Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1782-07-05
Al. Saa ere a 12 En Moders sidste Afskeed, med sin Søn. En Moder døde nys, hun Verden rigtig kiendte, Det saae man kiendelig af hendes Testammente: En Bibel, døende hun rækkede sin Søn, Med den trohiertige og moderlige Bøn: "At hvis det hendte sig, han Modgang skulde smage Han vilde da kun smukt til den sin Tilflugt tage, -- J Medgang hun just ei af ham forlanger det, At det forgieves var, har hun vel forud seet; Nr. 418 R. Thi hun og kiendte ham. - det gik just, som hun tænkte: Han Bogen imodtog, den i en Krog henslængte, Til samme aldrig saae, mens Verden gik ham med Nei, det blev ikke just den Tid hans Leilighed. - Nu kom da endelig en Tid, som ei behagte, Ulykkers tykke Luft og Skyer sammentrakte, Han kom nu til sig selv, han tænkte - og maaske Det var den første Gang, han fandt sig tænkende. Hans Moders sidste Ord randt hannem nu i Sinde, Gid han den gamle Bog nu ikkun maatte finde! Jo, han blant Støv og Muld den endelig blev vaer, Fik den her frem, og den med Suk i Haanden taer. Vil efter Moders Raad med samme sig raadføre, Om hvad i denne Nød for ham vel er at giøre, Han Bogen aabnede - han med Forundring saae Ved første Øyekast Bekymringen forgaae. Hvad saae han da? – Han saae sex Tusinde Rixdaler, J Vexelbreve der, som just hans Nød husvaler. Dem havde Moderen vist henlagt der med Flid, Just for at række ham dem udi Nødens Tid. Hvis i en anden Bog hun havde dem forvaret, De knap til Nødens Dag for ham var blevne sparet, Men denne, vidste hun, i Haand ei taget blev Før yderligste Nød, som sagt, ham dertil drev. Var Bibelen for hver af slige Blade fulde, Man den saa uraadført da neppe finde skulde, Som den desværre nu hos alt for mange sees. Ja sammes Jndhold blev, saa langt fra at belees, Al Verdens Medhold værd. Men da dens rige Skatte Langt overstige alt, hvad Verdens Værd kan fatte, Saa holder Verdens Vid desvær, sig alt for klog, At række Øret til den skimlet Viisdoms Sprog. 419 R. R. Historisk. Jupiter, (vel den øverste Gud, men saadan Gud, at han kan passe til Menneskenes Tilbøieligheder, havde nogle Gange ladet sig sine levende Skabningers Handlinger og Omgang referere. Jblandt adskillige ubehagelige Gienstande var især de imellem de fornuftige og ufornuftige opkomme Stridigheder. Menneskene havde høiligen beklaget sig over at Dyrene der ere noget ringere end de, og som ere skabte til deres Tieneste, baade forglemte den Respect, de vare dem som ædlere Skabninger skyldige, saa og, foruden at der i deres eget Rige gik mange Uretfærdigheder i Svang. ovede ofte Svigagtigheder og Voldsomheder imod Menneskene, deres Herre. Menneskene havde for Jupiter beviist denne Klage med mange Prøver. Det første uddroge de, som en Følge af det sidste, og paa det sidste laae mange vitterlige Gierninger for Dagen til Beviis. Lækatte undsaae sig ikke ved at opsøge og uddrikke Hønsenes Æg, som de legge for deres Husbonder. Illere, Krager, Skader, og Høge, luure paa og opsnappe Kyllinger, Ællinger, o. s. v. Ræven er saa uforskammet, at han ei alene paa aaben Mark anfalder Giæs og Ænder, men endog gaae ind i Folkes Huse. Storken selv, som Menneskene ere saa føielige imod, at de give ham Boelig paa deres Huse, stæler ofte Garn og smaalinnet fra dem. Muusenes og Rotternes Graadighed, hvor de opholde sig, er bekiendt nok, og meget meere kunde i dette Stykke lettelig anføres. Men foruden slige grove Forurettelser, beklagede Menneskene sig endnu ynkeligen, de