Aalborg Stiftstidende, 1846-12-12
Fædrelandet. Stænderfors, i Viborg. (Adressesagen fortsat.) Rees Tale: "Jeg understøtter min høitærede Collegas Proposition, jeg understøtter den af min fulde Siæl. Thi vel miskjender jeg ingenlunde det Ryttige og Hæderlige i vort Kald her i Salen, som medvirkende ved Lovgivningen; jeg har søgt, og skal fremdeles søge at hellige det al min Jd og Stræben; men, ved den svage Betydning, der klæder ved den raadgivende Stemme, ved den Utilfredsstillelse, den baade i Folket og dets Repræsentanter har efterladt, ved den Misstemning, de have maattet føle ved at see, hvorlidet Jnstitutionen har formaaet at udfolde nogen sand Nytte: har jeg stedse anseet det for den høiere Opgave, der er stillet al vor Virken og knyttet til selve Jnstitutionen: med ufravendt Blik og usvækket Jver at stræbe de høieste, sande, almeen politiske Formaal imøde, at føre Jnstitutionen til den sande Udvikling, Folket higer efter, at føre den fra den svage og vaklende Holdning, den indtager, fra den Mangel paa Jnteresse, hvori den i Nationen er hensjunken, til et saadant Punct, at den kan fremkalde et folkeligt Liv, at den kan skabe de sande folkelige Goder, at den kan styrke Regjering og Folk, og sætte dem istand til kraftigen og samdrægtigen at virke til eet fælleds Maal. Derfor har det alt fra den første Dag, jeg i nærværende Diæt tiltraadte mine Functioner her i Salen været mit Ønske, ligesom jeg nu nærer det, at en Adresse maa indgives, fordi den er et Livselement i Stænderindretningen, der dog formaaer hos Folket at fængsle Jnteressen til den fordi den, i sin indre Betydning, er udtrykket af det tilbageskuende Blik, hvormed vi dvæle ved det, der i Erindringen og Begivenhederne er passeret forbi Sjælen, Udtrykket af det fremadskuende Haab og den tillidsfuld Forventning, hvormed Øiet fæster sig paa de større Fremtidsformaal; fordi den er det politiske Janusbillede, der kun lader os dvæle ved Fortiden med hele vor Tanke rettet paa det, der skal og bør komme; fordi den, i sin Form og Fremtræden, er en Folkerøst, der toner umiddelbart ind for Kongen; fordi den er den naturlige Bro, der fører over Begivenhedernes Strøm fra Folkets Thinge ind til Kongens Høisal, og fordi den - en aandig Repræsentation af Folkets Tunge - mægter og ikke kan undgaae, aabent og frimodigt at tolke for Landsfaderen, hvad der dybt bevæger sig i Folkets Bryst. Dybt bevæger sig, siger jeg, og kan, spørger jeg dernæst, Nogen af os, hvem Folket valgte til sine Talsmænd, kan Nogen i Folkets egen Midte, kan nogen dansk Mand noget Øieblik fængsle sin Betragtning til Fædrelandet, uden at han maa føle sig dybt bevæget ved den Uhyggelighed, der viser sig trindt om i vore Tilstande, dybt rystet ved Tanken om, hvad der truer Danmarks Fremtid? Maa ikke, hvorhen Blikket med sand fædrelansk, sand folkekjærlig Følelse vender sig, Alt sige os, at der er meer end something rotten in the state of Denmark, Hamlets Aand, en førgelig Phønix, har atter svunget sig over vor politiske Horizont, har atter viist os sit advarende Fingerpeg, har atter stillet for Sjælen Erkjendelsen af det Smertefulde i det Nærværende, Nødvendigheden af, for Timen er omme, at vaage og stræbe for det Kommende. Vender sig saaledes Blikket først didhen imod Syd, hvor Hjertet kalder det, hvor Modersmaalets Lyd toner fra dansk Tunge, maa da ikke Hver af os fole sig dybt bevæget i sit Jndre, naar han seer Modersmaalet og