Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-12-31
Der var et vist Fruentimmer af en tynd og luftagtig Skikkelse, som var meget geskjæftig ved denne Høitidelighed. Hun havde et Forstørrelsesglas i Haanden, og var klædt i en los saarende Kjørtel, broderet med forskjellige Figurer af Diævler og Gjenfærd, som fremstillede tusinde Slags chimæriske Skikkelser, i det hendes Gevandt slagrede i Luften. Der var noget vildt og adspredt i hendes Øiekast. Hendes Navn var Jndbildning. Hun førte hver Dødelig hen til det bestemte Sted, efter at hun meget tjenstfærdigen havde hjulpet ham at sammenbinde sin Bylt, og at lægge den paa Skuldrene. Det skjar mig i mit Hjerte, at see en hver af mine Medskabninger sukke under sin Byrde, og den uhyre Dynge af menneskelig Elendighed, der laae for mine Øine. Der var imidlertid adskillige, der ved den ne Leilighed morede mig meget. Jeg saae een der bragte en Bylt, der var meget omhyggelig skjult under en gammel broderet Kjole. Da han kastede den i Dyngen, blev jeg vaer, at det var Fattigdom. En anden kastede, ganske forpustet, sin Bylt hen, som jeg ved nøiere Undersøgelse fandt at være hans Kone Der var en Mængde af Elskere, belæssede med meget underlige Bylter, der bestode af Pile og Flommer, mest det besynderligste var, at disse da de kom og paa Dagen, ikke kunne overtale sig til at henslænge dem der, uagtet de sukkede som om deres Hjerte skulde briste under Vægten af deres Ulykker; men efterat de havde anstrængt noget deres Kræfter, rystede de med Hovedet, og gik deres Vei, ligesaa tunge belæssede som de vare komne. Jeg saae hele Skarer af gamle Fruentimmer, der slængte deres Rynker hen, og mange unge, der skilte sig ved deres gule Hund. Der var hele Dynger af røde Næser, store Læber og sorte Tænder. Hvad der forundrede mig meest var, at den største Deel af Bjerget bestod af Legemsseil. Jeg saae een nærme sig Dyngen med en usædvanlig Dragt paa Ryggen, som jeg fandt at være en naturlig Pukkel, hvilken han med inderlig Glæde kastede hen imellem denne Samling af menneskelige Elendigheder. Der var ligeledes mange Sygdomme skjønt jeg saae, at der var flere indbildte en virkelige. En liden Pakke, som jeg ikke kunde undlade at lægge Mærke til, bestod af alle de Spagheder, den menneskelige Natur er under kastet; det var Hypocondrie. Men hvad der meest forundrede mig var, at der ikke blev kastet en eneste Last eller Daarlighed i den hel Dynge. Jeg forbansedes meget herover, da jeg formodede, at enhver vilde benytte sig af denne Leilighed til at skille sig ved sine Liden skaber, Fordomme og Svagheder. Jeg lagde just Mærke til et lastefuld Menneske, der kom gaaende, belæsset med sygen Forbrydelser; men da jeg efterfaae hans Byskfandt jeg, at han, istedet for at kaste sin Brøde fra sig, havde henslængt her sin Erindring. Der fulgte en anden Skirk med ham, der henslængte sin Beskedenhed istedenfor sin Vankundighed. Da hele Menneskeslægten havde saaledes skilt sig ved sine Byrder, blev den Figur, som havde været saa geskjæftig ved denne Leilighed mig vaer, og da den saae, at jeg var en ørkesløs Tilskuer, kom den til mig. Denne Figues Nærværelse satte mig i Forlegenhed, da den med eet holdt sit Forstørrelsesglas lige for mine Øine. Aldrig saasnart saae jeg nu mit eget Ansigt deri, førend jeg forhavsedes over, at det var saa overordentlig lille. Mine Ansigtstræk vare saa ualmindelig brede, at jeg blev ganske misfornøiet med mit eget Ansigt; jeg kastede det derpaa fra mig ligesom en Maaske. Det traf sig heldigviis, at een der stod hos mig just forhen havde bortslængt sit Ansigt, som syntes at være for langt for ham. Det var virkelig meget langt; Kindbenet allene var i det mindste saa langt som mit hele Ansigt. Vi havde her begge Leilighed til at hiel ve hinanden; da alle Bylterne nu vare samlede, stod det enhver frit for, at omskifte sin egen Ulykke med et andet Menneskes. Jeg saae med usigelig Glæde, hele Menneskeslægten saaledes befriet fra sine Bekymringer, skjønt der paa samme Tid, vi stode omkring Dyngen og saae de forskjellige Ting, den har sammensat af hende var en Dødelig, der i denne store Hob ikke fandt noget, som han ansaae for Livets Glæder og Velsignelse, og som undredes over, at Eieren deraf kunde betragte dem som Byrder og Gjenvordigheder. Da vi nøie betragtede denne Hvirvar af Elendigheder, dette Chans af Ulykke lod Jupiter atter bekjendtgjøre, at der var enhver tilladt at ombytte sin Lidelse og gaae hjem med den Bylt, man leverede ham istedet. Derpaa begyndte Jndbildningen