Københavns Adresseavis, 1761-06-05
den skal jeg sige det, at selvsamme Pericies ogsaa Vi kan lee. Han gjorde det nyelig over en afde saa kaldede smaa Herrer, hvis Forstand ofte sidder i en Manskiet eller broderet Vest. Hr. Fabian var i Selskab med ham. Da denne Herre nu sinde rer i Leipzig, og har forhen gjort en lærd Reise til Frankerig, saa meente Pericies, som har gjort det til sin fornøyelige Videnskab, at kiende Lande, Stader, og Folkenes Sæder, at det var ret hans Mand. Fabian har ogsaa virkelig Jndsigt og et got Hierte. Men Petitmattreskabet triumpherer over saadanne smaa Ting. Skal jeg fortælle, hvad for Svar Pericles fik paa sine Spørsmaal om Leipzig, Paris, Orleans. Svarene varen disse og deslige. J Leipzig har han seet et ungt Fruentimmer, som virkelig havde de smukkeste Fødder i hele Europa. Disse Fødder, havde fortryllet ham indtil Naragtighed, og dette havde været den pudseerlige Aarsag, som havde bevæget hans Fader til at lade ham reyse. J Paris havde han havt den himmelske Lykke, for en Marqvisinde paa den charmanteste Maade at optage en Vifte, hvilken hun ikke uden Hensigter skulde have ladet falde. Ellers var ham passeret en fortvivlet og ret dræbende Stræg. Hans Haarskierer i Strasborg, som ikke to Maaneder havde havt Brev fra Paris, havde at en forbandet Vankundighed afskaaret hans Toppe. Den første Aften, da han med den munterste Mine kom paa Caffehuus i Paris, fik han at see, at man bar Toppeen fire Halmstraa høy. Han maatte altsaa i fire Uger holde sig inde paa sit Kammer, indtil Tiden forbarmede sig over ham, og befriede ham fra hans Skam. Hvad meener de vel Hr. Pericles sagde han videre, maatte saadanne Fatalitæter ikke giøre et Menneske halv gal dersom han ikke besad en ubevægelig Standhaftighed? Nu maatte Pericles tage sit Lommetørklæde til Hielp. Fabian blev ved at fortælle, og Pericies foregav, at hans Næse sprang op at bløde, paa det at han kunde komme ud af Stuen og ret lee sig mæt over saadan en Nax. Mig tykkes, at vi kan nok lade Pericies lee, thi Fabians Ti Feyl ere dog ikke skadelige for Verden. Han er en god fordragelige Mand, naar han ikke er i Selskab, og paa sit Studeerkammer; han lever virkelig ikke lider, lig, og man kan haabe, at han ved tiltagende Aar vil lade sin Naragtighed fare. Tilmed er Latter det eneste Forbedrings Middel, som man kan vente skal udrette noget hos Fabian. Og endelig ligner han ogsaa alt for meget det brogede Uhyr, hvormed Horatins begynder sin Bog om Digtekunsten, at man skulde kunde bare sig for at lee af ham. Det viser os: at det sømmer en viis Mand ikke at græde men at leved de menneskelige Daarligheders naragtige Optrin, som ikke egentlig kan foraarsage nogen Skade. H. 15. Men paa det at vi, saa vidt mueligt er, maae forebygge al Misforstand, og den Misbrug som kunde reyse sig af vor Grundsetning: saa ville vi til føye en Følge af samme, som virkelig er værd at anmerke: En Synd, et ulykkeligt Tilfælde o. s. v. maae ikke blot betragtes for sig selv allene men i Sammenheng med sine Virkninger, naar Spørsmaalet er om deres Størrelse og Vigtighed. De største Bagateller og smaa Ting i og for sig selv betragtede, har ofte foranlediget de største Forandringer i Verden, Et par Handsker skal have været Aarsag til en stor Krig, som en mægtig Dronning har ført. Naar vi altsaa har vist, at man ikke maae ler men græde over et stort Onde; saa ville vi tillige ogsaa derunder have forstaaet saadanne onde Ting, som omendskiønt de i sig selv ere smaa, dog fortiener Rang med de største, formedelst deres forskrekkelige Virkningers Skyld. Dersom Frue Agathe betænkte dette, da skulde hun Sandhed ikke lee over hendes lille Carls pudseerlige Logne, som hun kalder det, og over hans listige Tyverier. Hun skulde meget meere giøre sig den grundige Forestilling, at hun med det fornøyede bifald. hvormed hun anseer sin Kieledegges Logn og Tyverier, bygger paa den Galge, hvilken hendes artige Bar engang som en Cartusche eller Nicolist skal zire Jeg beder alle Forældre oprigtig, ved denne Leylighed at slandse og prøve sig, om de ikke ved deres ubetænksomme Latter over deres spæde og kielne Børns smaa Ondskaber, forbereder sig selv Graad over deres tilvoxende Børns grove Udskeyelser. Sagen er virkelig alt for vigtig til, at den ikke med Alvorlighed skulde overveyes. H. 16. Disse, og de forrige Exempler til deels hvoraf der findes Originaler i Mængde iblant Menneskene, viser, hvor lidet man ihenseende til Latter og Graad agter paa fornuftige Grundsetninger; hvor blindt man i dets Sted giver efter for sin fordervede Jndbildnings Bedragelighed i denne Sag. Man skal allene lee over smaa ulykkelige Tilfælde, og saa danne Daarligheder og Laster hos Menneskene, som ikke kan være til nogen Skade, og man leer med ovenmeldte Pansanias og Agathe over de forskrekkeligste Tilfælde og farligste Ondskaber. Man seer den beste Mand ved et ulykkeligt Feyltrin at falde, og man holder sig ved den Leylighed for berettiget til at lee, i det ringeste tvinger man sig ikke, for ey at slaae en Skogger=Latter op over nogle Vendinger, der ere ikke Dandsemestermæssige nok, som den beste og redelige Mand giør, i det hans Fod glider. Man kan lee ad dens urimelige Tallemaader og Gierninger, som er fra Forstanden, og man tænker ikke engang paa, at man i dyb Bedrøvelse skulde i ham beklage den fornedrede Menneskelighed. Man kan fælde uforstilte Taare, over en sønderslagen Theekoppe, i hvilken man dødelig har forelsket sig, samt over en tilbedet Mopses eller Kanarie=Fugls Død, og derimod blive gandske folesløs, eller vel ogsaa slaae en Latter op ved at læse de mest hierterørende Efterretninger, om Jordskielv, Jldebrand, Hungersnød, Krig, og deslige. Jeg kan ikke meere. Det er virkelig tungt, ikke at skrive nogen Satyre ved saadanne Udskeyelser. Forsettelsen følger.