Viborger Samler, 1782-06-10
N. N. S.f. A. C. D. A. Mandagen den 10 Junii Hr. P. nye Om Modgang. Der ere nogle Dyder, som ikke kan erhværves uden ved Vanlykke, og vi vide ikke, hvad viere, førend vi prøves. Modgangs Dyder ere angenemme og lette, Medgangs ere ubehagelige og vanskelige. Vanhæld og Mislykke reise sig af falske og uriglige Begreber, og disse komme igien af vore Liden Aal. gi skaber. skaber. Den maa være meget uhældig, siger Demetrius, som aldrig kiendte Krænkelse. Senekaligner stor vedvarende Lyksalighed med en kiælen Moders Kierlighed for hendes Barn, der gjerne endes til dets Fordærvelse; men det guddommelige Væsens Revselse med en fornuftig Faders, der vil have sin Søn bekiendt med Møie, Besværlighed og Gienvordigheder, for derved at samle Kræfter og bestyrke sit Mod og Standhaftighed. Dette vil endnu synes klarere, naar vi betragte det menneskelige Livsom en Prøvelses Stand, og Modgang som en ÆresPost deri, ofte bestemt just de beste og udsøgteste Gemytter. Den Sindsforfatning er vis nok virkelig stor, som giør Uhæld og Lidelser smaa, naar de treffos selv, og svære og beklagelige, naar de møde andre. Vi føle for den, der er mindre søelsom ved sin Elendighed; men vi ere tilbøielige til at foragte den, der lader sig undertrykke af sin Sorg. Lidelse paa en god Maade og med en vis Anstændighed har altid været anseet som een af den menneskelige Naturs største Ypperligheder. Hvor Faren endet, der ophører Helten. Det er billigt, at vi forberede os selv til disse ubehagelige Hændelser, der nødvendigviis maa indtreffe i et Liv, der er bleven dømt til at være Sorgens Optrin; men, i Stedet for dette, inddysse vi os med Udsigter om Lyksalighed, og qvæle i vore Sind den Stand Standhaftigheds Sæd, der skulde styrke os i Angestens Time. Foragt for Fornøielse er en vis Tilberedelse til at foragte Smerte. At holde den rette Maade er i begge Deele alene store Siele egent. Den, der i Midten af Sundhed og Velstand var maadelig i sine Fornøielser, bliver i Modgang ikke naget og foruroliget med den ubehagelige Sammenligning med forbigangne Vellyster. Det tilkommer høiere Væsener, end dødelige, at forbinde Høihed og sand Lyksalighed sammen. Den bær sit Vanhæld best, som veed at skiule det. Jammer og Livet ere Tvillinger, som voxe, fødes og leve tilsammen. De fleeste ere i Modgangs Tid meere bekymrede for, hvad deres Fiender kan sige om dem, end for den virkelige Sorg, som de udstaae. Philosophien lærer os at bære vor Ulykke, men Kristendommen viser os, hvorledes vi skal føre os vore Vanhæld til Nytte, ved at omdanne dem til Velsignelser selv. Vore Klager slides bort med Aarene, og ligesom Gienstandene tabe sig i vor Jndbildningskraft, saa aftager ogsaa uformærkt, i vores Sind Bekymringen for deres Forliis. En En Vine Elskerinde, hvis Skjebnes Mishæld (i Anledning af hendes Tilbøieligheds Efterstræbelse) gives Aarsag at fremsætte føl alle gende Tanker. Dom Tanke hid - udvid din Tænkekraft. D. Giør Gisninger - see, til du kan den rette finde, Dog troes Nei, thi Tanken aldrig havt, Om det vor Dages Snak begynder nu frembringe, Hvad er det spørger du - skal jeg besvare dig? - Jeg troer Nei - thi sandt, det ærgrer mig. O Fata stor, hvad høres ikke nu Jeg Elskerinde er, har Smag og sandt den fine, Til Frugt, saa tænker maaskee du? Nei, Tak, jeg allermeest har Lyst til kolde Vine; Dog hede drikker jeg vel ogsaa med Begier, - Kuns Mishæld her: Hiin spildes nu i Kiær. Leg Musa Vanhæld din ufeilbar frem, Giv Sandhed Skin - dølg ei viis Grund til billig Vrede, Saa fordrer mueligt du og hver af dem, dia, Som læser det; men viid, jeg svarte hist i Hede Dog her som der jeg meen, den kolde Viin den er - Langt meere værd - end gydes ud i Kiær. Du Du tænker Læser, hvad jeg veed det ei. Dom om mig, hvad du vil, mig alt er ligegyldigt, Kuns dette veed jeg vist, jeg siger dristig nei, Skiønt af Opløsnings-Jid din Bug til Hals var fyldig. Viin sagt min Grundvold var, den mig frataget er, Hvor, forhen meldt jeg gratulerer Kiær. Enhver veed let, at jeg lykønsker den (Foruden Falskhed. d), som er min Meddeler, blevet. Tag du den kolde Viin, den rare, ikkuns hen, O Kiær, - min Lyst til Viin er nu tilbagedrevet, Jeg tænker - (studer nu som Spilleren paa Bas, - Der Forskiel er paa Kiær og paa Morads. hans alle og 2. Vel troligt, at den kolde Viin den er For Tiden, podet ind udi Moradsets Volde, Morads er ældst og brugt hidtil af hver: Som bruger dennes Most (jeg meener Tørv) men holde Ret længe ud kan ei, mine Tanker derfor er, - At Kiær forgieves ei bær Navnet Kiær. J Elsker og - Tilbedere af hiin, Tænk ei, at jeg for jer vil Underviser være: Nei, mange Tak, den søde kolde Viin, Forstaaer det best, i den jeg Eder ei kan lære. Den Den lærer allerbest, som Tingen mægtig er Den grave kan Morads, kan grave Kiær. Nu graver du og hver da, som har Lyst, Udgad din Flaskes Alt jeg veed du kan og kunde; Kun dennes Hals du ikke synderkryst. Grav ikke dybere, end at du vel kan bunde. Yd frit din kolde Viin - Stikstanderen ernærHæld skee det sumpige Morads - og Kiær. Vittige Jndfald. Voltaire havde skrevet en bitter Satire over en vis Officeer. Denne, som just ikke fandt sig i Stand til at betale med lige Mynt, lønnede ham derfor med et livfuldt Pryggl. Voltaire. beklagede sig derover for den da værende Regent, Hertugen af Orleans, og begierede, at ham i denne Sag maatte vederfares Ret. Det er allerede skeet, svarede Hertugen. Nyeheder.