Adresseavis for Børn, 1780-03-29
Avis. Smidt havde en Søn, som heed Christian, og Møller havde ogsaa en Søn, som heed Conrad. Bag ved vort Huus og bag ved vore Naboers Huse vare smaa Hauger, som ikkun vare adskilte fra hinanden ved Hækker. Nu havde Christian, den ene Naboes Søn, den Feyl, at han stedse vilde gjerne kaste med Stene, uden først at see sig ret omkring, om der var ingen, som han kunde gjøre Skade dermed. Dette gjorde han ogsaa ofte, naar han var i sin Faders Hauge, da kastede han med Stene indi vor og i Naboens Hauge, saa at ingen derudi var sikker for hans Steenkast. Hans Fader havde engang merket dette, og eftertrykkelig forbudet ham det. Men ulykkeligviis havde dette Barn enten endnu ikke hørt, eller allerede forglemt det igjen, at man endogsaa ikke da maae gjøre noget Ondt, naar man er gandske allene. Han havde enten endnu ikke hørt, eller allerede forglemt det igjen, at naar der er intet Menneske hos os, saa er i det mindste Gud hos os, og seer alt, hvad vi gjøre. Da han nu engang igjen var gandske allene i Haugen, saa fik han atter Lyst til at fornøye sig med Steenkastning; og da han vidste, at hans Fader var gaaet ud, saa troede han, at han kunde gjøre det uden at faae nogen Fortred derfor Paa samme Tid var ogsaa Naboen Møller i sin Hauge med sin Conrad. Denne Conrad havde den slemme Feyl, at han troede, det var nok, naar man intet Ondt gjorde i andre Folkes Nærværelse. Men naar man var allene, tænkde han, saa kunde man gjøre, hvad man vilde. Hans Fader havde en ladt Flint hos sig, forat skyde Spurre, som opaade hans Kirsebær. De stode Begge i et Lysthuus og biede efter, at Spurrerne skulde komme; men da blev i det samme Conrads Fader kaldet ind, for at tale med en Fremmed, som var kommet til ham. Han lod Flinten staae i Lysthuuset, og sagde til Conrad, da han gik ind, du maae slet ikke røre ved den. Conrad sagde vel Ney. Men da han var allene, tænkde han, hvad kan det skade mig, om jeg tager Flinten og leger lidt med den, Jeg skal for Børn. ingen skyde ihiel med den, og min Fader er nu inde i Stuen. Han tog derpaa Flinten, og exercerede med den, som en Soldat. Derpaa vilde han forsøge, om han ogsaa vel kunde spænde Hanen op. - Han lagde Flinten paa Hækken, ret lige hen imod Naboe Smidts Hauge, og nu tog han fat paa Hanen, for at trække den op. J samme Øyeblik kastede Christian ned en skarp Steen over fra deres Hauge ind i Naboe Smidts, og traf Conrads Øye. Conrad slap af Forskrekkelse og Smerte den optrakte Hane. - Pas, gik Skuddet af, og avl avl an, hørde man raabe i begge Haugerne. Conrad havde mistet sit Øye, og hele Skuddet var gaaet i Christians ene Been, Den første blev blind paa det ene Øye, og den sidste blev halt, og de bleve det begge saa længe de levede, Johannes: O den stakkels Christian og den stakkels Conrad. Hæderlig: Ja, de vare at beklage, fornemmelig af den Aarsag, fordi enhver af dem havde ikke allene gjort sig selv, men og den anden ulykke- Men dog var det i Grunden en virkelig Lykke for dem begge, at det gik saaledes til Johannes: Hvorfor siger min Fader, at det var en Lykke for dem Hæderlig. Det skal jeg sige dig, min Søn, Dersom den kjere Gud ikke havde straffet disse Børn, saa skulde de stedse have blevet ved, at gjøre Ondt, saasnart de vare allene. Men nu lærde de af egen bedrøvelige Erfaring, at det Onde, som Menneskene ikke see, det bliver dog seet og straffet af Gud. Derover forbedrede de sig begge To, bleve fromme og gode, og skyede det Onde, endogsaa naar de vare i den største Eensomhed. Og det var just det, som Gud vilde have, da han straffede dem; thi denne gode himmelske Fader tugter og ikke af nogen anden Aarsag, end fordi han derved vil forbedre os. Johannes, Nu vil jeg heller aldrig mere gjøre nogen Uret, endogsaa om slet intet Menneske seer derpaa. Hæderlig: Gud styrke og opholde dig i dette Forsæt, min kjere Søn, – Nu vare de komne hjem og gik ind. - Gid alle vore unge Læsere vilde fatte det samme Forsæt, som denne lille Johannes