Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1846-03-16
Af Danmarks Hartkorn var i Aaret 1835 henliggende til Lehn og Stamhuse 77,480 Tdr. Ager og Eng, Skov og Mølleskyld, som udgjør over en Femtedeel af Landets Hartkorn; Jylland havde heraf 18,739 Tdr. og Øerne 58,741 Tdr.) Da Besidderen af sligt Gods kun har Nytten og Brugen, og Familien egentlig er Eier, kan Bestemmelsen af Vilkaar for Overdragelse til Eiendom ei aldeles overlades til Besidderen og Fæsteren; men skulde Salg kunne skee, maatte det komme under Regjeringens Bedømmelse og Successores kunde være tjente med den Betaling, hvorom Contrahenterne bleve enige. Jeg vil tænke mig, at Godsets Gaarde, Besætning og det Jnventarium, der var overdraget Fæsteren, af uvillige Mænd taxeredes, hver Gaard efter dens særegne Beskaffenhed, og med Fradrag af hvad den maatte være Sælgeren mindre værd end det Eiendomsted, han frit kunde disponere over. Det maatte da ei oversees, at hans Eiendomsret er meget indskrænket; thi han er forpligtet til at bortfæste Gaarden paa Fæsters og Enkes Livstid; Jndtægtens Størrelse maa rette sig efter et middelmaadigt Agerbrug; bringer Fæsteren ved Hjælp af Jordens Modtagelighed for bedre Cultur Gaarden til større Værd, vil dog ei deraf følge forøgede Jndtægter for Eieren, for den ved Fæsters eller Enkes Død bliver ledig, og er den slet behandlet, uden at dog Fæsteren havde gjort sig skyldig i Pligtforsømmelse i den Grad, at han kunde sættes fra Gaarden, saa vil ei engang hans Død gives Godseieren Leilighed til at forøge sin Eiendoms Capitalværdi, til at bringe ham større Rente, da Tid ei dertil bliver ham levnet, eftersom den strax skal forsynes med Fæster; han har Udgifter til Jstandsættelse, Besætnings og JnventariumsComplettering, Skatteansvar, Understøttelse til fattige Fæstere, Byrde af Sigt- og Sagefald, Administration m.v., saa at han og Slægten i en Capital, stor 2/3 af dens Værd, vilde faae et antageligt, ja rigeligt Eqvivalent. Bondestandens Adkomst til Gaardens Brug og de Byrder, der ere paalagte Eieren til Bondestandens Tarv, bleve saaledes at anslaae til en Trediedeel, som kom Standen tilgode, idet at Fæsteren nød Godt deraf, og en Bondestanden, gavnlig Sag ved Salget fremmedes. Det er vel saa, at Godsets Eier kan fæste Gaarden til hvem han vil, men alle Tiders Erfaring har viist, at Fæste kun søges af Bønder, saa at Brugen dog factisk er Bondestandens. For Husene kunde ikke fuldt en Trediedeel fradrages, da det ei kan antages at Eieren er forpligtet til at bortfæste dem, skjøndt dette dog næsten over hele Jylland er sædvanligst. Denne Taxation over Godset og de særegne Omstændigheder ved ethvert Sted især, maatte komme under Regjeringens Bedømmelse, naar der ønskedes Salg til Bonderne, og naar det bifaldtes, maatte Taxationen indtil en vis Tid vise den laveste Kjøbesum for Fæsterne under iøvrigt frivillig Overeenskomst; dog skulde i Kjøbesummen liqvideres af den erlagte Jndfæstningssum en Tredivedeelfor hvert Aar, der stod tilbage af et Tidsrum af 30 Aar, efterat den var betalt, og derhos forholdsviis Anpart af Fæsterens egne Udgifter paa Bygningers Opførelse. *) Hertil er senere kommet Baroniet Zeuthen og Stamhuset, Gammelkjøgegaard. Baroniet Adlersborg var formeentlig tidligere Stamhuus. Grevskaberne ere 18, Friherskaberne 14 og Stamhusene 44, blandt hvilke 12 saakaldte Fidecommisgodser, fr. Estrup om Majorater Pag. 22. Jeg vil nu undersøge