Berlingske Tidende, 1773-06-01
Alle de 3de Naboe Hoffers Taler, Skrifter og Skrit have tydelig givet os tilkiende en mellem dem aftalt Forening, at tvinge vor Nation til at antage deres Forslag. Enhver veed det for Fædrenelandet bedrøvelige og skadelige, som er i disse Forslag. At sætte sig mod samme, eller ikke paa anden Maade at underskrive dem, end naar man maa give efter for en tvingende Magt, der er enhver god Patriots Pligt; og det er saa meget mere min Pligt, da jeg finder mig dertil udtrykkelig forbunden ved de Ord i Pactis conventis: "Jeg skal ikke tilstæde, at afhændige nogen Deel af Republiken." De kommer nu allene an paa, at udfinde et Middel til at opfyld samme. Gamle Feyl udi vor Regiering have ladet Nationen blive uden Beskyttelse. Følgerne deraf maae vi nu meget dyrt betale. Følelse af vor Svaghed har bragt os til at anholde om fremmed Hielp. Jkke fornøyet med adskillige desaarsag gjorte Skrit have vi 3 gange efter hinanden skriftlig vendt os til alle de Hoffer, som ingen Andeel tage udi Deelingen, og gjort dem derom de kraftigste Forestillinger. De have, Durchlauchtige Stænder, i Gaar hørt hvad Virkningerne deraf have været, af de Svar, som fra disse Magter ere blev ne forelæste, hvilke Magter Tractaternes Forbindtligheder, og deres egne Fordeele synes at paalægge en Slags Skyldighed, til at ønske og søge vor Conservation. Man mærker vel deres Empfindtlighed ved vore Ulykker; men man erfarer tillige, at de forlange, at man skal troe, at de ikke ere i Stand til at hielpe os. Hvad have vi altsaa at giøre, paa det disse Magters Venskab maae blive os nyttig. Deres fredelige Beredvillighed giver os fornuftigviis intet Haab at vente, at de for vor Skyld skal gribe til Vaaben, men ved en Mediation mellem os og vore Naboer kunde de hielpe os. Dog de fraliggende Magter have end ikke lovet os denne Mellemhandling, og det er at formode, at de ikke have beqvemmet sig dertil, allene af den Aarsag, fordi de ikke forud vidste, om deres venskabe, lige Mellemkomst af de 3 Naboer skulle blive antaget. Det er altsaa vor Pligt, at foreslaae vore Naboer, at give disse Hof ser Efterretning om deres Prætensioner. Det er vor Skyldighed at forlange saadant, og at bede dem derom; og et saadant Forlangende kan aldeles ikke fortørne vore Naboer; det være langt fra mig at ville opvække dem til Vrede. Gud allene, som har alle Nationers Skjæbne, og Kongers Hierter i sin Haand, kan forudsee Virkningerne af dette Forehavende, som jeg nu har forestillet de Durchlauchtige Stænder. Men det samme Høyeste Væsen er mit Vidne, at jeg allene er tilbøyelig dertil, formedelst den indvortes Overbeviisning, at vi slet ikke skulle iagttage vore Pligter, dersom vi forsømte dette Skrit. Jngen af os skulle nyde Samvittigheds Roe, eller omsider kunde sige: Vi have gjort alt hvad vi kunde; vi have forsøgt alting; vi have intet forsømt. Jeg vil ikke vidtløftig forklare de Grunde, som berettige mig til dette Skrit: men da jeg seer dem, værdige og dydige Medborgere, allesammen oplivede af Kiærlighed til Fædrenelandet, af Ærekiærhed og de helligste Pligter, saa overdrager jeg til begge Nationers Cancellere, at tilstille enhver af Naboe=Hoffernes Ministre den Note, som nu skal oplæses. (Da denne af Kongen ommeldte Note var tilstillet de 3 Ministre, forlangte samme den 7de Mai Audience, hvorudi de afsloge al Mellemhandling.) Den Tale, som Hans Majestæt Kongen af Pohlen. holdt i Rigsdags=Forsamlingen den 10de May. Man har hørt adskillige Meeninger i denne Forsamling. Jeg har deraf erfaret, at, omendskiønt jeg i min Tale til de høylovlige Stænder af 5te hujus tydelig har forklaret, saavel de foregaaende Omstændigheder, som og hvad der har givet Anledning til mit Forhold, maae saadant dog af nogle, som her ere tilstæde, ikke ret være forstaaet, eller de maae ikke have tilskrevet det de Grundsatzer, som have været den rette bevægende Aarsag til mine Handlinger. Jeg igientager derfor nu, at det egentlig er af den Grund, fordi de Magter, som ikke ere vore Naboer, lade saa lidet see den