Aarhuus Stifts-Tidende, 1843-04-13
ved en Legestue i Langholt den 30te Octobr. 1841, hvorfra de nævnte berygtede Personer vare blevne udjagede og allerede saa ilde tilredte, at de neppe kunde slæbe sig til Hjemmet, hvor de endnu befandt sig lemlæstede og sengeliggende, da de en Aften, nogle Dage derefter, overfaldtes i deres Hjem af endeel maskerede eller sværtede Personer, og atter bleve mishandlede paa den grusomste Maade, under og efter hvilke Mishandlinger Skov-Christian (25 Aar. gl.), Lars Barkholt (23 Aar) og Barkholt Moderen, Maren Olesdatter (c. 50 Aar), døde, og 4 andre Barkholter samt Skov-Christians Søster, der var høifrugtsommelig, grueligt lemlæstedes. At de nævnte Personer vare farlige for Egnen, idet de i en Række af Aar havde drevet Jndbrud og Tyverier som Næringsvei, er afgjort, som og at Skov Christian og de aflivede Barkholter vare paa deres Røvertog væbnede med Knive, hvormed de baade truede og overfaldt Beboerne, naar de vilde værge sig imod dem, hvorfor der i hele Egnen var en saadan Frygt for disse Personer, at Jngen turde gaae rolig tilsengs nogen Nat, ligesom heller ikke Nogen turde foranledige dem anholdte af Øvrigheden, for at de ikke siden skulde, hvad de ligefrem truede med, tage Hævn over dem, som havde anmeldt dem, og tilføie den yderligere Skade paa Person og Gods, ved at sætte Jld paa deres Huse, osv. Der var altsaa god Grund til en oprørt Stemning mod disse farlige Personer, og man vilde maaskee, skjøndt det er sørgeligt at tænke sig saadan Justits, have fundet det undskyldeligt om de plagede Beboere havde taget sig selv tilrette ved en skarp corporlig Tugtelse mod Barkholterne og den øvrige Hospitalsrede; men med Gru og Afsky kan man kun læse Beskrivelsen over de udøvede Mishandhandlinger og den Ubarmhiertighed, der udvistes mod de mishandlede Offere, der forgiæves, under Løfte af at ville tilstaae og fremtidig entholde sig fra alle Tyverier, endnu i Dødstimen anraabte om Skaansel for deres jammerlige Liv. Jsærdeleshed udvise de af Districtslægen og den const. Stiftsphysicus foretagne Obductionsforretninger over de Afdøde, med hvilken skrækkelig Grusomhed man er gaaet tilværk, hvilket selv under Forudsætning af en grundet Forbittrelse, maa oprøre den menneskelige Følelse. Paa Skov-Christian var saaledes: venstre Overarm brækket i smaae Stykker, Læggebenet i hele sin Længde knust, Skinnebenet knust, ialt 7 Been i Legemet knuste, flere Arterier og Senner overrevne, og dybe Saar i Hovedet &c. Lars Barkholt, der med et Reeb om Halsen var slæbt nogen ud i Skoven, og Chr. Barkholt havde ligeledes faaet saa voldsomme Contusioner og Læsioner, at disse vare absolut dødelige. Men skrækkeligst synes dog Moderen at være mishandlet. Venstre Arm var brudt med udstikkende Beenender; venstre Been brudt i smaae Stykker; nederste Deel af Laaret ligeledes; Læggebenet knust nedenfor Knæet; og begge Knogler aldeles knuste; høire Laar og Been aldeles knuste og saaledes sønderslagne, at Muskler, Beensplinter og extravaseret Blod var saaledes sammenblandet, at der ikke kunde kjendes andet end nogle enkelte Sener, venstre Skulderblad var knust i mange Stykker, og 5 Ribbeen brækkede; ialt 10 Saar udvendig paa Legemet, 1 i Lungen, og knuste Brud af 10 forskjellige Been. -Men, skjøndt man saaledes maa gyse over de udøvede Mishandlinger, kan man dog ikke undlade at beklage den Skjæbne, de Domfældte, ved paa en saa skrækkelig Maade at tage sig selv tilrette, have paadraget sig, idet de hidindtil, ifølge indhentede Vidnesbyrd, ingensinde tilforn have begaaet noget Ulovligt, men meget meere stedse, Enhver i sin Stilling, været erkjendte som brave og almeenagtede Mænd, af hvilke de Fire ere bosatte Familiefædre, og i deres Almue-Eenfoldighed have anseet sig opfordrede til at fremstaae som et Slags Repræsentanter for den fredelige Befolkning mod det Udskud af Menneskehed, der i saa lang Tid havde udgjort Egnens Plage, og imod hvilket de, i deres Nødværgestilstand, ikke havde vidst andet Middel end selv at tage sig tilrette og at fare frem paa anførte Maade. Det hedder ogsaa derfor i Aalborg Avis, at den almindelige Stemme vil vistnok forene sig med Egnens Bøn til Landsfaderen om, at Naaden her maa træde i den strenge Retfærdigheds Sted." Af Dommen erfares, at Arrestanterne have Enhver for sig erklæret, at de inderligt have angret den af dem begaaede Brøde, og indstillet sig til Kongens Naade.