Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1808-05-21
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. anske Ras Re Femte Aargang. No. 64. Udgivet og forlagt af J. Werfel, trykt i Kjøbenhavn, hos P. H. Höeckes Enke. Løverdagen den 21 Maji, 1808. Kjøbenhavn i det nittende Aarhundrede. (Fortsat.) Ankolerrighed, betragtet fra sine ufordeelagtige og fordeelagtige Sider. - Utidig Beskedenhed og dens Virkninger. af efter Ustadighed er nysgjerrighed en af de Egenskaber, der udmærke Kjøbenhavns Jndvaanere. Den, som kan og vil benytte sig af denne Svaghed, besidder en Talisman, hvormed han kan lede mange tusinde Annesker efter Behag, og høste Guld og Bifald derflødighed. Nysgjerrighed er her den Guddom, hvis Tempel aldrig mangler Dyrkere. Man kan taale Hunger og Tørst, trykkende Pengemangel og paahængende Creditorer, men ikke en utilfredsstillet Nysgierrighed. Derfor behover en forløben Bjørnetrækker kun at indbyde Publicum til en Bjørneballet, eller en cynisk Theater Entrepreneur til en dramatisk Hunde=Forestilling, og strax er hele Byen, Unge og Gamle, Fornemme og Ringe, paa Benene, og alle Bøder og Værksteder lukkede. Fremmede Gjøglere have ogsaa herlig vidst at benytte sig af denne Svaghed; de strømmede, førend Krigens Udbrud herind ligesom til et andet Gosen. Lange Mænd paa halvfemte Alen, og Dverge paa halvfemte Tommer, bengalske Elephanter og Ægyptiske Crocodiller, Jldædere og Linedansere, alting skimlede hertil, og ingen fandt sig skuffet i sine Forventninger. Mange Virtuoser kastede endog Anker herefter et heelt Livs frugtesløs Seilads, og toge Borgerskab som Konstberidere, Linedansere o. s. v. Men denne Nysgjerrighed er uden Tvivl alle Residencebeboeres Arvesynd. Verdens Dronning, det glimrende Paris, som foreskriver hele Europa Love, er i den Henseende ikke et Haar bedre, og løber man der ikke saa hidsig efter Ubetydeligheder som hos os, saa ligger Aarsagen nok ene deri, at Leilighederne til at tilfredsstille Nysgierrigheden ere der langt større og flere. - Jmidlertid har denne Egenskab givet vore Moralister Æmne til mangen en Svarlagenspræken, og ofte have de udledt af de meest urene Kilder Handlinger, som ene have deres Udspring fra Nysgjerrighed. Naar man saae Skarer af Fruentimmer trække ud af Porten, for at være Vidne til en Henrettelse, saa beskyldte man strax Kjønnet for Folesløshed og Barbarie, uden at betænke, at den samme Aarsag, der bevæger visse Classer til at betale dobbelt saa meget som ellers for en Comoediebillet til en Forestilling af Johanne Montsaucon, ogsaa bevæger andre til at see en Henrettelse. Vist nok gjør denne Smag ikke Tidsalderen nogen synderlig Ære, men man burde heller ikke antage den for andet end hvad den virkelig er – en simpel Virkning af medfødt Nysgjerrighed. Kun ved at forbedre den offentlige Opdragelse kan man give denne Egenskab et ædlere Sving. Men i og for sig betragtet er Nysgierrig hed i en Stad som Kjøbenhavn, og hos en Nation som den Danske, neppe saa skadelig, som man ved første Øiekast skulde troe, naar den ikke udarter for meget, og tilfredsstilles paa en alt for ufornuftig Maade. At vor Natur hælder mere til Phlegma og Alvorlighed end til Munterhed, det negter vel neppe nogen Apartisk. Dersom vi ikke lykkeligviis besadde en høi Grad af Nysgierrighed, der af og til vækker os ligesom med et electrisk Slag, saa vilde vi saare let kunne falde i en Dvale, hvis Virkninger altid maatte være ufordeelagtige. Nysgjerrighed forudsætter stedse, at man interesserer sig for noget i Verden, og bedre er det dog at interessere sig, var det end for no saa stor en Ubetydelighed, end at leve et reent Østersliv. - Kommer det an paa at tilfredsstille