Københavns Adresseavis, 1775-05-24
Da nu Kong Carl i Sverrig Aar 1658 faldt atter ind i Sielland, indtog Kronborg den 6 September, og beleyrede Kiøbenhavn, saa var det en Lykke, at Rostgaard blev af de Svenske tilladt at forblive i sin Tieneste ved Kronborg Amt, da han kunde have Leylighed at vise sin Troskab imod Kongen og Riget. Begge Konger vare fornøyede med ham. Kong Frederich ventede fra ham at faae Tidende om de Svenskes Anslag, og vidste, at Bonden blev bedre behandlet af ham end af en Svensk. Kong Carl vidste, at han havde god Kundskab om Amtet, og kiendte Bondens Vilkaar, men paa det man desbedre kunde paa de Svenske Side forsikre sig Rostgaards Tieneste, holdt man det fornøden at lade ham giøre Kong Carl Eed, hvorfore han tillige med andre i samme Hensigt blev ført til Kronborg, men han udbad sig, at blive befriet for Eeden, og erklærede: at han umuelig kunde giøre andre Konger Eed, saa længe Kong Friderich levede, men skulle ellers med al Flid og Aarvaagenhed forrette alt, hvad Kong Carl befalede ham. Det lykkedes, hvortil i sær hans Svoger Michel Hansen i Helsingøer var ham behielpelig, som med Person og Gods gik i Borgen for ham. Rostgaard holdt hvad han lovede, og man saae ham altid Nat og Dag hurtig til at udrette Kong Carls Ordre, hvilket gjorde, at de Svenske ikke meere frygtede for ham, dog stod hans Hierte og Tanker til Kong Friderichs Gavn. Der fortælles, at, da han engang i disse Omstændigheder var meget bekymret, kastede han Bibelen op, og hans Øyne faldt strax paa Husai Troskab imod David, som blev efterstræbt af sin egen Søn Absolon, hvilket han tog til Eftertanke, og derved fattede den Slutning at blive Kong Friderich troe, hvordan det end gik. Naar han mærkede noget Anslag af de Svenske i Leyren, bragte han Kundskab derom ind i Kiøbenhavn, hvorved de Svenskes Arbeyde ofte slog Feyl. Undertiden sendte han et og andet ind til Kongens Kiøkken ved tvende Baade, som ellers laae skiulte under Tang og Sandved Humbiebek. Med Vildtet, som blev indført, gik den gamle Skovrider i Nyrop, Jakob Zølner, ham troligen tilhaande. Paa een af disse Baade listede Rostgaard sig selv, naar skee kunde, til og fra Kiøbenhavn. Da den hollandske Flode under Admiral Opdam var ankommen til Sundet, forføyede han sig til Kiøbenhavn, for at give Kundskab derom. Kongen beordrede ham igien at bringe et Brev, saa snart mueligt til Admiralen, hvilket han og lykkelig efterkom. Efterdi en fremmed Flode laae ved Sundet, var allevegne ved Strandkanten, sat svensk Vagt, hvorigiennem Rostgaard maatte tage Veyen. Han udvalgte derfor en mørk Nat, da det tillige blæste og regnede stærkt, og med sin Tiener Peder Olsen reed i fuld Spring igiennem de svenske Vagter, Man raabte vel efter ham, men Rostgaard gav noget Sladder til Svar, og blev ved at fare fort. Herover faldt Vagten, paa adskillige Tanker. Nogle ansaae ham for en stor Herre, der var udsendt fra Leyren, for at see, om de i dette haarde Veyr stod paa deres Post og ikke krøb i Sting: Andre tænkte, han var udskikket fra Kong Carl i et vigtigt Ærende, ingen torde derfor holde ham an. Og maaskee den stærke Regn, som foer Vagten i Ansigtet, gjorde, at den ikke saa nøye, som ellers, passede paa. Han slap saa edes vel igjennem Vagten, og derpaa lod sin Tiener ride hiem med sin Hest til Kraagerup, befalende, at, ifald noge, sourte om Rostgaard, skulde man svare, han var udreist i Amtet, og ventedes strax hiem. Men nu blev han ret forlegen; thi ud paa Søen torde han ikke vove sig formedelst det haarde Veyr, og imidlertid at søge Lye hos en Bonde var han ligesaa bange for, efterdi Luften var ofte svensk. Han maatte altsaa blive i Land under aaben Himmel i tvende Dage, og vanke hid og did ved Biørstrup, dog opholdt sig mest ved Strandkanten, hvor hans Baad laae skiul under