Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1839-01-17
Stænderforsamlingen i Roeskilde. (Fortsættelse af Sagen ang. Sognebaandets Løsning, see S. 38.) Amtmand Tillisch holdt sig overbeviist om, at enhver Forandring, i de bestaaende Forhold, som især en lovlig Udvidelse af den Frihed, der i Virkeligheden alt bestaaer i en temmelig høi Grad, let kunde forstyrre den saa ønskelige, ja nødvendige Orden, i Statskirken, let give Anledning til Misbrug, og, hvad der var det Værste af Alt, maaskee ofte aabne Døren for mangen uchristelig Handling. Uagtet han altid havde deelt Committeens geistlige Medlemmers Mening, at Kongen i sin Viisdom her dog ingen Beslutning vilde tage uden efter nøieste Prøvelse og uden at have hørt sin Geistlighed, forbeholdt han sig at stille et Amendement af følgende Jndhold: "at Forsamlingen i en Petition vil ansøge Hs. Majestæt om, at Allerhøistsamme, efterat have hørt sin Geistlighed, vil tage under Overveielse, hvorvidt en større Frihed med Hensyn til den nu bestaaende Sognetvang kunde indrømmes." - Provst Birch tillod sig den bemærkning, nærmest sigtende til Slutningen af Minoritetens Votum, at skulde Daaben forrettes paa flere forskjellige Maader, saa synes ogsaa den sacramentale Characteer eller Egenskab at forsvinde, og Kirken burde neppe give efter for saadanne Fordringer. Tales her endnu om Samvittighedstvang, da synes det at være Ord uden reel Betydning. Samvittigheden er noget Jndvortes, som hverken kan lade sig tvinge eller forsøges tvunget her i Landet. - Proprietair C. Neergaard fandt det noget Særeget ved det foreliggende Forslag, at dets Tendents, saavidt denne lader sig bedømme, ikke harmonerer med dens Ord. Paa det Bestemteste modsagde han, at der i Danmark er Samvittighedstvang. "Sognebaandet er en Tvang paa Lidenskabelighed og en overspændt Phantast, ingenlunde paa Samvittigheden; og jeg tilstaaer, at jeg aldrig for nu har vidst, at Samvittighedsfrihed skulde være Maalet for de Ultraorthodores Bestræbelser. Jeg troer ingenlunde heller, at det er en sand Frihed i Tro og Samvittighed, der er denne Petitions Formaal; thi den sande Frihed i Troen er vist altid forbunden med Tolerance, christelig Kjærlighed og Overværelse, men i det, jeg har læst fra samme Autors Haand, har jeg ikke fundet nogen Gjenklang af disse Dyder. . . . Disse og flere Betragtninger have strax vakt Tanken hos mig om, at dette Forslag ikke indeholdt noget Godt og Gavnligt, og jeg er derom bleven overbeviist ved at betragte selve Jndstillingerne. Men Man siger, der gives umoralske og uværdige Præster og for dem bør dog Menigheden ved denne Leilighed (Communerne) kunne fritages. Ja denne Jndvending er desværre: sand; thi tør jeg end troe, at denne Stand er mere befriet, for uværdige Subjecter end andre, saa kan det dog ikke nægtes, at der kan gives Præster, af hvem ingen brav Mand kan ønske at tage Sacramentet; men Man skal paa den anden Side tilstaae mig, at saadanne Præster, hvis de findes, ere enkelte Undtagelser fra Reglen, og for saadanne Enkeltheder maaMan ikke forlange en Lov, som i andre Henseender er betænkelig. . . . Jeg er imod den partielle Løsning af Sognehaandet, fordi der efter min Overbeviisning intenderes noget ganske Andet, end det, der begiæres. Jeg har allerede yttret, at en ubegrændset Jver for at danne Proselyter er de Ultraorthodoxes Særkjende, men i disse rastløse Bestræbelser efter at erhverve Tilhængere generer det gamle gode Sognebaand dem; derfor ønskes det bort. Altsaa fordi jeg anseer den af den ærede Committee foreslaaede Udvidelse af den kirkelige Frihed for ufornøden og tildeels for meget betænkelig, og fordi jeg er inderlig overbeviist om, at Sognebaandets Løsning i det Hele vil være i høi Grad skadelig, maaskee fordærvelig i sine Virkninger, derfor maa jeg paa det Allerbestemteste erklære mig imod, at der indgaaes med nogen Petition om denne Gjenstand. - Amtmand F. Neergaard anførte, at Sognehaandet er ældgammelt og at meget Godt har havt sit Udspring af det engere Forhold, hvori Landets Menigheder