Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1813-02-09
(Af samtlige danske Aviser og Udgiveren.) Atter er i disse Dage udkommet et Skrivt om vort ny Penge- og Finantsvæsen, hvis Grundighed lyse Fremstillingsmaade, aabenhjertige og fædrelandske Tone gjør det lige interessant. Det vil derfor vist ikke være ukjært, at blive lidt nærmere bekjendt med dets Jndhold. Først vises her, hvorledes en uforskyldt byrdefuld Krig er den eneste Grund til Finantsernes og Pengevæsenets Uorden, at Kreditsystemmet ved de vedvarende og tiltagende Misforhold mellem Jndtægt og Udgiv blev stedse farligere og vanskeligere at udføre, hvorfor intet Valg meere var tilbage; men der maatte trænges igjennem til en fast Tilstand, hvori Privat-Eiendom blev sikret saa meget muligt, og som tillige gjengav Staten, Sammenhold og Kraft. Jngen Nation i Europa - hedder det - var formedelst sin geografiske Beliggenhed, sine politiske Forhold til begge stridende Hovedmagter, og for at vedligeholde sin Selvstændighed, nogen finde nødsaget til, saalænge og i den Grad at anstrænge sig som Danmark. Derved har Fædrelandet reddet sin Jntegritet som selvstændig Stat, beholdt sine Love, nydt indvortes Ro og Sikkerhed; derved undgik det at være Kampens Skueplads og dets Borgere at vorde Offere for blodige Krige. Kunne disse uvurdeerlige Goder betales for dyrt, Er noget Offer for stort for deres Opnaaelse. - Kunne vore nye Penge for Øieblikket kun være Papiirpenge, fordi der fattes rørlige Skatte og Sølv i Landet, saa er der Sikkerhed nok for deres Realisering i Sølv derved at enhver Grundeiendom i Monarkiet hefter for en Sum i rede Sølv, der udgjør 6 Procent af den Værdie, man tilforn tillagde Eiendommen i Sølv. Paa denne Maad hæfter Totalværdien af Monarkiets urørlige Formue der er at anslaae til 700 Millioner Rbdlr., for 42 Millioner Rbd. Sølv, altsaa næsten det fulde Beløb af den Seddel masse der skal udstædes. Kan denne Formue end ikke strax forvandles til Sølv, er dog Bestemmelsen af Rente føden efter 6 1/2 Procent Sølvværdie for Debitoren den største Opfordring til at befrie sig fra sin Gjeld, ligesom og den Bestemmelse, at ogsaa Tredirmand, ved at erlægge Kapitalen i rede Sølv, kan erhverve en saadan Fordring og forskaffe sig 6 1/2 Procent Sølvrente, bringer Fordringen. meget nær til sand Sølvvaluta. J det ny Pengevæsen ligger altsaa den Vished, at saalænge Staten bestaaer, kan disse Penge ikke synke bestandigen. Ogsaa deri at de nye Penge ved Afgivter saavelsom ved de Privat betalinger Forordningen bestemmer, eller som i Fremtiden saaledes betinges, ikke skulle antages uden efter den Gjennemsnitsværdi, som de et Halvtaar i Forveien havde i Sølv, eller, som det hedder, efter deres Sølvværdie, er ikke blot Finantsernes og Privateiendommenes Grundvold sikret; men i det at den hele Klasse af Afgivtspligtige og Debitorer ophøre at ansee Papiirspengenes Nedsættelse som fordeelagtig for sig, maa enhver retskaffen Statsborger søge, for sit eget Vels Skyld, at vedligeholde dem i deres Værdi. Tillid til vore nye Penger Tro til os selv, og hvor kunne vi udenlands vente denne Troe til os, naar den ei er urokkelig hos os selv, Vilde dog hver Handlende betænke, at det er hans Pligt som Statsborger, at betragte vore nye Penges Kredit som hans egen, og ikke med vindskibelig Travlhed byde Udlændingen Haanden for at nedsætte deres Priis, Kun Udlændingen, kun Spekulanten og Agioteuren vinde ved en vaklende Pengeværdi; men Staten og enhver redelig Borger, han høre til den erhvervende eller tærende Klasse, taber derved, og selv Producenten torde, hvor fordeelagtig Pengenes Nedsættelse og Prisernes Stigen end ved første Øiekast synes for ham, Hovedelendigheden tilsidst ramme, naar han betænker, at hvad han nominaliter fik meere, afgiver han Alt igjen, da han i Sølvværdi maa betale sine Renter til Banken, sine Privatkreditorer og sine Afgivter til Staten. Mistillid til de nye Penge vilde før Tiden føre til en trykkende Sølvtrang, der i sine sørgelige Følger kunde blive lige med en Hungersnød, hvorimod, naar Vi Alle erkjende vort eget Vel og fæste fuld Tillid til de nye Penge, Vi ogsaa med Sikkerhed kunne vente, at den for Alle saa lykkelige Tid vil vende tilbage, da Priserne ville komme til at staae i et naturligt, fast og ligeligt Forhold til Pengene. Ogsaa har Kongen givet os Exemplet paa denne Tillid, i det han har overladt Banken det Guld og Sølv han besad. - Derpaa vises, at ligesom en stor Reform i Pengevæsenet ogsaa var bleven nødvendig for selve Hertugdømmene, saa maa hele Monarkiet vinde i Eenhed og Kraft ved en almeen Lande mynts Jndførelse, og er det end et føleligt Tab for Hertugdømmene, at ombytte en fast Speciesvalutt, en Universalmynt med Statspenge, saa ville de ei heller glemme at det var af Danmarks Haand de modtoge deres Species valuta, at det danske Pengevæsen derved er bleven saa ødelagt, at