Viborger Samler, 1842-10-20
Den første Sag, som den kongelige Commissarius forelagde Forsamlingen, var den angaaende Jndførelse af vedvarende stænderske Comiteer. Det er indlysende – hedder det i denne Meddelelse – at Kongen ved at oprette vedvarende stænderske Comiteer har søgt at tilveiebringe den Forbindelse imellem de nu adskilte Stænderforsamlinger, som han ikke har fundet at kunne tilveiebringe paa den af Stænderne foreslaaede Maade, nemlig ved en Forening af de danske Stænder, hvorved der heller ikke vilde tilveiebringes nogen Forbindelse mellem Kongeriget og Hertugdømmene, men snarere en større Adskillelse. Der gives vistnok mange Tilfælde, hvor det kan medføre Vanskeligheder for Regjeringen og lede til en mindre heldig Afgjørelse, at den kun har isolerede Stænders Betænkninger, og navnligen gjælder dette, hvor Forholdene saavel i Danmark som i Hertugdømmene bør komme i Betragtning. Det heraf flydende Savn vil foren stor Deel kunne afhjælpes derved, at der i vigtige Sager, isærdeleshed hvor Meningstlighed har fundet Sted mellem de forskjellige Stænderforsamlinger, bliver Leilighed til at sammenkalde, vel ikke samtlige Medlemmer af alle Forsamlingerne, men nogle af disse dertil udnævnte Mænd, som besidde deres Tillid, og som de tiltroe størst Dygtighed og Overblik, og altsaa størst Evne til at discutere saadanne Anliggender. Naar en Anordning efterat Betænkning var indhentet fra de enkelte Stænderforsamlinger, blev overveiet af dygtige Mænd fra disse forskjellige Forsamlinger, vilde derved kunne opnaaes en større Overeensstemmelse, hvorved Regjeringen vilde blive bedre istand til, endeligen at afgjøre Sagen, eller i alt Fald til at omarbeide Anordningen saaledes, at det kunde haabes, at der, naar den paa ny forelagdes, ikke saa let vilde vise sig væsentlig afvigende Meninger som ved den første Forelæggelse. De paatænkte stænderske Comiteers Virkekreds vil iøvrigt ikke for Tiden saa bestemt kunne angives, at det kan siges, hvilke Sager der af dem vilde blive at overveie; men deres Betænkning vilde blive indhentet i saadanne vigtige Anliggender, over hvilke Kongen fandt for godt at høre deres Mening. Hvad deres Sammensætning angaaer, da skulde Medlemmerne udnævnes giennem alle fire Stænderforsamlinger; men Udnævnelsen skulde dog skee paa kgl. Approbation, ligesom Hs. Majestæt er betænkt paa, at forbeholde sig selv at vælge enkelte Medlemmer, med særdeles Hensyn til, at han ogsaa besætter visse Pladser i selve Stænderforsamlingerne, og at navnlig Universitetet og Geistligheden alene repræsenteres ved Medlemmer, der ere udnævnte af Kongen. De saaledes valgte Comiteer skulde ikke vedvare for det hele Sexennium, men kun for det Tidsrum, der forløber fra den ene Forsamling til den anden. Men i ingen Henseende skulde den stænderske Virksomhed indskrænkes ved disse Comiteer, idet Stænderne fremdeles ville være at høre over alle Gjenstande, som nu ere henlagte under deres Virkekreds, uden i noget Tilfælde at kunne surogeres ved Comiteerne. Bekostningen i Anledning af de oftmeldte Comiteer maatte forresten blive at udrede paa samme Maade som de øvrige stænderske Udgivter. Fremdeles skulde det bringes under nærmere Overveielse, hvilket Antal der burde udnævnes af de enkelte Stænderforsamlinger, – om Medlemmerne burde udnævnes klasseviis eller af hele Forsamlingen som en Totalitet, – samt om der tilligemed Medlemmerne burde udnævnes Suppleanter.