Adresseavis for Børn, 1781-06-20
Numer Aar. Tredie er Aargang. for Onsdagen. den 20. Junii. Oden. Ved troelig at følge godt Mønster, som gives, Vor Omgang forædles og Dyden oplives Slutning af Samtalen imellem Hommesteren og Carl om dennes Tantes Død. Jovm. Med Fornøyelse vil jeg fortælle Dem, det. Deres salige Tante var en overmaade god Huusholderske. Hendes vidtløftige Huusholding var forbundet med meget Arbeyde, mange Sorger og megen Adspredelse. Hun kjendte og vidste meget vel dette Livs Bestemmelse, som man desverre seer alt for lidet paa ved de verdslige Sysseler, og hun bestræbede sig, at gjøre sine Dage til en lykkelig Forberedelse til den salige Evighed. Derfor var det allerede for otte Aar siden (saa længe har jeg kjendt hende) hendes alvorlige Ønske, at Gud ikke vilde lade hende døe under dette verdslige Livs Adspredelser, efterdi man da ikke altid var saaledes beredet til sin Død, som man ønskede. - Hendes Bøn blev bønhørt, Forgangen Søndag blev hun deelagtiggjort i den hellige Nadvere, endnu førend Gudstjenesten begyndte. Derpaa gik hun ind i Bedestolen tæt ved Alteret, faldt efter Sædvane paa sine Knæe, og da hun havde tilbragt en temmelig Tid i Bønnen, vinkede hun efter hendes Kammerjomfrue, som stod i en Stoel ikke langt bag ved hende Denne Jomfrue skyndte sig gandske bestyrtet hen til hende, og da hun kom, saa faldt Deres Tante om i hendes Arme, under de Ord: Herre Jesu, annam du min Aand! – og døde. Kan vel nogen Død være meere rørende og salig, end denne. Her lyser den trøstelige Sandhed i Bibelen: Den Retfærdiges Bøn formaaer meget, naar den er alvorlig. - O hvilken herlig Bekræftelse er dette paa den. Carl. 9, dette veed vist mine Forældre og min Tante her intet af. Vil De nu ikke strax fortælle det ved Bordet? Hovm. Ney, ved Bordet vil jeg ikke fortælle det. De skulde kun derved blive alt for meget rørte paa ny igien. Ved Maaltidet maae man søge at adsprede Tankerne paa en fornøyelig Maade. Erindrer De ikke, at Deres Fader saa tidt har sagt: Naar man gaaer til Bord, skal man lade alle sine Sorger og Bekymringer gaae til Seng, Carl. Men vil De dog ikke nok nu fortælle mig noget om denne min salige Tante? – De har dog kjendt hende langt bedre og længer end jeg Hovm. Deri har De Ret. Det er gandske vist faa, som har kjendt hende bedre end jeg Jeg vil derfor gjøre Dem en kort Beskrivelse over hendes gode Charakter. Uagtet Bb. Avis Uagtet Forsynet havde velsignet Deres salige Tante med en meget deylig Skabning og med mange Lykkens Goder, og havde ophøyet hendes Stand og Fødsel langt over mange andre. saa var hun dog gandske levende overbeviist om, at vor Stand og Fødsel og vore øvrige jordiske Fortrin give os i Guds Øyne ikke den ringeste Værd fremfor andre Mennesker. - Dette satte hende i Sikkerhed imod al Storagtighed og hovmodig Jndbilding, som gemeenlig følger med jordisk Ære og Rigdom, saa at hun kunde være og var visselig et Mønster til Efterfølgelse. for enhver Dame af hendes Stand. Hun var derfor elsket og undet af enhver; thi en anstændig Nedladelse og en sømmelig Beskedenhed forhverver altid Folk af Stand Kjerlighed og Høy agtelse, som Hovmodighed maae søge paa en ængstelig Maade. Jntet Menneske syndes hende saa ringe og fattigt, at hun ikke havde skullet ville tale med samme, og jeg erindrer mig ikke nogentid at have seet en Dame, der saa mesterlig forstod den Kunst, at begynde og fortsætte en Samtale med enhver, som hun. - Hendes Huus var et Tilflugtsted for enhver Fattig. Det var hende ikke nok, at hun med Raad og Daad trolig stod alle dem bi, som søgde hendes Hjelp - Ney, derved lod hun det