Berlingske Tidende, 1836-01-11
Etatsraad Steenfeldt foreslog derefter følgende Forandringer: 1) At der overalt paa Landet i Strandings Districterne udnævnes tvende sagkyndige Mænd, for visse bestemte Aar, der tilligemed vedkommende Politimester i Forening med Amtmanden, skulle decidere i de i § 26, 29, 32 nævnte Tilfælde, hvor Amtmanden, ifølge Udkastet, ene skulde have Afgjørelsen, hvilket Princip blev fulgt i flere Lande, og navnligen i Preussen, Holland og Oldenborg. - Herrimod bemærkedes imidlertid, at en saadan Bestemmelse i dens practiske Udførelse vilde medføre mange Vanskeligheder, da Politimesteren, ikkun sjeldent opholder sig paa samme Sted som Amtmanden. 2) At de ved §. 35 Politidirecteuren i Kjøbenhavn paalagte Forretninger maatte overdrages en Søofficier eller en anden paalidelig og kyndig der bosat Mand; og 3) at i de Tilfælde, hvor Amtmanden efter Udkastet har at decidere, Søretten i Hovedstaden skulde tage de fornødne Bestemmelser. - Men herimod bemærkedes, at de Politimesteren ved Anordningen overdragne Functioner mere gaae ud paa at paasee, at Alt ved Strandinger gaaer rigtigt og ordentligt til, end selv at befatte sig med og styre Bjergningen, og at Søretten, efter dens Organisation som et blot dømmende Jnstitut, ikke kunde befatte sig med at afgive slige Skjøn. 4) At, saafremt det af Committeen under Litr. fremsatte Jndstillingspunkt blev antaget, Bestemmelserne i samme da tillige maatte vorde udvidede til §§. 9,5) At alle Kyststrækninger i Landet, hvor Strandinger kunne antages at finde Sted, skulle inddeles i visse og bestemte Strandingsdistricter, og i disse, hvor det ei allerede er Tilfældet, Strandfogder ansættes, ligesom og i enhver Søstad beskikkes en paalidelig Mand til at varetage, hvad paa Landet paaligger Strandfogden. –Men erimod blev anført, at Strandfogder allerede ere ansatte i alle de Districter, hvor Strandinger hyppigen forefalde, og at en saadan Ansættelse vilde i de øvrige Districter være uden practisk Virkning. 6) At der paa et passende Sted skal tilføies, at Auctionsconditionerne ei behøve at forelægges Amtmanden, ligesom Jncassator ei heller afham skal udnævnes, naar den, der er tilstede og kan handle paa Eierens Vegne, forlanger Auction afholdt, og er enig i saa Henseende med Bjergerne - eller og disse have faaet deres Deel in natura udleveret og ville lade den fori hvilket sidste Tilfælde det da auctionere – og maatte overlades den, der kan handle paa Eierens Vegne, uden Øvrighedens Mellemkomst, at fastsætte Conditionerne og antage Jncassator, naar han forlanger Auction. – Herimod blev imidlertid anført, at naar hverken Eieren eller dennes specielle Fuldmægtig er tilstede, Amtmanden bør træde frem paa de Vedkommendes Vegne, og naar hine ere tilstede, viser det sidste Membrum af §. 26, at Eierens Paastand i saa Henseende bør tages til Følge. Navnligen ligger dette i de Ord: "ligesom i intet Tilfælde Eierens Ønske kan være bindende Regel for Øv hvis andre Vedkommende righedens Beslutning. og i Særdeleshed Bjergernes Rettigheder derunder kunde lide; thi det synes deraf klart, at naar ingen saadan Collision af Jnteresser finder Sted, Eierens Forlangende da maa have en afgjørende Jndflydelse. 7) At det ved §. 27 maatte tilføies, at den vedkommende Consul eller Viceconsul uden Ophold, naar Stranding skeer, af Politimesteren, skal vorde underrettet derom, da der kun paa denne Maade kunde gives Udlændingen en betryggende Garantii for, at Alt iagttages, hvorved Tab for dem kan forebygges. – Hvorimod dog den kongelige Commissarius bemærkede, at en saadan Underretnings Meddelelse fra Øvrighedens Side vilde, da Consulen ofte boer langt langt borte, være forbunden med mange Vanskeligher og ikke sjelden med betydelig Bekostning. 