Aalborg Stiftstidende, 1830-03-13
J Aaret 1787 befandt Malassart (saa hedder Betleren) sig en Aftenstund i et Værtshuus i Douai, tilligemed flere Kammerater af Jægerregimentet Vintimille, ved hvilket han dengang stod. Nogle Husarer vare temmelig høirøstede i det næste Værelse, og blandt dem var en pur ung Lothringer, som i lystig Overgivenhed overskreg alle de Andre. Denne Støi mishagede Malassart, og han opfordrede, i en temmelig barsk Tone, den unge Husar til at være rolig: Denne vilde ikke taale Fornærmelsen; i et Øieblik vare Begges Sværd blottede, og et skrækkeligt Hug overskar Senerne paa Malassarts ene Haand, og gjorde ham for stedse til Krøbling. Da han havde faaet sin Afsked, lagde han sig efter Betlerie, stial tilsidst og kom 5 Aar i Tugthuset. Nogle Maaneder efter at han igjen var sat paa fri Fod, bivaanede han i Cambrai en Mønstring, som en Hertug og Marschal holdt over Garnisonen. Med den øvrige nysgierrige Mængde trængte ogsaa han sig frem, for nærmere at see den berømte Kriger, der allerede var stegen til saa høi en Post. Men hvad seer han, Hertugen var ingen Anden, end den unge Husar, der havde lemlæstet hans Haand: det var Michael Ney. Tilfældigviis gjenkjendte ogsaa Hertugen ham, midt i den bølgende Folkemængde; han kaldte paa ham, tiltalte ham venligt og forlod ham med de Ord: "Den som engang saa kjækt har slaaedes med mig, skal ikke betie, fra idag af vil jeg udsætte Dig en Pension, som først ophører, naar En af os To ikke mere er tilAt den ædle Giver gik først heden, og paa hvilken Maade det skeete, er noksom bekjendt. Prof. Littrow giver i Wiener=Tidenden adskillige Efterretninger om tidligere strænge Vintere, blandt andre ogsaa om Vinteren 170819, der var den strængeste at alle dem, man endnu har opbevaret nærmere og paalidelig Efterretning om. 50 Aar derefter var den endnu almindelig benævnet: "den kolde Vinter." J den forenede sig alle de 3 Egenskaber som gjøre en Vinter saa fordærvelig, nemlig: en meget stræng Kulde, en lang Varighed (i over 130 Dage) og enkelte Dages imellem indtrædende Tøveir, hvorved Træer og andre Vexter ødelægges, og slemme Sygdomme fremavles blandt Mennesker og Dyr. Denne Vinter største Strænghed begyndte den 3die Debr. og vedvarede til midt i April. J Julen indtraadte pludselig Toveir, med milde regnfulde Dage, hvorpaa Kulden igjen indfandt sig med forøget Styrke. Alle Europas Egne, de sydligste med de nordligste, syntes at dele lige Skjæbne. Østersøen var over 10 tydske Miil fra Kysten endnu belagt med tyk Jis, det adriatiske Hav var fast tilfrossen, og over den genuesiske Golf kjørte man med Lastvogne. Alle Frankrigs og Spaniens Floder vare tillagte, og over Canalen imellem England og Frankrig baade gik og reed man paa Jsen fra den ene Kyst til den anden. J enhver Egn af Europa ihjel frøs Folk i Tusindtal, baade paa Landeveiene og i selve deres Vaaninger. Alene i Bispedømmet Paris omkom 20000 Mennesker af Mangel og Kulde. Alle Frugttræer uddøde; selv gamle Ege og Fyrre revnede, hele Skove gik saaledes ud. Hunde og Katte bleve gale af Kulde, og Skarer af Ulve trængte ind i Landsbyer og Kjøbstæder, for at anfalde Beboerne. Fuglen faldt døde ned af Luften, og i Wiens Forstæder fandt man hver Morgen baade Hjorte, Raadyr og Harer, som vare saa udmattede af Hunger og Kulde, at de lode sig fange med Hænderne. Da Vinteren endelig hørte op med Mai Maaneds Begyndelse, og den saa længe ængstede Menneskehed vilde hengive sig til nye Forhaabninger, paafulgte ødelæggende Qvægsyge og anden Smitsoet, som bortrykkede en stor Deel af de Offere, Vinteren havde skaanet.