Aalborg Stiftstidende, 1833-06-17
Om vort Pindsemarked lader sig vel ikke sige andet, endat saavel dette som alle andre Markeder i Provindserne, tabe sig Aar for Aar og ansees i vore Dage aldeles ikke meere for nødvendige. meddele følgende Udtog: Disse tre Ting ere mig forunderlige: Ørnens Vei i Himmelen - Slangens Vei paa Klippen - og Skibets Vei midt i Havet. Sal. Ordsp. Cap. 30, B. 1819. At give Gud Æren, Christne er Jesu Bud og bør være Alles Attraae. Derfor ei for et Syns Skyld eller for Skik og Brugs Skyld - træder Guds Ords Tjener frem iblandt Eder, mine Tilhørere. Men just naar vi beundre menneskelig Kløgt og Kunst - just naar vi begynde eller fuldende en vigtig Gierning, er det en Trang for os at give Gud Æren, og bede ham om Varetægt og Velsignelse. Vi beundre med Rette de store og velgjørende Menneske værker - og hvilket mere end det herlige Skib, denne stolte Bygning, kunstigen sammenføiet ved saa Manges forenede Hænder, og vi forhauses over den menneskelige Aands Fremgang, naar vi sammenligne et saadant Skib med de Vildes udhulede Træstamme. Og dette møisommelige og kostbare Værk betroes til det usikre Hav - ja det som er mere værdt end Malm og Træ - det ædle Menneskeliv betroes til Skibet og Havet. Er det Menneskets Lyst at prøve sin Kraft, at kæmpe mod Farligheder, der skynder Sømanden til at vælge et Liv, fuldt af Møie, Undværelse og Dødsfare: Er det alene Haab om Vinding, Higen efter guld bestrøede Kyster, der driver ham fra det lune Hjem ud paa det stormende Hav, i isnende Kulde eller smeltende Hede, i Nattevaagen og strængt Dagsarbeide. O denne Attraae i Sielen, denne Kjærlighed til Søen undre vi paa, vi som, opfødte inden de sikre Vægge, sysle med det fareløse Arbeide, i Værksteder eller paa Marken. - Men - naar vi tænke paa Verdens Handel og Forbindelse, hvorledes Skibene lægge en Bro over det brede Hav, at Menneskene kunne meddeele hinanden deres Landes Frugter, og deres Kunster og Videnskaber, da mærke vi, det er Guds Villie, der regerer Menneskenes Sind og Attraae. Tænke vi paa de ensomme Øer i Verdenshavet, hvis vilde Beboere slagtede Menneske. til deres Guder og fortærede deres Kjød, men hvor nu Christi Kjærligheds Lære er forkyndt og Lov og Orden indført, o Christne, tør vi da vel ikke glemme, at ogsaa Laster ere dragne over Havet at grusom Gierrighed har udbrede, Jammer over de værgeløse Naturens Børn, og at Neger slaveriet alt for længe har vanæret det christelige Navn. Vi maa dog ikke miskjende det Gode og Herlige, men udbryde af ganske Hjerte: Gud vil det saa, Ap. G. 17, 26, Han haver gjort, at al Menneskens Slægt boer paa den ganske Jordens Kreds af et Blod. - Ja i Ham leve og røres og ere vi, Menneskenes Attraae, deres vidtudstrakte Planer, deres Opfindelser, Mod og Standhaftighed er Guds Villies Redskaber. - Det Onde Menneskene ville, vende han til det Gode, og de Gode, som vide hans Villie og gjøre derefter, beskjermer han. Saa give vi Gud Æren og sprise hans Magt og Viisdom, naar vi med Salomo beundre det herlige Skib, der flyver som Ørnen paa Seilenes Vinger, glider som Slangen paa Bugen og efterlader intet Spor midt igjennem Havet. Det er en Vogn, der fører let og snart de Reisende og Godset over det dybe Hav, Vindene ere Hestene og Tømmeret er i Menneskets Haand. Det er et Huus, hvor Mennesker bo og bygge, finde Liqvets Næring, Arbeide og Hvile, Sorger og Glæder. - Tæt forenede til fælleds Gierning sysle Husets Folk i Maaneder, ja i Aar, seilende paa det vide Hav, i huuslig Eenlighed, afsondrede fra den øvrige Verden, som Karavanen gjennem Sandørkenen; løsrevne fra Fædrenelandets Jordbund, fra Slægt og Venner, at maaskee fra den ømme Hustru og de kjære Børn, men ogsaa borte fra Verdens feige og falske Levnet, fra Stædernes Vanart og de mange Landeplager; vel ogsaa borte fra Kirken og Fædrenes Grave - men dog nær hos Gud i Tankerne er Sømanden, der just fordi han veed, hvad Mennesket formaaer, har lært at bøie sig for den Almægtige, og just fordi han daglig seer Døden for Øie, og fordi Graven, over hvilken han svæver, den store Grav, der skyller saa mange Tusinde af hans Brødres Been hvide, er kun nogle Tommer fra ham - kun Planken er imellem ham og Døden. - Derfor lyder vel ofte Palmen andægtigere paa Skibet end i Kirken, og Bønnen stiger varmere og oftere til Gud hos Mennesker, der mene hvad de sige: vi give os i Guds Haand. Men derfor knytter og Enighed og ærligt Broderskab dette Samfund, denne liden Stats Regjering og Undersaatter tilsammen; thi de have lært, hvad mange store Stater desværre ikke forstaae, at uden Orden og Lydighed er Undergangen vis for Alle. - Til at være Menneskers Bolig - til Guds den Almægtiges, Alvises og Algodes Ære indvie vi da Dig, herlige Skib, og nævne Dig første Gang med det Navn, som Du efter deres Villie, hvis forenede Kræfter have reist Dig paa Laalands Kyst, skal bære igjennem Verdenshavet til Minde, om Din ædle Herkomst.