Tanget. Nær herved var en Mølle, hvor et Antal svenske Soldater laae, for at holde Vagt ved Stranden; men som Mølleren Christen Brock var en Mand, han kunde forlade sig paa, fik samme nogen Kundskab om Sagen, og derfore listede sig ofte uformærket ud til Rostgaard med den Efterretning, at Vagten passede saa nøye paa, at det ikke var raadeligt at give sig ud fra Landet. Rostgaard bad da Mølleren at gjøre de hos ham indqvarterede Folk saa vel til gode, at de maatte forsove sig, i stæden for at passe paa. Saa snart han fik at vide, hvor tilpakkede de Svenske vare, og Vinden tillige blev noget gunstig, begav han sig selv tredie paa Søen med sin Baad, og efter tre Timers stærke Arbeide imod det oprørte Hav kom til Admiral Opdams Skib. Han leverede Admiralen Kongens Brev, som han havde forvaret i sin ene Støvle. Admiralen mærkede af Rostgaards Dristighed, til i en gammel Baad at vove sig ud paa Havet i det haarde Veyr, at Kong Friderich havde troe danske Mænd, og Rostgaard forsikkrede, at deres Tal var stort, som bleve Kongen troe indtil Døden. Efterat man havde gjort ham til gode paa Skibet, blev han strax affærdiget med Breve til Kongen baade fra Opdam og Christopher Gabel, da Hans Majestæts Kammerskriver, som nogen Tid tilforn var forsendt til Holland, og kom nu med den hollandske Flode tilbage Han kom og uskadt samme Dag inden Midtnat hiem til sin Gaard, og Dagen derefter, som var den 29 October, saae man den hollandske Flode slog sig igiennem Sundet, og undsatte Kiøbenhavn med Proviant og Krigsfolk. Rostgaard blev beordret af Kong Carl at føre de i Slaget saarede og lemlæstede Svenske i Land, og fordeele dem i Amtet til Huusværelse, Tilsyn og Helbredelse. De meest Nødlidende gav Rostgaard selv mangen Daler af fine egne Penge, og hans Hustru gjorde dem til gode med Mad. Lægedom og Linnet til at forbinde deres Saar. Kong Carl fik herved større Forsikkring om hans Troeskab, og derfor blev han fremdeles brugt i adskillige Tilfælde, besynderligen da Beleyringen for Kiøbenhavn begyndte paa nye Han indfandt sig efter Ordre i Leyren at foranstalte hvad ham blev anbefalet. Ved den Leilighed gav han nøye Agt paa hvad man foretog sig til den besluttede Stadens Bestorming, for at bringe Kong Friderich Kundskab derom, Men det var nær ved, at han forinden havde mistet Livet; thi da han en gang reed Staden for nær, kom to Kugler ud af den, og foer tæt forbi ham, saa at hans troe Tiener, Peder Olsen, der fast alle regne fulgte ham, faldt af Hesten, men havde dog ingen Skade faaet. Rostgaard kom ellers oftere i Fare. Da han en gang drog fra Kraagerurtil Helsingøer, for at hente en Doctor til hans da syge Hustrue, blev han paa Veyen angreben af et svensk Partie, som kom ud af Skoven, hvorfra han dog slap med Livet, da han paa deres Fordring overlod dem alle de Penge, har havde hos sig, samt hans Kappe, Halsklud og Stok. Men at komme til Sagen igien, saa begav Rostgaard sig, saa snart skee kunde, til Kiøbenhavn, og berettede hvad han havde hørt og seet at foretages i den svenske Leyer til Stormen. Han lod dem, efter Rygtet, vide baade Tiden, naar Stormen var berammet, og Stedet, hvor det hæftigste Anfald skulde skee. Han fortalte, at i Amtet var paa buden at anskaffe 4000 hvide Lærreds Hætter og Skiorter, hvormed Fienden skulde iføres, naar Stormen gik for sig, paa det de i Staden ikke skulde kiende dem fra den med Snee belagte Jord. Han gav Beskrivelse paa Storm broernes Maal og andet mere. Herved skede, at meget til Kongens Tieneste og Kiøbenhavns Frelse i Tide blev forebygget. Staden blev derpaa bestormet Natten imellem den 10 og 11 Febr. 1659 fra Klokken 1 til 5 om Morgenen, men løb, som bekiendt er, ulykkelig af for Fienden, dog derfor ophævedes ikke Beleyringen, men vedvarede et heelt Aar derefter. Jmidlertid søgte man baade