Aarhuus Stifts-Tidende, 1838-08-18
(Jndsendt.)¬ J Stændersalen i Viborg blev der, ved Sagen om Jødernes Valgbarhed, bragt Forsamlingen i behagelig Erindring, at der for en Række af Aar tilbage, her i Landet udtalte sig et heftigt Jødehad, samt, at Jøderne paa samme Tid vare underkastede en udstrakt Skribent forfølgelse." Begge Deele er desværre, kuns alt for sandt Der var virkelig for en Række af Aar tilbage endeel af Folket – naturligviis ikke den meest oplyste Deel deraf der nærede Had til Jøderne, og som endog udartede til Voldsomheder, og der var paa samme Tid en Mængde Skriblere, der ved at udsende deres literaire Producter blandt Folket, ikke lidet bidrog til at give Almuens Fordom me Næring. Men siden den Tid er meget foregaaet. Folket er steget i Cultur og Oplysning, og det er kommet til klar Bevidsthed om, at det er ikke den tilfældige Omstændighed, om Mennesket er født som Christ eller Jøde, der bør give ham Krav paa Medmenneskers Agtelse eller Foragt; Folket er kommet til Erkjendelse om: at det er ikke de ydre Folder, der bestemmer Mandens Værd, men at det er hans Færd, hans Vandel heri Livet, der skal bestemme om han er værdig Medmenneskers Agtelse eller ikke. Hiin Forfølgelsernes Tid er derfor svunden; svunden er den Tid, da man ikke spurgte, om Manden var god eller slet, men da man kun spurgte om, hvilken Religion han bekjendte sig til, og derefter bestemte, om man skulde hade eller agte ham, Thi hvorfor hadede man os, hvorfor mishandlede og forfulgte man os, Fordi at vi ikke havde den Religion, hvortil Pluraliteten af Folket bekjendte sig fordi at vi vilde bibeholde vore Forfædres Tro og hellere offre Friheden og alle jordiske Goder, end forlade den Tro ved hvilken vi vare opdragne, den Tro, ved hvilken vi antoge, og endnu antage at blive lykkelige, derfor bleve vi foragtede, derfor troede man sig berettiget til at forfølge og mishandle os. Og naar vi da, taalmodig hengivende os i Skjæbnen, holdte sammen, for ved Sympathie og indbyrdes Kjærlighed, at mildne de haarde Tryk, de skammelige Forfølgelser, som man lod os blive tildeel da bebreidede man os for dette Sammenhold, og hentede derfra en Grund mere til at udelukke os fra vore Medmenneskers Selskab. Men – vi ville ei længere dvæle ved en Tid, hvortil knytter sig saamange bittre Erindringer, og det er jo ei heller os, der have opfrisket Erindringen om hiin Tid. Derimod ville vi, i Tillid til Ham, som er vor og de Christnes Gud, og i Tillid til Ham, som er Landets retfærdige Styrer, med freidigt Mod skue Fremtiden imøde. Vi ville haabe, at de Fordomme, som endnu næres hist og her i Folket imod os, meer og meer ville hæves, og vi ere overbeviste om, at den Tid ikke er meget fjern, da det Menneske, der bærer Nag til sit Medmenneske, fordi dette paa en anden Maade tilbeder sit høieste Væsen, vil blive foragtet af, og forstødt fra samtlige sine Medmennesker. Og om der end endnu skulde gives en eller anden literair Pjalt, der søger at udstrøe Tvedragtens Sæd, da er Folket alt skreden for langt fremad i Oplysning til at et saadant Forsøg skulde lykkes. Folket antager ikke Enhver til sin Lærer, som behager at opkaste sig dertil; det veed ret vel, at flere Samfund meget godt kunne udgjøre eet Folk, at flere Mennesker, skjøndt af forskjellig Troesbekjendelse, meget vel kunne have Fædreland tilfælleds. Men troe derfor ikke, at man kan indbilde enten Regjeringen eller Folket, at Jøden heri Landet ikke er dansk. J Danmark er jeg født; dets Love lyder jeg og jeg taler dets Sprog; derfor er ogsaa Danmark mit Fædreland, det Land, til hvis Vel ogsaa jeg yder min Skjærv. Thi at Jøderne udgjøre et Folk eller een Nation, er en Tro, som rigtignok mange have, men som ikke destomindre er aldeles prang. Jøderne have for mange Aarhundreder siden ophørt at være et Folk, derimod udgjøre de Alle, ligesom de Christne, et Troessamfund, et Samfund, hvis Medlemmer vel have Religionen, men derfor ingenlunde Fædreland tilfælleds.