Corsaren, 1842-06-24
En Liberalitets-Prøve. Paa Liberale have vi i Grunden ingen Mangel her i Landet; thi, da det for at blive kaldt liberal er nok at forsikkre, at man føler sig underkuet, og at man længes efter at blive befriet derfor, saa kan man vist regne, at der gives henved 1800,000 Liberale i Danmark. J Grunden føle nemlig Alle sig underkuede paa en eller anden Maade, hele Samfundet er egentlig ikke andet end en stor Underkuelsesanstalt, idet Enhver træder den, han har under sig, ligesaa stærkt eller endog en lille bitte Smule stærkere paa Nakken, end han selv bliver traadt. Men ifølge denne Status er det: at blive fri, for de Fleste synonymt med at komme lidt høiere op og saaledes selv trædes mindre og træde mere. Faa ere liberale saa vidt, at de hverken ville underkues eller underkue, og disse Faa ere dog de Eneste, som burde hæves op. Det er imidlertid saare vanskeligt at skjelne imellem disse virkelig Liberale og de forlorne dito, eftersom man ikke kan see Folk længere end til Tænderne og i alt Fald ikke ind i Hjertet, hvor høit de end lukke Munden op, medens dog en saadan Skjelnen vilde være af yderste Vigtighed, i det Tilfælde - og det Tilfælde er dog tænkeligt - at Folket engang selv skulde befordre til Kald, Embeder, Værdigheder o. desl. Thi uden en saadan Skjelnen kunde man let komme til at sætte den ene Underkuer istedetfor den anden, og det hele Gode man derved opnaaede, var altsaa kun, at man skiftede Navn, at, havde man for klaget over Poul, kom man nu til at klage over Peer. Men, hvorledes blive istand til saaledes at skjelne Bukkene fra Faarene? See Folk ind i Hjertet kan man, som sagt, ikke. Anbringe et Stethoskop for at høre Hjertets Bevægelser vilde ogsaa næppe føre til noget Resultat. Ved at anvende andre Sandser, lugte, smage eller føle paa Vedkommende, kom man heller ikke vidt, skjøndt det vilde være en god Begyndelse, en Jndledning til videre Undersøgelse, at føle dem paa Tænderne. Der maatte altsaa en ganske ny Opfindelse til, en Opfindelse, som formedelst den overordentlige Vanskelighed vilde erhverve Opfinderen uforgængelig Hæder. "Corsarens" Redaction troer i al Beskedenhed at have gjort en saadan Opfindelse, som endda udmærker sig ved sin simple Construction og Priisbillighed, idet den slet ikke er construeret og slet Ingenting koster. Den bestaaer nemlig kun i nogle Ord, nogle hemmelige mystiske Ord, der bringe et Menneske til at sove meget dybt og under Søvnen virke paa den Sovende, ganske som om man tog ham i den store Taa og udfrittede ham. Det Experiment, Beviset paa vor Opfindelses Fortrinlighed*), vi altsaa frembise, er Dette. En af vore nærmeste Bekjendte, en ung Mand, hvis Selskab vi ofte nød, var en theologisk Candidat. (Vi sige var; thi efter at have været underkastet Prøven, er han bleven vred). J sine politiske Meninger var han ultra-liberal. Paa egentlig politiske Materier indlod han sig dog sjeldnere, men hans Yndlings-Thema var at overfore Tidens store, frie Jdeer (saaledes udtrykte han sig) paa de Forhold, hvori han saa ivrig ønskede at deeltage som activt Medlem, nemlig de theologiske. Han bebreidede de Overordnede Mangel paa Tolerance og sand Christelighed, idet en sand christelig Menighed maatte anerkjende fuldstændig Samvittighedsfrihed og afskye Anvendelsen af al anden Magt imod Vildfarelser end Ordets, hvilket man dog netop var for stolt til at anvende. Han viste, hvorledes blandt de forskjellige geistlige Klasser de Overordnede undertrykte de Underordnede, hvorledes endelig en vigtig Stand, Skolelærerstanden, forkues, for Størstedelen ved Præsterne, idet disse istedetfor at række dem Haanden