Aarhuus Stifts-Tidende, 1836-01-01
Aarhuus. NYTAARSNAT J spændt Forventning staae med mig Millioner ved det gamle Aars Grav og det Ryfødtes Vugge. Hvo tænker ei, i en Nat som Denne, ret levende paa sit Hjem, sit Fædreland, Omfatte ikke disse Navne de dyrebareste Erindringer og Fædrenes Bedrift, om saameget Stort og Herligt, som fuldbragtes i de forledne Tider, Fædrelandet er den moderlige Jord, hvoraf vi have draget vor første Næring; hvis Skikke, Sæder, Jndretninger, Tungemaal og Love have havt stor Jndflydelse paa os, under hvis Himmels Velsignelse vi voxte op, lig frodige Planter. Her have vi lært, i Fædrenes Tro at hellige det Evige vort Hjerte og at kæmpe for det Høieste; her fandt vi de dyrebare Væsener, der følge os gjennem Livet i Troskab og Kjærlighed. Hvo kan følge det gamle Aar til Hvile, hvo kan see det Nye oprinde, uden at bede for sit Fædreland. Jeg beder, Himlen ville afvende Dyrtid, ødelæggende Sygdom, offentlig Armod; Himlen ville lade Fred omhegne Landets Grændser, og lade Folket være sammenknyttet ved Samdrægtighed! Jeg beder, Himlen ville tage Danmarks vise og retfærdige Konge - Jubelkongen - i sin almægtige Varetægt. Thi Kjærlighed er Hans Scepters Magt, Retfærdighed er Hans Krones Pragt, Og Folkets Vel er Hans Ære! Hans mange Børn slutte sig endnu i mange Aar til Hans Hjerte, Den evige Kjærligheds Fred udgyde sig over hans Sølverhaar, og, forynget ved et taknemmeligt Folks Bønner, vorde Han ogsaa nye Slægters Haab Jeg beder, at Tyranniet under enhver Skikkelse maa være for evigt bandlyst fra Danmarks Grændser, at al Vilkaarlighed maa trædes under Fødder, hvor den viser sig, at Troskab og Lydighed maa holde Vagt nedenfor Tronen. Jeg beder, at den Dag aldrig maa komme, da indvortes Fædrelandsfiender, som ere Fyrstens Smigrere, men Folkets Despoter, stille sig mellem Landsfaderen og Hans Børn, for at slukke den gjensidige Kjærlighed. Jeg beder, at oprørske Hoveder aldrig maae forføre Folket, men at Gudsfrygt maa sammenbinde Trone og Hytte, og udfylde de Huller, som kunne findes i den verdslige Lov, Jeg beder for Danmarks Stænder, Gid Folkets Mænd maae komme Folket ihu, og gid enhver Røst, som lader sig høre i Stændersalene, maa være et værdigt Organ for ægte Almeensind! Jeg beder, at vort, at saa rige, og dog saa fattige Fædreland, ved Fyrstens og Folkets harmoniske, energiske Samvirken maa hjælpes paa Fode igjen, at nye Hjælpekilder maa aabne sig i det nye Aar, at alle dygtige Kræfter maa udvikles og bruges meer og meer, at Videnskab og Kunst maa tiltage i Flor, at Handel og Vandel maae gaae friere, end hidtil, at Tankens Yttring aldrig maa presses i vanærende Lænker, Jeg beder, fra Danmark flygte det sneverhjertede Væsen, i hvis Synskreds ingen ædlere Drifter, ingen dybere Følelser, ingen høiere Ønsker trives, end de, der ere Fostere af piinlige Fordomme, ængsteligtberegnende Klogskab og lav Egennytte! Jeg beder; – men mine Bønner sammensmelte i eet eneste Ord – det hedder Danmark, En cimbrisk Geistlig. NTTAARSMOREN 1836. Hom det gamle Aar ender, saaledes begynder det Nye; men det Enes Grav og det Andets Vugge er kun et Punkt, men et Punkt, hvorved Fædrelandsvennen gjerne dvæler. Han betragter det forsvindende Aars Phystognomi, han studerer dets Træk, for deraf at stille et Prognostikon for det nye Aar, og ad denne Vei søger han at gjøre det klart for sig selv, med hvad Haab han tør hilse det nye Aars Morgen. Betragte vi da nu, med fordomsfrit Blik, det neppe forsvundne Aar, da kunne vi ikke nægte, at det i sit Skjød har baaret store Velsignelser for vort Fædreland. Vi have beholdt vor vise og retfærdige Konge. Hvad sige vi beholdt Ham, Nei, Han har ligesom givet os Sig Selv endnu mere udeelt, end vi eiede Ham tilforn, det er ikke nok, at Døden har skaanet Hans ærværdige Hoved i sit Folks Øine viser Han sig forynget ved nye Velgierninger; Han er bleven et Aar ældre, men et saa intensivt, saa gandske det almene Vel opoffret Liv, som Hans, beregner Man ikke med Calenderen i Haanden. Undersaatterne have altid kunne nærme sig Ham, ikke tilfreds dermed, har Han ogsaa villet nærme sig Undersaatterne. Jhvor agtværdigt end det Baand var, der hidtil omslyngede Fyrste og Folk, manglede dog et Led deri. Folket følte det; Kongen følte det ogsaa, og at Han følte det, er den høieste Lovtale, som kan holdes over Ham. Det manglende Led er nu der; Danmark har Stænder. Denne megetlovende Jnstitution har, i det forbigangne Aar, draget hele Folkets Opmærksomhed paa sig. Man erkjender med levende Taknemmelighed, at i den er Meget givet, og er der endnu et Savn tilbage, bærer Man det med saameget større Resignation, som Man jo med Grund tør haabe, at en Konge, der pleier at gjøre Alting heelt, ogsaa vil give det Mindre med det Større, naar han blot faaer Vished om, hvad Priis Hans Folk sætter derpaa. Vi tænke her naturligviis paa Stænderforhandlingernes fuldkomne Offentlighed, som, med Hensyn paa Jnstitutionens Øiemed, forekommer os at være uadskillelig derfra. At Forhandlingernes Resultater maae komme til Publikums Kundskab, ligger i Sagens Natur; det kan ikke forhindres; men skal Almeenaanden oplives ved hine Forhandlinger, da maae de, om vi ikke feile, foregaae for hele Folkets Øine, og dette kunde forhindres, ligesom det jo ogsaa, til utallige Fædrelandsvenners Sorg, er forhindret. Folket maa sende sine Repræsentanter; men det maa ikke høre deres levende Røst, og det er jo dog kun af Liv, Livet kan udspringe. Ei behøve vi, at udvikle Grundene, som tale for Forhandlingernes Offentlighed; de ere allerede med seirende Kraft udviklede af dygtige Publicister. Vi tilføie kun den er Folkets almindelige Ønske, dets levende Nytaarsønske. At det engang vil naae sit Maal, haabe vi, og vort Haab bygge vi, som sagt, paa den Overbeviisning, at hvad Kongen vil, det vil han heelt.