Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1845-04-12
Sagen blev mig, som bekjendt, paabyrdet, og som sammes Defensor meldte sig Jnseraternes Forfatter. Hvor naturligt altsaa, at jeg heller end gjerne overdrog ham at fore Sagen, overbeviist om, at den her maatte finde sin bedste Forsvarer og i Tro om at den i hans Hænder absolut maatte vindes. Denne Tillid maatte vinde forøget Styrke hos mig i Erkjendelsen af hans noksom bekjendte juridiske Dygtighed, og var jeg derfor forvisset om, at Sagen ei vilde gaae mig imod, indtil jeg faa Dage førend Dommen skulde afsiges, vel at mærke ei søgte, men hjemsøgtes af en anden Lovkyndig, der troede at burde gjøre mig opmærksom paa, at Sagen for mig stod paa saa slette Fødder, at den absolut maatte tabes og derhos, foreholdende mig de Følger dette vilde have for Avisen og min Existents, paa det Kraftigste tilraadede mig at gribe det eneste Middel til at afvende den truende Fare, som bestod i at underskrive hiin Erklæring. At denne Mand ei vilde føre mig bag Lyset, stadfæstede sig desværre kun altfor sandt i den derefter faldne Dom. Jøvrigt betragtede jeg min blotte Underskrift under en Erklæring, som umiddelbar føiede sig til den afsagte Dom, der maatte være en Nøgle (Clavis) til sammes Løsning, ei for andet end en juridisk Formalitet, for derved at frigjøres for videre Andeel i Sagen, og fra samme Synspunkt maa Redacteuren af Aalborg Stiftstidende formodentlig ogsaa have betragtet den, idet han kalder denne Erklæring en Kullitet. At min Ære skulde lide Skaar herved, kunde endnu mindre falde mig ind, saasom enhver Jurist vilde kunne dømme om Sammenhængen hermed og jeg dernæst formener stedse at have ført en saa ulæstelig Vandel, at jeg eiheller fra Moralitetens Side betragtet troede at kunne tabe ret meget herved. - Det næste Gravamen er, at jeg af Frygt, skal have ladet mig kyse hertil. Denne Beskyldning kan jeg med temmelig Rolighed gaae imøde, især da det sletikke benægtes, at det paa en Maade skete af Frygt; men vel at mærke - af Frygt for Proces - og hvormange fredelskende Menneskeer gives der ikke, som deele denne Frygt med mig. - Endvidere fremføres de Paastande. at Censur intet havde at betyde for en allerede eensureret Tidende, og at Sagen skulde være mig uvedkommende, og blot angaae Redacteuren, som for Optagelsen maatte bære Ansvaret. Ligesom jeg vover at tro tilstrækkeligt at have belyst de tvende forudgaaende Punkter, og der søgt den Retfærdiggjørelse, som sikkert ei vil blive mig nægtet af et æret Publikum, hvis Dom allermindst kan være mig ligegyldig, vil jeg dernæst berøre ovenanførste Paastande. Hvorvel Bladet alt er undergivet Censur, vilde det bekjendte Jmprimatur: "maa trykkes", uanseet det formeentlig Beskjæmmende derved, dog betyde saameget som skjærpet Censur og fremkalde de flere Ulemper, som jeg i min Annonce af 3 April antyder. Hvori disse bestaae, nødsages jeg derfor nu til at forklare nøiere. Loven inddrømmer paa den ene Side Censor at maatte tilbageholde Bladet i 24 Timer, paa den anden Side trues med Privilegiets øieblikkelige Fortabelse, hvis Bladet uddeles, uden forud at være tilsendt Censor, hvis Paategning først giver Tilladelse til dets Udgivelse. Dersom Censor nu virkelig vilde exeqvere hvad Loven hjemler ham, eller stryge altfor voldsomt, saa kunde jo Bladet ei udgaae i rette Tid og dette maatte nødvendigviis drage dets totale Ruin efter sig. Dog - vilde man maaskee svare mig - dette var ei at befrygte af nogen human Censor, og jeg vilde ogsaa kun nødig forestille mig det Allerværste i saa Henseende. Men der har været Tilfælde, hvilke ligesaalidet ville kunne undgaaes i Fremtiden, naar f. Ex. Censor enten er forreist eller i Embedsforretninger, kunde det da under disse Omstændigheder være tilstrækkeligt at Bladets Correctur i rette Tid var bleven ham tilsendt, og kunde saa Følgen ei let blive den ovenantydede? Heraf vil det klarligen sees, at skjærpet Censur er noget ganske Andet end blot Censur. Det sidste Punkt, angaaende at Sagen skulde være mig uvedkommende, lader sig i al Korthed og, som jeg vil haabe, indlysende besvare dermed, at det langtfra ei kan være mig uvedkommende hvad Redacteuren optager, naar jeg, efter Trykkefrihedslovgivningens Bestemmelser, som Udgiver ligefuldt skal staae til Ansvar for hvad der i Bladet optages. - Efterat have fremstillet Sagen fra disse, mine Antagonisters heelt forskjellige, Synspunkter, formener jeg tillige at have ført tilstrækkeligt Beviis, hvorefter det forhaabentlig vil blive ufornødent nærmere at belyse Sagen. Jøvrigt udbeder jeg mig et retsindigt Publikums skaansomme Omdomme. Odense den 12 April 1815. Ærbødigst M. C. Hempel.