Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1814-10-25
Ved min naturlige Capacire bragte jeg det ogsaa snart temmelig vidt: jeg blev i mit tre og tyvende Aar Baccalaureus; disputerede og opponerede næsten hver Ugedag paa Studigaarden; skrev, efter Begjering, Formularer til alle Slags academiske Disputatser, Tractater, Orationer a. ligervis som man nu skriver Contracter, Suppliquer, Skjøder, Ansøgninger o. s. v.; tolkede ved alle Leiligheder Folks Følelser og Taknemmelighed i alerandrinske Epir, Pro og Dialoger, blev idelig opfordret til at begræde de Døde og besynge de Levende; Summa Summarum, jeg validerede for et poetisk Factorum, der ligesom hiin hedenske Afgud Janus, havde to Ansigter, hvilke paa den ene Side saae ud som en alvorlig gammel Mand og paa den anden som en vælig Dreng; thi, uden at flattere mig selv, var jeg ligesaa godt skikket til at forfatte det bedrøveligste Liqvers som det lystigste Bryllups Poema eller den fornøieligste Bordvise. Jeg passerede den Gang for den habileste Poet i Kjøbenhavn, og de høilærdeste Mænd toge Hatten af, naar man kun nævnte mit Navn. Jeg var ogsaa ei allene i mine Skrifter, men hele mit Væsen, en sand Poet; thi eftersom man vidste, at Poeternes Konge, høisalig Hr. Homerus, ikke gjorde sig nogen Skam, men tvertimod en stor Ære af at tigge sig frem, og den vidtberømte hedenske Philosophus Diogenes fra Sinope hellere vilde logere i en Øltønde end i Alexander Magni Slot, saa havde en virkelig Poet i min Tid risqueret at faae Drengene efter sig, saafremt han havde vovet at klæde sig som andre Mennesker; men ligesom visse Munke, saasom de Capucinere, maa gaae barfodede, i grovt Vadmel og med en Strikke om Livet, saaledes var det ogsaa i min Periode Skik og Brug, at en oprigtig og ægte Poet maatte have et Par Huller paa Albuen og nogle dito paa Strømperne; og, langtfra at saadant kunde geraade ham til nogen Skam, vare samme ham tvertimod til stor Zirat og Prydelse, ligerviis som det er et af de bedste Criteria paa et godt Æble: at det er ormstukken; thi saasom Ormen kun vælger de fineste Frugter til at gave paa, saaledes synes ogsaa Skjebnen helst at ville gave paa de ædleste og kosteligste Naturalier. Ligesom nu i de Dage aldrig var vant til at see Poeter udi hvide Silkestrømper, eller guulkravede Støvler, eller kalvekrydsede Skjorter, eller med kostbare Protiosa, saaledes var det ogsaa min Skik, altid at være iført en sort Habit, som distinquerede sig ved den besynderlige Qvalitet, at Tøiet til samme fordum havde siddet i Høisalige Kong Frederik den Femtes Castrumdoloris, og lignede samme Hav aldeles et af Homani Landkort, saa at Fol med stor Raison kunde sige om min ubetydelige Person, at man ei (sans comparaison) bo skue Hunden paa Haarene. Hvad altsaa hos mig Skallen anbetreffer, da var den meget maadelig, ihvorvel Kjærnen var saare ypperlig Hvad ridderlige Øvelser angaaer, da var jeg helle ingen Sinke deri, og ihvorvel man den Gan havde Porter i Skokketal med Been i Næsen og Haar paa Tungen, saa var jeg dog i alle Deel deres Overmand. Jeg kunde, naar jeg vilde, drikke de drabeligste Magistere, hvis Capacite og Høide i Poesien var almindelig bekjendt, under Bænk ihvorvel jeg ellers var det ædrueligste og sobnets Menneske af Verden; jeg kunde spire og gjennem vaage hele Nætter, naar