Almuevennen, 1843-02-08
Medens det nu saaledes for det første er afgjort i den falsterske Forening, at Godseier- og Embedsklassen, ogsaa har Adgang til den, saa beretter "Ny Siellands post, at der den 7de Januar, efter forud truffen Aftale, havde samlet sig endeel af 9de Valgdistricts Sogneforstandere, Sognefogder og flere, i Kjøge, for at danne en Forening, hvis Øiemed i Særdeleshed skulde være, i Fremtiden at virke til Almue-Aandens Oplysning, og navnlig for at udfinde Midler til at bringe i Forslag med Hensyn til det nuværende Fæsteforholdsbedre Ordning, ved enten at overgaae til Arvefæste eller Selveiendom", og at der mellem de af denne Forsamling tagne Beslutninger ogsaa var den, at Foreningen kun skal bestaae af Bønder. Det kan med Hensyn hertil, som ogsaa til de mulig flere Foreninger af samme Slags, der i den nærmeste Fremtid ville paafølge ikke være afveien eller utidigt at underkaste det Spørgsmaal en nærmere Drøftelse, om det er rigtigt at Bondestanden ved slige Foreninger udelukker Godseier= og Embedsklassen; og da ovennævnte Hr. Müllers Jndrykkelse i "Lollands-Falsters Stifts-Tidende" indeholder, hvad der formeentlig fra disses Side kan anføres imod Udelukkelsen, saa ville vi knytte vort Forsvar for den til hiin Jndrykkelse, og stræbe at vise, at netop de Grunde han giver imod den, taler paa det tydeligste for den. Er der nogen Stat, hvis Borgere have Grund til at gjøre Hollændernes Valgsprog: "Ved Enighed bliver det som er lidet, stort, til deres, saa er det den danske. Saaledes begynder den müllerske Opsats, men det falder strax i Øinene, at dette Valgsprog gjælder og Staten i dens Forhold til andre Stater, og det danske Folks Enighed i dets Forhold til andre Folk er ikke at omtvivle, er Spørgsmaalet derom, da vil Bonden, Borgeren, Embedsmanden og Adelsmanden, vel kun have een Mening, een Stemme, men disse Forhold skulle jo ikke omhandles eller afgjøres i Sogneforstanderskaberne, Amtsraadene eller Stænderne. Naar man derimod vil have hiint Hollændersprog anvendt paa de Forhold Talen er om, da sige man: "Er der nogen Stand, hvis Medlemmer have Grund til at gjøre Valgsproget: "Ved Enighed bliver det som er lidet, stort, til deres, da er det Bondestanden, og spørger man da hvad det er, der især gjør denne Enighed saa nødvendig for Bondestanden, saa udfordrer dette Spørgsmaals Besvarelse kun at man slaaer Øinene ret op og seer hvad det er Standen for Tiden mangler. Hvad Bondestanden nu gjør Fordring paa, og hvorpaa Tidens hele Retning og Folkets Udvikling giver den et retfærdigt Krav, det er almindelig Værnepligt, Fæstes Overgang til Selveiendom, lige Beskatning af alt Landets Hartkorn, med flere Fordringer af lignende Art, men disse Goder opnaaes ikke uden en alvorlig og vedholdende Kamp mod dem, hvis Jnteresser ville lide derved, nemlig Godseierne og deres Allierede i Embedsklassen. Disse Stridspuncter staae igjen i meere eller mindre Berøring med de fleste andre Sager der fremkomme i Sogneforstanderskaber, Amtsraad og Stænder, og da begge Parter paa alle disse Steder ere representerede, saa vil Kampen der gjentage sig paa ny ved enhver forekommende Leilighed. Da nu den ene Part ved sin udvortes Glands, ved sin større Uddannelse, og paa mange Steder ved Understøttelse af Embedsklassen, er i Besiddelse baade af materiel og aandig Overvægt over den anden, nemlig Bondestanden, saa vil denne paa ingen Maade kunne vente at gaae af med Seiren, uden ved større Uddannelse og Dygtighed, forbunden med Enighed, thi