Aarhuus Stifts-Tidende, 1844-07-06
Udlandet. During. Følgeblad til Aarhuus Stiftstidende No 121. (Fragment af et Brev fra Omegnen af Kallundborg.) Du har, gode Ven, paa Grund af den Jnteresse, som Du deeler med alle Aarhusianere for det orlamundtske Selskab, afæsket mig min Mening om dette Selskabs Præstationer og en Beretning om den Modtagelse, Selskabet nyder i Kallundborg. For at opfylde Dit Ønske og afgive en saa moden Dom, som det er mig muligt, har jeg bivaanet alle Forestillingerne (paa een nær, "Herren seer Dine Veie, som jeg har seet 2 Gange tilforn i Kjøbenhavn); dog, da jeg antager, at det ikke er Din Mening at fordre en speciel Beretning om hver enkelt Forestilling, saa vil jeg i Flæng vælge nogle Stykker til Gjenstand for min Omtale, dog helst saadanne, hvoraf Du vil kunne skjønne min Mening om Selskabet i Almindelighed." – Efter en kort, ret fordeelagtig Anmeldelse af Trækplasteret fortsættes saaledes:) "Men Selskabets Perle og Forestillingens Dronning var unægtelig Md. Orlamundt. Saa gjerne, saa glad dvælede jeg ved Betragtningen af den herlige Skuespillerinde, der, smuk og indtagende som hun er, med særdeles Følelse, Liv og naturlig elskværdighed udførte Advocatens Datter. Vel vare der Momenter, hvori hun ikke naaede Jfr. Ryge paa det Kongelige, men ubilligt vilde det være at forlange en herligere, yndigere Fremstilling af Clemences Parti end Md. Orlamundts. Damernes Tørklæder vare under hele anden Akt næsten idelig i Activitet, og i Sandhed. – Du vil maaskee smile, men jeg skammer mig ikke ved at tilstaae, at en Taare kom mig i Øiet, og uden Hjerte er Enhver, der ikke med inderlig Bevægelse seer "Advocatens Datter fremstillet af en Jfr. Ryge eller en M. Orlamundt. Værdigt stod ved hendes Side Hr. Orlamundt som hendes Fader; kun Skade, at jeg i denne Rolle har seet vor uovertræffelige og fast uopnaaelige Nielsen. Af dyb og gribende Virkning var den herlige Scene i anden Act mellem Fader og Datter (en Scene, der imidlertid dog er noget langtrukken, en Feil, der vel gjælder og hele Stykket, fornemmelig dets sidste Act); med inderlig Bevægelse og dog mandig Kraft gav han en vakker Copi af den ædle Advokat, og, sandelig, en middelmaadig Skuespiller maatte det være, der ikke ved Siden af en saadan Datter kunde spille en saadan Fader, Hr. Bornemann spillede Baron Chateauneufs Rolle med tilbørlig Gravitet og Varme, men var yderlig schofelt costumeret. Hermanns indtil sidste Scene temmelig flaue og meget utaknemmelige Rolle gav Hr. Lindgreen taalelig godt og den mindre betydende Md. Durand gjorde Md. Pödenphant ikke interessantere (hvad vel og er vanskeligt); og den anden La han, som uden nogen Verdsens Nytte dangler omkring, vandt ikke Noget i Hænderne paa Hr. Pödenphant. Stykket har, som Du seer, en Deel uinteressante, om ikke just aldeles overflødige Personer, og vilde, uden en meget god Fremstilling af Hovedpersonerne, være dræbende kjedsommeligt, er, selv i dets bedste Scener, noget langtrukket. Selv om man ikke vidste det, vilde man kunne slutte, at en Dame er dets Forfatterinde (Md. Ancelot). Derpaa tyder hele Sujettet, Sproget, Moralen, Anlægget. Og dog, ifald Du ikke kjender det, vil jeg raade Dig, om Du kan faae Leilighed, at see det. Du vil ikke fortryde at have døiet det Kjedsommelige deri, naar Du har beundret Md. Orlamundt som "Advocatens Datter, Det næste Stykke, jeg vil omtale, er den reisende Student, Vaudeville i 2 Acter, hvori Hr. Petersen udførte Titelrollen med et mageløst Liv, med en Sikkerhed og Sandhed, som maatte formilde selv den strængeste Kritiker. Som særdeles heldige Momenter vil jeg fremhæve hans Scene i 1ste Act med Fætter Toldberg, der saare tilfredsstillende