Viborger Samler, 1841-02-02
Udenlandske Efterretninger. Frankerig. Den Deputerede Golbery var den første, der talte imod Lovudkastet og Paris's befæstning. Er Frankerig", sagde han, ikke vant til at kæmpe paa fremmed Jordbund, Man har beraabt sig paa Napoleons Auctoritet for befæstningen; men man forglemme ikke, at Napoleon angaaende dette Anliggende har forandret sin Mening paa St. Helena. . . Carnot sagde i sin Tid. "Man befæste Paris langt fra Paris." Taleren omtalte dernæst den imellem Ministeriet og Commissionen afsluttede Overeenskomst. Flere Deputerede have yttret, at de detascherede Forter ere farlige for Friheden, og at de derfor ikke kunne stemme for Forterne. For at vinde de Frygtsomme, er et Forlig kommet istand. Den nye Organisation af Forsvaret koster 75 Mill. Fres, mere, og naar man nu antager, at Lovudkastet ved Forliget erholder en Tilvært af 75 Stemmer, saa kommer enhver hvid Kugle netop paa en Mill. Fres. Det foreslaaede System kan forklares saaledes: Paris er Frankerig; med Paris er hele Frankerig indtaget; Frankerig udenfor Murene er kun en intetsigende Landstrækning, uden Jdee, uden Hierte, uden Forskjel hyldende Enhver, der er Herre af Paris. - Men at befæste Paris, er at understøtte den Fordom, at Paris er Frankerig; det er et Middel til at centralisere Valpladsen; det er med andre Ord at kalde Krigen til Paris. Er der nogen befæstet Hovedstad i Entopa, Er London, er Wien befæstet, Og naar Paris bliver beleiret, hvad skal der blive af Statsauctoriteterne. Skulle Kamrene lade sig beleire, skal Kongen udsætte sig for at blive tagen til Fange". Taleren formeente, at et godt Reservesystem og en god militairisk Organisation vilde gjøre Landet stærkere, end optaarnede Steendynger, der ikke vilde være til Skræk, men til Latter for Udlandet. - Chasseloup-Laubat talede til Fordeel for Lovudkastet. Frankerig, sagde han, havde erhvervet en dyrekjøbt Erfaring. Er dette Riges Hovedstad indtagen, saa har Fjenden hele Regjeringen i sine Hænder; er Paris indtagen, da er Landets Erobrinviis, Underkastelsen sikker. Lamartine bestiger Talerstolen. "Man paastaaer, at Naturen ikke tilstrækkelig beskytter Frankerig, at desaarsag Landets store Middelpunct, der giver den hele Nation Liv eller Død, maa befæstes. Men hvad udgjør Landets egentlige Kraft, Maaskee Mure og Fæstningsværker. - Jeg svarer med Ludvig den 14des sidste Ord til Marschal Villars, da Denne afreiste til den ved Rigets nordlige Grændse opstillede franske Hær : "Gaae, Marschal, og kæmp, og naar Vaabenlykken svigter Dem, da vil jeg med Sværdet i Haanden drage igjennem min Hovedstad; jeg vil finde Soldater, og vi ville da seire eller omkomme i Forening under Monarkiets Ruiner." Nei, ikke bag Mure kæmper Franskmanden; men paa Valpladsen, saa langt som mueligt fra sin Arne, fra Kone og Børn. Nationens Kraft hviler i den franske Soldat, – den første Soldat i Verden, ikke hvad Tapperhed angaaer, - thi nu er enhver Soldat tapper, men med Hensyn til Jld, Fatning og Livelighed. Passer til denne Skildring dette frygtsomme Concentrations- og Forsvarsystem, som man foreslaaer "Derefter fordybede Taleren sig i en lærd Afhandling om de nylig opfundne Ødelæggelsesvaaben, helligede Kanonerne a 8 Paixhans en særdeles Opmærksomhed, og efterat have meddeelt en meget grundig Oversigt af Maaden at før Krig paa siden Frederik den Stores Tid – en Materie, den udmærkede Digter aldeles ikke forstaaer sig noget paa – gaaer han over til Vauban og Napoleon – de af Thiers anførte Forsvarere for Paris's Befæstning. "J 15 Aar havde Napoleon Verden i sin Haand og Europa under fine Fødder, men har han sat saameget som een Steen i Bevægelse? Han tænkte forst paa at befæste Paris, da han var paa St. Helene, da han søgte