Umælende Kreaturer ere ofte saa dumdristige, at de gribe det ædle Menneske selv an, og beskadige det, jo ofte og til paa ynkelig Maade, berøve det Livet. Mangen Hest slaaer sin Rytter af, bliver løbsk, velter og spolerer Vognen, og mange faae Arme, Beene o. s. v. ilde handlet eller brækket, ja endeel tage deres R 420 R. Død derover. Ulve blive ikke engang ved Faare=Koe= eller Heste=Riget, men tør endog undertiden øve Vold paa det smukke Menneskelige Legeme selv. Hvad Biørne, Tigre, Løver, o. s. v., og i Vandene Hayer, Crocodiller m. m. angaaer, da er det en bekiendt og vitterlig Sag, hvor grusomme og blodtørstige de ere. - Menneskene supplice rede derfore til Jupiter paa det instændigste, at slige Forgribelser maatte standses og forebygges. Jupiter blev ret oprørt over denne Menneskenes Forestilling, og var nærved at fælde en meget haard Dom over de Umælende Skabninger, men betænkte sig dog, og der blev besluttet, at man først skulle høre Dyrenes Erklæring, og bringe i Forslag, om Sagen ordentlig skulle undersøges. Mercurius, der ogsaa forstaaer Dyrene og deres Sprog, blev affærdiget, og forsynet med fornøden Jnstrux. Han forelagde Dyrene Menneskenes Klage, og da han formodede, at de havde lidet eller intet selv at indvende, spurde han dem, om de ønskede sig nogen til at tale i deres Sag, eller om de selv vare i Stand til at behandle den? – Dyrene i hvis Rettergange det ikke var indført, at en anden end den Vedkommende selv skulle forklare en Sag, sagde sig ingen Forsvar at behøve, ja de vare saa dristige, at de udlode sig med, at, ifald det endog behøvedes, vilde de sidst have nogen iblandt Menneskene. Mercurius i Forundring, derover, spørger, hvorfor, De svarede hvor finder man Troværdighed iblandt Menneskene, Den naadige Hr. Mercurius læser vel og Aviserne, hvorlidet sandt er deri dem. Naar vi fra en Side høre og læse om Americanerne, saa have de Kongelige Overhaand, og naar vi faae Beretningerne fra en anden Side, staar det langt anderledes til. Man læser jo Berømmelser om dem, som alVerden dog for Resten veed at være slette Folk, og naar noget kan antages for velgjort, udbasunes det, naar det 421 Aar. angaaer nogle Personer, som de prægtigste og ypperligste Gierninger, da derimod virkelig velfortiente Mænd de fleste Gange lidet agtes, og unægtelige Dyder ere uden al Belønning. Af slige Skabninger forlange vi derfor ingen til at tale vores Sag. Desuden, naadige Herre, have vi deels saa reen en Fod at staae paa, deels have vi saa meget paa Menneskene at sige, at vi vist haabe at kunde ganske vel komme afsted med vor Forsvar. Hvordan da, siger Mercurius noget hidsig, kunde J nægte de Poster, som Klagen imod Eder indeholder, Neil Den Kunst, der er saa bekiendt iblandt Mennesker, skamme vi os ved. Vi have lovligere Forsvars=Grunde. Hvad det angaaer, at vi ei skulle agte Menneskene saa høit, som de fordre af os da kan vi nok see af visse Ting hos dem, at de have adskillige store Fordeele frem for os, men naar de enten ikke bruge, eller slet anvende deres Fortrin, haabe vi os undskyldte, at vi ei give dem den Agt, som de ei fortiene. Vi dømme vore Medskabninger efter deres Omgang og Handle=Maade. Naar en Løve fører sig op som et Sviin, naar en Elefant søger Katte=Laug, naar Ørnen legger sig iblandt Snegle og Orme, naar Lærere sværme, drikke, spilde, og fornedre sig imod det de offentlig fordømme og prædike om, saa have vi slet ingen Ærbødighed for dem. Den der ei holder sig selv i Ære, give vi ingen. Den der