Berlingske Tidende, 1828-02-15
ved Budskabet om min kiære Faders, Skattecasserer A. Nørgaard, Død, den 1ste Februar 1818, i Aalborg. Hvor skal jeg Takken stamme frem Hvordan dig værdig Hylding bringe, Nu, Sorg og Kummer trindt omringe Det Hierte der skal bringe dem, Just nu, ra Sorgens Budskab lød : Den bedste Fader han er død. Nei jeg ei ret begynde veed, Thi Stemmen qvæler Taarestrømme, Og Kilden kan jeg ei udtømme, Den har sin Grund i Kiærlighed! Og Kiærligheden sørge bød : Thi Alt den tabte ved din Død. Dit Liv var Virksomhed og Daad Din Vandel Retfærds strenge Veie, Din Yndlingslyst var Dyd at pleie. J Venskab trofast som i Raad Og Venskabs Taarestrømme flød, Og Sukke lod, vor Ven er død, Hvor lykkelig din lille Kreds, Saalænge Du dens Vei beredte, Og Held og Lykke om dig spredte, Saa virksom vennehuld tiltreds, Men Jngen Lykken stadigt nød : Du først os saared ved din Død. Hvortit i Sønnens Barndomstid, Jndskiærved du det unge Hierte, At tage Deel i Broders Smerte At elske Død, og Aunst og Flid, Ohvad saa troligt selv du lød, Opmuntred til du til din Død. Saa til indpræged Dyd mig duOberfor Siælen ved dig hængte Som du hver god Opmuntring skienkte, Og derfor stor dit Savn er nu Modtag min Tak, o Fader fod, Dig signer jeg i Liv og Død! Den Tak, den Roes jeg skylder dig, Kan er min Kummer ret udtrykke! At eie dig var al min Lykke! Men Herren kaldte dig til sig. Og sagte Sønnens Taarer flød: Thi Overgangen var din Død. Men Salligheden blev din Løn, Din Borgerkrands dit Hædersminde, Vil staae saalænge Værd kan finde Et daadfuldt Liv og Dyden skiøn. Og denne Trøst, hvor englefød : Du meget vandt skiøndt du er Død. Nu elsket Hustro, Sønner, Datter, Velsignende dit kiære Minde, Med Vemod der dig Krandse binde: Til evig Fryd os samler atter, J Salligheders Møderskiød, Hvor meer ei kiendes Støvets Nød. C. A. Nørgaard. Til min gamle Ven W. paa hans Fødselsdag i Februar 1828. Halvfierde Sneese Aar og flere er forrunden (En liden Evighed for Jordens - Støvets Søn) Og dog, Dugdraaber liig, ethvert af dem er spunden J Tidens Occan, hvortil Alt iler hen. Men svinder Draaben end, sit Spoer den efterlader Som ikke svinde kan, det sees i Skov og Vang, J Græssets frodig Vext, i flittig Bondes Lader, Selv ei miskiendes kan, 1 Faglens glade Sang. Saaledes Menneske, spandt end i Evigheden 4 Den Tid Natur dig her med Liv begravede, Som Menneske - som leed i store Viisdoms Kieden: Spoer af din Gierning vil man evig kunne see. Til dig, naar Spoeret sig i Brødtes Held udviser, J Viisdom, Lydighed imod Fornuftens Rast : Erkiendtlig Mennesker den Tid du var da priiser: Da du fra Støvet skildt, vil salig vorde først. Med dyb Smerte maa jeg herved sørgeligst bekiendtgiøre for Familie og Venne A. at min inderlig elskede og kiære Kone, Christiane Nye, fød Schodskabet om min kiære Faders, Skatte Død, den 1ste Februar 1828, Damas-------- Hvordan dig værdig Hylding bringe, Nu, Sorg og Kummer trindt omring Det Hierte der skal bringe dem, Just nu, ra Sorgens Budskab lød : Den bedste Fader han er død. Mei Thi Stemmen qvæler Taarestrømme, Og Kilden kan jeg ei udtømme, Den har sin Grund i Kiærlighed! Og Kiærligheden sørge bød : Thi Alt den tabte ved din Død. Dere. - Becker, Din Vandel Retfærds strenge Veie, Din Yndlingslyst var Dyd at pleie. J Venskab trofast som i Raad Og Venskabs Taarestrømme flød, Og Sukke lod, vor Ven er død, tagister lige Tde. Saalænge Du dens Vei beredte, Og Held og Lykke om dig spredte, Saa virksom vennehuld tiltreds, Men Jngen Lykken stadigt nød : Du først os saared ved din Død. Anartit i Senne Barndomstid, Jndskiærved du det unge Hierte, At tage Deel i Broders Smerte At elske Død, og Aunst og Flid, Ohvad saa troligt selv du lød, Opmuntred til du til din Død. Sort ----- Oberfor Siælen ved dig hængte Som du hver god Opmuntring skiendt Og derfor stor dit Savn er nu Modtag min Tak, o Fader fod, Dig signer jeg i Liv og Død! Den Tak, den Roes jeg skylder dig, Kan er min Kummer ret udtrykke! At eie dig var al min Lykke! Men Herren kaldte dig til sig. Og sagte Sønnens Taarer flød: Thi Overgangen var din Død. Din Borgerkrands dit Hædersminde, Vil staae saalænge Værd kan finde Et daadfuldt Liv og Dyden skiøn. Og denne Trøst, hvor englefød : Du meget vandt skiøndt du er Død. Nu elsket Hustro, Sønner, Datter, Velsignende dit kiære Minde, Med Vemod der dig Krandse binde: Til evig Fryd os samler atter, J Salligheders Møderskiød, Hvor meer ei kiendes Støvets Nød. nia paat. N. W. phavs Fat(En liden Evighed for Jordens. - Stør Og dog, Dugbraader liig, ethvert af den boe, ei er mere. Et Krampetilfælde, hvoraf hun i nogle Maaneder havde lidt, bortrev hende pludselig i Torsdags Eftermiddag, i hendes bedste Alder, fra mig og 5 Børn, hvoraf den ældste er 11 Aar og den ynste kun 1 ½. Tvende Søstre og 4 Børn ere gaaede forud. Dette Sørgebudskab modtog jeg i Aftes under mit Ophold her, efter at jeg 8 Dage forud havde sagt hende mit kiærlige Farvel, uden at ahne, at dette skulde være det sidste. Hun forenede med en lys Forstand, et ømt og folende Hierte. Hun var sine Børn en kiærlig Moder og mig en inderlig hengiven Kone. Staven er brudt, og jeg staaer nu tilbage med min sørgende smaae, hvem jeg, med den bittreste Sorg, iler imode, for at trøstel, ved deres Moders Grav. Kiøbenhavn, den 2den Februar 1828. B. C. Rye. Jydt nedbøiede af Sorg maae vi bekiendtgjøre for Familie og Venner, at i fra America have modtaget Efterretning om, at vor ældste, elskede Søn, Frederik Christian Mathiesen, Overstyrmand i amerikansk Tieneste, er, efter 6 Dages Sygdom af den gule Feder, død i New Orleans i October Maaned forrige Aar. Han opnaaede kun en Alder af 22 Aar og 3 Maaneder, han var agtet af enhver, der kiendte ham, og hos hans Forældte, Sødskende, Slægtninge og Venner, der nu maae sørge saa inderligt ved hans tidlige Grav, vil derfor hans Minde med Kiærlighed og Sorg bevares, indtil engang den Gud, der tog ham til sit Hiem, vil skienke dem Gienforeningens Sallighed. Helsingør, den 9de Februar 1828. C. C. Mathiesen. L. Mathiesen. fød With.