Viborger Samler, 1848-11-02
En Adresse fra de i Kjøbenhavn værende Slesvigere til Rigsdagen er saalydende: Danske Rigsdagsmænd, Den Tid, i hvilken J efter Kongens Bud ere sammentraadte, er vistnok en af de farefuldeste for det danske Rige. Vi undertegnede Slesvigere bringe Eder vor broderlige Hilsen; vi see i Eder vor og Landets Frelse. Vaabenstilstanden i Malm, hvis Bestemmelser, hvor ugunstige de endogsaa vare, ikke have fundet Fuldbyrdelse, har bevirket, at alle troe danske Undersaatter i Hertugdømmet Slesvig ere underkastede Oprørernes Vold og Forhaanelser. Enhver ny Efterretning fra Slesvig bringer nye Forhaanelser, og enhver Morgen bringer nye Flygtninge, som have maattet forlade Familie og Arne, for at undgaae Uret og Overlast. Forgiæves have de undertrykte Slesvigere haabet paa Frelse fra den danske Regjering; Diplomatikens hemmelighedsfulde Væv har saaledes indsnøret den, at den kun kan formane Slesvigerne til at taale og lide, taale og lide blodig Forhaanelse i Danmarks Land, medens den danske kamplystne Armee rolig maa staa i Nærheden, uden at hjælpe. Den danske Regjering har ikke ydet Slesvigs troe Beboere den Beskyttelse, den er dem som Statens Undersaatter, skyldig; den er Skyld i, at kun den tydssindede Deel af Befolkningen har kunne udtale sig og bringe Verden til at troe, at Slesvig ønsker Forbund med Tydskland, og den bærer Skylden for at en saadan Udtalelse fra danskslesvigsk Side ogsaa i den nuværende Tilstand er umulig. Ligesaa umulig er det for de dansksindede Undersaatter i Slesvig at gjøre Modstand; den vilde kun bringe deres Person og Familie i Fare og have deres Undergang til Følge, thi Sværdet svæver over deres Hoveder, og ingen Hjælp have de at vente. Altsaa rolig taale og lide skulde være Løsenet i de forestaaende Vintermaaneder. Vi see op til Eder efter Frelse. Men vi øine heller ei i Fremtiden nogen Frelse fra den nuværende Regjerings Side, naar J. danske Rigsdagsmænd, ikke fatte en kraftig Beslutning; thi vi befrygte, at atter ved Vaabenstilstandens Udløb Krigen vil blive ført ved diplomatiske Noter, og ikke ved Sværdet; vi frygte, at man ligesom i Aar vil tælle Fienderne i vort eget Land, og ikke benytte den Enthusiasme Folket og Hæren viser, til at befrie deres slesvigske Brødre, vi frygte, at man vil holde Fjendens Styrke for overlegen, om den danske Armee nok saa let kan forjage den, vi frygte, at man atter vil søge at undgaae Sammenstød med Fjenden og føre Krigen med Pennen, og da vilde Slesvigerne opgive det sidste Haab om Frelse, – da vilde de see sig opgivne af Danmark. Derfor, danske Rigsdagsmænd, vende vi os tillidsfuldt til Eder, og haabe, at J ikke ville taale, at Vaabenstilstanden i de for de danskeslesvigske Undersaatters Rettigheders Beskyttelse væsentlige Bestemmelser blive tilintetgjorte eller at Vaabenstilstanden kun varer een Dag længere end dens conventionelle Termin, den 26de Marts, naar ikke forinden en Fred opnaaes, hvorved hele Slesvig bliver i Forening med de øvrige Dele, af Kongeriget Danmark, vi haabe, at J ville formaae Regjeringen til at føre Krigen til Lands som til Vands med den Energi, den kræver overfor en saa mægtig Fjende, og den danske Armee vil ved sin Jndmarsch i Slesvig blive modtagen med Jubel og understøttet af Slesvigs tro Befolkning med Alt hvad der staaer til dens Raadighed. J det Haab ville vi formaae vore slesvigske Brødre til Udholdenhed i denne haarde Kamp.