Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1841-02-02
Jndenlandske Efterretninger. Den Tale, hvormed den Kgl. Commissarius, sluttede den viborgske Stænderforsamling, men som Rummet ikke tidligere har tilladt os at optage fuldstændig og hvoraf vi ikke have dristet os til at gjøre Udtog, see vi os idag istand til at meddele vore Læsere. Den lyder saaledes: Hæderværdige Medborgere, Naar de Landets udvalgte Mænd, der her have været forsamlede for at raadslaae om Fædrenelandets Anliggender, staae rede til, efter fuldbragt Gjerning, at skilles ad, kan det ei feile, at jo hver for sig kaster et overskuende Blik, saavel paa hvad den hele Forsamling, hvoraf han har udgjort et Leed, har virket for sit store Maal, som paa sig selv og sin egen Virken. Men der er dog Noget, der giver den Afskeed, som vi i dette Øieblik have at tage med hinanden, en særegen Betydenhed. Nu have De, mine høitagtede Medborgere, og ikke blot De, men alle de Mænd, som den offentlige Tillid første Gang kaldte til Sæde i de fire forskjellige Folkeraad, som vor bortgangne Konge indstiftede, aldeles fuldbragt det Hæderskald, der var Dem betroet. Den hele store Indretning, hvorfor Frederik den Sjette velsignes af det taknemmelige Folk, har saaledes lagt et betydende Trin tilbage. Blikket udvider sig derfor til samtlige de raadgivende Folkeraads Virken i den hele tilbagelagte Tid, idet samme dog fortrinligviis hefter sig paa denne Forsamlings Virken i den Tid, De nu her have været tilstede; men, fremfor Alt, Enhver vender Tanken hen paa sig selv, stiller sig selv for den Dommer, der boer i hans Jnderste. Jeg tør ikke udbrede mig over det meget Stof, som et saadant Tilbageblik frembyder for Betragtningen. Mit Sind har hidtil været saa fordybet i de mange enkelte Gjenstande, som lige indtil den sidste Dag have sysselsat os, og i de Øieblikke, der ere blevne levnede for det tilbageskuende Overblik, har det været saa bevæget, at jeg forgjæves vilde vove et Forsøg paa, i klare og bestemte Træk at samle de mangehaande Betragtninger, der nu træde frem. Jeg maa derfor indskrænke mig til, om det hele Stadium, som Jnstitutionen nu har tilbagelagt, at gjentage hvad jeg forhen har udtalt om de tilbagelagte mindre Stadier, at Stændernes Virksomhed hidtil fuldkomment har retfærdiggjort den Tanke, hvorfra Frederik den Sjette gik ud, da han stiftede disse Folkeraad. Det har viist sig, at der fra disse er udgaaet mangen for Regjeringen særdeles velkommen Opfordring til velgjørende, til Folkets Ønsker og dets Tarv svarende Love og Foranstaltninger; at de Love, hvortil Udkast, efter Kongens Befaling, have været Landets udvalgte Mænd forelagte, have, ved disses sagkyndige, indsigtsfulde Granskning, opnaaet en større Fuldkommenhed; at ogsaa mange andre for den tænkende Borger vigtige Gjenstande, der ved disse Folkeraad ere bragte i Bevægelse, uden at være komne til noget egentligt Resultat, dog have fundet en fleersidig Drøftelse, som har havt en belærende, berigtigende og beroligende Jndflydelse paa den almindelige Mening. Har der end ikke ved enhver Leilighed viist sig den fuldkomne Harmoni mellem Regjeringen og Folkets Udvalgte, som er Indretningens skjønne Formaal, saa er det dog at haabe, at de ville komme hinanden mere og mere nær, som de gjennem de gjensidige aabne Meddelelser mere og meere udfolde deres Hensigter, Ønsker og Forestillingsmaader for hinanden, og ved enhver Uovereensstemmelse i det Enkelte vil dog den Overbeviisning gjøre sig gieldende, at Konge og Folk have samme Grundvillie, at de ere sammenknyttede ved gjensidig Kjærlighed ved gjensidig Tillid. Dette har ogsaa viist sig i den store Sag, som den Bevægelse i Meningerne og Ønskerne, der har yttret sig siden vor nuregjerende Konges Thronbestigelse, har bragt frem for denne Forsamling, som for den Roeskildske. Hvorledes man end ellers har dømt om disse Ønskers Værd og Betydning, saa har dog denne Forsamling, ligesaa lidet som den Roeskildske, lukket Ørene for de store Vanskeligheder, der træde i Veien for den Omdannelse af Jnstitutionen, der er betegnet som Folke=Ønskernes Gjenstand. Denne Forsamling har, ligesom hiin, erkjendt, at den fulde Vurdering af disse Vanskeligheders Betydenhed ligger udenfor dens Synskreds, at Opløsningen af de Knuder, som her vise sig, ikke staae i dens Magt; men begge Forsamlinger have fortrøstet sig til, at Kongen i sin Viisdom vil vide at vurdere disse Vanskeligheder, og finde Midler til at opløse dem, ligesom de nære en urokkelig Tillid til at han, i sin Kjærlighed til sit Folk, vil tilstaae Alt, hvad der i en sikker og stadig Orden kan fremme en friere Udvikling af dets Samfundsforhold. De have derfor, idet de have fundet sig opfordrede til at bringe hine Ønsker for Thronen, dog tillidsfuldt overladt til Kongen at overveie og vurdere dem, og derefter at beslutte, hvad han finder at tjene til