Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1838-05-18
Jfølge det særegne i Landsbypræstens Stilling, er han baade Embedsmand og Landmand, og naar han skal indtræde i Stænderforsamlingen kan der altsaa være Spørgsmaal om, i hvilken af de nævnte Egenskaber dette skal være. Jfølge Aanden af de om Stændervæsenet udgangne Anordninger har Kongen ene ønsket at danne et af Folket valgt Folkeraad i Modsætning til det af ham selv valgte Raad af Embedsmænd, og følgelig kan der aldeles ikke være Tale om at kalde Embedsmænd som saadanne til Raadet; men da derhos hverken Kongens eller Embedsmændenes velforstaaede Jnteresser nogensinde kunne komme i Strid med hverandre, var det en Selvfølge, at Embedsmændene heller ikke burde udelukkes af Raadet, naar de forøvrigt havde de ved Lovene bestemte Egenskaber, og bleve valgte af Folket. Denne Regel gjælder med meget faa Undtagelser for alle Embedsmændene, navnligen og for Præsterne, og nogen Undtagelse i deres Disfaveur er ikke skeet, hvorfor man heller ikke nu agter at vindicere dem en fraskaaren Ret, men meget mere at erhverve dem en nye fortrinlig, ved nemlig at paastaae, at de skulde være valgbare, som Landmænd eller som Besiddere af Landeiendomme. Til Hjemmel for denne Paastand har man søgt at drage en Analogie mellem Fæstebønderne, der ere valgbare, og Præsterne som Beneficiarier, men der existerer virkeligt ikke noget egentligt analogt Forhold mellem Landsbypræster og Fæstebønder. De Sidstnævntes vigtigste og eneste Beskjæftigelse er nemlig Agerbruget, og derfor er deres Jnteresser ene knyttet hertil, medens derimod Præstens Hovedbeskjæftigelse og egentlige Kald er hans geistlige Embede, og hans Agerbrug kun en Biting. At Omstændighederne heri maaskee have gjort en Forandring, saa at Præsten, for at sikkre sig sit ordentlige Udkomme, maa ansee sit Agerbrug for noget mere end en Biting, kan ikke forandre hans Forhold, thi egentlig Landmand kan eller bør Præsten ingensinde blive. Den fra Fæstebonden hentede Analogie kan saaledes formeentlig ikke her komme i Betragtning. Som et væsentligt Gode ved det ommeldte Forslag har man anført, at en stor Deel Jntelligents derved blev valgbar, og at Præsternes Valgbarhed ogsaa fornemmelig maatte komme Bondestanden til Gode, da Præsterne bedst kjende dens Mangler, og derfor bedst er egnet til at være dens Forsvar. Hvad den første Deel af denne Grund angaaer, da indrømmer jeg fuldelig dens Rigtighed, men formener dog, at Stænderne neppe bør ved, om jeg saa maa sige, at indsmugle Landsbypræsterne i Stænderforsamlingerne søge at erhverve Jntelligentsen en Seir, den paa mangfoldige andre Maader maa kunne tilkjæmpe sig. Deele nemlig Stænderne den almindelige Mening om at altfor materielle Hensyn er taget ved Bestemmelsen af Betingelserne for Valgretten og Valgbarheden, da lad dem frit udsige deres Anskuelser i saa Maade, samt andrage paa en Forandring af Lovgivningen og hele Landet vil sikkert samstemme med dem, og derved give deres Andragende en Kraft, som stedse maa mangle det nærværende alene af den Grund, fordi det i det mindste synes at være maskeret. Jntelligentsens Forsvarere synes desuden her at ville gaae bagvendt, thi medens de for at erhverve saamegen Jntelligents som muligt for Stænderne ville have tillagt Landsbypræsten Valgbarhed, have de ikke med et eneste Ord omtalt Kjøbstædpræsterne. De fleste af disse have og Embedsboliger og flere af dem endog Avling, og man indrømmer dog sikkert Forfatteren af Afhandlingen i 7de Bind af Maanedsskrift for Litteratur, om Geistlighedens nærværende Vilkaar, Ret naar han vil, at Kjøbstæderne erholde de kundskabsrigeste, meest dannede og veltalende Præster. Vil man nu vindiære Valgbarheden, for Landsbyepræsterne, da formener jeg og, at man burde udvide Forslaget til at gjælde for de Kjøbstædpræster, der have Embedsboelig, og overhovedet til at gjælde for alle dem, der have Embeds boelig af en vis Størrelse, saasom Professorerne i Kjøbenhavn, og Rectorerne ved de lærde Skoler; thi det samme som lader sig anføre for