Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1768-05-02
Det er en særdeles rigtig Anmærkning, at Sædelighed er det smukke Kiön til ligesaa stor Prydelse, som Behiertighed vores, og at et Fruentimmer, der har vidst at bevare hendes Kydskhed ubesmitted, stedse bliver betragted af en Øie Punct, som tilfører hende Ære, om hun end og ellers er den arrigste Kantippe, Ligesom en Mand, der har havt Hierte nok, for skammelig Medfart lig at hevne, kaldes en Mand af Ære, endskjönt han vel ellers ti Gange havde fortient Galgen. Dette forudsat, maa jeg sige Dennem, min Herr Forlægger, Hvorledes jeg forliebede mig i en ung Pige, som blev min Kone, förend jeg kiendte hendes Hiertes Værd eller hendes Forstands Grændser. Hun havde en behagelig Stemme og et yndigt Ansigt. Kort sagt Han behagede mig og Kiærligheden indbildte mig i hende alle de øvrige gode Egenskaber, som jeg mig i en Kone havde önsket, Naar man først bliver forliebt; Saa seer man alt det Gode igiennem Kiærlighedens Forstørrelses Glas Det naturligste Svar paa et ligesaa naturligt Spörsmaal falder som det Klogeste Indfald i Øret, og et blot Ja eller Nei bliver ofte optagen som Udtalen af den skarpsindigste Forstand. Men neppe er man nogle Maaneder gift, førend Taagen, som Indbildnings-Kraften fortryllede og med, bortflyver; Man veed ikke, hvor de tusindfolde Yndeligheder, hvilke saa mægtig henrykkede, ere hensvundne, og forskrækkes at höre en Mund sædvanlig tale, paa hvilken tilforn en heel Hærskare af Gratier syntes at have Bolig. Jo mere da Ægte-Manden sörger over hans Kones indbildte Fuldkommenheders Forliis, dets hastigere forleder ham hans bedragne Indbildning til at frakiende hende Prisen af hendes virkelige Fortrin. Dog, jeg kommer til Sagen: I den første Maaned efter Brylluppet ansaa jeg mig selv som en temmelig lykkelig Mand. Min Kones tugtige Forhold, hvilket udi andre Omstændigheder vist vilde have forsikret hende min stedsevarende Høiagtelse, blev Oprindelsen af en bestandig Uenighed. For meget vant til den Eftersyn, hvilken jeg havde for hende som Brud, fordrede hun den Opmærksomhed, hvormed jeg havde løgt end og at forekomme alle hendes Tilbøieligheder, som en Ret; Hvilket hun sig ved et lagtmodigt Forhold mod en Mand af en saa behagelig Caractere, som jeg er, og let kunde have erhvervet. Men tvertimod vilde hun et heelt langt Aar efter vores Bryllup, endnu være saa egensindig, ligesaa bydende, som hun havde været i den ulykkelige Time, udi hvilken Skilsmisen af min Skjæbne stod i hendes Magt og jeg, ligesom andre af Kiærligheds-Syge lille Mænd, den yderste Uhöflighed udtydede som en Misundelses-værdig Gunstighed. Jeg havde stedse været vant at gaae i Sælskab. Dog, hun vilde hverken, at jeg skulde gaae ud, eller bortdrive Aftenen med en god Ven, og heed det da, at jeg sandt hendes Sælskab at være utaalelig, at min Kiærlighed var bleven kold, og korteligen, nu holdt hun sig berettiged at blive u taaleligen jalouse. I Begyndelsen søgte jeg ved et sagtmodigt og kiælent Forhold at betage hende denne ugrundede Mistanke. Alt hvad jeg dermed udrettede, var, at hun stedse forblev derved: Hun var en retskaffen, en dydig Kone, og beklagede sig for enhver, der vilde höre hende, over en Mands Grusomhed, som ikke var værd at have en Kone, der lagde saa meget paa Ære og Dyd. Enhver ynker hende, siden ingen kand gjöre hende den Berömmelse af en dydig Kone stridig. De tillader mig imidlertid, min Herre, At gjöre denne Anmærkning, at endskiønt en Kone ved en ulastelig Kydsked opfylder een af de kostbareste Ægteskabs-Pligter, hun derforuden dog haver endnu flere andre Forbindligheder at oblervere mod hendes Mand, uden hvilke hun aldrig bliver elske værdig, og, at det er en for Fornøielsen i Ægte-Standen höist ufordeelagtig Indbildning, naar man troer, at man ved ustraffelig Lagttagelse af en vigtig Pligt, opnaaer Rettighed, at torde kiende sig fri for andre Forbinligheder. Saa stor er den Elendighed, hvor under jeg sukker. Min Kone er fandelig yndig, men hvor fæl (stag, hæslig) bliver hun ved hendes utaalelige Forhold. O! Dersom Fruentimmeret vilde ville, hvor meget de ved et behageligt Ansigt lægger til deres Skiønhed, hvor gierne vi eftergive, naar en fød Mund beder; Hvilken Magt vilde de da ikke kunde beholde over Jeg har den Ære at være os, Deres N. N. For et Par Dage haver en Musquetaire af det velmenhorstiske Regiment Hr. Capit. Beckers Compagnie fundet paa sin Post en liden Pardelok af en Øre-Ring. Hvo samme kand tilhøre kand melde sig hos velbemeldte Hr. Capit. Becker, da samme kand, imod en Finde-Løn til Soldaten, blive udlevered.