Den Vest-Sjællandske Avis, 1831-12-31
De bemærkninger Anmelderen har at tilføie, bestaae nu for det første i at han fuldkommen bifalder den Paastand, som Jndsenderen giør om, at General Castenschjold ved at søge til Kronborg Fæstning kunde meget vel have forsynet sig med Krudt og Vaaben til sin Armee. Desuden havde denne en temmelig god Besætning: 3 Batailloner Linieinfanterie, 2 velbevæbnede Batailloner Landværn, et Compagnie Feldtjægere, et Compagnie Grenaderer, en Bataillon kongeligt og henved 500 Mand borgerligt Artillerie, der tilsammen ved alletider udgjorde over 3000 Mand. Ogsaa synes Gen. Castenschjold ligesom at have villet giøre Begyndelsen med at nærme sig til Gen. Stricker ved et Par Dage før Landgangen at skikke henimod 100 Mand af Siellandske Rytter-Regiment under Ritmester Ludvigsens Kommando til ham. Disse Folk kunde vistnok have gjort god Tieneste ved Recognoseren og ellers, og meget vel være indqvarteret i den næsten tomme Bye, indtil en overlegen Fiendes Ankomst; men selv har Anm. seet Ordren, som Ludvigsen offentlig for flere lod oplæse, og hvori Gen. Stricker bød ham ufortøvet at forlade Helsingøer; thi han kunde ingen Hestfolk bruge i en Fæstning! Han giorde det og saa, dog først 3 Dage efter Landgangen. Kronborgs Beliggenhed kunde sikkerlig ogsaa ved det imellem samme og Kiøbenhavn værende bakkefulde og skovrige Terrain have været til stor Hinder og Besvær for Fienden, naar nemlig Udfaldene fra Hovedstaden havde staaet i Forbindelse med hines Angreb. Hvad der derimod syntes at mangle Fæstningen var Fødemidler. Saalænge Besætningen hver Dag kunde gaae til Byen og skaffe sig alle Nødvendigheder, havde det ingen Nød, men strax den første Dag og Nat, da dette ikke blev tilladt, sporedes virkelig Mangel hos Mange. Thi alle de, f. Ex. af det borgerlige Corps, som ikke havde taget noget med sig af Fødemidler, og dette kunde endda ikke være mere end hvad der kunde rummes i en Kiolelomme, havde at døie baade af Hunger og Torst. Anm. var een af dem, som Jntet havde faaet Tid til at tage med sig, og i 24 Timer nød han derfor ikke uden en Taar koldt Vand, som han endda maatte betale. Man paastod, at der ingen Proviant gaves paa Fæstningen, undtagen et temmeligt Forraad af Rug og Korn, og virkelig saae Anm. heller ingen Uddeling af noget somhelst Slags, uden Brød, og kuns en eneste Gang, 14 Dage omtrent efter Krigens Udbrud, blev omkring paa Voldene givet til hver Bastion en Tønde Øl og en Fierding Brændeviin; men Øllet havde lagt længe og kunde nu vel ikke holde sig længere, thi det var suurt som Æddike. Det blev derfor, hvor jeg var, mere spildt end drukket. Mange troede derfor ogsaa, at hvis Fæstningen var bleven ordentligen brieiret, havde den af Mangel paa Proviant kommet til at capitulere efter ganske kort Tid, og dette, som der befrygtedes, især formedelst Savnet af Vand. J Førstningen mærkedes naturligviis mindre hertil, og da var ogsaa Modet og Tonen ypperlig. Saaledes strax den første Nat, hvor man alvorligen ventede et Angreb, og giorde hertil alle Anstalter. Efter Anm. Skiønnende, og efter det som han fra sit Punkt kunde oversee, ordnede man virkeligt Alt med Overlæg og god Plan, og ved Efterspørgsel erfarede han ogsaa, at der havde været saaledes allevegne. Der var nemlig ingen Plet frie for Bedækning eller Forsvar paa den hele Fæstning. Og dette lod sig giøre ved den store Mængde af Kanoner, som Fæstningen havde, og som beløb sig til flere Hundrede, og ved det betydelige Antal af Mandskab, som man kunde ansætte til at betiene dem. Man udtog nemlig af Linietropperne og Landværnet saamange til Artillerister, som behøvedes, og imedens maatte de andre forrette Vagttienesten. Til denne ud toges ogsaa de mindre godt dresserede saalænge, indtil det hele Mandskab var indøvet; og ved ikke at lade nogen Afdeling uden Nødvendighed skifte Post, blev man tilsidst saa fortrolig med sin stilling, at man ved Nat og Dag kunde hitte rede og finde, hvor man skulde være, uden Forstyrrelse, og med samme Fortrolighed, som om det havde været i eens eget