Aarhuus Stifts-Tidende, 1807-04-04
J Anledning af Beretningen i forrige Avis, dateret Helsingøer den 26 Marts, som handler om et forulykket Skib, ført af Capit. Arbo, har Capt. Bekker funden sig beføiet til at lade følgende bekiendtgiøre: Den 21de Marts, da vi, kommende fra Bordeaux, paa vor Hiemreise til Kbhvn, efter Bestikket, havde Lindesnæs udi N. N. O., omtrent 8 Miil fra os, Morgenen i Dagbrækningen, staaende N. O. over med Bagbords Halse, Vinden N. t. V., fik vi et Skib at see ret forud, omtrent en Miils Distance fra os. Samme laae ogsaa Bidevind N. O. over. Efterat vi nøiere ved Dagen kunde see, havde bemeldte Skib forliist sin Agtertakkelage, og havde blot Fokkemasten staaende, tilligemed Forrestang og Forre-Bram=Stang med lang BovenbramTop. Det havde Fokken og Forre Stænge Stagseil til, og gav Udseende til at være baglastet. Vi saae ud efter Signal, men blev ingen vaer. Da vi først bleve dette Skib vaer, saae vi tillige en Galease til Luvard af samme, som laae Nordost i, men siden, da Vinden skrallede, vendte vest over, item en Raaseiler, der var forud for det beskadigede Skib, og altsaa havde passeret ham om Natten. Kl. 6 Morgen skrallede Vinden, saa vi ikke kunde styre høiere end O. S. O., hvilket forvoldte at bemeldte Skib kom mere til Luvart, da han bestandig holdt ved Vinden Ost over, uden at have mindste Tegn til Signal om Hielp. Thi ikke allene søgte jeg selv med en god Kikkert at forvisse mig herom, men og mit Mandskab gjorde sig den mueligste Umage for at see omhan gav noget Tegn til Nød. Da vi imidlertid tydelig kunde see Folk gaae paa Dækket; vil det vel tænkes rimeligt, at vi og vilde have øinet det danske Flag, hvis dette havde været heiset paa saadant Sted, hvor det kunde være Nødtegn. Men, som sagt, han viiste intet sligt Tegn i nogen Maade. Vindens Skraling forsatte os alt mere i Læe fra ham, saa vi ikke kunde nærme os om til ham. Kl. 11 1/2 Formiddag tilsatte han Førre Merseil, men laae som før ved Vinden, O. S. O. over, og vi ligeledes, indtil Kl. 4 Eftermiddag, da vi fik Landet af Robertknud i Sigte. For at have rummere Søe vendte vi strax N. V. over. Strax efter blev det dødstille. Om Natten faldt Vinden vestlig, og vi vendte over og fortsatte vor Reise. Dette er Sammenhængen. Naar jeg nu tillige har sagt, at vi ved første Syn af hiint Skib troede det folkeløst; at vi siden da vi saae levende Folk der ombord, men ingen Nødtegn, enten Flag eller nogen vaiende Lax, dømte, at de ikke trængte til eller forlangte noget af os; at vi desuagtet søgte det under mere end en halv Dags Seilads saa nær som Vind og Veir tillod: at bemeldte Skib har saa høit paa Søen, at ingen af os kunde skiønne, at det fløde paa Lasten, eller at de ikke for Vand skulde kunne komme til Provianten; at vi aldrig, saalænge vi saae Skibet, kunde skiønne at der pompedes; at endelig denne Capt. Arbo, der kunde føre Seil paa Fokkemast, ikke holdt ned til os som vare i Læ og ikke kunde komme op til ham: saa er jeg trøstig af den Tanke, at enhver Søekyndigvil finde min Adfærd saadan, som det anstaaer Flaget og en dansk Søemand, og hiin Beretning fra Helsingøer, som en taabelig og usøemandsmæssig Sniksnak. Alt hvad her er anført kan med mit samtlige Mandskab og Journal bevidnes, og indstiller jeg saaledes Sagen for Publikums Dom. Just Bekker,