ved Enighed bliver det som er lidet, stort. Denne Kamp vil blive fort og bør føres paa enhver lovlig og ærlig Maade, og Fred vil eller kan ikke sluttes for de gamle Forrettigheder og Privilegier ere forsvundne; jo meere Uddannelse og jo større Enighed Bondestanden kan tilegne sig, desto snarere vil den seire i Kampen, og netop for at erhverve sig disse Egenskaber ere de omhandlede Foreninger saa hensigtsmæssige. Derfra vil ethvert Medlem hjembringe flere Kundskaber og større Jndsigt i de Sager de have at forhandle, en større Opmærksomhed og Jver for det Maal der skal stræbes hen til, og det større Mod til at gjøre sine Paastande gjældende, som Bevidstheden om den forenede Samvirken stedse giver. Naar Hr. Müller derfor skriver, at han længe ikke har seet et saadant Forsøg paa at modarbeide den Samfundsaand, ved hvilket alene noget Dygtigt kan udrettes, saa maa vi tvertimod mene, at den meddeelte Jndbydelse var et Forsøg paa at fremme en saadan Samfundsaand, ligesom det i det Hele jo er en Selvmodsigelse at paastaae, at man ved Foreninger modvirker Samfundsaanden, men Sagen er den, at Besidderne af de støvede Privilegier, ønskede ogsaa i disse Foreninger at kunne imponere med de truende Miner, den kraftige Tale og det herskabelige Væsen, for at undertrykke enhver frisindet, men beskeden Bondetale, og først da var der vel Samfundsaand? Hr. M. spørger først: "Kunne Bønderne i Forstanderskaberne afsondre sig fra de Medlemmer, der ikke ere Bønder, 2 Kunne de undvære disses Hjælp og Medvirkning? Det er ikke let at indsee hvorledes han kan komme til at spørge saa, og vi ville svare ham herpaa med et Par andre Spørgsmaal: Kunne Bønderne ikke i særegne Foreninger eller Selskaber afsondre sig fra dem der ikke ere Bønder, uden at de derfor ogsaa ville afsondre sig fra disse i Forstanderskaberne? Eller er det Hensigten med saadanne Foreninger, at fremkalde en Afsondring i Forstanderskaberne, Saavel Bøndernes som de øvrige Medlemmers Hjæp og Medvirkning i Forstanderskaberne ervel lige nødvendig, og den Ene kan vel ligesaalidt undværes som den Anden, men dette ligger jo aldeles udenfor det Talen her var om. Efter disse Spørgsmaa udbryder Hr. M. i een af de velbekjendte Tirader, som Modstanderne af Folkets større Frihed og Selvstændighed idelig føre i Munden, men som i nærværende Tilfælde taler allermeest imod den Sag han har paataget sig at forsvare. "Kun den, siger han, "der har ladet sig blænde af de høitklingende Lovtaler over dette Stifts Bønders politiske Oplysning og Dygtighed, hvilke i de sidste Aar saa ofte ere læste i Bladene, tør besvare dette Spørgsmaal bekræftende. Den sundtænkende Bonde vil for længe siden have lært, hvilken Vægt der tør tillægges disse Lovtaler, og vil være kommet til den Erkjendelse, at Bønderne ligesaalidt i Forstanderskaberne som i andre lignende Forhold kunne undvære de øvrige Klassers Bistand og Samvirkning". Fremdeles siger han, at der neppe er et eneste Sogneforstanderskab paa Falster, hvis valgte Formand er en Bonde, thi Bønderne saae sig vel om efter Bønder der kunde bruges til Formænd, men da de ikke fandt dem, valgte de med sund og rigtig Takt der, hvor Jndsigten og Arbeidsdygtigheden var. Staaer Bondestanden paa saa lavt et Standpunct i Oplysning og Dygtighed, som herer antydet, ere da ikke de omhandlede Foreninger saameget mere nødvendige og ønskelige Kan der i saadanne Foreninger hentes Kundskaber og Jndsigt, Opmærksomhed, Jver og Mod, da skynd Eder i Bønder, og samles ofte i