Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-02-26
Hvad der hos andre store Konstnere kun fandtes enkelt, det var hos ham forenet. Han var stor som Maler, som Billedhugger, som Bygmester. Derom vidner hans yderste Dag i det Sixtinske Capel, hans Arbeider i Marmor, Capitolet og St. Petri Kirkes Kuppel. Men hvor overordentligt et Genie end Buonarotti var, saa varede det dog længe førend hans Samtidige vilde erkjende ham derfor. Der maatte saa at sige List til at fremtvinge en saadan Erkiendelse, ligesom Magt til at fravriste ham den Skjebnes Haand, der syntes at have bestemt ham til en langt anden Bane. Hans Fader vilde, som Mand af adelig Byrd, tvinge ham til at lægge sig efter Studering, og betragtede Konsten som uanstændig for det Blod, der flød i hans Aarer, skjøndt hans indere Genius seirede, og, han trodsende enhver Modstand, ilede sin høie Bestemmelse i Møde. Jkke ansaae han det, som mange unge Konstnere i vore Dage, under sin Værdighed, at studere Antikerne og at danne sig efter dem. Henrykt beundrende, saae man ham vandre i Laurentius Midicis's Hauge i Florenz og betragte de der opstillede antike Billedstøtter. Allerede hos sin Ammes Mand havde han seet hvorledes Meisselen skal bruges, og næsten kunde man sige, at han med Modersmilken havde indsnet Kierligheden til de dannende Konster. Som femten Aars Yngling overgik han snart som Maler sin Læremester, Dominicus Ghirlandgio, og Martin af Holland, hvis Malerier han copierede, antog engang Buonarottis Copie for sin egen Original. - Men det er ikke nok, at Diamanten er funden, den skal slibes, indfattes, og finde Paaskjønnere, der vide at bestemme dens Værd. Men sjeldent er dette Tilfældet; som oftest bliver den ædle Steen liggende paa Havets Bund, og ligesom den største Dia mart nok aldrig har seet Dagens Lys, saa have maaskee de fleste største Mennesker aldrig naaet det sande Trin for deres Bestemmelse. - Ogsaa Buonarotti havde store Fordomme at bekjæmpe, først sin Faders Adelstolthed, siden hans Samtidiges blinde Beundring af Antikerne. J disses Øine maatte alt det Antike være uopnaaeligt, alt det Nye smagløst og uden Værd. Vel optog Peter Franciscus de Medicis i Florentz den geniefulde Yngling med stor Bevaagenhed, men Kammerjunkere, Hofdamer, og galante Cavallerer, der sædvanligen bestemte Geniers Hof Skjebne i Jtalien, turde endnu ikke afsige nogen bestemt Dom over den unge Konstner. De havde endnu ingen anden Dom at beraabe sig paa, og Hofetiquetten byder at være forsigtig i sine Meningers Yttring, og aldrig at udstøde noget fornemt Hanegal om en Konstner førend man kunde istemme de store med prunkfulde Fjere brammende Haners almindelige Galen. Alle Hoffets Smaaherrer fandt uden Tvivl Buonarottis Arbeider ret charmante og allerkjereste, men for det Geniefulde deri vare de lige saa blinde som hiin Høne i Fabelen, der fandt en Diamant medens den søgte et Bygkorn. Dog, Buonarotti var Menneskekjender. Selv Følelsen af hans høie, skjøndt hidtil upaaskjønnede Værd kunde ikke formaae ham til at foragte de smaae Pudser, hvormed en Verden, der vil bedrages, maa bedrages. Han havde forfærdiget en herlig Cupido, som Venus selv vilde have erkjendt for sin Søn. Men Toneangiverne kunde ligesaa lidt finde noget Overordentligt deri, som i noget af hans andre Arbeider. Buonarotti huskeede paa Alcibindis, der huggede Halen af sin smukke Hund, for at faae de letfærdige Atheniensere til at tale om sig; han huggede Armen af sin delige Cupido, sendte denne til Rom og lod den hemmeligen nedlægge i et Vinbjerg, hvor han vidste der snart skulde graves. Efter nogen Tids Forløb finder man Billedstøtten. Man jubler, man er ude af sig selv af Glæde. Hvilken Skat, Hvert Træk, hver Muskelbevægelse vidner om Oldtidens umiskjendelige Fortrin for Nutidens Konstværker. Malere, Billedhuggere, 3 do. Bygmestere, Cardinaler, Kammerjunkere, Hofdamer, Munke, Comoedianter – alle stimle til forat beundre den vurderlige Konstskat, der efter deres Mening havde ligget to tusinde Aar i Jordens Skjød, som saa moderligen havde bevaret den, at den nu kunde opstaae med ny, forherliget Glands fra de Døde. En dyb høitidelig Taushed herskede i den Sahl, hvor det lemlestede Billed stod opstillet. Kiendere og Jkkekiendere, Adelige og Uadelige, Kloge og Ukloge, alle søgte og fandt uopnaaelige og uopnaaede Skjønheder i Arbeidet. Den ene tilskrev det Praxiteles, den anden Phidias. De Lærde vare allerede i Færd med at gjøre Optegnelser angaaende Tidspunkten, hvori det var bragt fra Grækenland til Rom. Cardinal St. Georgius skyndte sig, efter sin Ven de Fors Raad, at kjøbe Statuen strax for 200 romerske Dalere. Midt under denne blinde Beundring, fremtraadte den unge Buonarotti, værdig og stolt, med den afhuggede Arm i Haanden. "Mine Herrer og Damer, sagde han, i det han ærbødigen bukkede sig for den hele Forsamling: "den Konstner, hvis Navn De er saa nysgjerrige efter at vide, er hverken Praxiteles eller Phidias, hverken en Græker eller Romer, men en Florentiner, som her staaer for deres Øine. Dens Forfærdiger er jeg, Michael Angelo Bupnarottii, og til Beviis paa, at jeg ikke vil tilegne mig en Ære, som ei tilkommer mig, tjener her den manglende Arm, som jeg selv har afhugget, og andet samme trak han et Tæppe bort, bag hvilket der stod en virkelig antik Cupido. Alle studsede. Man passede Armen til Figuren, og fandt Konstnerens Paastand stadfæstet. Man sammenlignede den ny Statue med den antike, og forbausedes over den førstes Fortrin for den sidste. Cardinalen og de Folk bleve røde af Undseelse. De følte nu, hvor let man, ved overdreven og blind Beundring af det Antike, kan blive skuffet.