det frem for Alle bar Statens Byrde, og at de have deres Forbindelse med Danmark at takke, at de paa hele Fastlandet nu snart ere det eneste Land hvorfra alle Trængselens og Ødelæggelsens Vederstyggeligheder bleve langt borte. Just den Omstændighed, at der vel er Jngen, der ved denne Pengevæsenets Forandring jo føler Tidens Byrder, synes iøvrigt at tale for Forordningens Viisdom. Til at udrede den til Bankens Grundlag Landet paalagte Tynge har Kongen søgt at sætte de danske Grundeiere istand derved, at de nyde lige saa stor Lettelse i de ved Forordningen af 6 Juni 1811 bestemte Skatter, som Renterne til Banken beløbe sig tilTil Lettelse for Gaardeierne i Stæderne, saavel i Kongerigerne, som Hertugdømmerne, bortfalder den ved Forordningen af 8 April 1808 og 6 Juni 1811 (for Norge, paalagte Bygningsafgift; til Lettelse for Landeierne i Norge ophører den derværende Folke= og Familieskat, og den i Følge Forordningen af 6 Mai 1812 paalagte Nytte og Brugsskat, betales i det første Aar kun med 1 Rbdaler. for hver Species; til Lettelse for Godseierne i Hertug, dømmerne bortfalder end lig den endnu tilbagestaaende Deel af den ved Forordningen af 19 Decbr. 1810 paalagte 1 1/2 Procentskat, saavelsom den ved Forordningen af 8 April 1808 tilkomne Deel af Nytte= og Brugsskatten. Beundringsværdig er ogsaa de retfærdige Grundsætninger, hvorefter det hidtilværende Pengevæsen gaaer over til det ny ved Tidsprincipet. Havde man ladet alle Privatfordringer efter Jndløsningsforholdet gaae over i Rigsbankpenge, havde Tusinde mistet den største Deel af deres Formue, og Debitoren var for stedse tilfalden en uretfærdig Vinding; ved at lade alle Fordringer gaae over i Rigsbankpenge efter et bedre Forhold, vilde mange nyere Debitorer været blevne ødelagte, og maatte, foruden det, at deres formelle Ret var forandret, tilbagegive en høiere Værdi end de havde modtaget. Nu derimod kan ingen Debitor beklage sig, thi at være gaaet glip af en egentlig uretfærdig Vinding, skulde Enhver dog undsee sig ved at erklære for Tab, og hvad Kreditor i saa Tilfælde taber, er et Tab, som virkeligen er gjort i Fortiden eller til en ældre Debitor. Da Hertugdømmene ere Udlandet en meget stor Sum skyldige, maatte Debitor her saa meget muligst betrygges for pludselig Opsigelse, hvilket og en skeet, ved i at paalægge Udlændingen nogen Skat, og isærdeleshed begunstige den Kreditor, der har udlaant sine Penge imod maadelige Renter. Ved at bestemme og reglere Statsgielden maatte for en Deel andre Grundsætninger følges end for Privatforholdene. Den Omstændighed, at Debitor bestandig er een og den samme, og denne er Hs. Majestæt i egen Person, modsatte sig her Anvendelsen af Tidsprincipet. Men som det ikke lader sig nægte, at den Kongl. Kasses yngre Kreditorer synes alt for begunstigede, kunde det ikke blive upaaagtet, at den allerstørste Deel af de Kongl. Kreditorer er offentlige Stiftelser, der desuden faldt Staten til Vorde, eller slige Privatpersoner, der tvungne indskjød deres Penge i den Kongl. Kasse. Disse dem tilstaaede Fordeele oppeles tilfulde ved Jndskrænkninger, som Statens Stilling og Finantsernes Forfatning nødvendig førte med sig. Kreditsystemmet et opgivet. Statsgielden maatte fra Kreditorernes Side være uopsigelig, dette var betingelsen for en ny Orden i Finantserne. - Denne er endtlig gjort muelig ved det ny Pengevæsen og Bestemmelse af Sølvværdie ved Afgivterne. Statens sande Kræfter ville bære Staten; intet Selvbedrag kan mere finde Sted. Udgivterne ville rette sig efter Jndtægterne, Jndtægterne efter Udgivterne. Hs. Majestæts Reskript af 5 Januar giver den ny Bygning Hold og Sammenhæng. En Autoritet, Finantskollegiet, sættes istand til, efter sin Bestemmelse, at oversee og kontrollere samtlige Statsudgivter og Jndtægter, og i en Budget forelægge Hs. Maj. Forslag om, hvorledes Ligevægten imellem disse, der er betingelsen for Orden i Finantserne, kan opnaaes. - Paa denne Maade (slutter det kjærnefulde lille Skrivt, hvor paa Udgiveren her blot ved nogle Ideers flygtige Meddelelse har søgt at vække fortjent Opmærksomhed) har Lovgiveren altsaa søgt, at grundlægge et nyt og fastere Penge- og Finantsvæsen. Om de valgte Midler vare de viseste og beste, kan maaskee allene afgjøres efter flere Aars modne Erfaring; men at hele Statens Beste, at Retfærdsideerne midtunder de opgivne svære Betingelser vare dens veiledende Principer, vil man ikke kunne miskjende. Maatte dette bevare dem Nationens Tillid, hvorved Alt skal trives, maatte Nationen aldrig glemme, at i denne Tillid ligger dens Frelse, og at der gives et høiere og bedre Gode for Nationerne end Rigdom, og en fastere Grundvold for Nationalvel og Nationalstorhed end Penge. Almeenaand, Hengivelse til Fædrenelandets Sag danne Nationers Kræfter og Aand og overvinde Alt. Kun med den er det ude, der opgiver sig selv. Det gielder om Stater som om Mennesker.