Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-03-13
(Et Fragment af et fransk Skrift om Mad. de Campestre.) ogsaa go Jeg var, fortæller de Brunel, Oberst endnu førend Revolutionen; jeg forlod ikke mit Corps. Jeg vilde vel fægte for mit Fødeland, men ikke under fremmede Faner. - Jeg lod det være mig magtpaaliggende, at haandhæve Krigstugten blandt mine Soldater, og lod de Officiere emigrere, som ikke deelte min Anskuelse. - Jeg blev i Revolutionens Løb ikke foruroliget, og naaede det Tidspunkt, da Napoleon overtog Kommandoen over den italienske Armee, mit Regiment blev deri indlemmet, og jeg tør sige, at jeg paa en ærefuld Maade opfyldte min Pligt. Jeg glædede mig over mit Corpss hele Tiltro, og den Lykke, som er følge deraf, at jeg modtog et Brev fra Napoleon, der, som han skrev, sendte mig som Oberstlieutenant en meget hæftig ung Mand, en stor Krakeeler, men midt i Fiendens Jld en Diævel, der frygtede for Intet. "See De til, hvorledes De kommer ud af det med hinanden!" føiede han til. J Sandhed, efter faa Dage ankom en ung Mand af et høist ziirligt Udvortes med et indtagende Ansigt, af hvilket Letsindighed lod sig læse. Jeg havde aldrig havt Tro til denne lækre, vellugtende Hyrdes Tapper Løverdagen den 13 Marts 1830. hed, som bragte alle en Boudoirs Sæder med sig i Leiren. Jeg troede derfor, at Generalen en Chef havde taget feil, at man havde vildført hans bedre Overbeviisning. - Fordom er en Magt, hvis hele Værd vi sjelden erkiende. - Min gik til Uretfærdighed. Jeg saae aldeles intet Rosværdigt i Alt, hvad Murat foretog sig; thi om ham er Talen. - Han var en endnu større Krakeeler end der var blevet sagt mig. - Jeg beklagede mig tre eller fire Gange til Generalen en Chef over ham. Mig blev givet Valget af, fremdeles at taale ham, eller at forlade mit Regiment. Jeg var høist ærgerlig. - Jeg vedblev imidlertid, dog med den faste Beslutning, at tage en Permission til Paris, i den Hensigt, selv at beklage mig over Murat og Bonaparte, der stod fast paa, at tvinge mig til, at beholde en Nar, som ikke kunde føje sig i Alt, hvad Enhver ellers maatte være tilfreds med. Permissionen blev mig givet; jeg ankom til Paris - jeg hævede et højt Skrig, Forhold De Dem rolig, blev mig sagt, indtil det Øjeblik, De erholder befaling, at gaae til Deres Post. Jeg drog til Forstaden St. Germain, hvor en Søster af mig boede, som var saa uformuende, at hun maatte leve af Gevinsten af nogle smaa Arbeider, som hun forfærdigede. Jeg boede allerede en lang Tid hos hende, da jeg en Dag erholdt min Afskeed, som jeg ikke havde forlangt. - Nu indsaae jeg først, i hvilken Afgrund jeg havde styrtet mig, og det saa meget mere, som Journalerne ver Dag vare fulde af Beretninger om Oberstens store Gjerninger og Træk af hans Tapperhed. Min Unaade vedvarede; jeg kjæmpede med knappe Kaar og for endnu mere at forøge min Ulykke, havde jeg tabt min Søster. Murat stod paa Lykkens Top. Han havde ægtet en Søster til Napoleon. Napoleon var bleven første Consul, siden Kejser og hans Svoger var Gouverneur i Paris. Hvilket Haab blev mig tilovers, Jeg henlevede mine Dage i Sorg og Fortvivlelse, og var bragt til den Yderlighed, at jeg reenskeer Manuskripter for Boghandlerne. En Dag, da jeg, meget sørgmodig stemt, gik over Ponteneuf, for at forskaffe mig Arbeide, hørte jeg paa engang Nogen kalde mig ved Navn, og fik paa samme Tid et let Slag paa Skulde rens jeg saae tilbage. Det var Murat selv, til Fods, som en simpel Officier. En Skjælven foer mig over hele Legemet; jeg troede mig uden Redning tabt, da Murat, læggende Haanden paa Huen, sagde: Hvorledes befinder De Dem, Oberst? - Det glæder mig, at jeg træffer Dem: jeg har overalt søgt Dem. - Hvad foretager De Dem, Hvorfor har jeg ikke seet Dem, Har De ikke vidst, at det staaer i min Magt, at være Dem til Tjeneste; at jeg aldrig vilde tilgive mig selv, naar jeg ikke benyttede mig deraf, for at gjøre min store Uret mod Den god igjen. Sig De mig dog kjære Oberst, at De ikke er mere vred paa mig, og giv De mig Deres Addresse, thi jeg vil besøge Dem!" Jeg svarede derpaa, at hans Godhed rørte mig næsten til Taarer, at det var mig umuligt, at give ham min Addresse, thi min Bolig var altfor ussel, til at optage en Mand af saa høi Stand. Han stod derpaa, men jeg var for stolt til, ikke at være standhaftig. Vi skiltes ad med det inderligste Udtryk af giensidig varm Hjertelighed. Derpaa hengik flere Dage; jeg vedblev mit Arbeide; Murat synes at have forglemt mig. Pludselig bankede en Mand af agtværdigt Ydre og ligedan Klædedragt paa Døren i min sørgelige Krog, underrettede sig hos mig selv, om jeg ikke var Oberst de Brunel og paa mit beggende Svar, overleverede han mig en svær Pakke med de Ord, at han udførte en ham anbetroet Commission; at han ikke vidste, hvad Pakken indeholdt, men at det glædede ham, at lære at kjende en saa brav Mand, som mig. Jeg var overrasket; hvad kunde Pakken indeholde, fra hvem kunde den komme? Jeg aabnede den og fandt deri 100 Louisd'or i Guld og følgende Skrivelse: "Min Oberst, Da De forlod Regimentet, fik De indsluttede Summa tilgode – hvilken jeg iler med, at lade Dem komme tilhænde. Hvad mig angaaer, har det været mig en overordentlig Glæde, at see Dem igien. - Jeg beder Dem ret meget, at nyde Deres Middagsmaaltid næste Løverdag hos mig, naar De afslaaer min Indbydelse, vil ingen Mundfuld smage mig. Jeg venter Dem altsaa paa Løverdag og beder Dem, at modtage Forsikringen om Deres forrige Oberstlieutenants Høiagtelse. Murat. Visseligen jeg vil komme, sagde jeg til mig selv, og for at bevise ham, at jeg har forglemt Alt, vil jeg komme i det Regiments Uniform, under hvilket vi har staaet sammen. Om Løverdagen traadte jeg i fuld Glands ind i hans Salon. Jeg fandt der et stort Selskab; Murat kom mig imøde, modtog mig med fiin Høflighed, og sagde mig de forbindligste Ting.