Berlingske Tidende, 1757-05-20
Udtog af en Skrivelse fra Leitmeriz den 8 May. Sidste Fredag den 6 hujus forefaldt imellem vores og den Preussiske Armee, ikke langt fra Prag, en saa blodig Hoved Trefning, som nogen i Verden kunde være. Efterat Hs. Kongl. Høyhed Prinz Carl af Lothringen og General Broune ved Fiendens hastige Anrykkelse, havde mestendeels faaet den Keyserlig Kongelige Magt til sig, men befandt sig derhos i ikke alt for god en Stilling imellem Moldau og Elven, saasom de maatte befrygte sig for at blive indsluttede paa alle Sider i den Vinkel, hvor begge disse Floder løbe sammen, saa besluttede de at lade det komme an paa en Hoved=Trefning, eftersom Fienden paa sin Side ogsaa gjorde all Anstalt dertil. Begge vore Felt-Herrer gjorde overalt saadanne Anstalter, som passede sig paa deres Erfarenhed, Forstand og Tapperhed. Jnfanteriet havde de mestendeels posteret paa meget fordeelagtige Høye, og i sær paa det saa kaldede Ziskabierg, og Flankerne bedækkede med Cavalleriet. Klokken 6 om Morgenen begyndte den Preussiske General Feltmarchal af Schwerin at nærme sig til General Broune, og giorde adskillige Vendinger, for at bringe ham til at forandre hans Stilling. Men da han dermed ikke kunde naae hans Hensigt og Kongen af Preussen Klokken 7. med den største Deel af hans Armee var stødt til ham, begyndte Preusserne Trefningen. De havde rettet deres fornemmeste Angreb mod Ziskabierget, hvor General Broune, befandt sig med Kiernen af den Østerrigske Armee, og hvortil Fienden ikke kunde komme uden igiennem en stor Morads, som de havde for sig. Denne fordeelagtige Stilling og den uophørlige Jld, som vores Armee gjorde baade af det grove Skytz og Musquetterne, foraarsagede, at Fienden 2 Gange med en meget stor Forliis maatte rykke tilbage, og det saae ud til et got Udfald paa vor Side. J disse Omstændigheder forsamlede Kongen af Preussen hans fornemmeste Generaler, og fattede med dem den Slutning, endnu eengang at sætte an, og det maatte koste hvad det koste vilde, ikke at holde op dermed, førend man saae Udfaldet paa Slaget. Han omarmede derpaa sine Generaler, og de sagde hverandre Farvel. Derpaa anvendte Fienden saadan Magt, at venteligst faa har seet Mage dertil. Den gamle Feltmarchal Schwerin tog en Fane i Haanden og førte Jnfanteriet, i hvis Spidse han befandt sig, igjennem Moradsen til det nederste af Ziskabierget. Men han var neppe der ankommen, førend han blev skudt paa Stedet, hvorpaa General Winterfeld antog Commanden; men samme fik ikke længe derefter en saa haard Vunde, at han maatte lade sig bringe bort. Alle vore Generaler, vore øvrige Officierer og samtlige Tropper fægtede som Løver, og giorde alt hvad som kunde kræves af tappere og brave Soldater. Kongen af Preussen, som anførte Cavalleriet, søgte at falde det Østerrigske Cavallerie ind i Flanken, men samme værgede sig paa det best, og det fiendtlige Cavallerie leed meget. Endelig gelingede det Kongen at brække ind paa den eene Side, hvorover en Forvirring opkom i vores Armee, hvilken Fienden i samme Øyeblik førte sig saaledes til Nytte, at vores Armee, efterat den største Deel af Jnfanteriet var indkastet i Staden Prag, for at forsvare den, maatte overlade ham Valpladsen. Om den gandske Forliis paa begge Sider har man endnu ingen fuldkommen Efterretning. Nok er det, at Preusserne hvad Folk angaaer har ikke mistet lidet i sær ved de første Angreb. At de nu arbeyde paa at bemægtige sig Prag, og de derinde værende Tropper, saa vil man forsikre, at vores Armee vel tør endnu vove at undsætte den og følgelig tillige den anden Bataille. Om den brave GeneralBroune er farlig blesseret, kan man ikke endnu sige til nogen Vished.