Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1845-07-19
Bekjendtgjørelse. Paa det af mig i Kjøbenhavn i en Aarrække bestyrede juridiske Commissions-Contoir, hvor jeg for en billig, stundom uden Betaling forfattede juridiske Documenter, indfandt sig i 1843, en, tilsyneladende uformuende, Enke, der beklagede sig, at hun allerede i flere Aar forgiæves havde søgt at inddrage en i Udlandet formeentlig udestaaende Capital; hun havde henvendt sig til flere Embedsmænd og Andre, men hidtil intet Resultat kunnet opnaae. Det faldt da i mit Lod, at concipere en allerunderdanigst Ansøgning til H. M. Kongen, hvorjeg gjengav de factiske Omstændigheder, hun havde angivet; bad om en Undersøgelse, samt hende en Tilsynsværge beskikket. Denne Ansøgning var en af de, hvorfor jeg ingen Betaling erholdt. Efter Sædvane, blev den af mig udkastede Concept, leveret min Contorist, hvem det, som hidtil, paalaae at reenskrive denne, sørge for rigtig Underskrift og øvrige anordningsmæssige betingelser til, at kunne blive indgiven idet jeg ikke videre kunde befatte mig med sligt Fornødent. Efterat Ansøgningen var bleven leveret Enken, og, ved min Contorist's Uagtsomhed, laborerede af Mangler, saasom, at Concipientens Navn og Supplicantindens Bopæl ikke var anført, leveredes samme af hende selv til Øvrigheden, derfra til Undersøgelse ved Retten, og da resp. Dommerne ikke af Ansøgningen kunde erfare, hvor Enken boede, blev Contoristen, hvis Haandskrift kjendtes, uagtet han boede udenfor mit Huus, fra mit Contoir kaldt, for mueligen at veilede til hendes Opholdsted, hvilket han vidste. Efter hans Tilbagekomst erfarede jeg da Manglerne ved Ansøgningen, og, at hans Forklaring i Retten æskedes, om han kjendte Supplicantindens Boepæl, samt om han havde skreven hiint Andragende, hvilket naturligviis bekræftedes. Derpaa sendte ogsaa jeg Bud til Supplicantinden, lod hende gjøre bekjendt med det Forefaldne og anmodede tillige om, saafremt der forøvrigt i Retten skulde blive fremsat, det hendes Sag aldeles irrelevante og i det Hele et ligegyldigt Spørgsmaal, hvo der havde forfattet Ansøgningen?" da, paa Grund af det allerede Passerede, at ikke jeg, som Principal, men Contoristen, var fremkaldt til Oplysnings Erhvervelse, at lade denne gjælde for Forfatter. Da Contoristen ved et paafølgende Møde udgav sig som Forfatter, skeete dette ogsaa efter min Anmodning. Endskjøndt jeg, paa Grund af hiint uskyldige, ikke paa nogen Maade skadelige Andragende, men hvorved jeg ene og alene søgte at faae Sandheden bragt for Dagen, freidigen og uforbeholdent havde kunnet med reen Bevidsthed fremstaae hvorsomhelst, og bekræfte Forfatterskabet, skeete dette for mig ulykkelige Skridt, uden at jeg til den Tid, usædvanlig overlæsset med Forretninger, havde den fjerneste Tanke om, derfor, da jeg vedgik det Passerede for Retten, at erholde Justitssag for en urigtig Forklaring, samt derefter corporlig Straf, hvilken Skjæbne ogsaa traf min i alle Henseender brave og retskafne Contorist. Havde jeg ikke, da Sagen foretoges i Høiesteret, været smerteligt nedbøiet af Omstændighedernes Tryk, og ei af Slægt og Venner var bleven fraraadt selv at fremtræde for Landets høieste Domstoel, skulde jeg vistnok have tilstrækkeligen udviklet min antagne Defensors ved Underretten, i Jndlæg brugte Mening Skal C. straffes for en Kjærlighedsgierning?" m.m. ogsaa den allerhøieste Forordning af 15 Decbr. 1820, dens 3die og 4de §5, der lyde saaledes: Enhver, der forfatter en Ansøgning for en Anden, skal paa denne navngive sig som Concipient, med tilføiet Forklaring om hans borgerlige Stilling og Boepæl; og forat denne Forskrift i Fremtiden desbedre skal kunne overholdes, haver ogsaa den, der selv har forfattet sin Ansøgning eller Klage, udtrykkelig at anmærke denne Omstændighed. De Ansøgninger hvorved ovenanførte Regel ikke er iagttaget, bør ikke, forinden Feilen rettes af vedkommende Øvrighed modtages til Erklæring, eibeller fra Collegierne enten afgjøres eller Kongen forestilles. Dersom Nogen urettelig erklærer sig for Forfatter af en Ansøgning eller Klage, bør han, saavelsom Enhver, der gjør sig medskyldig i dette urigtige Forhold, bøde til Districtets Fattigvæsen fra 20 til 100 Rbd. Sølv, efter Omstændighederne og den Paagieldendes Kaar. Skulde Nogen oftere begaae en saadan Forseelse, bliver Mulcten anden Gang 40 til 200 Rbd. Sølv, og saa fremdeles stedse dobbelt, skulde i Særdeleshed være de talende Grunde for en mulig Mildheds Anvendelse. Dog, jeg tilstaaer det, mit ubetænksomme Forhold kunde da eiheller blive straf frit. Ved at citere ovenanførste Udtryk, eller Lovgivningen, har jeg ingenlunde til Hensigt paa nogensomhelst Maade, at antage, at enten min 2den Defensor, langt mindre vore Domstole har forsvaret eller dømt andet, end hvad Ret er, hvis Følger jeg destoværre har maattet udstaae, og som have bevirket, at jeg hidtil, i flere Henseender føler mig dybt saaret, samt hvis nærmeste Skjæbne var, at jeg opgav min Existents i Kjøbenhavn, begav mig til Udlandet og er kommen tilbage til Danmark, for mueligen at inddrage det, mine tvende uforsørgede Børn med Rette have Fordring paa Ligesom jeg tidligere i Berlingske Tidende for Publicum har extraheret Jndholdet af ovenstaaende Sag in Specie. hvorfor jeg er bleven dømt, byde de omløbende falske Rygter mig til, paanye, allerede nu, at bringe den i Erindring, uden at jeg dog agter, at fravige mit nys i Berlingske Tidende givne Løfte om, in forma senere Bekjendtgjørelse ved Trykken, dog, en Fremstilling fra mig til Retten, en criminal Retspleie i Kjøbenhavn om Lovens 171, mine Lidelser m.v. betræffende kan og bør ikke følge.