at forsvare og retfærdiggjøre sig imod Efterverdenen. Men denne vil kun troe hvad han har gjort og udrettet, og ikke det, som han har sagt. Ogsaa Hannibal kunde have sagt: Havde jeg baaret mig saaledes eller saaledes ad, vilde jeg have kunne tilintetgjøre den romerske Stat. Dog der var isandhed en Dag, da Keiseren beklagede, at han ikke havde befæstet Paris, og det var dengang, da han med 45,000 Md., de hæderrige Levninger af saa mange Hundredetufinder, vendte sig mod sin Hovedstad, og fandt Folket misfornøiet. Hvorfor improviserede man ikke i Aaret 1813 nogle Fæstningsværker efter Dagene ved Moskau og Leipzig? – og i Aaret 1815, hvad forlangte han da i de Breve, han skrev til Kammeret, Forlangte han maaskee, at man skulde organisere Fæstningsværkerne? – Nei. han forlangte, at man skulde overantvorde ham Hæren, for at han kunde drage ud af Paris, for at han kunde udføre en glimrende Manoeuvre imod Preusserne, og befrie sin Hovedstad. "Jeg forkaster, saaledes endte Lamartine sin Tale, "Lovudkastet, fordi det strider imod Politiken, Tactiken, Menneskeligheden og Friheden. Jeg forkaster det, fordi det strider imod mit Lands Ære. Det strider imod Tactiken, thi man tør ikke iso lere Paris fra det øvrige Frankerig. Det strider imod Politiken; thi det er en farlig Grundsætning, at opoffre hele Frankerig for dets Hovedstad. Det strider imod enneskeligheden; thi det har kun til Formaal at føre os tilbage til Barbariets Tider, da Qvinder, Oldinger og Børn ei mindre vare udsatte for Krigens Odelæggelser, end de egentlige Krigere. Det indeholder ingen Garant for Nationalæren og den indvortes Sikkerhed; thi Jngen troer, at man af en Stad med en Befolkning af 1 1/2 Mill. Jndbyggere kan gjøre en Fæstning. Man siger Eder: J ere saaledes som i 1792 Revolutionens Folk, Revolutionen har kun Eder til sit Forsvar; af Eder maa den forsvares, naar den angribes af Europa, omgiver Paris, Revolutionens Vugge, med stærke Fæstningsværker. Jeg, mine Herrer, jeg troer ikke, at vor Revolution er kommen til en saadan Yderlighed; jeg troer, at, om endog hele det bevæbnede Europa forenede sig imod os, vilde denne Revolutions Jndflydelse være nok til at beseire enhver Coalition; alle De, der ville omgive med Bastille den Stad, som de kalde Revolutionens sidste Asyl, troe ikke paa Revolutionen, eller rettere: det er ikke den sande Frihed, man ønsker at forsvare med de Forter, som man vil opføre, men som det ikke skal lykkes dem at opføre. - Den følgende Dag (den 22 Jan.) talte Mou nier for befæstningen, og efter ham besteg Pages (de l'Arrige) Talerstolen. Paris maa ikke befæstes; Frankerigs Skjebne maa ikke være afhængigt af dets Hovedstads Skjebne. Wien blev indtaget; men Østerrig reddedes, fordi det har flere Hovedstæder. Madrid blev indtaget; men Spanien blev reddet, fordi enhver Provinds har sin Hovedstad. Paris blev indtaget, og Frankerig blev beseiret. Hvorfor? – Fordi Paris var Contralpunctet. Er Paris erobret, forraadt eller solgt, da underkaster hele Frankerig sig. Saaledes var det Tilfældet i sin Tid, da vi havde en stor Mand mere, og færre talende Forsamlinger; saaledes vil det og gaae nu, de vi have en stor Mand mindre, og flere talende Forsamlinger. J ville opføre Mure, for at redde Friheden; have J da ikke hørt en Minister erklære paa denne Tribune, at han reiste til Gent, for at redde Friheden, (Guizot bliver urolig.) Marschal Soult, oplæser derefter en af ham i befæstningsanliggendet i Aaret 1830 affattet Skrivelse, hvori han erklærer en fortløbende Forskandsning at være uhensigtsmæssig, og derimod udtaler sig til Fordeel for Forterne, der skulde anlægges i lige Afstand paa de Høie, der omgive Hovedstaden, navnligen paa den høire Seinebred. Han erklærer, at han endnu er af