Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-01-21
Allerede tilforn har der i dette Blad været handlet om denne Gienstand, og ligesaa har jeg for endeel Aar siden i et andet Skrivt sagt mine uforgribelige Tanker om det Brug og Misbrug, der gjøres deraf. Jmidlertid synes den tiltagende Jrreligieusitet at gjøre det nødvendigt at betragte denne Gjenstand noget nøiere, for om mueligt at bidrage til at lede Vedkommende til at udfinde et paalideligere Middel til Sandhedens Prøvelse og Bestyrkelse. At Eed af Lovgiveren selv er anseet i visse Tilfælde utilstrækkelig til Sandhedens og Rede Anden Aargang. lighedens Bestyrkelse, beviser dens Afskaffelse blandt andet ved Toldangivelser; men ogsaa i mange andre Tilfælde var det endnu at ønske, den enten maatte blive afskaffet eller modificeret saaledes efter Tidens Tænkemaade, at den kunde betrygge Ret og Retfærdighed. Jkke sjelden beroer et Menneskes hele timelige Ære og Vel paa en andens Eed, og er denne sidste letsindig og nedrig nok til at krænke Sandheden under sin Eed, saa maa den uskyldig Fornærmede alle sine Dage sukke over den Muelighed, det har været for et nedrigt og samvittighedsløst Menneske at skille ham ved hans Ære eller Velfærd paa Jorden. Efter vore Love er en edelig Erklæring af to Mennesker nok til at bevise, hvilken Paastand det end er, naar der ikke er klare Beviser mod dens Rigtighed, hvor uhyre en Mængde Ondt kunne altsaa ikke blot to Mennesker anrette, naar de ere samvittighedsløse nok til at være ligegyldige ved deres Eed Da Loven blev given, vare de almindelige Forestillinger om det høieste Væsen, om Udødeligheden, om Straffe og Belønninger efter Døden, ja endog om Meenederens Straf her paa Jorden saaledes, at Lovgiveren havde tilstrækkelig Grund for sig til at ansee Eed af to Mennesker for noksom Borgen for Sandheden; men nuomstunder, da det alt for blussende Oplysningslys, der blev tændt i et Land, som selv har fundet det fornødent igjen tildeels at slukke det, - har blændet mange Menneskers svage Øine, da Fritænkerie hører til Modetonen, da man næsten undseer sig ved at være religieus og erkjende, elske og agte det høieste Væsen, hvis Tilværelse vor egen Følelse dog ikke kan dølge for os, kort, i en Tid, hvor tusinde og tusinde Menneskers Fornuft er drukken, synes denne Lov, for at opfylde det gode og vigtige Øiemed, hvori den er given, at kunne behøve meget Forandring. At foreslaae, hvori denne Forandring bedst vilde bestaae, vover jeg ikke, da der hertil kræves dybere Menneske= og Verdens=Kundskab, end noget enkelt Menneske kan have samlet; men indtil denne Forandring skeer, var det at ønske, at alle Dommere vilde være høist opmærksomme, hvor det gielder om Sandhedens Udfindelse efter Vidneforklaringer, paa Connectioner mellem Parterne og Vidnerne, paa Vidnernes Moralitet, paa Sagens Viig tighed, og endelig ogsaa paa Parternes Moralitet. Ufeilbarlig kunne tusinde Omstændigheder lede en opmærksom Dommer paa Spor efter Sandheden, naar han vil lægge sit Hoved i Blød og ikke troe, han har gjort nok, naar han kan forsvare sit Forhold med Lovene. Efter mine uforgribelige Tanker burde intet Vidnes Forklaring i nogen vigtig Sag antages for gyldig, naar der hvilede nogen Mistanke paa det om foregaaende Letsindighed med dets Eed, eller og Connection med den Part, i hvis Faveur det havde vidnet; heller ikke burde vel en Forklaring gielde af et Vidne, som beviislig havde gjort sig skyldigt i noget Falsum, som kunde synes foranlediget af den Sag, hvori dets Vidnesbyrd æskes afgivet. Blev dette en Lov og var det tillige overladt til Dommerne at tage Hensyn til Parternes bekjendte Moralitet og Tænkemaade ved Bestemmelsen af hvorvidt Vidnesbyrd i deres Faveur skulde gielde, saa vilde Retten vel neppe krænkes saa ofte, som det kan befrygtes, naar Vidnesbyrd antages gyldige af Vidner næsten uden Forskjel J en Tidsalder, hvor der hersker saa meget Letsindighed som nu, behoves der kun Penge og Nedrighed til at gjøre Løgn til Sandhed, og Sandhed til Løgn, til at skille retskafne og uskyldige Folk ved Ære og Velfærd, til at drive ethvert skjændigt og nedrigt Ønske igjennem. Og i en saadan Tidsalder vil enhver fornuftig Dommer finde, at det er høist vigtigt, for ikke at forbytte Ret med Uret, at bruge al muelig Skarpsindighed for at komme til Grunden i den opgivne Qvæstion. Skal Eden imidlertid fremdeles forblive i den Kraft, den har efter vore Love, saa var det i det mindste at ønske, der maatte blive forfattet en ny Forklaring derover, som stemte nøiere med Tidsalderens Tænkemaade og Omstændighedernes Beskaffenhed. En Eedforklaring, som er forfattet, for mere end hundrede Aar siden, kan vel have været den bedste og passeligste i sin, men er det neppe i vor Tidsalder, Korthed, Fyndighed og Tydelighed ere Hoved egenskaber, som ingensteds kræves mere end i en saa vigtig Forklaring, som skal fattes saavel af det ringeste og uoplysteste som af det klogeste Menneske. Mueligt tænker mangen een, som