Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1768-04-04
Fortsættelse af Oversættelsen afbrudt i No. 13. Egenkiærlighed gaaer for Philosophien, der kommer en liden Bevægelse i hans Sind, han elsker den allerede. Den spøger i Førstningen, ligesom for at tæmme ham. Den smiler til ham, han omfavner den. Han mærker strax Virkningen af dens Nærværelse. Den renser og formilder hans Sæder; Den oplyser hans Forstand; Den styrer alle hans Gierninger. Den lærer ham den Kunst at kiende sig selv, og at kjende de Væsener, som ere omkring ham. Nu er allerede det menneskelige Hierte i Gang. Verden er i Bevægelse. Man bygger Straa Hytter, man indretter Sælskaber, en heel Familie samles under et Tag. Den Viseste i Familien giver Love, de øvrige underkaste sig dem. Fred regierer med Philosophien. Baandene af en reen og vedvarende Kiærlighed sammenbinde det menneskelige Kiøn, nu sat i Stand til at modtage Morale og Underviisning. Strax opløfter Philosophien sin Haand og befaler Mennesket at fæste sine Øine paa Himmelen. Strax bortfalder det Dække, som for var mellem Himmelen og ham. Alting, bliver aabenbart. Mennesket kiender sin Skikkelse, Jordens Middelpungt og Omkreds. Han opstiger allerede til de høie Videnskaber. Forgiæves er det, at Stiernerne, fordi de ere saa langt borte, synes at ville skiule sig for hans Øine. Vinskibelighed skaffer ham Redskaber, som hjælper ham til at indtrænge i Naturens dybeste Hemmeligheder. Han lærer Planeternes Omløb, deres Størrelse, hvor langt den ene er fra den anden, hvor overmaade stort Rum der er imellem dem og den Plance, hvorpaa han boer. Han griber til Priis met, og adskiller Lysets Straaler. Han spaaer i hvor mange Minuter Solen overfører lyset til Jorden. Himmelens hele Historie ligger ham for Øinene. Han udgrunder denne vidtløftige Regierings ubevægelige Love; Han opdager dens Grunde, og, leded af Erfarenhed, begriber Aarfagerne til de forbigangne Forandringer, og forudsiger de tilkommende. Han forklarer grundigen dette forfærdelige Luft-Tegn, hvis Adskillelse giør saa stor Forstyrrelse i den physiske Verden, og søger Midler til at vogte sig derfor. Han vor ver at nærme sig til Himmelen, han undersøger den, han overregner, han maaler; Man maatte sige, han skiulede sig blandt Skyerne. Men, naar hans Arbeide et over, kommer han tilbage i sit eget Element. Da glimrer et nyt Syn for hans Øine Philosophien befaler Jorden at aabne sine Afgrunde, og med sin Finger peger paa de kostbare Skatter, som denne indslutter i sit Skiød, den siger til Menneskeet, at disse Rigdomme ere ham bestemmede, og Egenkiærlighed faaer ham til at troe det. En ny Bevægelse i Hierterne. Hundrede Millioner Arme bruges til at røde i Jorden. Man dyrker, man saaer, man høster. Videnskaberne, Konsterne, Handelen ere ved Magt. Havene skiules af Skibe, og Overflod, som stedse følger Vinskibelighed, giør deres Lykke, som ere vise nok til ei at være umættelige. Men behøvede vel Mennesket saa mange Videnskaber, Beroede hans Lyksalighed alene paa saa mange Hemmeligheders Opdagelse? Det veed jeg ikke, jeg bør ei heller bekymre mig derom, Alt hvad jeg veed er dette, at for Tingenes nærværende Tilstand, er Videnskab bleven Mennesket saa fornøden, at om Uvidendhed fik Overhaand, vilde derved aarsages den ulykkeligste Forandring paa vor Jord-Klode.