Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-03-23
Skrivelse fra en Lykkelig. Høistærede Hr. Udgiver, J Deres sidste Skilderie har De leveret os en Fortælling om en Mand, der, uden at eie en Skjorte, var den Lykkeligste i hele Riget. Men at man, uden just at være en saadan arkadisk Bondeknøs, som De i Fortællingen har skildret os, kan være, een af de Lykkeligste i Landet, derpaa kan min ringe Person tjene til det kraftigste Beviis. - For endnu neppe ti Aar siden var jeg, eller rettere gjeldte jeg for, een af de rigeste Mænd i Danmark. Mit Firma respecteredes og honoreredes saa at sige fra Kattesund til Trappesund, og jeg troer om det saa havde været den rige Chinesiske Grosserer Chulika lung, som har sin Commissionair i Danmark, saa havde han ikke taget i Betænkning at acceptere mine Vexler. Jeg havde en Gaard som et Slot i Kjøbenhavn, et Lyststed næsten uden Lige paa Landet, en Mynt Bog= og Maleriesamling, to tre Equipager, et fyrsteligt Møblement, og, som De let kan formode, Venner uden Tal, thi jeg gav ugentlig to til tre Tractementer og min Pung var sjelden lukket for dem, som vilde laane. Hvor jeg kom hen var jeg den første, hvad jeg talede blev beundret og bifaldt, hvad jeg foretog kaldtes klogt og følgeværdigt. De skulde maaskee troe, at jeg den Gang var lykkelig, Jngenlunde. Mine Plager vare tvertimod ligesaa mange som Dagen var lang. Om Natten maatte jeg speculere paa, hvor jeg skulde faae Penge fra til at tilfredsstille indløbende Fordringer, om Dagen blev jeg piint og drillet og plaget paa tusinde Slags Maader. Mit Huses Credit laae mig stedse paa Hjerte, og uophørligen forfulgtes jeg, ligesom Mabeth af den dræbte Konges Aand, af den ængstende Tanke, at der mueligen engang vilde knække et Hjul i den konstige Maskine, min Handel bestod af, og at da det Hele vilde falde sammen som Jerichos Mure ved de israliteske Trompeters Skrald. J al min Glæde var jeg derfor aldrig glad, og i al min saakaldte Lykke aldrig lykkelig. Snyltegjæsterne ved mit Bord levede godt hos mig, medens jeg selv var nedslagen og tankefuld. Sad jeg ved Taflet, saa tænkde jeg paa de Vexler, der vilde indløbe næste Dag, og til hvis Betaling der ingen Penge fandtes i Cassen. Spadserede jeg i min Hauge, hvor det især om Søndagen saae ud som i Dyrehaugen om St. Hans eller Fruedag, saa huskede jeg paa den Vestindiefarer, jeg havde i Søen og som mueligen kunde forgaae. Var jeg med min Familie paa Comoedie og saae et Stykke, hvori en ødelagt Kjøbmand forekom, saa mindede dette mig om min muelige, maaskee uundgaaelige Skjebne. Kort, min Lykke var tilsyneladende og indbildt, min Bekymring virkelig og sand. Endeligen kom Forløsningstimen. Mit Bo maatte opgives, registreres og administreres af Commissarer. Det var ligesom man havde veltet en Steen fra mit Hjerte. Nu kunde jeg atter aande frit. Min Gaard, mit Lyststed, mine Vogne, Alt, ligefra mit Bohave til Mynt- og Bogsamlingen, ja indtil Vaskebalserne og Vaffelsernene og Casserollerne blev solgt ved Auction, og da Alting var afgjort og bragt i Rigtighed, befandtes en Deficit af 6,744, 333 Rbd. 4 Mk. 4 s., for hvilke mine Creditorer have Regres til min Person, da der ikke var en Vaskerbalje tilbage, som de kunne holde sig til. Men mine Creditorer ere fornuftige Folk. De vide, at jeg er en Mand, som Keiseren selv har tabt sin Ret hos, af den simple, af alle Lovkyndige nigjendrivelige Retsgrund, at der hvor intet er, al Eiendomsret maa ophøre. De ere for fornuftige til at ville indspærre en Mand, der hverken kan fløite som en Dumpap eller pludre som en Pappegøie i et Buur, hvor de endnu oven i Kjøbet maa føde ham, blot for at have den Fornøielse at kunne sige, de have ladet ham tage ved Vingebenet. Nu da jeg, allegorisk talet, neppe eier en Skjorte, nu føler jeg først hvad det er at være lykkelig, noget, som jeg aldrig har følet, da jeg var rig. Jeg er min egen Herre, og kan lægge mig og staae op naar og hvor jeg vil. Jeg behøver ikke at frygte hverken for Dag eller Nat tyve; hverken for Skielmer eller Bedragere; hverken for Skibbrud eller feilslagne Expeditioner, hverken for Fallissementer eller Jnsolventer. Saameget som jeg til mit tarvelige Udkomme behøver, kan jeg rigeligen fortjene med mine Hænder og mit Hoved. Plager Rigdomsdæmonen mig engang imellem og minder mig om mit forrige Herreliv, saa tager jeg min Tilflugt til min sødeste Ven i Livet, min Skytsengel, som saa mange misbruge til at forsure sig deres Dage midt i Overflødighedens Skjød, nemlig Jndbildningen. Jeg deler mig i to Personer, som jeg kalder mit Rette-Jeg og mit Urette Jeg, og ved Samtaler mellem begge disse Jeg er, beroliger jeg mig selv.