Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-06-24
Det kunde, som en Følge af Clementines skarpe Opmærksomhed ikke undgaae hende, at Heinrich behandlede Henriette med mere end broderlig Tilbøielighed, og at han i sin Opførsel, mod hende viste en hvis blye Ømhed, som aldeles ikke synes at forfeile sin Virkning paa hendes Venindes Hjerte. Jmidlertid søgte hun af Agtelse og Kjerlighed for denne, at overtale sig til at troe, at hun tog Feil og at Heinrichs Lidenskab, saavelsom Henriettes Tilbøielighed til Sværmerie og hendes overspændte Væsen, gave ligegyldige Yttringer et Anstrøg af dyb Betydenhed. Førend hun kunde beslutte sig til at troe noget maatte hun have talende Beviser, men disse udebleve desværre heller ikke. Siden Heinrichs Ankomst til Rosenau, det wernichske Gods, vare nu næsten fjorten Dage forløbne. Man havde henlevet i et Slags sød Fortroelighed med hinanden, hvorved alle befandt sig meget vel. Heinrichs levende muntre Caracteer, hans behagelige Maade at fortælle paa, oplivede Timerne for selskabelig Nydelse, saa at i Særdeleshed Madamme Wernich paa alle mulige Maader udmærkede deres nye Huusven og tilkommende Beslægtede, og hemmelig næsten foretrak ham for hendes bestemte Svigerson. Edward, der foruden sin Andeel i det faderlige Firma, ogsaa drev en betydelig Handel for sig selv, kunde i nogle Aftener ikke være borte fra Staden, da Rosenau dog ikke laa saa kort borte derfra. Det var deilige Sommeraftener, og da det merniske Ægtepar, ikke holdt saameget af at spadsere, gik de unge Mennesker: Heinrich, Henriette og Clementine for det meste allene ud. En Aften blev den Sidste forhindret fra, at deeltage i Spadseretouren, og de Første vandrede imidlertid i stille Henrykkelse og fordybede i munter Samtale gjennem Landsbyens Haver, da kom paa en Gang en Landmand løbende og raabte til dem at de maatte søge at rædde sig, da en gal Hund kom løbende lige løs paa dem. Henriette blegnede af Skræk, hun ville flygte, men faldt omkuld. Allerede saae Seemann det rasende Dyr. Hurtigt fattet, greb han den Faldne, hævede hende høit i Veiret, i hans Arme, i det han med den anden Haandgreb en Steen og saaledes oppebiede Fienden. Den kom, og et sikkert Kast af Heinrichs kraftfulde Arm strakte den død til Jorden. Men bleg, som Døden hang den Reddede i Redderens Arme. Hvad skulle han gjøre, Jntet Menneske var i Nærheden. Han lagde hende sagte ned paa Græsset under Træerne og beskjeftigede sig med zittrende Haand med at kalde den Afmægtige tilbage til Livet. Det lykkedes. Et nudsigelig udtryksfuldt Blik faldt fra hendes skjønne Øie paa den Skjælvende. Skam og Forvirring gave hende igjen hurtig Livstræfter, dog kun for et Øieblik, og hun maatte af sin Ledsager lade sig mere bære end føre, for at naae den faderlige Bopæl. Ofte maatte hun hvile underveis, men hvilke Øjeblikke. vare disse for Begge, i hvis Hjerte den forbudne Kjerligheds Gift brændte. Saaledes er Mennesket, naar det gjelder et Pligtbud altid et Barn, der finder den forbudne Frugt fødest. Ved Haveporten modtog den tilbagevendende Clementine dem, og erfoer hvad der var hændet dem. Hun ledsagede Veninden paa hendes Værelse, imedens Heinrich fortalte Forældrene det Skeede, og sendte en Tjener ud i Landsbyen, for at give Efterretning om at Faren forbi. Men neppe havde Henriette naaet hendes Værelse førend hun paa Nye faldt afmægtig om paa Sophaen og fik en hæftig Feber. Heinrich var ude af sig selv. Neppe kunne han iagtage Anstændigheds Regler, som ikke altid tillode ham, at være om Henriette. Clementine udtydede rigtig denne Lidenskabelighed, og selv Venskabs frie Blikke, havde let kunnet seet Alting i det sande Lys. Mod Morgen, efter en for den hele Familie høist ængste, lig Nat, vaagnede Henriette af hendes Feberphantasie, og da hun saae Clementine, som intet Øieblik var vegen fra hende, sidde med den meest deeltagende Mine, ved hendes Leie, spurgte hun hende med en sagte, men betydende Mine, hvad har jeg sagt, medens jeg phantaserede? Lidet forstaaeligt, svarede Veninden, dito Redders Navn svævede bestandig paa Dine Læber: Blot Navnet? vedblev Henriette ængstelig. Jkke det allene, svarede Clementine, det blev ledsaget af ømme, elskovsfulde Bi=Udtryk. Stil lel gjentog Henriette, synlig forskrækket, stille Derpaa føiede hun til med Taarene i Øinene. Du skal læse ind i mit Hjerte, Du min dyrebare, eeneste Veninde. Jeg er ikke uden Skyld. Clementine bad hende nu at være rolig. De sidste Ord havde truffet hende paa det Omfindtligste, ogsaa hun var ikke uden Skyld; hun nærede jo og saa i hendes Hjerte en utilladelig Flamme. Den følgende Dag bleve Alle igjen beroligede. Henriette var kommen sig gandske igjen og kunde uden Anstrængelse vise sig i hendes