Den Vest-Sjællandske Avis, 1828-05-24
Beboerne i Landet Kentucky ere af en blandet Race, formedelst Slavesystemet just ikke holdte til stræng Virksomhed og allerede ved Klimatets Varme tilbøielige til Overdrivelser. De benytte sig derfor af den absolute Religionsfriehed, som Erundforfatningen i de forenede Stater forunder og beskytter, til de allergaleste og latterligste Udsvævelser, der nogensinde have vanæret Religionens hellige Navn. Det er en Lykke, at Kolonisterne af fransk Herkomst, og som høre til den romersk katholske Kirke besidde en Biskop og et fortræffelig indrettet Seminarium i Bairdstown hvorved der dog gives et Forbillede paa en dannet Christendom. Thi allerede i den første Tid ved denne Stats Opkomst (1792,) i Aarene 1799. og 1800, fremstod iblandt de derværende Dissendentere en sælsom Art af religiøs Manie, hvis Udbrud overstiger al Troeværdighed. De forsamle sig i talrige Hobe paa Bierget Pisgah, paa Grent Crossings og andre Steder, som allerede paa Jndianernes Tid vare bekiendte formedelst Spøgelsehistorier, for der at drive virkelige Galskaber. Ofte saae man paa saadant et Sted ved 800 Rasende, imedens at 10 – 12,000 Menneskeer vare Tilskuere, af hvilke efterhaanden flere Hundrede styrtede ned under Krampetrækninger. Disse Puritaner mene nemlig, at de tiene Gud, naar de den Ene efter den Anden styrte sig skrigende og med Krampetrækninger til Jorden, hvor da Mænd, Koner, Jomfruer og Ynglinge rulle om imellem hinanden i den største Uorden, og meddele hinanden deres Hiertes Sønderknuselse ved at bide, krasse o. s. v. – Man kalder dette den rullende Tieneste (the rolling exercice); den Ene styrter derved den Anden omkuld, og vælter sig da, som man vælter en Klods. Møder den, der saaledes vælter sig, under sin Rullen paa en dyb Skarnpøl, desto bedre, thi jo mere besmart han staaer op, desto mere retfærdiggjort føler han sig at være. Denne rullende Tieneste skal nemlig forestille en Ydmygelse for Gud. Men efterat denne Rullen under bedøvende Skrig har vedvaret i flere Timer, begynder en Dands. Mange iblandt dem paastaae, de kunne ikke modstaae det, de blive tvungne til at dandse ifølge en indre Trang (Altsaa maaskee en Art af St. Vetts Dands!) Andre forsvare sig med Davids Exempel (2 B. Sam. Cap. 10. 16), der ogsaa dandsede foran Pagtens Ark, og ligeledes med andre Steder af det gamle Testament. Endnu besynderligere ere de Konvulsioner, som disse Mennesker kalde the Jerks eller Prøvelsen. Dette er en næsten ubeskrivelig Bevægelse med det hele Legeme. Den lader sig maaskee sammenligne med de Krampetrækninger, som et Menneske viser, der bliver berørt med gloende Jern paa alle Dele af sit Legeme. Trækningerne begynde med Hovedet, som hurtigen flyver snart forover snart bagover, til høire Side og til venstre. Mennesket, som bliver betaget af disse Krampetrækninger, søger naturligviis at stride derimod; men forgieves, jo meere En stræber, desto hurtigere og hyppigere indfinde Trækningerne sig. Denne Krampe meddeler sig let til Tilskuerne, selv de meest Fordomsfrie, og disse bevæge sig da under en frygtelig Hylen omkaps med Puritaner ne. De maae gaae, hvorhen de blive drevne, styrte endelig med et stærkt Fald til Jorden, og vælte sig som en Boldt, eller de hoppe med Hovedet, Lemmerne og det hele Legeme, saa heftig konvulsivisk omkring i enhver Retning, at man neppe formaaer at begribe, hvorledes dette kan gaae af uden betydelige Lemlæstelser, hvilket dog imidlertid er kuns sielden Tilfældet. Det menneskelige Legeme, især Ansigtet, bliver ved denne Krampe saa vanskabt og fordreiet, at ethvert Spor af det Naturlige forsvinder, og viser sig paa en forfærdende Maade fortrukkent. Nogle dreie Hovedet til Høire og Venstre i en Halvkreds med en saa utroelig Hurtighed, at Ansigtet lader sig næsten see meere bagtil end foran Paa de qvindelige Jerkers flyve herved enhver Hovedbedækning af, selv et Tørklæde, om det endog var ombunden nok saa fast, gaaer op, og Haaret flagrer i den vildeste Uorden omkring Halsen. - Forresten er denne Jerking vistnok Grunden en Sygdom (maaskee beslægtet med et Dilirium tremens) men opstod først under en saadan puritanisk Andagts=Øvelse. En høitagtet presbyterisk Præst fik for nogle Aar siden at høre, at en Forsamling af hans Menighed var bleven angrebet af denne Forrykkelse. Han ilede hen for at advare dem for dette Galskab, men, imedens han med fornuftig Varme talede til dem, blev han selv angrebet af samme Syge. Han forlod nu Forsamlingen og traf ved Ankomsten til sit Hiem et Antal af sine Sognefolk, som vilde høre Udfaldet af hans Besøg. Dog medens han beskrev, hvorledes det forholdt sig med disse Konvulsioner, greb ham pludselig et nyt Anfald, der i samme Øieblik meddelede sig til alle de forsamlede Tilhørere, hvilke lide deraf endnu. Men herved fortjener den Anmærkning at lægges særdeles Mærke til: at jo mere Legemet iforveien er svækket ved Drik og Udsvævelse, desto lettere