Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1841-02-09
Fredagen den 29de Januar, om Middagen Kl. 1 1/2, ankom Kammerraad Drewsen, ledsaget af Hr. Orla Lehmann, her til Byen, for at træffe Aftale med sine vælgere om, hvorvidt han burde modtage det her paa ham faldne Valg til Stænderdeputeret, eftersom han tillige var bleven valgt i tvende andre Districter. Uagtet der ikke var gaaet nogen Underretning om hans Ankomst forud for denne, rygtedes den dog over hele Øen i de faa Timer indtil Modet fandt Sted, til den af Hr. Drewsen efter sin Ankomst hertil foreslaaede Tid, den paafølgende Formiddag Kl. 11. Omtrent 300 af Kammerraad Drewsens Vælgere, hvoriblandt de fleste Sognefogder paa Øen, havde indfundet sig her, og efter at de Mødende først i Gjæstgivergaarden havde hilst paa deres udvalgte Deputerede, og der havde indtaget en improviseret Frokost, begav hele Forsamlingen sig til Raadhuussalen, hvis Afbenyttelse til dette Øiemed var bleven tilstedet af Øvrigheden. Præsidiet overtoges, efter Opfordring, af Sognefoged og Dannebrogsmand Hans Rasmussen i Egense, som aabnede Mødet ved at forestille Kammerraad Drewsen for de Tilstedeværende, og ved med faa Ord at omtale hans Værd som Bondestandens trofaste Ven og som frisindet Folkedeputeret, hvorpaa Drewsen tog Ordet. Han takkede i de hjerteligste Ord for den Tillid og Velvillie de havde viist ham, ved at kaare ham til deres Repræsentant, uagtet han personlig her paa Øen var ukjendt; Grunden, hvorfor han her havde stillet sig, som Candidat, var, at han havde erholdt Vished om, at der i det Distriet, han hidtil havde repræsenteret, var bleven gjort store Anstrengelser for at fortrænge ham fra Stændersalen, i hvilket Øiemed man ikke havde indskrænket sig til at angribe hans politiske Meninger, men endog hans Forhold til og mod Bondestanden. Dette forekom ham ikke blot at være Uret, men havde tillige gjort det til Pligt for ham, der endnu følte Lyst og Kraft til at virke for sit Fædreland og navnlig for den Stand, hvis Oplysning og Velvære han stedse havde helliget sine Bestræbelser, at opbyde Alt for at hævde en Plads, paa hvilken – det Vidnesbyrd kunde han give sig selv han havde været en trofast og nidkjær Arbeider, og i alt Fald bedre var paa sin Plads, end en Person som Peder West. Udfaldet havde gjort hans Modstanderes Bestræbelser til Skamme; thi han var valgt, til Deputeret paa trende Steder, og Spørgsmaalet var saaledes nu, hvilket af disse Valg han skulde modtage. Skulde han i saa Henseende blot følge sin Tilbøielighed, da kunde han aldrig være i Tvivl om, at det var dette Valgdistrict han tilhørte, som med saa megen Tillid og Velvillie var kommet hans Ønske imode. Paa den anden Side kunde han ikke fordølge for sig selv, at ikke uvigtige Grunde kunde anføres derimod. Men i alt Fald var saa meget vist, at han var Falstringernes gjældbundne Tjener, og han var derfor ilet herhen, for at spørge dem om deres Villie, den han var redebon til i saa Henseende at underkaste sig. – Denne Tale, hvoraf vi her have givet et kort Udtog, for saavidt det efter Hukommelsen har været os muligt, blev modtaget med de lydeligste Bifaldsyttringer, og fra mange Sider tonede det Raab, at de havde kjendt ham som Bondens Ven og Forsvar længe for der blev Stænder til, at de i lang Tid havde ønsket at faae ham til deres Deputeret, at de havde valgt ham, og nu skulde han være deres Mand. Orla Lehmann tog derpaa Ordet og erklærede, at han ikke kunde andet end ære og bifalde det Sindelag, der her fra alle Sider yttrede sig, men at han dog fandt det rigtigt, ikke om denne Sag at fatte nogen Beslutning, forinden de havde hørt og veiet de Grunde, der kunde tale for, at Kammerraad Drewsen maaskee burde modtage et af de andre Valg, navnlig det i OdsHerred. Disse Grunde vilde han