Viborger Samler, 1781-06-04
Mandagen den 4 Junii. (Slutning af Nr. 22.) kulle nogen kunne elske sine Lige, og et Øieblik betænke sig at vælge den Redeliges Kundskaber, fremfor den Ondes sneedige Renker, skulle nogen ville sværge til Ondskabens Fane, naar Statens Vel, alle retskafnes Biefald, og en uskadt Samvittighed ere de visse Belønninger for den redelige Mand. Dog, Verden eier sandseligere Fordeele, den eier eier forførende Riigdom, og skulle den Lovkyndige stærkere end andre kunne imodstaae dens alt formaaende Virkning, skulle han alene ei blændes af Guldets farlige Glands, torde vi haabe det, kunne vi paastaae det, besynderlig der, hvor nødvendigt Udkomme kunne synes at unskylde den nedrige Vindesyge; Sagføreren tilbydes een Fordeel, en anseelig Vinding kan hentes, og det koster ham ikkun at antage den uretfærdige Sag, at forsvare en Skyldigs voldsomme Handlinger, eller opdynge den Gierriges Riigdomme paa Gruuset af en Medborgers Velstand, han troer at kunne giøre det ustraffet, en konstig Fordreielse af Retten, en forførende Pen, en henrivende Tunge, hvorofte skiulte ikke disse den lovstridige Sag, ja frembragte et Udfald til Trods for Uskyldigheden, der slet hidindtil forsvaret, ja maaskee af egen Raadgiver ureedelig behandlet, har tabt med sin retfærdige Sag tillige Lyst og Evne at forfølge den videre. Men Seieren tilfaldt den uretfærdige Mand, han seer sine Midler forøgede, sin Hævn tilfredsstillet, eller Uret forsvaret, glad deeler han nu det erobrede Rov, og Medhielperen tager sit lønnende Udbytte, end større bliver hans Fordeel, ligesindede berømme ham, mange frygter ham, men alle beundrede en Mand, vittig nok til at udrette saa vanskelige Ting, og kan den vrange Sag ved konstig Behandling vinde saa meget, hvad Hæld da for den gode, naar denne engang betroes i saa formaaende Hænder. Saa glimrende Fordeele troer man at være den Ureedeliges Løn, der besidder Kundskaber nok til rettelig at anvende Lovene, men kan, og naar det fordres med Nytte fortolke dem anderledes; Beundring, Belønning og idelige Sager synes nødvendig at maa følge den uretsindige Talsmand, han haaber det maaskee selv, men skulle han ikke bedrage sig, skulle en sørgelig Erfarenhed forsildig, ei lære ham, hvor meget han har feillet, naar skammelig Foragt, alle Godes Afskye, nagende Bebredelser, ja ofte Fattigdom og Lovenes Straffe ere de eneste Fordeele, hans Ondskaber endelig tilveiebragte. Jeg Jeg kunne maaskee nævne Exempler, og hvem kiender en Exemler, ja hvem skulle ei have indseet de Grunde, hvis Rigtighed Følgerne saa aldeles beviser. Den ureedelige være i Stand til at udføre en Sag vel, skulle vi troe det. Vi høre Qvintilian lære os det Modsatte, og vi ville finde hans Grunde lige oveensstemmende med den Reedeliges Tænkemaade, og med den sunde Fornuft. - Ville du tiltroe den Mand Jndsigter, siger han: der paa Grændsen af Dydernes og Lasternes Vei hellere ville vælge de sidste, ville du indrømme den Klogskab, som ved uventet Udfald af egne Opfindelser, hvert Øieblik maatte skielve for Lovenes, men altid for den onde Samvittigheds haardeste Straffe. Saa uforstandig er den renkefulde Mand, saa uoverlagte hans Handlinger; Endvidere taler den Retskafne: Skulle Siælen kunne deskæftige sig allene med saa vigtig, saa ædel en Kundskab, naar den ei er befriet fra skiendige Tanker; ei kan Dyderne boe i Forening med Lasterne, og paa engang at tænke retsindige Grunde, og tillige at udfinde lastefulde Renker, er ligesaa umueligt for den selv samme Siæl, som for en Mand tillige at