i den beleyrede Stad og uden for at giøre Fienden paa en og anden Maade Afbræk. Jblant andet havde man et Anslag for, at faae de Svenske ud af Kronborg. Hvorledes dette skulde have været sat i Værk, og hvad Udfald det fik, er andensteds anført, hvorfore jeg ikke her vil igientage det, men allene fortælle de Ting, som angaae vor Rostgaard, der ogsaa havde Deel i Anslaget. Førend man ret kunde lægge Planen, var det fornødent, man vidste de Svenskes Leylighed paa Slottet, hvilket skede paa saadan Maade: Rost gaards Baad maatte hente fra Kiøbenhavn Hr. Kammerjunker Corsitz Trolle. Samme iførte sig en Tieners Klæder, og fulgte efter Rostgaard op paa Slottet, bærende en Kurv med Frugt, som skulde bringes til Commandanten, hvorved bemeldte Herre i Tieners Gestalt gav nøyAgt paa alle Ting. Siden blev om Sagen hemmeligen raadslaaet hos Rostgaards Svoger Michel Hansen i Helsingøer, men tilsidst fuldkommen afgjort, hvorledes denne Sag skulde sættes i Værk, i Kraagerups Heide=Vang, paa hvilken Gaard Corfitz Trolle opholdt sig, indtil Rostgaard, fik Leylighed at komme paa sin Baad bort med ham igien Man ymlede nok iblant de Svenske om, at der havde været en Spion paa Slottet, men man vidste ikke ret Redetil den Snak, hvorfore det og igien blev stille, indtil Anslaget aabenbaredes af et Brev, som faldt dem i Hænderne. Saasnart det var skeet, bleve saa mange af Medviderne paagrebne, som de Svenske havde faaet Kundskab om at Brevet, og ventede man, at disse skulde lade sig tvinge til at udlægge de øvrige. Rostgaard var vel ikke nævnet i Brevet, men den arme for denne Sag fængslede Steenvinchel lod ham hemmelig vide, at det gjordes fornødent, han uden Ophold kom af Veyen. Her kom han i stor Betryk, hvad Beslutning han skulde tage: At blive tilstæde og ikke lade sig mærke, vilde kun forvolde, at han alle Øyeblik maatte leve i Frygt for at blive greben af de Svenske, og at flygte bort med sin Hustrue vilde foraarsage, deels at Fienden da bemægtigede sig hans Gaard og Eiendom, og maaskee lagde den i Aske, deels at Jens Henrichsen og hans Svoger Michel Hansen, som havde gaaet i Caution for ham, bleve derved satte i yderste Elændighed. Han fattede derfor en anden Resolution, hvilken ingen blev betroet uden hans Hustrue og Tiener Peder Olsen, og samme havde et ønskeligt Udfald. Dette gik saaledes til: Natten imellem den 20 og 21 Julii tager Rostgaard Afsked med sin Kone, som de der nu ikke vidste omde saae hverandre igien, og da han stiger paa Hesten, siger han tilsidst med Forsæt: Hierte, jeg rider til Kong Carl, far vel imidlertid. Derpaa reed han til Kongeveien, som gaaer fra Frederichsborg til Helsingøer, og da han kom til den saa kaldte Ulvesøe ved Reerstrup, skiød han sin Hest, ihiel, og tillige igiennemstak den med en Piil eller Sværd. Ey langt fra det Sted, hvor Hesten døde, stod en Bøg hvorpaa hans Brodersøn Jens Rostgaard, som efter ham blev Amtsforvalter over Kronborg Amt, udskar til en Af mindelse deraf Hans Rostgaards Navn (*). Saasnart Hesten var skudt, stod hans Tiener Peder Olsen tilstæde med en anden, hvorpaa han begav sig strax til Stranden. Der laae en Baad færdig til hans Tieneste, hvori han traade tillige med Hans Olsen en Fisker, boende i det lidet Fiske=Leie Humblebek strax neden for Kraggerup. Samme Mand var altid villig at vove sig selv anden ud naar Rostgaard forlangede det, som og derfore gjorde ham til gode, saalænge han levede. Da de vare komne ud fra Landet, anstillede de sig, som de vare udgangne at fiske, og derfore gik snart frem snart lidet tilbage, saa at alle, som saae dem tænkte intet andet, end at de vare Fiskere, der for at forhverve Brødet, forsømte ingen Tid, men imidlertid vidste de saaledes at bruge Aarene, at de efter faa Timer kom lyk(Fortsættelsen følger.) kelig til Kiøbenhavn. Nyheder.