Den Vest-Sjællandske Avis, 1834-07-08
Den Vest-Siællandske Avis eller: Ugeblad. Slagelse. den for landske Historie. uden og indenfor tigste Nyeheder. Dagens vig Redigeret af Pastor, Ridder Bastholm. Trykt og forlagt af Peter Magnus, 20de Aarg. Tirsdagen den 8de Juli 1834. No. 54. Med Kongelig allernaadigst Tilladelse, at forsendes med Brevposten i Danmark, og Hertugdømmene. Libanon. (Af Alphonse de Lamartine.) Da vi rede tilbage fra Libanons Cedre, saa forvildede vi os i Huulveiene imellem Klipperne; thi paa denne Kant er Libanon overalt ligesom sønderreven af Fordybninger, og vi befandt os pludselig paa Randen af en uhyre Klippevæg, som var flere Fod dyb, og indslutter de Helliges Dal. Denne Granitvolds Vægge stige saa lodrette ned i Dybden, at ikke engang Gedderne kunne klattre ned af den, og vore Arabere maatte lægge sig paa Maven ned paa Jorden for at skue ud over Afgrunden, og see ned i Bunden af den. Solen dalede, vi havde allerede faret længe omkring, og det kunde endnu vare flere Timer inden vi kunde finde den rette Vei, og komme tilbage til Enden. Vi stege ned af Hestene og stolede paa vor Ledsager, som vidste hvor der var nærved dette Sted en Trappe i Klippen, som de Maronitiske Munke, der beboe denne Dal, havde for umindelige Tider siden indhugget i den; vi gik nu en Stund langs med Randen af Klippevæggene, stege endelig ned af de slibrige Trin, og kom til en udstaaende Flade paa Klippen, hvorfra man nyder en frie Udsigt. Dalen gik ned af i brede og jevne Skraaninger, nedenfor Sneeregionen og Cederne, hvilke seer ud derfra som en sort Plet mod Sneen. Disse Skraaninger vare bedækkede med Græstørv, af denne guulagtige fine grønne Farve, som man seer paa de høie Toppe af Jurabiergene og Alperne; en Mængde smalle Elve, som hist og her udsprang af Sneelagene, vædede disse Græspletter og samlede sig til en Strøm af Bølger og Skum ved Foden af den første Klippemasse. Der erholder Dalen pludselig en lodret Helding, og Vandet styrter sig ned i en Dybde af 4500 Fod, som udgyder sig over en mægtig Flade, nu bedækker Klippen med et flydende og giennemsigtet Slør, og nu river sig løs fra den i skummende Hvelvinger, og endelig falder ned paa uhyre Granitblokke, som løsne fra Toppen, støder imod dem og gienlyder som en Torden. Den Vind, som Vandets Fald frembragte, trængte til os, hvirvlede Vanddampen iveiret i tusinde Farver, blæste hist og her over hele Dalen, og faldt ned som Dug paa Buskenes Grene, og Klippernes Takker. De Helliges Dal blev stedse dybere mod Norden, og udvidede sig bestandigt mere; længere hen omtrent to Miile fra det Punkt hvor vi stode, rykkede to skaldede dunkle Bierge, hvis Toppe heldede mod hinanden, nær til hverandre, og lode neppe en Aabning af nogle Tolser blive tilbage, her lukkede sig Dalen. Paa hiin Side af de to Bierge, som saaledes begrændsede den, saae man noget paa Horizonten, som lignede en Søe, af en endnu dybere blaae Farve end Himmelen, det var et Stykke af det Syriske Hav, som var indsluttet af en beundringsværdig Bugt, som andre Bierge af Libanon dannede. Denne Bugt var 20 Mille borte fra os; men formedelst Luftens Giennemsigtighed saae den ud som den laae ved vore Fødder, og vi kunde endog see to Fartøier, under Seil, hvilke udspændte imellem Himmelens og Havets Blaae, viiste sig formindskede og saae ud som to Svaner, der fløi forbi Horizonten. Dette Syn drog os til sig med en saadan Magt, at vi ikke henvendte vor Opmærksomhed paa noget andet Sted af Dalen; men da den første Ruus var forbi, saa udviklede sig efterbaanden et andet Syn for vore Blikke. Ved enhver Vending af Strømmen, hvor de nedstyrtende Bølger kun efterlode nogen Plads, hævede sig et Maronit Munkekloster af rødbrune Steene ved Siden af Klippernes graae Farve, og Røgen fra den steeg op imellem Popplernes og Cypressernes Toppe. Klosterne vare omgivne af smaae Agre, som laae paa Klipper eller ved Strømme, og vare saa vel dyrkede, og saa blom strende, som de omhyggeligst dyrkede haver ved vore Landhuse; hist og her saae man Maronitiske Munke i deres sorte Kaputser, som kom tilbage fra deres Markarbeide, nogle med Spaderne paa Skuldrene, andre vogtede Flokke af Arabiske Høns, og atter andre dreve Ploven, forspændt af Oxer, under Morbærtræer. Nogle af disse til Bønner og Arbeide bestemte Boeliger, hængte med deres Kapeller og Eremitboeliger paa de høieste Spidser af mægtige Biergkieder. Nogle vare udhuggede i Klipperne; man saae intet andet end Dørene og derover et Tag, hvorunder derbængte en Klokke. Under Klippens Hvelving kom nogle gamle og svage Munke frem paa Terrasserne for at nyde Sol og Luft. Overalt hvor Menneskenes Fod kunde komme hen, paa Randen af den steileste Skraaning, ogsaa der hvor Øiet ikke kunde bemærke nogen Tilgang til Stedet, bemærkede man snart et Kloster eller et Kors, en Bedestol, en Eremitboelig; og hist og her Exemiter, som vandrede imellem Klipper og Buske, arbeidede, bad eller læste. J eet af disse Klostere, var et Bogtrykkerie, hvis Arabiske Skrifter bleve trykkede til det Maronitiske Folks Underviisning, og man faae nogle Munke komme ud paa Terrassen og udbrede de hvide Blade af det fugtige Papiir paa en Stellads af Staver. Hver Klippe syntes at have en Celle, hver Grotte en Exemit, hver Kilde sin egen Bevægelse og Liv, hvert Træe en Bedende under sin Skygge; og overalt hvor Øiet naaede hen, viste sig Dale Bierge, og Skraaning oplivede for hans Blikke; og der aabnede sig for Øiet et Skuespil af Liv, Bøn og aandelig Beskuelse i disse Biergkløfter, som giør Dalen til en hellig Dal. Men nu dalede Solen, og Dagens Arbeider vare fuldførte, og alle de sorte Skikkelser, som vare adspredte over dem, vendte tilbage til deres Klostere eller Grotter. -