Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-08-26
Saaledes bruger Digteren det om Wig hengeste, Søeslag; Hengestes heap, Flaade; Fin hengeste, Søehanen Fin; Burk hengeste, Søestad. Lige tvertimod Sandheden lader Hr. G. sin nybagte Hengest gjæste Friserne Aaret efter. Nei, de danske Helte gjorde det; see Pag. 86. Jkke et Haar bedre er Hr. G. Raisonnement om Brisingamrunt, og hans anførte Slægtskab mellem Higelac og Sverting. Textens bogstavelige Oversættelse hjemler Kongen og Dronning WeolbeHalssmykket saaledes Pag. 92. "Dette havde Gothen Higelac (siger Digteren) frataget Svertings Frænde, da han (Higel.) den Tappreste, under sine Faner havde iført sig sin Rustning. Hiin faldt efter Skjebnens Dom, da denne (ligel.) havde hævnet sig paa Friserne for deres Overmod. Derpaa førte den mægtige Konge disse Prydelser, besatte med Ædelstene, over Havet, da hiin (Sver tinge Frænde) var slagen. Da faldt Halskjæden og Armbaandene i den ædelmodige Konges Barm, da Gotherne, som beholdt Valpladsen, deelte Byttet ifølge Krigsretten". Skild. Pag. 10125 paastaaer Hr. S., at det ikke var et Sverd, men dets Hjalte eller Handfang, som Beowulf gav Kong Hrodgar. Veed da Mennesket ikke, at Hilt i Angelsexisken, og hialti i Edda bruges for det hele Sverd; see 23 Sang, Pag. 118. Hr. G. burde have indseet, at Hjaltet ikke kunde være stort nok til at modtage Historien om Forfædrenes Bedrivter, Jetternes Ødelæggelse i en Vandflod, m. m. Beviis paa Hr. G. Færdighed i at finde i Texten andet end hvad der virkelig fortælles, tjener endog dette, at han paastaaer det omtalte Sverd at være smeltet af Troldeblod, og at kun Hjaltet var tilbage. Appellativet Heremod Pag. 129 i 24de Sang, gjør vor Aristarchus, efter Sædvane, til et Egnenavn. Skild. Pag. 1012 beskylder Hr. G. mig for, at have i min Oversættelse gjort Kong ligelaks Dronning til et blodtørstigt Uhyre. Det er Synd at paadigte mig sligt; thi Skylden ligger i Originalen. Denne har jeg nøiagtig fulgt og bogstavelig oversat. Dette kan Hr. G. ikke lide, han omstøber hvad han finder sig tjenligt, for at kunne deskraftigere nedværdige mit Arbeide, og for at opvække det smukke Kjøns Vrede mod mig, som den, der skulde have mishandlet en uskyldig Dronning og gjort sig værdig til den hele Guddommelige Slægts Unaade. Originalens sande Mening, denne Sag angaaende, lyder saaledes, Pag. 144 &c.: "Der boede Higelak med sine Hoffolk tæt ved Stranden. J sin Ungdom holdt han et glimrende Hof. Moden i Viisdom, skjøndt ung af Aar, havde han anholdt om Hæreds Datter. Hun var ikke nedladende, ikke heller søgte hun at gjøre det gothiske Folk sig forbundent ved rige Gaver. Med Overmod besveg denne lastefulde Dronning Folkets Gavn. Jngen turde anfalde dette Uhyre. Sin Herres Frænde, som hun en Dag stirrede paa med sine Øine, besluttede hun at tage af Dage. Hun svingede Sverdet, som skulde hugge ham istykker og myrde ham. Slig Misgierning passede ikke til en Dronning. Den samme Levemaade vedblev hun fremdeles. Det var hendes Lyst at forfølge Kongens troeste Mænd med Løgn. Hvorledes skar Hemings Frænke Senerne over paa dem, som sadde i Ølgildet. Andre sige, at hun bedrev mindre Ondt, efter at hun, givt med den unge, af alle Ædle elskte Helt, med sin Faders Raad vendte tilbage over de gule Bølger. Kongen var tilbedet fra den Tid Hamings Frænke og Garmunds Niece reiste bort til Folkets Trøst." Hvad Hr. G. til sin modsatte Menings Bekræftelse har sagt, nemlig at Hærens Datter skienkede Viin i Hallen, Pag. 149, da har jeg allerede troet tilforn, at den der omtalte Prindsesse ikke var Higelaks Dronning, men Datter, og at Kongen kaldes her med det ærefulde Navn