Viborger Samler, 1784-03-15
Afhandling om Dands. Dandselysten tilligemed Dandsekonsten fortiente vel en Afhandling, dersom den ikke var alt for farlig: men siden den har saa mange baade med og imod sig, maae dog en Afhandling derom finde biefald hos Nogle. J lystige Selskaber holdes Dandsen for det rareste og behageligste, den er saa gammel og saa herskende en Mode i Verden, at der vilde ikke svage men stærk Grunde til at sætte den af Moden. Den hidsige Fervidus vinder intet ved at giøre Dievelen til Anfører. Anfører for et Dandseselskab, han mener, han vist indsager sine Tilhørere en Afskye for at dandse, naar han ligner deres Døttre ved den dandsende Herodias. Mon de og skulde holde Dandsen for Synd, fordi de ikke kan svare ham paa efterfølgende mærkværdige Spørgsmaal: Siger mig, mine Tilhørere, jeg opfordrer eder alle, jeg spørger eder, hvor har Gud i den hellige Skrift, jeg vil ikke engang sig befalet, men alene tilladt at dandse, kan den gode velmeenende Forvidus vel lænke, at den, som ret er forpikket paa denne Lystighed, herefter skal afholde sig, naar han foreholder ham det Sprog af Skriften, hvad, som ikke gaaer af Troen, det er Synd? Mon han ikke til meere Nytte kunde besvare dette Spørgsmaal, om det er tilladt at dandse, paa følgende Maade. Jeg kan ikke saa slet her med Ja eller Nei besvare det Spørgsmaal, Enyver Sag har mere end een Side, hvorfra adskillige Gemytter betragter den. Derover maae jeg udbede mig den Tilladelse, at undersøge Dandsen nu fra een, nu fra en anden Synspunkt. Først som en munter Legems Bevægelse. Fra den Side finder jeg ikke det ringeste lastværdigt ved Dandsen. Her udbryder en hæftig og levende Glæde, der har oplivet alle Ledemodene, og lader sig see i hele Legemets og især i Føddernes Bevægelse. Saaledes anseer vi denne Lystighed hos Ungdommen, ja en hellig Glæde har ladet sig see hos Miriam og David i een saadan Hoppen, og deres gudelige Lovsange har oplivet og forklaret dette Naturens stumme Sprog. Endnu har ingen Sædelære fundet Biefald, som har lastet den blotte Bevægelse af een i sig selv uskyldig Glæde, saalenge den ikke skader Anstændighed, Ærbarhed, og en Christens høiere Pligter. Maaskee Dandsen var i lang Tid intet andet end en frie Legems Bevægelse, som man hverken hverken ved hidsige Drikke eller noget andet Middel søgte at befordre. Man tillod vel Ungdommen denne Art af Lystighed, der hverken viste nogen Mode eller nogen Yppighed, men alene en naturlig Glæde og Munterhed. Den moednere Alder tillod sig vel ogsaa ved ganske overordentlige glade Begivenheder, paa den Maade at vise en levende Glæde. Til saadan høitidelig Glæde at vise med Dandsen, er det uden Tvil Prædikeren sigter, naar han siger: Der er og Tid til at springe for Glæde Prad. 3, 4. Heele Legemets Bevægelse, alle Sorgers Hensættelse, lystige og oprømte Personers Selskab syntes saa kraftige Midler til at forskaffe og vedligeholde Sundheden, at Personer, som den naturlige Anstændighed forbød at tage Deel i saa stærk en Bevægelse af Glæde, Tid efter anden tilgave, at de af de ærbare graaehærdede Gamle, bleve anseete for Børn og unge Folk paa nye. De kaldte Konsten til Hielp, for at give den ne Lystighed en Anstændighed og et vist fiint Væsen, der kunde adskille dem fra den vilde og nedrige Pøbels frække Springen, og giøre den selv taaligere i de Fornuftiges Øine. Her har vi nu den egentlige Dandsen, som er det hele Legems i sær de synlige Deeles, ja endogsaa Minernes efter Tak afpasset og efter Regler indrettet Bevægelse. Eller det er den Konst, ved sit naturlige Legems skiønne og regelmæssige Bevægelser at tilkiendegive sit Hiertes behageligste, artigste og venligste Følelser. Jeg vil forestille Dandsen, fra den gode Side, jeg vil ikke tale om de Udsvævelser, den Frækhed og de tøileløse Lidenskaber, der aabenbar giør denne i sig uskyldige Fornøielse hændelseviis syndig og fordømmelig. Jeg vil ikke forbinde noget med Dandsen, uden det, som den ikke kan miste. Og da kan jeg ganske kortelig og uden uden mange Omsvøb forklare min Meening paa følgende Maade Pøbelens Dandsen er fast uregelmæssig, den bestaaer i vilde og uordentlige Spring og ofte i ublue og frække Bevægelser, der i høieste Grad strider imod udvortes Tugt og Ærbarhed. Den fornemme Verdens konstige Dandse, fornærme vel de gode Sæder mindre end hiine, men de ere dessto farligere for den indvortes Tugt i Hiertet og optænder hemmelig en Jld, der giør saameget mere Skade, som den mindre agtes. Jeg tager ikke Beviis af de Lærdes gudelige Skrifter, men alene af de Bøger, som give Regler for Dandsen, ligesom for de øvrige saa kaldede skiønne Videnskaber. Man sammenligne alle disse Regler med hverandrer de stemme alle overeens deri, at Legemets Bevægelser maa være saaledes indrettede, at de, som et stum Sprog kan forklare Hiertets Lidenskaber, naturlig, behagelig, fuldkommen og tydelig. Man har tilden Ende foreenet Dandsen med Musiken, som er saa vel skikket til at opmuntre Affekterne og udtrykke dem. Dersom dette venlige, glade, og kielne Sprog aleene blev brugt af eet Kiøn, eller i det mindste af een Familie, saa var mindre derved at befrygte. Jeg beraaber mig allene paa een denne Erindring ganske imodsadt Erfaring, og da maae jeg spørge, om en endnu svag Dyd midt i saadan et Selskab, hvor enhver giør sit til at behage andre, ikke fra Sielens Side af og dens Fuldkommenheder, men alene for at fornøie Sandserne; jegsiger, men ikke en endnu ubefæstet Dyd og en endnu svag Gudsfrygt kan staae Fare for at falde i de farligste og stærkeste Lidenskaber, Jeg spørger endnu, om ikke een saa fri og fortroelig Omgang blant begge Kiøn og fremdeles, om ikke Viinen, Musiken, den uoverlagde Samtale, den uendelige Skiertsen og Smigren, den bestandige Bemøielse for at blive beundret, agtet og elsket, kan opvække saadanne Tilbøieligheder og Begierligligheder i et hidsigt Hierte, som baade Fornuften og endnu meere Jesu allerhelligste Lærdom befaler at vaage for, at betemme, og paa det omhyggeligste at bestyre, den Fare, at forføre og forføres, er ved denne Art af Lystighed saa stor, ikke engang at tænke paa de forden svage Dyd saa farlige Baller og Masgerader, at Sie en neppe ved nogen Forsigtighed kan vogte sig derfor. Og hvo af Dandsens Forfægtere kan sige god derfor En med stor Omhyggelighed vel opdragen Persons Uskyldighed staar altid paa Bredden af den dybeste Afgrund ved denne Lystighed, naar Aarerne ere udspændte, og alle Sielens Begierligheder af en sagte Jld ere antændte. Et Skridt kan styrte ham deri. (Mere følger.) Nyeheder.