Aarhuus Stifts-Tidende, 1847-01-20
Om Værnepligtsagen i den jydske Stænderforsamling hedder det i Khonsposten. Der er herom blevet talt meget, saare meget, der er kæmpet med en Varme og Jver, som man ikke kunde ønske større naar det virkelig gjaldt Danmarks Frelse. Og det er jo ogsaa Tanken herom, der stilles i Forgrunden for denne Sags Debat, endskjøndt dog ingen af det nye Lovudkasts Forsvarere vil eller tør paastaae, at Danmarks Forsvarsvæsen i nogen Henseende vilde blive bedre og sikkrere ved at udvide Rekruteringsloven til Kjøbstads befolkningen, da derved ikke tilsigtes at forøge den staaende Hærs Antal med een eneste Mand. Det er altsaa i det Høieste kun et Selvbedrag, naar man derved benyttet sig af Forestillingen om Danmarks mulige Fare ved en Landkrig; thi skal der gjøres noget Nyt for at forebygge denne Fare, og det paa en saadan Maade, at ikke Midlets Anvendelse bliver ligesaa utaaleligt som det, der skal afværges, saa kan det kun skee ved Jndførelsen af en velorganiseret Almeenvæbning, i Stedet for det af Alle for utilstrækkeligt erkjendte, staaende Hærvæsen. - Men de, der ved denne Sags Behandling ikke gaae ud fra Tanken om et bedre Forsvarsvæsen, beraabe sig desto meere paa, at de kæmpe for Ligheden; det skal ikke længer være Bondestanden alene der skal bære Værnepligts byrden, de andre Stænder, Kjøbstadborgerne, skulle ogsaa deeltage deri. Men den Maade, hvorpaa saavel de kongl. Lovforslag som Stænderne og navnlig Bondestandens Venner hidtil have bestræbt sig for at efterkomme denne Fordring, ere saa langt fra at føre til nogen sand Lighed, at det kun for dem, der ikke ville see, kan være muligt endnu at holde fast ved Forestillingen om at de foreslaaede Forandringer ved Værnepligts- eller Rekruteringsloven virkelig ere i Lighedens Jnteresse. Det gjælder derved ikke Stænder, men Jndivider. For at der kan være Lighed i en Byrde maa der være lige Forhold mellem dens Størrelse og Kraften hos hvert enkelt Jndivid, der skal bære den, og denne Kraft er fremfor alt Formue. Thi ikke nok med, at den Formuende kan frikjøbe sig, men han kan derved tillige vedblive uafbrudt at virke i sin borgerlige Stilling til sin Formues Vedligeholdelse og Forøgelse, medens den Uformuende, der ikke har Midler til at frikjøbe sig, tillige bliver udreven af sin borgerlige Stilling og i hele Aar ikke kan arbeide paa at erhverve sig det, som den Formuende allerede forud har og uafbrudt forøger. Jndførelsen af den nuværende Værnepligt paa Kjøbstæderne vil altsaa ikke kunne andet end forøge Pauperismen i disses Almueclasser. "Vil man gjøre Huusmanden noget Godt – sagde Een af den jydske Stænderforsamlings største Godseiere, Kammerherre Skeel – og jeg skal i Sandhed ikke være den Mand, som sidst skal række ham Haanden, saa mener jeg, at man skal gjøre Huusmanden til en fri Mand. Ved det Ord fri forstaaer jeg, at man skal give ham fri Raadighed over sine Kræfter; han skal have sin frie Villie, saa at han kan tjene sin Huusbond eller hvem han vil, der, hvor han troer, at hans Jnteresser bedst ere varetagne. Jeg bifalder aldeles den Jndstilling, som er givet af Sognefoged Jacobsen, hvori det hedder, at Huusmands-Hoveri skal for Fremtiden afskaffes, og Afgiften gaae over til Penge eller Sæd." Under denne Sags Behandling fik den bekjendte svenske Sang: "Studentens glade lif, Studentens glade mak mak mak &c. sin Anvendelse i et Foredrag af Hr. Bernh. Roe, hvori der forekom følgende Vending: Der er talt meget om, hvorvidt det Aag, som Hoveriet lægger paa Huusmandens Skuldre, er et virkeligt Aag eller ikke. Flere, ja de fleste Godseiere, have med megen Varme talt, som de sagde, Huusmandens Sag. De have næsten forenet deres Anskuelser til en Ode om Huusmandens glade Liv, selv under de nærværende Hoveri forhold. Men gaaer man dybere tilbunds i Sagen, da vil man finde, at dette glade Liv dog er et virkeligt Mikmakmak, naar Huusmanden ikke har sin fri Kraft at disponere over, naar ikke Bevidstheden om en fuldstændig Frihed hos ham kan være tilstede. Det Stænderne forelagte Udkast til en Pensions anordning for afgaaede kgl. Embedsmænd samt disses Enker og Børn har i den jydske Stænderforsamling erholdt følgende Tilsætninger: 1) at den, der har tjent i fulde 50 Aar, vil altid erholde sin fulde Gage i Pension; 2) at Enhver der har fyldt sit 70de Leveaar skal være berettiget til at forlange sin Afsked og afgaae med en Pension af 2/3 Deel af sin Gage, saavidt han ei ifølge sin Tjenestetid maatte have Krav paa større Pension; 3) det samme skal ogsaa gjælde om den Embedsmand, der forlanger Afsked efter 25 Aars Tjeneste, og har opnaaet en Alder af 65 Aar; 4) at der næste Diæt maa blive forelagt Stænderne et Udkast til en Pensionsanordning for afgaaede geistlige Embedsmænd samt deres Enker og Børn, efter de samme Grundsætninger som komme til at gjælde for andre kgl. Embedsmænd, dog med de Modificationer, som Geistlighedens særegne Forhold maatte udkræve; 5) ligeledes, at der maatte affattes særskilte Regulativer for Pensioneringen af de ved Communerne ansatte Embedsmænd og Betjente, som ikke ere udnævnte af Kongen, saavelsom og for de Embedsmænd, der ere ansatte ved saadanne offentlige Stiftelser, der ikke kunne ansees som Statsindretninger. Ogsaa vedtoges, at Forsamlingen vilde allerunderdanigst henlede Hs. M. Opmærksomhed paa, at Naadessecretariatets Virksomhed maa forStørstedelen synes overflødig, naar Pensionsvæsenet bliver ordnet paa en fast og bestemt Maade, og at det synes rigtigst, at dette da ophæves. (St. Td.)