Nationaliteten fortrænges, seer det Skridt for Skridt at maatte vige tilbage for Overmagten, naar han seer, at det Led er aflave, der som en Skandse, skulde værge om Danmarks Vænge? Og gaae vi et Øieblik, og fra en anden Side, dybere ind i de separatistiske Forhold, som desværre have udviklet sig i Hertugdømmerne, hos et Broderfolk, som kunde og vilde sammenslutte sig med os, naar vore Jnteresser og vort politiske Statsfor maal vare de samme, maa man da ikke erkjende, at det er en større og meer omfattende Attraa, der bevæger Hertugdømmerne, at det maaskee mindre er en separatistisk Aand, end en Tragten og Higen efter at løsrive sig fra den politiske Folkeumyndighed, efter at gjennemføres til Nydelsen af Friheden, af den sande borgerlige Frihed, der sætter Folket i Bevægelse, slutter det tættere sammen og søger at skille det fra Danmark Thi spørger man Hertugdømmerne om den sande Grund, hvorfor de ville skilles fra Danmark, lyder da ikke Svaret, see vi det ikke udtrykt i hele Bevægelsen, udtalt i selve Stændersalen, endnu i de seneste Discussioner, at man føler sig skrækket tilbage fra Danmark, stræber efter Adskillelse, fordi Danmark ansees at have en Lov, der skulde være saa bindende, at det aldrig kan gaae et fandt Udviklings Skridt imode? – Og har det ikke maattet skrække der, som smerte her, at høre fremsat af den kgl. Commiss, som paastaaet urokkelig Sætning, at Kongelovens § 3 skulde gjøre det umuligt for Danmarks Konge at føre Folket til politisk Myndighed og Udvikling, og at denne Lov skulde være af en saadan Stringents, at Kongen ved den til Evighed var bunden? Men lykkeligviis er det dog ikke saa; thi ingen Dødelig, hverken den kgl. Commiss. eller nogen høiere Regjeringsmagt, formaaer at slaae sit Som i Tidens Hjul, der gaaer sin ustandselige Gang, og for hvilket Alt i Omskiftningen maa vige; desuden ligger Lovens Urokkelighed kun i Pagtens Gjensidighed og naar Folket maatte ansee det fornødent at løsne det Baand, hvorved Kongemagten i sin Tid har forpligtet sig imod Folket til dets Jnteressers Varetagelse, naar selve Folket heri kommer Kongen imøde: er betingelsen for den ældre Pagts Urokkelighed ophørt og Banen for Begge brudt til at danne en anden og ny Pagt. – Dvæler Tanken dernæst ved Tilstandene her hjemme hos os, vil man da kunne dølge sig deres Uhyggelighed, dølge for sig, at Erkjendelsen overalt har modnet, har maattet modne Trangen til at Danmark maa gaae en constitutionel Udvikling imøde, for derved at fastholde Rigets Dele, gjøre det stærkt og varigt og Folket frit og oplyst, viser sig ikke overalt den samme Tragten efter det constitutionelle Formaal, selv hos de Mænd, som staae paa et mere tilbageholdende Standpunct, og som dog ikke mindre lade Ønsket herom fremtræde, kun endnu betinget ved Hensynet til Betimeligheden af at vælge det rette Moment, denne Betimelighed, som det jo maa være Folkets Opgave, stedse at rykke Regjeringen nærmere for Øie? – Og nu Stænderinstitutionen, har da den, paa sit nærværende Stadium, kunne bære de Frugter, man saa forventningsfuldt lovede sig af den, ere ikke tvertimod Træets friskere Skud henviisnede? Jeg skal vel er bestride den Gavn, Jnstitutionens Tilværelse har skjænket, thi den har dog altid været et tjenligt Overgangsled; men det Punct, som den skulde føre over til, burde alt være naaet og virkeliggjort, thi det er tilstede og opnaaet i Folkets Bevidsthed. Og have vi ikke, selv uanseet, hvorledes