Norske Intelligenssedler, 1769-10-04
Cedler. Norentelligen Nr. No. 40. Onsdagen den 4. October 1769. Slutningen af den i No. 29, begyndte Historie: Et Giftermaal af Hævn. Hvilken Umenneskelighed, raabte Kongen, Ach Blanche, er det mueligt at J kand handle saa haardt med mig. Det er ikke nok til at overvælde mig med Sorrig, at J er i Feldt-Mareschallens Arme, J vil endogsaa forbyde mig at see Eder, Flye heller herfra, sagde Blanche, med Taare i Øjnene. At see det, som mand inderlig har elsket, er ikke meere et Gode, naar mand har tabt Haab til at eje det. Farvel Herre, skye mig, J bør giøre denne Vold paa Eder selv, for min Æres Skyld. Thi omendskiønt min Dyd ikke tager nogen Skaar af de Bevægelser, jeg føler i mit Hierte, saa er dog den Erindring om Eders Kiærlighed mig saa stoer en Pine, at det koster mig for meget at udstaae den. Disse Ord sagde hun med saadan Hæftighed, at hun uforvarende stødte en Lyse staae om, som stoed paa Bordet bag hende. Lyset slukkedes da det faldt. Blanche, tog det op, og for at tænde det igien lukkede hun Forgemakket op og forsøiede sig til Nises Kammer, som endnu ikke var i Seng. Hun kom strax tilbage igien. Kongen, som ventede paa hendes Tilbagekomst, saae hende ikke saa snart, førend han paa nye vilde overtale hende til at fordrage hans Opvartninger. Ved at høre Kongens Røst, traadde Feldt-Marschallen med Kaarden i Haanden hastig ind i Kabinettet, og næsten tilligemed sin Gemahl; han nærmede sig Enriqve, med al den Forbittrelse, som hans rasende Hævn indskiød ham. Det er nok Tyran, raabte han, troe ikke at jeg er saa feig, at jeg kand taale den Plet, du vil sætte paa min Ære, O Bedragere! svarede Kongen, i det han lavede sig til at værge sig, tænk ikke at du ustraffet skal fuldbyrde dit Forsætt, Herpaa begyndtes en Strid saa hidsig, at den ikke kunde vare længe, Feldt-Mareschallen frygtede at hans Betientere formedelst Blanches Skri skulde løbe til og hindre ham i hans Hævn, og derfor gjorde alt hvad han kunde. Hans Raserie betoeg ham Sandserne. Han har sig saa ilde ad, at han selv jagede sig sin Fiendes Kaarde i Livet, samme rakte ham lige til Pladen. Han faldt, og Kongen holdt strax inde. Siffredis Daatter, bevæget af den Tilstand, hvor hun saae sin Gemahl, satte den naturlige Afskye, hun havde for ham, tilside, kastede sig paa Jorden og umagede sig for at komme ham til Hielp. Men denne ulykkelige Mand havde saa slette Tanker om hende, at han ikke kunde formildes ved de Tegn hun lod see paa sin Sorg og Medlidenhed. Døden, hvis Komme han fornam, kunde ikke qvæle hans hæftige Jalousie. J hans sidste Aandedræt stoed hans Rivals Lykke ham allerne for Øjne: Denne Forestilling var ham saa bitter, at han over den, samlede alle sine Kræfter tilsammen, løftede sin Kaarde, den han endnu holdt, op, og jagede den igiennem Blanches Brøst. Døe nu, sagde han, i det han jagede Kaarden i hende, døe du troeløse Gemahl, efterdi Ægteskabs-Baandet ikke har kundet forsikre mig om den Troeskab, som du har svoret mig. Og du Enriqve, sagde han fremdeles, roes dig ikke af din Lykke, min Ulykke skal ikke komme dig til Beste, jeg døer fornøjet. Med disse Ord gav han Aanden op, og hans Ansigt, hvorvel Døden var malet i det, saae endnu baade modigt og forskrækkeligt ud. Det var et bedrøveligt Syn at see Blanche. Hendes Skade var dødelig. Hun faldt over sin døde Gemahl, og dette uskyldige Offers Blod blandede sig med sin Morderes, som saa hastig fuldførde sit gruelige Forsæt, at Kongen ikke havde kundet forekomme det. Denne ulykkelige Prinds gav et Skrig af sig, da Blanche faldt, og