Jyllandsposten, 1838-10-15
Om Conduitlister. Præsterne skulle i deres aarlige Jndberetninger indlevere Skudsmaale for deres respective Degnes og Skolelæreres hele Embedsførelse og moralske Vandel. Disse Vidnesbyrd komme aldeles ikke til de Omvidnedes Kundskab *. Det staaer følgelig i Præstens Magt, at skildre disse sine Undergivne med hvilke Farver han selv behager; og naar han ellers vogter sig for, ej at gjøre saadanne falske Beskyldninger, som fordre offentlig og retlig Undersøgelse, da kan han ustraffet sætte en Mand som maaskee ikke har anden væsentlig Feil, end den at være ilde lidt af Præsten - i et saadant Lys hos vedkommende Authoriteter, at han vorder underkastet disses om ikke Misgunst, saa dog Mistanke. - Og naar han søger Forbedring i sine Kaar, eller Forflyttelse til bedre Embed, da er der jo meere end Sandsynlighed for, at han vil søge forgiæves. En saadan Embedsmand kan da paa denne Maade uforskyldt blive tilsidesat, nedtrykt, fattig og timelig elendig, uden engang at vide, uden maaskee at ane Aarsagen hertil. Han vorder jo altsaa i Gierningen straffet, uden engang at erfare, at han er anklaget, og følgelig udenat have havt Magt til at kunne forsvare sig. Dersom det nu og skulde forholde sig saaledes (thi herom er mig intet vitterligt) at Provster ligeledes indgive Condutlister over Præsterne til Biskoppen, og Biskoppen over Provster, Præster og Degne til Cancelliet: da kunne de tre sidste Slags Embedsmænd allesammen stilles for en hemmelig Ret, uden engang som ved Tydsklands Vehmgerrichte at vorde varslede. Jeg siger: stilles for en Ret", men dette Udtryk maa rettes; thi her er jo aldrig Tale om noget Forsvar. - Til Jeg har kjendt et Provstie, hvor det endog var Præsterne paalagt, at give Provsterne deres Conduitlister over Degnene, hver for sig særskilt og under Forsegling. Saaledes behøvede man ey engang at genere sig for de øvrige Distr. Præster, men kunde endnu dristigere fremsætte hemmelige Angivelser. Forsvar for denne hele Indretning veed jeg selv slet intet at sige; thi de skadelige Følger af samme, dem seer jeg; men Nytte deraf er det mig umuligt at opdage. At superieure Embedsmænd have Tilsyn med de Jnferieures Embedsførelse og moralske Vandel, derimod er ikke allene intet at indvende, men saadant turde end- og ansees for meget gavnligt, ja maaskee nødvendigt. Men hvorfor her skal afviges fra den aabne, offentlige og lovbegrundede Vej, dertil kjender jeg i det mindste ingen gyldig Grund. Dersom en Skolelærer forseer sig i en vis Grad, da har jo Loven befalet Skolecommissionen at tilkjende ham passende Revselse; og ifald denne ikke frugter, at anklage ham for Directionen, der da lader Sagen paa lovlig Maade undersøge. Den samme Fremgangsmaade gjælder Præsterne. Den Anklagede veed nu 1) hvem hans Anklager er, 2) hvorfor han anklages, og 3) gives Tid og Raaderum til at forsvare sig. Dette er retfærdigt, dette er lovgrundet. Men denne Indretning med Condutlister, dersom den ikke skulde være Kongebud - som jeg ikke veed - da turde heri vistnok billigen ventes en Forandring eller tilstrækkelig Jndskrænkning. Har en Mand forseet sig hemmelig – det er: saaledes at det ikke kan bevises - da kan han jo ejheller straffes, ja, han maa endog ansees for uskyldig. Hvortil da hemmelig Klage, hemmelig Straf, Men har han forseet sig aabenbare – det er, saaledes at det kan bevises, hvorfore da ikke aabenbare anklages aabenbare tiltales aabenbare straffes, Jkkun den Alvidende tilhører det at straffe aabenbare hvad lønligen forbrydes; thi han ikkun allene veed dette. Anden Følge, den rodske Proces. Spænd for, Bonde!" kjør Bonde!" lød Raabet, som bekjendt, ei alene ved de saa yderst trykkende Fri reiser, hvorunder hele Landets Bondestand i saa mangfoldige Aar har sukket, og hvilke, som det under den Viborger Stænderforsamling er oplyst, alene i Viborg, Amt i Aaret 1834 udgjorde det uhørte Antal af 12,474. Mile; men samme Raab: "spænd for!" kjør, var, som tidligere meldt, ogsaa Kammerraad Rods Valgsprog, naar han endog besørgede private Forretninger, som f. Ex. Auctioner, Skifter, Synsforretninger m. m., hvorved Bonden i hans Jurisdiction, foruden at betale i dyre Domme Skifte- og Auctionssallair, ovenkjøbet maatte afgive Fribefordring. Vor offentlige Fremstilling af denne aldeles ulov