giver selv sin Værdighed til Priis, kan ikke med nogen Ret forlange den af andre. - Hr. Mercurius, hvori overgaaer mangfoldige Mennesker os saa foragtelige holdte Dyr, Menneskernes legemlige Natur har en anden Indretning end jerres, men gjør en stor Deel andet end at faae nok til Legemet, og det til saadanne Lyder og Lyster, der iblandt os ere ganske fremmede og uhørte, Hvad Rang have de da frem for os De have, det er sandt, høiere og andre Egenskaber end vi, men bruge mange ikke deres Forstand enten allene til legem R. 422 R. lige Fornødenheder eller kiødelige Forlystelser, eller det som i Selskabet endnu er værre, til bedragelige og skammelige Kunster, Vi troe derfor, at end ikke den store Jupiter selv skal dømme os til Høiagtelse for slige, der ei alene ikke ere bedre end vi, men langt ringere og meget skadeligere. - Jblandt os selv øves Uretfærdigheder, Kan skee, men hvad kommer det Menneskene ved, ja de have endog Gavn deraf, desuden maa de vel først giøre reent for deres egne Dørre. Men, siger Mercurius, ingen Sminke kan J Dyr, dog sætte paa mange Svigagtigheder og Voldsomheder som J udøve mod Menneskene? – De behage naadige Herre, at høre os, da formode vi vist, at de faae langt andre Tanker, der er nogle Dyr iblant os medfødt en stor Forsigtighed og Snedighed til at naae vore Hensigter, men vi troe ikke, at det, der egentlig kan kaldes Svig agtighed, har Sted iblandt os men iblandt Menneskene, der ville være saa overmaade vidt over os, høre vi, at den ofte er begaaet, ja at den bliver det, man i deres Sprog kalder en Mode. At borge uden at bekymre sig om, om man kan erstatte, ja at borge alene for at faae og uden Sind og Hierte til nogensinde at betale, at søge Embeder som man er aldeles uskikket til, at have Embede og at leve af det, der er lagt til Embedet, uden at besørge Embedet, uden at giøre Reede for det, der hører til Embedet; at krumme og bøie sig for Folk, som man i sit Hierte foragter eller hader; at løfte en Tosse eller Nar op til Skyerne, med utidig eller lognagtig Roes; at sværge den Venskab og Tieneste, som man i Hiertet ønskede i Hekkenfeld, og flere slige smukke Ting kan man kalde Svigagtigheder og Hr. Mercurius veed selv uden Tvil, at de iblant Mennesker ere gjændse, - Forurettelser, vi begaae dem ikke. De maae forlade os. Jupiter har skabt os med de DrifR 423 Rdlr. ter som vi have, og fordi vi følge dem, kan vel ingen laste os. Vi troe, at Verden er til ligesaavel for os, som for Menneskene, og hvor og naar vi kunde, benytte vi os af den; men der er den Forskiel paa os og paa Menneskene, at vi gaae aldrig over vor Nødtørft, og der er intet der skulle lære os at entholde os fra slige Ting. Voldsomhed, imod Menneske selv, er den sidste Post i Klagen. Noget deraf er allerede besvaret. Dyret søger sin Føde, der hvorden er at finde. Deels maa vi sige at Menneskenes baade Uforstand som og utilladelige Opførsel, er de fleste Gange Aarsagerne til deres Mishandling af Dyrene. Men hvordan kan endog slig en Klage staae Menneskene an, de besvare os først: hvor kom Alexander til at ødelægge saa mange Steder og saa mange 1000 Mennesker. Hvad gav Spanierne Ret til at dræbe Amerikanerne og at tage deres Lande, – Naar naadige Hr. Mercurius ret vil bringe, dette for den store Jupiter, haabe vi sikkerlig at han bliver tilfredsstillet. Mercurius fløi af - bragte Erklæringen - Jupiter tordnede i Vrede. Der blev besluttet, at dersom Menneskene ei ville blive dydigere, kunde man ikke bønhøre deres Suplike.