og hæve dem, tvertimod hæve sig over dem og kaste Ringeagt paa dem. De betragte dem ikke som Medarbeidere i Herrens Viingaard, men behandle dem, som Jøderne behandlede Gibeoniterne. For en Tid siden indgav han sin 19de Ansøgning om Kald og haabede fuldt og fast et godt *) J Forveien bemærke vi dog, at det er gaaet os med denne Opfindelse som Hr. Hoffmann med hans galvanographiske. Jdeen er ikke aldeles ny; men vi have udviklet og forbedret den. Kommer saa Nogen og siger: Det var min 3dee, saa svare vi: Saa? Det var som Fanden! Resultat paa denne; thi, sagde han, alle gode Gange ere nitten. Desuagtet var der dog nogen Frygt og Tvivl i hans Sjæl, og han kom til os og spurgte, om vi ikke kunde benytte vor Indflydelse i hans Faveur. "Jeg mener naturligviis, at denne Indflydelse maa være en indirecte. J kunne fremstille mig som en servil, spytslikkersk Karl; derved faaer jeg Udseende af at være en Modstander af Eder, og det er dog altid en Anbefaling." Herpaa erklærede vi dog, at vi ikke kunde indlade os, men lovede ham forresten al anden Understøttelse ved Hjælp af vore Forbindelser, hvis han i Forveien vilde underkaste sig en Art Exammen angaaende de Principer, han vilde følge i sit Embede. Dertil var han strax villig, og den næste Dag blev bestemt til Prøven. Den næste Dag kom og med den vor Theolog. Han blev anviist Plads midt imellem Redactionens Medlemmer og ventede her med en tillidsfuld Mine paa, at Examinationen skulde begynde. Da nærmede vor Præsident sig ham og udtalte de magiske Ord. "Hvad er det?" udbrød Examinanden, "der kommer saadan en underlig Søvnighed paa mig ... jeg er nær ved at falde ned af Stolen ... puhl ..." I dette Øieblik bankede det paa Døren, og en Karl traadte ind med et stort Brev i Haanden og spurgte efter theologisk Candidat - Han er her, blev der svarel, hvorpaa Karlen overleverede ham Brevet. Han brød det meget ligegyldigt, men foer pludselig op med et Forundringsog Glædes-Udbrud. "Jeg har faaet Kaldet!" Vi omringede ham Alle med mange Lykønskninger, som han modtog med et glædestraalende Ansigt, hvorpaa han ilede bort for at gjøre sig færdig til at reise snarest muligt. Kort Tid efter at han var ankommen til sit Bestemmelsested, skrev han til vor Præsident, at han dog endelig efter Løfte maatte komme og besøge ham. Præsidenten reiste ogsaa over til ham og blev modtagen med megen Glæde. En af de første Dage efter Ankomsten gjorde de en Spadseretour sammen i Marken, hvor de mødte en halvt som Bonde, halvt som Kjøbsteds- borger klædt Mand, der hilsede Præsten, men, som det syntes, temmelig tvungent, og hvem Præsten til Gjengjeld hilsede aldeles uvenligt, det vil sige: Han vendte sig bort uden at hilse. "Hvem var det?" spurgte vor Præsident. - "Aa, det var ikke Andet end en Skolelærer." - "Hvorledes?" udbrød Præsidenten, nstaaer Du i et saadant uvenligt til en af Dine Medarbeidere i Herrens Viingaard?"- Ak, tal ikke derom, svarede den geistlige Mand; "Du har intet Begreb om disse Seminaristers Trods og Hovmod. De ville kjende og bedømme Alt, hvad Skolen angaaer, bedre end en theologisk Candidat med land. Benyttede man sig ikke af alle Midler, der staae i Ens Magt, til at kue dem og stække deres Hovmod, kunde man tilsidst ikke holde ud for dem. - "Saa er Din Stilling da ikke aldeles fri for Ubehageligheder, frygter jeg." - "Fri for Ubehageligheder! Gud hjælpe os! Den er ikke Andet end en Kjede af Ubehageligheder. En Sognepræst er i Grunden ikke Andet end en Slave, deels af sin Menighed, deels af Provsten. For denne maa han staae med Hatten i Haanden, taale alle Chicaner, blive overlæsset med Arbeide og endda hvert Øieblik