Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-10-21
Man seer heraf, at endnu i Aaret 1709 ingen Viintræer havdes i Danmark, og at man da end tvivlede om, at de vilde kunne lykkes der. Nu ere de der saa almindelige, at kun faa ret store Hauger gives, hvor de jo findes. Særdeles mærkeligt er det, at man i Rosenborg Hauge har seet Druer, voxne under fri Himmel, som, efter Udlændingers Forsikkring, ikke findes skjønnere og større i Jtalien eller Frankrig selv. Holberg siger om Frederiks Maadeholdenhed: "Ogsaa fortjener hos den afdøde Konge hans overordentlige Maadeholdenhed at roses, især da han traf ind paa en Tid, hvor det blev anseet for adeligt, at tilbringe Nætter og Dage mellem Bægere, og fra det ene Maaltid at gaae med den ufor Viin faa Sorter af Gangen. Hans Klædedragt er ædel, men ikke pralende; han elsker i Alting Zirlighed, og hans største Fornøielse er Dans." Uagtet Frederik den Fjerde nok var een af de meest huusholderske Konger, der nogensinde have siddet paa den danske Trone, saa lod han det dog aldrig mangle paa passende Glands, naar hans høje Værdighed krævede det. Saaledes bestod hans Følge paa hans Reise i Jtalien af hundrede Personer, og efterlod han døiede Fasan lige til det næste Gilde. Kongen, som selv var maadeholden, paabød og Andre Maadehold, og det ikke saa meget med Overdaadighedslove, som med sit eget Exempel; thi Fyrstens Liv er en Censur; efter den styres, efter den dreies vi, og der gjøres ikke saa meget Exempel, som Erfaring Behov. Efter Kongens Exempel have vi med eet seet hele Hoffet at rette sig; dette efterlignede Byen, og Byen fulgte atter Provindserne, saa at, ligesom ved en overraskende Forvandling, Drukkenskab overalt blev til Ædruelighed, Fraadserie til Maadehold, Overdaad til Tarvelighed." (Udvalgte Skrifter, T. 21, S. 163.) - Kongen døde 1730, over 20 Aar efter at den italienske Forfatter havde givet ham hiint Vidnesbyrd om hans store Maadehold, som Holberg saa mange Aar derefter bekræftede. Men Frederik var ikke allene maadeholden som Menneske, han var det ogsaa som Statstyrer. "Hvor stor Forsigtighed og hvad Kyndighed han viste i Skatkammerets Bestyrelse, siger Holberg, seer man deraf, at tilligemed elleve Aars Krigens Ophør, ophørte og Skatterne, lindredes Paalæggene, som ellers ved Fredens Begyndelse, naar Saarene endnu ikke have sat Ar, pleie at fordobles. Derfor synes han at have regjeret i Bologna i Drikkepenge, til Betjenterne i Ranuzzis Pallads 100 Holl. Ducater, til Musiken 50 H. D., til Schveizergarden 30 H. D., til Cavallegierie 18 H. D., til Kudskene 30 H. D., til Secretairen ved den offentlige Casse 25 H. D.; i alt 263 H. D. - en anseelig Sum i de Tider. i den dybeste Fred, da han dog havde ført den langvarigste og kostbareste Krig, vort Norden nogensinde har udholdt. Efterat have tilbagegivet Rigerne en ærefuld Fred, gik al hans Hu ud paa at betale sin Gield, indfrie sine Forskrivninger, indløse de pantsatte Provindser, og paa faa Aar, til Alles største Beundring, fuldbragte han ikke blot lykkeligen saa betydeligt et Værk, som fordrer en heel Levealder, men efterlod ogsaa døende et ikke uanseeligt Skatkammer. Alt dette opvækker desstørre Beundring, fortjener desstørre Berømmelse, da imidlertid intet afknappedes af de vante Udgifter, og da det Kongelige Hof aldrig var mere glimrende." Nok en Anskuelse om Pengemangel, Næringers Aftagen og deres