Berlingske Tidende, 1815-07-24
en Der farer Storm med hule Brag: det bruser gjennem Nationer. Alt skjælver ved de vilde Slag. og Hære styrtes, synke Throner. Ei drønede det forhen saa; og stærkere har aldrig Lynet rammet, og vredere har aldrig Luen slammet; thi frels os, Herre, vi forgaae Selv Menneskelighedens skjønne Stjerne forsvinder, som et Luftsyn i det Fjerne; thi frels os Herre! vi forgaae. Beskyt dog Førsten, i hvis fromme Øie den straaler end med Gjenskin fra det Høie Saa frelse Du, at ikke vi forgaaet Hvo tyer mon hid nu til Templets Favn: Hvo søger den Eviges Throne; Dankonningen kommer i Herrens Navn og helliger Himlen sin Krone. Held ham; Fra Lysets Fader, strømmer Belsignelsen udRet aldrig Lykken forlader, Den, som begynder med Gud. Held ham; Du, som bliver, er og var Dig tilhøve Rige, Magt og Ære. Ene Du hans Hoved salvet har, ene sig den Krone, han skal bære Og, kaaren nys til Konning, Salome, drog i sin Andagt hen til Gibeon, at ofre til Gud Herren paa hiin Høi hiin vældige, hvor den Guds Altar fandtes. Ja, det er født, til Templet hen at drage, Ja, det er født, i stillen Forgaard den at tænke sig den Evighøie stær, betroe ham Ønskeet, aabne ham sin Klage Der goder Hjertet sig i Tillid ud, og slaaer af Fryd, og er hos Gud. Vær Første, eller Betler, ingensinde Du har, i Dødelige, bedre Ven. Betro ham Alt, og Du skal finde at lettere, end Sorg og Sorgers Minde, da Dug for Sol ei flygter hen. Som Salomo nu sov i Gibeon, der overfaldt om Natten ham en Drøm. Gud stod for ham. Saa løb den Herres Or"begiær, Hvad, vil Du, jeg skal give De Ned fant da paa sit Ansigt Salomo og talede med Bævelse som saa "miskundelig Du mod min Fader var, og David for Dit Aasyn vandret har i Sandhed, Retfærd og Oprigtighed. Thi holdt miskundelig Du ham Din Eed og Thronen, Du ham gav, hans Søn be J Herre, Mennesket er Støv og Muld; paa Afvei Hjertet lokkes let ved Hæder, og Kronen er, skjøndt tryllersk, byrdefuld 1ste Kongernes Bog, 3 Cap. 4 Vers. Du bød mig styre Land, beherske Rige, Du lagde Slægters Skjebne i min Haand. Lad ingensinde nu Din Viisdoms Aand, o Herre, fra Din Tjeners Scepter vige! Giv mig Forstand, at Ondt fra Godt jeg allevegne veed at skille: Alt Herre, hvad jeg ønsker er jo bloat dømme Folket saa, som Du det vilde Forgaae den tankeløse Flok, der søger ei i Gud sin Ære, Lyksalig skal den Første være, hvem Herrens Aand er Viisdom nok Og Salomo fandt Naade for sin Gud; thi talede den Herre til ham saa"Hil være Dig det er ei mange Aar, ei Rigdom, hvorfor Du til Altret gaaer Du bad mig ei, at give i Din Haand, Din Fjende. Nei, Du bad om Viisdoms Aand Seel derfor og jeg opfyldt har Din Bøn, og et forstandigt Hjerte blev Din Løn. Thi visere end Du, jeg svoret har, ei nogen Konning bliver, eller var. Hvad ei Du bad om, skjænkes dog af mig; Guld og et herligt Navn tilhøre Dig Ja, vandrer Du af mine Veie hen, er Viisdoms Love tro kun Retfærds Ven, og mine Bud Dit Hjerte stunder til, see, Dine Dage jeg forlænge vil I Din Tid ei, og ei i Fremtids Vrimmel der findes Konning, kjærere min Himmel Der er et Væld til Magt og Lykke et Væld, som tryller Barm og Sands Selv Førsten eier intet Smykke, der har een af dets Draabers Glands. Det sprudler ei, det rinder kun og lædsker selv i Dødens Stund. Hvor Stjernen i Guds Klarhed svømmer, ved Thronens Fod, det springer ud, men gjennem Aar og Slægter strømmer og vender atter om til Gud. Dets Straale, aldrig mindre klar, tidt nydt, utømmelig end var. Lyksalig Den, som did har fundet, som aarle Viisdoms Kilde fandt Han meer end Guld og Magt har vundet, han Himmelen paa Jorden vandt Lyksalig, Første, eller Træl, der leirer sig nær Viisdoms Væld: O Herre, som paa ømmest Moders Arm den Diende med barnlig Tillid hviler, seer bort fra den ham aabne bulde Barm og mod det Øie, der ham vogter, smillet, saa Landets Fader i sin høie Stund, saa Landets Moder til Din Himmel skuer. Paa Dig de see, paa Dig de haabe kun; velsign de to foreente Hjerters Luer, Mørk var dem Morgen, mørk var Middag dem i lad nu de tordensvangre Skyer vige! Til Viisdoms Væld Du lede Begge frem lyksaliggiør ved Begge Land og Rige, Samme Bogs samme Cap. 5 til 9 Vers. I Vældige, bøier Eder Den Kongernes Konning er nær. - Knæler for Ham over Stjernernes Hær, knæler, I Hytternes Børn, og tilbeder! Thi hans Miskundhed er evindelig han taler til Eder. Lyder, Velsigner han, Folket bestaaer. Trodser ham Støvet, forbittret han slaaer, vældigt Tyrannernes Scepter han bryder. Thi hans Miskundhed er evindelig Han kaldte. Da fremstod Jorden, et Punct kun i Verdeners Hav Endes de Aar, han til Alder den gav, styrtes den bort i en rullende Torden. Men hans Miskundhed er evindelig Han tændte vor Sal. Den lyser, og Mennesket fryder dens Glands. Natten blev smykket med Stjernernes Krands; Mørket forsvinder, og Vandrer ei gyser. Thi hans Miskundhed er evindelig O, Konning paa Danmarks Throne, forglem ei, at Førsten er Støv Han, der henaander Riger som Løv, da vil beskjærme Din arvede Krone! Thi hans Miskundhed er evindelig Op, Folket paa Danmarks Sletter, og bryder i Lovfange ud! Førsten, den gode, er Gave af Gud; salige Folk, han den Gode forjetter, Thi hans Miskundhed er evindelig O, salige Folk, han værner : hans Arm er Din Hjelm og Dit Skjold i Trues end Grændsen af Blod og af Vold, Herren er med Dig, og Faren sig fjerner. Thi hans Miskundhed er evindelig: Han Første og Folk beskytter; til Glæde forvandler sig Sorg. Førsten er signet i juvlende Borg, Folket er signet i jublende Hytter. Thi hans Miskundhed er evindelig: Bestig da, Du Folkets Fader Din Throne med Tillid og Bøn Holder til Herren sig Menneskets Søn, aldrig er Herren den Gud, der forlader. Men hans Miskundhed er evindelig F. Høegh Guldberg.