Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1766-02-03
En Oversættelse. Socrates bemøiede sig fornemmeligen med at opmuntre sine Med Borgere til Arbeyde og Dyd. En Dag mødte ham Epigenes, en rig og anseelig Athenieuser, paa Krigs-Gudens, Martis, Torv. Da nu Secrates vidste, at denne alene misbrugede sin Rigdom og Anseelse, i det han intet andet foretog sig end at æde, drikke, sove, gaae og spadsere, spille o. s. v. indlod han og sig med ham i følgende Samtale. Socrates. Jeg har i nogle Maaneder hverken troffen dig paa Torvet, paa Børsen eller paa andre offentlige Spadseer Gange, hvilke du ellers flittigen pleier besøge. Jeg har troet, at du var død. Epigenes. Min gode Socrates! Du har skammeligen bedragen dig. Du seer jo, at jeg endnu virkeligen lever. Det var umueligt at du kunde see mig i Staden, siden jeg i den Tid har holdet mig fortræffeligen lystig paa Pyræo. Socrates. Er du da gandske vis paa, at du lever, Epigen. Jeg maa lee over din Eenfoldighed. Du tviler om, at jeg lever paa den selvsamme Tid, da jeg taler med dig. Soer. Det kand nok være, at dette Spørsmaal forekomme dig latterligt, da du endnu aldrig har tænket paa, langt mindre tvilet om, at du lever. Lad os derfor see, hvorledes vi kand komme efter den Sag Sig mig: Leve Stenene og Epig. De henhøre i til de livløse Skabninger. Soer. Du vil de vel heller ikke sige, at et dødt Legeme lever, EpigDa maatte jeg være en Nar Soer. Men du kand da vel ikke negte, at Steene, ja de døde Legemer selv, ere til og existeres Epig. Dette kand intet fornuftigt Menneske negte. Soer. Deraf følger da, at som noget kand existere, hvilket er lever, saa maa Leve og Være til være to forskiellige Ting. Epig. Mig synes du har Ret. Soer. Dette er din egen Slutning. Jeg giør derved intet andet end at jeg ved mine Spørsmaale fremkalder dine Tanker. Nu har du sagt, at noget kand være til uden at leve. Men mener du, at noget kand leve uden tillige at existere, Evig. Dette kunde jeg umueligen begrebe Socrat. Deraf følger da, at det er ædlere at leve end at være til eller existere. Epig. Jeg har intet derimod Søer. Det kunde altsaa vel være, at du alene existerede og dog ikke levede. Lad os engang see. Sig mig, hvorfor siger du om en Steen, at den existerer, Epig. Fordi den er noget, og jeg altsaa ikke kand sige, at den er intet. Saa er og et Legeme noget, endskiønt det ikke meere lever. Soer. Men hvoraf veed du, at et Legeme ikke lever mere? Epig. Deraf at det ei bevæger sig og ikke giør noget mere. Soer. Hvorfor troer, du da, at du lever, Edig, Fordi jeg bevæget mig, fordi jeg æder, drikker, taler, gaaer, og forretter alleslags Forretninger. Soer. Saa mener du, at alle de Mennesker leve, som bevæge sig. Epig. Det kand ikke feile. Soer. Men findes der ikke Mennesker, om giøre aldeles intet, Epi Det mener jeg ikke. Socr. Hvorfor kalde vi da nolge Mennesker Lediggængere? Er det ikke fordide ere ørkesløse og giøre aldeles intet? Epigenes kunde her ikke svare strax. Han betænkede sig en god Stund. Endeligen sagde han. Jeg kand umueligen begribe et Menneske, som ikke bevæger sig, ikke spiser, ikke drikker o. s. v. Soer. Maaske vi kalde dem Lediggængere, hvilke kunde giøre noget bedre, noget nyttigere end det de virkeligen giøre. Epigen. Du taler det jeg tænkte. Jeg kunde er frembringe det i Ord. Soer. Deraf følger da, at et Menneske kand giøre noget nyttigt, noget skadeligt, og noget, som er hverken nyttigt eller skadeligt. Epig. Det tilstaaer, jeg. Socr. Nu saa sig mig da, vilde du heller giøre noget skadeligt end slet intet. Epig. Efter mine Tanker er det bedre, man giør slet intet. Socr. Eller mener du, det ei bedre man giør noget, hvoraf man ingen Nytte har, end at man giør slet intet, Evig. Jeg seer ingen Forskiel imellem begge. Soer. Altsaa ere de, hvilke giøre noget skadeligt, eller noget unyttigt, ikke bedre end en livles Steen, eller et dødt Legeme, som aldeles ei bevæger sig, og intet giør, Epig. Det maa jeg tilstaae. Socr. Følgelig kand jeg ligesaa lidet sige om slige, at de leve, som om en Steen eller et dødt Legeme, Men man maa alene sige, at de existere. Han vedblev derpaa at tale saaledes til Epigenes. Jeg har allerede længe eftertænkt hvoraf det kommer, at de fleste Menneskeer heller forrette skadelige eller i det ringeste unyttige Ting, da det dog er ligesaa let at giøre noget nyttigt. Enhver, end og den groveste Jdiot, og det mest foragtede Menneske, er beqvem til at giøre godt. Derimod behøves der mere Kunst, Møie og List til at forrette noget ondt og skammeligt. En Rig, for Exempel, koster det ikke mere Møie, naar han anvender sine Penge til de Fattiges Underholdning, til nyttige Videnskabers Befordring, til Templers Opbyggelse o. s. v. end naar han bortspiller og opæder dem m.v. Epigenes gik gandske skamfuld bort fra Soerates. Denne Samtale havde saa god Virkning, at han derefter forandrede sit liderlige levned og lagde sig efter nyttige Forretninger. To Menneskets Liv maa man ei regne bland de Ting, som man udingaler Alenviis. Den lever, ikke længe, som kand tælle mange Aar, men mange berømmelige Gierninger. Thi Livet regnes ikke efter Tiden, men efter dets Brug. Saa man ge berømmelige Gierninger som et Menneske giør, saa mange sine Livs-Dage tør han føre paa sin Regning. Hvo, som døer uden dem, den har vel existeret, men ei levet en Dag. Gotthold er Død i sine bedste Aar. Nen han har, efter sin Formue, i Agt taget en gudfrygtig Christens, en lydig Borgers, en oprigtig Vens, en tro Elskers, en elsked Ægtemands o. s. v. Pligter. Han har ci været forsømmelig i noget Stykke. Endskiønt han ikke opnaaede det fuldkomne Tal af Aar, som Menneskets Existentz sædvanligen opnaaer, saa var dog hans Liv fuldkomment. Jeg paastaaer, at Greismann, hvis Alder steg til 90 Aar, ikke har levet saa længe som Gotthold, fordi han fortærede sit Liv i Lediggang. Da Titus Vespasianus over et Aftens Maaltid erindrede sig, at han i den forløbne Tid af Dagen ikke i sine Undersaatters Gemytter havde oprettet sig noget Erindrings-Tegn om sin Dyd, sagde han: Denne Dag har jeg tabt. Ved min Reise igiennem Jtalien har jeg seet en særdeles Grav-Skrivt af følgende Jndhold. Osta Bomfacii Sganacaponis qvi Diemobit Aetat: LXV. Vitæ III.