JohanHeinsen/ENO huggingface dataset:
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-11-22
Min Moder var en ægte Danneqvinde: flittig, tarvelig og paapasselig. Hun levede ganske for sin Mand og sine Børn. Hun elskede vel ogsaa en uskyldig Fornøielse, holdt især meget af Skuespil og Spadseren i den fri Natur, men aldrig forsømte hun den mindste Pligt mod sine Børn for nogen muelig Fornøjelses Skyld. Lig andre Qvinder elskede hun ogsaa sømmelig Pynt. Men roste hendes Veninder sig af deres Stads, saa viste hun dem, lig Gracchernes Moder, Cornelig, sine Børn, og sagde: disse ere mine Smykker, Efter alle sine Jevnaldrendes Forsikkring havde hun i sine yngre Dage gjeldt for een af de første Skjønheder i hendes Fødeby Trondhjem, og dersom mit Vidnesbyrd ikke maatte synes partisk, turde jeg paastaae, at hun endnu i en Alder af nogle Tredive Aar, eller fra den Tid af, jeg kan huske mig hendes blomstrende Alder, var smuk. Min Fader havde mangfoldige Gange fortalt mine Sødskende sin Kierlighedshistorie og den Anstrængelse, hans Erobring havde kostet ham, men altid lagde han med et Slags Selvfølelse til: "jeg var just heller ikke hæslig, og der var adskillige smukke Piger, som holdt af mig."
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-11-22
Jndtil mit ottende Aar kjendte jeg intet til Skuespillet, uden efter den Beskrivelse, een af mine Legekammerater, der, som jeg siden erfarede, selv ikke havde seet noget Stykke opføre, gjorde mig. Jeg dannede mig et ganske eget Begreb derom. Endeligen indtraf den for mig ikke uvigtige Omstændighed, at een af min Faders Venner tog en heel Loge, hvor da jeg, tillige med mine Sødskende, kom til at see et ganske nyt Stykke. Det var Todes Søofficerer. Jeg traadte med de besynderligste Forestillinger ind i Skuespilhuset. Min Legekammerat havde bibragt mig ganske vrange Begreber. Efter hans Beskrivelse troede jeg, at alle de i Parkettet og paa Parterret forsamlede Mennesker skulde spille i Stykket; hvilket imidlertid, med alle mine indskrænkede Jdeer om Skuespilvæsenet forekom mig usandsynligt; thi jeg kunde ikke begribe, naar Stykket skulde kunne endes, hvis alle disse Personer endog hver kun skulde sige to Ord. Endeligen gik Dækket op. Nu fik jeg ganske andre Begreber om en Comoedie. Men skjøndt enkelte Scener gjorde et saadant Jndtryk paa mig, at jeg endnu kan tænke mig dem ret levende, saa kunde jeg dog ikke faae noget Sammenhængende ud af det Hele. Dog foresvæver mig endnu Roses Billede – den føre Mand i sin røde gallonerede Kjole - og jeg hører endnu den smukke Vise: Vi Sømænd gjør ei mange Ord. Mine geographiske Kundskaber vare ikke bedre end mine dramatiske. Spadserede jeg med min Fader ud til Frederiksberg, saa troede jeg at herfra gik den rige Vei til China, og det faldt mig aldrig ind, at Sjælland kunde have nogen Grændse eller være omgivet af Vand. Med Opmærksomhed lyttede jeg til min Faders Beskrivelse over to gamle Morterer, der laae tæt udenfor Vesterport, thi saadanne Mordredskabers Brug var ikke synderlig bekjendt i mit fredelige Fødeland. Kun ældgamle Folk vidste endnu noget at fortælle om den venske Krig. Men det var Noget, der syntes at henhøre til en mørk og fabelagtig Tidsalder. Den, som jeg især havde at takke for min første Børnelærdom, var min ældste Broder, der gik i Frue Latinskole. Døden har allerede formange Aar siden revet ham bort fra min Side. Men jeg seer ham endnu, sort fra Top til Taa thi den Gang var det Skik, at alle Latinskole discipler skulde gaae i Sort, men sædvanligen var Klædet saa grovt, at den sorte Farve, der, efter Newtons System, ingen Farve er, men kun Mangelen paa Lys, omsider blev fra ingen Farve til alle Farver. Saaledes var i det mindste min Broders Kjole, og den gik han i bestandig, baade i Glæde og Sorg. Hvad Skallen er for Skildpadden, det var hiin for ham, kun med den Forskjel, at Skildpaddens Skal er af en stærkere Materie end en grov Klædes Klædning, der, hvor ømt den end behandles, dog aldrig bliver fri for ydere Indtryk. (Fortsættes.)