det faldt ind i mine saakaldte Dies critici, kort, gjøre Alting med om Naten og være ligefuldt anmo bono om Dagen; og kunde hand som en Tyrk, naar jeg var i et god Compagnie, og nogle Moments derefter kjele som en Petrarcha for sin Laura. Men dette poetisk Liv var desværre kun saare stakket; thi et ulykkeligt Fatum bød min gamle Tante, Richard Handskemagers Efterleverske i Randers, at gaae al Kjødets Gang, og at indsætte mig førend hende Hedengang til Universalarving af alle hendiHandsker, ved hvilkes Salg ved offentlig Auctioefterat Salarium og Honorarium til alle Verkonmende og Vedkommendes Vedkommende var fra dragen, alt ialt udbragtes 1543 Rd. 2 Mk. 4 3/4 Fra nu af stillede den falske Gud Hymen sine gylne Snarer allevegne for mig, og enhver, som til havde en moden Datter eller overmoden Faster el Tante at bortgifte, inviterede mig til Fadder i Pølse= og Barselgilder, til Ligfølge og Trolovelsen, til Pikeniker, Assemblixer og Spillecompagnie, kort sagt, enhver Glæde var et defect Opus, naaden randerske Poet, som Hoved-Inder for det hel manglede. Ligerviis som Stortyrken havde jeg nu et heelt Harem af Qvindfolk at vælge imellem, og stod jeg længe i Beraad med mig selv hvo af dem jeg som en anden Paris skulde række Guldallet. Men langt om længe tog jeg, efter de gamle Romeres Exempel, min Tilflugt til Auguria. Først gjorde jeg med megen Overlæg og Circumspection et Vala, der accorderede med mit Hjertelav iblandt de Qvindspersoner af mit Bekjendtskab, som hvede mig bedst, dernæst skrev jeg sammes Navn paa smaae Papirlapper og placerede disse i min Hattepul. Nu trak jeg et af dem op. Da dette var skeet gik jeg ud i Gaarden og raadførte mig, efter de Romeres Viis, med Kyllingerne. Neppe var jeg kommen derud førend samme Kyllinger kom i en Hast løbende til Ædet, og pikkede saa graadig deraf, at noget faldt dem ud paa Jorden. Dette var, som bekjendt, en ypperlig og god Betydning, og jeg lukkede nu flux Sedlen op, og sandt, at den, som Skjebnen havde udseet til mit hos Ledsagerinde var Marthe Geerts fra Weile, mo tempore, Huus= og Stadsme hos sin Morbroder Hosekræmmer Geert i Kjøbenhavn. Min de jydske Helene havde to store graa Øine, hvilke set, min poetiske Antase betragtede, som to tindrende Ditmanter, i hvorvel en af de gemene prosaiske Sle maaskee kunde have været stupin nok til at falde dem to Kattrøine. Der forløb ikke mange Dage førend jeg trykkede min lille trinde Marthe til mit Bryst, og var den lykkeligste Ægtemand, ler nogensinde havde levet paa denne syndige Jord. og for at sige alt med faa Ord, mit Ægteskab var et Himmeriges Himmerige, en høisalig Sallig hid. Men hvor længe var Adam i Paradis Neppe havde jeg været to Maaneder i denne Himmel førend den blev metamorphoseret til et Helvede. Jeg havde indbildt mig at være gift med en Engel og fandt nu at være copuleret til en Satainde, som Lucifer selv maatte have været Forlover hos. Men som jeg var paa Veie at lade mig skille fra hende, kom just en passant min satter Baldrian tilreisende. Samme Baldrian var ellers Børstenbinder af sin Profession, men saasom i de nyeste Tider det saakaldte Conrinentalsystem, udfordrede cynisk Besparelse, og Folk af Mangel paa Penge og en ganske besynderlig Patriotismus, vi i deres Klæder indtil de vare heel lueslidte og reverenter talt ingen