Politivennen, 1800-01-01
En ulykkelig Tildragelse paa Falster. (Tilegnet Selskabet for Druknedes Redning.) Et par Dage før sidste Nytaar saae vi her paa Falster et meget beklageligt Exempel paa kadeligheden af det skjønne gamle Mørke som endnu til Spot for Vedkommende ligger over vor Bondestand, og som paastaaes saa saliggjørende for samme. En Person til Hest fik i Sinde at sætte over Isen til Sjælland. En Bønde, som i nogen Afstand ligeledes gaaer over, seer ham at synke og iler ham til Hielp. Men den ved Hestens Slag svækkede Is brister, og kun med den yderste Anstrængelse lykkes det ham at redde sig selv. Udmattelsen og Frosten gjorde det imidlertid umligt for ham, at komme langt fra Vaagen. Nogle Mennesker, der fra Landet havde seet denne Tildragelse, løbe til og bære den Halvdøde til Lands. Men forgæves søge de i den nærmeste By at faae ham bragt i Ly, for at anvende Hielpemidler. Dum Overtro, maaske Frygt for Gjengangerg maaske Frygt for at begaae Formastelse, maaske Trevenhed for at paadrage sig den Ulejlighed, som en Ingrisi;ion vel vilde foraarsage, hvis han døde o. a. m. lukkede allevegne Døren for dem, og da det endelig lykkedes dem at komme i Hus, var det ved Opholdet gjort umuligt, at redde den Forfrosne. Dette Menneske, som saa villigen havde sat sit eget Liv i Vove, for at rædde sit Medmenneskes, som derved havde gjort sig værdig til Agt og Pndest af Alle, maatte da døe en smertefuld Død, fordi Falsterboer der i 900 Aar have havt Skoler og Kirker, ikke besidde den Menneskelighed, som Jrokeseren eller Grønlænderen, uden Skoler og uden Kirker, ufejlbarlig havde udvist. O at vore Præster vilde, eller hvis de ikke vilde, skulde præke engang om Aaret imod Spøgelser og Gjengangere, engang imod Troldom, Signen, Maalen og Igjenvisen, og saa videre imod alle Almuens skadelige Fordomme. O at vore Bisper maatte tage Kandidaternes Eed, navnlig at udrydde disse. Jeg har hørt Præster, der paa Bønders Spørgsmaal, om der vel var Gjengangere, med en mystisk Mine svarede: Man kan ikke nægte Muligheden deraf. Jeg har kjendt Præster, der selv skjælvede for Spøgelser, der taalte at man i deres egen Stald støbte i ly over elleskudte Faar. O Anholts Hr. Hiiels har endnu mange værdige Brødre i Ordet. O at vore Skolers Besættelse var, og kunde være saadan, at en dum overtroisk Præst ikke kunde skade den tidligen vakte Menneskefornuft! O at vor Lovgivning vilde tilkjende enhver Redder af et Menneskes Liv en udmærket Hæder, eller Skattefrihed eller dsl. gid den vilde anordne at en saadan Menneskeven, hvis han døde for sin Daad, skulde begraves hæderlig paa offentlig Bekostning! Et Exempel som det anførte, kan maaskee afskrække fra mangen ædel Handling. Og hvilket Indtryk maae ikke saamange stenhjertede Husfædres Skamdaad have gjort paa Familiernes Ungdom! Det Selskab som disse Linier ere tilegnede, har det i sin Magt, at nedrive en af disse dumme Overtroer, den, at det er Formastelse, at det er at gribe Gud ind i sine Domme, hvis man søger at bringe en Død til Live. Ved at uddele til alle Sognefogder, Skoleholdere, bedre endnu til enhver Husfader, en kort Underretning, om hvad der ved Dødes Oplivelse er at gjøre, vilde Selskabet bevirke at Oplivelserne bleve hyppigere, og altsaa Tanken om Formastelse af sig selv ophørte. Ved denne Lejlighed kan jeg ikke undlade at lægge to Forslag frem for Selskabets modnere Overveielse, da de maaskee ikke, som dog var ønskeligt, ligge inden dets Virkekreds. Det ene, at forsyne alle vore Skibe, hvorfra saa mangen for Staten vigtig Sømand dumper udog drukner, ikke allene med en af ovennævnte Underretninger, men endog med en Kasse med de Instrumenter, der ved Oplivelsen kunde bruges. Det andet at anlægge som det sikkerste Middel til Svømmeskoler aarlig at redde mange Menneskers Liv.