Corsaren, 1844-03-08
Et Brev. Den 29. Febr. 1844. Hr. Corfar! De har flere Gange viist Dem som en galant Cavalier ved at tale det smukke Kjøns Sag, navnlig i nogle Artikler og Kvindernes Emancipation, hvilket har givet mig Mod til at bede Den hjælpe mig at hevne en grov Fornærmelse, som Hr. Folket har tilføiet mig. Man vil maaskee synes underlig om, at en Dame saa fortrolig henvender sig til Dem; men, da jeg vist er meget ældre end De, (jeg er nemlig: født 1814 og saaledes nu 30 Aar), saa tænker jeg. at onde Tunger ville tie stille. Vi stakkels Fruentimmer staae, som De veed, i mange Henseender tilbage for Mændene; er der saaledes Nogen, som vi godt kunne lide, hvis Kjærlighed, vilde gjøre os lykkelig, saa maae vi dog slaae en Laas for vor Mund og vente, til det behager Herren at erklære sin Kiærlighed. Og træffer det sig saa. at hans Valg ikke falder paa os, nu, da maae vi smukt tie stille. Men een Dag er der, paa hvilken vi efter en gammel Regel selv tør frie, og det er idag, Sluddagen; og saa tor naturligviis ingen Herre være saa ugalant at give os en Kurv. Nu maa De vide, at jeg i lang Tid lønlig har baaret Kjærlighed til Hr. Folket, ligesom jeg ogsaa har mærket, at han elskede mig; men da hans Formynder fra først af har været imod Partiet, saa har Hr. Folket, især efter nogle ubehagelige Scener, ikke vovet ret alvorlig at komme frem med sin Begjæring. Og saa besluttede jeg da at tage Mod til mig paa Skuddagen og selv frie til Hr. Folket; for, naar vi to først ere enige, tænkte jeg, bryde vi os kun lidt om de Andre. Men hør nu bare, hvordan det gik mig! Jført min bedste Stads gik jeg ud i Haregaden Nr. 101, hvor Hr. Folket boer. Da jeg ikke vidste, paa hvilken Sal han boede, gik jeg paa Lykke og Fromme op af Trapperne og hen til den første den bedste Dør. Jeg vilde just banke paa, da jeg hørte en munter Stemme synge "Marseillaisen" indenfor. Her kunde det altsaa ikke være. Altsaa gik jeg til næste Dør og ved at lytte udenfor, kunde jeg tydeligt høre, at En fik Prygl. Her maa han vist boe, tænkte jeg og traadte ind. Og hvad saae jeg da? Du milde Gud! Midt paa Gulvet stod en Mand, der saae udakkurat som en russisk Leerbeck, og knuttede en Andens paa det voldsomste. "Med Forlov", spurgte jeg "boen Hr. Folket her?" –"Neisky!" lod Svare; "menske hansky stalsky boesty hersky tilsky Flyttedagenskye" - og i det samme svingede Uhyret sin Svøbe paa en saa rædsom Maade, at jeg ængstelig styndte mig bort. Nu gik jeg da ned i Kjælderen og bankede paa; men der lød intet, Kom inds, hvorimod jeg kunde høre En snorke hoit. Jeg aabnede da selv Døren og traadte ind; men hvilket Syn! Endskjøndt det var hoi lys Dag, laa Hr. Folket endnu i Sengen med en stor Nathue trukken langt ned over Ørene. Jeg var nær strax gaaet min Vei; thi hvo skjøtter om at have en Nathue til Mand? Men Kjærligheden fik dog Overhaand, og jeg traadte nærmere. "Hvem er det" spurgte Hr. Folket i en søvnig Tone. "Det er Jfr. Constitution, som vil frie til Dem" svarede jeg. Ved at høre mit Navn slog han Øinene op et Øieblik, men har faldt strax igjen i Søvn. Jeg lod mig dog ikke afstrække, gik nærmere, kildede ham med en Fjær underNæsen, og, da dette ikke hjalp, ruskede jeg ham dygtig. "Naa, naa, lad mig være i Fred!" begyndte Hr. Folket atter. - "Hører De ikke, at Jfr. Constitution er her?"- gientog jeg. - "Ja hvad kan det hjælpe? Min Formynder vil jor ikke - Og desuden skal jeg jo nu have en svensk eller en norsk Pige." - "Maa De da faae hende?" - "Nei", raabte Hr. Folket, pludselig ærgerlig," nei, gu maa jeg ikke, nei!" - "Naa, saa tag mig!" "Ja, men...." - Aa', hvad bryde vi os om Formynder .... op!". . . . ., "Christian! hei! Gevalt! Leerbeck! - straalede Hr. Folket af fuld Hals. - Nu kunde jeg ikke holde det længer ud men skyndte mig bort, idet jeg lovede ved mig selv, at jeg skulde sætte Hr. Folket i Corsaren. Og De vil vist ikke nægte at opfylde denne Bøn fra Deres hengivne Jfr. Constitntion.