tillade sig at antyde, idet han forøvrigt med Drewsen fuldkommen var enig i, at de – hans Vælgere – vare og burde være Dommere i Sagen. Forinden kunde han dog ikke andet end ønske dem til Lykke til det af dem trufne Valg, og det saa meget mere, som Falstringerne, efter hans Overbeviisning, virkelig havde havt Noget at gjøre godt igjen, thi, hvor villig han end indrømmede, at et Misgreb ved første Valg, paa en Tid, da hverken Stænder indretningens Betydning eller de Mænd, man kunde vælge paa, vare tilstrækkelig bekjendte, var høist undskyldeligt, saa kunde han dog heller ikke fordølge sin Overbeviisning, at deres hidtilværende Deputerede ved sin Færd i Stændersalen med Rette havde paadraget sig Nationens Uvillie – ja hans Navn var endog i Viborg af den Kongl. Commissarius bleven brugt som et Argument mod Folkets Ønsker og mod Bondestandens Oplysning og Selvbevidsthed. Men al Ansvarlighed for Hr. Wests Vægelsind havde de nu fralagt sig ved at vælge Drewsen - en Mand, der, saaledes som her var bleven yttret, længe for Nogen havde tænkt paa Stænder, havde været Agerdyrkningens og Bondestandens ligesaa indsigtsfulde som nidkjære Befordrer, og fra den Dag, han var indtraadt i Stænderne, i samme ikke blot ved sin Stemme og ved sin velbegrundede Anseelse med Kraft og Talent havde forfægtet denne miskjendte og i fordums Tider mishandlede Stands lovlige Ret og velbegrundede, Jnteresser, paa hvis Fremme - derom var Taleren overbeviist - Danmarks Fremtids Velfærd fremfor Alt beroede. Men ikke blot for sin kjære Bondestand havde Drewsen virket, men for hele Landet; intet Oplysningens og Frihedens Anliggende havde i Stænderne havt nogen varmere Talsmand end ham, og fremfor Alt havde han med Ynglingens Beggeistring og Oldingens provede Erfaring understøttet det store Folkeønske om Skattebevillingsret, og i det Hele om en fri Forfatning, saaledes som den, vor nu regierende Konge tidligere havde skienket vore norske Brødre, saaledes som den, der i Norge havde stadfæstet sit Værd ved de velsignelsesrigeste Frugter. Derfor var det ret, at Falstringerne havde valgt ham, som den, der i alt Væsentligt stemmede overeens med deres egen Overbeviisning. Thi det var han vis paa, at Jngen skulde kunne modsige, at Lollands og Falsters Stift, paa enkelte ubetydelige Meningsforskjelligheder nær, var constitutionelt sindet, og skulde Nogen modsige dette, da vilde det være let for Taleren at bevise det. Han vilde da paaberaabe sig, at da ved Kong Christian den 8des Thronbestigelse fra alle Landets Byer og de vigtigste Korporationer Lykønskningsadresser bleve overrakte Kongen, i hvilke Trangen til en friere Forfatning med stor Eenstemmighed udtalte sig, da sluttede der sig til disse kun een eneste Adresse fra Bondestanden, den djærveste og meest frisindede af den Alle, og denne var udgaaet fra Lollands Falsters Stift, og blev overbragt af fire Mænd, der med stor Fasthed og Klogskab røgtede det Hverv, som mødte høist uventede Hindringer. Men fremfor Alt vilde Taleren henvise enhver Tvivl om dette Stifts constitutionelle Sindelag til den store Petition, der udgil derfra til Stænderne, underskrevet af Grever og Bønder, af Borgere og Embedsmænd - den første blandt alle Petitionerne, et virksomt Exempel for det hele Land den Petition, som Stænderne overantvordede i Kongens Hænder, og som nu opbevares i Danmarks Rigsarkiv som et Blad, et mindeværdigt Blad i Danmarks Aarbøger. Dog han skulde ikke gaae videre i at bevise, hvad Jngen modsagde, – dette Stifts constitutionelle Sind, og da vælgerne og deres Udvalgte i Hovedsagen burde stemme overeens, saa var Drewsen deres Mand. Desuagtet, meente Taleren, burde Drewsen ikke modtage Valget her, men i Odsherred. Det, hvorpaa det kom an, var at Drewsen kom ind i Stænderforsamlingen, og det vilde skee ogsaa