Berlingske Tidende, 1834-12-11
Paris, den 2den December. - For nylig døde i Tours den sidste polske Konges Broderdatter, en Søster til Fyrst Ponialowsky, Fyrstinden TyskiewicNantes, Slutningen af November. – flere franske Blade, indeholde følgende skrækkelige, men sanddru Meddelelse: Endnu for sort siden levede der en Mand i Nantes, som havde ledet Noyaderne 1793 – en Mængde Mennesker, der vare dømte af Revolutionstribunalet, bleve, som bekjendt, bruknede. Det var en Ven af den skrækkelige Carrier, En af Frankerigs sidste Rædselsmænd, han heed Chau, med Tilnavn Drukneren, og man veed endnu ikke hvorledes han undgik Skafottet, hvor de fleste af hans Slægtninge endte Livet. Denne Mand maatte længe lide under Forsynets hevnende Haand. Rædselen, hvormed han i sine Almagtsdage havde omgivet, sig, var endnu ikke ganske veget fra ham; han var en Blodmand, og Blodlugt fulgte hans Skridt. Hvor han kom frem, gyste Alle tilbage; han havde sikkert kundet skride ustandset gjennem den tætteste Folkemasse. Ethvert Menneske i Byen kjendte hans Navn, men Jngen vovede at udtale det. Han selv skyede Dagens Lys, viiste sig kun sjelden, og da til visse Tider og Steder. Der var nogle Pladse i Staden, som han ikke for nogen Priis havde betraadt: dem havde han overstænket med Blod; Jnter i Verden kunde bevæge ham til at vandre ved Bredden af hiin Flod, i hvis Bølger han havde kastet saa mange Liig; thi fra Dybet tonede Hevnens tusinde Stemmer i hans Ører, skingrede qvalte Hustruers, myrdede Børns, Ynglingers og Jomfruers Skrig, og den forfærdede gamle Mand følte Marven stivnes i sine Knokler. Dette Menneske levede ganske ene i et koldt, lavt Huus i en afsides Gade. Fiskerne pegede med Fingeren paa hans berygtede Bolig, og skyndte sig gysende videre. Chau havde ingen Nabo Gravens Stilhed omgav ham. En frygtelig Stilhed, og saa meget desto frygteligere, som han eengang havde bevæget sig mellem en kjærlig og talrig Familie. Hans Kone var smuk, taalmodig og from, og hun elskede ham. Han mistede hende ved Døden. Chan forfærdedes over sin Kones Ded – han, der havde ført saa mange i Døden, endnu skjønnere og yngre Koner, Mødre paa tyve Aar! Men saaledes vare hine skrækkelige Blodmænd, de slagtede Mennesker, og gjorde ømme Elegier over en syg Fugl Konen efterlod ham tvende Børn, som han opdragede med en Faders hele Omhue. Datteren blev sin Moders udtrykte billede; hun havde hendes store, blaa, halvt beskyggede Øje, hendes lange, blonde Haar og hendes bløde, fromme Hierte. Sønnen gav Grund til de skjønneste Forhaabninger. Drukneren Chau lærte at indsee, at der allerede paa Jorden gives et Helvede, da han saae sine Børns unge Hjerter briste, og hvorledes de visnede langsomt hen og omsider døde, det ene efter det andet. Men ingen Klage hørte man af Druknerens Mund; han trodsede dette Skjebnens Slag, ligesom han havde trodset det første. Han begrov sin Datter – han begrov sin Søn, og vendte derpaa tilbage til sit stille, øde Huus, ubevæget, men ogsaa ubøiet. Han levede endnu eensom, da Alderdommen kom og bøjede ham, hvis Samvittighed alt var nedtrykt, dybt mod Jorden med sin Vægt, og da Legemets Smerter forenede sig med Sjælens Qvaler. Det var en frygtelig Alderdom, en fuldkommen Opløsning, en gruelig Kamp, som den udmattede Natur endnu bestandig vilde vove med et nyt Onde. Han lagde sig til Sengs, og paa dette Smertens Leie følte han Helvedets Qvaler. Fra Tid til anden pressede den usigelige Smerte et Klageskrig ud af hans rallende Bryst, og først ved disse Skrig erfor man, at han var syg Der udbredte sig en almindelig Skræk. Den By, hvor han havde indespærret, myrdet, med egen Haaad druknet – dette store Offer, der eengang havde kastet sig ham til Fode og bønfaldt om Naade, men som han ei havde bønhørt, som han havde dømt, det vilde dog ingenlunde at han skulde døe, ligesom han havde levet: det sendte ham en Læge og en Geistlig. Lægen mærkede strax, at Sygdommen var dødelig; hele Legemet var kun et væmmeligt Saar, og han bortfjernede sig igjen. Saaledes gaaer det jo med den menneskelige Kundskab, naar den har naaet en vis Grændse, drager den sin milde, hielpende Haand tilbage. Men den christelige Mildhed har ingen Grændse. Præsten kom og bragte Trøstens Ord med – endog for Drukneren ChauDenne troede at see et Spøgelse, og da Præsten, som saae den Elendiges Død nærme sig med hurtige Skridt, tilraabte ham: Gaae i Dig selv gaae i Dig selv, stirrede han paa ham, hørte ham tale, men forstod ham destoværre ikke meer. Nu fulgte der en skrækkelig, ubeskrivelig Scene. Chau hylede til den Geistlige, at han skulde gaae bort; han vilde ingen Naade, ingen Barmhiertighed – han længtes kun efter Guillotinen. Min Sjæl tilhører Dig, Robespierre, Dig, Danton, Nu kommer jeg til Eder, mine Brødre, J, som saa længe have ventet paa mig. Bringer mig over Loire i en Baad, giver mig en rød Hue, giver mig min røde Kappe – thi jeg er den offentlige Anklager. J samme Øjeblik foer den Døende op fra sit Leje, og, førend Præsten kunde hindre det, greb han sin røde Hue satte den paa, hyllede sig i sin blodrøde Kappe og fremkaldte med høi Røst hine Rædsels-Regjeringens Helte; derpaa gik han med lange Skridt omkring i Stuen, og - som i gamle Dage gav han befaling til, paa ny at drukne Nogle af sine Medmennesker. Jeg vil have det, raabte han, thi jeg er Drukneren Chau. Ved disse Skrig samlede sig en stor Mængde Mennesker udenfor det frygtede Huus; men pludselig viiste sig den røde Kappe for Vinduet, og den græsselige Mand styrtede sammen; den røde Hue faldt ud paa Gaden – og Royadernes sidste Helt i Nantes var ikke mere.