Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1810-02-13
J No. 34 og 35 af Københavns Skilderi har Hr. Rask om den Oversættelse af Edda, jeg har bebudet, fremsat nogle Betænkeligheder, hvis umiskendelige Hensigt er at vise mig som udygtig til saadant Værk. Dybt maatte jeg foragte mig selv, dersom jeg besad Skamløshed nok til at love, hvad jeg ei følte mig istand til at holde, utilgivelig var min Brøde, hvis jeg, efter saa lydelig at have forkyndt de eddiske Sanges Priis, vovede at vanhælde dem, at vække Leede til dem ved en slet Oversættelse. Dog, denne Sag bør jeg ei omtale videre, Almenheden har saavel i min Udsigt over Eddalæren som i Skilderiets No. 30 set Vers af Edda som jeg oversatte, selv maa den vide, om de vakte Lede til hine gamle Sange, eller Ønske om et nærmere Kendskab til dem. Ei derfor griber jeg altsaa Pennen, men for at udvikle de Grundsætninger, jeg ved den lovede Oversættelse følger, paa det at de, som ønske en Oversættelse af andet Slags, ei skulle vente, hvad jeg ei vil give og siden føle sig skuffede. Eddas Sange ere Digte, mest af mytologisk og historisk Jndhold, men de ere tillige Mindemærker af Nordens gamle Sprog, af vore Fædres Gudelære, Poest og Historie, og fra alle disse Sider bør de kendes af os. Havde de kun Værd som Mindemærker, da lod det sig let sige, hvorledes de skulde behandles, thi en kritisk Udgave med en nøiagtig Oversættelse af Mening og Ord, og de nødvendige Oplysninger, var da Alt hvad vi kunde fordre og ønske. Nu ere derimod hine Sange Digte, for en stor Deel ypperlige og egne i deres Art, og ville vi, at Andre end de der kunne læse dem i Grundsproget, skulle sættes istand til at beskue og elske dem som saadanne, da maa de fremgange i deres egen poetiske Dragt. Her rækker ei Sprogkyndighed eller Bekondskab med Sangenes Jndhold til, deres Oversætter maa deele de gamle Digteres Beskuelser saa fuldelig, at de ligesom genfødes i ham, nært aandeligt Frændskab maa være mellem hine og ham. Kunne nu begge Øiemed forenes i samme Arbeide uden Tab for begge, jeg troer det ikke, thi Sprogenes Forskellighed vilde da ei sjelden nøde Digteren til at opgive det ene, eller forfeile begge, i det han forgæves stræbte at bevare den; den ængstelige Stræden efter at udtrykke hvert Ord og hver Vending paa det nøiagtigste, maatte forstyrre hans Form, og vilde han søge atter at ophielpe denne, maatte han udvande, eller dog give Slip paa det Sammentrængte og de raske Overgange, der udgøre en saa væsenlig Deel af Sangenes Egenhed. Men kunne disse Øiemed da uden Skade adskilles, jeg troer ja, saavidt nogen Adskillelse kan finde Sted hos Ting som i en høiere Orden ere forenede, eller med andre Ord, vi bør have tvende Oversættelser af vor Edda, begge Øiemede bør, om muligt, være i begge, men det ene hist, det andet her være det ubetingede. Tildels have vi alt en tro Oversættelse af de Sange, den magnanske Kommission har udgivet, en ligedan af de øvrige have vi ei blot Grund til at vente, men Ret til at fordre, og hvo som vil kende de islandske Digte i deres oprindelige Ypperlighed, hvilken ingen Oversættelse kan fuldelig genføde, han ty did, og stræbe gennem Ordfortolkningen at trænge ind i det gamle Sprog selv. At Kommissionens Oversættelse er latinsk er vist nok ligesaameget Tab for Os som Vinding for Udlændingen, og det var derfor at ønske, at vi paa Dansk kunde komme til at eie en fuld nøiagtig