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-11-22
En Dame spurgte nyligen i et Selskab en Naturkyndig, hvad der egentligen kunde være Aarsag til, at Kukkeleku nu er den meest moderne Farve? – "Min Frue, svarede denne: Aarsagen forekommer mig at være naturhistorisk. Kalkunen er, som De veed, et Dyr, der holder meget af at blæse sig op, og jo mere det blæser sig op, desto mere antage de røde og blaalige, svampagtige Kjødlapper, der bedække dens Hoved, den Farve, som i vore Dage er den meest yndede. Kalkunen er saaledes Tidsalderens Symbol.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-11-22
J allgem. jen. Literaturzeit. for Sept. d. A. læses i en Recension over Skriftet die Spande, von Dr. Børne, følgende Fabel, som Prøve paa Bogens vittige Jndhold, og som kunde finde Anvendelse ved flere Leiligheder i vore Dage: En vis Mand blev paa en Reise anfaldet af en Hund, der hed hans Hest saaledes, at den steilede og kastede ham af. Da han var kommet op igjen, sagde han til Hunden: "Dræbe dig kan jeg ikke; thi jeg er ikke bevæbnet; men jeg vil bringe dig i ondt Rygte". Flux raabte han: "En gal Hund!" Bønderne stimlede til, og slog den ihiel.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-11-22
Blandede Efterretninger. Den bekjendte moderne Diogenes Pittschaft har nyligen været i Leipzig, hvor han i en Tønde ønskede at tage sit Ophold i Hotel de Baviere; men Politiet, som ikke holder af denne Cynikers Philosophie, jagede ham ud af Byen. J en nærliggende Bondeby stimlede mange Tilskuere til, for at see og høre ham declamere Schillers tre Ord. Efterat han var bragt hen til et noget mere bortliggende Sted vendte han nogle Dage derefter igjen tilbage til Leipzig, men istedetfor at træffe her en Alexander, der vilde være Diogenes, dersom han ikke var Alexander, stødte han igjen paa et ubarmhiertigt Politie, der, trods al hans Modstand, holdt ham fast, til man fik ham bunden paa en Vogn og bragt videre. – Saaledes have Tiderne forandret sig! Den gamle Diogenes kunde frit vælte sin Tønde omkring i Corinths Gader, sige til Verdensbeherskeren Alexander, at han træder paa hans Stolthed, og blev udødelig, den nyere tør ikke engang declamere Schillerske Vers, uden strax at blive forfulgt af Politiet.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-11-22
J Berlin lode i afvigte Sommer to Chinesere sig offentligen see, og forlystede Tilskuerne med deres nationale Sang, Musik og Dans viste hvorledes de forsvare sig mod deres Fiender og forrette deres Offerceremonier. Goethe, Blumenbach og Oken have skriftligen bevidnet deres Ægthed. Den ene er 30 og den anden 25 Aar. De vare blevne i August 1821 sendte med Capitain Laich, Skibet Dossenshire, til det ostindiske Compagnie, i London. (J Kjøbenhavn faae man allerede over for tredive Aar siden en Deel saakaldte Chinesere, der vare komne dertil med et Chinaskib, som havde mistet endeel af sit Mandskab. Men det var snarere Malaier i chinesisk Dragt end ægte Chinesere. Det samme har vel ogsaa været Tilfældet med de til Berlin ankomne. Man har neppe noget Exempel paa, at (ægte) indfødte Chinesere have forladt deres Fædreneland.) af
