Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1844-07-11
Bestyrelsen for Høiskamlingsfesten har anmodet mig om atter i Aar at holde den første Tale. Denne hæderlige Tillid af saa agtede Mænd har glædet mig meget; thi i betrængte Tider er det ikke nok, at vi vise Troskab mod hverandre, vi maae ogsaa kunne have Tillid til hverandre. Men jeg kan denne Gang naturligviis ikke holde nogen Takke tale og ende med et Jubelraab, som Alle ville istemme. Dog frygtet derfor ikke, mine Venner, ikke engang J, som blot ere komne hertil i den Tanke at tilbringe Dagen i fredelig Glæde. Jeg skal ikke prædike Oprør, Jngen elsker Fred og Orden høiere og oprigtigere end jeg. Heller ikke nogen Sørgetale skal det blive; thi for mig er Patentet af 29de Marts ikke en Liigsteen, som er lagt paa det første os saa kjære Sprogrescripts Grav. Men og Sprogsagen maa jeg dog tale: dertil staaer vor Hu og vore Tanker; derom taler jeg bedst, derom høre J mig formodentlig helst. Altsaa Sprogpatentet af 29de Marts, hvad har det virket: Har det ikke givet den danske Nationalitet her i Slesvig Naadestødet? Det har jo udbredt Mismod og Frygt iblandt vore Venner, saa at mange have sagt: "nu see vi tydeligt, at vi Dansksindede ere de Svagere og de Tydsksindede de Mægtigere; det er nu eengang saa, og vor Modstand volder os kun nye, værre Plager. Saaledes have mange talt; jeg kan desværre ikke nægte det, thi jeg har selv hørt det. Og hvis Alle talte saa, og hvis jeg var den eneste blandt Sagens Venner, som havde en anden Følelse end Frygt for vore Modstandere, en anden Tanke end Underkastelse, da vilde jeg fortvivle om Frelse, og for dog at give min Smerte Luft, vilde jeg fra Slesvig høieste Top holde Nationalitetens Sørgetale. Men jeg staaer ikke ene. En stor Mængde føler med mig ikke Frygt, men Harme, ikke Mismod, men dyb Bedrøvelse; og Gud skee Lov, ikke alene Frygten, men ogsaa Modet er smitsomt, Til de Forsagte og Bange, som ei kan smittes af vort Mod, vil jeg sige: Gaaer hjem herfra; siden, naar vi blive de Stærkere, falde J os dog til. Men nu kan J ikke hielpe os; J kan kun skade Eder selv, ved at vise Eder i vor Kreds. Gaaer derfor hjem herfra; underkaster Eder tause de tydske Overmænd og knurrer ikke. Vil dette ikke være nok til at forskaffe Eder Fred og gode Dage, da roser dem offentlig, kalder deres Undertrykkelse faderlig Omhu og takker dem, fordi de bragte Eder Fredens Velsignelser; men forbander os, Eders Brødre, og kalder os Fredsforstyrrere og Urostiftere. Men, hvis man om føie Tid endnu skulde forlange meere af Eder, saa svarer disse Eders faderlige Velgjørere: vi kan ei gjøre meere, lad os nu fare i Fred; men skal det være, saa tag der vore Børn, og lærer dem til, som J vil have dem, vi skal ikke forstyrre dem med vort danske Sprog; det Smule Tydsk, vi kan, skal vi tale til dem, og ellers tie stille, naar de ere i Stuen. Saaledes er det gaaet i Angeln, og saaledes gaaer det der endnu. Men de andre af mine Landsmænd, de som have Kraft nok i Brystet til at kunne harmes, og Hjerte nok i Livet til at kunne bedrøves, dem vil jeg spørge om det er gaaet dem som mig, da den Tidende bragtes om i Landet: fra nu af skal vort Modersmaal ikke nyde samme Ret og samme Ære paa Folkethinget som det tydske Sprog. Mine Venner, Saalænge det kun var vore tydske Modstandere, høie eller lave, der benyttede deres Stilling og Klogskab til at paatvinge eller paaliste os det tydske Sprog, saa var vort Modersmaal endnu i lovlig besiddelse af sin naturlige Ret, og det stod i vor Magt ved Mod og Udholdenhed, at tiltvinge os den. Og saalænge det kun var en overmodig Herre eller en uvidende Nar, der lod haant om vort danske Sprog i Sammenligning med det tydske, saa kunde vi tugte eller foragte Fornærmeren, og vor nationale Ære stod uplettet. Men vort Modersmaals Degradation forkyndtes os i Lovens Navn, i hans Navn, som er alle sine Undersaatters Fader, som er den danske Nations Repræsentant, dens Æres fødte Værge. Da spurgte jeg mig selv, hvorfor er dette skeet, eller hvorledes har det kunnet komme, Er det maaskee en Vildfarelse af mig, at mit Modersmaal har nogen Ret eller nogen Ære, Mine Venner. Hvad