Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-02-15
J Kiel er udkommen: "Archidiaconus Harms's Delationsskrift mod Senator Witthöfft in puncto sacrilegii, tilligemed den Sidstes Erklæring (62 S. 8vo)." Denne Strid imellem en navnkundig Theolog og en lærd Jurist, er, fra mere end een Side betragtet, mærkværdig. Sagens Sammenhæng er denne: Senator Witthøfft i Kiel holdt Søndagen efter Trinitatis(d. 6 Juni f. A.), den derværende Fattiganstalts Stiftelsesdag, en til Festen passende Tale, og udgav den derpaa i Trykken. Dens Titel er: "Troer hvad J kunne og udøver Barmhiertighed og Kierlighed. Archidiaconus Harm fandt denne Tale anstødelig og ansaae den for et imod ham stilet Angreb. W. fragaaer ikke i sin Erklæring, at Valget af de deri behandlede Gienstande er bleven bestemt ved det verkløse Bigotterie, det skinhellige Hyklerie, Præken om den døde Troe, den deraf flydende Forfølgelsessyge, der nødvendigen maa have en fordærvelig Jndstydelse paa det velgjørende Jnstitut i Kiel, Fattiganstalten. Harms indgav nu saavel hos Statsconsistoriet i Kiel, som hos Regjeringen et Klageskrift, der gik ud paa, at Senator Witthafft skulde forlade Stadsconsistoriet, og, om mueligt, den Kielske Magistrat, støttende sin Paastand paa, at W. ved sin Tale har gjort sig skyldig i et Sacrilegium. De Grunde, Hr. H. betjener sig af til sin Anklage, ere følgende: Den hele Tale indeholder antichristlige Grundsætninger; den fremtræder skamløs under Forfatterens Navn, da andre Skrifter af dette Slags i det mindste ere anonyme. Forf. har vovet, som en Mand, der som Medlem af Stadsconsistoriet er Overinspecteur over Skolerne, at holde en saadan Tale for et stort Antal Børn og deres Lærere. Mange Forargelser lode sig udfinde i denne Tale, Totalindtrykket røber den Aand, hvori den er holdt; men dog maa enkelte af saadanne Steder nævnes, og disse Enkeltheder, bestaae i følgende. Allerede Titelen: "Troer hvad J ville o. s. v. er Udtrykket af den religiøse Jndifferentissimus. (Her maa lægges Mærke til, at Ordet kunne virkeligen staaer paa Talens Titel, men Hr. H. mener, at det her ikke kan have nogen anden Betydning end "ville.) Som farlige Grundsætninger anføres følgende: Selskabet (af Fattiqvenner i K.) har som saadant ingen Religion (S. 8.). Der fordrager sig i hiint Forbund ogsaa Moses og Muhamed venskabeligen. (Dette kalder H. sand Petulanz og Haantale.) Luften er her renere end i Kirken (S. 10). Moralens Lærdomme kaldes her af W. paa godt Rousseausk Menneskehedens Tempel. Paa Spørgsmaalet: hvilken Religion der er den sande, svares med Nathans Lignelse hos Lessing (hvorved W. skal ville give at forstaae, at Nathan vidste bedre at svare end Christus). Christendommen stilles med Jslamismen og Hedendom i en Linie, ligesom Zoroaster, Confucius, Brahma i lige Rang med Christus. Hr. H. ønsker nu, at W. maatte forlade Senatet, og hvis dette ikke kunde skee, beder han om, selv at maatte forlade Consistoriet og sættes under et andet Forum. Harms's Andragende blev af Consistoriet W. meddeelt, og hans Forsvar læses nu, under Navn af "Erklæring, fra S. 15 til 62 i ovennævnte Skrift. W. forklarer nu, hvorfor han kalder Hs. Andragede et Delations-(Angivelses.) Skrift, nemlig paa Grund af den Hemmelighed, hvormed det skeete, og fordi det gik ud paa Embeds-Afsættelse, følgeligen vindictae publica causa blev indgivet, derhos fordi det skeete af personlig Jnteresse, forat træde ud af en pligtmæssig, men ubehagelig Forbindelse med W. Som Aarsag til H's Had mod Fattiganstalten i Kiel anføres, at han ikke vilde antage Selskabets Love og derfor ikke blev optaget deri. W. gjentager og udvikler nu de af H. anklagede Grundsætninger, som ere: 1) Et Slags Gudsdyrkelse kan være fortrinligere end det andet, uden at derfor Gud forkaster nogen, der ydes ham med redeligt Hjerte, 2) Man kan uden Sectaand, ja uden endog meget mere end den, være Gud til Velbehag. 