Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-07-20
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. dagsokke Ge Sextende Aargang. No. 58. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 20 Juli 1819. Om Opdragelsen. (Fortsættelse; see No. 54.) Vi vende nu tilbage til Forældre, som Børne opdragere, og vi finde da mange Hindringer for disse, deels i selv at overtage Opdragelsen, deels og i at udføre den saaledes, at vi tør vente et gavnligt Udfald af den. Herhid hører især Mangel af Lyst, af Evner og af Tid, Modløshed af occonomisk Aarsag, og endeligen Uovereensstemmelse mellem Forældre, enten i Opdragelsens Grundsætninger, eller i deres øvrige ægteskabelige Forhold. Salzmann maa vist nok have Ret, naar han siger, at næsten alle Forældre have den bedste Villie til at opdrage deres Børn vel, og at det maatte være en meget unaturlig Fader eller Moder, der med Flid vilde fordærve sine Børn. Men ville vi udrette Noget med vor Villie, da maa denne være noget mere end en blot Tilbøielighed, et blot Ønske om at udføre et Foretagende. Den maa være alvorlig, vedvarende, ikke tilsidesat af andre modstridende Tilbøieligheder, paa den maa enhver Bestræbelse være rettet; for dens Skyld enhver overvindelig Hindring trodset og overvunden. Jmidlertid er det ogsaa vist, at mange Forældre, om de endskjøndt ikke just med Flid ville see deres Børn uopdragne, dog langt hellere vælge dette, end selv at befatte sig med deres Dannelse, som føle en saa stor Ulyst og Modbydelighed for enhver Samtale, ethvert Skrivt, der har Hensyn paa dette Maal, at de af yderste Evne søge at undgaae Anledningen til denne Materie. Men en, endnu langt almindeligere, hindring finde vi i Evnen, og her kunne vi neppe aldeles give Salzmann Ret, naar han siger: "Har Gud givet Mennesket Evne til at avle og føde Børn, da maa han ogsaa antages at have givet det Evner til at opdrage dem." Slutningens Rigtighed tør vel Jngen nægte, men desto meere dens Vigtighed ved denne Leilighed; thi det er ikke nok, at en Evne af det Slags som, for at svare til sit Øiemeed, ideligen og dagligen bør udvikles hos, og anvendes af alle Mennesker, er nedlagt hos Alle, men den maa tillige være let at udvikle, den maa udvikles mere af Natur og Vane end af Eftertanke, Studering, Grandskning og Erfaring, naar den i sin følge skal vise sig tilstrækkelig, af denne Natur er ovenanførte Avlings Evne, af samme Natur er Tale Evnen, hvorfor og selv det dummeste Menneske, hvis Taleredskaberne ei have betydelig organisk Feil, veed at tale sit Modersmaal ikke allene forstaaeligt, men endog mere eller mindre rigtigt. Evnen derimod til at meddele Barnet en hensigtsmæssig Opdragelse, udfordrer saa overordentlig Meget, saa tidlig og uafbrudt Tidsanvendelse, saa megen Opofrelse og Tilsidesættelse af vore Hverdags Sysler, saa megen Skarpsindighed, moden dømmekraft og Grandskning, at vi umuelig kunne antage, end at yderst faa Mennesker bringe det nogenlunde vidt i denne høie og ædle Evnes Udvikling. Gielder dette om den physiske Opdragelse, da gielder det end langt mere om den moralske og intellectuelle Dannelse. Villien kan vel hos de Fleste være god, men kun Faa vide hvorledes de bør gaae tilværks hermed, det gaaer derfor ogsaa med de fleste Forældre, som selv ville give sig af med deres Børns Dannelse, som Knigge siger: "At man i det daglige Liv seer endog de klogeste Folk foretage Ting, hvorover man maa ryste paa Hovedet. Mangel af Tid er en Hindring for mange eller rettere for de fleste Forældre i selv at befatte sig med deres Børns Opdragelse. Naar Embedsmanden anvender den største Deel af Dagen til sine borgerlige Kaldsforretningers Besørgelse, naar Krigsmanden, den Søfarende o. F. ofte nødsages til at være hele Uger, Maaneder, ja Aar borte fra deres Hjem, naar Kjøbmanden maa tilbringe Halvdelen eller maaskee mere af sin Levetid paa sit Comptoir, i sit Pakhuus o. s. v., naar Haandværksmanden, Bonden og flere Stænder, maa nødsages til at borttrælle hele Dagen for at fortjene Livets Ophold, hvad Tid og hvad Kraft, bliver da tilovers for Disse til at opdrage Børn, om de endog følede sig at besidde baade Duelighed og Lyst dertil, Og nu de utallige Tilfælde, hvor vi indbilde os, ingen Tid at have til at give os af med Opdragelsen. J Dag indbyde eller indbydes vi til en Concert, i Morgen til Bal, nu til en Middags, eller Aftens