i dette Tilfælde; men omhan mødte der for det ene eller det andet District, det var mindre vigtigt; thi fra det Øieblik, han tog Sæde i Roeskilde, var han ikke Disses eller Hines, men Landets Mand, og hvert Ord han talte til Folkets eller navnligen til Bondens Bedste, vilde komme dem lige meget til Gode, enten han kaldtes den ærede Deputerede for det 10de eller den ærede Deputerede for det 18de District. Spørgsmaalet var altsaa ikke, om de vilde have Drewsen eller ei – thi ham fik de i hvert Fald, han var dem sikker nok - men Spørgsmaalet var, hvilken af Suppleanterne de vilde have, deres egen, eller ham i Odsherred. Taleren kjendte ingen af dem, men ligesom han havde nogen Tvivl, om den Sidstnævnte var en sand Friheds- og Bondeven, saaledes maatte han, efter alt hvad han om den falsterske Suppleant havde hørt, antage, at om han end ikke var nogen stor Taler - og det var sandeligen ikke godt, om Stænderforsamlingen skulde bestaae af lutter Talere – saa var han dog en ligesaa characteerfast, som agtværdig og forstandig Mand, der ikke nu vilde sige Ja og saa sige Rei, der ikke idag vilde underskrive og imorgen spytte paa sit eget Navn, der ikke vilde desertere fra sin Fane og forraade sin Sag, en Mand, De der vilde gjøre sin Stand Ære og ikke Skam. Men hertil kom, at deres Suppleant var villig til, dersom de efter fælleds Raadslagning maatte ansee det for ønskeligt, at trække sig tilbage. Dette behøvede ikke at skee strax; thi man vilde uden Tvivl ikke forhaste sig med Stændernes Sammenkaldelse, og de havde da Tid til nøie at see sig om, og erkyndige sig og overlægge Sagen indbyrdes og med Andre, og fandt de da, at en eller anden udmærket Mand paa andre Steder var faldet igjennem eller maaskee reent var overseet, da kunde de i sin Tid – rimeligviis først om et Aarstid - vælge ham, og saaledes gjøre Landet en større Tjeneste, end ved nu at holde paa Drewsen, som i ethvert Tilfælde var og blev deres som hele Folkets Mand. Det var de Grunde, hvorfor Taleren ansaae det for tvivlsomt, hvilket Valg Drewsen burde modtage; forresten maatte han ende, som han havde begyndt: De havde det største Krav paa Drewsen, og det var altsaa Dem, der nu skulde dømme i Sagen. Derefter udtalte flere Bønder sig for, at da det her kom an paa at veie de tvende Suppleanters Værd, hvilket denne Forsamling umulig kunde gjøre, var det maaskee bedst at overlade det til Drewsen, som den, de i hver Henseende havde fuldkommen Tillid til, at afgjøre Sagen; men hertil erklærede denne, at det alt havde været ham meget ubehageligt saa længe at maatte udsætte sin Erklæring, og at han derfor ikke kunde samtykke i en yderligere Forhaling; han vilde ikke forlade denne Forsamling, uden at vide, hvis Deputeret han var, ikke forlade Byen, uden for Valgdirecteuren at have afgivet sin bestemte Erklæring om at han modtog eller afslog det her paa ham faldne Valg. Det store Fleertal udtalte sig imidlertid bestemt for, at Drewsen burde modtage Valget her. Navnlig erklærede Sognefoged Hans Boesen, at de havde meget vel vidst, hvad de gjorde og hvad de vilde, baade da de underskreve Petitionen og da de valgte Drewsen, og de vilde staae ved deres Ord, og han skulde staae ved sit Ord; de vare de Første, der havde valgt ham, og derfor skulde han modtage Valget. Gaardmand Hans Bentsen erklærede, at Drewsen havde de kjendt længe og de vidste, at han stod paa deres Bedste, men de Andre kjendte de ikke saa lige, og derfor vilde de beholde ham. Ogsaa Forvalter Müller yttrede det samme, men da han tydede hen til, at dette ikke burde skee af Naade, protesterede ikke blot Drewsen imod nogensinde at have havt en saadan Tanke, men Brændeviinsbrænder Sidenius tog deraf Anledning til at erklære, at denne Misforstaaelse rimeligviis hidrørte fra ham, da han havde været