Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1785-10-01
Fortsættelse af Oversættelsen i No. 15. Om Artighed i det sælskabelige Liv. Kierlighed og Høflighed ere begge det sælskabelige Livs Baand. Vi elske Gud Gud har befalet os at elske hinanden, og denne Kierlighed til Gud forbinder os og til at omgaaes kierlig og reedelig med alle Mennesker. Vi elske os selv. Denne Selvkierlighed, hvilken vi føle, maa i os blive en Drift til Høflighed, hvilken, tilligemed Kierlighed, til et lige Forhold. Næsten skulde man komme paa den Meening, at man ved Ungdommens Dannelse allene lod henrette sin Hensigt til at bidringe den Maximerne af en artig Opførsel, siden man næsten ikke bemøier sig med at berige deres Kundskab med noget andet. Ungdommen maa vel saa fuldkommen, som det er mueligt, formanes til at antage en artig Opførsel; saa giøres ikke for meget af Sagen naar den ved Alderens Tiltagelse bringer denne artige Opførsel i Udøvelse. Et ungt Menneske skulde nyde alt for meget Fordeel, naar han var fuldkommen artig, og en Gammel vilde see sig berøvet alle Fordeele, naar han gandske tilsidesatte Høflighed. Hoffet er Middelpunktet af Artighed; J. længer man er fra det, detsmindre Artighed fremskinner af vor Omgang. En Stor misunder jeg ellers ikke for noget Fortrin, end for den Fordeel, han indhøster af sin indtagende Opførsel. Ved denne Opførsel kand han drage alle Menneskers Hierter til sig; han kand nyde sine Skatte og sin Værdighed, uden at opvække Misundelse; end og selv den Ulykkelige kand han befrie fra den Bekymring, hvilken den ulykkelige Skiæbne foraarsager dem. Ved et langt Ophold ved Hoffet, og den Agt, man giver paa Folk, som veed vel at leve, kand af de raaeste, paa Landet opdragne Mennesker, blive en fuldkommen artig Mand, og denne Artighed vil ellers aldrig sætte et saadant Menneske i Forlegenhed, uden allene da, naar han vender tilbagetil sin lille bitte Faderlandske Stad. Forsikret, man skulde næsten komme paa de Tanker, at Luften af det Sted, i hvilket man var bleven fød, var skadelig og farlig for den artige Opførsel, man havde antagen uden for dens Mure, J det menneskelige Selskab er intet skade, ligere end en Skalk, som veed at leve Han paatager den ærlige Mands Maske, taler godt om hver Mand, og naaer derved, at man holder ham for det, hvad han vil synes at være, for en redelig Mand. Paa det, at man altsaa ikke skal bedrages af et saadant galant Menneske, er det nødvendigt, at man, saa meget som det og er mueligt, lærer at kiende hans Tænkemaade og hans Hiertes Jnderste. En Stor siger mig, med den artigste Mine, at han vil tilfredsstille mine Ønsker: Jeg kand ikke troe ham til dette, saa længe jeg ikke er ham nyttig i nogen Ting. Nogle Mennesker troe, det er møisommeligt, at bringe Artighed i Udøvelse, og at man kand, uden nogen Opmærksomhed, ikke være fuldkommen artig. Den, hvilken søger at behage, har Pligter at iagttage; han bemøier sig med at lære at kiende dem, og for den Møie, som han derfor giver sig, faaer han den Overbeviisning, læred ved sig selv, at det ikke er saa læt, i Omgang at bringe Artighed i Udøvelse, som man gemeenligen troer, til Belønning. Med et Ord: For at være fuldkommen elskværdig, maa man i al sin Tale og i alle sine Handlinger vide at opføre sig saaledes, at de, med hvilke man lever i Selskab, kand være fuldkommen tilfreds med alle vore Foretagender; og vi maa handle saaledes, at vi kand overbevise dem, selv om deres Fuldkommenheder, og opvække Fornøielse derover. (Meere følger.) Heraf udkommer hver Løverdag et Blad fra det bergenske Adresse-Contoir, ved K. Geelmuyden.