Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1807-04-11
Blandt de grove kan man regne dem, der opoffre deres Overbeviisning, deres Menneskeværd, deres Selvstændighed, deres Følelse for det Sande og Gode, blot for at snylte. Man behøver ikke at søge længe, for at finde et heelt Herbarium af saadanne menneskelige Snylte planter. De snoe sig i hundrede Bugter omkring ethvert Træ, der har flere Safter end de Hvilket Menneske af Følelse kan, uden Harme, sidde med en Snyltegjæst ved eet Bord, Han applanderer med en dundrende Latter de dummeste og flaneste Jndfald. Hans Øine, hans Øren, hans hele Opmærksomhed synes kun spændte paa den, som han snylter hos. Han martrer sin Hukommelse, for at fremføre Jndfald og Anecdoter, som den usleste Vademe cumsamler undseer sig ved at opkoge tiere Alt hvad han siger er et konstigt Manoeuvre, hvori han bestandig søger, at give sin Beværter Leilighed til at glimre. Hans Conversation er en Cronique standalense, hvori Familieanecdoter og Privatfolks Privattyder paa det omhyggeligste ere opbevarede. Den, som beværter bedst, smigrer han meest, og naar man derfor veed hvem han roser meest, veed man ogsaa hvem der beværter bedst. Det er egentligt dette Slags Snyltegjæster, der mees befordre den ubetvingelige BagvaskelsesSladderfrihed, som maaskee er til Gange saa farlig som den meest tøileløse Trykkefrihed. Deres Næringsvei tvinger dem til at gjøre deres Hyklerie til et heelt Studium, og de giftig Pile, som de bestandig have største Forraad af i deres Smigerkogger, rammer det menneskelige Hjerte saa meget deslettere, som de bestandig kun grunde paa at udfinde dets ømmeste Sider. Qvindekjønnet især maa takke saadanne Snyltegjæster for den ubegribelig høie Grad af Forfængelighed, som saa mange iblandt det lade sig henrive af. Endog for Børn hykler Snyltegjæsten, for des beqvemmere at bane sig Veien til Forældrenes Yndest. De rose Drengens Vittighed og Pigens Skjønhed lige i Moderens Øine, og gjøre det paa en saa fiin grov Maade, at man endog ere dem meget forbunden derfor. J den selskabelige Omganindføre de en Tone, som giør den stiv, forkonlet, ja endog farlig for det ufordærvede, jevne og uforstilte Menneske. – Man burde vogte sig for dette Slags Snyltegjæster, thi deres sødeste Smiger forvandles til det bittreste Skumlerie i det Øieblik, de mærke, at man er kjed af deres Snylterie eller, at de paa andre Steder kunne forefinde et bedre Bord. De ligne Tigere i et Menagerie, som loggre med Halen, og kaste sig paa Knæerne for deres Opvartere, saalænge han giver dem saa meget Rov, de ønske, med som sønderslide ham i det Øieblik, han har ladet dem vente noget for længe paa deres Føde Det fine Slags Snyltegjæster have vel i Grunden samme Øiemed som de grove, med betjene sig ikke af samme Midler, i det mindste ikke saa ideligen. De ere ikke som disse alle Ven; de snylte ikke hos enhver anden Plante uden Forskjel; de stikke ikke, som Snyttesneglen, deres Hale ind i et tomt Sneglehuus, men snylte kun der, hvor det lønner Umagen at snylte. Deres Navn er Legio. Man finder kun faa Familier, som leve af deres egne Rødders Saft, som jo en saadan Snylteplante hefter sig til, ja der gives endog de Huse, der ere saa omslyngede af dem, som en Haugemuur af Humleranker, eller et Egetræ af Misteler. Naar man betænker, hvor almindeligt Snyltevæsen i de senere Aar er blevet, saa kan man heller ikke finde det besynderligt, at man i ingen Tidsalder har frygtet mere for offentligen at kalde Løgnen Løgn og Døgnet Døgn, end netop i vore Dage.