Norske Intelligenssedler, 1792-05-16
Hos Diurendahl i Christiania er til Kiøbs følgende indbundne Bøger: ter, 3 Rd. Fleischers Havebog, som viser, Fogtman (Laurids) Samling af alle gieldende 1) de meest bekiendte Kiøkken=Urters rigtige Dyrk Kongl. Forordninger, Rescripter, Resolutioner, ningsmaade i alle Deele, de fornemste Træfrugters og Collegialbreve for begge Rigerne, samt de Steder af danske og norske Lov, saavelsom Kirke Dyrkelse; 3) de bekiendteste og smukkeste Blomsters Behandling, 1 Rd. 48 sk. Trkp. Ovidi Ritualen, der angaaer Religionen, Geistligheden, Kirker, Skoler, Hospitaler og Fattige, samt Klagebreve paa Dansk, 16 sk. Bies moralske Tanker, 12 sk. Markedet, et lystigt Efterstykke, Bøger og Almanakker, 2 Rdlr. Kongelige Rescripter, Resolutioner og Collegialbreve for Danne 8 sk. Efterretning om Canarie Fugle og deres Pleie, 12 sk. Sandfærdig Historie om 2 slemme mark og Norge, udtogviis udgivne i chronologisk Herremænd, 8 sk. Menneske Had og Auger, Orden, 5te og 6te Deel i 4 Bind, som indeholde Chr. 6tes, Frid. 5tes og Chr. 7des Rescrip36 sk. Slutningen af: Beskrivelse over Snargen, følger med denne Sedde, en liden Gaard ved Christiania. Søen sparer af Garden en stor Deel Jærde, it fører ind en Mængde Fliser, gamle Stakker, Baghun-Stykker m. m. vorav en god Deel kan nyttes uden nogens Farnærmelse: Bonus oder lucri er re qvalidet; mæn gat af friskt Tømmer ær ondskabsfult at borttage. Desuden hindrer Søen Ulve af rivende Dyr at kamme hid, da Kreaturene altid ga sikker, behøver aldrig Jeter (Vagter), af man ær uden Bryder, af fræmmede Kreature. Far Tyver ær man af tømmelig sikker; Bætlere ser man meget siælden, ak dæt ær kjedsamt nak at nødes til at give ublu, davne at drikfaldne Mænnesker, ligesom dæt dærimod bør særdeles glæde as at kunne formilde de virkelig Trængendes kummerlige Sjæbne: Aecipere humanum est, incop donare Deorum. Land-Vilt findes hær æy meget: Ar=Fugl kan sees nu ak da, de store Myr=Snepper aftere, Harerne ligger undertiden i Ageren, mæn længe jæn fornæmmes ikke, firbenede Ræve ær nak av, Hærmelin af Pind-Svin kan mærkes, Ørne ær hær mange, mæn jør aldrig Skade; Fiske- (Ørnen) Jon kan undertiden nedkaste store Fiske Gasten æller Bjærg-Ulven kan et Ar imællem aphalde sig hær, ak jæy har seet ham adskillige Gange flyve i Skumringen, af farekam mig af Størrelse sam en Ørn; dæn halder sig jemeenlig ved et Sted, mæn nar den flytter sig af Natten, af farer fræm med høyt at hult Skrig, Hue, kan man være sikker nak am farestaende Uvæyr; dæn skal se hæslig ud, nogle (de kalder den Hubro.) siger, at dæn ser ud sam en Sau, dæt ær stor at tufsede; de ær jærne 2 sammen, siges at flyve paa Falk i Mørket, fornæmmelig nar man hærmer æfter den; en har fartællet mig, at man fangede en sadan i et Høge-Bur. Vær-Jeden ær siælden at høre, mæn ændnu siældnere at see, mæn jæy har hær tilligemed flere en Gang midt paa Dagen noget høyt i Luften seet 2, amtrænt store sam en Spur=Hog; de svævede i Luften sam en Mage, at i Hast kastede sig ned et Stykke i Luften, ak i dæt samme gav dæn Lyd fra sig, dær ær lig Brægen av en Jeed, adskillige Gange saa hørte vi dæt, mæn kunde æy stille, am Lyden kam fra Vingerne æller Næbbet. Av Arme (Slanger) ser man kun fa av Padder færre, i de første Ar ødelagde jæy de farekammende, siden ær de bleven rare. Adskillige Uleyligheder (dog ikke sa mange) kan farefalde hær som andre Stæder pa Landet: Omnis commoditas sua fert incommoda secum, vor dær findes megen Behagelighed i Værden, ma man ey være sikker, at jo noget ubehageligt kan findes dærved: Ubi uber, ibi tuber; mæn i sadant handler kloge Falk æfter