fortrydelig over, at Drewsen tøvede saa længe med at erklære sig, og ikke engang havde underrettet sine Vælgere og Grundene herfor. Disse havde Drewsen, udviklet i et Brev, som ikke var kommet ham tilhænde?) og nu mundtligen gjentaget for ham, og det glædede ham derfor, ligesom han tidligere ikke havde lagt Dølgsmaal paa sin Misbilligelse, at han her kunde udtale sin fuldkomne billigelse af det, der nu var skeet. Samme Tilfredshed over, at enhver Misforstaaelse var hævet, udtalte Hr. Müller, og da saavel han, som Sidenius erklærede, at de kjendte Suppleanten i Odsherred, Hr. 2) Dette Brev, der var dateret den 18de Januar, men som af Feiltagelse var adressered til Nysted, kom først Sidenius tilhænde den 30te f. M., efterat Drewsen var afreist. Capitain Buchwald til Anneberggaard, og at de vare overbeviste om, at han som Deputeret vilde vise sig som en Ven af Friheden og navnlig ogsaa af Bondestanden, og da endnu flere tiltraadte Ønsket om, at Drewsen vilde modtage Valget, erklærede Hr. Lehmann, at det havde glædet ham at høre tvende agtede og troværdige Mænd give Hr. Buchwald et saa fordeelagtigt Vidnesbyrd, og at han altfald fandt det utvivlsomt, at han udtalte Forsamlingens Villie ved at gratulere Drewsen som Deputeret for det 18de Land valgdistrict. Forsamlingen beseglede disse Ord med et længe gjentaget, enthusiastisk Hurra for deres Deputerede, som derpaa takkede og erklærede at modtage Valget (hvorom han samme Dag underrettede Valgdirecteuren). Da der derpaa blev udbragt et Længeleve for Orla Lehmann, erklærede denne, at hvis de skulde have fundet, at han idag havde været deres Ønsker imod, saa vilde han ved sin Færd i Stænderne vise, at det var rigtigt, hvad han havde sagt, at det intet gjorde til Sagen, hvorfra man var valgt; thi Bondestanden skulde ikke der finde nogen varmere Talsmand end ham, som der ganske vilde slutte sig som en tro Medstrider til Landboens gamle og nidkjære Ven – til Drewsen! Efterat saaledes dette Mødes nærmeste Øiemed var opnaaet, fremstod Sognefoged Christoffer Rasmussen af Veggerløse og sagde, at han hørte til dem, der ikke fandt sig overbeviste og Gavnligheden af at forandre Rigets Forfatning, og at han ikke vilde slaae sig til en Mening, forinden han var overtydet om dens Rigtighed. Han vilde gjerne lade sig belære, og han ansaae det endog for rimeligt nok, at han, naar han blev oplyst og Grundene, kunde forandre sin nuværende Mening, men indtil dette skeete, maatte han holde sig til denne, nemlig at de souveraine Konger havde gjort meget for Bønderne, og været deres Forsvar mod de Mægtige, og at det derfor var urigtigt, at tage Magten fra Kongen og give den til Stænderne. Det var hans Meening, og han havde her fremsat den, fordi der her var Folk tilstede, som forstode sig paa de Ting, og ikke vilde tage det fortrydeligt op, naar en simpel Mand, som ønskede Oplysning derom, søgte den der, hvor han troede at kunne finde den. Orla Lehmann efterkom denne Opfordring i en udførlig og kraftfuld Tale, der gjorde et dybt Jndtryk paa de Tilstedeværende. Vi skulle forsøge at gjengive dens væsentligste Jndhold. Han begyndte med at lovprise den foregaaende Taler, fordi han ikke vilde være nogen blind Eftersnakker, men vilde vinde en egen, paa Grunde bygget Overbeviisning, forinden han erklærede sig for en vis Mening. Deri bestod den sande Selvstændighed, og hvis det kunde lykkes Taleren at overtyde en saadan Mand, da vilde han ansee det for en større Vinding, end om han kunde faae hundrede Andre til letfærdigen at sige Ja til hvad han sagde; thi den, der var for snar til at sige Ja, han vilde rimeligviis være lige saa gesvindt til at sige Nei, og de, der vare for en fri Forfatning, uden selv at være overbeviste om dens Gavnlighed, de vilde være værgeløse mod enhver Modsigelse; ja der