Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-10-22
Blandede Efterretninger. Familien Mauromichali, eller enkelte Træk af Grækernes nuværende Frihedskamp. Efter den for Erækerne og deres Sag saa uheldige Træfning ved Pera, den 16 Juli 1822, saae ogsaa den tappre Kiriakouli (Broder til den bekiendte Bey af Maine, Petros Mauromichali, der med sine Mainotter var landet i Epirus, for at understøtte de heeltemodige Sulioter, som vare stærkt betrængte af Tyrkerne) sig hindret i dette Foretagende ved Tyrkernes Fremtrængen. Han drog sig til Phanari, som, efter Kortet i Pouqvevilles Værk, ligger ovenfor Parga, bedækket med, tildeels farlige, Saar, som han havde erholdt i bestandig fornyede Fægtninger med Tyrkerne. Disse trængte med overlegen Magt efter ham; Stedets forfaldne Mure gjorde enhver videre Modstand umulig, og Kiriakouli, som vel indsaae dette, raadede de ham troe forblevne Tappre (Palikarer), kun at tænke paa deres egen Sikkerhed; han selv, allerede mat og mere død end levende, vilde lade sig bære oppaa Murene og døe for Fiendens Øine. Allerede indhyllede Dødens Slør hans Ansigt, da man opfyldte hans Ønske; han uddeelte endnu sine Vaaben blandt sine Vaabenbrødre (ligesom Feldtherren efter Seiren giver Laurbærkrandse, til dem, der have udmærket sig). Sin troe Vaabendrager overgav han derpaa sit blodige Bælte, for at bringe det til Marathonist (i Maina, forat det der kunde hænges op, som et Tegn paa hans Død for Fædrelandet. Derpaa forbandede han tre Gange Thomas Maitland, som havde solgt Parga og modsat sig Grækernes heltemodige Stræben; takkede Gud for den ærefulde Død, han havde tilskikket ham, og efterat han havde bedet sine Soldater ikke at taale, at Kiriakauli's Hoved faldt i Tyrk rues Hænder, udraabte han lydelig sin Fætter, Elias's Navn, hvem han havde overdraget at hævne sig og døde. (Saaledes fortæller Pouqveville Tom. IV. S. 88 udførligere, hvad Voutier S. 218, og Blaquiere i sin græske Revolutionshistorie kuni Korthed antyde.) Den ovennævnte Elias var en Søn af Mauromichali, og fandt ligeledes en berømmelig Død. Han ankom (allerede i det første Aar af Kampen, altsaa 1821) med sine tappre Mainotter til Negroponte, for at beleire Staden, Kariste, som han vilde frarive Tyrkerne, der allerede vare bragte til Fortvivlelse. Lykken begunstigede hans Foretagende, Soldaterne trængte uden Hindring ind i Staden, hvor de uklogeligt overlode sig til Plyndring; kun han selv, der befrygtede at nogen List maatte være skjult under den altfor lette Erobring, blev med syv af sine troe Mænd tilbage, da pludseligen en Hob Fiender brøde frem fra et Baghold. Det var for sildigt for ham at kalde sine Folk tilbage, da de allerede vare i Haandmænge med Tyrkerne fra Kariste; uhørt lød hans Stemme, og der blev ham intet andet tilovers, end at kaste sig ind i en Mølle, ikke langt fra Staden. Snart blev han der med sine faa Folk omringet af Fienden; man tilbyder dem at skaane deres Liv, sandsynligviis for siden at kunne berede dem en qvalfuld Død; men Tilbudet er forgjeves; allerede ere tre af hans Vaabenbrødre faldne ved hans Side, Munitionen er udtømt, nu beslutter han med de øvrige Fire at bryde frem og søge en ærefuld Død. Tyrkerne trænge talrige ind paa dem, omringe dem i en snever Kreds, forgjeves svinger han sin Sabel, for at udfordre dem til Kamp; man skaaner ham, for at kunne fange ham levende; men han raaber med stærk Stemme: "Jeg seer, man vil fange mig; dog kun mit Sværd skal blive Eders Fange", og gjennemborer sig derpaa selv, i Paasyn af de forhavsede Tyrker, som kun fik den Tappres ilde tilredte, blodige Liig i deres Magt. (Saaledes fortæller, i Hovedsagen overeensstemmende, Pouqveville III. S. 286 og 288, og en Deeltager, i den hellige Kamp, Max. Rayband, i Memoiros sur la Gree, Tom. II. Paris 1825. P. H.S. 141 og 142.) (Zeit. f. d. eleg. W. 72.)J det Marburgske Universitets physicalskmathematiske Cabinet findes en konstrig, selv bevægelig Himmelglobus fra det 16de Aarhundrede, som Wilhelm IV. eller den Vise, Landgreve af Hessencassel, havde foræret Universitetet, og som findes beskreven i die Vorzeit, sein Taschenbuch f. 1825. Bogens Rec. i Ergang. Bl. 3. Hall. Lit. Zeit., Juli 1825, yttrer i den Anledning følgende: "ved den fuldkomne Uvished om Opfinderen og Forfærdigeren af denne Himmelkugle, der, efter Beskrivelsen at dømme, er at betragte som et sandt Phænomen fra en saa tidlig Tidsalder, vover Rec. den Formodning, at Tyge Brahe i det mindste har givet Jdeen til dette Konstværk, om han ikke endog har lagt Haand paa dets Forfærdigelse, og gjort sin høie Velynder, Wilhelm IV., af Taknemmelighed for, at han hialp ham til Besiddelsen af Øen Hveen, en Foræring dermed. At Landgreven forærede Høiskolen i Marburg samme, sætter Forfatteren uden for al Tvivl. A. 1583, for hvilket Himmelkuglens Stjernepositioner gielde efter Middeltallet, falder i Tiden efter Tyge Brahes Ophold i Cassel og medens hans utrættelige Syslen med astronomiske, mathematiske, mechaniske Gjenstande paa Øen Hveen, og denne Globus selv har, saavidt man af Beskrivelsen, lærer at kjende den, umiskjendelig Lighed med hiin, af Tyge B. forfærdigede, eller, efter hans Forskrifter indrettede, store Himmelkugle af Messing, bevægelig formedelst et Uhrværk, engang een af de største Prydelser paa Uranienborg, efter Tyge Brahes Flugt, udenlands prisgiven for mangfoldige Hændelser, ved den danske Prinds Ulrich i A. 1632 frareven Jesuiterne i Neisse i Schlesien og bragt til Kjøbenhavn, hvor den 1728 i den store Jldebrand gik til Grunde. Mærkeligt vilde det være, om Marburg paa denne Maade var i Besiddelse af et Konstværk af Tyge Brahe, eller i det mindste af et Sidestykke til een af hans vigtigste og skjønneste Frembringelser, som bar den af det Kongelige Academie den satte Mindeskrift: Hoc aeneum caeli simulacrum quoch vides ingenio et impendio Tychonis Brohe ach astronomicas observationes in insula Huena efformatum est. Nihilad artis perfectionem getas nostra illustrius contulit &c. &c., som selv Kjøbenhavn og Astronomens hele Fædreneland ikke kan glæde sig mere ved.