Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-03-27
Den indtagende og letsindige Sanger Garat beherskede i Særdeleshed hendes Hierte. Andre Koners Exempel og hendes egen store Erfarenhed bestemte hende til at blive Skribentinde, og hun udgav allerede 119 den berømte Roman Valerie eller Breve o. s. v., i hvilke hun foruden andre Scener af sit Liv, skildrede bemærkninger fra sin Reise o. s. v., et Forhold som engang havde været hende selv dyrebart. Denne Roman, som hun igjen udgav 1804, blev skrevet af hende i Dannemark, hvor hun levede med sin Mand, som daværende russisk Gesandt i Kjøbenhavn. Man tilskriver den bekjendte Philosof St. Martin nogen Indflydelse paa dette Værk, ved hvilket Forfatterinden haabede at bevirke en fuldkommen Forbedring paa den franske fine Verdens Sæder. Hun havde den 3de, at gjøre denne netop færdigblevne Roman til et ret classisk Værk, og søgte, maaske smigret ved det over samme udstrømmede Bifald, at udbrede den overalt, og overdrog derfor Dorothea Schlegel og Helmine af Chezysom dengang opholdt dem i Paris, at oversætte Manuskriptet. Allerede i denne Roman udtaler sig en Sværmerie af et dybt Gemyt, som fra en stille Opskuen til Himmelen, der kun forkynder sig i Kjerlighed, vidner om en stor Ærefrygt for den christelige Religions Mysterier, og om et stort Hang til det anskuelige Liv. Ved det preussiske Monarkies Fald, var hun i Aaret 1806 igjen i Norden, og trøstede allerede dengang Dronning Lovise med Henviisning til en høiere regjerende Magt, dog havde maaskee den høje blide Charakter hos denne, for tidlig fra Verden bortrevne, ædle elskværdige Fyrstinde, virket dybere paa Frue v. Krudeners modtagelige Natur, end hendes trøstende Taler paa hin. Hun følte sig ogsaa dengang meget hendraget til Brodermenighedens Petisme, og vendte igjen tilbage til Paris efter et kort Ophold i Dresden. Ved Krigens Udbrud med Rusland i Aaret 1812 forkyndte hun sine Slægtninger, med profetisk Aand, de store Begivenheder, og trak sig da tilbage til Gens, hvor hun ved Bøn og Velgjørenheds Gierninger saae paa Tingenes forfærdelige Indviklinger; her lærte hun at kjende den unge og opvakte Empeytas, en reformert Geistlig. Om Vinteren 1813 begav hun sig til Rhinegnen. J Omgang med Jung Stilling blev hun især greben af Jdeen om det tusindaarige Rige og andre Anskuelser, og troede allerede dengang at see sig selv kaldet til at præke, derfor besøgte hun i Heidelberg de i et Taarn siddende fangne Stratenrøvere og Mordere, med en Opbyggelsesbog, for endnu førend deres Død at vederqvæge dem med geistlig Trøst. Om Efteraaret 1814 reiste hun endnu engang til Paris. Nu gjorde de religiøse Forsamlinger, som hun derhavde, saameget mere Opsigt, jo større det tidligere Bekjendtskab var som hun der havde stiftet. Jgiennem 455 tomme Værelser, som ikke engang vare oplyste om Aftenen, gik Veien til det Allerhelligste, i hvilket den nye Præstinde laae paa sin Løjbænk eller knælende bad. At hun dengang har havt nogen Indflydelse paa den hellige Alliances Oprettelse, hvilket nogle paastaae, betvivles meget; men mærkværdig er især den under Titelen Le Camp de Vertus af hende forfattede, men i Tydskland mindre bekiendte Beskrivelse af den religiøse Fest, som de russiske Hære fejrede paa Sletterne ved Chalons, da hun deri udtalte sine Anskuelser, af Tidshistorien, ifølge hvilke alt syntes hende at være en Bebudelse og Begyndelse af Christi sande Rige. Om Høsten 1815 begav hun sig til Sveitz; strax ved hendes Ankomst til Basel samlede sig en Kreds af Mennesker om hende, paa hvis for mystiske Religions-Anskuelser modtagelige Gemyt, hendes Taler gjorde et dybt Jndtryk, især da de med blomstrig Udsmykning i fortrolig Nærhed henviste til den evige Faders beskuelige Tilbedelse og til den forsonende Søn for den syndige Slægt. Det qvindelige Kjøn blev især henrevet. Empeytas, som nu var hos hende, holdt hver Aften religiøse Taler, længe agtede man ikke derpaa; men da Tilløbet stedse blev større, Fruer og Jomfruer, grebne af Troen, uddeelte rigere Offere end Huusholdnings Orden tillod det, og der opstod flere Uordener og Stridigheder i Familier og huslige Kredse, og Præsten Fasch, ved sine Taler, forgjeves var optraadt imod den ukaldte Lærerindes Jndvirken, blev Frue v. Krudener af Øvrigheden befalet at bortfjerne sig. Hun reiste til Lørrach og snart derpaa til Aarau, derfra efter et kort Ophold til Liebegg, et Slot i Dalen ved Culm. Hun fortsatte her sine geistlige Opbyggelses-Timer for et ualmindeligt Tilløb af Mennesker, saaledes talte man f. Ex. paa Christihimmelsfartsdag henimod 2000 Mennesker, som hørte paa den fromme Talerinde, med den meest spændte Opmærksomhed. Herfra reiste hun til Bern, men opholdt sig ikke længe der men kom i Midten af Juni 1816 til det, en Miil fra Basel i det badenske Herredømme, beliggende Grenzacher Horn." Hendes Ledsagere vare, foruden hendes Datter, Frue v. Bergheim, Empeytas, Prof. Bachenal fra Basel og Kellner, en født Brunsviger, som under den vestphalske Regjering var Postbetjent, kom, som politisk mistænkelig, i Fængsel, og her, hvor han hverken fik Skrivematerialier eller andre Bøger, blev han, ved Læsning i Bibelen, som man allene tillod ham, omvendt fra Materialismens System til en christelig Tænkemaade. Den med dette Aars Efteraar indbrydende Hungersnød førte en Mængde Nødlidende til hende, hvilke hun gjerne, saameget det stod i hendes Magt, ydede Tilflugt, Huusly og Spise. Hendes Lære, der tillagde haardhjertede Besiddere af Rigdomme Skyld for alt Ondt, fandt ualmindelig meget Tilhæng, og forstyrrede, da alle tilstrømmede og forglemte deres Pligter, det borgerlige Forholds Orden.