Jyske Efterretninger, 1773-06-11
Lærde Sag. Forsættelse af Hr. Biskoppers Tale paa Landemodedagen (See Nr. 21.) Angaaende Anvendelsen, hvormed Lignelsen om den uretfærlige Huusholder sluttes, anførte Hr. Biskoppen Luc. 16. v. 9. som han ansaae for Begyndelsen til samme. Efterat Ordet Mammon var forklaret, som betyder først i sit Sprog Syrernes Gud over Rigdom, og dernæst Rigdommen selv Matth. 6,24. Ligesom Grækernes 778105, Rigdom, kommer af Plutus, deres Gud herover saa blev viist, at demie og Adt og v. 11. Luc. 16, som tillægges Mammon ey allene efter disse Ords Oprindelse i det Grækiske Sprog, men endog efter deres almindelig 1ste Brug baade i det Nye Testam. og i det Gamlehos de Lyk egentligen bemærker Uretfærdighed og uretfærdig. Derhos hedte det, at som v. 9 og 11, intet findes, der nøder os til at solade samme Ords egentlige og sædvanlige Bemærkelse, saa bor denne bemærkelse efter en overalt vedtagen Forklarings Regel, som den sunde Farnuft lærer, her beholdes, og ved den uretfærlige Majiman forstaaes det med Uret forhvervede Gods. Sligerklaring blev bestyrket ved Sammenlignelse med en ligelyden. de de Tallemaade v. 8, hvor omovor og sig i Anlæg ikke kan betyde andet, ey heller oversættes nogensteds anderledes, end den uretfærdige Huusholder, ligesom og 39190 og coniag kaldes ikke den urette, men den uretfærdige Dommer. Her udlod Hr. Biskoppen sig: Hvad kan vel være mindre sandsynligt, end at udne næst efter v. 9 og 11. skulde tages i en anden og aldeles uegentlig Forstand? Hvem kan uden en vigtig og nødvendig Aarsag overtale sig til at troe dette, som afviger fra den sædvanlige Maade at tale paa, Saadan Aarsag blev viist ikke at forekomme v. 11, hvoraf dog den fornemmeste Jndvending tages, der bruges gemeenligen imod denne Forklaring, Actog tetting, siger man, sættes her imod K Jmon, den sande, og altsaa maae betyde den urette Mammon eller det ubestandige Gods. Næst den Erindring, at stoning er masculini, men 70 de Jmon neutrius generis, hvorudover under det sidste Ord maae forstaaes ikke svig, men 472. Jon, neml. det sande Gode, blev Indvendingen besvaret saaledes, at da Christus efter den almindelige Mening lærer, at anvende timeligt Gods paa Almisser til Fattige, saa maae det efter samme Mening være lovligen forhvervet Gods, som nævnes paa dette Sted; Ligesaavel da, som retfærdigt Gods, der er et Skin gode, kan sættes imod det sande Gode, saa kan og uretfærdigt Gods, som et endnu falskere Gode, sættes herimod, af Ligtfort. Hor hebr. in Luc. 16, 9. Fremdeles blev anmærket, at i det Syriske eller Chaldæisk-Syriske Sprog, som Christus ikke mindre end andre Jøder talede paa den Tid, svarer Hartvig udniatil Mamon dascheker, hvormed Targumisterne udtrykke uretfærdigt Gods 1. Sam. 8, 3. Ordspr. 15, 27. Et 22, 27. &c. hvilket ydermeere sees deraf, at disse paa andre Steder endnu tydeligere forklare samme Talemaade saaledes med at oversætte og kalde den en med Vold og Ugudelighed forhvervet Mammon eller Gods E. 33, 13. Hab. 2, 9. Ligeledes blev af Wolf. Cur. Philol. & crit. in l. c. anmærket, at Euripides kalder uretfærdigt Gods 778 rov doncon og Plutarchus det med Ret samlede dication, 178 Tov. Det er rimeligt, at hine Toldere have havt det Gods i Hænderne, som ulovligen var forhvervet, hvilket og af ZacchæfExempel blev beviist. Med saadant Gods var det da Christus, vilde, at de samme skulde gjøre sig Venner. Derpaa beviste Hr. Biskoppen saavel af Skriftens Lærdom 2 Mos. 22, 3. E. 33, med Uret er samlet, retmæssigen skal anvendes, saa maae det 14 16, som af den fornuftige Moral, at naar det Gods, som tages Ef. 61, 8 men gives dem tilbage, som det ubilligen er fra ikke bruges til Almisser at uddeele, som af retfærdigt Gods bør taget, og som man skylder disse, eller erstattes med fuld Værdie herfor. Deraf blev den Slutning uddragen, at ligesom slige uretfærdige Gods lovligen kunde giøre sig til Venner, saa var forrettede Personer, allene vare de, som Tolderne med deres lunde kunde efterlade, at indprænte og paalægge dem den, som dette og en Pligt af høy Vigtighed, at vor hellige Frelser ingen alle. Dog eftersom bemældte Toldere ikke kunde kiende alle dem, vare skyldige i stor Uretfærdighed, og forhadte herfor iblandt alles Arvinger ey heller letteligen kunde udforskes, saa maatte i var frataget, de Forurettede derforuden ikke alle vare tilstede, og som de havde forurettet, ey heller tilvisse vilde, hvad enhver i sær deres Sted sættes andre, som den Giengieldelse, hvilken de skyldte hine, skulde skee. Hvad der i sligt Tilfælde maatte af nogen Testamentes Tid tilegnet sig, og befalet at levere hans Præster 4. Jfraelit betales, havde Gud, som Jfraels Konge i det Gamle Jøder, eftersom de ikke bleve agtede anderledes, end Hedninger, Mos. 5, 7. 