mindste Tilbøyelighed, at begynde en Krig til vor Fordeel, at de i den Sted ikke ret meget have søgt at anvende deres Mellemhandling for os, og at man deraf maae slutte, at de endnu selv tvivle paa, om samme maatte blive antagen. Det er derfor egentlig formedelst disse Omstændigheder, som alt ere gaaet foran, at Nødvendighed og vor Pligt selv fordrer af os, at anmode Naboe Magterne om, at de tillade, at maatte bruge disse neutrale Magters Mediation, som tillige ere Garants imellem vore Naboer og os. Endskiønt jeg har tvivlet om en god Fremgang, har jeg dog haft denne Sikkerhed for Øyne, at saa længe dette Skrit ikke var gjort, havde jeg ey kundet føle den Sinds-Rolighed, at have gjort alt, hvad som var min Pligt. Dette maatte altsaa skee, uden at agte paa de bittre Bebreydelser, som jeg allerede er vandt til at erfare, ved at tiene Fædrenelandet, endog af dem, som jeg formedelst min egen Empfindtlighed har forskaanet for saadan Fortrædelighed. Det er i det mindste en Trøst for mig, at man i Forgaars har udi denne Forsamling fortalt, jeg vilde, dersom jeg ikkun kunde, kunde, heller selv lide for Jndvaanerne, end fortørne dem. Det Svar, som de 3 Ministre fra Naboe=Hofferne den 6te hujus have givet os, i Steden for at unde os dette sidste Middel til vor Redning, som vi saa meget have ønsket, giør endnu den Fare større, som overvælder os, ja trykker os til Jorden, og formerer de Magters Begierlighed og Jver som omgive os. Jeg har aldrig opholdt Rigstænderne med forfængelige Forventelser, og jeg giør det ey heller endnu. Jeg søger og kiender ingen anden Roes for mig i nogen Handling, som kunde have en anden Hensigt, end at opfylde mine Pligter, hvorpaa jeg har gjort Eed, og at redde Fædrenelandet, eller i det mindste søge Hielp til dets Redning. Jeg forblindes ikke af en uægte Heroismi Glands, som, saasnart den bliver farlig for Fædrenelandet, bør foragtes. Men endog den største Fares Nærmelse udslukker ikke Forsigtigheds Lys for mine Øyne, som, om det end synes, at alting er forloret. lærer dog at vælge imellem det onde og værste, og som, naar man kiender denne Forskiel, forbinder enhver Jndvaaner, og i sær mig, som Konge, til at meddeele vore Brødre vore Jndsigter, og ved deres egen Overbeviisning at overtyde dem om, hvad der kunde være det beste, eller dog det mindst onde for Fædrenelandet. Dersom jeg vilde sætte mig imod visse Befuldmægtigedes Udnævnelse, og følgelig den smertelige Underskrivelse, som vore Befuldmægtigede maae giøre, for at afstaae vore med Magt af vore Naboer indtagne Provincer, saa kunde man dadle mig, og mistænke, at jeg søgte en forsængelig Roes i en utilstrækkelig halstarrig Modsættelse med et tilkommende større Tab for det Land, som endnu er tilbage. Jeg giør altsaa det største Offer af min egen Kierlighed, da jeg tilsidesætter den bittre Smerte og mit Navns Skjæbne, at under min Regiering saa betydelige Deele af Republiken skulle af staaes. Men saadant er ikke skeet formedelst min Forseelse, saasom jeg ved den svage Situation, hvori vi befinde os, intet har efterladt, som kan optænkes til at vedligeholde Republiken. Saafremt de fleeste Stemmer ansee det for en nødvendig Sag for Fædrenelandet, til at undgaae det værste, at villige i at afstaae de allerede i Besiddelse tagne Provintser (endskiønt dette i Sandhed skeer mod deres Villie, og allene af Tvang); saa vil jeg allene ikke sætte mig imod de fleestes Villie, som ere tilstæde paa Rigsdagen; men da jeg, foruden forommeldte Materie, mærker i dette Udkast mange andre Farlig heder og Uretfærdigheder, og det vilde være en Tids Spilde at giennemgaae Postviis alt det, som efter mine Tanker fortiener nogen Forandring i enhver Punkt af dette Udkast, saa holder jeg det for raadeligst, at præsentere et andet Udkast til en Limitations=Act, da jeg underkaster samme de Høybaarne Stænders Undersøgning, og lader samme nu oplæse. (Efter at dette Hs. Majestæts nye Udkast til Rigsdagens Limitation var oplæst, blev Hans Majestæt ved at tale saaledes:) Inledningen til denne Limitations=Act