Modersmaal egentlig er, og hvori dets Hellighed egentlig bestaaer, det formaaer jeg ikke tilfulde at gjøre Rede for, og beder de lærde Mænd om at udgrunde og forklare os det. Men det veed jeg, at naar Nogen ringeagter og forhaaner mit Modersmaal, saa er det for mig som om de forhaanede og ringeagtede mine Forældre, mine Sødskende og min hele Familie, forhaanede mine Venner og Kammerrater, alle mine Byes børn, hele Sognet, hele Nationen, med eet Ord, forhaande alle dem, som mit Hjerte hænger ved: thi det er Modersmaalet som knytter mig til dem alle. Det er Modersmaalet, som har bragt deres Tanker og Følelser over til mig og mine over til dem; det er Modersmaalet, der bestandig gaaer frem- og tilbage mellem dem og mig, som Glædens eller Sorgens, Haabets eller Bekymringens Budskab; som bringer det, der ligger allerinderst, allerdybest i deres Sjæle, det Bedste, det Sandeste, det Ægteste, de eie, til mig, og fra mig til dem. Som sagt, jeg har ikke formaaet at udgrunde, hvori Modersmaalets egentlige Væsen og Hellighed bestaaer, men jeg føler, at, naar Herrens Bud lyder til mig; Ær Din Fader og Moder, paa det at Du kan leve længe i Landet!" da har jeg kun slet agtet paa Guds Lov, naar jeg ikke holder mine Fædres Sæder og min Moders Maal høit i Ære. Patentet af 29de Marts bragte en stærk Bevægelse i mine Tanker og Følelsek. Det kom pludseligt, som et Lyn; men det har ogsaa lyst op som et Lyn og tændt an som et Lyn. Har det virket hos mange som hos mig, da skal vi ikke sørge og græmme os. Da er Patentet ikke en Liigsteen over den danske Nationalitet, fordi den er død, men et Nødslag, fordi den er i Fare, og fra alle Kanter i Landet vil man ile til, som man alt har begyndt, for at bringe Hjelp. Da skal ei alene vi Nord slesvigere, men Enhver i Kongeriget føle og anerkjende, at det er Danmarks Nationalære, som er i Fare, at, om end Kamppladsen denne Gang kun er i Slesvig, saa angaaer det ligefuldt alle Danske i Kongeriget, som alle Danske i Slesvig. Jeg har spurgt mig selv. Hvad er Nationalitet? Hvori bestaaer det Eiendommelige hos en Nation? Det, hvori Alle, Mænd og Qvinder, Gamle og Unge ligne hinanden, og udgjøre ligesom een stor Familie, Det, hvori de ere forskjellige fra andre Nationer, som andre Nationer have tilfælles med dem, Er det Maden og Drikken, Er det Klæderne, eller er det ikke meget mere Sproget, Jeg kan idetmindste ikke udfinde Noget, hvori Nationaliteten snarere bestaaer, hvori den meere træder frem, mere viser sig, hvorpaa det meere kan kjendes, til hvilken Nation jeg hører. Sproget er altsaa Nationalitetens Repræsentant. Naar derfor Modersmaalet ringeagtes og forhaanes, da forhaanes min Nationalitet, da forhaanes jeg ikke som enkelt Mand for mig selv, men som een af Nationen. Naar da Dommen lyder saaledes: "J det Folkeraad, hvor Statens danske og tydske Undersaatter mødes, kan Enhver, som har Lyst, tale Tydsk, men Dansk tør kun den tale, som ei kan tale Tydsk. - da er den danske Nationalitet degraderet, og, hvor der findes nogen dansk Nationalære, der er den krænket. Det er ikke alene og Nordslesvigere, thi vi degraderes ikke, fordi vi ere Slesvigere eller fordi vi boe nordpaa og ikke sydpaa, men vi degraderes, fordi vi ere danske Slesvigere og ikke tydske Slesvigere. Det er altsaa ene Danskheden hos os, som er det Fornedrende, og ikke nogen anden Egenskab. Jeg begriber derfor ikke hvorledes Nogen kan sige, at Sagen ikke angaaer de Danske i Kongeriget. Mig synes endog, at det endnu mere er deres Ære, som er krænket, end vores. Thi til os raaber man dog de Trøstens Ord: J ere jo Slesvigere, og hvis der er noget Fornedrende i at være Dansk, saa skjul Eders Danskhed og indhyl Eder i Slesvigsk heden. Men til Eder fra Kongeriget har man ikke denne Trøst, thi J ere intet andet end Danske. Hvis J altsaa har nogen Nationalære, mine Brødre, da maae J føle, at denne Sag netop angaaer Eder og allermest Eders Folkerepræsentanter, hvis Kald det er at vaage over Nationens Ære, ligesaavel som over dens Vel. Nei, mine Venner, vi ville ikke trøste os med Blændværk og Løgn. Vi Danske i Slesvig ikke dermed, at vor slesvigske Nationalitet er ukrænket; thi