være Dydernes Ven og Dydernes Fiende. Den Mand, der skal tænke paa vigtige Ting, bør ei meere befatte sig med lastefulde Anlæg, end med alle andre endog ligegyldige Handlinger; Thi ikkun da vil Siælen være i Stand til at udføre de Tanker den har avlet, naar den saaledes er overladt sig selv, at den ei hindres af fremmede Sorger; Vil du dyrke din Jord, vil du bestyre dit Huus, vil du deele dig imellem Jagtens og Skuepladsens Forlystelser, liden Tid vil da blive dig tilovers for Lovenes Læsning, for din Videnskabs Dyrkelse, og bortfarrer din Tid ved saa uskyldige Sysler, hvad venter du da, naar Begierlighed og Vindesyge, og Misundelse i deres Sted plage dig, uafladelig skulle de forvilde dit Sind, selv din Søvn skulle de afbryde, og forstyrre dine Drømme, thi hvad kan vel tænkes meere beskæftiget, sig selv meere uligt, ja af stridige Lidenskaber meere fynderslidt og mishandlet, end det laste laste fulde Hierte, Naar det ivrig pønser paa Ondskaben, saa adsplittes det af Haab, af Arbeide, af Sorger, og opnaaer det eengang sit afskyelige Ønske, da vil Bekymringer nage det, Fortvivlelse og alle Straffes Forventning skrækkelig ængste det; Skulle vel her findes Sted for nogen sand Jndsigt, nogen reedelig Kundskab, sandelig ei meere end for Kornet paa den Ager, som Ukrudt og Tidslerne skiule; Saaledes taler den Redelige, og hvem føler ei Vægten af hans herlige Grunde, hvem skulle ei have indseet, hvor vanskeligt, om ikke umueligt, det er, tillige at være en klog og en ondskabsfuld Mand, at det Hierte ei kan være Dydernes Boelig hvor Lasterne have sit Sæde, at den Mand aldrig vil have Tiid til at udgrunde en vanskelig Sag, til at danne et retskaffen Anlæg, hvis Tanker adspreedes af Ondskaber, Nag og Bekymring. Dog, Vi ville oversee denne Umuelighed, vi ville tilstaae den Lastefulde grundige Jndsigter, og Tid til at bruge dem; halv spildt vil endda blive hans Møie, og mindre nyttige de rigtigste Kundskaber, den best anvendte Fliid; Ofte riender ei Lovene de Tvivlsmaal, man afhandler (og hvilken Lovgiver skulle være i Stand til at bestemme alt ) men da bør Sagerne dømmes efter billighed, efter Guds, og Naturens helligste Love, og kiender den Uretfærdige billighed, skulle den Ureene torde nævne saa ubesmittede Helligdomme, flet vil billighed afhandles ved en ureedelig Mand, og skielvende vil han blade de guddommelige Bøger, hvis uforanderlige Meening han er for svag til at dreie. Nu forekommer en Sag, hvis Sammenhæng skiules under Uvis heds Dække, thi selv den Godes retskafne Handlinger maa undertiden savne Oplysning; Dommeren skal afgiøre den, hans Kiendelse være en Lov, og hvad Regler for ham at følge, skulle jeg vove formeget, naar jeg stiger: at den redelige Sagfører, hvis Jndsigt og Retviished Dommeren kiender, bliver ofte en grundet Formodning til Hovemandens Fordeel; hvor uhældig da den udydige. udydige Mand, løvstridige Sager berøvede ham sin Agt, og lidelige Usandfarligheder Dommerens Tillid, forgieves vil han bruge sin Konst, og uden Nytte vil han skiule de sædvanlige Renker, den Forstandige opdager dem let, Modsigelser og Vaklen vil gaae ham tilhaande. Afmægtig er den uretsindige Sagfører, skadende ere hans Anlæg, og disse berige ham hvem skulle ei indsee den modsatte Sandhed. Belønninger veies efter Sandsernes Udfald, men sielden vil følge det bedste, hvor vrang Behandling, ilde anvendte Renker, og overalt en ureedelig Talmand kunne være i Stand til at give end- og den retfærdige Sag, al den øndes mistænkelige Udseende. Den Nedrige taber de Belønninger som forleedte ham, snart tabes med disse hans gode Navn og andres gunstige Domme, hvor er nu den lykkelige Onde, der glad ved sin Rigdom nyder sine Uretfærdigheders Løn, hvor er han, at jeg væmodig kan see ham et Øieblik, førend hans Velstand indhylles i Ulykkers Mørke, hvor ere de glimrende Fordeele som forræderisk vinkede til ham, Elendighed indtog deres Plads; Fattig, afskyet, foragtet erkier der nu den Onde forsildig sin ødeleggende Vildfarelse, hans Ulykker ere store, og vanskelig findes den, der vil søge at formilde dem. Skiul dig for ævig, ulykkelige Fordom, udvikle dig aldrig, og elendige Tanke, at en Lovkyndig uden Dyder skulle være en taalelig Mand; fordærvelige blive hans Laster forandre, ødeleggende for ham selv; han afvige engang fra Dydernes Vei, og med et vigtig Skridt har han nærmet sig Lasterne, ja sin egen og andres fordervede Ulykker; Den nyttigste den ædelste Videnskab skulle blive Rustning for Dydernes Fiende, de viseste Loves Fordreielse skulle tiene ham til Forsvar for skiendige Laster, før, (at jeg endnu engang maa laane Qvintilians værdige Tanker) før miste han Tungens Brug, Brug, og Fornuftens herlige Gaver, end at misbruge velgiørende Jnsigter, til Menneskers fælles Fordærvelse, den milde Natur, bliver han ved som ved Fornuft skilte os fra Dyrene, og til vort Hæld forundte os Love, skulle blevet sine Børn en ukierlig Stedmoder, dersom Lasternes Forsvar, Uskyldiges Fornærmelse, og Sandheds Undertrykkelse, skulle blive de usalige Frugter af Lovenes Kundskab. Hvor vigtigt da for Verden, at Retfærdighedens Tempel, ei aabnes for den Ureedelige, at dens Helligdomme aldrig besudles af Forstyrreren eller Morderen, eller Ransmanden, og skulle han fortiene mildere Navn, der ulovlig stræber at fravende andre deres Eiendomme, at bringe den hungrige Armod over sine Brødre, ja til Fængsler, og paa Retterstedet, den Uskyldige selv, saa ofte en Ond eller Hævngierrig, mod tilstrekkelig Betaling, afkiøber ham saa græsselig en Tieneste; bekymret vil derimod den Gode see sine Brødre at liide, de Svage at undertrykkes, og deres Undergang nærme sig; Medlidende vil han rekke den hielperige Haand, og omhyggelig giennemblade de viseste Love, for i Medhold af disse at forsvare Uskyldigheden, og beskytte den retfærdige Sag; Denne fremkommer umishandlet for den retvise Dommer, og hvem maa da skielve uden den Lastefulde, naar Retfærdigheden nyder sin lovlige Fremme. Lyksalige Land, hvor Retfærdighed hersker, hvor Lovkyndighed dyrkes, og reedelige Mænd ere dens Præster, der boer Folket trygt i fredelige Enge, der blomstre Konsterne, der agtes Landmanden, ja lykkelige tør jeg kalde dets milde Behærskere. Jeg Jeg vovede at optræde paa dette værdige Sted, aldrig indfaldt mig den dristige Tanke, at anføre det mindste, som tilforn var ubekiendt, eller hvis Vægt ei den ringeste, stærkere end jeg maatte føle; Min Pligt befalede mig at tale, og dette undskylde mine Feil; Jngen Tanke kunne smigre mig, som denne, at afhandle en Dyd, hvis Guddom jeg ærer, og aldrig skulle den Tale blive kiedsommelig, hvis Formaal var Dyd, hvis Jndhold var Reedelighed, mindst i et Sælskab, som denne hvor alle elske Reedelighed, alle kiende dens Værd; Vore Forre sattes Exempel blive os hertil den ivrigste Opmuntring, det lære os at Dyderne lønnes med Agtelse og Hæder, og aldrig ville vi tabe dem af Sigte, da skal Sælskabet frembringe Mænd, lige pryddede med Jndsigter og skinnende af Reedelighed, og da tør Staten love sig Hæld, og Sælskabet Agtelse. Varsomhed i Forestilinger til de Store.