Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-02-18
Provst Smith har skrevet en fortræffelig Bog om Menneskenes Pligter mod Dyrene; men for hvem har han skrevet den? - For Philosopher, for Lærde, for Mænd, som kunne raisonnere over hans Bog, ikke handle efter den. Den store Hob, som ved saa mange Leiligheder aflægger Prøver paa, at den ikke erkjender nogen Pligt mod Dyrene, læser den ikke, kan ikke læse den, og vil aldrig læse den. Saaledes gaaer det med de fleste af vore Lærdes Bestræbelser. Der, hvor de skulde virke, der virke de aldrig. Derfor er Mængden i de meest oplyste Lande og Tider i visse Deele ligesaa raa, som i de mørkeste Aarhundreder og i de mindst cultiverede Lande. - Man har sat Straf paa den Brøde, at mishandle en livløs Steenmasse, en Støtte, et Træ i een af de offentlige Hauger. Men i intet Land i Europa er man endnu faldet paaat bestemme Straf for den, der mishandler en levende Skabning, der er hans Eiendom, ligesom ikke Naturens mindste levende Værk burde være Menneskene ligesaa helligt som en Steenmasse eller et Træ. Man behøver kun at see, hvorledes Kudske mishandle deres Heste, hvorledes mangen en grusom Slagterkarl viner det stakkels Dyr, der er i hans Vold, for at overtydes herom. Jeg vil ikke saare Læserens Følelse med at anføre her mange Exempler paa Slagtergrusomheder. De overgaae al Forestilling og fornedre den menneskelige Natur. Man har havt Umennesker, der, for at hævne sig paa de Lam, der vare sprungne fra dem, knækkede, førend de slagtede dem, deres snæde Been, huggede Øinene ud paa dem &c. Retfærdige Gud, Skulle saadanne Misgierninger blive evigen ustraffede? - Der gives mange Slagter mestere her i Hovedstaden, hvis naturlige Følelse umuelig kan være bleven saa hærdet ved Vanen, at de, naar de gjøres opmærksomme derpaa, skulde være ligegyldige derved og undlade at sætte Skranker for saadanne umenneskelige Grusomheder. J min faste Tillid til Menneskehedens uophørlige Fremskridt til høiere Fuldkommenhed, haaber jeg, at der snart vil komme en Tid, hvor Lovene selv ville sørge herfor. Men indtil dette skeer, kan man ikke noksom erindre de Mennesker, der maaskee endog kraftigere end Lovene kunne forekomme saadanne Forbrydelser mod Naturen, at betænke, hvad de skylde Gud og enhver af hans følende Skabninger. Paa andre Tider og i andre Lande have Religionsstifterne sørget for at hævde Dyrenes Rettigheder som følende Væsener. Grunden til den vise Pythagoras's Lære om Sjele vandringen maa fornemmelig søges heri. Denne udødelige Philosoph indsaae, at den store Hob ikke lod sig lettere bevæge til at føle sine Pligter mod Dyrene, end naar man gjorde det til en Religionssætning, at Menneskets Siel, efter Døden, undergik forskjellige Forvandlinger, og at den, efter dets gode eller slette Opførsel paa Jorden, kom til at boe i et mere eller mindre ædelt eller uædelt Dyr. Naar en Slagter i vore Dage havde samme Tro, hvorledes kunde han da beqvemme sig til at mishandle Dyret, Den Stud, som han paa det grusomste piner, kunde jo mueligen være hans Fader; det Faar, han stikker Øinene ud paa hans Søster; den So han saa afskyelig martrer, hans henfarne Kjereste. En grusom Kjøresvend vilde, ved at troe paa Siellevandringen, ikke slaae og pidske et Par afmægtige Heste saa skrækkeligen; thi han kunde jo ikke vide, om ikke engang hans Siel vilde komme til at fare ind i en Hest. Lykkelig vilde vor Tidsalder være, dersom man endnu troede paa Sielevandringen, Jeg vil anføre en Østerlandsk