Københavns Adresseavis, 1792-05-30
Dødsfald. Efter at have i denne Vinter trende Gange haardsmaattet föle et maadeligt Helbreds alt for synge Kaatter for at udholde Reiser i de strængere Aarstider, til jeg den 27 i forrige Maaned Brev fra min eneste Sa ster Kasperine Firikke Bech, föd Bøge, at min dyre bore Moder laae for Döden. Mine Venner og Paarörende, der vide denne Kones skjönne magelse rörende Historie, og derfor agte beundre og elske hende, som jeg, kunne alene forestille dem i hvad Sindsforfatning jog strax Dagen derpaa, selv endnu meget upasselig, reyste fra Asmildkaster, hvor jeg henved et par blaane der, formedelst min Sygdom, havde opholdt mig hos en elsket Tante, der nu fulgde mig til Blegind. Men i denne bedrøvede Stilling biede os endnu en Efterretning, der skulde fordobble vor Kummer; de vi om Morgenen den 29 vare Blegind en Mil nær maatte vi erfare, at min Svager Peder Beck, Sognepræst for Menighederne Blegind og Herning, var tre Dage tilforn bleven anfalden af en heftig Rörelse, og laae nu berøvet sit Maal, og ventede Döden. Vi kom den og til vor eneste Trøst fandt vi vel min Moder noget bedre, end vi havde ventet, men dog bleve vi Tilskue ere af de ynkeligste Scener. Min Svogers Smerter, vare ligesom nu min Sösters Bedrøvelse er, langt over min Beskrivelse. Denne Morgen Klokken henimod 6. ophörde hans martrende Lidelser. Min Söster havde Bryllup den 6 December i forrige Aar - og nu en hun en Enke og Moder for trende Börn. I hendes Sted gjör jeg herved dette Bödsfald offentlig bekjendt for vor heele Familie og alle vore Venner. Hun beder dem skienke hendes Kierester Minde og hendes tunge Sorg en venlig, medlidende Taare, og ingen. lunde frabeder hun sig, som sædvanlig, alle Kondolationsbreve, hendes Kummer er alt for levende fölt, alt for dybt præget i hendes Hierte, til at hun blot skulde meerke den, naar man erindrede hende derom. Skal nogen Betragtning fra Verden kunne trøste hende, da skal det være oprigtige Venners varme Beeltagelse i hendes Qval og hendes Graad. Sorgens Natur er ligesom Sygdommens; den lindres, naar den fordeeles. - Saa mørk og sörgelig var Maidagens Frem bend over dette bedrøvede Huus, Gid den ikke saa ublichave oprakt flere bevende Familier til Graad og Kummer. - Dersom Godhed er en af Menneskestelens øverste Prydelser, og Ærlighed en af de Dyder, der allerede længe blevne sieldnere i den polerede Verden, da er det vist, at Peder Becks Frindring fortiener en bestemt Plads i Fædrenelandets ædle Hensovede, det er et lysende Sted iblandt de færre Jordens agtværdige Borgere. - Elendige J, der vove at negte Gud og Evighed, for svage eller forrykte til at kunne fölbielens Udødelighed, vorder gode og redelige, læret at forstaae den Harmonie, der foreener alle virkelig tænkende Væsener, gjörer eders Hjerter bekjende med det rene Venskabs hulde Fölelser, træder saa den og betragter Naturens hjeideligste Scene, skuer og foler og tænker, seer eders kjereste Brødre forlade den jamrende Jord for at ile hen til Evighedens lysere Sphærer, og da skulle I fornemme Höiheden og Vælden af den opløftende, store Tanke, der tilforn var saa langt over eders indskrænkede, lave Begreber, Da skulle I ikke længer være fornedrede i en Klasse af Skabninger, maaskee dybt under Dyrenes : ikke længer være omtragede af forvirrende, blindende Dunster. ikke længer ligge begravne i det tykkeste Barbarie. ikke længer samle i det ulykkeligste Mörke, eller tville om den velgjörende Religion, som den moderlige Natur saa lydeligen forkyndte alle hörende Lemmer af alle Jordklodens Tidsaldere og Nationer! Blegind Præstegaard, den 1ste Mai 1792. L. H. Regn.