udførtes af Hr. Wimmer, ligeledes Slutningsscenen i 1ste og Begyndelsen af 2den Act (med den gamle Kone) og hans Leie paa Madskabet; ja jeg kan gjerne fremhæve hans hele Rolle fra først til sidst, Md. Petersen gav den gamle Huusholderske ret godt, dog for rekommer det mig, at gamle værdige Antige" gjerne kunde see lidt mere antiqvarisk ud. Man seer strax, at hun er ikke saa gammel, som hun giver sig ud for. "Dit Maal røber Dig, Du gamle Bygning!" At den gamle Møller gaves af Hr. Pödenphanth er tilstrækkeligt for at man kan vide omtrent, hvorledes den gaves; thi Hr. Pödenphant er en meget eensidig Skuespiller; hvor han gaaer, staaer, taler, saa er han allevegne og alletider Pödenphanth. Dog - derfor sees han ikke ugjerne. Jeg har til moret mig over ham og seer ham endnu med Tilfredshed. Og Eensidighed udelukker jo heller ikke Kunst Er ikke en af vore første og meest yndede Comikere saa eensidig som Nogen? Har man eengang hørt og seet Rosenkilde, saa vil man ikke let tage Feil af ham Møllerdatteren (M. Pödenphanth) saae ret tækkelig ud, men hendes Rolle var saa ubetydelig, at jeg ikke er istand til at sige Mere om hende. "Vandpolakkens intet sigende Parti afvandt Hr. Lindgreen ingen forøget Jnteresse Stykket morede Publicum, jevnlig løde bifaldsyttringer under Opførelsen, og efter Forestillingen blev Hr. Petersen fremkaldt og hilset med stærk Applaus, hvorefter han aflagde Publicum en net og hjertelig Tak. Endnu et Par Ord om Stykket selv. Det er en reen overgiven Spøg, fuld af Commerts og Spectakkel, og, skjøndt aldeles blottet for indre Gehalt, morer den alligevel. Første Act er især yderst livlig, anden Act er for langtrukken og falder i det Trivielle, uagtet jeg ikke noksom kan rose Hr. Petersens Liv og Fyrrighed og hans Bestræbelser for at gjøre Trivialiteterne saa korte og fordragelige som muligt. Det er en lystig Fjællebodsfarce, der vrimler af bommots og muntre Jndfald, dog er der for mange Optøier og Hokuspokus til at den oftere end eengang vil interessere; men hvad den giver sig jo kun ud for en Bagatel, der er glad ved at blive seet og taalt, og som et af det Slags Stykker, intet Theater kan undvære", indtager det, naar det bliver saaledes udført, en god Plads. - Nu kommer Touren til den udødelige Mesters nyeste Værk, til den herlige Dina". Ja, Du har Ret, min Ven! det er Nordens Skjald værdigt, Mangfoldige skjønne poetiske Steder henrive med uimodstaaelig Magt. Hvor glimrende er ikke Walters Samtale med Ulfeld i første Act, hvor beggeistret ikke Dinas Forsvar for Livets Poeste mod Walter (jeg troer i 2den Act, og, som hele Dramaets Culminationsmoment, Dinas Fortælling til Ulfeld om sin Vision, hvor hun som en frygtelig Sandsigerske ryster Ulfeld og Tilskueren og maaskee fremlokker en Taare for den krænkede forladte Landsforræders" Minde. Forladte, Nei, Christians elskelige Datter forlod ikke Den, som Verden stemplede med Forbryderens Mærke, selv i Døden elskede hun sin haardt feilende, men sikkert altfor haardt dømte Ulfeld. Hvor skjøn, hvor gribende er ikke Dinas Resignation, hendes Rolighed i det sidste Øieblik, hvor høitidelig den præstelige Jndvielse til Døden, hvis Udførelse Teppet skjuler for den rørte Tilskuer. Fremhæve faa, jeg vil ikke vove at benævne dem Pletter, men mindre fuldkomne Momenter, vilde være utaknemmeligt, hvor saa meget Herligt, Skjønt og Fuldkomment er givet, det vilde være at tilsidesætte den Respect og Beundring, hvorpaa vor Oehlenschlagers feirede Muse har det gyldigste Krav. Og nu - Madame Orlamundt? – Herlige Dina! Ethvert Ord, ethvert Moment, enhver Mine og Bevægelse var en reen og rigtig Opfattelse, en skjøn og værdig Fremstilling af den yndige, fortryllende, men