anfører alt hvad som er skeet for samme, og det af den Aarsag, paa det den maa blive et overbevisende Mindemærke paa den uimodsigelig Tvang, som overiler os, og som allene kan retfærdiggiøre os for Efterslægten. Jeg veed meget vel de skammelige Bagtaleres giftige Taler, som i det heele Land, og i vor egen Residence, ja endog i disse Dage omhyggelig ere udstrøede, ligesom at jeg stod i en Forstaaelse med de 3 Naboe=Magter, og havde en Andeel udi de Tractater, ved hvilke vore Naboen imellem hverandre have aftalt vore Landes Deeling. Jeg skulle meget let finde Middel til at beskiemme den letsindige Ondskab, som, da den stræber at frarive mig Landets Jndvaaneres hengivne Hierter, ikke udi deres Hidsighed seer tilbage, hvor meget den skader Fædrenelandet. Men hvo som har Gud og sine Handlingers Reenhed til Beskyttelse, han frygter ikke for onde Tungers Braad. Enhver kan desuden læ indsee, at jeg ikke skulle vove at forholde mig saaledes, som jeg paa denne Rigsdag opfører mig, dersom jeg vidste, at nogen kunde forekaste mig Beviser eller Formodninger og en hemmelig Forbrydelse. Jeg vender mig altsaa igien til mit Embedes Forretning. Samme bestaaer deri, at jeg, saa længe jeg leveer, saa længe jeg kan tale frit, efter min Samvittigheds beste Overbeviisning advarer og oplyser min elskelige Nation Dersom jeg vidste et Middel til at forsvare de Lande, som man frariver os, om det og skulle skee med mit eget Livs Opofrelse saa vilde jeg ikke i mindste Maade hielpe til deres Afstaaelse Men da ubehagelige Omstændigheder virkelig stemme overeens med de forsamlede Stænders næsten almindelige Dom, at man alt maae villige derudi, saasom ellers vor totale Undergang skulle være uundgaaelig, saa er desaarsag, Høybaarne Stænder, udi det nyelig oplæste Udkast givet de tilkommende Deelegerede Fuldmagt til at villige deri, men under saadanne Vilkor, som i Jnstructionen ere udførte, og Postviis bestemte og med saadan en Forsigtighed, som Omstændighederne tillade os. De see altsaa, Velbaarne Stænder, et øiensynlig Beviis paa at jeg ikke paa en letsindig Maade har i Sinde af styrte Fædrenelandet i en Afgrund, da jeg i Begyndelsen af Udkastet til Limitationen giver efter for Naboe=Overmagtens Forlangende, i Henseende til vore Provincers Fratagelse, Menderudi er mit Udkast forskiellig fra det, som først er oplæst, at udi hiint første er Indretningen endog af vor indvortes Regiering ganske overladt til de udnævnende Delegerte, uden at henvise dem til Republikens Stænder, og lade samme tage Deel derudi, saa at jeg paa den Maade skulle ophøre at være Konge. De skulle og, høytagtede Stænder, ophøre at for restille Landets Øvrighed, og vi skulle reent unddrage os fra at være det, viere; men i den Sted giøre dem til vore uindskrænkede Herrer, til hvis Vink og Villie vi egentlig skulle overdrage enhver Medborgers Ære, Formue og Sikkerhed, vort Riges heele politiske Maskine, og den heele Nationsuskatteerligste Rettigheder, og altsaa ikke allene Kongens Prærogativer, som de forklare det, der paa en ondskabsfuld Maad. Maade ville udbrede om mig den Meening, at jeg allene op agter mine egne Fordeele, og sætter alle Medborgeres Skiæbne paa Spil. Det forholder sig ikke saaledes, Velbaarne Stænder, Man har givet mig tilkiende, at Magt til at uddeele Starostier, ja endog alle Værdigheder og Æres Embeder skal fratages mig. - Jeg har spurgt: Hvem der havde Magt til at fratage mig det, som Pacta Conventa havde givet mig, hvilke, da de ere et paa begge Sider indgaaet og fri Forbund imellem Nationen, som udvælger sig en Konge, og den nye udvaldte Konge, ikke af den ene Part kan brydes naar den anden efterkommer sine Skyldigheder. Man har givet mig til Svar: At da Nationen, eller i det mindste visse National=Personer forlange saadant, saa var det billigt, at jeg opofrede mine Prærogativer for at skaffe Fædrenelandet Rolighed og giøre samme lykkelig. Jeg har dernæst spurgt, Hvorpaa denne Fædrenelandets Lyksaliggiørelse skal beroe? Man har svaret, paa en tilkommende god Landets Regiering