Viborger Samler, 1841-05-18
Ved Maiselskabets Forsamling i Onsdags vedtoges det til den forestaaende Fest som Æresmedlemmer at indbyde Etatsraad Hvidt, samt Professorerne Clausen og Schouw. "Dagen" siger i den Anledning, at ligesom disse Mænd, naar de ville blive conseqvente, neppe kunde modtage denne Jndbydelse, saaledes vente vi ogsaa, at de øvrige af de 13 Jndbydere ikke ville indfinde sig ved Festen, der uden disse sine ældre Prydelser og savnende alle Notabiliter vil komme en nivenn med Læseforeningen og Trykkefrihedsselskabet i politisk Betydning, og saaledes udarte til en radical Rangle uden al Gjenklang og Jndflydelse hos Folket. Prof. Clausens Foredrag ved formeldte Forsamling, optage vi her efter "Berl. Tid. Professor Clausen udtalte sig nærmere om den, i den indsendte Skrivelse kortelig antydede Grund, af hvilken han for sit Vedkommende havde bestemt sig til, ikke iaar at deeltage i Festen. Han støttede denne Grund til Stænderforhandlingerne, saaledes som de ligge for Alles Øine. Han erindrede om det af Bankdirecteur Bang i Roeskilde fremlagte og i Viborg i det Væsentlige optagne, Andragende om en Udvikling af Provindsialstændernes Jnstitution, – om hvad der i dette Andragende var bleven yttret og havde fundet fuld og dyb Gjenklang i den nedsatte Committee, om en "Hensygnen, af Jnstitutionen, dersom en yderligere Udvikling udeblev, om den Følelse af hvagelighed og Tomhed, der vilde være Savnets uudeblivelige Følge, og vilde bane Vei for lidenskabelige og uheldbringende Bevægelser, – om begge Forsamlingers hertil knyttede Petition, hvor de yttre det som Overbeviisning, erhvervet og prevet ved egen Erfaring, at en videre Udvikling af Jnstitutionen maa ansees fornøden naar den for Tiden skal fyldestgjøre det danske Folks Trang til en hensigtsmæssig Udvikling af det offentlige Liv. Han erindrede og forskjellige andre Petitioner, indgivne enten med Eensstemmighed eller med en til Eensstemmighed sig nærmende Majoritet, om Forelæggelse af et tvaarigt Kinantsbudet, om Ophævelse af de trykkende Jndskrænkninger af vor Presse, navnlig af Forbudet imod politiske Nyheders og Efterretningers Meddelelse i uprivilegerede Blade, om Anvendelse af Postvæsenet efter dets Bestemmelse til den friest mulige Forsendelse af Journaler og Tidender, – og mindede om disse Andragenders store Vigtighed, fornemmelig og saa den Henseende, at de vilde tjene til at stille den saa ofte paaberaabte Sætning om Tilstrækkeligheden af moralske Garantier for randgivende Stænders Virksomhed paa en praktisk Prøve. Saalænge nu som intet glædeligt Tegn var givet til, at Regjeringen var findet at gaae ind paa disse Andragender, og at den aftraadte Stænderforsamling vilde havet opmuntrende Vidnesbyrd om sin Virksomheds Frugt at overlevere til den næstkommende, saalænge som den almindelige Forventning i den foranførte Henseende var spændt og urolig: forekom det ham, at en festlig Stemning til Dagens Festligholdelse ikke lettelig kunde antages at være tilstede, men at alvorlig Stilhed paa Festens Dag vilde være det naturligste, det meest talende og betydningsfulde Udtryaf Folkets Spmpathi med Stænderne. – Naar herimod blev yttret fra den anden Side, at det heller ikke var Meningen at feire Festen som Glædesfest, men at benytte den som Leilighed til at tolke Ønsker, Begjeringer og Bekymringer paa indtrængende Maade, da maatte Taleren betvivle, at denne Anvendelse af Festen, gjort til Hovedsag, var vel beregnet Thi saa naturligt som det var, at ogsaa Ønsker og Begjeringer trængte sig frem ved en saadan Borgerfest, saavist maatte dog en Grundstemning medbringes af Glæde og Freidighed, dersom Festen ikke skulde blive en Unatur. Han gav Forsamlingen at betænke, om det alvorlige, det vægtfulde Ord naturligen hører hen til et Sted, hvor saamange Jncitamenter virke til at overspænde den allerede spændte Stemning og at drive Ordet videre frem end det har været betænkt, og videre end det kan ønskes for Sagens Skyld, som man derved vil have fremmet; og jo mere man fra den anden Side pleier at være villig til at skrive Ordets Diervhed og Kjekhed paa hine Jncitamenters Regning, og derfor at tillægge det ved saadan Leilighed udtalte Ord ringe Vægt og Betydning, desto mere maatte han ansee det som en Misregning, naar man vil have det fra Festsalen og Festbordet udgaaende Ord betragtet som Hovedmiddel til politiske Øiemeds Opnaaelse. "Rand. Av. Correspondent undseer sig ikke for at sammenligne Hr. C. Plougs ansvarlige Redaction af Fædrelandet med Torfarens" tidligere ansvarhavende Redact.