Viborger Samler, 1786-09-11
Mandagen den 11 September Slutning af No. 36. er gaaer Alcest med ned slaget Hoved Bekymring og nagende Sorg taler af hans Miner, al hans Munterhed, hans Glæder ere forsvundne; hvordan? den rige, den menneskevenlige, den beleven Alcest, har maaskee en stor udenlandsk Bankerot berøvet ham en Deel af hans Velfærd, har maaskee Stormen ødelagt det rigtbeladne Skib, han uforsikret ventede fra Jndien, er maaskee hans kiereste Søn død, den Søn alle gjorde O og sig saa got Haab om, paa hvis Opdragelse han anvendte saa megen Møie og Bekostning, ja, var han død, død efter Naturens ordentlige Lab, da har Aleest Fornuft og Religion nok til at finde sig i Forsynets Styrelse; men han lever, lever et Offer for den tøilelsse Ukydskheds græsselige Følger. Nu føler han de forfærdeligste Qvaler af sine Udsvævelser, og hans Legeme vil, om han lever, bære fæle Merker af hans lastefulde Levnet. Derfor sørger Aleest, og Bevidstheden om, at han selv har givet første Anledning til Sønnens Udsvævelser fordobler hans Kummer og Gremmelse. Elpin, saa hedder Drengen, var kun 7 Aargammel, da Olynthia, et Fruentimmer af bekiendt slet Tænke= og Levemaade, fik Adgang i hans Faders Huus. Sopbronin, Aleests Hustrue, havde lært at kiende hende i Kirken, og for hendes Munterhed og behagelige Stemme fik hun Adgang i Huset; thi Manden var af gammel nordisk Tænkemaade, og man sang meget ved hans Bord. Som udlært Boelerske var hun Mester i at forestille sig; mere end eengang havde hun forført Folk, der ei noksom kiendte hende, til at troe, hun var Dyden selv, og snart vandt hun Aicests Venskab, og Sophronias heele Fortroelighed Huusets Venner, Børn, Tyende, vidste hvo hun var, men den Agtelse og de Fortrin hun nød var som et Baand paa Tanke og Tale. Olynthia merkede snart, Elpin var Forældrenes, især Moderens Øiesteen, hun vide nu en saa sær Kierlighed mod Drengen, overvældede ham med saa mange Kierligheds heds Beviisninger, at enhver saae det unaturlige og overdrevne i hendes Forhold - men hun befæstede sig i Sophronias Venskab. Elpin, vant til disse Kierligheds Beviisninger, begyndte nu selv at være galant. Snart lærde han at benævne Olynthia den søde, den uforlignelige, at springe hende om Halsen, og kysse hende, og giøre tusinde Narrestreger, som Forældrene til enhver anden Tid vilde have bestraffet. Næsten skulde man troe. Drengen følde meere end det var at formode af hans Alder. Men hvilken underlig Tankeforbindelse maae nu ikke være fremkommen i Elpins Hierne. Religionen og Dyden sagde ham af Forældrenes og Lærerens Mund, at Ukydskhed var fornedrende for Menneskeet, og dens Elskere foragtelige: Olynthias, Rygte var ham bekiendt, og blev daglig stadfæstet: thi hun skammede sig ikke ved at føre talende Beviser om hendes udsvævende Levnet med sig i Selskaber og paa offentlige Steder. Foragtes burde hun altsaa, om hans Skolelærdom var saand, men hans Forældre agtede hende høit og beviiste hende Venskab; de Kiertegn, hun viiste Elpin, indtog hans unge Siel, og det Biefald, hvormed man lønnede hans barnlige Galanterievæsen, bød ham troe det var ret. Epin voxer op med disse stridige Forestillinger Han bliver mandvoxen: Naturens sandselige Begieringer taler mod Religion og Fornuft; han søger Skingrunde, og finder dem i sine Forældres Agtelse for Olynthia. Aleest opdager nu og da hans Kierlighed Øe ligheds Handler, og altid er det gemeene Qvinder, hans Hierte hænger ved; men undskyldte Alcest fordum Olynthia, ved at tilskrive Bagtalelsen hendes Laster: Elpin glemmer nu ei at anføre samme Grunde, for at forsvare sin Laurette. Alcest sender ham paa Reiser, for at rive ham løs fra de Snarer, i hvilke han var hildet, men Lysterne følge ham, og de urene Funker, Olynthias Omgang optændte i hans unge Bryst, brænde nu i fortærrende Luer. For 3 Maaneder siden kom han hiem g havde Anlegget med sig til de Qvaler, som nu martre ham. Alcest, klog nok til at see Tingenes Sammenheng og Følgernes Gang, forbander den Time, da Olynthia første Gang omfavnede Elpin; og Sophronia græder trøstesløs ved hans Leie over den Deel, hun føler sig at have i hans Jammer. Jeg kunde fortælle mange flere sørgelige Erfaringer, der bevise, hvor farligt det er at optage den Lastefulde i sit Selskab. Men J Fædre og J Opdragere, skulde J vel behøve mange Overtalelser for at opmuntres til Eftertanke over en Sag, som er saa uendelig vigtig. Var det kun en eneste ond Tanke, en eneste uskikkelig Vane, J havde Grund til at frygte, et Menneskes Omgang skulde frembringe hos Eders Børn - da burde J allerede sielden have Omgang med Manden, og give Agt paa Barnet, at det ei blev smittet af det onde. Men her gielder det om Barnets hele Liv og Skjebne: tænk Broder, hvo du est, dine Børns timelige og evige Vel, og dette vil du skiendigen sætte i Vove for faa Timers Moerskab, du kan have af Omgang med Mennesker, hvis Karakteer dog altid, maae være dig tvivlsom, og hvis Retskaffenhed, du ikke engang har Ret til at formode. Ægtemand hvo du er, der hører mig, om du saae din Hustrue, troeløs omfavne den, du omfavner som Ven, og du ved dit ufornuftige Forhold haver saa got som overantvordet hende til ham - hvad Ret har du til at beklage dig, Fædre, om J saae eders elskede Sønner fortære Gods og Ære og Sundhed. paa Skiøgen, den J selv lærde dem at omfavne, og du ømme Modet, om din Datter, den du fødte med Smerte, den du med saamegen Møie opfostrede, men som du forde i Samqvem med Skiøgen, om hun uden for din Boelig skulde opstemme en Jammersang ved den skiendselfulde Pæl, hvor vilde disse Klagetoner martre din Siel meere end Gehennas Jld; forgieves skulde du ville døve dine Øren; de haarde Muure skulde aabne sig for din ulykkelige Datters Rest, og med mere, end tiefold Gienlyd indtordne hendes Jammer i din Siel. Dog snart forsvinder Tiden og dens Elendigheder, men Dagen kommer, da det skal betales, hvad gjort er i Livet, være sig ondt eller godt, hvad om du da saae din fortvivlelsesfulde Hustrue forbande Forføreren og dig, som gav ham Leilighed til at forføre; hvad om eders Sønner og Dettre redningsløse skal anraabe Dommeren om at blive til intet; - merk vel Menneske det forfærdelige i Tanken om et levende Væsens Tilintetgiørelse - men maae blive til, for at være elendige - eiendige for eders Skyld. Hvad Hvad - dog tænk selv Kristen og Menneske, hvor du est, hvor haard du er mod dig selv og dit Huus, ved at søge Samqvem med de Onde, og føel dog engang Vigtigheden af hvad hin hellige Digter sang, saalig er den Mand, som ikke vandrer i de Ugudeliges Raad, ikke gaaer paa Synderes Vei, og ikke sidder i de Vanartiges Forsamling.