Ophielpning. Endskjønt Nogle paastaae, der ikke er Pengemangel blandt Folk, synes det dog Modsigerne ikke kunne nægte, at der er Pengeknaphed, Tilbageholdenhed med at udlaane til Private, megen Forsigtighed ved Pengeudlaan, for liden Credit, med mere, som forhindrer at Penge komme i Omløb; altsaa dog for faa Betalingsmidler i det Omløb, hvorfra de Næringsdrivende skulle vente at erholde hurtig og livlig Afsætning paa deres Frembringelser eller Forfærdigelser, og hvorfra Laan paa billige Vilkaar kunne faaes til Næringers Vedligeholdelse og Udvidelse, samt til nyes Anlæg med mere. Lad der endog, som det paastaaes, kunne erholdes Laan i sikkre Eiendomme paa 1ste Prioritet, der vel ei altid er saa let, saa er det dog temmelig klart, at det er meget vanskeligt, ja næsten umueligt at erholde Laan til Næringers Drift, da Capitaleierne nu have havt saa følelige og sørgelige Erfaringer af Tab, at man ikke kan fortænke dem i, om de heller hensætte deres reddede Rest, hvor den troes sikkrest, og hvor Renterne erholdes prompte, hvorfra ogsaa Capitalen lettere kan erholdes ud, om den behøves. Nationalbanken udlaaner vel betydelige Summer, men faa Næringsdrivende, som behøve Laan, kunne forskaffe de Sikkerheder, som dertil udfordres. Dog - end ansees for faa Betalingsmidler i Omløb, som en Medaarsag til, at Næringerne vedblive at aftage, og ikke igien kunne komme i rolig Gang, om end ikke i Fremadgaaende, ansees samme derfor ikke at have været eneste Aarsag til, at Tilbagegangen er begyndt, hvortil adskillige sammenstødende Aarsager formenes at have bidraget, saasom: Nationens almindelige Hang til at give alt Fremmed Fortrin, der opvaagnede paa ny, da Freden kom, og det blev tilladt at indføre fremmede Fabrikvarer. De fremmede, især engelske, Fabriker, eller rettere, Fabriklagere, havde da saa store Forraad af alle Slags, at de nødtes til at sælge for meget lave Priser og paa billige Vilkaar, hvilket ligesom med eet nedtrykkede de danske Fabriker, der under Krigen vare udvidede, og hvori store Summer henstode, der skulde forrentes, saa at de umuligt kunde holde Priis med de Fremmede. Foruden at de danske Fabriker, som senere komne i Gang, ikke have naaet den Fuldkommenhed, som de engelske, have de ogsaa Climatet imod sig; jo koldere, jo meere udfordres der til Føde, Klæde, Huusly og Brændsel. Naar derfor ikke Forbud eller høie Paabud, eller og en Nationalaand, der mere ynder og søger det Jndenlandske end Fremmede, ude holder fremmede Fabrikvarers alt for hyppige Jndførsel og Brug, kan neppe ventes, at Fabriker af Betydenhed ville blive vedvarende i den danske Stat, og skeer dette ikke, saa at derved bliver en stor Folkemængde udenfor Jorddyrkerclassen, hvortil denne kan haabe sikker og varig Afsætning af sine Producter, hvorhen skal da Afsætning ventes, saalænge der hverken er Krig eller Misvært hos andre Nationer, da enhver Stat søger i Fredstid at ophielpe Jorddyrkningen hos sig selv, Under Krigen, da saa mange flere Jordproducter behøvedes, fremskred Jord culturen betydelig, saa at derfra nu leveres langt større Overskud end forhen. Naar nu derpaa kun haves maadelig Afsætning, og Udgifterne derved, Skatter, Communebidrag, Renter og Arbeidsløn ikke synderligt nedsættes, saa kan det ei svare Regning at dyrke Jord. Den liden Vindskibelighed og Arbeidsomhed, der hersker blandt de almindelige Arbeidsclasser, og den overdrevne