Berlingske Tidende, 1836-01-20
Den hamborgske Handelsret har imidlertid ikke altid Competence til i hele sit Omfang at paakiende en Sag, fordi den angaaer de saaledes opregnede Gjenstande; thi Handels rets-Anordningen bestemmer i Artikel 16, at det omtalte Tribunal skal henvise til foreløbig Afgjørelse ved de ordinære Retter saadanne tvivlsomme Præjudicielpunkter, som ikke betræffe selve Handelsforetagendet. Denne sidstnævnte Bestemmelse, der kan lede til en meget skadelig Deeling af den samme Sag, og som, i hvor høit man forøvrigt maatte prise Handelsretten i Hamborg, neppe fortjener Efterligning, antyder klarligen, at det titnævnte Tribunal, hvad allerede følger afden Omstændighed, at Retten beklædes af en Jurist og to Kjøbmænd, er organiseret efter det Princip, at mercantile Jndsigter skulle ansees som de prædominerende ved Paakiendelsen af Handelsdisputer. Vore Love gaae derimod ud fra et modsat Princip, idet de antage, at fuldstændig Kundskab om Landslovenes almindelige og specielle Bestemmelser er Hovedbetingelsen for at fælde en rigtig Dom i Handels som i andre Sager, uagtet de paa den anden Side erkjende, at der gives Sager af det omtalte Slags, der ere af en saa compliceret Natur, at anden Jndsigt end den juridiske kan være nødvendig for at løse Retsopgaven paa en fyldestgjørende Maade. Af denne Aarsag er der ved Skipperlaugets Artikler af 25de Januar 1707 indrettet en Skipper-Laugs Ret, eller Søret for Kjøbenhavn, der, som bekjendt, ikke alene paakiender Disputer mellem Reder og Befragter, Skipper og Skibsfolk, men derhos alle Havarie, Bodmerie, Paaseilings- og private Assurance-Sager. Denne Ret bestaaer af en lovkyndig Justitiarius og en handelskyndig samt tre søkyndige Medlemmer, og efter den indførte Coutume afgjør den ingen sædvanlig Tina, og man maa stnok ingen sædvanlig Ting, og man maa Førstnævnte ene de juridiske Qvæstioner, medens de andre Tilforordnede ligesaa ubetinget decidere de Poster i Sagerne, hvortil der udfordres mercantile og nautiske Kundskaber. Denne Organisation af Søretten i Kjøbenhavn er sikkerligen bygget paa langt rigtigere Principer end Handelsretten i Hamborg, thi det juridiske Element kan i denne overstemmes, medens det i hiin altid kan gjøre sig gieldende, og Lovens Bud, der bør være Regel for alle Undersaatter, kan ikke her som i Hamborg vilkaarligen blive tilsidesat for Usance, Coutume og andre slige Data, der meere tjene til at oplyse den factiske end den juridiske Deel af Sagen. Med Undtagelse af Søsager paakiendes alle andre Handelssager i Kjøbenhavn af Lands-Over- samt Hof- og Stads-Retten, der, som bekjendt, ene bestaaer af Jurister. Lovgiveren er gaaet ud fra den fuldkommen rigtige Forudsætning, at der i Regelen ikke behoves Sagkundskab for at bedømme, hvorvidt en Contract som saadan har Retsgyldighed, og at Kjøbmænds Fordringer og Gjeldsbreve, maae som andre Contracter, uden Hensyn til den Gjenstand, hvorom de handle, fortolkes efter Loven og deres eget Jndhold. Jmidlertid har det naturligviis altid været Parterne tilladt for Domstolene at oplyse, hvorledes en Contract mellem Handlende retteligen bør forstaaes i Overeensstemmelse med de blandt dem brugelige Konstord og andre Usancer; og Fdn. af 23de April 1817 §. 