Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-11-14
Det var nemlig Jens Baggesens Pen, som for tungnemme Læsere indstregede i Oehlenschlager, Reise-Breve, hvad man kunde nøies med af den Slags, og understregede, til endnu mere Lettelse, de Ord, man skulde fæste i Hukommelsen. At nu nogle lernemme Ungersvende syndes: deels at Stregerne var ganske unødvendige, da det var et Smørrebrød for dem at tage Alting med, deels at Stregerne vanhældede Bogen, og kunde umuelig høre til, siden Mesteren ei selv havde tilføiet dem, idet kunde være ganske naturligt, og det burde være samme Unger=Svende uformeent, paa en ordenlig Maade, om de kunde, at slaae Streg over Stregerne, og fende Baggesen, det dem tilskikkede Exemplar tilbage, som Noget han selv havde gjort til Maculatur, men naar de, for at faae B. til at gjøre hvad de kaldte Skiel for U-Skiel, vilde nøde ham til at bevise sin Evne og Ret til at slaae Streger med sin egen Pen, ved med deres, som de dog kun havde i Munden, at tegne Figurer eller KrimsKrams efter deres Hoved; da er Sligt maturligviis glemt i Morgen, men Dagens Historie maa dog anmærke, at man her af en aldrende Mand forlangde, at han, til Beviis paa, at han kunde og havde Lov til at gjøre en Karle-Streg, skulde begaae en aabenbar Drenge=Streg. Med andre Ord, det har i de senere Dage vitterlig, og hvad man især maa finde Sært, virkelig begivet sig, at en Tylvt Studenter, i Anledning af Baggesens Angreb paa Oehlenschlager for tit nævnede Reise-Breve, har udfordret Digteren, der maaskee vel ikke sang for deres Vugge, men som dog for Skovens lyttende Fugle, sang om sin, før der kom Gænger under deres, udfordret ham til, paa Kloster-Latin at trættes med dem om sit Kald og sin Ret til at tale med om danske Digteres Arbeider; udfordret ham, der, medens de i det Høieste laae tørre i deres Svøb, med en, endnu ikke overtruffet Pen, beskrev en Deel af sin digteriske Vandring i Verdens Labyriuth, udfordret ham til at godtgjøre dem paa Latin, sin Ret til at tale med om Reise-Breve paa Danisk af en Digter. Er Tiden, som den vist nok er, temmelig vantroe, da er idet rog saa vist nok, at den ved slige Dagens utroelige Begivenheder maa fristes til, enten ei eengang at troe sine egne Øine, eller til herefter at troe i Blinde, alt hvad man vil binde den paa Ærmet. Hvem skulde dog troet, at vore Dages UngerSvende, der udgaae, som man siger, langt anderledes underviiste, dannede og vel opdragne, af Lærdom og Vidskabs Plante=Skoler, end vi, som maatte i de gammeldags latinske Skoler nøjes med Underviisning efter en, som man siger, feilfuld Methode, og med den Dannelse og Opdragelse vi enten tog med os fra Fædrene-Huset, eller annammede ved Ordets, saa at sige, vilde, Virktning paa Hoved og Hierte, at Hine, siger jeg ikke i Forstands-Udvikling, i Beskedenhed, ja i alt hvad Kløgt og Dyd kan nævnes, maatte vidt overtræffe os, der, efter Tidens Fordom, saa stifmoderlig behandledes: lærde kun vor Christen Dom, og vidste knap, hvad Moral vilde sige, naar det skulde betyde Andet end Regler for at holde Bordskik, rede sit Haar, toe sine Hænder o. s. v., vi som slet ingen Anviisning fik til at bruge vor Forstand, men kun en dygtig Snyde, naar vi ikke brugde den, som Noget der fulgde af sig selv, Hvem skulde troet Sligt, og dog, af deres Frugter skulde J kiende dem, ogsaa iblandt os var der letnemme Unger=Svende, som fandt Smag i andre Gloser, end dem man fandt i Badens Lexikon, i andre Bøger end de, paa hvis Titelblad man læste: in usum juventutis, Unger=Svende, isom hørde heller Henrik Steffens end Thoimas Bugge, læste meget heller Adam Oehlenschlagers Svar i Dagen til Claus Pavels, end paa samme Sted en Parodie over Eventyret i den fremmede Bye; Unger=Svende, som havde ogsaa Mod paa at prøve