Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-08-19
De vestindiske Plantere synes at ville grunde deres Fordring paa, at beskyttes mod den ostindiskes Concurrence paa den Omstændighed, at Omkostningerne ere færre i Ostindien end i Vestindien, og at de ved gammel Vedtægt og bestemt Statut ere i Besiddelse af fuldkommen Eneret til det indenlandske Torv. – Jmidlertid er det temmelig fuldstændigt bevist, at det største Forraad af Sukker kunde faaes fra Ostindien, og det, dersom Dyrkningen blev lidt forbedret, til det Halve af den almindelige Priis. hvortil det faaes fra Vestindien. Af en Tabel over de fra 1815 til 1821 til indenlandsk Forbrug indførte Sukkere fra Vestindien og Ostindien sees, at der i Aaret 1821 kun var indført 83,231 Cyts, vestindisk, og derimod 3,661,370 Cots, ostindisk Sukker, hvilket aabenbart den høie Told er Skyld i. Dersom denne Told blev hævet, vilde det engelske Folk aarligen spare 1,872,480 Pd. St. Men Vestindianerne beraabe sig paa, at dersom en saadan Beskyttelse ikke forundtes dem, vilde de blive ødelagte, og de mange Millioner, som de have sat i Slaver og Bygninger, til at drive Sukkeravlen, være tabte. Dog, disse Grunde ansees for at være uden Vægt, da de vel, naar Tolden blev lige, maatte nødsages til at avle en mindre Qvantitet Sukker paa maadelige Jorder; men deres Plantager og Slaver beholdt de dog alligevel, og kunde bruge dem med Fordeel deels til at avle Caffe, som nu er i høi Priis, deels til at avle Korn og andre Artikler, hvilke de nu ere tvungne til at indføre. - Hvad Handelen paa Ostindien angaaer, da er det aabenlyst, at Hindostan med 100 Mill. vindskibelige og kløgtige Jndbyggere, maa aabne et uendeligt større Torv for brittiske Manufacturvarer end Øerne Jamaica, Barbadoes &c. Handelen paa Hindostan er endnu i sin Barndom. Enerettens Lænker have hidtil standset dens Fremskridt. Men den store Tilvært, den har faaet, især siden den er blevet aabnet for Private, 1815, beviser noksom hvad den kunde blive til, dersom al skadelig Eneret aldeles blev ophævet og Asiens Torve aabnede for vore Handlendes og Manufacturisters fri Concurrence. Aaret 1819 var Værdien af de fra Storbritannien, i Jndien indførte Varer, som i 1815 beløb sig til 870,177. Pd. St., steget til henved tre Millioner. En meget vigtig Tuskhandel har ogsaa fundet Sted i Handelen med Sirtser mellem Jndien og Engelland og Europa. Jstedetfor at indføre Sirtser og andre Bomuldsvarer fra Jndien, forsyne vi nu de Jndfødte med disse Artikler til en lavere Priis end de selv kunne fabrikere dem til. Siden 1815 har Jndførslen af engelske Bomuldsvarer, Cattuner og Sirtser, i Jndien tiltaget i saadan Grad, at den stog fra 109,480 Pd. St. (som Værdien var 1815) til 1,120,325 Pd. (som den var 1822). Der er intet andet der forhindrer Salget og Forbrugen af brittiske Bomuldsvarer i Jndien, end den Vanskelighed, Jndbyggerne finde ved at frembringe Varer, som passe for vore Torve. De kunne ikke sende os Manufacturvarer, og dersom vi nægte at tage Sukker og andre raa Producter til Bytte, saa ville de, imod deres Villie, see sig nødsagede til at ophøre med at kjøbe vore Artikler. Det er en Grundsætning i Handelen, at ingen Sælgen kan finde Sted, uden forholdsmæssig Kjøben. Og naar vi nægte at modtage til Bytte hvad Jndianerne kunne give os for vore Varer, saa er det aldeles umueligt at Handelen med dem kan blive meget mere udvidet. Det vilde være en i Verdenshistorien uhørt Daarskab, at opoffre Rigets voxende Handelsflor og Forøgelsen af Almeenvellet, blot for at yde Dyrkere af ufrugtbare Jorder paa de vestindiske Øer en uretfærdig Beskyttelse.