Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-09-27
Jblandt de Puncter, hvori Prof. Raskes, Skrivebrug afviger fra den almindelige, er Adskillelsen af de to Slags o maaskee den, der mindst støder Øjet, fordi man er vant til Figuren 6 i skreven Fractur, og paa den anden Side 4 i latinsk Tryk heller ikke er os ganske fremmed. Men er denne Afvigelse derfor at anbefale, Jeg mener nei, thi disse to Vocal=Lyde forvexles saa idelig endog i dannede Folks Tale, at der vilde blive den største Uovereensstemmelse i Brugen af Tegnene, om man end blev enig i at anvende dem efter Prof. Raskes Regel. Som Exempler paa Ord, hvori Udtalen af 9 er vaklende og usikker, kan anføres: om, dømme, drømme, strømme, tømme, Tømme, Tømmer, rømme, Lømmel, Bønder, Brønd, Drøn, Frø, stønne, ønske, pønse, Røn, bør, Hør, sørge, mørk, Tørke, først, størst, Tørst, nørre, Skjørt, Tørv, Løverdag, Øre. Prof. Rask siger vel, at bør er det Rette og bør en Dialect, og saaledes kan man, om man vil, sige om alt det Øvrige, men hvoraf veed man da med Vished, hvad der er blot Dialect, naar man maaskee hører ligesaa Mange sige det Ene som det Andet: Men en vigtigere Grund til ikke at bruge ber, at det strider mod Analogien. Jeg vil ikke tale om, at det ikke passer til vor danske Fracturskrift at have Bogstaver, der udmærkes ved oven tilsatte Tegn (thi ved i og i er Prikken noget Uvæsentligt, som ogsaa mangler ved Begyndelsesbogstavet I, men jeg vil blot erindre, at det er en temmelig almindelig gieldende Regel, at man betegner en aabnere Vocal, naar den er kort, ved den tilsvarende mindre aabnes Tegn, f. Ex. Ø-Lyden ved y, Aalyden ved og W lyden ved e. Der var altsaa i de Tilfælde, hvor O-lyden var kort, altid Grund til at betegne den med 8. Men selv i de Tilfælde, hvor H er langt, behøvede der ikke at gjøres nogen Undtagelse; thi ogsaa den lange Æ-lyd og den lange Aalyd kunne betegnes vede og og især naar gin, eller vfølger efter, saasom i Bog tjene, her, der, Hjord, derfore, Loven; men mig er intet Ord bekjendt, hvor Olyden forekommer lang, uden een af disse samme Consonanter følger efter, nemlig i Ordene: Høne, Bjørn, Gjørn, Hjørne, Tjørn, Børn, gjøre, smøre, tør (adj.), Dør, Søren, Løverdag eller Lørdag Man kunde vel altsaa optage O som et Slags Reservebogstav, men uden at benytte det i hidtil bekiendte danske Ord. Kom et Ord i Brug, som endtes paa en lang Olyd, eller hvorib, d. f., m.m. p., t fulgte efter den, saa kunde man endda altid der bruge 6. Hvad a angaaer, da betragter man som en Hovedgrund til at bruge det, at det skal være et gammelt dansk Bogstav. Nu er det vel ikke 2, men, der findes i det Manuskript, man beraaber sig paa; men man gjør tillige opmærksom paa, at det nuværende svenske a seer saaledes ud i Skriverskrift: ", og altsaa ligner den gamle Figur. Men en tilfældig Liighed betyder Intet, naar Figurernes Grundbetydning og Oprindelse ikke er den samme. Tøddelen i den svenske Skrift er unægtelig ikke andet end et o, som oventil er aabent, hvilket saa ofte har Sted saavel ved o, som ved a og gi latinsk og dansk Skriverskrift; - thi ellers vilde man vel finde den ligesaadan i Tryk. Tøddelen i det gamle Manuscript er derimod den samme, som findes overe, o, o.s. v., og er enten et simpelt Forlængelsestegn eller Mærke paa et udeladt Bogstav. O vilde i Munkeskriften sikkert ikke blive til . Det svenske a er altsaa ikke et gammelt dansk Bogstav.