Norske Intelligenssedler, 1778-07-29
Sehercelliger. Norske No. 30. Onsdagen den 29 Julii 1778. Betra- og Forskjel imellem for Hvor herligt, herligt gik det til, J fordum Tiid for Thee og Spil, Og Titter kom i Mode! Da sadde Nordens raske Mænd Ved Ege Borde, Ven hos Ven, Og sang og drak igjen, Og priiste Landets Gode. De drak av Pælemaalte Kruus, De sang om Kongen og hans Huus, Og bød Ham leve længe. Av Sangen glad, av Glæden varm, Gik hver til sit med Mood i Barm, Faldt om i Konens Arme, Da bleve raske Drenge. De Drenge trivtes, voxte op, Med modig Siel i fyrig Krop, Til Held for Fædre-Huuset. Kom Fiender, strax de droge frem, Og Mood og Styrke drog med dem, De sloge, bare Seier hjem, Og sang igjen ved Kruuset. Men hvor er Mood og Styrke nu, Hvem kommer nu, som før, ihu, Naturens egen Lære? Alting bliv Tvang, det kaldes stoort, igtning. om rrige og disse Tiider. At gabe, fraadse Styrken bort, Med sneese Retter, Vand og Kort, Og stoor vil hver Mand være. Den Tvang, det Vand, den Gaben giør, At Dverge gyse der, hvor førEn Kæmpe-Slægt blev baaret. Hiin Fordums Gubbe sildig fros, Tit bragte Konen ham en Knos, Nu Konen neppe faaer en Tøs, End ei i Bryllups-Aaret. O hører det, J unge Mænd, Og jager slig en Vane hen, Som kun med Svaghed lønner. At gabe ved et kjedsomt Bord, At være liden, synes stor, Er det for Folk som boe i Nord? Er det for Cimbrers Sønner, Nei, vek med alt sligt Narreri, Med fremmed Skik, hør Brødre, vi, Vi ville følge vore Fædre. De solgte Glæden ej for Rang, De sanktes til, men uden Tvang, De levte jævnt, drak Øll og SangOg da gik alting bædre. For nogen Tid siden saae jeg et vist Selskabs Jndretning, og tillige den Lov, som bestemmede de gode Egenskaber, som endelig maatte findes hos dem, som kunde vente at blive antagne til Lemmer i samme Selskab. Jeg tænkte da: J denne Lov fattes et Bud (eller rettere Forbud) som ville gjøre meere til at besette Selskabet, med værdige Lemmer, end den heele Lov; Jeg mener dette: At ingen maatte gjøre Ansøgning om at blive til dets Medlem antaget; men hvo som gjorde saadan Ansøgning mediate, eller immeditte maatte aldrig vente at komme i Selskabet. Derved mener jeg, at Hovedmanden beholdte et u-tvunget Val af Candidaterne, naar man ellers ofte nødes til at see meere paa de Recommenderendes Egenskaber, end paa den Recommenderedes, meere paa den Søgendes bevægelige Ord og Omstændigheder, end paa hans Duelighed. Jeg har selv 4 smaae Betieninger at disponere over, hvortil der kan være 70, a 80 Candidater. Jeg har immer saa nøje Agtsomhed paa enhver af disse, at jeg veed hvo der til Betieningen er den dueligste, og følgelig helst bør vælges, naar Vacance indfalder; men det er bleven til en Anstændigheds Lov aldrig at søge nogen af disse Betieninger. Der har i min Tiid været 5 Vacancer; men ved dem alle 5 har jeg uden nogen Tvang, eller Fristelse sendt Bud til den, jeg holdte for den dueligste, sigende: Til denne vacante Betiening finder jeg Dem beqvemmest; Deer vel saa god, og samme imodtager, dicum factum Det er vel sandt, at paa denne Maade (nemlig ved det at Betieningen ej søges) bliver Betienten ej sin Forfremmere saa meget skyldig som ellers; thi er han paa sin Ansøgning bleven bestilt, er det forfængeligt siden at sige: jeg har tjent Selskabet, saa længe, jeg maatte vel aflægges med det, eller det Beneficio for min lange Tjeneste. Han søgte det jo, har han ej faaet Betaling for enhver Tjeneste han har gjort Selskabet, Men paa denne første Maade synes han med større Ret at kunde sige: jeg har tjent Selskabet; thi skal den, som behøver Betienteren nødes at gaae fra en meere til en mindre duelig, skeer ham en temmelig Fortræd; men faaer han den, ham synes mest duelig, er det vist at han er bleven tjent, ja allerbest; men det er uvist om Betjenteren er saa vel tjent. Han kand have haft langt andre Speculationer, men allene for den Tilbydendes skyld have taget imod Tilbudet; følgelig kand han da siden have noget at paastaae for sin lange Tjeneste.