meere bevæget end hun selv, af det Stik, som kostede hendes Liv, gjorde sig al den Umage, som hun havde havt for hendes Gemahl; Men hun sagde hertil med en døende Stemme: Herre, Eders Omsorg er forgiæves. Jeg er et Offer for den uforsonlige Skiæbne. Vilde Himlen stille sin Vrede og befæste Eders Riges Lyksalighed, Just da hun havde udtalt dette, kom Leontio, formedelst det Skrig han før havde hørt, ind i Kabinettet; dette Syn betoeg ham saaledes, at han blev staaende uden Bevægelse. Blanche, uden at blive ham vaer, blev ved at tiltale Kongen saaledes: Farvel min Prinds Hav mig i Erindring. Min Kiærlighed og min Ulykke forbinder Eder dertil. Haringen Fortrydelse imod min Fader, spar hans Liv, forlindre hans Sorg, ja skiøn paa hans Nidkiærhed. For alting lad min Uskyldighed blive bekiendt, det er det som jeg først og fornemmelig beder om. Farvel min kiære Enriqve! - - - jeg døer, tag imod mit sidste Suk. Herpaa dødde hun. Kongen taug nogen Tid gandske stille, men omsider sagde han til Siffredi, som syntes at være betagen af en dødelig Sorg: See her Leontio Betragt Eders eget Arbejde, Besee i dette bedrøvelige Udfald Frugten af Eders nidkiære Tieneste. Den gamle Mand svarede ikke et Ord, saa betagen var han af Sorg. Men hvorfor skal jeg opholde mig med at beskrive en Ting, som med Ord ikke kand udsiges, Det er nok at sige, at baade den ene og den anden beklagede sig paa det allerynkeligste, da den Sorg, de vare betagne af, først fik Luft. Kongen beholdt sin Livs-Tid sin Elskelige i en kiærlig Erindring og kunde en overtale sig at tage Constance. Jnfanten Don Pedro holdt sig til denne Princesse og begge sparede ingen Umage for at see Testamentet efterlevet, som Roger havde gjort, men de nødedes til at lade Enriqve Thronen, som fik Magt med sine Modstandere. Siffredi gremmede sig over at have været Aarsag til saa store Fortrædeligheder, slog sig derfor fra Verden, da det var ham utaaleligt at blive i sit Fædderneland. Han reiste fra Sicilien, drog til Spanien med Vorcie, den Daatter han endnu havde, og kiøbte sig der en Herregaard, hvor han levede næsten femten Aar efter Blanches Død, og havde den Fornøielse at gifte Porcie, før han dødde, med Don Jerome de Silva. Dyrene rustede sig engang til Krig, Man fatte ethvert i den Post, hvortil man holdt det beqvemt og værdigt. Men hvortil man skulde bruge Æselet, vedste man ikke. Naar Loven gaaer paa Jagt, sagde nogle, bruges den i Steden for et Jagt-Horn. Skulde dets Rost da ikke nu kunde tiene som Trompet, Nei, svarede andre: Æselet er et frygtsomt Dyr, det kunde alt for hastig give Lyd til at rykke tilbage; Derved kunde den gandske Krigs-Hær blive aldeles slagen. Denne Mening blev antagen. Æselet, som et Dyr uden Mod og Hierte, blev anseet uduelig til al Tieneste. Har jeg intet Hierte, sagde Æselet med Hæftighed. Saadan beskyldning er alt for nærgaaende; For saadan Beskæmmelse maa jeg have tilstrækkelig Opretning; Sligt er Ret og billigt--- Veed J ikke, at de største Helte fordum i den største Stads med Sikkerhed rede paa mig, Snublede de nogensinde, naar jeg bar dem frem til Strid Naar jeg er død, duer jeg endnu til noget: Mit Skind kand man jo bruge i Trommer, dets Lyd tiener jo da endnu til at sætte Mod saavel i Anføreren som i Soldaten. Har jeg ikke og da en Deel i den Ære, som indlægges ved Sejeren? Hvorvidt Æselet, heri kunde have Ret, maa staae derhen. Men dette bliver nok en Sandhed: De sande Fortienester blive til ej paaskiønnede før efter Døden; Hvor mange berømmelige Skribenter, ja hvor mange store Krigs-Helte have ikke havt denne Skiæbne?