Berlingske Tidende, 1769-01-01
Rom. Fra Rom. Vi have tilforn mældet, at Paven har tilskrevet alle Magterne af det Bourbonske Huus i Anledning af den Deel de toge i Hs. Helligheds Adsær mod Hertugen af Parma; vi kunne nu give en Oversættelse af det Pavelige Brev, som han i den Anledning har tilskreven Kongen af Sicilierne, samt det Franske Hoffers Svar paa det samme tilskrevne Brev. Det første, nemlig det Pavelige, lyder saaledes: Elskelige Søn i Christo Jesul Gud kiender, hvor nær det gaaaer os til Hierte, at vi skal være nødt til, den første gang efterat Eders Majest. har opnaaet sine myndige Aar, at vende os til E. M. med et Brev fra vor Haand, fuld at Klager og Betydelser af vor heftige Sorg, da vort eeneste Ønske og Haab var, at finde i C. M. en elskelig Søn, som var en Støtte og en Trøst for en om Fader. Jmidlertid have vi dog ikke tabt dette søde Haab, endskiønt Vi see E.M. med sine Vaaben at bemægtige sig vore Lande, eller rettere Fyrstens for Apostierne, hans Lande, og Kirkens Arvedeel. Vi vide, at vi ey have givet C. M. nogen Aarsage til Klage. Tvertimod vi have gjort os Umage for ved alle Leyligheder, at føye C. M., i det som de kunde vente af os Og det vor Samvittigheds Vidnesbyrd er for os en nye Bevægnings Grund til med Hengivenhed at lide de Ulykker, som treffer os. Have vi end ulykkeligviis fundet os nødte til at mishage andre, og have vi endog derved været saa ulykkelige at mishage C. M., saa haabe vi dog, at naar C. M. betragter vort Apostoliske Embedes uundgaaelige Forbindelser, C. M. da ikke kan misbillige, at vi, efter at vi havde forhalet det allerlængste mueligt var, lode vor Røst høre, for at forsvare Helligdommens Rettigheder, og advare om den Fare, som den satte sin Siæl blot for, som uforsigtigen troede sig at have Tilladelse til at falde an paa dem. Men dersom dette er vor Feyl, saa maatte vi jo frasige os den Magt, som Jesus Christus gav St. Peder, og som fra denne ærværdige Apostel er kommen til hans Efterfølgere. Vi maatte da være en ganske stum Hyrde, som lader sin Hjord vanke uden Orden og uden Tøyle, hvor dens Jndfald førte den. Det kan sandelig ikke være de gudfrygtige Souverainers Hensigt, som følge Korsets Fahne; og endnu mindre kan det være C. Msts., som er opfostret ved Religionens Melk og dannet til Dyden ved sine gudfrygtige og høylovlige Forfædres Exempler. Men dersom vor Opførsel, naar den undersøges ved Evangelii Lys, befindes ustrafselig, i hvad anden Fortørnelse findes vi da skyldige i EfMsts. Øyne, og hvad have vi gjort, som har kundet tilveye bringe os E. Msts Vrede, og som har fortient, at C. M. berøver os Eiendomme, som den Romerske Kirke har besiddet efter de allerlovligste Adkomster, og som ere bekræftede ved de helligste og høytideligste Løvter fra C. M. selv; Vort Hierte er fuld af Sorg; men den allergrummeste, som viføle, er den at see de ubodelige Fornærmelser, som til føyes vor hellige Religion, ved det at den Øverste, som af Gud er sat til at vaage over sine og sin Kirkes Love, ringe agtes, foragtes og undertrykkes. Folket retter sig efter de Stores Exempler, og Undersaatter fornemmelig danne deres Opførsel og deres Tænkemaade efter deres Souverainers. Det falder os og ikke fremmed, hvor fortørnede vi end ere derover, at de fornemmeste Embedsmænd i E. Msts. Rige, smigrende sig med det utidige Haab at kunde forekomme C. M. i sine Hensigter, have overgivet C. M. Forre stillinger fulde af Sætninger og Udtrykke, som forarge