Corsaren, 1843-09-08
Den ulykkeligste By i Frankrig. (Efter "le Charivari".) Det er Periqueur. Jeg siger det ligefrem. Thi ellers vildeman ikke have gjættet det. Stakkels Periqueur. Jgaar rolig, smilende, frisk, badet af Dordognefloden. Jdag trist, mørk, øde, badet af Dordøgnefloden. Hvo der ikke har seet Periqueurs Smerte, veed ikke hvad Smerte er. Man har bortført dens Præfect, dens Præfect, hvis Navn er Romien. Men hvori bestod da Brøden? Perigueur's eller den Prefects Brøde? Thivi maae indrømme, at der er en Tvetydighed. Brøden var Begges. Periqueur var uskyldig som det nyfødte Barn, og dens Præfect saa uskyldig som det endnu ufødte Barn. Jeg er ikke fra Veriqueur, men mine Taarer rinde blot ved at tænke paa den stakkels Romieus Opoffrelse. Undgaaet alle Restaurationens Farer, faldt han nu for en Ministers Slag, og hvilken Minister: - Hr. Duchatel. Hr. Guizot sagde til Duchatel: "Tag Din elskede Præfect, opreis et Alter paa Bjerget, og bring ham mig til Offer." Hr. Duchatel lod sig bringe den franske Statscalender, og han valgte Romien. Det varede længe, for han skrev Ordren, i det Haab, at Englen skulde komme for at holde hans Armtilbage; men Engelen kom ikke, og Offringen gik for sig. Det kunde være Sujettet for et Maleri, som ikke vilde vanzire en Cathedralkirke eller et Kapel. Men lad os vende tilbage til Periqueur, denne høist ulykkelige By. Den til Hr. Romieus Afreise bestemte Dag var betegnet ved meest bevægelige Scener. Præsecturretten, Pladsen udenfor denne, og Gaden, som fører til denne Plads, vare opfyldte med en Mængde, som er gridsk efter at betragte sin Præfect for sidste Gang. Jngen Gensdarmer holdt denne Hob tilbage, som ikke kunde holde sin Fortvivlelse tilbage. Da Postvognen begyndte at bevæge sig fremad, lød et høit Smertensskrig i Luften. "Reis ikke," raabte den Ene. "Endnu en Dag," sagde den Anden. "Uden Dem kan Periqueur ikke leve." "Uden Dem gaaer Pariquaur Døden imøde." En Trop af Oldinger styrtede sig mod Hr. Romien og sagde til ham: "Vi have endnu kun nogle Dage at leve i; skjænk os idetmindste den Trøst, endnu engang at betragte Deres Træk." Mødrene præsenterede ham deres Nyfødte, for at han skulde velsigne dem. Gaderne vare bestrøede med Blomster, og Krandse dryssede paa Præfectens Hoved, han tog en af disse Krandse og trykkede den flere Gange til sine Læber og til sit Hjerte. "Ulykkelige Romien! ulykkelige Periqueur!" Jmidlertid ringede Klokkerne, Kanonerne tordnede, Alt til Tegn paa Smerte og Sorg. Byen vedblev at flokke sig om Hr. Romieus Vogn. "Mine kjære Venner", sagde han, gjeg maa sgu reise." Nei", svarede Byen,, endnu et Minut." "Hestene blive utaalmodige." "Endnu et Qvarteer!" "Jeg skal sende Eder min Gibsbuste, for at smykke Municipalraadets Raadssal." "Endnu en halv Time!" "Jeg skal sende Eder min Marmorbuste, for at smykke Kalvetorvet." "Endnu en Time!" "Jeg skal sende Eder min Broncebuste, for at smykke Casernens Facade." "Endnu en Dag! "Jeg skal lade mig støbe som en Triton, for at smykke Springvandet." "Endnu en Uge!" "Jeg vil bestille min Statue hos Pradier, Vreauts eller David, for at smykke Pladsen, udenfor Theatret." "Endnu en Maaned!" "Jeg siger Eder at Ministren kun har giver mig otte Dage for at begive mig til Chaumont, og derefter iler jeg strax til Paris. J see alt saa, at jeg ikke har nogen Tid at tabe. Ladmig reise." "Lad ham da reise, sagde Periqueur ved sig selv. "Jeg vil søge at trøste mig paa forskjellige Manerer. For det Første giver jeg det nye Torv Navnet Romieu. Det gamle Torv skal hedde Romieu. Kornhallen skal hedde Romieu. Det nye Hospital: Nomien Hospitalet. Casernen: Romieu-Casernen. Theatret: Romieu-Theatret. Staden decreterede desuden, at alle Gaden skulde opkaldes efter Romieu." Ministrene erfarede den store Smerte, hvori de havde nedstyrtet Staden Periqueur. Jeg vil just ikke sige, at Ministrene frygtede for denne Smerte; men jeg vil heller ikke sige, at de ikke frygtede. Duchatel sagde til Hr. Guizot. Jeg offrede min Præfect, den Elskede; men jeg ventede dog stadig paa, at en Engel skulde komme fra Dig, og lade mig offre et Faar paa Dit Brændoffers Altar. Nu kunne vi ikke sende et Faaristedetfor ham til Periqueur, skulle vi da ikke sende ham selv tilbage? Guizot svarede med frygtelig Humor: "Lad ham da reise, det kommer ud paa Et."