Den Vest-Sjællandske Avis, 1828-05-03
(Fortsættelse.) Da Sultanen nogen Tid derefter bievaanede et Dierid=Spil, som hans sorte Gildinger havde foranstaltet for ham, hørte han et Skud; det kom fra en ung Græker, som just vilde prøve sit Gevær; Sultanen lod ham hente og han blev anklaget for at have ifinde at myrde ham; han var en Græker og følgelig strafværdig i Mahmuds Øine, ogsaa blev han strax ombragt uden Barmhiertighed. Man maae imidlertid tilstaae, at Sultanen har beregnet sin Grusomhed; thi Tyrkerne i det heele, naar man undtager Janitscharerne og deres Tilhængere, ere sikkre for hans blodtørstige befalinger; disse træffe fornemmelig de Rajabs, det vil sige Armenierne, Jøderne og fornemmelig Grækerne. Det er forresten bekiendt at man troer og Sultanen, at han undertiden har guddommelige Jnspirationer, ifølge hvilke har kan, uden at en Muselmand maae indvende noget derimod og uden at der bliver holdt Rettergang, hver Dag opoffre 14 af sine Undersaattere: men at hugge Hovedet af den 15de vilde være formeget, og hans Hoved maae skaanes til den næste Dag. Jkke dette strenge Forhold har meest forbittret Constantinopels Jndvaanere imod deres Herre; men Møntens Forringelse har tilføiet deres Handel og alle deres vigtigste Jnterresser en stor Skade og har forbittret dem imod ham. Guld, og Sølvpengene have faaet en Tilsætning af meere end 1/1/2 Dele andet Metal, og dog er deres nominelle Forhold beholdet i alle Forhold imellem Regieringen og Undersaatterne, derfor maae ogsaa Tyrkerne betale alt hvad de kiøbe af et fremmed Land dyrere end ellers (Den Meening var i forrige Tider almindelig udbredet, at de Tyrkiske Sultaner havde store Skatte, som vare giemte i Hvelvingerne under Seraillet; men den nyeste Tids Historie har lært, at denne Meening er ugrundet; thi Sultanen har under den heele Græske Revolution været ofte i den største Pengeforlegenhed, saa at det ikke er godt at vide hvorfra han skal faae de fornødne Pengesummer for at forskaffe Rusland den Erstatning, som det forlanger; thi hos Baron Rotschild faaer han dem neppe til Laans Sultanen, siger Forfatteren videre, kan kun have 7 legitime Hustruer, men ligesaa mange Slavinder Medhustruer som han behager (i Almindelighed udgiør Antallet 500.) Disse sidste kaldes Odaliker af Oda eller det Værelse, hvori de ere indspærrede. Jeg kan ikke meddeele nogen Efterretning om Sultanens Harem, da ingen har Adgang dertil. Jeg veed blot at Mahumeds Koner ere overmaade smukke, da de fleste Odalikerblive bragte dertil fra Grækenland, Georgien og Circassien. Om Aftenen samles de i en stor Sal, hvor de i en let Klædedragt opføre vellystige Dandse for deres Herre. J den gode Aarstid opholder han sig paa et af sine Lystslotte, helst ved Bechiatasch ved Bosphorus, som ligger omtrent 1/4 Miil fra Seraillet. Derhen tager han med sig sine Koner, sine Pager, og nogle unge Mennesker af en behagelig Legemsbygning, som maae moere ham med deres Dandse. Mahmud bliver meere end nogen anden af sine Undersaatter behersket af Tyrkernes sædvanlige Lidenskab. Ofte bliver han kjæd af sine Fornøielser; ofte lader han sine sorte Dverge vise sig for ham; deres Abespil og groteske Væsen kan undertiden aflokke ham en Latter; men man siger, at han tilbringer den største Deel af Dagen taus og grublende. Han omgives bestandig af stumme Personer og de varte ham op ved hans Maaltider. Det var langt fra, siger Forfatteren, at jeg ventede dengang da jeg kom til Constantinopel, at