Københavns Adresseavis, 1797-04-12
Tanker ved Velædle og Velfornemme borgerlig Premierlieut. og Sværdsegermester Hr. P. A. Weidenhaupts Grav. Glad du ned i Graven glider. Tryg ved Almagts gode Haand; Der er Skjold fra alle Sider, der beroeliges din Aand; der sandt Øiet hastig hen, det din Siel dog er igjen Dagens Lys kuns Mørke bliver Mod det Skin dig der omgiver. Dig og Gud, vor Siel ophøier, For hver Dag som roelig svandt, Det at deel den Mand fornøier, Som hos dig sin Glæde fandt. Den 5 April døde Hans Christian Petersen. Stille Gudsfrygt, stræng Retskaffenhed, og ubestikkelig Troeskab, gjorde denne Mand saare agtværdig, vel var hans Virkekreds ikkun liden, men denne opfyldte han saa ganske, at hans Savn i den er uoprettelig. Erkiendtlighed skylder ham dette Minde. I April=Heftet af Maanedskriftet Jris og Hobe har man behaget blant andre Ting at angribe Tilskueren Nr. 10. Dajeg ikke faaer 4 Rd. for Arket af det, jeg til mit Forsvar vil sige, men her maae selv betale for hver Linie, er det naturligt: at min Replik bliver kort, uden Citationer af lærde Mænds Navne, uden Deklamation, kun et simpelt Giensvar, som og, at jeg nu siger alt og tier herefter, om end Angrebets Forfatte atter vil give sig og Jris et Par Ark endnu. - Da to tre at mine Bekiendtere fortaalte mig de Anekdoter, dertiene til Stof for ommeldte No. af Tilsk., ansaae jeg disse Krøniker for løgnagtigt Paasund; - skiønt derfor ikke for umuelige uagtet de bevidnede: at sligt paa alle Spisekorterer o. s. v. var Gienstanden for Samtalen; og det troede jeg, fordi jeg aldrig kunde indbilde mig, at saadant virkeligen var skeet. Den rigtigste Maade, til at straffe denne Fortællesyge paa, var, meente jeg, den: at gjøre Sladderen offentlig, aa at alle de, derhavde været Vidner til Lystigheden, kunde revse Fortællerne og lægge den reengjørende Sandhed for Dagen. Naar der nogen Brøde 222 Selv Jrisianeren udstrækker det Omløb, Rygtet, inden Tingen kom fra Tilskueren, var i, meget vidt, naar han siger, at allerede Jævnaarige smaasnakkede derom thi Antallet paa dem, der kan kaldes jævnaarige med 16 og 20 Aars Menneskeer, er i Hovedstaden meget stort. At de i ovrigt smaasnakkede, maae nok her veies efter Jndividernes stærkere eller svagere naturlige Stemme. Om, for Resten, - hvis Jristaneren vil, uagtet min Forklaring, troe, at jeg havde anden Hensigt end min her angivne - disse Anccdoters Bekiendtgiørelse kunde gavne eller ikke gavne, vil jeg ei afgiøre. Kun troer jeg: at, hvis de ikke kunde gavne, var Skylden dog derfor ingenlunde hos den, der bekiendtgjorde dem med den Hensigt: at gavne. Kiert er det mig ellers, at Angriberen, Jris tydeligt siger: at Tingen blev til en Fabel for Byen, foren man i Adresse=Aviserne opreppede Bladets Indhold; thida jeg, efter at Nummeret var gaaet ud, fik andre Begreber omAnckdorerne, ærgredes ogsaa jeg ved Avisernes Opfordringer, sær ved den sidste af disse, da den var forfattet i meget skurrile Udtryk. Jeg troer end mere, at det, paa samme Grund, ikke havde været af Veien, om Jristaneren ogsaa havde spart sin Skiærv; i det mindste bliver det Aarsagen, der bestemmer mig til ikke at svare ham tiere, om han endog ville fortiene lidt, endnu ved denne Sag. Men slutte maae jeg med den ærlige Troesbekiendelse: at det, han i Jris fra Stedet, Skagen af o. s. v. indtil Enden af Stykker fortæller, er, efter min Mening, overspændt Deklamation eller spildt Kiønrøg paa mig; thi det Paaankede gav ingen saadan Plet paa Æren, at de, der angik, om de end siden bleve Helgener, derved kunde skades. Til saa skrækkelige Følger høre kunn, især i Hovedstaden, grove Forseelser mod Guds og Moralens Love. Og, om derend kommer lidt Strid paa mellem erfarne Forældre og de mindre erfarne Børn, angaaende begges Mening om decorum og indecorum, derfor spildes ingen Huussred. Tvertimod, det kan i Fremtiden befordre sand Huusfred, der kun bliver til, naar enhver i Huset, Forældre, Børn og Tienestefolk, lagttager de Pligter, han i og udenfor Huset bør lagttage. Og, om Forældre bevogte herefter især unge Piger lidt nøiere paa offentlige Steder, om de ikke lade dem blive Bold for hver Nar, der har Lyst at spille med dem, ikke tillade enhver Slikmund at kramme og kysse dem enten ene eller i Fleres Paasyn, ikke taale at enhver Giæk paaber himmelhøit usommelige Tvetydigheder indtil dem af Parterrelogerne, ikke lade dem tage Deel med hver af vore talløse Forlystelser, derfor fristes ikke den Svagere til skiule Brode. De lære kun saa at berede dem daglig til at vorde deres tilkommende Kald, Danneqvindens høie Kald, fuldeligen værdige, og til Ægteskabet bor man berede sig som til Døden. Blot i Dødstunden at være Helgen duer ikke. evrigt skienker jeg Jristaneren og hans Hierte, der jo blødet ved at see andres Ære fornærmer, de skammelige beskyldninger, han mod mig har tilladt sig: at jeg speider private Handlinger, for at gjøre dem offentlige, og at jeg foruretter ideligen. De ere ham skienkede med meget andet, der mellem os To kunde kræve Ansvar, thi Grundene til Anfaldet paa mig skimter jeg. Forfatteren af Tilskueren Nr. 10.