ikke beroe den med Mangel og Fattigdom forbundne Undseelse holder den Trængende alt for ofte tilbage fra at søge Hielp hos andre. Medlidende og barmhiertige Siele bie altsaa ikke indtil Ley ligheden viser sig, at kunne hielpe en Lidende de søge samme med Flid. Saaledes forholdt Deres salige Tante sig. Hun havde anmodet Stedets Præst, Degn og Skoleholder, strax at lade hende vide, naar de fik nogen Efterretning om en eller anden Fattig, som kunde trænge til hendes Hielp; og enhver af hendes Domestiker havde befaling at gjøre det samme. Det var ret en Lyst og Glæde at see, hvorledes ligesom en heel Hær af Børn samlede sig om hende, naar hun gik ud Alle ærede i hende en god Moder, som erkyndigede sig om, hvad enhver meest trængde til, optegnede deres Navne i sin Memorialbog, og paasaae, at alt det de bebøvede, blev bestilt og kjøbt til dem. Næste Søndag efter Markedet havde hun altid bestemt for Børn. til at uddele de indkjøbte Foræringer til de fattige Børn, hvilke strax efter Prædiken forføyede sig hen i deres Velgiørerindes Huus. Her var hun nu idel Fornøyelse, og det var den største Fest for hende, naar hun kunde see Glædens milde Smile i disse fattige Børns uskyldige Ansigter. Denne Fornøyelse, hvormed Barmhiertighed lønner sine Dyrkere, maae man selv føle, den lader sig ikke beskrive. - Ofte, meget ofte har deres salige Tante følet denne Fornøyelse. – Men nu med eet og saa pludselig har disse Fattige mistet deres fælleds Moder, Nu staae de, efter hendes sidste Anordning, allesammen sortklædte om hendes Liig, og jeg er vis paa, at de med den ømmeste Følelse ud hulke de høye Klager: Vor elskelige Moder, vor eyegode Velgiørerinde er død, Men, det er ikke disse allene, som begræde hende, ney, alle Jndvaanerne paa Stedet græde for hende, og deres Graad er billig og retfærdig. - Og min bedste Carl, naar skulde jeg vel kunde blive færdig, om jeg vilde tænke til at fortælle Dem, alt det Gode, hvorved Deres salige Tantes Charakter saa herligen udmærkede sig, Jeg vil med faa Ord sige Dem det altsammen: Hun var en retskaffen Christi Brud, og saaledes døde hun. – Dette er visselig den bedste Gravskrivt, som jeg vil ønske Dem og mig selv engang. Carl. Ach, Hr. Hovmester, nu beklager jeg endnu langt meere, at jeg har mistet den naadige Tante, da hun har havt et saa overmaade godt Hjerte. O. Gud give, at hun dog levede endnu Hovm. Jeg havde ønsket det selv. Men saadant Ønske er nu forgjeves. Beflit De sig kun paa, min kjere Carl, at blive hende lig, i Henseende til hendes Tænkemaade, da De rimeligviis i Fremtiden kommer til at ligne hende, i Henseende til Lykkens Goder. Og dette maae jeg overhoved sige Dem, min gode Carl, at De vilde gjøre Deres hele Familie Skam, om De i den tilkommende Tid skulde blive hovmodig og ubarmhiertig. Deres Fader er det ikke; og Deres salige Farfader var det heller ikke. Hans Jhukommelse er endnu i Velsignelse hos alle Folkene paa hans Godser. Carl. Ach, Hr. Hovmester Fortæl mig dog ogsaa noget om min salige Farfader. Jeg gider. Avis gider gjerne høre saadant noget fortælle om min Familie. Houm. Det fornøyer mig, at De finder Behag udi gode Charakterers Fortælling. Jeg vil altsaa fortælle Dem hvad mig er bekiendt om Deres salige Farfader. Jblandt andet udmerker følgende Anekrote sig om hans Barmhiertighed imod de Fattige: Han kom hvert Aar engang til det Gods, som Deres Forældre nu besidde. Alle hans Undersaatter saae hans lykkelige Ankomst i Møde med megen Fornøyelse, og bade Gud for ham, at han maatte beholde sin Sundhed. Dagen efter hans Ankomst satte han sig paa den Bænk, som staaer paa høyre Haand ved