Det er et artigt Spørgsmaal, min kjere Leopold. Har han da aldrig hørt, at man ved Arbeyd og Maadelighed allerlettest kan opnaae en høy Alder, naar man frygter Gud, og har en rolig Samvittiged, Sporg engang den Gamle selv, naar Høstgildet er forbi, og han kommer her med sin Familie, for at spise hos os, efterat Høst krandsen er flettet. Leopold. Hvad er det for en Høstkrands, og hvad skal det betyde? Concordia. Ved han heller ikke det, lille Leopold, O, da skal han i Morgen Eftermiddag faae meget Nyt at see, og i Morgen Aften vist være ret fornøyet. Jeg vil nu ikkun gandske kortelig fortælle ham, hvad for en Beskaffenhed Avis det har med Høstkrandsen. Først spise vi Middagsmad. Derpaa sætte vi os allesammen uden for Gaarden, og vente efter Folkene, som bringe Krandsen. Denne Krands er saa stor som et Vognhjul. Den bliver flettet af Kornax, og udpyntet med Blomster og Baand. En af de unge Karle bærer den høyt i Veyret, paa en lang Stang, og alle de Folk, som han har seet arbeyde paa Marken, følge efter ham. Der hænge allerede to saadanne Krandse henne paa Toften. Claudine. Dem saa vi begge to blive bragte herhid. Den Fornøyelse kunne vi aldrig glemme saa længe vi leve. Leopold. Jeg kan neppe bie saa længe, at De fortælle mig, hvad der nu videre skal skee Havde vi bare spiist i Morgen Tiden vil blive mig ret lang. Concordia. De unge Bønder-Piger og alle vore Piger her paa Gaarden ere da alle pyntete, med deres bare Hoved, flettet Haar, og Blomsterkrandse paa; og de unge Karle og Drengene ere pyntete med alle Slags smukke Baand. Leopold. Det maae see deyligt ud. Fortæl mig nu videre. Concordig. Først følge de allesammen adspredte bag efter den, som bærer Krandsen. Saasnart de ere komne dermed herind paa Gaarden, saa istemme de alle en Lovsang og takke Gud foren god Høst, og vi andre synge med dem; og man kan see paa alles Ansigter, hvor glade de ere, for Gud har været os saa naadig, og atter ladet voxe saa meget Brød for os og Foder for Creaturene. Leopold. Nu i Sandhed, Concordia, saadanne fromme Mennesker, som takke Gud saa hjertelig, maae han visselig elske meget, og gjerne unde dem sin Velsignelse. Claudine. Ja, det kan han være vis paa min kjere Leopold, at vor Herre elsker os. Vi forsømme og aldrig at spise vort daglige Brød med Taknemmelighed. Jeg kan endnu fortælle ham mere. J Fjor, da Lovsangen blev synget, gik for Børn. Papa ind i Kredsen, som de glade Folk havde slaaet. Vi stode ved hans Side. Da maatte vi alle folde vore Hænder, ligesom han, og derpaa bad han næsten den hele 104de Davids Psalme, hvilken vi siden have lært uden ad. Tilsidst raadde de alle Amen, og med glade Hierter takkede Gud, som havde givet dem alt det Gode. Carl. See, hans Øyne staae i Vand, lille Leopold, O, hvor elsker jeg ham nu, min lille Fætter. Nu foler han dog og selv, hvilken deylig Ting Gudsfrygter. J Morgen Eftermiddag skal hans Hjerte endnu føle meere. Leopold. Om det er et lyksaligt Liv, – Concordia. Ere de ikke ligesaa lykkelige i Staden. Leopold. Ney vist ikke. Stadens Glæder ere af en anden Art, og de hove mig nu ikke, Man føler saa lidet derved; men her er mit gandske Hjerte fornøyet. Concordia. Om Aftenen vil det og gaae ret lystigt til. Efter Maaltidet gjøre de sig en uskyldig Fornøyelse midt paa Gaarden. Jeg kalder den uskyldig, fordi der skeer slet ingen Uskeyelser. Den Gamle sidder midt iblandt dem, og det er en stor Forlystelse, at see hans Børns og Børnebørns Glæde. Claudine. Ja, da skal han see, lille Leopold, hvorledes de alle kappes om at fornøye den Gamle, og hvor omhyggelige de ere for ham. Leopold. Ach, det længes jeg efter at see Kunne vi ikke ogsaa om Aftenen være hos den Gamle Concordia. Jo, det tillader Papa os nok Mama bringer ham selv et Stykke af den skjønneste Kage og en Flaske af den bedste Viin. Leopold, Det er deyligt. Nu længes jeg efter det Øyeblik. Klokken er allerede slaaet fire. Concordia. Ja, nu ville vi gaae ind og lave os til den Glædesfest i Morgen, og faae vore Klæder i Orden.