hjemlede Fremgangsmaade imod tvende samfulde Herreders Beboere havde først til Følge, at Kammerraad Rod lod sig den originale Jdee indfalde, formodentlig for et Syns Skyld, at anholde i Aaret 1836 om det kongelige Rentekammers Approbation for at Beboerne, ligesom tidligere, maatte befordre hans befuldmægtigede, naar disse foretoge Reiser i hans Embedsforretninger (som næsten altid skeete, imod at han selv skulde udrede Befordring, naar han selv personligen reiste (som var en stor Sieldenhed). Med dette Andragende fremsendte han et Document, som han betitlede en Overeenskomst med Beboerne, men som kun var et Circulaire, udstedt Aar 1833, altsaa flere Aar efter hans Embedstiltrædelse, hvori han havde kundgjort disse sin behagelige Villie, hvilket saaledes intet beviste, og hvilken foregivne Overeenskomst ogsaa senere ved de afholdte Tingsvidner paa det bestemteste er benægtet af adskillige Sognefogder paa deres Sognes Vegne. Det kongl. Rentekammer, som naturligviis ei kunde befatte sig med deslige Approbationer, resolverede derfor under 21de August 1836: at Collegiet intet havde mod Andragendet, saalænge Herredets Beboere ingen Forandring deri ønskede. Bragt i Forlegenhed ved denne Jkkeapprobation i en Sag, hvor Collegiet intet kunde befale, men kun Beboerne afgive deres Bestemmelse, nødsagedes da Herredsfogderiet atter til at udforske Beboernes Ønsker (en Lykke var det, at Amtsforvalteren ei samtidig lod sig indfalde at søge Approbation for eet eller andet af ham opfundet nyt Skattepaalæg, der vistnok af denne med samme Grund kunde fordres opkrævet, som Frireiser af Herredsfogden); men da der nu engang var temmelig kraftig purret op i Tingene, og Bonden ei altid er lige nem at løbe med, skal vor Kammerraad fra de første Byer, hvor nyt Forsøg indlededes, have indhentet sig ubehageligt Afslag, og hvad skeer Hr. M. Rod fandt sig nu meget smukt i den Uleilighed, der er forbunden med at besørge baade sin egen Person og sine befuldmægtigede befordrede til Auctions- og Skifteforretninger, ja til alle mulige Embedsforretninger, saa den anden Følge af den rodske Proces saaledes gik sin Udvikling vakkert imøde, den nemlig: at baade Middelsom og Sønderlyng Herreders Beboere i Aaret 1838 aldeles befriedes for de saakaldte rodske Konge- eller Frireiser. - Kjør hjem, spænd fra!" tilraabe vi Dig derfor, gode Bonde! fri er Du da for de herredsfogedlige Frireiser, som næppe oftere ville belaste Dig. Troe derfor ei Daarens Snak, som siger: "for Bonden er der i Jylland ingen Ret til thi saadan Tale er Usandhed. Ret er der for Bonden, som for enhver Anden; den Sætning er ligesaa vis, som den, at sammes Opretholdelse desværre falder vanskelig, hvor den geraader i Strid med Øvrigheds personens Nærighed og lave Egenfordeel, men ikke destomindre tør Du staae paa Din Ret, hvor denne efter Loven er Dig given, om saa Din Overmand længe nok betegner Din Adfærd med Trods og Stivsindethed." Glædeligt er det imidlertid, at en Uskik, som den her paatalte, er bleven afskaffet, og snart ville vi erfare, hvorledes denne Fremgangsmaade ogsaa i andre Retninger nu er indledet og iværksat. Om Skolelærernes Kaar. (Sluttet. See forr. Nr.)Er nu foranstaaende Anskuelse af det Trin i Samfundet, som Landsbye=Skolelærerne, efter deres Dannelse og Regjeringens Villie, bør henstilles paa, rigtig, saa bliver altsaa Spørgsmaalet, kan det antages, at Skolelærerne i Almindelighed nyde saadanne Jndtægter, at de kunne leve som velhavende Bønder, eller - da de i Henseende til den dem tillagte Jordlod komme Huusmænd nærmest, mellem hvis og Gaardmænds Levemaade, naar begge ere velhavende, der ei er Forskjel som velhavende Huusmænd, Huusmanden kan ved Dagleier=Arbeide fortjene Noget, Skolelæreren ikke, eller dog ikke saa Meget; men mon ikke de Jndtægter, denne, de af Skolelodden undtagne, oppebærer, næsten overalt løbe op til det Dobbelte af en Huusmands Fortjeneste ved det nævnte Arbeide, Beregningen er let gjort. Og hvis Arbeide er det sureste, Huusmandens, naar han anstrænger sit Legeme 16 til 18 Timer dagligen, eller Skolelærerens, naar han hver Dag giver 6 Timers Underviisning? Den, der er enig med mig i det Foranførte eller dog i Hovedsagen, vil og samstemme med mig, naar jeg finder Grunden til de trykkende Kaar, hvori mange Landsbye=Skolelærere