Hæred, Herfører, see addenda& corrigenda. Hr. G. Anmærkning ved 28de Sang, at Hrodgar ikke gav sin Datter til Frode, men Frodes Søn, er urigtigt. Det strider mod Sprogets Natur. J Originalen staaer fung, hastig, paa staaende Fod, sunu derimod Søn, i Dativ sunu. Pag. 1014 begaaer Hr. G. den ene Feil større end den anden. Først siger han, at Higelaks Søn hed Hardred. Det staaer ingensteds i Digtet. Det er Higelak selv, som siges ikke at have været Hardrede, haard, egensindig: det betyder ogsaa raadrig, see Pag. 178. "Siden kom Others Sønner (vedbliver Hr. S.) fra Sverrig over Havet og dræbte Higelaks Søn, men da han (Hardred) var falden, drog Ongentheofs Søn hjem igjen og lod Beowulf beholde Gotheriet."J alt dette er næsten ligesaa mange Feil, som der ers Ord, men Sandheden er denne: Ochers Sønner droge over Havet til Sverrig; de dræbte Higelak tillige med hans Søn (som Hr. G. kalder Hardred). Da den Vise (Higelak) var død, efterlod han Browulf Gotheriget. Han var god Konge. - J Anmærkningerne til 34te Sang siger Hr. G. paa en ham selv egen æsthetisk Maade, at hvad der siges om Skibet med de 30 Mand er Snak." Er det da saa ubetydeligt, at Beowulf stred selv Tolvte mod Tredive, Endvidere, at jeg i den latinske Oversættelse af Beowulfs Tale har forhutlet samme. Det er i Sandhed netop hvad Hr. G. selv har gjort, for at kunne sætte en utopisk Hrædel paa Tronen, og lade ham til Vederlag miste sine nonentiske Sønner, Herebald og Hædeyn. Hvad disse Hr. G. Helte egentlig vare, det har jeg viist her oven. De have aldrig levet, uden i hans drømmesvangre Hjerne. Resten af den 34te og hele den 36te Sangs Jndhold har Hr. G. Phantasie aldeles omskabt, forværret, ja gjort hele Digterens Mening aldeles modstridende. Som en lille Prøve herpaa vil jeg anføre følgende ordret efter Originalen, Pag. 181, hvori Grundanlægget ligger til Hr. G. Phantasie: Jeg var syv Aar gammel da Skatherskeren (Kong Higelak), Folkets elskte Herre, tog mig fra min Fader. Han, den tappe Konge, opdrog og forfremmede mig. Han gav mig sine ædleste Skatte og Lehn. Jeg veed ikke noget at have været Fyrstens Liv skadeligere end det krigerske og hedenske Folk var hans Børn og min Higelak. Den ældste faldt uheldigviis ved sin Broders Daad, da han, den elskte Prinds, vilde med sin Hornburbeskyde det hedenske Folk. Han skød feil, og gjennemborede sin Broder med den blodige Piil. Det var et bødeløst, ulykkeligt og grusomt Slag. Saaledes maatte de begge, hvorvel ædle, miste Livet. Saaledes maa den gamle Mand frygte for, at hans unge Søn skal hænge i Galgen, og at han derfor skal i Sørgesange med huul Stemme beklage, at hiin Søn hænger Ravne til Føde, og han selv, bøiet af Alder og Sorg, ikke kan yde Hjelp. Hver Morgen taler han meget om, at han ikke agter at bestemme anden Gang Rigets Hersker, som han seer omgiven med Dødsens Baand &c." Efter at have saaledes kortelig svaret paa Hr. Pastor Grundtvigs: Et Par Ord, siger jeg ham for stedse Farvel, tilgiver ham af mit hele Hjerte alle mod mig yttrede Uartigheder; raader ham venskabelig til, for Eftertiden først med Sagtmodighed at drage Bjelken ud af sit eget Øie, og, naar dette er skeet, da at uddrage Avnen af sin Broders Øie, hvis han det lyste maatte. Ogsaa beder jeg ham, i Anledning af hans Udtryk mod den Kongehuset og Tvillingriget trofaste Ven, Georg Schiønning, Skild. Pag. 1028, ikke at tale om de Døde uden vel. Forresten vil det være mig kjert, at see det angelsaxiske Digt oversat, fri for Phantasie, paa bundent Dansk, af Hr. Pastor Grundtvig, som har vort nu brugelige Sprog saa meget i sin Magt. Oplysninger, som jeg maatte kunne give ham, vil jeg gjerne yde. G. Thorkelin.