Adresseavis for Børn, 1781-07-11
Bekjendtgjørelse. Franz og Henrich vare Fættere. – Fran var som Dreng meget uartig; han gik næsten aldrig ordentlig frem, men rendte og løb, hoppede og sprang stedse, ikke af Munterhed og for sin Fornøyelse, men af en vild Vælighed, og oftest for at foruleylige andre. Han foretog sig aldrig noget Adstadigt og Alvorligt, men alting var Allarm og Spøg. Naar andre Børn vare ordentlige og stille og rolige, og Franz kom dertil, saa blev der i Øyeblikket Allarm og Skrig. Var Avis. Var han i Haugen, saa krøb han op i Træerne, eller løb andre Steder omkring, hvor han ikke skulde. Var han nede i Gaarden, og der kom Heste, Stude eller Køer, saa gik han omkring iblandt dem ligesom en Staldkarl. Saaledes var Franz i sin Ungdom. Det var ikke hans Sag, at lære noget. Enfoldige Folk sagde: Franz er en behjertet og tapper Dreng; han skulde være Soldat. Eya, sagde de, hvilken stor Officier vil Franz engang blive – Men kloge Folk, som forstode Sagen bedre, sagde Ney, Franz duer gandske vist ikke til at være Soldat, thi der er stor Forskiel imellem et Menneskes Forvovenhed og en Mands ægte Mandhaftighed – imellem Dumdristighed og Tapperhed. Og hvor enfoldigt er ikke det, sagde de videre – ret som en, der vil opofre sig til Soldaterstanden, ikke behøver at lære noget, Til at skyde ihiel og lade sig skyde ihiel, behøves visse lig ikke megen Lærdom. Men det er en slet og ussel Officier, som ikke forstaaer andet. Saaledes talede kloge Folk om Sagen, og de havde ogsaa Ret. – Thi det, at Franz var saa vild, forvoven og overgiven, var kun et slet Tegn til en tilkommende Tapperhed, hvormed han med Tiden kunde indlægge Ære. Aarsagen til det, at han stedse var saa forvoven, og sprang paa Bord og Bænke, var især, fordi han var en kjelen opfødt Dreng, og vidste meget vel, at omhan i det samme skulde falde, saa vare alle Hænder færdige at tage ham op igien. Han havde indtil sit 8de Aar stedse en Barnepige med sig, som maatte passe paa ham. Men hun torde dog hverken sige eller gjøre ham imod, efterdi Fran da blev almindelig vred og grov, og derover skjeldte den uskyldige Pige hæsseligt ud. Naar det derimod tordnede, saa var ingen meere bange, end Franz, og Aarsagen dertil var fornemmelig, fordi han var saa meget iblandt Fruentimmerne, af hvilke han saae ikke andet end Frygt og Skræk ved saadan Leylighed. – Han kunde heller ikke ret taale at høre Skud, og om Natten var den enfoldige Franz saa bange, at han ikke torde vove, at gaae allene uden for Stuedøren. See, saaledes var den Franz, som man tænkde, skulde blive en god Soldat, Skal jeg fortælle eder Slutningen, hvorledes det løb af med ham tilsidst? for Børn. Franz havde en Fætter, som heed Henrich. Denne Henrich var en meget dydig og lydig Dreng. Man holdt ham især til at være lydig, og han adlød ogsaa med Lyst og Fornøyelse sine Forældre og Lærere. Han var fra sin spæde Barndom af vant til Ordentlighed og Afhold, og havde et ført og sterkt Legeme, fordi man aldrig havde forkjelet ham. Han kunde uden sin Sundheds Skade taale baade Regn og Blæst, Hede og Kulde. Forvoven var han aldeles ikke; men han var derimod heller ikke frygtsom eller forsagt. Kort sagt, Henrich var en retskaffen brav Dreng. Man saae ham aldrig begaae nogen Daarlighed eller Uforsigtighed. Han fik Forlov at ride; men han havde lært at regjere en Hest, og reed ikke som en gal Vovehals. Han maatte skyde; men han omgikkes forsigtig