om en paa saadan Maade til fuldkommen Eiendom skeet Overdragelse vilde blive til Bondestandens Gavn, om den vilde blive til Statens Fordeel, og hvilke Jndvendinger, med Hensyn til den egentlige Fideicommiseiers Jnteresse, derimod kunne gjøres. Selveiendom til saadan Priis vilde formeentlig blive til Bondens Gavn, under den Forudsætning, at han ei manglede fornøden Capital til at sætte Besætning og Jnventarium i god Stand, og at bestride det første Aars Udgifter; thi om han da end skal forrente det Meste af Kjøbesummen (9: 2/3 af Værdien, saa tør jeg dog mene, at det med Eiendommen vil tage saadant Opsving, at der vel kan svares en Rente, der overstiger den forrige Landgilde, Hoveriet eller Hoveripenge; thi den Bonde, der veed, at hans Jorders tiltagende Værdi vil komme ham selv og Familie ene tilgode, maa i denne Vished finde en kraftig Spore til Flid og Opoffrelse, som den Fæstebonde mangler, der kun er tilsagt Brugen for sin Levetid, og Konens, saalænge hun sidder Enke, og som maa foretrække til sine Børns Fordeel en anden Anvendelse af sine Jndtægters Overskud, end til Forøgelse af en Eiendoms Værdi, som han ikke har juridisk Sikkerhed for at efterlade til en Søn eller Svigersøn, og i al Fald ei uden en Jndfæstning, der vil blive større, jo meere der paa Gaardens Opkomst er opoffret). Det synes vel, at man ved Sammenhold af Selveiers og Fæsters occonomiske Forfatning vil kunne lære, hvis Tilstand der er den bedste, men saadan Sammenligning maa anstilles med stor Forsigtighed, da paa den ene Side saa ganske maa sees hen til Godseierens og Fæsterens Jndividualitet, og paa den anden Side til de Vilkaar, under hvilke Selveieren dyrker sin Jord. En stræbsom Fæster, der har en billig og forstandig Godseier, lever i bedre Kaar end den Selveier, der betynget af Gjeld – enten hidrorende fra Gaardens Kjøb eller fra Skifte med sine Medarvinger modløs dyrker sin Jord. Men fra slige enkelte Exempler kan man ei drage den Slutning, at Fæsteren er lykkeligere end Selveieren. – Et klart Beviis for, at Fæstere staae dem vel ved at erholde fuld Eiendom har jeg fundet ved at sammenholde mig bekjendte Selveiergaardes Forfatning med den, jeg har seet dem i, da de henhørte til Gods. Jeg erkjender hvor stor Fordeel det er for en ny Eier, at han som Fæster har samlet Midler til Afbetaling paa Kjøbesummen, men dog har jeg der seet hvad en fattig Kjøbers Sparsommelighed, Flittighed og Vedholdenhed kan udrette. Før kunde han som Fæster ikke svare Skatter, endsige Landgilde, og Hoveriarbeidet var usselt; al sin Dovenskab, Uefterrettelighed og Pligt forsømmelse uagtet, var han sikker i Besiddelsen, idet han nød godt af de Lovbestemmelser, som bleve fornødne til Fæsterens Beskjærmelse mod Vilkaarlighed, medens Eieren havde Skatteansvar og Bryderi. Godserne udstykkedes og Bønderne, der Jntet eiede, betalte en Deel af den - rigtignok billige Kjøbesum, ved at sælge Noget af Gaardens Tilliggende, oftest et Stykke Eng. Snart indtraadte en forstandigere og flittigere Benyttelse af Jorden; Bygning og Jnventarium, alt blev Tid efter anden bedre, og den Ene vilde ikke staae tilbage for den Anden. Jeg troer at slige Erfaringer maa tillægges megen Værd, Maaskee vil man indvende, at den saaledes udstykkede Gaard blev forringet ved Salget af Eng eller Deele af Marken; men naar Eiendommen fik en beqvemmere Figur, eller den ei forsvarligt kunde dyrkes i dens hele Udstrækning, saa tabtes