Aalborg Stiftstidende, 1829-11-07
J et Øieblik, hvor det forlettede Land paa nye synes at skulle skifte Herrer, nu da Guldet skal gjenerhverve, hvad Josvas Sværd for Aarhundreder siden fravristede de ældre Beboere, bliver det høist interessant at kaste et Blik paa det Folk, som siden Titus's Dage intet Fædreneland har eiet. Vi meddele derfor dette Blads Læsere følgende Skildring, oprindeligen tagen af det engelske Tidsskrift: Babylon the Great"Jacobs Efterkommere. Den jødiske Nations Tilværelse er et Under i Historien. Alt omskiftes, forandres eller smelter sammen i denne Verden. Nationerne døe hen som deres Herrer; ogsaa de have deres kraftige og henvisnende Alder, deres Grav og deres Jgjensdelse under nye Skikkelser. Midt i denne Nationernes og Staternes Sielevandring har en Stamme fra Ørkenen trodset Aarhundrederne, uden at have nogen Barndom, Manddom eller Alderdom. Den bliver ved at leve; man kunde fristes til at troe, at den Forbandelse, som blev udstædt mod den evige Jøde hviler over heele Nationen; den lever under denne Forbandelse og er udødelig. En Revolution har fortrængt den anden; et Dynastie fulgt efter det andet, som Bølgerne paa Havet rulle over hinanden. Erobrernes Sværd har gjennemfuret Jordkloden og de gamle Staters Grændser ere udslettede. De Nationer, som undertvang Jacob og Jsrael, ere forsvundne; selv Sagnet og Mindet om dem er indhyllet i et fabelagtigt Mørke. Af Memphis er endnu kun Navnet tilbage; J Ninive findes ikke Steen paa Steen; Stedet, hvor Babylon stod, betegnes nu kun af en Hob Ruiner af Marmor. Shusham søger Antiquaren forgjeves; Rom er forladt af sin gamle Berømmelse, bleven et Ofer for sin malaria (de pontinske Sumpers farlige Uddunstninger) og sine Beboeres Træghed, og staaer nu der som en Mine, der truer med at styrte sammen og opløse sig i StøvGranithøie ligger under som Pestens Offer, alle Judal; Forfølgere ligge i sidste Aandedræt eller bedække allerede Jorde som Liig - Juda allene bestaaer og synes at unddrage sig de Love for Omskiftning og Død, som ellers beherske Verden. Totusinde Gange har denne Klode tilbagelagt sit Omløbe Bane, siden den romerske Ørn slog sin Kloe i Jerusalem, satte sig paa dets Tempels Tinde, derimerede dets Folk, og behandlede Jødernes Stad, som den forhen havde behandler Carthago. Trods den tappreste Modstand, som Fortvivlelsen, nogensinde har forsøgt, har Jacobs Afkom siden den Tid været uden Fædreneland, uden Tilflugtsted, uden Arvegods, adspredt over hele Jordens Kreds og ikke besiddet nogen Landsbye, som den kunde have kaldet sin egen. Banlyste over hele Kloden have Jøderne som Fremmede bivaanet alle de Forandringer, hvis Skueplads den har været; de have seet, hvorledes Sydens Armeer og Nordens Horder stødte sammen mod hinanden, hvorledes Nationernes Sæder efterhaanden forvandledes; de have seet, hvorledes Romerne bleve pavelige Soldater, hvorledes Seineflodens Skippere bleve til Nordens Athenienser; hvorledes Videnskabernes Bog aabnedes og atter lukkede sig; hvorledes Araberne oversvømmede Europa, og Scandinavien bedækkede alle Verdens Egne med sine Krigere; de have seet, hvorledes Ødelæggelse, Ruiner, Ærgierrighed, Overtro, Klogskab, Vildfarelse og Elendighed fulgte paa hinanden i dette Drama, hvorledes Decorationerne forandredes, den anlagte Plan gjorde Plads for en nye og Dramets Grupper blandedes vildt imellem hinanden. Men al denne Ødelæggelse, denne Jgjenfødelse