Aalborg Stiftstidende, 1842-01-24
Fædrelandet. Kjøbenhavn, d. 21de Januar. Hvad vel de Fleste havde forudseet, at nemlig Høiesteret ikke vilde frifinde Lehmann og derved underkjende Hof- og Statsretsdommen, men at den tvertimod vilde skjærpe Dommen, er skeet. Jgaar Middags Kl. 1 3/4 dømtes Orla Lehmann, efter en henred 5 Timers lang Votering, til 3 Maaneders Fængsel, til Erlæggelse af 100 Rbd. til Generalfiscalen og Udredelse af Sagens Omkostninger. Da denne Sag anlages at have almindelig Jnteresse, ligesom den overhovedet her i Hovedstaden i de sidste Dage har beskjæftiget alle Gemytter og vakt en ualmindelig Sensation, saa formoder man, at en Skildring af Sagens Fremgang og de dermed i Forbindelse staaende Begivenheder ikke vil være uvelkommen, saameget mere, som den sikkert har vakt ligesaa megen om ikke mere Deeltagelse i Provindsen end her. Efterat Generalficalen havde givet en Recit af Sagens Omstændigheder og Documentationen var fuldendt, hvormed hengik Mandags, Tirsdags- og noget af Onsdags Modet, begyndte Hr. Lehmann sin Defension Onsdag Formiddag Kl. 9 1/2 og holdt ved til Kl. omtrent 1 1/2. Hr. Lehmann havde nogle Dage iforveien havt det Uheld, at hans Beenskade, som for ikke lang Tid siden var bleven lægt, ved et Stød var brudt op igien, og hans Venne havde derfor søgt at formaae ham til at forlange Udsættelse paa Grund af denne Omstændighed, men derom vilde han ikke høre Noget, han lod sig kjøre hen i Retten og holdt sin Defensionstale siddende ved Skranken. Denne Tale var et Mønster paa høi Veltalenhed og paa mange Steder greb den flere af de i en uhyre Masse forsamlede Tilhørere dybt, ja rørte dem til Taarer, ligesom den paa den anden Side vidnede om dybe og grundige juridiske Kundskaber. Han indledede sin Defension med den Yttring, at det fra hans tidligere Alder havde været hans inderligste Ønske, at kunne optræde for den høitærede Ret som Advocat, men han havde aldrig troet, at han for Skranken skulde tale sin egen Sag, sigtet for en saadan Forbrydelse som den, han var anklaget for. Hvad han med meest Varme og Liv imødegik, var en Beskyldning for Usandhed, som Generalfiscalen havde søgt gjort gjældende mod ham, som Noget, der plettede hans personlige Ære. Lehmanns graahærdede Fader (Conferentsraad Lehmann, var tilstede og paahørte med Taaret i Øinene sin Søns Defension, under hvilken alle Tilskuere iagttog en høitidelig Taushed. Da Defensionen var endt, replicerede Geneneralfiscalen kortelig og Lehmann duplicerede, hvorpaa Sagen blev indladt til Paaskjendelse Kl. 2 Jdet Lehmann gik ned for at stige i Vognen, modtoges han af et levende Vivat af den ham ventende Menneskemasse, der fulgte ham til hans Bopæl, skjøndt Vognen kjørte i Gallop for at forhindre at Hestene skulde blive spændte fra, hvilket nogle af de meest Exalterede gjorde Mine til Jgaar var, ligesom de foregaaende Dage, Forfalen, Trappegangen, Gaarden, ja endog Gaden, ligefra den tidlige Morgenstund opfyldt med en uhyre Menneskemasse, som med ufortrøden Taalmodighed ventede den lange Tid, Voteringen paa Dommens Afsigelse medtog. Spændt Forventning var at læse paa Alles Ansigter, og da Dommen var forkyndt og som en Løbeild gik fra Mund til Mund, da viste sig en mærkelig Modløshed hos de Fleste, og i Stilhed begav Hovedparten af Tilskuerne sig ned af Gaden og drog ligesom enige over Gammeltorv hen til Lille Kjøbmagergade, hvor Lehmanns Bopæl er. Her udbragte de et tordnende Vivat for den til Sygeleiet Fængslede; de i Mængde forsamlede Politibetjente, der vare forøgede ved endeel med Politiskilte forsynede Underofficerer, gjorde rigtignok i Begyndelsen Mine til at adsprede den uhver Mængde Mennesker, men toge, advarede ved disses truende Miner, det rigtige Parti, at forholde sig rolige, og lade Folk vel en Snees Gange gjentage Vivattet, hvori de vist handlede saameget mere fornuftigt som de fleste af Forsamlingen børte til den dannede Classe, af hvem sikkert ikke andre Optøier vare at befrygget. At en lille Hob drog hen paa et meget upassende Sted og udbragte ogsaa der et Vivat for Orla Lehmann, lader sig let forklare af den Kjendsgierning, at der altid findes nogle Exalterede ved slig Leilighed, ligesom der strax forsamler sig alskens Jan Hagel, for hvem en saadan Anledning er meget passende til at gjøre Optøier. Dette viste især igaar Aftes, da, en Mængde Mennesker, hvoraf vel Størstedelen hørte til Pøbelen, atter drog hen til lille Kjøbmagergade, og efterat have udbragt flere gientagne Vivat, under hvilke Politiet adskilte dem, droge hujende og syngende gjennem Gaderne og udbragte Vivats paa flere Steder, men bestandig bleve adskilte ved Politiets Stokkeslag, og tilsidst skiltes ad, hvortil de ved Palaierne paa Amalienborg stationerede Husarer ikke lidet bidrog Nogle Arrestationer bleve foretagne og iblandt Andre skal et ungt Menneske være bleven pryglet saaledes, at han vil bære Mærker deraf sit hele Liv. Til Forebyggelsen af slige Optøier, der ere ligesaa upassende som høist ubetimelige og hensigtsløse, læses i Eftermiddag en Placat paa Hjørnerne, hvori Etatsraad Bræstrup indskjærper Politiplacaten af 24de Mai 1840 angaaende offentlige Opinionsyttringer og advarer Enhver at forholde sig rolig og ikke gjøre Opløb, da ellers Magt vil blive anvendt imod ham. Jaften ved nærværende Brevs Afgang herskede almindelig Rolighed her i Byen, og det er ikke at vente, at Optoierne ville blive fornyede. - Hvad selve Lehmanns Dom angaaer, da menes almindelig, og baade Fædrelandet og Kjøbenhavnsposten have udtalt det som noget Bestemt der er udenfor al Tvivl at de 3 Maaneders Fængselstraf paa ingen Maade kan berøve ham Competence som Borgerrepræsentant og Stænderdeputeret, skjøndt det er at vente, at denne Mening vil blive bestridt. Som vi erfare, er Straffen allerede idag exeqveret paa Hr. Lehmanns eget Forlangende og han er kjørt hen til Civil-Fængslet i Raadhuuset, det saakaldte Slut teri, der er bestemt til hans Opholdsted. Saavidt vi vide er det ikke forbudt ham at modtage Besøg af hans Venner, der sikkert ville kappes om at vise ham deres Deeltagelse.