stolte Dina. Til Fru Heiberg synger "Dinas" Skaber beundrende: Men, Hulde! Du var hendes) Dina selv; og senere: - Du mine Zwiebler tog af deres Skjul, Og trylled dem til unge Hyacinther; og jeg veed ingen bedre Roes at yde Md. Orlamundt end ved at udtale den Overbeviisning, at, om Digteren saa hende selv, da vilde han gjentage Qvadet for hende; thi hun er en saa fuldendt Copi af Fruen", at Copien er ligesaa værdifuld som Originalen. Isandhed, Md. O's Fremstilling var den store Sanger værdig. Hendes Dina var et saa skjønt anlagt, et saa vel udført billede, et saa afrundet Heelt, at det vilde være Synd at udstykke det ved at fremhæve Glandspunkter. Hvor meget vinder ikke et Maleri ved at stilles i den rette Belysning, og dog, det ægte Kunstværk bærer sin Værdi i sig selv og vil, selv under mindre gunstige Forhold, altid røbe sig som Kunstværk, og derved viste Md. Orlamundts "Dina sig desmere som Mesterstykke, jo mindre favorable de Omgivelser vare, hvorunder hun fremtraadte. Og saa ledes maa jeg først, hvad Ulfeld angaaer, tilstaae og beklage, at Hr. Orlamundts Udførelse var ikke en saadan Dina værdig. Heldigst forekom han mig i første Act maaskee fordi ingen Dina stillede ham i Skygge; sener manglede han Pathos, Lidenskabelighed og Kraft. Dog er jeg overbeviist om, at Hr. O. ved større Opmærksom hed paa sig selv og ved forøget Jnteresse for sin Roll vil kunne idetmindste give en langt værdigere Fremstilling af Ulfeld; thi Rollen ligger ikke videre ud over hans Kræfter end at han idetmindste vil kunne gjor billige Fordringer Fyldest, men det gjorde han den Aften virkelig ikke. Hr. Petersen gav Walter med Jld og *) 9: "Phantasiens". Følelse og var den, hvis Spil tilfredsstillede meest, (naturligviis med Undtagelse af Md. Orlamundt, men hun spillede ikke, hun var jo Dina). Jsær var han heldig i 1ste Act, hvor han forsvarer sin Adel mod Ulfeld og i Slutningen af (saavidt jeg erindrer) 2den Act, hvor han bliver ueens med Dina. – Men M. Pödenphant som Eleonore Christine, Neppe vilde Nogen ahne (hvis hun ikke selv forsikkrede det), at 4de Christians Kongeblod randt i disse Aarer. Jeg indrømmer, man kunde spore, at Md. P. gjorde sig Umage for at give en taalelig Fremstilling, thi hun følte vist selv, at denne Rolle var ikke for hende; men, da den endnu mindre egnede sig for nogen af de øvrige qvindelige Jndivider, saa maatte hun altsaa spille den, ifald Dina skulde spilles. "Menvil Du sige - saa skulde Selskabet heller undlade at spille et Stykke, som det ikke kan besætte." – Jngen lunde! see Md. Orlamundt som Dina, og Du vil være overbærende mod alle de andre Mangler, Kongen var udeladt uden synderlig Skade for Sammenhængen. Alle Bipersonerne vil jeg ikke specielt omtale, men slaae sammen under Charakteren passable; dog Ægteparret Wimmer gjør herfra en Undtagelse mod forskjellige Retninger: Hr. Wimmer som "Lars Lykke stod ikke Lidet over det Middelmaadige, og hans Kone som "Johanne" temmelig under samme Punkt. Efter Forestillingen blev Md. Orlamundt fremkaldt, men var forhindret fra at møde i egen Person. - Nu et Par Ord om Skuespillet; Hun er gal. En ret original Jdee ligger til Grund for dette Stykke, der er ret spændende, men, formedelst Opløsningens Mathed, uden synderligt Gehalt, men i dette Stykke culminerede hvad jeg har seet af Selskabet qua Ensemble. Alle uden Undtagelse spillede godt, Hr. Petersens "Bernhard, var en sand mesterlig Fremstilling, hans Holdning, Udvortes, Blik, Overgangen fra hans lyse til forstyrrede Øieblikke, Tilbagegangen, Alt var fortrinligt. Ved hans første Jndtrædelse seer man, uagtet han taler meget fornuftigt, at dette Blik er ikke sundt; før Lægen endnu opdager