Den Vest-Sjællandske Avis, 1826-04-04
De Reisende have ofte talt om den magiske Virkning af Menneskenes Blik paa Løverne, dog er dette Faktum blevet omtvivlet. De Efterretninger, som ere blevne mig meddeelte af Løve jægerne, have fuldkomment overbeviist mig om Sandheden deraf. En Anekdot, som jeg har at Major Macintosch, som tilforn var i Tieneste hos det Jndiske Compagnie, beviser at Løven ikke er det eneste Dyr, som føler dette Slags Fortryllelse. En Engelsk Officier gik ud i en Rør-Eng (Jungle) i Nærheden af den Engelske Leier, og befandt sig der pludselig i Nærheden af en Krontiger; Sammentræfningen var fra den eene Side ligesaa uforudseet som fra den anden; de bleve begge ubevægelige og gloede paa hinanden. Officeren havde intet Gevær, og indsaae, at hans Kaarde kun lidt vilde hielpe imod en saadan Antagonist; men han havde hørt, at man kunde opholde Tigeren, naar man saae paa den med et fast Blik; til dette Middel tog han sin Tilflugt. Efter nogle Øieblikkes Forløb syntes Tigeren, som allerede forberedede sig til det dødelige Spring, at blive uroelig, begyndte at krybe til Siden, og forsøgte at dreie sig bag om sin Modstander, hvorved denne ikke undlod til samme Tid at dreie sig omkring. Nu sprang det grusomme Dyr indi en Busk, og viiste sig igien noget efter paa en anden Side, i det den haabede paa denne Maade at overraske sit Bytte. Den gientog sine Forsøg en heel Time igiennem; dog blev den endelig træt, bortfjernede sig og lod Officeren fortsætte sin Spadseregang; man kan begribe, at denne tilte for igien at komme i Leieren. – En Bonde fra Distriktet Cradoch, ved Navn GertSchevers, var ikke saa lykkelig, da han engang traf sammen med en Afrikansk Løve. Gert var paa Jagd med een af sine Kammerater; de komtil en Kilde, som var omgiven af Siv og høit Græs, og efterat Gert havde givet Flinten til en af sine Kammerater, nærmede han sig til den for at forfriske sig; men neppe var han kommen til Kilden, førend en uhyre stor Løve sprang paa ham, og greb ham i den venstre Arm. Vor Jæger, som vel vidste at han ved det ringeste Forsøg paa at flygte, vilde ufeilbarlig være forloren, forblev ganske ubevægelig. Dyret bevægede sig ikke heller, holdt Jægerens Arm imellem sine Kløer, uden at trykke den, fast, og lukkede Øinene til, ligesom den ikke kunde taale Blikket af sit Bytte. J denne Tilstand fik Gert igien sin hele Aandsnærværelse, og opfordrede sin Kammerat til at nærme sig og skyde Løven ganske tæt ved den, som let kunde udføres, eftersom Dyret bestandig holdt Øinene tillukkede. Men den anden Jæger var en feig Karl, og skyndte sig uden at giøre et Forsøg paa at redde sin Kammerat, til en i Naboelauget liggende Høi. Gert vedblev i lang Tid at bede om Hielp; thi Løven var bestandig roelig. Erfarne Jægere have forsikkret, at naar Gert endnu havde ventet et Øieblik havde det vilde Dyr endelig ladt ham løs og trukket sig tilbage Men fortørnet over sin Kammerats Feighed, lod Geert sig overvælte af Utaalmodigheden, trak sin Kniv frem og stak den med al sin høiere Arms Kraft ind i Løvens Bryst. Stikket var dødeligt thi Gert var en meget stærk Mand; men Virkningen var ikke hurtig nok, til at redde hans Liv. Det rasende Dyr tilredte skrækkelig sin Fiende, og tilbagekastet af Gerts fortvivlede Anstrængelser, sønderrev det med sine Kløer Armene og Brystet paa denne Ulykkelige paa den frygteligste Maade; Musklerne og Aarene bleve i den Grad revne itu at Benene bleve blottede. Endelig døde Løven udmattet af sit Blodtab, og Gert faldt omkuld ved Siden af den. Hans feige Kammerat, som langt borte fra havde seet denne skrækkelige Kamp, vovede nu at stige nedfra den Høi hvorhen han havde flygtet, og fik den ulykkelige Gert bragt ind i det næste Huus. Der blev anvendt al muelig Hielp; men forgiæves, og paa den tredie Dag døde han Den følgende Anekdot, som er blevet mig fortalt i Beaufort i Nieuppeld, er temmelig liig den foregaaende, endskiøndt den er mindre tragisk.