Aarhuus Stifts-Tidende, 1836-10-30
Aarhuus. Den 30te October 1836. J Dag ere tre Aarhundreder forløbne siden Konge- og Folk offentligen og for stedse afkastede Pavedømmets Aag. Vel havde Paverne, formedelst den lange Frastand, ikke i samme Grad kunne udstrække deres Herredømme over de nordiske Riger, som over de sydligere, dog trykkede det geistlige Aag ikke mindre tungt, og Vankundigheden havde, ogsaa her næsten gandske udslukt den evangeliske Sandhed. Klerkeskabet besad en Trediedeel af Landet, og styredes af de mægtige Biskopper, af hvilke Erkebiskoppen af Lund og Biskoppen af Roeskilde hørte til de rigeste Prælater i Europa. Erkebispen besad, foruden sine store Godser i Skaane, Øen Bornholm, naar han viste sig offentligt, var han omringet af 50 Drabanter, de øvrige Biskopper af 20. De kunde, naar det behøvedes, stille baade Fodfolk og Ryttere, og fra deres befæstede Borge satte de en Ære i at trodse Kongerne og bringe Splid i Riget. Derfor klagedes der, at man paa de fleste Biskopper ikke kunde kjende, om det var en Biskop og Prædiker, eller en Ritmester og Hoveds mand. Sædvanligst valgtes de blandt Adelen; dog fandt Undtagelser Sted. Saaledes var den fyenske Biskop Jens Andersen Beldenak en Skomagersøn, men stoltere og trodsigere, end de fleste Andre Mistænkt for Andeel i Mord og mange onde Handeler, blev han endog, formedelst værerrige Beskyldninger mod Kongen og Rigsraaderne, dømt som Mindre Mand paa sine tre Mark. Desuagtet beholdt han sit Bispedømme, indtil han, efter fleregange at have været fængslet, i sin Alderdom afstod det. Hovmodige og overdaadige, bekymrede Biskopperne sig kun lidet om Menighedernes aandelige Vel. Selv læste de sjelden Messe, prædikede endnu sjeldnere. Præste-Embederne solgtes ofte, eller ogsaa antoge Prælaterne en fattig, saakaldet Læsepræst, et uvidende Menneske, som ofte derfra befordredes til en eller anden ringe verdslig Bestilling. Mangengang lode de dem ogsaa staae ledige, saa at mange Menigheder ingen Sjelesørger kjendte og Aaret igjennem neppe hørte et Par Prædikener; der fandtes Herreder, med 12 til 14 Kirker. som kun havde to ellerstre Præster. Desuagtet udpressede man paa alle Maader Skjænk og Gave Munkene droge omkring og indsamlede, hvad de kaldte Guds Almisse." De ringere Kirketienere meldte sig ikke blot ved Brylluper og Barsler, men gik ogsaa, under Navn af Stænkedegne, om Søndagen indi Husene, naar Folk sadde tilbord, og toge Penge, for at bestænke med Vievand. De Geistlige blandede sig ideligt i dem uvedkommende Sager, og brugte Bandsættelse som Afgjørelsesmiddel, selv naar der handledes om Gield o. d. Evangeliet kjendtes neppe mere, Frelseren ansaaes næsten kunlige med En af de mange andre Helgene, og Menigmand paakaldte ham under Navn af "Sanct Hjælper." Den skjændigAfladshandel, som Munken Tezel drev i Wittenberg, foranledigede først Luther til at træde frem og efterhaanden at ryste den hele Pavevælde. Denne Tezel var kun et af de underordnede Redskaber for en fornem Prælat Arcembaldus, hvem Paven, Leo A., som ikke kunde bestride Omkostningerne ved Bygningen af den store St. Peters Kirke i Rom, havde overdraget den høist indbringende Afladshandel i de nordlige Lande. Efter at Arcembaldus, for den ringe Sum af 1100 Gylden, havde erholdt Tilladelse til, at drive Handel i Danmark, kom han til Kjøbenhavn, hvor han, ved alle Hovedkirker, opslog sine Boder og hensatte sine Afladskister. Paa Danmarks Trone sad dengang Kong Christian den Anden, en Monark, hvis Uret, som omsider skilte ham ved Kronen, og beredte ham en sørgelig Alderdom i et langvarigt Fæn sel, vi ikke kunne udslette af Historien, og ei heller ville besmykke, men hos hvem vi, paa den anden Side maae erkjende den Fortjeneste, at han antog sig de Ringe blandt sine Undersaatter, gav gode Love, og blev et kraftigt Redskab i Guds Haand til at forbedre Tilstanden i Kirken og Landet. Han modtog først Arcembaldus vel, og betroede sig gandske til ham. Arcembaldes forblev et Aar i Kjøbenhavn, hvor han levede med fyrstelig Pragt. Derpaa begav han sig til Sverrig, hvor han ligeledes solgte Aflad, og, naar Pengene manglede i det fattige Land, modtog i Betaling derfor Varer, saasom Jern og Smør, Konger forraadte han, og aabenbarede hans Fjender de ham betroede Hemmeligheder. Forbittret herover, lod Kongen de Skibe, hvorpaa han vilde bortsende sit Bytte, anholde og Varerne konfiskere. Dette gav Kongen den første Anledning til at bryde med Pavedømmet og at begunstige Reformationen, hvis Straaler nu og saa begyndte at lyse ved Østersøens Kyster. Unge danske Lærde besøgte Universitetet i Wittenberg, hvilket Luther gjorde saa navnkundigt. Som den Første af Disse nævnes Peder Litle. Luthers Skrifter, kom til Danmark, og læstes med Begierlighed; især fandt de Indgang i et Carmeliter=Kloster i