Norske Intelligenssedler, 1765-07-24
Fortsættelsen af Brevet fra Menniske-Vennen, Det er umueligt, at alle Menneskeer kand være fødde paa et Sted; det er umueligt, at de kand være opfostrede paa en og den samme Maade; ydermeere, det er næsten umueligt, at vores Slægt kand have det samme Sind, skiønt vores Naturer en og den samme; vores Opholdstæder paa vores Planet haver Naturen gjort foranderlige. Denne Forandring forandrer uformærket os selv, vi føle dens Virkning; men mærke næppe dens Kraft. Heraf kommer utallige Uovereensstemmelser, hvoraf Urimelighed, (som aldrig kand see en Ting uden paa den verste Side), udarbeider Foragt, af Foragt, Had, af Had, Fienskab; men Eftertanke, Fornuf- og Menneske-Kiærlighed bør ikke allerneste raade til, men udøve Fred og Medlidenhed. J et Brev er dette kandskee for meget sagt om Folk i Almindelighed, men af saa meget, som derom kand siges, er det dog lidet. Du est min Ven, derfor maae jeg efter Venskabs Pligt og eget Løvte blive ved mine Erindringer. Jeg er din Ven, derfor bør de aldrig blive dig for lange. Paa vores Skueplads er ikke allerneste Folk af alle Lande, men af alle Religioner, Slægter, Stand og Kiøn. Religion er en Troe eller Meening, som en haver om det Høyeste Væsen og sin egen straffet eller belønnet Tilstand efter Døden. Der er ingen Religion, som ikke er bygget paa en af disse tre Ting; nemlig: Guds aabenbarede Ord, Fornuftens Slutninger og Menneskeligt Bedragerie. Er Troen grundet paa den første af disse, saa kand man sige, at ingen Ting kunde blive givet bedre til de Dødelige af en naadig Gud og en omhyggelig Fader; men det er dog bedrøveligt, at Mennesket ikke desmindre bruger denne himmelske Lærdom (som overalt beviser sin guddommelige Oprindelse ved at raabe Fred, og Kiærlighed!) til en Kilde for Uenighed, til en Moder for tærende Trætter, alleneste fordi Udtolkningen af denne himmelske Rost, som et kiødeligt Menneske ikke forstaaer, thi den er afGuds Aand, ikke kand blive den samme, efter alles Meninger. Jeg holder for, at naar enhver Religions Bekiendere med tilbørlig Ærbødighed for denne uudsigelige Gave og dens barmhiertigste Givere søger der sine Leve-Regler, sin Trøst og sin Sallighed, han i det ringeste hverken bør foragtes eller hades, skiønt hans egen Samvittighed vaader ham fra at underskrive vores Forklaringer over Skriften. Det er ikke at undre, at de Folkeslag, hos hvilke Sværdet er Troens Fortplantere, fordi Lærdommen haver ingen overbevisende Kraft, øve Voldsomheder mod de Gienstridige, men naar man hører dem, til hvilken den allerfuldkomneste Lærer haver sagt: elsker dem, som eder hade, forfølge med Forbandelse, Foragt, Jern og Brand; saa synes jeg, om Mennisker kunde tie, Steenene maatte dog raabe: J viide ikke af hvilken Aand Jere! J vilde ikke, at den Lærdom som J have annammet, er Fredens Evangelium, og J kiende ikke hvor de ligge deres Fødder ere som bebude Fred, Naar nu Troen ikke er bygget paa det aabenbarede Ord, som hos Heedninger, saa er den dog en Virkning af en guddommelig Gave, som i enhvers fornuftig Siæl afmaler Skaberens Ypperlighed, og i alle dens Fornuft=Slutninger udraaber Hans elskværdige Egenskaber. Skiøndt nu Forstanden kand tage Fejl, naar den er sin egen Veivisere, saa er dog den Dyrkelse, som den i god Meening offrer til sin Gud, ingen Foragt; men Medlidenhend, ja endogsaa Høyagtelse værd. De Mennesker som tvertimod sin egen Fornufts Overbeviisning ere tvungne til at erkiende den Lærdom for Sandhed, som Opdragelse, Vane og deres Egennytte, som skal haandhæve samme Lærdom, haver forelæst dem, de ere lige saa ynkværdige som