Pythagora Rad: Prepos fere, med aganaktei, Iastai de prepei, kat hoson dyne: bær dættalmodig, af ærgre dig æy deraver; mæn du bør jævne dæri, saa vit du kan. Kirke-Væyen ær æy dæn karteste at behageligste, af meget lættere kan man fare til Byen; i fordum Tid kunde man uden Skam, nar man ey væl kunde kamme i Kirke, halde sin Hus-Andagt Jæmme, vorved man dog med sine Falk æy blev ganske fræmmet far Gudfrygtigheds Øvelse: Id qvidem nostris moribus nefas habetur, dog kan Skole=Mæstere nak ændnu bruge den gamle Sik; mæn da dæt ællers ær kammen av Brug, kan Falk have desmere Længsel efter at kamme til Kirke: Nogle far i Samfund med andre imællem at forrætte Guds-Tjænesten, dær i det mindste jør en tjænlig Arden i det menneskelige Liv, at lægger meget Band pa dæntøyelløse Frækhed; Nogle far at tale med andre, sam at fornødent; af ændelig mange for at setak lade sig se: Spectatum veniunt, veniunt spectentur ut ipsæ sam æy hæller altid ær at laste; vorfar Kirke-Væyen æy burde forsømmes. Bliver nogen i en Hast syg paa Landet, kan man i Øyeblikket æy løbe til Apoteket af en fornuftig Læge: Venienti occurritte morbo, man far da befale sig i den almindelige Læges Hand til videre, apmuntre sig med: Han sørger far as Dag af Nat, til han, Kort Beskrivelse over Snarsen, han har al Ting i sin Magt; it farse sig med nogle almindelige Læge-Midler, samt sy davent af vællystigt Levnet, af sa tage frit Mod: Si tibi deficiant Medici Medici tibi flant hæc tria; Mens hilaris, Reqvies moderata, Diæta. Far Fal av Stand ær dæt ey hæller paa Landet sa gat far at fa afte Amgang med andre Jævnlige, vorved Tiden falder mange lang af kjedsommelig. Aristoteles ha livet den Beskrivelse pa et Mænneske: Homo est animal sociabile, vilket ær at bør sa være, men vi ser dog nak av Aristoteles Leve-Made, at dæt æy var ment at Folk skulde samles far at spilde Tiden bort jævnlig i Sladre, Tobaks, Drikke Laug, Komedier, Klubber af Baller, en fornuftig af ardentlig Landmand har Sælskab i sin Hus=Familie, nar de ikke bestar av Santipper af Furier, af kan finde pa adskilligt nyttigt af fornøyeligt ændak i de mørke Vinter Aftener: Talia ludunturfumolo mense Decembri. Jæy taler æy hær am Æmbedsmænd, Falk sam har stort Brug æller farstar et gat Handværk, æller virkelige Bønder, som bør tage til bade graft af fint, mæn egentlig om andre, som kan forskaffe sig en madelig Gard, i Tanke at leve derpaa at dærav. Saadan Beslutning kan være ganske nyttig at anstændig: Nibil agricultura melius, nihil uberius, nihil dulcius, nihil homine, nihil libere dignius, av vilket dæt første just æy sa ganske passer til var HimmelÆgn; sjønt ingen ma hæri ga imod sin Bestæmmelse, af æy udvælge Land-Levnet far at vilde leve hæn i en daven af uædel Rolighed; ti nar man kan tjæne Staten, pa en god Made af man kan sa et Æmbede, uden at tigge sig dæt paa en nedrig Made til, da bør man apafre sin Tid af Flid dærtil; dæt ær ingen smuk Tilrættesættelse sam Cato jiver nogle Romere: Vos, qvi semper domos, villas, signa, tabulas vestras pluris qvam rempublicam fecistis. Jæy vil æy hæller rade nogen kandisioneret at kjøbe sig en Gaard, i Tanke at leve væl dærav, uden han kan betale dæt meste av Kjøbe-Summen, ti ællers ma han ænten leve nedrig jærrig af usselt, æller han ma ødelægge Skauen (sam aldrig burde tillades) æller han man ga fra Garden som en Bætler, som masse til sist ma farive sig sælv med Brændevin; mæn mændsjønt man æyer sadan Gard fri af frælst, ma man æy tænke at kunne svømme i By-Vællyst, æller leve sin Tid hæn i ledig Rolighed: Non decet ignavum præteriisse diem. Ved en besjedentlig Tarvelighed, Mädelighed, samt