talrige Møder, thi J høre nu af en falstersk Herre hvor langt J staae tilbage. Hvor ville J tænke at kunne hævde Eders Ret og fremme Eders velgrundede Ønsker imod hine kundskabsrige, oplyste, mægtige Herrer, naar J ikke stræbe, deels hver Enkelt især, men fremfor alt Alle i Forening, at sætte Eder selv i Besiddelse af de samme Vaaben, som J høre Eders Modstandere have, men som de godt veed at mangle! Er der i de falsterske Sogneforstanderskaber ikke en eneste Formand af Bondestanden, da kunne vi tvertimod forsikkre Hr. M., at der i de Egne vi kjende, ere mange Forstanderskaber der have Bønder til Formænd, og at flere af disse have udviklet en Dygtighed og Jnteresse for Sognenes Anliggender, der gjøre hine Andre, med meere dannede Formænd, til Skamme; og vi kunne ei heller dølge vor Formening, at det maaskee paa mange Steder ikke er saa meget Mangel paa Jndsigt og Arbeidsdygtighed, som en overdreven Beskedenhed der har gjort, at man ikke har valgt en Bonde til Formand, men saameget er i al Fald en afgjort Sag, at jo meere Forvalterens Skildring af Bondens Udvikling og Dannelse er stemmende med Sandheden, desto større er Nytten og Nødvendigheden af de begyndte Foreninger, udelukkende for Bondestanden. Dernæst spørger Hr. M. om Bøndernes Bestræbelse efter at udelukke de øvrige Sogneforstandere er retfærdig, liberal og klog. Vi mene: Ja! Bondestanden har jo ingensinde anseet sig krænket eller uretfærdig behandlet, ved hvilke Foreninger, Samfund, Selskaber eller Klubber de øvrige Stænder have udelukket den; Godseier- og Embedstanden har jo trindt om i Landet mange Slags Foreninger, uden at de ville indrømme, at have gjort sig skyldige i Jlliberalitet, ved af disse at udelukke Bondestanden; hvorledes skulde da Bondestanden ikke finde det retfærdigt og liberalt, ogsaa at danne sig særegne Foreninger; Om det er klogt, Jo, Hr. Müller, De finder vist selv det er meget klogt af Bønderne, dog at have een Forsamling, hvori de kunne forhandle deres Jnteresser med hinanden, uden hovmesterlige Afbrydelser, og Jndvendinger fra de høie Herrer. "Men, derved udpeges jo de øvrige Forstandere som dem der ere udygtige eller uvillige til at fremme Bondens Vel!" Det kan man kalde at søge sine Grunde langt borte, eller er det ikke just for at erhverve sig selv den større Dygtighed hine besidde, at Bonden vil tiltræde slige Foreninger, og som vi i det Foregaaende have udviklet, kan Godseierstanden ikke være villig til at fremme Bøndestandens Vel i den Retning hvorfor denne stræber, men det er en ligefrem Følge af disse tvende Stænders nærværende Stilling og Forhold til hinanden, at den dertil maa være uvillig. Hermed skal ingenlunde siges, at der ikke skulde være flere enkelte Medlemmer af Godseierstanden, der gjør Alt hvad der staaer i deres Magt for at gavne Bonden, men disse Enkelte have Leilighed nok til at udføre deres menneskekierlige Bestræbelser paa deres Godser, i Sogneforstanderskaberne, og maaskee Amtsraad og Stænder; men i det Ovenstaaende er Talen og Standen i det Hele. Vi støde nu atter paa en af de Sætninger, der i senere Tid har lydt til os fra flere af Hr. Müllers Ligesindede: "Er det da Bønder", hedder det, der ved Skrift og Tale have fremkaldt Skoleanordningen, Communalanordningen, Naturalhoveriets Afskaffelse og de mange andre de senere Aars Foretagender til Landalmuens Oplysning og materielle Velværen?" Hvad der bør svares paa en saadan Tale, hvorved man aabenbar søger at nedkue Bondens Selvstændighedsfølelse ved at