den slesvigske Nationalitet bestaaer ikke i Noget, som hverken er Dansk eller Tydsk, men den er enten dansk eller Tydsk, og vor er den danske. J Danske fra Kongeriget ikke dermed, at Dommen ikke træffer Eder; thi, naar Danskheden fornedres, da krænkes Eders Nationalære, enten det saa skeer i Slesvig, eller i Viborg. Men vi vil trøste os med, at Dommen ikke er uigienkaldelig. Vi vil trøste os med, at det vel turde blive anderledes, hvis det først bliver klart for hele Nationen og for dens allerhøieste Repræsentant, at Nationens Ret og Ære, ere udsatte for den største Fare, saalænge deres Vægtere ikke tages blandt Nationens ægtfødte Sønner. Historien har viist, at, da de danske Konger indsaae, at de fremmede Leietropper kun slet forsvarede Landets Grændser, bleve Landets egne Børn dets Forsvarere. Og hermed vil jeg slutte. Jeg vil ende, som jeg begyndte, jeg anseer ikke Nordslesvig for en Kirkegaard, hvor den danske Nation vil stede sin Nationalære til Jorden, og hvor Patentet af 29de Marts skal læses som dens Gravskrivt. Men jeg anseer Patentet for et Spørgsmaal, hængt høit opfor hele Folket til Bevarelse: Gives der nogen dansk Nationalitet, nogen dansk Nationalære, eller ikke Derefter holdt Pastor Grundtvig en Tale, der i 5 Qvarteer blev fulgt med usvækket Opmærksomhed, ofte afbrudt med jublende bifaldsraab af den store Forsamling, og der kan vel ikke tænkes noget større Beviis paa, at Nordslesvigerne ere Danske baade i Sind og Skind, end den lynsnare Forstaaelse og lydelige Resonans, enhver selv den mindste Antydning fandt hos den talrige Mængde, hvoraf mere end tre Fjerdedele vare Bønder fra alle Nordslesvigs Egne. Vi skulle saa meget mindre forsøge paa at gjengive dette Foredrag, hvori nordisk Mythologi og nordisk Historie, storartet Lyrik og populair Munterhed, Seiersforviisning og polemisk Skaanselsløshed blandede sig paa den for Grundtvig eiendommelige Maade, som vi antage, at han vil nedskrive og i Trykken udgive det. Derpaa fremtraadte Peter Hjort Lorenzen under langvarige og enthusiastiske bifaldsraab og knyttede et Foredrag om Ønskeligheden af en fri Forfatning til Mindet om Dagen, der i Nordamerikas Frihed, spiller en saa stor og glorværdig Rolle. Derefter havde Høiesteretsadvocat Orla Lehmann Ordet: Den stolte Riddersmand i Bondekofte, hvis hjemmefødte mandige Stemme nys har lydt fra dette Sted, har lagt os Danske hiinsides Kongeaaen og Beltet det paa Hjertet, at den danskeslesvigske Sag er hele Danmarks Sag. Jeg vil svare ham, at netop derfor ere vi komne hid - langveis fra - til dette store og festlige Folkestævne, for her at aflægge det høitidelige Vidnesbyrd, at denne Erkjendelse i stedse videre Kredse slaaer stedse dybere, Rødder. – den Erkjendelse, at vort fælleds Fædrelands Ve og Vel, dets Gjenfødelse og Forherligelse eller Ydmygelse og Undergang beroer paa den Sag, hvorfor Nordslesvigerne lide og kæmpe. Vel gaaer det derovre hos os, som det gaaer iblandt Dem, at der skal Tid til, forinden vi faae Øinene op Tid til især forinden Jndsigten bliver til Villie, men saa vidt som dette er skeet, saa vidt er det ogsaa Alvor med vor Deeltagelse, ikke blot hin velvillige Jnteresse, man stedse føler for dem, som kæmpe for naturlige Rettigheder, ikke blot det opmuntrende bifald, man saa gjerne skjænker dem, som mod en overmodig Overmagt forsvare Nationalitets Ære og Frelse, ogsaa vort Modersmaals naturlige Rettigheder, det her gielder, saasandt skylde vi Dem meere end Velvillie og bifald, saasandt kunne De af os fordre baade dybtfølt Tal og virksom Bistand. Og jeg tør forsikkre Dem mine Venner, at deres Tal ikke er lidet, og at det med hver Dag bliver større, der, saaledes som jeg, herved tilsige Den Fostbroderskab, ikke for Spog, men for Alvor– et saadant Fostbroderskab, som Laurids Skau paa Deres Vegne af os har fordret: som om vi paa Fædrenes Viis blandede Blod med hinanden, - Fostbroderskab til at staae Last og Brast i Trængslens Tider og Farens Stund, det føre nu enten til Undergangens Jammer eller Seirens livsalige Glæde, Fostbroderskab for Liv og Død i vort elskede Fædrelands: i Danmarks - i det treenig Nordens velsignede Navn: