Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1804-01-18
Ved en aldeles urigtig Forestilling om mit Forhold paa Maskeraden den 21 Febr. f. A. udvirkede Øenstrup mod mig en Justitsag, som efter at være oplyst, med og imod, blev paadømt saaledes: gat jeg blev friekiendt for Tiltalen hvorimod Ørnstrup i den mod ham af mig privat anlagte Sal for sit Forhold saaledes blev dømt, som Dommen i Avisen No. 5 udviser. Efter hans Løvte i No. 6 havde jeg ventet Berigtigelser og Anmærkninger over denne Dom, men derimod bebyrder han Læserne med en ligesaa tiedelig som urigtig Fortælling om Justitssagen, hvis Jgiendrivelse i Avisen jeg bør skaane Publicum for da den aflagde usvækkede Dom giør det overflødigt, især da han ved sit urigtige foredrag tvinger mig til en nye Sags Anlæg, hvis Udfald i sin Tid kortere vil give det fornødne Lys. Dette uvedkommende bringer han i Erindring: at jeg en suspenderet og mine Eiendomme seqvestrerede. Ganske rigtigt, men da Drivehiulene i den Kabale, der hidtil hindrede denne Sags Tilendebringelse, ere henfarne, deels til Evigheden deels til Daarekisten, saa har jeg det Haab, at ogsaa Dommen i denne Sag, snart skal adsprede det Taage, der i den Anledning saalænge har omhullet den gode Sag. Udfaldet kan ellers ikke være tvivlsomt for Ørnstrup, der kiender Maaden, hvorpaa Commissions=Sagen mod mig blev fremvirket, og hvorom han ikke allene har aflagt eede. ligt Vidnesbyrd, men endog med kraftige Grunde byggede paa mange Aars Erfarenhed, bekræftet mit Forhold som umiskiendelig retskaffent. Endelig har han, ved at berøre den Mulct jeg blev idømt under Commissionen over den fyenske Tyvebande, givet mig en behagelig Leilighed til at oplyse Maaden, paa hvilken jeg blev indvitlet i denne Sag og Aarsagen til bemeldte Mulct Det er bekiendt, at Hr. Melbye blev bestiaalen; hans Mistanke faldt paa en Mand i Udberud Sogn han formaaede mig til at følge sig til det mistænkte Sted, hvor Tyveriet blev opdaget, og det Stiaalne ham udleveret; men da Tyven og dennes Hustrue begge havde tient ham, lod han sig ved deres Græden og Beden overtale til, ei at være deres Angiver, og som en Følge deraf, ansaae jeg det ligeledes for min Pligt at tie; da Tyveriet desuagtet blev oplyst, gar samme Anledning til flere Tyveriers Opdagelse og en Kommissions Nedsættelse, hvorunder Hr. Melbye og jeg, formedelst hiin Tavshed, bleve indviklede; det juridiske Fakultet ansaae det efter omstændighederne ikke som Pligt for os, at angive Tyveriet, Kommissionen er heller; og bleve altsaa i den Post frikiendte. Derimod foraarsagede følgende Tilfælde mig hiin Mulkt: Een af mine Ungdomsvenner, en Mand af almindelig Agtelse, opkastede ved en Samtale det Spørgsmaal, om man kunde blive Tyv for stiaalne Koster, som fandtes i Ens Værge, naar man skiød paa Hiemmel og Hiemme brast, Efter min individnelle Mening, grundet paa Lovens 6te Bogs 17 Kapitel, besvarede jeg Spørgsmaalet med Ja Kort derefter blev denne Mand beskyldt for utilladelig Handel med nogle af Tyvene og arresteret. Nogle at de Poster, han havde kiøbt, fordulgte han, af Frygt for at Hiemmel vilde briste for ham. omsider tilstod han Kiøbet, og frembragte til sin Undskyldning, at forbemeldte mit Svar havde gjort ham frygtsom for at tilstaae samme strax. Jeg blev kaldet til Comissionen og spurgt herom; jeg tilstod hans Spørgsmaal og mit Svar, med den Anmærk. ning: at hans Spørgsmaal ei var sigtet til noget enkelt Tilfælde, og at jeg paa den Tid ingenlunde troede, at han nogensinde skulde blive indviklet i en saadan Sag. Under Sagen blev mit Forhold anseet som en Raadgivning, der havde forvoldt Ophold, og jeg blev som for meldt mulcteret. Dommen har jeg indstevnet for Høiesteret, hvorfra jeg med Rolighed seer Udfaldet imøde, da Handlingen selv fra ingen Synspunkt kan blive anseet for moralsk slet.