Berlingske Tidende, 1831-01-10
Under disse vigtige og beklagelige Omstændigheder fandt Cesarowitsch det uundgaaelig nødvendigt, at lempe sig efter Administrations=Raadets Ønske, og tillod det ubetydelige Antal af polske Tropper, der var bleven sin Pligt troe, at vende tilbage til Warschau, for, saavidt mueligt, at vaage over Persons= og Eiendomssikkerhed; selv forlod han tillige med de russiske Tropper Kongeriget Polen og naaede den 1ste (13de) December Flækken Wlodaw i Gouvernementet Wolhynien. Saaledes blev en maaskee længe paatænkt Forbrydelse fuldbyrdet. Uagtet det polske Folk, efter dets udstandne Lidelser, i Vort Herredømmes Skygge nød Fred og Velstand, styrter det sig atter i Oprørs og Elændigheds Afgrund, og den lettroende Hob, skjøndt allerede skjælvende af Skræk for den truende Straf, vover i Øieblikket at tænke paa Seir, og at forelægge Os, dens retmæssige Behersker, Betingelse! Russer. J vide, at Vi forkaste dem med Harme. Eder Hjerter, der brænde af Jver for Thronen, fatte tilfulde Voreegne Følelser. Ved den første Efterretning om Forræderiet var Eders Svar en fornyet Eed om urokkelig Troskab, og i dette Øjeblik see Vi i hele Vort store Riges vide Udstrækning ikkun en Bevægelse; i hver Enkelts Bryst luer kun en Følelse, der Ønske, ei at at skye nogensomhelst Anstrængelse og at opoffre Formue, Eiendom, ja Livet selv, for sin Keisers Ære og Riget, Ufortrænkelighed. Med rørt Hjerte skue Vi denne Vort Folk, brændende Kjærlighed til Os og Fædernelandet og holde det for Vor hellige Pligt, at svare nogle beroligende Ord derpaa Nye Offere, nye Anstrængelser ville ikke behøves. Gud, der retfærdige Sags Beskjærmer, er med Os, og det mægtige Rusland kan med et afgjørende Slag tvinge dem til at være roelige, som ere dumdristige nok til at ville forstyrre dets Fred. Vortroe Borgere, som nylig udmærkede sig ved gjentagne Seiervindinger, forsamle sig allerede paa Rigets vestlige Grændser. Vi ere beredte til at straffe Troeskabsbrudet, men ville skjelne mellem den Uskyldige og Forbryderen og tilgive den Svage, der var forblindet og frygtsom nok til at følge den lovstrige Strøm. Jkke alle vore Undersaatter i Kongeriget Polen, ikke alle Warschaus Jndvaanere, tage Deel i Sammenrottelsen og dens sørgelige Følger; mange vidnede ved en hæderlig Død, at de kjendte deres Pligt, andre nødtes, som Vi have erfaret af Storfyrstens Beretning, under Fortvivlelsens Taarer til at vende tilbage til de Steder, som Rebellerne beherskede. Disse, tilligemed de Bedragne og Vildledte, udgjøre uden Tvivl en stor Deel af Kongeriget Polens Armee og Befolkning. Vi henvendte Os til dem ved en Proclamation af 5te (17de) d. M., hvori Vi, foruden at tilkjendegive vor retfærdige Harme over det begaaede Forræderie, udstædte befaling til at gjøre Ende paa enhver Selvraadighed og lovstridig Væbning og sætte Alt paa den gamle Fod. Derved kunne de endnu udslette deres Landsmænds Brøde og redde Kongeriget Polen fra en forbrydersk Forblindelses fordærvelige Følger I det Vi henvise dem til dette eneste Redningsmiddel, bekjendtgjøre Vi denne Virkning af Vor Medlidenhed for alle Vore tro Undersaatter; de ville heraf erfare Vor Villie til at beskytte Thronens og Fædernelandets hellige Rettigheder, ligesom vor faste Beslutning at skaane den angrende Vildfarne! Russen, Eders Keisers Exempel være Eders Rettesnor: Retfærdighed uden Hævn, Urokkelighed i Kampen for Rigets Hæder og Velfærd uden Had mod de forblindede Modstandere; Kjerlighed og Agtelse for dem af vore Undersaatter i Kongeriget Polen, som ere blevne Deres Eed troe, Beredvillighed til Udfoning med dem, som vende tilbage til deres Pligt. J ville opfylde Vor Forhaabninger, nu som altid; vedbliver i Fred og Rolighed, i fast Tillid til Gud, Ruslands evige Velgjøre, og til Eders Nanarch, som erkjender sit Kalds Høihed og Hellighed, at værge for Hans Riges Værdighed og det russiske Navns uforkrænkelige Hæder. Givet i St. Petersborg den 12te (24de) December efter Christi Byrd 1820, i Vor Regjerings 6te Aar. Nikolaus.