Norske Intelligenssedler, 1764-08-01
Efter Deres Opmuntring og Tilskyndelse Styrke og Ævnens Ufuldkommenhed til at 5 dog undskylder min Hensigt alt dette for DeDe med ivrig Flid vil fortsætte Deres Løvt, Forblindede, hvor gaaer J hen Hvad er det J saa eftersøger, Hvad er det, som for Eder spøger, En Skygge! ja, en bitter Ven! Ven-, holdt J kiælne Sandser her, Giv Tankerne lidt Rum at tænke! Lad, Geist, dig ej formeget sænke J dybeste Betragtninger. O! Himmel-- O! hvor studseer jeg Et fælt, et grumt, her for mig svæver Dog! Løvtet det jo mig saa kræver: Viis os nu det hvortil du peeg. En Ven, en bitter Ven! mon en S. Jeg det med Ret kand billig kalde? Hvor snarlig mon det Venskab falde Ved Kyskheds Brud og Udyds Vej, Et bittert Mara Vand, forfødt Ved Satans og Vanskabtes Tale, Der ved det haardeste kand prale Og giøre det ret ædelt blødt. Halse indsendes dette: Samme viser Villier, at giøre noget, som Enhver kand behage Dem og ægte Skiønnere. Jeg ønsker. Løvte. Hvor er Gud og Naturens Lov Hvor er Adlydelse og Pligter, De, som til Beste mest hensigter, Montroe i Vellyst de og sov, Nei, jeg troer nok de strider mod, Samvittigheden det afmaler. Med fæle Farver, bittre Taler, Dog! Synden har formegen Rod. Her hielper ej Forbrydelser, Mod Himlens Gave, Verdens Ær Nei, søde Ven og Minut-Kiære, De kaster dette bort detsvært, et Saa er det med Letfærdige, De holder Ukyskhed for Ære, De aldrig, eller rart vil lære: At følge de Rætfærdige. Som vandrer hen paa Dydens Ve Hvor Gilds Lov ene er Veiviser, Og Gud den, som de altid priser, Og til al Udyd siger: Nei. Den Redelige. Til den Vaagne. God Morgen min Herre! jeg beder om Forladelse, fordi jeg bemøjer Dem saa tillig da De endnu ikke har forladt Sengen; Deres Opmærksomhed over Omløberen, og Deres Dom over den Stille i No. 26 har gjort mig nysgierrig efter at tale med Dem, for at overbevise Dem, om Deres Vildfarelse. Jeg seer: at De hverken er den Uroelige eller Roelige, hverken Omløberen eller den Stille, De er Medigteur imellem den, De er Patriot, som vil holde Publicum sine Laster for til Deres Forbedring, at De ikke skal alle faae Navn av Omløbere; De er en Menneske-Ven, som vil undskylde andres Feil og endelig dem Selv, De er Dommere, som avsiger Deres Sentiment over andre og indskyder Dem under en offentlig Ret paa Deres Beviser (om de gjordes fornødne) for at beviise: at den Stilles Caracterer paa Omløberen ikke passede sig paa Dem. Meget vel, jeg troer Dem gierne; Deres smukke og billige Tanker tillader mig ikke at tænke andet, Men sig mig: Hvem er Omløberen, Hvem er den Stille, Jeg troer, At den Stille ikke har sigtet en viss Person i Særdeleshed, men at Han allerne har skrevet almindelig og igiennemgaaet Ordet i sig selv, uden selv at bryde sig om hvem andre vilde tillægge Qvaliteterne; jeg kiender den Stille, Han svarer i Gavnet til Navnet, Han skiøtter sig selv, Han fortrædiger aldrig nogen, som vil unde Ham Fred, Han tiener, hvem Han kand, fordømmer ingen, jeg troer snarere: at Han er meere let troende end let dømmende, og, om min Herre! kiendte Ham ret, troer jeg: At De vilde befinde disse Egenskaber hos Ham i høieste Grad. Jeg synes: At De selv, har gjort Dem samme Begreb og Ham i de 6 første Linier i Deres pro Memoria; De selv har i de 4re sidste Linier sadt Dem i Classe med den Stille under Navn av den Vaagne; Hvad bevæger Dem da til at ophøje den Stille, som De ikke kiender, uden per comparacong, i den første Rang efter Adskilliges Domme, da de fleeste, hver i sine Stænder, bruger Ordet (jeg taler efter Deres egne Tanker) om de Maaske at De Personer, som saadanne Caracterer kunde passe sig paa har mistænkt en av Deres Venner eller en av Deres Fiender, for at være Autor til Skrivtet om Omløberen, kand vel være jeg veed det ikke. Jeg vil allene sige Dem: at De ikke for hastig maa beskylde eller fordømme nogen, paa det at De ikke selv skal nyde den første Rang blandt ubillige Dommere. Den U partiske.