den blinde, hvis blotte Beskuelse ikke kand andet end opvække den ømmeste Medlidenhed: Ligesaadan som denne kand af en falsk Veileedere trækkes hen til Uveje og halsbrækkende Steilheder, saaledes kand og disse drives til de allermest grusommelige Ugierninger i den Troe, at det er Himmelens Villie. Jeg spørger, ere disse ikke meer værd at ynke, end som at foragte? Der er paa vores Theater en Slags Folk, som man paa en underlig Maade kalder: Friteenkere. Jeg siger med Villie paa en underlig Maade, ligesom alle Siælens Virkninger altid ikke vare frie, følgelig Tanken med, som der siges stædse, at være Toldfrie. Jeg tør bekiende for den heele Verden, at jeg er en stor Fritænker; mine Tanker flyve uden Pas, ligesaadan som Odins Ravne (1), som tales om i den Nordiske Mythologie, giennem alle synlige og usynlige Deele af Naturens Rige; ja, det er ved deres Frihed jeg samler disse Erindringer. Disse Slags Folk, som jeg kand kalde stærke Aander, (thi det vederstyggelige Ord af Gudløs, riimer sig hverken med Sandhed eller Menneske-Kiærlighed) troe hverken Forsyn, Engel eller Diævel. Jntet Helvede uden i Smerte, intet Himmerige uden i Fornøyelser: det er, med et Ord, Siælens Begyndelse og Undergang med dette dødelige Legem, som () Disse Ravne heed. Huge og Mune, det er Tanke og Erindring; de kunde i et Øyeblik være i alle Verdens Kroge og Kanter som han vilde, og bringe ham noget nyt hiem. See Resenii Edda de siger fødes, lever og forgaaer af Hændelse. Jngen kand nægte, at de Mennesker, som bygge sin Levemaade, Opførsel og Omgang paa saa farlig en Grund, kand jo blive skadelige, dersom de ikke i det ringeste af Egenkiærlighed vogte sig for at foruroelige andre. Vil de være Onde, kand man ansee dem som despotiske Tyranner, som ingen Belønning kand giøre fredelige, ingen Straf bange; i saadan Tilstand ere de skadelige Lemmer af vores Sælskab, eftersom de ikke agte de stærke Baand, som Gud har givet Religionen, for at hæmme vores Begierligheder, at de ikke overvinder Fornuften. Men i Henseende til dem selv kand man sige, at deres egne Meeninger er dem selv større Straf end al den Kaaldsindighed de kunde opvække. Jeg veed ikke hvilket er meer forskrækkeligt for en levende Jndbildnings=Kraft, enten en straf sende Evighed, eller en fuldkommen Undergang, som til intet giør Legem og Siæl i lige saa langvarende Ævighed. Er den første meer grusom for den som troer den, bliver dog den Grusomhed, som følger dermed, uudsigelig erstattet med det allersødeste Haab, og deraf følgende utallige Herligheder, som en Glæde fuld Ævighed kand indblæse den som længes derefter. J Korthed at sige: en stærk Aand, som slider Lænkerne for at rase, er sig selv til største Plage. Naturen har givet onde Gierninger Riset i Hænderne, med den uimodstaaelige Befaling, at de nødes til at straffe sig selv, og ikke fole sin egen Ælændighed, førend de ere udmattede saavel af Gierningen, som udfordrer Straffen, som af Straffen, som er bunden til Gierningen. Have nu disse Mennesker sin egen Plage, som de virkelig have, er det ikke nok, skiønt vi ikke lægge vores Foragt til deres tunge Smerte, Men dersom disse Tanker findes hos en naturlig dydig Mand, hvilket ikke er rart, (endskiøndt det er til de Troendes Beskiæmmelse, at de, som ikke have Troen, giøre dens Gierninger, meer end de, som raaber, vi have Abraham til Fader) saa kand intet fortiene meer Medynk, end det, at Troens Haab kand ikke være den til Opmuntring, Styrke og Glæde, som lever efter dens Regler i at elske sine Brødre, hvilket er, efter Frelserens Ord, Kiendetegn til, at en elsker Gud. Fortsættelsen følger: