Norske Intelligenssedler, 1768-09-21
Nordske JntelligenNo. 38. Onsdagen den 21. September 1768. Ve SoPretuderes Caracter. En Mand, der veed at leve, en redelig Mand, kand ikke agere Postillion til andre Folkes Skade. Han seer forud, at det kand drage farlige Sviter efter sig. Han veed, at saadane tienstfærdige Beretninger stifter altid Fortræd, at de forstyrre Fred og Roe imellem Paarørende og Venner, og at de ikkun foraarsager alt for ofte alle Slags Mistanker og Tvedragt af fortrædelige Følger. Slige Beretninger skader ikke allene dem, som de blive bragte, og de Personer, om hvilke de handle, men og dem selv, som bringer dem. De ere Lanse-Stød, som dræbe tre paa engang. Der findes faae Tidender af det Slags, som jo blive forøgede og forbedrede. De ere i Almindelighed som Snee-baller, hvilke, jo fleere Hænder der triller dem fort, jo meere de voxer. En Øretuder kand kun have en af to Hensigter, enten at giøre den en Gefall, som han indberetter saadane skiønne Hemmeligheder, eller og at giøre sig selv en umenneskelig Fornøielse dermed. Han spørger aldrig efter, hvad den Person lider derunder, paa hvis Bekostning han alle Tider giør sine Fortællinger. Langt fra, at man skulle giøre dem en Gefall, som man bringer saadane Ra porter, at man meget meere fører dem tusinde Fortrædeligheder og Ærgelser paa Halsen, og slige Ærgelser kand ofte gaae saa vit, at de bryder ud til en Forbittrelse, ja til en overilende Hævngierrighed. Da det ikke meer er at spørge om, hvad Fornuften siger dertil, eller hvad vore Paarørende og Venner sige dertil, Man overlader sig ikkun i Blinde til sine Passioner, man ikke allerne overstiger Grændserne, men og driver Sagen til det yderste. Det er altsaa den Fornøielse og den vakkre Tieneste, som en ubesindig Postbud af dette Slags giør. Hvad hielper det ham siden tusinde Gange at angre det, naar det er for sildig, Han har engang stukket en Fyer i Brand, som ikke staaer til ham igien at slukke, han har engang kiørt den Forbittrede Kniven i Brøstet, og nu kand han ikke trække den ud igien. Saaret er allerede dødeligt og ulægeligt. Oretuderen selv kand ligesaa lidet finde sin Regning derved; thi paa den ene Side giør han sig den Person, han taler om, til Fiende, og paa den anden Side maa han fuld af hemmelige Bebreidelser skamme sig, at han ved sin Ubesindighed har forstyrret sin arme Vens Rolighed, og bragt ham paa Brædden af en Afgrund hvori han nu hvert Øjeblik staaer Fare for at styrte sig. Man maa altid henge som et Skiul og Dekke for sin Vens Ansigt for at afvende alt hvad der kand fortrædige ham. Man maa i Hensigt til sin Ven lægge sig selv en ævig Taushed paa i de Ting, som kand bedrøve ham, naar han ikke af Fornødenhed maa vide det, for at kunde tage sig vare for en større Fortræd, for en overhængende Fare, for en befrygtelig Ulykke. For det øvrige er man ikke beføyet i saa Fald at tale, om det endog var under den rimeligste Prætext. Det er en af de første Love for Venskab og det borgerlige Liv, derfra at forbande ald Sladder og Øre-tuderie. Der gives f. ex, tusinde Huus- og Familie Sager, som intet har med Venskabet at giøre. Det var derfor at trække Venskabet for vidt ud og misbruge det, om man vilde forurolige det med Ting, som ere deruden fore.