jævnlig Flid af Syssel skal en Landmand kamme til en æreværdig Vælstand, nar han indrætter sine Sysler med fornuftig Averlæg, et vært til sin passe Tid, af at han æyjør større Anlæg af Bekastning af en hidsig Egen Villie af Fræmfusenhed, ænd farsigtig Betænksamhed lærer es: Qvod paucioribus fieri potest, pluribus fierinon debet: Vor mindre nak ak tjænligt ær, det mere æy bør bruges der. Væl ær dæt æy sagt, at en kandisioneret Mand skal tage for al Slags graft Arbeyde, samt Ovidius ønskede sælv at matte jete (vagte) sine Jedder af Far, pløye, sa, grave s. øv, ex Ponto Libr: 1, 8 mæn at slænge Dagen bort ved Ledig Gang, TobaksRøgen, Øl- ak Bændevins-Drikken, Grinen af Gaalen paa sin Hus-Familie, daven af unyttig Læsen: 4 s. v., vil tilsist æy falde væl ud: Homines nihil agende, male agere discunt, om det ændsjønt kunde strække til i hans farkartede Tid at ede, drikke ak save væl, saa ma dog Kone ak Børn nedtrykkes, ak angende ham sælv, vil dær væl blive en Jænjældelse: Amara mernit, qvi nimis dulcia gustavit. Aldrig bør en Landbruger (nar ingen særdeles Ulykker ær indfalden.) æfterlade sin Gard i mindre, mæn væl større, væsentlig Værdi ak Stand, ænd han har imodtaget den: Non minor est virtus qvam qværere parta tueri, dog ma man æy kjøre sig til Slave av Værden, ey hæller sine Folk, ja ænd ikke sine Bæster; dæt ær en slæt, liden Gaard ved Christiania. slæt Ære for en Husbonde, nar dæt heder: Bos est enectus arando, Hæsten styrtede av Træl af Slæb; Værden ær sam man tager sig dæn til, sagde en vis Mand am sin utidig flittige Kone: Est modus in rebus. Menas levede væl at fornøyet, mæd lidet i Byen, mæn da han kam pa Landet, jorde han sig at sine til Trælle, ak kunde aldrig faande: Immoritur studiis, & amore senelcit habendi. HORAT: Epist: Lib: 1, 7, ak matte ga fra Garden. En Landmand ma æy beslutte sig til, ved et lidet Lande-Brug at samle Rigdom, som en Kjøbmand kan jøre ved vavsamak lykkelige Handel, hos te mete aelpt elpisein, hab æy dæt, som du æy bør habe, siger Pythagoras. Mangen ønskede væl: O si sub rastro crepet argenti miliseria dextro Hercule, Vilde var Hærre være mig sa god, at min Harv traf på en Kasse med Pænge! En Landmands Lyksalighed bestar hæller dæri, at han jævnlig ma stræbe far sit daglige ak nødvændige Udkamme, at han tillige ær sikker om at bekomme dæt, uden at udsætte sig far betydelig Tab af Fare, at han kan nyde dæt med Sundhed, Rolighed ak en god Samvittighed, ak av dæt forbigangne jøre sig et gat Hab om dæt tilkammende: Beatus ille, cul Deus dedit, qvod satis eft, parca mann, Lyksalig ær dæn, sam Gud jiver dæt, som ær nak, med en sparsom Hand Vil da nogen spørge, vormed en kandisioneret Landmand kan nyttigen sysselsætte sig, svares: En jævnlig Tilsyn til sine Falkes Foretagende i Skav af Æng, Stald ak Fæ-Hus, a. v. uden Gulen af Sjænden, ær fornøden. Nyttig Læsen til rætte Tid ær alle høyt nødvændig: Nemo scit, qvantum nescit, ak Skriven, man bør i en Bog aptæyne adskillige Ting, vorved man samler Kundskab af Ærfarenhed. Man kan (æy jævnlig) imællem spadsere, ride, kjøre, ro, sæyle, fiske, sjyde, fange Kramsfugl, sætte Hare-Stikker, a. v.; om man kammer til at fryse lit pa en Finger, far lit Ræyn pa sin Trøye, strabusere noget imællem, far manæy agte, dæt gar snart over: Dulcia non meruit, qvi non gustavit amara. Vor megen behagelig ak nyttig Syssel kan ikke en Have jive, Faruden at tilse at passe sine Muld-Bænker, kan man om Varen anlægge Sænger, om man vil, ganske allene, uden Snor, male av med Fødderne Bredden, sætte et Par Pinder, træde Gangerne efter Øye Synet, jævne dæt lige anden Gang a. s. v. it