Norske Intelligenssedler, 1768-01-06
Nordske Jntelligenz-Sedler. No. 1. Torsdagen den 7 Januarii 1768. Periodiske Skrifter have den Vanskelighed frem for andre, at man for at vedligeholde Læsernes Agtsomhed, og, saa vidt mueligt er, interessere dem alle, maa ofte forandre ikke alene Jndholdet, men og Methoden. Det er ikke nok, at man i hvert Blad venter noget Nyt, man vil og have det sagt paa en nye Maade, ei altid alvorlig, undertiden skiemtsom, nu af det naive, en anden Gang af det fine og indviklede. En elsker Samtaler, en anden Caracterer, den tredie Fabler, og de fleste veed ikke selv hvad de vilde have; men alle ville have Nyt. Disse gode Folk betænke ikke, at lige saa vart som det er, at en Mahler giør baade Historier og Portraiter lige vel, saa vanskeligt er det og for een og den samme Forfatter at folde sit Genie i saa mange Bugter, at betragte Sandhederne fra saa adskillige Øjepunkter, og at give dem hver Dag en nye Klædning. Det mangler os i denne Sag, som i mange andre, ikke paa Regler. En Konstdommer er nok til at bestemme Reglerne af alle Skrivemaader, af Heltedigter, Skuespil, Historier, Fabler, Satirer; men mange Skribentere, naar de lægge al deres Genie tilsammen, forslaae neppe til at sætte dem i Værk: Jeg indbød derfor mine Landsmænd, i Begyndelsen af disse Blade, til at tage Deel i et Værk, som jeg ikke troede ved mine egne Kræfter allene at kunne bringe til Fuldkommenhed: Men som det er lettere at være Konstdommer end Skribent, saa have mange flere viist mig deres Beredvillighed ved Critiker end ved virkelige Arbeider. Nogle have maaskee agtet deres Roe for meget til at opofre den for at skrive for et Publikum, hvis Smag endnu er saa ubestemt, og som tillige er saa nysgierigt og indskrænket, at ingen Forfatter kand længe være skiult. Dem, som tænke saaledes, tør jeg ikke laste. Det kommer an paa, hvad de selv dømme om mit Foretagende, om de meene, at det er nyttigt eller ej, om det er kuns dristigt allene, eller og forvovent. Min Eensomhed har endnu ikke gjort mig gandske forsagt; jeg frygter kuns, at den har givet Læserne alt for megen Aarsag til at klage over en vis Enformighed, som ikke burde være i saadant et Skrift, og som dog er u-undgiengelig, naar det for den største Deel er et Værk af een Mand. Billige Læsere skulde i det mindste tilstaae mig, at jeg har stræbt at undgaae denne Fejl, og at jeg, for ikke at blive kiedsommelig, har forandret baade Handlingerne, Caraktererne og Klædedragten, uden dog at forlade mit Øjemærke, som ikke er at fornøje allene, men at opbygge. Jkke desmindre er det langt fra, at jeg troer selv, at jeg har været lige lykkelig i alle mine Forvandlinger. Men hvor mange Syner jeg end har havt under alle de adskillige Masker, som jeg har været nød til at paatage mig, har jeg dog endnu ikke en eneste gang drømt paa Skuepladsen; og denne Art af Digt er dog saa almindelig i saadanne Skrifter, at det med Tiden maa blive en Regel i Critiken, at intet Ugeskrift er fuldkommen uden Drømme, at en Tilskuer uden saadanne Syner er som en Heltedigt uden Aabenbaringer, som en Roman uden Hexerie, som en Commedie uden Kierlighed, og en Trage die uden Mord. Min berømmelige Forgiænger Drømmeren, som jeg dog ikke har den Ære at kiende, uden af de Lærde Tidender, hvor han anføres iblant dem, som i det forbiegangne Aar, efter saa mange berømmelige Forfædres Exempler have dyrket Sproget og de Skiønne Videnskaber, har maaskee allerede drømt saa meget, at der ikke engang i denne Konst er noget mere tilbage at giøre for Efterkommerne. Man har i Engelland et Ugeskrift under samme Titel: men i de Stykker, som jeg har læst deraf, finder jeg, at Forfatteren tænker rigtigere, naar han drømmer, end mange Lærde, naar de ere lysvaagne. Jeg vilde forsøge engang, om jeg ikke og kunde lære noget af Drømme-Konsten, og det var ikke min flygtige Jndbildnings-Kraft, men Philosophien selv, som bragte mig til at giøre dette Forsøg. Hvor, som drømmer vel, tænkte jeg, passerer paa en nyttig og behagelig Maade den halve Deel af Livet, som andre enten sove bort eller fordrive ved fortredelige Phantasier. Jeg troede, at det maatte være let, og hvorfor, sagde jeg ved mig selv, skulde det ikke være let at drømme vel, naar det er saa let at skrive vel, Man behøver jo, siger man, ikke meere dertil, end en Grammatik og en Logik. Men jeg lærte snart andet, og vilde ønske, at alle de, som dømme andres Værker, uden at have forsøgt at giøre noget selv, maatte ved lige saadan en Erfarenhed lære, hvor vanskeligt ofte det er i Udøvelsen, som man efter Reglerne holder for at være saa let. Min Vanlykke kom ikke deraf, at jeg ej gik ordentlig nok til Værks: Jeg søgte tvertimod at føre mig alt det til Nytte, som vore Philosopher have beviist om Jndbildningskraften, om dens Love, og om den frie Villies Herredømme over samme: Jeg gjorde mig klare og tydelige Begreb om de Ting, hvorom jeg vilde drømme; Jeg stræbte ved en idelig Jgientagelse at indtrykke disse Begreb i Jndbildnigen, og at fordrive alle andre; Jeg lavede selv Sengen til, og førend jeg lagde mig deri, saae jeg mig vel for, at der var ingen Knappenaale eller Knuder, som kunde enten vække mig, eller frembringe nogen sandselig Fornemmelse, der var stærk nok til at fordrive de saa stærk indtrykte Begreb af min Jndbildningskraft. Længe varede det inden jeg sov; saa meget havde disse Begreb oprort min Jndbildningskraft, og dette holdt jeg for et got Tegn. Endelig sov jeg; men der kom endda ingen Drømme, i det mindste ingen sammenhængende, ingen ordentlige, ingen skiønne Drømme. Min uroelige Jndbildningskraft, thi den var nu virkelig meer end flygtig, vækkede mig snart igien. Da jeg efter saa megen Møje fandt mig bedragen i mit Haab, var den første Tanke, som naturligviis faldt mig ind, denne, at en Forfatter, som forlader sig paa Reglerne allerne, og arbeider mod sit Gennie, fortiener meere at ynkes end at dadles. Min Fortrydelse gik saa vidt, at jeg i det Øjeblik lovede meere, end jeg maaskee kand holde. Jeg lovede, at jeg herefter vilde tilgive baade vore Konstdommere og vore Forfattere alle de Fejl, som de begik; thi hvem veed, sagde jeg ved mig selv, om ikke den sletteste Critik, den matteste Tale, det usleste Jndfald, det svageste Beviis, og maaskee et Riim, et Ord allerne kand have kostet dem ligesaa uroelig en Nat, og ligesaa forgiæves en Møje, som denne Drøm har kostet mig, Vi formaae dog, efter det gamle Ordsprog, alle intet imod Minerva Fortsættelsen følger.