Adresseavis for Børn, 1781-01-24
Numer Aar. Er Tredie Avi Aargang. for Onsdagen. den 24. Januarii. Børn. Naar Hiertet er ædelt, og dydigt, og kjerligt, da Ømhed at vise, det ey er besværlige. Klædningen uden Galoner Et Skuespil. Personerne. Hr. von Dyderig, Faderen. Haabefuld, Sønnen, 10 Aar gammel. Jakob, en Arbeydsmand. Lille Jakob, hans Søn, 15 Aar gammel, Skuepladsen er i Hr. von Dyderigs Huus. Første Optrin. Hr. von Dyderig, Haabefuld, Jakob. Hr. von Dyderig. Er du der, min kjere Jakob, merker du nu ikke meere til din Sygdom, Jokob. Ach jo, gode Herre, Feberen vil ikke forlade mig; men jeg er staaet op af mit Straaleye, for at takke Dem for Deres store Godhed. Bageren vilde vist have nægtet mig Brødet. Men da De var saa god, at betale ham alt, hvad vi vare han skyldige, saa v. Dyd. Det er ikkun en Bagatel, min kjere Jakob. – Men din Kone, hvorledes er det med hende Jak. Hun er kommen i Barselseng, min Herre, men hun befinder sig meget slet, og jeg frygter, at hun ikke gaaer den lykkelig igjennem. v. Dyd. Har hun den fornødne Hielp og Tilsyn i disse Omstændigheder, Jak. Jo, naadige Herre, saa nogenledes. v. Dyd. Nu vel – jeg skal være betænke paa, at Jak. O, gode Herre! De har allerede gjort meget, og alt for meget for os, thi uden Deres Hjelp havde min Kone og jeg og vore fem Børn maattet omkomme af Elendighed. Brødet er saa dyrt, og jeg er bestandig sygelig, og min Søn er endnu saa ung, at den arme Dreng, i hvor gjerne han vilde, endnu ikke har Kræfter nok til at bestride alt det Arbeyde, som godt Folk har vildet unde mig; hvorfor og den største Deel har antaget andre til Arbeydet. v. Dyd. Nu, nu giv dig tilfreds – jeg skal maae det saa, at du fra nu af Jak. Jeg er ikke kommen, gode Herre, for at imodtage nogen ny Velgierning af Dem, men for at takke Den for al den uforskyldte Godhed, jeg allerede har oppehaaret, og med det samme erkyndige mig, om De er fornøyet med min lille Jakob, og om han gjør sig Umag for, i alt at efterkomme Deres Befalinger. v. Dyd. DiAvis v. Dyd. Oa jeg er ret vel fornøyet med ham. Gaae du kun hjem og begiv dig til Roelighed, og tænk paa intet, uden paa at blive frisk igjen. Jak. Min Søn kommer paa Øyeblikket forat feye her. Endnu i Morges foreholdt jeg ham, at han skulde med Troskab forrette sit Arbeyde, Farvel, min gode Herre, jeg vil nu gaae hen og lægge mig; thi jeg fornemmer allerede et Anstød af Feberen igjen. v. Dyd. Gaae du kun, min Ven, og slaae dit Sind til Rolighed. Den Ulykkelige savner aldrig Guds Bistand, naar han handler saa re Jakob gaaer.) delig som du Andet Optrin. Hr. von Dyderig, Faabefuld. von Dyd. Nu, min Søn, hvad siger du til det, du her har hørt og seet, Er det ikke et bedrøveligt billede paa Elendigheden? Haabefuld. Den stakkels Jakob, det gjør mig ret ondt for ham. v. Dyd. Saa meget desto bedre, min Søn, det er et Beviis paa, at du har et medlidende Hjerte. Søg at vedligeholde denne Følelse, paa det at du kan staae de Elendige og Fattige bi, naar du engang opnaaer den behørige Alder dertil. Haabef. Men Papa, kan jeg ikke allerede nu hielpe dem med noget, v. Dyd. Jo vist, min Søn, af dine kommepenge. haabef. O, det var vel Men sig mig en gang, Papa, da der ere saa mange rige Folk, som ofte ikke engang veed, hvad de skal fange an med deres Penge, hvor kan disse taale at see saa mange Fattige. v. Dyd. Min lille Ven, Aarsagen dertil er: at disse Rige ere saa haardhiertede, at de ikke lade sig røre af de Fattiges Nød. Haabef. J Sandhed, det er dog slemme Folk, er det ikke, Papa? Jeg er vis paa, at dersom de alle tænkde som Papa, saa skulde der ikke meere være fattige Folk til. v. Dyd. Du har for saa vidt Ret, min Søn, Men uagtet alle Mennesker ere Brødre, og skulde elske hinanden med en broderlig Kierlighed, saa for