foreholde ham, at det er ikke sig selv, men de andre Stænder han har at takke for sin nærværende glædeligere Tilstand, og at han derfor i blind Underkastelse maa fremdeles overgive sig i deres Vold, det er saa vel svaret af de jydske Bondedeputerede i Viborg, at vi henvise dertil, og vi forbeholde os at meddele det i en følgende Artikel. Hr. Müller vedbliver iøvrigt at tale som om det var Bondestandens Hensigt at adskille sig fra alle de Andre i selve Sogneforstanderskaberne; ville Bønderne ikke høre de andre Medlemmers Raad, eller benytte deres Medvirkning, siger han, er det da sandsynligt at disse sidste herefter ville vise samme Jver og gode Villie i Sogneforstanderskaberne som hidtil Vi kunne forsikre Hr. M., at Bønderne i Fremtiden, som hidtil, godt kunne høre de andre Medlemmers Raad og benytte deres Medvirkning i Sogneforstanderskaberne, om ogsaa hine Foreninger komme i Stand. Alle de der frygte Bondens og de ringere Classers Oplysning og Fremgang til større borgerlig Selvstændighed og Ret, ere naturligviis meget forbittrede paa Pressen, da det for en stor Deel er ved dens Hjelp at disse Goder ere opnaaede og bestandig opnaaes i en høiere Grad; saaledes ogsaa Hr. M., der udbryder i en heel Strøm af Klagemaal mod Pressen: "Det er ikke af undres over, hvis Bønderne, især i dette Stift, troe, at de allerede nu staae paa et saadant Trin af Aandsdannelse og Dygtighed, at de kunne undvære Andres Hjelp og Medvirkning. Det er ikke at undres over, hvis de med Mistillid til Andre, og med Selvtilfredshed støde saadan Hjelp fra sig. Thi det har i de sidste Aar været mange Dagblades Skik med Overdrivelse at fremhæve Bondestandens moralske og intellectuelle Fortrin, og at omtale denne Stand, som om den var i Besiddelse af det, den for en stor Deel først skal erhverve. Det Uforstandige og det Ringe har ofte fundet Understøttelse og Forsvar, naar Talen var om en Bonde. Virkningerne vise sig nu." Ja Skam skulde de slemme Dagblade have, Hr. Forvalter, at de saaledes har vildledt og blændet den for saa taalmodige og lydige Bonde. Jkke sandt, Til Slutning gaaer Hr. M. gandske troskyldig i sin egen Fælde. Han raisonnerer saaledes: For at overbevise sig om hvor skadeligt det er, at Bønderne i deres ny Forening ikke ville have Godsherrerne med, kan man blot see hen til de to Bønder der har udstedt Jndbydelsen, nemlig P. Steffensen og C. Rasmussen. Disse to Mænd have frivillig stillet sig i Spidsen, og de have derved tilkjendegivet, at de ansee sig for at høre til de dygtigste Bønder paa Falster, men man tage blot deres Jndbydelse for sig, og efter den bedømme man deres Dygtighed; han gjennemgaaer derpaa sammes enkelte Sætninger, og søger at vise hvor uforstaaelige og uforstandige de ere. Men, hvad skeer, 8 Dage derefter kommer en Procurator, en dannet, studert Mand, og siger: "Den Jndbydelse har jeg skrevet!" og nu har den stakkels M. ikke opnaaet andet med al sin Uleilighed, end at han har beviist, at Mænd i de andre Stænder kunne ligesaavel skrive uforstaaelig og uforstandigt som en Bonde. Ja visselig vil Bondestanden have størst Rytte af de Foreninger, hvorfra Godseier- og Embedsklassen er udelukket. Dog er det nødvendigt, for at forebygge Misforstaaelse, at erklære, at vi ved Bondestanden, i Modsætning til de øvrige tvende Stænder, ikke alene forstaae dem der ere fødte og opdragne og endnu leve som Bønder, men alle dem der ere i Besiddelse af ufrit Hartkorn, enten som Eiere eller Fæstere. Cancelli-Resolutioner og Fæstevæsenet.