Berlingske Tidende, 1836-04-15
Det er mig ikke ubekjendt, at Landoconommerne have lovet sig store Fordeele af den kraftigere og større Mængde Gjødning, som Landmændene formeentligen vilde faae Leilighed til at producere, naar Brændeviinsproductionen paa Landet blev frigiven, og hvilken stor Gavn saadant skulde medføre for Almeenvellet; ei heller er jeg uvidende om, at endeel Landmænd. i Jylland, med Hensyn til deres Eiendommes Fraliggenhed fra Kjøbstæderne, nære det Ønske, at de ved Landbrænderiers Anlæg kunde blive berettigede tilat forvandle deres Sædvare til Brændeviin, i Haab om at anvende dem fordeelagtigere paa denne Maade, end ved sammes Salg til Kjøbmændene, og jeg veed ogsaa, at det efter Regjeringen Foranstaltning har været sat under Ventilation, hvorvidt berørte Frigivelse kunde være tilraadelig, samt at der for flere Aar siden i denne Anledning var nedsat en Commission til Sagens Undersøgelse, at Resultatet af denne imidlertid udeblev, fordi Sagen blev henlagt, og at man først i Aar har taget fat paa den igjen, og bearbeidet den saaledes, at det allernaadigst behagede Hans Majestæt at udfærdige den forbemeldte Resolution. Men jeg skal ikke destomindre, ei her indlade mig paa en speciel Drøftelse af de Spørgsmaal, der have været Gjenstand, for den Undersøgelse, der ligger til Grund for Sagens Afgjørelse, ligesom heller ikke gjøre Opgaven om de frie Næringsbrug, til Gjenstand for et Stridsspørgsmaal, hvilket desuden rimeligviis vil opstaae ved en anden Leilighed, hvor det bedre vil egne sig, at debattere det – fordi jeg ikke har den fornødne Jndsigt og Sagkundskab til at kunde indlade mig paa en Bedømmelse, der griber saa vidt og sig, og fornemmelig fordi jeg troer, at man, i Henseende til Udfindelsen, af det rette Resultat, kan gaae en kortere Vei, ved at vælge sig et Standpunkt, fra hvilken Sagen bliver let at overskue, og fra hvilket Gjenstandene ville skinne i et saa klart Lys, at de uomtaagede af theoretiske halv sande Sætninger, skuffende Jdeer og andet Blændværk, ville udfolde sig for upartiske Øine i den naturlige Simpelhed, der saa ofte er Sandhedens Særkjende. Jeg skal i saa Henseende, alene tillade mig at bemærke følgende. Det er neppe Kjøbstædernes Monopolsystem eller Laugsaand, der som saa Mange mene, er Skyld i, at ikke noget Godt kan fremmes, som gaaer ud over den gamle Slendrian, men det er den naturlige Frygt, de næringsdrivende Borger-Classer føle med Hensyn til deres Subsistence, der bevæger dem til at holde paa den bestaaende Tingenes Orden; og naar man altsaa ved solide Grunde kan overtyde dem om, at de, ved de Reformer man ønsker at foretage, ikke ville gaae til Grunde i deres Næringsveie, eller lide noget betydeligt Afbræk i disse, kan man fornuftigviis ikke antage, at de i Almindelighed ville modsætte sig slige Reformer, naar man derhos klarligen kan oplyse, at disse ville befordre Almenvellet. Men kan man ikke det, maa man heller ikke fortænke dem i, at de ikke, ligesom ved et Magtsprog, ville lade sig deres Rettigheder. betage. Anvender man altsaa Sætningen paa Brændeviinsbrænderne, saa kunne de ordentligviis ikke have noget imod, at de omhandlede Landbrænderier etableres, under de betingelser den indeholder. Undersøger man imidlertid nu, om disse ere tilstede, da vil Spørgsmaalet herom sikkert blive aldeles afgjørende at besvare med Nei, thi hvorved godtgjør man, imod hvad jeg troer klarligen at have oplyst, at Kjøbstæds Brændeviinsbrænderne ikke lide noget Skaar i deres Næringsvei ved Landbrænderiernes Anlæg, Og hvorved oplyser man, at Brændeviinsproductionen paa Landet er til det