Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1826-07-18
Den Cavalier (Ægteherre eller Cicisbeo), som tjener disse Damer til Escorte, træder ind blandt de øvrige Herrer, og begynder, ligesom de, at lorgnere de forsamlede Skjønne. Nye Coterier ankomme og gruppere sig foran Bænkene. Domestikerne bære Stole frem. Paa mangen stakkels Dames Ansigt yttrer sig allerede Fortrydelse over skuffet Haab, Rædsel for den største Ulykke, som ved slig Leilighed kan indtræffe, nemlig: – ikke at blive bemærket, eller maaskee endog at fordunkles af Andre. Der gjøres Plads for de end senere Ankommende, men en gammel Frøken, som kun har beholdt Hofærmerne tilbage fra sin forrige Storhed, vilikke klemme sig ind imellem lutter Borgerkoner og Døttre, hun sætter sig paa een af de frem skudte Stole, og giver saaledes ogsaa Tonen an for de øvrige, at danne en Linie der foran, hvilket da rigtignok er et Jndbrud paa de tilbagetrængte Cavalierers Terrain, og ligesom nogle af vore moderne Philosopher nu kalde Stæderne det concentrerede Land, og Landet en udvidet Stad, kunde man ogsaa kalde Børssalen de udvidede Bænke, og Bænkene den concentrerede Børssal. Endelig kommer det længselfuldt ventede Øieblik, da den kongelige Familie, omgiven af sit følge, træder ind og sætter sig paa sine forbeholdte Pladser. Alle Øine, alle Ønsker finde et Foreningspunkt, dyrebart for deres Hjerte. Hvilken Svensk kunde vel, især ved en saa høitidelig Leilighed, see den kongelige Familie, uden at blive rørt i sit Inderste. - denne høihjertede Helt, hvem Fædrenelandet skylder sin nuværende Roe, Hæder og Velfærd; – hans Gemalinde, som atter minder og om Ulrike Eleonores Dyder og ømme Velgjørenhed; deres Søn, Nordens Haab, Pantet paa dets Fremtids Lykke, hvis mandig skjønne Træk forene Godhedens med Kraftens og Heltemodets Udtryk, hans unge Gemalinde, Gratiernes Dronning, som forener Fortiden, med Fremtiden, Hun, som, stedse dyrebar fordet svenske Folk, nu er Gjenstand for dets Tilbedelse. Det synes, som om man ikke kunde see sig mæt paa dette fortryllende Skuespil; den Taushed, som følger de kongelige Personers Jndtrædelse, er en Hylding, som deres Hjerter synes at skatte. Deres Ansigter, af hvilke en tryllende Glæde skinner frem, synes at sige til de Omstaaende: "Vi befinde os midt iblandt dem, som vi elske, og af hvilke vi elskes, midt iblandt vore Venner og Børn." Musiken begynder paany. Det er den interessante Anglaise, der udgjør et saa vigtigt Tidsafsnit i Borgerkonernes og Borgerdøttrenes Liv. Jkke vil jeg paatage mig, at skildre deres Forhaabninger, ikke heller deres ei mindre undskyldelige Prætensioner, thi hvem vilde ikke gjerne kunne rose sig af, paa denne Dag at have dandset med en Person af den ophøiede Familie? Jeg vil indskrænke mig til at henpege paa Utaalmodigheden hos de unge Piger, hvis ustadige Blikke synes at lede efter den iblandt de forsamlede Cavalierer, med hvem de allerede Dagen i Forveien have lovet, at dandse denne Anglaise, som sætter dem i Stand til, med Triumph at kunne forkynde deres fraværende Bekiendte, at de have havt den Lykke, at staae nærmest ved Hendes Majestæt Dronningen eller Hendes Kongelige Høihed Kronprindsessen, eller at have gjort Kjæde med Hans Kongelige Høihed Kronprindsen; den eneste Kjæde, om hvilken disse unge Piger ville tale med Glæde, saalænge de leve. De ventede Cavalierer indfinde sig, de uniformerede med den ædle Dristighed, som Militaircostumet giver, de, som bære den simple sorte Kjole, med synlig Forlegenhed over at see sig saa pludselig hensatte i Hoscirkelen fra Comtoirs og Bureaus. Damer, som troede sig sikkre paa, at Cavaliererne af deres Bekjendtskab, med Hensyn til dem, vilde lade sig lede af Pligtfølelse, finde dog stundom, at de have gjort Regning uden Vært, og at de saakaldte Pligtdandse have det tilfælles med de Diners og Soupers, fra hvilke de skrive sig, at de letteligen glemmes. Disse Damer vilde endnu været langt mere krænkede ved sine Medsøstres Øiekast, deres nemlig, som deelagtiggjorte i den Fornøielse at dandse, nu med temmelig Uforskammenhed synes at sige: "Osee dog, hvor lykkelige vi ere, dersom de ikke bleve holdte skadesløse for alt andet Savn, ved den Nydelse, at see de Kongelige Personer i Nærheden. - Anglaisen er tilende og Valtsen begynder. Sammenligner man denne Dands blot som Fornøielse, uden Hensyn til de ophøiede Personer, som ved denne Leilighed give den Førstnævnte saa stort et Fortrin, saa kan man vel ikke nægte, at Valtsen har langt mere Interesse, saavel for Tilskuerne, som for de Dandsende selv. Dog er Dandsernes Jnteresse noget ganske andet end Tilskuernes; de Første nyde Dandsen selv og skaffe ogsaa Andre Fornøielse; deres Nydelse er renere, thi med de Sidstes blander sig ofte en Smule Overgivenhed, ja endogsaa Ondskab. (Fortsættes.)