Københavns Adresseavis, 1762-02-15
Vor Lyktes Skiebne er Guds Forsyns Førelse, Hvor efter alle Ting til ævig Tid maae skee. Den grundes paa den Jld, Guds Mesterstykke haver. Den virkeer efter ens og andens Naade=Gaver. Den fælder, reyser op, gjør fattig, atter rig, Og det, som Mennesket i Dyd opfører sig. En Fattig uden Grund paa Lykken høres klage. Hver foraarsager selv sit Helds og Uhelds Dage. Guds Forsyn følger hver, men anderledes ey, End disse hver i sær gaaer frem paa Dydens Vey Vel sandt, Fornuften her et Anstød forefinder: Naar man seer Dydige, hvis Leye=Tid forsvinder, For de ved al sin Flid og Duelighed naaer Et lidet Levebrød, og tidt det aldrig faaer. Hvad giør Guds Forsyn her, tør indbildt Viisdom spørge: Naar det ey bedre vil for Dydens Egne sørge, Har det vel Glæde af at drille Mennesket, Og tegne sine Børn paa Vanheld sorte Bret? Fæld ey saa ond en Dom om Gud, den allerbeste. Der, hvor hans Øye seer, kand du dit Syn ey fæste. Maaskee den Trængende fortiener Revselse; Thi uden Aarsag Gud ey noget lader skee. Du siger, mangen en, som har den mindste Hierne, Paa Lykkens Himmel tidt har allerhøyest Stierne. Ja lad ham have den, naar Gud tillader det See du kun paa dig selv. Elsk Gud. Viis Flid. Giør Ret. Du skal ved disse Tre den Lykke aldrig savne, Som til Nødtørftighed paa Jorden dig kand gavne. Enhver saa meget faaer som Herrens Forsyn vil, Thi anden Skiebne er i Verden ikke til Og naar en ydmyg Frygt vil dette Forsyn nævne, Bør man erindre sig den os meddeelte Evne, Ved hvilken en og hver befordre kand sit Vel Ved den en Herremand kand blive af en Træl Du maae om denne Sag dig lade overtyde, Saa fremt du vente vil Lyksalighed at nyde; Thi troer du ikke Gud, hvad Lykke har du da Det er jo ham, du har dit Liv og alting fra Bort med Exemplerne, hvormed du vil bevise, At vi i Christendom skal Hedensk Skiebne prise; Med mindre at de maae den Lærdom give dig, At Guds Huusholdnings Skik er ubegribelig. At En fik Arvegods paa store Capitaler, Som nu er ey i Stand at tælle ud en Daler; At En fik ingen Arv, som eyer Sølv og Guld, Og saa at sige har den hele Skieppe fuld. Det siger ikke meer, end, hiin var en Forøder, Og Flittigheden Haab ved dennes Held forsøder. Du siger: Skiebnen giør, en rig maae blive arm, Og veldigst Fraadser gaae med slunken sulten Tarm. Du giver Skiebnen Skyld, at Lykkens Blad sig vender, Og Herrens Forsyns Haand i saadant ey erkiender, Som slaaer med Vredens Riis, og tugter, naar han seer. At ved Langmodighed dog ey Forbedring skeer. Den Sandhed, som er klar, jeg ingenlunde nægter, At Mennesket hver Dag jo virkelig vanslægter Fra den Fuldkommenhed, hvori det først blev skabt. Dets Helds Bestandighed er ogsaa bleven tabt. Men hvad, tør dette Leer det Forsyns Raad beskylde, Som Guds befaling er, og samme maae opfylde? Det deeler Fryd og Sorg. Det Held og Uheld giør, J saadan Ordens Gang, som helligholdes bør. Er Ubestandighed paa dette Forsyns Side, Skal Guds Barmhiertighed ved Folkets Ondskab lide, Er da dit Øye ondt for Herren han er god, Tie, tael, ey meer derom. Det gyser i mit Blod. En reen Religion det er i dette Stykke, At Herrens Forsyn er vor Skiebne og vor Lykke; Og dette er igien i sin Bestandighed, Som de Fornuftige i Dyden bliver ved. Saa klynker klagende, fortabte ublu Siele! Som Herrens Førelse saa næsviis tør indpæle, Og lærer dog af det, som J for Øyen seer, Hvor stor Guds Viisdom er paa alle Mennesker. Gud har sit Naades Raad for os ey vildet dølge. Det samme maae vi troe, adlyde, agte, følge, Hvad der behager Gud, er nok for Mennesket; Og den er lykkelig, som vil begribe det. Tidt er en Lazarus, tilfreds med sine Smuler, Langt mere lykkelig, end den, som Purpur skiuler. Tidt Bondens Lykke groer frem for en Herremands, Naar Sielens Nøysomhed faaer Baand paa Kiødets Sands. Den kaldes lykkelig, som eyer Skiepper Penge, Og som behøver ey til nogens Hielp at trænge. Er Lykken da Metal med Præg og Stempel paa O ner. Saa tykt Begreb vi os ey giøre maae. Kom hid, du rige Mand, opluk de Penge=Poser, Som kun Uskiønsomhed for Folkes Lykke roser. Velt ud, og lad os see den dyrebare Skat, Som Verden næsten har i Daarekiste sat. Ak see det røde Guld, Du smiller. Det dig kilder. Dit Ansigts milde Træk din Lykke os afskildrer. En Fattig seer derpaa. Han sukker: Herre Gud! Og med fornøyet Sind tidt leer den Rige ud. Den Rige bliver ved, hver