Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-10-30
Efter et Aars Forløb læste man om Tilstanden i Belgien følgende: Kong Wilhelms Regjering veed efterhaanden at bortrydde de Hindringer, der have modsat sig Dannelsen af de 1, nederlandske Provindser og Storhertugdømmet Luxemburg, til et paa en eensattet Maade indrettet, og forfatningsmæssigen sammenhængende Kongerige. Den dybe Rift, som Frankrigs voldsomme Herredømme, havde gjort i alle nederlandske offentlige og private Forhold, den længere Forening, de med de Franske i Sæder og Sprog beslægtede Belgier havde havt med Frankrig, den kortere Forbindelse, der havde været med de med dem contrasterende Hollændere, mange Minder om gamle Former, men isærdeleshed de sydlige og nordlige Provindsers Religions forskjellighed, den Kløft, som stræng Katholicime og Protestantisme gjorde imellem Befolkningens 2de Halvdele, alt dette medførte, at Mægling, Forsoning, Forbindelse ikke var nogen let Opgave for den indre Statskunst. Hældigvis kom Paven selv her til Hjelp. Pius den 7de lod den 1 Maj et Breve udstædes til Biskoppen af Gent, den hæftige Greve Moriz af Broglio, der stod i Spidsen for de geistlige Jvrere imod Regjeringen, takkede ham for hans Lykønskning til Pavens Atterbestigelse af den romerske Stol, erklærede, at han vilde sende til Kongen af Nederlandene en Legat i Hensyn til de i Belgien værende kirkelige Stridigheders Jevnelse, og indbød Biskoppen til med sine Colleger, hvis Nidkierhed han ikke miskjendte, at henvende sig ligeledes til Kongen, for igjen fuldkomment at tilvejebringe kirkelig Samdrægtighed. Dette den hellige Faders forsonende Skridt havde den Følge, at de belgiske Biskopper; Moritz af Broglio, Biskop af Gent, Frants Joseph Baron Hirn, Biskop af Dornik, og Christ. Fr. Pisani de la Gande, Biskop af Namur, i et Brev til Kongen forsikrede ham om deres troeste Hengivenhed, yttrede det oprigtige Ønske at fremme Ro og Enighed imellem Hs. Majts. Undersaatter af alle Religionsbekjendelser, og tilføiede den Bøn, at det maatte behage Kongen at antage de Forsonings-Midler, Hs. Pavel. Hellighed havde foreslaaet, hvilke de af ganske Hjerte vare stemte for. Da nu i Kongerigets sydlige Provindser Geistligheden har den største Jndflydelse og i visse Maader leder Folkets Stemning, ophørte Modstanden imod den nye af Kong Wilhelm d. 1ste givne Forfatning. Alle Stænderne i de sydlige Provindser, undtagen de Lüttichske, vare i Juli forsamlede, og Constitutionen, som Aaret forud var forkastet af to tredie Dele af de belgiske Notabler, blev nu uden Vanskelighed besværget. Selv i Østflandern, hvor forhen den meest afgjorte Modstand mod samme havde fundet Sted, erklærede nu kun fire af Stændernes 82 Medlemmer sig imod samme. - Nu paafulgte Beraadslagninger over Budgettet, - Kongens Tiltrædelse til den hellige Alliance – Kronprindsens Formæling med den russiske Keisers Søster - Souverainens og Kronprindsens oftere Ophold iblandt Belgierne etc(Pol. Journ. 1816. Sept. S. 798 o. s.)(Fortsættes.) Om Dialecters Anvendelse. (Fragment.) ingen vil indsee, hvor rig en Malm, der er at hente i den uudtømmelige Grube, de særskilte Landskabers Mundarter, eller Ingen har Mod til heri at trodse Fordommene." Saa yttrer sig den svenske Lærde Hr. Joh. Er. Rydqvist i et Skrift om forrige Tiders æsthetiske Literatur i Sammenligning med Nutidens. *) Dette interessante Skrift er recens, i det nyelig udkomne 10de Hefte af Maanedsskrift for Literatur, og Recensenten tilføjer herved følgende. Ogsaa hos Os ere vor Almues Tungemaal, og Dialecternes Sprog skat, utilbørligen og i høi Grad forsømte. De vente ikke blot paa en Ordsamler, men paa en dansk (ikke blot islandsk Grammatiker, og det maa vække den høieste Forundring at erfare, hvilket Bibliothek af danske Grammatiker vi allerede besidde, uden at en eneste af alle disse Sproglærere, have kjendt noget til det danske Almuesprog, eller som det synes, vidst noget af, at en dansk Bonde i mangen et Tilfælde taler mere sprogrigtigt, end den fine Verden i Hovedstaden, eller en Professor, der skriver over Sproget. Dette er dog ikke meget mere forunderligt, end at man i det 18de og 19de Aarhundrede har skrevet den ene danske Sproglære efter den anden, uden maaskee at have læst en eneste dansk Bog fra det 16de – hvilket hørte 5) Framforna Dagars vittra Protter, i Jemførelse med Samtidens, en Tafla i tvenne Afdelningar; af Joh. C. Rydqvist, Skrift som vunnit Heders Accesse i Svenske Academien 4. Stokholm 188. 8 med til den løserlige Jndbildning, at det var Granmatikeren, der paa en Maade skulde gjøre Spe get, eller have en lovgivende Magt over samme og at en dansk Grammatik i al Fald kunde abstraheres af nogle faa, saakaldte classiske Forfatte fra den nyeste Tid. - Om Dialecternes Anvendelse var meget at sige – som her ei er Ste til. At i det mindste een, den jydske, endog til lader en selvstændig udviklet Brug i alvorlig risk Poeste, har Hr. Steen Blicher viist i sine træffelige, ægte nationale jydske Romanzer.