Viborger Samler, 1828-12-08
Det maatte vist være ønskeligt og af uberegnelige Fordele, hvis Staten lønnede samtlige Embedsmænd tilstrækkeligt, og sikkrede disse i Forhold til deres Arbeide passende Jndtægter. Jmidlertid finder man at blandt flere Geistligheden, hvorfra sand Oplysning, Nationens moralske Dannelse og Massen af Statsborgernes Belæring, skal udgaae, til Løn for sine vigtige Embedspligten kun er tilsagt uvisse Jndkomster, og at samme ere afhængige af det større eller mindre Antal Bryllupper, Barseler, Liigbegængelser, af de variable Kornpriser, og af de fra flere Sider anstødelige Offere. Det synes ei heller at kunne bestaae med den Ærbødighed og Agtelse, den geistlige Embedsmand bør nyde og haandhæves i, at han med Borger og Bonde skal tinge om sine Jndtægter. Strænghed i Opfyldelsen af Pligterne og Afhængigheden i Jndtægters Nydelse harmonere ikke synderlig godt. At fordre, at en Geistlig skal være Jdealet af Godgjørenhed, Upartiskhed og Retskaffenhed, at gjøre ham til Pligt, strængt at vaage over Skolevæsenets nyttige Anordninger, og paalægge ham at overvinde dybt indgroede Fordomme, og dog at lade ham lønne af sin egen Menighed, synes letteligen at kunne lede til Anomalier. Gives der end, efter Tingenes nuværende Indretning, rige Kald, saa er dog Pluraliteten af de geistlige Embeder af den Beskaffenhed, at de medføre Næringssorger. Gaaer man over til en anden Klasse af Embedsmænd, samtlige Justitsbetjente nemligen, saa finder man, at Lægdsvæsenet, Overformynderie-Justits Politie= og Veivæsenet, samtlige benficerede Sager, hvis Antal stundom overstiger de ikke beneficerede, Skattevæsenet, Enkekassens og offentlige Stiftelsers Sager og endelig Massen af Jndberetninger kræve et betydeligt Arbeide, og fordre saaledes et stort Contoirhold. Som Lon herfor anviser Staten slige Embedsmænd hovedsageligen Jndtægterne af Skifter, Auctioner, Tinglæsningsdocumenter, og Fogedforretninger; men om samme indtræffe saa ofte eller ere af den Beskaffenhed at Embedsmanden kan, foruden Contoir hold og det kostbare Hestehold som Landjurisdictionerne kræve, have sparsommelig Underhold for sig og Familie, hvilket i fattige og ikke folkerige Jurisdictioner jevnligen ikke er Tilfældet, derpaa tages ikke, og kan, efter Tingenes Orden, ikke tages mindste Hensyn. Sørgeligere og uvissere bliver for de Embedsmænd der have sidstnævnte Slags Jurisdictioner, deres Lod end yderligere ved de jevnlige Forandringer og Nedsættelset i de eengang tilsagte Indtægter; og hvor er Grændsen for disse Forandringer, At Mismod, Uorden og Misligheder kunne opstaae, synes saaledes ikke at være saa forunderligt. At forskaffe Geistligheden, i det Hele taget, fast Gage, vil maaskee være forbundet med uovervindelige Vanskeligheder; men derimod findes ingen saadanne ved Justitsbetjenningerne; thi man behøver blot ved hver Vacance at regulere en fast Gage samt passende Godtgjørelse for Contoir- og Hestehold, og dernæst lade samtlige Embedets Jndtægter indbetale i Justitskassen istedet for nu 1/3 Deel. En passende Gageforhøielse efter visse veltjente Embedsaar kunde jo være forbeholdt. Tabte Staten end ved de slettere af denne Slags Embeder, saa maatte den jo vinde ved de bedre, og var der end Resico ved denne Forandring, saa kunde Staten bedre taale denne end en fattig Familiefader. Strengt kunde da Staten fordre Pligterne opfyldte, og Publikums Medlidenhed, vilde da ikke blive sat i Contribution af Embedsmænd, der formedelst flere Aars usle og aldeles utilstrækkelige Jndtægter havde fortæret, hvad dem var betroet. Maatte Foranstaaende anledige at een eller anden Embedsmand der har fast Gage, den være no saa liden, nøie vilde overveie, hvad han giør, forinden han attraaer at med uvisse Jndtægter forbunden Embede, saa er Hovedhensigten af disse Linier opnaaet.