Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1780-11-03
Jblandt de mange Aarsager til min nærværende Kummer, er dette den største, at jeg skal være skilt ved min dydige Kone Henriette Molesworth, hvilken jeg endnu stedse ligesaa heftig elsker, som det første Øyeblik af vores Forbindelse, der nu er 8 Aar siden. Jeg kunde ikke underholde hende i London. Vi have ikke selv Skyld i vores Fattigdom; ikke uforsigtig giftet os, ingen Leilighed forsømt paa min Side, at vise min Pligt i Krigen som en brav Soldat; men min Vanheld reiser sig af den ulykkelige Neutilles Banqverot, formedelst hvilken ieg tabte al min Formue. Jeg blev syg af de Blessyrer jeg havde faaet i Krigen, jeg blev sadt paa halv Sold, og saae mig med Familie i Elendighed. Min stakkels Kone taalte dette skrækkelige Slag med tre Gange større Standhaftighed end jeg. Gud give ieg havde fulgt hendes kloge Raad, og solgt vore levnede Kostbarheder, Meubler og overflødige Klæder, og søgt min Tilslugt ud paa Landet, i en afsides Krog, for der at leve af Renterne af denne liden Capital, og af min halve Sold; men ieg var ikke stærk nok til at følge dette fornuftige Raad, som dog viste mig den eneste Vei at undgaae Mangler paa. Jeg kunde ikke overtale mig til, at bekiende for Verden, at jeg var fattig; mine Venner smige rede dertil alt for meget mit Haab. Jeg blev altsaa staaende ved den Meening, at vi skulle blive ved at spille de fornemme Folkes Rolle. Men hvor kort varede denne Stene, Mine Venner forlod mig, jeg maatte tilsidst sælge, alt hvad jeg eiede, og geraadede omsider i den yderste Mangel. Kiereste Graham, der gives ingen større Kummer for en Ægtemand end Nærings Sorger, ingen større for en Fader, end at see de Ulykkelige, som han skulle ernære, at lide Mangel paa det nødvendigste. Min ømme Kones Ungdom viisnede under Manglerne, og mine Børn vare uden Opdragelse og Underviisning. Jeg maatte vist have gaaet under, om ikke min Kones kiekke Mod havde opholdt mig. Men hun ikke allene bar vores Forliis, og al vores Nød med Standhaftighed; men havde endog den Siæls Styrke, at opmuntre mig, naar jeg laae gandske under, og at tilfredsstille mig, naar Fortvivlelsen gjorde mig rasende. Hun havde derhos Høimodighed nok aldrig at bebreide mig, at jeg havde handlet ufornuftig, ved at forkaste hendes første Plan, og ikke at forlade London strax efter Tabet af min Formue. Hun fattede nu det Forsæt, at begive sig ud paa Landet til sin Amme, som var en meget retskaffen Kone. Det skulle vel være muelig, sagde hun, at faae en lille Summa at laane imod Anviisning paa din Pension. For en liden Deel heraf vilde jeg gjerne kunde slaae mig igiennem hos den ærlige Marie, den øvrige Deel deraf vil vi anvende til Klæder for dig og Børnene, imidlertid saa naaer du vel dit Ønske, at komme igien i Tieneste. Det ahner mig, at det vilde snart skee. Naar du da ikke daglig seer os for Øynene, saa vil du faae meere Mod til at arbeide for fælleds Beste. Himlen vil ikke forlade dine fattige Børn; deres Forældre have ikke begaaet noget, som de skulde lide for. - Hun sagde mig endnu meget meere den ædle gode Siæl, for at bevæge mig til at være enig med hende i vor Adskillelse. Det er sandt; det kostede mig en haard Strid; men endelig maatte jeg indvillige det, og den beste Kone forlod mig, for at hungre i en fattig Landsbye eller i det mindste kummerligen