Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-07-16
Om Opkjøberie af og Høkerie med Fødevarer ere Meningerne meget forskjellige. Nogle troe, at de forøge Concurrencen paa Torvet ved at sammenbringe en større Mængde Producter fra forskjellige Kanter end der ellers vilde komme sammen, og at de spare, især den langt fra Kjøbstæden, boende, Landmand megen Tid, der vilde gaae med til at reise did. Andre, som udgjøre det største Antal, ere af modsat Mening, og troe, at jo flere de Hænder ere, Varene gaae igjennem, des større bliver den Profit, som Kjøberen maa give, og desto dyrere følgelig Varerne. Hver Pranger vil have sin Vinding, og saa meget denne beløber sig til, ligesaa meget maa Producterne stige over den Priis, de kunde haves for fra første Haand. Begge Partier have i visse Henseender ret og i andre uret. Mindre Stæder, hvor Befolkningen er ringe, lide unægteligen meget ved Opkjøberie af Fødevarer; thi, da de i deres Omegn boende Bønder tilstrækkeligen kunne forsyne dem med deres Fornødenheder fra første Haand, uden at spilde megen Tid paa Reisen did, saa vinder det Almindelige i Grunden ikke andet ved Opkjøberiet, end at nogle Prangere leve i Ørkesløshed. Men en Stad, som Kjøbenhavn, hvis 100,000 Jndbyggere trænge dagligen til saa meget, kan ikke uden mærkelig Skade, undvære de saakaldte Prangere. De i Nærheden boende Landmænd kunne ikke altid forsyne det, og om de end kunde, vilde Producterne stige for meget, om Concurrencen ikke kunde finde Sted. De længer bort boende Bønder komme kun sjelden til Torv, og allerede dette vilde foraarsage, at Concurrencen, i det mindste paa visse Tider, naar f. Ex. det slette Føre eller Høstarbeidet eller andre vigtigere Sysler ikke tillode Bonden at tage til Hovedstaden, blive saare ringe, Forfatteren af denne Afhandling har derfor hidtil endnu ikke fundet nogen Grund til at forandre sin eengang yttrede Mening, at Opkjøberie af Fødevarer, under behørig Politie Jndskrænkning, aldrig kan blive saa skadelig for vor Hovedstad, som adskillige i deres heftige Jver have paastaaet. Lovgiveren har i visse Henseender ogsaa følt dette, ved at tillade Valbyerne at opkjøbe Fjerkræ a. paa Landet og bringe det til Torv i Kjøbenhavn. Vist nok blive Levnetsmidlerne derved dyrere end om Bonden selv kunde bringe dem til Torv. Men for Staten er det ikke nok, at Levnetsmidlerne ere billige; den vil ogsaa, at de altid skulle være at faae. Det nytter kun lidet, at man kan faae en Høne for 3 Mk., naar man enten ikke kan faae den uden at reise 5 Mile ud i Landet eller gaae ti Gange paa Torvet for at træffe en Bonde, der har havt Tid og Leilighed nok til at reise til Kjøbenhavn med Høns. Man sige ikke, at han nok vilde komme dermed, naar ikke Prangerne afhentede dem. Det Modsatte vilde være let at bevise. Desuden er det kun de mindre betydelige Artikler, hvormed Prangerie drives og kan drives. Hovedartikler, Kornvarer, Smør, Tørv a. kan altid faaes fra første Haand. Høiere i Kjøbstæderne selv kunne aldeles ikke undværes; thi Mængden har ikke Ævne til at kjøbe i det Store, den maa kjøbe i det Smaa, fordi den faaer alt, hvad den fortjener, ind i det Smag. Den maa ogsaa ofte tage paa Borg, og det giver ingen den Høkeren. Alt dette nærer Dyrheden; det er sandt det er et Onde, det kan heller ikke nægtes; men det hører til de uundgaaelige Onder, som ingen Salomons Vedom ganske kan afhielpe. Men alt hvad Staten paa sin Side kan gjøre til denne Fordyrelses Aarsags Afværgelse er ved gode Politie love at sørge for, at der ikke gives noget større Antal Opkjøbere og Høkere end Omstændighederne høiligen udkræve. Hvad der i Kjøbenhavn og overhoved i Sjælland, især under Krigen har bidraget meget til Dyrheden paa alle Fodemidler i Almindelighed, er det alt for uforholdsmæssige store Antal af Handlende, Prangere og Hørere af enhver Benævnelse. Heraf følger ikke blot, at de producerende Hænder maa blive saa meget færre, men Producterne blive ogsaa derved fordeelte blandt alt for mange Jndivider, der siden, hver paa sin Viis, bidrager sit til at opdrive Priserne. Vi have seet et tydeligt Beviis herpaa ved Colonialvarerne. Under de hyppige Opbringelser i forrige Aar kunde de umueligen have eget saa meget, dersom ei Concurrencen blandt Kjøberne havde været saa stor Men paa hver Auction indfandt der sig saa mange, endog uden for den egentlige Kjøbmandsstand, som dreve Varerne op, deels for virkeligen at speculere deri, deels for at holde Priserne paa det Forraad, de havde liggende, i Veiret. Det samme er Tilfældet med andre Artikler. Paa denne Maade blive Auctioner, som vi allerede ved en anden Leilighed have erindret, en vigtig Medaarsag til den herskende Dyrhed. Det værste er, at Begierligheden efter Fordeel næsten ikke har nogen Grændse. Den beregnes ikke mere efter billighedens Fordringer, men efter Egennyttens Luner og Jndfald. For en Alen Tøi, som man for 8 Dage siden betalte med 1 Rdlr., begierer man i Dag 2 Rdlr. og i Morgen 4 Rdlr., og spørger man, hvorledes det kunde stige saa hastig, saa svarer Kræmmeren sædvanlig: "naar jeg skal kjøbe det igjen, saa maa jeg betale 5 Rdlr.", eller paa den og den Auction blev der betalt 4 Rdlr. for Alen, eller jeg maa rette mig efter hvad andre tage. Prisernes Forhøielse skeer saa ganske vilkaarligen, at man ofte kan faae en Artikel for 25 PC. lettere hos den ene Kræmmer end hos hans Nabo. For ikke længe siden forlangte man i en Boutique en Flaske Provencellie. Der begiertes 5 Rdlr., og under den Priis kunde den ikke sælges. Man gik i en anden Boutique, to Huse derfra, og fik en Flaske lige saa fiin Olie for 4 Rdlr. Saadanne Tilfælde kan man i denne Tid møde dagligen. Den gamle herlige Regel, man maa lade andre leve med sig, synes ganske forsvunden, tvertimod seer mangen En andre gjerne døe, naar han selv kun kan leve Aagerie blandt Professionister er i de sidste Aar steget til en meget høi Grad. Næsten de fleste Professionister fordre en alt for uforholdsmæssig Fordeel. De ville fortjene mere end selv i Fredstider. De forhøie Priserne paa deres Arbeide med hver Dag, og til Paaskud bruge de Føde midlernes, Huustiens, Arbeidslønnens, Svende lønnens og Materialiernes stigende Dyrhed. Vist nok kan det ikke nægtes, at alt dette er stegen og stiger meget, men ikke i den Grad, som Professionisternes Arbeide. Enhver redelig Haandværksmand bør desuden ved betimeligt Jndkjøb i Qvantiteter og ved andre Indretninger og Anordninger sørge for, at han kan overlade sit Arbeide til en billig Pris, som er tilstrækkelig til hans anstændige Udkomme. Det er en skjændig Grundsætning, at den, der bestiller et Arbeide hos en Professionist, altid skal betale det i Forhold til den Priis, som Egennytte, Cabale og Speculationsrænker i samme Øieblik have drevet Materialierne op til og som maaskee ligesaa hastig falder som den er stegen. Professionisten godtgjør mig jo intet, naar Materialierne i næste Uge falde, hvorfor skal jeg da betale ham det efter Øieblikkets Capricer? Hvorfor skal jeg betale Materialierne dobbelt saa dyre som han har indkjøbt dem til Men det gaaer endog saavidt, selv blandt Kiøbmænd, at de aldrig saasnart faae Nys om at Coursen vil gaae i Veiret, førend de holde inde med at sælge visse Artikler, og svare: vi kunne ikke bestemme Prisen førend næste Postdag. Uagtet de have indkjøbt deres Varer til en bestemt Cours, saa maa Kiøberne dog bestandig betale dem efter Dagens Cours. De forhøie og nedsætte Prisen efter Coursens Stigen og Falden, og saaledes hænder det ofte, at man i Dag maa betale 100 Rdlr. for den Ting, som man efter nogle Postdages Forløb, naar Coursen falder igjen, kan kjøbe hos samme Mand for 80 Rdlr. Men Professionisterne ere ikke engang saa billige, at nedsætte Priserne, naar Materialierne, som ofte er Tilfældet, falde igjen. De vedblive bestandigen kun at lægge paa. Paa Nedsættelse er ikke at tænke. Ved indbyrdes Aftaler, ved bestandig at bruge Levemaadens og Folkelønnens Dyrhed til Paaskud, bliver det altsaa let mueligt for mange at drive Priserne saa høit i Veiret, at de ved langt mindre Flid og langt større Magelighed kunne fortjene mere end nok til at føre et overdaadigt og for deres Stand aldeles upassende Liv. Man kunde med mange Exempler bevise, at ikke faa af de arbeidende Classer ansætte for deres Arbeide dobbelt saa meget som Materialierne, Arbeidslønnen, deres Familiefornødenheder og borgerlige Tyngder kræve. Mange gaae endog saavidt heri, at den værste Aagerkarl forholdsviis ikke kunde være mere ublu At føre Proces med en saadan Blodigel lønner gielder Umagen, thi deels overstige Procesomkostningerne ofte hele den omtvistede Sum, deels er det altid en egen Sag med de saakaldte Synsforretninger, som sædvanligen skulle giøre Udslag i en saadan Tvist. Ei vove vi her at sige, at den ene Ravn aldrig hugger Øiet ud paa den anden, men enhver, som kjender det menneskelige Hjertes Skrøbelighed, maa indrømme, at en Haandværksmand sjelden er den allermeest upartiske Voldgiftsmand, naar det gielder om at vurdere en Collegas Arbeide og Arbeidspriis. Vi have forhen sagt, at Strænghed, under Omstændigheder som de anførte, ikke er at tilraade. Men man kan ogsaa gaae for vidt i Mildhed. Handels og Laugs-Frihed maa ikke udarte til Aagerie, og det bliver Politiets Sag at forebygge det. Almindelige Taxter lader sig vel ikke fastsætte i et Øieblik, da Coursens Ubestandighed, Mangel paa Handel og Skibsfart og flere Omstændigheder have bragt saa stor Uorden og Ustadighed i Priserne.