Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-06-21
Skilderie af Kjøbenhavn. Tyvende Aargang. No. 49. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 21 Juni 1823. Jens Glub. Ja vist er vor Jensemand et Skeniesagde Lærredshandler Morten Glub til sin kjere Ægtemage, efterat han havde læst den Sonnet, som den haabefulde Søn havde digtet til hans Fødselsdag. "Jeg forstaaer mig rigtig nok bedre paa Lærred end paa Vers, men saa meget kan jeg dog nok see, at der sidder et Pokkers Hovedpaa Drengen. Guldlokker, Sølverskiær, Carfunkler, Purpurskyer, Rosenhav - hvilke Ord! - "Det er jo det, Hr. Sørensen ogsaa siger udraabte Mad. Glub, og han er en Mand, som nok forstaaer sig paa Skenier. Han forsikkrer, at Jensemand er det brillanteste Hoved, han nogensinde har seet paa et Barn af hans Alder.""Det er godt nok, sagde Lærredshandleren, men hans store Hoved kan dog ikke komme ham saa meget til Nytte, naar han engang skal have vor Lærredsbod. Du veed, Hjerte Mor, min Beslutning." – "Din Beslutning, raabte den opbragte Moder, i det hun satte Hænderne i Siden – men du veed ogsaa min, Farlille, og jeg haaber dog, at du tager mig paa Raad med. Drengen er ligesaa god min, som din - forstaaer du det Men betænk dog, kjere Kone - sagde Manden, omtrent i samme Tone, som Socrates maa have talet til Tantippe, da hun traadte paa hans Kage, – betænk Kommer du mig igjen med din Betænken, Mand! Jeg har betænkt og besluttet, og dermed bast. Drengen skal nu engang for alle ikke være Lærredskræmmer. Jo, det vilde være rart, om et Skenie, som han, der kan skrive Nattergaler eller Matrigaler, Sonetter og Balletter skulde staae med en Alen i Haanden og maale Commislærred, Nei, det vilde tilforladelig være baade Synd og Skam. Men, Hjertekone, har da ikke min Alen og mit Lærred hidtil fødet os ganske honnet? Har vi ikke et net Huus, et godt Jndbo og en ganske skikkelig Formue, Kan vor Jensemand ikke blive meget lykkelig, som Lærredshandler?"Ja, det kommer an paa, hvad du kalder Lykke sagde Mad. Glub, med Øinene bortvendte fra hendes Mand, og med blussende Kinder. "For dig var det en Lykke, du havde intet Hoved til andet, end at maale Lærred, du kom i en Hvergarns Kjole, som en fattig Bondedreng, fra Jylland, og havde maaskee nu kjørt Gjødning i Ebeltoft, dersom du ikke var blevet Lærreds handler i Kjøbenhavn. Men med Jens er det ganske anderledes. Han er skabt til noget Stort Han kan i det mindste engang blive Kammerraad eller Overkrigscommissair, og hans tilkommende Kone og Døttre Fruer og Frøkener. Han er et Skenie, der ikke findes paa Alfar veie, som jydske Bønderdrenge. Han kan give Lærredet en god Dag; han skal gjøre sin Familie Ære - det har jeg svoret paa, og det skal staae." - Men betænk, søde Kone, Jens er vor eneste Arving. – sagde igjen Manden, hvad skal der blive af vor velsorterede Bod, af vor gode Handel, naar han ikke skal fortsætte den?" – Til Helved med Boden og Handelen", Jeg har raabte Mad. Glub, fuld af Harme. længe nok maattet lade mig tractere som Kieltring, fordi jeg var saa uheldig, at være gift med en Lærredskræmmer. Det var eengang min sure Lod, at jeg blandt fire Søstre skulde være den eneste Madame. Om det kun er min yngste Søster Annike, som er gift med en Fuldmægtig, saa kaldes hun dog Frue, fordi hendes Mand har Rang med Sekereter. Men jeg maa allevegne lade mig behandle, som jeg veed ikke hvad." – "Men ere vi derfor ikke lige gode? sagde Glub efter en kort Pause, kunne vi ikke svare Hver Sit. Gjør man hver anden Uge Execution hos os, som hos din Svoger Kammerraaden? Det burde du jo ogsaa betænke, Kone." – "Men du har nok glemt, lille Mand, at du for endnu neppe fjorten Dage siden faldt igjennem i Klubben; Og hvorfor faldt du igjennem Fordi du kaldtes Kræmmer, fordi man ikke skjøttede om en Kræmmer i Herrens Tempel, som det hedte. Du siger, man gjør Execution hos min Svoger Kammerraaden; men kom du engang med ham til en Ligbegjængelse, eller i et Forgemak, saa vil du nok føle, hvilken en himmelhør Forskjel der er imellem dig og ham. Hvad bryder man sig om, at du kan svare Enhver Sit, Svar heller ikke Enhver Sit, og vær en Mand, som kan komme ind i hvilken Klub, det skal være, og hvis Ægtefælle, man ikke kalder