Viborger Samler, 1780-12-18
unne J vel endnu pukke derpaa at J ere Borgere i den meest sædelige Verdens Deel? tor J vel endnu sige de Nationer som lære at fatte Afskye for Eder, at J høre til den elskværdigste af alle Religioner, De maa holde Eder for Folk af det allermeest fordervede Clima, som en forDdd. strækudsskrækkelig Ulykke bragte ind i deres Hav, for Bekiendere af en Religion, i hvilken man holder Mord for en Guds Tieneste, og udgyder Menneskers Blod ligesom Dyrenes. Hører mig og J Christnel over en Materie, over hvilken man ikke ofte nok og ikke varmt nok kan tale med Eder: Jblant Eder lever et Folk, talrig og mærkværdig af meer end een Aarsag. Adspredt lever det iblant Eder i alle Eders Riger og Provinzer. Det er langt ældere end J. og J have dets særskildte Historie i Hænderne a). Det sukker over Eder og har sukket allerede nogle Aarhundrede, thi J trykke det ofte med en Haardhed, som aldrig kan billiges. Dette, at de ikke afvige fra deres Fædres Troe b), er det, som giør dem Eder foragtelige. De taale det og henge bestandig ved den ældgamle Troe c); J see det og blive urørte. Saa skulle J dog endelig ophøre at hade Mennesker, som opoffrede deres Religion saa meget iblandt Eder, og af hvilke een Slægt efter den anden døer bort over Offeret, Længe nok have J forsøgt ved Tryk og Byrder at føre dem ind i Eders Skiød - eller var dette maaskee aldrig Ederes Hensigt, i det mindste havde Eders eget Hierte skullet sige Eder, at dette ikke er den rette Vei dertil - saa skulle J dog nu engang alvorlig være betænkt derpaa, om det ikke maatte lykkes Eder bedre ved Mildhed og Menneskelighed. Enig blive I den ganske Verden det Beviis skylde, a) Den jødiske Nation. b) Maa være at forstaae om deres nærmeste Fædres; thi fra de ældgamles afvige de virkelig. e) Jkke ved Abrahams eller Davids. at J ere berettigede at nedtrykke et Folk derfor, fordi det saa gaaer og bøier sig under tunge Skiæbner. Klage Jover dets Sæder, – jeg vil nu ikke engang gribe til det almindelige Rettergangs Middel og indvende, at man og derimod skulle høre deres Klager, men siger mig dog, hvad giøre J da nu egentlig til dets Forbedring, J udelukke paa en fiendsk Maade denne Mængde Menneskeer af Eders Sælskaber. Ere J bedre og ville J forbedre dem, saa kunde de jo lære af Eder, dersom J ikke holdt dem ude fra Eder J indskrænke dem til de overmaade simple Vilkaar i Livet, i hvilke de beholde nesten intet frie uden Aager; fast paa det J kunde have Eders Gevinst igien af dem desto overflødigere. Mon og vel Eders Religion siger det ringeste derover til Eders Retfærdig giørelse? Lærer den Eder, tilskynder den Eder at hade og undertrykke Mennesker, som ikke kunne troe det, J troe, Ville J da stedse forrykke den menneskekiærlige Syns Punkt, af hvilken Eders Herre, endnu i Døden, den han dog tog af deres Fædres Hænder, betragtede dem, da han sagde: De vide ikke hvad de giøre, Skuer over Eder og seer, at Solen skinner ogsaa for dem, negter dem ikke et glad Mod i dens Straaler, hvad Naturen forunder dem, bør J allermindst forbittre dem. De ere Mennesker, som J, ogsaa kunne de fordre menneskelig Friehed som J. Kun derved kunne J bevise Eders Religions Værdighed imod dem, naar J vise dem, at den har og den Kraft i deres Siele, som ære den, at dæmpe et gammel Had imod et ulykkelig Folk. Nu have J intet forud for dem uden den udvortes Overmagt; men da skulle J og undertrykke i deres Hierters Grunde de Forbandelser, som J nu aftvinge. Jor aftvinge dem imod Edder, imod Eders Troe, og imod dens Stifter. Enhver Undertrykkelse, enhver unaturlig Indskrænkning, som Borgere i Verden udøve mod Medborgere, hindrer den sande Nydelse af Livet. Slaverie er ikke aleene Gruesomhed; det er og gruesomt, at der ere Mennesker, som, naar de beregne deres Dage, neppe leve Halvdeelen af dem for sig. Monne de og vel skatte Livets Værd i de Dage, da Livet ikke hører dem til, Med henrykkende Fornøielse anseer jeg da et Gods, hvor man treffer en veldædig Forandring for den arbeidsomste Deel af Mennesker. Den ædle Mand smerter det at see en heel Mængde omkring sig gjore Hoverie, setter han dem i en meere menneskelig Situation, saa belønnes han strax ved at see Familier, som han har gjort lykkelige, hvilke opmuntrede til Fliid ved den Tanke, at alle deres Dage nu høre dem til, omskabe deres Agre til Haver og deres Hytter til Glædes Boeliger. En maadelig Tiende, som han faaer af deres rige Indhøstning, giver meere af sig til sand Fordeel for ham, end deres møisommeligste Hoverie=Arbeide Stige Paaleggene i en Stat for høit, tabe de den menneskelige Proportion med Borgernes Næring, saa bliver og derved Livets Nydelse svækket. Trykte under de ulige Byrder, gaae de modløse Jndvaanere saa langsom fort, kunne neppe opbringe de overdrevne Afgifter, og ansee det ikke meere for Lykke at have Hustruer og Børn. Ach tregange salige Land, i hvilket Regieringens første Grundsetning er denne, at Undersaatternes Velstand er Fyrstens største Rigdom, i det hører man intet om Pres ninger; Aar ud, Aar ind afdrager Undersaatten villig sine formildede Afgifter og lader intet staae tilbage, som omsider maatte drage til en stor Sum. Handel og Haandværker blomstrer deri, og en tilladelig Overdaad lader den circulerende Rigdom gaae igiennem alle Jndvaanernes Hænder, enhver af dem lever gjerne, efterdi Livet er for ham fuld af Fordeele og let. Resten følger.