3) At Præscriptionstiden i §. 28 maatte bestemmes til 5 Aar for de Kongelige Forstrande, da det vel kunde ventes, at de private Forstrandseiere deraf vilde tage Anledning til ogsaa at antage en saadan forlænget Præscriptionstid som Regel. Den i Udkastet anførte Præscriptionstid, syntes nemlig at være for kort, og langt kortere end den i nogle andre Lande er bestemt, saasom i Holland, hvor den er fastsat til 10 Aar. – Men herimod blev af den Kongelige Commissarius bemærket, at den Præscriptionstid, som Loven har fastsat og som stemmer med de fleste andre Landes Love, ikke har viist sig at være for knap, og vil endnu mindre være det under den hurtigere og mere udstrakte Communication, som de nyere Forhold have fremkaldt. Nyere Tractater, saasom den under 17de Juni 1818 med Preussen, indgaaede Handelstractat §. 25, har heller ikke sat en længere Præscriptionstid. En forlænget Præscriptionstid kunde endog være til Skade for rette Eier selv, efterdi det da først efter den længere Tids Forløb stod i Regjeringens Magt, uden Fare for at paadrage sig positivt Tab, at eftergive Noget i det strenge Beviis (Jfr. 6 29). Naar den længere Præscriptionstid ikke tillige skulde gielde for private Forstrande, vilde det være at sætte den private Forstrandsrettighed i et forhadt Lys 9) At det i §. 32 omhandlede Forskud, naar Nødvendigheden udkrævede det, maatte gjøres af vedkommende Amtstue for Landet, og af Told- eller Consumtions-Kassen, for Kjøbstederne, og at af vedkommende Collegier en staaende Ordre maatte vorde tillagt Oppebørselsbetjentene til i ethvert enkelt Tilfælde at gjøre en saadan Udbetaling. Strandingsanliggendet maatte nemlig ansees som en Statssag og ei som en Communesag, og den dermed forbundne Byrde derfor paalægges hele Statsamver ei. fundet, og Kæmnerkassen var i mange 8 saa vel forsynet, at den uden Vanskelighed kunde gjøre saadant Forskud. - Hvorimod imidlertid erindredes, at Anordningen paalagde just den Commune eller Beboerne af den Egn, hvori Strandingen forefaldt, mange særegne Forpligtelser, og at, da her ikkun var Spørgsmaal om et temporært Forskud, vilde denne Byrde være ubetydelig. Den foreslaaede Forandring vilde medføre Vanskelighed i den practiske Udførelse med Hensyn til Revisionen og navnligen til Controllen med Forskuddets Tilbagebetaling. 10) At 6 37 Nr. 1 forandres saaledes: "Den som forsømmer de ifølge § 1 ham paaliggende Pligter i Anledning af Strandinger, og den Strand- eller Sognefoged, der ei, overensstemmende med § 2, ufortøvet gjør den befalede Anmeldelse for Politimesteren &c." thi saaledes som dette Nummer nu lyder, gjelder det og om Politimesteren, hvilket efter Talerens Formening dog neppe kan antages at have været Meningen, da det vistnok ikke vilde være passende at straffe en Embedsmand i hans Stilling, og hvem hele Strandingssagens Bestyrelse var betroet, blot fordi han forsømte at iagttage en Formalitet, hvilken Forsømmelse ei kunde antages at medføre væsentlig Jnconvenients. Man bemærkede imidlertid herimod, at Politimesteren sikkerligen ligesaavel som enhver Anden bør være underkastet Lovenes Tvang, og at Overøvrigheden neppe vil sætte dette Lovbud under Anvendelse, naar Forseelsen er ubetydelig men at det Tilfælde meget let lader sig tænke, da Politimesteren af egennyttige Grunde kunde forsømme den befalede Anmeldelse. 