deres Penne, og engang deres Lykke i meer end et Dag=Blad, og som siden have viist, at det var dog ikke tom Forfængelighed Der gaves, siger jeg, ogsaa før i Dag, saadanne Studenter, som i deres Kreds havde Munden til Tjeneste baade paa Dansk og Latin, som tog Deel ti hvad der offenlig forhandledes, og havde nok Lyst til engang at være med, selv var jeg en saaidan Student, men selv blot at komme frem for Publicums Øine med mine uskyldige Penne Prøver vare mig en frygtelig Ting, og stedse rødmede jeg over det Spørgsmaal til mig selv, har du Noget at sige, som ei er sagt bedre før, eller som trænger til Gjentagelse, ja, uagtet jeg var ellers ikke bange for at sige min Mening, uagtet jeg troede at der i Grunden var dog Jntet i, hvad Steffens saa henrivende fortalde, uagtet jeg hjemme gjorde mine skriftlige Anmærkninger, og uagtet han holdt et Conversatorium, hvori vi alle opfordredes til at tage Deel, saa havde det dog været mig umueligt, at træde op og tage Ordet, ja det er vist, at en saadan Optrædelse ansaaes da blandt Dannemarks Studenter for et Beviis paa Ubeskedenhed, og latterlig Forfængelighed. Hvad vi vilde dømt om en Tylvt, der havde vovet at udfordre en af Dannemark navnkundige Forfattere til at forsvare et af sine Skrifter, end sige da, sit Kald og sin Dygtighed mod dem, behøver jeg vist ikke at tilføie, og dog vidste vi meget godt, at selv de største Mænd skal dømmes af Efter-Slægten, kun faldt det os aldrig ind, at der ved denne EfterSlægt skulde forstaaes Efterslægts=Skolen; vi opgav ingenlunde vor Ret til i sin Tid, hvis vi kunde, at tale med, men vi syndes, det fulgde af sig selv, at for man offenlig vil bedømme hvem der har viist de kunde Noget, maa man offenlig have viist, man selv kan Noget, som er værd at tale om, eller i det Mindste vise det med det Samme, som Aandens Fuldmagt til at lade sit Navn trykke. Vi tænkde og talde helst paa Dansk, uagtet vi ansaae det for en stor Skam at skrive saa slet Latin, som jeg har seet af ret gode Hoveder siden, og vi meende, at hvem der lukker Munden høit op, uden at have Noget at sige, kunde vel øiebliklig skaffe sig et Navn, men dog kun Navn af en Gab=Mund, eller hvis det kom meget høit, en Gab Flab, Navne, som vi langt heller, ved at holde Haanden for Munden, gjorde os Umage for at undgaae, end for, ved at stikke Næverne i Siden, tilgavns at fortjene. Denne Tænkemaade, som jeg, tilligemed saa meget andet Gammeldags, har indsuget med ModersMelken, kan, hvad jeg hidtil har seet af en dristig Ungdom, der sagtens drømmer sig langt mere sund og dygtig, ingenlunde bringe mig til at forlade, og det saa meget mindre, som jeg vilde skammet mig, hvis jeg ikke, som nitteenaarig Ungersvend, naar jeg havde været ubeskeden nok til at tage fat, skulde have ført Striden mod Baggesen, i det Mindste tolv Gange saa godt som hele Tylvten, og, for en Feils Skyld, Peer Vegner med, thi, om han saa var hundrede Aar, og havde, selv til Hans Mikkelsens Forlystelse, gaaet hundrede Gange, som Dreng i hans Tøfler, fortjener han dog ikke engang at kaldes en AarsUnge i Literaturen, saalænge han ei har leveret et Værk, en Aand kunde være bekjendt at regne for et Aars Afgrøde. Skammet mig vilde jeg ved, naar Talen, som her, var om en Critik eller Satire over en Digters Arbeider, da at gaae udenom hvad der skulde forsvares, pille et Par virkelige eller formeentlige Feil ud af Critiken, stiltiende indrømme min Udygtighed til at gjendrive det Øvrige, og stræbe at neddysse Sagen, ved at fortælle Publicum, hvilken fæl, afskyelig Krabat den Criticus var, hvor meget der kunde være at sige paa ham, og hvordan det gik ham forleden paa Thinget, hvad han maatte der stikke i Lommen o. s. v. o. s. v. Har man baaret sig bedre ad med at gjendrive Baggesens Angreb paa