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-11-22
Kjøbenhavns Børs, d. 21 November. Cours. Hamb. 2 M. 244, a vista 247. Spec. 250. - Specier solgtes til 15 Rbmark. Obligationer (med Renter fra 11 Juni 1823) 82. Nationalbank-Obligationer (af Laanet d. 2 Febr. 1820) 101 1/2 Rbdlr. r. S. (uden Renter) eller 127 Rbdlr. Sedler pr. 100 Rbd. r. S. - Norske Sedler 13 3/4 a 14 Rbd. pr. 10 Specier norsk. Svenske Sedler 58 s. - Disconto 5 pC.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-11-22
Rettelser. J No. 88, S. 1407, Lin. 5, istedetforForekommere læs: ForekommenJ No. 91, S. 1447, Lin. 8 nedenfra, istedetfor fattig Barn læs, fattigt Barn Kjøbenhavn. Trykt hos J. H. Höecke
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-11-26
Nyeste Vilderie af Kjøbenhavn. Tyvende Aargang. No. 94. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 26 November 1823. Peter Blums Barndom. (Slutning; see forr. No.) Ligesom jeg voxte til begyndte min Fader, selv at tage sig af min Undervisning. Han forsømte ingen Leilighed til at udvikle saavel min, som mine Brødres Forstand, ikke ved Hjelp af trykte Bøger, men ved bestandigen at gjøre os bekiendte med gode og nyttige Erfaringer, som han paa sin Bane selv havde oplevet eller hørt af Andre fortælle. J hans Philosophie var nøget Socratisk, i hans Moral noget Francklinsk. Det var ham ikke saa magtpaaliggende at gjøre os til lykkelige, som til gode Mennesker; thi er man, meente han, det sidste, saa kommer det første af sig selv. Tarvelighed var det, han især anbefalede os. Ødselhed, Avind og Begjerlighed pleiede han at sige: "ere Hovedkilderne til den menneskelige Elendighed, Han benyttede altid Øieblikket til at bibringe os gode Kundskaber. Gik han med os i Marken, saa gjorde han os bekiendte med de forskjellige Sædearter og deres Dyrkningsmaade. Var Himlen skjernefuld, saa viste han os de forskjellige Stiernebilleder og vigtigste Stjerner, der vare tilsyne. Begyndelsesgrundene til Astronomien bibragte han os paa en beskuelig Maade. Af Tøndebaand forfærdigede han en Himmelglobus og holdt lige saa godt Forelæsninger over denne, som om han havde eiet den berømte Tycho Brahiske. Han kunde aldrig lide, at vi Børn skulde gaae ledige; thi Tiden, meente han, var en Skat, hvis Tab aldrig lod sig gjenoprette, og hvis rigtige Anvendelse i Ungdommen først i Alderdommen bragte Renters Renter. Saaledes henrandt min Barndom, og jeg kan med Føie udraabe som Digteren. "De svandt, de svandt, de Barndoms glade Dage. Min Rolighed, min Fryd med dem svandt den; Jeg kun Erindringen har nu tilbage Gud lad mig aldrig - aldrig tabe den!" Vandring fra Romsdalen til Lessøe, i Guldbrandsdalen (Gudbrandsdalen.) i Juli 1822. (Meddeelt af Dr. og Prof. N. H. S. Bloch.)(Af: Beyträge zur Kenntnis Norwegens, gesammelt auf Wanderungen während der Sommermonathe der Jahre 1821 und 1822 von Carl Fridrich Naumann, Dr. Phill., Pripatdocent der Mineralogie an der Universitet zu Jena, Mitalied der Leipziger naturforschenden, der Dresdner und Jenaischen mineralogi schen Socitet. Erster Theil. Mit Profilen und Charten. Leipzig, 1824. Bey Adolph Wienbrack. 243 Seiten in 8.)
