Almuevennen, 1843-10-25
Naar Thyge Rothe i sin Nordens Statsforfatning for Lehnstiden, første Deel Side 50, fortæller at hver Bonde skulle være med, naar Konge valgtes. Ved Møderne sige Folkets Repræsentantere vi ville, Side 59, vi have havt Dig saa høiligen kjær, at vi gave Dig Magt til at sætte os Lov og Lands=Ret, nu er det vor Villie og Bøndernes Samtykke at Du skal holde os den Lov, hvilken Du satte os her paa Froste tinget og hvilken vi modtoge – men vil Du det ikke, da have vi Bønder saaledes besluttet, at vi tilhobe gaae fra Dig og tage os en anden Konge, og vi senere see disse samme Bønder eller deres Afkom, som Etatsraad Jacob Mandix i sin Haandbog i den danske Landvæsens ret 1ste Deel, udtrykker sig, paalistet Vornedskab, senere paalagt Stavnsbaandet, solgt med Grunden, betragtet som Livegne, og man ved Godsers Salg har forbeholdt sig Ret til deres Bønderkarle og Drenge, da, hvilket voldsomt Jndgreb i denne Stand personlige Eiendomsret, tildeels udøvet af en for hiin Tid i de nordiske Riger ukjendt Stand. Er det Enhvers Pligt at værne om Fædrelandet, har Bondestanden da ikke Ret til at fordre, at denne Pligt ikke udelukkende skal paahvile samme, saa meget mere som den i Almindelighed har mindst at forsvare, Gjøres ikke Jndgreb i Landmandens Eiendomsret ved at forbyde ham at brænde Brændeviin, og i Kjøbstedernes, ved atter at tillade Anlæg af Brænderier paa Landet, ved at sætte Taxt paa Kjød og Brød, med mere, Er det ikke Jndgreb i Eiendomsretten naar Blade undertrykkes uden at actionere Redacteurernes Paahviler ikke Tiender, Kongereiser, Amtsreiser, Communereiser, Biveienes Vedligeholdelse overalt, og Bidrag til Skolevæsenet i flere Communer, tvertimod Forord. 29de Juli 1814, udelukkende det contribuerende Hartkorn, Saalænge den der for 1000 Tdr. Hartkorn ikke betaler eller præsterer et tusinde Gange saa meget til Staten, som den der kuns har 1 Tde., saa længe maa det ansees som Jndgreb i den Stands Eiendomsret som maa betale eller præstere det Mere, men i Følge Etatsraad Brink-Seidelin, om det danske Skatte- og Afgifts væsen, Side 196, udreder det priviligerede Hartkorn i kongelige Skatter 2 Rbd. 49 s. og Communalafgifter 6 Rbd. 44 1/2 s. mindre pr. Tønde, end det contribuable Hartkorn, eller det contribuable Hartkorn betaler næsten 100 pCt. mere end det priviligerede. Af Anførte vil det forhaabentlig være klart, deels at Bondestanden eller det contribuable Hartkorn, langt fra at blive favoriseret paa Godseiernes Bekostning, naar der er eller har været Spørgsmaal og Reformer, hvorved den Enkeltes Ret kan lide, meget mere er beføiet til at vente, at det ulige Forhold i Pligten at værne for og om Fædrelandet og i Beskatningsmaaden, med mere, vil blive jevnet paa en for alle Parter tilfredsstillende Maade, da saa længe saadant ikke skeer, er det, at Alle skal være lige for Loven, kun en tom Lyd, og deels, at Regjeringen i sine foretagne Reformer til det Almindeliges Bedste har antaget sig beføiet til samme, om end den enkelte Stand eller Jndivid derved kom til at lide: om den altid har truffet det Rette, derom er her ikke Spørgsmaal. Skulde Regjeringen altsaa, efter at have modtaget de Erklæringer, Huusmændene betræffende, som nu affordres Amtsraadene og Sogneforstanderskaberne, finde, at Huusmændenes Kaar ere altfor trykkende, maa den saa meget mere være foranlediget til at søge dette Tryk hævet, som den i § 19 i Forordningen 23de April 1781 har erklæret Huusmænds-Familierne for at være nyttige, saavel for det Almindelige som for Bønderne. Det kan nu ikke negtes, at dersom denne Classe Medborgeres, saavel aandelige som legemlige Fornødenheder havde tiltaget i samme Grad som de høiere Classers, nemlig dem ovenfor Bondestanden; dersom Trangen til Læsning i flere Retninger, til en forøget Udvidelse af Kundskaber for deres Børn, udenfor hvad der læres i Skolerne, føltes, dersom bedre, og oftere Forandring af Klædningstykker, meere krydrede Spise- og Drikke-Vare attraaedes, og Bekostningerne hertil skulle fortjenes og udredes af nuhavende Jndtægter, da vilde deres Kaar være usle, eller rettere, de maatte i Almindelighed saa at sige ophøre at være; men i disse Puncter tænke og leve de som Fædrene tænkte og levede, og om der end kan og bør gjøres Noget for at sikkre dem lidet meere end Livets allerførste Fornødenheder, er det dog min Mening, at de saavelsom Bondestanden i det Hele, stedse vil komme til at staae i en afhængig, fortrykt og fornedret Stilling til deres øvrige Medborgere, saalænge de ikke kan, eller selv vil opoffre Noget paa at tilegne sig de Kundskaber, som hæve hine over dem. Det være imidlertid langt fra mig, om Nogen skulle troe at min Mening er at Godseierne tage Anledning til eller benytte sig af Huusmandsclassens Uerfarenhed og Ukyndighed i at slutte Fæste eller Leiecontracter, nei, det ligger i Tidernes Beskaffenhed, og i den store Concurrence om Huse og Gaarde. J hiin Tid da man tvang Karle til at tage Gaarde, var der formange Gaarde og forlidt Karle, og man nøiedes med Jntet i Fæste, nu er der formange Karle, nu koster det Fæste; det gaaer hermed som med Sæden, naar der kuns er lidt af den stiger den i Prisen; Eieren er i sin lovlige Ret naar han forlanger høit Fæste og meget Arbeide, saalænge det ved Lovbud ikke er ham formeent; man siger at Karlene, for at faae Tag over Hovedet til sig og Familie, er nødt til at indgaae de Conditioner Eierne forlange, men hvilket kun forsaavidt er sandt, dersom de ogsaa have været nødte til at gifte sig, og dermed skaffe sig Familie, men jeg troer, at naar Concurrensen om Huse og Gaarde er stor, er Aarsagen hertil ikke saa meget at søge i Overbefolkningen, som deri, at Ungdommen paa Landet gifter sig fortidlig, hvilket jeg slutter deraf, at uagtet der hvert Aar confirmeres Flere end der døer, er der dog stedse næsten Mangel paa Karle og Piger, naar undtages ganske Enkelte som Jngen kan bruge. Dersom det kunde undersøges, i hvilke Perioder af Livet det største Antal Ægteskaber indgaaes paa Landet og i Kjøbstæderne, vilde Resultatet vist blive, at paa Landet finder det største Antal Sted imellem 20 og 30 Aar, og i Kjøbstæderne imellem 25 og 35, eller maaskee endog imellem 30 og 40 Aar; er denne min Mening rigtig, og i saa Fald dersom Bondestanden vilde lægge sig samme paa Hjertet og ikke tænke paa ægteskabelige Forbindelser for de 30 Aar vare tilbagelagte, vilde deraf flyde, at Concurrensen, om Gaarde og Huse blev mindre, og Fæste med øvrig Vilkaar, som Følge heraf, bleve billigere.