Intet ved Udstykningen, og naar Nabo*) Jeg har seet fremsat som Modbeviis, at Hovedgaardens Forpagter, selv i Forpagtningens sidste Aar, mærgler, og at Grundforbedringer ofte snart lønne Arbeiderne; men denne Jndvending tager jeg ei for gyldig, thi enten godtgjøres Forbedringer, f. Ex. Mærgling, i Forpagtningssummen, eller Udgifterne dertil ere tagne i Beregning ved Afgiftens Bestemmelse. Der er vistnok visse Grundforbedringer, der snart lønne sig, men mange gjøre det ei, eller skulle dog give Frugt i mange Aar for Udgiften er dækket. gaarden med sin skarpe Mark trængte til Eng, saa blev det til Gavn for denne, at hiin Bonde blev Selveier. Tabet af Eng paalagde ham den Nødvendighed, at udlægge Marken med Foderurter; der blev altsaa ogsaa i denne Henseende Gevinst i Productmassen. - Vil man i Almisselemmernes Antal søge Beviis, saa vil ogsaa her Erfaring tale til Fordeel for Selveiendom: Paa Langeland, der havde de fleste Fæstere, nemlig 69 1/2 Procent, var i Aaret 1834 42 Almisselemmer af 1000 Beboere, paa Laaland, som derefter havde de fleste Fæstere, nemlig 65 1/2 Procent, var 37 Almisselemmer af 1000 Beboere; hvorimod Ribe Amt, med 85 Procent Selveiere, havde kun 34 af 1000, og Bornholm, med 96 Procent Selveiere, ei havde flere Almisselemmer end 22 af 1000. Kun Thisted Amt staaer i et ufordeelagtigere Forhold med 57 Almisselemmer af 1000 Beboere). - Efterat have seet den fuldkomne Selveiendoms Jndflydelse paa Bondens materielle Velvære, maa man henvende Opmærksomheden paa hvilken Forandring den vil bevirke i hans Characteer: det kan da neppe betvivles, at Nødvendigheden af at staae sig vel hos Godseieren eller Forvalteren, for at have Byggehjælp og Udviisning, for at faae Tilladelse til at tjene lidt ved at udleie en Stue eller for at faae Fæste forlænget for Sønnen eller Svigersønnen, men især Hoveri bondens Afhængighed,) kan forlede til Falskhed, Kryber og Forstillelse; han synes, idet han maa betale Skatterne til Godseieren, ei at staae i saa nær Forhold til Kongen, som Selveieren, der betaler dem i Amtstuen, og han fatter meget bedre, at den, der har laant ham en Capital, maa have Renter deraf, end at han skal betale Landgilde, Hoveripenge, end sige gjøre Arbeide for den, hos hvem han – selv i Trængsler – efter sit Begreb kun seer Overdaad og sorgfrit Liv. Derimod føder Selveiendom en Selvstændigheds Følelse, som gjor Bonden driftigere og meere selvtænkende; den smukkere og beqvemmere Bolig, som næsten altid snart følger paa Kjøbet, bidrager kjendelig til Bondens Tilfredhedshed og aandelige Udvikling.") Endelig troer jeg, at man ved at sammenholde Øernes Bondestand med Jyllands vil finde denne agt værdigere og tænksommere, hvilket jeg mener maa tilskrives den uafhængige Stilling, de fleste af dens Bønder nyde. – Ligesom Grevskaber, Baronier, offentlige Stiftelsers og beneficeret Gods, saaledes udgjøre ogsaa de kongelige Domæner en betydelig Deel af Landets Hartkorn. Paa disse ere de fleste Beboere Arvefæstere, nemlig paa Frederiksborg Amt, efter gamle Matricul 10,236 Tdr. Hartkorn, Kjøbenhavns Amt 7,682 Tdr. 3 Skpr.), Bornholm 7,325 Tdr., Baadegaard 861 Tdr.; men endnu ere ei saa Fæstere tilbage, nemlig det Falsterske Gods 718 Tdr. Hartkorn, Frederiksgave og Flenstoft 954 Tdr., Jægerspriis 549 Tdr. (13 Tdr. er Arvefæstere), Odsherred, 2892 Tdr. (79 Tdr. er Arvefæstere), Silkeborg Tdr., tilsammen efter den gamle Matricul 5,142 