paa nye, denne Blanding har Jntet formaaet over Jsraels Slægt. J Syrien som i Polen, i Frankrig som i Tydskland blev Jacob ved at være Jacob: Bankeur for Kongerne, Bissekræmmer for Folket, Rabiner i Paris, Mediciner i Naugorad, bliver Jøden stedse den samme. Jøde. Medens Stedsbeskaffenheden ellers altid har en afgjørende Jndflydelse paa de særegne Sæder og Caracterernes Nuancer; imedens Englænderen, som fødes i Jndien, meer eller mindre besidder Hinduens Temperament; imedens den Vilde, som tidlig henflyttes til Europa, tilegner sig europæiske Begreber og Sæder; imedens Barnet, som fødtes i Skotland, i Londons City antager Londonnerens Sprog og Udtale beholder Jfraliten sin hele Jdentitet Ligedanhed undgaaer enhver Jndvirkning, viser os i sin Elendighed Resterne af den gamle orientalske Verden og vedbliver halstarrigen kun at ville være - sig selv. J det største Selskab opdager man lettelig Jøden. - Man tage sin Operakikkert, man gaae i Skuespilhuset, dreie og vende sit Jnstrument, som man vil, enten den forstørrer eller formindsker Gienstandene, vil man dog blandt alle Tilskuerne opdage det jødiske Physiognomies Træk, findet der blandt halvandet Tusinde Englændere ogsaa blot een eneste Jfralit, vil man dog udbryde: "See der, ham er det! Vi ville efterspore Aarsagerne til dette Særsyn, dette Vidunder uden Lige. Men hvorledes bære sig af dermed Det Aabenbarelsens Tegn, hvorpaa man kjender det ifralitisk Physiognomie, ligger ikke i Ansigtets Form, ikke i Legemer Holdning, ikke i Hudens Farve, heller ikke i Legemets større eller mindre Vext. Selv af de moralske Egenskaber vil det ikke være at skjelne og gjøre tydeligt. Man treffer paa den størst muelige Forskjellighed hos Jndividuerne af denne Kaste; hos dem, som hos den hele øvrige Menneskeslægt har man funden Redelighed og Uredelighed, Tækkelighed og Utækkelighed, Aand og Dumhed, Gierrighed og Ødselhed, Sielestyrke og Feighed. Men selv i denne Mangfoldighed fornægte de Træk der caracterisere Slægten sig ikke. Hvori bestaae da disse? Afsondring (Jsolering) er deres Navn; dette er et, jeg veed ikke hvilket, undsletteligt Tegn, Følgen af en Landflygtighed i 20 Aarhundreder. Hos Jøden gives der stedse et Noget, som tilraaber Jkkejøden: "Jeg er ikke af Eders lastefuld eller dydig, dette Characteertræk beholder han stedse. Omstændighederne, i hvilke han befinder sig, udslette aldrig denne Jndslutning i sig selv, denne Hjertets og Aandens Ensomhed, denne Bevidsthed om en Forfatning, som er den eneste i sit Slags i Historien, uden Exempel: midt iblandt de andre Folkeslag at befinde sig uden Slægtskab, uden nærmere Forbindelse med andre Mennesker. Naar denne Slægt ikke har udøvet alle optænkelige Forbrydelser, naar den ikke i Udartelse har overtruffet alle andre Mennesker, saa skylde vi den vor Agtelse, ja selv vor Beundring. Den har udviklet flere Dyder, den har besiddet et større Mod, end selv de saa høitpriste Romere. Udskudt af det borgerlige Selskab, ubeskyttet at Love og Domstole, i lange Tidsrum anseet for levende Fordømt, som Gienstand for Himmelens Vrede; brændt, martret, nedsablet og plyndret, Gienstand for tusinde Krænkelser, har den dog ikke tabt al Værdighed i Characteer, ikke mistet al Energie i Sielen. Trods den Forbandelse som hviler paa den, har den dog bevaret sit hebræiske Sprog, sin Gudsdyrkelse, sin adspredte Republik. J Sandhed, et saadant Folk fortjener ingenlunde Foragt!