Aarhuus Stifts-Tidende, 1845-07-01
Den smukke Velkomsttale, hvormed Magister Hammerich modtog de norske og svenske Studenter ved Ankomsten til Kjøbenhavn, lød saaledes : Venner og Brødre fra det nordiske Tvillingriges Universiteter, Da vi sidst samledes ved Vintertid, for at feire en nordisk Juul og efter gammel Skik tømme Mindets og Løftets Bæger, da sad Enhver i sit Hjem, da vare vi skilte ved Land og Hav, da mødtes kun vore Tanker og Følelser, som hverken Land eller Hav kan skille, og medens vi hver for sig hilsede hverandre, saa det sang for vore Øren, var det kun en fjern Gjenlyd deraf, som rullede hen over vore Brødres Hoveder. Men nu er det Sommer, som for to Aar siden, da Studenter fra Broderrigerne mødtes og sluttede Venskab ved Upsalas gamle Høiskole, og Sommerveiret har atter lokket dem ud paa Havet for at opsøge deres Gjæstevenner og dem, der ønske at blive det. See! viere mange, som staae her for at modtage Eder, og I ere komne 3 Skibe fulde; derfor kunne vi ikke Alle som Een række Eder Haanden og trykke den. Men J have hørt vort Hurra og vor Velkomstsang, og i Brødres og Venners Navn, paa vort Modersmaal, som J forstaae uden Tolk, fordi det ogsaa er Eders Modersmaal, byder jeg Eder endnu en Gang: Velkommen paa dansk Grund. Og til denne Hilsen føier jeg et Ønske: at det Venskab, ikke af Mand imod Mand, men af Høiskole mod Høiskole og af Folk imod Folk, hvorpaa Eders talrige Besøg er et Vidnesbyrd iblandt mange Vidnesbyrd, at dette Venskab, der er saa nyt, at selv vi, som endnu ere unge, dog mindes den Tid, da Foragt og Mistænkelighed imod Broderfolkene blev os indprentet i vore Børnebøger, saa ofte man vilde vække vor Fædrelandskjærlighed, at det maa styrkes og befæstes ved disse Dages Samliv i Alvor og Glæde, at det mere og meere maa forbinde os til eendrægtig Samvirken i det Aandens Rige, som gjør Fordring paa vor Tjeneste, og at det maa gaae i Arv til de Slægter, der komme efter os. De, som deele denne Velkomsthilsen og dette Ønske, ville stadfæste den ved et nidobbelt Hurra for vore Gjæster fra Broderrigerne!" Lehmann holdt, som bekjendt, et saa glimrende Foredrag ved Studenterfesten i Ridehuset, at Taleren, da han var stegen ned af Talerstolen, løftedes paa svensk Viis op paa Skuldrene og bares i Triumph omkring i Salen. Vi kunne desværre, formedelst vort Blads indskrænkede Rum, ikke meddele vore Læsere den hele Tale, men maa indskrænke os til Slutningen, der lød saaledes: "Om een eller to Decennier ligger vort Fædrelands Skjæbne i vore (de Unges) Hænder. Da sidde vi i Kongernes og Folkenes Raad, da have vi vor anviste Gjerning, hver i sin Kreds, trindt om i alle Nordens Lande, da have vi alle Midler ihænde til at fuldbyrde, hvad vi have sat os som vort Livs Opgave. Og blive vi da troe den store Sag, vi nu omfatte med Ungdommens beggeistrede Kjærlighed, arbeide vi da, hver paa sin Viis, hver med de Kræfter, der ere ham givne, og i den Livstilling, der vorder ham tildeel, for dens Fremgang og Seier – da vil vort Liv have Jndhold og Betydning, da vil vor Stræben bære rige og velsignede Frugter for vort store fælles Fædreland, det stolte, herlige Norden. Det er det Løfte, jeg her aflægger i denne høitidelige Stund, og jeg kræver dem Alle, saa mange De ere, til Vidne paa mine Ord. Og jeg spørger dem Alle, som her ere tilstede, jeg spørger Dem med al den Alvor, som fylder min Sjæl, og som lyser mig imøde fra Deres Øine, – jeg spørger Dem, om De med os ville indgaae et saadant Fostbroderskab, Jeg spørger Dem, om dette Ja er mere, end et begeistret Øiebliks flygtige Ruus, om det er Deres inderste Sjæls dybeste Tanke og sanddru Udtryk, saa at det ikke skal henviisne, naar Livets møisommelige Arbeide tungt sænker sig ned over Deres Jsse, ikke henveires, naar Modgangens Storme fare hen over Deres Hoveder, Jeg spørger Dem, om de veed, at et saadant Ja er et helligt Løfte, hvormed ingen ærlig Mand letsindigen tør lege, – et helligt Lofte, hvorfor De sætte i Pant Deres Manddoms Ære og Deres Sjæls Fred, Nu saa spørger jeg Dem da, om De som ærlige Mænd vil holde, hvad De af et oprigtigt Hjerte have lovet? Om De vil blive troe – troe indtil Enden troe i Liv og i Død, (Alle disse Spørgsmaal besvaredes med tordnende Ja, der tilsidst voxede optil en saa stormende Høide, at det bevirkede en lang Afbrydelse, hvorefter Taleren vedblev). Jdet jeg staaer her, ombruset af dette Løftes mægtige Bølgeslag, fremtræder der for min Sjæl et Billede, saa gigantisk stort, at jeg næsten forfærdes ved at fremmane det for Dem, men ogsaa saa stort, at Jngen kan have mig mistænkt for at oversee den umaadelige Forskiel baade paa Personerne og paa Situationen. Jeg vil derfor nævne det, thi det er godt at fæste Øiet paa det Store, – derved voxer det smaa. Det Sted, hvor vi her ere forsamlede, er vel nu en rigtsmykket Festhal, igaar var det et Ridehuus. Nu vel, mine Herrer, det var i et saadant Huus, Boldhuuset i Versailles, at for mere end et halvt Aarhundrede siden en Aftenstund en Samling af Mænd traadte sammen, udgaaede fra deres sønderrevne og ødelagte Fædrelands forskjellige Egne, og aflagde en høitidelig Eed, at de vilde blive sammen, indtil de havde frelst deres Fædreland; – de holdt deres Ord, og hiin Aften blev et af de store Momenter i Verdenshistorien, et af hine skjæbnesvangre Øieblikke, der betegne Epokerne i Menneskeslægtens Udvikling. Love De, at vi ville holde sammen indtil vi have frelst vort Fædreland, Veed De, at Deres Fædreland er ikke denne eller hiin Egn, men det hele store skandinaviske Norden? - De svare mig Ja, saa gaaer da hen og hold deres Ord, Udrust Deres Sjæl og bered Deres Sind til at fuldbyrde Deres Gierning, først og fremmest i Det, der nu ligger Dem nærmest, i Aandens og Videnskabens Verden, men ogsaa efterhaanden som De føres ind i det practiske Liv og kaldes til at deeltage i dets Jdræt, i Virkelighedens Rige. Det er dette Løfte, det er denne Pagt, vi nu ville besegle med et Hurra for Nordens Eenhed." Og et rungende Hurra lød nu fra tusinde Munde. Prolog.