8 men dette kunde ikke opfyldes af Toldere, som vare og altsaa vare udelukte fra den Jsralitiske Kirkes Samfund Matth. 18, 17. billighed krævede derfor her, at det, som skulde erstattes, maatte i Stedet for de Forurettede eller deres Arvinger, som vare ubekiendte, gives de Fattige af Christi Disciple, hvilket han vilde ansee, som en Velgierning imod ham selv Matth. at gjøre sig Venner af den uretfærdige Mammon. Det blev som det første var befalet af Frelseren, da han bød sine nye Disciple 25, 40. Hr. Biskop. tvivlede ikke paa, at dette sidste jo saavel har rettet sig efter Christi Lærdom, for dermed at bevidne, hvor sluttet af Zacchæi Forhold Luc. 19, 8, hvorudi han uden Tvivl alvorligen han antog den. Øyemærket med samme Lærdom, var, at de Toldere, som søgte Christum, skulde ved at efterleve den, besørge deres Velfærd i Fremtiden. Dette viiste Hr. Biskat være det, som vor Frelser lærde dem med den uretfærdige Huusholders Exempel, der siden blev paa følgende Maade korteligen forestillet. at Huusholdingen skulde tages fra ham, saa udfandt han ved nøie ham af sin Herre var betroet at forvalte, havde faaet at vide, Der Huusholderen, efterat han havde forødt det Gods, som hvilken han kunde giøre sig adskillige af sin Herres Skyldener, 1ste Overlæg, og ufortøvet tog i Agt den beqvemmeste Maade, paa forbundne, og bevæge dem til at tage ham, naar han blev afsæt vexelviis i deres Huuse, og rundeligen underholde ham. Det han da hos bemældte Skyldnere havde accorderet sig dette til gav han enhver i sær sin Haandskrivt tilbage, som han endnu har de i Hænderne, neml. den udgivne Forskrivning for de paa Borgen tagne Vahre af Olie eller Hvede; han lod enhver forfatte en nye Forskrivning, hvori Gielden efter Omstændighederne blev formindskeet, og en anseelig Deel deraf eftergiven Luc. 16, 7. Derefter blev v. 8 forklaret, da Hr. Bisk, erindrede, at ved Herre. paa dette Sted ingen anden forstaaes, end Huusholderens egen Herre, hvilken han v. 3. forestilles at kalde sin Herre, hvoraf følger, at det ikke var Evangelisten, der mælder og Christo, at han rosede den uretfærdige Huusholder, men Christus selv, som vidre fortæller, hvad dennes Herre dømte om ham, der han siden er farede de Rænker, som den samme havde brugt for at redde sig Fremdeles blev erindret, at fornævnte Herre rosede sin Tiener, ikke for en lovlig men for en forsigtig Handling, som Ordet Oørvin og egentligen bemærker, der bruges i den Meening om Slangerne, som gemeenligen beskrives at see sig vel for, naar de forfølges, og med særdeles Snildhed at forvare Hovedet. Det var ogsaa Forsigtighed, som Huusholderen havde viist Prøve paa, da han forud saae og nøye betænkte den Nød, som forestoed ham undgik samme lykkeligen, og snildeligen befordrede sin Frelst. Herom har hans Herre, der var saa riig, at han let kunde forvinde den Skade, som han leed ved sin Tieners Utroeskab, uden Tvivl udladt sig med de Ord: Jeg laster vel og fordømmer min forrige Huusholders Svig og Rænker, men kan dog ikke andet end beundre hans Snildhed og Forsigtighed i at frelse sig. Dertil føyes de Ord, som synes at indeholde et iblandt Jøderne brugeligt Ordsprog; thi denne Verdens Børn sagde han) ere forsigtigere i deres Handlinger, end Lysets Børn. Hr. Biskoppen vil ste da, at samme Ord, som hænge nøye tilsammen med de næstforegaaende, og klarligen skilles fra de Ord, hvormed Christus v. 9. begyndte at anvende den fremsatte Lignelse, ligesom og C. 18 v. 14, hverken vare Christi ey heller Evangelistens, men allene den Herres Ord, der siges næst tilforn at have roset sin Huusholders Forsigtighed, og ved den Leilighed anførte det forberørte Ordsprog. Tillige blev sat forud, at denne Herre var en Jøde, ligesom den rige Mand p. 24. 25. 29. der da beqvemmeligen kunde forestilles at have brugt samme Ord, og der saameget des meere, eftersom Ordene selv intet besatte i sig, uden der. hvad enhver Jøde kunde vide og sige. Derpaa bleve de anførte Ord af Jødiske Skrivter oplyste, og de derudi forekommende Hebruismi af parallele Steder forklarede, samt Ordenes Jndhold beviist af den daglige Erfarenhed, der lærer, at de sletteste og meest lastefulde Mennesker ofte overgaae de Dydigste i Snildhed, og Hurtighed til at forfremme deres timelige Fordeele. Ende ligen viiste Hr. B. Rytten af slig Forklaring over Ordene til at igiendrive med desstørre Fynd Julianus den frafaldne, Sophisten Porphyrius og andre Christendommens Fiender, som have tillagt vor Frelser disse Ord, og deraf taget Anledning til at laste ham, som den, der roste en Bedrager, eller billigede den Trædsthed, som af saadan En var øvet. Fortsættelsen følger.