Berlingske Tidende, 1754-04-19
Livorno, den 24 Mart. Alle Regierings=Collegier, Presidenterne udi Tribunalerne, samt de fremmede Puissancers Ministrer og Consuler i Jtalien, have erholdt en Manifest, som den Corsiske Nation har tilsendt dem, og som er forfattet i saastærke Expressioner, som udi slige Tilfælde mueligt kand være. Samme er skreven paa Jtaliensk. Titelen er denne: Consernes høyeste Ovrighed til heele Europa. Den begynder saaledes: "Da vi A. 1729, bevægede os, loed det, ligesom alle Europæiske Puissancer vare rørte ved vores ulykkelige Tilstand. Der fandtes endogsaa nogle, som vilde tage os i Forsvar. En navnkundig Pen viiste et Middel til at giøre en Ende paa vores Ulykke, i et Verk, som føre den Titel Antimachiavel, og som tilskrives en viis Mand, et stort Hoved iblandt Kongerne, som giøre deres Throne Ære. Derpaa tales om den Omhyggelighed, som Pave Clemmens den 12te, og Keyser Carl den 6te have brugt, for at sætte Fred og god Orden paa Corsica paa Fod igien, samt om den Ædelmodighed, med hvilken Kongen af begge Cicilierne har taget imod de landflygtige Corser. "Saalænge som den Krig varede, (saa lyder det fremdeeles) som ved den Achiske Fred blev endet, har det ikke feylet os paa mægtige Beskyttere, som offentligen har erklæret sig for os; men nu synes det, desvære, ligesom alle Puissancer havde forenet sig til vores Undergang, i det de forbyde deres Undersaatter at giøre os nogen Hielp, imidlertid kand det dog ikke være dem ubekiendt, at vi ved den slemme Medhandling, som vi have lidt, ere blevne nødte til, at gribe til Vaaben igien; helst siden man har gjort alle Midler til et mindelig Forliig frugtesløse. Ved denne Anledning bliver der talt om den Negociation, som under Kongen af Frankerige hans Beskyttelse blev begyndt ved Marqvis de Cursay, General over de Franske Tropper i Corsica. Man beraaber sig paa Corsernes Redebonhed, paa deres Side at giøre alle Ting, for at bringe denne Tractat i Stand, og paa den Tillid, de satte til Hans Allerchristeligste Maj. General, som gik saa vidt, at de betroede ham all Myndighed, og til Pandt paa deres Troskab overlode til hans Forvaring alle de Forts og Taarne, der vare i deres Magt, saavelsom St. Fiorenzo Viig tillige med samme vigtige Sted. Denne Tillid sige de, var saa stærk, at en eeneste Fransk Ofcers Nærværelse var tilstrækkelig nok til at holde Folket i det inderste af Riget udi Tømme og Respect. Man anfører fremdeles alt det, som Marqvis de Cursay har gjort, for at bringe Corserne under den Genuesiske Republiqves Lydighed igien; de sige, at de ingenlunde havde afslaaet disse Vilkaar, dersom dem var bleven bevilget, at der maatte et Corps Franske Tropper i 10 Aar forblive paa Øen, for at garantere det, som dem var bleven lovet. Disse Underhandlinger vare efter deres Meening komne til et lykkeligt Udfald, hvis man ikke ved allehaande hemmelige Kunstgreb havde gjort Marqvis de Cursap hans gode Hensigter til intet, og ved den værste og lumpenste Bagtalelse gjort hans Navn forhadt. "Han blev os frarøvet (legge de dertil denne redelige Mand, som var saa værdig til vores Taknemmelighed, og som saavel fortiente at ynkes af os. Han saae sig opoffret for Passioner, for en ulovlig Mistanke, og for Misundelsen, og blev som en Misdæder ført til Antibes. Man melder ved denne Leylighed om den Umag, Gafforio har gjort sig i Henseende til Freds Forhandlingen. Der tales om denne deres forrige Anfører med saadanne Ord, som tilfulde vise, hvor storlig Corserne beklage hans Forliis og ære hans Jhukommelse. Underhandlingernes Afbrydelse hvorpaa inden kort Tiid fulgte Gaffori Mord, giver dem Anledning til tusinde Klagemaal og Beskyldninger, som vise, hvor høylig disse Øboere ere opirrede. En stor Ømhed er sielden frie for Passioner og forudfattede Meeninger; vi udelade derfor alt det, som Corserne bebreyde Republiqven Genua og dens General-Commissario. Dog er Slutningen paa denne Manifest for merkværdig til at overspringes. Man kand ikke sterkere exprimere sig, en som Corserne derudi giøre: Vor Faders Cafforii Død, som var Nationens Ære og Prydelse, som han ved sit Mod forsvarede, ved sin Standhaftighed understøttede, og ved sit Exempel oplivede, har været det forskrækkeligste Slag, der kunde ramme os. Vi have seet Zæzar myrdet; men vi haabe at finde en Antonius som skal hævne hans Død, og en Augustus, som skal sætte vores Ære og Rolighed paa Foed igien. Vi have svoret, og vi bekræfte ved Guds hellige Navn, at vi allesammen hellere vil døe, end indlade os i Underhandling igien med Republiqven Genua, og give os under dens Aag. Dersom de Europæiske Puissancer, ikke vil kaste medynksomme Øyne til et ulykkeligt Folk, men væbne sig imod os, saa befordrer de vores totale Undergang. Vi agte at fordrive Magt med Magt. Vi agte at fægte som Fortvivlede, for enten at vinde Seyer eller at døe, indtil vi omsider udmattede falde hen udi vores Slæb, og tabe Værge og Vaa hen udaf Hænderne. Og naar vi ikke meere haver Kræfter til at tage dem igien, naar vi savne alle de Hielpe Midler, som vores Moed kand give os, saa tænke vi endda at finde det sidste udi vores Fortvivlelse. Vi vil imittere de Sangutiners navnkundige Exempel, og heller frivilligen styrte os i Luen, end bøye os under Tyranniets og Trældoms Aag.