med Geværet. Men han gjorde ikke saa meget af nogen af Delene, at han derved havde skullet spilde den kostbare Tid, som var bestemt for ham til hans Skolegang. Nu var han kommen saa vidt, at han skulde dimitteres til Universitetet, og det blev besluttet, at Franz skulde tillige sendes derhen. Men da nogle af Franzes Paarørende examinerede og prøvede ham, blev det befundet, at han til sit 18de Aar havde lært saalidet, at man umulig uden Skam kunde lade ham komme til Universitetet. Det syndes nu ogsaa, at være for sildig med Strenghed at holde ham til Studering. Hans Ønske, at blive Soldat, begyndte derfor nu paa nye at vaagne hos ham; og da man i den Tid han endnu var en ung Dreng, havde stedse snakket meget for ham derom, saa troede nu vor Franz ogsaa selv, at han ikke duede til nogen Ting bedre, end til at være Soldat Hans Fader var død, og hans Moder, saa om hun ogsaa var over ham, saa samtykde hun dog derudi, fordi hun var vant til, i alle Ting at lade hendes Søn have sin Villie, og trøstede sig endog med den enfoldige Tanke, at Forsynet vilde saaledes have det, fordi Fran syndes at have den allerbedste Beqvemhed til at blive en god Soldat. Franz var alt for fornemme til, at han skulde tjene som Gemeen; man kjøbde derfor en Second Lieutenants Plads til ham, som kostede hans Moder 1000 Rdlr. Saa længe der var Fred, og han havde Penge nok, Avis nok, hovede Soldaterstanden ham meget vel. Men han vænnede sig derved til et liderligt Levnet – og forødde alle sine Penge. Hans Moder sendte ham vel hver Postdag friske Penge, saa længe hun kunde faae nogle at laane paa sit Gods; men det kunde ikke forslaae. Og nu blev der Krig - og Franz tabde paa engang alt sit Mod. Han forlangede sin Afsked, og man gav ham den meget gjerne; thi en feig Karl kan man desuden ikke være tjent med i Krigen. Han kom altsaa hjem til sin Moder igien; men som nu var i saa fattige Omstændigheder, at hun havde neppe det, hun kunde leve af Nu angrede det hende inderlig, at hun havde nogentid fattet den Beslutning, at lade Franz blive Soldat. Han havde desuden paadraget sig en Svindsot ved sit liderlige Levnet. Han døde inden en kort Tid derefter. Og det var endda godt, thi hvoraf havde han skulle leve, da han ingen Ting havde lært, og havde som en slet Soldat forødt alle Ting, Hans Fætter Henrich studerede imidlertid flittigt ved Universitetet; og efter nogle af hans Venners Raad opofrede han sig ligeledes til Soldaterstanden en Deel Aar førend den sidste Krig begyndte. Fredstiden var ikke nogen Anledning for ham til at gaae ørkesløs eller begynde paa en slet Levemaade; thi han studerede endnu stedse flittig, og gjorde sig stedse meere fuldkommen i alle de Videnskaber, som en retskaffen Officier bør have inde. Hans fleste Forfrisknings Timer opofrede han til Musiken, hvoraf han ikke allene var en Elsker, men endog en Kiender. Hans gode Forhold og Duelighed blev snart bekjendt for Kongen, saa at han inden kort Tid blev foretrakt andre mindre Duelige, og avancerede høyere. J Krigen viisde han sig saa tapper og forsigtig, at han derfor blev udnævnt til Oberst Han blev siden en erfaren General, og sin Konges Yndling og tillige en Velgjører imod Franzes Moder, som var hans Moster, og lod hende ikke mangle det allermindste til hendes anstændige Underholding. - Hvilken af disse to, J unge Læsere fortjende mest at elskes og efterlignes Franz eller Henrich, Et Exempel paa Taknemmelighed.