Aalborg Stiftstidende, 1836-01-30
Vi skylde, Politivennen, Svar paa en speciel Anke, den har gjort imod os. Den har nemlig fundet en stor Mangel paa, Takt for det Sømmelige deri, at vi, i Anledning: af Oberstlieutenant v. Abrahamsons Forfremmelse til virkelig Generalkrigscommissair, ikke videt mindste for en Stund have afholdt os fra at hovere over vor Seier, og spotte vor erklærede Fjende i hans Uheld." Herimod maa vi nu for det Første erindre, at vi aldrig have betragtet os som Hr. Abrahamsons erklærede Fjende, da dette altid forudsætter en personlig Uvillie, som vi ikke kunne nære mod en Mand, med hvem vi aldrig have havt nogensomhelst personlig Berørelse. Vi have endog længe holdt fast paa den engang temmelig almindelige Mening om hans Dygtighed og først opgivet den, da hans Færd ved den indbyrdes Underviisning og især ved Høiskolen beviste, at hans hele Sindsbeskaffenhed gjorde ham uskikket til gavnlig Virken for det, hvorpaa han desværre havde kastet sin heele, ikke ringe Driftighed - Skolevæsenet. Den Overbeviisning, at han var den væsentligste Hindring for en for Staten høist vigtig Jnstitutions heldbringende Udvikling, og især for dens Sammensmeltning med andre ligeartede Anstalter til en høiere og kraftigere Eenhed - hvilket vi ansee for en saadan Udviklings Hovedbetingelse - har ledet vor Polemik mod Hr. Abrahamson, og vi vide i Sandhed ikke, hvad der kunde berettige nogen til heri at søge, mindre ædle Bevæggrunde, især da vi aldrig have staaet i noget Forhold til denne Mand, hvori han enten kunde gavne eller skade os; thi at vi,taust have forbigaae de lysere Puncter i hans Færd, finder dog vel tilstrækkelig Forklaring i den Omstændighed, at Hr. Abraham so selv og Andre alt i en lang Række af Aar med saadan Jver have fremhævet disse, at i saa Henseende vor Hjælp vilde være aldeles overflødig. Desuden er det ikke Railleri, men fuld Alvor, naar vi have anseet ham for særdeles skikket til en Virksomhed, der kun har at bestillet med døde Tal og Listevæsen, hvor altsaa en Miskjendelse af det Høiere og Aandige i Mennesker, Ørsted i Dagen, ikke skader, men det kun kommer an paa en saadan Fuldendeelse, der lader sig stille til Skue i opsummerede Talrækker (Clausen i Maanedsskriftet), og vi troe derfor, at han som Generalkrigscommissair virkelig vil være mere paa sin rette Post, en som Underviisnings directeur ved Høiskolen. Hr. Abrahamson er raltsaa ikke vor erklærede Fjende, og vi have kun hyldet Sandheden, og ikke nogen ureen Lidenskab, ved at udtale vor Glæde over hans Bortfjernelse. Heller ikke troe vi, at vor Modstander i Politivennen har Ret, naar han taler om ham, som om han var styrtet. Vi kunne trøstigen henstille det til Læsernes Bedømmelse, om, naar tvende Personer, der stode i en aldeles coordineret Stilling, begge forsættes, den ene med udmærket Berømmelse til en overordnet Post med en meget stor Gage, den anden med Pringe Berømmelse til en hii første underordnet Post med nen langt ringere Gage, hiin Første da kan siges at være styrtet, den Sidste at være belønnet. "Parcere victis et debellare superbas" har altid været vor Grundsætning; men kunne vi siges at have forsyndet os mod den, kunne vi siges at skyde til den heldende Vogn, naar vi in casulikke betragtede Hr. Abrahamson som en victus, som en heldende Vogn, især saalænge han selv og hans Tilhængere kun tale om den store, ham vederfarede Naade. Have derimod han og vi taget Feil, er han falden, da skulle vi sikkert ikke længer fortrædige ham, num sacer miser. Endnu staaer der en Anke tilbage, og vi tilstaae det, hvor fornøiede vi end have været over al den vistnok strænge Opposition, der i det nævnte Stykke er traadt op imod os, saa finde vi dog, at denne sidste, med stor Selvbehagelighed fremsatte Bebreidelse er aldeles utilbørlig. Naar Forf i Politivennen, nemlig som et Beviis paa stor Uvilidenhed udhæver, at vi formeentlig skulde have fremstillet Generalkrigscommissariatet som intet, Sø- og Landkrigsscommissariatet som, meget betydende og lovende, saa be hove vi blot at anbefale vor Vederpart ved den flygtigste gjennemlæsning af vor Artikel at overtyde sig om, at vi aldrig have anstillet nogen saadan Sammenligning. Ved pansee vi Hr. Fibigers Post for interessantere end Hr. Abrahamsons, og støtte denne Mening paa en ingenlunde løs, men tvertimod temmelig nøie Kundskab til begge Embeders Beskaffenhed; men selv dette have vi ikke omtalt. Derimod have vi sagt, hvad vel ingen vil nægte, at Hr. Fibiger med Aand og Talent har arbeidet for en Reform i vort Militairvæsen - ikke som Commandeur ved Høiskolen, men som Skribent - og at han i sin nye Stilling - ligegyldig, om denne i og for sig er interessant eller ei - vil have Leilighed til end nøiere at gjøre sig bekjendt med det bestaaende Militairsystems Fortrin og Mangler, og saaledes forøge sin Dygtighed til engang at optræde som dettes Reformator - ikke igjennem Hr. Abrahamson, som hvor Vederpart, troer, men som Skribene, eller under en eller anden offentlig Stilling, f. Ex. for at tage, hvad der ligger nærmest, - som Stænderveputeret. - Vi vide ikke, om Hr. Fibiger har tænkt noget saadant; vi ere i alt Fald overbeviste om, at det ikke vil være ham behageligt her at see det offentligen fremsat; men skade ham, haabe vi, vil det heller ikke, og man vil da heraf see, at vi ligesaalidt staae i hans Sold, som i nogen Andens, men her, som overalt, kun søge Sandheden. At vi ærligen søge den, vil ogsaa fremlyse af den Opmærksomhed, hvormed vi agte paa enhver Opposition, og saaledes her paa den i Politivennen fremførte Anke. - At vi ikke ville indlade os paa den lyvende Posts ligesaa uvidende som lave Polemik, behøver ingen Undskyldning. (S. Bl.)