Københavns Adresseavis, 1770-10-09
6. Copulerede. Aalborg. Hr. Hans Bruun, Sognepræst for Ulsted, Meenighed og Jomfrue Friderica Christiana Hald, cop. Nibe Præstegaard den 3 October. 7. Confirmation given paa en gammel Lærers Kalds=Brev om Morgenen den 2 September 1770. Førend vi bliver til, jeg troer at Gud bestemmer, (Som alting forudseer) vort Embede og Stand; Thi hans almægtig Haand hver Adams Søn forfremmer Til hver forskiellig Post, som han beklæde kand. Thi naar en ringe Mand en æret Mand kan blive, Og naar en Skrøbelig voceret har til Prest, Man billigt saadant og Guds Villie maa tilskrive, (Sandt, Kongens gielder vel, men Himlens allermest. Hvem derfor Kalds=Brev faaer paa Embed eller Ære, (Jeg sætter, at det nu snart Geisligt, Verdsligt er) Man dertil, Kaldet, dog maa altid troe at være Af hannem confirmer, som Alting forudseer. Men denne Tanke mig paa dette Spørsmaal bringer: Montroe den Slette og er kaldet udaf Gud, Den, som kun Livs Ophold til Embeds Pligter evinger, Hvis Levnet skiemmer til og herlig være ud? Mit Svar herpaa omtrænt af dette Jndhold bliver: Til Pren Gud kaldte ham, men ikke til en Slet; For Embeds Kalv Gud ham et Naade Kald først giver, Som ham at synde ey forunder mindste Ret. Men Kald til Embeder kuns et særdeles bliver, Det skeer ti nogle saa, modsatte det større Tal, Foruden dette, Gud et andet Kald og giver, Som er almindeligt: Det store Naadens Kald. Just dette Naade Kald maa de i sær antage, Høis Sag det bliver til at vise andre Vey, Til ham, i hvem vi kan den store Gad behage, Den store Siele Ven, til Jesum meener jeg. En trofast Ven til dem, som Synden nu erkiender Med sand Fortrydelse, og Naaden søge vil, Og i hvis Hierter nu en hellig Attraae brænder Til at nedkuæle for den Gud, som giver tilEt Naade Kald jeg troer, de selv maa først antage, Som Viingaards Herren vil paa Arbeyd sende ud. Saafremt at Getningen, ved dem, skal ham behage, J Hiertet Kierlighed da være maa til Gud. Af denne Kierlighed udflyder da de Dyder, Som siden vidner om den Sæd i dem er lagt: Om en retskaffen Troe, som Siele Hyrder pryder, Om hellig Gudfrygt, som fortæller Aandens Magt. Den Lærer, store Ting kan i Guds Huus udrette. Som tage vil imod og lyder Naadens Kald; Beviis en Paulus er; thi da han sig lod sætte Fra Synd til Naade=Stand, og gjorde beste Vall. Da blev ham Jesus stoer, (a) ved hvem han fik Guds Naade, Han kiendte da sin Synd, til Naaden følte Trang, Han Kaldet lydig blev, og det blev just hans Baade, Hiør om han talte selv, saa herligt mangen Gang. En blind fød Adammet, som nys gik hen i Mørket, Fik nu ved Kundskabs Aand en ret oplyst Forstand, Nys var han svag, men nu befinder han sig styrket, Guds Aand ham lærte, og han andre lære kan. Han andre lære kan, det samme ham er læret Udaf Guds Hellig Aand, at Christi Sind i dem Maa rigeligen boe. Bliv Gud ey herved æret, Som denne kaldte, der i Troen nu gaaer frem Fr han i dette Kald ey Kalds=Brev paa at blive Det Store, hvortil han af Evighed bestemt Var udaf Gud, som ham nu Arve Ret vil give Til Sallighed, som hist til Christi Hær er gjemt? Her faaer han Jus af Rem, men Jus in Rehan nyder, Naar Mørket svinder hen, og Solen rinder op, Naar han i sidste Pust fiin reene Siel udgyder, Som her logeret var i en brøstfældig Krop. Da han til Verden kom, han blev af Gud voceret, (Og naar han gaaer herfra, som reen og Synde frie) Hans Kalds Brev sendes ham, jeg troer da confirmeret J hans Samvittighed, fra Himlens Cancellie. Den Gamle Lærer vi nu følger til det Kammer, Hvor Støvet bliver gjemt til hin Opreynings Dag, Naar det fremkaldes skal af en almægtig Dommer; Mon troe at ikke Han kan vidne i den Sag. Hvorom jeg nyelig sang? Slig! kaldte Gud Ham ikke Til Naaden allerførst, og saa til Alter Mand, Da Hiertet brændte mest, fandt Gud for godt at skikke Ham, som en Lærer ud til Norges Østre Land. (a) Phil. 3. Da Manden Gud blev troe, Gud lod ved Kongen sætte Vor Gamle Simmeon til vores Bye og Stad; Hvor mange lever ey, som om Ham siger de te: Han med Sig bragte hid den søde Siele=Mad. Det var Hans store Lyst, det maa enhver Ham lade, At giøre Jesum stor, og tænde hellig Jld I manges kolde Bryst, til Synden ret at bade; Montroe Han Dem bedrog? Montroe De fore vild Var Deres Hierter reen, Hans Hierte var en mindre Til Gud og Christum, hvor Han vilde føre Dem; Man Flid, Aarvaagenhed hos Manden saae fremtindre, Og hellig Gudsfrygt, som i Levnet lysed frem. Han gjorde Jngen ondt; men ville Alle tiene, Saavidt det stod til Ham. Han var en Menneske=Ven Man sandt Ham altid Gud og Næsten vel at meene, Kort: Han oprigtig var i Hierte, Mund og Pen Tak, Salig Rennord! Tak, for det mod mig beviiste Den Tak, jeg skalder Dig, skal ey hos mig uddøe? J Dig jeg Fader fandt, da jeg min Far forliiste; Jeg paa Din Urne nu vil disse Blomster strøe.