Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-03-04
Denne Seng fortæller en Tidende fra idag - skal netop være den, hvori Hertugen første Gang sov i Cherbourg, da han 1814 landede i Frankrig. Manden, som han der tog sit Qvarteer hos, er siden kommen til Paris, og er bleven ansat som Secretaire general ved den store Opera. Hertugen og Hertuginden af Orleans, der ogsaa vare tilstede paa Operaen, vare de første af Familien, der blev Vidner til det tragiske Optrin. Kl. 12 kom Greven af Artois og fandt endnu sin Søn uden Bevidsthed under Lægernes Hænder; kort efter kom ogsaa Hertugen og Hertuginden af Angouleme. For at give Blodet, der fyldte Bryst huulheden, Afløb, maatte man udvide Saaret, og for at formindske Forblødningen aarelod man Hertugen baade paa Armen og Foden. Ved et chirurgisk Redskab, hvis Navn jeg nu ikke erindrer, tømmede man to til tre Glas af det i Brystet samlede Blod; dette og Aareladningen virkede saa meget, at Hertugens Bevidsthed henimod Kl. 2. vendte tilbage; men da Lægerne, for at stille Blodet, der endnu bestandig vedblev at flyde, maatte anvende en Forbinding, der smertede meget, sagde Hertugen til Hr. Dupuytren: "Jeg takker Dem for Deres Omsorg - den gjør mig megen Smerte og den kan ikke redde mig. Jeg føler, at jeg kan ikke undgaae Døden." Efterat Lægerne anden Gang havde undersøgt Saaret, fandt de heller intet Haab. Hertugen kunde, efterat han var kommen til sig selv, tale saalænge han endnu aandede, men kun med en svag og sagte Stemme. Noget af det første, han sagde, var, at man maatte bringe hans Datter og en Præst. Den lille Prindsesse blev hentet i hendes Vugge, og man tillægger Hertugen de Ord, da han saae hende: Stakkels Pige, maatte Du dog blive lykkeligere end Din Familie. Hertugens Skriftefader kom, tilligemed Præsten fra St. Roch, den Kirke, som jeg boer saa ganske nær ved, og i hvis Sogn Operahuset ligger. Disse administrerede det sidste Sacrament, og Hertugen skriftede lydeligt for alle Tilstedeværende, bad Gud tilgive hans Synder, og bad ogsaa dem, han havde fornærmet, om Tilgivelse. Hans Broder, Hertugen af Angouleme, bad han mange Gange at udvirke Tilgivelse for hans Morder, som han ikke skal have nævnet anderledes end eet homme, qui ma frappe; men høist usandsynlig og rimeligviis opdigtet er det, hvad et af Dagbladene idag fortalte, at han havde forlangt at see Morderen, at denne var bragt for hans Aasyn, og at han havde talt nogle Ord sagte med ham. Kongen tøvede man med til det Yderste, at underrette om hans adopterede Søns Mord, Først da man saae, der ikke var Tanke om Redning, bragte man ham den sørgelige Tidende, Han kjørte strax til Operahuset, og kom noget efter Kl. 5 til den Døende, som i de sidste Timer led frygtelige Smerter. Det første Hertugen sagde til Kongen, var, efter Avisernes Beretning, de Ord: Sire, den sidste Bøn jeg har til Den i Livet er, at De vil skaane den Mand, der har myrdet mig. Hvortil Kongen svarede: Jeg haaber endnu Deres Redning, og da ville vi en anden Gang tale herom. Men det varede ikke længe, for Kongen saae at Hertugens sidste Øieblik var for Haanden. Jngen af Familien, saa lidt som Hertuginden, forlod noget Øieblik den Døendes Leie. Den sidste maatte man, næsten med Magt, efter Kongens Befaling, bringe bort, i det Øieblik da Hertugen var ved at opgive Aanden. Hans sidste Ord, beretter et af Dagbladene, vare disse: Arme Frankrig, hvor du er ulykkelig! Faa Øieblik derefter var han ikke mere. - Ludvig XVIII., som man ikke kunde formaae til at forlade hans Brodersøn i den sidste Dødskamp, trykkede selv hans brustne Øine til, og gik da først, efterat have sagt ham det sidste Farvel, ud af Værelset. Saaledes døde Hertugen, af Berry, den 14de Februar, Fastelavnsmandag om Morgenen Kl. 6, endnu ikke 42 Aar gammel. Dersom man i Frankrig ikke gjorde meget af ham medens han levede, saa ere Dagbladene i Paris, hvor stridige og fiendtligge de for Resten ere, dog i det mindste enige i at ophøie den Tænkemaade, han i sine sidste Timer lagde for Dagen, og den opbyggelige, en Fyrste værdige Maade, hvorpaa han, under smertefulde Piinsler, sig selv bevidst til det Yderste, med Tanken paa Frankrig, som han var bestemt til at herske over, og paa sin Morder, hvis Benaadning var hans sidste Ønske, opgav Aanden. Med ham døde den sidste Spire af den bourbonske Kongeslægt, hvis ikke Hertuginden, der siges at være frugtsommelig, bringer en Søn til Verden. Man kan forestille sig hendes Forfatning, ved paa saa rædsom en Maade at berøves en Ægtefælle, hun skal have havt meget kjær. Først i Dag (den 15de har hun været i Stand til at taale at kjøre til St. Cloud, hvor hun strax ønskede at bringes hen, da hun ikke vilde blive i Palaiet Elyske Bourbon, der var Hertugens Bolig. De fleste Dagblade fortælle, at hun, overvældet af Sorg, da hun kom hjem i sit Palais, har skaaret sit delige lange Haar af, som hun ikke meere vilde bære, fordi hendes Mand yndede det særdeles meget.