Berlingske Tidende, 1765-03-01
London, den 12 Martii. J Anledning af det paa Bane bragte Forslag at forbyde Kornvahres Udførsel, hvilket Overhuset afslog, ere skrevne adskillige Betragtninger, blant hvilke da og følgende Brev Min Herre, at forbyde Handel med Kornvahre, eller deres Udførsel, har stedse kommet mig for som en Sag af yderste Vigtighed, og hvilken man ikke burde gribe til uden allertrængenste Nødvendighed, og meget sundt Overlæg. Jeg er forsikret paa at dersom man ofte kom til at anvende dette Middel, skulle man erfare, at just det Onde som man tænkte at afværge, ville flyde deraf. Jeg forlanger ikke at dadle det vilkorlige Forbud paa Hvede allene, efterdi jeg er uvis om Forraaden deraf, formedelst den slette Saae-Tid, som vi forgangen Aar havde. Men denne Mangel paa Hvede har virket desto større Forraad af Byg &c., da mange Landmænd, som befunde at Regnen enten havde bortskyllet eller fordervet Hvede=Sæden, have saaet Byg i Steden, saa at jeg ofte i samme Sommer saae Hvede og Byg at voxe om hinanden paa een Ager. - J det Seculo, som vi leve udi, da den herskende Møde er at dadle paa alle Ting, og da nesten hver Mand har Pennen i Haanden, og, uanmodet, opofter den til Publici Tieneste, maa man være vel sikker i sin Sag, for at ville bestemme nogen almindelig Sætning ikke des mindre vover jeg at forsvare, at den almindelige Overflødighed som vi nu i mange Aar have glædet os ved, er upaatvivlelig en Virkning af de Opmuntringer som have været satte for Fortærin. gen, Disteleringen, Udførselen &c. Det er beviist, at siden Kong Wilhelm Tid have Priserne faldet til det halve. Dersom man da forbyder eller dæmper Lysten til Udførsel, eller afskaffer noget andet Kunst Middel til at holde vore Kornvahre i Værdi, vil deraf flyde, at Landmanden ikke saaer som før, og da, i Steden for at vi nuomstunder løse store Summer fra de Fremmede af vor Jords Grøde, skulle vi, ved mindste Tegn til Misvext, see os tvungne til at bringe dem Penge, for at forsyne os til Ophold. Thi saasnart som Landmanden seer at han ingen Fordeel kan have af at sælge Korn, vil han enten forlade sin Jord, eller anvende den paa hvad anden Maade, som han bedre kan finde Udkomme ved; og naar da Sagerne først have taget en anden Gang, skulle vi besværligt, og maaskee aldrig, kunne bringe dem tilbage i deres forrige Canal igien. Jeg begriber ikke, hvorfor en fattig Landmand skal være underkastet alle Livets Besværligheder uden Vederlag, og saaledes unddrages det, som dog er Siælen i alle andre Handteringer og Handel. At sligt alligevel vi slaae ind, er ikke at tvivle paa, dersom man, saasnart KornPrisene stige, da strax ville forbyde Udførselen, thi saa meget Korn, som vi da havde avlet meere end vi kunde fortære, ville blive en unyttig Vahre, naar man ikke maatte lade sig den betale af Fremmede - Dette Slags Forslage, i hvad Hensigt de for Resten maatte have, gives Navn af og iværksættes for at lindre de Fattige: Men jeg troer, at man ikke maa have have overvedet Sagen til Gavns; thi det synes at dette ForSlag snarere sigter til at fornærme den største Part Fattige, og som best fortiente at man tog deres Tilstand i Betragtning, nemlig i sær dem i Landsbyerne, og at dets Medlidenhed ikkuns strækker sig til de Fattige i London, hvis Armod i i sær flyder af Ørkesløshed og Laster. Dersom vi sammenligne disse 2 Slags Fattige med hinanden, skulle vi erfare, at de af Bondestanden ere de rette, som sortiene Medlidenhed, og langt fra at misunde dem en liden Fordeel paa deres Korn, et Aar nu og da, bør vi derimod at tilønske dem den, som det eneste Middel der kan hielpe dem til at betale Renter, Skatter og andre Udgifter, som for den største Deel ligge paa Fæstebonden eller Forpagteren. Handværkere og andre Jndvaanere i London, sammenlignede imod Bondestanden, leve got, ja i Overdaadighed: Neppe gives der i London nogen Arbeyder, som ikke ugentlig spadserer den tredie Part af sin Tid bort, og vi have haft Exempler paa, at iblant dem som have Laug, saasom Skrædere, Tømmermænd, Muurmestere &c., har der været dem, som have levet i hele Maaneder tillige, uden Arbeyde, allene af deres Medbrødres Overflødighed, eller af deres rige Laugs Casser. Saavidt jeg har erfaret, gives der de Laugs=Casser, som ere bemidlede i 1000 Pd. St. Tal, altsammen sparet af deres Fortieneske, og bestemt til at hielpe og understytte Laugsbrødrene, men tillige derved at bryde den sande Styrke i Handelen, og at tilveiebringe sig det som meest skader dem selv, som Fattige. Den fattige Bondestands Alle (kan forstaaes for Get Øll) er slettere end tyndt Øll i London, og dens tyndt Øll er slettere end man kan beskrive; dens Føde er fordervet Flesk, Ost, som den selv laver af suur Melk, og Brød af Rug eller Byg, saa sort som vore Skoe, og haardt som Træe. Det te er en gandske sandfærdig Beskrivelse over den haarde Pleye som den fattige Landmand maa underkaste sig allene for at komme fort. Ligne nu den Arbeyder i London, som lever allerfattigst, hans Levemaade med samme, da skal befindes, at denne æder got Kiød, saa frisk som det kommer fra Slagterbænken, at han æder Brød saa hvidt og got som det er at bekomme, og at han drikker Porter, et Slags Øl, som, lignet imod Ale, gjør en mægtig Forskiæl. - Alt dette betragtet, tør jeg vel spørge, om det vil kan bestaae med Menneskelighed og Medynk, at ville sinke Prisen paa Brødet, paa den fattige Landmands Bekostning? eller bør man formeene ham, naar hans Avling har slaget seil, at holde sine Kornvahre i Priis, som de ere rare til, Kan jeg ikke og derfor desto dristigere giøre dette Spørsmaal, da Hensigten er kuns at føye Jndvaanerne og Arbeyderne i London, hvis Jndkomster ere allerede i saadan en Gang, at de kunde leve en god Deel af deres Tid hen uden at arbeyde? En Mode, hvilken, dersom man lader den vedblive anfægtet vil giøre os alle med hinanden til sande Ynkværdige, uformuende til at komme hinanden til Hielp.