Tdr. Fæstegods; hvortil kommer det af den kongelige Kasse for en indestaaende Capital overtagne Gods Bjørnsholm i Jylland med 502 Tdr. Hartkorn og Colonierne paa Alheden. Forordningen af 15de April 1768 angaaende det til Landvæsenets Forbedring oprettede, men kun kortvarende Generallandvæsenscollegium autoriserede dette til at *) Resultater af den skete Folketælling. Hvad Thisted Amt angaaer, saa vilde det være interessant at kjende Grunden til den, store Mængde Fattige som især falde paa Refs-, Nørre og Sønder Herreder. Tiden har ei tilladt mig at undersøge dette paa Stedet Ofte er Hoveriet bestemt til en uoverkommelig Masse af Arbeide, som ei Alt behøves, men dog kan kræves. Endnu 1835 var af Danmarks Jorder en Femtedeel hoverigjørende. Der er dog Godser, hvor, som Følge af en klog Administration, den tiltrædende Fæster paalægges at opføre solide Bygninger og ham gives Godtgjørelse derfor i Indfæstningen; paa andre blev tidligere indført Superficiairbønder, som eie Bygning og Besætning. 1) Under det for Kjøbenhavns og Frederiksborg Aamter opgivne Arvefæstegods er maaskee noget, der ikke henhører under Domænerne. gjøre Forsøg paa Arvefæstere paa Kongens Godser, Alt tidligere, 1761, var paa det forrige Hirschholms Amt Fæstegodset bortskjødet mod aarlig Afgift, og Bornholmernes Korn- og Smør=Afgift til Kongen har en meget ældre Oprindelse. Det var 1784 den Commission blev nedsat, som forberedede Arvefæstes Meddelelse paa Kronborgs og Frederiksborg Amter, samt noget senere at Bønderne paa det efter Prindsesse Charlotte Amalie arvede Baadegaard meddeeltes Arvefæsteskjøde. Giver Jorden, der eies af sin Dyrker, større Udbytte, og har Tilvæxt i Formuen tilfølge en sikkrere Basis for de directe Skatter samt selvfølgelig Forøgelse af de inddirecte, saa er der, om end blot hensees til Finantserne, god Grund til at ønske Selveiendom udbredt paa Domænerne, saavelsom paa det øvrige Fæstegods. Det nu saakaldte ny falsterske Godses Bønder havde erholdt deres Gaarde til fuldkommen Eiendom; Priserne vare høit ansatte, og da det stod henmed Afgjørelsen, og imidlertid hiin for Landmanden ulykkelige Tid var indtraadt, kunde de ei opfylde deres Forpligtelser, og Godset blev atter overtaget som Fæstegods. Disse Bønder have nu igjen yttret Ønske om, at deres Steder maatte overdrages dem til fuldkommen Eiendom eller i Arvefæste, og efter Hans Majestæts Ordre er nylig, for at forelægges ham til Approbation, affattet en Plan over hvad der formenes i Kjøbesum og aarlig Afgift at kunne svares. Jeg har derfor Grund til at antage, at naar Regjeringen har Vished om, at det er Domæne-Fæsternes Ønske at blive Selveiere, og de ville indgaae paa passende Betingelser, der da ikke vil møde Hindring. Det turde da vel og paa en Tid, da der i nogle Egne af Øerne har viist sig stærk Attraae efter Selveiendom, være passende, at Regjeringen gav de private Godseiere et godt Exempel paa liberal Jmødekommen, vistnok, naar det efterlignedes, et bedre Middel til at standse Bevægelserne, end Foranstaltninger, som, misforstaaede at Øvrighed, muligen ville trænge Discussioner og Aftaler ind i Bondens Huse, hvorfra de, ucontrollerede, ikke ville komme til Øvrighedens Kundskab, for de yttre dem i beklagelige Handlinger. Sagen om Fæstes Overgang til Selveiendom stiller sig endeel anderledes, naar Spørgsmaalet er om de kongelige Domæner, end naar der spørges om Forandringer paa Fideicommissers og Stiftelsers