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-11-26
Syvende Kapitel. Nogle almindelige Bemerkninger om Menigmand i de norske Jnddale (Binnenthaler).¬
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-11-26
To Sommere tilbragte jeg i Norges Dale og paa Kysterne, og kom sielden sammen med Mennesker, som havde havt en byeagtig Opdragelse, meest i Samqvem med Bønder og Hyrder, med Jægere og Fiskere. Hvis, hvad jeg kalder byeagtig Opdragelse, frembringer en Ligeformighed i den udvortes Opførsel i Vedtægter og Sæder, i Anstand og Manerer, tildeels endog i Beskuelser og Domme, hvilke i Syden saavelsom i Norden, i Østen som i Vesten af Europa, trænger den oprindelige National-Eiendommelighed, ligesom saadant i det Udvortes aabenbares, udaf Stæderne og deres Omgivelser til Landets fiernere og fraliggende Dale; – saa vil en blot til Stæderne og deres Communicationsveie sig indskrænkende Reise i Udlandet vel forskaffe os et Begreb om de mindre eller større Modificationer, under hvilke det selskabelige Livs Former netop i dette Land i Modsætning af Andre have faaet deres Præg, men de oprindelige Lineamenter af Folkets Character, som Befolknings Totalmasse, fremskimte kun sielden af disse Modificationer i tildeels ukiendelige, tildeels forqvaklede Conturer.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-11-26
Det er en vitterlig Kiendsgierning, at jo større Mængden ved iøvrigt lige Forholde er af ket Lands Stæder i Forhold til Tatalsummen af dets Befolkning, jo ligeformigere disse Stæders Fordeling er, synes den i den historiske Udvikling grundede Folkeiendommelighed destomere tilbagetrængt af de udvendige Former, i mange Træk aldeles forsvundne, i andre meer concentreret til det indvortes Liv. Thi Stædernes Cultur, som uden Skaansel tilligemed det udvortes Livs Ru heder afsliber alle sammes Siders fremstikkende Sider, og beklæder den overalt med et Klædemon af een og samme Farve og Tilsnit, lader derfor ikke et Folks indvortes Eiendommelighed forsvinde, og hvad som tidligere blev mestendeels bevidstløs i det udvendige Syn sattes som Som hol for den indvortes Eiendommelighed til Skue, det erkiendes, drøftes og næres senere med Bevidsthed, paa den høiere Dannelses Standpunkt, hvis Middelpunkt stedse Stæderne ville blive, virkende nu tilbage fra Aanden ud paa Livets større og mindre Former. Deres Anke er vel desaarsag uretfærdig, som betegne Culturen og Byelivet, som Nationalitetens Død, som de ærværdige Sæders Grav. Cultur, tænkt i sin reneVæsentlighed, ikke i sin (vel hyppigt forekommende) Forqvakling, luttrer Nationaliteten, og ophøier den fra den blot udvendige Synbarheds Trin til Trinet af den indvortes Driftighed. Saa lidet som nogen torde paastaae, at den grove Vadmelskofte gjør den fattige Fieldbo til en ærlig Mand, den fine engelske Frak den rige Aagerkarl til bedragerisk Skurk, ligesaa lidt vil man tilregne Naturtilstanden hin ufordærvede Tænkemaade, og Culturtilstanden denne Slethed alene. Gods og slette Anlæg finde Leilighed til fuldkommen Udvikling med stigende Cultur, men ingen Naturtilstand dysser derfor det iflemme Anlæg i Slummer, fordi den sætter standsende sons St.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-11-26
Frakker for de gl. 11877 1077778.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-11-26