at ernære sig af sine Hænders Arbeide. Af de Penge ieg havde faaet i Forskud vilde hun ikke tage meere med sig end 2 Guineer, (10 Rdlr.) Kort, hun forlod mig, og forgieves har jeg siden den Tid søgt efter en Officeer=Plads. Bradock sprang heftig op, og vilde gaae. Hans Ven tog ham under Armen, trøstede ham og sagde: jeg føler deres heele Kummer; men giv dem tilfreds. Hvad deres nærværende Omstændigheder angaaer, saa er min Pung dem til Tieneste. Jeg er vel for nærværende Tid ikke meget rigere, end jeg var den Tid de tilforn kiendte mig. Men jeg har dog Formue nok saalænge at understøtte dem, som de kan have min Hielp nødig. Bradock stod just i Begreb med at vise den redelige Graaham den følneste Taknemmelighed for hans venskabelige Tilbud, da Hertugen af Montagne gik forbi, og hilsede Bradock med en ugemeen Venlighed. Hvem var han, spurgte Graham, - Hertugen af Montagne. - Formodentlig, sagde Graham, en af vore Store efter den nærværende Tids Levemaade og maaskee een af deres Vil yndere; thi ieg saae at de bukkede meget dybt for ham. - Jeg forsikkrer dem, Hertugen har en meget god Caracteer. Jeg har havt den Ære at lære at kiende ham i Bath, da mine gode Omstændigheder just ikke gjorde det nødig formig at bøie mig saa dybt. Dog har jeg endnu aldrig søgt hans Hielp; og jeg tvivler ogsaa paa at han formaaer noget. - Denne Samtale vendede sig igien om til BradocksOmstændigheder, og Graham bad, at han vilde følge med ham hiem, for med Rolighed at kunde overlegge, hvad der var best for ham at giøre. Bradock var fra denne Tid næsten bestandig hos sin Ven, og omendskiønt, at Graham kun lidet kunde udrette for ham, saa var det dog en Trøst, at han havde fundet en Ven, der vilde tage Deel i hans Omstændigheder, og for hvem han kunde udøse. sin Kummer. Fire Dage var gaaet efter dette Bekiendtskab, da en Tiener fra Hertugen af Montagne kom en Morgenstund, og forlangte at tale med Bradock. Bradock faldt i Forundring, men denne blev endnu større, da Tieneren indbød ham at spise med Hertugen til Middag. Han kunde nu ikke tilbageholde sin Tvivl, og sagde til Tieneren det maatte være en Feiltagelse; men Tieneren forsikkrede ham om at hans Ærende var rigtig. Bradock som nu erindrede sig at Hertugen for nogle Dage siden havde mødt ham, troede da, at han ikke maatte være hans svage Forfatning bekiendt, og maaskee havde en Begierlighed efter igien at fornye det gamle Bekiendtskab, som var stiftet imellem dem i Bath. Hans Undseelse over den Forskiel, som var imellem de Omstændigheder han da befandt sig i, og hans nu værende Vilkor, og den Afskye for al Omgang, som Ulykke og Armod gierne virker hos ædeltænkende og følende Gemytter, raadte ham, at afslaae denne Indbydelse. Tieneren gik, men kom snart tilbage, og sagde: at Hertugen, havde en Sag af største Vigtighed at tale med ham om, og bad ham derfor at han ikke maatte undslaae sig for at komme. Bradock kunde nu ikke længer vægre sig; men denne Invitation forekom ham saa besynderlig, at han i Stedet for at gaae til Ministeren begav sig til Graham, og fortalte ham Hertugens Jndbydelse. Graaham svarede ham med megen Koldsindighed, at han havde dog gjort best, ikke at afslaae samme, omendskiønt han troede, at det ikke havde meget at betyde hvad han vilde tale med ham om. De Store ere vandte til, sagde han, at sælge og deres Smaaeheder for vigtige Ting. Derpaa