Viborger Samler, 1813-12-27
Krigen 1809 vilde, uagtet de hensigtsmæssige Forberedelsesanstalter, have medført Statens Undergang, hvis Armeens uforglemmelige Tapperhed og en troe Fædrelandskjærligheds Aand, som besielede alle Monarchiets Dele, ikke havde vidst at overvinde enhver ublid Skjebne; Nationalæren og den gamle Vaabenhæder hævdedes lykkelig under alle Krigens Gjenvordigheder; men kostbare Provindser tabtes, og ved Aftrædelsen af Kystlandene ved det adriatiske Hav blev Østerrig berøvet al Deel i Søhandelen, et af de kraftigste Befordringsmidler til dets Nationalindustrie; et Slag, som endnu vilde have været følt dybere, dersom ikke et, hele Fastlandet omfattende, fordærveligt System desuden paa samme Tid havde spærret alle Handelsveie og næsten afbrudt alt Samqvem mellem Nationerne. Gangen og Resultaterne af denne Krig havde givet Hs. Majestæt den fuldkomne Overbeviisning, at det var aldeles umueligt umiddelbart og fuldkommen at raade Bod paa Europas dybt rystede politiske Tilstand og at enkelte Staters bevæbnede Redningsforsøg, istedet for at sætte Grændser for den almindelige Nød, ikkuns frugtesløst vilde opbyde de uafhængige Kræfter, som endnu vare tilovers, fremskynde det, Heles Fald, ja endog tilintetgjøre alt Haab om bedre Tider. Ledet af denne Overbeviisning erkjendte Hs. Majestæt hvilken væsentlig Fordeel det vilde være, ved en for flere Aar sikret Fred at bringe den hidtil ustandselige Strøm af en daglig voxende Overmagt i det mindste til at staae stille, forskaffe sit Monarchie den for Finants- og Militairvæsenets Gjenoprettelse uundværlige Roe, men tillige Nabostaterne et Hvilerum, der nyttet med Klogskab og Drivtighed, kunde forberede Overgangen til lykkeligere Dage. En Fred af denne Beskaffenhed kunde, under daværende farlige Omstændigheder, kun opnaaes ved en overordentlig Beslutning. Keiseren følte det, og fattede denne Beslutning. For Monarchiet, for Menneskehedens belligste Jnteresse, som et Værn mod overskuelige Ulykker, som Underpant paa en bedre Tingenes Orden, bortgav Hs. Majestæt hvad der var dyrebarest for hans Hjerte. J denne over alle hverdags Betænkeligheder ophøiede, mod alle Øieblikkets Mistydninger væbnede Hensigt knyttedes et Baand, som efter en ulykkelig Kamps Trængsler, skulde oplive den svagere og lidende Deel ved Følelsen af nogen Sikkerhed, stemme den stærkere og seierrige til Maadehold og Retfærd, og saaledes fra to Sider paa een Gang bane Vei for en tilbagevendende Ligevægt i Kræfterne, uden hvilken Staters Deelagtighed ikke kan bestaae i andet, end Deelagtighed i Ulykke. Keiseren var saameget mere beføiet til disse Forventninger, da Keiser Napoleon paa den Tid dette Baand knyttedes, havde naaet det Punct af sin Løbebane, da befæstelsen af det Erhvervede bliver ønskeligere, end urolig Stræben efter ny Besiddelse. Enhver nye Udvidelse af hans for længe siden al retmæssig Grændse overstigende Herredømme var forbunden med øiensynlig Fare, ikke allene for Frankrig, der sank til Jorden under sine Erobringers Vægt, men endog for hans egen velforstaaede personlige Jnteresse. Hvad dette Herredømme vandt i Omfang, maatte det nødvendig tabe i Sikkerhed. Hans Storheds Bygning erholdt ved en Familieforbindelse med Christenhedens ældste Keiserhuus, i den franske Nations og Verdens Øine, en saadan Tilvext i Fasthed og Fuldendthed, at urolige Udvidelsesplaner for Fremtiden ikkuns maatte svække og ryste den. Hvad Frankrig, hvad Europa, hvad saamange nedtrykte og fortvivlede Nationer nedbade sig af Himlen, foreskrev en sund Politik den med Hæder og Seier kronede Behersker, som Lov for hans Selvstændigheds Vedligeholdelse. - Man maatte troe, at saamange forenede vigtige Bevæggrunde vilde triumphere over en enestes Tillokkelse. Bleve disse glade Forhaabninger uopfyldte, da kan ingen Bebreidelse derover ramme Østerrig. Efter mangeaarig forgjeves Anstrængelse og allehaande uhyre Opofrelser, gav det Bevæggrunde nok til det Forsøg, det gjorde paa ved Fortroelighed og Hengi, venhed at virke godt, der hvor Blodstrømme hidindtil ikkuns havde dynget Fordærvelse paa Fordærvelse. Hs. Majestæt vil i det mindste aldrig angre at have betraadt denne Vei. Aaret 1810 var endnu ikke henrunden, Krigen, rasede endnu i Spanien, de tydske Folkeslag havde neppe havt Tid til at drage det første frie Aandedræt efter de to forrige Kriges Ødelæggelser, da Keiser Napoleon i en ulykkelig Time besluttede at forene en anseelig Strækning af det nordlige Tydskland med den Masse af Lande, som bare det franske Riges Navn, og at berøve de gamle frie Handelsstæder Hamburg, Bremen og Lübeck deres politiske, snart derefter ogsaa deres Handels-Tilværelse og sidste Middel til at bestaae. Dette voldsomme Skridtskeete uden nogen ikke engang tilsyneladende Retsgrund med Foragt for alle skaanende Former, uden foregaaende Bekjendtgjørelse eller Raadslagning med noget Kabinet, under det vilkaarlige og intetsigende Paaskud, at Krigen, med Engelland bød det. Tillige blev et grusømt System, der skulle tilintetgjøre Verdenshandelen paa Bekostning af alle Fastlandets Staters Uafhængighed, Velfærd, Rettigheder og Værdighed, offentlige og private Eiendomme, fulgt med ubøielig Strænghed, i den falske Forventning at fremtvinge et Resultat, som, hvis det lykkeligviis ikke havde været uopnaaeligt, vilde for lang Tid have styrtet Europa i Armod, Afmagt og Barbarie.