Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1769-09-22
Betragtninger iblaGravene. hvad for en Figur er det, som fal C: der mig i Dynene ovenfra Veggen, den er ikke alleneste sat høyere end de andre; men har og en meere prægtig og kostbar Anseelse end sædvanligt. Sværd og Spyd, mordiske Redskab og Drabs Jnstrumenter pryde Stenen, med en forskrækkelig Pragt. - Jeg seer at det er en ædel Krigsmands Gravminde. Bliver saadan Ære, tænkte jeg, ydet denne tappre Soldats Hukommelse, fordi han har opofret sit Liv for det almindelige Beste. - Hvad Æres=Beviisninger, hvad udødelige Æres=Beviisninger tilkommer da vor Saliggiørelses store Fyrste: Hvilken, endskiønt Han er HERS over Englenes Herskarer og øverste befalingsmand over de himmelske Aander, frivilligen opofrede sig selv til en blodig Forsoning for Syndere, Den ene døde, saasom han var et dødeligt Menneske, og alleneste opgabet Liv, som var længe tilforn forbrudt. til den guddommelige Retfærdighed; som snarligen maatte blevet overgivet som en Gield til Naturen, dersom det ikke var faldet som et Rov for Krigen; - Men Christus antog vort Kiød, og opgav sin Aand, skiønt han var den Store; Jeg er, alt Væsens Kilde, som kalder Lyksalighed og Udødelighed ganske sit eget. Han, som agtede det ikke for et Rov at være Guld, lig; Han, hvis Udgange ere af Æbighed; Han selv blev i Skikkelse, som et Menneske, og bortrevet af de Levendes Land. Forundrer eder, J Himle, forfærdes, o Jord! Han døde Døden, om hvilken det vidnes, at Han er den sande Gud og det ævige Liv, Joh. 5, 20. - Denne ene gab sig i Fare i hans Konges og hans Fæddernelands Tieneste, hvilket endskiønt det var priseligt at giøre saa, vilde været skammeligt, i slige Omstændigheder, at undslaae sig for. - Men Christus gik i Striden, skiønt han var den velsignede og eeneste Potentat; Kongernes Konge og Herrernes HERRE. Christus begav sig i Striden, skiønt Han var vis paa at falde i Slaget; og iførte sig Harnisket, skiønt han vidste ste forud, at det skulde dampe af hans Blod. Denne himmelske Prinz overgav sin Kongelige Person ikke blot til en Hændelse, men til det uundgaaelige. Stød; til Døden, vis i sin Ankomst, og behæbnet med alle sine Gruelser. - Og for hvem Jkke for saadanne, som i nogen Maade fortiente det; men for hans egne ulydige Creature; for at skaffe fordømte Misdædere Raade; for en Bande af Oprørere; en Slægt af Forrædere; de strafværdigste og u undskyldeligste af alle Misdædere, hvilke Han kunde overgivet til at komme i deres Ugudeligheder, uden Hans Godheds mindste Fornærmelse; ja til Hans hevnende Retfærdigheds herlige. Aabenbarelse, den ene døde formodentligen, i en Hast, blev snart saaret, og snart dræbt; en Kugle skudt i hans Hierte: et Sværd stødt i hans Bryst: Eller en Striid-Oxe kløvende hans Hierne, kunde giøre en hastig Ende. paa hans Elendighed, aflive ham, som i et Qyeblik. - Da derimod den guddommelige Forløser døde i langbarige og langsomme Pinseler. Hans Smerter vare saa seendrægtige, som de vare udsøgte og hæftige. Endog i Begyndelsen til Hans sidste Lidelser; hvilken Byrde af Bedrøbelser overbældede Hans hellige menneskelige Natur indtil dens ulidelige Trykken udpressede Blod i Stedet for Sveed, af Hans ganske Krop, indtil den Purpur røde Flod badede hans Legeme, bestænkte Hans Klæder, og farvede Steenens selv. Men da det sidste Optog af Sørge-Spillet begyndte, da Bøddelens Hamer havde naglet Ham til Korset; o hvor mange jamerfulde Timer hængte denne høye Lidende, et Spetakkel af Vee for God, for Engle, for Mennesker, Hans Tindinger forrevne af TorneKronen, Hans Hænder og Fødder, kløvede af de grove Jern-Søm, Hans Kiød skiult af Saar, med Shie og dødelig Smerte i enhver Aare, og Hans Siel, Hans inderste Siel giennemboret af ubeskrivelig Jammer og Angest! Saa længe hængte han at Naturen igiennem alle sine Grændser, blev sat i medlidende Bevægelser: Jorden kunde ikke længer udholde saadanne barbariske Forsmædelse uden Skælven; ey eller Solen see dem uden Gru else. Ja, saa længe hængte Han i denne yderste Pine, at endog de Dødes langtfraliggende Egne bleve oprørte derved. Forglem aldrig, og min Siel, forglem aldrig den forunderlige Sandhed: Guds Lam blev knuset, blev slagtet med den yderste Umenneskelighed, og taalte Døden i al dens Bitterhed, for dig. Hans Mordere, med en overlagt Grumhed, skæntte Ham saaledes af den dødelige Skaal, at Han smagte hver en Draabe af dens Galde, førend Han drak den ud lige indtil Bærmen. End videre, den ene døde som en Helt, og faldt berømmeligen paa Valdpladsen; Men døde ikke Christus som en Daare døer, 2 Sam 3, 33. Jkke paa Erens Seng, med Eres Arr i Hans Bryst, men ligesom en afskyelig Forræder paa et Kors, med Ribler af den skændige Svøbe paa Hans Ryg. Ja den velsignede Jesus nedbøyede sit Hoved paa det forbandede Træe, og opgabsin Aand imellem to skammelige Røvere; ophængt imellem Himmel og Jord, som et Udskud af begge, og ikke værdig til nogen af dem. O! hvad tilbørlig Vederlag af brændende og til beden. bedende Andagt, kan vi giøre den Guds Hellige, der døde saaledes, paa det vi maatte leve, døde i Skiændsel, og Qval, paa det vi maatte leve æbigen i den høyeste Glæde, og sidde æ vigen paa Herlighedens Throner. - Ak! det er ikke i vor Ævne, vi afmægtige, følesløse Mennesker, at være tilbørligen taknemmelige. Han allene, som beviser saadan ubegribelig riig Raade, kan antænde en ret brændende og taknemmelig Kiærlighed. Byg da dig selv, allernaadigste Jmmanuel, byg da dig selv et ævigvaren, de Gravminde af Taknemmelighed i vore Siæle. Skriv deri din mageløse Godheds Erindring ikke med Blæk og Pen, men med det dyrebare Blod som flød af Dine strømmende Aarer. Jndgrav den ikke med Hammer og Jern, men med det skarpe Spyd, som giennemstat Din velsignede Side.