stode til Kirke- og Præst; dog da Meget af det Gode udførtes i Stilhed, saa blev det ofte ubemærket og forglemt. Han fandt ikke en Forandring tilraadelig, men troede, at enhver Løsnelse af de forveien ikke stramme Baand, der sammenknytte Menighedernes Medlemmer indbyrdes og Kirke og Menighed gjensidig, kan virke til, at Tvist og Uenighed opstaae i Menighederne, og at Præsteembedets Udførelse bliver vanskelig og ubehagelig. - Kammerraad Drewsen: "Jeg staaer her som Modstander af Sognebaandets Løsning, fordi ei Regjeringen, ei Menighederne, ei Præsteskabets store Majoritet forlanger den, men kun et lidet Parti, som derved vil opnaae Samvittighedsfrihed. Et Spørgsmaal, der ganske naturligt paatrænger sig og rettes til dette Parti, er, om det, hvis det ved Sognebaandets Løsning paa Landet, og dets Bestræbelser for at skabe Proselyter, hævedes fra sin nærværende Minoritet til at blive Majoritet, da vilde tilstaae os anderledes Tænkende den Samvittighedsfrihed, som det nu, med eller uden Grund, fordrer forsig selv, . . . Vi bør ikke glemme, at det netop er dette Parti, som har forkjættret Enhver, der blot paa fjerneste Maade afveeg fra dets Troeslærdomme; at det er samme Parti, der har ført sine Feider, jeg vil ikke sige paa uchristelig, men, som mig synes, paa upræstelig Maade: det samme Parti, som kalder sig gamle Christne, og derved gjør os Andre til nymodens Christne, det samme Parti, der ikke har tilbageviist Navnet af hellige Præster, som Almuen i sin Simpelhed har tillagt dem, og hvorved de have villet trykke et ligesom vanhelligt Stempel, paa den øvrige Præstestand; det samme Parti, der først vilde have Sognebaandet strammet, men, da Regjeringen ei vilde indlade sig herpaa, nu har vendt Bladet, og forlanger samme Baand løst; endelig det samme Parti, der for stræbte at nedtordne hver Modstander, men nu er kommet til Stænderforsamlingen med en Petition, skreven i saa moderate og forsigtige Udtryk, som Sagen tillader, og hvorved Man fristes til at spørge, om det er i denne Tone, at det for Fremtiden vil skrive, eller om denne ei er en Kaabe, som det har iført sig, som det vil bære, indtil Øiemedet, hvortil det nu sigter, er opnaaet, og hvorunder det skjuler sine gamle Tordenkiler, som det paa rette Tid agter igjen at fremdrage. . . . Jeg staaer endvidere som Modstander af den til Forsamlingen indsendte Petition, fordi det er urigtigt at slutte fra Kjøbenhavn til Landet. Kjøbenhavn er Jntelligentsens Sæde, medens paa Landet Oplysningens Sol kun netop titter over Horizonten. . . . Dog meest staaer jeg som Modstander af Sognebaandets Løsning for den Ufordrageligheds Skyld, som derved vil udbredes i Sognene. . . .Men størst vil dog Ulykken være, naar modsatte Meninger rød fæste sig i Familierne, naar Manden søger den ene, Konen den anden Præst. Den, der hører til de Hellige, vil omvende den Anden, thi Profelytmageri er alle nye opstaaede Religionssecter eiendommelig: og lykkes ikke Omvendelsen, da er den ægteskabelige Kjærlighed lagt i Graven. Børnene voxe til under deres Forældres Kiv og Trætte, og ogsaa de deele sig og følge Ne tildeels den ene tildeels den anden af Forældrene. staaer ogsaa som Modstander af Forslaget, fordi Sognehaandets Løsning vil gjøre Sognepræstens Stilling til hans Sognefolk høist vanskelig og sørgelig, og det stedse i høiere Grad, jo mere han stræber, ærlig og med Nidkjærhed at opfylde sine Pligter. Paa Grund heraf formeente Taleren, at Sognebaandet paa ingen Maade bør løses paa Landet, saalænge ei større Oplysning der er udbredt, eller saalænge Regjering, Menigheder og Geistlighed ei foreslaae dette. Skulde Proprietair Neergaards Forslag ikke billiges af Forsamlingen, tiltræder han betingelsesviis det af Committeens Majoritet gjorte Forslag saaledes: at det tillades Enhver at søge Altergang og at lade sine Børn confirmere hos hvilkensomhelst Præst han ønsker, naar han hos Regjeringen søger Bevilling derpaa og derfor betaler fra 1 til 2 Rbd., samt iagttager de af Committeens Majoritet foreslaaede foreløbige Skridt. (Forts.)