Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-09-18
En Dag har sin Morgen, Middag og Aften, derefter kommer Natten; – og see vi hen til de tusinde Aar, der ere forløbne af Danmarks Historie, kan vi vel ikke let tænke os en klarere Morgenrøde, end hine Dage, da et ungt, kraftigt dansk Folk flokkedes om Gorm den Gamles Scepter, da Landets gæve Sønner i Jern og Staal sloge Kreds om Kongen paa Tinge, holdt Raad med han om Landets Tarv og villigt fulgte ham til Danmarks Ære over de blodige Valpladse. J denne vort Fædre lands lyse Morgen-Stund bleve de reiste, hine Stene paa ders Marker i Kreds om Konge-Stenen. Derfor, hvor J træffe dem, lad dem staae med Fred, thi de ere Fædrenes Bauta-Stene, Vidnesbyrd om hver Mands Virksomhed for sit Lands Vel, Mindemærker om deres værdige Jdrætter. Paa hine Stene sad Landets Bønder, Folkets Mar og Kjærne, og raadsloge, og kraftig Handling fulgte paa deres Raadslagning. Og naar de i Fællesskab havde ud sort den Bedrift, de i Fællesskab havde besluttet, da flok ledes de atter paa Tingene til Glædes=Fest, og offrede deres Takoffere til Guderne, af hvis Haand de modtoge Seiren. Saa længe hin Folke-Ting stode ved Magt, hine store Forbilleder paa vor Tids Folke-Fester, da var Folket stærkt, thi Jngen stod ene i sin Stræben; i brøderlig Samdrægtighed satte de sig deres Formaal, i broderlig Camdrægtighed udførte de dem. Der var ingen Classer, Rangen. Enhvers personlige Mod og Styrke og aandelige Dygtighed bestemte hans Plads og hans Rang, en saadan Morgen spaaede om en klar og høilys Dag, og Spaadommen gik i Opfyldelse. J herlig Glands steeg derfor Danmark i Staternes Historie, og om end mangen en tung og truende Uveir-Sky i hine Dage trak sammen over vort Fædreland, mægtede dog den klare Middags=Sol at adsprede dem alle og ufordunklet at skinne over Danmarks Sletter i Absalons og Valdemarernes gyldne Dage. Men kort efter begyndte Solen at synke paa Danmarks Himmel, da Folket glemte, at saalænge det vilde hævde sin Ære og sin Kraft, maatte det være eet, have en fælles Stræben, een Villie i Udøvelsen. En lad og tænkefuld Munke-Slægt forstod at stille sig som en Adskillelsens Mellemvæg mellem Konge og Folk, lidt efter lidt blev et Vanærens Stempel indbrændt paa det hæderlige Bonde-Navn. Og hermed var det forbi med den folkelige Udvikling; dansk Stordaad kom nu til blot at tilhøre Sagnet og Krøniken. - Dog jeg skal ikke med mange Ord minde om Danmarks Aften; den første Taler har med Friskhed og Varme ledet vort Blik hen til hine Tider. End eengang saae vi et Glimt af Sol=Lyset med Reformationen, der gav det usle Munke=Vælde Naade-Stødet. Men dermed gik Solen ogsaa ned, og den lange, mørke, uhyggelige Vinter=Nat begyndte, da en skændig, ublu, æreløs Adels-Stand, en Slange, som de danske Konger havde opelskeet ved deres eget Bryst, for at danne en Modvægt mod Præste Vældet, – en Adels Slægt, der i alt Vanærende og Ufolkeligt sluttede sig nær til et fremmed, tydsk, hosmodigt Herremands=Regimente, traadte det danske Folk under Fødder, saa den gamle fribaarne Bonde-Stand, hvis KæmpeAand gav de gamle Krøniker sit Jndhold, nu skældet med Po bel- og Trælle-Navnet, sukkede bunden paa Træhesten under Vornedskabets og Hoveriets Jern-Aag. Dette var Danmarks skrækkelige mørke Nat, da de danske Vaaben, oftest ledede af tydske Adels-Junkere under tydske Feldtraab rasede mod sit eget Kjød og Blod, mod Brødrene hinsides Sundet. Og viste der sig end stundom Spor til Opvækkelse af Trælle-Søvnen, blev Folkeligheden dog snart igjen dysset i Søvn af latinske Vugge-Viser. Men ogsaa Natten maa engang faae Ende, og det nye Dags=Lys tændtes over Fredrik den 6tes Vugge. Med hans Fødsel endtes den første Dag med den paafølgende Nat af Danmarks Historie, med hans Fødsel begyndte den nye Dag, i hvis frydefulde Morgenrøde vi her igjen ere samlede til Tinge. Han voxte op til en Mand, der havde fattet sit Folks Nød og havde Hjerte til at løse alle de Baand, der snærede om Folkets Ledemode. Hvad han mægtede, ligger nu udfoldet for os paa Historiens Blade. Han gjorde en storartet Begyndelse til sit Folks Frigjørelse, stolende paa en Efterslægt, der vilde fuldbyrde hans Værk. En ny Dag er oprunden over de danske