Jndgangen til Slottet, for der at see og tale med sine forsamlete Undersaatter. Børn, hvor gaaer det jer, Hvad bestille J det var altid hans første Spørgsmaale. Efterat han derpaa havde nøye erkyndiget sig om enhvers Omstændigheder, og lagt Merke til dem, som vare trængende til hans Hielp, saa tog han en meget stor Snustobaksdaase frem. Jeg kan aldrig sige Dem, min kjere Carl, hvor glade de Fattige bleve ved dette Syn. Kiere Børn, lagde han, jeg merker, at Luften er ikke meget sund her hos eder, og at mange af eder har en slem Snue. Kommer hid, J og J, saa skal hver af eder have en god Priis Tobak. De kom, en efter anden, og disse Priser befaldt dem; thi Daasen var fuld af Dukater. Carl. Det var artigt – Saaledes troer jeg dog ikke, at min Fader er sindet. Hovm. Jo, han er ligesaa medlidende og barmhiertig imod de Fattige. "J den dyre Tid, som var strax efter at De, min lille Carl var født, fik han ret en ønskelig Leylighed til at vise sin Barmhiertighed imod de Fattige, der ofte vare nær ved at sulte ihiel. Hans menneskekierlige Hjerte blev rørt, hvergang han saae en Elendig. Dog blev det ikke ved blot Rørelse; thi hans Medlidenhed forvandlede sig strax til Barmhiertighed, og jeg veed tilforladelig, at han gav dem den sidste Skilling, som han eyede. Engang kom tredive Fattige, der saae ud ligesom levende Liig, saa udtærede vare de af Hunger, og bade ham om Brød. for Børn. Gud, hvilke Taarer græd da hans medlidende Hjerte, for han ikke kunde gjøre saa vel imod dem, som han ønskede og vilde. Han eyede ikke en Skilling i sin Børs. Han tog den sidste Rest af tre Brød, som han havde i sit Huus, og uddelede samme iblandt disse Hungrige. Men han var misfornøyet over det, at han ikke formaaede at gjøre dem meere Godt. Dog, et medlidende Hjerte lader ikke Modet synke; det forglemmer ofte sin egen Fordeel, trænger sig igjennem allehaande Vanskeligheder og skaffer Raad. – Saaledes forholdt Deres Fader, sig og dengang, – Han tog sin Tilflugt til sin Forpagter. – Med et ømt Hjerte bad han ham om Forpagtnings Afgivten for et Aar forud, og lovede, at naar han kunde betale ham samme nu paa denne Tid, saa vilde han give ham tredie Parten efter. - Men Forpagteren havde heller ingen Penge. Dog, for at gjøre saadan en Vinding, som Afslaget var, skyndte han sig ind til Staden, og pantsatte alle sine og sin Kones Kostbarheder hos en rig Mand, som rystede af Gierrighed, naar han saae nogen give en Fattig en Skilling. Forpagteren kom fornøyet tilbage igjen (thi han havde profiteret over tre hundrede Rigsdaler paa saa kort en Tid) og leverede Deres Fader de forlangte to tredie Deele af et Aars Forpagtnings Afgivt. Glad tog Deres Fader imod samme, som de havde været ham skjenkte, og anvendte dem allesammen til at hielpe sine fattige Bønder med i den dyre Tid. Saaledes og paa mange andre Maader har Deres Fader viist sin Barmhiertighed. – Guds Forsyn har ogsaa rigelig velsignet ham derfor. - Lad mig see, min kjere lille Junker, at De træder i saadanne Fodspor og gjør Deres Ahner en sand Ære ved at følge samme, saa skal De og blive deelagtig i Deres Forfædres Lyksalighed. Carl. Ja, Hr. Hovmester, det skal jeg visselig. Naar jeg bliver stor, saa vil jeg gjøre ligesaaledes, som mine Forfædre har gjort. Houm. Det vil jeg og haabe, min kjere Carl; thi De har et godt medlidende Hjerte ligesom Deres Fader. – Gud opholde og bevare Dem i den Tænkemaade, som De for nærværende haar! Det skal da vist gaae Dem vel her i Verden. Avis den. - De Fattiges Bøn, som vi ere barmhiertige imod, ledsager os igjennem vort hele Liv, og udbreder Lykke og Velsignelse paa samme.