Leddike at tømme. Han viser os sit Sølv. Af dette skal man dømme, At han blant Menneskeer den lykkeligste er. Men kom lidt nærmer hid! See hans Bestræbelser. Han aagrer Dag og Nat med tusind vilde Tanker. Hans Hierte angestfuldt sig snart til Døde banker. Han tæller Pengene. Han tutter dennem ind Han sammenregner dem med misfornøyet Sind. Han har ey nok endnu. Han efter mere tragter; Og for sit Maal at naae han alle Ting foragter. Religion og Lov; Naturlig billighed, Og alting ofres og for hans Begierlighed. Er han da lykkelig i al sin gyldne Lykke, Er Sindets Nøysomhed ey det fornemste Stykke, Sees her Guds Forsyn an, som høyst tilstrekkeligt? Forstaaer Fornuftige ey bedre deres Pligt? O Rigdoms Fyldes Gud, hvad skal din Skabning sige, Du Aarsag har, hvorfor du visse Folk giør Rige, Og hvi at visse Folk skal være Fattige. Men denne Aarsag er for høy for os at see. Saa meget kand indsees af alle ædle Siele, At Lykken ey bestaaer i disse tvende Deele. Thi Rigdom i sig selv giør ingen lykkelig, Ey heller Fattigdom; men vel tilfreds med dis. Den kaldes lykkelig, som Adgang har til Store, Som Naadens Fodesied kan fra Patroner spore. Min Gud, er du ey største Er den ey lykkelig, Som Adgang fundet har ved Troe og Bøn til dig? Det lader snart, som Folk til dig ey vilde trænge. En Part sig holder kunn til deres rede Penge. Til dette usle Malm, som Jordens Jndvold har, Der, med et Stempel paa, er os saa dyrebar. En Part sig holder kunn til Jordiske Patroner. Den allermindste Deel med dig sig her forsoner. Du som et Udskud er, og Gud, som alting er Hvor er da al Fornuft hos mange Mennesker, Tør den, sig stieler rig, en Christen efterligne, Og sige, Gud skee Lov, som vilde mig velsigne? Tor den, som stoler kun paa blotte Mennesker, Vel sige, at du, Gud, i alting med ham er Har disse Christendom, Ey jo. De har jo Navnet. Det hindrer dennem ey, dens Virkning bliver savnet. De kommer lige fort foruden Christendom. Og da vi sige bør, dem tumler Lykken om Skal da dit helligste, og dyre Forsyn lide, Skal Lykken være Kiød, som tør mod Himlen stride? Nu undrer jeg ey meer paa den Henrykkelse, Hvori, ved Rigdoms Dyb, en Paulus standsede. Gud er du; Og som Gud du holder Huus paa Jorden. Hvor kand da Skabningen begribe denne Orden, J hvilken alle Ting til ævig Tid maae skre? Vort Syn er alt for kort i Guddoms Raad at see O, at vi med Fornuft i alt os kunde skikke. Hvad Gud os tienligt seer, det faaer vi, andet ikke. Men naar en Supplicant bekommer naadigst Ja, Som aldrig bad til Gud, og hielpes. Stig! hvad da? Er da Guds Forsyn der, Er det ey bare Lykke, Med saadan Tanke du dig ey maae lade tykke. Thi intet skeer, hvori Guds Forsyn spores jo Og den er lykkelig, som det kand see og troe Vel er det forhen sagt: Enhver Guds Forsyn nyder, Som han opfører sig i Troe, i Haab og Dyder, Og at det stedse er i sin Bestandighed, Som de Fornuftige i Dyden bliver ved. Men Gud sin Aarsag har, hvi Onde tidt forfremmes Og hvide Dydige af Nød og Modgang klemmes Hvi stor Bestræbelse tidt høster ingen Frugt? Og hvi tidt tages Feyl, hvor Overleg er brugt Tænk ikke, naar du seer et Gud hengivet Hierte, Som tære maae sin Tid i stor Bekymrings Smerte, Og neppe finder det, som man kand leve af, At dette maae ansees, som en vilkaarlig Straf. Oney. Her er Fornuft og alt vor Vid i Knibe. Guds Forsyn er for høyt. Vi kand det ey begribe. Han hellig Aarsag har til alle Ting, som skeer. Og lykkelig er den, som mere troer end seer. Tidt giør Guds Forsyn rig, for Hiertet at omvende, Og for at lære det sin Miskundhed at kiende. Tidt bydes Fattigdom at hemme Daarlighed, Og giøre Mennesket af denne Verden kied. See, dette lærer os langt længer frem at tænke, Og al vor Tænkekraft i Rigdoms Dyb nedsenke; Det Guddoms Forsyns Dyb for alle Mennesker, Som dog for Mennesker for høyt at fatte er. Nu maae ey nogen troe, at Lykken Skiebne bliver, Men at Guds Forsyn selv os Held og Lykke giver. Stig ey, Uheldige, som finder tomme Kar, At det er Skiebnens Skyld, du ingen Lykke haar. Randsag dit hele Liv, betragt dit Levnets Wandel. See, om Gud var tilfreds med din Jdræt og Handel. Giv ham i alle Ting den Ære, ham bør skee, Og viis dig i din Jld fornuftigt Menneske. Hav Herrens Forsyns Haand hvert Øyeblik for Øyet; Og viis dig med din Deel i alle Ting fornøyet. Beed uafladelig, og arbeyd af al Magt: Saa har du stadig Grund til heldig Lykke lagt.