Viborger Samler, 1847-01-04
Stænderforsamlingen i Viborg. J den i det 40de Møde foretagne foreløbige Behandling af Sagen ang. en Pensionsanordning for afgaaede kongelige Embedsmænd samt deres Enker og Børn toge Biskop Tage=Mul ter og Provst Møller sig med megen Varme af Præsternes Sag, saaledes at den sidstnævnte Deputeredes Foredrag endog foranledigede den kgl. Commissarius til den Betragtning, at han havde underkastet Regjeringens Foranstaltninger i denne Retning en vel stærk Kritik. Biskop T. Müller troede ikke at turde tilraade den Forholdsregel, som han oftere havde hørt omtale som hensigtsmæssig, at ogsaa andre kongelige Embedsmænd kunde faae en ung Mand adjungeret i en Række af Aar, saalænge de ikke selv vare aldeles kraftesløse, skjøndt de ikke formaaede at bære Embedets hele Byrde, samt at der kunde paalægges andre Embedsmænd, ligesom Præsterne, at svare Pension til deres Formænds Enker, ved hvilke Forholdsregler Pensionsbyrden for Staten blev formindsket, saa at der vilde være mindre Hindring for Geistligheden i ogsaa at faae Adgang til Pension: - han troede ikke at turde tilraade Sligt, for at han ikke skulde synes, til Gunst for Geistligheden at ville forulempe nogen anden Stand i Staten. Han omtaler fremdeles det Mislige i (ligesom Comiteen havde stærkt fremhævet dette, at en Præst, der aldeles har tabt sin Aandskraft, kan faae en Capellan paa eget An- og Tilsvar, – saa vigtigt og nyttigt for begge Parter det paa den anden Side er, at en Præst med tilstrækkelig Brug af sin Aandskraft, men med legemlig Svagelighed, kan holde en Capellan som sin Medbjælper, der skal modtage hans Raad og Veiledning og saaledes tillige uddanner sig selv for sin fremtidige Embedsførelse. Fremdeles gjorde Biskoppen opmærksom paa det Mislige i at vurdere for høit den Deel af Præsternes Jndtægter, som bestaaer i Udbyttet af Avlingen. J Almindelighed kan Præsten langtfra ikke bringe det ud af sin Avling, som Landmanden er professo. De Præster, som med særdeles Talent for Landoekonomien formaae at drive deres Avling med stor Fordeel, uden at forsømme deres Embedsgierning, høre til Undtagelserne; og det er ikke godt eller ønskeligt, at Præsten altfor meget skal blive Landmand, for at bringe det meest Mulige ud af sin Avling, og saaledes komme til at tilsidesætte sine Kaldspligter, der ere af en saa umateriel Beskafsenhed, at Opfyldelsen af samme til ingen Tid kan siges at være aldeles færdig. J Anledning af Præsternes Enker udtalte Biskoppen sin Forundring over, at den slesvigske Forsamling havde talt Præsternes Sag saaledes, at de selv vel burde pensioneres som Statens øvrige Embedsmænd, men derimod at det med Hensyn til deres Enker kunde forblive som før, og han endte med at anbefale baade Præsterne og deres Enker til den Retsnydelse, hvortil Comiteen havde anbefalet dem. - Provst Møller udbad sig Forsamlingens Opmærksomhed, ikke alene i den geistlige Stands Navn, men i Retfærdighedens Navn. Han gjorde opmærksom paa den ringe Sympathie, som Talen om en Pensionslov for Geistligheden og dens Enker havde vakt i den roeskildske Forsamling, og bad hver Den i den jydske Forsamling, som havde Øre for den i Kirkens og Statens Tjeneste afkræftede Oldings, saavelsom for Enkers og de Forældreløses, Nød, at ville skienke Sagen en varmere Opmærksomhed. Thi i Roeskilde-Forsamling havde ikke en eneste Stemme ladet sig høre tilbedste for Geistligheden med Undtagelse af Provst Plesner, hvis Amendementer bleve forkastede, inclusive det, der blot indeholdt det billige Ønske, at det i Præmisserne til Forsamlingens Betænkning maatte blive udtalt, at der blev draget Omsorg for Geistligheden og dens Familier. Med Hensyn til den første i Udkastets Motiver anførte Grund til Geistlighedens Jkke=Berettigelse til Pension: "at Tilstaaelsen af Pension vilde medføre en altfor betydelig Forøgelse i Statens Pensions-Udgifter", bemærkede Provst Møller fremdeles, at Staten af den Grund ikke kunde dispensere sig mere fra at pensionere enkelte Embedsclasser end andre; thi Alle maatte i saa Henseende have lige Ret, og det syntes ham ikke billigt og retfærdigt, at Præsten, naar han ikke længer kunde offre Staten fine Kræfter, skulde afskediges og saa at sige overlades til sin egen Skjæbne, eller mere end de øvrige Embedsmænd være Gjenstand for Naade. Til den anden i Motiverne anførte Grund for, at geistlige Embedsmænd ikke bør have Pension som andre Embedsmænd, "at saavel de som deres Enker have tilstrækkelige Dotationer i de Tiender, Jorder og andre Jndtægter, som ere henlagte til deres Underholdning, knyttede han den Betragtning, at i Sjællands Stift, hvor de bedste Præstekald findes, ere 1/2 af disse under 1200 Rbd. i aarlig Jndtægt, at der af 76 geistlige Embeder i Viborg Stift, om hvilke Jndberetninger ere indkomne, kun er 1/4 Deel, hvis Jndtægter beløbe sig til 1200 Rbd., medens en ligesaa stor Deel ere under 800 Rbd., uden at engang Enkepensioner eller Renter af offentlige Penge, som staae i Præstegaardene, ere fradragne; at den Geistlige vanskelig skulde kunne opsamle Noget af disse Jndtægter for de kommende Dage, og at vel neppe Nogen vilde paastaae, at den Pension, han kunde vente af slige Embeder og som efter Lovens Bydende ikke maatte overstige 2/3 af Jndtægten (altsaa 150 Rbd. af et Embede paa 1200 Rbd., og to her i Stiftet havde kun en aarlig Kaldspension af 50 Rbd., ja to endog kun 20 Rbd.), kunde siges at være tilstrækkelig til den afgaaede Præsts eller hans Efterladtes Underholdning. Han vilde paa den ene Side ikke andrage paa, at den paatænkte Norm for de øvrige Embedsmænds Pensionering skulde nedsættes til Gunst for Geistligheden, men maatte dog paa den anden Side insistere paa, at alle Embedsmænd i lige Grad burde bøie sig under Nødvendighedens Fordringer, og naar man lagde saamegen Vægt paa de store Pensioner, som Geistligheden erholdt af hine Dotationer, saae han sig paa en Maade nødsaget til at udtale den Formening, at der kunde være ligesaa megen Føie til at knytte den Betingelse til f. Ex. de justitielle Embeder, hvis Jndtægter ere i det Hele bestemte efter en langt større Maalestok end Præsternes, at formanden skulde have sin Pension af samme, som dette nu er Tilfældet med de geistlige Embeder. Hvad den tredie i Motiverne anførte Grund angaaer, at Præsten har Adgang til at holde sig i Embedet ved Hjælp af personel Kapellan, da vilde han med Hensyn hertil henholde sig til Comiteebetænkningen, der med saamegen Grundighed havde udhævet Skyggesiderne ved Capellaners Holdelse. Sluttelig henstiller han til Forsamlingen, om der altsaa ikke kunde være Anledning til at andrage paa, at Anordningen om Pensionsvæsenet, der nu kan forventes at udkomme, tillige maatte betænke Geistligheden; thi nærværende Comitees Jndstilling; om, at Udkastet til en Pensionsanordning for Geistlige, efter samme Grundsætninger som komme til at gjælde for andre kongelige Embedsmænd, maa blive forelagt Stænderne om muligt i næste Diæt, syntes ikke at indeholde et synderlig mere tilfredsstillende Tilsagn, end Udkastets: at det indtil videre, skal forblive ved det Gamle.