J Norge, hvor Folkemængden danner omtrent den 11te Deel af Folkemassen, hvor de faa Stæder langs Kysten have i meget ulige Fordeling en fra Jndlandet aldeles afsondret Beliggenhed, der findes i Folkelivet endnu mange ældgamle Former uforandrede, i hvorvel de fra Stæderne af stedse meere om sig gribende Fornødenheder for et mageligere Liv have hist og her fortrængt ethvert Spor af gamle Dage fra det daglige Liv. Men ved festlige Leiligheder, af Glæde og Sorg, ved Bryllupper, Børnedaab og Liigbegængelser, der lagttages overalt den gamle Skik endnu trolig, og i mange af Jnd landets Deele, f. C. i Tellemarken, paa Hardanger o. s. v. er man ogsaa størstedeels blevet Oldefædrene tro i det daglige Livs Skikke, i Klædedragt, i Huusenes Byggemaade. I Almindelighed (med Undtagelser, det forstaaer sig) har jeg overalt fundet stadfæstet, at jo meer trykkende Trang bebyrdede Menneskene, i desto mindre glædelige Træk vistes Livet, ja endog Charakteren. Ureenlighed og Mistænk somhed kyse den Reisende ofte fra Hytterne, hvis Beboere med deres Kæmpen mod en gienstridig Natur neppe kunne tiltrodse sig den meest trængende Nødvendighed. Mistænksomhed mod udenlandske Reisende er rigtig nok et Træk som jeg ikke sielden har bemærket, og som slet ikke synes nogen Parador hos et saa isoleret, og i sin Jsolering saa megen Selvfølelse nærende Folk, som beboer Norges indere Dale. Det er derfor vel muligt, at de to Fremmede, mod hvis Beskyldning den norske Bonde i Budstikken (Aarg. 1822) toges i Forsvar, gjorde Erfaringer netop som Udlændere, som en norsk Reisende, just fordi han er Nordmand, ikke saa let er Signale: a 2 sk. 224 a 28 a Selvfølelse forekommer mig et fremstikkende Træk i den norske Folkekarakter. Den physiske Kraft, hvis Bevidsthed aldrig kan forlade Nordmanden, ved den stedsevarende Kamp med en Natur, som han maa aftrodse sine nødvendigste Fornødenheder, og det Mod hvilket han nødvendig bringer med fra denne Kampskole, hvor tusendfold Farer true Livet paa den svimlende Klippehøide, ligesom i den dybe Alpedal, paa den stivfrosne Sneeslætte, ligesom paa det stormige Hav; dette Mod og denne Kraft ere vel Hovedaarsagen til hiint herlige uddannelige Nationaltræk, hvorvel det og kan bidrage noget dertil, at ingensinde den ødelæggende Trængsel og nedbøiende Elendighed har i den frygtelige Størrelse gjort et Jndbrud hos det i en lykkelig Afsondring levende Folk, som hos andre Nationer i det sydligere Europa, hvis Beliggenhed og politiske Stilling giver dem til Priis for alle Kriges sløvende Rystninger og nervesvækkende Efterveer, uden altid at give dem tilstrækkelig Godtgiørelse for den Skade, som hele Massen, erfare i en ved Kamp og Elendighed høinet Handle og Villiekraft. (Fortsættes.)
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-11-26
Jndenlandske Efterretninger. Den 21de d. M. døde i Kjøbenhavn Dr. og Prof. Daniel Gotthilf Moldenhaver, Conferenceraad, Overbibliothekar ved det store Kongelige Bibliothek og R. af D. Han var født den 11 December 1761 i Königsberg, hvor da hans Fader, den af sit store Bibelværk og andre theologiske Værker berømte Joh. Hein. Dan. Moldenhaver, der døde som Præst ved Domkirken i Hamborg 1790, var Kirkeraad og Professor ved Universitetet. Fra 1777 til 1779 havde han været Prof. extraord, i Philosophien og Adjunct ved det theologiske Facultet i Kiel, og fra 1779 til 1782 Prof. extraordin, i Theologien sammesteds. Efter sin Hjemkomst fra en Udenlandsreise i Holland, Engelland, Spanien og Overitalien, paa Kongel. Bekostning, blev han 1783 beskikket til Professor Theol. ordinarius ved Kjøbenhavns Universitet. Hans Skrifter findes opregnede i Nyerups Literatur=Lexicon. Det Vigtigste blandt disse er hans Proces gegen den Orden der Tempelherren, Kiel 1792. Hans Jver for det store Kongel. Bibliothek, hvis Overopsyn var ham betroet, har altid været meget rost, og den blev ogsaa heldigen understøttet af hans udbredte og omfattende Kundskaber som Literator. Den scientifiske Realcatalog, der ligger til Grund for den Hoved-Catalog over dette Bibliothek, som nu arbeides paa, er forfattet af ham, og det paa en Tid, da han tillige havde sit Professorat at røgte. Han var bekjendt som een af de største Latinere i Danmark, og skrev ikke allene Romersproget classisk, hvorom hans latinske Oration over A. P. Bernstorf noksom vidner, men talte det ogsaa med sjelden Færdighed og Zirlighed.