Corsaren, 1842-05-13
"Danmark, et malerisk Atlas med poctiske Vignetter af J. L. Heiberg." Allerede for længe siden have vi troet at burde gjøre Publicum opmærksom paa, hvor uheibergsk Prof. Heibergs "Danmark, et malerisk Atlas" er. Vi frygte imidlertid for, at vi ikke overalt have naaet vort Maal; thi vi have ene kunnet sætte vor Forsikkring imod den overalt udbredte Overbeviisning, at Alt, hvad Heiberg skriver, ubeseet bør antages for godt. At give løsrevne Stykker af hans "poetiske Vignetter" vilde Jntet have bevirket herimod; thi de forstokkede Heibergister vilde have sagt. Ja, det er løsrevne Stumper, udrevne af Sammenhænget, det Kunstgreb kjende vi nok. J denne Nød har Hr. Professor Heiberg med en uhørt Beredvillighed hjulpet os, idet han i sit sidste "Atlas" har leveret et Digt, hvori der ikke er enkelte Dele, som maatte udrives, men som i sin Heelhed, og kun i sin Heelhed, kan levere et Beviis for vor Paastand. Man læse det igjennem og dømme da, hvilken Smag "Smagens Repræsentant" nu repræsenterer. Det skal poetisk beskrive Børsen i Kjøbenhavn. O! hvem der dog var en Handelsmand! O! hvem der dog var Grosserer! En Anden saa let ek handle kan, J det Samme, han speculerer. Hvor er det herligt, paa Børsen gaae, Og Vexel- og Coursberegning forstaae Og Alt, hvad i Handlen passerer! Men Den, som engang er slaaet til Poet, Blev aldrig i Handel en Daler; Og blev han imellem paa Børsen seet, Var det aldrig med Capitaler. Idethøieste gik han til Schuboihe hen, Og bragte Frugten af Blæk og Pen, Som Hr. Langhoff contant betaler. Poeten derfor, og Hver, som fik Lige saa fattige Frugter, Befragter Børsen med andet Blik, End Han, som Profiten lugter; Han beundrer Bygningens Architectur, De gamle Zirater paa røde Muur Og paa Spiret Slangernes Bugter. Og tænker Kjøbmanden ene paa Jmorgen og kommende Dage, Saa lader Digteren Blikket gaae Til de svundne Tider tilbage. Han stuer Christian den Fjerdes Aand, Og kysser i Tanken den Skjoldunghaand, Hvis Værker er uden Mage. Men troer dog ikke, Pocten kan Blot vugge sig i Chimairer; Nei, naar det gjælder, saa kjender han Vel ogsaa til Børs-Affairer. Og om just selv han ikke dem giør, Han Andres Virksomhed skue tør, Og ved den sig gjerne belærer. Hvad derom jeg melder, er vist og sandt, Skjøndt Sagen synes utrolig: Viid, Amor er selv en Børs-Speculant, Og giør Kjøbmandsbarmen urolig. Jeg selv har feet ham engang paa min Vei, For mig var han synlig, for Andre dog ei, Thi med Digteren er han fortrolig. Jeg spurgte med Latter: "Men hvad gjør du?" - Han svarte: "Jeg speculerer." - "Hvori?" - "Jeg veed ei rigtig endnu; "Kun Hjerternes Cours jeg noterer." - Men den rige Grosserer har Barmen tom; "Langt før til den fattige Digter kom! "Han gjerne dig inviterer!" "En Digter, sagde han, ghjelper sig nok, "Jeg altid en Piil ham laaner; "Men en Kjøbmand er saa sliv som en Stok, "Han gjerne min Magt forhaaner. "Men pas nu paa han vogter sig ei, "Jeg styder ham midt paa hans Handelsvei; "Du veed nok, Jngen jeg staaner." Jeg tænkte: Gud veed, hvad nu vil skee, Ei Gudens Forsæt jeg gjætter. En Pige traadte da frem, og see! Hun falbød friske Bouquetter. Hendes Øine var selv Violer blaae, Og af Rosenknopper, voxende, smaa, Paa sit Bryst hun skjulte Doubletter. Hun kunde vel være femten Aar, - En Alder, skjønnest af alle, - Hun har Kjærminder i flettet Haar, Contrast man maatte det kalde, Thi Kjolen pialted om Skulderen hang, Saa løselig kastet, saa lidet trang. Som om den let kunde falde. Nu skulde man see den Kjøbmandsflok Og Mæglernes Hær tillige! Da kjøbles der af Bouquetter en Skot Cos den blomstrende Blomstege. Tilsidst paa Bouquetter lens hun var! Da solgte hun den, hun i Haaret bar, Til en Kjøbmand, en af de rige. Nen alle de Mange, som ingen fik, Bestormed Pigen om flere; Hun raabte, da gjennem Klyngen hun gik: "Jeg har ikke Blomster mere." - "Jo vist! den sidste du gjemmer endnu; "Jeg skimter, i Kjolen den skjuler du, "O lad den hos mig flørere." Da svarte hun: "Har jeg en enkelt gjemt, "Min Kjæreste venter den længe; "Og fik han det aldrig, da var det slemt, "Maaskee han vilde sig hænge." Nu smillte hun med ironisk Blik, Og triumferende bort hun gik, Thi Lommen var fuld af Penge. Da blev der en støiende Mumlen derom, Et formeligt Charivari, Som Amor, der frem af Krogen kom, Jublende blanded sit Svar i. Og en Piil han greb, og skjøndt han er blind, Paa den sorte Tavle ridsed han ind: "Idag var Coursen al pari."