Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-10-05
Dette besynderlige Tilfælde skyldte jeg nu mit Avancement. O'Dunder blev Oberst, jeg Major. Dog gik min forrige Obersts Død mig til Hjerte, og dette, tilligemed Climatets fortærende Beskaffenhed gjorde mig snart til det Skelet, som J see for jer. 9 Shaughnessen, sagde den varre Oberst O'Dunder en Morgenstund til mig, De som engang var den skjønneste Mand, man vilde see, og en af mit Regiments bedste Officierer, tæres jo hen som en Skygge. Jeg seer allerede Deres Lys være ved at gaae ud; jeg seer Dem allerede have en Fod i Graven, tager De Dem ikke lagt, saa er det forbi. Men O'Dunder, hvad er derved at gjøre: At gjøre? – Gifte Dem, saa kommer De Dem. Gifte mig? Med hvem. Med Mistris OHiggins, Krigs-Kommissariussens Enke. Hun skeler jo, svarede jeg, med begge Øine. Jeg greb mit for mig staaende hidtil urørte Glas. Nu hvad vil det sige. I dette Land skeller jo alle og enhver, det er blevet Mode. For at ødelægge de skjønneste Øine, behøves jo kun et Solstik, og De veed. Men, faldt jeg ham afbrydende ind, det er jo ikke noget Fruentimmer, det er en Nilhest. Et to Maaneders Ophold i Jndien vil nok gjøre hende mager, det indestaaer jeg forOg hendes Karakteer, O Dunder, om Dagen prygler hun sine Folk, om Natten befinder hun sig ilde; hun er en Furie, en satanisk Qvinde! Aa, hvad angaaer hendes Karakteer os, hun har dog fem Lack Rupier, og dernæst er hun forelsket i Dem. J mig. Op over Ørene. Ved De hvad? – Morgen tidlig gaae vi paa Tigerjagt; Enken er med i Partiet. Hun vil ride paa en brun Elephant, anvise Dem en Plads hos sig - det er saadant aftalt. Klokken fem komme vi, for at hente Dem, hold De Dem kun i Beredskab. Han gik bort og lod mig alene med Flasken, som Tieneren efter Aftensmaden havde plantet foran mig. Klokken var ni om Aftenen. Ha, Venner, hvilken Nat tilbragte jeg, Et heelt Liv vil ikke kunne udslette Erindringen om den. Solen gik ned, lig en i en Glødeovn gloende Kanonkugle, Kuplerne og Domkirken i Calcutta funklede endnu Skyggen; men med Stiernernes Forsvinden frembrød Natten uden Dæmring, uden Overgang, hvilket stedse er Tilfælde i de tropiske Lande. Jmidlertid havde en let Reflerion fra Spidserne af de forgyldte Minareter ladet mig endnu see min paa den hvide Væg ophængte blaa Uniform - et spøgelseagtigt Draperie - mine Bambusstole og mit Stueuhr. Foran mig, paa Bordet, laae mine med Kugler ladede Pistoler; paa den anden Side min Sabel og i Midten stod Flasken, som jeg oftere end sædvanligt tiltalede, i det Haab, at gjøre de forvirrede Jdeer klare, hvilke O'Dunders Forslag og Erindringen om Mac Mulligan havde opvakt i mit forstyrrede Gemyt. Planternes balsomagtige Duft berusede mit Sind, og Muskitternes Surren tillige med deres mig plagende Stik forøgede end mere det Ubehagelige i min Stilling. Det forekom mig, at jeg led af et uophørligt indre Oprør, den som Middel derimod hyppig anvendte Livation, befriede mig ingenlunde fra dette forunderlige Delirium; Fornuft, Jndbildning, Dømmekraft, Erindring, kort alle Elementer i mit moralske Væsen vare i Kamp med hinanden, og stode op i den vildeste Tumnit, lig en rebelsk Pøbelhob, der ikke længer er at standse eller tæmme. Luften var varm; Lynilden foer i Siksak fra Himlen. Lyden af levende Væsener, som fyldte Atmosphæren, blev stærkere og stærkere. Jeg loe. jeg græd. jeg declamerede jeg commanderede som ved en Exercits jeg spøgte med O'Dunder; jeg talte om Kjærlighed med Enken; jeg forsvarede mig mod den Beskyldning for Mord, som min forhenværende Oberst gjorde mig. O, skrækkelige Scener, Visioner, Virkelighed, og jeg veed ikke hvad. Nu var det O'Dunder med sin lille Stumpnæse, som blev ganske borte under en uhyre Uniformshat, nu igjen den, sine Domestiker pryglende, Enke, og derhos hørte jeg de hindostanske Forbandelser, som slap ud af hines sorte Læber og hvide Tænder. Jeg saae ogsaa mit Værelse, som jeg trods Mørket kjendte igjen, og i