Berlingske Tidende, 1836-03-25
Den Kongelige Commissarius bemærkede, at han, næst at bringe i Erindring, hvad han forhen har anført om den allerede fra Hans Majestæts Side paatænkte Reduction af Statens Udgifter, alene maatte henstille, om det i alt Fald maatte være saa ganske passende, at andrage paa, at Commissionen tildeels skulde bestaae af Mænd af Folket; disse Udtryk syntes nemlig at paapege en skarp Adskillelse mellem Folket og de af Regjeringen ansatte Embedsmænd, der ikke syntes at burde gjøres, da Landets almindelige Vel vistnok maa antages ikke at ligge disse mindre end deres Medborgere paa Hjerte. Til de attraaede Undersøgelser vilde vel og i Almindelighed Statens høiere Embedsmænd være de bedst skikkede, og naar Resultaterne af Besparelsesplanen bragtes til almindelig Kundskab, vilde der i at Fald der haves den yderligere Garantii, som maatte ansees fornøden. Committeens Medlem, Etatsraad Treschow, bemærkede, at Committeen, ved at bruge det anførste Udtryk, ikke paa nogen Maade havde villet nedsætte Embedsmændenes Agtelse, men den havde troet det gavnligt, at Embedsmænd, ikke udelukkende bleve udnævnte til Medlemmer af en saadan Commission, da det var sandsynligt, at siden den vigtigste Gjenstand skulde angaae Besparelser, de med særdeles Jver vilde stride for de Elementer, som ifølge deres Embedstilling især maatte interessere dem. Grev Holstein foreslog at ombytte Ordene Mænd af Folket" med "Mænd der ere i Besiddelse af Kongens og Folkets særdeles Tillid; hvorimod des nysnævnte Committee-Medlem anførte, at et saadant Tillæg vilde være intetbetydende, eftersom de, der besidde Folkets Tillid, ogsaa maae antages at besidde Kongens XII. Med Hensyn til Secretær Algreen Ussings Forslag angaaende Statsgjeldens Afsondring fra Finantserne og Henlæggelse under en Nationalbestyrelse, yttrede Committeen i sin Betænkning, at der ikke hviler nogen, hverken juridisk eller moralsk, Forpligtelse paa Nationen til at gjøre Statscreditorernes Fordringer bedre eller meere sikkre, end de i sig selv ere, hvorfor den ikke kunde antage, at Forsamlingen for Øieblikket burde indgaae med et Andragende om at oprette et National-Jnstitut til Gjeldens Betaling. Ved at henlægge Statens hele Kapitalfond og saa mange af dens aarlige Jndtægter, som vare nødvendige til aarligen at betale Afdrag og Renter paa Statens Gield, under en National-Bestyrelse, vilde man øieblikligen bevirke, at Statspapirerne vilde stige til pari, og derved berøve Staten den Fordeel, som den nu kan have af at opkjøbe Obligationer; man vilde saaledes til den Faveur, som Kapitalisterne hidtil have nydt, lægge den, at de sikkredes mod ethvert Tab ved saadanne Conjuncturer, som kunde influere paa det hele Obligations-Marked og indirecte indvirke paa vore Statspapirer. Dertil kommer, efter Committeens Formening, at det for et saadant Jnstitut vilde være umuligt at opfylde sine Forpligtelser, naar de til Gjeldens Afbetaling henlagte Fonds tilfældigviis maatte blive utilstrækkelige, og det kunde ikke antages overeensstemmende med Nationens Ønske, til Sikkerhed i saa Henseende, at garantere Jnstitutet paa samme Maade som Banken, hvilket dog maatte blive Tilfældet, naar Nationens Repræsentation skulde blive mere end et tomt Navn. Vel maatte det i høi Grad interessere Nationen, at den trykkende Byrde af Statsgjeldens Forretning kunde lettes, men den kan saameget mindre forudsættes at ville paalægge sig større Forpligtelse, blot forat controllere, at Afbetaling paa Gjelden de facto finder Sted, som saadan Afbetaling ligefrem er en nødvendig Følge deraf, at der contractmæssigen maa præsteres aarligt Afdrag paa det engelske Laan, For at firere Statsgjelden til en fast Størrelse, og for at trække en skarp Grændse mellem Forvaltningen af de til dens Betaling henlagte Fonds og den øvrige Deel af Statshuusholdningen, maatte det desuden være givet, at denne kan bestrides af de aarlige Jndtægter. Et andet Spørgsmaal vilde det være, om nogle Obligations-Eiere, mod at erholde større Sikkerhed og aarlig Afbetaling efter Lodtrækning paa den uopsigelige Gield, frivilligen vilde finde sig i en Rente-Reduction, eller om der under saadanne Betingelser kunde erholdes nye Laan, mod en moderat Rente, thi i saa Fald vilde Regjeringen, for at formindske Statsudgifterne, sikkerligen intet have imod at henlægge nogle af Landets Jndtægter til en af Vedkommende valgt Repræsentation. Men Committeen antog, at der ikke herom burde gjøres Andragende, da Planen til et saadant Laane-Jnstitut og den Maade, hvorpaa samme skulde virke, nærmere maatte udarbeides, og da det maatte ansees høist sandsynligt, at det Andragende, som Forsamlingen maatte indgive, vilde foranledige, at ethvert saadant Middel til at bringe Statens oconomiske Forhold i Orden, vilde blive nøie overveiet og gjennemtænkt af Mænd, der have Kundskab i Finantsfagets Detaille. Committeen erindrede, i Forbindelse hermed, at det er en nødvendig betingelse, at Staten, maa kunne bestride alle sine Udgifter, og ligesom den private Mand først maa skaffe Udveie til de daglige Fornødenheder, forinden han samler Kapital eller afdrager paa Gield, hvorpaa han ikke absolut skal gjøre Afdrag, saaledes maatte ogsaa Staten beregne, hvormeget den kan undvære og anvende til at forøge sin Kapital eller formindske sin Gield, forinden den tager Bestemmelse om, hvad der til dette Øiemed aarligen skal henlægges. Det titnævnte Budget viser, at den danske Stat i Øieblikket ikke har bragt det derhen, at den kan ballancere de aarlige løbende Udgifter med de aarlige løbende Jndtægter, og endnu mindre af disse gjøre Afdrag paa Gjelden, og først naar dette er skeet, kan en saadan Afsondring af Statsgjelden fra Finantserne finde Sted, som den, der i den preussiske Stater indført, og som Kongen ved Fundationen for Rigsbanken af 5te Januar 1813 § 10 havde indført her i Landet, ved at befale, at Banken, naar den engang i Tiden opnaaer, at dens rede Sølvfond staaer i lige Forhold med Massen af dens circulerende Sedler, og følgelig ikke meere behøver Jndtægterne af sine da udestaaende Fordringer, skal anvende sin hele saaledes overskydende Formue til Statsgieldens Afbetaling, hvilken Bestemmelse dog senere er tilbagekaldt ved den 12te § i Octroien for Nationalbanken af 4de Juli 1818. Naar Danmarks Finantser, bringes paa en saadan Fod, at Landets aarlige Udgifter kunne bestrides af de aarlige Jndtægter, og naar det derhos er bragt til Vished, hvormeget der aarligen kan betales paa Statsgjelden, vilde Kongen sandsynligviis intet have imod, at udnævne nogle Mænd udenfor Finantserne til at controllere Afbetalingerne; men saalænge Staten, som forhen bemærket, maa tage 1 1/2 Million af dens Activer for at præstere Afdrag paa Gjeld og effectiv Underballance, vilde enhver Control være illusorisk og enhver Anmodning derom unyttig.