Viborger Samler, 1784-11-01
Atter en Art af Formodning. Pariane, et uskyldigt Barn paa 8 Aar, havde en liden Hund, som hun elskede høit, og fordi hun var meget bekymret at den skulde komme i Barselseng og døe, havde man raadet hende, som et got Præservativ derimod, ikke at tillade sin Yndling nogen Udsvævelse, eller U u lade lade den holde Selskab med nogen af sit Slags. Mariane troer at have holdt sig dette Raad efterretlig; dog alligevel skeer det, at det lille Dyr, som paa en kort Tid bliver overmaade trivlig, en Dag derpaa falder i en uformodentlig Sygdom, og faa Timer derefter maae Mariane til sin store Forundring og Skræk høre, at hendes allerkiereste Amante har lagt sig i Barselseng. Alting fik ellers got Udfald. Nogle Dage derefter kommer Marianes Leege Søster Martha for at giøre den første en Besøgelse, men maaskee snarere i Anledning af det underlige Nyt. Mariane yttrer paa nye sin Forundring, hvorledes hendes lille Hund kunde komme i denne Tilstand, da den dog ikke havde være. hendes Øine, eller holdt noget forbuddent Selskab. Martha som var noget ældre og allerede forstod at gjøre Slutninger, svarede, i det hun sad og spiste nogle Nødder, som hendes Veninde havde tracteret hende med, Min Søster, det er forunderligt nok med Amante men det er ligesaa forunderligt, sagde hun, i det hun viiste Mariane en af Nødderne, som hun havde slaget i Stykker, hvorledes denne lille Orm er kommen herind; thi den har jo ikke havt mindste Hul eller Indgang igiennem Skallen, men lever som i et Æg. Hvem veed om den unge Amante ikke kan have taget sin Begyndelse af saadan en liden Orm. Ja, svarede Mariane, det er Formodentligt. Ode. til en sporet Helt, Jeg synger - men om hvem det maa min Læser vide: Jeg synger om en Mand, Om Kiekhed, om to Been, om Ansats til at ride, Alt uden sund Forstand, To Sporer uden Hest, et Hoved uden Hierne, Er vore Tiders Smag. Fiint, fiint i alle Ting, dog meere Skal end Kierne, Er nu en vigtig Sag. Stoltsprader er en Helt, kun eengang seet som Rytter. Paa Sultans gamle Lænd; Men Sultan han er død, og ingen Hund meer Sin Fod for saadan Svend flytter: Stoltsprader har en Skræk naturligviis for Heste; Men Sporen elsker han Med taus Ærbødighed han saae det for det bedste; Thi Sporen gjør en Mand. Snart hæver han sig frem med med Heltens høie Lader, Bestraalet af sig selv, Bevidst, Bevidst at Lugten af hans herlige Pomader, Udraaber: Flye og skielv; Alt viger, griner; men saasnart det spodske Øie Faaer Been og Spører fat, Opdages ædelt Mod, og Mars med al sit Høie Omkring hans Næse sat. Han smiller, og en Soel af tusne Elskovs=Straaler Hans Øie bilder afEt huult, at Himmel, han i Heltetonen skraaler, Og derpaa gaaer sin Trav. Med hvirvlet Laurbær om en stærk toperet Pande, En Hambal du seer. Jmpromtu Vind og Snak, og Gaver til at bande, Om Helten Vidne bær. Høit skralder glade Klap fra fryde fulde Stuer, Hvor han sit Heltespil Opfører hopvende for Jomfruer og Fruer, Og alle klappe vil. Seel saadan Lykke skiøn de stolte Spører giver, De vinder Ærens Krands: Forstand et Møbeler, som sig fra Wartou skriver. Tag Sporer paa og Dans. Hvad Hvad, tænke, tænker du en Sporet Helt bør tænke? Bort med det dumme Tøi, Fornuft og Overlæg bør slig en Helt ei krænke, Det er de Kloges Spøg. Heel vigtig hos sig g selv vor sporet Helt han kryber J gyldent Skaberak; Nu hopper han og leer, nu synger han og lyver J Skierts og grundig Snak. Saa tumler han sig frem. Hans Mave er hans Dægge, Kløerknegt hans bedste Ven. Han tænker som Kløerknegt -, naar Masken han afStaaer Kroget kun igien lægger, Og døer han engang hen - thi Helte skal dog bukke Engang for Dødens Lee Da Klager lyde vil, og mange stumme Sukke, Bejamre Sporene. Ja paa hans stolte Grav, en Steen man da vil Med disse Helte Ord, sætte Stoltsprader hviler her, om hvem man husker dette: Han døde paa vor Jord. Platat