Berlingske Tidende, 1764-11-23
Paris, den 22de October. Sidstleden 20de August, da General=Procureuren ved Parle, mentet i Rennes begierede den Kongel. Forordning, udgivet i Julii Maaned, angaaende Frihed udi Kornvahres Ind= og Udørsel i Riget, registreret, holdt han i den Anledning denne Tale: "Mine Herrer, Jeg har den Ære at tilkiendegive Ede sen allervigtigste Velgierning, som Hs. Majestæt har kundet levise sine Undersaattere, nemlig Frihed i Kornhandelen. Ef er at have, ved Erklæring under 25de Mai 1763 tilladt fra Cieculation inden i Riget; tilstaaer Hs. Majestæt nu ved dene Forordning, som jeg overleverer, en aldeles fri Ud- og Jndersel. Hs. Majestæt tillader alle sine Undersaattere at drive andel med allehaande Kornvahre, Urter, Meel a. saavel med andets Jndvaanere som med Fremmede. (En saa uindskrænet Frihed for Proprietair og Landmand at handle med Laa ets Producter, er maaskee, efter Frankriges og dets HandelsLatur, mindre fornærmelig for Handelstæderne i det Rige, ud den ville blive i andre Riger, hvor den Handel udgjorde en vigtigste Deel af Handelstædernes Næring; hvor man holdt et for en Statsregel, at man hellere bør at befordre vigtige Stæders Velfærd, end at undertrykke dem; og hvor man troe 4, at det, at tillade Proprietair og Landmand fri og umiddelbarlandling udenlands med deres Producter, ville blant andet kun ene til at forstyrre dem i den Flid og Opvartning, som de havi at anvende paa Jordens Dyrkelse. Nok, naar deres hand ude Medundersaattere, hvis Hoved=Handtering Handelen var, de en saadan sømmelig, og uvaklende Frihed.) Dette, mine serrer, er at forudsige Eder Agerdyrkningens Udvidelse og Fordring, hvilket ufeilbarlig skal blive en Kilde til Rigets Opomst og Lyksalighed. Endelig erkiende vi da med Tak til Hs. Majest. og til Hs. Ministerio, som bestyrer Hs. Financer, at et forbydende Systema er bleven aldeles forkastet ; et skadelige bystema, som formeente Undersaattere af en Monark, at kom le hinanden til Hielp indbyrdes, og, som formeente den Samsenhæng imellem Frankrige og andre Nationer, at omvexle det hverflødige med det Nødvendige, som er saa overeensstemmenmed den Orden, som det guddommelige Forsyn har beskikket, rivat-Friheder, denne unyttige Tilflugt, som beriger nogle ersoner paa hele Nationens Bekostning, skulle nu ikke længere sidstaae Agerdyrkeren og betage ham Modet ; nu skulle vi ikke engere befrygte Mangel, ey heller det, som har været næsten besaa farligt, en alt for overflødig Høst, fornemmelig skulle nu ikke befrygte den forunderlige Ustadighed i Kornvahreneriser, hvilken er fast ligesaa skadelig, som Dyrtiden selv; en lig kunde vi nu haabe et Anlæg i Paalæggene, som er billigt, og aldeles grundet paa de sande og eeneste Principia: Jordens Dyrkelse, og Landenes Rigdoms Forøgelse. Jeg vil ikke opholde mig med at bevise Sandheder, som i disse Tider ere alt for bekiendte, og ere lagte saa aabenbar og tydelig for Dagen ved mange grundige Skrifter, hvilke ere Frugter af Medborgernes nidkiære og oplyste Jndsigt. Hvem veed ikke at det er Jorden allene som giør riig, saasom den allene giver og atter aarlig giver nye Frugter; at Frugternes Salg er det eneste Middel til at Pengene, som ikke gjøre andet end forestille meere sikre Rigdomme, nemlig Jordens Frugter kunne roullere; at et Land, som har Rigdom af Frugter, hvilke det kan sælge, maa følgelig blive riig paa Penge? Men, hvad enten at dets Frugter mangle, eller at de ikke blive solgte, skal det ufeilbarlig underkastes Penge=Mangel, og falde i en Søvnagtighed eller Dorskhed, som ere Armodens nær Forvandte. Det er altsaa vist, at af alle politiske Love, er den aller nyttigst, som meest letter og befordrer Jordens Frugters Salg: Deres Fortæring, Skatterne, ja endog Nationens Handel, have alle deres Udspring fra disse Frugters Forhandling; altsaa kan man ikke udvide dette Udspring for meget, ey heller noksom frygte for at indskrænke det; thi standsede det, bleve Landets Elendigheder ubodelige og uden Grændser. Jeg vil anstille nogle korte Betragtninger over Nødvendigheden deri, at den vigtigste Frugt, (Korn-Sorterne) maa udsøres: Betragtningerne maatte synes overflødige, saasom Hans Majest, har stadfæstet Sagens Sandhed ved en ævigvarende og uigienkaldelig Anordning, hvilken er overeenstemmende med Nationens Ønsker, som have anholdet om dem; med Provincer nes Stænders Berraadslagninger af 17de Febr. 1759, 15de Septbr. 1760, og 7de Septbr. 1761; med Erfarenheden, som Menneskens Læremesterinde; med Henrich den Stores og den høyoplyste Sullys Meeninger; med alle deres Slutninger, som have undersøgt denne Sag uden forudfattede Meeninger og Egennyttighed: Slutninger, som endnu ingen har dristet sig til at imodsige offentlig, ligesaa lidet som billighed, Virkningen eller Overslage have gjort det; men det gielder og at overtydede Tvivlagtige; at oplyse dem, som endnu ikke noksom indser Sagen; og at vinde Almuens Tillid, Man bør da ikke frygte for at indprente Meeninger, som befordre Landets Velfærd. Behøver man vel lang Vidtløftighed for at bevise, at det, at forbyde at sælge Kornet, er at forbyde Agerens Dyrkning; at dette Forbud har gjort af Agerdyrkningen, som alligevel den allerfornødenste, den allerulykkeligste af de Handteringer som øves i Landet; at Frihed i Handel med Frugterne, inden og uden Riget, er det eneste og sikre Middel til at sætte Agerdyrteren og Proprietairen i Stand til at bestride de offentlige og private Udgifter, Lader os ikke frygte for at betragte Tingen endnu nærmere: Erfarenheden er Grunden til alt det, som er physisk, Overslag, ge ere dets Maal; Man kommer ikke til almindelige Sætninger, uden igjennem Kundskab udi private Tildragelser. De fornødne Udgifter ved alle Slags Agerdyrkninger, ere Sæden Arbeydet, Giødselen, Bekostninger paa at høste, tærske og forvare Avlingen. Af disse Agerdyrkerens første Forskudder, bør han at have Rente; hvoraf skal han selv og hans Familie leve Hvoraf betale Tiende, Skatter, og Proprietairen, hvilke Betalinger igjen forsikre de andre Classer i Staten om deres Jndkomster, efterdi disse, saavidt de hverken bestaae af Proprietairer eller Agerdyrkere, leve paa deres Bekostning, som ere det : Jorden giver ikke lige god Afgrøde alle Aar. Den maa have sine Hvile-Aar. Man maa ligne de slette Aaringer med de bedre, og derhos tage uventelige Tilfælde med i Betragtning saasom de ere nundgiængelige.