Almindeliges Gavn, Eller at ikke de Fordele, man ved sammes Frigivelse i en eller flere Henseender vil opnaae, medføre langt skadeligere Følger, i andre Henseender, Dette er vistnok meget tvivlsomt, men skal man dømme efter ældre Erfaringer, da har man allerede den forhen citerede Forordning af 2den September 1773, der ophævede Landbrænderiernes Bortforpagtning, som skadelig for det Almindeliges Vel, for sig, og vil man holde sig til senere Erfaringer, og tage Exempel fra andre Lande, der ere give mig den Frihed, os nær, da skal jeg at henvise til de ikke meget opmuntrende Kjendsgierninger, der existere i Sverrig, og Norge, fra de store, Fordelene langt overveiende Onder, som den overalt i disse Riger frigivne Brændeviinsproduction har ført med sig, hvilket jeg sluttelig nærmere vil komme til at berøre. Der existerer i det Mindste ikke saadanne Data for Gavnligheden af Landbrænderiernes Anlæg, at man vil kunne paaberaabe sig Almeenvellets Krav i saa Henseende imod Brændeviinsbrænderne, og vilde man end mod al billighed fordre, at Brændeviinsbrænderne maatte opofre en Deel af deres Levevei, for dermed at tjene Landbruget, og Landmændene i visse Egne, uanseet at man ikke havde oplyst den absolut, i det Almindeliges Vel begrundede, Nødvendighed deraf, saa kunde man dog ikke, uden at være aabenbar uretfærdig mod Brændeviinsbrænderne, forlange at de, skulle gjøre en slig Opofrelse, uden i det mindste selv at komme til at staa paa en ligesaa fordeelagtig Fod som Landbrænderiernes Eiere, i Henseende til Afgifts-Svag formener tilfulrelse o. s. v., hvilket de at have vist, langt fra vilde blive Tilfældet, saaledes som Tingene nu staae, og saaledes som Afgifterne ere ordnede. Den udelukkende Ret Kjøbstæderne hidtil efter Lovgivningen, have havt til at brænde Brændeviin, er vist lige saagod som Godseiernes Ret til at forlange Hoverie af deres Bønder, men ligesom enhver fornuftig Mand maa erkjende, at et Magtsprog ikke er den bedste Maade til at hæve Hoveriet paa i Danmark, ligesaa fuldkomment maa man og indrømme saadant i Henseende til Brændeviinsbrændernes omtalte Rettighed. Med al denne Higen efter at komme til at brænde Brændeviin, hvoraf der loves saa meget Godt for Landet, fattes vi derhos netop det allernødvendigste, der hører til, førend man kan tænke sig at al denne Brændeviinsbrænden kan bestaa, jeg mener Afsætning; thi til hvem skulde vi sælge vort Brændeviin. Det kan dog vist ikke være Meningen, at vi skulde opmuntre Bonden til at drikke Brændeviin, eller til at oprette Svirehuse i en for at Landbrænderierne. hver Landsby desbedre kunde faae deres Brændeviin afsat, men, som Tingene nu staae, maa jeg bekjende, at det er den eneste Udvei dertil, jeg veed; thi Brændeviinsbrænderne i Kjøbstæderne kunne ikke nær afsætte alt det Brændeviin, som de ville kunne være istand til at producere. Skal Frigivelsen, af Brændeviinsproductionen i Almindelighed hjelpe Landet, og ikke blot enkelt Mand, da maa dansk Kornbrændeviin være en Udførselsartikel, som man maatte kunne vente at sælge til Udlandet i store Partier. Da først er det Tid at brænde Brændeviin paa Landet; thi saa kunne Godseierne, som have megen Sæd at sælge, og som boe langt fra Udskibningstederne, saa at Transporten falder besværlig, eller er forbunden med Vanskeligheder, have Fordeel ved at omsætte deres Kornvarer i Brændeviin, og da ville Landbrænderiernes Eiere heller ikke blive udsatte for den Ubehagelighed, at maatte sælge deres Brændeviin paa saadanne Veie, som de i deres Hjerte afskye, men nu af Nødvendighed maatte indlade sig paa, fordi der ingen anden Udvei gaves.