Den Vest-Sjællandske Avis, 1834-08-05
Naboelaget af Augsborg er født en Kalv med to Hoveder, hvorved en stor Forandring i det Offentlige bliver udentvivl bebudet. - Paa Forsamlingen i Torgau vare alle, eller dog de fleste af de Tilstædeværende forsagte, og man vidste ikke hvorfra man skulde erholde Redning eller Hielp. Under denne Gemytternes Stemning, blev Melanchton, der selv var nedslaget og udmattet, kaldet ud. Da han vilde gaae tilbage til Forsamlingssalen, saa kom han igiennem et Værelse, hvori han forefandt en Præsts og to Diakoners Hustruer med deres Børn. En af disse Koner havde et diende Barn ved Brystet og børte et andet oplæse en Bøn, imedens hun selv skar Pestinakker itu i en Skaal for hendes Mand. Dette Syn rørte saaledes den følsomme Melanchton, at han udraabte: sandeligen tre hellige og Gud velbehagelige Beskjæftigelser og med et glad Hierte og oprømt Ansigt gik han tilbage til Forsamlingen. Luther lagde Mærke til denne kiendelige Forandring, i Melanchtons Ansigt, og spurgte ham om der var noget Lykkeligt tildraget sig. Melanchton svarede: lader os være i godt Humeur, thi jeg har nyelig seet dem, som stride for os, og som stedse ville blive uovervindelige; disse Kiæmpere ere vore Geistliges Koner og Børn. Jeg har hørt deres Bønner, og Gud vil ikke lade dem blive uopfyldte. Hele Forsamlingen optog Melanchtons Tale som et lykkeligt Omen, og fattede nu Beslutninger, som vare troe og standhaftige Forsvarere af det rene Guds Ord værdige. (Denne Anekdot forekommer i den Liigtale som Winshem holdt over Melanchton) Da jeg veed, siger Melanchton i sin Tale over Johannes Regiomontanus, at Menneskenes Aander blive opflammede af himmelske Jndflydelser, saa vil jeg anføre den Tid, og den Constellation under hvilken Johan af Kønigsberg blev født, som var 1436, 6te Juni, Kl. 4 40 Minuter om Eftermiddagen. Jeg ønsker, at jeg saa nøiagtigt kunde angive Horoskopet for alle Mennesker, som have udmærket sig ved store Fortjenester eller Forbrydelser. (Med alt dette omtvivlede dog Melanchton ingenlunde, at Mennesket besidder, uagtet Syndefaldet, Villiens Friehed, thi han siger i sine Loci theologici, i den sidste Udgave han beførgede deraf: til en god Handling udvirke tre Aarsager: Guds Ord, den hellige Mand, og den menneskelige Villie, som giver Guds Ord sit Biefald og ikke modsætter sig det. Den frie Villie (liberum arbitrium eller den Evne at føie sig efter Naaden.) Regiomontans Horoskov var den 15de Grad af Skorvionen, Solen, Maanen, Mars og Merkur i Tvillingerne; som ikke ere Tegn paa Vildhed; men paa Blidhed og Aandens og Gemytets Lærvillighed. Ezechiels Spaadom om Gog, og Mogog, siger Melanchion paa et andet Sted, maae forøge hos os Frygten for Tyrkerne. Af samme Virkning ere Hiltenii Spaadomme, en Mand som ikke maae foragtes, og var som Franciscaner i et Kloster i Eisenach. Denne Hiltenius forudfagde meget, som er gaaet i Opfyldelse, og blandt andet har han sagt: at Tyrkerne skulle i Aaret 1600 herske over Tydskland og Jtalien. (Denne Spaadom gik ikke i Opfyldelse; men Melanchton, som døde 1560 oplevede ikke denne Tidspunkt.) Melanchton troede med den Tids Magier og Astrologer, at alle Ting i Verden udøve tiltrækkende og frastødende Kræfter paa hinanden; hvilken Troe paa Tingenes skiulte Egenskaber stemte hans Sind for at troe