vilde ikke høre meere til at omstemme dem, end at her skulde komme en af disse heldørede Løgnebælge, der snige sig om i Landet, og sige, at Clausen er en Meeneder, som lader sig bestikke af Herremændene til at tale mod Bønderne, eller at Kongen har sendt dem for at klage over, at Stænderne vilde afsætte ham. Men var deres Overbeviisning Frugten af egen Erkjendelse, da vilde de ikke blot være aarvaagne og stærke, naar Fristeren kom med de sagte Fjed og de sledske Ord, men de vilde ogsaa være rede, naar det gjaldt at forsvare deres Tro eller ved eendrægtige, lovlige og sømmelige Foretagender at fremme dens Seier. Derfor kunde Taleren ikke andet end glæde sig over den Leilighed, der her frembød sig til offentlig og aabenlyst at berigtige Misforstaaelser, som han vel vidste bleve deelte af flere. Som en saadan Misforstaaelse maatte han ansee, hvad der nys var sagt om de souveraine Kongers store Fortjenester af Bondestanden. Det var en historisk Vildfarelse, som kun historisk kunde gjendrives. At gjøre dette med fornøden Fuldstændighed, tillod hverken Tid eller Sted, men et Par Ord maatte han dog derom anføre. 1660 blev Enevoldsmagten indført, hvorledes det derved gik til, vedkom os ikke her, nok den seirede, og Adelens Magt var knækket. Knækket ligeoverfor Kongen, men med Hensyn til Bønderne, Jngenlunde, Mod Bønderne beholdt Adelen sin fulde Magt, og foruden al vor egen Adel kom her endnu hele Skibsladninger af tydske Baroner og Landstrygere ind i Landet, der bleve Ministre, Amtmænd og Herremænd, og handlede heelt ilde med Bønderne; – ja det gik endog saa vidt, at det Trældommens Aag, der tidligere kun havde hvilet paa Østifternes Bønder, nu ogsaa blev lagt paa de hidtil frie jydske Bønders Nakke. De, som troe, at Revolutionen af 1660, i hvilken Bønderne ikke havde nogen Deel, havde været til Bøndernes Fordeel, de feile storligen; thi aldrig for havde det Tryk, der hviilte paa dem, været saa haardt eller saa almindeligt, som netop siden den Tid. En ussel og forkuet Slægt, boende i elendige Jordhytter, kummerligen opfødt med den jammerligste Føde, opvoxet i Ureenlighed og Vankundighed, arbeidende under Ridefogdens Pidsk for Andre, der fraadsede i Hovmod og Overdaadighed – det er Billedet af den danske Bondestand under de souveraine Konger lige indtil Slutningen af det forrige Aarhundrede. Dengang blev der gjort meget for Bonden, og den taknemmelige Jhukommelse heraf bør aldrig tabes, saalidet som Mindet om den Konge, der havde stor og hæderlig Deel deri. Men naar man troer, at det var Frederik den 6te, som udrettede dette, da glemmer man aabenbar, at han dengang var i en Alder, hvori selv den meest begavede Aand med den alleromhyggeligste Opdragelse umuligen selv kunde have enten opfundet eller udført alt dette. Det var modne, prøvede Mænd, - det var Bernstorff, Reventlow, Schimmelmann, Colbjørnsen og mange andre, fra hvem Forslagene udgik, og som i Virkeligheden gjennemførte dem, og det er sandeligen ingen ringe Roes for den unge Kronprinds, at han med Begeistring opfattede og troligen understøttede denne Sag, i hvis Fremme der dog indtraadte Standsning, i enkelte Henseender endog Tilbagegang, da hine Mænd døde eller traadte tilbage, og det uagtet Frederik den 6te lige indtil sin Død usvækket bevarede sin varme Kjærlighed for Bonden. Dette er vel det bedste Beviis paa, at hine Forbedringer i Landboforholdene ikke vare Enkeltmands Værk, ja den egentlige Opfinder og Forfremmer af samme, det var Tiden, Tidsalderen, Tidsaanden - den ved mange ædle og kloge Mænds Tænkning og Tale forberedte, ved Pressen udbredte, ved Begivenhederne styrkede offentlige Mening, som paa Steder, der ikke staae under de danske Kongers Souverainitet, har gjennemført omtrent de selvsamme Fremskridt, og som ogsaa hos os vilde have