Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-12-01
Sangere fra Mark, fra grønne Skove, Qviddre, synge ømt, om Gravens Roe. J Cypressers Ly er født at sove: Blomster yppigt trindt om Leiet groe. Gud, hvad Seene mørkner saa mit Øie? Uden Glands staaer for det Støvets Lyst; Slukkes, og, naar endt er Livets Møje, Længselen, som umer i mit Bryst? Blev her Maalet sat for Sjælens Bane? Hylles den i Nat paa Gravens Bred? Var det, Fader, Daareværk at ahne Aandens rette Hjem i Evighed? Skaber, at, hvi da til Kamp, til Livet, Vakte du, til Haabets Blændværk mig? Hvi blev Guddoms ædle Præg mig givet: Evne til at tænke, fatte dig? Hvi lod du Fornuftens stærke Stemme Hæve sig, og veie Støvets Tant? Lod mig ej, som Dyret nyde - glemme Nydelsen, i det dens Vellyst svandt. Vilde Tanke, nært kun af den Svage! Mørke Tvivl - du fæle Dæmon flye Efter Storm og uvejrssvangre Dage, Vil en lys, en bedre Morgen grye, Hist, hvor Dødens hvasse Lee ej rækker, Hvor, ei Glædens Rose Torne har, Der, hvor Nid og Avinds Haand ei knækken Haabets favre Blomst, før Frugt den bar. Der skal Blændværk Hjertet ei bedaare, Gjække det, og svinde lig en Drøm! Der vil Elskov, Venskab ei det saare; Skylles bort med Tidens snelle Strøm, Af Naturens, af Alstorheds Rige, Seer mit Øie intet at forgaae: Alt det Skabte maa for Døden vige, Men igjen af Grav, til Liv fremstaae. Svæv min Aand, paa Phantasiens Vinger, Tuml i grændseløse Himmel-Dyb, Tilbed Kilden, hvoraf Liv udspringer, Haanden, som afmaaler Kloders Løb, Sku den Kraft, som Himlens Perlerader, Satte ene ved - almægtigt Bliv, Som af Jntets Slummer Myriader, Kaldte frem til Lyst, til Fryd, til Liv Kun et Vink - og Tordners Pile knittre! Storme rase, Alt i Chaus faldt! Skaber, skal jeg for din Almagt zittre? Tryg jeg ærer dig - du styrer Alt! Orden i det store Værk jeg finder; Harmonie mig smiller trindt imod. Alting om en viis Alstyrer minder, Alt bebuder - Skaberen er god? Stor og god, Hans Storheds Glands omstraaler Verdners Hære. Han, af Kierlighed, Støvets Børn og viis og god tilmaaler, Hvad der tjener dem til idel Fred. Dul til hvem ei Lykkens Stierne smiler, Og dens barske Aasyn skrække kan, Som forbi Naturens Ynder iler. Med fortvivlet Smil, til Gravens Rand! Der, med en forvoven Haand, tør brydeParcens Traad - Troer du, at fredligt Skjul, Graven vil den feige Flygtning yde, Som tør standse Skjæbnens skjulte Hjul, Livet er dig Qval, er tomt, er øde: Dig mislede Bobler, Flitter, Tant, Vil du Dolken i dit Hjerte støde; Stands din Arm, kun tomme Skygger svandt. Fulgt af Mindet, om din Daad paa Jorden; Uvis, hvad der hisset venter dem, Som giør Jndgreb i Naturens Orden, Træder du for Herrens Aasyn frem. Blomsten Haan, i Evighedens Have, Efter Vext og Værd vil plante hen; Fred den med Fornuft - Hans bedste Gave At ei Ukrud skal forkue den. Seer du ingen kjerlig Haand at zire Banen, at strøe Blomster for din Fod? Kun et Blund - og da kan Roser spire, Der, hvor før kun Torn og Tidsel stod. Har du glemt, at Gud formaaer at mane Selv af Ørken, Eden blid og skjøn, Og til Lindring, Trøst, paa trange Bane, Haabets Blomst lod voxe evig grøn, Pluk den, du som ramt af Kummers Pile, Sukker under ublid Skjæbnes Vægt. Selv naar Lykken ei til dig vil smile, Yder Herren dig sin Varetægt. Under tunge Byrde ei du segne! Gransk dit Jndre, læs der Almagts Bud: For at luttre dig, til Lysets Egne, Rosen Torne fik af - Godheds Gud. Du fik Kraft, mod vilde Stormes Susen; Du, hvis Barm til Dyd indviet er, Du staaer klippefast mod Bølgers Brusen, Og kjekt trodser Modgangs Plagehær! Hør og følg Samvittighedens Stemme, Naar den varsler dig for Lasters Brink, Vee den Træl, som fræk dens Bud tør glemme, Held hver den, som lyder fro dens Vink! Kjæmp, udfold i Kampen Sjælens Styrke, Strid som Helt mod Lidenskabens Hav; Da skal aldrig Nattens skumle Mørke Skræmme Lyset fra din lune Grav. Gaae den Vei, som Ret og Pligt betegne, Under Dyds Ægide træd med Mod; Pilene, som mod dit Bryst nedregne, Da skal falde knuste for din Fod. Lad ingen Tvivl omtage meer dit Øje, Skrid mod korte Maal, med Tillid frem; Hæv dit Blik, fra Støvet, mod det HøieSkumod Fredens Himmel, Aanders Hjem. Der ei rinde vil din bittre Taare: (Gud er stor, er god, er faderhuld!) Tornene, som her saa grumt dig saare, Hist som Roser blomstre underfuld!