Aalborg Stiftstidende, 1838-07-07
Kjøbenhavn, den 3die Juli. J den Frisindede for 26de Juni har der indsneget sig et Angreb paa Trykkefrihedsselskabet, i Anledning af at dettes Formand har interesseret sig for at forhindre Udgivelsen af en dansk Oversættelse af Paul de Kocks Henry Blemont" ved nemlig at gjøre Forlæggeren opmærksom paa den Skade, som Udbredelsen af en saadan Bog kunde stifte. Henry Ble mont eller Hanreien er en uteerlig og gemeen Bog, hvilke Synder end ikke ere formildede ved nogen Vittighed og i den kettede danske Oversættelse stikke frem paa en dobbelt klodset Maade. Trykkefrihedsselskabets Formand har derfor sikkert handlet vel ved at gjøre en illiterair Forlægger opmærksom paa Beskaffenheden af et Skrift, som han stod i Begreb med at forplante til vor Literatur, og Denne har rigtigen opfattet det moralske Ansvar, der hviler paa enhver Udgiver, ved derefter at have frasagt sig det begyndte Foretagende. Om Skriftet ikke desmindre vedbliver at udkomme, vide vi ikke, men det er vist, at det vilde være beklageligt, dersom det skulde lykkes saadanne forulykkede Subjecter, som desværre enhver stor By har Overflødighed af, at oversvømme vor Literatur med alt det Svineri, der nogetsteds maatte tilbyde sig for deres Oversættelsesjadskeri. Vi høre nu vist ikke til dem, der have stor Frygt for Pressens Misbrug, men, er der no en Retning, hvoriman ikke kan være med Hensyn til den frivole Libertinage i Literaturen, der ved ikke kan være farlig for den modne Mand, eller en dannet Smag, men som derimod forgifter den endnu værgeløse Ungdoms Phantasi og giver den sygelige Jrritabilitet, man i visse Retninger pleier at tillægge vor Tid, en fordærvelig Næring, Jngen Censur, det er vort første og vort sidste Ord; men det er ingen Censur, naar Critiken modarbeider Literaturens Synder og tugter de literaire Syndere, det er ingen Censur naar myndige og dannede Mænd ved Anvendelsen af blomoralske Midler søge at vanskeliggjøre det for literaire Bønhaser og Styverfængere, at bemægtige sig Pressen og saaledes at fordærve Literaturen og discreditere den Ordets Magt, der i samvittighedsfulde og oplyste Mænds Hænder er den største og meest velgjørende, Jorden kjender. Det har derfor gjort os ondt, at en Artikel, som den her omhandlede, har fundet Adgang til den Frisindede, og vi kunne ved den Leilighed ikke tilbageholde Yttringen af en Frygt, der ikke saa ganske sjeldent har paatrængt sig os, at, hvis den Frisindedes ærede Redacteur ikke anvender strængere Kritik, med Hensyn til hvad han optager af Andre, da vil hans Blad have Vanskelighed ved i sin Heelhed at bevare den Jnteresse, som Hr. Rosenhoffs smukke Talent stedse vil sikkre hans egne Arbeider. (Kbhvnspst.) Hvis man ønsker sig en temmelig haandgribelig Forestilling om, hvorledes det, som Historien fortæller, var muligt at Romerne, efterat de vare blevne dyrtkjøbte Seierherrer over vore nordiske Forfædre, de teutoniske og cimbriske Mænd, endnu kunde finde betydelig og kraftig Modstand af deres efterladte Qvinder og Børn, der med heeltemodig Fortvivlelse kæmpede fra deres Vognborge og gik under, overmandede, et overvundne, saa kunne vi henvise til den attenaarige Laplænderinde Christine Kathrine, der er at see i Viingaards strædet Nr. 1. Have alle Cimbrernes Koner og Døttre have den Længde og en tilsvarende Styrke, saa kan man nok begribe, at Romerne langtfra kunde ansee Slaget for endt, fordi de havde faaet Mændene af Veien. Et sligt colossalt Legeme, især naar det bliver rigtigt udvoxet, maa kunne imponere ved sit blotte Syn og indgyde en betydelig Respect ved sit, endog blot stolaklædte, Udvortes, og vi tvivle aldeles ikke om, at Frederik Wilhelm den 1ste af Preussen, hvis hun havde levet paa hans Tid, vilde have besørget hende gift med sin Fløimand, hvis han havde kunnet modstaae den Fristelse, selv at sætte hende til Fløimand, naturligviis med den fornødne Reservation. Naar vi iøvrigt undtage Synet af i denne attenaarige Amazone, der er saa meget mere mærkværdig ved sin Størrelse (78 Tommer dansk Maal eller 3 Al. og 1 Qvart.), som hun er født af Forældre, der, hvis man tor slutte fra hendes herværende Consorter, ikke ere meget meer end halv saa store som deres Barn, og naar vi undtage Sammenligningen af hende med de øvrige foreviste Personer, der, skjøndt ret mærkelig, dog ingenlunde er det i den Grad, som man seer paa de publicerede Afbildninger, saa kunne vi ikke synderligt anbefale de øvrige af denne, af otte Personer bestaaende laplandske Families Præstationer og Sager. Hvad deres Nationalsang Joikat" angaaer, da skulle vi meget fraraade Tilskuerne at overvære samme; thi det er vist neppe muligt at tænke sig en meere monoton og ildeklingende saakaldet Sang, end denne, der kun er daarligt skikket til at opvække fordeelagtige Begreber om Lappernes Smag, for Harmoni, Velklang og Nationalfølelse. Det er iøvrigt Skade, at de ikke ere ankomne nogle saa Uger før, da deres Forestillinger utvivlsomt langt bedre egnede sig til at forevi(S. Bl.) ses i Dyrehaven.