Aarhuus Stifts-Tidende, 1836-08-13
(Den sildige Besvarelse er foranlediget ved Indsenderens Bortreise.) Naar De, min Herre, anfører, at Deres "belærende og formanende Tone ei kan kaldes uhöllig, fordi jeg er Anonym, og De altsaa ei kan vide, om jeg er i en Stilling, som ingen Belæren og Formanen taaler, saa maa jeg tilstaae, at jeg ikke kjender nogen Stilling i den hele Verden, hvorved man skulde sættes i den sörgelige Forfatning, at maatte renoncere paa Belæring og Formanning af Personer, hvem deres personlige Egenskaber berettige til at fremtræde som Lærere og Formanere. Men om Deres Competence, min Herre, til saaledes at fremstaae, kan hverken De eller jeg eller Trediemand være forvisset, netop fordi vi Begge ere anonyme. og denne Deres Mangel paa beviislig Competence, ikke min mulige Stilling, er det, som bevirker at Tonen i Deres Skrivelse ikke forekommer mig höflig. Hvad Deres Yttring om Ordet "forvanske angaaer da tillader jeg mig først og fremmest at henvise Dem til Sprogbrug, og dernæst til Molbechs danske Lexicon, der ingenlunde give Deres Forklaring Medhold. Naar De saaledes henstiller til enhver Upartisk, at afgjöre, om Deres eller mine Yttringer have været meest uhöllige, da kan jeg Intet have herimod at erindre, men vedbliver i den Tro, at denne Dom maa udfalde til min Fordeel. Jeg har neppe betjent mig af Invectiver, som kunne sættes i Sammenligning med Deres Beskyldninger: at jeg forvansker Andres Ord, at jeg hykler, at min Sandhedskjerlighed er mistænkelig. Deres Forsøg paa at forsvare den Beskyldning, at jeg har fornærmet hele Nationen, forekommer mig i den Grad, mislykket, at det ei trænger til Gjendrivelse. At det er Sprogbrug, at bygge Slutninger paa Spørgsmaal, veed jeg meget vel og har aldrig, som De siger, "hyklet Uvidenhed herom. Men i slige Tilfælde, maa kun et Svar paa Spørgsmaalene kunne være tænkeligt. At bygge Slutninger paa Spørgsmaal, som fra Deres Side forblive ubesvarede, uagtet de ikke alene kunne besvares anderledes, end saaledes, sem De vil have dem besvarede, men end- ogsaa netop ere af Modpartiet besvarede paa een, den endelige Slutning aldeles modstridende Maade, dette, min Herre, er en Fremgangsmaade, som jeg ikke forhen har seet anvendt. Det denne, hvis Opfindelse jeg har tillagt, Dem, og mod hvilken jeg har rettet det Angreb, som De kalder lykkelsk." Dersom det 1807 ikke faldt Sjællænderne ind, at Baandet mellem dem og Dynastiet var brudt, saalænge Occupationen varede, dersom de kunde see Flaaden bortføres, og dog forblive i den lykkelige Troe, at Dynastiets Forhold til Provindsen var det sædvanlige, saa veed jeg virkelig ikke, hvad jeg skal sige om Sjællænderne : men da maa det dog undre Enhver at de vilde udöse deres Blod for atter at knytte et Baand, som de aldrig havde antaget at være brudt. Naar De beskylder mig for, om den Deputerede at have sagt, at han har rögtet, hvad han ikke har rögtet," sa kunde jeg vistnok med gyldig Grund til min Fordeeanføre "Sprogbrugen" der ubestrideligen tillader at sige om Den, der passer sin Dont slet, at han ikke passer sine Ting; men da De, min Herre, netop har givet mig et Exempel paa, hvorledes "Sprogbrugen" kan misbruge som Undskyldning, saa vil jeg hellere oprigtigen tilstaa at have lagt mere Værd paa Forstaaeligheden end Nøiagtigheden af mine Udtryk. Hvorvidt iøvrigt denne Deres grammatikalske Bemærkning vedkommer Sagen, det overlader jeg til Dem selv at bedømme. De vilde önske, siger De, at det for var faldet mig ind, at den Deputerede er bedst tjent med, at Sagen ei omtales." Hvad De mener hermed, er mig aldeles ufatteligt. De vil dog neppe antage, at jeg ved min Fremgangsmaade