hvilket jeg befandt mig ganske allene. Jeg brød ud i en høi Latter. Mac Mulligan, Mac Mulligan! Dette Navn slog paa min Øretromme. Ham er det. Jeg sætter Glasset fra mig, som jeg just vilde føre til Munden. Han træder, mere lunefuld end nogensinde, med Vrede sprudende Øine, og rødere Kinder end jeg forhen havde seet, hen mod mig. Forgjeves søger jeg at besværge Spøgelset. Det bliver større, det opsvolmer, det udfylder hele Værelset. Den lille Oberst bliver til en Kæmpe, og Spøgelset griber mig. Jeg kan ej mere løsrive mig. – Nu lader en Tordenlignende Tummel sig høre i min Nærhed. Jeg skuer hen og hvad seer jeg, den fordømte Sepoy med sit djævelske Gong-Instrument. Sepoyen tordner løs derpaa, og Lynblik, der blende mig, fare udaf Mac Mulligans Øine. Obersten overdynger mig med Forbandelser, og derhos raser en djevelsk Larm, med hvilken fremdeles et Brøl høres af nei, vilde Dyr, som gjennemstreife Haven, det er ikke at udholde; Blodet bruser i mine Aarer, og min Tunge er som rørt af Slag; dog har jeg endnu Kraft nok til at sætte mit fyldte Glas til Læberne. Et Øieblik troede jeg at være befriet fra det vederstyggelige Spøgerie: Alt svandt bort, med Undtagelse af den ved Uveir, hvis Heftighed hyppige Tordenskrald forkyndte, oplyste Horizont. Jeg aandede igjen og forsøgte at staae op, men mine Been vilde ikke bære mig, mit Hoved var angrebet af Svingelhed, jeg faldt tilbage paa mit Sæde, for paa ny at see mig overfaldet af det rædsomste Selskab, som nogensinde har pint en ærlig Mand. Neppe havde jeg drukket et frisk Glas Liqueur, hvilket alene gav mig Trøst og holdt mit Mod opreist, førend jeg saae mig ligeoverfor Enken samt hendes Elephant; O'Dunder ledsagede hende og Mac-Mulligan tilligemed Sepoyen indfandt sig ogsaa. Hvilken djævelsk Dands begyndte nu disse Folk, Snart blev i en Vals, i hvilken ogsaa jeg uvilkaarligen tog Deel, enhver af de Agerende, fordoblet, tre og firedoblet, der opstod en uendelig Mangfoldiggjørelse, og en Blanding, et Chaos, som jeg ikke formaaer at beskrive, rev mig med sig i en Hvirvelstrøm. Snart har Elephanten Enken, snart Enken Elephanten, snart saae jeg den døde, snart den gjenopstandne Oberst, som en Gang smilede, en anden Gang truede; – hvorhen jeg vendte Blikket, traf det paa ham. Fuld af Fortvivlelse talte jeg fyrreogtyve Sepoyer, tredsindstyve Enker, firesindstyve Mac Mulliganer. En levende Klarhed oplyste mit Værelse. Saae jeg hen paa mit Stueuhr, skuede Obersten ud af det. Greb jeg efter min Sabel, saa fik strax Grebet denne utaalelige Tilsætning. Men, og skammelige Forræderi, ogsaa min Flaske, min kjære Flaske forvandlede sig; den bar, som en slet Poet vilde have udtrykt sig, Hadets og Samvittighedsnagets Livree. Den blev min Fiende. - Den Utaknemmelige. Det var for haardt. Jeg styrtede bevidstløs ned, med Ansigtet mod Jorden. Ha Venner, duellerer aldrig under det indianske Clima og dersom Eders Modstander skulde, truffen af Solstraalerne, falde, gid J da ikke, som jeg, maae blive forfulgte af Samvittighedsnag, Gid J ikke maae faae det Jndfald, i en stormfuld Nat, ved et aabent Vindue, drømmende at ville hente Eder Trøst af en Flaske, der til Slutningen, ligesom det gik mig, kun vil fremstille Eder et afskrækkende Phantom af en død Fiendes Hoved. Dagen brød igjen frem i den fulde Glands det orientalske Lys har, funklende i det saa milde saa yndige, saa gjennemsigtige Skier, i hvilket den asiatiske Himmel straaler, i en Atmosphære svangret af Blomsternes friske Duft. En forvirret Støi vækker mig, jeg aabner de endnu angstfulde Øine men mine Plageaander ere forsvundne. Der blev banket stærkt paa hos mig; min Flaske laae ituslagen ved Siden af mig. Jeg saae ud af Vinduet. O'Dunder og Enken, ledsaget af deres Sepoyer, og siddende paa Elephanten ventede mig. Jeg søgte efter den frygtelige og mangegange fordoblede Mac Mulligan og hans Gong-Pauke, men fandt dem ingensteds, hvilket ydede mig en overordentlig Lettelse, og befriede