Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1832-05-25
De nye Underhandlinger trak sig imidlertid i Langdrag, og endnu den 18 Mai var Man uvis om, for hvilket Partie Kongen vilde erklære sig, indtil endelig Lord Althorp om Aftenen meddeelte Underhuset, ligesom Grev Grey Overhuset, at Ministrene nu blev i deres Embeder, ifølge den dem af Kongen overdragne Fuldmagt til ethvert nødvendigt Skridt, for at sætte den uforqvaklede Reformbill igjennem. Denne Meddelelse modtoges med det overordentligste Bifald, og Man haaber, at Alt saaledes vil løbe roligt af, hvortil det og var den høieste Tid. Som en Selvfølge maa Hertugen af Wellington nu belave sig paa den døende Løves Skjebne, og vil vist ikke heller undgaae de sædvanlige Esels Spark. Til de videre Forhandlinger i dette Møde, hvoraf Globen fra samme Dag kuns har fundet Tid til at meddele Begyndelsen, hører, at Grev Grey foreslog Kommitteens nye Foretagelse af Reformbillen til den 21 d., i hvilken Anledning Grev Harewood erklærede, at naar Ministrene gjorde Brug, af den dem tilstaaede Ret (Peers Udnævnelsen), da var det ude med Huset som raadslaaende Forsamling og Kronens Existents, samt Undersaatternes Frihed i Fare. Nødtvungen trak han sig derfor tilbage fra et Sted, hvor Man ikke længer kunde yttre sin uafhængige Mening, siden Ministrene havde tilintetgjort Debatternes Frihed. Grev Winchelseg erklærede det samme, da Billen vilde omstyrte Forfatningen. J Underhuset ophøiede ligeledes Sir Peel, Hr. Baring og Sir Wywyan Hertugen af Wellingtons Høimodighed, hvorhos den Sidste bemærkede, at Kongen efter Forfatningen var uden alt Ansvar for hvad Ministrene gjorde eller foreslog. J Mødet den 17de præluderede allerede Hertugen af Wellington til den indtrufne Forandring og udviklede i en lang Tale sit Forhold i den hele Sag. Han var og blev af den Mening, at der behøvedes ingen Reform, og at den foreslaaede vilde medføre den monarkiske Forfatnings Tilintetgjørelse. Men da han af de foregaaende Forhandlinger, i Underhuset indsaae, at det var umuligt uden samme at danne et Ministerium, som besad Landets Tillid, holdt han det for sin Pligt at erklære Hs. Majestæt, at han ikke var istand til at opfylde det ham overdragne Hverv, hvorpaa Hs. Majestæt tilkjendegav ham, at han var sindet at gjenknytte Forbindelsen med sine forrige Ministre. Denne Tale hørtes i det Hele med meget bifald. Lord Lyndhurst gav en lignende Erklæring, hvorpaa Grev Grey tog Peers=Udnævnelsen i Forsvar som Kronens Prærogativ. Selv havde han kuns overtaget Ministerposten paa det Vilkaar, at maatte foreslaae en Parlaments=Reform. Stod Kongen ene, da var det ikke hans, men Modpartiets Skyld. Jøvrigt kunde endnu intet bestemt siges om Resultatet af de nye Underhandlinger; men saameget vidste han, at han ikke vilde blive i Embedet, med mindre han var vis paa, at sætte ReformBillen igjennem i dens hele Væsen. Af Oppositionen talede endnu Greverne Mansfeld og Carnarvon, hvilken Sidste fandt Hertugen af Wellington ophøiet over al Roes, medens han satte Grev Grey i Parallel med Crommell og Robespierre. Hertugen af Wellingtons og hans Tilhængeres pludselige Opbrud i Overhuset, der som paa et givet Signal paafulgte, vil Man forklare af den Omstændighed, at han skal have lovet at opgive sin Opposition, naar Man vilde frafalde Peers=Udnævnelsen, da Grev Grey kun vilde paatage sig Ministeriet, naar han var vis paa at faae Reformen sat igjennem. J denne Anledning bemærker Koureren, at han var den sidste Mand i hele Riget, som vilde foreskrive Kongen Love; men som Nationens Organ er han berettiget til at forlange slige Garantier, uden hvilke hverken Nationen, eller Tronen vilde være sikrede.