Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1786-06-23
Amerikanerne, som leve i smaae Selskaber, der see faae Gienstande og faae Personer, blive overordentlig hestede til disse Gienstande og Personer, og kunne ikke være dem berøvede, uden at føle sig elendige. Deres Jdeer ere for indskrænkede, og deres Hjerte for snævert, til at fatte Følelserne af en almindelig Godhed eller ikkun en sædvanlig Menneskekjærlighed. Ligesom nu denne Omstændighed, paa den ene Side forbinder dem til en utroelig Grusomhed imod den Magt, med hvilken de føre Krig, saa giver den paa den anden Side des meere Liv og Styrke til deres bestandige Venskab og det fælles Baand, som forener et Folks Lemmer, eller de adskillige Nationer, med hvilke de staae i Forbund. Uden denne Anmærkning, skulde noget af det, som vi agte at fortælle, opvække vor Forundring, uden at oplyse vor Forstand, og vi skulde blive vildfarende i en Mængde af besynderlige Phoenomener, som syntes at imodsige hinanden, uden at opdage den almindelige Aarsag, hvoraf de kom Naar alle Krigens foreløbende Ceremonier ere til Ende, marchere de ud, efterat de have oversmurt deres Ansigter med Konrøg, og med Zinoberstriber igjennemtrækkede, for at give dem en frygtbar Anseelse. De vexle derpaa Klæder med deres Venner, og levere alle deres Kostbarheder til Fruentimmerne, som ledsage dem et langt Stykke Vej, for at imodtage disse sidste Tegn paa et evigt Venskab. Hoveddyderne i en Jndiansk Krig ere Aarvaagenhed og Forsigtighed, ikke at blive overrumplet, og heri overgaae Amerikanerne alle Nationer i Verden. Da de bestandig trække omkring i Skovene, da de at Nød have ovet deres Følelser, og i alle Stykker leve efter Naturen, have deres udvortes Sandser en Grad af Skarphed, der ved første Øjekast synes utroeligt. De kunne paa en meget lang Distance, spore deres Fiender paa Lugten af Røgen, og af deres Fødders Fied paa Jorden. som intet Europæiskt Øie bliver vaer, men som de med den største Lethed og Nøiagtighed kunne kjende. De kunne endog derved adskille de forskjellige Nationer, og kunne nøiagtig bestemme, naar de have gaaet der, og en Europæer seer med alle sine Forstørrelsesglas overalt intet Fodspor. Jmidlertid have de ikke megen Fordeel deraf; thi Fienden forstaaer sig ligesaa godt derpaa. Naar de altsaa marchere ud, søge de med al Flid at undgaae alt, hvorved de kunne løbe Fare at blive opdagede. De antænde ingen Jld, tilat varme sig og koge ved; de ligge hele Dage tet ned paa Jorden, og marchere blot om Natten; de marchere efter hinanden i lange Rækker; og den sidste tildækker omhyggelig sine og sine Formænds Fodspor med Blade. Naar de gjøre Halt, udskikke de Speidere, for at undersøge Egnen og gjennemstøve ethvert Sted, hvor Fienden kunde ligge skjult. Paa denne Maade overfalde de uformærket deres Fienders Byer, og, imedens de unge stærke Helte ere paa Jagten, ombringe de alle Børn, Fruentimmer og hjelpeløse gamle Folk, eller gjøre saa mange til Fanger af dem, som de kunne regjere og bruge; men mærker Fienden, deres Hensigt, og rykker væbnet imod dem, saa lægge de sig plat ned paa Jorden, under de tørre Blade, lade en Deel passere roelig forbi, og reise sig derpaa alle paa een Gang op med et stort Skraa af deres Baghold, og give en General salve paa Fienden. Den angrebne Fiende, gjentager det samme Skraal; enhver søger Beskyttelse bag et Træe, og besvarer Fiendens Jld, saasnart den reiser sig op igien, for at give den anden Salve. Saaledes bliver Slaget fortsat, indtil en af Parterne er saa svækket, at den ikke længere kan gjøre nogen Modstand; men bliver Magten omtrent lige eens paa begge Sider, blive de Vilde rasende over deres Venners Forlis: de holde op, at føre Krig langt fra hverandre, og løbe nu ind paa Livet af hinanden, med Kjøller og Hakker i Haanden, med Pralerier af deres Mod, og med de bitterste Forhaanelser. Nu følger en skrækkelig Dræben, og Jhielslagning, og Døden sees i tu finde afskyelige Gestalter. Enhver poleret Nations Blod skulde derved blive koldt, men de Vildes Grusomhed bliver derved ikkun mere ophidset. De mishandle de døde Legemer, træde dem under Fødder, rive Hjerneskallen af Hovedet paa dem, og rode i de res Blod, ligesom vilde Dyr; ofte æde de og deres Kjød. Denne Grumhed vedvarer, indtil der er slet intet mere, som giør Modstand. Derpaa forsikkre, de sig Fangerne, hvis Skjæbne er tusinde Gange forskrækkeligere, end de Dræbtes. Paa Valgpladsen skrige og hyle Sejer vinderne fælt, for at beklage deres Venner, som de have mistet, og nærme sig derpaa til deres Bye med en stille dyb Traurighed. Et Bud bliver sendt i Forveien, for at forkynde deres Ankomst; og Konerne komme ud, for med et fælt Skraal at beklage deres døde Brødre og Mænd. Naar de ere ankomne, giver Chefen med en sagte Stemme de Ældske en omstændelig Underretning endog om de mindste Ting, som ere forefaldne ved Expeditionen. Taleren bekjendtgjør denne Beretning med lydelig Stemme for Folket, og naar han nævner deres Navn, som ere faldne i Slaget, fordoble Konerne deres Hylen og Skraalen. Mændene skraale og tillige med dem, eftersom en ved Slægt eller Venskab var forbunden med den Døde. Den sidste Ceremonie er Seierens Bekjendtgjørelse; derved forglemmer nu enhver sin private Ulykke, og glæder sig over Nationens Triumph; de tøre alle Taarene af deres Øjne, og gaae ved en ubegribelig Overgang i et Øjeblik over fra den bitterste Klage til den meest udskeitende Glæde. Men Fangernes Begjegnelse, hvis Skjæbne hidindtil er uafgjort, karakteriserer de Vilde allerbedst.