faae en Næse. Ak, min Ven! Er der Nogen til at beklage, saa er det en Sognepræst." - "Det gjør mig ondt," svarede Præsidenten; "Dit Sind er ikke skabt til at adlyde. Du vilde passe bedre i en overordnet Stilling." - "Ja, jeg skulde have Magt! Jeg skulde i Sandhed benytte den anderledes til de Underordnedes Lykke end de, der nu dominere." Efter et Ophold af nogle Dage, hvori flere Samtaler af denne Art fandt Sted, reiste Præsidenten hjem. Der hengik lang Tid, Præsten avancerede og blev Provst; han skrev til os og bad ofte Præsidenten fornye sin Visit, og denne reiste endelig til ham. "Nu," sagde han engang, da han traadte ind i hans Arbeidsværelse, "Du arbeider jo saa flittig, saa det er en Lyst." - "Ak, min Ven," svarede Provsten, det er saamæn intet Lystarbeide. Jeg har nok at gjøre med at holde mine Præster til at gjøre deres Pligt; jeg maa skrive Anmodninger, Bebreidelser, Trudsler, det hjælper Altsammen intet. Det er en utaalelig Ligegyldighed, man støder paa. Men, gik det til et Parti Thombre, saa vilde Præsten ikke være sløv, saa blev der ikke klaget over Overlæsning af Arbeide - o, jeg kjender det." - "Hvad er det for en Jndberetning, her ligger?" – Det er angaaende nogle Baptister, som have holdt lovstridige Forsamlinger. Jeg tænker, at jeg nok skal faae dem satte under Tiltale og imidlertid satte ved Vingebenet." "Hvorledes? Du, Tolerancens Talsmand..." Embedspligt!" afbrød Provsten ham og trak paa Skuldrene. "Maa jeg ikke som underordnet Embedsmand adlyde Biskop og Cancelli, selv om jeg anseer deres befalinger for intolerante?" - "Saa gid Du var Biskop; Du vilde sikkert standse disse Religionsforfølgelser." - "Ak, tal ikke derom Hvad Haab har jeg vel om at naae en saa høi Stilling, hvor jeg kunde realisere alle vore skjønne Jdeer..." - "Nu, hvo kan vide det," svarede Præsidenten. En Dag sad Præsidenten hjemme, da der kom Bud, om han vilde indfinde sig hos sin gamle Ven, der var kommen til Byen. Han ilede til ham og fandt ham i fuldt biskoppelig Ornat. "Ja, min gamle Ven!" udbrød Biskoppen, "Du seer mig ved Maalet for alle mine Ønsker. Jeg kommer nu lige fra Hs. Majestæt Kongen, hos hvem jeg havde den Lykke at blive stedet til Audients. Jeg tænker nu, at vi med Guds og Kongens Hjælp skulle faae Orden i Kirken. Allerhøistsamme behagede i de naadigste og meest nedladende Udtryk at spørge mig om min Mening, og jeg sagde da, hvad der ved en opmærksom Betragtning af Forholdene er modnet til Overbeviisning hos mig, at vi for at faae en sand christelig Kirke maa holde den strengt i Ære og udstøde Alle, der med vrange Troeslærdomme ville forvirre Kirken og...." - Men Tolerancen, Tolerancen, Husk, hvad De sagde som theologisk Candidat og endnu som Provst, Deres Høiærværdighed." "O, min gamle Ven," sagde Biskoppen, idet han fortroligt slog ham paa Skulderen, man tænker anderledes, ganske anderledes som theologisk Candidat end som Biskop. Og hør nu. Det er formodentlig sidste Gang, at jeg, Biskoppen, træffer saa fortroligt sammen med "Corsarens" Præsident. Jeg har ogsaa ladet Dig hente for at gjøre Dig opmærksom paa, at jeg ikke ønsker det Ringeste, Kirken angaaende, omtalt i "Corsaren." Som min gamle Ven skylder jeg Dig en Advarsel. Læg Dig den paa Hjerte." "Men, Deres Høiærværdighed! Er det de liberale Jdeer, vi gjensidig sværmede for, da De var theologisk Candidat..." - "Jeg har jo sagt Dig, svarede Biskoppen smillende, man tænker anderledes som biskop end som theologisk Candidat......" "Saa er det saamæn ogsaa bedst, at Du endnu en Stund bliver theologisk Candidat," udbrød Præsidenten, idet han tog Biskoppen under Hagen, saa at han - vaagnede.