Viborger Samler, 1778-09-07
Vi finde ogsaa, at Kristus og hans Apostler ikke har prædiket saaledes. Kristus fandt sine Disciple, som intet havde fanget den heele Nat, og lod dem giøre en rig Dræt. Apostelen siger udtrykkelig, Gudfrygtighed har Forjættelse paa dette Liv - og det tilkommende. Skammer De Dem ikke, at bemykke Deres Kiætterie endog med Bibelen. Jeg er hverken kiættersk, svarede jeg, ei heller behøver jeg at bemykke noget af min Opførsel Hvor vil Religionen yttre sig, hvor vilden vise sin Kraft og Virksomhed, naar vi gjemme den i Flasker, som en destilleret Aqvavit, og ikke lader den trænge igjennem vor heele Levnet og Haandtering. At vise Bønderne, at Religion gjør æret og riig, er det samme, som at give Børn Kringler og Legetøi, naar de har været artig. Vil De da fordærve den første Kilde til al Moral, sagde den virkelig velmeenende Provst? Den Hiertets Stemning, svarede jeg, som afsiger, og frivillig afsiger alle disse Fordeele, saasnart nogens Ret derved krænkes, eller Guddommen derved fornærmes; denne Stemning kan ei frembringes paa nogen anden Maade, eller prøves, naar den er der, end naar jeg forudsætter hos mine Bønder de fornødne Begreb om, hvad timelig Velstand er; den fornødne Kraft, og denne Kraftes Anvendelse for at naae den. Betleren troer allerførst og snarest Himmerig, men det er og kuns et Himmerige for Betlere. Min Min eneste Hensigt er at frembringe denne Stemning i dem. Til den Ende har jeg oprettet en hemmelig Domstoel hos mig. Enhver, der har noget at klage over sin Naboe, søger til mig, og kan ei aleene være forvisset om den fuldkommenste Taushed, hos mig, men og at jeg forskaffer ham langt snarere Ret, end nogen Prokurator ved Retter. Jeg gaaer. til den Anklagede, jeg vinder hans Fortrolighed; jeg hører, om han maaskee ei har ligesaa meget at klageover sin Anklager. Har jeg opdaget Sagens rette Sammenhæng, og alle mine hemmelige Bestræbelser, for at faae den Skyldige til at erkiende sin Pligt, ere forgieves, saa bringer jeg Sagen paa Prædike stoelen, under en Slags Jndklædning, og af de almindelige Sandheder i vor Religion viser jeg da det fordømmelige, eller meget meer det skadelige ved den eller den Gierning i dens Følger. Da synes mig Tiid, at foredrage almindelige Sandheder, og det med Nytte. Thi beviser derefter Erfarenheden Menneskene, hvad vi sagde forud, saa trykker Religionen, sig langt dybere ind i deres Hierter, end hvad de lære uden ad. Jeg har havt de stærkeste Beviis herpaa, og disse har bestyrket mig saa meget i denne Methode, at jeg efter min Samvittighed aldrig skal forandre den, hvad min Øvrighed endog maatte befale mig herom. Hvad for Beviser kan De have? Jeg vil strax fortælle Dem en ganske nylig tildragen Historie. Een af vore Borgere blev beskyldt for, at have en Deel forurettet sin Myndling, en god eenfoldig uskyldig Pige. Man kunde ei sige hvorledes, men det var tydeligt, at Pigen, som stedse havde levet ordentlig og stille, havde under hans Formynderskab tabt anseeligt af sin Formue. Da al min Nr. 3. Konst, Konst var ei i Stand til at bringe ham til at tilstaae, saa fortalte jeg sidste Søndag en Historie, som jeg hørte i min Ungdom, om en Tiener, som stial fra hans desuden fattige Herre alt det, han havde, rømte til et andet Land dermed, og ved Fliid og Orden blev meget riig. Han giftede sig, fik Børn - paa eengang vognede hans Samvittighed, han maatte tilbage og bringe sin Herre, ei aleene det Stiaalne, ei alleene Renterne af det Stiaalne, men - alting, alt, hvad han selv havde erhvervet sig, og han med Kone og Born var tiggefærdig. Forgieves søgte hans Herre at paatvinge ham i det ringeste det Halve deraf han sagde, han fortiente den Straf, og kunde ei haabe anden Maade, at redde sin Siel. Han vilde nu begynde for fra, som han skulle gjort den gang, og forsøge, om han med sine Hænder kunde fortiene noget for sine Børn. Historien gjorde sin Virkning. Formynderen kom Dagen derpaa, og bragte mig de tilbageholdte Penge, med Begiering, under et et fremmed Navn at sende dem som en Gave til Pigen, der var Brud. Jeg saae ham i Ansigtet, og kastede ham det for Fødderne. Det var Blodpenge, sagde jeg, saasnart J dermed vil igienkiøbe Himlen, som J har tabt. J har ikke løiet for Menneskene, men for Gud - Han var nær faldet i Afmagt ved disse Ord, som han ei ventede. Jeg gik ud af Stuen, og lod ham blive aleene. Han var først gaaet bort en halv Time derefter. Dagen derpaa lod han mig bede til sig; han laae syg, og troede ei, at leve den Dag til Ende. Da jeg traadde ind i Stuen, spurgte han mig med sammenfoldede Hænder, hvad jeg vilde, han skulle giøre. Her holdt jeg for, det var Tiid at prædike for ham, at Retfærdig dighed maa ei være andet end Kierlighedens Udde lere, at ingen Kierlighed kan bestaae uden Retfærdighed, men at der gives en Retfærdighed uden Kierlighed, i hvilken Dievelen forklæder sig, naar han fremkommer som en Lysens Engel. At igengive stiaalen Gods, for ei at blive fordømt, er det samme, som ei at skiære Halsen af et Menneske, fordi Bøddelen er os strax paa Halsen. Og at ville giøre sig noget til af Gotgiørelsen, er at ville bedrage Gud, som ei kan bedrages. Han græd, og spurgte, hvad han skulle giøre. Jeg svarede: Spørg Eders Hierte, og giv saa med Oprigtighed, uden Frygt og Tvang, saameget som dette tilsiger, og vær forsikret, at Gud ikke anseer Offeret, men Sindelavet, hvormed man ofter. Han har siden, som jeg hører taget de unge Folk med sig i Kompagnie, overladt dem for intet et stykke Land at dyrke, og vil med al Magt, at de skal boe hos ham, og intet betale uden Maden. Resten følger.) Nyeheder.