vendte Graham Talen paa andre Materier, og spurgte Bradock, om han havde hørt noget siden fra hans Familie i Por Shire, Nei svarede Bradock, og viiste sig meget urolig derover, da han ellers var vandt til at faae Brev hver Postdag. Middagen kom, og Bradock gik til Hertugens Pallais; han blev strax indladt i hans Kabinet, og fandt Hertugen, allene. Min gamle Ven, sagde Montagne, i det han omfavnede Bradock, hvor kunde de være saa ukiærlig, og afslaae min første Jndbydelse, hvorfor vilde de ikke fortsætte et Bekiendtskab, hvis Begyndelse har været mig saa behagelig? – Mylord, svarede Bradock, jeg erkiender den fulde Værd af deres Godhed; men de maa holde en Mand sin Undseelse til Gode, som siden den Tid da han havde den Ære at komme i Bekiendtskab med dem, er bleven et Maal for Ulykke og Kummeren, og landflygtig forden menneskelige Slægt. - Ja jeg veed en Deel af deres ulykkelige Tilfælde, sagde Hertugen; men det er derfor, jeg haver budet dem til mig for at gjøre dem et Forslag, hvorved de i det mindste kunde formindre samme. De er en smuk velvoxen Mand Hr. Bradock, og af en god Familie. Man har sagt mig at de af personlig Had af Lord. er bleven reduceret, og at de har forloret deres Formue formedelst en andens Banqverotte. Jeg troer at kunde i det mindste erstatte dem den første Forliis; ved at forskaffe dem et Compagnie; men Hr. Bradock, det er forbunden med en uadskillelig Betingelse, som jeg troer faa i deres Omstændigheder skulle afslaae. Umueligt er det mig paa anden Maade at hielpe dem, end at de vil beqvemme sig til at give et ungt Fruentimmer, som baade er smuk og besidder en artig Formue, deres Haand. Hvad siger de dertil Hr. Bradock, – Den ulykkelige Bra dock, havde med megen Bevægelse som han forgieves søgte at undertrykke, anhort Hertugens Tale. Han havde be trædt dette Huus med en vis glad Ahnelse; Hertugens Karakteer var skildret ham med de ædleste Farver; selv havde han tilforn troet, at have sporet saa meget ædeelt og godt hos ham, at det nu skar ham i hans Hierte, at see disse Forestillinger ved et saa uværdigt Forslag forstyrrede. Hans Stolthed lod han endnu fra en anden Side betragte samme. Han var dybt nok falden, at hans forrige Bekiendter skulle skamme sig ved at tilbyde ham et Giftermaal formodentlig med en afdanket Matresse, i den Forventning, at hans trængende Omstændigheder vilde tvinge ham at sige ja. Men da hans Ulykke havde lært ham, at anhøre end- og det Allerømfintligste med koldt Blod, saa svarede han Hertugen med en Smiil, som vist nok ikke har været uden Bitterhed; Mylord, vores heele Negotiation vil have Ende, naar ieg siger dem at jeg allerede er gift. - Gift raabte Hertugen med en tilsyneladende Forundring. De var jo ikke gift da vi var sammen i Bath, og de har jo heller ingen Kone her, - Det er sandt svarede Bradock, den gang var jeg ikke gift, men jeg er bleven det siden, og været nødt til at sende min Familie til Porcks=Shire. - Gift, sagde Hertugen nok eengang, i det han gik frem og tilbage paa Gulvet. Det er vist nok en slem Omstændighed, og ieg tvivler nu paa, at det da staaer i min Magt at kunde tiene dem. Men hvormed tænker de at underholde deres Familie, Bradock havde endun aldrig saa stærk følt hvor umueligt det var ham, at besvare dette Spørgsmaal, uagtet han tusinde Gange havde gjort sig det selv. Taalmodigheden forgik ham. Naar de