Aarhuus Stifts-Tidende, 1844-11-06
Fædrelandet. De holsteenske Stænders eenstemmigt antagne Adresse begynder med den Yttring: at de ansaae det for deres første og helligste Pligt, at bringe Hs. M. Kongen Landets Hylding og Forsikkringen om Beboernes uforanderlige Troskab og Hengivenhed." Dernæst føle de sig opfordrede til at udtale Landets Tak for, at den ang. Betydningen af § 6 i den alm. Lov af 28de Mai 1831 opstaaede Tvivl og den deraf fremgaaede Hindring for Udstedelsen af en Stad og Land-Communal Anordning samt for det derved betingede friere Communalliv er bleven hævet i Overcenst. med deres Andragender, med levende Taknemlighed erkiendes det, at Gage- og Accidents Afgifterne ere blevne ophævede; at det fordærvelige Lotterispil er blevet indskrænket; at Udskrivningen af en ny Skat til Chausseernes Vedligeholdelse er opgivet; osv. Derimod har det bedrøvet dem, at deres gjentagne Andragender og Ophævelsen af Rigsbankpenge ikke have fundet Jndgang. Det kan ikke Andet end opfylde os med Urolighed og Sorg - hedder det – naar vi nu erfare, at Militairet i Hertugdømmerne skal nodes til at modtage en Deel af sin Sold i Rigsbanks=Smaamynt. Og ikke mindre har det bedrøvet os, at D. M. ikke kan finde Sig foranlediget til at gaae ind paa Bønnen og Oprettelsen af en Landmilitairskole i Rendsborg. Vi formaae ikke at undertrykke den Bekymring, at der vil blive virket imod Hærens sande Eenhed, naar Hertugd. Officier corps skal vedblive at completteres med Mænd, som fra Ungdommen af have været fremmede for Landets Skikke, Sæder og Sprog." – Angaaende Oprettelsen, af en Filialbank i Flensborg, uden forud derom at have indhentet Stændernes Betænkning, hedder det: "Vi have tilligemed Landet smerteligt følt, at de mang foldige og gjentagne Bønner i et Anliggende, som ikke syntes at kræve nogen tilsom Resolution, ikke have fundet Gehør. Men vi ansee os i vor Samvittighed forpligtede til, med skyldig Ærefrygt at re servere Landets Rettigheder mod Patentet og sammes Følger." Dernæst omtales, hvorlunde Hs. M. landsfaderlige Hensigt, at indføre Besparelser i Statshuusholdningen, ikke har formaaet at forhindre, at Omkostningerne tvertimod med hvert Aar ere tiltagne. Gjør en vedvarende Fred – hedder det – og andre gunstige Conjuncturer det end muligt for D. M. Undersaatter, endnu for Tiden at bære de derved og ved den store Statsgjæld nødvendige Skatter, saa opfylder dog ethvert, endog det fjerneste Tegn til en Afbrydelse af Freden, og Frygten for de deraf frem gaaende Forstyrrelser af Handel og Omsætning, deres Hjerter med bange Bekymringer for en maaskee nær Fremtid." Adressen slutter saaledes: "Vi kunne ikke nærme os D. K. M. hellige Throne, uden at berøre en Gienstand, som uden al Tvivl har opfyldt Deres Majestæts Hjerte med ikke ringere Sorger, end Deres troe Undersaatters Hjerter. En Utilfredsheds Aand har grebet de forskjellige Folkestammer, som ere undergivne Deres Majestæts Scepter, og truer med at gjøre dem fremmede for hinanden. Den har i Pressen fundet et villigt Organ, fra Folkeforsamlinger, fra Stændersalen i Viborg toner den herover til os. Den holsteenske Stænderforsamling føler sig opfordret til at udtale for Deres Majestæt sin dybtfølte Smerte over, at nærbeslægtede Folkestammer, som i Aarhundredet have været forbundne, og Brødre under samme Hersker i Lykke og Ulykke, staae i Begreb med, uden nogen given tilstrækkelig ydre Anledning, uden i Virkeligheden stridende Jnteresser, at træde hinanden skarpt, ja fjendtligt imøde, at den bestaaende Misstemning bereder en ny Hindring for D. Maj. veldædige Hensigter og forstyrrer Allerhøistsammes Stater i den videre nationale Uddannelse af deres Kræfter. Vi kunne overeensstemmende med Sandheden forsikkre, at der i Holsteen ikke findes nogen Uvillie, og langt mindre nogen fjendtlig Stemning mod det danske Folk. Hiin Misstemning, hvor tydeligt den end fremtræder, kan kun være fremkaldt ved Misforstaaelse, ved den i mange fælles Tilstande og Forhold herskende Uklarhed og Uvished. En aaben Fremstilling af Forholdene synes her, som overalt, at være