Kjøbenhavn, hvor endeel opvakte unge Mænd vare samlede. Prioren Povel Eliæ holdt ved Universitetet Forelæsninger, ved hvilke han forberedte den renere Lære. Kongen indkaldte endogsaa En af Luthers Disciple, Magister Martin Reinhard, hvem han tillod, at prædike i Nicolai Kirke hver Søn- og Helligdag til Aftensang og paa Hverdagene saatidt han vilde. Men da han ikke forstod vort Sprog, maatte han prædike paa Tydsk, derfor blev Povel Elle given ham til Medhjælper, som da paa Dansk gjentog Indholdet af hans Prædikener. Jmidlertid voldte saavel dette, som de heftige Geberder, hvormed Reinhard prædikede, noget Anstød, og for at gjøre ham latterlig, udklædte hans Fiender i næste Fastelavn en Dreng i en Dragt, der lignede hans; de kaldte ham Mester Martin, og lode ham gaae omkring paa Gader og i Selskaber og efterabe Reinhard's Prædikener. Povel Eliæ drog sig snart tilbage, traadte over paa Biskoppernes Partie, og forfægtede siden længe ivrigt deres Sag. Man tillagde ham derfor Navnet Povel Vendekaabe. Efter faa Maaneders Forløb forlod Ren hard Danmark. Gjerne havde Kongen formaaet Luther selv til at besøge Landet, men da dette ikke kunde lade sig gjøre, indkaldte han En af Dennes da værende Venner, Andreas Carlstadt, en urolig Mand, som siden blev uenig med Luther. Dog opholdt ogsaa Denne sig kun to Maaneder her, og udrettede Intet. Aar 1522 udgav Kongen sin Ordinants. Ligesom han ved den satte Rettergang og Politie paa en langt bedre Fod i Riget, saaledes søgte han, at rive den danske Kirke meere løs fra det romerske Herredømme. Efterbaanden saae man flere og flere Tegn, som viste den Forandring, der var foregaaet i den almindelige Tænkemaade. Allerede 1520 var en Nonne af adelig Herkomst flygtet fra Ring=Kloster i Aarhuus Stift, og havde giftet sig, uden at hun leed anden Straf, end at Viborg Landsting erklærede, at hun, som eengang afdød fra Verden, ikke kunde tage Arv efter sin Fader. En Munk i Aarhuus, Jens Andersen, af de saakaldte Sorte=Brødre eller Dominikanere, havde havt Understøttelse til at reise til Rom, men paa Hjemveien besøgte han Wittenberg, og eftersin Hjemkomst søgte han at udbrede den lutherske Lære. En Præst i Hygom ved Ribe, Thomas Knudsøn, erklærede sig offentligt for den, og forfattede nogle evangeliske Psalmer. Snart skulde Christian 11, træde af fra Skuepladsen og overlade sine Efterfølgere at udføre det Værk, han havde begyndt. Da Frederik I. var kommen i rolig Besiddelse af Riget, faaes det snart, at han havde baade Villie og Magt til at antage sig Kirkeforbedringen. En fattig Bondesøn fra Birkende i Fyen var Den, som især blev Redskabet til, at Lyset, frembrød ret klart i Danmarks Rige. Hans Tausen var født 1494. Først sattes han i Odense Skole; siden faldt det i Aarhuus Skoles Lod, at tælle ham blandt sine Fostersønner. Han blev derefter Munk i Antvorskov Kloster, hvor han erholdt Understøttelse til at reise udenlands. Oplyst og styrket ved Luthers og Melanch ton's Underviisning, vendte han, efter fire Aars Udenlandsreise, tilbage til sit Kloster. Kort efter begav han sig til Kjøbenhavn, hvor han holdt Forelæsninger ved Universitetet, men snart blev han kaldt tilbage til Antvorskov. Ved Paasketid 1524 holdt han i Klosterkirken en Prædiken og Retfærdiggjørelsen, som i høi Grad forbittrede Prioren og de fleste øvrige Munke. Tausen maatte flygte fra Klostret og opholde sig enstund paa et øde Sted, men Hungeren tvang ham til, at vende tilbage. Prioren satte ham i Fængsel, men paa tvende Velynderes Forbøn sendtes han til Johanniter=Klostret i Viborg, for her at holdes under streng Opsigt. Da han her vedblev at prædike evangelisk blev han atter kastet i Fængsel. Men udenfor Fængslet samlede mange Mennesker sig, og Tausen prædikede for dem gjennem Lufthullerne. Magistraten og Borgerne anholdt hos Prioren om hans Frigivelse, men forgiæves. Da vendte de sig til Kongen, som imidlertid var kommen til Aalborg, og erholdt af ham et Brev, hvorved han tog Tausen under sin Kongelige Hegn, Fred, Værn og Beskiermelse, udnævnte ham til sin Capellan, dog med den Tilladelse, at han en Tidlang maatte forblive i Viborg, for at prædike Evangelium. Dette skete i October 1526. Nu indrømmedes Tausen Graabrødre eller Nørresogns Kirke, men da Bispen, Jørgen Friis, lod Kirken lukke, prædikede Tausen for Folket fra en Liigsteen paa Kirkegaarden. Kirken er, for nogle Aar siden, nedbrudt, men Liigstenen haves endnu, og vorder iaar opreist som et Mindemærke paa den Plads, hvor Kirken har staaet. Borgerne opbrøde nu Kirken men Bispen samlede Rytteri og Fodfolk, for at forjage dem. Da spærrede Borgerne Gaderne med Jernkjæder, og gik bevæbnede til Kirken. Saaledes prædikede Tausen i Kirken om Eftermiddagen, Munkene derimod om Formiddagen. Efterhaanden fortrængtes disse dog, og bleve omsider gandske fordrevne.