Københavns Adresseavis, 1782-04-30
Des Sterblichen beklemmte Brust. Er lernt von Dir gestarkt sich ubers Grab erheben, Und sterden, wird ihm eine Lust. Seht Spotter, ihn, und chrit den Lehrer, dessen Leben Ein Abdruck seiner Lehre var! Nur strenge gegen Dich, doch andern zu vergeben. Geneigt; in Glück und in Gefahr. Dir gleich, gelassen bey den aufgelegten Leiden; Entfernt von Stolz und Eitelkeit; Bey tiesen Kenntnissen demuthig und bescheiden; Stets wie ein Christ voll Heiterket. Jm letten Alter, noch wie in der ersten Jugende Voll Wistbegier, der Wahrheit Freund; Entbrant von Eier for Religion und Tugend; Des ansgestrenten Jerthums Feind. Doch gogen Jrrende voll reger Menschenliebe, Und jeglichem Verdienste hold Warst Du, dem under Herz der Sehnsucht heisse Triede Die zu gerechten Thranen zollt. Doch velche Fluth von Licht, Welch ungewohnt Entzücken. Durchstrømt mich Bange Klagen, schweigt Der Himmel offnet sich den aufgeklarten Blicken, Der Dich in Engelglang mir geigt. Was sind, Vollendeter, des Sterbens kurge Leiden. Dir gegen jene Seeligket. Unzahlbar, ohne Maas sin frommer Christen Freuden Jm Lande der Vollkommenheit. Otheure Seelen, die an jener heilegen StatteNun froh an Deiner Seite gehn. Jch sehr mit ihnen Dich im feurige Gebette Vor des Allmachrigen Throne stehn. Jch høre vie ihr Lied bey hoher Harsen KlangeVerlasiner Sterblichen gedent: Und eine Thrane fliest von der verklarten Wange, Die ihre trene Huld uns schenkt. O susse Todesnacht. O angenehmer Schlummer; Beflugelt, Jahre, euren Lauf! Wann schwing ich mich zu ench weit uber jeden Kummer, Geliebte Selige, hinauf Getrost Nicht lange kann des Staubes Wallen wahren, Das ihn zu seinem Ziele führt. Schou eilt der Tag, da sich die lette meiner Zahren, Jn lanten Jubeldank verliehrt. BaJ Anledning af den 28 April 1781 tænkes: Paa Tidens Baneløb nu atter er udrundet. Et Aar, en vigtig Deel af Tidens Dele hen, Det Aar, i hvilket du, Venninde, haver fundet Din Troes Naadeløn, har efterladt din Ven. Du gik fra Tiden bort til Evighedens Boelig, Din Troe dig Styrke gav, du frygtet Døden ey, Dens Nærmelse du saae alt forud meget rolig, Du haabed, streed og vandt, du gik al Kiødets Vey Den Ven, du efterlod, som ønskte dig at følge, Hvad blier vel sammes Trøst, da du nu borte er, Hvad lindre kan den Sorg, som ikke er at dølge, Fordi Bestandigste, du ikke meer er her, At see og favne dig paa Gravens anden Side Udi den evig Roe, hvor du er gangen ind: Ol dette ene til Opmuntrings Trøst at vide, Kan meget styrke det bedrøved, sørgende Sind. Ol kunde Sallige! o! kunde du nedskue Fra Himlens store Fryd til Støvets Boelig ned: O! du da fik at see, med hvilken Længsels Lue, Din Ven at ønske sig hos dig i Sallighed. O! kunde Suk og Bøn, Oprigtighedens Taare, Afholdet Dødens Bud, du vist ey havde dødt; Ney, ingen Redning var, din Død et Hierte saarer, Som for at frelse dig godvillig havde blødt. Hav Tak da salige forklarede Veninde! For al Bestandighed, hav Tak for hver en Dag, Som jeg dig haver kiendt. O Trøst, jeg dig skal finde J salig Evighed befriet fra al Plag; Thi du i Glæden er, nu fuld Belønning tager, For din Oprigtighed, din Vandel og din Troe, Ei over Sygdom, Sorg, ey Pine meere klager, Du Glæden høster nu udi den evig Roe. Til Lykke, Sallige! med Kronen du har vundet, Den uforgiængelig, den Seyrens Krone er, Du i Beskuelsen har Naadestolen fundet, Den du i Bøn og Haab saa meget søgte her. O Trøst, jeg skal som du og svarlig overvinde, Jgiennem Døden jeg til Livet trænger frem, En Graven skrækker mig, og ey den sidste Fiende, Jeg veed paa hvem jeg troer, jeg iler til mit Hiem, Hen op til dette Hiem for evig at forenes Med dig, min Sallige! som gaaet er foran, Min Attraae strækker sig, gid Ønsket mig forlenes! O! snart at favne dig i Evighedens Land.