Viborger Samler, 1838-10-01
Et mærkværdigt Blad, af min ellers temmelig eensformige Levnetshistorie. Midtsommers ifjor faldt jeg i en haard, og, som jeg rigtig anede, langvarig Sygdom. Jeg søgte desaarsag om: at mine Herredsbrødre maatte, som i en Vacance, besørge mit Embede efter Tour, paa det at Arbeidet kunde ligeligt fordeles og altsaa lettes for dem. Dette bevilgedes ogsaa, men kun under den Betingelse: at jeg kunde fremlægge Lægeattest for, "at min Sygdom vilde vare i 6 Uger." Forgjæves stræbte jeg at erhverve en saadan Attest, men Jngen hverken vilde eller kunde give den." Jeg var altsaa forpligtet til, selv at see mit Embede besørget. Jeg henvendte mig da privatim til mine tre nærmeste Herredsbrødre. De ville i bedste Mening optage, at jeg nævner dem her! Det er en uimodstaaelig Trang for mit Hjerte, at tegne disse kjære Navne som lysende Puncter i dette skumle Natstykke: det var Præsterne Find i Hald, Sommerfeldt i Asferg og Briem i Kousted, som med ufortrøden Jver og ædelt Brodersind i fire Maaneder bestyrede alle mine Embedsforretninger uden for Huset. Jeg er til de to Første ydermeere i en saameget dybere Gjæld, som de baade for 2 Aar siden, og nu iaar ligeledes bestyrede frivillig og velvillig mit hele Arbeide under begge mine Udenlandsreiser, dem jeg, uden saadan Vennebistand, uagtet kongelig Understøttelse, skulde neppelig seet mig istand til at foretage. Jeg beder derhos om Tilladelse at nævne en Præst uden for Herredet og Stiftet, Bruun i Bjerregrav, og Candidat Høeg i Hobroe, som efter eget Tilbud ligesaa kjærligen deeltoge i Arbeidet og bidroge til at lette denne Steen fra mit haardt betyngede Bryst. Ved saadan Bistand blev det muligt, at ingen ministeriel Forretning saameget som forsinkedes, og kun et Par Søndage, da de Alle vare beskjæftigede hjemme med uopsættelige Forretninger, blev i denne lange Tid ingen Prædiken holdt. Hen under min Sygdom yttrede een og anden af mine Sognefolk, som jævnligen kom for at see til mig, Frygt for: at der var Noget igjære imod mig; men de vidste ikke ret hvad det var. Jeg selv endnu mindre. Længere hen berettede mig tvende af Sognemændene: at de af Provsten havde været indkaldte og forhørte angaaende formeentlige Misligheder og Forsømmelser ved min Embedsførelse. Da de herom aldeles Jntet vidste, dimitteredes de med Udladelser, der forekom dem at indeholde betænkelige Trusler imod mig, hvorover de yttrede deres Bekymring. Jeg grundede og grundede; men fandt ikke mindste Lys i dette ægyptiske Mørke. Endelig opgik et Provsten fordrede, at jeg skulde indfinde mig hos ham med mine og mine Degnes Kirkeboger, paa det han hjemme kunde undersøge og conferere Samme. Jeg forestillede ham: "at ved kongeligt Lovbud, (af 11te Decbr. 1812) og senere Jndskærpelse af Samme af Cancelliet, var dette paalagt Provsterne at gjøre hos vedkommende Præster paa deres aarlige Visitationer; men at der ikke havdes det Allermindste for hans, hine Lovbud ophævende eller omgaaende befaling. Hertil kom desuden, at dette hans Paabud skeete midt i Vinterens Hjerte, da jeg, svagelig og afkræftet som jeg var, ikke formaaede at gaae; at kjøre Veien var ofte umuligt, og ofte forbunden med store Vanskeligheder og Farer. (Tvende Mennesker satte i denne Vinter Livet til paa samme Vei). Jeg formeente endvidere: at den store og høist nødvendige Forsigtighed og Paapasselse, der var paabuden og indskærpet med Hensyn til disse vigtige Embedsbøger, saa at de aldrig maatte blive Nat over under eet Tag, ogsaa analogisk rigtigt kunde anvendes paa dette Tilfælde, da det i saadan Vinter og Fore kunde være farligt at føre dem samlede paa een Vogn. Endelig forekom det mig selv, at da Provsten kun een Gang i 4 Aar havde