Nysgierrigheden, saa ere vi alle, i høiere og mindre Grad, Børn vor hele Levetid. Barnet slaaer sit Spilleværk i Stykker, fordi det vil see dets indvendige Sammensætning; Manden tilsætter store Pengesummer paa en Udenlandsreise, for at læse en halv udslettet Jndskrift paa en Støtte i Athenen, eller beundre Vestris's Dans i London. Det eene er som det andet. Vor Nysgierrighed ophører kun i samme Grad, som vi med Aarene lære at indsee, at vi alle, Store og Smaa, hvad enten vi lege med Nationer eller Oldenborre, kun hige og gre efter Skyggebilleder. Lad Folket derfor kun tilfredsstille sin Nysgierrighed saa længe det finder Morskab deri, saa længe den ikke overskrider Sædelighedens Grændser! Der kommer en Tid, hvor man bliver kjed af Verdens Herligheder, og ikke gider reise sig op for alle dens skjønne Rariteter. Hvo vilde være saa grusom at berøve Barnet der Dukke af Palter, det føler sig saa lykkeligt ved, uagtet den Voxne ikke vilde give en Hvid for den? Men beklageligt er det, at den Nysgierrighed, der hersker i Kjøbenhavn, ikke altid er af det ædle Slags. For det meste indskrænker den sig til Sandselighedens Sphære, sjelden trænger den ind i den intellectuelle Verden. Store Verdensbegivenheder, gjøre vel paa faa Steder saa svagt et Jndtryk som i Kjøbenhavn. Man taler derom i det høieste to, tre Dage, og saa ere de ogsaa glemte. De ubetydeligste Omstændigheder gjøre stundom langt større Opsigt end de betydeligste. Den Luftmachine, som engang skulde gaae op i Citadellet, opvakte ti Gange saa stor Sensation som Slaget ved Austerlitz, der bestemte Euren Skjebne. Som de fleste Øebeboere, synes vi endom at staae i den Tanke, at Verden ligger inden for Grændserne af vor Øe Jngen Nation politiserer derfor med mindre Hide sighed end vi, og i ingen Stad er man i sin Politica mere tolerant, mere tilbøielig til at lade som være lige, end i Kjøbenhavn. Holberg maa have indseet dette, da han lod sin politiske Kandestøber fremtræde i Hamborg. Han kunde ligesaa godt have ladet ham kandestøberere i Kjøbenhavn; men denne store Menneskekiender følte, at Satiren ikke passede sig paa os, og at ingen er mindre oplagt til at være en Herman v. Bremenfeldt end en født Kjøbenhavner eller en Dansk i Almindelighed. Jn Et vilde derfor være urimeligere end at forbyd offentlig Politisering i Kjøbenhavn. - Under den Franske Revolution var Stemningen vel anderledes; men paa den Tid befandt hele Europa sig i en Feberhede, som den nyere Tids Folkebeherskere snart curerede det for, og en Nations Caracteer kan ligesaa lidet bedømmes efter en saadan Crisis, som et Menneskes Constitution efter en Feber-Parorysmus. Beskedenhed er en Dyd, der udmærker Kjøbenhavnerne ligesom den Danske Nation i Almindelighed. Men ligesom enhver Dyd ved Misbrug og urigtig Anvendelse kan blive til en Feil, saaledes er den Danske Beskedenhed bleven til en Lyde, som vi ofte dyrt have maattet bødet for. Jngen Nation – det tør jeg frit paastaae – beundrer mere det Udenlandske og sætter mindre Priis paa sit eget Lands Frembringelser end vi. Hvorledes skulde vi vente at høiagtes af andre, naar vi ikke agte os selv, Med hvilken Ringeagt have ikke hidtil mange iblandt os talt om vort Sprog og om Alt hvad der burde udgjøre et Folks Stolthed, Den usleste Tydske og Franske Pamphlet blev hentet fra Leipzig, læst og beundret i Kjøbenhavn, medens Danske Originalværker, som Tydskland og Frankrige vilde være stolte af, henlaae i vore Boglader som en Føde for Møl. Vore Danske Forfattere bleve skræmmede bort fra Musernes Tempel, og uværdigen fortrængte af Tydske og Franske Døgn skribentere. Vore Fædres ærværdige Skikke maatte vige for fremmed Tant; vi tabte saa ganske