det første Skridt til Udjevning. Gjerne udtaler derfor den holsteenske Stænderforsamling, at Deres Majestæts tydske Undersaatter, langt fra forsætligt at krænke de Danskes Nationalitet, kun ville hævde deres ved Tractater fast sikkrede Stilling. Beboeren af det som souveraint anerkjendte Hertugdømme Holsteen holder trofast ved den fra gamle Tider bestaaende, af D. M. glorrige Ahner mange Gange sanctionerede, i den fælles Lovgivning og Forvaltning, samt i den levende Folkebevidsthed rodfæstede Forbindelse med det souveraine Hertugdomme, Slesvig; han erkjender de mellem Hertugdømmerne og Kongeriget bestaaende, ved den nedarvede Landsherres Fælleskab befæstede Unionsforhold som hin dende, uden dog at indrømme de af Bestræbelsen efter større Centralisering fremgaaende administrative Forholdsregler nogen Jndflydelse paa den statsretlige Stilling. – Efter vor inderste Overbeviisning arbeider man ikke hos os paa at løsne eller vel endog sønderrive det mellem Hertugdømmerne og Kongeriget bestaaende Baand. Vi glæde os ved at see vor nedarvede Herskers Hoved smykket med Nabolandets Krone. Men kun da kan, efter vor redelige Overbeviisning, Forbindelsen mellem disse Lande synes velsignelsesriig, naar den gjensidige statsretlige Stilling bliver agtet og ingen af de forbundne Stater hindret i sin frie nationale Udvikling. Jkke ved den den ene Part paatvungne Sammenblanding og Sammensmeltning af de forskjellige Jnteresser, men ved upartisk fuldstændig Afsondring af alle Forhold, som hidtil have givet Anledning til Besværinger over Prægravationer og Tilsidesættelse af den ene Part for den anden, kan den forstyrrede Eendrægtighed blandt os gjenoprettes. De holsteenske Stænder have herved, saaledes som de fra Begyndelsen af deres constitutionelle Liv have været vante til, for deres Landsherre udtalt de Følelser af Taknemmelighed, men ogsaa af Sorg og Bekymring, hvoraf deres Hjerte ved Begyndelsen af denne Forsamling er opfyldt. D. K. Majestæt behage at optage samme naadigt, ligesom de tillidsfuldt af dem blive forebragte. Adressediscussionen i Roeskilde. (See Avisen Nr 200.)"Det er min Overbeviisning – vedblev Lehmann –at det vilde nedværdige Ministeriets rette Stilling – at det vilde være at betage den folkelige Jndvirkning, navnlig den, der finder Sted igjennem Folkerepræsentationen, alt Værd, – at det vilde compromittere Kronens Værdighed og Uforkrænkelighed, – at det især paa en Tid, da der er ikke ringe Modsætning imellem de forskjellige politiske Grundanskuelser, og da Brydningerne hver Dag fremtræde meere og meere bestemt, og en Stat, hvor de factiske og historiske Forhold ere af den Beskaffenhed, at de indeholde rigt Stof til meget alvorlige Collisioner og Bekymringer, – at det, siger jeg, endog under saadanne Omstændigheder kunde blive høist farligt at fratage Kongens Raad den moralske Ansvarlighed for det i Landet herskende Regjeringssystem. Selv altsaa, om det er en Fiction, at Kongen er personlig uskyldig i de Misgreb, som begaaes, saa er det dog den Fiction, hvorpaa Monarchiet hviler, uden hvilken jeg ikke seer andet Alternativ, end enten Despotie eller Republik." – Derpaa søgte han klart at vise, at Hs. Majestæt ikke i nogen Maade kan ansees for den sande Kilde til Det, der har opvakt almindelig Misfornøielse, og efter ogsaa at have erklæret det for sin Mening, at det nuværende Ministerium ikke besidder og ikke fortjener Landets Tillid, sluttede han med at stemme for en Adresse. – Etatsraad Bang var i enkelte Puncter tildeels enig med de foregaaende Talere, men hvad Pressefriheden angik, da meente han, at det maa erkjendes at staae ganske afgjort, om Cancelliet har overskredet sin Competence, og at det snarere maa antydes, at der er mere Grund til at søge en Forandring i det Bestaaende, end til at besvære sig over Overtrædelse af Lovbestemmelserne. Det forekom ham at ville være den rette Fremgangsmaade, at men forenede sig om Kongen og søgte at styrke hans Regjering, men ikke, under Kappe af at angribe hans Ministerium, uden Grund angribe ham selv. Med Hensyn til Statseenheden meente