Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1813-09-07
Ligesom det ulykkelige Conserveringssystem, har bragt vore Pengevæsen i Miscredit, aaledes bringer nu det end ulykkeligere Gjemmesystem Alting til at stige til en uhørt Høide. Enhver troer, at handle klogest i at gjemme, uden at betænke, at Bladet saare let kan vende sig, og at mange, der nu af umættelig Vindesyge saa at sige sætte deres Fædreneland i Beleiringsstand, engang ville komme til at fortryde deres Paaholdenhed. Men det er næsten umueligt, at overbevise disse Mennesker om deres store Forblindelse. De troe endnu bestandig, at de blive rigere ved at forøge Nominalværdien af deres Formue, og at det er bedre at eie ti Flasker Vand, blandede med een Flaske Viin, end een Flaske ublandet Viin. De kunne ikke faae det i deres Hoved, at den ene Fornødenhed efterhaanden stiger tilligemed den anden; at man umuelig kan forhøie fine egne Artikler, uden at jo andre igjen forhøie deres derefter, og at en saadan Forhøielse gaaer, liig en Smitte, fra Huus til Huus, og bliver snarere almindelig end man formoder. Dersom alle Menneskers Productioner vare lige nødvendige eller uundværlige, og det derhos var mueligt, at alle Priserne kunne reguleres indbyrdes og stiltiende paa eengang, saa kunde Virkningerne af en saadan ustandset Stigen endda ikke være saa farlige, thi det Hele var da i Grunden kun en Tuskhandel, og man kunde sige som Tydsken, kommst du mir so, so komm ich der so. Men Sagen er, at hverken alle Productioner ere lige uundværlige eller kunne stige i lige Hurtighed. Brød, Lys, Salt, Brændsel a. skal og maa man have, men tusinde andre Ting kan eller i det mindste indbilder man sig at kunne undvære. Dette frembringer altsaa et høist skadeligt Misforhold; den, hvis Productioner ansees for undværlige, maa omsider segne i Kampen. Vist nok har selv dette store Onde ogsaa sine enkelte gode Virkninger. Det ansporer til Tarvelighed, Arbeidsomhed og Maadehold. Men det er dog altid at beklage, at disse Dyder just skulde fremtvinges paa saadan en Maade; ikke at tale om, at selv Tarvelighed og Maadehold ogsaa har og bør have sine Grændser. Er det ikke tungt, at den vindskibelige Mand skal tvinges til at undvære endog det Nødvendige, medens den, der op kjøber, gjemmer og tilbageholder Livets Fornødenheder, for siden at sælge dem desto dyrere, skal, paa hiins Bekostning, kunne søle sig i Vellevnet? Men hvor Gjemmesystemet har fæstet saa stærke Rødder ere gode Raad dyre. Jngen Fiende er værre og farligere end den, Staten gjemmer i sit eget Skjød. For den udvortes kan man vogte sig; mod den indbyrdes lunske Anfald er man ubevæbnet. Man kan tilbageslaae den Fiende, der vil afskjære os Tilførsel af Levnetsmidler og udhuggreos; men man formaaer kun lidet mod den, som i Landet selv har sine værste Batterier og Udhungringsmidler i vel tillukte Pakhuse. Overordentlige Sygdomme kræve overordentlige Lægemidler. Da Herredømmet i Athenen overdroges til den vise Solon, befandt Staten sig i den ulykkeligste Forfatning. Armoden var stor, og de Riges Begjerlighed end større. For at raade Bod paa dette skrækkelige Onde, gav Solon en Lov, hvorved alle Gieldsbreve gjordes magtesløse. Midlet var voldsomt, men nødvendigt, thi alle Rigdomme vare i nogle faa Slægters Hænder, og den yderste Armod hos alle andre. – Lad nu end være, at et saadant Skridt kun var at undskylde i en Stat som Athenen og i en Tidsalder, som Solons, hvor de fattige forgieldede Borgere enten vare bragte til det yderste eller tvungne til at pløie de Riges Jorder, eller at sætte sig selv i Pant og sælge sig som Slaver, saa er det dog unægteligt, at der, hvor det er kommet saavidt, at Alting gjemmes og henlægges, er Staten fuldkommen berettiget til at gaae et Skridt over de Skranker, de almindelige Humanitets=Love betegne for Mit og Dit. Ligesom man under Beleiring maa optegne det Forraad af Levnetsmidler, der findes i den beleirede Fæstning, ja endog bestemme den Mund portion, enhver skal nyde, saaledes maa det i en Stat, hvor Gjemmesystemet er blevet almindeligt, være billigt og retfærdigt, at optegne paa det nøiagtigste alle de Fornødenhedsartikler der forefindes, og at bestemme en tvungen Priis for disse. Begyndelsen kunde skee med Kornet, og efter samme maatte Priserne paa alle Livets egentlige Fornødenheder kunne bestemmes. Jstedet for at man nu siger: dette koster saa eller saa mange Rigsdalere, saa maatte det hedde dette koster saa eller saa mange Skjepper Korn. Kornværdien blev altsaa Basis og Maalestok i Handel og Var deel. Lad dem, som ville have udenlandske Vart og Fornødenheder, betale dem, efter Sølv eller Bancocoursen. Landets egne Natur= og Flidsproducter burde beregnes efter Korn. Vort Guld og Sølv findes paa vore Agere. Naar det saaledes først var bleven bestemt at Alting skulde kjøbes og sælges efter Kornværdit, saa maatte det, under stræng Straf, forbydes all og enhver uden Forskjel, at have nogen egentlig Fornødenhedsartikel længer liggende i sit Pakhuus end et halvt Aar. Alt hvad der har ligget længer maatte afleveres til Statens almindelige Magazin, hvorfra det strax maatte sælges for gangbare Priser. Paa denne Maade vilde det forekommes, at Folk pakke deres Pakhuse og Lofter fulde med Kornvarer, Brændeviin, Talg, Sæbe, Smør &c. og foraarsage en konstig Mangel og Dyrtid.