Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-08-29
Blandede Efterretninger. J engelske Blade læstes nyligen et foregiven Brev fra Ludvig XVIII, hvori man lader Kongen sige, at de allierede Armeers Opførsel snart vil tvinge hans Folk til at bevæbne sig paa samme Maade som skeet er i Spanien; at han, hvis han ikke kan lindre dets Skjebne, vil anholde hos Kongen af Spanien om et Fristed; at de, som behandle hans Folk som Fiender, og saa maatte gjerne gjøre en Ende paa hans Frihed. J Anledning af dette Brev, siger Udgiv. af Lübeck. Anzeiger iblandt Andet: Ægtheden af dette Brev drages i Tvivl, men imidlertid bevise dog de Ord, man lægger Kongen i Munden, hvad Nogle tænke i Frankrig. Det gjærer overordentligen i Gemytterne paa hiin Side Ardennerne og Jura. Endskiønt deres Sindelafor eller imod Bonaparte er deelt i to Partier, der med rasende Had forfølge hinanden, saa forenes dog begge ved den krænkede Følelse, der endnu bestandigen ugjerne vil tilstaae, at man denne Gang er den overvundne Deel, ved de Contributioner og Reqvisitioner, man nu maa bære, medens man i 20 Aar følesløst har paalagt det halve Europa samme, og især ved det Mismod, som den mulige Jndskrænkning af det franske Gebet til snævrere Grændser, og ældre Provindsers Fraskillelse maa opvække hos en Nation, der i Aarhundreder kun var vant til at forstørre sig, og ikke, som de Tydske, bestaar af en Mænge uafhængige, vel endog hinanden undertiden havende Stater, men som udgjør et af samme Love, samme Sæder behersket og samme Drivehjul i Bevægelse sat Heelt, hvoraf den ene Deel ikke kan være ligegyldig ved den Andens Skjebne. Men lader os være billige. Dette Mismod fortjener ikke blot ei at lastes, men endog at æres, og hvad vi vilde ansee for Roesværdigt hos hver anden Nation, bør vi ingenlunde, ledede af Livenskaber, tilregne de Franske som en Forbrydelse. Skraalerne mod dette Folk, der, hvor mange Synder det end har begaaet, ikke ophører at være ulykkeligt, ere for mange. Jstedet for at være deres Ecchs gjør man bedre i at dømme selv.Men dette bør ingenlunde forstyrre de Allierede i Udførelsen af deres Planer. Naar det Hele udkræver de meest indgribende Forholdsregler, saa kan den Nations Smerte, der skal bringe Offre, ikke komme i videre Betragtning, end at man tager det, man er nødt til at skille den ved, med Skaansel. Jndrømmes den mere; lader man Frankrig blive i sin hele uærværende Storhed, og de hundrede tusindes Blod er flydt forgjeves, saa tænker det sig at Europas Rolighed kan komme atter i Fare, og Regjeringernes Ære haanes paa ny. J have ikke mere Bonaparte, men J have ogsaa da et Folk med hidsigt Blod at bekjæmpe. - Frankrig, siger man, maa blive en mægtig Stat. Det forstaaer sig, og vi vilde ikke, som mange Forblindede, udslette det af den europæiske Politik. Det har, om end af egne nyttige Bevæggrunde, fra Tid til Tid, styret ved sin Mag stor Uret, som Europa, uden dets Mellemkomst havde været prisgivet for. Men lader det kun ikke blive overmægtigt, og binder eder kun ei af utidig Kierlighed selv en Svøbe, der ikke altid svinges saa forgjeves, som Bonaparte svingede den mod Rusland. Netop fordi Frankrig ved sin Beliggenhed i Hjertet af Europa og ved to Have, ved sin Runding, sin Eenhed, sine naturlige Grændsevolde (Pyrenæerne, Ardennerne, Jura, Alperno), ved sine Beboeres Character, har Fordele, som andre Magter paa det faste Land mangle, saa maa det ogsaa, naar Jdeen om politisk Ligevægt ikke skal være Hjernespind, ogsaa have mindre Land og færre Mennesker end de. - De høje Allieredes Visdom og Erfaring, der ikke lade sig blænde, styrker de Tydske i deres Tro, at Freden vil yde den hvad de ikke kunne undvære, uden uophørligen at svæve i Fare.