Jyllandsposten, 1840-05-12
Nyheds=Post. Det Hoffmann & Stellaske Kunstberiderselskab forlod idag Aarhuus, uden i denne By at have havt det Held, som dog i de andre jydske Byer blev det til Deel, at finde Publikums Søgning. Endog ved den lille sande Kunstnerinde Natalies Beneficeforestilling, som vi her blot ville nævne, taltes ei eengang 50 Personer paa 1ste Plads, ihvorvel de Berømmelser, som hun har indhøstet i sit 12te Aars Alder, i enhver Henseende kan siges at være fortjente, da hendes hele holdning i alle Præstationer er saare lovende, og hun ved at udvikle sit Talent vil kunne bringe det saare vidt paa denne iøvrigt vovelige Bane. Paa Sporgsmaalet, hvori Aarsagen ligger, at Aarhuus By mindre end Provindsens andre Byer forstaaer at opmuntre og opretholde et Selskab, som i fleersidig Henseende fortjener Publikums Bifald, have vi intet Svar paa rede Haand, men maae desværre høiligen beklage, at flere gjennemreisende Kunstnere i denne By klage over samme Mangel paa Deeltagelse, hvilket, om saadant var almindeligt, vilde have tilFølge, at ingen Kunstpræstationer her vilde kunne ventes ud førte, som dog unægteligt meere eller mindre i ikke ubetydelig Grad formaaer at danne Sandsen for noget Høiere, især i en Provinds, der nu engang er afskaaren fra de ædlere og fuldstændigere Nydelser, som et Lands Hovedstad, har at opvise. At bidrage hver med sin Skjærv til et saadant Selskabs Tilværelse, synes derfor ligefrem at burde være Enhver mere end tilstrækkelig Opmuntring til at freqventere idetmindste enkelte Forestillinger, og sandeligen en denne Skjærv bortgivet langt hensigtsmæssigere, end saamangen anden til Fjas og Stads. Men jammerligt er det hvor et saadant Selskab ei alene ingen Opmuntring møder fra Publikums Side, men endog hindringer af Enkeltmand af den Art, som lader den trangt erhvervede Fordeel gaa aldeles tabt. Hr. Ritmester v. Freislebens Nægtelse af Ridehuset i Aarhuus, som vi tidligere have omtalt, igjennemførtes conseqvent ved hans gjentagne "Durchaus nicht, ogsaa denne Gang paa Hr. Hoffmanns indstændige Begjæring om Overladelsen deraf under nogle faa Forestillinger. Vi henstille imidlertid, hvad denne Sag angaaer, til Publikum selv at dømme denne Hr. Freislebens Adfærd og hvad begrundet Undskyldning man vil kunne uddrage af hans i denne Anledning tidligere fremførte Rapport, ligesom om der kan findes Billighed i en Nægtelse af Ridehuset paa en Tid, da dette saagodt som aldeles ikke bruges, imedens det endog i Mellemtiden har været overladt andre ulige mindre Værdige. Dog nok kan det glæde Hr. Freisleben, ifølge sin Myndighed over Bræddehuset, at have berøvet Publikum Brugen af det bedre Lokale og Rideselskabet den Fordeel, det i anden Fald kunde have nydt, ville vi fra sikker Haand ovenikjøbet forunde ham den Fortrøstning, at han, ved sine gjentagne Vægringer, har bevirket Selskabet et Tab af henved 400 Rbd. Det Fortjenstlige heri ville vi selv give ham at betænke. Vi holde os imidlertid overbeviste om, at det herværende Regiment ikke havde nægtet Afbenyttelsen af Ridehuset, i Tilfælde skriftligt Andragende i saa Henseende havde fundet Sted, da der ingen Grund er til at antage, at den særdeles Forrekommenhed, hvorpaa andre Regimenter i saa Henseende have givet Beviser, her skulde blive tilsidesat. Stykket "Den berømte Jldhund, som oftere opførtes af det Hoffmann & Stellaske Selskab, har givet Anledning til det ufordeelagtige Rygtes Udbredelse, at man i flere Dage i Træk ved Saltspise hos Hunder havde opvakt en saa gruelig Tørst, at Dyret, ved at indlades forinden Fyrværkeriets Afbrænding, beed sig fast i en vaad Svamp, som var anbragt under selve Jldmaskinen, hvorved den under Ophidsningen med samme bevirkede den nes Affyring ved Kroppens voldsomme Bevægelse. Dette Rygte er imidlertid aldeles usandfærdigt, da Hunden i ingen Henseende ved saadan eller lignende Piinsel dertil tvinges, tvertimod er det, som bekjendt, den engelske Dogges (til hvilken Art bemeldte Hund hører) Natur, uvilkaarligt. at bringes i Forbittrelse, hvor den seer Jld, hvilket her ogsaa skeer hver Gang den seer Jldmaskinen, idet den veed, at denne først bliver gjort overflødig naar den er afbrændt, efter hvilket Moment den brænder af Begjærlighed, idet Dyrets Klogskab i dette Øiemed byder den at fastbide sig i den med Hamp nedhængende Dust, indtil Explosionen er fuldbragt, hvilket den vidunderligen udfører. Forinden man derfor fæstede Liid til hiint oprorende Rygte, burde man forvisse sig om Sagens virkelige Sammenhæng, og dette stod Alle frit, idet Hr. Hoffmann overtydede Enhver, saavel i sit Logis, som i Ridehuset, om ei alene at Dyret ingenlunde leed af Tørst, ved at sætte en Spand Vand hen for det, men at Hunden, saasnart man kastede enten en antændt Cigar, en Glød eller andet brændbart Material hen af Gulvet, fløi derpaa med et Slags Raseri og nu vedblev med Benene saalænge at stampe derpaa, til Jlden var udslukt.