Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-02-07
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Femtende Aargang. No. 11. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 7 Februari 1818. Om Skatter og deres Natur. (Fortsat, see forr. No.) Det er ikke Skatternes forholdsmæssige Forhøielse. der kan standse Vindskibeligheden; men deres uforholdsmæssige Fordeling. Selv i det Tilfælde, at den Vindskibelige maa betale mere end den Efterladne, fordi hiin forbedrer sine Jorder og forøger Jndtægten deraf, vil han dog altid i denne sin Fremgang i Velstand finde sin Løn, og staae, naar den Anden nødvendigen maa gaae under. Forfatteren af disse Betragtninger eier ikke en eneste Tønde Land, og staaer ikke i fjerneste Henseende i Forbindelse med nogen Landmand. Han kan altsaa ikke mistænkes for Partiskhed eller Egennytte; men som Fædrenelandets Sag har ogsaa Landboens interesseret ham, og han har ikke i Selskab med rige Godseiere, men hos simple Bønder, practisk søgt at oplyse sig denne Sag angaaende. Jkke utidig Klagesyge, ikke Lyst til at dadle, leder her hans Pen. Hans Fædrenelands Held er ham alt for dyrebart, til at han ved en eneste mørk Tanke, uden grundet Anledning, skulde, efter saa haarde Trængsler, vi have lidt, ville nedslaae det Mod, der er og saa nødvendigt, naar Alting skal komme i sin forrige Orden igjen. Men det er hellig Pligt mod Fædrenelandet, at tale, med frimodig Beskedenhed og efter bedste Overbeviisning, om et Anliggende, som det Heles Vel saa meget beroer paa. Jntet er naturligere, end at Jordbrugeren, under enhver Krig maa komme meest til at føle dens Virkninger; man behøver kun at kaste et Blik paa Tydskland, for endnu at opdage de meest levende Spor deraf. Men den danske Landmand har maaskee været den eneste i Europa, der i sex Krigsaar hos os har følet mindst til Krigen. Vist nok kunde han ikke røgte sin Avling saaledes som i Fredstider, vist nok medgik meget af hans Tid til Konge- og militaire Reiser, Kystmilitsfarter, Veiarbeide o. s. v., hvorved Jordens Cultur blev tilsidesat; men hvad vare disse Lidelser mod dem, Landmanden i de øvrige krigførende Lande af Europa havde at kjæmpe imod, Ødelæggelser af Fienders og Venners Haand, Jndqvartering nu af disse og nu af hine; Contributioner, inddrevne ved militair Execution, – alt dette var Plager, som den danske Landmand kun sjeldent og i saare ringe Grad kjendte til. Høstede han mindre af sin Jord, saa lod han sig dette Mindre ogsaa betale efter Coursen, og lad nu end den i de Dag saa ofte lydeligen førte Klage over den paa Landet overhaandtagne Overdaadighed have været noget overdreven, ganske ugrundet har den neppe været, da Landmanden, næsten ikke kunde andet end staae sig godt, eftersom han kun svarede sine Skatter i D. C. og lod sig sine Producter betale i Sølv. Den tiltagende Lediggang blandt Tienestefolkene, og deres Maade, at opskrue Daglønnen efter Coursen og derover, som de kyndigste Landmænd føre grundet Anke over, vidner om, at den er gaaet en Periode foran denne, som ikke kan være frembragt uden ved en uforholdsmæssig Vinding af Jordproductionen. Landmanden kunde ikke have vænnet sine Folk til en saadan Lønning, dersom hans Jndtægter ikke havde tilladt ham det.