har ladet mig lede af Anskuelser om hvad den Deputerede er bedst tjent med de Naar man ved en eller anden Begivenhed föler sig i høieste Grad indigneret, da er det vistnok saare roesværdigt, at denne Fölelse ikke viser sig i en bitter Skrivemaade; men der ere vistnok saare Faa, der ere istand til at undgaae dette. Havde jeg kunnet skrive uden Bitterhed om denne Sag, da havde det været bedre. Men, min Herre, hvorledes De fra Bitterheden af mine Ord kan drage Slutninger til min Sandhedskjærlighed, er mig ubegribeligt. Hvad min Mening er og Angreb paa Personen, hvor det kun kommer an paa Sagen, har jeg yttret i min forrige Indrykkelse. Denne vil have viist Dem, at De, uden at befrygte Giengield, kan vedblive med Deres Personligheder, Slige Vaaben bruger jeg end ikke til mit Forsvar. Men De vil vistnok ved nærmere Oververveielse selv finde, at den Mand der vil kaste en Plet paa en Andens Characteer, og gjöre hans Sandhedskjerlighed mistænkelig, beskylde ham for at hykle og at forvanske Andres Ord, at denne Mand bør forsyne sig med solidere Beviser, end höitklingende, ubeviiste og ubeviislige Praser som denne : "at den Mand, der oprigtig siger Sandheden, kan vel være alvorlig, ja streng, men aldrig bitter." Jog kunde svare Dem, min Herre, med en lignende smuk Phrase, at den Mand som oprigtigen elsker Sandheden, bør være alvorlig, bør være streng, kan stundom ved en bitter Fölelse bevæges til en bitter Skrivemaade; men kan aldrig nedlade sig til Personligheder. Dog, denne Paastand vilde være ugrundet – om end ikke i den Grad ugrundet, som den af Dem fremsatte, og jeg holder for at den i nærværende Tilfælde tillige vilde være uretfærdig, thi jeg troer nu virkeligen, at De er overbeviist om at have Sandheden og Retten paa Deres Side, en Tro, som Beskaffenheden af Deres förste Indrykkelse ingenlunde var skikket til at bibringe Nogen. Mod Slutningen af Deres Indrykkelse indrømmer De, min Herre, at jeg har handlet rigtigt, saafremt jeg kan bevise, at den Mening, jeg har tillagt den Deputerede, med Nødvendighed ligger i hans Ord, kan jeg ikke dette, da er mit Angreb naturligviis umotivert. Naar De imidlertid forudsætter, "at jeg stiltiende har givet Dem Ret, fordi jeg ikke har fort dette Beviis, da maa jeg tillade mig at modsige Dem. Jeg har undladt, at føre dette Beviis, fordi det i mine og mange Andres Öine var aldeles overflødigt, ikke blot Enhver, som jeg mundtligen har hört yttre sig om det Forefaldne, har forstaaet Ordene saaledes som jeg, men ogsaa Stændertidenden viser, at, saavel ved selve den omspurgte Begivenhed, som ved den senere Debatte om Ole Kirks Proposition, den Deputeredes, Ord ere forstaaede gandske anderledes, end De vil have dem forstaaede, uden at der fra hans Sideer skeet Indsigelse. Det Samme vise de talrige Annoncer i alle offentlige Blade. Jeg vedbliver derfor, at holde det for urigtigt, at besvære dette Blads Læsere med en nærmere Analyse af hine Ord. Da imidlertid De, min Herre, han Ret til at forlange en saadan af mig, saa har jeg meddeelt den i en Skrivelse, som under Deres Mærke, henligger hos dette Blads ærede Redaction. Troer De at denne Skrivelses Offentliggjörelse, som overhovedet en fortsat Debatte, kan have Publicums Interesse, da overlader jeg saadant aldeles til Deres behagelige Disposition. Skulde De i Sagen selv troe at maatte anføre noget Yderligere, da skal jeg sikkerligen ikke blive Dem Svar skyldig, men det gjör mig ondt, min Herre, at maatte tilføie, at, dersom De skulde finde det tjenligt at fremføre stere Personligheder imod mig, disse da fra min Side ligesaalidet ville blive besvarede, som gjengjeldte. Den 28de Juli 1836, V. L.