visiteret Skolerne, og kun een Gang skrevet sit Navn i Kirkebøgerne – nemlig samme Dag som Biskoppen hertil var ventende – og aldrig ved Præstegaards syn enten forlangt eller villet eftersee dem, saa var det ham, der havde forsømt sin Pligt. Og derfor skulde jeg sygelige og svage Mand nu undgielde ved paa saadan Tid at gjøre en saadan Reise, foruden Skammen, som jeg jo herved saa uskyldig overgik. Han klagede nu over mig i Cancelliet; og, uagtet mit Forsvar, blev jeg befalet, at adlyde. Hvorledes Provsten har fremstillet mig, mit Forhold og Embedsfærd i Collegiet, veed jeg ligesaalidet af som af de aarlige Conduitlisters Farver; men jeg kan slutte mig dertil, naar han - han som i tre Aar ikke har seet mine Kirkebøger – grunder sin strænge Ordre til mig paa grundet Formodning om, at de ikke førtes med tilbørlig Omhu. Var denne hans Formodning grundet paa min Sygdom, da havde han blot behøvet en eneste Gang at besøge sin lidende Medbroder, for at erfare: at jeg stedse havde Forstanden og Samlingen, samt at min Degn her i Spentrup og en hjemmeværende voxen Søn af mine indførte Alt i Bøgerne, ligesom det passerede, og det under mit stændige Tilsyn. Thi høre og læse kunde jeg bestandig, men sjelden og kun med stor Anstrængelse skrive. Der er mig ellers i denne Provstens Fremgangsmaade noget saare gaadefuldt – som jeg meget ønskede, at han selv vilde opklare: Naar han virkelig troede, at kunne have grundet Formodning om skjødesløs Førelse af mine Kirkebøger, og det virkeligen havde været ham om Kirkebøgerne at gjøre; da havde det synes mig - dog været rigtigere, hensigtsmæssigere, ved Undersøgelse her paa Stedet at komme til Vished om hvorvidt Formodningen var grundet eller ikke. De mulige Forsømmelser kunde da itide været rettede, og Advarsel, Formaning eller Trusel anvendt for at forebygge dem i Fremtiden. J dets Sted parlamenteredes vel et halvt Aar; i hvilket Tidsrum Bøgerne enten kunde været endnu mere forqvaklede, eller og de mulige Feil blevne rettede – at sige, om der havde været nogen. Nu, Befalingen adlød jeg, og Bøgerne befandtes at være - hvad de i min Tid stedse havde været – ordentligen og nøiagtigen forte. Denne – som mig tykkes – ulovhjemlede, og som mig endvidere tykkes uforskyldte Ydmygelse, var mig saa meget mere krænkende, som mine Kirkebøgers Førelse stedse har fundet mine Foresattes bifald, og min nuværende Biskop ved hans Visitats her fandt sig særdeles tilfreds med Samme, eftersom jeg ydermere forsyner visse vigtige Rubrikker med, ikke befalede, men dog hensigtsmæssige Oplysninger. Det er meer end forunderligt: at jeg, som følger Kongens Lov, derfor skal nødes til at følge en ganske anden Lov, som Provsten gjør. Jeg har altid troet, at Kongemagt gik over Provstemagt; men jeg seer nu, at der gives Undtagelser. Det var nu den ene af Beskyldningerne; men det skulde ikke blive derved Endnu inden jeg Sex og halvtredsindstive aars Pog havde været oppe at læse for Provsten, tilskrev Biskoppen mig: "at jeg hos ham var angivet for at have forsømt 5 Søndage eller Prækensdage i Rad førend Paaske; og forlangte han derover min Erklæring." Denne, som jeg strax gav ham, gik ud paa: "at jeg, i hele Vinterens Løb, tre Gange – men aldrig i Rad var bortebleven fra Gassum Kirke, saasom Sneefog og Sneedriver gjorde det umuligt for mig deels at finde Veien, deels at komme kjørende frem. En fjerde Gang, da det var oventørt, men Veien alligevel ufremkommelig med Heste, og Beboerne skulde have nok i at kaste og gjøre den passabel, om de faa Mand af Huus havde arbeidet fra Morgen til Aften, og tillige ikke været beordrede til Snekastning paa Landeveiene, forsøgte jeg, understøttet af min Degn Vandborg, at gaae, eller egentlig vade