Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1813-08-24
Nyeste Skilderie af K. benhavn. SogTiende Aargang. No. 68. Udgivet og forlagt af Boghandler S. Soldin. Tirsdagen den 24 Augusti 1813. Til min Recensent. (Slutning). Endvidere vil jeg give Dem at betænke, om det er muligt, at Den, som styres af Jvel for Sandhed, kan forvildes mere fra den, end de, der styres af andre Hensyn. Den, som styres af een eller anden Tilbøielighed, af Egennytte, er Ærgierrighed o. s. v. pleier jo dog at fælde en med disse overeensstemmende Dom, saatit han ei glemmer eller forsager det Hensyn, og saavidt han ikke fattes Kundskab, maa det Samme ikke være Tilfældet her, har jeg da fældt uretfærdige, usande Domme, da kan de ikke reise sig af Jver for Sandhed, men maa netop reise sig af Mangel paa tilbørlig Jver for Sandheden, saa at jeg stundom enten har glemt at have Sandhed for Øie, eller dømt uden at vide ret Beskeed; men har jeg i det Hele været besjælet af Jver for Sandhed, da kan disse Domme ei være mange og vanskelig meget afvigende fra Sandhed. Endelig, er der en levende alraadende Gud, som er Sandheds Fader, og hvis Sandheds Aand ene kan ledsage os til Sandhed, da maa det vel kaldes umuligt, at den, som med Tillid til sig selv søgte Sandhed, skulde finde den, og derimod den, som i Erkiendelse af sin Svaghed, bange for de mange vilde Veie, barnlig overlod sig til Guds Førelse, forvildes fra Sandhed. Jngenlunde vil jeg hermed giøre mig reen, men jeg vil kun giøre Dem opmærksom paa, at det er en stor Feil, naar De mener, at Noget, som i sit Udspring er godt, kan i sin Virkning være ondt; er, Roden god, da ere Grene og Frugter ligesaa er den første Grøde hellig, da er Deien ligesaa der er intet Samfund mellem Godt og Ondt, Sandhed og Løgn, forsaavidt jeg siger Usandhed, er jeg en Logner, og hverken from eller gudfrygtig, men er jeg dette, da maa jeg sjelden og aldrig vitterlig sige Usandhed. Enten maa De da bortkaste Deres gode Tanker om mit Jndvortes, eller De maa faae bedre Tanker om dets Yttringer, formode i disse noget Bedre og Sandere, end der ved første Øiekast synes, og da opsætte Deres Dom, til De nøie har undersøgt og er blevet vis i Deres Sag; thi visselig, hvad et Menneske siger, hvem vi, ansee for Sandhedskiærlig og gudfrygtig, maa vi dømme varsomt, om han ogsaa er nok saa ulærd. Dette var vist ogsaa Deres Forsæt, men De glemte det alt for til, og paa to Udladelser, som ikke due, maa jeg i denne Henseende endnu giøre Dem opmærksom. De anfører, som en billig Dom, at jeg i min Bog har viist en Adfærd, der sømmede sig snarere for en kaad Dreng, end for en christelig Religion lærer. Enten maa det være en fornærmelig Usandhed mod mig, eller det er en saadan mod Embedet, naar De siger, at min Vandel sikkert ei beskiæmmer mit hellige Embede, thi en Mands Skrifter høre jo dog ret egenlig til hans Vandel og det hans mest offenlige Vandel. J Anledning af mine Udtryk, at Roman og Skuespil bidrage mægtig til at nedbryde Ærbødigheden for det Sande baade i Følelse og Historie, siger De, at jeg burde kommet det Ord ihu: qvis tulerit Gracchos de seditione qverentes, (oprøres maa Man, naar over Oprør Graccherne klage). Her er vist ikke Stedet at undersøge, om jeg behøvede at skamme mig ved Selskab med den udentvivl ædle Tiberius Gracchus, hvis Sind oprørtes ved at skue Vold og Underfundighed; men efter den Mening, i hvilken Ordene ere sagte og brugte, indeholde de jo ligefrem den Beskyldning, at jeg har bidraget til at svække Ærbødigheden for det Sande i Historien, en Beskyldning, der er aldeles uforenelig med Deres Tro paa min Jver for Sandheden, ja en Beskyldning, som det maa angre Den at have gjort, thi det tør jeg sige, at Enhver, som er af Sandheden, skal i min Bog finde dyb Ærbødighed for Sandheden og Drift til at udsige den, trods Alt hvad der kunde fraraade; men er det da ikke Synd at giøre mig en saadan Bebreidelse? Nu er jeg færdig dennesinde, vil De kalde min Tale stræng, da kalder jeg den selv saaledes, men at den er rolig, kan De ikke nægte, og at den er sand, haaber jeg De engang skal indsee. Til Slutning vil jeg kun sige, at Deres Slutning har glædet og rørt mig. Det er sande og alvorlige Ord De taler om Tidens Trang og Tarv, Talen røber en Mand, der af egen Erfaring veed hvad Gudsfrygt duer til. Det er sandt, at vi skal vogte os for at ombytte Vantroens med Overtroens og Sværmeriets Alder, og at Faren er stor, da de fleste Mennesker helst vil springe Troen, den sande, levende Tro, over; men det er ikke sandt, at vi skal undskylde dem, der feidede paa Sandhed med deres dømmekraft og tillægge den god Villie, thi det er at skyde Skylden paa Gud og sige, at et godt Træ kan bære onde Frugter; det er ikke sandt, at jeg under Sværmerie og Fanatisme, saa have hadet det mere, ja faa have revset det haardere end jeg netop i den Bog vi omtale; det er ikke Sværmerie, at troe Gud paa hans Ord, det er ikke Fanatiome, at hade Løgnen og bekiæmpe den med aandelige Vaaben, ellers maatte selv Jesus og Hans Apostle have været Sværmere og Fanatikere, thi netop Det gjorde de. Det er endelig ikke sandt, at Man ved at have Guds Fred og Kiærlighed i Hjertet kan vind Alle, thi det er fandt, at Jesus sagde til sine Disciple: J skal hades af alle for mit Navns Skyld lad det ikke forundre eder, om Verden hader eder, thi den haver hadet mig førend eder; vare J af Verden, da elskede den sit Eget, men nu ere J ikke af Verden, ligesom jeg er ikke af Verden, derfor hader den eder, og hvo som staaer eder ihiel, skal mene han gjor Gud en Tjeneste dermed. Det er da vist, at Man kan have den inderligste Lyst til Fred, den guddommeligste Kiærlighed i Hjertet og dog forbittre Mange hades af Mange, og om jeg har Noget af disse Ting, det skal kiendes af hvem det er som forbittres, det skal kiendes af mit Hjertelag mod dem, som hade eller forhaane mig, det skal kiendes, naar Det kommer for Lyset, som nu er forborgent, naar Hjerternes Raad aabenbares, og rolig bier jeg paa Guds Time, thi jeg forventer den store Guds og vor Frelsers Jesu Christi Herligheds Aabenbarelse. N. F. S. Grundtvig.