Aalborg Stiftstidende, 1830-11-24
Nøderlandene. Jnsurgenterne have gjort en nye Erobring ved at bemægtige sig Fæstningen Venloo. Den 10de rykkede Frivillige fra Lüttich for samme, omringede den og begyndte strax at beskyde den med gloende Kugler. Dagen derpaa opfordredes den hollandske Commandant til at overgive Fæstningen, men da han, uagtet mange Huse havde lidt betydeligt ved Bombardementet, desuagtet vægrede sig, grebe Jndvaanerne til samme forræderske Forholdsregler, som spilte Antverpen i Oprørernes Hænder, og aabnede, trods den hollandske Besætnings Modstand, den geldrenske Port, igjennem hvilken Lütticherne altsaa trængte ind allerede om Formiddagen Kl. 9. Den hollandske Besætning blev deels fangen, deels adsplittet. Det er at formode, at dette er den sidste Erobring, af Oprørerne, da man nu vil have Efterretninger om, at de engelske og franske Gesandtskaber have det Løvte af den provisoriske Regjering, at alle Fjendtligheder fra nu af skulde ophøre, imod at det samme skeer fra hollandsk Side. Om denne vigtige Efterretning er en Depesche afgaaet til Haag, og en officiel Communication fra den engelske Consul er derom meddeelt General Chasse i Antverpen. Kimvegen, den 9de Novbr. Siden Søndagen den 7de ere mange preussiske Tropper ankomne ved vor Grændse; allene i Districtet Cleve befinde sig mere end 7000 Mand af alle Vaabenarter, forsynede med et betydeligt Artillerie. Jgaar viiste sig allerede preussiske Cavallerister paa vort Gebeet i Beeck og Ubbergen, ligesom Tropperne overhovedet kun synes at vente paa befaling for at overskride Grændsen. Breve fra Dusseldorf, Wesel og andre Steder, melde, at Troppemarscherne mod den nederlandske Grændse vedvare afbrudt og at et anseeligt Armeecorps sammentrækkes i de preussiske Rhinprovindser. Hermed kan man sammenholde den Efterretning, at man i Haag vil vide, at de 5 store Magters Ministres Erklæring til Belgiens provisoriske Regjering gaaer ud paa, at man hverken vil indvilge nogen Republik eller Forening med Frankrig, at man af den udøvende rdring paa, at alle bevæbnede: Fremmede skulle forvises, og hos National-Congressen, at den antager en Souverain, i hvis Valg de Magter, som have garanteret Kongeriget Nederlandene, giver deres Samtykke. Vægrer man sig ved at antage disse Punkter, vilde Belgien blive betragtet og behandlet som en Røverstat. - At man i Brusseler Blade giver denne Erkæring et noget mindre diærvt Anstrøg, er naturligt. Det synes iøvrigt vist, at man ogsaa i Haag med hver Time venter Efterretninger om Preussernes Jndmarsch paa Nederlandenes Gebeet, ligesom man der ikke heller vil vide noget af, at Hr. van der Weyer har fundet nogen god Modtagelse i London, men tvertimod, at han baade hos Aberdeen og andre Ge sante har modtaget barske Svar, uden at udrette noget, ja man gaaer endog saa vidt at paastaae, at han paa flere Steder er blevet temmeligt haanligt afviist. Den Kongelige preussiske Ordre om Troppernes Fremrykning mod Nederlandenes Grændse gjør naturlig megen Opsigt, og ikke mindre Sensation vækker det, at Prindsen af Oraniens Rolle i Belgien for Tiden synes saa ganske udspilt. Den nedværdigende Maade, paa hvilken de belgiske Blade nyeligen omtalte ham, den i det mindste middelbare Skyld, som Fanatismen giver ham for Ødelæggelsen i Antwerpen, selv hans senere Udsoning med hans Fader, som hans Gemalinde, Stor fyrstinden, bevirkede, give ham kun lidet Haab, og den Plan, for hvilken han opoffrede sin Families Jnteresse, ved tilsyneladende at kaste sig paa Oprørernes Partie, strandede ligesaa rask, som alt Andet, hvad Regjeringen hidtil havde forsøgt. Vil imidlertid Belgien gjøre sig uafhængig fra det Nassaniske Huus, bliver Haabet om et fredeligt Udfald stedse ringere, uagtet de store Magters afgjorte Tilbøielighed for Freden. Hkrivelse fra den russiste Grændse, af 28de October. Med stor Bekymring har man i Petersborg erfaret de seneste tumultuariske Optrin i Paris, som vare stilede mod de fængslede Ministres Liv i Vincennes, og man kan vel ikke dølge for sig selv, at denne nye Revolution truer at ville gjennemløbe samme blodige Bane, som hiin fra Aaret 1789, og at Europa atter er udsat for en formelig Omvæltnings Farer, hvilke udentvivl vilde berede baade Fyrster og Nationer endnu større Ulykker end dengang. Saamegen Grund, man ogsaa har hidtil at være tilfreds med den nye franske Regiering og at erkjende Kong Ludvig Philips gode Villie til at leve i Fred og godt Forstaaelse med det øvrige Europa, saa synes dog de revolutionaire Elementer i Frankrig alt for mægtige, til at man ikke skulde beklage, at man kom tilbage fra et Forslag, hvis Udførelse vilde have været gavnligt for alle Cabinetters Jnteresse, og in specie for det franske Cabinet selv. Man vilde nemlig strax ved den første Efterretning, at Carl den 10de var stødt fra Tronen, have stillet flere Armeer paa Rigets Grændser og i Forening med de øvrige Magter have udstædt en Erklæring, i hvilken man vel erkjendte den Grundsætning, ikke at blande sig i Frankrigs indre Anliggender, og anerkjendte, Kong Ludvig Philips Regjering, men i hvilken tillige denne Regjering og den franske Nation gjordes ansvarlige for ethvert Jndgreb i fremmede Rettigheder, for enhver Udbredelse af revolutionaire Grundsætninger, og for enhver Understøttelse af ligeartede Bevægelser paa fremmede Gebeter, hvilke skulde ansees som et Angreb paa det hele europæiske Statsforbund. Derved kunde man have haabet, at holde den svimlende Frihedsaand inden sine Grændser og at opnaae Fredens Varighed i Europa, hvilket nu, saaledes som Gjæringen, i Frankrig tiltager, stedse synes at blive vanskeligere. Men omendskiønt man, af Agtelse for en stor Nation, som af Erfaring, selv maa have lært at kjende de Ulykker, som ere undskillelige Ledsagere af en voldsom Forstyrrelse af alle Forhold, og paa Grund af den Frygt, som fra flere Sider blev yttret, at slige Forholdsregler lettelig kunde endnu mere opbringe de forbittrede Gemytter, lod sig bevæge til dengang at afstaae fra dem, saa er det derfor ikke sagt, at man, saafremt de om sig gribende Uroligheder i Belgien og Demokratiets Fremskridt i Frankrig vedblive at forøge Bekymringen for Europas Rolighed, da ikke skulde ansee sig berettigede til at komme tilbage til sin tidligere Plan, for ikke at forsømme noget Middel, der kunde sikkre Europas Regjeringer deres Varighed og Nationerne deres No.