Den Vest-Sjællandske Avis, 1829-04-14
Skildringer af Jndien. (A Biskop Regiald Heber.) Jeg gjorde en Reise, siger Forfatteren, til det Jndiske Athen, hiin store geistlige Stad, hvorden gamle hedenske Gudsdyrkelse, hvortil Bra minerne bekiende sig, endnu bestandig hersker, nemlig den berømte benares, som Englænderne have bestandig behandlet med Skaansel. Der boer ikke nogen Europæer i denne Stad. Gaderne ere ikke engang saa brede at en Vogn kan kiøre i dem; vores lode vi blive tilbage ved Byeporten, og den øvrige Vei passerede vi ved at blive baarne i en Bærestol igiennem Stræder som ere saa smalle, og som vare saa fulde af Mennesker, at vi selv i denne kunde kun med Møie passere dem. Husene ere meget høie, intet er under to Etager; men mange have 5 til 6, som var for mig et ganske nyt Syn i Jndien, næsten alle varede decorerede med Søilegange (Varandas), Gallerier, Altaner, bedækkede med store og meget skraae Tage, som bleve baarne af smukt tilhuggede Stene. Templernes Antal er meget stort, men de fleste ere meget smaae, og ligesom Nischer huggede ind i Gadehjørnerne. Nogle ere bedækkede heelt over med Blomster og Palmegrene og decorerede med Billeder af Dyr, som ere udhuggede paa en mere elegant og varig Maade end de jeg har seet paa græske eller gothiske Bygninger. Templerne ere byggede af tilhugne Stene, som ere overstrøgne med en rød Farve. Jndianerne udsmykke næsten hele Muren til Gaden af deres Huse med Malerier, som forestille Mandfolk og Fruentimmer, Tyre, Elephanter og fornemmelig Guder og Gudinder i deres forskiellige Former og Attributer. Antallet af disse Guders Hoveder og Arme, betegner hvor stor den Magt er, som man tilskriver de Guder, som de skulle forestille. Tyre, som ere helligede Gudinden Siva, af forskiellige Aldere gaae tamme og fortroelige med Menneskene, ligesom Hunde, frit og uhindret omkring i de smalle Gader, og lægge sig i dem, Man vover neppe at røre ved dem for at skaffe Plads for Bærestolen, og man maae behandle dem paa den spag færdigste Maade; vee den, som vilde støde an mod denne fantiske Folkemængdes Fordomme. De Aber, som ere helligede til Afguden Huminaun, saaledes som den forgudede Abe, som erobrede Øen Ceylon for Rama, spille ogsaa en stor Rolle i Benares, de ere ligesaa talrige som Sivas Tyre, Man seer dem klattre op paa Tagene af Husene og Templerne, stikke deres uforskammede Poter ind i Frugthandlernes, Posteibagernes og Conditornes Boder, og bemægtige sig alt hvad de kunne faae fat paa, selv at tage Maden fra Børnene. Fakirerne, som man seer i alle Gader, ere paa deres Kroppe decorerede med Afgudsbilleder, og fra dem lyder en uafbrudt Klang af Vinas, Hyals, og andre skurrende Jnstrumenter. Hovedgaderne ere heelt igiennem lige som indfattede med Tiggere af alle Secter, som her stille deres Bylder, Saar, Legemsfeil og alle de vandannende og modbydelig Legems stillinger, som ere en Følge af deres overtroisk Penitentse til Skue. Her havde jeg første Gang Leilighed til at betragte disse Fakire, som frivillig fordreie den naturlige Dannelse af deres Lemmer, holde Arme og Been hele Aar igiennem i een Stilling, eller holde Hænderne saalænge sammen indtil Neglene voxe ud paa den anden Side. Jeg kunde ikke uden Gysen betragte dette Skuespil af en barbarisk Overtroe. Naar jeg kom dem forbi saa kunde jeg ikke modstaae deres klynkende Udraab: Aga Saheb, Topi Saheb, (den lædvanlige Titel, som de give Europæerne) vær saa god at give os noget at spise; saa at jeg næsten gav alle de Penge ud jeg havde; men dette var som en Draabe Vand i Oceanet. Jo længere vi kom ind i Staden desto meere blev Tiggernes Skrig og Klagen sammenblandet med den almindelige Allarm i den; af at see alt dette og af denne Allarm bliver den Fremmede i Begyndelsen frapperet, naar han kommer ind i den hellige Stad, hvilken Hinduerne kalde Verdens Lotus, som ikke hviler paa den sædvanlige Jord men paa Spidserne af Svas Trefork, denne af de Jndiske Guder saa begunstigede Stad, saa at den som boer der, af hvilken Sect han endog er, er vis paa sin Siæls Frelse, to udsat, at han er gavmild imod de fattige Brahminer. Dette stærke Rye, hvori Benares staaer, volder at denne Bye bliver en almindelig Forsamlingsplads for Tiggere og for en utallig Mængde Pillegrime som strømme dertil fra alle Jndiens Egne, ja selv fra Thibet og det Birmanske Rige. Her nedsætte sig ogsaa mange rige og meget gamle Folk, ligeledes Personer, som ere faldne i Unaade, eller som have maattet tage Flugten ifølge af de Revolutioner, som idelig foregaae ved de Hoffer, som ere blevne tilbage i Jndien; de finde her en Beskyttelse imod enhver Forfølgelse. Nogle troe, at de kunne afsone deres Synder ved at uddeele Almisser i Fleng og uden at see paa hvem de give disse til, andre beskjæftige sig i deres Otium med de prægtige Skuespil og Coremonier ved deres Gudstieneste. – Jeg gik ind i eet af de utallige Templer i Benares; Gaarden derved saa ud, som en Forpagters; thi den var fuld af fede Tyre, som strakte deres Snuder frem for at faae nogle gode Bidskener af de Fremmedes Hænder og Lommer, og hvormed de Gudsfrygtige sædvanlig ere forsynede. De klosteragtige Boeliger, som omgive Gaarden, vare fulde at nogle Mennesker, som vare belmurte med Kul og Korskarn, og som uafladeligen skrege: Ram! Ram! Ram, een for en Fremmed bedøvende Allarm. Jeg bemærkede imidlertid en stor Reenlighed i Templet og Præsternes Hovedbeskjæftigelse. synes at bestaae i at holde deres Afgudsbilleder og Gulvet i Templet reene. (En saadan paalidelig Skildring tjener til at giøre det bestueligt for os hvorledes det overalt saae ud paa Jorden inden Christendommen blev forkyndet, da Afguderiet herskede allevegne, og hvor stor en Velgierning den er, har været for Menneskeslægten og kan blive naar man fatter rigtigt dens Aand.)