Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1846-10-05
Jndenlandske Efterretninger. Roeskilde Stænder. J sidste Møde for Slutningsmodet, den 19de Septbr., yttrede Præsidenten, for der begyndte paa Dagsordenen, den endelige Behandling af Udkastet til en Anordning om almindelig Værnepligt, Følgende: Forinden Forhandlingerne idag tage deres Begyndelse, skal jeg tillade mig at henvende det Spørgsmaal til den høitagtede kgl. Commissarius, hvorvidt han maatte være istand til at meddele Oplysning angaaende et Punct, hvorom der ogsaa ellers i denne Sal kunde være Anledning til at ønske Oplysning. Jmidlertid har jeg faaet en bestemt Anledning til at fremsætte dette Spørgsmual; det angaaer Placaten af 3die Juni 1846 "om nogle midlertidige Lempelser i den bestaaende Trykkefrihedslovgivning" Der er nemlig indløbet en Skrivelse til mig fra Redactionen af Bladet "Fædrelandet, med Anmodning om at foranledige det Spørgsmaal henvendt til den kgl. Commissarius, om Regjeringen agter at lade det den roeskildske Forsamling i 1844 forelagte Udkast til en Trykkefrihedslovgivning udkomme som Lov, saasnart den viborgske Forsamlings Betænkning derover er indhentet, eller omdet er dens Hensigt, at lade Placaten af 3die Juni d. A. om nogle midlertidige Lempelser i Trykkefrihedslovgivningen fremdeles bestaae, efterat hiint Udkast er drøftet fra Stændernes Side. Denne Anmodning er motiveret ved, som det hedder i denne Skrivelse, at de Kaar, hvorunder Pressen er stillet, siden hiint Udkast drøftedes af den roeskildske Forsamling, have forværret sig saaledes, at vor alt forhen lammede og sygnende Virksomhed snart synes at skulle vorde aldeles qvalt, idet den bemeldte Placat indfører nye Skærpelser for Journalistiken, idet den yderligere indskrænker det tilladte Stof, og udvider det Strafbares Gebeet. Brevskriverne tilføie: "at Klagerne ikke ville forstumme, for det forhadte, fra alle Sider forkastelige Gjennemsyn med dets Beslagmagt, hvoraf Ulemper og Uskikke ere meer eller mindre nødvendige Følger, og hvorved Journalistens Virksomhed lider næsten daglige, hans Sind forbittrende og nedtrykkende, hans Kraft slovende, Enkeltes personlige Jrritabilitet maaskee tilfredsstillende, men for Statens Velfærd aldeles imodige Afbrydelser og Forstyrrelser. Da nu dette Gjennemsyns Ophør er det med stor Kraft og Grundighed udviklede Hovedpunct i den roeskildske Forsamlings Betænkning over det i 1844 forelagte Udkast til en Presselov, da Forsamlingen udtrykkelig har gjort sit Samtykke til Lovens Udgivelse afhængigt af denne Betingelse, og den viborgske Forsamling utvivlsomt vil være fuldkommen enig heri, saa at det altsaa er at haabe, at Regjeringen, naar den nye Lov udgives, vil afskaffe denne uforsvarlige Jndretning, saa maae vi ansee den nye Lovs Udgivelse – samme være iøvrigt nok saa lidt gunstig for os, for en Vinding i Sammenligning med den bestaaende Tilstand." – Det er min personlige Overbeviisning, at den omhandlede Placat, saaledes som den ogsaa er anmeldt i den kgl. Kundgjørelse, kun er provisorisk, og jeg antager, at dette ogsaa er den almindelige Forudsætning her i Forsamlingen, da Samme vel ellers vilde have fundet Opfordring til at forlange, at Placaten skulde forelægges Stænderne. Jeg har imidlertid, efter denne udtrykkelige Anmodning, ikke kunnet tage i Betænkning, at henvende mig til den høitagtede kgl. Commissarius med det Spørgsmaal, hvorvidt han i denne Henseende kunde meddele nogen Oplysning, som det ogsaa vilde være i denne Forsamlings Jnteresse at erholde. Den kgl. Commissarius svarede: Jeg kan ikke finde mig beføiet til at indlade mig paa den omhandlede Gjenstand, der ikke paa anordningsmæssig Maade er bragt til Forhandling i denne Session, Præsidenten: Uagtet saaledes den kgl. Commissarius har meddeelt et afslaaende Svar og afviist det stillede Sporgsmaal, maa jeg dog henholde mig til det, jeg har udtalt som min Overbeviisning: at denne Lovbestemmelse kun er emaneret som provisorisk, da det tør antages, at Regjeringen ellers ikke vilde have undladt at forelægge den for Forsamlingen, og