Stænderinstitutionen i sin egen Virksomhed maatte have udfoldet sig, varslende Tegn i den Maade, hvorpaa den af Regjeringen bliver betragtet? Jeg skal blot nævne et Exempel, der ligger friskt for os: Endnu for 2 Aar siden besluttede Forsamlingen at indgive en Klage over et af Kongens Collegier, fordi det ei havde handlet lovmedholdeligt imod Pressen, hvad Svar har den faaet, hvad andet, end at det anklagede Collegium har frikiendt sig selv for Tiltale, Cancelliet har selv afgivet sin Betænkning, og den kgl. Resolution har derefter anseet det for at have handlet lovligt. Men naar saa vigtige Sager, der angaae de høieste Folkeinteresser, og som det dog maa antages, at Folkeraadet ei skrider til at behandle, uden at der hertil er en overordentlig Opfordring tilstede, afgjøres efter det samme Collegiums egen Betænkning, uden at den endog hos Landets høiene Ret, dets selvstændige lovfortolkende Jnstitut, undergives en Prøve, hvorefter en fuldkommen motiveret Beslutning kan fremtræde: hvad Haab kunne da Stænderne gjøre sig om, at see deres Stræben fore til noget for Folket lønnende Resultat, hvad skal man, da vidne om Stænderinstitutionens Betydning? Som alle Forholdene nu ere beskafne, er der saaledes den største Opfordring, ja den største Pligt for Forsamlingen til aabent at fremtræde som om vi stode lige overfor den ophøiede Majestæt, og aabent og frimodigt at udtale, hvilke Følelser, Stemninger og Anskuelser der bevæge sig i Folket, og bevæge dets og Statens Jnteresser saa stærkt, at det vilde være umuligt længere at sætte en Dæmning for Tidens mægtige Strøm. Saa tidt lød for os og lød fra vor egen Tunge Digternes Qvad og Lykkens Blomstring i Danmarks Vænge og paa vort havomkruste Lands Sletter; men strømmede ogsaa Erkjendelsen herom, der saa let tages til Fange af Hjertets Følelser og Ønsker, fra Bevidsthedens Jndre, Maatte ikke tvertimod det Sørgmodige i Blikket paa hvad vi ere og Forviisningen om, hvad vi kunde og burde være, ofte døve Lyden for vort Øre, binde Ordet paa vor Tunge? Maa ikke den ydmygende Tanke, den bittre Følelse stedse hvile trykkende paa os, at vi ikke ere Frihedens Børn, at vi, hvis Forfædre bare Frihedens Skjold, have maattet aflægge dens trygge Pantser, at vi ikke ere frie Statsborgere i Ordets ophøiede, ja i dets ene sande Betydning? Haand paa Hjerte, mine Brødre, og lad da dets Pulslag dømme, lad det tale, lad det vidne, om jeg forkynder Sandheden, naar jeg siger, at først naar Danmarks Folk udløses fra Enevældens Baand, først naar Frihedens Luftning lader et constitutionelt Dannebroge vare fra Høider og Sletter, først naar det frie Ord, vor Manddoms og vor statsborgerlige Selvstændigheds Værge, hvad enten det toner dansk fra vore, eller tydsk fra vore andre Brødres Tunge, kan juble ved den constitutionelle Friheds Borg; da, men først da, er det, at Freden kan opslaae sine Pauluner hos os, da er det, at Kjærligheden skal boe, Tilliden skal bygge, og Lykken skal blomstre under Retfærdighedens milde Scepter. Schytte, der reiste sig efter Ree, stemte i Eet og Alt overeens med denne. Her", sagde han, "føler det danske Folk, at der er Spørgsmaal om at være eller ikke være, og, naar det dagligen med retfærdig Harme maa være Vidne til den Voldsomhed og ubillige Hensynløshed, hvormed dets Selvstændighed og Ære angribes, da føler det sig rede til med mandig Alvor og Kraft at modsætte sig enhver saadan Anmasselse, rede til trofast at