Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-08-12
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. & Co. Fjortende Aargang. No. 64. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 12 August 1817. Fire Dages Reise i Sjælland. (Fortsættelse; see forr. No.) Christian den Tredies og Frederik den Andens Mausoleer lader os øine en langt høiere Grad af forædlet Konstsmag. Hvilken Afstand imellem Dronning Margaretes Monument og disse to Mindemærker. Men da Erik af Pommern lod forfærdige hiint i Førstningen af det femtende Aarhundrede, havde Jtalien selv endnu ikke en Michel Angelo Buonarotti, der gjorde Epoche i Billedhuggerkonsten (17-1864); men da Frederik d. Anden vilde oprette sin Fader Christian d. Tredie et værdigt Gravmæle, blomstrede i Antwerpen, Konstneren Quillinus, som han sandsynligviis, lod det forfærdige hos. Han sparede heller ingen Bekostninger, for at faae det saa skjønt, som mueligt, thi i et Brev til Christopher Walchendorph fra Kongen hedder det: at han skal udbetale til Johan Marieborgh "Ve fem Hundrede Daler – en for den Tid stor Sum han haffver forlangdt og affbetalt paa vore Weg ne paa thet Sepultur Vi uti Nederlandene haffve ladet bestille og gjøre; Han ogsaa her forwdenn haffver wdlangt og forstrackt Ve Daler till attskillige Omkostning paa samme Sepultur, at forskaffe hiid ind udi Riiget." Ligesom Frederik satte sin Fader et Monument, saaledes satte igjen hans Søn ham eet, der ligeledes blev forfærdiget i Nederlandene. De Slag, som denne Konge har holdt, findes her afbildede paa sex Basreliefer. Man troer ikke uden Grund, at de Slotte og Byer, saavel som Terrainen, her forestilles, ere tegnede efter Naturen, da man upaatvivleligen har sendt Billedhuggeren Tegninger deraf til Afbenyttelse. Man har saa meget mere Føie til at antage dette, som begge Kongers Billeder fuldkomment ligne Originalerne. Jnteressant vilde det være at sammenligne hine Basreliefer med Kobberne til Resens Frederik den Andens Krønike. Under hvert af disse Monumenter ere aabne hvælvede Begravelser, hvori Kongerne og deres Ligkister staae. J den ene Kielder staaer Christian den Tredie og hans Dronning Dorotheas Kister, af Eeg, overtrukne med Ruslæder, og Laaget med Fløiel. J den anden Hvælving finder man Frederik den Andens Kiste ligeledes af Eeg, overtrukket med Ruslæder, og Laaget med Fløiel. Skade, at den største Deel af Sølvpladerne og Sølvsømmene paa denne Kiste allerede for 100 Aar siden er borttagen af Tyvehaand. Paa Dronning Sophias Kiste, som er af Tin, ere endog endeel af Kobberziraterne borte, ei at tale om dem, der ere meget beskadigede. Om de øvrige Kongelige Begravelser, ligefra Christian den Femtes Kiste af Marmor, indtil Christian den Syvendes Kiste af Træ, er, fra Konstens Side betragtet, ikke meget at sige. Jeg spurgte om Saxo Grammaticus's Grav, og man viste mig i den nordre Gang ved Choret en lille Steen, uden Paaskrift, og under denne III Steen sagde man, at den Mand, der, midt under den dybeste Munkenvidenhed, frelste de vigtigste Materialier til vort Fædrenelands Historie fra aldeles Undergang, laae begravet. En patriotisk Prælat, man formoder Lage Urne, vilde i det mindste bevare denne hellige Plet fra Forglemmelse, og satte en paa Pergament skreven Jndskrift til den store Mands Hukommelse paa Kirkemuren. Med Ærbødighed standsede jeg ved denne paaskriftløse Steen, og tænkede paa Skjebnen, der ofte handler saa underligen. Medens saa mange Abbeder, Provster, Kanniker, Borgermestere og Riddersmænd prunke her i deres fulde Embedsdragt og Harnisk, uden at nogen veed, hvad de have gjort, ja uden at man endog kjender deres Navn, havde man i hele Aarhundreder ikke Raad til at skjænke Danmark to største Krønikeskrivere, Saxo og Arild Hvitfeld, en eneste liden Steen med Paaskrift. Den sidstes ufortærede Liig, som vi siden komme til at tale om, har i mangfoldige Aar været en Gjenstand for Peblingers Overgivenhed, indtil han endeligen, for en halv Snees Aar siden, fik en Fyrrekiste med Paaskrift, og fandt Hvile i Døden. Et saadant Syn kan ikke andet end bedrøve Fædrenelandsvennen; at man i levende Live kan ringeagte, haane, forfølge, miskjende og mishandle Fortjenesten, det er ikke unaturligt i en Verden, hvor Avind, Ondskab og Utaknemmelighed herske med deres Jernspiir; men at man endog længe efterat Nornen har slukket Livets Fakkel, og bragt alle Lidenskaber, til at tie, kan saa ganske glemme dem, der have været deres Lands Velgjørere, det er tungt og smerteligt. Der have Britterne dog altid udmærket sig fra de fleste andre Nationer, at om de end ofte lode deres store Mænd sulte i Livet, reiste de dem dog, efter Døden, et Hædersminde i Vestminster Abbedie. Men ikke alle, som fik her Ligstene, beholdt disse i Fred, ogsaa her i de Dødes Bolig kommer det an paa at være født under en lykkelig Stjerne. Saxo's Gravskrift - hvis han har havt een – kan være bortslidt, da man har lagt ham midt i en Gang, der i deligen betrædes. Men Bispen Jens Andersen, der blev begravet 1431 i Capellet Betlehem, og havde en Ligsteen, der endog var hele 5 Alen lang og tre Alen bred, maatte endog see denne flyttet 1680, og solgt til en Kjøbmand, Boas Larsen, i Roeskilde henved hundrede Aar derefter, 1776, da Capellet blev nedreven. Hr. Boas Larsen lod den Jndskrift, der skulde forevige Biskop Jens, Kong Erik af Pommerens Kantsler og Fortrolig: en Prælat, der havde Mod nok til at fordre Kjøbenhavn tilbage af Kronen, ligefrem udslette, og indgrave en anden af Klokker Grissing forfattet Gravskrift over ham selv i dens Sted. Men ogsaa den Boas Larsenske Udødelighed forfulgtes af en grusom Skjebne; thi den er nu næsten udslettet. Hvo veed, hvor Mange denne med Dødeliges Udødelighed gjøglende Steen endnu vil komme til at forevige, førend den, sønderbrudt i Brokker, selv vil ophøre at være Liigsteen! (Fortsættes.)