det, seer man, at det er ham, og ikke hende, der er gal. Og hun, Hendes Rolle er ingenlunde taknemmelig. Der hører en sjelden Kunstnerinde til at give den saa stor Jnteresse, som den fik i Md. Orlamundts Hænder, dette blide tillidsfulde Væsen, det var et yndigt billede paa den lidende Uskyldighed; man føler Medlidenhed med den krænkede Qvinde, thi man seer, man læser det i hendes Øie, man veed, at hun trods alle Beskyldninger er fri for Brøde; men man glæder sig over den Rolighed, den Hengivenhed, der er udbredt over hendes elskelige Væsen. Hr. Orlamundt, som den sindige, rettænkende Læge, lod heller Jntet tilbage at ønske, og Fremstilleren af "Advocat Rambertkunde heller ikke let forfeile denne Rolle. Hr. Wimmer, som "Sir Wilkens var i anden Act særdeles god, i første Act var han ikke sikker i sin Rolle. Den anden Sir(Hr. Lindgreen), Rette (Mad. Pödenphant), Røgteren (Hr. Bornemann, selv gamle David (Hr. Pödenphant) vare meget tilfredsstillende, og, jeg gjentager det, uden en saadan Udførelse vilde Stykket neppe være bleven modtaget med Bifald, medens det nu vandt overordentlig Applaus. - Og nu jeg drager et dybt Suk og spidser min kritiske Pen til "Rataplan". Det gjør mig ondt for det iøvrigt vakkre Selskab, at jeg ikke seer mig istand til at forbigaae denne Præstation med Tavshed; thi dermed vilde de Spillende uden Tvivl være bedst farne, men, har jeg tildeelt dem Roes, hvor jeg meente, at den var fortjent, saa maa jeg ogsaa aabne disse Linier for en retfærdig Daddel. Udførelsen af Rataplan, var det er et stærkt Udtryk, men det hævder fuldkommen sin Plads - den var slet. Den Taaleligste (maaskee med Undtagelse af Hr. Pödenphant) var imidlertid unægtelig Md. Orlamundt (Rataplan), men hun er neppe – og bør heller ikke være tilfreds med Characteren, taalelig, og maaskee var det Publicums Anerkjendelse af hendes Talent i andre Retninger, der gjorde: at hun taaltes. Hverken hendes Ydre, Holdning, Gang eller Stemme, Jntet tilfredsstillede. Hvor var det Liv, den Fyrrighed, den barnlige Følelse, som charakteriserer den lille Vindspiller, hvor intetsigende var ikke Fægtescenen (dog Bebreidelsen falder her meere paa Piberens og Groscanons end paa Rataplans Regning), hvor mat den smukke Duet mellem Groscanon og Rataplan, Nei, vil MoOrlamundt modtage en velmeent Paamindelse, da optræde hun aldrig meer som Rataplan; thi let kunde hun komme til at staae for en mere fjendtlig Magt end det kallundborgske Publicum, og hun vil jo nødig retirere." Og dersom M. O. er saa føielig at tage dette Raad til Følge, da følger det af sig selv, at Selskabet for Øieblikket lader den lille Tambour", i Ro; thi Stykket kan ikke besættes med Selskabets nærværende Kræfter. Piberen (M. Wimmer) var under al Critik. Groscanon (Hr. Wimmer) kunde ikke sin Rolle, stillede en ynkelig Sang op, og dog var han maaskee Den, der kunde have tilfredsstillet meest, og det maa lægges ham selv til Last, at Mangel paa Studium og Opmærksomhed vare de Grunde, hvorfor det ikke skeete. Hr. Pödenphant (Værten) var en ret morsom Figur, men han kan nu ikke godt see anderledes ud. M. Marton (Md. Pödenphant, og Therese (Md. Lindgreen, gjorde i Grunden, hverken Ondt eller Godt, men den Sidstes Ydre er ikke fordeelagtigt for Scenen. Noget bifald lod ved Tæppets Fald. Gud veed, hvem det gjaldt, Maaskee Orchesterdirigenten (Hr. Clausen, der ogsaa ærlig bidrog Sit til at bringe total Forstyrrelse ind i denne saare uheldige Præstation, saa at ved hans utilgivelige Forseelse endog en heel Scene gik i Løbet. Jeg vil haabe, at ikke Selskabet regner sig et saa taabeligt og umotiveret Bifald til Jndtægt, og betænker Publicum, at det ved Sligt synker i Skuespillernes