Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1838-10-12
Jndsendt. J det af Candidat Orla Lehmann indsendte Forslag om Forandringer i den bestaaende Presselovgivning er unægtelig fremsat de væsentligste Ankeposter, man kan gjøre mod denne, og da disse tillige ere udviklede med meget Klarhed, maa man vistnok baade vente og haabe, at der vil blive taget Hensyn til dem, og at det Partie, der kun i en Vedligeholdelse af status quo, seer et nødvendigt Bolværk mod demagogiske Anstrængelser, ikke atter maa blive det seirende. Seer man desuden hen til Dags=Pressen og dens Frembringelser, da er det unægteligt, at den for Tiden ikke kan indjage selv dens meest afgjorte Modstander nogen grundet Frygt, hvorfor man sikkert trygt kan stole paa at Alle ville forene sig om at bidrag deres til at fremkalde bedre Betingelser for Pressen, end dem, under hvilke den hidtil har arbeidet. At, som en Følge heraf der. de nævnte Lehmannske Forslag ville blive forelagte Stænderne, ansees for afgjort, og skjøndt man bør antage at disse selv ville optage de Forbedringer, som Presselovgivningen udenfor de nævnte Forslag maatte behøve, saa kan det dog vel neppe ansees urigtigt at henlede Opmærksomheden paa de enkelte Punkter, som endnu kunde fortjene at komme under Overveielse. Efter § 19 af Frd. 27de Septbr. 1799 skal Redacteurerne af Journaler og Aviser eller offentlige Tidender ligemed Forfatteren af en Artikel være ansvarlig for dennes Jndhold, hvoraf naturligviis følger, at enhver, der, uden at være Redacteur, vil skrive offentligen, i Virkeligheden er underkastet Censur fra Redacteurernes Side. At dette er en ikke ringe Jndskrænkning for Skribenten, behøver vel neppe noget omstændeligt Beviis, men indsees letteligen af enhver, og at mange under disse Omstændigheder hellere foretrække at tie, end at tale offentligt, kan neppe undre nogen, men et afgjort Tab for Pressen er det dog, at de tie, som kunne tale. At det ganske er i en Bladredacteurs velforstaaede Jnteresse, at hans Blad er Organet for dygtige Mænd, og at han derfor vel vil vogte sig for ved ubillige Fordringer at afskrække disse fra at komme med deres Artikler, er vel saa, og i denne Omstændighed maa det vistnok ene søges, at den nævnte § ikke har virket saa megen Skade, som den under andre Omstændigheder kunde, men uheldbringende maa den dog stedse ansees at være, thi Frygten for en Trykkefriheds-Proces, og de Onder, som deels ere forbundne med den og deels flyde af den, kan letteligen bringe en ængstelig Redacteur til at glemme alle andre Hensyn og gjøre ham til en lige saa streng som smaalig Censor, og det især under Forhold, hvor det er magtpaaliggende at benytte hans Blad fremfor andre Blade. Men selv afseet fra de Ulemper som den nævnte Lovbestemmelse bevirker for Forfatteren, er der fra Statens Side noget efter min Formening høist ubilligt i, at den vil fastsætte at en Uskyldig skal straffes for den Brøde en Anden begaaer, og uskyldig er dog unægtelig den Redacteur, der kun optager en Artikel, hvis Forfatter han paa Regjeringens Forlangende strax kan fremstille. Man indvende ikke, at uden Redacteurens Jndvilgelse i at den strafskyldige Artikel blev indrykket i hans Blad, vilde den maaskee ikke være bleven publiceret, og at Redacteuren følgelig forskaffer Forfatteren den hidtil savnede Leilighed til at publicere sin strafskyldige Artikel, og derfor maa ansees som Deeltager, thi opstillede man den Regel, da maatte man nødvendigviis og ved enhver Presseforseelse bestemme Straf for Bogtrykkeren, samt de af hans Svende og Drenge der havde arbeidet paa hans strafskyldige Skrift, thi disse have dog vistnok været ligesaa virksomme Deeltagere som Redacteuren af et Blad. Erindrer man endelig at vor Presse Lovgivning er meget ubestemt, og at det ingen Sjældenhed er at Over- og Under=Domstolene have havt aldeles forskjellige Meninger om en og samme Sag, saa formener jeg at det ubillige i Principet fremtræder end mere tydeligt, og at det burde forandres, saa at her som i andre Tilfælde kun den Skyldige blev straffet, men da det hos os kun er Domstolene, der afgjøre hvo der er skyldig, saa er det naturligt at det maa overlades til dem at bestemme i hvilket Tilfælde en Redacteur skal straffes, dog formenes at dette Strafansvar for Redacteurens Vedkommende kun skulde indtræde der, hvor der var Spørgsmaal om de grovere Presseforseelser som omtales i 88 11 af Frd. 27de Septbr. 1799. At overlade det aldeles til Domstolene at afgjøre om og hvorvidt en Redacteur lige med Forfatteren burde ansees, vilde vel fjerne det Ubillige, som findes i Bestemmelsen om ubetinget Ansvar, men da dog Ulempen af at staae under Redacteurens Censur vedblev for Forfatteren, ansees det rigtigere at Lovgivningen bestemt opgav de Tilfælde under hvilke en Redacteurs Ansvar skulde finde Sted.