hver den, som giør sig en Ære af at være i Kirkens Skiød, og forblive fast i Enighedens Middelpunct. C. M. kaste da et velvilligt og medlidende Øyekast paa vor yderlige Bedrøvelse! C. M. give kuns sit ædelmodige Hierte Gehør, Mere behøves ikke. For Guds Skyld giv hastig Ordre til sine Tropper, at trække sig tilbage, og give os vore Eiendomme, igien, og vore uskyldige og nedslagne Undersaatter Rolighed og Fred, for endelig at stille vor Frygt for andre Ulykker, som det almindelige Rygte spaaer os. Derom er det vi, med Taarene i Øynene, og et Hierte, som er giennemboret af den allerbitterste Bedrøveise, besvære E. M. ved vor Frelseres Jesu Christi miskundelige Hiertelag, og med en desto større Tilforladenhed, som den er os indgivet ved de Hell. Aposter, hvis høylovede Erindring vi i Dag helligholde, og hvis Sag vi forsvare. Det er i deres Navn, at vigive C. M., og den høylovlige Ægtefælle, som deler E.M. Throne og Dyder, den Apostoliske Velsignelse til Pant paa alle de timelige og ævige Velsignelser, som vi ønske Eder begge med den alleroprigtigste Faderlige Bevaagenhed. Givet den 23de Junii 1768. Kongens af Frankrige Svar paa Pavens Brev til ham, angaaende de Parmesanske Tvistigheder, lyder saaledes: Besynderlige Omstændigheder have nødet mig til at bi med at besvare Eders Helligheds Brev til mig, af 23de Junii sidst indtil nu. Jeg har med Beundring deri erkiendt de Religions=Grundsætninger, og den gudfrygtige Tænkemaade, som deres Hierte regiæres af. Jeg har og med den allerstørste Erkiendtlighed deri seet det billige Begreb, som C. H. behager at giøre sig, om min ukrænkelige hengivenhed til Kirken og det Hoved, som Forsynet har betroet dens Bestyrelse. Jeg vilde oprigtigen have ønsket at kunde svare C. H. for den Bekymring, som de finder over det Skrit som jeg har været nødt til at giøre, i Anledning af det Breve af 30te Januarii mod de Edicter, som min Fætter, Jnfant Hertugen af Parma havde udgivet i sine Lande for at hemme Misbrugene i de geistlige Friheder. Omendskiønt den verdslige Magt, som Gud har forlenet denne Prints, ligesom alle andre Souverains, gav ham den Ret at kunde af sig selv raade Bod paa disse Misbruge, saa brugte han ikke destomindre den sonlige Ærbødighed for C. H., at han i denne Sag intet ville udrette uden den Pavelige Myndigheds bifald og Mellemkomst. mere, da Vi allene gribe dem for at forsvare hans hellige Kirke og Vort kiære Fæderneland; at han skal ydmyge de Fienders Hovmod som have brudt deres hellige Eeder; at han skal forstyrre deres onde Anslag; og at han, til sit hell. Navns Priis, skal forunde Os en hastig og fordeelagtig Fred. - Af Vore Undersaatters og Fædernelandets Venners Jver formode Vi, at de, ved denne vigtige Tildragelse, ville med Os forene deres Hierter og Sind, og til Kongernes Konge opsende deres alvorlige Bønner, om at han vil behage at udgyde sin Velsignelse over Fædernelandets Forsvarere, og være deres Ledsager. Tillige anmode Videm, at de ville, enhver efter sin Formue og sine Omstændigheder, ved alle forefalden de Leyligheder befordre de Midler, som kunne tiene til Statens Forsvar. - For Resten sætte Vi vor ganske Tillid til Vores seyer, rige Armees bekiendte Tapperhed, aldeles forvissede om at den skal, udi denne fra Vores Side saa retfærdige Krig imod det Christelige Navns troløse Fiende, ved ny Seiervindinger forøge den Berømmelse, som den allerede har indlagt sig. Givet i St. Petersburg, den 18de November 1768. Catharina.