12 gjor det udtrykkeligen til Pligt for Grosserer-Societetets Committee i Kjøbenhavn, at afgive saadanne Betænkninger og Responsa, som private Personer. maatte forlange i dem vedkommende Retssager. Hvorvidt det er rigtigt, at det overlades Parterne som en Deel af Factum at documentere, hvad der efter Handels brug kan tjene til at oplyse deres Sag, eller om det er meere hensigtsmæssigt, tildeels at besætte Retten med handelskyndige Dommere, der maae forudsættes at have saadan Kundskab om mercantile Forhold, at nærmere Beviis herfor i det concrete Tilfælde bliver overflødigt, ere Qvæstioner, der fortjene en nøiere Overveielse. Ligesom ethvert Tribunals større eller mindre dabilitet ikke kan bedømmes efter det Princip, der ligger til Grund for dets Organisation, og ligesom man for at fælde en rigtig Dom om denne i saa Henseende, meget meere maa tages Hensyn til de Jndivider, der beklæde samme, saaledes er der en langt større Garanti for Parten deri, at han selv kan oplyse sin Sag ved Hjelp af Betænkninger fra de dueligste og kyndigste Mænd i Handelssaget, end deri, at der er tilforordnet Retten Mænd, som, uagtet de ere eller have været Medlemmer af Handelstanden, maaskee aldrig have havt mangesidige mercantile Kundskaber, og som endog kunde formodes at være aldeles ukyndige i den Branche af Handel, hvorom der procederes. Fremdeles er det en saare vigtig betragtning, at handelskyndige. Dommeres Vota kunde saavel overstemmes af deres coordinerede juridiske Colleger som underkjendes ved Appel; hvorimod det juridiske Beviis, som ved et Responsum for Grosserersocietetets Committee fremskaffes til Sagens. Oplysning, har en aldeles afgjørende Jndflydelse paa dens Udfald, idet Domstolene ubetinget maae domme efter de fremlagte Breve og Beviisligheder. Disse Grunde levne neppe nogen Tvivl om, at der ikke bør gjøres nogen Forandring i den bestemte Form, forsaavidt det er Parten tilladt at oplyse sin Sag i mercantil Henseende, og Dommerens Pligt at dømme efter, hvad der saaledes maa antages at være beviist. Hermed er det dog ingenlunde afgjort, at det ikke skulde være gavnligt, at Retten i mere complicerede Handelssager tildeels bestaaer af handelskyndige Medlemmer, thi deels vil Parten procedere med mere Sikkerhed, naar han veed, at ikke enhver noksaa sædvanlig Handelspraris er Retten aldeles ubekjendt, deels er det i enkelte Sager Tilfældet, at de omfatte saa mange i hinanden indgribende mercantile Forhold, at det ikke er muligt at reducere den til saa bestemte Qvæstioner, at man med Vished kan bedømme, hvorvidt Retsopgavenkan løses ved juridiske eller om dertil udfordres mercantile Kundskaber. Af den sidstnævnte Aarsag er det ikke sjeldent Tilfælde, at Parterne først ved Appellen til Høiesteret erhverve Betænkning fra Grosserersocietetets Committee, fordi man først ved den underordnede Rets Dom har havt Leilighed, til at erfare, hvad de juridiske Dommere desiderere med Hensyn til den mercantile Deel af Sagen. Jmidlertid vilde det være meget overilet, naar man paa Grund heraf vilde antage det nødvendigt at oprette et Handels tribunal, thi man behøver kun at kaste et Blik paa de i den hamborgske Handelsret, opregnede Sager, forsaavidt de ikke henhøre til Søretten, for at overbevise sig om, at Pluraliteten af dem ikke udforder andre Kundskaber hos Dommeren, end Jndsigt i den gjeldende Lov og Ret. Hvad der derimod i den omtalte Henseende vilde være fuldkomment tilstrækkeligt, og derhos efter Committeens Formening høist ønskeligt, var, at der tilfor ordnes den kongelige Lands-Over samt Hof- og Stadsret tvende handels kyndige Medlemmer, der aarligen bragtes i Forslag af Grosserersocietetet, og som i de Sager, hvori En af Parterne udtrykkeligen derom gjorde Paastand, eller hvori Rettens Justitiarius efter Sagens Beskaffenhed, dertil finder Anledning, deeltoge i dennes Afsigelse, saaledes at denne affattedes af dem i Forening med tvende af Rettens Assessorer.