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-11-26
Da den Schlesvig-Holsteenske Historie af Christiani og Hegewisch er den eneste omfattende og fuldstændige Historie, man eier om dette Land, og den endes med det 17de Aarhundrede, saa har Central=Administrationen i det Schleswig Holst, patriotiske Selskab udsat en Præmie af 25, 15 og 10 (?) danske Ducater for de tre bedste Fremstillinger af den Schleswig Holst. Historie i det 18de Aarhundrede.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-11-26
Blandede Efterretninger. J Aragos Reise omkring Verden i Aarene 181720, berettes: Caroline-Øerne have været saa heldige at undgaae de Omvæltninger, der siden adskillige Aarhundreder have fundet Sted i den Deel af Verden. Paa Mariane Øerne have Mordoptrin forringet Folketallet en Niendedeel. Owathi er beplettet med CooksMord. Ny-Guinea skjuler i sit Indere endnu Menneskeædere, Nyholland er i mange Egne maaskee ikke mindre at frygte. Paa Selskabs øerne vare Menneskeoffere for kort Tid siden endnu i Brug og ere det endnu i Venskabsøernes Archipel; Nyzeelands Beboernes Grusomhed er bekjendt, og ved Siden af Timor, som i det Jndere er halv vildt, gives der en Øe, Ombay, hvor man drikker Blod af de beseirede Fjenders Hjerneskaller. Indbyggerne paa Caroline-Øerne allene have hidtil saadanne Rædsomheder været fremmede for. Religionen har vel fundet Adgang til dem, men af Mangel paa indsigtsfulde Præster har den ikke gjort mange Proselyter.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-11-26
Om Øen Rotta, i Sydhavet, beretter Forf., at der neppe gives et frugtbarere, men tillige meere forsømt Land end dette. Det har herlige Træer og de fortræffeligste Frugter og Kjøkkenurter. Men de med den yppigste og mangfoldigste Plantevært prunkende Marker hjemsøges af Rotter i Tusindtal, og man kan ikke gaae ti Skridt, uden at træffe adskillige Hundrede deraf. Jndbyggerne give sig saa liden Umage for at udrydde dem, at de om faa Aar ville blive til en sand Landeplage. Staden har omtrent fiirsindstyve Huse, og hele Øen 400 Jndbyggere. Man finder fem til sex Kors i hver Gade, og det er saa meget nødvendigere at minde Beboerne ved dette udvortes Tegn om deres Religion, som der ingen offentlig Gudsdyrkelse gives, og de i en Tid af tyve Aar ingen Præst have havt. Mandfolkene gaae her næsten nogne og være kun om Søndagen Beenklæder; Fruentimmerne befæste med en Snor et Klæde om Livet, som de dreie, ligesom man befinder sig for eller bag ved dem. til at at Nyligen har man i Sierra Leona de Montero, en røde og ensom Bjergkjæde i Spanien, funden en vild Pige. Hun var adskillige Gange forhen bleven seet af Gedehyrderne, da hun streifede gjennem Bjergegnene, og da dette blev offentligen bekjendt i Cordova, saa afsendte Autoriteterne en Officeer, for at opfange hende. Dette lykkedes Officeren, og hun befinder sig nu i Hospitalet i Cordova. Hun er ikke aldeles uden Forstand, og kan tale adskillige Ord; f. Ex. bru Gato (Kat), Campo (Land) o. fl. Da hun blev spurgt, om hun vilde vende tilbage til Landet, nikkede hun beggende med