Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1824-07-02
I Dresdener Abendzeitung fortælles følgende Characteer-Træk af en russisk Foermandskarl (Jschwoschtschik). Han kjører en Aftenstund en Fremmed hjem, som har en stor Sum Penge hos sig; men af Glemsomhed lader dem blive liggende i Vognen, hvilket Karlen dog ikke lægger Mærke til formedelsk Mørket. Anden Dag bliver der sendt Bud til Foermanden, Pengene blive fundne i god Behold, og Karlen rigelig belønnet. Men, ærgerlig over sin formeentlige Uagtsomhed, saaledes at have forspildt sin egen Lykke, indbyder han sine Kammerater til et Svirelaug, fortæller dem sin havte Ulykke, og skyder sig af Fortvivlelse. Midler imod Vandskræk. Den saakaldte marochettiske Opdagelse, at opskjære Blegnerne under Tungen", som det sikkreste Middel imod Vandskræk, synes, ifølge de nyeste Beretninger derom i den huselandske Journal, at være sat uden for al Tvivl. En Dr. Ranthes, fra Siphuus i Grækenland, har nemlig i et Brev til Huseland forsikkret ham: at dette Middel var fra utænkelige Tider almindelig anvendt i Grækenland, og Aarsag til, at man der har saa liden Fryg for Vandskræk. Fremgangsmaaden derved er følgende: Er man bleven bidt af en gal Hund, saa pleier der henimod den 9de Dag at fremkomme smaae Blegner (Lysses kaldet) under Tungen af en Erts Størrelse, eller mindre. De have deres Sæde i Nærheden, af Tungebaandet, fornemmelig ved Blod aarerne. Saasnart disse Lysses bemærkes, blive de udskaarne med et skarpt Jnstrument og Blodningen vedligeholdt, for at Giften kan flyde ud. Forsømmes dette, eller skeer det for seent, henimod den 20de Dag, træde Blegnerne tilbage og Patienten har Vandskræk. Saa meget mere mærkeligt for sin aabenbare Lighed med det omtalte marochettiske Middel, fortjener Følgende, der er at læse i "Nützliches Allerlei ans der Natur und dem gemeinen Leben, at anføres her, tro efter Originalen: "Udtog af et Brev fra en Læge i Staden Bellovar (i Kroazien. 1784. Hertillands blive Folk ofte bidte af gale Hunde, men der gives Folk af Almues classen, som lettelig helbrede Sygdommen. De overskjære nemlig begge Frøe Aarerne under Patientens Tunge, hvorpaa Blodet ganske udtrykkes med en dertil dannet Træ pind. Denne Operation gientages een Gang ugentlig, saalænge indtil det ved Bidet foraarsagede Saar er lægt. Paa Saaret, efter at det er vel udvasket med Urin, lægges Løg, kogt i Honning; hvormed vedblives indtil det er lægt. Ved allerede udbrudt Vandskræk, anvendes den samme Fremgangsmaade. Er det først kommen saa vidt med Patienten, saa ere Frøe-Aarerne meget hovnede, og, naar de opskjæres, komme smaa Orme frem; men naar Aarerne, ved gjentagen Udtryk ning, ere blevne vel rensede for det forgiftede Blod og Ormene, saa er ogsaa Patienten uden al Fare. J de sidste 4 Aar er Jngen død. Hvad Lægevidenskaben saa længe forgiæves har søgt, et sikkert Middel mod den frygteligste af alle Sygdomme, var altsaa allerede forlængst et bekjendt Almuesmiddel i en stor Deel af Europa; hvilket atter synes at være et Beviis paa, at vore Læger ikke have nødig at see saa fornemt ned paa Huusraadene; men at de vel gjorde bedre i (hvilket man dog maa tilstaae, ogsaa er Tilfældet med mange oplyste og fordomsfrie Læger), at gjøre sig bekjendt med samme, og nøie undersøge disse som oftest ved mangesidig Erfaring prøvede Midler. Herunder kan endnu anføres Følgende, som Hr. Pastor emeritus N. Bliker i Worning har ladet indrykke i Aarhuus Stiftstidende af 19de Juni, "Følgende Begivenhed fremsættes til de lærde Lægers Bedømmelse: Enken Maren Hansdatter, fød i Hjorthede, Middelsom Herred, Viborg Stift, den 24de Juni 1748, nu en fattig Jndsidder i Hammershøi, Anner til Morning, har selv, i min Broder J. G. Blichers (hendes Sognepræsts) Nærværelse, der kjender hende som en troværdig Kone, fortalt mig Følgende: J August Maaned 1757 gik hun til Lyvskal, i hvilken Bye hun blev bidt i sit høire Been af en gal Hund. Den endnu levende 90. aarige Skovrider Sandberg løb ind efter sin Bøsse, for at skyde Hunden; men borte var den, og borte blev den. Hans Forsæt var, at tage Hundens Lever og Lunge, for kogte at indgive den Bidte dem, fordi det var en blandt Almuen bekjendt Mening, at dette skulde være et godt Middel mod gale Hundes Bid. Hun blev strax forbunden, og følte ingen Smerte eller Uleilighed i de første 8 Dage. Men den 9de begyndte hun at blive vild i Hovedet, og denne Vildelse tog til med Raserie over 3 Uger; imidlertid havde man forgiæves brugt Adskilligt, hvorefter man søgte til en klog Mand i Agerskov, en Miil sydvest for Viborg, navnlig Peder Agerskov. Han raadede, at man skulde afklæde hende, binde hende et Reeb under Armene, og kaste hende 3 Gange i Rad ud i en Dam eller Aae, samt derefter paaklæde hende. Endnu mindes hun grandt, hvilken Angest og Skrig der betog hende, da hun kom i Vandet. Stedet, hvor det gik for sig, var i Gudenaae ikke langt fra Tange Færgested. Fra den Dag af kom hun sig aldeles. Siden fødte hun i et toaarigt Ægteskab en Datter, der døde i sit syttende Aar.