Aalborg Stiftstidende, 1842-11-12
Fædrelandet. Aalborg, den 12te November. Withs i Stænderforsamlingen indgivne Andragende om Høiesteretspræmissernes Offentliggjørelse er støttet paa den Grundsætning at det ikke er nok i et Land, der styres efter Love, at man dømmes retfærdigt, men man ogsaa maa vide, hvorfor man dømmes." "Anledningen til – hedder det i hans Andrag. at Høiesteret ei giver Præmisser til dens Domme, antager jeg ene at have været den, at Høiesteret sættes i Kongens eget Navn, at det fingeres, at Kongen er personlig tilstede i Retten, og at Dommen ansees for at være en Tilkjendegivelse af Hans souveraine Villie, der ei behøver nogen Grund. Men ligesom vor Konge vistnok vilde ansee det som en grov Fornærmelse mod sin Person, om Nogen yttrede, at han ei i Udøvelsen af Retfærdighed rettede sig efter Lovene, men fulgte sit eget Godtbefindende, og det altsaa ikke kunde være stridende mod den Ærbødighed, som skyldes Monarken, at spørge om Grunden for en Dom, saaledes vee Enhver, at det ikke er Kongen personlig men Høiesterets Medlemmer, der domme, og disse kunne ikke meer end all andre Undersaatter tillægges nogen juridisk Hellighed eller Ufeilbarhed. Desuden beder jeg bemærket, at der aldrig udkommer nogen Forordning, uden at man jo af Collegial Tidenden erholder at ønskelig Underretning til Sammes Motiver; men der kan ei lettelig tænkes nogen Grund til en større Offentlighed med Hensyn til Regentens Virksomhed som Lovgiver end som Dommer." Præsidenten tilkjendegav, at "det naturligviis ikke kan være hans Mening, med Hensyn til hans Stilling (som Høiesterets assessor) at fraraade Nedsættelsen af Committee, men han vilde kun gjøre nogle bemærkninger, der skulde vise, at Andragendet efter hans Mening "hverken var tilraadelig eller udforbart. Ogsaa Commissarius fandt Forslaget at være af en betænkelig Beskaffenhed og praktisk undførligt. Proponenten: "Jeg maa oprigtig tilstaae, at hvad der af den kgl. Commissarius og Præsidenten er blevet anført imod mit Forslag, næsten endmere har bestyrket mig i min Mening om dettes Gavnlighed." – "Med Hensyn til Utilraadeligheden er det anført, at enhver Ting skal have sin Ende, at derfor en Sag, naar den er paakiendt Høiesteret, hermed maa være afgjort, og at Rettens Anseelse vilde svækkes ved Præmissernes Bekjendtgjørelse, idet Dommene vilde blive udsatte for en Kritik, som maatte være eensidig, da den meest vilde anstilles af den tavende Part, ligesom der ogsaa let kunde gives Anledning til Misforstaaelse, da Acterne ikke kunde meddeles. Men jeg mener, at netop deri, at det antages, at Høiesterets Anseelse kunde svækkes ved Præmissernes Bekjendtgjørelse, ligger en Nødvendighed for, at man kan komme rigtig tilbunds i de Bevæggrunde, som Retten har til sine Domme. Jeg troer, at den Tid er forbi, da man blindt hen troede paa nogen dødelig Autoritets Ufeilbarhed, og at man nu maa have Grunde for, hvad der skeer. Jeg troer derfor heller ikke, at efter det Udviklingspunct, hvorpaa Danmark fortiden staaer, Høiesteret kan vedligeholde sin Hellighed og Ufeilbarlighed, uden at bekjendtgjøre sine Præmisser. At disse vilde afhjælpe en betydelig Usikkerhed i vor Rets praxis, synes klart; thi det er enhver Jurist bekjendt, hvor megen Vægt der lægges paa Høiesteretsdomme, men uden at kjende Præmisserne kan man ikke indrette Retspraxisen efter Høiesterets Formening, som jeg antager for altid at være den rigtige. Den kal. Commissarius har yttret, at Høiesteret derved, at Præmisserne bekjendtgjordes, vilde faae formegen Magt, men den Magt vilde ikke være større, end den nu har, da man, saavidt man kan vide Høiesterets Mening, allerede nu retter sig efter den, i alt Fald vilde den større Magt kun være den, som Sandheden og Fornuften altid maa faae." – "Det med Præmisser nes Bekjendtgjørelse forbundne Arbeide kunde vel blive besværligt, men der kunde jo ansættes Embedsmænd, som skulde extrahere Boteringsprotocollerne og bearbeide Motiverne, som det da vilde være lettere for Assessorerne at gjennemgaae. Jeg troer, at Nationen, for at opnaae hiint Gode, gjerne vilde bære de forøgede Omkostninger, som Ansættelsen af saadanne Embedsmænd vilde medføre." Jespersen bemærkede i sit Foredrag, at en naturlig Følge af, at det nu næsten er 160 Aar siden, Christian den Femtes Lov udkom, og at en Mængde af dens enkelte Bestemmelser siden den Tid ere forandrede og supplerede ved en Masse Forordninger, Placater og Rescripter, hvilke det er vanskeligt for den praktiske Jurist, end sige for Lægmand, at finde rigtig Rede i, er det, at der hos os gives en stor Mængde ulovbestemte Tilfælde, der maae bedømmes efter Sagens og Forholdets Natur i Forbindelse med meer eller mindre utvivlsomme Analogier af Lovgivningsbestemmelser. Da det nu med Hensyn til hertil ideligt bliver nødvendigt at recurrere til Praxis og til hvad Domstolene, navnlig Høiesteret, tidligere have antaget, forekom det ham høist ønskeligt, om det kunde komme til almindelig Kundskab, hvilke Retssætninger Høiesteret har statueret, for at Borgerne kunde rette sig derefter. Denne Usikkerhed i Retstilstanden, baade naar Tiltalen omfatter flere Forbrydelser, og især naar genus can se er udtrykt meget almindeligt, bliver nemlig følelig ved politiske Forseelser og fremfor Alt i Trykkefrihedssager.