ikke Mylord, sagde han, selv kan opløse dette traurige Spørgsmaal for mig, saa er det og forgieves at tale meere herom. - Ney Hr. Bradock svarede Hertugen, uden at agte paa hans Ømfindtlighed, lad os ikke betragte Tingene som Umuelighed; lad os tale som Venner. Jeg vil ikke dølge noget for dem som ligger mig og Hiertet. Jeg veed meget vel at de er gift; men jeg tænkte ikke at det kunde være nogen Hinder i vores Forehavende. Hvad kan det hielpe deres Kone, at de er hendes Mand, naar de maae leve adskilt fra hverandre, og deres Ægteskab bliver daglig ulykkeligere, Jeg skulle tvivle paa, at hun sætter sig imod Skilmissen naar man giver hende en aarlig Pension. Jeg tilbyder mig at besørge dette, og saa er der jo intet i Veyen for dem, til at antage et Forslag, som jeg saa meget hellere vil giøre dem, da det Fruentimmer vi tale om, har meget tilovers for dem. - Bradock brændt af Harme. Mylord, sagde han, med en Stemme og et Øyesyn, der viiste Hertugen den fuldkomneste Foragt for det heele ForSlag: det er deres Lykke, at de har valgt deres eget Huus, til at giøre mig dette fornærmende Tilbud. Jntet Sted, paa Jorden skulle ellers beskytte dem imod min retfærdige Hævn. Bradock vilde derpaa gaae, men Hertugen omfavnede, og holdt ham med Magt tilbage. Jeg har ikke vildet fornærme dem min kjere Bradock, sagde han, jeg kunde aldrig have troet at mit Forslag skulle saaledes have opbragt dem, om de endskiønt ikke havde villet antage det. Men ig ærer dem nu desto mere, og forsikkrer dem, at jeg vil giøre alt hvad jeg kan, for at befordre deres Lykke, om jeg end skal opgive mit Anslag. En lille Føyelighed, maae de imidlertid ikke afslaae mig. Jeg har bedet det Fruentimmer, som vi har talt om, at spise med os til Middag. De maae nu unde mig den Fornøyelse at opklare deres mørke Ansigt medens vi sidde ved Bordet. - Det er mig umueligt Mylord, sagde Bradock, jeg vil ikke smigre dem med det mindste Glimt af Haab til at deres skammelige Forslag skulle blive antaget af mig. - De er saa hidsig min Ven: men berolige dem, saa vil de finde at man behøver ikke at være uhøflig, for at overbevise mig, at de tænker bedre, end man gemeenlig pleyer at tænke i deres Omstændigheder. Da Hertugen havde sagt dette, saa ringede han paa en af sine Betientere, og befalede at der skulle rættes an. Derpaa trak han Bradock halv med Magt ind i Spisesalen. Her mødte Bradock en anden Slags Prøvelse, end den han hidtil havde udstaaet. Neppe havde han sadt sin Fod i Sahlen, førend han befandt sig i Armen af et Fruentimmer, som han neppe for Forundring og Forhauselse kiendte for sin Kone. Hans 4 smaae Børn trængte sig frem, kastede sig ned for deres Faders Fødder og omfavnede hans Knæ, og den heele Sahl gienlød af den meest yttrende Glæde. – Min Fader, - Min kjære Mand! - Bradock, stod som en Forstenet, og tabte sig imellem Henrykkelse, Glæde og Forundring. For at giøre denne fortryllende Scene fuldkommen; stod Graham mit i Sahlen, klappede i Hænderne, og med det varmeste Hierte, fornøyede sig over dette behagelige Skuespil. Den heftigste Følelse af Taknemmelighed opvakte Bradock af sin Følesløshed. Han sleed sig af sin Kones Arme, for at kaste sig for sin høye Velgiørers Hertugen af Montages Fødder. Hvad har jeg gjort, ædelmodige Mand, raabte han; hvormeget har jeg ladet mig bedrage af Sandsynligheden, og miskiendt den eyeværdigste