Agtelse, (og Agtelse for Publicum er dog nødvendigt for Skuespilleren); thi, hvad Værdi kan vel bifald have for en Skuespiller, naar han hører, at Publicum applanderer ved de Præstationer, som han absolut selv maa ansee for maadelige; Og derom er jeg overbeviist, at Selskabet selv har anseet denne Udførelse for mislykket, og for dets egen (og fornemmelig Md. O's Skyld) skulde det glæde mig, om den lille Tambour vilde være saa fornuftig at retirere, fra Selskabets Repertoire. Troer M. O., at det indskrænker hendes Navn som Kunstnerinde, at hun ikke kan udføre alle de Roller, som maaskee andre af hendes Rival inder tør paatage sig; da feiler hun i Begrebet om Kunst; thi i Kunstens Rige gjælder Qvalitetens, ikke Qvantitetens Kategori. Et Misgreb har hun gjort ved at paatage sig Rataplan, en Forsyndelse mod Kunsten vil hun begaae ved ikke at frasige sig den, naar hun erfarer, at den er over hendes Kræfter. – Efter Rataplan, lovedes Publicum en lille Recreation, som sandelig heller ikke var overflødig), og en lille Farce bragte virkelig atter Liv og Munterhed i de slaue Gemytter, men, at jeg i en saa ubetydelig Tingest som "Recreations-Reisen skulde specificere de enkelte Roller, – "det kan Du paa ingen Maade forlange!" Her var Vivacitet og Sammen spil, hvoraf Ørn (Hr. Pödenphant og Heinecke Hr. Petersen, havde ikke ringe Fortjeneste. Derpaa fulgte Eventyret i Rosenborg Have", der blev spillet ret heldigt fra alle Sider; her kjendte jeg Md. O. igjen hendes Ydre var fortrinligt, hendes Mimik fuldendt, dog, jeg vil hellere vende mig til Overskous herlige Lystspil en Bryllupsdags Fataliteter", der blev særdeles godt udført. Md. O. var atter her ret i sit Element; ligesaa indtagende ved sin skjelmske Overgivenhed, som interessant, hvor hendes lyse Forstand lægger sig for Dagen, vandt hun ved sin ypperlige Rolles mesterlige Gjennemførelse levende og velfortjent bifald, og den i sig selv udmærkede Scene i 2den Act mellem hende (Amalie) og Klam (Hr. Orlamundt) hører til det meest Fuldendte, hvormed Selskabet her har glædet Publicum. Naar man har sagt og Fru Heiberg, at hendes kunstneriske Styrke viser sig i et høist livligt, gratiost, næsten genialt Skjelmeri, men at hun paa Grund af denne sin Aandsretning, naar hun vil udtale den "umiddelbare Følelses og Lidenskabens Pathos", henfalder til en smægtende exalteret Declamation, der er bleven til "Maneer, og undertiden kommer igjen i mindre heldige Momenter, saa vil jeg betegne Md. O's kunstneriske Retning som hiin diametraliter modsat. Hun har sin Forre i det Følelsesfulde, Pathetiske, friskt og reent strømmer Ordet fra Folelsens rige Væld, men hendes naive Fylde sætter hende istand til ogsaa at kunne bevæge sig frit og muntert paa det overgivne livlige Gebeet, og, skal jeg her finde Noget at erindre, da er det dette, at hun i slige Roller undertiden vender tilbage til sin følelsesfulde Pathos, men denne Feil er ikke bleven til Maneer hos hende, hun kan undgaae den ved stadig Opmærksomhed, og det skulde gjøre mig ondt, om hun i denne Henseende oversaae et velmeent Vink. Den kongelige Actrice, med hvem Md. Orlamundt efter min Mening har størst Lighed, er Jfr. Ryge, og, maa hun end paa Cothurnen maaskee staae lidt tilbage for denne mesterlige Kunstnerinde, saa har hun i noget Fruhelbergsk, i sin Naivitet et rigeligt Æqvivalent, Et stort Fortrin har hun for Fruen, Md. Werligh og flere Actricer af første Rang deri, at hun ikke benytter Coquetteriets Vaaben for at beseire sit Publicum; derved vinder hun Seiren mindre hurtigt, men mere sikkert. Hr. Pödenphant var en meget god Winge - dog jeg vil ikke ved at fremhæve Enkelte tilsyneladende nedsætte de øvrige