11) Ad § 37 No. V. At der istedetfor indtil tre Aar sættes fra eet til tre Aar, da det efter hans Formening kunde være gavnligt, at der, ligesom et bestemt maximum af Forbedringshuusstraffen maa fastsættes, bestemmes et minimum. Hvorimod dog bemærkedes, at minimum ved Udkastet maa ansees fastsat til 8 Maaneders Forbedringshuusarbeide, og Omstændighederne ved en saadan Forbrydelse kunde være saa forskjellige, at det maa være ønskeligt, at et saa stort Spillerum som muligt i Straffens Bestemmelse overlades til Dommeren. 12) Ad § 37 No. IX. At dette Nummer forandres saaledes: "Skulde Nogen være saa ugudelig at foretage sig Handlinger, der sigte til at vildlede de Seilende for at faae et Skib til at strande eller paa anden Maade forsætligen befordrer en Stranding, straffes den Skyldige med Fæstningsarbeide paa 5 til 10 Aar, hvilken Straf efter Sagens Beskaffenhed endog kan for forhøies til paa Livstid. Thi Livsstraf for denne Forbrydelse, der ei hører til dem, som hyppigen begaaes, kunde efter hans Formening ei være tilraadelig, eftersom en saadan Straf, der kun bør anvendes, hvor den høieste Nødvendighed udfordrer det, ei er fornøden til Forbrydelsens Forebyggelse, og det er desuden i de concrete Tilfælde saare vanskeligt at bedømme, om Nogen har været udsat for Livsfare. – Men denne Forbrydelse maatte efter Fleres Yttringer ansees baade for saa skjændig i sine Motiver og saa farlig i sine Følger, at den vel fortjener den høieste Straf. For Mordbrand fastsætter vor Lovgivning Livsstraf, og dog er det Motiv, som i Almindelighed derved gjør sig gjeldende, nemlig Hævnelyst, ei saa skammeligt, som den lave Egennytte, der ordentligviis bestemmer den her omhandlede Forbryder. At bedømme om første eller andet Membrum i et givet Tilfælde er anvendeligt, vil ikke have større Vanskelighed end meget andet, hvorpaa Straffelovens Anvendelse, i Særdeleshed og hvor der er Spørgsmaal om Dødsstraf, beroer, til Exempel i Mordsager, om den Mishandledes Død er en Følge af de med ham udøvede Mishandlinger. Justitsraad Friis foreslog, at enten i F. 3 Ordet: "Forstrandseieren" maatte indsættes efter de Ord: " Øvrighedens Sted, eller og at de Forpligtelser, som efter Loven og Forordning 21 Marts 1705 paaligge Forstrandseieren i Strandingstilfælde, maae udtrykkeligen vorde hævede, efterdi, naar Forstrandseieren skulde kunne opfylde de ham saaledes paahvilende Pligter, han nødvendigen maatte være bemyndiget til at iværksætte den foreløbige Foranstaltning med Bjergningen af strandet Gods. Herved blev dog bemærket, at de Pligter, som her omhandles, snarere ved Lovgivningen ere paalagte enhver Eier af Grunden, paa hvilken Jndstranding skeer, end Forstrandseieren, og at denne, forsaavidt det gjelder om hans eventuelle Jnteresse, upaatvivligen maa være berettiget til at møde ved Strandings sagers Behandling og der at iagttage sit Tarv. Grev Holstein foreslog: 1) at det udtrykkeligen skulde bestemmes, at den Amtmanden tillagte Myndighed ogsaa tilkommer den Lehnsbesidder, som udøver Amtmandsforretninger, da, naar Uvished herom fandt Sted, Lehnsbesidderen, letteligen kunde afholdes fra at iagttage hvad ham paalagt var. Herved erindrede dog den Kongel. Commissarius, at en saadan Bestemmelse vilde være unødvendig, da, som Følge af det almindelige Princip, alle Amtmandsforretninger er inso tilfalde Lehnsbesidderen, og blot saadanne Tilfælde ere undtagne, hvor der enten handles om Lehnsbesidderens egne Anliggender, eller hvor en Jndretning, saasom Skole- og Fattigvæsenet, er af den Natur, at Lehnsgodset ikke kan afsondres fra det øvrige District; 2) at der skulde meddeles Sognefogderne i de Districter, hvor de tillige ere Strandfogder, en Jnstruction, der angav deres Pligter, som Strandfogder.