Godser. Her er den ene at bedømme fra Nationalvellets Standpunkt. Et i Medhold af Loven oprettet eller et confirmeret Exectionspatents utvetydigt tilkjendegivne Bestemmelse og deres Vel, for hvilke det er oprettet, ere Hensyn, som maae tillægges megen Vigtighed, og om at Øiemedet med en Stiftelses Oprettelse ikke skal forfeiles ved en attraaet Forandring, maa Regjeringen have Vished; men hvad derimod Domænerne angaaer, saa kan Overgangen til Eiendom paa ingen Maade gribe forstyrrende ind i Statens Vel; thi skulde imod al Formodning deraf udgaae Tab, saa har Staten til Bestridelse af hine Udgifter andre Resourcer. Vel er der ikke nogen Nødvendighed for at aarlig Kornafgift betinges, men det kan muligen være godt nok, at Finantserne, for hvilke til enhver Tid nogle Udgifters Størrelse ville staae i Forhold til Kornets Priis, ogsaa have Jndtægter, der svare dertil, og det kan maaskee endog være at anbefale, at som Overgang, til fuldkommen Selveiendom, Arvefæste bliver valgt. Der kunde i Arvefæsteskjødet indrømmes Arvefæsteren Ret tilfuldkommen Eiendom, naar han efter en vis Tid betalte Canonens capitaliserede Værdi; thi Staten vil meere end Private og Stiftelser finde sig opfordret til ved Vilkaarenes Fastsættelse at tage Bondens sande Fordeel i Betragtning. Det er aldeles ikke min Mening, at Afgiften skal sættes meget lavt, thi Erfaring har altfor ofte lært, at Bonden, retter sin Flid efter Nødvendighed, som hvor en ringe Afgift eller Rente er at svare, og Luxus ei har Fordringer, kan være liden nok; saa at der, hvor Afgiften var lav, han ei derfor er bleven rigere, og der, hvor det ei er Tilfældet, men den den første Arvefæster viste Moderation, under Jordens flittige Behandling, havde skaffet betydeligt Overskud, faaes vel, at ham var viist en Velgierning, men ei Gaardens efterfølgende Eiere, som maatte betale den saa meget høiere, og vel ofte ikke have kunne tiltræde den, uden at behæfte den med flere Prioriteter til Forretning. Dog bør der med Omhu sørges for, at Afgiften ei sættes høiere, end at den kan svares, og neppe behøves stor contant Udbetaling, hvor Arvefæsterens første Færd bliver under Control og Veiledning, og hvor Stedet er vel forsyne, med Besætning og Jnventarium. De af visse Proprietairer, som Svar paa fremsatte Ønsker om Skjødes Meddelelse bestemte Kjøbesummer ere saa overdrevne, at deres Fremfærd vel kunde kaldes agiterende. En Betingelse, der ved Arvefæste er at anbefale, er, at Fæste- og Leie Contract paa længere Tid end Livstid, som Arvefæsteren maatte udstede, ikke maatte gielde, thi derved forebyggedes en høist fordærvelig Elusion af Udparcelle, ringsanordningerne ved Forpagtninger paa 100 og 200 Aar, hvilke Regjeringen, uagtet deres Almindelighed i en stor Deel af Landet, ikke har fundet tilstrækkelig Anledning til at forebygge. Hvorfor det paa Domænerne gjøres til Pligt ikke i de første 6 Aar at udparcellere, veed jeg ikke. Salg af en Parcel vilde dog forskaffe den contante Udbetaling paa Kjøbesum, som ikke bør berøves Driftscapitalen. Jmidlertid kan det vel være, at Ønsket om Selveiendom ei er meget almindeligt paa Domænerne og Stiftelsernes Godser), da disses Besiddere, der ei kjende til Hoveri.) og som kunne gjøre Regning paa, at Fæstet vil gaae over paa deres Børn mod billig Jndfæstning, ikke ere saa meget begierlige efter at see deres Stilling forandret derhen, at forhøiet Afgift dem som Arvefæstere affordres.