Kiøbenhavns Postrytter, 1783-07-11
Vor berømte Comus curerer nu og saadanne Personer, som ere beladte med den faldende Syge, ved Electriciteten, Regieringen vil oprette en Stiftelse for saadanne Ulykkelige Den 23de Junii. Man er for nærværende Tid i een vore Grendseprovindser i færd med at actionere en Geistlifor en stor Forbrydelse; og man venter desto begierligere efter Udfaldet paa hans Sag, da Forbryderen neppe vil komme derfra med Livet. Følgende er en udførlig Beskrivelse i denne hele Sag, hvorom der nu tales i mange Selskabet. Forræderi er altid en heslig Last, men der gives Omstændigheder, hvorved det bliver meer eller mindre afskyeligt. En Deserteur tog for kort Tid siden sin Tilflugt til en Præst paa Landet, i Haab om at være sikker hos ham. Han aabenbarede for ham, i hvilken farlig Forfatning han befandt sig, anraabte ham om Beskyttelse, og betroede sig gandske til hans Medlidenhed og Raad. Præsten syntes at tage Deel i Soldatens Skjebne, lovede ham at tænke paa et Middel til at redde ham, og anviste ham imidlertid en Krog i sit Huus til Tilflugtsted. Natten kom, og Deserteuren forsøgde forgieves, ligesom alle, der ikke ere paa ret Vei, at finde sin Ro i Søvnen. Kort efter Midnat hørde han nogen klage og jamre sig. Uden at giøre Allarm, nærmede han sig til det Værelse, som Skriget kom fra, og kiendte tydelig Stemmen paa Præsten og paa et Fruentimmer, hvilket Præsten just i det samme Øieblik havde været behielpelig ved hendes Forløsning. Hvor stor var Deserteurens Forbauselse, da han hørde, at Fruentimmeret jamrede sig over den Ulykke, der forestod hendes nys fødte Barn, og blev trøstet af Præsten, som forestillede hende, hvor nødvendigt det var, at skaffe Barnet af Veien, og tilsidst forlod hende med de haarde Ord: "At han maatte giøre ved dette som ved de forrige. Deserteuren hørde virkelig en Dør gaae op, og Præsten gaae ud, hvilken han derpaa holdt Øie med igiennem et Tagvindue, som gik ud til Haven, da han af en Tummel, som han der hørde ikke langt fra sig, ganske rigtig sluttede, at det var Stedet, hvor Præsten begrov Barnet. Deserteuren ventede nu, fuld af Afskye for dette Umenneske, med Utaalmodighed efter Dagens Ankomst, for at kunne forlade dette Huus; hvorhos han dog, saa meget mueligt, var betænkt paa, hvorledes han sikkert skulde komme videre frem. Han bad Præsten sige sig, hvad Vei han skulde tage, og bad ham om et Recommendationsbrev, for at kunne gaae videre uden Fare. Præsten betænkde sig ikke længe paa at styrte Soldaten i Ulykke, stillede sig venlig og tienstfærdig an imod ham, raadte ham at reise til et vist Sted, som laae strax ved, gav ham et Brev med til Byefogden der, og sagde ham, at han derpaa vilde faae et Pas, hvorved han sikkert kunde komme over Grendsen. Deserteuren reiste bort med Glæde, kom til Byefogden, overleverede sit Brev, og ventede med Utaalmodighed paa sit Pas. Byefogden spurade ham om hans Navn, og om han ikke kom fra Præsten strax derved; og da han havde sagt Ja hertil, sagde Byefogden, tilham: Det giør mig ondt, min Ven, at jeg efter min Pligt maa holde Eder an som Deserteur; Præsten har forraadt Eder. Soldaten blev forskrækket, forbandede sin Forræder, og aabenbarede strax hvad han om Natten havde seet og hørt, i Haab om at redde sit eget Liv. Byefogden begav sig strax med sine Folk til Præsten, forsikrede sig hans Person, befandt Sagen rigtig, som Soldaten havde angivet den, lod en Vagt efter sig hos den ulykkelige Barselkone, og kastede Præsten, som paa een Dag var bleven baade Forræder og Barnemorder, i Fængsel, hvor han nu venter sin Dom.