Ribe Stifts Adresseaviser, 1835-01-09
J Hovedstaden erfares, at Fattigskatten for det begyndte Aar kan nedsættes 30,000 Rbd., efterat 40,000 Rbd. ældte Gjæld er afbetalt. Som man erfaret, skal der paa flere Steder, navnligen i Hovedstaden og dens Omegn og i Nærheden af Frederiksborg, være udbrudt en Sygdom iblandt Hestene, bestaaende i en Slags Tungekræft, der dog i dens nærværende Form ikke ansees for farlig, men ifald den antager en brandig Natur, kan blive det. Jfølge en af Cancelliet foranstaltet trykt Anviisning, der indeholder hvilke Midler, der kunne benyttes, deels for at forebygge, deels for at helbrede, Sygdommen, og der er omsendt til vedkommende Autoriteter, med Anmodning om, at lade et Expl. deraf uddele til Oldermanden i enhver Bye, er Sygdommen fælleds for flere af vore Huusdyr, dog hjemsøger den især Køerne, Faarene og Svinene, for hvilke sidste den er meest ødelæggende. Det er Veierligets Beskaffenhed, Soelhedens Jndvirkning, vedvarende Tørke, forbrændte og bestøvede Græsgange, grøvt og stivt Foder, Mangel paa tilstrækkelig god, sund og nærende Føde, og især Afsavn af godt Vand, der frembringer denne Sygdom. (Af Khp.)Et kraftigt Ord om "Almeenaandens Oplivelse, med Motto: "Da rufen sie den Geist an in der Noth, Und grauet ihnen gleich, menn er sich zeigt." har en af Kjøbenhavns Deputerede, Kancelliesekretair All. green Ussing udtalt i "Dagen. Efter at have gjort opmærksom paa, hvor meget vi trænge til Almeenaandens Oplivelse, som er Kongens eget Ønske, hvorfor det ogsaa er Kongens egen Villie, at "Aanden skal røre og bevæge sig og at Folket offentligen skal ottre sig om Alt, hvad det troer at kunne fremme det almindelige Vel," yttrer han: "Der er her, som allevegne, dem, der helst ønske, at alt blev ved det gode Gamle; at ingen friere Aand kom til at røre sig i Folket; at Misbrug ikke blev Gienstand for offentlig Paaanke; at frimodige Yttringer ikke hørtes i Landet; at Oplysninger ikke begjæredes, som det kan genere at meddeele; at forandringer i Administrationen ikke foresloges, som ville rive Vedkommende ud af deres gamle Slendrian, og at saadanne Forslag ikke fremsattes, hvis Udførelse vil skille dem enten ved lukrative Forretninger eller ved en vilkaarlig Myndighed, som de ofte sætte lige saa høi Priis paa. Disse er det, som bade Almeenaanden og frygte for dens Oplivelse. Jkke Kongen. Disse er det, som gjerne vilde lænkebinde enhver fri Yttring og sætte Knebel for enhver Mund, der tør oplade sig til Sandhedens Røst. Jkke Kongen. Disse er det, som, naar Tidens Aand ikke var dem for stærk, gierne vilde skrue Tiden et Sekulum tilbage og giengive Os Censur og Jnkvisitionsretter og alt Andet, hvad dermed staaer i Forbindelse. Jkke Kongen. Disse er det, som see et Oprør i ethvert frimodigt Ord, og som drømme om "Jngendbund, og "Tugendbund og "demagogische Umtriebe" selv i de uskyldigste Foreninger. Jkke Kongen. Og i Sandhed, de have ikke ganske Uret, naar de tale om Oprør. Ved Almeenaandens Oplivelse, som Kongen selv ønsker, reiser der sig hos Folket en Oprørsaand imod Alt, hvad der er slet og nedrigt, imod al Slags Vilkaarlighed, imod alle Misbrug, og imod Alt, hvad der vil træde Kongens Villie iveien: at erfare. hvad der kan fremme Nationens Vel. Dette er det Oprør, der forestaaer, og intet imod Tronen eller Kongen. Og Alt for vel veed Kongen dette. Han veed, at intet Folk kan hænge trofastere ved sin Konge, end det danske Folk ved ham; at det hos Os passer bogstavelig, at Kongen kan lægge sit Hoved i Skjødet paa den Ringeste af sine Undersaatter, og Jntet har at frygte, og at netop den oplyste Deel af Folket, Embedstanden og Videnskabernes Dyrkere ere de, der elske Monarken høiest, fordi netop de vide bedst, hvad han i nu over et halvt Aarhundrede har virket for sit Folks Oplysning og Dannelse". Nerven i den hele Afhandling er imidlertid hvad Forfatteren siger imod Frygten for en Jndskrænkning af Trykkefriheden, eller en almindelig Censurs Jndførelse hos os. Ogsaa her paaberaaber han sig vor Konges eget givne Ord, idet H. M., og det i en stormende Periode, da Tøilesløsheden i Yttringer havde naaet sin yderste Grændse, høitideligen har erklæret, at han under Trykkefriheden og har givet sit Folk det kongelige Tilsagn, at han ikke igjen vilde indfore Censuren", men at han kunved passende Straffe vilde tamme Misbrug af Pressen. "Siden den Tid - vedbliver forf. - ere meere end 3 Decenuier forløbne. Svære Storme have gjennemrystet Europa. Troner ere reiste og ere faldne. Krigen har raset fra Nord til Syd og over alle Lande, og Danmark er heller ikke gaaet fri for dens følger. Alt dette har Kongen gjennemlevet. Hans Jsse er bleven hvid under mangehaande Omskiftninger, og ogsaa har han tømt sin Deel af Prøvelsernes Bæger. Men hvad der til ingen Tid svigtede ham, var hans Folks Kjærlighed. J Lykke og Ulykke hang Folket lige trofast om ham, og i sin Konge saae det stedse kun sin Fader. Men det skal ogsaa siges, at der altid i Danmark er udøvet et mildt og faderligt Regimente, og selv i hiin oprørte Krigstid, og da Alt maatte bøie sig under een eneste Mands Jernscepter, der taalte Alt hellere end Aandens frie Yttriuger, blev dog Trykkefriheden i Danmark i ingen væsentlig Grad indskrænket, og Censuren vendte ikke tilbage. Dette tør vi aldrig tabe af Sigte; thi hvad Revolutionens Rædselscener og Napoleons frygtelige Enevælde ikke havebragt tilbage over Danmark, vil heller intet kommende Aar bringe igjen over os. Jmere end 60 Aar kjender Folket ingen Censur, og dette Gode har det lært højt at elske og skatte. Denne Frihed vil ingen Konge i Danmark berøve os; derpaa tør vi stole trygt og sikkert." Endelig viser Forf. at vi mindst behøve at frygte forat han, der løste Bondens og Negerslavens Lænker, vilde lænkebinde den Aands Yttringer, som han selv har op sket at oplive, og at vi i den nye Stænder=Anordning have den største Betryggelse for, at en Lov, der tilsigtede Trykkefrihedens Jndskrænkning, ikke nu vil blive given; thi - saaledes slutter den ærede Forf. - en slig Lov kan, efter Kongens eget Ord, ikke blive given, uden at være Stænderne forelagt, og at den, naar Stænderne (som vi vel tør forudsætte) med afgiørende Pluralitet erklærede sig derimod, heller ikke vil blive given, derfor borger os Kongens Viisdom."(Hemp. A.)