Corsaren, 1842-05-13
Kiærlighed. (uærnest med Hensyn til et mærkeligt Kjærligheds Experiment af Prof. Otto). Vær saa artig, mine Damer! Behag at træde nærmere. Her er Noget for Dem; der skal tales om Kjærlighed, og det henhører jo under Deres Departement. Jmidlertid bedes De at være lidt staansomme i deres Dom over, hvad "Corsaren" vil sige angaaende denne vigtige Gjenstand; thi "Corsaren" er endnu saa ung og uerfaren i dette Capitel. Den har kun staaet i Kjærlighedsforhold til eet eneste Væsen, nemlig Cancelliet; men, dersom al Kjærlighed er som den, vi der smagte, betakke vi os for den i Fremtiden. Rigtignok har Figaros sagt, at "Corfaren" ogsaa har gjort Cour til den, har været dens "stadige Tilbeder"; men vi kunne forsikkre, at det slet ikke er sandt, tvertimod: "Corfaren" har endog havt en Slags Rædsel for at forfalde til en saadan Tilbedelse, siden den læste i Biblen om den Straf, der traf Jeroboam for den lille Kalv, han dyrkede i Bethel. Som Følge heraf kan "Corfaren" kun tale om Kjærlighed i vidtløftig Forstand, det vil sige: om den philantropiske Kjærlighed, om den Kjærlighed, alle Mennesker burde føle imod hinanden, den Blidhed og Skaansel, hvormed de burde omgaaes, tiltale og irettesætte hinanden, men som desværre nu er saa sjelden. O! den stjønne Kjærlighedens Overbærelse! Hvor den er stjøn! Ja, hvor den er uendelig skjøn! Men, som sagt, hvor sjelden er den tillige! Kun eetieneste Forsøg er blevet gjort paa at indføre den her, endskjøndt den siden Statsgjeldsafbetalingisternes Opretrettelse, Reventlow-Criminils Toast for Schleswig- Holstein og Justitsraad Frederichsens Ansøgning til Cancelliet er bleven saa nødvendig. Dette Forsøg er skeet af Professor Otto. Han siger: Hvi skulle de stakkels Mennesker, der forsee sig, straffes efter Forseelsen? Denne er jo dog egentlig noget Abnormt, Noget, som ikke hører til Mennesket. Nei! Et Menneske bør straffes efter det, som virkelig tilhører ham, som er ham tilregneligt, ellers er Straffen en barbarisk Uretfærdighed. Men hvad kan i Virkeligheden regnes til et Menneste? Blandt Andet hans Baghoved. Følgelig bor et Memneste straffes efter sit Baghoved. Dog, heri havde jo Barmhjertigheden og den kjærlighedsfulde Overbærelse endnu ikke fundet sit rette Udtryk, thi. blev det store Baghoved straffet stort, vilde det jo i Principet være det Samme som, at den store Forseelse straffes stort. Dertil kommer endnu, at, naar et lille Baghoved sikkrede siden Straf, saa kunde alle Mennesker gaae hen og lade tage af deres Baghoveder, hvorved der vilde begaaes en farlig Elusion af Lovgivningen. Derfor foreslaaer Hr. Professoren, at det store Baghoved straffes mindst. Her kan ingen Forfalskning finde Sted; thi al Udstopning kunde saare let opdages, for Ex. ved at stikke Knappenaale ind i enhver Forbryders Baghoved: Skreg han, saa var det hans eget, streg han ikke, saa var det ikke hans eget, og saa blev Straffen større. Jmidlertid er her en lille Uleilighed. De store Baghoveder, som saaledes tilsikkres liden Straf, ere dog i Grunden de farligste, saasom de indeslutte de største Lidenskaber. Hvorledes sikkrer man nu Samfundet for de Ulemper, der kunde flyde heraf? - Du veed det ikke, Læser? – Det kan ogsaa være ligegyldigt; thi Professor Otto veed det. De store Baghoveder opstaae nemlig deraf, at man som Barn lærer Latin, Græsk og Historie. Disse Discipliner afskaffes altsaa for Fremtiden. Ved denne geniale Plan opnaaes endnu et andet menneskekjærligt Øiemed: Skoledrengenes Rygstykker befries for Fremtiden for en umaadelig Mængde Prygl. Men et tredie stort phillanthropisk Maal naaes herved. Det er den længe paaklagede Ulykke i Verden, at de Fattige og de Rige ikke dannes lige meget. Prof. Otto kan ikke bevirke Ulighedens Ophør ved at skaffe de Fattige dannede meere; men han naaer det samme Maal lige saa godt ved at skaffe de Rige dannede mindre. See, heri ligger den ægte, inderlige Kjærlighed. den "sande Humanitet", "den paa Philosophi og Videnskab grundede Menneskekjærlighed." Og hvem tilkom det mere at glæde sig derover og underrette Menneskeheden derom end "Corsaren"? Selv gaaer den omkring med det kjærligste Sind, som Folk, naar de vilde være opmærksomme, let kunde opdage. Men Corsaren- er uheldig med at vise sin Kjærlighed.  Kommer den den til en Mand og fjærlig vil tage ham om Kinden, saa skal det altid træffe sig saa uheldigt, at Manden just paa samme Tid har en Tandhyld. Vil den for at udtrykke sin Glæde og sit Bifald med en Mands Handling trohjertig slaae ham paa Skulderen, saa har Manden netop Gigt i Skulderen. Nu, gid vi da, idet vi hermed velsignende lægge vor Haand paa Prof. Ottos Hoved for hans Opfindelse, ikke maae træffe paa Noget, der sidder løst der. "Tak have Du Ridder, Professor Otto, Du varst en Dansker Helt, Saa gjerne Du havde alle Baghoveder Fra deres Straffe frelst." At ovenstaaende Forslag er blevet fremsat i det 42de Aar af det 19de Aarhundrede, bevidner: "Bibliothek for Læger" Martsheftet 1842.