Corsaren, 1841-04-09
"Familien Mazarine". Skuespil i 3 Acter af Ancelot, oversat af Jfr. Beyer. Hal Jeg Dumrian! jeg Fæ (reent ud sagt)! At jeg ikke for har faaet Øinene op og seet, at det, som jeg antog for Sløvhed og Ligegyldighed af Theaterdirectionen, det var en fiin Tactik, det var Resultatet af en dybt anlagt Plan, ja det var pure Forstillelse, for siden at overraske desto mere. Hele Vinteren igjennem har Directionen anstillet sig slet, har ladet de daarligste Stykker opføre, har ladet dem opføre utrættelig den ene Aften efter den anden - og hvorfor - Ene og alene for at det Jndtryk skulde blive desto dybere og den Glæde desto større, som det længe forventede nye Stykke, "Familien Mazarin" agtede at gjøre. Og Directionen naaede sit Øiemed. Jeg kan ikke beskrive, i hvilken fortrinlig Stemning Publicum ankom til Theatret: "Ah! det er et nyt Stykke! det er vist godt, særdeles godt", saaledes lød det hviskende fra alle Kanter, og denne Hvisken varede til Kl. 6114; thi Hs. M. Kongen. kom for at see Stykket. – Saa gik Tæppet op. Forventningerne, som Publicum havde medbragt, vilde allerede i første Act gaae bort; men Publicum holdt paa dem; Forventningerne gjorde sig i sidste Act rebelske; men Publicum vilde nu engang ikke lade sig skuffe, og tvang Forventningerne til at holde Stand, og gik saa hjem, fornøiet over den dobbelte Seir, det havde vundet. Vor Hensigt med disse Linier er kun at levere en historisk Oversigt over, hvad der denne Aften tildrog sig i Theaterverdenen, og vi maae derfor efter Skuespillets Slutning følge Familien Publicum hjem. Hr. og Fru Publicum gik tilligemed deres ældste Datter og talte om, at det dog virkelig var et rart Stykke, og at Fru Heiberg spillede saa godt. Under denne Samtale kom man hjem, tog Tøiet af, satte sig til Aftensbordet og spiste og drak med megen Appetit, og i Mellemrummene fortsatte man Samtalen om Theatret og forsikkrede hinanden, at man havde moret sig superb. Da man havde reist sig fra Bordet og ønsket hinanden et hjerteligt "Velbekomme", tog Hr. Publicum sin Pibe og vilde sætte sig til at ryge; men saa kom hans yngste Datter, en lille Pige paa 10-11 Aar, og sagde: "Hør, Faler! Du lovede mig i Eftermiddags, at Du vilde fortælle mig Noget om Stykket, naar Du kom hjem; det maa Du da endelig gjøre." "Ja, mit Barn!" svarede Faderen, "har jeg lovet det, vil jeg saamæn ogsaa holde det," og nu lavede han sig til at fortælle; men saa kom hans Kone hen til ham og hvistede ham i Øret: Du vil dog vel ikke fortælle Barnet det Stykkes Jndhold; det gaaer jo Altsammen ud paa at blive Maitresse, saadant Noget har Barnet ikke godt af at høre." "Aa," svarede Manden, "det giør sgu ikke Noget. For den Rene er Alting reent, og desuden er det jo en Jomfru, der har oversat Stykket." "Seer Du, mit Barn," vedblev han, idet han vendte sig til Datteren, "Stykkets Jndhold er, at . .. at . . . ja, lille Kone, hvad skal man egentlig sige, er Stykkets Jndhold?"-"Stykkets Jndhold?" svarede eller rettere: spurgte Fruen, "Stykket hedder jo "Familien Mazarin" og indeholder Familien Mazarins.... nei, det er ikke rigtigt. Hør Julle (det var den ældste Datter), Du kan altid udtrykke Dig saa tydeligt; sig Du, hvad Stykket egentlig gaaer ud paa." "Stykket," svarede Frøken Julle, det gaaer ud paa at vise.... ja det viser ikke noget bestemt; men det er Familien Mazarins Opførsel, som skildres deri." "Ja, men hvad er Jndholdet? Jndholdet!" udbrød Publicum mismodig. - "Jndholdet?" svarede Frøken Julle, ,ja det har jo rigtignok den Feil, at det ikke har noget egentligt Jndhold, .... det ender saa underligt.... det er ikke noget, afrundet Heelt", som Carl pleier at sige, at et Stykke skal være, det er en Nække af Scener og Characteertegninger.... ja, Characteertegninger er det.... der var nogle yndige Characterer deri." - "Det var saagu nydeligt," raabte Hr. Publicum, om vi skulde have siddet der og moret os over et Stykke, som intet Jndhold har. - Ah! der kommer Carl, han kan hjælpe os ud af Kniben." Hr. Carl er Hr. Publicums ældste Søn. Han kom nu lige fra Minni, hvor han havde drukket et Glas Punsch og hort paa TheaterRecensioner. "Hør, Carl," sagde Faderen, "Julle siger, at der intet egentligt Jndhold er i Stykket. Er det sandt?" -"Julle er en fornuftig Pige, naar hun siger det," svarede Hr. Carl; "Stykket indeholder flere smukke Scener, der lige indtil Slutningen interessere Tilskuerne; men det frembringer intet Resultat for Tanken eller Følelsen, det efterlader intet Jndtryk i Sjælen, og naar man tænker tilbage paa det, er det, som om man overstuer en vid Sandflade med enkelte smillende Daser." "Ja, men saa siger hun, at Stykket alligevel er godt formedelst dets heldige Characteertegninger." "Saa tager jeg mine Ord tilbage, at hun er en fornuftig Pige. Det er netop Stykkets svageste Side, disse Characteertegninger. Troer Du, Fader, at Cardinal Mazarin var saadan en Nathue, at han blot et Øieblik skulde ladet sig foreskrive Love, endsige nedværdige sig for en Neven, som han ved et Vink kunde have bragt baade Liv og Død? Og dog er det kun ved Hjælp af denne Svaghed, at Forfatteren har kunne skabe den lange Jntrigue om Christine. Og er Mancinis Characteer ikke saa inconsequent som blot mulig? I den første Deel af Stykket er han letsindig og frivol, som det sømmer sig en ung Adelsmand ved Ludvig den 14des Hof; men han viser dog nogen Sands for det Gode og Ædle; til Slutningen derimod fremtræder han som en complet Skurk. Harmonerer saaledes hans Adfærd imod Christine i Slutningscenen i ringeste Maade med hans Ord og Adfærd paa hans Slot? Og er der der foregaaet det Ringeste, som kunde gjøre en saadan Forandring sandsynlig? Hvad nu endelig Christine angaaer, da appellerer jeg til Dig, Julle, og spørger Dig, om Du troer, at nogen Pige af en saa skiøn og reen Characteer som hun, vilde, saaledes som Christine og paa en saadan Maade som hun, modtage den Mands Haand, som hun ikke elsker, Øieblikket efter at hun har erfaret, at hun er bleven bedragen af den, hun virkelig og inderlig elsker? Troer Du, Julle" "Nei," svarede Frøken Julle nedslaaet, det troer jeg rigtignok ikke. "Naa," vedblev Hr. Carl triumpherende, "hvor ere saa de smukke Characteertegninger? - Jeg behøver nu kun at gjøre opmærksom paa denne Løsgjænger, Grev Brienne, som gaaer omkring i hele Stykket og ikke har det Ringeste at gjøre deri, for at vise, hvor complet uheldige Characteererne ere skildrede og anvendte." "Men, kjære Carl," udbrød nu Fru Publicum, hvorledes kunde det da gaae til, at vi morede os ved Stykket? (thi jeg morede mig virkelig, det skal Du ikke afdisputere mig)." "Søde Mama," svarede Hr. Carl, det kom deraf, at Stykket, som sagt, indeholder flere interessante Scener, men især deraf, at det bliver spillet saa fortrinligt. Fru Heiberg, Madam Nielsen, Jfr. Ryge, Dhrr. Ryge, Holst og Waltz vare jo ganske mesterlige, forsaavidt som deres Noller tillode dem det. Hr. Nielsen kunde rigtignok ikke tilfredsstillende forestille den Ludvig den 14de, som man er vant til at tænke sig: stolt, bydende, imponerende og dog nedladende, indtagende og repræsenterende det fineste ridderlige Galanteri; og Hr. Stage gjorde altid, før han skulde frem med en Vittighed, en Mine, der omtrent sagde: Pas nu paa. Nu skal jeg være vittig, og derved følte man end mere det Ubehagelige af Hr Briennes unødvendige Tilstedeværelse....." "Lille Fatter!" udbrød Barnet nu, "det er saa kjedeligt, at høre paa Alt det; fortæl mig saa hellere om Jndholdet af Stykket, som Du lovede mig." "Mit kjære Barn," svarede Hr. Publicum; "Du hører jo, at Stykket intet Jndhold har hvor kan jeg saa fortælle Dig det?"