Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-07-27
Rabener, vel opdraget, opvoxen under en god Skoleunderviisning, af en munter og ingenlunde lidenskabelig eller hadsk Natur, valgte den almindelige Satire. Hans Daddel over de saakaldte Laster og Daarligheder udspringer af den rolige Menneskeforstands rene Synsmaader og af et bestemt, sædeligt Begreb, hvorledes Verden, burde være. Anken over Feil og Lyder er harmid- og munter, og paa det selv den ringe Dristighed i hans Skrifter maa undskyldes, forudsættes, at Daarernes Forbedring ved det Latterlige er intet Frugtesløst Foretagende. Rabeners Personlighed vil ikke letteligen fremkomme igien. Som duelig, nøiagtig Forretningsmand, gjør han sin Pligt, og erhverver sig derved sine Medborgeres gode Omdømme og sine Foresattes Fortrolighed; dernæst overlader han sig for Morskab til en munter Jkkeændsen af alt, hvad der nærmest omgiver ham. Pedantiske Lærde, forfængelige Ynglinger, hvert Slags Jndskrænkethed og Jndbildning, beskjemter han mere end bespotter, og selv hans Spot udtrykker ingen Foragt. Ligesaa spøger han over sin egen Tilstand, over sin Ulykke, sit Liv og sin Død. Maaden, hvorpaa denne Forfatter behandler sine Gienstande, har kun lidet Æsthetisk. de ydre Former er han vel mangfoldig nok, men han betjener sig overalt for meget af den directe Jronie, nemlig ved at rose det Lastværdige og laste det Rosværdige, hvilket Taler Middel kun høist sjeldent burde anvendes, thi i Længden falder det Mennesker af Jndsigt kjedsommeligt, fører de Svage paa Afveie og behager vel den store Middelclasse, der, uden synderlig Aandsanvendelse, kan indbilde sig at være klogere end Andre. Men hvad han end fremsætter, og hvorledes han end fremsætter noget, vidner det om hans Retskaffenhed, Munterhed og Jevnsind, hvorved vi altid føle os indtagne; hans Tidsalders ubegrændsede Bifald, var en Følge af saadanne sædelige Fortrin. At man søgte og fandt Mønsterbilleder til hans almindelige Skildringer, var naturligt; at Enkelte besværede sig over ham, fulgte deraf; hans alt for lange Forsvar, at hans Satire ikke var personlig, vidne om den Fortræd, man havde voldt ham. Nogle af hans Breve paasætte ham Krandsen, som Menneske og Forfatter. Det fortroelige Brev, hvori han skildrer Dresdens Beleiring, hvorledes han taber sid Huus, sine Skrifter og sine Paryker, uden i ringeste Henseende at tabe sit Jevnsind, er saare fortræffeligt, endskiønt hans Samtidige og Medborgere ikke kunde tilgive ham denne lykkelige Sindstemning. Det Brev, hvori han taler om sine Kræfters Aftagelse, om sin nærforestaaende Død, er særdeles agtværdigt, og Rabener fortjener at tilbedes som en Helgen af alle muntre, forstandige, i alle jordiske Hændelser, glad hengivne Mennesker. Ugjerne river jeg mig løs fra ham, kun dette anmærker jeg endnu, hans Satire har ene Hensyn paa Middelstanden; han lader sig hist og her vel mærke med, at han vel ogsaa kjender de høiere Classer, men at han ikke finder det raadeligt, at berøre dem. Man kan sige, at han ingen Efterfølger har havt, at der ingen fandtes, som turde maale sig med ham, eller ansee sig for at ligne ham." Saavidt Göthe. Vende vi os til Holberg, saa finde vi, at han deels skrev sine vigtigste satiriske Arbeider nogle og tredive Aar førend Rabener, deels satriserede under ganske andre personlige Forhold. Hans Lystspil, Peder Paars og Niels Klim, der fremkom i den første Fjerdepart af det forrige Aarhundrede, maae naturligviis betragtes som hans Hovedværker i dette Fag. Han skrev ikke blot for et langt mindre Publicum end Rabener, men tillige i en Tidsalder, da hans Fædreneland, nyligen havde overstaaet Krigens vigtige Crise. At det maatte falde ham vanskeligt at skrive Satirer under saadanne Tidsforhold, er begribeligt. Man vil derfor ogsaa finde, at Holberg, ligesom Rabener, ansaae det for vaadeligst, at holde sig til Middelstanden, ja endog til de lavere Classer, og at han ikke berører de høiere Stænder, uden ved ganske ubetydelige, enkelte Leiligheder, f. Ex. naar han i sine Lystspil, sattriserer over Ordet ved 2. Selv i sin Don Ranudo, hvor han skjemter med Anestolthed og Adelshoffærdighed, er han saa forsigtig, at henlægge Scenen i Spanien. Ved at læse hans satiriske Skrifter, skulde man næsten fristes til at troe, at Lyder og Taabeligheder kun fandtes blandt Middelstanden og meenige Folk, thi lige fra hans Lystspil til hans Skjemtedigte, bevæger hans Satire sig i denne Sphære J. At Censuren trykkede ham, lod han sig ved forskjellige *) Efter Holbergs Tid gik man over til en anden, ganske modsat Yderlighed. Den prosaiske og poetiske Satire, siger Göthe, havde hidtil altid vogtet sig for at berøre Hof og Adel. Rabener afholdt sig i den Henseende fra al Spot, og blev i de lavere Kredse. Zacharie sysselsatte sig meget med Landsbydelsmænd, fremstillede deres Elskovs anliggender og Egenheder comisk, men uden Ringeagt. Thummels Wilhelmine, en lider aandrig Composition, ligesaa behagelig som dristig, erhværvede sig stort bifald, maaskee, tildeels fordi Forfatteren behandlede en Adelsmand og Hofmand ikke synderlig skaansomt. Det bestemteste Skridt gjorde imidlertid Lessing i Emilra Galotti, hvor de høiere Regioners Lidenskaber og rænkefulde Forhold findes bidende og bittert skildrede. Alle disse Ting virkede fuldkomment paa Tidens Sind, og Mennesker af mindre Aand, og uden Talent, troede at burde gjøre det Samme ja endog meere; ligesom da og Grosmann, ser uappetitlige Retter, opvartede det skydefraPublicum med alle sit Pøbelkjøkkens Lekkerspiser.