Kreds. Om Aftenen kom uforventet Edward. Hans hele Væsen viste en høi Grad af Munterhed. Man saae paa ham, at han med Møie skjulte noget, hvis Meddelelse maatte foraarsage ham og Andre Glæde. Henriettes blege Udseende var ham paafaldende, og da han med omhyggelig, kjerlighedsfuld Deeltagelse havde spurgt efter Aarsagen dertil, erfaret denne og var bleven fuldkommen beroliget i Henseende til hendes Velbefindende, udraabte han: Nu saa er ogsaa den sjeldne Glæde foreholdt mig, strax at kunne give Dig et Beviis paa min Taknemmelighed. Du er ved Uddelingen af denne Jords timelige Goder, aabenbar kommen en Smule til kort. J medens Din Siel søgte efter Skatte i Videnskabernes Gebet, tabte Du Besiddelsen af saadanne, som ved Siden af hine, neppe fortjene Navn deraf, men som desværre her i Verden, er et uundværligt Noget. Jeg foretog mig derfor at ville forbedre Skjebnens Efterladenhed. . som beskjæmmet holdt han her inde, derpaa vedblev han forlegen: Det ville smerte Dig, at maatte leve i Haabet om at arve en Formue som allerede Andre eie. Jeg lagde derfor en lille Kapital i min Handel hen for Dig, og see, denne velsignede Forsynet, velsignede den saaledes, at den næsten daglig og hver Time tiltog. Jeg forsøgte dermed større og større Speculationer, ikke uden Ængstelighed, at den vovende Ven skulle tabe, hvad den Forsigtige havde samlet, men kjender Kjerlighed Grændser, Mit Mod, min Forvovenhed er bleven belønnet over al Forventning. I Gaar indløb en Efterretning, om at en Speculation var lykkedes, der sætter Dig i Besiddelse af en uafhængig Formue af 50,000 Gylden. Her er Documenterne. Han drog en Brevtaske frem, og overgav den til Broderen, paa hvis Ansigt, efter, at denne ligesom alle de Øvrige, havde lyttet til fuld af Forundring, udbredte sig det dybeste Ved mod, medens at Taarene trillede ned ad de blege Kinder. Han stod med Hæftighed op og ville forlade Værelset, da faldt hans Broder ham om Halsen og raabte: Tilgiv mig, at jeg ikke er fremkommen deelicat nok med min Efterretning! Jegharsaaret Dig, det var ikke broderligt, Stormende trykkede Heinrich ham til sit Hjerte og foer udaf Værelset. Men udenfor, omgivet af den stille Nat, gav han sin Smerte og Taarer frit Løb. Han søgte den eensomste Deel af Haven og kastede sig ned paa en Bænk. Traurig susede Vinden i Træerne, langt borte rullede Tordenen; og tykke, svære Skyer traade vexelviis frem for Maanen. Ja, udraabte han endelig, selve Naturen, gyser til bage for mit sorte Hjerte, for en elændig Forbryders lastværdige Opførsel. Hvorledes, Du kunne see denne himmelske Kjerlighed og sank ikke til Jorden af Skam, - Medens du søger at berøve den redeligste meest trofaste Ven det Kostbareste et han eier, sorger han med huld Virksomhed for dit Livs Lykke. Havde du stødt ham Dolken i Hjertet, ville du have handlet medlidende, men at stiæle hans Elskedes Kjerlighed, hvor gives der Ord til at udtrykke en saadan Grusomhed med, han taugl efter en lang Pause, stod han op og sagde. Har du ikke engang før frygtet at forstyrre Vennens Lykke, og reist for at redde din Siels Fred. Flye endnu engang Hvo veed, hvor ofte endnu du maa gjøre det. Paa din Vei skal Kjerlighed ikke strøe Roser, Giftblomster trives kun for Dig i dens yndige Hauger, J det han sagde dette, bøiede han sig omkring en Bøgehække, og for ham stod Edward, der, var bleven rørt over Broderen, var gaaen efter ham og havde hørt de sidste Ord. Hvorfor da, kjære Broder, sagde han, i det han greb ømt hans kolde Haand - - jeg maae endnu opsætte min Forlovelse nogle Maaneder, da vores Tante er død. Hvo veed om ikke da en salig Dag smiller to lykkelige Venner, to Brødre imøde, Har Du lært at kjende Clementine. Hun er en Engel! Denne skjønne dunkle Blomsts Bæger skjuler en Balsom, som formaaer at helbrede ethvert Saar! Lær kun først at kjende hende, At svarede Heinrich, kun ikke denne himmelske Godhed, jeg fortjener den ikke! Lad mig, Broder, lad mig kun blive allene. Du kjender mig ikke. Med disse Ord reev han sin Haand ud af Broderens og ilede hjem ad. Forundret saae Edward efter ham, denne Stemning maatte have en anden Grund, end Henrichs bekjendte Lidenskabelighed. Edward havde ogsaa førend han traf Broderen, hørt enkelte Ord, dog uden Sammenhæng, af hans Samtale med sig selv. Han stod en Tid lang eftertænksom, da synes en mørk Ahnelse om Sandheden at gribe ham, men hans gode Hjerte viste den tilbage. Jmidlertid havde dog dette Lyn oplyst en Egn, som han ikke kunne eller turde afholde sig fra nøiere at undersøge. Men dette Forsæt besluttede han at holdehemmelig for enhver, og hvad ogsaa Resultatet af hans Efterforskninger maatte være, ville han dog handle som hans Hjerte, og hans Kjerlighed for hans Broder bød ham.