Jyske Efterretninger, 1799-03-29
Manheim, den 15 Martii. General Bernadotte ventes daglig at komme tilbage hertil. Paa den høire Rhinstrandbred staa i vor Egn til Weinheim, den herværende Garnisom mediberegnet, i det høieste kuns 8 til 10,000 Franskmænd. Men daglig kommer meget Skyts og Munition over Rhinen, og alting tager Veien till Schmetzingen. De Trøstede. (Oversat.) Citophilles, denne store Philosoph sagde engang til en trøstesløs Kone, og som havde Aarsag til at være det: gode Kone, Dronningen af England, den store Hendrik den Fierdes Datter, har været ligesaa ulykkelig som De man fordrev hende ud af hendes Kongeriger; hun var nær ved at omkomme paa Havet formedelst Storm, hun saae sin kongelige Gemal døe paa Retterstedet. Det giør mig ondt for hende, svarede Konen, og gav sig til at begræde sinegen Uhæld. Men, sagde Citophilles, tænk paa Marie Stuart: hunyndede heelt anstændig en vakker velskabt Mand, der dyrkede Musik: hendes Gemal dræbte ham for hendes Øine; og derefter lod hendes gode Frænde, Dronning Elisabeth, som paastod at være Jomfrue, hende afskiære Hovedet paa Retterpladsen som var sort betrukken, efter at have holdt hende 18 Aar i Fængsel. Det er meget grusomt, svarede Konen, og faldt tilbage i sin dybe Sorg. De have vel hørt, sagde han saa, om den deilige Johanne af Neapel, som blev fangen og qvalt, jeg erindrer det dunkelt, svarede den Bedrøvede. Jeg maae dog fortælle Dem, blev han ved, om en Regentinde som i min Tid blev afsat efter Aftenstallet, og som er død paa en forladt Øe. Jeg veed hele Historien, sagde Konem. Nut da, saa vil jeg fortælle Dem hvad der er hændet en anden stor Prindsesse, som jeg har underviist i Philosophien. Hun havde en Elsker, som da alle store og deilige Prindsesser har. Hendes Fader kom ind i hendes Stue, og overraskede Elskeren, hvis Ansigt glødede, og hvis Øine skinnede som en Karfunkel; Pigen var heller ikke kold. Den unge Mands Ansigt mishagede Faderen saa aldeles, at han gav ham et af de vældigste Øresigen, som nogensinde er givet. Elskeren tog et Par Pincettes og Log Faderen saaledes i Hovedet, at det neppe kunde lægges, og hvoraf han endnu bærer Ar Den fortvivlede Pige sprang ud af Vinduet, og fordreiede Foden saaledes at hun endnu halter, skiøndt hun ellers er saa lige skabt som hun er dellig. Elskeren blev dømt fra Livet for at have sønderslagen Hovedet paa en stor Prinds De kunne selv domme om Prindsessens Tilstand, da man førte hendes Elsker hen for at hænges: Jeg har seet hende lang Tid, medens hun var i Fængsel, hun talte aldrig om andet end om hendes Ulykke. Men hvorfor ville de ikke til tade mig at tænke paa mine, sagde Konen. Fordit man ikke maae tænke derpaa, svarede Phildsophen, og da saamange store Qvinder have været saa uheldige, saa anstaaer, det ikke Dem at fortvivle. Tænk paa Hekube, tænk paa Nibe. Ak! sagde Konen, dersom jeg havde levet paa deres Tid, eller i de mange smukke Prindsessers, og De da for at trøste disse, havde fortalt dem mine Ulykker, troDe, man havde vildet høre Dem. Dagen efter mistede Philosophen sin eneste Søn, og var nær ved at døe af Sorg, Konen lod optegne en Liste over alle de Konger, der havde mistet deres Børn, og bragde Philosophen samme. Han læste den, fandt den nøiagtig, men græd ikke mindre. Tre Maaneder herefter saaes de, og forundredes ved at see en den anden ret glad. De lade opreise en skiøn Støtte for Tiden med Jndskrift: for den som trøster.