Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-12-27
J Aaret 395 efter Chr. Fødsel døde Keiser Theodosius. Denne Herre, navnkundig ved mærkværdige og paafaldende Tildragelser og en Iværksætter af store Foretagender, har Historien givet det Tilnavn den Store. Ved Døden efterlod han sig tvende Sønner, Arcadius og Honorius. Om den første fortæller Bower i sin Pavehistorie 3 Deel S. 164165 følgende: Faderen lod ham give en omhyggelig Opdragelse og saasnart han havde antaget ham til Medregent, lod han ham alle benaadninger underskrive, fori Tide at vænne ham til Mildhed og Blidhed, der maa agtes for det største og dyrebareste Klenodie udi en Regents Krone. Til Oberhovmester var Arsenes bleven valgt, en Person, der med fortrinlige Kundskaber og Jndsigter forbandt christelig Dyd og Retsindighed. Jmidlertid, saaledes dømmer Bower, kunde den bedste Underviisning ei bibringe Arcadium, hvad Naturen og Naaden ei havde nedlagt hos ham. Har der nogensinde været en næsten ubegribelig Forskiel imellem Fader og Søn, da har dette havt Sted hos Theodosius og Arcadius, med Hensyn saavel til Legemet som Siælen. Det Skilderie, hedder det endvidere, som den Tids Historieskrivere udkaste over Arcadius, er ei lysteligt at læse. Han var, sige de, efter det udvortes Menneske slet dannet, blottet for al Munterhed og Kraft. Hans Stemme lød slæbende, og udi et uformeligt Hoved fandtes et Par søvnagtige og næsten tillukkede Øine, som han sielden oplod. Hans Aands Beskaffenhed lignede hans Legems *). Han var dorsk og døsig, heel ubeqvem til at tænke, og kunde hverken resolvere sig til det ene eller til det andet. J hans Siæl var Alt saa de og tomt, som om han ei nogensinde havde havt en Arsenes til Læremester; det som han saare godt havde lært af ham, var, at han skrev ziirligt og smukt. Grusomhed kan man ei beskylde ham for; thi han havde hverken Mod eller Forstand til at stifte Ondt, af stor Betydenhed; imidlertid er den af ham udviste Godhed og Blidhed i mangfoldige Tilfælde snarere at regne ham til Last og Brøde, end til Roes og Berømmelse. "Jeg erindrer mig, skriver J. Bloch, pr. Biskop over Viborg Stift, ved at omtale den Charakteer Ulighed, der fandt Sted hos Theodosius og Artadius, at have læst hos Plato den meget rig tige Anmærkning, at saavel i Gammelpersien, som i andre Asiens Despotier, var kun Hovedet. og Stifteren for ethvert Dynastie en overordentlig Mand, men hans Efterfølgere yderst uduelige" **). Ligesaa gik det i Romer-Monarkiet. *) Historien fremstiller ellers adskillige Exempler paa, at i Legemer, hvis udvortes Skikkelse har været ringe og uanseelig, have boet Sjele, udmærkede med store Aands- og Sindsgaver. Dette var Tilfældet med Æsopus og Goldsmit, hvilke vare uanseelige af Vext, men besad meer end almindelige Aandsgaver. S. Conversations-Lexicon 4de Bind 1ste Hefte, S. 167-168. 2) Synesius og Fyrstevælde, S. 12-13. Aar 1567 blev Jonas Justus, en Søn af den lærde, brave og retsindige Justus Jonas, der af alle Kræfter var Luther behielpelig til at fremme Reformationsværket, henrettet paa Slotspladsen i Kiøbenhavn. Hans Brøde skal have bestaaet derudi, at han smedede paa en hemmelig Sammenrottelse, i Forening med Hertug Joh. Friderich af Sachsen Veimar og sammes Tilhængere, Vilhelm Grumbach og Dr. Pontanus, mod den østerrigske Keiser. Saasnart dette rygtedes, blev han erklæret i Acten, og maatte rømme Tydskland, dog, dette anfegtede ham saare lidet, han som hidindtil var Theolog, begyndte at studere Lovkyndigheden, og reiste som SachsiskVeimarsk Gesandt til Sverrig, hvor han indlod sig med Kong Erich i et hemmeligt, og derhos mod al Ret og billighed stridende Forbund mod Keiseren af Østerrig, Kongen af Danmark, og Hertugen af Chur-Sachsen. Jmidlertid blev Jonas Justus opbragt i Østersøen af den danske Søecapitain Sylvester Frane, d. 24 Dec. 1566. efterat have i Forveien kastet alle sine hemmelige Brevskaber over Bord. Derpaa blev han bragt til Kiøbenhavn, og sad fængslet nogle Maaneder i blaae Taarn, indtil der fra Keiseren og Hertugen af Sachsen indløb Efterretning, at Hertug Johan Friderich var taget fangen, Gotha indtaget, Grumbach med Pontanus og flere vare blevne henrettede; derhos bade de, at lignende Straf og maatte overgaae Jonas Justus, som deres fælleds Fiende. Dette skeete og Hofpræsten Christopher Knopf og Mag. Hans Thomsen ledsagede ham til Retterpladsen. For disse Mænd skriftede og bekiendte han med Vemodighed, at han saa letsindig havde forladt sit Kald og Herrens Veie. Til de Omkringstaaende holdt han en rørende Formaningstale, og paamindede især Lærde og Geistlige at speile sig i hans Exempel, og ei at menge sig i dem uvedkommende verdslige Forretninger; derpaa blev han halshugget. J hans Fængsel skrev han følgende Linier: Quid juvat in numeros seire athve revolvere casus, Si facienda fugis, si fugienda facis. De, hvad nytter det at have Kundskab om mangehaande Ting og at have læst meget, naar man skyer det, som burde giøres, og giør det, som burde skyes *).