Folkets Tarv. Og i denne Tillid ville De ikke bedrage Dem. Jngen kan varmere end Kongen ønske, at enhver Kraft og Dygtighed, som findes i Folket, maa frit og frodigt udvikle sig under retfærdige Loves Beskyttelse, og det ikke i en langsomt fremsnigende Gang, men med al den Raskhed og Hurtighed, som en sikker og fast Fremgang tilsteder. Herfor borger, foruden meget Andet, den bestemte Villie, den rene Tillid til sit Folk, hvormed han i de faa Maaneder afhans Regjering, der hengik inden Stænderne bleve sammenkaldte, gjorde saa betydende Skridt til at befordre en fri Communeforfatning, hvori han seer den paalideligste Grundvold for Uddannelsen af den Dygtighed, der i Landets større og mere omfattende Anliggender vil finde en endnu mere betydende Virkekreds. Denne Tillid være et Anker, hvorved vi holde fast. Dog glemme man for al Ting ikke at søge hen til det Sted, hvor den Retsindiges og Forstandiges Forhaabninger have deres rette Udspring, hvor de finde deres tryggeste Tilhold. Vi ville da kunne overlade os til den trøstende Tanke, at de stridende Meningers Forvirring og Uro efterhaanden vil tabe sig, og at Konge og Folk ville forenes i fælleds Erkjendelse af hvad der kan tjene til at befordre og sikkre dettes rolige Lykke, dets stadige Fremgang i Alt, hvad der udgjør et Folks Hæder og Held. Det var min skjønne Lod, ligefra de første danske Folkeraads Aabning og indtil deres Afløsning, ved alle deres 6 Møder, at staae som en elsket Konges Tolk for dennes trofaste Folk. Ved nu tilligemed Dem at træde tilbage, er mit Jnderste dybt bevæget. Hvergang mine Kongers Naade og Tillid har overdraget mig dette Hæderskald, har jeg været grebet af det store Ansvar, det lagde paa mig, af ængstelig Tvivl om, hvorvidt jeg vilde være det voxen. Men hvergang jeg har tiltraadt min Gierning, er der kommet mig en saadan reen Velvillie og Tillid imøde, at jeg har fundet mit Sind lettet, mit Mod styrket, og hvergang jeg er gaaet tilbage, har Tilfredshed været den overveiende Følelse. Jdet min Sjæl takker den Herre, der har styrket mig i min Svaghed, har den dog ogsaa Plads for en levende Erkjendelse, en dyb Følelse af det Meget, som jeg skylder den ubegrændsede Velvillie, hvormed mine ædle Medborgere have mødt mine Bestræbelser. Hvor ønskede jeg ikke i denne høitidelige Afskedsstund at kunne udgyde mit af Tak mod Gud og Mennesker opfyldte Hjerte i værdige Ord. Men jeg føler min Uformuenhed dertil; jeg forudseer, at Læben vilde nægte mig sin Tjeneste, og vover derfor intet Forsøg. Dog, jeg veed, at de ville forstaae min Fattigdom paa Ord. Jsærdeleshed skylder jeg dog endnu at frembære min Tak til den elskede Hædersmand, der har ledet denne, som alle de fem foregaaende Forsamlinger af Danmarks Provindsialstænder. Men hvor skulde jeg finde Ord, der ret kunde udtale den Erkjendelse, der staaer skreven i alle Hjerter, Kun dette vil jeg vidne, at saafremt den saa velbegrundede Overbeviisning, som jeg saa længe har næret om det rene Sindelag, den dybe Samvittighedsfuldhed, der gaaer igjennem al hans Færd, kunde have modtaget nogen Tilvært, saa vilde den atter have vundet i Styrke under den Forsamling, som idag opløses, ligesom jeg og tør troe, at vort personlige Venskab idetmindste Jntet har tabt ved de nye Berørelser, hvori vi herved ere komne med hinanden. Ogsaa den høitagtede Mand, som Forsamlingen tredie Gang har kaaret til sin Vicepræsident, har Krav paa min erkjendtlige Erindring. Vel har, takket være Gud, Præsidenten under sit uafladelige anstrengende Arbeide, nydt en saadan uafbrudt Sundhed, at han ingensinde har været i den Nødvendighed, at overgive sin Plads til den Mand, Forsamlingen havde bestemt til at træde i hans Sted. Ei heller har Vicepræsidentens Deeltagelse i Forsamlingens Arbeider dennegang været saa omfattende, som under de forrige Møder, sandsynligviis fordi uopsættelige Embedsforretninger holdt ham tilbage i den første Uge, hvori Stænderne vare samlede, da de fleste og vigtigste Comiteerbleve nedsatte, ligesom Embedsforretninger for en Uge siden atter have kaldet ham bort fra denne Forsamling. Jmidlertid har hans Virken ikke været ringe, og den har givet et nyt Vidnesbyrd om den udstrakte Sagkundskab, saavelsom om det retskafne faste Sind, hvorpaa han forhen har givet Forsamlingen saa mange Prøver. De Mænd, der med saa megen Flid og Duelighed have sørget for at optegne de Foredrag, som her ere holdte, og gjennem Stændertidenden bringe dem ud til Folket, fortjene heller ikke mindre min, end Forsamlingens, erkjendtlige Paaskjønnelse. Men atter vender min Tal sig til Forsamlingen i sin Heelhed. Den hjertelige Velvillie, hvorpaa jeg baade i og udenfor Forsamlingen har modtaget saa umiskjendelige Beviser, er skreven med uudslettelige Træk i min Sjæl, og det hører til mine gladeste Forhaabninger, at jeg stedse vil beholde en Plads i Deres venlige Erindring.