bliver det angrebet af saadanne Krampetrækninger. Nogle blive derfor betagne deraf i Kroen med Brændeviinsglasset, i Haanden, Andre ved Kortspil og andre Forlystelser, og de formaae aldrig at modstaae Anfaldene. Disse Optegnelser grunde sig paa de troeværdigste Øienvidners Udsagn, hvoriblandt ogsaa flere Læger, og Jngen vil kunne benægte deres Sandhed. Krampetrækningerne ere rimeligviis at betragte som en naturlig Følge af hine sværmeriske Øvelser. De kunne ofte ophøre med en Pause af 7–8 Aar, men man veed Jngen, som ganske er bleven helbredet derfor, naar han engang deraf er bleven angrebet. Men et andet afskyeligt Sværmerie er ogsaa forbunden med hine Konvulsioner i disse Puritaners Sammenkomster. Mange Folk, som baade besidde Opdragelse og Formue, nedlade sig til, uagtet alle Naturens Fortrin, af bare Ydmyghed at forestille et foragteligt Dyr. De kaste sig paa alle Fire, knurre, skiære Tænder, og giøe som en Hund, saa at Tilskuerne geraade derover i ikke liden Forundring. (Hermed staaer maaskee i nogen Forbindelse hvad der findes i en gammel Berliner Palmebog, hvor en Sang begynder med disse Ord: Herre, jeg vil jo gierne blive, Hvad jeg er - Din arme Hund!) Nogle synes endog uvilkaarligen at betages af dette Raserie. De blive pludselig angrebne deraf, kaste sig ned paa Hænderne, knurre, skumme og giøe. Denne Gjøe-Øvelse (the barks) blev ogsaa anstillet ved en Nytaarsfest i Puritanernes Forsamling i Pisgad. – J hvor fabelaglig denne Fortælling lyder, og i hvor dybt den end fornedrer Menneskeheden, saa forsikkres der dog, at den er den rene Sandhed. Men det er ikke allene hos Jndvaanerne i Kentucky, at saadanne Sværmerier finde Sted, thi ifølge Efterretninger, som ere tagne af et Skrift, der fører Titelen: Die Verrinigten Staaten von Nord=Amerika, 1ster Band, 1827 (Stuttgart), forekomme lignende Optøier af de langt mere dannede Pensylvanere. Forfatteren (Sid dons) meddeler Følgende: "Methodisternes Religionsøvelser, men især deres Sammenkomster i det Frie eller under aaben Himmel have Meget, som strider baade imod Religion og Sædelighed. Jeg havde hørt saameget om disse Sammenkomster under aaben Himmel, at jeg siden flere Aar besluttede mig til, selv at overtyde mig om Sandheden heraf. Jeg reiste derfor til Greensburgh, 46 tyske Mile vestrig for Philladelphia, hvor i Nærheden en saadan Forsamling af Methodister skulde holdes. Vi reed om Morgenen til Forsamlingspladsen i en skovfuld Egn med en aaben Forgrund, hvorpaa der stod et Huus. Henved 4000 Mennesker vare allerede forsamlede tilligemed 15 Præster, som vare hidkomne fra Omegnen i en 1520 Milles Distance, og just vare i Færd med at bygge talrige Telte af Træstammer og Grene. Kl. 10 begyndte Gudstienesten, der ikke adskilte sig fra den sædvanlige uden ved en uhyre Skrigen af Præster og en heftig Stønnen af Tilskuerne. Vi, vendte tilbage til Greensburgh, for at gientage vort Besøg, om Eftermiddagen. Nu havde Scenen forandret sig. Een af de heftigste og meest sværmende Præster var paa Talerstolen. Hans Thema var Kiærlighed til Christus og Had imod Synden. Strømmen af hans Veltalenhed flød over af Kiærlighed, og Jntet uden Kiærlighed. Ved de Ord: "J maae inderligen elske Christus, J maae stedse holde ham i Eders Arme," sukkede den hele Forsamling, og der opstod nu en saadan Stønnen, at man derved virkelig tabte baade Syn og Hørelse. Præsten blev stedse mere varm og hidsig, indtil han endelig brød ud med disse Ord: "Jeg seer Christus; hisset henne sidder han, og vinker af mig!" "Her er Christus!" raabte nu ogsaa Een iblandt Tilhørerene. Der er han!" raabte en Anden. "Jeg holder ham i mine Arme!" skreg en Tredie, Fierde o. s. v., og nu gik det løs med en saa forfærdelig Stønnen, Hoppen, Springen og at slaae sig for Brystet, at man troede at være imellem lutter Rasende. Dog dette var kun et blot Forspil paa det som endun skulde komme. Efter en lille Pause begyndte Præsten at tale og Synden. Nu forandrede Sukkene og Veeklagerne sig til en saadan Jamren, at denne Scene ganske erindrede En om en Kampplads. Jo mere Præsten skildrede den Synders Tilstand, som er forladt af Christus, desto heftigere bleve Veeklager ne. Pludselig bleve nogle af de qvindelige Personer anfaldne af Krampetrækninger. Deres Ansigter bleve blaae, deres Øine fordreiede sig paa en gruelig Maade. Kold Sveed traadte frem paa deres Pande, og ligesom grebne af en overnaturlig Magt hævede de sig iveiret, og faldt bevidstløse til Jorden. En Hylen, som kunde høres langt borte, paafulgte. Mange Koner styrtede sig til Jorden, søndersloge sig Brystet, eller hoppede og hylede med fordreiede Øine, indtil de sank ganske afmattede ned. Bevidstheden syntes at være bortveget fra disse Svæmerinder tilligemed Skammen; de laae der halvnøgne, indtil Præsterne og Kirkens Ældste fik dem bragt afveien. Til hvilken Grad af Galskab Sværmeriet er istand til at lede, lærte jeg saaledes paa en Eftermiddag at kiende.