Ribe Stifts Adresseaviser, 1844-07-12
Da "Berl. T." nu meddeler L. Skaus Tale ved Skamlingsbankefesten tillade vi os ogsaa her at meddele den fuldstændig: Bestyrelsen for Høiskamlingsfesten har anmodet mig om atter i Aar at holde den første Tale. Denne hæderlige Tillid af saa agtede Mænd har glædet mig meget; thi i betrængte Tider er det ikke nok, at vi vise Troskab mod hverandre, vi maae ogsaa kunne have Tillid til hverandre. Men jeg kan denne Gang naturligviis ikke holde nogen Takketale, og ende med et Jubelraab, som Alle ville istemme. Dog frygter derfor ikke, mine Venner, ikke engang J, som blot ere komne hertil i den Tanke, at tilbringe Dagen i fredelig Glæde. Jeg skal ikke prædike Oprør, Jngen elsker Fred og Orden høiere og oprigtiger end jeg. Heller ikke nogen Sørgetale skal det blive, thi for mig er Patentet af 29. Marts ikke en Ligsteen som er lagt paa det første os saa kjære Sprogreskripts Grav. Men om Sprogsagen maa jeg dog tale; dertil staaer vor Hu og vore Tanker; derom taler jeg bedst, derom høre J mig formodentlig helst. Altsaa Sprogpatentet af 29. Marts, hvad har det virket? Haar det ikke givet den danske Nationalitet her i Slesvig Naadestødet? Det har jo udbredt Mismod og Frygt blandt vore Venner, saa at Mange have sagt: nu see vi tydeligt, at vi Dansksindede ere de Svagere og de Tydsk sindede de Mægtigere; det er nu eengang saa, og vor Modstand volder os kun nye, værre Plager, Saaledes have Mange talt; jeg kan desværre ikke nægte det, thi jeg har selv hørt det. Og hvis Alle talte saa og hvis jeg var den Eneste blandt Sagens Venner, som havde en anden Følelse end Frygt for vore Modstandere, en anden Tanke end Underkastelse, da vilde jeg fortvivle og Frelse, og for dog at give min Smerte Luft, vilde jeg fra Slesvigs høieste Top holde Nationalitetens Sørgetale. Men jeg staaer ikke ene. En stor Mængde føler med mig ikke Frygt, men Harme, ikke Mismod, men dyb Bedrøvelse, og Gud skee Lov, ikke alene Frygten, men ogsaa Modet er smitsom. Til de Forsagte og Bange, som ei kan smittes af vort Mod, vil jeg sige: Gaaer hjem herfra; siden, naar vi blive de Stærkere falde J os dog til. Men nu kan J ikke hielpe os; J kan kun skade Eder selv, ved at vise Eder i vor Kreds. Gaaer derfor hjem herfra; underkaster Eder tause de tydske Overmænd og knurrer ikke. Vil dette ikke være nok til at skaffe Eder Fred og gode Dage, da roser Dem offentlig, kalder deres Undertrykkelse faderlig Omhu og takker Dem, fordi De bragte Eder Fredens Velsignelser; men forbander os, Eders Brødre, og kalder os Fredsforstyrrere og Urostiftere. Men, hvis man om føie Tid endnu skulde forlange meere af Eder, saa svarer disse Eders faderlige Velgjørere: vi kan ei gjøre meere, lad os nu fare i Fred, men skal det være, saa tag der vore Børn, og lærer dem til, som J vil have dem; vi skal ikke forstyrre dem med vort danske Sprog; det Smule Tydsk vi kan, skal vi tale til dem, og ellers tie stille, naar de ere i Stuen. Saaledes er det gaaet i Angeln, og saaledes gaaer det der endnu. Men de andre af mine Landsmænd, de som have Kraft nok i Brystet til at kunne harmes, og Hjerte nok i Livet til at kunne bedrøves, dem vil jeg spørge, om det er gaaet dem som mig, da den Tidende bragtes om i Landet: fra nu af skal vort Modersmaal ikke nyde samme Ret og samme Ære paa Folkethinget som det tydske Sprog. Mine Venner, Saalænge det kun var vore tydske Modstandere, høie eller lave, der benyttede deres Stilling og Klogskab til at paatvinge eller paaliste os det tydske Sprog, saa var port Modersmaal endnu i lovlig Besiddelse af sin naturlige Ret, og det stod i vor Magt, ved Mod og Udholdenhed at tiltvinge os den. Og saalænge det kun var en overmodig Herre eller en uvidende Nar, der lod haant om vort danske Sprog i Sammenligning med det tydske, saa kunde vi tugte eller foragte Fornærmeren, og vor nationale Ære stod uplettet. Men vort Modersmaals Degradation forkyndtes os i Lovens Navn, i Hans Navn, som er alle sine Undersaatters Fader, som er den danske Nations Repræsentant, dens Æres fødte Værge. Da spurgte jeg mig selv, hvorfor er dette skeet? eller hvorledes har det kunnet komme, Er det maaskee en Vildfarelse af mig, at mit Modersmaal har nogen Ret eller nogen Ære, Mine Venner, Hvad Modersmaalet egentlig er, og hvori dets Hellighed egentlig bestaaer, det formaaer jeg ikke tilfulde at gjøre Rede for, og beder de lærde Mænd om at udgrunde og forklare os det. Men det veed jeg, at naar Nogen ringeagter og forhaaner mit Modersmaal, saa er det for mig, som om de ringeagtede og forhaanede mine Forældre, mine Sødskende og min hele Familie, forhaanede mine Venner og Kammerater, alle mine Byesbørn, hele Sognet, hele Nationen, med eet Ord, forhaanede alle dem, som mit Hjerte hænger ved; thi det er Modersmaalet, som knytter mig til dem alle. Det er Modersmaalet, som har bragt deres Tanker og Følelser over til mig og mine over til dem; det er Modersmaalet, der bestandig gaaer frem og tilbage imellem dem og mig, som Glædens eller Sorgens, Haabets eller Bekymringernes Budskab; som bringer det, der ligger allerinderst, allerdybest i deres Sjæle, det Bedste, det Sandeste, det Ægteste, de eie, til mig og fra mig til dem. Som sagt, jeg har ikke formaaet at udgrunde, hvori Modersmaalets egentlige Væsen og Hellighed bestaaer, men jeg føler at naar Herrens Bud lyder til mig: Ær din Fader og Moder paa det Du kan leve længe i Landet, da har jeg kun slet agtet paa Guds Lov, naar jeg ikke holder mine Fædres Sæder og min Moders Maal høit i Ære.