Øehs. Reise-Breve, da maa det være skeet hemmelig, og det mener jeg, vilde været en stor Skam, om saa den vittige Angriber havde været den Mindste i Tylvten, end sige, da det var en Mand, der ei blot fik Stemme allerede i Evald og Vessels Dage, men som først efter en, hos os ved mageløs, almindelig Hylding, i nogle Øren, og deriblandt i sine egne, overstemtes af Adam Oehlenschlager, Sæt ogsaa, at B. gik, som Skribent, i Barndom, sæt, at han, omfindtlig over, af den yngre Slægt, ei blot at fradømmes Re til det Høisæde han engang beklædte, men vel endog til Gang og Sæde i Danmarks Skialde Lag, sæt, at han, fortrydelig herover, havde spottet med et ganske forsvarligt Værk af en yngre Digter; da mener jeg, at i det Mindste de Yngste burde tiet, og overladt det til den sundere og dygtigere Digter, at tie eller tale, som han fandt for godt, men kunde de ei ganske dye sig, burde de dog vist holde Styr, i et sømmeligt Forsvar lade den yngre Digters Værk tale for sig selv vogte sig vel for at tage Ord i deres Mund, som i al Fald kun passede i den navnkundige Forfatters, og fremforalt undsee sig ved, at drage den gamle Digters øvrige Færd, end sige hans Hjerte ind i en Sag og for en Domstol, der laae ganske uden for samme. Var B. Satire sløv, velan, saa kunde den desbedre oversees, og, om det var nødvendigt, overbydes! Var den aabenbar kun en Frugt af Misundelse; desværre for ham, og desbedre for det angrebne Værk, der da neppe vilde behøve noget Forsvar, Selv i dette Tilfælde vilde Peer Vegeners tossede Storagtighed, og Tylvtens Kaadhed hos et skjønsomt Publicum vakt en Harme, som en Bespottelse af alle de Hoved Haar, der graanede med Baggesens, og jeg skjønner ikke rettere, end at alle de æsthetiske Forfattere, der have leveret Værker, som en vaagen Efter=Slægt nødes til i det Mindste at læse og bedømme, at alle disse, hvor uenige de end ellers, og selv i den omtvistede Sag, kunde være, burde enedes om, lydelig at erklære deres høieste Mishag i en saa usømmelig Adfærd! Men, nu gaaer B. ikke i Barndom, nu ere hans Pile kun sløve, forsaavidt Aandens Pile altid forekomme Kjød=Hoveder at være det, nu er Reise-Brevene et Arbeide, som neppe selv mellem Obs. blindeste Forgudere vil finde en Lovtaler, og som vist i det Mindste ikke Labyrinthens Forfatter misunder ham Æren for Der kan altsaa være en langt ædlere Grund end Misundelse til at angribe dette Arbeide, som udkommer under saa berømt et Navn, ja, Angrebet kan være en Forfatters Pligt, naar der, som nu, især blandt de unge Studerende, findes et Partie, der anseer Alt hvad Och sætter sit Navn paa, for mesterligt, og naar han udgiver Arbeidet som Noget han sætter Priis paa. Under saadanne Omstændigheder er det en Forbrydelse mod hele den ældre Slægt i Literaturen, ja mod Aand og Konst og Vidskab selv, naar endeel Unger=Svende, jo flere jo værre, springe op med Bulder, bedømme rask hvad der gaaer langt over deres Forstand, skjælde og smælde paa en aandriig dansk Forfatter, hvis Navn selv udenlands af Kyndige nævnes med Agtelse, skjælde og smælde paa ham, og vil, ved Trudsler om, at udstøde ham af Studenter=Laget og udraabe ham for en nedrig Bagvasker, aftvinge ham selv mere end Tanshed: Vrævlen med sig paa et dødt og Danmark fremmed Tungemaal! Hvem, spørger jeg i Historiens Navn, hvem staaer i Aanden, med sit Værk i Ordets Rige, for Historiens Domstol tilligemed Jens Baggesen, og vil samtykke i, at Unger=Svende, der endnu ei engang have hjemlet sig Ret til at indstædes for denne store Domstol, skal beklæde den, Hvem af os : ældre og yngre, vil i deres Stemme erkjende den Efter-Slægtens Dom, for hvilken vi i vore Skrifter skal staae eller falde? Hvem af os vil erkiende deres Ret til at afgjøre, hvem der i Literaturen er stor eller lille, hvem der