Viborger Samler, 1776-10-28
J denne Forfatning befandt jeg mig en Aften. Jeg er ikke frie fra Svagheder, og der kan i mine Handlingers Sammenhæng være Daarligheder nok, som maa giøre mig bedrøvet og misfornøiet. Næsten saaledes tænkte jeg denne Aften. Aabne dig! min Siæl, for dig selv. Vi ere allene. Vi eene er! - o Stal, kast Nattens Dække Om dig! Lad en saa hellig Stilhed vække Dig ganske op til sunde Tanker, der Af Daarlighed og Larm ei hindres her. Vi ene er. - Hvad siger jeg? – vi vare Jo intet mindre; - Thi en himmelsk Skare Omringer dig og Vidne paa dig er; Og! - knæl i Støv, Gud selv er ogsaa her(Facharie Samtale med sin Siæll.) Aabne dit Hiertes Inderste, og giv Agt paa, hvad din Hukommelse har bevaret af dine Daarligheders ulykkelige Følger. Bestræb dig i sær at opdage Kilderne til samme, og at tilstoppe dem. Dog du skielver, naar du skal randsage dit Hierte, Overvind dig. - Vel vise der sig Vanskeligheder; men de forsvinde, saasnart Alvorligheden griber til sit Zepter. - Hvert Øieblik forøges Vanskelighederne. Saasnart der opkommer en Drift til at undersøge dit Inderste, stræber du og ved List at undgaae Fortrydelsen, og at adsprede dig. Ved Vellyst bedrager du dine Sandser, og vugger dem sagte i en dødelig Slum. Hvad er det for en Ting, der rører sig i mig? der afmaler mig denne Handling med de delligste Farver, og hiin med de afskyeligste, der anklager mig for min egen Domstoel, og ofte i et svagt Lys lader mig see Dydens Yndighed, der underviser Fornuften, men aldrig boier Villien, der aldrig giver sit Minde, til nogen Forløbelse, og dog kun sielden giør tilstrækkelig Modstand, der, naar Sandselighed befaler, truer den snublende Ungdom med den haardeste Straf, og ofte overlader den til en qvælende Fortvivlelse. Den forstaaer vel nok at give andre Raad; den er vel skikket til at forbedre dem; men selv forkaster den disse Midler, om endog Fare og Død staae ved dens Side. At handle vel efter Overlæg, siger den, virker en stille Fred i Siælen, og dog vil den ikke selv vandre paa den Bane, den anviser. Sandselig Følelse, Lysternes Kildren og Letsindighed bringe den saavidt, at den lader det ugjort, som den selv befaler. - Samvittighed, skrækkelige Ord! Du heftige Modsigelse, hvad kalder man dig? Hvilken svær Pligt, at kiende dig ret, og tilbørlig at Hos at bruge dig? - Om endog Fornuften opstabler Slutninger paa Slutninger, og med unegtelige Grunde umodsigelig beviser, at man bør flye Lasterne og elske Dyden; og dens Stemme trænger ikke til Hiertet, og der opvækkes ingen ædel Drift, ingen Kierlighed til Dyden, saa ville alle Theorier ikke være i Stand til at danne een Dydig. Viisdommen alene maa rekke os Vaaben imod Lasterne, og vi skulle lykkelig overvinde dem. Hvoraf kommer det da, at vi saa lidt ere Herrer over vore Daarligheder, Fornuften viser os Midler, som vi let kunde anvende. - Men hvorfor falder det da saa svært at betiene os af disse Midler, Her bemestrede Søvnen sig mit Legeme. Og det er ganske naturligt, at jeg maa have drømt. Men hvad? Det vil jeg sige mine Læsere, naar jeg veed, at de gjerne vil høre Drømme, men fornuftige Drømme. Jeg befandt mig paa et høit Sted. - En Aand raabte til mig: See ned paa hiin Slette. Jeg saae en Kilde omringet med Træer, hvorfra udløb en Flod, som fortsatte sit Løb igiennem blomsterfulde Marker og yndige Skove, men tilsidst styrtede sig ned over en steil Klippe. - Dette er, sagde Aanden, Lidenskabernes Flod; og de, der overlade sig til den, styrte med den ned i hiin Afgrund. J Begyndelsen bliver man henrykt, og denne fortryllende Glæde be mæg et mægtiger sig Siælens Fornemmelser saa stærk, at man alt er midt i Fare, førend man tænker paa Midler til at udrive sig af den. Jeg takkede denne vise