Den Vest-Sjællandske Avis, 1828-01-12
Oversigt over Dagens udenlandske Nyehedr. Følgende Skrivelse af 5te November læses fra Tessudschi ved Bredderne af Søen Urmis i Persien. Jmedens jeg opholdt mig ved GeneralBenkendorffs Detaschement var jeg Vidne til een af de mærkværdigste Begivenheder i vore Dage; nemlig den Persiske Thronfølgers Abbaz Mirzas Ankomst i den Russiske Leier. Jeg vil beskrive Dem her udførlig alle Omstændigheder ved denne Reise: Det var overdraget General Benken, dorff først at modtage Abboz Mitza og at lade de Russiske Tropper paradere for ham. Den første Sammenkomst fandt Sted nogle Versterpaa hiin Side af Tschevister paa en udstrakt Slette ikke langt fra Søen Urmio. Den Persiste Thrones Arving som allerede var underrettet om General Benkendorffs Detaschement, kom os imøde ledsaget af Feth-Alli-Khan, af to uden landske Officere, som vare komne fra Teheran og to Rid knegte, som rede ved Siden af ham General Benkendorff detascherede nu en Division Dragoner under Grev Tolstoys Commando for at udgiøre Abbaz Mirzas Escorte Prinsen reed langs mod Fronten, hilsede vore Soldater paa Russisk og da General Benkendorff nærmede sig til ham, sagde Persiens Thronarving: Jeg ermeget glad ved at De Hr. General, som i dette Aar var den første, som drog Sværdet imod mig, er den første, som kommer mig imøde paa Fredens Vei. Herpaa sagde han met Værdighed og imponerende Væsen: Enhver Nation behøver megen Tid for at danne sig til Krigen, Vi have først begyndt. Ogsaa J have giennemgaaet Eders Prøvelses Tid førend i naaede det Trin hvorpaa J nu staae. Derpaa tilføiede han: Hvorledes det ogsaa forholder sig saa ville vi i Fremtiden leve i Fred. Jmidlertid sagde han smilende: Jkke sandt, er det ikke paafaldende: at jeg skal komme til Eder som Giæst i denne Egn. Nu bad Abbaz Mirza General Benkendorff at vise hom Tropperne, som vare opstillede i en Linie langs med Veien i en Afstand af en halv Versterfra det Sted hvor de vare komne sammen. Han bad nu Generalen først at ville forestille ham alle Personer i hans Suite. Kolakkerne stod i Spidsen for Detaschementet og Abbaz Mitza ønskede at giøre deres Anfører Oberste Samschens Bekiendtskab. Da han hilsede paa Obersten og hans Kosakker, sagde han høit til General Benkendorff: det er, som jeg formoder deres bedste Cavallerie. Synet af Jnfanteriet satte ham i Forbauselse, og da han bemærkede deres Randsler, rystede han med Hovedet og sagde: Hvorledes kunne disse Folk gaae med en saa stor Byrde, Den er næsten ligesaa stor som hele vort Cavalleries Bagage. Artilleriet opvakte især hans Opmærksomhed og Nysgierrighed. Han reed bag ved Fron lin for at tage Kanonerne bedre i Øiesyn, og bestandig hilsede han vore Soldater, som svarede ham med megen Munterhed. En Mængde Mennesker fra Landsbyerne i Naboelauget strømmede til og 300 Persiske Ryttere holdt paa den anden Side af Veien, under Commando af hans Søn en smuk Yngling paa 15 Aar. Deres Øiesyn var mørkt og man kunde læse paa deres Ansigt Følelsen af en krænket Egenkiærlighed; men Abbaz Mirza vedligeholdt sin tilsyneladende Oprømthed saalænge han var hos os. Han bad General Benkendorff at lade en Russisk Bataillon defilere forbi sig i en ceremoniel Marsch Førend han forlod os yttrede han til Generalen det Ønske at see Hs. Majestæt den Russisk Keiser og hans hele durchlauchtige Familie. Han sagde, at han haabede Freden skulde snart blive sluttet og han vilde giøre sig megen Umage derfor Endelig sluttede han sin Tiltale, med at sige: at han vilde skrive til Generalen og han haabede snart igien at see ham i Rusland. Efterat Abbaz Mirza havde taget Afsked med de største Tegn paa Hengivenhed, saa afsendte han Feth-Ali Khan til Generalen for at bede ham om en Fortegnelse paa alle de Personer, som vare med i hans Følge, og for at gientage for ham Forsikkringen om at Abbaz Mirza var ham meget hengiven. Jeg har bogstavelig, siger Forfatteren til dette Stykke, sagt Dem Ord for Ord hvad Abboz Mirza talte; men jeg kan ikke beskrive det Ædle i hans Forhold, det Fiine i hans Væsen, og den forbindtlige Tone, som han forenede i sin Person tilligemed en Herskers Værdighed. Jeg kan ikke beskrive Dem Jlden i hans Blik; det vedvarende utvungne Smiil, som oplivede hans Pbystognomie, og neppe lod en skiult Bekymring stikke frem; hans Ansigtstræk ere meget regelmæssige; hans Øine ere store, fulde af Liv og giennemtrængende; hans Tænder ere smukke, hans Ansigtsfarve er bruunagtig og blot Haaret og det lange Skiæg er meget sort. Hans Dragt var overmaade simpel og kun Dolken var kostbar indfattet. Hans Ridehest, som var den smukkeste som jeg nogensinde har seet, var prydet med kostbart Hestetøi og Plader af puurt Guld, Kortsagt denne Prins er et af de sieldne Pboenomener og de Jndtryk, som han gjorde paa mig døe aldrig ud i Hukommelsen. Det er Skade at han er ikke omgivet af Personer, som kunne hæve sig til den fornødne Høide af Forstand og Aand forat understøtte ham ved hans Planer. Alle Udlændinger i Persien vide fuldkommen at paaskiønne hans Værd. Det er hans inderligste Ønske at oplyse sit Folk, men dertil mangler ham den fornødne Energie, og Forket mangler Christendommen. Fordomme lægge Hindringer i Veien for ethvert af hans Foretagender. - Her har man det deligste Veier. Vi staae ved Bredderne af en Søe, som ligner et Hav, den er omtrent 140 Verster lang og 80 Verster bred. Den indbefatter en Mængde biergfulde Øer og i en Frastand lyse de sneebedækte Toppe af Biergene i Kiurdistan Jndvaanerne strømme os imøde med Levnetsmidler og udsøgte Frugter. Man beværter os endnu bedre end man giorde i Tydskland, i Aaret 1813.