Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-03-23
J P. Colauhouns berømte Værk, det brittiske Riges Velstand, Magt og Hielpekilder, findes følgende bemærkninger over den engelske Statsgield. Pitt indrettede 1786 den synkende Fønd til den daværende Statsgields Afbetaling. Hele Gielden beløb sig 1786 til 267,213,043 Pd. St. Efter C. skulde, i Følge de fastsatte Bestemmelser, den 1812 tilværende hele Gield være betalt 1837. Endskjøndt der til denne Gield, som han anslaaer til 661,409,958 Pd. St., efter hans Opgivelse for 1813, end kommer 64,775,700 Pd., og for 1815, 36,000,000 Pd., hvorefter Gielden udgiør, den ufunderede uberegnet, 780, 686,658 Pd., saa vil dog ingen drage i Tvivl, at den synkende Fond, der allerede under Krigen har indløst 260 Mill. Pd., saa meget lettere vil kunne indløse hine 780 Mill. i Fredstider. Om det vil skee hurtigere eller langsommere, beroer (naar Stocks ikke stige 20 PC. og derover og derved Jndkjøbet for den synkende Fond vanskeliggjøres) derpaa, om man vil tilintetgjøre de indløste Stocks, eller benytte dem som rentebærende til den synkende Fond, hvorover Loven har fri Raadighed. første Tilfælde sparer Staten Udgivter, fordi Renrerne forsvinde tilligemed de tilintetgjorte Stocks; i det andet Tilfælde samler den en Skat af Penge kræfter, som ingen anden Stat kan have. C. hører til dem, der betragte den engelske Statsgield, som en Velgierning, og ansee det for en Ulykke, dersom den hurtigen blev afbetalt. Hans Grunde ere disse: Statsgielden er ingen Gield, for saavidt Folket er Creditor og Debitor, hvilket paa 17 Mill. nær er Tilfældet. Den har ikke virket mod Velstanden, thi den har tiltaget derunder. Den frembringer Arbeide, og befordrer Pengeomløbet; paa samme Maade virker den ved de Renter, som Statscreditoren faaer. Den er en Hovedstøtte for den bestaaende Orden paa en Tid, som den nærværende, da alle Statscreditorer, hvis Tal beløber sig til 900,000, ere naturlige Fiende af enhver Forstyrrelse af denne Orden. Naar man indvender mod Statsgielden, at Skatterne til at betale Renterne deraf, trykke de Fattige, saa mangler her Beviis for, om de Fattiges Kaar have været bedre for end efter Skatteydelsen; at Skatterne have forhøiet Arbeidets Priis kan ikke nægtes, men de have tillige forøget Folkets Eiendom, og Priisforhøielsen er et Beviis paa den forøgede Rigdom, da hiin ikke finder Sted i fattige Lande, den Slutning endeligen, at den udenlandske Handel lider derved, gjendriver Erfaringen og den imodsigelige Sætning, at Handel og Haandtering staaer i Forhold til Messen af den omløbende Eiendom. At dette Omløb er blevet forøget ved Statsgielden er uden for al Tvivl, og, naar man vil indvende derimod, at Omløbet deraf vilde blive ligesaa stor, hvis det, som Gieldsrenter betales i Skatter, ikke anvendtes derpaa, men paa Agerdyrkning og Haandteringer, saa glemmes her at, i saa Fald, 5 Millioner Forbrugere vilde ophøre, for saavidt de bestride deres Udgivter ved Stats renter. Mod den Mening endeligen, at Engelland, ikke kan blive lykkeligt, for dets Gield erklæres for betalt, oprøres hver Retfærdighedsfølelse, og dens Udførelse vilde gjøre Statscreditorerne, men ingen Anden riig. En pludselig Afbetaling af Statsgielden vilde foranledige store Forvirringer.