hører Edens Forklaring: "Jeg har hverken Gods, Ager eller Qvæg, og hvad for Forestillinger en saadan Tanke kan foranledige, er det overflødigt at sige her. Tyvsstraffe (Fortsat.)Man har havt Exempler paa, at endog velhavende Folk i en Række af Aar have drevet Tyvehaandværket, ja, at de ikke allene have begaaet Tyverie, men endog Hælerie og Jndbrud ved Nattetider. Desuagtet ere saadanne Forbrydere kun blevne dømte til to Aars Arbeide i Forbedringshuset, naar det var første Gang, de havde begaaet dette Tyverie, og Jndbrudet var skeet paa et Sted, hvor man med Vished vidste, at der ikke boede Folk. Hvor mild en Straf er ikke to Aars Arbeide i Forbedringshuset for et Menneske, der uden mindste Trang har kunnet beqvemme sig til at begaae et saa grovt, et saa vanærende Tyverie, Naar Recenseenten i Juridisk Archiv siger: "at meget faa Forbrydelser i Dannemark straffes saa strængt som Tyverie, saa kan dette dog vel neppe gjeldt om saadanne som de anførte Facta." Der, hvor det kommer an paa, philosophisk at bestemme, om en Straf er for mild eller skarp, bør man overalt aldrig slutte i Analogie med andre Love, men den sunde Menneskeforstand bør her ene være Dommer. Hvor roesværdigt og hensigtsmæssigt det end er, at Straffene ere milde, saa kunne de dog i visse Henseender være for milde. At vore Tyvsstraffe i visse Puncter ere det sidste, det kan saadanne Exempler tilfulde bevise. - At de i andre Henseender maaskee ere for strænge, sees af den Straf, der er anordnet for den, som stiæler stort Qvæg paa Marken. Den anførte Forfatter har fuldkommen Ret i, at man kan mishandle sin Medborger, paa Sundhed og Legeme, uden at Straffen engang kan staae ved Siden af Straffen for første Gang begaaet Tyverie, ja at man kan mishandle ham paa det allervoldsomste, uden at Straffen bliver saa stor som for Qvægtyverie; *)*) Men naar samme Forfatter siger, "at et Menneskes Sundhed og Legems Jntegritet ikke bør være ham mindre vigtig end hans Hest, Stud eller Ko, saa kan man svare: Mennesket som Jndividuum er og kan den ikke være mindre vigtig, men Staten bør denne være vigtigere, fordi hvert enkelt Menneske kan afværge Vold, kan forsvare sig, naar det at næsten det samme er Tilfældet med den, som aflægger falskt Vidnesbyrd eller en falsk Eed, Told, Comsumtions= og andet Skattesvig, uredelig Embedsførelse &c. *). Men, som sagt, hvad beviser alt dette i Grunden, Fordi andre Forbrydelser straffes endnu mildere, er det derfor godtgjort, at Tyvsstraffen i første Grad ikke er for mild? Dersom det var mueligt, at træffe en Middelvei imellem den temmelig milde Straf, bliver angrebet, og Mishandlinger af den Natur derfor ere langt sjeldnere end Qvæg tyverie; men det værgeløse Creatur, der gaaer paa Marken og bestemmer den trygge Landmands Jntegritet som Jorddyrker, kan ikke som Mennesket forsvare sig mod Angreb og Tyve. Lovene maae altsaa sørge for dets offentlige Sikkerhed, og det kan, som enhver indseer, ikke skee, uden ved at bestemme de alvorligste Straffe for den, der raner en saadan værgeløs Eiendom. At uredelig Embedsførelse straffes temmelig alvorlig, det har man havt temmelig talende Beviser paa. Det forekommer mig, at der i den Henseende ikke kan tænkes nogen strængere Straf for en Mand af Stand, end Fæstningsarbeide for Livstid. der paalægges den, der stiæler første Gang, og den temmelig strænge, der paalægges den, som tredie Gang giør sig skyldig i et ubetydeligt Tyverie, kort, dersom det var mueligt, at bringe større Harmonie i Forholdene imellem Tyvs straffene og Forbrydelserne, saa gives der, som Forfatteren forhen har anført, neppe nogen passeligere Straffemaade, end den vore Love følge. Ved at gjøre det Stjaalnes Værdie til Basis for Straffen, vilde man aldrig opnaae det tilsigtede Øiemeed: Borgersamfundets Sikkerhed. Det maa være Lovgiveren temmelig ligegyldigt, hvilken Jndflydelse det enkelte Tyverie har paa den enkelte Bestiaalne; det er det Heles Tarv, som han stedse bør have for Øine. Ligesaa vist som det er, 6 Tyven meget sielden veed, om det, han vil skjæle, er af stor eller ringe Værdie, saa vist er det, at Tyveriernes Virkninger paa de Bestiaalne ikke kunne være eens. Det, som ikke har mindste Virkning paa det ene Menneske, kan ødelægge det andet. Staten kan altsaa ikke bruge de i saa mange Grader forskjellige Forurettelser, hvis Størrelse ganske beroer paa Omstændighederne hos de Subjecter, de tilføies, som Motiver til at bestemme og skjærve Straffen. Den maa i Hovedtingen for ge almindelige og faste Grundsætninger, uafhængige af Tiden og ligesaa uafhængige af det Stjaalnes Værdie, i hvorvel denne, endskiønt kun som Biomstændighed, ogsaa bør komme i Betragtning. Men Hovedbasis for Straffebestemmelsen bør det Stjaalnes Værdie aldrig være. At bestemme, hvorledes Forholdene imellem de tre Grader af Forbrydelser, som Lovene fastsætte, kunde forandres, overlader Forfatteren til Mænd, der have mere Tid og Leilighed end han til at tænke over dette vigtige Æmne.