staae Kongen bi. Han meente ogsaa, at den frie Statsforfatning var det Middel, hvorved de stedfindende Forviklinger kunde hæves. Forsamlingens historiske Medlem, om man maa kalde ham saa, den cras-anti constitutionelle Lydersen, modsagde, at Alle ønske Constitution, og han henviste til den Petition, som er underskreven af ærlige, tænksomme Landmænd, som nok vidste, hvad de skrev og hvorfor de skreve, og til dem, fra hvem samme er udgaaet, og af hvilke den ene er en Godseier, der har været som en Fader imod sine Bønder, den anden en Præst, som ikke alene ved Udmærkelse til sine Examiner fortjener en høi Plads, men ogsaa ved sin senere Opførsel har gjort sig fortjent." Han beraabte sig endelig paa flere Breve, hvori hans Medborgere have udtrykt deres Tilfredshed over hans Anskuelser, og endelig fik han fat i sin Kjæphest, Historien, hvorfra han vilde hente sine Meningers Forsvar, men dennegang tog han dog Exemplerne fra den nyere Tid og ikke fra Oldtiden. Hans Foredrag mødte ikke megen Modsigelse. Tage Müller, til hvis Mening endeel af Modpartiet sluttede sig, vidste meget nøiagtigt ikke at træde for fast ned i nogen af de politiske Vægtskaale, men holdt sig saa temmelig i Ligevægt imellem begge. Han fandt det vel passende at indgive en Slutningsadresse, og han deelte med samme Inderlighed, som Andre, Følelsen af den Uretfærdighed og Haan, hvoraf Danmark nu lidet; men han tvivlede meget om, at det var rigtigt nu at udtale Ønsket og den danske Nationalitets Opretholdelse, umiddelbart efterat Kongen har erklæret sin landsfaderlige Følelse for at beskjærme denne Nationalitet; og at forsikkre Kongen og Bistand, gjordes vist ei nødigt, da den danske Konge vist aldrig har tvivlet derom. Han meente fremdeles, at den Tid nok vilde komme, da en constitutionel Forfatning ogsaa blev indført i Danmark, og han troede ogsaa, at Kongen vilde være beredt til at udføre, hvad en Deel af Folket ønsker; men Kongen finder det ikke betimeligt, og mange af hans Undersaatter dele hans Mening. Han vilde derfor ei have Constitutionsspørgsmaalet indblandet i den paatænkte Adresse, hvor gjerne han end ønskede en Slutningsadresse. Herpaa svarede Ree: "Retop fordi Kongen er constitutioneltsindet, netop fordi Danmark er saa lykkelig at have paa Thronen en Personlighed, som er udrustet ikke blot med Egenskaberne, til at regjere vel, men ogsaa med Tilbøieligheden til at gaae ind paa og fremme Folkeønsket og en fri Forfatning; netop fordi Kongen, som den ærede foregaaende Taler har bemærket, er beredvillig til at skjænke Danmark det, hvormed han har lykkeliggjort Norge, netop derfor mener jeg, at Folket ingen Stund bør hvile, inden det søger at fremme Alt, der kan komme denne Tilbøielighed imøde; thi Tiden, naar det fælles Ønske skal være modnet, er kun nu det, der tvistes om. Spørgsmaalet kan altsaa ikke være, om vil skulle skride frem eller tilbage; men ville vi ikke miskjende netop Tidens Fordring, saa er det jo dens charakteristiske Egenskab, at vi, ved at staae stille, medens den gaaer frem, selv gaae tilbage, thi politisk Stilstand er stærk Tilbagegang. Fremad maa altsaa vor Stræben være, og naar Betimeligheden for vort høieste Ønskes Opnaaelse i Forhold til Folket kommer i Betragtning, maa det jo netop være det, som Kongen maa ønske at blive overbeviist om, at Folket anseer Tiden fremrykket, da de constitutionelle Formaal bør og maae kunne gaae deres Fyldest imode." Rosenørn