Pedienlus kunde kryde paa dem, saa gik Børstenbinderiet tilligemed Børster ganske ud af Møde, og fra den Tid af har min Fetter ganske appliceret sig til Handelen. Han subskriberer og prænumererer nemlig paa alle de Kalve, der skulle fødes i Jylland, exempli gratia som man i sin Tid i Frankrig subskriberede paa ufødte Mennesker, og profiterer ved denne Handel langt mere end han nogensinde havde profiteret ved sine Børster. Jeg klagede nu min store Nod for min Fetter, og supplicerede ham om, at hielpe mig ud af denne fatale Forfatning. Men min Fetter, isteden for at bestyrke mig i min Jntention, tog mig ydermere dygtig i Skole, sigende: Janus, Janus, du forsynder dig mod din Hustrue, du eier en Perle, men du sparker den bort fra dig som en blind Høne. Gak i dig selv; du est en velstuderet og boglærd Mand, og alligevel handler du saa impolisk. Jeg er kun en læg Mand og besidder ikke din Capacite, men alligevel troer jeg, i visse Stykker at kunne være din Læremester. Har du glemt, hvad du saa tidt fortalte mig om hiin grækiske Philosophus Sokrates og hans Hustrue Tantippe, Alt, hvad du her opregner som Feil og Lyder hos din Ægtefælle, er netop, som jeg trøster mig at bevise, store Dyder og sjeldne Qvaliteter. Du siger, din Hustrue er en So, Kin saa være. Men er det ikke langt bedre at hun er en So, end at hun skulde være en af de alamodiske Tøiter, som pynter og speiler sig den hele Dag, og endnu oven kjøbet piner deres Ægtemænd for Stads og Fjas, Du siger, hun gjør ei andet end skjælder og smelder, Kan saa være. Men vilde du heller have, at hun skulde være en Taabe nakke, som man kan rende Vægge ind med, eller et Fjottehoved, der ikke kan tælle til Fem, Du siger fremdeles, hun bider af alle Folk og kan ei forliges med nogen, Kan saa være. Men vilde du da heller, at hun skulde smile og smidske til alle og coquettere med hver Nar, og gjøre dig til Aalehoved, Du klager over, at hun er ødsel? Kan saa være. Men hvilken Ulykke vilde det ikke være for dig, om hun var anidsk og gnieragtig? Husk paa Svoger Tydske ochum. Han har en tarvelig Hustrue, men maa han ikke tage de sex Dage af Ugen til Takke med Kartofler, og takke Gud, at han faaer Vælling og Lungemoes om Høitidsdage, Fetter, Fetter, Betænk først ret vel hvad du gjør Min Fetters Sparlagenspræken gjorde en stærkere Impression paa mit Gemyt, end man af en fordums Børstenbinders Prækken skulde vente. Jeg besluttede at vælge Sokrates til mit Exempel, og fra nu af var jeg den lykkeligste Ægtemand. Saa saare min Kone begyndte at skjænde, loe jeg og tænkde ved mig selv, efter Regn kommer Solskin, og bedre er det hun kan bruge Manden, end at hun ikke skulde kunde bruge den, seer jeg hende i en sludsket Habit, saa husker jeg paa min Nabo, der tilsidst maatte gaae uden Bagstikker, fordi hans Kone vilde gaae med høie Hæle, og ødsler hun med Penge, saa tænker jeg strax paa Svoger Geert, som har en saa tarvelig og sparsommelig Kone, men alligevel maa lade sig nøie de sex Dage om Ugen med Kartofler, og takke Gud, naar han faaer Bælling og Lungemoes den syvende. Og paa den Maneer bliver jeg lykkelig ved lutter Comparotioner og magnationer, og ved bestandig at ønske paa, at en Ulykke aldrig er saa stor, at den jo kunde være større, er min Marthe bleven min Læremesterinde i de Stokkers Philosophie.