Historie, som maaskee ikke vil staae her paa sit urette Sted. Kabul (siger Zendavesta) var født ved Bredden af Floden Mavra. Han eiede store Besiddelser, og hans Yppighed svarede aldeles til hans Rigdomme. Han hadede de godmodige Braminer og foragtede deres Religion. Hans Bord var hver Dag forsynet med Kjødet af hundrede Slags Dyr, og hans Kokke tillavede det paa hundrede forskjellige Maader. Han opnaaede desuagtet ingen høi Alder, men døde af Fraadserie. Hans Siel maatte nu møde for en stor Forsamling af Siele, der havde boet i de Dyr, der vare blevne et Offer for hans Graadighed og nu vare bestemte til hans Dommere, Han skjælvede for en Domstoel, hvis samtlige Medlemmer han i Livet havde behandlet som en grusom Tyran. Han bad om Naade, men fandt ingen tilbøielig til at forunde ham den. Erindrer han da ikke, raabte det opbragte Vildsviin, hvorledes man har martret mig, ikke blot for at tilfredsstille hans Hunger, men hans Forfængelighed. Først blev jeg jaget ihiel, og siden agtede man neppe mit Kjød værdigt til at komme paa hans Bord. Dersom man vilde følge mit Raad, skulde han bøde derfor i Skikkelsen af et Sviin, hvilket han i levende Live lignede saa meget." - Jeg holder. for, raabte et Faar, at man snarere burde lade ham lide under Skikkelsen af et Lam, og lade ham gjennemgaae, i en Tid af en Maaned, fire, fem forskellige Forvandlinger. "Dersom min Stemme var af nogen Vægt her i Raadet, raabte en Kalv, saa skulde han antage min Skikkelse. Jeg blev hver Dag aareladt, paa det mit Kjød skulde blive hvidt, og siden uden Barmhiertighed dræbt." Vilde det ikke være klogere, raabte en Høne, at stoppe ham i Skikkelse af en Capun, og siden lade ham qvæles i sit eget Blod, saaledes som jeg blev qvalt?"De fleste Stemmer vare enige i den sidste Straffemaade, og man var allerede i Begreb med at afsige Dommen, da Oxen reiste sig for at give sin Stemme: "Jeg veed, sagde Raadsherren, at Forbryderen har efterladt en Kone og et Barn. Efter den Spaadomskraft, jeg besidder, forudseer jeg, at dette Barn vil blive en ussel Skrantning, en Plage for sig selv og alle dem, der omgaaes ham. Hvad mene J, mine Colleger, om man dømte Faderens Siel til at fare i Sønnen, og lade ham saaledes selv føle de Elendigheder, som hans Afkom vilde arvet efter ham formedelst hans Umaadelighed?" Hele Raadet bifaldt det Kloge i denne Marter, og takkede Oxen for hans Raad. Kabul maatte vende tilbage til Jorden, og hans Siel maatte i hans egen Søns Legeme, i et Tidsrum af tredive Aar, udstaae den største Elendighed." Vil man end ikke med Braminerne antage, at der existerer en saadan Straf forden, der mishandler Guds Skabninger, saa maa man dog indrømme, at saadanne Handlinger aldrig kunne bifaldes af ham, der vaager over alle vore Jdrætter og seer vore lønligste Foretagender. At Lovene kunde sætte Skranker for, at Dyrene saa gruelig mishandles, derom er ingen Tvivl. Naar man straffede den, der mishandlede og af Kaadhed tyranniserede et Dyr, paa samme Maade, som man straffer den, der forsætlig beskadiger en offentlig Statue eller et Træ paa Landeveien, saa vilde saadanne Mishandlinger blive meget sieldnere. Der burde vel ligeledes være bestemt, hvorlænge en Hest maatte bruges af Vogn mænd &c. Det er uforsvarligt, at en Hest, som neppe kan slæbe sig selv, skal spændes for et Læs Brænde a. Menneskevennen maa sukke over Dyrenes sørgelige Skjebne. Tigeren og Løven fortære deres Rov, men seipine det ikke. Menneskene seipine og fortære Dyrene paa eengang.