Norske Intelligenssedler, 1777-11-05
En Handelsmand, ved Navn Kebal, havde giftet sig med et ungt, rigt og elskværdigt Fruentimmer. Endskiønt den mahometanske Lov tillader Ægteskab med flere end een Kone, saa vilde dog denne myndige Kone hverken deele sin Mands Hierte eller Seng med nogen. Kebal, skrøbelig og underkued, frygtede for sin Kone, hvilken han havde at takke for sin Lykke. Han havde endog for hendes Skyld, frasagt sig den Frihed, Loven gav ham, og tilsvoren hende en ubrydelig Troskab. Borte fra sin Kone, glemte han snart de Eeder, han havde gjort hende Da hans Handels-Forretninger havde forbunden ham til at giøre en Reyse, blev han forelsked i en ung Slavinde, som han kiøbte for Hundrede Sekiner, Efter ni Maaneders Forløb bragte Slavinden til Verden et Barn, hvis Fødsel, langt fra at haage dets Fader, tvertimod aarsagede ham den hæftigste Skræk og Bekymring Kebal, som gierne vilde have Huus-Fred, tog ikke i Betænkning at kiøbe den ved en Misgierning. Hans Kone, som han havde forglemt i et Drukkenheds Øjeblik, fremstiller sig da for hans Sind, og Frygt for en skinsyg Kone, kom han til at aflægge al Følelse af Menneskelighed. Han gjorde Begyndelsen med at opofre til sin Rolighed sin Elskovs ulyksalige Gienstand. Efter at han havde ladet Moderen dræbe, vilde han opofre Sønnen. Men Naturens Røst yttrede sig, hvor grum han end var, inden i ham selv, imod hans Villie, og holdt hans Arme tilbage. For ikke at udøse sit eget Blod, besluttede han at bringe Barnet i en Ørk, overbeviist om, at dette uskyldige Slagtoffer der snart skulde omkomme. Men Forsynet, som vaagede over dets Dage, førte en Hyrde til det Sted, hvor det var henlagt. Dets Deilighed, dets Skrig, dets Elendighed, rørte den fattige Hyrde, som bragte det til sin Hytte. Hans Kone, ligesaa medlidende som han, antog sig gierne dette Barn og gav det en Ged til sin Opfostring. Det var allerede bleven fire Aar gammelt, da Kebal paa sin Reise foer igiennem den Landsbye, hvori Hyrden boede, og blev hans Giæst. Han saae sin Søn, som han slet ikke kiendte igien. Enten han blev slager, af dette Barns Deilighed, enten Naturen talede til ham for det, saa fandt han sig bevæged ved at see det, og spurgte Hyrden, om han var dets Fader, Hvor forundret blev Kebal, da Hyrden havde fortællet ham, hvorledes han havde funden dette Barn, og da han kiendte sin Søn igien, Paa denne Sympathie, som havde rørt ham, fulgte Følelser af et hæftigt Had. Han forstillede sig imidlertid, og lod som dette Barns Yndigheder indtog ham. Han paatrængede Hyrden at sælge ham det, og bød ham derfor halvtredsindstyve Sekiner. Hyrdens Armod, hans Kiærlighed til Barnet, Overbeviisning om, at det skulde være lykkeligere i en riig Mands Hænder end i hans, kom ham til at samtykke i Forslaget. Det var langt fra, at han havde nogen Mistanke om den Skiæbne, som forestod hans Foster-Barn, Kebal havde ikke snarere faaet Barnet i sin Værge, end han førte det bort og bragte det til Hav-Bredden. Dette unge Barns Deilighed, dets Uskyldighed, dets kiælne Smigren, dets Skrig, dets Graad, intet kunde bøie Kebals umenneskelige Siel Han tager sin Søn, syer ham ind i en Læder-Sæk, kaster ham i Havet, smigrende sig med det Haab, at han denne Gang ikke skulle undgaae Døden. Men Himmelen havde beskikket det anderledes. Sækken kom i Garnet hos en Fisker, som af en Hændelse optrak det i samme Øjeblik. Fiskeren, forundred, aabner Sækken, og, da han der saae et Barn, som endnu trak Aanden, hang han det op efter Fødderne, og da han havde faaet det til Liv igien, bragte han det i sin Hytte. Det var Kebals Søns Skjebne altid at finde folsomme Siæle, undtagen sin barbariske Faders. Fiskeren oplærte ham i sin Haandtering, og det unge Barn udmærkede sig derved sin Hurtighed og Behiertighed. Det var allerede bleven femten Aar, da Kebalsom ideligen reiste, formedelst sin Handel, foer igiennem den Bye, hvor dette unge Menneske var. Han traf ham med Fiskeren, som havde frelset hans Liv. De bare Fisk, som de falbøde paa Gaderne. Dette unge Menneskes gode Udseende satte Kebali Bevægelse, for at have Anledning til at vide, hvo han var, kiøbte han nogle Fiske af Fiskeren. Derpaa spurgte han ham, om den, som fulgte med ham, var hans Søn, Fiskeren svarede ham, at han ikke var hans Fader, og fortællede ham hvorledes han havde fundet ham i sine Garn, indsyed i en SækKebal, som kiendte sin Søn igien, kunde ikke begribe hvorledes han havde undgaaet en Død, som han havde troet uundgaaelig. Fortvivlet over at see det slette Udfald af saa mange Misgierninger, besluttede han bedre at anlægge sine Sager. Han bød Fiskeren fem Hundrede Sekiner for dette unge Menneske, og Kiøbet blev strax sluttet. Kebal, uden at lade sig kiende af sin Søn, holdt ham hos sig som Slave Hans behagelige Væsen, hans Troskab, intet kunde røre denne grumme Fader, som altid meere og meere var i den Beslutning at lade ham omkomme. Fortsættelsen følger.