Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-06-17
Efterat Hr. Pastor Wedel her har viist os, hvad man paa Landet forstaaer ved gemeen, vil det neppe være af Veien, at en Kjøbenhavner her viser, hvad man i Hovedstaden forbinder for Begreber med dette Ord. Den Forskjel, som Sporon gjør paa gemeen og almindelig, synes ikke at være bygget paa nogen fast Grund Gemeen er ligefrem en urigtig Oversættelse af det tydske gemein, der formodentlig kom herind med de hvervede tydske Soldater, som mon kaldte Gemene. J de Tider, da man ikke gjorde sig Umage for at opsøge virkelig danske Ord, fandt man det mageligst at betjene sig af Udtryk, som den gemeene Mand istedetfor menig Mand, hvilket allerede Sporon foreslog, det gemeene Beste &c. Jmidlertid er Ordet gemeen bleven temmelig almindeligt i sin ufordeelagtige Forstand, og gemeen Adfærd, gemeene Udtryk, gemeen Tænkemaade findes nu ikke blod hos den gemeene Mand: d. er den store Hob, men ogsaa blandt ugemeene, d. c. Folk, der henregnes til den mindre Hob, saa man med Foltkan sige, at det Gemene nu er blevet temmelig gemeent. Hvor man end kommer, det være paa Spadseretourer eller i Skuespillet og paa andre offentlige Steder, saa finder man Stadfæstelser, nok herpaa. Og det er besynderligt, at jo fornemmere mange Mennesker ere blevne i det Udvortes, desto gemenere ere de blevne i det Jndvortes, og at en fiin Casimirs Kjole ofte skjuler det gemeneste Hjerte. Saa længe Gemeenhed blev i de lavere Stænder, var den længe intet uden simpel Jevn hed, men da den gik op til de høiere og derfra igjen tilbage til de lavere, saa blev den til Gemeenhed, efter det Begreb, vi nu forbinde med Ordet. Naar Bonden siger om sin Herremand: "det er en Lyst at tale med den Herre, han ei saa gemeen, betyder det noget ganske andet, end naar en Kjøbstædsmø trækker paa den lille Mund og siger om samme Herre: "o, han er saa gemeen og naar hiin siger: "vi har en rar Præsteqvinde, hun er saa gemeen", saa er det det Modsatte end naar denne siger: "hun vil gjerne være fornem, men har dog et gemeent Væsen paa sig." Gemeenhed i Tænke= og Handlemaade tiltog i nyere Tider, ligesom de Gemenes Tal forøgedes med Folk af de ugemeene Stænder, der ved at spænde Buen for høit og leve for meget over deres Kræfter, nedsank til Pøbelens Classe. Gemeenheden er, ligesom en vis Smitte, ikke bragt fra Landet ind i Hovedstæderne, men fra Hovedstæderne ud paa Landet, og længe vil det neppe vare, at selv Bonden ikke vil kalde det gemeent, naar een af hans Bymænd ei er klædt paa Kjøbstædsmaneer, eller Pigerne i hans Landsby føre sig op som Kjøbstædsjomfruer. Hvor urimeligt det end maatte synes, saa er det dog vist, at det vi kalde Gemeenhed, som oftest kommer ovenfra, fra de saakaldte bedre Stænder. Hos disse findes den store Retorte, hvori al Gemeenhed præpareres, og hvorfra den gjennem tusinde fine usynlige Rør udbreder sig til de laveste Stænder. Det Gemeene, der snakkes i Krostuer og Ølhuse, er sædvanligen kun det svage, forvirrede Eccho af det, der tales i Assembleesahle. Til Hr. Pastor Wedel i Everdrup, i Anledning af hans unyttige Feide imod Seminaristerne. Vee den, fra hvem Forargelsen kommer!" &c. vide: Luc. 17. 1, 2. ind. Mange have med Rette forundret sig over at læse de idelige Sarcasmer og sletvalgte Anmærkninger, Hr. Pastoren i den sildigere Tid har tilladt sig imod Seminaristerne. Jndsenderen heraf vil ikke indlade sig i at bedømme, hvorvidt Hans Velærværdighed bør yttre saadanne imod en Classe af Mennesker, med hvilke han (vist nok i en langt ædlere Hensigt) kunde og burde arbeide til et fælleds Maal. Ei heller vil han undersøge, hvori Vedkommende kunde have syndet, siden de saa ofte og ved saa mange Leiligheder maae staae aabenbar Skrivte i offentlige Blade. Kun maa han tilstaae, at han har tænkt sig een af tvende Aarsager, som Bevæggrund til H. V. Fremfærd, enten nemlig, at Hr. Pastoren - Gud maa vide hvorfor - kunde have personligt. Had til Seminaristerne; eller og, at det Hele er Virkning af en Jndbildskhed, som kun en Magister Stygotius pleier at give Tøilen. Er det første Tilfældet, saa spørges: sømmer slig en Tænke= og Handlemaade sig for en Christi Discipel, eller gjør Sligt hans Forstand, eller Hjerte Ære, Mon han ikke her gandske har glemt St. Pauli Epistel til de Epheser, Cap. 4 26, 27, 31. Er det blot Jndbildskhed, der har avlet Fosteret, da tykkes det, som om H. V. havde gjort langt bedre i at gjemme slige bemærkninger hos sig selv, end sætte disse til Skue i offentlige Blade, hvor saa letteligen skee Anvendelser, der som oftest aldeles mangle Grunde, men dog i mange Henseender kunde vorde skadelige. Hr. Pastorens Frygt for og Fortrydelse over, at Skolelærerne, paa sine Steder, med Hensyn til Jndkomster, endog skulde være bedre aflagte end Præsterne, falde nok bort af sig selv, hvis han, som en erfaren 36aarig Landsbyepræst, erindrer sig det gamle Ordsprog: "Naar det regner paa Præsten, saa drypper det paa Degnen." Overalt maa jeg slutteligen tilføie, at Erfaringen til enhver Tid noksom har lædt, at sligt Præk, hverken i aandig eller sædelig Forstand, har havt den forønskede Virkning. Mit Raad til Vedkommende skal derfor være herefter aldrig at besvare Hans Velærværdigheds Skriverier, saa meget meer, som disse correcte Cor rerer, hvori der dog stundom mangler en rigtig Eftersætning, (Man see H. V. Skriveri desangaaende i Kjøbenhavns Skilderie No. 41), efter hans Formening gaae over Seminaristernes og langt – maaskee vel langt - ind i Hr. Pastorens Forstand. - Sapienti sat!!! C. Selstrup.