Viborger Samler, 1773-12-27
(Følgende er indsendt.)Hr. Collega! Aarig og alde ere Ders Jndsad over Cor. II v. 10, i disse Blades No. 46, om de og ere passende og grundige nok, tillades at undersøge. Deres Oversættelse er: Qvinden bør have en Magt under Hovedet, Manden, ligesom der er en Subordination mellem de hellige Engle. Min: Hun bør have en Magt over sit Hoved for visse Englers skyld. Nu ere vi neens, nu skiære vi sammen. Exusia hedder ret nok Magt i alle Oversættelser, undtagen vor danske Bibel=Revision af 1748 kalder det et Underdanigheds Tegn paa Hovedet, og Lenfents franske Version - Marqve de Pautorite, qve homme a sur eller c: et Tegn til den Myndighed, Manden har over hende: Sligt kalder jeg ei Oversættelser, men Omskrivninger. De taaler ei, at Magt betyder et Hoved Skiul, og derfor omdøber De paa og kalder det under. Til Faddere indskriver De 2de Hedninger, Jsocrates og Herodian. Hvi tog de ei Epictet med, og hvorfor gik De de 3 Evangelister forbi, Math. 28, 14. Marc. 2, 26. Luc. 4, 27. Dog hverken hos hine eller disse betyder det, som De skriver, Magt under Een, men naar epi. bemærker under, er det under Eens Embeds eller Livstid Apost. Giern. 11, 28, i alle Sprog heeder det Magt. over, men ei Magt under, saa der ingen Meening er i den Talemaade Magt under Hovedet. Jeg oversætter derfor opl., som bemærker Paa, under, og meere, paa dette Sted over, som Luc. 1, 35, C. 3, 22., og den nye Grædske Paraphrasis oversætter opl. nok saa ret oven over Hovedet. At skiule sig, var ellers i Oldtiden et Tegn meere til Undseelse og Blufærdighed, end til Underdanighed, saa skul te Rebecca sig med et Slor 1 Mos. 24, 65, som uden tvil er Oprindelsen til denne Skik og Skiul Adam skiulte sig for Gud. Sem og Japhet deres Fader. Englene deres Ansigter og Fødder E. 6, 2. Men hvorfor dette Skiul da De skriver: Ligesom der er en Subordination mellem de hellige Engle. Dette er ingen Oversættelse, men en tvungen Omskrivning, som De meener kan retfærdiggjøre den foregaaende Oversættelse, skiønt det heeder i Texten: For visse Englers skyld. Der er vel en Subordination blandt de hellige Engle, men at de Corinthiske Qvinder da kiendte den, er utroligt. At de da kunde efterligne den, er uforstaaeligt, og ville Paulus her lære Dem den, var Han alt for kort i Hans Forredrag. Jeg forstaaer derfor her ei de hellige Engle, men andre Slags Engle og Sendebud, saasom: enten de onde Aander 2 Cor. 12, 7. Præster. Mall. 2, 7. Speidere Jac. 2, 25. Gal. 2, 4, eller Beileres Sendebud, som hos Rabbinerne og kaldes Engle. Hvor ville Paulus fundet et beqvemmere Ord til at udtrykke alle disse Begreber med for nogle af disse Engle, maaskee for Dem alle, er det han vil, Qvinderne skulle skiule sig over Hovedet, for at forebygge Fristelser, Forargelser, Forførelser og Beførelser. Og naar dette Hoved=Skjul dertil kunde, for saa vidt, have nogen Nytte og Magt, kunde ikke da Paulus, som en Hebræer, med føie kalde det en Magt, siden Hebræerne nævne Skjul og Magt just med eet Ord? Det Publicum, der ved sin tiltagende Gunst og udviiste Bevaagenhed har beæret vore ringe Bestræbelser, og underhaanden opmuntret os, skylde vi stor Tak, nu den Første Aargang saaledes lykkelig er bragt til Ende. Vi troe gierne, samme vore Bestræbelser ikke altid har svaret til nogles Forventelse og andres Fordring, men vi haabe derfor de veltænkendes Undskyldning. Døden, og nogle andre Aarsager, som Publicum gjerne kan være uvidende om, berøvede Selskabet strax i Begyndelsen de fleeste af dets Medlemmer, og den Lærde, der havde Tiid, Lyst og Beqvemhed til at opfylde de ledige Steder, var vist rar at finde, og dog ønskede Udgiveren stedse at beholde et Anlæg i Gang, hvis Hovedhensigter ingenlunde ere Fordeele, som vist aldrig naaes herved, men Leilighed at bringe nogle uformærkt til at læse noget smukt og fornuftigt; at lokke andre ligesaa uformærkt til at tænke, tale om, ja faae Lyst til at læse meere om een eller anden lærerig Materie, og nogle igien til at meddeele deres Tanker om et eller andet smukt til Læsere, og derved for en Deel afvende den Bebreidelse, som saa idelig af Udenlandske giøres vor kiære Danmark, fornemmelig (endog af Danske) vor Provinds Jylland, nemlig at vi intet skrive, enten fordi vi veed intet, eller fordi vi gider intet; Og man tager vel ikke seil, naar man holder Ugeblade, helst af Samlerens Indretning, for at være den beqvemmeste Maade at udgive læseværdige Afhandlinger, der ere alt for smaae til at udgives særskildte, saaog den Mands Arbeide, der vel vil prøve sine Meeninger ved Publici Domme, men dog være ubekiendt, eller ei selv vil eller kan besørge dem trykte. Man tilbyder derfor Samleren for tilkommende Tiid, til at indføre smukke læseværdige Afhandlinger over selv udvalgte Materier, baade Prosaiske og Poetiske, men af den Jndhold, som nogle af de indsendte, og undertrykte, ønsker man sig frie for. Vel gives et par Stykker i denne Aargang, som hverken kan siges at opbygge eller forbedre Smagen, men man vil undskylde os, naar vi har endog seet deres Jndrykkelse, for at skaffe bedre Afhandlinger ogsaa paa den Slags Læsere, som meest finde Behag i dem. Hvad om man tilstaaer paa Smagens Regning, at det maadeligste Stykke og har skaffet, og det ikke faae, Læsere, Vi skal stedse stræbe, alt meer og meer at kunde vinde det veltænkende Publici Ynde, og stedse at kunde levere Stykker, som kan behage; men den, der vil bedømme os, maae aldrig glemme at vores fornemste Attraae bliver at behage de fleste og de fornuftige, og om vi tillige kunde bidrage lidet til at forbedre Smagen. Foruden saadanne Hoved=Afhandlinger, blive indførte Nyeheder fra Staden og Landet, saavidt vi kan faae dem betids at vide, og de Domme der fældes ved Jyllands LandsTing, samt de Høiste=Rets Domme, der angaae Jylland. De fleeste Gange, og maaskee hver Gang skal et Tillæg følge med, som skal indeholde Bekiendtgiørelser.