han, at Kongen har gjort meget i den Henseende, og at man i Adressen burde udtale den Forventning, at Kongen fremdeles med Kraft vil beherske de vanskelige Forhold. "Jeg kommer nu til det sagde han videre – som synes at skulle være den egentlige Hoved-Gienstand for den foreslaaede Adresse, nemlig: Fjernelsen af Kongens Raad. Jeg mener da, at det er en aabenbar Modsigelse, naar Kongen tager en Beslutning og tilkjendegiver den som sin, da at sige, at det ikke er Kongens Handling, men hans Ministres, og at det endog er en Fornærmelse mod Kongen, som efter den danske Kongelov ene regierer, ene har al Magten og Myndigheden, at sige, at han ikke selv beslutter. Man vil fritage ham for Ansvaret, men man vil med det Samme ogsaa fritage ham for Regjeringen, idet det er Ministrene, der skulle regjere; thi ellers vilde det være en aabenbar Uretfærdighed, at paabyrde dem Ansvaret. Men hertil kommer, at denne Tale om Kongens Uforkrænkelighed, at det er formasteligt at dadle hans Beslutninger, i og for sig er ubeføiet; at det ikke er sandt, naar det siges, at det er formasteligt at dadle Kongens egen Regjering. Det er udtrykkeligt i Lovgivningen indrømmet Undersaatterne og navnlig Stænderne, at gjøre ærbødige og sømmelige Forestillinger mod de af Kongen fattede Beslutninger, og at fremhæve hvad der taler for en anden Fremgangsmaade. Dette er det, mener jeg, som man redeligt og ærligt skal gjøre. - Hvis man derimod har Grund til at antage, at en Beslutning af Kongen hidrører fra de Raad, Ministrene have givet, og at disse Raad ere falske og vildledende, da kan man klage."- Taleren indrømmede, at der hersker Uro og Bekymring med Hensyn til Statseenheden og Nationaliteten, men benægtede, at der hos Folket hersker en Misstemning mod Regjeringen i det Hele, og meente, at en vis uhyggelig Stemning tildeels er fremkunstlet, idet man har benyttet Agitationssystemet. Saaledes have enkelte Mænd smeddet et Vaaben, som Fremtiden vil vende mod dem selv." Overbeviist om Sandheden heraf, vilde Taleren kun stemme for en Adresse, hvis der der maatte blive antydet, at det forholdt sig saaledes som han nu havde sagt, Biskop Mynster maatte tilstaae, at han ikke let kunde tænke sig en mere formløs Sag end den, der var under Behandling; "Lovgiveren har ved Anordningen og Stænderinstitutionen anviist Stænderne en bestemt Vei, paa hvilken de skulle komme frem med deres Andragender og Besværinger, men at indgive Adresser er en selvtagen Ret, og en almindelig Udtalelse af Misfornøielse kunde ikke føre til noget Resultat, undtagen til at svække Nationalfølelsen, Fremdeles meente han, at der uden Tvivl gives Mange, som, idet de indrømme, at der hersker Misfornøielse med en eller anden Foranstaltning, dog erkjende, at hos Kjernen af Nationen er den Følelse levende, at vi dog ere et lykkeligt Folk, og at det danske Folk ikke vilde bytte sin Tilstand eller sin Regjering med noget andet Folks. - Præsidenten kunde ikke indrømme den gjorte Paastand om Andragendets Formløshed; det havde meente han – al den Bestemthed, som der efter sin Natur kan have og at den Bestemthed, som er fordret i Anordningen. – Etatsraad Stenfeldt talte bl.A. om "Mænd, som søge at vække Misfornøielse med Regjeringen og ikke tage i Betænkning at svække og undergrave de ædleste og skjønneste Følelser, der fra Barndommen af ere vakte hos Folket for Alt, hvad der er kjært og helligt;" – forresten stemte han imod en Comitees Nedsættelse. Directeur Duntzfeldt stemte for, og Grev Knuth imod en Adresse. Grev Moltke benægtede Misstemningens Existents, forsaavidt derved skal forstaaes, at der skulde herske en almindelig Misfornøielse med Regjeringens Fremgangsmaade i det Hele, og maatte derhos paa egne og, som han turde troe, den langt større Deel af Forsamlingens Vegne nedlægge den bestemteste Protest mod saadanne Yttringer, som om man betragtede Beboerne i Slesvig og Holsteen som vore Fjender. Forresten erklærede han sig mod Jndgivelsen af en Adresse Grosserer Meinert stemte for en Adresse, idet han erklærede det for Sandhed, at Folket i Almindelighed ikke har