Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-09-14
Hvad Romerne forstode ved Chersonesus cimbrica og hvilket Folk Tacitus har meent ved Cimbrer, som han siger boe allernordligst paa den store Ombøining, som Tydskland gjør mod Norden, er vel ikke let at bestemme. Den lærde Gram har imidlertid villet bevise, at de Cimbrer, som efter den store Udvandring bleve tilbage i deres Fædreneland, have boet i Vendsyssel, Han herrederne, Thy og Mors. Men naar man veed, at Romerne havde de ufuldstændigste geographiske Kundskaber om vort Norden, og at Jngen med Bestemthed kan sige, hvad de forstode f. Ex. ved Thulle, saa synes det vist, at heller Jngen med Vished kan sige, hvad de meente ved Cimbrer. Vil man søge Oprindelsen til Navnet, saa bør man snarere søge den i Romernes Sprog end i det Oldnordiske. Handel. Der gives intet Sted i hele Staden som Tænkeren føler mere Jnteresse ved at besøge, end Børsen. Allerede den stolte gothiske Bygning, der minder om Christian den Stores kraftfulde Dage, med sine mange billeder, Zirater og sine to skjønne Portaler, og som, omgiven af Canaler, i to Aarhundreder har været betrygget mod Jld, med sit konstige Taarn, der skal være bragt fra Calmar hertil, gjør et stort og behageligt Jndtryk. Den Forsamling af Mennesker fra de fjerneste Lande og af de meest forskjellige Characterer, som man her finder, aabner en viid Mark for Betragtninger. Her mødes den fra Ost- og Vestindien ankomne Søfarer med dem, som han i Aar og Dag ikke har see; her indfinder Landboen og Provindsbeboeren sig, for at bringe sine Anliggender i Rigtighed. Her meddeler man sig gjensidigen alt det Nye, som Posten paa saa forskjellige Veie har medbragt. Her yttrer Virkningen af enhver betydelig Begivenhed, i eller uden for Landet, sig allerførst, og udbreder derfra sin Gjenlyd over hele Riget og de fjerneste Stater. Det er behageligt at see, hvorledes al Forskjel paa Rang og Stand, saa at sige ophører her, og Handel ligesom er Sielen i denne af saa forskjellige Mennesker sammensatte Verden. Alle Nationer have her ligesom deres Ambassadeurer, hvorved Hovedstaden bliver et Slags Emporum for hele Menneskeheden. Det Hele forekommer mig som et Polyglotlexicon, hvor de forskjelligste Tungemaal lyde. Her er en Hollænder i heftig Samtale med en Franskmand; hist udraaber en Engelskmand sit God dam; her igjen en Tydsk, som møder en længe savnet Landsmand. Naar man betænker, hvor mange tusinde Slags Efterretninger, hvor mange heterogene Jdeer her vexelviis meddeles, drøftes, berigtiges, hvormange Anliggender her i nogle faa Timer afgjøres, saa kan man ikke andet end betragte denne Plads fra en meget vigtig Synspunkt. Man er her paa een og samme Tid en Dansk, en Svensk, en Engelsk, en Tydsk, og man kan tænke sig at være lig hiin gamle Philosoph, der paa Spørgsmaalet, hvilken Landsmand han er, svarede: at han var en Verdensborger. Denne store Tumleplads for Forretninger er derfor i sig selv for Menneskelagttageren og Menneskegrandskeren eet af de interessanteste Skuespil. Den Drivtighedsaand, som her hersker, viser, hvorvidt Cultur og Civilisation have kunnet bringe det, og hvilket vigtig Baand Handelen er imellem Nationerne og Staterne. Naturen uddeler sine Gaver ulige. Hvad den har givet det ene Land, har den nægtet det andet. Derved synes den at have knyttet et Afhængighedsbaand imellem alle Folkeslag. Alle trænge de meer eller mindre til hverandre; og det ene Sværd holder saaledes det andet i Skeden. Hvert Land har sine særegne Producter. Medens Danmark sender sit Korn til Sverrig og Norge, henter det derfra igjen sit Jern og sin Trælast. De danske Dale staae saaledes i Forbindelse med de svenske og norske Gruber og Skove. Sine Appelsiner sender os Messina og Malaga, medens vi igjen bringe dem Jsefjordens Fisk. Engellands, Frankrig og Tydsklands Konstflidsproducter tilføres os, og vore Heste og vort Hornqvæg gives til Vederlag. Shawlet og Forværks garneringen komme fra to ganske forskjellige og hinanden modsatte Verdensdele. Viseligen har Naturen sørget for, at, ved gjensidig Trang, det ene Land, som det ene Menneske, trænger til det andet. Ville vi give Slip paa denne velgjørende Afhængighed, saa maa vi leve, som Cynkeren Diogenes i hans Tønde eller Robinson Crusøe paa hans øde Øe. Kaste vi et Blik paa vort Danmarks naturlige Beskaffenhed, saa finde vi, at det eier i sit Skjød de vigtigste Fornødenheder til Livets Ophold, men at Naturen længe havde nægtet os meget, der bidrager til dets Behagelighed. Mange Slags Frugter, som Meloner, Apricoser, Kirsebær, og Fisk, som Carper, Gjeder &c., ere fremmede i vort Climat. Ved Handel ere de blevne Nagte hertil, og ved Konst naturaliserede. Handel og Skibsfart række hinanden Haanden. Vi behøve ikke at plante Viinstokke, Oliventræer eller Kryderier. Vore Skibe bringe os fjerne Landes Naturfrembringelser. Uden at brændes af den tropiske Sol kunne vi nyde de Frugter, den modner. Vi nyde den Thee, som Chineseren fire Tusinde Mile fra vort Hjem planter og høster, og det Sukker, som Africas Negere avle i den ny Verden. Saaledes har Handel og Seilads udvidet Kredsen af vore Nydelser.