Hovedet. Hun spiser hvad der gives hende, men hun foretrækker ukogt Kjød og ukogte Vegetabilier for alt Andet. Begyndelsen bekom kogt Kjød hende aldeles ikke, hun befandt sig altid ilde derefter, endskiønt hun spiste det med Begjerlighed. Hendes Klæder synes som om de vare hængte over en Stok, og hendes Arme vare bundne, fordi hun, al den Umage, man gjorde sig for at forhindre det, stedse rev sine Skoe istykker. En Dag var hun intetsteds at finde, og efter to Dages Forløb traf man hende paa en Plads, heel besudlet med Skarn; en anden Gang fandt man hende i Møg dyngen ved Stalden, næsten sammenrullet; stundom kaster hun alle Klæderne fra sig og løber ganske nøgen i Haugen. Hun er omtrent 16 Aar gammel, liden af Væxt, mørkebruun af Farve, med fremstaaende Læber, og saa laadden, at hun næsten ligner en Ulv. Hun sover ligesaavel om Dagen som om Natten, ganske som det falder hende ind, og stedse i en rundbøiet Stilling. Ofte har hendes Søvn, saavel i Sengen som paa Gulvet, uden nogen Bedækning, varet 28 Timer. Hun holder for det meste Øinene lukkede, og naar hun er allene skriger hun i tre Timer efter hverandre, og de paafølgende tre Timer leer hun uophørligen. Hertugen af Riva, den constitutionelle Alkade af Cordova, havde givet sig al muelig Umage for at udgrunde denne Piges Herkomst; men alle hans Grandskninger have været aldeles frugtesløse. Man formoder, at denne besynderlige Skabning har tilhørt vilde Forældre, der hidtil endnu ikke ere blevne fundne i hine Egne.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-11-26
Kjøbenhavns Børs, d. 25 November. Cours. Hamb. 2 M. 244, a vista 247. Spec. 250. - Specier solgtes til 15 Rbmark. Obligationer (med Renter fra 11 Juni 1823) 82. Nationalbank-Obligationer (af Laanet d. 2 Febr. 1820) 101 a 101 1/2 Rbd. r. S. (uden Renter) eller 127 Rbdlr. Sedler pr. 100 Rbd. r. S. - Norske Sedler 13 3/5 a 14 Rbd. pr. 10 Specier norsk. Svenske Sedler 58 s. - Disconto 5 pC.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-11-26
(Jndsendt.) Sommersang paa Landet. Under den gamle, almeenyndede Folkemelodie: Det var en Søndags Morgen osv. Far, Piber, vel og Trommer og Stadens Hurlumhei! Farvel, nu er det Sommer, til Landet gaaer min Vei. Her aabnes mig en Have, hint Paradis saa lig; frit hver Naturens Gave. kan her udfolde sig. Her føles ingen Knibe af Stadens kunstled Tvang; her tiller Hyrdens Pibe, her triller Fuglesang; her smukke Piger nynne saa sødt om Kjerlighed: Rundsom er Liv og Ynde paa Somens Blomsterhed. Naar Ørkesløshed tærer i Mag paa Flidens Marv, arbeidsom, jeg mig nærer, saa glad, ved Plov og Harv. Fra Sæden, lagt i Furen, fremvoxer rigen Høst - Kom, Lade, dyrk Naturen!" saa lød dens Herres Røst. Jeg gaaer i grønnen Enge, at slaae og bjærge Høe: Der kappes raske Drenge, saa gjør hver vakker MøeSaanette gaae de Piger; det er en Glædesfest. de synge, men jeg siger, min Hanne synger bedst. Ret glad jeg gaaer og meier, det er for mig en Leeg See, hvor min Hanne feier. afsted, at binde Neg! Men, naar jeg mig saa vender, g stryger Leen ihast o! hun til Løn mig sender ret skjelmske Øyekast. For Frugtbarhedens Kilde: Naturens milde Gud, saa festligt Høstens Gilde af Folket raabes ud. Taknemlighed da stiger. høit op til Himlens Blaa; da Ynglinge og Piger, med Fryd i Dandsen gaae. Ja, Landet er mit Eden: der Alt med Lyst gaaer frem; der boer Lyksaligheden, der er min Hannes Hjem. Men, kastes Krigens Handske, for Uheld ud at strøe, jeg slaaer, som Olger Danske, for Konge, Arne, Møe!
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-11-26
Kjøbenhavn. Trykt hos J. H. Höecke¬