Sletter. Nu spørges det dog atter, at der er et dansk Folk med et fundt Hjerte. Og hvoraf kommer det da, dette Særsyn i Sammenligning med det forrige Aarhundrede, at Tusinder af Nordens Sønner og Døttre samle sig trindt i Fædrelandet til Fest, at Jubel og Fryde-Raab paany lyde over Skov og Hav, Fordi Folkets Lænker, ere brudte, fordi Samfunds=Aanden, den mægtigste af alle Jordens Konger, paany har sendt sin Budstikke omkring fra Mand til Mand for at samle dem paa Tinge, fordi det maa vidnes, at Folket ikke sover længere, men er vaagnet til Liv i Nyaars-Tiden. O, maatte det dog gaae ret klart op for os, at skal vi blive til Noget, skal vi atter faae et Navn i Historiens Aarboger, da skal vi ikke søge vor Næring af en fremmed – det være sig en tydsk eller fransk eller chinesisk - Folkelighed, men af vor egen, i Samfund med de øvrige nordiske Folk, med hvem vi have fælles Byrd, fælles Sagn og Historie fra Hedenold, men med hvem vi ogsaa deele Fremtidens Haab, Haabet om, at den nye Dags Sol skal lyse over eet samlet Folk. Og dersom det er vor ubrødelige Pagt, at vi under et Banner, som een Mand, ville værne om Nordens Ære, - da skal det rige, glade Haab heller ikke skuffes, at hvad det til Eenhed samlede Folk vil, det skal fuldbyrdes. Men derfor skulle vi ikke her give de Stemmer Medhold, der, ubekjendte med Historiens altid lige sikkre, men gradvise Udvikling, ligesom paa eengang nu under den vaagnende Selvbevidsthed vil gjøre som et Brud paa den borgerlige Orden, for ganske at nedbryde enhver Skillevæg mellem Stænderne, og berøve de enkelte Stænder de borgerlige Rettigheder, de have vundet – rigtignok for størstedelen under Folkets lange Vinter-Søvn. Der viser sig i vor Tid en saadan utaalmodig, altfor ungdommelig Higen efter som med eet Slag at omordne Alt. De Baand, der endnu ere tilbage som hæmmende en fri Udvikling af vore Forholde, de ville nok briste, dersom de virkelig ere raadne. En pludselig Udjævning af Stands-Forskjellen vilde i vor Tid være en storartet Daarlighed, saalænge den ene Stand i virkelig Oplysning og Dannelse staaer tilbage for den anden. Hver Stand lære først at kjende sig selv sine Brøst og Mangler, da skal vel efterhaanden det atter opvaagnende kraftige Folke=Liv rette det Krogede og frembringe den Lighed, der er nødvendig, for at et lykkeligt Folk kan fremblomstre. Lad derfor vort Haab være mandigt, og ikke ligne Barnets vrantne Misfornøielse og utaalmodige hensynsløse Higen, See vi end Meget, vi ønske ændret, da er allerede dette noget Stort, at vi ere saa vaagne, at vi kunne see det, men skal Folkets Lykke ikke forstyrres, skal Ormen ikke strax gnave paa det unge Folke=Liv, – da skal Folket slutte sig om Kongen. Hans Kraft til Handling for Danmark Ære skal just styrkes ved, at Folket er med ham og ikke imod ham. Det var denne Enighed mellem Konge og Folk, der gav Danmark sin Glands paa den første Dags Morgen. Jkke at vor Tale altid skal være et døsigt Ja og Amen, saaledes var det ei paa de gamle Folke-Ting. Lad det djærve Ord kun lyde igjen paa Ting-Høiene og i Stænder=Salen, – et sygt Ord er et Vidnesbyrd om, at Folket er sygt; men forbandet være Tvedragtens lumske Gift i Ord og Handling! Ville vi paany gaae en høilys Middags Stund imøde, da lad os lære dette fra Valdemarernes Dage, at Folkets og Kongens Formaal skal være eet. Og saa sandt der endnu ere Baand tilbage, der hæmme ham i hans Virken for Folkelighedens fulde Seir, saa sandt der endnu, som en Levning af Natte Mulmet, ere enkelte gesvadsige Herremænd, der øve sig i at føre en Svøbe, saa sandt der endnu er en farlig Fiende, der fra Syden truer med at krænke Folkets Eenhed, Fred og Selvstændighed – kæmper kun mod det Alt, J danske Mænd, men med Kongen i Eders Kreds! J Kreds om ham skulle vi løse Tidens Opgaver, hvor haarde de end monne være, i Kreds om ham skulle vi ogsaa gaae den nye Tid imøde, der oprinder! Jdet jeg derfor byder Eder Alle god Morgen af Vinter Søvnen, og ønsker en lykkelig Dag ikke blot for den danske, men for den hele nordiske forenede Folkelighed – et Ønske, fuldt af et rigt Haab - da beder jeg Eder istemme et Hurra ikke for Kongen alene, og ikke for Folket alene, men for Folket i Kreds om Kongen.