Kiøbenhavns Postrytter, 1797-01-30
Kiøbenhavns No. Aar Mann. anlanPost-Tidender, samstituMandagen, den 30 Januarii. Heraf udgives ugentlig 2de Stykker, ved J. F. Schulz. London. (Fortsættelse af Malmesburys Brev til Greenville). Fra den Nødvendighed, at Frankerig skulde beholde Nederlandene og den venstre Rhiinbred, for at beholde sin forholdsrigtige Stilling i Europa, gik han over til de Fordele, der efter hans Paastand for Europas øvrige Magter vilde flyde af denne Tilvært til det franske Herredom. Belgien – for at bruge hans Ud fik, ved at høre til Frankerig, alt det bort, der tryk - i to Aarhundrede havde været Kilden til alle Krige, og Rhinen vilde, som Frankerigs naturlige Grændse for 2 Aarhundrede betrygge Europas Rolighed. Jeg ansaae det ikke fornødent, at modsige denne vidt udseende Lære. Jeg nøyedes med at minde ham om, hvad han i een af vore sidste Samtaler havde sagt, da han anstillede en Sammenligning mellem Frankerigs Svaghed under sin Monark, og dens Styrke og Kraft under dens republikanske Forfatning: vi ere ikke mere i det monarkiske Frankerigs Affældighed, men i al en ungdommelig Republiks Kraft, var hans Udtryk, og jeg sluttede deraf, efter hans egen Sluttemaade, at den Kraft og Magt, Frankerig ved sin Regieringsforandring havde faaet, var meget større, end den ved alle Eiendomserhvervelse kunde erholde, og at deraf fulgte, at, naar Frankerig under en kongelig Regieringsform havde været en grundet og bestandig Gienstand for de øvrige Magters Opmærksomhed, for ikke at sige deres Skinsyge, det, efter hans Grundsætning, nu med meget mere Grund under sin nærværende Constitution maatte være en Skinsyges og Opmærksomheds Gienstand, og at dets Naboer ikke kunde ansee nogen Tilvæxt til dets Herredom, uden med Jndtryk af Bekymring for deres egen Sikkerhed, og for Enropas almindelige Rolighed. Delacroix's Svar herpaa var saa mærkværdigt, at jeg beder om Tilladelse, at anføre den, saavidt jeg troer, næsten med hans egne Ord. J Revolutionstiden var alt, hvad de sagde, Mylord, sandt, intet lignee vor Magt; men denne Tid er ikke meere. Vi kunne ikke meere reise Nationen en Masse, at flyve til Hielp, naar Fædrelandet er i Fare. Vi kunne ikke meere formaae vore Medborgere til at aabne deres Punge, for at udøse dem i Nationalskatten, og endog berøve sig det nødvendige for Almeensagens Tarv. han sluttede med at sige, at naar Frankerig engang fik Fred, maatte det blive den fredsomste og roeligste Magt i Europa. Jeg anmærkede blot, at i dette Tilfælde Republikens Overgang fra Ungdom til Affældighed var meget pludselig; men at jeg ingenlunde kunde tilstaae, at det var en ligegyldig Sag for deres Naboer, og end mindre, at det kunde være nødvendigt for deres egen Sikkerhed, at faae en saa uhyre Tilvært til deres Grændser, som han havde yttret. Dette bragde Hr. Delacroix til at tale om, at tilbyde Keiseren et Æqvivalent for de østerrigske Nederlande, og dette kunde efter hans Plan findes i at sæcularisere de tre geistlige Churfyrstendømmer, og nogle Bispedømmer i Jtalien og Tydskland – han talte om dette, som en Ting, han var meget hiemme i, og hvorpaa hans Tanker ofte havde hvilet. Han talte om at giøre ny Churfyrster, og nævnte, rimeligviis, i den Hensigt, at giøre sin Plan fordøyeligere, Stadtholderen, og Hertugen af Brunsvig og Würtemberg, som passelige Personer til at erstatte de tre indgaaende Churfyrster. Jeg vilde giøre et slet Brug af Deres Herligheds Tid, naar jeg vilde stræbe at gientage alt, hvad han sag