Raadgiver, og lovede ham at følge hans saa nyttige Advarsler. "Besee engang selv, sagde han, Kilden og Floden. Jeg gik ned paa Sletten hen imod Kilden. Den var omringet med saa tyk Skov, at det var umueligt at komme der igiennem. Man saae vel Kilden, men man kunde ikke komme den nær nok til at undersøge, den. Jeg gik videre, indtil jeg ved Floden fandt en Baad. Jeg satte mig i samme, og med Fornuftens Aarer roede langs ned med Floden, for desto bedre at besee Egnens Yndigheder; Thi jo længere jeg kom frem, desto meere indtagende syntes Egnen mig. Floden selv gik Slangeviis igiennem feede og blomsterfulde Marker. Bag Sletten saae jeg yndige Landsbyer, som laae hist og her halv forstukne i Skovene, og gave derover en desto prægtigere Udsigt. Langt bag disse opdagede mit studsende Øie Bierge, hvis Top syntes at rekke til Himlen. Kort sagt, jeg maatte være den største Landskabs=Maler, hvis jeg blot skulde opregne alle denne idealske Egns Skiønheder. Jeg glemte mig derover saaledes selv, at jeg slap Aarerne, og ganske henrykt overlod min Baad til Strømmen, som uformærkt blev bredere og heftigere. Og nu saae jeg et endnu prægtigere Optrin, der opvakte min heele Ex. BeunBeundring. Skovens Beboeres harmoniske Sange døvede mit agtsomme Øre, og dyssede mig i en stille Slum. - Men en stærk Larm, som med eet satte min heele Siæl i Bestyrtelse, fordrev denne farlige Slum. Jeg blev vaer, at jeg var nær ved Klippen, over hvilken Vandet styrtede ned. - Jeg erindrede da min Anførers Ord, greb fat paa Aarerne, og kom endelig med stor Fare tilbage. - (Resten følger.) Svar. paa Spørgsmaalet i Nr. 38. Det bliver altid lettere at spørge end at svare, helst naar Spørgsmaalet er af det Slags, som fremsættes i Samleren No. 38, hvor der spørges, hvad Uriin- og Thummem har været, Er Spørgeren en lægMand, som han behager at kalde sig selv, er han bedre tient med et eenfoldigt Svar, end med at læse de Lærdes mange og adskillige Meeninger, hvorved han snarere førtes ind i den Uvished, der endelig maatte anledige ham igien at spørge: Hvilken Meening er nu den rette? Hvo tør ellers besvare dette Spørgsmaal? Mon det ikke er best at tilstaae sin Uvidenhed og svare som Paulus i en anden Begivenhed: Jeg veed det ikke; Gud veed det. J den Tone svarer Doctor Luther i Bredden af hans Bibel=Oversættelse: Urim og Thummim veed nu ingen meere hvad har været. Faa Lærde vil saa oprigtig tilstaae deres Vankundighed, som denne store Skriftforsker. Mange har derover villet besvare Spørgsmaalet, men deres Svar bestaae i blotte i blotte Gisninger, hvilket ingen kan undre paa, der veed, at Skriften selv ingensteds forklarer, hvad det har været. J mine Tanker forklarer han Sagen best, som svarer: Ved Urim og Thummim forstaaes disse Ord selv; hvilke Ord, som i Grund=Sproget tegnes skulle indsættes (maaskee syes eller virkes med Konst i Silke) i BrystSpannet. Af alle de Lærdes Meeninger, jeg har læst, har jeg fundet mig best fornøiet med denne, og det fordi den er den eenfoldigste, har mindst Vanskelighed og jevner sig best med Mosts Stiil. En lægMand synes at kan være fornøiet med dette Svar, efterdi det, om ikke ganske, saa dog meest af alle de Svar, der med Rimelighed kan gives, hæver videre Grublen. Den ypperste Præst i hans hellige Pryde se skulle forestille vor store ypperste Præst, Jesum Christum, som var det væsentlige Guds billede. Guds billede bestaaer jo i Viisdom, Retfærdighed og Hellighed, og dertil skal alle Troende fornyes. Hvad rimeligere da, end at Jøden, der saae Aaron i hans præstelige Dragt, kunde derudi læse sig til, hvorledes den forventende Messias skulde være, og hvorledes enhver bør stræbe efter at blive. Saa vel som han kunde læse paa Guldpladen i den ypperste Præstes Hue.