vor National-Caracteer, det gamle, stolte Præg af hiint Folk, som Roms Trone engang skjelvede for, at de Tydske, desværre med Grund, kunde sige, at vore Sæder er en Efterligning af deres Saavidt har vor utidige Beskedenhed bragt os. At, hvorfor vare vi ikke langt hellere hovmodige og indbildske, Vi havde da med denne Lyde dog forenet den store Dyd, at være selvstændige, at vedligeholde den Caracteer, vi have arvet af hæderlige Forfædre, og den Selvagtelse, som befæster en Nations Storhed. Hvad ere vore Sæder i de senere Aar blevne til, En Sammenblanding, som ingen kan finde Rede i. De ere hverken Tydske, Franske eller Engelske, men de ere lige saa lidet Danske. Det store Øieblik er kommen, hvor Tidsomstændighederne selv med mægtig Haand vil føre os tilbage til vor oprindelige Danskhed. Lader os følge deres Vink, Medborgere og Medborgerinder, Endnu er det Tid. Vore Efterkommere vil da betragte vore nuværende Trængsler som en Aarsag til vor Danskheds Gjenfødsel. (Fortsættes.) Noget mere om Urkraft og Partikelen ur, om den danske Etymologie, om Gram- og det islandske Sprog m.m., i Anledning. af Hr. Rasks Betænkninger. (Sluttet.) Jeg vender tilbage til Partikelen Ur. Hvad sammes bemærkelse angaaer, da har jo hverken Gram sagt, at den altid og allevegne har hiin intensive eller forhøiende Kraft; ei heller har jeg paastaaet dette. Hvortil nu Hr. Rask strenge Revselse? Hvortil Anvendelsen paa Ursprung og urskulde sig, som ingen vil falde paa, der er bekiendt med den forskiellige Værdi, som ligger i Partikelen ur. Dens intensive bemærkelse i uralt, som paa angelsaxisk lyder og tald, og i vort Sprog er bleven til Arild, vil Hr. R. dog ikke nægte fordi Gram har beviist den? – Gram var vist ikke den Mand, der pleiede, efter Hr. Rasks Beskyldning, at sammenblande Ting, som ikke høre sammen. At ur i de forskiellige beslægtede Sprog og Dialecter har omskiftet sin Vocal, og et Sted lyder ar, et andet er, det tredie er a., kunne vi jo, om Beviis paa saadant forlanges, allene erfare af Ordet Arild. Dette Ord har i ældre Tiders Dansk heddet Æreld, i det A. Sax. lyder det oreald, og i det tydske uralt. Her have vi fire forskiellige Forandringer af den samme Partikel et eneste Ord. Aritalet (ereitelt) finde vi i Tatiani Harmonia Evang. Jrkennan (erkennen) 77. scutita (erschattete), rougan (eraugen) og sl. lignende hos Otfried; det isl. at, principium, origo, er Angelsaxernes Or eller Ord, og Tydskernes ur i Urkraft &c. Dog, hvortil Exempler i en Sag, som af flere Sproggrandskere er saa ofte og fuldkommen oplyst, at jeg ikke begriber hvad der kan komme ud af Hr. Rasks Kritik over Gram i denne Henseende. Hvor Hr. Rask egentlig vil hen med den megen Lærdom, han i det følgende af sine Betænkninger ødsler med, kan man heller ikke ret blive klog paa; allerhelst da han just ikke beflitter sig meget paa Orden og Klarhed, eller fører det tydeligste Sprog. Dog dette maa man oversee. Non omnia possumus ommes. Har jeg fattet hans Mening rigtig, da bliver det den: at ur, i Betydningen oprindelig, ikke er beslægtet med Isl. ar, og ikke med allermindste Grund kan kaldes nordisk i denne bemærkelse Dette sigter han til S. 982 som noget han i Forveien har beviist, men Beviset er ingensteds af finde. Jeg bliver derfor endnu, følgende Hickesius, Lye, Wachter og Adelung, ved min forrige Mening; at det isl. Adr. aar, Moesog, at, manne, og ar, origo, principium; det A. Sax. og eller og, som har samme bemærkelse, og ar i Urkraft, Urahn, Urmesen, Urmelt &c. ere i kiendeligt Slægtskab. - Men dette hielper ikke; den nordiske og islandske) Form er at, følgelig maa vi ikke bruge ar.