Den Vest-Sjællandske Avis, 1823-06-27
(Af Professor Krugs nye Skrift og Jndblandesesretten). Uroelighederne i Tyrkiet, hvor et Folk, som længe er blevet undertrykket og grusomt mishandlet, fægter med en ualmindelig Anstrængelse og en hidindtil meget lykkelig Fremgang for sin Selvstændighed, have formaaet Rusland til i Begyndelsen at giøre Brug af en venskabelig Jndblandelses Ret; men derpaa har det, da dets Bestræbelser bleve frugtesløse, kaldet sin Gesandt tilbage for at sætte sig, om just ikke i et fiendtligt, saa dog i et truende Forhold af en bevæbnet Jndblandelse; thi en ikke ubetydelig Deel af dets Armee staaer endnu paa den Tyrkiske Grændse færdig til at slaaes. Man maae derfor spørge, om Rusland er berettidet til med væbnet Haand at indblande sig i Tyrkiets Anliggender, dersom det vil giøre Brug af denne Ret; dette har det vel ikke hidindtil gjort af Aarsager, som i det mindste for en Deel ere almindelig bekiendte. Men man maae nu spørge, om disse Grunde bestandig kunne være gieldende: thi Omstændighederne kunne om kort eller lang Tid forandre sig. Englands og Østerrigs Bestræbelser for at bringe den Tyrkiske Regiering til Fornuft og Menneskelighed kunne blive frugtesløse og ville ogsaa sandsynlig blive det, dersom ikke Grækernes Seiervindinger ville selv nøde den til meere Eftergivenhed. - Rusland vil derfor, efter at det engang har truet Tyrkiet og endog forelagt det et Ulimatum, ikke engang kunne give efter, uden at exponere sin Ære og Anseelse for heele Verdens Øine; thi den vilde da aabenbart bøie sin Pande, for Halvmaanen; da man ikke kan forudsætte dette (som vistnok ikke heller skeer) saa kommer man bestandig tilbage til det Spørgsmaal, havde Rus. land Ret til og har den det endnu til med væbnet Haand at indblande sig i de indvortes Anliggender af Tyrkiet, som for nærværende Tid er i en indvortes urolig Tilstand. Spørgsmaalet maae unægtelig bekræftes; thi der existere Traktater, hvori den Russiske Regiering ikke allene indrømmes en Opsynsret over Moldau og Wallachiet, som Provinser der ere afhængige af den Tyrkiske Regiering; men hvorved ogsaa den besidder en Beskyttelsesret over alle de Grækere, som staae under den Tyrkiske Regiering, som Russernes Troesforvandte. Den Tyrkiske Regiering har nemlig ved disse Traktater forpligtet sig mod den Russiske, at den i Moldau og Vallachiet vil kun indsætte Græske christelige befalingsmænd, ikke afsætte dem vilkaarligt, meget mindre lade dem henrette og ikke heller indlægge Tyrkiske Tropper som Besætninger i hine Lande; ligeledes har den forpligtet sig til, at den ikke vil forstyrre Udøvelsen af den Græske Gudstieneste og saaledes ikke heller begaae nogen Fornærmelse mod dens Præster og Kirker. Alle disse Løfter har den Tyrkiske Regiering brudt og da den Russiske Gesandt giorde Forestillinger derimod, saa har den ikke allene svaret ham paa en ufyldestgiørende; men end- og paa en forhaanende og stolt og for Rusland fornærmende Maade, saa at Gesandten endelig maatte reise bort for at undgaae personlige Mishandlinger af den mod ham ophidsede Tyrkiske Pøbel. Rusland var derfor fuldkommen berettiget til strax efter sin Gesandts Afreise at erklære den Tyrkiske Regiering Krig eller i det mindste at lade en væbnet Magt rykke ind i begge Grændseprovinserne for at oprette Orden og Rolighed paa nye, og for at forjage de Tyrkiske Anførere og Tropper derfra. Men denne Ret besidder Rusland endnu; thi endskiøndt disse Provinser synes at være beroeligede, saa opholde dog de Tyrkiske Anførere og Tropper sig deri mod Traktaterne; og de nyelig indsatte Hospodarer synes kun alt formeget at være afhængige af dem. Men de christelige Kirker, som Tyrkerne paa en saa voldsom Maade have ødelagt, ligge endnu bestandig i deres Ruiner og Præsterne ere udsatte hvert Øieblik for den Fare at blive ligesaa grusomt mishandlede og dræbte som Patriarken af Constantinopel, og saa mange andre Geistlige af den Græske Kirke. Den Tyrkiske Regiering har endnu ikke stillet mindste Sikkerhed for at dette ikke videre skal skee, og den kan ikke heller giøre det, da den ikke besidder frie Hænder, men staaer selv under de vilde Janitscharers Herredømme. Rusland er derfor endnu bestandig beføiet til at giøre med Vaabenmagt Ende paa den nærværende Tingenes Tilstand i Tyrkiet, som strider imod Traktaterne; og det beroer blot paa dens egen Beslutning, om den vil endnu være en uvirksom Tilskuer af denne Tilstand eller giøre Brug af sin Rettighed. J det mindste har ingen Europæisk Magt Ret til at forhindre Rusland, deri, dersom den vil giøre sin Ret gieldende saasnart den kun ikke overskrider Grændserne derfor, men den vil kun overskride denne Ret, dersom den vilde erobre Tyrkiet for sig selv, og forene det med Rusland til en og samme Stat; thi saavidt kan Jndblandelses Retten i intet Tilfælde gaae. Antager man derfor, at Ruslands bevæbnede Jnterventionsret i Tyrkiets Anliggender havde det Virkning, at Tyrkerne bleve ganske slagne i Europa og nødte til at trække sig tilbage til Asien, saa vilde deraf ingenlunde følge, at det Europæiske Tyrkie vilde komme til at tilhøre Rusland; høist let kunde det forlange til Godtgiørelse for sine Krigsomkostninger en Deel af det befriede Land, f. Ex. Moldau og Vallachiet; men Resten vilde med Rette forblive i sin Jntegritet og udgiøre en selvstændig og uafhængig Stat. Paa denne Maade vilde den saakaldte Ligevægt i Europa, dersom der forresten nogensinde har været eller existerer en saadan Ligevægt, ikke blive forstyrret; Tyrkiet i sin nærværende Afmagt kan desuden ikke meere biedrage til at vedligeholde den; men en anden Christelig Stat, som med ungdommelig Kraft opblomstrede istedet for det forraadnede Tyrkiske Rige kunde vel blive istand dertil. Jmidlertid ligge disse Betragtninger for langt uden for Kredsen af vore Undersøgelser, til at vi videre kunne indlade os derpaa.