Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1845-06-16
Herr Elias B. Muus har nu anden Gang i en kort Tid funden det passende, at føre appellerede Retssager, fra Retsskrankens rolige Overveielse ud paa Avisdiscussionens Gebeet. Paa denne Maade har han, senest og fuldstændigst i den Berlingske Avis No. 138, for den 11 d. M., besværet sig over Dommen i den oven J denne Sag, som jeg berørte, af ham tabte Sag. første for Citanten, Handelshuset Jens Nielsens Søn, har jeg hidtil ikke skrevet et eneste Ord udenfor Retsproceduren, mindre ladet Noget og samme trykke, og det er aldeles tilforladeligt, at Anmeldelserne i de fyenske Aviser om Sagens Udfald ved Odense Bytingsret, hverken ere forfattede eller Aviserne tilstillede af mig *). Jeg var ikke engang her i Provindsen, da disse Aviser bleve til. Jdet jeg imidlertid nu tager Pennen, for ogsaa i Avisen at skrive om denne Sag, er det naturligviis ikke for at forsvare Rettens Dom imod Hr. Muus, og heller ikke er det for at saare Hr. Muus eller hans Familie. J den sidste Henseende har jeg, da Sagen forekommer mig at have et saa alvorligt Anstrøg imod Hr. Elias Muus, at han vel burde betænke at lade den see Dagens Lys paa Bladlitteraturens Mark, tvertimod viist Hr. Muus og hans Nærmeste, forinden jeg nedskriver disse Linier, en Opmærksomhed, som en Modpart i en Sag af denne Charakteer neppe kunde gjøre Fordring paa, i hvorledes man end vilde betragte Forholdene. Jeg har saaledes gjort Mit til, at offentlig Anstød for Hr. Elias Muus kunde undgaaes. Men at jeg nu offentlig meddeler Noget om Sagen, er fordi Hr. Muus's Besværringer, saavelsom Rettens Dom, ikke give et saadant historisk og klart Begreb om Sagen, som der bør gives Medborgere, naar den endelig igjennem Aviserne skal publiceres, og fordi, naar Hr. Muus, ved at bekjendtgjøre Domspræmisserne, formodentlig vil blænde med at vise enten Haan eller Energie mod disse Præmisser, den offentlige Mening, hvortil han appellerer, kan faae Sagens rette Udgangspunkt for sig og deraf bedømme, om dette Skridt af Hr. Muus ikke maatte være meere ubetænksomt end energisk. Sagens Historie og de Facta, som ere forelagte Domstolen, ere følgende: Handelshuset Jens Nielsens Søn havde tegnet Endossement in blanco paa en af anden Mand til egen Ordre paa et udenlandsk Huus trasseret, men af Trassenten samt en tredie Mand, ogsaa in blanco, endosseret Vexel. Endossenten Jens Nielsens Søn havde saaledes tvende Formænd i Endossentrækken og alle Endossementerne vare in blanco. Vexelen, som ikke var accepteret af Trassatus, da den blev endosseret som ovennævnt, kom tilbage med Protest de non acceptatione til Hr. Elias B. Muus, der, ved at discontere den for Trassenten, var bleven dens Eier. Som Saadan fordrede Hr. Elias B. Muus nu Vexelens Beløb af Endossenten Handelshuset Jens Nielsens Søn, og da Besidderen af dette Firma, Hr. H. Chr. Nielsen, *) Dette bevidnes, hvad denne Avis angaaer, herved af Red samme Dag anmeldte sig for at indfrie Vexelen, saae han, at Blanco=Endossementet fra hans Formand i Endossentrækken var udstrøget og Endossentens Navn gjort aldeles ukjendeligt, samt at første Endossents Blanco Endossement var udfyldt directe til sidste Endossents, Huset Jens Nielsens Søns Ordre, saa at det imellemværende Blanco-Endossement, foruden at være gjort ukjendeligt, tillige var, ved Udsyldningen af det første Blanco-Endossement, ganske ignoreret og behandlet, som om det ikke havde existeret paa Vexelen. Hr. Elias Muus, som - saaledes fremstiller han selv i Retten det Passerede - bemærkede Hr. Nielsens "Forundring: herover, sagde nu "det har Trassentens Handelsbetjent gjort!" Hr. Nielsen forlod i Anledning af denne Erklæring fra Hr. Muus dennes Kontoir, men da Øieblikket, formedelst Trassentens kort forud foregaaede Fallit, viiste sig ikke at være gunstig for Efterforskning om, hvorledes Handelsbetjenten havde kunnet tillade sig denne Forvandskning af Vexelen og hvad Øiemedet dermed egentlig havde været, gik han strax tilbage og indfriede Vexelen til Hr. Muus. At