Berlingske Tidende, 1835-01-26
Tyrkiet. (Over London den 2den Januar.) – Den tyrkiske Regjering er svag, men kun af den Grund, at den har indtaget en anti national Stilling. Ved at begive sig under Ruslands Beskyttelse tabte den Folkets Tillid og Understøttelse, og sin egen Kraft. De politiske Jndretninger i Tyrkiet ere endnu de samme, som paa Erobringens Tid Folket er endnu tappert og lydigt, politiske Factioner ere ubekjente, og huuslig Sædelighed er endnu, som fordum, en betegnende Characteer hos Jndbyggerne. Tyrkiets nærværende skrantne Tilstand er ingenlunde den sidste Grad af et tiltagende Forfald; det er ikke første Gang, at det sank saa dybt, det har før været sjunket endnu dybere, og det har pludselig hævet sig igjen, i samme Øjeblik, som det ligesom nu syntes at ligge i de sidste Trækninger. Under Soliman den anden vare Grækenland og Dalmatien besatte af Venetianere, Ungarn, Serbien, Bosnien, Bulgarien af Østerrigere, og Siebenburgen, Wallachiet og Moldau af Polakker. En Rebel havde opkastet sig i Anatolien og laae allerede for Stutaris Mure; en anden Rebel kæmpede i Europa med Sultanen om hans endnu tilbageblevne Provindser. Hertil kom endnu Muselmændenes Vægring ved at træde ind i Armeen, Janitscharernes Gjenstridighed og et saa udtømt Skatkammer, at man ikke engang havde Penge til Anskaffelsen af Heste, for at flygte med Sultanens Hof til Adrianopel. Men neppe havde Kiupruli Mustapha været Vizir i eet Aar, for Stjernen og Halvmaanen, atter vejede over Belgrad, og Hestehalen havde paany faaet Fæste paa Theissens Bredder. Det var ingenlunde Forandringen af en eller anden Lov, der fremkaldte denne besynderlige Forvandling i Nationens Kraft og Sindelag, men det var en nøje Jagttagelse af Rigets Grundindretninger. Det fattedes Regjeringen paa en bestandig Modvægt, der kunde hindre den executive Magt i at overskride sit Herredømme – et Herredømme, der egentlig er meer dømmende end forvaltende, der aldrig vover at gribe indi de bestaaende, hellige Rettigheder. Regjeringens Magt var despotisk, men dette yttrede sig kun, naar en saadan Yttring, gjordes nødvendig. Og dens Kraft, skjønt i Gjerningen ubetydelig, syntes for Øjeblikket kæmpeagtig, da den ei holdtes i bestandig Spænding, for at dæmpe en systematisk Modstand og saaledes at bekæmpe Følgerne af trykkende Forordninger og at opretholde en Væv af talløse Love. Den udøvende Magt overskreed sine Skranker. Selv Letheden i at regjere gav Anledning til Uretfærdighed. J den altfor voldsomme udøvelse af sin Magt tabte Regjeringen sin Styrke, og Hovedstadens Forvirring smittede Provindserne. Men Ondet bestod kun i Forvirring, i Misbrug, i Forbrydelser – aldrig i et System. Janitscharerne, der dannede Sultanens personlige Modvægt, vare Organet for disse Misbrug. Sultanen er endnu bestandig Sultan; Jngen har gjort Fordringer gieldende paa Scepteret; intet Menneske tænker, paa at forandre Regjeringsformen. J de Provindser og Egne, der ere løsrevne fra Tyrkiet, sporer man en umiskjendelig Længsel efter at forenes med det igjen, og Mange, der vandrede ud til Nabo-Staterne, opoffre deres Eiendomme, for at vende tilbage igjen. Thi selv under Janitscharernes Herredømme, skjøndt der i denne Periode ej var at tænke paa noget Stort, med Hensyn til Erhvervsflid eller Videnskaber, nød man dog - og maaskee i en større Grad, end noget andet Sted paa Jorden - en udmærket Frihed, især i religiøs og mercantil Henseende.