Aalborg Stiftstidende, 1829-03-28
En Foermand i Departementet Ain, der sædvanlig kjørte fra Bourg til Gens, var ikke ret langt borte fra sidstnævnte Stad, da en fattig Kone, der syntes ganske udmattet af Anstrengelse, bad ham bønlig om en lille Plads i hans Vogn, for at hun for Nattens Komme kunde naae Genf. Foermanden, der fuldelig indsaae, at denne Ulykkelige var udsat for den Fare, at bukke under for den strenge Nattefrost, naar hun af Mørket blev overrasket paa Landeveien, gjorde ingen Vanskelighed ved at indrømme hende et Knippe Halm ved Siden af sit eget, hvorpaa han sad. Konen stiger op, idet hun mumlede et Par Ord til Taksigelse, strækker sit trætte Legeme ud bag i Vognen og falder isøvn, efterat hun omhyggeligt, for ei at fryse, havde tildækket sig med Halm og Ho og havde trukket Hætten ved sin lade hende vide, at de ere ved Maalet for deres Reise, og at hun nu kan stige ned; forskjellige Gange gjentager han sine Ord, uden at faae Svar; utaalmodig sætter han omsider sin ene Fod paa Hjulet, hjelper sig op med den ene Haand, tager med den anden Konen ved Benene, og trækker hende temmelig haardt til sig, idet han bestandigt raaber: "min gode Kone, staae op, reis sig, see til, hun kan blive munter!" Den gode Kone blev ubevægelig og svarede ikke; men hun snorkede heller ikke mere. Foermanden, som nu begyndte at ahne en Ulykke, stiger hurtig ind i Vognen; han ryster rask i Konen og erfarer nu til sin Skræk, at han holder et Liig i Haanden. J Øieblikket sendes der Bud efter en Læge og en Civilembedsmand. Det viser sig, at et heftigt Slag, paa Hovedet har voldet hendes Død; dette Slag skyldes Foermandens Haand; det er Slæberen af Jern, der paa en uforsigtig Maade blev kastet op i Vognen, der har truffet den Ulykkelige i Tindingen. Saaledes blev da denne brave Mands Medlidenhed Aarsagen til et ufrivilligt Mord. Han giør sig alt Bebreidelser, over, at han har viist altfor megen Deeltagelse. Jmidlertid skrider man til nærmere at undersøge den Jhjelslagne og snart hører man et Overraskelsens Udraab: "Ah! Konen er en Mand!" - "Min Gud!" raaber en Anden, hun har en Dolk hos sig og Pistoler! Man visiterer videre og finder i en Lomme et Brev, hvori den foregivne Kone bedes om, at indfinde sig samme Aften ved Midnat ved Porten paa et Slot ved Gens, med Lofte om betydelig Medhielp og Haab om et stort Bytte. - Det var alt bleven Nat. Begunstigede af Mørket, kunde Gensd'armer lægge sig i Baghold omkring det betegnede Slot, og snart fremlistede sig ni Karle, der strax bleve grebne og bundne. Nu vækker man Slottets Beboere, og Eieren, en meget riig Olding, hører nu, hvilken Fare der truede ham, og at en Vognmands Uforsigtighed har reddet ham. Man siger, at han af Taknemmelighed har udsat en Pension paa Livstid for sin Redningsmand. - En undvigt Fæstningsslave skal have spillet Hovedrollen, iblandt disse Røvere. De fire Menneskealdere. Seel den lyse Morgenrøde Frem bag Østens Skyer staaer, Barnets friske Kinder gløde J den milde, lune Vaar; Trygt det lille Hoved hviler. Ved den ømme Moders Bryst, Mens i Drømme født det smiller, Lyttende til Engles Røst; Blodet ruller let i Aaren, Øiet straaler Liv og Jld, Hastig svinder Veemodstaaren, Duggen liig for Solens Smil; Roligt slaaer det unge Hjerte, Kjender intet bittert Savn, Jntet Nag og ingen Smerte, Trygt i Uskylds milde Favn. Og paa Fremtidssløret maler Fantasiens Tryllehaand. Kjærlig tusind Jdealer For den Sødtberustes Aand; Stedse fremad Tanken higer, Did, hvor Glædens Blomster staae, Og liig Sommerfuglen stiger. Mod den hvalte Himmels Blaa. Haab, vor Barndoms tro Veninde, Kjærlig følger os din Glands, Ogsaa Ynglingen kan binde Af dit friske Løv en Krands; Bag det mørke Blad sig vugger.