Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-08-05
Da jeg kom til at boe her, var det min Beslutning at leve gandske indgetogen, og at bellige Philosophien min hele Opmærksomhed. Dog jeg havde ikke opholdt mig her meere end 2 Dage, da jeg fik Øie paa det kjære, guddommelige Syn hun kikkede gjennem Vinduerne. J et Øieblik stod mit kolde Hjerte i lys Luc. - Jeg forglemte min første Beslutning, kastede Philosophien hen i Katkelovnskrogen, og satte mig selv den til Vinduerne, fordybet i en fød Beundring af hendes Yndigheder og besluttet til ikke at bevæge mig, førend jeg engang igjen kunne beskue denne mit Hjertes Afgud. Det var Klokken 8 Morgenen. Jeg havde ikke diet mere end een og enhalv Time, da kom hun tilbage og satte sig med uforlignelig Yndighed ved hendes Vindue, saa at jeg kunne tydelig see hendes Figur. Morgenrødmen legede paa hendes Kind, et Smiil spillede paa hendes Læber. Achl tænkte jeg, naar hun blot ville see over til mig - hun saae - hvilket Øiekast, det gik mig ligge til Hjertet! Ach! elskværdige Pige, udraabte jeg gandske uvilkaarligen, gid Du vidste, hvor jeg tildeder Dig, Du ville have Medlidenhed med mig, hvis Du ikke kunne - jo, Du ville ogsaa elske mig, Halv fortvivlet og svævende mellem Haab og Frygt, paatog jeg mig al den Værdighed, der stod i min Magt, og spadserede majestætisk (saalænge hun kunne see mig mod Kaminen, greb den foragtelige Philosophie og gjorde den strax til et Brænde offer paa Cupidos Alter. Jeg rendte derpaa hen til mit Toiletbord, i Hensigt at børste mit Haar, ordne mine Manchetter & a., for igjen at erobre min smukke Erobrerske, (thi jeg nærede allerede den Jndbildning om mig selv, at jeg var et Mønster paa manlig Skjønhed. Jeg gjorde derfor et Greb med begge Hænder efter min Haarbørste, men i min Jver fik jeg fat paa Blækflasken og Skoebørsten, snublede over Sengestokken (spildte uden at lægge Mærke dertil, al Blækket over mine hvide Pantaloons; og hørte en Allarm, men som jeg i mit store Hastværk ikke lagde Mærke til, hvorfra det kom eller hvorved; løb derpaa igjen den til Vinduet i og nikkede, foer atter igjen et Par Gange over mit Haar og Ansigt med Børsten, kikkede derpaa igjen gjennem Vinduet, og tog endelig igjen er Par Strøg med Børsten, indtil jeg formodede mit Haar var i fuldkommen Orden (De kan kan let forestille Dem, hvorledes jeg maatte see ud, besmurt med Sværte paa begge Sider af Ansigtet; derpaa begyndte jeg igjen med Manchetterne, da dette var gjort, og jeg havde kikket og atter kikket, blev jeg endelig færdig, men ikke førend jeg havde brukket et Par Glasruder, og bragt enhver Ting : rundt omkring i største Forvirring. Men dette saae dog ud, som om jeg havde været beskjæftiget, Mod - Formue - Kjerlighed. - saa bør man ikke bryde sig om Noget. Da jeg nu var i fuldkommen Stand, satte jeg min Hat paa; greb mit Spanskrør og Handsker, og foer gesvindt ned af Trapperne, under hvilket jeg hørte et andet Brag, som om Himlen ville styrte sammen; alt for beskjæftiget til at spørge hvorfra eller hvorfor fløi jeg lige ud paa Gaden, gandske rasende efter atsee og blive seet af min kjære Caroline, (dette har jeg siden hørt, skal være hendes Navn.) Paa denne Maade paraderede jeg flere Gange op og ned forbi hendes Vinduer, legede med min Stok, kastede stiaalne Øiekast derop i det jeg hilsede, slog med Nakken, pillede paa Halstørklædet og paatog mig en uhyre vigtig og skjelmsk Mine. Endeligen blev jeg gandske træt og ville vende tilbage til mit Værelse, for at overtænke den Lykke, der muligens kunne følge af at hun havde seet mig, da pludselig en skrallende Latter, liig Himlens Torden, bedøvede mine Øren, og tilkjendegav min Triumph. J Begyndelsen blev jeg lidt forskrækket og gjorde et alvorligt Holdt; men da jeg snart opdagede at det var munter Lune, blev jeg ved at gaae frem, og var alt for meget beskjæftiget med mine egne Affairet til at blande mig i Andres; dog jeg kunne imidlertid ikke afholde mig fra at skeele op og see om min Allerkjereste ogsaa loe, og hvis saa var, at jeg fra den Retning hendes Øine tog, kunne opdage af hvad, var jeg aldeles forberedt, paa at forene min Latter med hendes. Jeg saae op ol jeg lykkelige Menneske! hun loe, loe høit. Jeg stirrede, hun saae paa mig; sandelig, det havde saavel hun, som alle Naboerne, der nu samlede sig i deres Døre, og de skjelmske Piger, der kikkede frem dag Gardinerne, den største Grund til; thi tænk blot, den elændige Tilstand, hvori jeg nu saae jeg befandt mig, mine Pantaloons vare fordærvede af store sorte Plumaser og revnede for og bag; og ud af Lommen hang mit hvide Lommetørklæde, der skulle være hvidt; men var mere skikket til at tørre mit smut sige Ansigt med, som jeg oven i Kjøbet havde poleret med Skoebørsten, hvorved der samlede sig store sorte, Sveddraaber, hvilke jeg havde taget for Kjerligheds. føde Taarer, der trillede ned af mine Kinder, og som ikke kunne feile at smelte et Hjerte af Adamant, og bringe Caroline til at sympatisere med mig, og hvem jeg desuden i min Raptus, indbildte mig, stod med aabne Arme og ventede paa mig. Men o, elændige Tilstand, er noget Menneske bleven saa jammerligen bedragen! Dog dette var ikke nok, et lidet Barn, som passerede forbi, var færdig at faae et Anfald af Slag af Forskrækkelse, fordi det troede jeg var en Bussemand, medens at hundene samlede sig fra alle Sider, holdt et forfærdeligt, Spetakkel, og nogle truede endog med at vil gjøre et personligt Angred paa mig, saa at jeg fandt det sikkrest, snarest mueligt at gribe til det mindre end hæderlige Middel, at tage Flugten. For at iværksætte dette, og paa samme Tid at kunne dække min Rettrade for Fjenden, tog jeg til Hælene, og kastede Handsker, Stok og Ha fra mig mod dem, der forfulgte mig. Den korte Distance var det, der allene ræddede mig, dog erfarede nogle Faa; som stode mig i Veien og snisede, at min legemlige Styrke, var ligesaa stor som mine Sjelekræfter i Nødens Øjeblik. Da jeg havde naaet mit Logie, fandt jegenhver Ting, som mig selv, slog mine Vinduesskudder til, og kravlede saa stille som en Muus, over Stole, Borde, brækket Vandfad og Vandkande, lige i min Seng, hvorjeg blev liggende indtil den mørke Aften.