Norske Intelligenssedler, 1778-11-18
Fortsættelsen af det i No. 39 begyndte: Om Guds Allestædsnærværelse. Men anderledes gaaer det til hos den, som kiender vore Tanker; Hans Domstoel er det, vi uendelig meere maae frygte for, end den her neden til; og dette er en Ret, for hvilken Gierninger, som ikke ere begaaede, skal indstævnes; Han seer de første Grunde, efter hvilke vi handle, de Opfindelser, vil smidde paa i vort Hierte for at sætte dem i Verk, og de Hensigter, som de sigte til Han vil ikke tilregne os den Uskyldighed, som vi vil beraabe os paa, fordi vore Forsætter have slaget os fejl, men vil fordre os til Regnskab for Laster, vi har sat os for, ligesaa strengt, som om vi havde sat dem i Verk. Kunde vi bringe det saa vidt, at vi bestandig tænkte paa vor Skaber, og vor Dommer er altid nærværende hos os, hvor vilde det da ikke trøste og opholde os i vore dydige Foretagender, og standse os i det Onde, Hyklerie vilde falme og uddøe formedelst dens Kraft, og den aabenhiertige Dyd, som vi fandt vor Regning udi at bekiende for Gud, vilde giøre os æret og lyksalig blant hverandre Vi kand ikke foregive, at vi ere uvidende om vor Skabers Villie, ey heller burde vi understaae os at giøre det, naar vi allene betænkte, som vi burde, at han er omkring os, og fordømmer os formedelst vores Hyklerie og forstilte Væsen. Lad ikkun et Menneske, som vil foretage sig en Gierning, han allerne har Mistanke om, og der er intet ondt, som Samvittigheden tillader os at udføre uden saadan Mistanke) spørge sig selv dette korte Spørsmaal: Vil det, som jeg er i Verk med at giøre, blive behageligt for den, som seer alle mine Gierninger, Og da skal han finde en Paamindere inden i sig, som aldrig skal feile at give ham Sandhed til Giensvar. Dersom Berømmelse af Verden, eller Frygt for dens Eftertale, kand opmuntre eller afskrække os i de Gierninger, vi har sat os for, hvor meget stærkere vilde da ikke Overbeviisning om dets Væsens Nærværelse, som det særdeles bør være os om at giøre, enten vi behage eller mishage ham, tiene os til det samme. Selskabs Forbindtligheder ere intet, uden de have sin Oprindelse af denne Grund, og det er ikke let at sige, hvor højt denne indbyrdes Kiærlighed til hverandre kunde bringes, dersom enhver Person, i Særdeleshed betænkte tilbørlig, hvad der først havde stiftet denne Evighed. Naar Mennesker ikke vidste med sig selv, at alle deres Gierninger laae aabenbare for en umiddelbar Himmelens Eftersyn, saa vilde de blive meere efterstræbende og skadelige, meere farlige mod hverandre end vilde Dyr, ligesaa meget som de ere klogere end de; ej heller er der forekommet mig nogen billigere Grund til Frygt for andre, end den Patriarken i Gerar siger at være Aarsag til hans: Herrens Frygt var ikke paa dette Sted. Derimod, naar den Tanke at Skaberens og Dommerens umiddelbare Øye er over alle Gierninger, er indprented, som den bør, i enhver Person, saa skal ethvert Menniske finde dem, der ere omkring ham, at være hans Venner og Brødre. Vor Forbindtlighed med det guddommelige Væsen er saadan, at han aldrig bør være fraværende fra vore Tanker. Sandt er det, vi kand ikke altid bede, altid forrette udvortes Andægtigheds Øvelse, men vi kand bestandig have ham i vore Hierter; Enhver Ting, som forekommer os, giver os Materie til at prise ham, og erindre ham, som vi bør, i alle vore Gierninger; At yde ham denne Told i alt, hvad der møder os, det er just at give ham det, som han høyere skatterer, end at opløfte Hænder, og bøje Knæe i en bestandig Sindets Tilbedelse. Dette Slags Levemaade stadfæster den Fred inden i os, som allerne kand reise sig af en god Samvittigheds Vidnesbyrd. Dette forekommer alt Ondt, og indprenter alt det Gode, som staaer i vor Magt. Dette giver os den Sinds Rolighed, uden hvilken alle andre Fornøielser foraarsage Samvittigheds Nag og Plage. Dette er Siælenes Sundhed; dette udspreder den almindelige Fornøielse, den bestandige Munterhed over den, dette giver den Smag i de allerstørste Forlystelser. Dette giver den en Overbeviisning om dens Oprindelses Høyhed, efterdi det driver Siælen hvert Øyeblik til at fornye sin Omgang med den, som skabte den; Og medens det saaledes driver den til at nærme sig, til at ligne det guddommelige Væsen, skiønt uendelig langt borte, overbeviser den tillige at den er en Straale af den evige Soel Tryg Besiddelse af det vi kalde Godt, er det eneste Middel til fuldkommen Fornøyelse derudi. Men en Vished om, at hver Forandring, som kand indfalde, er endnu langt bedre end det nærværende, formeerer endnu meere denne Tryghed; Dette kand den ene besidde, som kiender sin Skaber for sin Ven, som erindrer, at Gid er hans Klippe, og den høie Gud hans Gienløser.