gjennem Sneen til Gassum, men var ved min Ankomst saa aldeles overvunden, afkræftet og tillige angrebet af krampagtig Stakaandethed, at jeg først efter flere Timers Forløb kom saavidt, at jeg kunde lade mig kjøre af den midlertid opkastede Mariagers Landevei til Hastrup, 1/4 Miil fra mit Hjem. At jeg under saadanne Omstændigheder ingen Prædiken holdt for de tre Personer, som havde indfundet sig ved Kirken, der troer jeg at være undskyldt. ) Biskoppen, som paa Embedsvegne maatte gjøre mig bekjendt med Klagen, og paa samme æske min Erklæring, har sikkert fundet sig tilfredsstillet ved den, eftersom jeg siden ikke fra nogen Autoritet har fornummet Noget og Sagen. Men desmere drilledes jeg nu ved en lumsk Guerillakrig. Rygter udspredtes her i Sognene, og saa vidt som muligt: Præsten havde gjort baade Det og Det, saa han ikke kunde slippe anderledes, end at miste Kjole og Krave. – Havde jeg været Privatmand, ja havde jeg blot ikke været Præst: jeg skulde i Taushed have foragtet disse harpiske Angreb, Men jeg har bestandig havt den Jdee: at en Præst, som alene opfylder de Pligter, til hvilke de menneskelige Love tvinge ham, og blot i den Form, de foreskrive, at han endda ikke er en rigtig Præst; thi en Saadan gjør frivillig endnu Noget derover. Thi vil han – og han bør ville – give sine Prækener, alle sine Taler, hele sit aandelige Værk den virkende Kraft: da maa han besidde – om muligt, sin Menigheds Kjærlighed; men, uomgængeligen, dens Agtelse. Den var denne, jeg nu skulde miste, og for saavidt det stod i 2) Mine Sognefolk vide, hvor oste jeg har draget til mine Annerkirker, i saadant Veirligt, at Jngen, eller saare Faa have indfundet sig og de vide ogsaa, hvor ofte jeg har holdt Gudstjeneste for 5, 4, ja Personer. Og endda skal jeg sværtes hos Høie og Lave som en skjødesløs og forsømmelig Præst. min Magt stræbte jeg itide at redde dette umistelige Gode. Til den Ende indrykkede jeg min foreløbige Bekjendtgjørelse i denne Avis, og det var en Sølvfølge: at jeg – som nu her skeer – maatte give de belovede Oplysninger. – Her ere de da, og her see J nu, mine kjære Sognefolk, og andre mine Venner, alle mine Forseelser; eller rigtigere, hvad det er, jeg ikke har forseet mig i. Det er nu nitten Aar siden jeg indviedes til Religionens Tjeneste. Sex Aar har jeg arbeidet i Thorning og Lysgaard, og tretten i disse Menigheder. Jeg siger til Eder, J Beboere i Spentrup og Gassum Sogne, jeg siger til Eder, mine forrige Sognefolk Eder, med hvem jeg nu saa længe har været ude af al Forbindelse – jeg siger til Eder med Apostelens frimodige Fortrøstning: "J vide, hvorledes jeg haver været iblandt Eder" Og har jeg ikke været, hvad J kunne fordre, og endda lidt til da straffer mig for disse mine Ord. Her staaer jeg. –Men der ere Andre, som kjende mig, og som jeg lige saavel tør være kjendt af: der ere mine Foresatte, verdslig og geistlig Amtsøvrighed, Stiftsøvrighed lad dem straffe mig, hvis jeg taler falskeligen; lad dem bestæmme mig, hvis de ikke kjende mig som en redelig og nidkjær Embedsmand! – Dette er ikke Selvroes - det er Nødværge. Men enten det skal tages for Selvroes eller ei, saa finder jeg det ikke afveien at bemærke: at det er ellers ogsaa mig, som i en Række af over tyve Aar har skrevet – og ikke saa Lidt - hvad der baade i dette Land og nogle andre har vundet bifald, og Lidt til, og at det ogsaa er mig, som næsten i ligesaalangt et Tidsrum har skrevet og paa flere Maader virket for Landoeconomien; og det ei heller uden Frugt. Dersom nu Landmanden skulde trykke sig ved at modsige mig da er der Randers Amts Landhuusholdningsselskab, da er der det store kongelige Selskab, som ikke kunne være bange for at straffe mig, hvis jeg lyver. –