Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-04-12
(J en Skrivelse fra en Mand, som i tyve Aar ikke har været i Kjøbenhavn.) Min Herre! Jeg er, Himlen skee Tak en velhavende Mand; rig vil jeg ikke sige, thi i vore Dage er jo ingen rig, som ikke eier sexten Tønder Guld eller i det mindste sexten Tønder Vexelpapirer. Den Formue, jeg eier, har jeg samlet i de Tider, da man endnu ikke kjendte til alle de Hocuspocus i Handelsvæsenet, som nu ere saa almindelige. Jeg kom for halvtredsindstyve Aar siden i en Kjole af hjemmegjort Tøi til Kjøbenhavn, handlede med Jydestrømper, og blev, udenat støde Kulbøtter, eller at gaae paa Stylter, Anden Aargang. til en Mand, hvis blotte Ord den Gang galdt mere end nuomstunder en i Hof= og Stadsretten tinglyst Obligation. Vel vare tørre Jyder een af de Rætter, som jevnlig prunkede paa mit Bord, og godt Bordøl, den eneste Nectar, som fandtes i min Kielder, vel gik mine Børn, indtil deres femtende Aar, med blaa uldne Strømper og Vadmels Klæder, og lærte deres Christendom og Børnelærdom hos David Skolemester, vel spadserede jeg med min Kone og mine Børn om Sommeren til Fods til Gyldenlund, spiste til Middag under Guds frie Himmel, og havde ingen anden Borddug, end det blomsterrige Tæppe, som vor Herre har udbredt over Marken; men kom jeg paa Børsen, saa blev jeg derfor ligefuldt respecteret af vore største Kjøbmænd. Paa mit Ord og Løvte stolede man som paa Guld. Man havde udpebet den Kjøbmand, der havde vovet at fordre Beviis af mig, var det end for 30,000 Rdlr. Den Gang kjendte man intet til det nymodens Fixfaxerie, og en retskaffen Kjøbmands Bog var en sand Helligdom. Jeg sendte ikke Korn ud af Landet, naar det selv trængte dertil; jeg misbrugte og vanhelligede ikke det Danske Flag; jeg gav ikke Vægterpiber, Bornholmske Diamanter og Safran af Oxekjød paa Bodmerie, men desuagtet blev jeg dog, med Gud og Æren, en velhavende Mand. Jeg boede i et lille Huus i Kjøbenhavn, lille i vore Dage, men stort i hine Tider, da simple Kjøbmænd ikke indbød Adelsmænd til deres Bord. Mere end eengang sagde en Greve: "Hr. Mads Madsen, vil Han ikke spise hos mig i Morgen? Han skal være hjertelig velkommen. Jeg har just stort Selskab hos mig." - "Nei, Hr. Greve!" pleiede jeg at svare. - Hver sit - det skikker sig ikke for mig og mine Lige, at søge et saadant Selskab. Jkke fordi jeg troer, at en Greve veier meere end en Kjøbmand paa vor Herres Vægtskaal, men fordi jeg mener, at der bør herske Orden i al Ting. Lige Børn lege bedst, siger Ordsproget; men at Grever og Kjøbmænd ere lige Børn, det faaer ingen mig til at troe. En stor Stat er altid forekommet mig som et Uhr, naar hvert Hjul gaaer sin Gang og ikke forlader den et Haarsbred, saa gaaer det rigtigt og godt, men naar det ene begynder at løbe stærkere end det andet og indi det andet, saa er det Hele ikke en Pibe To- Ved denne Tænke- og Hand bak værdt." lemaade havde jeg allerede for to og tyve Aar siden bragt det saavidt, at jeg kunde kjøbe mig et Gods paa hiin Side Aalborg. Min eneste Datter var givt med en Kræmmer i Kjøbenhavn, ret en fix Fyr. Som en Mand paa to og halvfjerdesindstyve Aar ønskede jeg, førend jeg lagde mit Hoved til Hvile, endnu engang at see min Karen, min sidste Trøst og mit største Haab. Jeg besluttede derfor i Vinter, om Gud vil, at reise først i April Maaned til Kjøbenhavn, for at besøge mine Børn og mine Børnebørn. Jeg glædede mig allerede i Tankerne over at see min gamle Rede, i hvilken jeg kom ind som en nogen Fugl og som jeg forlod igjen i saa velsignet en Forfatning, og det store Valnøddetræ, hvorunder jeg ved Siden af min Lotte glædede mig i Kredsen af mine velopdragne Børn; jeg forestilte mig at kunne favne i mine Børnebørn ligesaa raske og rødmosede Knøse og Piger, som jeg engang i min Manddoms bedste Dage havde seet saa glade hoppe omkring mig; jeg troede fuldt og fast, at finde i min Datter et sandt Contrefei af min salig Lotte; kort sagt, jeg drømte mig ind i den største Lyksalighed, og Blodet strømmede igjen i mine Aarer ligesaa varme som da jeg var en Knøs paa sytten Aar. Hele i Veien fra mit Gods til Kjøbenhavn gik for mig med saadanne behagelige Drømme, Min Svigersøn havde saa tidt og ofte tilskrevet sig om sin tarvelige Levemaade, at jeg ret længtes efter at kunne omfavne ham. Da jeg nu kom til Kjøbenhavn, gik jeg lige hen til hans Huus, siden jeg vidste, at min Svigersøn endnu boede i min gamle Rede, som jeg havde overladt ham: "Jeg løb op og ned af Gaden som en Nar; jeg søgte og søgte, men mit Huus var ligesom pustet bort. Jkke engang den store Steenbænk, som jeg saa mangen en Aften havde siddet paa og røget min Pibe, var mere at see. Jeg vilde neppe troe mine egne Øine. Gaden, kunde jeg see, var rigtig nok endnu den samme; thi de fæle Løgter, som i min Tid aldrig vare ret tændte, fordi Jørgen Vægter smurte sig ved Trannen; de store Afvisere, som et Par Mennesker næsten hver Maaned faldt over og brækkede Benet, vare endnu ganske de samme. Kjed af at gaae længere og gabe paa Husene, spurgte jeg, skjønt jeg ikke kunde bare mig for at lee over mig selv, en Mand, som stod paa Hjørnet, om han ikke vidste, hvor Kjøbmand Glimmersand boede? - Hist henne i den store Gaard med de to smukke Løgter," svarede Manden. Der manglede ikke et Haar i, at jeg havde raabt: "Karl, vil Du binde mig noget paa Ærmet!" Men jeg fattede mig, og gik hen til den Gaard, han havde peget paa. Det var ingen Gaard, men et Palais, smukkere end Stiftamtmandens i Aalborg. J det jeg vilde ringe paa den for Tigyldte Klokkestræng, der var prydet med et sad gerhoved, kom en Karet kjørende, hvori der der