unægteligen befinde sig, deri, at de ville træde ud af den Sphære, deres Dannelse og Regjeringens Villie henvise dem til, og derimod ville regnes til Middelstanden; de efterabe derfor dennes Levemaade, Klædedragt, Bohave osv. Armod indfinder sig, og Mangel paa Midler til de ufornødne Fornøden heders Tilfredsstillelse røver den Tilfredshed, som Den er i Besiddelse af, der, fri for daarlig Forfængelighed, røgter sit Kald, det være hvilketsomhelst, ei blot for Lønnens, men fornemmeligen for Guds og Samvittighedens Skyld, tilfreds med den Agtelse, der ei nægtes Nogen, som er tro i det Lidet. Den Unøisommes og Forfængeliges Kaar forbedres sjeldent ved noget forøgede Jndtægter; som disse formeres, forstørres Fornødenhederne, Trangen voxer, og Klagerne lyde som forhen, ja blive hyppigere og høiere. Men er det saa, da see de hæderlige Mænd, hvis Opmærksomhed forØieblikket er henvendt ogsaa derpaa, hvad der kan geraade til Skolelærernes Tarv, da see Enhver, som kan have Jndflydelse i den omhandlede Sag, sig vel for, at nye Udgifter ei paabyrdes Communerne, uden at Øiemedet naaes. Og er der end Skolelærer-Embeder paa Landet, hvis Jndtægter ere saa knapt tilmaalte og tiltalte, at de næppe sættes istand til at leve paa velhavende Bønders Viis, da betænke man, at der i ethvert Fag ere smaae Embeder, som Begynderen maa tage tiltakke med, indtil han, efter nogle Aars Tjeneste, kan indtræde i et mere indbringende. At iøvrigt Landsbye=Skolelærerne ville betragtes som de, der staae adskillige Trin høiere end Almuen thi at Mange attraae dette og gjøre Fordring derpaa, det er vitterligt - dertil ere Grundene let opdagede: de maae søges 1) i den halve Dannelse og de Brudstykker af mangeartede, som det synes, for den vordende Landsbye=Skolelærer unyttige Kundskaber, som Seminaristerne især i Begyndelsen erholdt og tildeels endnu erholde paa Seminarierne, hvor der ikke saa meget bi bragtes dem Hovedsagen: en grundig Religions-Kundskab, der kunde gjøre dem skikkede til Ungdommens christelige Opdragere, som Vantroes og Jndbildskheds Sædekorn udsaaedes i deres Hjerter. 2) J den høie Mening, som Folk udenfor Bondestanden havde og tildeels endnu have om Seminaristernes Kundskaber og Dygtighed, hvorved Nogle bevægedes til at antage dem til deres Børns Lærere, Andre til at optage dem i deres Familiekredse, og endelig 3) den Omstændighed, at Kirkesangerne, der tillige ere Skolelærere, traadte i de forrige Degnes Sted, hvilke ofte vare studeerte Mænd og som oftest havde deres Jndkomster af 2de Sogne. Med disse vilde og ville Kirkesangerne og Skolelærerne gjerne sammenligne sig; de efterligne deres Leveviis og betænke ikke, at de ei have deres Jndkomster. Den af sine Kundskaber indbildske Seminarist, som er bleven forvænt ved fleeraarigt Ophold i en Proprietairs eller Præstes Huus og ofte indlemmet i dannede Familiekredse, finder sig ikke let i, siden at leve som en Bonde, han eftertragter de vante Nydelser, og da Evnen mangler, saa blive Armod og Utilfredshed de nødvendige Følger. Derfra hidrører den urigtige Mening hos Standen om den Plads i Staten, den bør indtage, derfra dens Stræben efter forøgede Jndkomster, derfra ogsaa andre Stænders Medlidenhed med den, som de mene, fortrykte Stand og Forslag til dens Kaars Forbedring. At Uvillie mod Skolelærer-Standen har dicteret foranstaaende Linier, vil raabes fra mange Sider, men at det ei er saa, er vist. Hver nyttig Stands Medlem har Værd i mine Øine, naar han virker med Troskab og Duelighed i det Kald, hvortil han lovede at hellige sin Tid, Flid og Kraft; men hver Udskeielse fra den rette Vei, der ei kan andet end medføre Fordærvelse for dem, der gjøre sig skyldige deri, er mig en Pestilentse; og naar der tilmed medføres Ulempe for Andre, holder jeg det allermeest for Pligt at gjøre opmærksom derpaa. Dette menes i den omhandlede Sag at være Tilfældet, thi skal Landsbye-Skolelærernes Løn forhøies, maa det skee paa Skoledistricternes Bekostning. Siger man, at disses Udgifter ikke føleligt forhøies ved saadant Tillæg i Løn, som Forslag dertil er gjort i det den viborgske Stænderforsamling forelagte Udkast, saa bedes betænkt, at naar en Byrde alt tynger saa haardt, som Kræfterne kunne taale, saa føles hver ubetydelig Vægt som tillægges, og Kræfterne til at bære udtømmes.