Spillende; thi, som sagt, Udførelsen var et godt Lystspil værdig. – Derefter fulgte Hovmesteren i Knibe, der atter bestyrkede det ovenfor Yttrede, at Md. O's Kræfter ogsaa i det Skjælmske ere store, ja, hendes Ane hører til de bedst gjennemførte i denne Genre. Den for berørte Feil var i denne Rolle ikke til at opdage; hendes Raivitet naaede her sit Høieste, sit Glandspunkt, hvor fortrinlig var ikke den ynkelige Tone, hvori hun bønfalder Hovmesteren, hvor mesterlig var den naturlige Glæde, den inderlige Lyksalighed udtrykt, hvormed hun fortæller ham sin Opdagelse, at han har skjult et Fruentimmer paa sit Værelse, og senere, da hun finder Hatten; ja, jeg tør, uden at frygte for at støde nogen Kunstnerinde, paastaae, at "Ane kan ikke gives bedre. – Du veed jeg forstaaer mig ikke Noget paa Musikken, men det forekommer mig, at Sangnummerne i denne Baudeville ere uden synderlig Værd, med Undtagelse af "Amalies" (Md. Pödenphants) Solo Arie, for hvis smagfulde Udførelse jeg kunde have ønsket hende større Paaskjønnelse af Publicum. Selskabets Sangkræfter ere (jeg taler her efter Andre, ikke rige, men kunne passere i Baudeviller, men videre bør de heller ikke gaae, og Farinelli, der fornemmelig udkræver bløde og smukke Stemmer, egner sig ikke for Selskabet. Paa Udførelsen af de øvrige Roller i Hovmesteren i Kulde var Jntet med Grund at udsætte; men jeg iler videre. Efter Forestillingen blev Md. O. fremkaldt og takkede i faa smukke Ord for Publicums Velvillie. – Udførelsen af Casimir Delavignes interestante storartede Skuespil: "Don Juan af Østerrig overtraf langt mine Forventninger. Alt – ligefra Hovedpersonen, den livfulde, frihedsbegeistrede Don Juan (Hr. Petersen til den lille skalkagtige Peblo i Klosteret Md. Orlammundt), Alt var værdigt til det stærke, undertiden enthusiastiske Bifald, der lod næsten under hele Forestillingen. Jeg har ikke hidtil havt Grund til at udtale nogen Daddel over Md. Pödenphant, men heller ikke Leilighed til at fremhæve hende for at tildeele hende nogen ubetinget Roes. Naar jeg derfor har udtrykkelig nævner hende fremfor de ovrige Spillende, saa er det blot for at tildeele hende det Vidnesbyrd, at jeg ingensinde har seet hende spille med saameget Liv, Høihed og ædel Følelse som i "Don Juan". Hendes Tonna Florinda var ligesaa elskværdig som interessant, og i hendes Scene med Kongen i 4de Act hævede hendes Spil sig til en henrivende Begeistring, der satte Publicums Hænder i stærk Bevægelse. – Her – men jeg maa tilstaae – ogsaa først her blev jeg overbeviist om, at M. P. har sit bestemte Fag. Men, hvorfor mangler da hendes Eleonore Ulfeld i Dina) at Holdning; Ogsaa denne ædle Characteer maa hun kunne give et høiere og værdigere Præg ved Flid og Studium, og jeg troer om hende, at hun ingen af Delene vil forsømme; thi hendes Bestræbelser har jeg bestandig agtet, og endnu agter jeg dem høiere end hendes Kræfter, og Publicum i Almindelighed har meere tilovers for en Skuespiller, der med ringere Kræfter forener Flid og Stræbsomhed, end for Den, der besidder et større Talent, som kun skjødesløst pleies. Mon jeg herved stikler til Nogen i Selskabet, Mon ikke Hr. Wimmer føler sig lidt truffen, Han har et ikke ringe dramatisk Talent, den Roes vil jeg ikke nægte ham, men tør han modtage den, saalænge han ikke opfylder Skuespillerens første Betingelse at lære sine Roller, Hr. Bornemann spillede "DonQuirada, med Værdighed og Varme, og vandt i sin sidste Scene med Kongen meget levende bifald; men hvergang han kommer i en kritist Situation (det gjælder ikke denne Rolle alene, hvergang der møder ham Noget, som kræver Overveielse og Drøftelse, saa har han en eiendommelig Fagte med Hovedet, omtrent som