denne Mening, – og at han efter en lang og grundig Undersøgelse er kommen til det Resultat, at Paris ganske maa forsvares ved Udenværker, der skulle anlægges saa langt fra Paris, som det kun er muligt – Han erklærede sig imidlertid i Løbet af sin Tale for befæstningen, saaledes som samme var foreslaaet, af Commissionen. (Stor Forundring i Kammeret, der efter en saadan Jndledning ikke anede en saadan Slutning). Jmidlertid var Taleren Kammeret en Erklæring skyldig angaaende den nye Redaction af Paragraphen om de samtidige Arbeider. Regjeringens Samtykke til denne Redaction maatte ikke forstaaes saaledes, som om alle Værkerne uden Forskiel skulde paabegyndes og fuldføres paa eengang. Det vilde stride imod den funde Mennesteforstands simpleste Forskrifter, dersom man ikke vilde give de vigtigste Arbeider Fortrinet. Han erklærede derfor, at Fort- og Forskandsningsarbeiderne vel vilde vorde in udførte paa eengang, men snart paa den ene, snart paa den anden Semebred, saaledes som Regjeringen fandt det passende. Bechard, der skulde have Ordet efter Marschallen, maatte udbede sig en kort Betænkningstid, fordi Marschallens Tale havde gjort ham saa forvirret, at han absolut først maatte ordne sine Tanker paa ny. O. Barrot bad om, at Discussionen maatte udsættes, da det syntes, at Conseilspræsidentens Erklæring maatte kuldkaste Forliget, og gjorde en ny Conference med Commissionen nødvendig. Ogsaa Thiers yttrede sin Forbauselse over Marschallens Erklæring. J Commissionsforsamlingen havde Marschallen erklæret, at hans Plan fra Aaret 1838 ganske stemmede overeens med det nuværende Udkast. Denne Erklæring troede Thiers at kunne erindre sig. Hvad navnligen Forskandsningen angik, da havde Marschallen billiget samme, da den ganske var hans Plan. Marschal Soult reiste sig, og yttrede sin Forbauselse over at høre et saadant Sprog, af Commissionens Referent. Han (Soult) havde paa Tribunen hverken sagt eller mindre, end hvad han havde yttret for Commissionen. Han havde udviklet det Fordeelagtige i den af ham i Aaret 1830 udkastede Plan, og da man havde spurgt ham, om han antog den fortløbende Forskandsning, havde han svaret Ja; thi han maatte jo være et Tossehoved, dersom han afslog et fordeelagtigt Parti, fordi man fordoblede Medgiften. Mødet hævedes. Den følgende Dag (den 23de Jan.) søgte Bechard at forsvare Conseilspræsidenten. Efter ham besteg Thiers Talerstolen. Han erklærede, at de Ord, Conseilspræsidenten havde yttret den foregaaende Dag, havde givet Anledning til den Formening, at der ikke fandt Enighed Sted imellem Ministeriet og Commissionen; i Morges havde Commissionen atter været forsamlet; den havde confereret med Marschal Soult, og faaet den Overbeviisning, at der kun havde existeret en tilsyneladende Meningsforskjellighed imellem Regjeringen og Commissionen. Vel havde Marschallen fortrinligen anbefalet Udenværkerne, men han havde tillige erklæret, at den fortløbende Forskandsning vilde give hine en større Fasthed. Commissionen havde fremdeles spurgt Marschallen, om han vilde bekæmpe ethvert Amendement, der gik ud paa at anbefale Forskandsningen uden Forter, eller Forterne uden Forskandsning, og Marschallen havde ikke alene givet et beigende Svar, men endog yttret sig imod et af Gen. Schneider foreslaaet Amendement, der havde til Formaal at stille Forterne fra Forskandsningen. General Pairhans og Remusat talte for, og de Tracy imod Lovudkastet. Storbritannien og Jrland. London, den 22de Januar. Chartisternes Forsamlinger i det nordlige England, især i Fabrikstæderne, have fremkaldt alvorlige Forholdsregler fra Regjeringens Side. 3000 Geværer ere paa Jernbanen afsendte til hine Egne, hvor de skulle uddeeles iblandt det der stationerede Militaire og Militserne.