Hr. Nielsen ikke kunde eller burde tiltroe Hr. Muus ringeste Andeel i en saa mærkelig Maculation og Forvandskning, var en Selvfølge af, at Hr. Muus i saa Henseende ikke yttrede sig for ham, men derimod erklærede: "at Trassentens Handelsbetjent havde gjort det, og iøvrigt kunde en saadan Tanke ikke opstaae hos Hr. Nielsen imod en Mand, der indtog en saa eminent Plads i den borgerlige og commercielle Verden, som den, Hr. Elias Muus ansaaes at beklæde. Endelig fandt Hr. Nielsen ogsaa en Garanti for Hr. Elias Muus's Redelighed og Skyldfrihed deri, at han fordristede sig til, uagtet hiin Forvandskning, at affordre ham Vexelens Beløb. - Herpaa henvendte Hr. Nielsen sig om Erstatning hos Endossenten, hvis Navn var gjort ukjendeligt, men denne nægtede at betale, fordi Navnet var udstrøget m.v. - Hos Handelsbetjenten var i mange Uger ingen fuldstændig Oplysning at erholde; dog fra gik han ikke, at have udfyldt Blanco=Endossementerne som ovenberørt, og udstrøget Hr. Nielsens Formand i Endossentrækken. - Saaledes henstod det Hele en rum Tid, og Hr. Nielsen anmeldte blot Vexelen i Trassentens Fallitbo. Endelig kom Man til Kundskab om, at det var efter Elias Muus's Opfordring og i hans personlige Overværelse, at Handelsbetjenten havde udført ovenanmeldte Forvandskninger af Vexelen. Hr. Muus, som hverken underhaanden eller i Forligelseskommissionen vilde afgjøre Sagen, blev nu, til Tilbagebetaling af Vexelens Beløb, søgt for Retten i den civile Processes Former. Her vedgik han hiint Factum, nemlig at have forlangt af Handelsbetienten, at han skulde foretage titnævnte Forandringer i Vexelen. Heller ikke benægtede Elias Muus, selv at have udstrøget paa Vexelen. Ei heller benægtede han, at Forvandskningerne vare foretagne, ikke for eller under Disconteringen, men flere Dage efter at han havde kjøbt Vexelen. Og derhos vedgik han, uagtet han havde affordret Handelshuset Jens Nielsens Søn Betaling, samt oppebaaret denne, dog ikke, hverken selv eller ved Andre, at have underrettet denne Endossent om at have berøvet ham hans Formand i Endossentrækken, samt at han ved Betalingens Affordring blot havde sagt til Oplysning om Vexelens Forvandskning: "det har Trassentens Handelsbetjent gjort. Endelig erklærede Elias Muus: at det Hele var skeet fordi den udstrøgne Endossent var Mægler, og han ikke ansaae det tilladeligt for en Mægler at endossere, og han desuden ikke tog Vexler med denne Mands Navn. Men under Sagens Gang viste den sidste Deel af dette Elias Muus's Foregivende sig ogsaa at være urigtigt, og Elias Muus maatte endog vedgaae, at han, baade da han lod Mæglerens Navn gjøre ukjendeligt, og endnu, da Sagen verserede, endydermere var Cautionist for en vis Sum af de Vexler, som netop denne Mægler trasserede. (Den Stilling, som Mægleren og Hr. Elias Muus saaledes stode i til hinanden - Sidstnævnte som Cautionist for Vexler, som hiin trasserede, og Mægleren som Endossent af en Vexel paa en ikke ubetydelig Sum, hvor Mæglerens eneste Garant, Trassenten, var falleret - vil, ved Siden af det Factum, at Hr. Muus affordrede Mæglerens Eftermand i Endossentrækken Vexelens Beløb, og Maaden, hvorpaa han da forklarede sig for denne, være et Bidrag til Bedømmelsen af hvad Værd, Hr. Muus's Note i Berlingske Tidende kan tillægges, naar Hr. Muus nemlig der siger: at han kun kunde tabe og ikke vinde ved at en Endossent var udgaaet af Vexelen). Dette er Sagens, ved en fri og ordentlig Retsprocedure uddannede og af begge Parter fastsatte factiske Grundlag, uddraget af Retsacterne med den Omhyggelighed og Sandhedskjærlighed, tør jeg sige, som bør besjæle Den, der vil forelægge sine Medborgere en Mands Gierninger, de være gode eller onde. At den nu afsagte Underretsdom, i sit Resultat, i det, den kjender for Ret, har bragt det moralske Formaal til at herske, som er Grundstøtten for sand Ret, og frigjort Retsideen for Jndvirkninger af saadanne Anskuelser, som ikke tilhøre Retfærdigheden; det, turde jeg formene, maa endog selv en Elias Muus føle. Odense den 16 Juni 1845. Tommerup.