Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-10-04
Nu tog Oldingen en anden Hjerneskal frem, og sagde: Denne Udbugling betyder Troskab og Menneskekjerlighed. Den har ogsaa tilhørt en Neger, som reddede sin Herre, der var faldet i Vandet, og blev selv et Offer for sin Menneskekjerlighed. Da han havde sagt disse Ord, stod med eet den Neger, som Hjerneskallen havde tilhørt, lige for mig. - Det er sandt; jeg har reddet min Herre, fordi jeg elskede ham, men i det Land, hvor jeg er født, anseer man langtfra ikke en saadan Handling for Menneske kjerlighed. Enhver af mine sorte Brødre havde uden Betingelse gjort det samme, og det vilde aldrig faldet nogen af os ind, at rose ham derfor. Tapperhed derimod det betragtes hos os som een af Menneskets største Dyder, og jeg havde derfor ønsket, at den ærværdige Olding hellere havde fremvist Tapperhedsorganet i min Hjerneskal, thi - nu, da jeg engang er død – kan jeg uden Tilbageholdenhed sige det: alle mine Landsmænd gave mig det Vidnesbyrd, at jeg var den tappreste iblandt dem. J den Nordamericanske Krig har jeg med min egen Haand slaaet Huden af tredive Engelske mænd, som jeg havde taget til Fange. Paa et eneste Gjestebud fortærede vi dem allesammen, og drak Skaaler af deres Pandeskaller. Dette er en Handling, som jeg endog i Døden er stolt af, og som mit Fædrenelands Vise endnu i dette Øieblik velsigne mig for. Den Besielede opløstes, og hans Hierneskal faldt paa Gulvet. Oldingen tog nu atter en Hjerneskal frem- og sagde, denne Bugling betegner en høi Grad af Medlidenhedsfølelse. Jeg veed ikke hvem Pandeskallen har tilhørt, men alle Kjendetegnene vise, at den, der i levende Live kaldte den sin, var et meget medlidende og tillige skarpsindigt Menneske; thi Skarpsindighedsorganet viser sig her i en meget høi Grad. - Neppe havde han udtalt disse Ord, førend der stod en Junker for mig i sin hele Jagthabit. Han holdt sig et Tørklæde for Brystet, for at skiule sit Saar. - Point dhoneur, begyndte han, var min Hovedlidenskab. Dens Overholdelse ansaae jeg for en af de Pligter, som alle andre maatte vige for. Jeg faldt ogsaa som et Offer for min fine Æresfølelse, men førend jeg døde havde jeg dog den Glæde, at dræbe den ene af mine Modstandere, som efterlod sig en Kone og fire smaa Børn, og at skille den anden ved den høire Arm og det venstre Øie. Men begge Deele skede i en hæderlig Duel. Anledningen til hele Striden var en Pige, som boede bag Volden. Jøvrigt maa jeg tilstaae, at jeg besad en høi Grad af Medlidenhedsfølelse. Jeg skrev en Afhandling paa tyve Ark, om det Grusomme og Umenneskelige i at spidde Jnsecter paa Knappenaale. Jeg befalede alle mine Folk, ikke at dræbe de Fluer, som i Tillid til Gjestfrihedens Love, søgte Ly i mit Huus. Junkeren opløstes igjen, og hans Hjerneskal faldt paa Gulvet. Oldingen tog nu atter en Hjerneskal frem- og sagde: her viser sig Tyvs= og Mordorganet i sin sande Skikkelse. Aldrig har Naturen taler tydeligere end her. Men det er heller ikke at undres over. Denne Hjerneskal har tilhørt den berygtede Røver Cartouche. Da han havde sagt dette, stod med eet Cartouche for mig; mit Navn, begyndte han nu, er alt for berygtet blandt de Dødelige, til at jeg skulde ville fremkomme her med nogen Apologie for min Vandel. Den engang rodfæstede offentlige Mening om visse Ting er et Uhyre, som man forgjeves søger at kjæmpe imod, thi ingen anden end Tiden kan fælde det. Jeg døde som en Røver, det er fandt. Men jeg vilde gjøre Naturen Uret, dersom jeg paastod, at den havde født mig dertil. Udmærkelseslyst var den første Lidenskab, som fra min tidligste Ungdom udgjorde et Hovedtræk i min Caracteer, og medens jeg endnu legede med mine Camerater, saa var jeg altid den første Anfører. Min forsømte Opdragelse gav denne Drivefjeder, til store Handlinger en unaturlig Retning. De samme Naturgaver, som dannede mig til en Røver, havde, under lykkeligere Omstændigheder, kunnet dannet mig til en stor Hærfører. Halvdelen af den Forstand, List og Tapperhed, som jeg udviste som Røver, havde kunnet gjort mig berømt i Historiens Aarbøger, og flettet en Laurbærkrands omkring min Tinding. Cartouche forsvandt, hans Hovedskal faldt paa Gulvet, og Oldingen forlod Talestolen.