Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-05-20
Efterat jeg havde fremstillet hiin mærkværdige Aftens fordeelagtige Begivenheder i et klart Lys, tog Angiola Ordet og bad mig nu at affordre Greven nogle Forklaringer over den ubesindigste og mest uoverlagte af alle hendes Handlinger, De maae ikke, føiede hun til, betragte en forelsket Piges fortvivlelsesfulde Skridt med alt for strænge Øine. For at give denne for hende piinlige Samtale en anden Retning, gjentog jeg spøgende, at Tilfældet havde gjort mig til hendes Ridder, men ikke til hendes Dommer og roste derpaa hendes malerisk, skjønne Udseende i den Spanske Domino med Fjederhatten. Denne Yttring havde i Greven igjen opvakt Kunstneren, han ønskede at see den Elskede i denne Costime og bad hende saalænge indtil hun gav efter for hans Ønsker. Medens hun var ude, fortalte Greven mig at Angiola havde været ganske fortvivlet over, at Forbindelsen med Prindsen inden faa Timer skulle foreslaaes hende, hun frygtede ved hendes Vægring at paadrage sig Faderens Vrede, og i det hun føler sit eget jammerfulde Lod, seer hun den Elskede synke under den skrækkeligste Fortvivlelse, da flyver gjennem hendes ophidsede Phantasie, Tanken at redde sig ved Flugten Men Midlerne dertil feile hende; hun iler derfor med dristig Bestemthed til Spillebordet, og haaber at frarive den foranderlige Lykke den forventede Skat; men forgiæves, det sidste Guldstykke er snart borte De øvrige ubehagelige Hændelser, vedblev Greven, er Dem bekjendte, kun maa jeg endnu bemærke, at Faderens vrede Stemme, pludselig fremstillede for hendes martrede Siel, med de gyseligste Farver, det Urigtige ved en Flugt. Til hvilke Skridt, svarede jeg, formaaer Kjerligheden ikke at forlede en forrig Sicilianerinde, et tydsk Fruentimmer ville, vist nok i mange Henseender forundres over Angiolinas Vovestykke, i Særdeleshed naar det er hende ubekjendt at det lede Spil, udgjør alle Neapolitanske Damers Hoved Underholdning og at de følgelig ere meget øvede deri. Angiolagjentog Greven, hader denne jammerlige Tidsfordriv, men kan dog ikke altid undgaae at deeltage deri. Indhyllet i en lang Domino, det skjønne Hoved ombølget af stolte Fjædre, traade nu Angiolaind: Saaledes raabte den henrykte Greve, ja sandelig, saaledes maae jeg male Dig, Elskede! for i dette billede at have enevigvarende Erindring. om vore Smerter og vore uventede Glæder; rig tig, Greve, gjentog jeg, og da det nu engang var i Fortunas uindviede Tempel, de første Scener. forefaldt, som havde en Forandring til følge i deres ulykkelige Skjebne, saa lad os strax gaae hen og ofte paa den ubestandige Gudindes Alter en Ducat. Som sagt, saa gjort. J særdeles munter Stemning ilede vi gjennem Vrimmelen og betraade. snart den velbekjendte Forsal. Angiola var begierlig efter at see den Pige hvis venlige Snaksomhed første Gang havde draget min Opmærksomhed hen paa Greven. Denne kjendte saavel Maleren som mig og kastede forskende Blikke paa den lille Spanier, der i skalkagtigt Lune ligeledes tog sin Maske af et Øieblik, for at drikke sin Limonade. Da Pigen fik Øie paa det hulde Ansigt, vendte hun sig mod mig og hviskede med et betydende Sideblik i Øret: "En Engel i Domino. Her sluttede Baronen Brudstykket af sin Dagbog og føiede endnu mundtlig til. Egteskabets lykkelige Baand forenede snart begge de Elskende, med hvem jeg i faa Dage levede i det inderligste Venskab, og i hvis Selskab jeg tilbragte de skjønnste Timer i mit Liv. En munter Dame i Selskabet. tog nu Ordet og sagde: min kjære Baron, skulle vi da saa ganske maatte forlade os paa hiint physonomiske Udsagn af Limonade-Skjænkerinden, De har sagt os saa lidet om deres Venindes Skjønhed og jeg er en stor Elskerinde af slige Skildringer.