at Fosamlingen ellers fra sin Side heller ikke vilde have undladt at begjære den forelagt til nærmere Droftelse. Commissarius: I Anledning af disse Hr. Præsidentens Yttringer finder jeg mig endnu forpligtet til at tilføie, at jeg maa ansee en Discussion om dette Anliggende for stridende imod Frdn. af 15de Mai 1834 § 68 og 8 58, og at den saaledes ligger udenfor de anordningsmæssige Forhandlinger. Præsidenten: Rigtigheden heraf kan jeg paa ingen Maade indrømme. Spørgsmaal i lignende Tilfælde er oftere bleven fremsat til den kgl. Commissarius, og Discussion har ikke fundet Sted; der er alene givet en Motivering af Spørgsmaalet, uden hvilken dette selv ikke kunde have været stillet. Jeg finder mig fremdeles, for Forhandlingernes Begyndelse, forpligtet til, imod Sessionens Slutning, ligesom tidligere er skeet, at meddele en Oversigt over Stændernes Virksomhed med Hensyn til de private Andragenders Fremme. Ved Siden af 36 kongelige Lovudkast, er der nedsat Comiteer over 19 til Forsamlingen indgivne private Andragender. Af disse ere 6 komne til endelig Behandling; men af dem har det ene, om Jndhenten af Communernes Erklæring for Bevilling til fri Proces meddeles, ikke foranlediget nogen Petition; et andet Andragende, om Consumtionens og Toldgrændsens Ophævelse, er kun en Gjentagelse af et tidligere Andragende. Det er saaledes fire nye Andragender, der fra denne Forsamling indgaae, til Regjeringen, nemlig, et og Ophævelse af Negerslaveriet, et om Ophævelse af Monopolet paa den færdske Handel, et om Anskaffelse af Redningsbaade, og det fjerde om Erstatning ved Anlæggelse af Skolestier. Dette er Udbyttet af den roeskildske Stænderforsamlings Virksomhed som petitionerende i Aaret 1846. Hvor tarveligt dette Resultat er, vil bedst erkjendes, naar man seer hen til Beskaffenheden af de Sager, der foreligge ufuldendte. Jeg skal da først erindre om, at to Andragender have været til foreløbig Behandling uden at have kunne komme til endelig Behandling, da de have maattet vige for kongelige Lovndkast, af hvilke tvende, med al Anstrængelse, ikke have kunne komme under Forhandling. Forsamlingen har videre modtaget et Andragende om Reform af Folkeskolevæsenet, og et andet om den private Kaldsret og dermed beslægtede Gjenstande, begge Andragender af den største Jnteresse og Vigtighed for Folket; men begge have maattet staae hen uden Resultat. Forsamlingen har afvist en Mængde Andragender, henhørende til Landboforholdene, men har optaget eet, sigtende til Selveiendoms Udbredelse; men ogsaa dette har ikke kunnet fremmes videre. Fra en stor Mænge Bønder er dernæst indkommet Andragender om formeentlig lidt Forurettelse; Forsamlingen har antaget det som Retfærdighedspligt, at optage denne Sag til Undersøgelse, men Undersøgelsen har ikke kunne bringes til Ende. Og endelig – alt i 4 Uger har Comiteebetænkning henligget over en Sag, som er den eneste af alle de Forsamlingen forelagte Sager, der i egentligste Forstand kan kaldes fædrelandske angaaende Nationalitetens og Modersmaalets Selvforsvar; men heller ikke denne Sag har kunne bringes til Resultat. Saaledes har – i et Tidspunct som det nærværende, medens vi i de Uger, som ligge imellem den første Forebringelse af denne Sag og nu, ligesom have været ombruste af de voldsomste Udbrud mod vor Nationalitet – den danske Stænderforsamling ei kunne komme til Orde, og, naar Historien i sin Tid gjennemgaaer den roeskildske Stænderforsamlings Annaler, da vildet see ud, som om Alt, hvad der er foregaaet, ikke i mindste Maade har afficeret Folkets Repræsentanter. Det er ikke uden en trykkende Følelse, at jeg har opgjort og forelagt Forsamlingen dette Regnskab, og jeg er overbeviist om, at denne Følelse deles af en stor Fleerhed i Forsamlingen, saameget meere, som den nærværende Forsamling slutter Sexenniet, og vel ikke saa af dens Ned lemmer slutte deres hele Virksomhed i denne Sal. Men hvad der upaatvivleligen rører sig hos Mange, det kan jeg ikke fritage mig selv for at bringe til Udtalelse. Jeg veed ikke, dersom Vilkaarene i denne Henseende ikke