de usandsynligste Fortællinger og Opdigtelser. En ligesaadan; men endnu skadeligere Virkning havde hans Troe paa Diævelens uopbørlige Efterstræbelser og Forførelser. Melanchton siger i Fortalen til Johann Schoners Skrift, om at stille Nativiteter: at foruden de himmelske Legemers Jndflydelse og de deraf fremkommende Temperamenter gives der endnu tre Aarsager til Menneskets Handlinger: først Menneskets frie Villie, for det andet, Gud som ofte fører Mennesket til det Gode, om endog deres Natur driver dem til det Onde, og for det tredie Diævelen. Neros Raserier fremkom ikke blot af hans Temperament; utallige Mennesker af et godt Gemyt, styrte sig i de skrækkeligste Laster, og blive undertrykkede ved de frygteligste Vanheld, f. Ex. en Sauls og Ordi pus Daad og Skjæbne kunne ikke tilskrives Himmelens Jndflydelse, men maae allene tilskrives Diævelen. Derfor siger Melanchton: fører Diævelen Krig med den samme Menighed, og søger at formørke Guds Ære ved hvilketsomhelst Konstgreb. (Det er saameget mere besynderligt at saastor en Mand som Melanchton kunde saa fast overlade sig til saadanne Forestillinger, da dog allerede den Troe havde fundet Indgang hos den gamle Kirkes Lærere, at ved Jesu Død var Diævelens Magt, og Diævelens hele Rige blevet ødelagt, og som foredrages i de gamle Kirkefædres Jrenæi og Origenes Skrifter, og fandt megen Indgang, selv hos de meest Orthodore Kirkefædre. En Mening, som synes at erholde Bekræftigelse ved Bibelsteder, som Johannes Evangelium Cap. 16 V. 11. Ebræerne 2, 14, og Kolossenserne, 2, 15. Naar man holder sig til disse, idet mindste for mig ganske tydelige Steder, saa kan man godt forskaane sig for disse Melanchions Foruroeligelser; men denne, ellers tænkende, ædle og sandbedskiærlige Mand, levede i en mørk og overtroisk Tidsalder, hvori Lyset først begyndte at frembryde, og det gaaer med Aandens Lys som med Solens, det skal have Tid til at voxe. - Hofraad Meiners anfører mange lignende Meninger af Lubers og hans Samtidiges Skrifter; Luther har især meget at giøre med Diævelens Ansægtninger; men de her meddeelte Prøver paa Tidsalderens Tænkemaade, kunne vel ansees for tilstrækkelige.) Dog et Par Exempler: en Provst Colerus i Berlin spaaede af en Sild, i hvis Bug man havde fundet ubekiendte Bogstaver, at Verden skulde forgaae. En Magister Steifel, som var Præst ikke langt fra Wittenberg spaaede at Verden skulde forgaae den 30te October 1533. Mange af hans Sognemænd troede ham, solgte al deres Eiendom, og forventede i Kirken paa den bestemte Dag, at Dommedag skulde indfinde sig; men da dette ikke skeete, saa skieldte de deres sværmeriske Lærer ud for en Nar, eller for en Bedrager. Naar saadanne Ting læses om Reformatorerne, saa maae man ikke forglemme, at man endnu tohundrede Aar efter Luthers og Melanchtons Død giorde sig skyldig i den samme Overtroe, som disse store Mænd vare underkastede. -Men Tidsalderens Aand virkede saa mægtigt, at selv erklærede Frietænkere, som Petrus Pomponatius, der forkastede Forsynet, Siælens Udødelighed, og Menneskesiælens Friehed, var hengiven til alleslags daarligt Overtroe. (Reformatorerne maae vi altid agte høit, de førte os ikke til Lyset, for at vi skulde blive halvt staaende i Mørket, eller vende reent tilbage til det; men for at vi stedste meere skulde nærme os til Lyset.)