Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-07-26
En tyk Mand med en Rubinnæse, der lignede Bonefacius Bartels i Viinhøsten, ravede omkring, og tildrog sig ved sine snurrige Fagter min Opmærksomhed. Han havde en Brændeviinsflaske, som han idelig slurkede af, i Haanden, og sang ganske beruset: Finkel voxer paa vor Klode, Og paa Jochum Glæder groer, Finkel gjør os vel tilmode, Skjøn er vores gale Jord!""Det er fyldebøtten Bacchus," sagde min Veileder. "Siden Continental= og Sentimentalsystem et opkom, har han af idel Patriotisme lagt sig efter at brikke den rene Finkel, og dette gjør ham ganske tumulumsk i Hovedet. Sin Viintønde har han solgt til Apoll, som har ladet gjøre to Baller, deraf, i hvilke Vandet fra Hippocrene, som i den senere Tid af og til hører ganske op at løbe, og ofte endog er meget grumset, samles, og siden tiltreret kommes paa Flasker, og sælges, ligesom Seltservand, til Poeter. Det er af den Aarsag at Hippocrenevandet i de nyere Tider er mere berusende end begeistrende. - Den Mand, som sidder ganske sørgmodig hist henne i Krogen, indhyllet i en sort Kappe, er - skulde De vel troe det? – Jupiter selv. Siden han har mistet sin Tordenkile er han reent fortabt." "Hvorledes, spurgte jeg, Jupiter har mistet sin Tordenkile?" - "De kommer fra Jorden og veed ikke det – "Paa min Ære, sagde jeg, det er mig aldeles ubekiendt." – "Nu saa skal jeg fortælle dem det. En Dag, som Jupiter just sad og efter Sædvane vilde lade tordne, slap ham med eet Tordenen ud af Haanden. Han blev, som De let kan tænke, ganske perplex. Han lader Mercur løbe ned i en Hast paa Jorden, og see, efter megen Omstreifen fra Spitsbergen til Peking - kommer han til Frankrig, og der finder han endeligen paa Slottet St. Cloud en Tordenleder, som har lokket Jupiter Tordenen ud af Haanden. Jmidlertid haaber den Gamle, i Følge alle fra Jorden indløbne Efterretninger, med det første at faae sin tabte Skat igien; i det mindste er der allerede føjet Anstalter til at faae den farlige Tordenleder i St. Cloud ryddet af Veien." - Medens vi saaledes stode og talede kom en heel Flok Fruentimmer løbende lige løs paa os, og jeg studsede over deres Kaadhed og Uanstændighed. "Skulde De troe, sagde min Veileder, at disse gale Tøier kaldes Muser? J de sidste ti Aar have de ligget paa deres egen Haand, og føite omkring med Kreti og Pleti. Den høie Øvrighed har allerede havt i Sinde, at sætte dem under Politiets Opsigt; men Vægtere og Politie ere ikke meget at stole paa her paa Parnasset; thi fra den Tid af Nemesis er blevet Politiemester gaaer Alting reent førkeert. Han gjør enhver Skurk, der enten har intet andet at leve af eller som gjerne vil tage Hevn paa Nogen, til Politiebetjent, og paa denne Maade er man mere bange for Politiet end for dem, det egentligen skulde passe paa; mere for Retfærdigheden end Uretfærdigheden." - Mid under denne Samtale hørte jeg et pludseligt Tørdenbrag, som rystede hele Parnasset - det var min Kone, som malede Caffebønner. - Jeg vaagnede op, og fandt at det Hele var en - Drøm Kort, men tydeligt Beviis for, at Krig er nødvendig til Menneskehedens Lyksalighed. Ødelæggelse er alle Verdeners Drivehjul, og Krig alle Levendes Kald. Geert i Niels Ebbesen. At Krig er nødvendig, der kan bevises a prieri, thi man kan lige saa lidet tænke sig Fred, uden Krig, som Lys uden Skygge. Derfor er hele Naturen i evig Krig: Stormen med Havet, Vandet med Jlden, Løven med Tigeren, Høgen med Spurven, Ædderkoppen med Fluen, og saaledes alle livløse Kræfter og levende Skabninger i en uendelig Række. Hvorfor skulle vi Mennesker da leve i Fred, naar Alting lever i Krig, Vist nok kan man indvende her: at hverken Tigeren, Høgen eller Ædderkoppen fører Krig med eller dræber sin Medtiger, sin Medhøg eller sin Medædderkop. Men denne Jndvending falder bort, naar man har lært at indsee, hvor nødvendig Krig er til Menneskeslægtens Lyksalighed. Det er en bevist Kiendsgierning, at jo mere et Træ beskjæres, desto frodigere voxer det, og at jo geilere det voxer, desto mere taber det sin Frugtbarhed; at Hanen, naar den skal gjøres ret skikket til Forplantelsen, maa være mager, og at jo federe den er, desto udueligere bliver den hertil; at man, ved at plyndre visse Fugles Æg, kan faae dem til at lægge flere Æg i en Maaned, end de, efter Naturens Orden, vilde have lagt i deres hele Levetid; det samme er Tilfældet, med Menneskene; Tiggere og Prakkere ere, saa uvelsignede de end ere i andre Henseender, dog langt mere velsignede med Børn end Rige, og den, som tænker paa at befolke et ubefolket Land, maa først og fremmest holde sig til Tiggere, som det egentlige Stof til Befolkning; Pest og smitsomme Sygdomme, der ere en Følge af Krigen, bære i sig selv Spiren til nyt Liv, og man har i Aarene 1802 og 1808 endog her til Lands gjort den Erfaring, at Sprinkler og Blodgang kunne betragtes som et Slags Gjødning paa Menneskehedens store Mark, da de Fødtes Antal i samme Sogn et Aar derefter var større end almindeligen. Cadmus plantede sikkerligen sine Mennesker efter en stor Lande sot. Befordres saaledes Befolkningen ved Krig, saa er denne, som et saadant Befordrings middel, allerede en meget virksom Aarsag til Menneskehedens Lyksalighed. En stor Erobrer maa altsaa betragtes som en Gartner, der beskjærer Træerne, paa det de skulle voxe des frodigere. Culturen fordrer Krig; thi Blod er det eneste Gjødningsmiddel, hvormed dens Ager kan gjødes. Jo mere der føres Krig, desto mere befordres Culturen, hvis egentlige bemærkelse er et Agerlands Dyrkelse. Men da der lever for mange Mennesker paa Jorden, saa bærer Culturen sig af med disse, som Hollænderne fordum med Cancel, Nelliker og Muskat paa Kryderieserne: de ødelagte den største Deel af Høsten, for at gjøre Resten desto kostbaarere. Dobbelt nødvendigt er dette Hollænder Middel nu, da Jenners Kokopper, som Populations=Surrogat, have forøget Menneskenes Tal den Grad, at det vilde gaae Verden med Menneskehøsten, som Hollænderne med Cancel- og Nellike høsten, dersom ikke hiin, ligesom disse, engang imellem standsede den alt for store Overflødighed ved - Ødelæggelse.