3) Ægte Christendom bestaaer i Christi Efterfølgelse, men ikke i Troen paa Acta conciliorum, den augsburgske Confession, den Heidelberger Catechismus o. s. v. 4) Den døde Tro fører ikke til det evige Liv. 5) Jntet er skadeligere end Troens Adskillelse fra Sædelæren. Disse Grundsætninger har han gjort til Theemafor sin Tale, for at modsætte sig de fordærvelige Følger af verkløs Bigotterie. At retfærdiggjøre dem paa ny anseer W. hverken for nødvendigt eller gjørligt. Derimod søger han af Hs. egne Skrifter, og endog af hans Lærebøger for Ungdommen, at godtgjøre, at H. har lært det samme som W. i sin Tale, ja endog det, som værre er, f. Ex. Pantheismus, saasom Bønnen til Naturen (Cathechism. S. 12 i Hoveds.), Læren om Englenes Tilbedelse (Nel. d. Ch. S. 41), Troens Fortrin for gode Værker (Br. S. 59), &c. &c.J et Stykke om Selvantændelse, i det sidst udkomne Hefte af Maanedeskriftet Hesperus, angives Selvantændelse af den med Olie drænkede Uld, som Aarsag til Jldebranden i Hr. Modewegs Fabrikbygninger d. 3 Jan. d. A. Denne Brand fortælles at være opkommen paa følgende Maade: Tørrestuen er paa anden Sahl, hvor ingen ellers boer. Fra Fredag Eftermiddag (d. 31 Decbr.) havde der ikke været lagt i Ovnen, og intet Menneske paa Stuerne. Natten fra Søndag til Mandag kom Eieren, der beboede første Sahl, hjem henimod Kl. 1, og mærkede ikke ringeste Damp eller noget andet Jldstegn. Jkke længe derefter blev en i Huset boende Kone, der var bleven noget længer oppe, opmærksom paa en meget stærk Larm, og da hun saae ud, slog Flammen allerede ud af Vinduerne og greb om sig med saadan Hurtighed, at Alt inden føje Tid stod i Lue. Vil man antage, at Ulden her er antændt ved meddeelt Jld, f. Ex. at Ovnen var sprungen, Gløder tabte o. s.v., saa begriber man ikke, hvorledes Jlden med saadan Hurtighed skulde udbrede sig, og hvorfor man ikke allerede en Tid i Forveien skulde mærket den utaalelige Stank af brændt Uld, da der endnu var Folk nok oppe i Huset. Forf. anfører derpaa adskillige Exempler paa Selv. antændelser af Uld og Hamp. - Det vilde være gavnligt, om der ogsaa i Brandanordninger blev gjort opmærksom paa forsigtig Omgang med selvantændelige Ting. Til saadanne høre ikke allene Hamp, drænket med Olie eller Talg, men ogsaa ristet Rugklid, Rugmeel, Hvedemeel, Riiskorn, Erter, Bønner, Caffebønner, Bønnemeel, malet Caffe, ristede Cardobenedicter og andre Urter, ristede Saugspaaner; alle disse Substancer blive, naar de stærkt ristes og derved gjøres empyrevmatiske, og derpaa, medens de endnu ere varme, kommes paa Lærred og sammenbindes deri, kort efter Sammenbindingen antændte. Ved physicalske Forsøg er dette saa fuldkomment stadfæstet, at det ikke levner nogen Tvivl. Der er derfor ogsaa opstaaet Jldebrand ved ristet Chicorie. En høi Grad af Forsigtighed er derfor nødvendig, naar man brænder Caffe, tørrer Malt, tilbereder Salve, varmer Klæder opdynger eller sammentrykket feed Uld, gjemmer Hamp og desl., ligesom overalt naar man rister saadanne Substanzer. Man kan ellers paa den uskyldigste Maade af Verden, foraarsage Jldebrand. Fastelavn kommer egentligen af det tydske Fastenabend eller Fastelabend, d. er den Tid, Fasten begynder. Fastelavnsmandag er den næste Mandag efter Fastelavnssøndag, og denne Mandag har paa Tydsk forskjellige Benævnelser, der alle hentyde paa overgivne Lystigheder i fordums Dage, saasom der geile Montag, Fresmontag, Narrenkircheweihe. J Danske Lov VI. 3. 11. forbydes al Fastelavnsløben strængeligen.