Berlingske Tidende, 1829-03-13
Den 23de Februar. Marquis Londonderi overrakte idag i Overhuset en Petition til Gunst for Katholikerne, og bemærkede, i sit eget Navn, at intet har skadet Katholikerne meere end den katholske Forening. Hertugen af Clarence reiste sig derpaa for at give sin Mening i denne Sag tilkjende, omendskjøndt han vel indsaae, at dette ikke ganske var i sin Orden. Det er blevet sagt, at Ministrene nu ere enige med Hensyn til dette vigtige Spørgsmaal. Gud give, at de havde været saa i 1825, og havde de været enige i 1804, da vilde det have været til Englands og Jrlands store Baade. Siden den Tid har hans Overbeviisning uforanderligen været for hvad man urigtigen har kaldet katholsk Concession, thi det er i Grunden ikke andet end en Act for at raade Bod paa Katholikernes nuværende undertrykte Tilstand. J 46 Aar har han siddet i dette Huus, og, Gud været lovet, endnu har han aldrig behøvet at skamme sig over sin Stemme; men ikke har han nogensinde givet den med saa sand Fornøielse, som han vil give den til det Forslag, som den ædle Hertug i Spidsen for Regjeringen nu vil gjøre. De han engang har reist sig, vil han ikke undlade at sige, forbeholdende sig ved en anden Leilighed yderligere at udvikle sin Anskuelse, at han vil understøtte Ministrene, saaledes som de fortjene det, imod et saa uretfærdigt, ja han tør sige, nederdrægtigt Angreb. Jkke England alene men hele Europa vilde høste Fordeel af det brittiske Cabinets Enighed. I den eneste Samtale, som han har havt med den ædle Lord paa Uldsækken angaaende Nedlæggelsen af sin forrige Post (som Storadmiral), havde han sagt ham, at han aldrig vil tage Deel i nogen FactionsModstand imod Ministeriet, og naarsomhelst Regjeringen mødte Modstand ansaae han det for sin Pligt, at understøttede den, thi skjøndt han ønskede at være i activ Tjeneste, skulde han dog aldrig forene sig med Regjeringens Modstandere. Nu haabede han derimod at hele Landet lige til den sidste Mand vilde staae den ædle Hertug bi. Da han har været opdraget til Kriger (professionaly) havde han havt Leilighed til at lære Katholikerne at kjende, og han vilde være det utaknemligste Menneske af Verden, hvis han nogensinde havde glemt det Venskab, som de have viist ham. H. K. H. opregnede forskjællige Leiligheder, ved hvilke Katholikerne havde beviist deres Tapperhed og Loyalitet, og angav derefter Grundene, som hidtil havde afholdt ham fra at yttre sin sande Anskuelse af Sagen. Omendskjøndt han i 20 Aar har været gunstigt stemt for Emancipationen, har han dog aldrig offentlig vedkjendt sig sin Mening, fordi aldrig før nu Spørgsmaalet var bragt fra Regieringens Side paa Bane, og fordi han var overbeviist om, at naar han havde understøttet det i Modsigelse med Regjeringen vilde han, istedetfor at fremme, forhindre en Concession, som han længe har troet tilsidst maatte skee, men som han ogsaa ha troet alene kunde skee med Sikkerhed og Held, naar den blev foranlediget af Kronens Raadgivere. Slutteligen bad H. K. H. de høiærværdige Prælater i Særdeleshed at erindre, at de vare Fredens Tjenere, og som saadanne haabede han, at de alvorligen, besindigen og uden nogen Blanding af Fordom eller bitter Følelse i ville betænke, i hvad Tilstand Landet nu befandt sig, og hvad Følgen maatte blive, ifald denne skulde vedvare. Hertugen af Cumberland sagde derpaa, at han havde anseet det for Pligt, at udvilsin Anskuelse af Sagen, og at han med Forundring havde hørt, at urene Bevæggrunde blive tillagt dem, som ere imod Emancipa tionen. J sin Bevidsthed om stedse at have handlet aabent og efter sin Overbeviisning, kunde han ikke tie stille til, naar hans Opførsel blev betegnet med Navnet oprørisk eller nederdrægtig (factions or infamous). Hertugen af Susses reiste sig ikke for at forlænge Debatten, men troede at skylde det sin ædle Broder (Clarence), at sige, at hans ædle Frænde (Cumberland, havde taget sin høie Broders bemærkninger i en Betydning, som denne ingenlunde vilde have dem tillagt. Han vilde ikke have dem anvendt paa nogen enkelt Person, men følende, at dette i var en Sag, hvor det var vigtigt, at Folket ikke blev misledet, havde han dadlet deres Opførsel, som søgte at opirre Folket ved at udsprede falske beskyldninger mod dem, som vare overbeviste i om, at den katholske Qvæstions Afgjørelse var nødvendig til Landets Fred og Held. Dersom hans ædle Frænde anvendte disse i bemærkninger paa sig, da var det efter eget Godtbefindende, og alt hvad han kunde sige var, at hans ædle Broder ikke havde i villet sige sin nærmeste Frænde noget fornærmeligt. Dette bekræftede Hertugen af Clarende selv, og meente, at hans Broder (Cumberland, havde levet saalænge i Udlandet at han havde i glemt Friheden i Debatterne hjemme. Lord Edon lod sig og at under denne Debatte høre, og bekræftede den Anskuelse, som han tidligere havde vedkjendt sig og udviklet. Derpaa blev Rapporten over Billen med Lord Redersdales Amendement hørt.