*) Mig er det i Grunden ligegyldigt, skiøndt jeg ikke er i Stand til at see, at Aarkraft eller Orkraft skulde være bedre eller forstaaeligere end Urkraft, og tvivler meget om at Phlenschlæger nogensinde vil bruge det første Hele Sagen med Ordet Urkraft er desuden ikke saa farlig, som Hr. Rask vil giøre den. At Grundkraft skulde udtrykke netop det samme som Urkraft, tvivler jeg meget om, men var det saa, hvortil behøvedes da 67 Sider, for at sige: vi H. Den kiendelige Liighed med de ældgamle islandske Ord, Nornen Urd og Kilden Urdur eller Urda er dog værd at lægge Mærke til have alt et dansk Ord, som vi hellere kunne bruge end Urkraft, – Vil man ikke have dette Ord, finder man det i Almindelighed udansk og overflødigt – nu vel, saa vil det heller ikke komme ind i Sproget. Men finde Digtere som Øhlenschlæge, eller Baggesen for godt at optage det, hvorledes vil Hr. Rask da forbyde det, om han end skrev en heel Bog derimod Nordens store Skiald vil vel ikke ydmyg hos hiin eller denne Etymolog bede om Forlov til at bruge et nyt Ord eller danne et Riim; men vort Tungemaal er trygt i hans Haand; Hr. Rask tør ei ved at ræddes, Hos Vaulunders og Baldur og Hakons Sanger, vil det ei staae i Fare for at miste nogen Gnist af sin nordiske Aand. Med Sprogets eller Etymologiens Forhaanelse ved dette Ords Forsvar, og den Brøde Hr.R. i den Henseende har sigtet mig for, seer det vel heller ikke saa farligt ud. Jeg tvivler om at Hr. Rask for denne Sag vil faae mig domfældet, med mindre han enten selv sætter sig paa Dommersædet, eller og han indstævner Sagen for Raskenbierg Birketing i Fyen. At forresten Hr. Rask Orakel, vor gode, ærlige Peder Syv, i hvormeget han var Dannemand, dog har været sprogkyndig nok til et saa barsk at fordømme enhver, der holdt det tydske Sprog for skikket til at forøge Danskens Ordrigdom, kan erfares af hans Betænkn over d. Cimbr. Sprog, hvor han p. 74 anseer det for tilladeligt i det cimbriske Sprog, i Synderlighed i Poeteri, at laane Ord naar Behov giøres, ikke allene af gamle Skrifter, men endog af sine egne affødde Sprog, og derefter viser, hvor mangfoldige Ord det danske og tydske Sprog i ældre Tider have haft tilfælles. At det tydske Sprog hos ham maa gielde for en Affødning af det danske maa Tidernes Smag undskylde. Alt hvad Hr. Rask i øvrigt har fremført om Partikelen ur, forbigaaer jeg som aldeles overflødigt og Sagen uvedkommende; da jeg blot har at holde mig til Urkraft. Med al den Lærdom Hr. Rask har anvendt, vil man dog finde, at han slet ikke har bragt noget nyt Lys i Sagen; men tvertimod ligesom lagt an paa at forvirre den endnu mere. Bestandig taler han saaledes, som var han den første, der havde undersøgt en Materie, der er saa drøftet, at næsten intet lader sig sige derom, naar det ei skal blive Opkog. Frisch er ham et Smagens Mønster. Hvorledes han kommer til den Ære, er ikke let at begribe, hvis det ikke var fordi han giver Hr. Rask Leilighed til en Allusion paa Øhlenschlægger. Adelung vil Hr. Rask rive ned; men man finder ikke, at han har bygget noget bedre op i Stedet. De forskiellige bemærkelser af ur synes ham forfærdelig dunkle og forvirrede; da man dog hos Dieder. von Stade, Wachter, Frisch og Adelung ret godt finder ud af dem, forudsat nemlig at man ikke selv sætter sig for at forvirre dem. Vilde nogen - siger Hr.R. – af det isl. Jafnau danne Ordet Jævne, (som virkelig er til i det danske Sprog) da kunde han jo paa den Maade kiøre hele det tydske Sprog herind - en løierlig Slutning. - Efterdi de Svenske skrive Salskap, skal det være urigtigt at skrive Selskab, endskiøndt man i hele Danmark skriver saaledes med vore bedste Forfattere. – J alt dette og meget mere, finder man ikkun ringe Trøst, naar man søger noget om Urkraft.