Lyst til Fornøielser og alle Slags Adspredelser, hvortil de Fleste ere hengivne, samt den Storhedsnykke, at de ikke ville ansees for det de ere, men ville klæde, pynte sig, leve over deres Stand og Evne, eller et uordentligt, adspredende Liv, bidrager ogsaa til, at Arbeids- og Folkeløn ei nedsættes, altsaa forøger Priserne paa Producter og Fabricationer, følgelig gjør dem mindre afsættelige og saaledes virker Næringernes Tilbagegang og Standsning. Hvortil nytter da nu det bedre Kjøb paa fremmede end paa indenlandske Fabrikvarer, Erholder end Jordbrugeren meget bedre Kjøb paa sine Klædningsstykker, maa han derimod sælge sine Producter for lettere Kjøb, eller og aldeles miste Afsætning. Havdes derimod store, folkerige Byer, der fabrikerede for ham, om han end betalte dem noget mere, end fremmed kunde faaes for, saa havde han igjen livlig, stadig og god Afsætning paa sine Producter, endog paa dem, der ei let kunne udsendes af Landet. Hvad hielper det Capitalisterne, at de kunne kjøbe endeel fremmede Ting for billigere Priser end indenlandske, naar derimod deres Capitaler blive usikkrere, og Renterne vanskeligere at erholde? Vedbliver fremdeles, som paa nogen Tid er seet, Næringerne at gaae tilbage med stærke Skridt, hvorfra skal da Statscassen erholde de Skatter og Afgifter, der ere nødvendige til Hofholdningen, Embedsmænd og Militærets Lønninger, Renter for Statslaanene eller deslige, da det allerede sees, hvormange Eiendomme der opbydes til Salg, fordi Skatterne deraf ei kunne betales, og hvor Faa der ere istand til at kjøbe, deels fordi de ei kan skaffe Penge, deels ikke kan bestaae ved Eiendommen, og hvorfra vil Banken og Capitaleierne vente deres Renter, Det synes derfor at være særdeles vigtigt for alle Statens Medlemmer, men især fordem, der endnu have Noget at tabe, at overveje, om der kunde udfindes Midler til at standse Næringernes Tilbagegang og igjen bringe meere Liv og Virksomhed i fremadgaaende Gang. Til dette Øjemed, Statens almindelige Vels Fremme, fremsættes Følgende, i det Haab, at Kyndigere nøie ville prøve samme, og med Grunde, for eller imod, søge at bringe det Rigtige og Sande for Lyset. Er end Meningen god, kan dog let feiles, som aabes tilgivet. Hvorfra eller hvorledes skulde det bedste ventes, at flere Betalingsmidler kunde sættes i Omløb, for at bidrage, deels til mere Afsætning af indenlandske Producter og Fabricata, deels til Laan paa billige Vilkaar, fornemmelig til Næringsdrifters Udvidelse og ny nyttige Anlæg? Kunde end Statscassen om føje Tid udbetale betydelige Summer af de indenlandske Laan, med Betalingsmidler, der ei allerede ere i Omløb, eller – Nationalbanken vilde opsige og udbetale de i samme staaende Jndlaan, uden strax at inddrage de skete Udlaan, begge Deele for derved at nøde Capitaleierne til at udlaane disse Summer til Private, tvivles dog meget om, at Mængden af Capitaleiere, der have oplevet saa sørgelige Erfaringer, ville være villige til at udlaane betydelige Summer til Private, uden mod særdeles gode Sikkerheder, dem Faa, der behøvede Driftscapitaler, kunde forskaffe; snarere var det at vente, at de lode Capitalerne henligge, for at oppebie gunstigere Leilighed til at anbringe dem, som er seet, iblandt kan indtræffe, eller kjøbte udenlandske Vexler og udsatte Summen udenlands, eller vel endog begyndte paa det Gamle og speculerede paa Coursen. (Fortsættes.)