Landsbye præstens Valgbarhed, lader sig og anføre for de andre Embedsmænd, der have Embedsboelig, og man handlede da unægtelig meere conseqvent Naar man paastaaer, at det, at Landsbypræsterne fremfor de øvrige Statsborgere bleve tillagte Valgbarhed, nødvendigviis maatte være til Gavn for Bondestanden, da er man sikkert fremkommen med en Paastand, der høiligen trænger til Beviis. Jeg deeler vel ingenlunde Proprietair Hansens Mening om at en saadan Valgbarhed vil virke skadelig for Bonden, men jeg troer dog, at det ofte vilde hænde at Præstens og Bondens Jnteresser ville komme i Strid med hverandre, og i denne Mening er jeg saa meget mere bleven bestyrket ved i den ovennævnte af mig citerede Afhandling i Maanedsskrift for Litteratur at see, at Forfatteren vil, at de engang for bestandig oprettede Tiendeforeninger skulle underkastes Forandring i Faveur af Tiendetagere. At Præsterne og andre Tiendetagerne ved enkelte Tiendeforeninger ere blevne forurettede, er vel muligt, men nu efter meget lang Tids Forløb at ville gjøre Forandring heri, vilde sikkert være aabenbar Uret og Skade for de nuværende Tiende ydere, der, netop fordi deres Eiendomme ere ringere. beskattede end Andres, have maattet betale disse langt dyrere. Her har jeg kun navngivet et Exempel paa at Præstens og Bondens Jnteresser ere i aabenbar Strid, flere kunde endnu tilføies, dersom jeg ansaae det for nødvendigt, men da enhver selv letteligen kan tænke sig dem, undlader jeg det, og vil derimod gaae over til at omtale den Nytte, man venter Præsten vil yde Bonden i Stænderforsamlingen. Hos den med Landvæsenet ukyndige er det 1 ikke sjeldent at træffe den Mening rodfæstet, at til at være en kyndig Landmand udfordres der kun nogen Erfaring, men i og for sig kun faa Kundskaber, og da nu Erfaring, maa kunne erhverves, ansee de enhver Landsbypræst, der i nogle Aar har drevet sin Avling, for en kyndig Landmand. At nogle Præster vel kunne fortjene dette Prædicat indrømmer jeg gjerne, men jeg tænker da og man vil indrømme, at det ingenlunde er Tilfældet med alle, ja end ikke med de fleste Præster, thi det er jo dog en bekjendt Sag, at flere Præster ingen finde give sig af med deres Avling, og at end Flere dyrke deres Jord efter Anviisning af Een af deres kyndigere Sognefolk, og hvad Gavn skulle nu vel saadanne Præster kunne yde Bonden i Stænderforsamlingen, Men selv om man antog at alle Præsterne vare udmærkede Landmænd, troer man da for Alvor at et godt velordnet Landbrug kan fremkaldes ved positive Lovbud, eller mener man, at Bonden i vor tarvelige Stændertidende vil søge Underretning om hvorledes han skal behandle sit Agerbrug, Dog det er maaskee aldeles ikke om det egentlige Agerbrug, der skal holdes Taler i Stænderforsamlingerne, Præsterne skulle maaskee ene paatale de Byrder der paa hvile Bondestanden fremfor de andre Statsborgere, Vil man imidlertid anføre dette for Præsternes Komme i Stænderforsamlingerne, da bevise man dog først, at Bondestanden virkelig endnu er langt mere beskattet og undertrykket end de andre Statsborgere, og at dette er passeret upaatalt, men man maa da tilintetgjøre, eller bevise, at det er i høi Grad Jntet, alt det, der ved den sidste Stænderforsamling er bleven sagt om almindelig Værnepligt, om det Urigtige i Mængden og den uligelige Fordeling af de Bonden paalagte Naturalpræstationer; og det maa bevises, at hverken nogen af de større Jordegodseiere eller de mindre Landeiendomsbesiddere have talt til Bondens Tarv. Naar forøvrigt Pastor Giessing i sine bemærkninger i Følgebladet til Ne 44 af Lollands=Falsters Stiftstidende ligesom synes at yttre Utilfredshed med de af Bondestandens Midte valgte Repræsentanters Virken, da afgiver dette, om Klagen er rigtig, aldeles intet Beviis for enten Nødvendigheden eller Retmæssigheden af at Præsterne blive valgbare, thi foruden at Valget muligen kan have været mindre heldigt denne Gang, saa er det jo og fast en Umulighed at dømme om den enkelte RepræsentantsDygtighed, saalænge Stændernes hele Virken er saa skjult som hidtil.