om han vilde stange. Den skulde han see at bytte med en anden, mindre sto dende og meere betegnende Gebærde. – Den sidste Forestilling gav Selskabet til Fordeel for Hr. Wimmer, med Assistence af Hr. Printzlau, der ved denne Leilighed gjorde sin Debut i Kallundborg. Nu skulde jeg altsaa see den meget udraabte Hr. Printzlau. Neppe har nogensinde en Skuespiller ved de danske Provindsselskaber havt et By, som han. Derfor var ogsaa Huset propfuldt. Nu skulde jeg altsaa bedømme, hvorvidt han efter mine Anskuelser var værdig til at den Virak, hvormed man har salvet ham som en af Thalias ypperste Præster. Det vilde jo være ligesaa ubilligt som umuligt, efter en enkelt Præstation at fatte nogen afgjort Mening, om hans kunstneriske Talent, og jeg maa derfor kun holde mig til den ene Forestilling: Skuespillet Hans Sachs",At han er en smagfuld og routineret Skuespiller er udenfor al Tvivl og ofte nok gjentaget; han udmærker sig ved en smuk og correct Diction, et sjælfuldt og livligt Foredrag, men dog har han ikke fortrængt og vil vanskelig fortrænge) Hr. Petersen af den Yndest, Denne har vundet hos det kallundborgske Publicum, og, skal jeg være oprigtig, da sætter jeg Hr. P. (husk dog bestandig, at min Sammenligning og Dom er betinget af denne ene Forestilling fuldkommen saa høit qua senisk Kunstner som Hr. Printzlau. Hertil kommer, at Hr. Petersen med alle Hr. Printzlaus Fuldkommenheder: Routine, smukt og kraftigt Organ, Liv og Forrighed, forener et fordeelagtigere Ydre for Scenen; (de jydske Damer maa have mig undskyldt, jeg har maaskee en daarlig Smag, men i saa Fald deeler jeg den med deres kallundborgske hvad der er hans Søstre, kraftfuldere Bygning og væsentligste Fortrin – langt mere fuldende Mimik. Hr. Printzlau fortiente imidlertid, og vandt, levende Bifald, og det vilde vist have glædet Kallundborg at have seet ham i flere Roller for at kunne fælde en fuldstændigere Dom, end det under nærværende Forhold er muligt. Md. Orlammundts Kunigunde var skjønt og heldigt tegnet, og et Bidrag mere til at lære os at skatte hende som Kunstnerinde. Efter den Stemning, hun har vakt til Gunst for sig, vil hun for Fremtiden bestandig være sikker paa en venlig Modtagelse i vor Egn, og med Glæde ville vi hilse hende igjen, naar vi atter skulle beundre hendes skjønne Talent. Hr. Wimmer var en kommisk og heldig Raadmand Runge", og – hvad der var ligesaa heldigt – han kunde sin Rolle. Om de øvrige, mindre betydende, Personer i Stykket lader sig ikke sige Meget, naar jeg blot har bemærket, at Hr. Orlamundt gav Keiseren, fornemmelig i sidste Act, med Alvor og Følelse, og, at Hr. Grumstrup er fortrinlig – til at tage imod billetter, men længere end til Jndgangen af Kunstens Helligdom burde han rigtignok aldrig fordriste sig at komme, og mig synes, at man meget passende kunde gjøre den Regel gjældende paa ham: "Jngen Uvedkommende tilstedes Adgang paa Scenen." For det Første kan han undertiden ikke et Ord, for det Andet, om endog han kunde Noget, saa kan han jo ikke tale. – Efter Stykket fremsagde Hr. Wimmer med særdeles Hjertelighed og Varme en meget net lille Epilog, hvorfor han høstede levende Bifald, der maa være ham og Selskabet et Beviis paa, at Kallundborg tør rose sig af et Publicum, der med Venlighed og Velvillie møder Enhver, som ved redelig og besteden Stræben gjør sig værdig til dets Gunst; og er denne først vunden, da er den ikke flygtig. Vi tage nu Afsked med dette i det Hele vakkre Selskab, hvis Medlemmer hidtil tildeels have været os fremmede, med det Ønske, at de maae have følt sig saa tilfredse med deres Modtagelse her, at de ikke i Fremtiden ville nægte os den Glæde at fortsætte vort Bekjendtskab til dem.