Smaus; her trækker et Skuespil os fra vort Hjem, der viser en Konstbereder sine Legemsfærdigheder; hisset lokker os Bacchus; dog, jeg skulde kjede Læseren, og tillige paadrage mig Mistanke om at ville fra rane ham hans egen Eftertanke, ved at udsvæve til Vidtløftighed i at fremstille flere Tilfælde, hvor uretlig Anvendelse eller Misbrug af Tid afdrager os fra een af vore helligste Pligter; jeg ler derfor til at tale nogle Ord om Modløshed af oeconomisk Aarsag og endeligen om Uovereensstemmelse og Uenighed mellem Forældre, som Hindringer i en tilbørlig Børneopdragelse. Skal en Børneopdrager virke med Held, da maa han gjøre det med Glæde, og ikke sukkende; han maa kunne have sine Tanker henvendte paa Gjenstanden for sine Bestræbelser, uden at være udsat for, hver Øieblik at vorde bortdragen herfra ved uvedkommende deprimerende Lidenskaber; han maa kunne være i Besiddelse af Midler til at glæde Barnet og glæde sig selv med det, efter en fra begge Sider vel tilendebragt Underviisningstime; men hvorfra skal han, naar han ei er desto større practisk Philosoph, hente disse Behageligheder, saalænge han hjemsøges af Nød og trange Kaar Dog, denne Hindring er kun liden i Sammenligning med den, som ægteskabelig Uovereensstemmelse og Uenighed lægge for Børneopdragelsen. Uden at oversee de mange relative Fuldkommenheder, Kjønnet besidder fremfor os, kan jeg dog, som Sandhedsven, ei tilbageholde, ikke min, men alle fornuftige og skarpsindige Mænds Sætning: at Fruentimmerne faa eller ingen Grund sætninger have, een og anden Undtagelse fra denne almindelige Erfaringssats, gjør Jntet til at forandre den, men gjør den netop saa meget mere gieldende. Men da det nu er afgjort, at der aldrig med Held kan arbeides paa Børneopdragelsen, at denne aldrig tør ventes kronet af en heldigt Udfald, saalænge De, som i Forening befatte sig dermed, stedse lægge hinanden Hindringer i Veien, eller endog modarbeide hinanden i deres fælleds Opdragelsesplan, saa bliver det heraf indlysende, at Værket under saadanne Omstændigheder maa gaae slet fra Haanden. Paa dette Værk bør, som vi allerede have hørt, arbeides med Lyst og forenede Kræfter; hiin bortfalder mere eller mindre, hvor den Ene modsætter sig den Andens Plan, disse kunne umueligen tænkes, hvor Villien ei er rettet paa et fælleds Maal. ja selv i de yderst enkelte Tilfælde, hvor de kjere Mødre endog virkeligen besidde Grundsætninger, tør man ikke vente, at disse i de fleste Henseender, end sige i alle, skulle være overeensstemmende med Fædrenes. Enhver, som vil vente, med Held, at udføre Opdragelsesværket, maa være Herre, selv over de ædlere Lidenskaber, selv over den ædelste af alle Kierligheds-Lidenskaben, eller rettere, over de udvortes Yttringer af samme. Heraf følger, at den kloge Fader ofte sættes i den Nødvendighed, at maatte skiule sin naturlige Ømhed og Følelse for Barnet, at han maa synes alvorlig og stræng, at han nu og da maa give det Barn, han selv opdrager, Jrettesættelser og Revselser, og saaledes mere vise sig som Tugtemester end som Fader. Men hvad gjør nu Barnet, med taareblændede Øine og hulkende Stemme iler det i Moderens Arme, i Favnen af den ømme kjelne Moder, som sætter sin høieste Lyksalighed i at aftørre den barnlige Taare, i at smigre og trøste det; Barnets Hjerte knyttes herved ideligen nøiere og nøiere til den kierlige Moder, og jo nøiere det knyttes til hende, jo mere fjernes det fra den alvorlige strenge Fader; thi Barnehjertet er en besynderlig Ting, der sjeldent eller aldrig deler sig til Personer, som vise det et tilsyneladende modsat Forhold. Og hvad gjør nu fremdeles Moderen, mon hun ikke ofte bebreider Faderen hans Strenghed, mon ikke endog ofte i Barnets Nærværelse? Dette og mere Lignende vil have den uudeblivelige Følge, i det mindste hos de fleste Fædre, en større eller mindre Modløshed og heraf flydende Ulyst til for Fremtiden at befatte sig med Barnet; thi ikke enhver Fader kjender, eller, om han endog kjender, saa erindrer han maaskee ei i slige Øieblikke den uomstødelige og paa daglig Erfaring grundede Sandhed, at eftersom Barnets Forstand og dømmekraft uddannes, vil – maaskee ei stedse dets Hjerte men dog altid dets Høiagtelse og Taknemmelig hed, mere og mere nærme sig den fornuftigen strænge Fader, og forholdsmæssigen fjerne sig fra den utidigen eftergivende Moder. (Fortsættes) Misceller.