at uddeele den hele Hob med ubeskrivelig Hurtighed, og anbefalede enhver sin særegne Pakke. Uroligheden og Forvirringen var ubeskrivelig for. Adskillige Jagttagelser, jeg ved denne Leilighed har gjort, skal jeg meddele Publicum. En agtværdig graahærdet Mand, som havde skilt sig ved sin Kolik, og som manglede en Arving, opsnappede en ned lydig Søn, der af Faderen var bleven slænge hen i Dyngen. Neppe var et Korteer forløbet førend den utaknemmelige Søn tog den gamle Mand i Skjægget, og nær havde slaaet ham Hjernen ud. Da han mødte den virkelige Fader, der kom ham i Møde med et Anstød af Mave pine, bad han ham at tage Sønnen tilbage, og give ham hans Kolik tilbage, men de vare begge ikke istand til at afstaae fra det Valg, de havde gjort. En stakkels Galeislave, der havde kastet sine Lænker bort, tog Gigten istedet, men satte et Ansigt op, hvoraf man let kunde see at han ikke havde vundet stort ved Byttet. Det var morsomt at see det forskjellige Slags Bytte der blev gjort Spadom mod Fattigdom, Hus ger mod Mangel paa Appetit, Bekymring mod Smerte. Qvindekjønnet var indbyrdes meget ivrig sysselsat med at bytte Ansigtstræk, een ombytrede en graa Haarlokke med en Finne, en anden overlod et kort Liv for et Par runde Skuldre, en tredie tilhandlede sig et hæsligt Ansigt for et godt Rygte. Men blandt dem alle var der ikke een eneste, som jo ansaae den ny Lyde, i det Øieblik hun var i Besiddelse deraf, for langt ubehageligere end den gamle. Jeg saae, at det samme var Tilfældet med enhver anden Ulykke eller Gjenvordighed, som enhver i Forsamlingen valgte istedetfor den, han gav Slip paa Om det nu er, at alle de Onder, der møde os, ere i visse Henseender lempede og afmaalede efter vore Kræfter, eller at ethvert Onde ved Vanen bliver taaleligere for os, vil jeg ikke bestemme. Jeg kunde overalt ikke andet end ynke den forhen anførte stakkels skrutryggede Herre, der drog afsted, som et meget velskabt Menneske med en Steen i Blæren; og den smukke Cavallier, der havde byttet med ham, og nu maatte humpe igjennem en heel Forsamling af Damer, med et Par Skuldre, der ragede frem over hans Hoved. Jeg kan heller ikke forbigaae mit eget Eventyr. Min Ven med det lange Ansigt havde aldrig saasnart taget mit paa, førend han faae saa snurrig ud, at jeg, da jeg saae paa samt ikke kunde vare mig for at lee i den Grad, at mit eget Ansigt kom i Jorden derved Den stakkels Mand tog sig denne Latter saa nær, at jeg fandt, at han angrede hvad han havde gjort. Jeg paa min Side havde just heller ikke nogen Aarsag til at glæde mig; thi da jeg vilde føle mit Forhoved, savnede jeg Stedet, og traf paa Overlæben. Da min Næse stor meget frem, gav jeg den to, tre uheldige Sted, i det jeg følede paa Ansigtet. Ved Siden af mig stode to Personer, der befandt sig i en ligesaa latterlig Forfatning. Disse havde været saa taabe lig at bortbytte to tykke hjuldenede Stolper for et Par Stokke uden Lægge. Den ene af dem saa ud som een, der gaaer paa Stylter, og blev los tet saa høit i Veiret, at Hovedet syntes at fode rundt, medens den anden dannede evige Fredse, da han provede paa at gaae. Hus vidste neppe, hvorledes han skulde bevæge fo paa sine nye Been. Da jeg saae, at han var en morsom Patron, stak jeg min Stok i Jorden, og sagde til ham: jeg vilde vedde en Flaske Vil paa, at han ikke i et Korteer vilde gaae hen tilden i en lige Linie. Dyngen blev omsider uddeelt blandt bed ge Kjøn, som saae ynkelige ud, da de vandre de op og ned under Vægten af deres forskjelse ge Byrder. Den hele Slætte gjenlod af Knut ren og Klage, Sukke og Jammerskrig. Jupiter, som tilsidst havde Medlidenhed med de arne Dødelige, befalede dem anden Gang at nedlægge deres Byrder, paa det enhver kunde tage fo egen tilbage. De gave selv Slip paa en stor Deel Glæder hvorpaa Pantomet der havde forblindet dem i saa høi en Grad, fik befaling, at forsvinde. J dets Sted blev der sendt en Gudinde af en ganske anden Figur. Hendes Bevægelser vare stadige og rolige, og hendes Aa son alvorligt, men muntert. Hun kastede sine Øie ne af og til paa Himlen, og fæstede dem paaJnytter, hun kaldtes Taalmodighed. Hun havde neppe taget Plads ved Bekymringernes Bjerg, førend den hele Hob sank saa meget, at den ikke saae en Trediedeel saa stor ud som for. Hun gav derpaa alle deres egen Kummer tilbage, og efterat hun havde lært dem at bære den paa den beqvemmeste Maade, gik enhver fornøiet bort med den, og var ligesaa tilfreds med at Valget ikke var overladt til ham, som med det Onde, der faldt i hans Lod.