forandres, hvad der for Fremtiden skulde foranledige enten de Deputerede eller Medborgere udenfor Salen til at fremkomme med Andragender, hvilke maae forudsees kun at kunne komme til en Begyndelse, ikke at kunne føres til Ende. Men bliver dette saaledes ved, da veed jeg atter ikke, hvorledes Stænderinstitutionen skal kunne opfylde sin første Bestemmelse, saaledes som den i Andordningen er udtalt at være : at skulle bringe den tilforladeligste Kundskab til Regjeringen om Alt hvad der kan fremme Folkets Tarv, og saaledes at bidrage til Almeenaandens Oplivelse. Og naar Dette ikke skeer, da veed jeg atter ikke, hvorledes Stænderinstitutionen længere skal kunne finde Jnteresse hos Folket. Allerede for 6 Aar siden blev det udtalt af den nuværende kongelige Commissarius, hvorledes der trindt omkring i Landet føles Trang til en yderligere Udvikling af Stænderinstitutionen, hvorledes Jnstitutionen vil hensygne, dersom den ganske skal forblive i sin nuværende Skikkelse. – Sandheden af disse Ord slog dengang – jeg var selv Vidne dertil Alle i Salen; de ere siden saa ofte gjentagne, at de vel ikke maae have tabt denne Sandhedskraft, og jeg troer, at Erfaringen kun altfor meget stadfæster den. Men, dersom der ikke alene ingen Udvikling af Stænderinstitutionen finder Sted, men det vedbliver med, at Folkets Repræsentanter ved Tidens Begrændsning ligefrem hindres i at opfylde deres Kald, da mener jeg, at der kan forudsees, ikke blot en Hensygnen af Jnstitutionen, men at der vil forestaae en meere afgjørende Katastrophe, der turde være endnu mindre i Regjeringens end i Folkets Jnteresse. Jmidlertid staae nu Comiteebetænkningerne tilbage, som Brudstykker af Forsamlingens Virksomhed med Hensyn, til de forskjellige vigtige Andragender. Det vil uden Tvivl, være Forsamlingens Ønske, at disse blive meddelte i Stændertidenden, i Haab om at Folket velvilligen vil supplere den Bygning, som Forsamlingen derpaa vilde have opført, saafremt den dertil havde havt den fornødne Tid, og jeg skal derfor, under Forudsætning af dette Ønske fra Forsamlingens Side, stille det Spørgsmaal til den kgl. Commissarius, om han har Noget at erindre imod at de foreliggende Commiteebetænkninger indrykkes i Stændertidenden, ligesom det tidligere er skeet. Forsaavidt de ikke allerede ere indkomne, skulle de naturligviis blive ham meddeelte, forinden hans Samtykke til disses Jndrykkelse i Tidenden forlanges eller ventes. Commissarius: Jeg kan heller ikke Andet end beklage, at Forsamlingen ikke har seet sig istand til at tilendebringe Behandlingen af flere af de private Sager, og jeg erkjender, at der herfor har ligget en Hindring i de tildeels høist vigtige kongelige Lovudkast, som have optaget Forsamlingens Tid, og det i en større Grad, end jeg havde formodet. Jmidlertid kan jeg ved Siden deraf ikke tilbageholde den bemærkning, at det, efter de Anskuelser, som her have udtalt sig, var ønskeligt, at der strax i Begyndelsen af Sessionen var fremkommet et formeligt Andragende i Henseende til Tidsfristen for Stændernes Forhandlinger; det havde da været muligt, at gaae ind paa en nærmere Discussion og Drøftelse deraf, og at bringe denne Sag, under Regeringens Overveielse. Det har behaget den høitagtede Præsident, i Forbindelse med det Referat, som han har givet med Hensyn til Forsamlingens Virksomhed, at udtale sig om Betydningen af adskillige af de private Sager, som nu blive tilbage. Jeg maa i Anledning heraf bemærke, at da en Discussion desangaaende for Tiden er umulig, kan jeg ikke derpaa indlade mig, uanseet den Anledning, der fra Regeringens Standpunct for mig kunde være til at imødegaae flere af hans Yttringer. Hvad endelig det til mig rettede Spørgsmaal angaaer, da har jeg endnu ikke havt Leilighed til at gjennemlæse Comiteebetænkningerne, som hidtil ere blevne mig meddeelte i Sager, som ikke have været berammede til Foretagelse; men jeg holder mig overbevist om, at der Jntet indeholdes i disse Comiteebetænkninger, som kunde være til Hinder for, at jeg, som kgl. Commissarius, foranlediger dem optagne i Stændertidenden.