som han de om dette Æmne; han gik i Hovedsagen -ud paa den fuldkomne Omstyrtelse af det selv tilstod - tydske Riges Constitution; og da det ligefrem streed mod den Grundsætning, som saavel Hs. Majestæt, som Keiseren, saa tydelig have sat som Basis for Rigsfreden, nøyedes jeg med at erindre ham om denne Omstændighed; især da det er en Umuelighed, med nogen Sommelighed at forhandle disse Puncter, inden Hs. Keiserlige Majestæt tager Deel i Negotiationen. Jeg tog denne Leilighed til at give et Vink, at naar Frankerig i alle Puncter bifaldt de nu gjorte Forslag, det ikke vilde være umueligt, at der afstodes nogen Tilvæxt for dets Eiendomme paa den tydske Side af dets Grændser, og at dette, tillige med Hertugdommet Savoyen, Nizza, og Avignon, vilde være en meget stor Erhverv af Magt og Styrke. Hr. Delacroix henholdt sig atter her til Constitutionen, og sagde, at disse Lande allerede constitutionel vare lagte til Frankerig. Jeg svarte, at der i den Negotiation, vi begyndte, var umueligt for de andre Magter, at begynde at regne fra nogen Periode, undtagen den, der umiddelbar gik for ved Krigen, og at enhver Erhverv eller Formindskelse af Land, der mellem de kriigførende Magter siden dens første Begyndelse havde fundet Sted, nødvendig maatte blive en Gienstand, for Underhandling, og ved en Almeenfreds endelige Af fatning afveies mod hinanden. De staae altsaa paa, sagde Hr. Delacroix, at anvende denne Grundsætning paa Belgien, upaatvivlelig, sagde jeg, og jeg gik ikke ærlig tilværk med Dem, hvis jeg vilde dvæle med ved Begyndelsen af vor Underhandling, at erklære Dem, at De i denne Henseende ingen Forventning maae giøre Dem, at Hs. Majestæt vilde eftergive, eller samtykke engang, at Nederlandene blev en Deel af Frankerig. Hr. Delacroix svarte han saae i saa Fald ingen Udsigt, at vore Jdeer nogensinde vilde mødes, og han mistvivlede om Underhandlingens lykkelige Udfald. Dog kom han atter tilbage til sit Forslag om et mueligt Æqvi valent, der kunde findes for Keiseren; men da alt, hvad han foreslog, angik Afhændelse eller Deeling af Lande, der ikke engang ved Erobring tilhøre Frankerig, ansaae jeg det ikke Opmærksomhed værd, og det fortiener virkelig ikke, at jeg skal gientage Deres Herlighed det Jeg behøver ikke at anmærke, at alt, hvad han foreslog, som Æqvivalent, saa upassende det end var til Byttet, tilbødes som en Godtgiørelse for vort Samtykke, at Nederlandene blev en Deel af Frankerig, altsaa paa nogen Maade at antage dette, vilde ligefrem været en Modsigelse mod min Jnstruction. Hr. Delacroix berørte Jtalien kun meget flygtig, og vor Samtales Gang bragde denne Deel af Gienstanden ikke videre under Forhandling. Jeg maae tilføye, at saa ofte, han talte om, at tilbagegive Keiseren Nederlandene, jeg stedse sørgede forat forstaaes saaledes, at dette skulde være forenet med saadanne fremdeles Afstaaelser, der vilde udgiøre en tilstrækkelig Forsvarslinie, og at Frankerig ikke kunde faae Tilladelse at beholde Besiddelsen af alle indtil Rhinen, mellemliggende Lande. Og især dvælede jeg ved denne Punct, hvor jeg gav Mueligheden at forstaae, at tilstaae en Udvidelse af Frankerigs Grændser paa den tydske Side. Men da den franske Minister ikke mindre eftertrykkelig modsatte sig Nederlandenes Tilbagegivelse til Keiseren, end jeg fast paa stod den, saa kunde min Fordrings fremdeles Udvidelse naturligviis ikke blive nogen Gienstand for Undersøgelsen. (Af det følgende, der angik Holland, Spanien, o. s. v., skal blive givet et Udtog).