nogen egentlig Tillid til Kongens Raad. Cancellie. Haastrup meente, at det slesv. Sprogrescript, idet det slog ned som et Lyn, havde gjort et ubehageligt Jndtryk paa enhver dansk Mand, der har sit Fædreland og Modersmaal kjært, og at Cancelliets Fremfærd ved at supprimere censurfrie Blade har vakt almindelig Misnøie, ligesom ogsaa Finantsvæsenets Mangler kunde gjøre Jndgivelsen af en Adresse ønskelig. Capitain Buchwald kunde med Glæde gjentage, hvad han for to Aar siden yttrede: der findes intet politisk Røre i Bondestanden, men derimod en forøget landoeconomisk Birksomhed, der har fremkaldt en stedse tiltagende Velstand og Tilfredshed i Landet. Han var derfor overbeviist om, at saalænge Christian den 8des milde og retfærdige Scepter hersker over Danmark, vil der hos Landalmuen intet Ønske være om nogen Forandring i Regjeringsformen; alligevel onskede han, at Kongen vilde benytte Landets nærværende rolige Tilstand, for at give det saadanne Jnstitutioner, som i Tidens Længde kunde sikkre det mod politiske Re actioner. Han stemte imod Adressen. Fattigdirecteur Sager henholdt sig aldeles til Etatsr. Bangs Foredrag. Sognefoged Pedersen kunde ikke noksom udtale sin Beklagelse over den korte Tid, der er tilstaaet Forsamlingen til dens Overveielser; han havde tænkt sig, at det kunde være for at afskjære Petitionsveien. Denne Beklagelse ønskede han udtalt i den Adresse, som han ventede vilde blive indgivet. Etatsr. Neergaard maatte erklære, at de her saa stærkt fremhævede Foranledninger til Misstemning, efter hans Overbeviisning, for en Deel vare aldeles blottede for Grund, og for en stor Deel overdrevne; især havde han med Misfornøielse savnet, ved Siden af de skarpe Klager mod Regjeringen, en aaben og oprigtig Erkjendelse af alt det Gode og Gavnlige, som Regjeringen under Stændernes Medvirkning har udført. Han ansaae det for vist, at hvorledes end Sagen, betragtedes, vilde det ufuldstændige, vage og løse Actstykke, som man kalder en Adresse", aldeles forfeile sin Hensigt. Proponenten kunde ikke ret fatte, hvad Biskop Mynster havde meent med den Yttring: at en almindelig Misfornøielse fører kun til at svække Nationalfølelsen, og det forekom ham, at man ligesaa godt kunde sige, at en almindelig Fornøielse maatte svække Nationalfølelsen. Exam. juris Maaløe stemte for en Adresse. Justitsr. Ussing stemte imod en Adresse; han meente, at en saadan vilde borttage formeget af Forsamlingens korte og kostbare Tid. Etatsr. Haagen stemte ligeledes imod, idet han ikke antog, at der bør indgives Adresse, medmindre der er foregaaet en stor Begivenhed, hvorom Tankerne kunne concentrere sig. Kmh. Neergaard ligeledes imod. Kmh. Castenschjold maatte sige reent ud, at han aldrig havde hørt den mindste Yttring mod Kongen og Regjeringen, og stemte imod Adressen. Commissarius deelte ingenlunde den af Advocat Lehmann yttrede Formening, at det vilde være en Formastelse at fremtøre sine bemærkninger ved Kongens Handlinger; saa absolutistisk sindet var han ikke. Det vilde være den dybeste Fornedrelse for Kongen – vedblev Taleren – dersom det antoges, at de Handlinger, som foretages i Kongens Navn, ikke skyldes hans Beslutninger, men at han er et blindt Redskab i sine Raadgiveres Hænder." Lehmann fandt det ret mærkeligt, at alle De, som vilde have Mistillid mod Ministeriet udtalt, havde erklæret sig for en Adresse; at derimod alle De, der vare at en modsat Anskuelse, havde kæmpet mod en Adresse; dette forekom ham at være et practisk Beviis for, at der i den hele offentlige Mening hersker Misnøie. Justitsr. Hathoff kjendte ikke til nogen saadan Misnøie i sin Egn. Arvefæster Schroll stemte for, og Prof. David imod Adressen. Drewsen sagde: "Grev Moltke har troer jeg – yttret, at jeg skulde have sagt, at Slesvigerne og Holstenerne vare de Danskes Fiender. Det har jeg langtfra ikke sagt; jeg har sagt, at Slesvigholstenerne ere de Danskes Fiender, og det er, og vil bestandig vedblive at være min Mening, saalænge de arbeide paa at adsplitte Riget; forresten kan jeg naturligviis Jntet have imod, om Andre ansee dem for Venner.