Jeg har for det tredie spurgt, Om denne Landets Regiering skal kunde paa Rigsdagen tilendebringe de allervigtigste Affairer, som angaae Armeen, Afgifterne og Tractaterne? Man har svaret: Ney, men disse Affairer skal forblive ved den samme Maade, langt fra at bringes til Ende, ved hvilken de gamle, og nu i deres Følger ulykkelige Fordomme have holdt os. Man har og tillige søyet til, at i den Tid mellem Rigsdagene skal beskikkes et Consilium, hvis Antal, Jndretning og Form er bleven skiult for mig; og saa meget har man allen sagt mig, at dette Consilium skal kunde giøre alt det, og endnu mere end det, som Kongen af Pohlen hidtil retmæssig har kundet giøre. Man har forkyndet mig, at Skatte= og Krigs Commissionerne skulle casseres, og at der skulle beskikkes fleere Skatmestere og Feldtherrer, dog efter en anden Jndretning end det hidindtil har været. Retternes Jurisdictioner skulle ligeledes staae under det tilkommende Consilio, og Kongen skal derudi have Sæde, men med hvad for Myndighed, veed jeg ikke. De øvrige Forandringer i alle Deele af Regieringen i Almindelighed, Jurisdictionerne, Eiendommene og Godserne, hvilke De, Velbaarne Stænder, formodentlig have erfaret af de almindelige politiske Rygter, igientager jeg ikke her, saasom de ikke saa udtrykkelig ere forkyndte mig, som de, hvilke jeg nu har anført. Dog nok i disse, Jeg spørger Dem nu, Velbaarne Stænder, blive De vel udi bemeldte Forandringer vaer et billede af deres Fædrenelands tilkommende Lyksaligheds Befordring, Vil De, som hidindtil have med saa megen Vanskelighed sat sig imod den allermindste Forandring, vil De nu paa engang, uden endog at vide hvad man har i Sinde, blindt overlade sig og deres Fædreneland til de tilkommende Delegerede? Jeg spørger Dem, Velbaarne Stænder, vil De, at vor Republiks heele Gestalt, som hidtil har beroet paa de 3 Stænders fælles Stats=Legeme, nemlig Kongens, Senatets og Ridderstandens, nu ingen Konge mere skal have, thi væsentlig vil han ikke mere der være. Jeg kunde frimodig tiltale Dem med Davids Ord: Mit Folk, hvad haver jeg giort dig, hvorudi har jeg syndet, hvad har jeg forseet mig i mod Eder, Der træde frem enhver, som er i Stand til at overbevise mig om mine Pligters Overtrædelse; der træde frem, hvo som kan fremlægge Beviser paa min Forbittrelse, Forfølgelse, eller Hævngierrighed. Jeg kunde og her fremkalde Erkiendtligheds Stemme. Jeg seer ikkun faa i denne Stue, som ikke selv har erfaret hvor kiert det er mig, enten at overøse med Velgierninger eller hielpe fra Forliis og Bekymringer, eller at udslukke Erindring af egen Fornærmelse. Jeg kan anføre, at jeg, som den første af Republikens Stænder, har lige Magt og Forbindtlighed med de tvende andre Stænder til at forsvare mine Rettigheder; men jeg vil heller endnu engang igientage det Spørsmaal, om De anseelige Senat og Ridderstand, virkelig ønske min Undergang, og deri have deres Fordeel, eller om man allene betiener sig af deres Navn uden Deres Villie mod mig. Det er en meget bitter og forskrækkelig Forfatning, hvorudi jeg befinder mig; men jeg finder dog i samme det øiensynligste Beviis, at, dersom efter saa haard en Berøvelse af de 3 fierde Deele af mine Jndkomster i Republikens fratagne Lande, dog endnu skulle findes de, som ville paadigte mig en Kundskab om, og Deeltagelse udi Pohlens Deelings Tractat, disse dog nu af de voldsomme Indgreeb udi mine Prærogativer maatte see, at det er umueligt, at jeg ved nogen hemmelig Aftale selv godvillig skulle have givet Vaaben til min egen totale Fordærvelse. Men jeg siger det endnu engang: det gielder ikke allene mig, men dig, elskelige Nation, Du vælge selv først og bestemme, om du vil have en nye Regieringsform; og dernæst hvad for en du vil have? Jeg tilstaaer det selv, at formedelst de nu i Republikens yderste Lande forefaldne Forandringer, at ved de offentlige Jndkomsters Formindskelse, og efter saa heftige Storme, og saa forskrækkeligt et Forliis af hvert Slags, blive nogle Forandringer nødvendige i den occonomiske Jndretning. Men nu er allene