Den Vest-Sjællandske Avis, 1827-12-28
Den Kongregation, som er opstaaet i Frankerige, og den meere end betænkelige Organisation, som den har givet sig, er vist ikke nogen reen Fection af det liberale Partie Jesuiternes Forsøg paa at etablere sig paa nye i Kongeriget, og paa at faae den offentlige Underviisning i sine Hænder og at tiltage sig Veiledningen af Jndvaanernes Samvittighed, ere blevne tilstaaede selv i de Deputeredes og Pairernes Kammer, ja selv fra Tribunen af Ministeren for Religionsvæsenet og den offentlige Underviisning. Ultramontanismens (Hengivenheden for den Pavelige Curies Grundsætninger) som er faret ind i den høiere Franske Clerus og især i de Franske Biskopper, har ved flere Leiligheder yttret sig uden al Skiul, og næsten paa en ubetænksom Maade, og har især udtalt sig paa den aller utvetydigste Maade i den Declaration, som de overleverede Kongen ifior, og hvori de gave sig Mine af at ville løssige sig fra den. Klerisiets idelige Bestræbelser for at gribe videre og sig, og dets uforskammede Higen efter større Magt og Forrettigheder end Constitutionen har indrømmet det, er ligesaa notorisk, som de mangehaande Begunstigeller, hvorved det fra saamange Sider er blevet opmuntret dertil. – Men om man endog tilstaaer alt dette, saa kan man bestandig tvivle om Sagen er saa frygtelig som den forekommer Hr. Greven. For det heele selskabelige Liv i Frankerige maae vistnok de Mengeskers Foretagender, som staae i Spidsen for Congregationen, og som have tusinde synlige og usynlige Traader i deres Haand, hvorved de lede heele Maskinens Spil, være i høieste Grad besværlig, trykkende og indskrænkende. (Jntet Aag føles desuden tungere og haardere end Aandstryk- og især det religiøse. Jngen Rettighed lade Menneskene sig nødigere betage end den at være Herrer over deres Tanker og Meeninger. Jntet vanærer derfor Religionens Tienere meere og giør dem meere ansvarlige for Gud, end naar de betiene sig af andre Midler for at virke paa deres Medmenneskers Troe end den roelige, ulidenskabelige Overbeviisning, og den christelige Sagtmodigheds og Blidheds Vei. Det er den største Plet paa Menneskeslægten, at Menneskene have forfulgt og hadet hinanden for deres religiøse Meningers Skyld; da Gud ikke forfølger nogen eller unddrager dem sine Velgierninger fordi de ikke dyrke ham paa en vis Maade) Grundsætningerne for en Jesuitisk og Romersk Theocratisme, (denne Lære som Luther modsatte sig, at Paven skulde holdes for ufeilbar og for en Vicegud paa Jorden, man veed at han appellerede fra den slet underrettede og til den bedre underrettede Pave) som man søger at udbrede saa aabenlyst og saa ivrigt blandt Nationen, kunne vel ogsaa blive yderst farlige for Staten og dens Forfatning ja selv for Thronen og for Regieringen. Men man kan derfor ikke troe, at Faren er saa nærforestaaende, og netop Partiets Fremgangsmaade, selv, som synes planmæssigen at ville tilveiebringe en saadan Tilstand, giør det just tvivlsomt, om det nogensinde vil lykkes for dem (Vist ikke, det som har været kommer aldrig saaledes tilbage, som det har været; det er Historiens Lære, og det strider mod det udviklende Princip, som Menneskelivet og al Naturen er underkastet. Disse støiende vilde Hierarker, som saa gierne ville iføre sig Dydens og Kiærlighedens Klæder, undergrave deres eget Værk ved de Lidenskaber de røbe; Løven kiendes paa Kloen) Frankerige vil aldrig paa nye kunne blive forvandlet til et Kloster og den Franske Nation til en Congregation af Munke. Jo. meere aabent og plumpt man derfor gaaer tilværks desto sikkrere vil Planen mislykkes (det samme vil Tilfældet blive i Spanien ved Cleresiets Bestræbelser for at tvinge Regieringen ved at bringe Pøbelen i Oprør til at indføre Jnqvisitionen for ved denne at kunne herske over Gemytterne; den undergraver derved sig selv.) Men man kan vel ogsaa slutte sig til deraf, at det Partie, som har anlagt Planen, har vel ikke selv tænkt paa at drive det saa vidt. Jesuiterne og Kleresiet ville kun vinde igien noget tilbage af den Magt, som de have tabt i Frankerige. Men de vide at Oppositionspartiet vil gierne fortrænge dem paa nye af det, som det har maattet indrømme dem; derfor have de selv sat sig i en angribende Stilling og give sig Mine af at ville tiltage sig en langt større Magt end de virkelig have ifinde. (Men hvad have de i Sinde? Naar seer man Mennesker, som have betraadt Lidenskabernes Bane, at kunne sætte sig et Maal hvorved de ville blive staaende?) Greven har vel selv ikke troet, at det vilde gaae videre, og neppe har han ventet sig noget andet Resultat af at denuncere Partiet for de høieste Domstole og af at han høitideligen opfordrede dem til at gjøre det Mod stand, end det Udfald Sagen fik, nemlig at de erklærede sig for incompetente til at blande sig i Sagen. Men han gjorde Regning paa, at dette Skridt, som syntes at være mislykket, skulde giøre et dybere Jndtryk paa Massen af Nationen og frembringe en stærkere Sensation hos den, endsom vilde have været Tilfældet, dersom Denun ciationen var lykkedes. Han gjorde Regning paa, at vel endog selv de Skridt, som Modpartiet vilde giøre for at tilintetgjøre hans Plan, vilde selv forhielpe ham dertil, og i dette sidste Haab blev han ikke skuffet, da Regieringen eller Ministeriet lod sig, for at man skal bruge de mildeste Udtryk, henrive til meget overilede og utidige Foretagender imod ham. At han har opnaaet sin Hensigt kan sees af, at der i eet Aar kunde udkomme syv Udgaver af hans Skrift; men det vilde vist ikke have lykkedes ham saagodt, naar han ikke havde forstaaet at forene den fineste Taktik og en Advokats forsigtigste Klogskab med en Tone fuld af Værdighed, hvori han traadte frem som offentlig Anklager og med den uimodstaaelige Styrke, som han vidste at nedlægge i saamange af sine documenterede Anklager, (det vil blive interressant at iagttage Følgerne af dette Skridt i den Tidspunkt, som forestaaer, naar det nye Franske Deputeredes Kammer bliver aabnet. Forresten er det mærkværdigt ogsaa ved denne Leilighed at lagttage, hvorledes det Princip, som alle de skabte Tings gradvise Udvikling udkræver, nemlig Kampen om Overmagten er nedlagt i Menneskelivet som i Naturen, hvilken er sammensat af tiltrækkende og frastødende Kræfter. Ogsaa i hiint er som i denne nedlagt et Anlæg til en uopbørlig indvortes Kamp; kjæmpe ikke Staterne med hinanden om Herredømmet, saa kæmpe Stænderne i ethvert Land med hinanden om Magten, holdes disse i Tømme ved Regieringens Viisdom, saa opstaaer deren Kamp imellem dem, som have Jndflydelse paa Andres Meeninger, saa opstaae de lærde Krige og de religiøse Feider. Kan man da slet ikke komme til at leve i Fred; hvad skal man da foretrække indvortes eller udvortes Krig, mange ville maaskee da erklære sig for den sidste og holde den for bedre end at kjæmpe med Jesuiter og med Hierarkiet.)