Madame, som hver anden Kieldermandskone!" – "Ja - gjør som du vil sagde Glub sukkende, og Konen gjorde virkeligen ogsaa hvad hun vilde. Jens var den Gang fjorten Aar gammel. Aldeles uden Hoved var Drengen ikke. Han besad Noget af den skuffende Livlighed, som tildeels er en Følge af den til Moderen overladte Opdragelse, og, som hos Drengebørn, af forblindede, enfoldige Forældre, saa let forbyttes med overordentlige Anlæg. En Lærer blev antaget, som lønnedes godt, og som det var mere om at gjøre, at blænde Forældrene, end at bibringe Sønnen grundige Kundskaber. I Læretimmerne lærtes der sjeldent noget; thi Jens magede det gjerne, at der var Nødder at knække, Kirsebær at spise a., under hvilke Sysler, den meste Tid hengik. Allerede i sit femtende Aar var han en opløben Dreng, som Moderen neppe naaede til Skuldrene, og hver Gang hun vilde kysse og klappe ham, maatte hun staae op paa en Skammel, for at naae den Unges Melkekinder. Han var hendes Øiesteen, og hun saa indtaget endog af hans Unoder, at hun var blind for hans største Feil. At han allerede røgede sin Pibe hver Dag, spillede sit Partie Billard, saa godt som den bedste, lod sig eengang om Ugen rage, mere for at faae et Skjæg til at groe, end for at faae den glatte Hage end glattere, falder af sig selv. Til Vers havde han vel Lyst, men ikke til Prosa. J sit fextende Aar havde han allerede skrevet og indleveret et Sørgespil og et Lystspil, hvis Hovedfeil var, at Sørgespillet var for lystigt og Lystspillet for førgeligt. Ogsaa som offentlig Skribent fremtraadte han nu, med meest i det satirisk critiske Fag. Han havde af udsætte paa Alting, endog paa det, han hverken forstod eller kunde begribe, og Tumlepladser for sin Kaadhed savnede hans Pen sjeldent. Man forbausedes over den uforskammede Dreng, der var en reen "Plumper, i Literaturen, og havde sin Næse allevegne." Hans Uforskammenhed voxte med Aarene, og paa Drikkehusene lært han, at underholde Aandens Lampe mod Spiritus, i Mangel af Olie. Jmidlertid døde va deren. Den Gamles Ønske var det, at hans Enke skulde blive siddende i uskiftet Boe. Men Jens var nu blevet myndig. Han forlangte sin Fædrenearv. Med grædende Øine bad Moderen ham, ikke at ødelægge hende, men forgi ves. Jens var uden Brød, levede i et Vinkel ægteskab med et gemeent Fruentimmer, som allerede havde beriget ham og Staten med til haabefulde Poder. Han fad i en Gield, som ikke lod sig betale med Sonetter og Madrigaler, Nid- og Skandskrifter. Huset og Lærreds boden maatte sælges. Ved uheldige Tidsomstændigheder, var Faderens Formue hensmelte til en ringe Sum. Paa Huset heftede der Gield, det var assureret for 8000, vurderet for 5000, og solgtes for 3000 Rdlr. Lærrederne, kjøbte under en ufordeelagtig Cours i Sedler, fik man neppe en Fjerdepart af Jndkjøbsprisen for. Efterat Alt var gjort i Penge, og Boets Gield betalt, var der ikke mere tilovers end 1500 Rd. til Deeling mellem Moder og Søn. Sønnens Arvelod var snart opløst. Skrædere, Skomamagere, Slagtere, Billardholdere, Spillere og fl. havde indfundet sig tilligemed ham paa vedkommende Sted, for at modtage, hvad der beviisligen tilkom dem, og alt hvad der blev ham til Rest var 120 Rd. For disse levede han godt i sex Uger, men efter den Tid stod han blottet forAlt, uden andet tilbage, end sit ulykkelige Skenie og tre nogne Børn. Neppe 36 Aar gammel slæbte han sit usle, af Sviir og Drik fuldkomment svækkede, Legeme frem ved to Krykker. Med guulgustne Kinder, med døde, ligesom i deres egen Grav nedsunkne Øine, med Fødder, hvori Spiritussen efterhaanden havde forvandlet sig til Vand, i lasede Klæder, der knap formaaede at bedække hans Legeme, lignede han mere et Gjenfærd, end et levende Menneske. Peblingesøen opskyllede ham omsider, og han havde forladt Verden, uden at begrædes af Andre, end de tre ulykkelige Væsener, han havde kaldt til Livet, og uden at faae noget andet Minde, enddet, der læstes i Adresseavisen, angaaende en ubekjendt, usselt klædt Mandsperson, paa hvis Skjorte fandtes Bogstaverne J. G. Saaledes endte Jens Glub sin jordiske Bane, ved at følge sin Moders Raad, som et ulykkeligt Skenie, istedetfor at han, ved at efterleve sin Faders Vink, havde kunnet leve og døe som en lykkelig Lærredshandler.