stemte naturligviis af alle Kræfter imod Forslaget; derimod yttrede Holst. Hvorfor er det da egentlig, man har saameget imod fra Forsamlingen at indgive en Slutnings=Adresse? Derom har jeg gjentagende spurgt mig selv; men Svaret staaer mig endnu ikke klart. Ved Begyndelsen af denne Session blev imod Sædvane ingen Adresse indgivet; da Constitutions-Forslaget fremkom, traadte Fors. i Taushed, for under de daværende vanskelige Tidsforhold, som maatte antages at have medvirket til de kgl. Tilkjendegivelser, ikke at fremkalde en mulig Conflict med Regjeringen, – og nu, da Tiden klart lader os skue de kgl. Tilkjendegivelser i Forhold til det Passerede ved de slesvigske Stænder, nu da Tidens Fylde ogsaa i andre Henseender har udbredt for vore Øine, hvad dengang var skjult, nu skulde vi slutte vor Stændervirken og det iværende Sexennium, ved atter at tie. Er ikke vor Virken indtraadt i en total Afholdenhed, med Hensyn til Statsforholdene, da tør der hos Fors, være en Trang tilstede til at udtale sig for Regjeringen i en Adresse, og naar aaben Færd er uadskillelig fra Stændernes Sal, da vil denne Udtalen kunne være i Regjeringens, ligesaameget som i Forsamlingens Jnteresse. Med Hensyn til den Bøn om den danske Nationalitets Opretholdelse, som agtedes optagen i Adressen, da anførte han som Beviis paa dens Nødvendighed den Kjendsgierning at selv i Haderslev Amt, hvor Kirke- og Skolesproget er dansk, altsaa for den danske Gudstjeneste og den dansktalende Menighed, føres Kirkeregnskaberne, endnu den Dag i Dag, paa Tydsk. Hvad angik Constitutionsspørgsmaalets Jndblanding, saa havde Commiss. henført samme under de meddeelte kgl. Tilkjendegivelser; "men", sagde han, jeg seer ikke herfor tilstrækkelig Hjemmel. De kgl. Ord indeholde, at Kongen ikke giver sit Samtykke, til at Andragender om Forandringer i Statsforfatningen tages under Behandling; men de indeholde Jntet om, at et Folkeønske, udtalt igjennem en Adresse, ikke maatte meddeles; og spørger man endelig, om Forholdene i Danmark virkelig ere saaledes, at Fremtid og Nutid kunne ansee en fri Forfatning nødvendig og ønskelig, svarer jeg Jal Danmarks Kongekrone bæres af en kundskabsrig og ædel Fyrste, vi regjeres efter retfærdige Love; Landet har Fred og en temmelig udbredt Velstand. Men Kongen er dødelig, den nærmeste Thronfølger er uden Livsarvinger, og den, der om nogle Decennier skal regjere i Danmark, hører muligen til de Ufødte. Ved disse Forhold, og under en Regjeringsform, der ikke har anden Statsgaranti end Kongens Personlighed, vil det være begribeligt, at Nationens Bevidsthed maa attraae noget Mere end blot moralske Garantier, og at denne Bevidsthed er rødfæstet, tør være synligt derved, at selv Landets nuværende lykkelige Tilstand ikke har bragt Constitutionsspørgsmaalet i Dvale. Fordre disse Omstændighedet, at Noget i denne Retning maa gjøres, da staaer det klart for mit Øie, at Tiden dertil maa være, medens Scepteret føres af Kong Christian den 8de, der ved Erfaring, bedre maaskee end nogen nulevende Regent, kjender en fri Forfatnings Fortrin og dens Mangler, og vil derfor ogsaa, bedre end nogen senere Regent paa Danmarks Throne, kunne ordne den til Danmarks sande Lykke." Angaaende de nævnte Kirkeregnskaber, maatte han, paa Grund af Tage Müllers Modsigelse af hans Yttringer i denne Henseende, erklære, at han meente den østre Deel af Haderslev Amt. (Fortsættes.) Trykt med Hurtigpresse i Udgivernes Officin.