sa, plante, vande, stænge Ærter, ak Bønner, avtage dæt modne Frø, rænse dæt i sin Tid, om Høsten kan man ap tage Kal, Rødder ak Urter, se dæm væl forsynet, tage ap Ærte-ak Bønne-Stænger, at føre dæm til et vist Sted, nærmest dæt Sted, vor de siden skal bruges. J Skaven kan man hugge Ærte-ak Bønne-Stænger til næste Ar av Gran=Kvist, tørre Enere, it af tyk ung Skav, tage noget Jæm med sig, jøre dæm til rætte, lægge hæn; it, hugge Jærde ak Karn-Stør pa passelige Stæder, Raier, Rækker a. øv, efter Behag; imidlertid udmærke de Træer, som kan tages til Brænde, lægge sammen Tapper, Kvist af Ved C. s. v. J Ængen kan man jælpe med at høye, sa, sætte Korn pa Stør, lægge dæt i Laden, kaste sammen Steen pa Ageren, som skal bortføres, plukke Ragnebær, Sur- (Skav) Æbler, Nyber d. øv, kan være alt til Nytte, ak tusinde Gang bædre ænd at ga ledig; desuden bør en Husbond se til pa alle Kanter; dæt som kan jælpes med lidet, bør han ænten sælv æller ved en anden ved første Tid fa jort til rætte, dæt øvrige ak i sin Tid, ligesom at Tide forsyne sig med dæt nødvændige ak nyttige. Jæmme kan man: save, hugge, dræye, høvle, sile, drive, klistre, udsjære, støbe, male, farve, binde FiskeGarn, flynge Snorer dærtil av jæmmespunden Hyssing, føre Garnet, flætte FiskeSnører; m. v. Hundrede sadanne Ting, sam man kan finde paa at udrætte, nar man vil begynde dærp, at spørge sig noget far: Omnia conando docilis folertia vin Kort Beskrivelse over Snarøen, æts. vincit. Har man desuden Børn, ær man pligtig at oplære dæm, som ey bør falde as tungt, mæn behageligt. Ved sadanne af flere Sysler (æfter en værs Tid ak Beskaffenhed) kan Tiden ga nyttig uden Kjedsomhed, Sindet behalder sin Munterhed, Legemet sin Sundhed, Maden sin gode Smag, om den just æy kræses med kostbare Speserier, Vile-Tiden sin vederkvægende Søvn; desuden mangen Sill. ustyldig spares, sam saledes tjænt ær behagelig at nyttig, ak nagger ær Samvittigheden. Nar en Landmand, sam besidder en bekræm Gard, kan ak vil leve amtrænt saledes, ak (som en gammel Skole=Mæster kan jæy uden Skam lægge dætte dærtil) i Hærrens sunde ak sande Frygt; ak, ved at beskue Jordens arlige Fornyelse, befæster dæt vælgrundede Hab am sin egen tilkommende mulige Farnyelse i dæt tilkammende Farar, vis bestandige Flor ikke meere skal visne æller aftage; saa tør jæy bade som Filosof ak sam Kristen bekræfte: at Landmandens Stand ær dænlykkeligste: Qvi procul à curis, ille lætus, si vis effe talis, esto rualis. Dog bør dæn Stand, som Forsynets Væye leder as til, synes at dæn bæste at lykkeligste, ik dæn bliver altid lyksaligst, sam lader sin Lykke føres æfter den Høyestes Red Sors mea Dextra Der, fors ergo nulla nocebit; Sin bona sin mala sit, fors mea dextra Dei. Tiljiv, min Læser, at jæy haver været vidløftigere, ænd jæy burde; noget matte skrives siden dæt ær bejynt. At jæy i alt æy saa ganske nøye har skrevet æfter Udtalen, far æy farmeget at støde Derivasionen æller Ordenes Avledning, dærum, med mere, har hæy anført Arsagen i den farhæn amtalte Avhandling. Mange Ord ær tvilsamme æfter Udtalen, sa en kan synes at de bør skrives sa, en anden anderledes. Jæy troer væl, at kunne sige, sam ak mange flere, ey uden Grund efter dæt gamle Munke-Rim: Experto erede Roberto; dærimod kan vælat andre at større Ærfarenhed af finere Farnæmmelse sige med den klygtige at erfarne Poet; Legitimum sonum digitis callemus & aure. NB. At af ær brugt i St. f. A. ær sted fordi man ey betimelig har flet de manglende af fra Skrift-Støberen. Nogle Æksemplarer i Bogtrykkeriet kan faes med Punkter under, vor dæt kan passe. Dette følger gratis med Jntelligenz-Sedlen Nr. 20. 1792.