Værelse. Dette viste sine herlige Virkninger ved mange Leiligheder, men især ved Allarmtilfælde, da Alle i faae Minutter vare paa deres Poster. Den første Nat hengik saaledes med Forventninger, og Alle forbleve muntre og under Vaaben. Artilleriet laae fordeelt omkring ved de betiente Kanoner og til ydermeere Sikkerhed blev et Par Hundrede Mand Jnfanterie beordret til enhver Bastion for i hele og halve Peletons at posteres imellem Skandseværkene. Man havde saaledes Alt parat imod et Angreb, og i den første Heftighed var vel et saadant bleven afslaget. Dertil var Forbittrelsen imod Fienden og Stemningen i det Hele taget god nok, og derom vidnede ogsaa den Sang og Jublen, som til efter Midnat hørtes fra alle Batterier og Volde rundt om den hele Fæstning, og som ikke afbrødes uden ved Skildvagternes bekiendte Tilraaben og Patrouillernes Feldtskrig. Af Angrebet blev imidlertid Jntet, og siden den Tid ventede man heller ikke saaledes paa noget. Man holdt sig blot parat, og tillod Folkene, som ikke vare paa Vagt, at opholde sig om Dagen, hvor de vilde, saaledes fik endeel af Landværnet Lov til at tage Marktieneste, og at hielve Jndvaanerne i Byen ved at høste; men om Natten maatte de stadigen indfinde sig paa Fæstningen, og det borgerlige Corps blev, da Veiret senere ikke tillod længere, som for, at bivouakere under aaben Himmel, indqvarteret paa Slotters tomme Magazinlofter. Her fik Corpset snart gode Madratser til at ligge paa; tre Mand paa hver, dog Alle i Klæderne. Dette var den eneste Besvær. Alligevel mishagede dette at ligge paa et Loft, skiøndt tæt og luunt og ved Kobber eller Blytag; de egentlige Borgere (og disse afsondrede sig i egne Laug) fik Bræddeskure lavede paa Volden, hvorunder de med Stanglygter paa Siderne sadde, til stor Moerskab for Adskillige, paa lange Bænke, som Høns i en Hønsestie. Sandt et det, hvad Jndsenderen siger, at Gen. Stricker flittig runderede, men med hvad Nytte vides ikke. Han fandt vist ingen sovende paa sin Post thi saa ofte Anm. selv gjorde Vagttieneste, bemærkede han altid om Natten megen Paapassenhed, og dette kunde heller ikke være anderledes, da ved de mange Posteringer, som udstilledes af de mange store eller mindre Vagtafdelinger, der efter indført Feldskik hvert Qvarteer, naar dette lød fra Uhret paa Slotstaarnet, skulle afgive det bekiendte Feldtskrig, Skilvagt giv Agt, var det en Umulighed endog mod den bedste Villie at sove, saameget mere som dette ogsaa hindredes af en anden Aarsag, nemlig ved de bestandige Patrouiller som tildeels benyttede denne Leilighed til gjensidigen at besøge hinandens Vagter. Hvortil derfor denne flittige Omvandring af Gen. Stricker, skulde tjene, indseer Anm. ikke, og endnu mindre at han hver Morgen, før nogen Anden maatte forlade Fæstningen, foretog sig en Gang til Helsingøer. Forresten maae Anm. tilstaae, at Jndsenderens Paastand, at Helsingøer i denne Tid kunne have været allarmeret af en Haandfuld Husarer, er stillet i et noget urigrigt Lys. Jndsenderen er vist ikke uvidende om, at Byen havde et velorganiseret Brandcorps med bevæbnede og uniformerede Over og Underofficere, og at dette Corps meest bestod af Helsingøers Færgefolk og Søemænd, om hvis Mod og Conduite Danmark har havt mere end eet talende Beviis, og som ogsaa dengang viste sig saalidet forsagt, at det endnu første Søndag, som Landgangen skeete, gik ud paa Rheden, førend endog Krigserklæringen almindeligen var proclammeret, og opkaprede et fiendtlig Koffardiefartøi, ved hvis Entring Kapitainen mistede, da han vilde sætte sig til Modværge, den høire Arm eller Haand. Mon nu 2 a 300 Mand, hvoraf Enhver herlig forstod at bruge sin Bøsse, og hvis Slagslyst er almindelig bekiendt, ogsaa for Engellænderne, skulle være bange for et Corps Partiegiængere? J hele Krigen senere aflagde Mange af dem Prøver paa det ganske Modsatte. Herforuden havde Byen to Corps af Bevæbnede: et saakaldet Hielpe- eller Redningsforps og et Politiecorps, hvori Alle uden Forskiel af Stand maatte lade sig indskrive, dersom de ikke vilde begive sig paa Kronborg.