Spørsmaalet. Om J selv vil giøre disse Forandringer, eller om J, uden engang at vide, hvorledes de skal blive, vil give andre Magt til at indrette dem? Jeg har desuden hørt denne Jndvending, at det for den heele Rigsdags=Forsamling vilde blive alt for bekosteligt at opholde sig saa længe i Warschau. Jeg svarer herpaa: Da Rigsdagen nu skal limitteres, saa behøver, foruden de Delegerede, ingen, uden hvem som vil, at forblive i Warschau, og vi kan betroede Delegerede at giøre Udkast til, prøve og opfinde Projecter til disse Forandringer. Vi kan paalægge dem, at drage, Omsorg for, at man og herudi, saavidt det stemmer overeens med vor Fordeel, kan lempe sig efter de Magter, som ere os overlegne. Og naar Rigsdagen til den fastsatte Termin igien samles, da beslutte og afgiøre først denne Rigsdag alting. - De Provincers Afstaaelse, som allerede ere os fratagne, og som ey ved nogen Magt, som i det mindste er os bekiendt, igien kan bekommes tilbage, naar den engang skal skee af de Delegerede, som med tilstrækkelig Fuldmagt dertil ere forsynede, kan og maae jo fuldkommen tilfredsstille de Magter, som just til den Ende have overleveret os hine trudselsfulde Declarationer under Dato 2den Febr. De maa see, at vi giøre alt, hvad Fornuften befaler og tillader at giøre. Kan man vel troe, at de til det yderste skulle ville betiene sig af en grusom Magts Udstrækkelse endog over det, som ikke angaaer dem, og hvorpaa det saa overmaade meget ligger os Maat. Jeg vil ikke, Velbaarne Stænder, erindre Dem om hvorledes det er gaaet vor Republik under de 12 Woywoders Regiering, hvorledes det er gaaet Rom under sit Decemvirat og Athen og Sparta under deres 30 Mænds Raad. Det maae jeg allene med Forundring sige, at jeg ikke begriber, hvorledes efter saa mange Besværligheder, som man pleyede at anføre udi adskillige Forslag over en vis, i Gierningen aldrig seet, men saa ofte ommeldt Regiering af et lidet Antal Personer, som forhen skal have behersket og undertvunget Pohlen, hvorledes, siger jeg, nu paa engang disse Medborgeres Tanker skal være bleven forandrede for en nye udtrykkelig og tydelig bestemt Regierings Jndførelse. Det er i lang Tid sagt, at Lovene have ey overdraget en Konge i Pohlen Midler til at skade, men allene Midler til at giøre vel. Dersom J fortryde dette i Henseende til Kongens eene Person, hvordan vil det da gaae, dersom J nogen Tid skal erfare en langt skarpere Magt udi manges Hænder, som ere Kongen lige? Men nok herom. Jeg kommer nu til den allervigtigste Materie, som jeg med Flid har gjemt tilsidst, saasom jeg vil, at den bliver dybest indpræntet udi Eders Hukommelse. En af de fornemste Anledninger til vort Fædrenelands Ødelæggelser har den Dissidentiske Affaire været. Den hellige Romersk Catholske Religion forblive altsaa den hersken de; ingen uden Catholikeer allene tillades at tage Deel udi det Fortrin, at give Love saavel paa Thronen, som i Senatet, og i Landbud=Stuen. Den besværlige Ret, som er optænkt under Navn af Judicium mixtum (en blandet Ret) blive ophævet; de Love om Straf mod Apostater bekræftes og stadfæstes. Jeg er ikke allene selv en oprigtig og rettroende Catholik, men jeg vil og ikke tilstæde, at den Catholske Religion i vor Fædreneland paa nogen Maade fornærmes og bespottes, og derfor har jeg forelagt Eder disse 3 uomgiengelig nødvendige Poster, i det faste Haab, at jeg i Henseende til samme skal finde hos Eder lige saa stor en Jver, som miner. Og da alle andre Midler skal staae aabne for de Disunerede og Dissidenterne, til saavel at giøre sig fortient af Republiken, som og at erlange for deres gode Tienester Belønninger og Æres Embeder, da der skal sørges for deres Sikkerhed og Udkomme; saa skal de kunde og maae være fornøyede med deres Vilkor; de skal have Aarsag til at elske dette deres Fædreneland, saasom de udi samme skal kunde være lykkelige. Jeg har nu sagt Eder alting, jeg har nu erindret Eder om alting; jeg overlader nu til Eder, saavel Eders egen, som min Skjæbne. - Limitations=Acte, udstædt af Rigsdagen i Warschau.