maa tale og hvem der skal tie; Ret til at indstævne, dog nei, til at nedstævne os i deres Kreds, for der paa Latin, eller hvad Sprog de vil, at forsvare vor afgjorte Tale=Ret, mod dem, der efter Historiens Gang, skulde for os bevise deres Hvem der samtykker i Sligt, han tie, han lade sig af en balstyrig Ungdom ophøje eller nedstyrte, som dens Luner skifte. Umisundelsesværdig er hans Lod, om han saa end, ved Hielp af dristige og brydske Unger=Svendes Hurra-Skrig og knytte Næver, kunde, som Tyran i Ordets Republik, forskaffe sig, paa Livstid, et første Consulat, ja vorde bukket for, som Keiser, og holde hver Tunge i Tømme, saa Jngen turde knye! Hvem som derimod ikke samtykker i sligt Uvæsen, hvem der har Mod til, om det saa maa være, paa Livstid, at haanes og udpibes, eller hades og forfølges af en paa sin Viis stridbar Ungdom; han erklære høit og lydeligt sin Afskye, og indskyde sig under den Histories Domstol, som skal reises engang over vores og alle vore Samtidiges Støv, En af de Gamle Thomas Thaarup, har brudt den uværdige Taushed; her træder en af de Yngre i hans Spor, og vil da nu end alle andre tie, af Frygt for et Skrig, ingen AlvorsMand kan billige, saa lad dem det: Aldrig skal dog nu den vilde Skare, uden at vorde til Latter, beraabe sig paa eenstemmigt Samtykke af alle, saa nær som den Skribent, de mene at kunne tage Stemmen fra, ved at erklære ham i tøileløs Frækhed, for literair brændemærket, Vel siger Dagen, at Thaarup har ingen Stemme, da han er død, men det er dog lige sikkert, at han, at Høst Gildets herlige Sanger, hvis Folke=Viser Dannemark, og sagtens Norge med, har bevæget efternynnet, som Fædrene de gamle Kæmpe=Viser; at den hjertekiære Aand, som skabde Dannemark historiske Jdyl, hvis Mage neppe findes, at han beholder Stemme, naar Skriget er for længe siden glemt, at han beholder Stemme, saalænge Danmark har en Tunge, der kan synge om hvad der rører sig i Danmarks Hierte. Det er lige sikkert, at denne Stemme skal være imod Tylvtens og hvad dertil hører, saalænge, til man kan bevise, at den er det ikke bevise, at det danske Hjertes Stemme er ei mod Ungdommens Selvklogskab, Egensindighed, Selvraadighed og Mund=Kaadhed. Thaarup er hverken borgerlig eller legemlig død, og til man beviser, at Stemmen mod Tylvten strider mod den Aand, vi i hans Sange spore, da skal den agtes for Stemmen af hans Aand. Har han i Øvrigt givet Noget sin Stemme, der strider mod hans Digter=Aand, det maa han selv forsvare, for den Historiens Domstol, der er hans rette Værne Thing, men, paa Ansvar for den samme, tør jeg sige, at hverken i Oversættelsen af den, i mine Øine slemme men ei slet skrevne, Bog mod Jøderne, eller i Fortalen til en daarlig Comoedie, har Thaarup fraskrevet sig sin Aands Stemme, saaledes som Oehlenschlager, indtil Videre, i sine aandløse, jammerlige Reise-Breve. Nu mener jeg, tydelig nok, at have givet, hvad der i mine Øine er Sandhed, min Aands Stemme mod den af mig, som Digter, høit beundrede og inderlig elskede Adam Oehlenschlagers Udraabelse til Pave, Imperator, Pontifen Maximus, eller hvad man vil kalde ham som ufeilbar, og som en Gud i Skoven, Jngen, uden at begaae poetisk og literair Majestæts Forbrydelse, kan skøse eller laste; mod de, under hans Navn udkomne Reise-Breve, hvilke jeg mener, burde aldrig nævnes, naar de ikke førde saa berømt et Navn, men bør nu, da Oeh, hverken har villet forsvare eller fralægge sig dem som en Vaades Gierning, være Satiren overladte, uden at komme de Poetiske Skriftets og Nordiske Digters store Aand til mindste Vanrygte eller Forkleinelse; først og sidst imod Tylvten, som, aldrig ved at forsvare, men kun ved at frafalde og afbede sin Ungdoms=Daarlighed, kan vente Historiens Tilgivelse. 7de November 1818. N. F. S. Grundtvig.