Berlingske Tidende, 1774-06-01
Om Løverdagen den 11te Julii (1767. Det er Capitain Wallis som her taler: Skibet Dolphin laae da for Anker ved den Øe Utahitti, som ligger under 17 Grad: 30 Minuter sydlig Bredde, og 150 Grad vestlig Længde). Om Eftermiddagen kom Archeliemesteren om Bord med en høy Qvindesperson, som syntes at være omtrent 45 Aar gammel, og havde en behagelig Ansigts Dannelse, og et majestætisk Væsen. Han sagde mig: hun var just nu først kommet til denne Egn, paa Øen, og da han havde seet, at de øvrige Jndvaanere beviste hende stor Agt; saa havde han gjort hende nogle Foræringer; til Vederlag havde hun indbudet ham til sit 2 Engelske Mile derfra i en Dal beliggende Huus, og foræret ham nogle store Sviin; derpaa er hun draget med ham til Vandstedet, og har viist en Længsel efter, at gaae om Bord paa Skibet, hvorudi han havde meent, at have mange Aarsager til at føye hende. Hun syntes, da hun først kom paa Skibet, ey at vide noget hverken af Mistroe eller Frygt, og hun opførte sig, al den Tid hun var om Bord, med en utvungen Frihed, som findes altid allene hos Personer, som vide at de have en over andre ophøyet Rang, og som ere vante til at befale over andre. Jeg forærede hende en stor blaae Kaabe, som naaede hende fra Skuldrene lige til Fødderne; jeg hang den selv om hende, og bandt den sammen med Baand. Jeg forærede hende og et Speyl, adskillige Slags Armbaand, og mange andre Sager, som hun modtog med en overmaade stor Anstændighed, og med stor Fornøyelse. Hun gav mig at forstaae, at jeg maatte have været syg, og pegede til Strandkanten. Jeg forstod, at hun dermed ville sige, jeg maatte gaae i Land, for igien at faae min Helbred, og gav hende ved Tegn at forstaae at jeg den følgende Morgen vilde gaae i Land. Da hun igien vilde tage bort, befalede jeg Archeliemesteren at følge med hende; og efter at han havde bragt hende i Land, ledsagede han hende til hendes Bolig, hvilken han beskrev, som meget stor og ved bygt. Han sagde, at hun havde i sit Huus mange Vagter og Betientere, og ikke langt derfra endnu et andet Huus, som var omgivet med Gitterverk. Om Morgenen derpaa gik jeg første Gang i Land, og min Prinzesse, eller rettere sagt Dronning (thi det syntes hun at være, efter Anseende at dømme, og naar hun stod hos de andre) kom strax derpaa med en stor Svite til mig. Da hun blev vaer, at min Sygdom havde ikkun levnet mig saa Kræfter, befabefalede hun sine Folk, at tage mig paa deres Arme, og bære mig ikke allene over Floden, men og den hele Vey til hendes Huus, og saasom hun merkte, at nogle af dem, som jeg havde hos mig, især den første Lieutenant og Proviantskriveren, ogsaa havde været syge, saa lod hun dem paa samme Maade bære; og en Vagt, som jeg havde ladet dertil commandere, sulgte bag efter. Paa Veyen trængte sig en stor Mængde Folk sammen omkring os, men saasnart hun gav Tegn med Haanden, uden derhos at tale et Ord, begave alle sig bort, og lode Veyen frie. Da vi nærmede os til hendes Huus, komme mange Personer af begge Kiøn udfor at modtage hende. Hun forestillede mig disse, efter at hun ved et Tegn havde givet at forstaae, at de vare hendes Paarørende; hun tog tillige fat paa min Haand, og lod den alle kysse den. Vi gik derpaa ind i Huuset, som indbefattede en Plads af 327 Foed lang, og 42 Foed bred. Taget paa samme var bedækket med Palmegrene, og Huset var bygt paa 39 Piller paa hver Side, og 14 i Midten. Saasnart vi vare komne ind i Huset lod hun os sidde ned, og kaldte 4 ung Piger, hvilke hun hialp at afdrage mine Skoe, mine Strømper og min Kiol. Derpaa befalede hun dem at stryge min Hud glat ned, og gnie den sagte med Hænderne. Det samme skede og ved den første Lieutenant og Proviantskriveren, men ved ingen af dem, som saae friske ud. J den Tid, da dette gi for sig, tog vor Vundlæge, som var bleven svedig af at gaae, sin Peruqve af, for at kiøle sig. Et pludseligt Raab af en Jndianer, som saae dette, opvakte de andres Opmærksom hed, og i et Øyeblik vare alles Øyne henvendte paa dette Under, og alle andre Forretninger standsede. Den hele Forsamling stod nogen Tid ubevægelig i en dyb stiltiende Forundring, Strax derpaa grebe dog de unge Piger, som havde gniet os, igien til deres Arbeyde, og efter at de havde vedholdt dermed omtrent en halv Time, klædte de os igien paa, hvorved de dog, som man let kan tænke, bare sig meget bagvendt adGnieningen gjorde mig imidlertid, saavel som Lieutenanten og Proviantskriveren meget got. Noget derefter lod vor ædelmodige Velgiørerinde bringe nogle Pakker Jndiansk Klæde, hvorudi hun lod mig, og alle dem, som vare med mig, klæde efter Landets viis. Jeg vægrede mig i Førstningen ved, at modtage denne Gunst; men da jeg ikke gierne ville ansees forat det mishagede mig, hvorved man havde den Hensigt at giøre mig en Fornøyelse, saa modtog jeg det. Da vi toge bort igien, befalede hun, at en meget stor drægtig Soe skulle bringes til vor Baad, hvorhen hun selv ledsagede os. Hun havde anviist sine Folk at bære mig, ligesom paa henveyen, men da jeg heller vilde gaae, saa tog hun mig under Armen, og løftede mig saa tidt vi kom til en Vand= eller Skarn=Pøl, derover med ligesaa liden Vanskelighed, som det ville have været for mig at løfte et Barn derover, dersom jeg havde været frisk.