Adresseavis for Børn, 1782-01-16
Avis. Ant. Du græder Roger, O, det er nu ikke Tid at græde. Nu trænge vi ikke til nogen Ting meer, end til Mod og en hastig Beslutning. Sæt dig ikke længer imod mit Raad. Bie vi et Par Minuter endnu, saa vil det for altid være for silde. Gjør derfor snart Valget, min Ven, enten spring med mig i Søen, og lad mig svømme med dig til Skibet, eller jeg styrter mig for dine Øyne ned fra Klippen i Afgrunden paa den anden Side, for at gjøre Ende paa mit ulykke lige Liv, og ikke vide, at du lider. Roger kastede sig forskrækket ned for hans Fødder, og vilde nok engang gjøre ham Forestillinger; men Antonio saae med det venligste Øyekast ned til ham, løftede ham op, slyngede sin Arm om ham, løb med ham i fulde Spring til Kanten af Bjerget, og styrtede sig trøstig ned i de skummende Bølger tilligemed ham. De gik ved den Leylighed begge til Bunds; men det varede ikke længe, førend Antonio kom op igien paa Vandets Overflade, og havde sin Ven med sig, hvilken han ved Nedspringet havde besvoret at holde fast ved ham i hans Bælte. Antonio samlede nu alle sine Kræfter sammen, og arbeydede med utrolig Styrke i Svømmingen, for at komme hen til Skibet. Til Lykke havde man fra Skibet af seet, at de vare sprungne ned, men uden at kunne vide, hvad det skulde betyde. Disse to Venners Flugt blev heller ikke skjult for dem, der skulde have Opsigt med Fangerne. De sprang i en Hast i en Baad, for igjen at indhente de to Flygtende. Antonio merkede Faren, og fordoblede sin Bestræbelse, at undgaae den. Røger havde ogsaa seet sig tilbage, og da han gandske tvivlede om Muligheden at undgaae Eftersætterne; saa raadde han til sin Ven: Rædde dig nu selv, min søde Ven, jeg er dig kun til en Byrde, og til Besværlighed i dit Arbeyde. J det han sagde disse Ord, slap han Bæltet, og sank ned imod Havets Bund. Antonio satte ned efter ham, og var saa lykkelig at faae grebet fat paa ham, da han var færdig at tabe Aanden; og de bleve begge To ved den Leylighed en Tidlang usynlige. for Børn. De i Baaden, som satte efter dem, holdte derover stille, og vare uvisse om, hvor begge Svømmerne vare afblevne. Jmidlertid havde man nu og sat en Baad ud fra Skibet, og roede henimod dem. En kort Tid derefter kom Antonio op paa Bølgerne igjen med sit kiere Bytte, og de, som vare afsendte, for at rædde dem, skyndte sig nu desto meer, at komme til dem. Men nu vare Antonios Kræfter næsten gandske udtømmede. Han hørde, at man raabde til ham fra Baaden, fattede endnu engang Mod, kæmpede af al sin Magt, men blev paa ny saa udmattet, at han just var paa Veye at gaae under og synke, da Baaden i det samme kom saa nær, at Folkene derudi fik grebet ham og hans Ven, og derved forhindrede deres Undergang. Man bragde dem nu begge To om Bord paa Skibet – Roger som en der allerede var død, og Antonio som en der var nær ved at døe, og som der netop kun var saa meget Liv i, at han kunde raabe: Hielper min Ven, jeg døer Ved disse Ord faldt han gandske afmægtig ned, og gav intet Livstegn fra sig Man forsømde dog ikke at komme dem begge til Hielp ved alle de Midlers Anvendelse, som man vidste. Roger kom først til Live igien; men hvor stor var hans Skræk, da han saae den, der havde frelst hans Liv, at ligge død for hans Fødder. Han kastede sig ned paa sin Vens døde Legeme, og opfyldte Luften med Jammerskrig. Himmelen forbarmede sig endelig over hans Jammer, og der begyndte at vise sig nogle Tegn til en ny Levekraft hos hans ædle hendaanede Ven, som med saa var og sjelden Ædelmodighed havde opofret sig for sin Ven. Antonio trakde et Suk, og Roger gav derover et høyt Glædeskrig. Man fordoblede nu sin Bestræbelse, at faae ham til Live igjen, med Gnidning og Opvarmelse, indtil man fik bragt det saa vidt, at han omsider atter aabnede sine matte Øyne. Den første han saae efter, var Roger, og da han fik ham at see, syndes han strax at blive stærkere, og kom snart derfter fuldkommen til Live igien. De Avis. De laae nu begge og holdt hverandre fast i Favnen, og den ene græd Glædestaarer paa den andens Ansigt. Deres dydige Venskab opvalde den største Ærbødighed endog hos de haardeste Matroser, Man kappedes om at være dem til Tjeneste, og inden en kort Tid vare de begge To fuldkommen friske igien.