fremtvunget dem, selv om de ikke havde fundet saa velvillig Jmodekommen hos den daværende Regent. Dette vilde være skeet, hvadenten denne havde havt Enevoldsmagt, eller ikke – i sidste Tilfælde maaskee lidt langsommere, men da ogsaa noget grundigere og navnligen stadigere fortsat. Eller troer man, at om vi dengang havde havt lovgivende Stænder, at nogle Herremænd i samme vilde have kunne modstaae Regenten, Regjeringen, den offentlige Mening, Pressen og den store oplyste og frisindede Deel af Folket, Nei, Kongen vilde i Stænderne ikke have fundet en Hindring, men en Stotte for hvad han til Frihedens, til Fædrelandets, til Bondestandens Bedste vilde gjøre. Eller have maaskee vore nuværende Stænder viist sig fjendtlige mod Bondesagen, Nei, efter lang Stilstand er det netop dem, som atter have bragt den et Skridt fremad, dem, der have drevet Veisagen, Jagtsagen og Landcommunesagen igjennem, dem, der have bragt nyt Liv i Hoveri=Afløsningen, gjort en Begyndelse til Naturalpræstationers, navnlig Frikjørslers Afskaffelse o. s. v. Alt det have de Stænder gjort, i hvilke Godseierne dog have en saa unaturlig stor Mængde Stemmer, og naar de ikke have udrettet mere, saa er det, fordi de have for liden, ikke fordi de have for megen Magt. Og hvor skulde det kunde være anderledes Hvor var det tænkeligt, at de af Folket valgte Mænd kunde være fjendtlig findede mod Folkets Sag, Staaer det ikke i Bøndernes egen Magt, til Stændersalen at sende Mænd der have baade Evne og Villie til at hævde deres Ret og virke for deres Bedste, Eller have maaskee de norske Bonder havt Skade af deres frie Forfatning, Eller have de ikke snarere sat ethvert billigt Ønske igjennem og bragt det saa vidt, at Staten er gjældfri, og de, om ikke skatte frie, dog idetmindste frie for de fleste og meest trykkende Skatter, Og er det hos os Vennerne af Enevælden, eller Vennerne af en fri Forfatning, er det, for at nævne et Exempel, de høie Herrer ved Hoffet eller de lidet agtede Bladskrivere, der føle varmest og virke ivrigst for Bondens Vel Her seer De nu, at det ikke er de souveraine Konger men kun Frederik den Sjette, der have Fortjenester af Bondestanden, at det ikke er ham alene, men Tidernes Gang og mange samvirkende Ædlinge, der have udrettet, hvad der er skeet, og at det Meget, der endnu staaer tilbage (hvilket oplystes ved flere, tildeels locale Beviser) i Stænderne, langtfra at møde nogen farlig Modstand, i dem tvertimod har fundet, og alt som de voxe i Kraft, stedse kraftigere vil finde en redelig, folkelig, virksom Understøttelse. Og sæt, at althvad Bønderne have opnaaet, ene skyldtes Frederik den Sjette, saa er han nu ialtfald død, og om man end havde fuld Vished for, at Christian den Ottende i det Stykke tænkte ganske som han, ja om man end kunde vide det samme om den nuværende Kronprinds: Hvo borger for, at dennes endnu ufødte Efterkommere ikke kunde tænke anderledes, ikke i Kraft af deres Enevælde kunde kuldkaste, hvad der var gjort, ikke til Eiendomsrettens Beskyttelse og til en friere Benyttelse af Landbrugene" o. s. v. kunde bringe Bønderne tilbage under de Stores Herredømme, til hvilke uden Tvivl i Reglen Regenternes nærmeste Omgivelser, vilde komme til at høre. Over en svag Konge kunde det vel tænkes, at disse engang i Tiden kunde faae Magt, men aldrig over et stærkt, folkekaaret Folkeraad. Derfor, meente Taleren, at vilde Bønderne sikkre sig, hvad de havde opnaaet, og vilde de aabne sig Udsigt til at naae, hvad de endnu retfærdigen kunde ønske sig, da maatte de ønske en fri Forfatning, mod hvis Gavnlighed der ikke kunde hentes nogen Grund fra hvad – ikke de souveraine Konger, men en af de souveraine Konger, ikke Enevælden, men en af Tidsaanden greben og af Folket understøttet folkesindet Fyrste i en tidligere Tid havde gjort for Bonden.