Caracteer, Er det mueligt at de kan tilgive den Ubesindighed ieg har ladet see imod dem – Nylord tog Bradock i sine Arme. Tie beste Ven, sagde han, jeg skulle mindre have agtet dem, om de anderledes havde optaget det Spøg, som jeg tilstaaer ieg drev videre end jeg vel burde. Jeg maae sige dem, at jeg den Aften de fortalte Graham deres Omstændigheder, noye lagde Mærke til samme. Det gik mig nær, at en at mine gamle Bekiendtere, som enhver kiender for en værdig Officeer, skulle friste saa haard en Skiebne. Jeg tog mig fore at anvende alle muelige Kræfter paa at udvirke dem en Plads ved et af Regimenterne, og om jeg ikke skulle have trænget igiennem, i det mindste da at sætte dem i saadanne Omstændigheder, at de med mere Rolighed kunde vente paa en bedre Lykke. Det er imidlertid gelinget mig, her have de deres Bestalling, de see deraf at de maae gaae til et af Regimenterne i Gebralter, og da jeg formodede at de vilde tage deres Kone med, saa var det billig, at jeg lod hende komme til London. Det var deres Lykke kiere, Bradock, at de ikke vilde ombytte hende med en anden. Hun har hørt alting hvad vi har talt sammen. Jeg har veddet med hende om 100 Pund (500 Rdlr.) at jeg skulle forføre dem til Utroskab; og da jeg har tabt, saa er det billigt at jeg betaler min Gield. - Herpaa overrakte Hertugen Frue Bradok en Bankondte paa den ovennevnte Summa, og i hvormeget hun vegrede sig for at imodtage den; hvormeget Bradock og hans Kone end søgte efter Udtrykke, for at overbevise deres Velgiører, om deres inderlige Taknemmelighed, for den Lykke han havde forhvervet dem, saa maatte de dog tage imod denne venskabelige Gave. - Hertugen havde fra nye af ladet klæde BradocksBørn, 3 haandfaste sorthaarede Drenge, og en deylig lille blaaebyet Pige, paa hvis Kinder Landluften havde aandet de friskeste Farver. Brader blev først mu denne nye smukke Dragt vaer, i hvilken hans Børn vare klædte; og da han vidste, hvor meget dette overgik hans Kones Kræfter, saa udpressede dette Syn Taare af hans Øyne, og fyldte hans Hierte med en Høyagtelse for hans ædle Velgiører, som bedre lader sig tænke end beskrive. Det lykkelige Selskab sadte sig nu til Bords. Graham fortalte sin Ven, at Hertugen allerede Dagen tilforn havde underrettet ham om dette Foretagen og inviteret ham til sig, for at have Deel i den Glæde, som en saa pludselig Forandring i Bradocks slette Omstændigheder vilde foraarsage. Grahams Taknemmelighed og Fornøyelse var og saa stor, at Hertugen blev nødt til at sætte den Skranker. Hvad jeg har gjort for dem, saade han til Bradork er i Henseende til mig, af megen liden Betydenhed; men jeg maae og sige dem, at jeg ikke har gjort det uden Belønning. Dette Skuespil, som jeg har givet mig selv, smigrer det menneskelige Hierte meere end nogen anden Egenskab, og de er for vel bekiendt med denne Følelse, at de ikke skulle troe den. Medisinsk og Physisk. At undervise dem, som er født dove og følgelig stumme, i adskillige saavel Religionens som Moralens Lærdomme, og give dem Begreber om de Sandheder, som ere uden for dem, bør med billighed anprises, som en afde ædleste Konster, der er udsprungen af den menneskelige Vid. Følgende Efterretning om Hr. Heinickes Jnstitut i Eppendorph ved Hamborg, som med den beste Held fortsætter denne ligesaa lykkelige som priselige Underviisning, er meddeelt og anføres Ord til andet: