Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1827-05-29
Jndenlandske Efterretninger. benhavn. rede har seet af de offentlige Blade, indviet med en Høitidelighed, der var Gienstandens Vigtighed værdig. For 80 Aar siden fandt en lignende Jndvielse Sted, under vor Konges Bedstefader, Frederik den Femte. Den Gang holdt Dr. og Professor Theologiæ von Haven i Kirken en Jntimationstale over Ordspr. XVI v. 16: "at kjøbe Visdom, hvormeget er det bedre end opgravet Guld, og at kjøbe Forstand er mere at udvælge end Sølv. Handlingen endtes med et TeDeum, under Paukers og Trompeters Lyd og Kanonernes Løsning. Fra Kirken begav hele Forsamlingen sig til Akademiets Sahl, hvor Kongen paa sin Trone hørte en dansk Tale af Akademiets første Overhofmester, Henrich VI Reus, Greve og Herre til Plauen, Ridder, Geheimeraad, og Kammerherre. Ni Aar derefter, nemlig d. 18. Juni 1756, besøgte Kongen Akademiet. Daværende Overhofmester Juul forestillede alle de nærværende Akademister, hver ved sit Navn, og overrakte Kongen tre danske, tre latinske, to franske og fire tydske, ialt tolv af Akademisterne opsatte Lykønskningstaler. (See mere om dette Besøg i sidstudkomne Hæfte af Prof. Dr. Odin, Sorøe Academie er nu, som Du nok alle Blandinger, i Breve fra en Ven i Kjø heri hvad den maatte finde overflødigt, men dog af i største Orden, og ikke førend Kl. 6 skiltes Wolffs Journal for Mai.) Det vilde ikke være unteressant, at anstille en Sammenligning mellem Høitideligheden, som den holdtes 1747 og 1827. Maaskee derom en anden Gang. løv havde Sognepræsten og Beboerne, ved denne Leilighed, opreist en Æreport, 16 Alen høi og af forholdsmæssig Brede, prydet med en Krone. Hs. Majestæt lod sig forevise af Sognepræsten, Fundamenterne af Absalons og Esbern Snares Fødested og den mærkværdige Kirke. Fiennesløvlille var Asser Rygs Fædrenegaard og der fødtes ham Absalon og Esbern 1128, altsaa for 700 Aar siden. Sagnet beretter, som bekjendt, at da Asser drog i Krig mod Sverrig, paalagde han sin frugtsommelige Hustru, at fuldende den af ham begyndte Kirke, og at hun, i Tilfælde af at det blev en Søn, skulde bygge et Taarn, men derimod kun et Spir, naar det blev en Datter. Hun fødte Tvillinger, Absalon og Esbern, og nu lod hun to Taarne reise. Dette være nu Sandhed eller blot Digt, for hvilket den lærde Sperling antog det, nok er det, Jdeen var skjøn, og de to Taarne stode endnu 1561, da de, for Brystfældigheds Skyld, maatte nedtages og ombygges til eet. Kirken er liden, men udmærker sig derved, at Taarnets Tagryg staaer tvers forEnden deraf. Den ene Side af Taarnet bæres af to Granit Piller, der ere 5 Alen høie og polerede som Marmor. Her laae Skialm Hvide, Absalons Farfader og hans Søn Toke jordede, indtil hins udødelige Sønnesøn lod deres Veen bringe til Klosterkirken i Sorøe. – Da Alt hvad der vedkommer en saa stor Mand som Absalon, især i dette Øieblik, maa vække dobbelt Deeltagelse, saa vilde det være Dig interessant at erfare, at det Dødninghoved, som hidtil gjemtes paa Konst kammeret, og antoges for Absalons, efter høiere befaling, igjen skulde nedlægges i Graven og at i den Anledning er anstillet Undersøgelse i Kirken, for at gjenfinde Graven. Den skal virkelig være bleven opdaget og i Saakyndiges Overværelse. undersøgt. Men man paastaaer nu, ikke allene at have fundet denne, men endog Skelettet ganske fuldstændigt, med en Kalk i begge Hænder. Da i Aaret 1805 Dr. Gall var her i Kjøbenhavn, antog Ved den mærkværdige Landsby Fiennesman det for saa afgjort, at hiin Hierneskal havde været Absalons, at man lod Gall undersøge den, og uden at denne vidste hvem den havde til hort, erklærede han, at Tapperhedsorganet var i udmærket Grad kjendeligt derpaa. Denne Erklæring af den store Craniograph satte det udenfor al Tvivl, at den ikke kunde være nogen Andens end Helten Absalons. Efterat Hovedskallen siden 1536 har beklædt saa høi en Rang, er den nu, ved den nyeste Opdagelse, med eet bleven styrtet fra sin Høide; men da det ikke kan nægtes, at den virkeligen den Gang fandtes i Absalons Grav, som blev aabnet i Abved Henriks Overværelse, blandt de Sager, der fra den Tid af gjemtes, som Reliqvier paa Konstkammeret og som foregives at have tilhørt Absalon, saa har man, for at bringe Rimelighed i Sagen, taget sin Tilflugt til den Hypothese, at hiin Hierneskal nok kan have tilhørt Absalon, men som et Memento mori. Man skulde nu troe den hellige Grav vel forvaret. Men hvormeget Stof bliver her endnu ikke til Tvivl, Absalons Grav, da den blev aabnet 1536, var af Træ og Abbed Henrik lod vel lægge en vel udhuggen hvid Marmorsteen over Graven midt i Choret for Alteret, hvorpaa endnu sees Erkebispens Billede med Stav, Hue og flere Zirater, men deels er Stenen i nyere Tider taget bort fra sit Sted og lagt bag ved Alteret, deels kom man i den store Jldebrand 1247, da hele Sorøe Kloster brændte af, i største Vilderede med Begravelserne. Dog, til ydermere Bestyrkelse paa, at den Grav, man nu har fundet, virkelig er Absalons, og det Skelet, som ligger der, hans hedder det, at den Guldring med en Saphir, man havde seet 1536, skal nu være funden i Kalken. Denne Ring er nok den samme, som Sum omtaler i 8de Bind af hans Historie af Danmark, hvor det hedder: efter Chytræus Veianus 1. p. 13839 blev og da (1536) fundet Erkebispens Signet i en Ædelsteen, men som denne nedkastede i Graven, sigende, at det ei var Ret at plyndre de Døde. Suhm anfører dette kun saa løseligen, uden videre Drøftelse; men til Uheld for Sagens Troværdighed, siger den lærde Kall i en Anmærkning: "at han ikke kunde læse Suhm Haandskrift anderledes, men at han ikke kjender det Skrift, som her anføres." Den hele Beretning om Ringen, er ligesom den om Eieren til de paa Konstkammeret opbevarede saakaldte Absalonske Reliqvier, altsaa temmelig apocryphisk. Sandsynligt er det i det mindste ikke, at Biskop Palladius skulde have tilladt sig saadanne Udtryk, som de anførte, mod sin Konge, og endog viist sig saa uhøvisk, at kaste en Foræring af Monarkens egen Haand, lige i hans Overværelse, ned i Graven. En saadan Høiagtelse for den døde Ærkebisp, vilde have været den yderste Ringeagt for den levende Konge Hvad Hovedskallen angaaer, da kan man sige her: habent saa fata calvæl Efter 300 Aars Forløb, styrtes den fra sin Høide og gjøres til et Memento mori. Maaskee den Pandeskal, som man den hele Tid, har betragtet som Absalons og hvori Gall fandt Tapperheds-Organet, engang har tilhørt Ærkebispens Kok eller Kudsk, eller høist en ubekiendt Munk. Endnu en Nyhed maa jeg nævne Dig, førend jeg slutter mit Brev. Hs. Majestæt har ophøiet Kammerjunker, Major og Divisionsadjutant J. N. B. v. Abrahamson i den danske Adelstand, Som Søn af vor berømte Literator og Oldgrandsker W. H. Fr. v. Abrahamson, har han med lige Jver fulgt saavel Minervas som Bellonas Kald. Som Stifter af den indbyrdes Underviisnini Danmark, som første Medlem af Direktionen for Døvstumme-Jnstitutet, som Bestyrer af det Kgl. Stentrykkerie og derved blandt Mere af Udgaven af Amtskortatlasset, saavelsom ellers i udbredt Virksomhed, har han stiftet meget Godt, og nævnes blandt Fædrenestatens udmærkede Mænd. Han er født 6te December 1789 og har en udførlig Artikel i Øst's Literatur Lexikon. Din hengivne.