Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-04-12
Nyeste. Skilderie af Kjøbenhavn. dom Fjortende Aargang. No. 29. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 12 April 1817. Pegefinger mod Pegepind. Mangen Læser vil, og det med et Skin af Ret, bebreide mig, at jeg, som dog i min ABC-Bog saa temmelig har udtømt min Gienstand, atter vil indlade mig i denne allerede gamle Krig, hvori nu hverken er Ære eller Penge at fortjene, spildende det skjønne Papiir, og overspændende mine Læseres Taalmodighed. Til disse og andre Grunde, hvis Sandhed er indlysende, føier man endnu følgende, hvilke jeg ligesaalidt kan benægte, og man fremsætter dem omtrent paa følgende Maade: Hin store Goliath blandt Drenge, mod hvis Knippel, Du, en lille David, stod med Satirens Slynge, har jo virkelig allerede stukket Riimbrevets Knippel ind, og, for dog at have noget i Hænderne, ligesom pro forma taget en lille Pind, hvormed han nu kun peger, og ikke længer truer med Prygl: han har jo begyndt med at bukke for dig og Publikum, og gjøre begge en meget smuk og anstændig Undskyldning for sin foregaaende Opførsel, han troer jo paa Rygtet, at du har ret gode Anlæg, han skriver jo allerede næsten som andre honette Folk og skikkelige Mænds Børn, falder selv hist og her ind i den elegiske Tone, ja har endog gjort dig den fuldkomneste Æreserklæring, ved den næsten miraculøse Forsikkring, at han ikke har meent dig i Særdeleshed med Dukkemanden i Aabenraa samt de øvrige end smukkere Øgenavne i Riimbrevet; at der tvertimod ikke gives et eneste Træk i samme, der specielt kan anvendes paa Dig. Nu vel, hvad vil Du da mere? Fienden er paa Flugten; hvad Du attraaede, har Du opnaaet; lad den Sag nu være glemt! Ja, mine Venner, Fienden er paa Flugten, men just derfor maa jeg følge ham. Slaget har jeg vundet, men just derfor bør jeg og benytte Seiren. Hiin Æreserklæring, hvorom J tale, er rigtig nok, formedelst sin mageløse Usandsynlig hed, den herligste Triumf, jeg kunde ønske mig; men husker tillige, at det kun var i Begyndelsen, af sin Retraite, da han endnu stod i Nærheden, af mit hele Artillerie, at han gjorde saa høflig en Undskyldning! Derpaa, efter et svagt Angreb paa den forreste Fløi, vendte han Ryggen, og flygtede med sine lette Tropper tilbage mod sine Grændser. For Hurtighedens Skyld maatte han lade sit svære Artillerie, sin Bagage, og alt hvad han ikke gesvindt kunde føre med sig, i Stikken. Kun fire smaa lette Feltkanoner fik han med sig, navnlig: den indkaldte Student, den anseelige Slagter, Grøden i Munden, og Legen med Jld og Lys. Alle de øvrige, ti Gange saa talrige, og ti Gange saa svære, Hundredpundiger og Mørsere maatte han, formedelst Transportens Vanskelighed, lade staae tilbage. Da han nu endelig var kommen indenfor sine egne Grændser, da først gjorde han Holdt, vendte sig om mod den tilbageblevne Fiende, som han skimtede langt borte, og raabte nu af fuld Hals: Bæl, ligesom hans Laugsbroder, den forvogne Sjællandsfar, hvorom Vessel taler, og siger om hele Familien. . . Sjællands Bønder ere Mænd, Og blive umaneerlig vrede, Naar man dem lader andet hede. Saasom jeg nu ikke er Skildvagt, men har den hele vide Verden til min Post, saa vil jeg ufortøvet følge efter ham. Vil han have Krig, skal han faae den indenfor sine egne Grændser, og jeg har da den Fordeel, at have forandret min Andeel i Krigen fra defensiv til offensiv, og at have forflyttet Krigsskuepladsen fra mine Enemærker tilhans Vil han derimod have Fred, skal han ogsaa faae den, men da skal han i det mindste holde op med at bebæe mig, thi ellers kan jeg ikke hielpe ham. Har han tabt Slaget, skal han ogsaa føre sig op som en Slagen, det er skamme sig, og tie stille. Dette Vilkaar kan han rolig gaae ind paa, thi jeg skal ikke misbruge Seiren; hvis jeg holder noget Triumftog, skal jeg i det mindste skaane den overvundne Konge for at være med; men trodse skal han nu eengang ikke, var det ogsaa kun for at gjøre hans egne Ord sande, hvilke jeg først havde tænkt at bruge til Motto, men som jeg nu her vil udskrive. Med Forandring af det eneste Ord Riimbrevet til det Ord A Be=Bogen, lyde de, som følger: "Seer jeg imidlertid, at de endnu behøve nogle Timers Underviisning, som den ABe¬Bogen gav dem, skal jeg tjene dem, thi jeg har fuldt og fast besluttet, ikke at standse deres Optugtelse paa Halvveien, men blive ved saalænge, til de lære, de ere Drenge, som skal læse bedre over, førend de vil snakke med, eller til de lære mig, at jeg er Drengen, som jeg umulig kan troe paa deres Ord, om de end beseigle det med deres høieste Trumf, ja om de saa viiste mig, at de kan skjælde, bande og banke alle Gammelstrands Matroner baade sønder og sammen, thi det beviser i mine Øine hverken meer eller mindre, end hvad jeg veed, at de ere store Bengler. (Kjøbenhavns Skilderie, No. 27, P. 439.) Jeg har da nu indhentet ham, og staaer atter ligeover for ham. Min Slynge vil jeg lægge ned, siden han har stukket. Knippelen tilside, og da jeg seer, at han blot har bevæbnet sig med en Vind, saa vil jeg kun sætte min Finger mod hans Pind, Pegelinger mod Pegepind, Fingerpeg mod Pindepeg, og pege Fingre af Pegene med hans Pind.