Oversættelse; men en saadan hverken kan eller vil jeg give. Jeg kan ikke; thi ei er jeg Jslænding, ei heller tilstæde andre Sysler, mig at gøre det gamle Maal, der for mig kun er Middel er Øiemed, til min Hovedsag. Jeg vilde ei, om jeg og kunde; thi det var mig umuligt at røre hine gamle Sange, jeg saa inderlig elsker, deres faare Smykker og udsætte dem i fattig Klædemon for Mængdens Spot, og desuden bekender jeg frit, at jeg agter det vigtigere for Edda og Folket, at Sangene genfødes, end om de blot udlagdes; thi hvormange læste dem da og desuden maa Man vente, at de, saalænge Jsland, bygges, ei kunne mangle en Fortolker. At jeg imidlertid i min Oversættelse, ei vil vige et Haarsbred længere fra Grundskriftets Udtryk og Vendinger, end jeg høiligen nødes til, derfor troer jeg min uskrømtede Kærlighed til gamle Nord og dets Værker kan være Borgen, og selv Hr. Rask Daddel at min Oversættelse paa mange Steder er for ordret, beviser det. At jeg i de mytologiske Sange vil være yderst varsom med hvert Ord, der for Gudelæren er af nogen Vigtighed, og overalt, hvor det behøves, angive Grunden, hvi jeg oversætter saa og ikke anderledes, haaber jeg Man vil tro. Jkkedesiomindre vil min Oversættelse sikkerlig levne Ordkritiken meget Spillerum, deels af forhen angivne Grund, og deels fordi jeg ikke sjelden nødes tilat stole paa Islændere som jo kan have feilet, men hvis Vidnesbyrd jeg et uden de haandgribeligste Beviser for dets Falskhed bør eller tør forkaste. Hvad Stilen, hvori jeg vil oversætte, angaar, behøver jeg ei at sige, hvordan den bliver, thi Enhver, som holder det Umagen værd at læse disse Linier, kender vel og min Skrivemaade; ei heller vil jeg vidtløftig søge at forsvare dens Rigtighed, kun vil jeg bemærke, at dersom Man oversatte Eddas Sange i det nu almindelig brugte Dansk, vilde de tabe saare meget af deres Eiendommelighed og kunde ei engang, uden at udvandes, gives i det gamle Versemaal. Dette være Nok talt i Almindelighed! Man veed nu, haaber jeg, hvad Man har at vente, og kan derefter bestemme sig til, enten at tage, hvad jeg efter Evne byder, eller bie paa, om Fremtiden vil opvise Nogen, der kan gore det bedre.") Jngen kalde det ubeskeedent, at jeg siger Fremtiden, thi dersom jeg kendte Nogen, der med de nødvendige Egenskaber, jeg troer at besidde, forbandt større Sprogkundskab end jeg, da vilde jeg ei blot med Glæde overlade ham, men ret inderlig bede ham paatage sig Arbeidet. Mit Ønske er kun, at Edda bliver værdig oversat, ei at den skal blive det ved mig, naar jeg derfor troer, det er bedre, at jeg giver en mindre fuldkommen Oversættelse, end at Værket skulde henligge til den visse Fremtid, da har jeg dertil foruden mange andre Grunde den, som jeg mener, antagelige, at det billede af Oldtiden, hvilket jeg har gjort til mit Livs Syssel at tegne, hverken af ret Mange kan beskues med Lyst, forstaaes eller bedømmes, saalænge Eddas Helligdom ei er aaben for Alle, som eie Sands ***(Fortsættes.) Subskriptionsplan har jeg ladet prænte, og holder Nogen det Umagen værdt at bidrage til Værkets Fremme, kunne Planer faaes hos Hr. Hofboghandler Schubothe og mig selv. Dette er saavel Tilfældet med min Udsigt over Eddalæren, og Optrinene af Kæmpelivets Undergang, som det, maaske endnu mer, vil være det med de Optrin, hvori jeg for nærværende Tid stræber at fremstille Volsungers og Gjukungers, stærke Liv og sørgelige Skebne.