Børn. troe dog mange af dem ikke engang, at de ere eet Slags Skabninger, naar Lykkens Gaver gjør en Ulighed og Forskiel imellem dem. Haabef. Paa den Maade er man jo et meget ulykkeligt Menneske, naar man er fattig; og saa er der jo meere Lighed iblandt Dyrene. v. Dyd. Det kommer sig deraf, at Dyrene efterleve Naturens Orden, og, i Følge af deres Væsen, ere mindre i Stand til at glemme eller foragte Naturens Love. Haabef. Jeg har nu fast besluttet, at hvis jeg nogen Tid skulde ønske mig Rigdom eller virkelig blive rig, saa vil jeg allene anvende det til andre Menneskers Lykke og Nytte. Thi, de ere jo dog ligesaavel Mennesker, som vi. De skal nok faae det at see, Papa. De skal nok faae det at see. v. Dyd. Dette er et Middel til at ligne Gud selv, saa vidt det staaer i vor Magt. Og ved at røbe denne Tænkemaade, gjør du mig til den lykkeligste Fader. Velan, min Søn, eftersom du lagttager alle dine Pligter, og jeg har Aarsag at være vel fornøyet med din Opførsel: saa vil jeg forære dig en ny Klædning, og lade sætte nogle smukke Sølvgaloner paa den, paa det at den kan klæde dig desto bedre. Haabef. De er alt for god, søde Papa, jeg takker Dem derfor, Men jeg staaer just og tænker paa noget. v. Dyd. Nu - hvorpaa tænker du da Haabef. De bærer jo ikke selv Galoner paa Deres Klæder, og jeg er just heller ikke nogen Elsker deraf. Jeg tænker paa, om Papa vilde være saa god, at forære mig i Penge, hvad Galonerne kan koste. v. Dyd. Og hvortil vil du vel bruge Pengene, Har du intet meere tilovers af de to Dukater, som jeg forærede dig til Nyeaar, Haabef. Ney, Papa! v. Dyd. Hvortil har du da brugt dem, Haabef. Jeg har brugt dem til – jeg har O endnu kan jeg ikke sige Dem det. v. Dyd. Og hvorfor ikke Haabef. Fordi – O, frygt ikke, at jeg har ilde anvendt dem. Men dersom De vil endelig vide det, saa beder jeg, at De vil bie med at spørge mig derom indtil i Morgen. v. Dyd. Avis v. Dyd. Lad det da blive til i Morgen, Og dersom du, som du siger, har anvendt dem vel, saa skal du i Morgen faae Penge for Galonerne; jeg vil gjerne, at du bestandig skal have Penge, naar du anvender dem til Nytte. Haabef. (for sig selv) Jeg har endnu begge mine Dukater; men nu veed jeg nok, hvad jeg skal gjøre med dem. (Til sin Fader.) Jh see der kommer den lille Jakob for at feye. v. Dyd. (til Jakob) Det var ret Jakob Vær ved et godt Mod. Jeg har talt godt om dig hos din Stakkels Fader. – Bliv nu ved at være flittig, min Søn, og forlad dig paa vorHerre! (Han gaaer.) Tredie Optrin. Den lille Jakob og Haabefuld. Lille Jakob. (til Hr. von Dyderig, i det han gaaer) O, naadige Herre, det fattes mig ikke paa en god Villie. (Han begynder at feye. Siger derpaa til Haabefuld.) Behager Dem ikke at gaae ud saa længe. – det støver, Haabef. Odet hindrer mig ikke. - Og din Moder ligger i Barselseng, min stakkels lille Jakobl. L. Jak. Ja, min kjere Herre, hun er meget syg. Haabet. Meget syg, – og du har endnu fire smaa Brødre hjemme? L. Jak. Der ere Fem, og jeg er den Sjette; men min Fader regner ikkun Fem, saasom jeg er allerede selv i Stand til at fortjene mit Brød. Haabef. Men du kan dog ikke tillige fortjene Brødet til din Fader og din Moder og dine fem smaa Brødre, L. Jak. Ach, min Herre, jeg gjør hvad jeg kan, og vor Herre vil sørge for det Øvrige. Haabef. Det er gandske sandt. Bild dig ind, at jeg er vor Herre, See her, der er to Dukater, stik dem i din Lomme, og bring dem til din Moder. L. Jak. Hvorledes, kjere Herre! – To Dukater. – O, min søde Herre, dem tør jeg ikke tage imod. Haabef. Jo Tag dem, og keer dig om intet. Disse to Dukater ere min Nyeaarsgave; og min Papa har sagt, at jeg maatte bruge dem. hvortil jeg vilde. Nn, tag dem kun for Børn. L. Jak. Ney, min lille Herre! De er en ung--Herre-- jeg tør ikke og bør ikke.