Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-03-08
Den Timermester, der havde opført vort Theater, var en grov og ubehøvlet Karl, hvis Siel ikke havde et Solegran Følelse for den ædleste af alle Konster, – en Karl, der ikke vilde opoffre saa meget som 350 Rdlr. for Dramaturgiens Opmuntring og Forædling i Fædrenelandet, kort sagt, en reen Barbar. Dette Menneske kom, ledsaget af adskillige af Rettens Betjente, jagende efter os, og anholdt os, som om vi havde gjort falske Bancosedler. Han lagde Beslag paa alt vort Tøi, og var uforskammet nok til at ville tvinge os til at vende tilbage. Forgjeves udøste vi al vor Konsts og Veltalenheds Skatte. Orphens havde lettere for at røre Stenene med sin Harves Sølvklang, end vi for at røre denne Tømmermands tømmerhaarde Hjerte. Jeg declamerede en heel Tirade af Shakespear for ham, hvori jeg beviste ham, at Guld var Fandens Legetøi, at Penge ere den Lygtemand, som fører Vise og Daarer ud i en Mose, som de aldrig kunne reddes af, men alting forgjeves. Han bandte og svoer, at han vilde have sine Penge, om han end skulde tage hele Skuespillerselskabet ved Vingebenat, kort at fortælle, han prostituerede og saaledes, som endnu aldrig nogen tilforn havde prostitueret os. Vi udnævnte nu i en Hast et Slags Commission, som midt paa Landeveien skulde slutte en billig Forening med vor Creditor. Resultatet af Commissionens Delibirationer var, at man skulde gjøre Tømmermesteren adskillige Forslag. Men disse bleve alle forkastede. Hans Paastand var, at man skulde give ham Garderoben til Underpant. Uagtet dette Forslags Opfyldelse maatte drage Selskabets totale Opløsning efter sig, maatte vi dog beqvemme os til at antage det. Det var en Ynk at see, hvorledes Keiser Venzislaus's Kronningsdragt og Christian den Andens Robe, Pigen fra Marien borgs og Anne Kandestøbers Klæder, bleve pakkede sammen hulter til bulter, stoppede i en gammel Sæk, og overleverede i denne Barbars, denne Vildmands Hænder. Mine Øine svømmede i Taarer, og jeg kunde ikke see paa denne Konstens Vanhelligelse, uden at falde i det Slags Besvimmelse. Et Skuespillerselskab uden Garderobe er det samme som en Konge uden Land eller et Legeme uden Siel. At anskaffe os en ny Garderobe var efter vor nuværende Financeforfatning en Umuelighed. Den fordømte Tømmermester adsplittede saaledes vort Selskab, ligesom et Skud Hagel en Hob Spurver. For at kunne leve maatte nu ethvert af Medlemmerne gribe til sin forrige Haandtering. Romeo's Skaber maatte tage sin Tilflugt til Saxen igjen, og Julies Skaberinde reise til Kjøbenhavn, hvor hun agtede at leie en Førstesal til sin Residence. Men jeg? - Jeg kunde ikke gribe til Saxen igjen, thi der var ingen Lys mere at snyde. Mine Skuespillertalenter, lignede en Rose, der var begraven i Sneen. Hvad nyttede det mig, at hele Parterret havde raabt Bravo, da jeg blot tog en Priis Tobak? At det var færdigt at besvime, naar jeg blot slog Hænderne sammen? Jeg stod her midt paa Algerveien, som omtrent en Florfabricant paa Sukkertoppen i Grønland. Efterat Directeuren havde holdt en meget rørende Tale, hvis Hovedæmne var, at den største Ubetydelighed kan i det menneskelige Liv have de vigtigste Følger, skiltes vi fra ham med 164, da Taarer i Øinene. Jeg har ofte gjort den Jagttagelse, at Mennesket, hver Gang der reiser sig en stærk Storm paa Livets Hav, gjør bedst i at lade Skibet drive for Veir og Vind. Som oftest driver man da ind paa en ubekjendt Kyst, hvor man finder Redning og Vederqvægelse. Dette har i det mindste altid været min Maade. Saaledes lod jeg ogsaa denne Gang Skibet drive, og Skjebnen var mig heller ikke imod. Jeg vandrede til Fods til Kjøbenhavn, dette Terra incognito, som saa mange Skibbrudne drives ind paa. Da jeg nærmede mig Lyngbye, blev jeg en stor Procession vaer, som jeg i Førstningen ikke ret kunde skjelne. Men jeg opdagede snart, at det var Manden med de academiske Hunde og Abekatte samt Dromedarer, der drog til Dyrehaugen. J ere af mine Folk, tænkte jeg, og adresserede mig strax til Directeuren. Jeg tilbød ham min Tjeneste, og han var villig til at modtage den, især da han erfarede, at det var mig, der med saa udmærket bifald havde spillet Beverleis Rolle. Jeg blev nu engageret hos ham som første Bajaz med en maanedlig Gage af 5 Rdlr. 3 Mk. Jeg satte mig op paa een af Dromedarerne, og red i denne Positur til Dyrehaugen. Jeg høstede nu ligesaa stort et bifald i det comiske Fag som forhen i det tragiske. Jeg spiste Jld og Hør, viklede Baand ud af Munden, morede de Tilstedeværende med mine Jndfald, og blev paa denne Maade en almindelig yndet Person. Mine Manerer bleve endog stundom efterlignede paa Skuepladsen og paa Masqueraderne. Jeg blev det store Forbillede, som man dannede sig efter. Min Principal hostede Penge og bifald i Skokketal. Han var, saa at sige, den eneste i Dyrehaugen, der havde ret stærk Søgning, thi Lusters Konstheste sadde i Slutteriet, og de andre Konstneres Rariteter bare ikke Vand mod vores. Men uagtet vore academiske Dyr gjorde deres Sager ypperlig og fik den bedste Caracteer af alle Tilskuerne, saa var jeg dog Hovedaarsagen til den Lykke, som min Principal gjorde Rygtet om mit Spil i Beverlei havde ogsaa naaet Dyrehaugen, og jeg blev mere end eengang offentlig opfordret til at give en tragisk Forestilling. Men min Principal lønnede mig med den største Utaknemmelighed. Da jeg ved det daglig voxende bifald fordrede en Forøgelse i min Løn, satte han mig Stolen for Døren. Jeg blev hidsig og han blev grov Han formastede sig ordentlig til at sige, at han kunde undvære mine Narrestreger. Dette var en Plet paa min ømme Ære, som ikke kunde aftvættes uden ved et Øresigen. Jeg satte mig derfor i den tilbørlige Positur og gav min Principal et saa vældigt Øresigen, at han tørnede om som en Sæk Rug. Knuden var opløst, og kun Catastrophen var endnu tilbage. Han gav mig min Afsked, jeg opsagde ham min Tjeneste. Jeg trak Bajazdragten af og kastede ham den lige i Øinene. Han skjeldte mig for en Landstryger, og jeg betalte ham med lige Mynt. Hans Kone lagde sig derimellem, og begyndte ligeledes at prostituere mig. Ogsaa denne Plet paa min Ære kunde kun aftvættes ved et, skjønt lempeligere, Øresigen. Alle Konstnerne i Dyrehaugen stimlede sammen. Jeg forestilte dem min retfærdige Sag, og alle gave mig Ret. De to Øresigener, som jeg havde uddeelt, avlede flere, og disse avlede igjen mange Næsestyvere. Jeg pakkede mine Sager, sammen, og listede mig ganske uformærkt bort, for at tage ind til Hovedstaden. Min Reputation begyndte at dale, og nu er jeg her (Flasken er tom.).