Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-05-12
Da Carl 12 var i Dresden, boede sammesteds en Bøhmisk Adelsmand Hr. v. Diedenhoff, som formedelst nogle mod sine Naboer tabte Processer havde forladt Bøhmen og levede som Privatmand i Dresden af sine Midler. J denne Diedenhoffs Huus var en ung tysk Lærd Hammerstein fra Hannower, som senere har skrevet et nyttigt Værk om Bjergværkerne paa Hartzen, Hovmester. Fra Tirsdagen den 12 Mai 1829. denne Hammerstein have følgende Anecdoter bevaret sig i Familien, som Forfatteren har hørt af en Sønnesøn af Hammerstein. - Diedenhoff gav den Aften, da Carl 12 havde været i Dresden, et Gjæstebud. Jblandt flere Store var og Augusts bekiendte Minister Flemming indbudet. Naturligviis var det første Spørgsmaal til ham af alle Munde, hvad Kongen af Sverrig havde talt om i Dag. Flemming svarede munter. Jeg forsynder mig ikke mod en Statsmands Forsigtighed, naar jeg meddeler Selskabet hele Kongen af Sverrigs Tale, thi han talte om slet intet. Vores Konge fortalte ham de Allieredes Fremgang ved Rhinen og i Nederlandene, samt det Franske Ministeriums Finantsforlegenhed, og Carls hele Svar var gjentaget: Kongen af Frankrig er gammel. - Ved Frokosten var alt taust, indtil vores Konge udbragte Kongens af Sverrigs og det Svenske Kongehuses Velgaaende, hvorfor han takkede, men ikke gjengjeldte. Ved Afskeden indlagde vores Konge en Forbøn for Patkul. Kongen af Sverrigs Svar var blot. H. Vores Konge tilføjede, at han haabede, at Patkuls Stilling som Gesandt vilde formilde hans Skjæbne. Ved disse Ord bemærkede vi, at Kongen af Sverrigs Ansigt gik over fra Alvor til Vrede, og da vor Konge tilføiede: Jeg underholder det Haab, at, siden jeg i Følge Deres Majestæts Villie har aldeles pardonneret Oberst Gørt, min Forbøn for Patkul vil formilde Deres Majestæt, bemærkede vi, at Kongen af Sverrigs Øine funklede; men han taug. Vores Konge tiltalte altid Kongen af Sverrig med Deres Majestæt, og de faa Gange han tiltalte vores Konge var det Hr. Broder. Majestæt undslap ikke hans Mund. – See, sagde Flemming, her er hele Samtalen, og ved at meddele Selskabet den, har jeg ikke forraadt Fædrenelandet. At Carl, naar Egennytte eller Privathevn fordrede det, hverken ændsede Natur= eller Folkeret, indeholder hans Historie flere sørgelige Beviser paa. Det allersørgeligste af dem alle er hans Forhold imod den mere end ulykkelige Pat kul. Ved denne lod han sine Lidenskaber saa aldeles Tøilen, tilsidesatte saa ganske ethvert Hensyn, som ellers bestemmer det civiliserte Menneske, at Historien fra den Tid af har stemplet ham som Barbar. Hvad der af Patkuls Historie og Forhold til det svenske Hof er bekjendt, behøver ikke her at anføres, hvor det blot gjelder om Carls Characteer som Menneske og Fyrste, og findes desuden hos mange Skribenter. Her ville vi blot bemærke, at Patkul ikke var noget Mønster paa Dyd, at han fra Begyndelsen var forurettet af det svenske Hof, at han ligesom Carl ikke godt kunde glemme Fornærmelser, men elskede Privathævn, og derfor ved Skrifter og Jnsinuationer hos det russiske og sachsiske Hof fortrædigede Hoffet i Stokholm; men glemte: Reges habent longes manus. Dog alt dette kan ikke fuldkommen forklare Carls Færd mod ham. Der synes at have været noget Verden ubekjendt, som i en høiere Grad har vakt Carls Tørst efter Hævn imod ham end imod noget andet Menneske. Disse Oplysninger, man kunde ønske og som maaskee endog kunde være velkomne for dem, som tage Carls Partie, ville nok for evig savnes; thi de skulle være gaaede til Grunde i Pipers russiske Fangenskab, hvor han som bekjendt selv døde, og hans Dagbøger og Optegnelser forkom. Da Carl sluttede Freden til Altranstadt, var Patkul russisk Generallieutenant og stod som Pe Denne og nogle andre Efterretninger Carl 12te betræffende ere tagne af et læseværdigt Skrift: Cronenbergs Geschichte Liflands. Riga, 1802. ters Gesandt ved det sachsiske Hof. Carl gjorde hans Udlevering til en af Hovedbetingelserne ved Freden. Da han var viis paa Patkuls Person, lod han i Sommeren 1707 hans Proces indlede ved Overhofretten i Stokholm. Denne dømte Patkul til Landsforvisning. Carl, hermed ikke tilfreds, lod ham efter Udmarschen af Sachsen, dømme ved en Krigsret, hvis Kiendelse faldt udtil Fæstningsarrest paa Livstid. Uagtet disse 2de Domme lod Carl ham henrette den 10de October 1707 i Casimir i Polen. Patkul vidste end ikke af, hvilken Straf han skulde lide, før han kom paa Executionspladsen.