Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1841-11-05
Blandinger. J Anledning af Gjendøberne Dhrr. Giles's og Damsons Adresse til den danske Geistlighed, have Pastorerne Plesner, Lund, C. Graae, Gruner, Chr. Graae, Sølling, Wilhjelm, Wind, Ostrup, Bøjesen, G. C. Graae og Ortmann i "Fædrelandet, indrykket en Erklæring, dateret: i den langelandske Geistligheds Convent den 13 Octbr. 1811. Det hedder da Be blandt Andet i denne Erklæring: "Naar Dhrr. Giles og Dawson fremtræde som deres Troesbrødres-Baptisternes Talsmænd, da ere de agtværdige i vore Øine, og naar de især vente Barmhiertighed mod vore frafaldne, men lidende Brødre af os Geistlige; da er denne Tillid os kjær. Vi skulle ikke svigte den, endskjøndt vi ikke kunne, eiheller burde fyldestgjøre den i en saa viid Udstrækning, som Adressen kræver. De forlange vor Medvirkning til Ophævelse af de mod "Baptisterne, her i Landet tagne Forholdsregler. Vi nedlægge gjerne vor Bøn desangaaende for vor Konges Fødder, uden dog deri at indbefatte, at vor Kirkes Lemmer skulde udsættes for Anabaptisternes ofte skjulte og derved især farlige Tragten efter at vinde Proselytter. Vi kunne ikke erkjende det for ret at svække vor egen Kirke, for at bestyrke deres Samfund. De opfordre Geistligheden til at reise sig mod vort Riges Grundlov, forsaavidt den vil Enhed i det Kirkelige inden sine Grændser. Her kan anvendes hiint Ord: "J vide ikke hvad J bede om; thi de, som gjøre denne Anmodning, kjende neppe Betydningen af et saadant Skridt i Danmark. Men naar de ville bevæge os hertil, ved at henvise til de Rystelser, som Lovens conseqvente Overholdelse allerede har frembragt i nogle af Landets Familier; da maae vi henvise til de langt flere Rystelser, som Anabaptismens frie Virksomhed vilde foraarsage blandt en talrig, maaskee mindre oplyst, men meget agtværdig Deel af vore Medborgere. Selv Baptisterne, maae indrømme, at naar Danmark giver dem fri Religionsøvelse, fordi de, tildeels af Veie, som vi ikke ville charakterisere, have vidst at skaffe sig en liden Menighed her i Landet; da maa dette i lige Tilfælde staae aabent for alle Religionssecter, og Jndbyggerne være udsatte for de Rivninger og al den Bitterhed og Had, som Erfaring har viist og endnu paa flere Steder i Europa dagligen viser at være de Landes hyppige Lod, hvor flere Religionspartier staae hinanden, nær, og hvor ikke Jndifferentisme, eller en høiere Grad af christelig Oplysning og Kjærlighed, end noget Land endnu kan glæde sig ved, ere mægtige nok til at afværge hine Onder. Der ere katholske Lande, om hvilke vi vide, at de beboes af brave og fredelige Borgere, ja i vort eget Land ere et Par Smaamenigheder, om hvilke vi kun vide alt Godt. Men om Hans Hellighed derfor vilde nedlade sig til os og opfordre den danske Geistlighed til at reise sig imod Landets Grundlov for at skaffe ham Frihed til at sende Jesuiter herind til vore Brødres og Søstres Omvendelse og til at beskikke de Omvendte geistlige Foresatte, efter hans Tykke; da vilde vore Øine uvilkaarligen vende sig imod Posen, Rhinegnene og Schweitz og vore Læber med en vis Nødvendighed udsige: vestigia terrent. Der ere protestantiske Lande, om hvilke vi vide, at de have hele Menigheder af "Debere, hvis borgerlige Dyder vi ikke nære Tvivl om, ja vi kjende blandt de fra os Affaldne nogle agtværdige Mennesker; men desuagtet, naar Dhrr. Giles & Dawson henvende dem til os med lignende Anmodning, da ville vi gjerne tiltroe dem al mulig Uegennyttighed, ja Velvillie for den Kirke, hvis Lemmer de unde, hvad de kalde godt: Gjendaaben. Men Tanken dvæler uvilkaarligen ved Navnet Münster, og endskjøndt vi ønske og haabe, at der mellem hiin Byes Angbaptister og mellem dem, som nu døbe vore Affaldne, maae være en viid Kløft i Henseende til Tænke- og Handlemaade, ligesom der er det i Tiden – saa maa dog vort Svar blive: Vi troe det hverken gavnligt i det Aandelige eller Legemlige, at Gjendøberiet vinder Fremgang iblandt os, og ville ikke handle imod denne Overbeviisning. Vi reise os ikke mod de vort Lands Lov. Men kræver end vor Overbeviisning og den Agtelse, vi skylde den sande Kirke, denne Erklæring af os; saa troe vi dog gjerne det Bedstmulige om Baptisterne, i Henseende til deres borgerlige Forhold; og det skal glæde os, om de fra os Affaldne vise dem troere mod Konge og Fødeland, end de vare mod Kirken. Er nu dette al vor Barmhiertighed og Kjærlighed, Nei! Vi ville selv omgaaes "Baptisterne, med Mildhed og Sagtmodighed, hvor de møde os paa vor Vei i Livet. Vi ville ønske og bede, at de maae komme til Erkjendelse af Sandheden og til Lydighed imod den - og vi ville nedlægge for Tronens Fod vor Bøn om, at Mulcterne maatte dem eftergives, at deres Varetægt i Fængsel maatte formildes, ja om muligt ophæves; at der paa de naadigste Betingelser, som kunne bestaae med Retfærdighed mod Stat og Kirke, maatte forundes dem, som ved deres Affald og ved deres formeentlige Pligt til at udbrede deres Meninger iblandt os, have sat sig i en fjendtlig Stilling, til vor Kirke og vore Statslove - Asyler i flere af Rigets Egne og Steder, hvor de kunde finde et uforstyrret Hjem, saalænge de ikke dertil gjøre sig uværdige. Vi ønske dem saaledes borgerlig Fred og huuslig Fred og at de engang maae finde en velgrundet Samvittighedsfred, men og, at de ikke videre skulle forstyrre Kirkens Fred og føre flere af dens Lemmer til Fald. Som geistlige Embedsmænd i en Egn, hvor Anabaptismen fra Udlandet, af har indsneget sig og vundet Tilhængere, have vi troet ikke ganske at burde tie til den, ogsaa til os henvendte Adresse, endskjøndt dens Gienstand kræver en Behandling, som vi ikke kunne skjænke den her."