mig fra en trykkende Byrde, dog bragte Støjen af den krigerske Karavane, igjen noget i min Erindring den natlige Tumult, der saa grusomt havde ophidset mig. Elephanterne stønnede, Hestene vrinskede, Menneskene skreg, Trompeterne skingrede, Trommerne hvirvlede, Vaabnene klirrede; Sepoyerne prøvede deres Pistoler og Geværer, Sorbettillaverne og Kokkene læssede deres Redskaber paa Ryggene af Lastdyrene, og min Ven O'Dunder raabte til mig, da han saae mig, Nu, Ven, kom herned! Deres Plads paa en af Elephanterne er allerede i Beredskab. ges tilføiede Enken med en ret blød Falsettstemme, kom De, Herr O'Shaughessey, jeg beder Dem, tag Plads." Her antog hendes skelende Øine et sentimentalsk Udtryk, men som var langt fra tiltrækkende. Nu, hurtig tilraabte O'Dunder mig, da han saae mig nøle. "Jeg forsikkrer tilføiede Mistris OHiggin, at vi alle tre kan faae Plads paa denne Elephant Ahl jeg havde allerede belavet mig derpaa naar hun kun ikke havde seet paa mig. Men jeg har stedse havt en uovervindelig Modbydelighed for skelende Øine, jeg erklærede derfor ligefrem, at jeg ikke vilde genere Mistris OHiggin, men ledsage Karavanen til Hest. Man brød op. Min sorte Hest aabnede Toget. Hellebardierer, Pikenerer, Løbere, Kokke, Betjente, kort en heel Armee udgjorde Troppernes Gros, men Elephanten og Enken, den lille O'Dunder ikke at regne, dannede Bagtroppen. J mindre end en halv Time vare vi paa det Sted, hvor vor Campagne skulde begynde, og hvor, som vore Sepoyer forud havde sagt os, en Tiger af det vildeste Slags var Dagen forud bleven seet. En umaadelig Slette laae udstrakt for os, den var tildeels bedækket med fint Sand; men paa enkelte Steder hævede sig buskviis et langt Græs. Et Par Bananer udbredte over det Strøg, der omgav samme, Skyggen af deres kjempeagtige Grene, og ydede den saa nødvendige Beskyttelse imod en glødende Sol, hvis Straaler faldt lodrette ned over vore Hoveder. Forgjeves lode vi Sletten i alle Retninger gjennemstrøife af udsendte Ryttere; indtil Klokken 9 om Morgenen forblev Jagten uden noget Resultat, og nu besluttede vi, udmattede af Strabadser, at gjøre Holdt under en af hine Bananer. J faa Minuter var en Frorost beredt, Den med de største Vanskeligheder forbundne, og meest Forsigtighed udfordrende Operation bestod i at faae den corpulente Enke Higgins, Lystpartiets Dronning, velholden ned fra hendes ophøiede Sæde; men da vi alle vare paafærde hermed, saa fik vi ogsaa dette lykkeligen udført. Medens vi vare midt i vor Frokost, bemærkede jeg, hvorledes Deltageren i vor Forlystelse, og nu ogsaa vor Gjest, Elephanten nemlig, begyndte at blive meget urolig. Den slog sig paa Siderne med sin Snabel, den rystede paa hele Legemet, og endeligen udstødte den et besynderligt Skrig, som blev besvaret ved et frygteligt Brøl. Tigeren var kommen, og stod ligefor os, kun tyve Skridt fra vor Bangne, og var i Begreb med at styrte løs paa sin Fiende. Enken faldt i Afmagt, O'Dunder trak sin Kaarde, Sepoyerne grebe til Geværerne, og jeg – jeg kastede mig paa Hesten; jeg vidste at Tigeren ikke skaaner den, der lader Dyret have Angrebspartiet, og at enhver Kamp med en Tiger løber ud paa enten at dræbe den, eller blive dræbt. Betænkende dette satte jeg min Render nu Sporerne i Siden og med spændt Pistol i Haanden og paa det vilde Dyr. Om den slet tilbragte Nats Phantasier havde opmandet mit Mod eller om Dame Higgins Nærværelse havde lige Jndvirkning paa mig som Fortidens Skjønnes Blikke pleiede at have paa Ridderne, det veed jeg ikke; men det veed jeg, at Tigeren, som med halvaabent Gab havde gjort Mine til at ville sluge os, gjorde en hurtig kort Vending, da den saae sig angreben og saa rasende truet, og greb Flugten. Min Hest var nu engang i Løbet; jeg lod den flyve; forgjeves var det, at Sepoyerne og den gjenoplevede Enke, og Obersten raabte til mig, at jeg skulde vende om, Jagten eller rettere sagt et underligt Veddeløb havde snart unddraget mig fra deres Aasyn.