jeg skulde komme til at være Vidne til en saadan Vegivenhed, som Janitscharernes Undergang. Man kan endog sige, at den har overgaaet al menneskelig Sandsynlighed; thi det var ikke sandsynligt at Mahmud, som havde Sultan Selims Skjebne for Øinene, skulde sætte sit Scepter og sit Liv paa Spil imod det uvisse Resultat af et saa voveligt Foretagende, og dog er det skeet, hvorved man maae beundre hans uforanderlige Forsæt. Mahmud havde i 18 Aar havt i Sindeat udføre dette Foretagende; men udsatte det bestandigt. Til Beviis paa dette kan anføres, at han strax efter at Sultan Mustapha blev myrdet, lod samle Geværene og Patrontaskerne af Nizom Diedid (eller af den Milits, som Sultan Selim havde ladet exercere paa Europæisk Fod og omhyggelig gjemme dem i Setaillets Hvælvinger, og tre Maaneder førend Janitscharernes Udryddelse bleve 50,000 Gevære, som vare komne fra Lyttich, bragte i største Hemmelighed dertil. Mahmud ventede kun paa en gunstig Leilighed, og var saa dristig selv at fremkalde den. Efter Selims Død var Ordet Nizam Diedid bleven en Afskye for heele Nationen og blev ligesaa forbandet i det Tyrkiske Rige, som for nærværende Tid Janitscharernes er det i Constantinopel. Mahmud tiltog sig den Dristighed at udtale dette Navn i de Ulemes Forsamling, for at befordre de Reformer, som han havde isinde. Dette havde tilfølge, at Rygtet om denne Reform udbredte sig endskiøndt intet Hattischeri havde endnu bebudet den. Fornuftige Folk holdt ikke dette Rygte for at være sandt, fordi de ikke troede at Sultanen, som havde Selims Exempel for Øinene, skulde være saa ufornuftig at udsætte sig for Jonitscharernes Had, men han afkastede snart Masken, og hans Beslutning blev nu offentligt bekiendtgjort. Den Europæiske Organisation af Militairen blev nu ufortøvet iværksat i Hovedstaden, og mange Tatarer overbragte Paschaerne i Provinserne Ordrer til at organisere nye Regimenter, og nu var man ganske beredt paa en Jnsurrection. De fredelige Jndvaanere, som kunde erindre sig Cabathis og Bayraktars Tider og vidste hvad de indvortes Krige have at betyde, vare bekymrede for deres Liv og deres Eiendom, og vi, som boede i Frankernes Qvarteer, betragtede os ligesom at staae paa en Vulkan og holdt os ingenlunde for at være sikkre. Den 6te Juli 1825 saae vi at vore Bekymringer ikke vare uden Grund. Kl. 2 om Eftermiddagen fik vi at vide at Janitscharernes Kiedel var bragt til Pladsen Etmaidan, og at Janitscharerne havde med stort Raab forlangt 5 Hoveder, nemlig af deres Aga eller Generals, deres forrige Agas, Hussein Paschas, Nedgib Effendi, Mehemed Alis Gesandt, Storvezirens og Muftis. Allerede vare store Excesser begaaede, og flere Huse vare udplyndrede. Janitscharerne løbe omkring paa Gaderne og raabte: Sultan Mahmud døe, hans Søn Achmed leve, Væk med Nizam Diedid! Sultanen, var dengang paa sit Lystslot Beschiktasch. Saasnart han fik Efterretning om Oprøret ilede han strax til Seraillet omgivet af sine Hoffork. Havde Janitscharerne, som dengang vare 25000 Md. stærke, rykket lige løs paa Seraillet og bemægtiget det tilligemed Sultanens Skatkammer, og nogle Batterier, som de let kunde have giort, saa havde de ufeilbarligen opnaaet deres Hensigt; men istedet for at giøre dette, overlode de sig til deres Excesser. Da de vare vante til bestandig at være Herrer, saa kunde de ikke troe at Storvezieren vilde fordriste sig til at giøre dem nogen Modstand; men denne uforsigtige Selvtillid var Aarsagen til deres Undergang.