Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1826-12-02
Det er vistnok rigtigt at store Summer maa aarligen drage fra Landet. Statsgieldens Renter og Afdrag til Fremmede skal aarligen udredes. Den private Credit hos Fremmede er endnu stedse et svart og trykkende aarligt Nationaltab. Stædernes Luxus, de høiere Stænders, ned til den saakaldte dannede Middelstands Luxus, (hvis Dannelse destoværre ofte kun deri bestaaer) den er stor og kræver svære Summer. Alt skal dækkes i Liquidation af vore Producters og andre Omsætningers Værd og Fordele, eller med rede Valuta til Fremmede. De bringer jo Stædernes Handel og dens ved selve Luxus stigende Vindskibelighed sine Fordeele fra Fremmede, Fragter, Provision og Expenser liqviderer i Regningen. Strøm, Transit-Told og andre Afgifter og Fordeele ved fremmed Handel koste vel Sedler at hæve til Embedsmænds Lønning, men giver rede Valuta i Regning eller Kasse fra Fremmede. Endelig er det lille gode Danmarks halve Folkemængde dets Bondestand, Gaardbrugere og Huusfolk, og med dem Haandværkere, Dagleiere og Tyende, udgiør vistnok de to Trediedeele. Hvad er, mod Summen af hvad disse til Fremmedes Forbrug nu aarlig tilvejebringe, deres Deel i fremmed Luxus og Forbrug fra Fremmede? – uanseet en liden smittet Hob af disse 3 Dele, hvis Overdaad heri dog endnu langt overveies af det Maadehold, som og findes i Folkets tredie Deel. Den findes der ei blot blandt Lave, men selv de Høieste give det udmærkede Exempel, et Gode, hvorom Smiger tier, men Hjertets Tak hæver sig til Gud – som være Ære og Priis til Godt i Vente. Som nu Erfaringen, ved at betragte det danske Folk i dets Handelsforhold til andre Nationer, henførtes til dets Vilkaar som et tarveligt Bondefolk, henføres man og i al videre Betænkning til nu at agte Kornhandelen i Handelssystemet som Bonden i Landvæsenssystemet, og atter saaledes Kornavlen i Landhuusholdningen, saa at intetsteds Opmærksomheden og Kræfterne henledes fra Hovedsagen til Palliativer og Biting, dog at disse derfor ikke agtes ringe, men derimod stedse med fuld Skjønsomhed erkjendes. Det var paa dette Spor man af Erfaringen ledtes til at betragte Forholdene af Landbrug, Handel og Penge i det Hele, og altsaa uden at sætte det enten øverst eller nederst, maatte man her begynde med nøiere at betragte vort Landvæsenssystem, endskjøndt jo mere der tænktes over disse Forhold i Almindelighed, desto mere indsaaes, at det Ene ikke kan bedømmes uden det Andet, og man ledes til at begynde med Alle, hver for sig, for at kunne ende med deres fuldkomne Forening, og at fremstille sig det Hele i denne inderlige Samvirken, er Betingelsen for Almeenvel. en Tvende Breve fra de Dødes Rige, af Johan Heinrich Votz, angaaende Jens Jmmanuel Baggesen og Frithiofs Sag. Baggesen leer, efter sin Bane, af fuld Hals over al den Ære, som hans Fædreland beviser ham efter hans Død. Kiøbenhavn, siger han *), tæller ligesaa mange Poeter, som Studenter, – hvis ikke flere, og alle disse Poeter kappes om at besynge ham. Den store Digter, fædrelandske Digteres Coryphæus, og andre høitravende Titler skiænkes den Livløse, med rund Haand der, hvor man ikke levnede den Levende Ære for en Skilling **). Han lurer 9 i Dansana S. 246. Dette er sagt, med Undtagelse af den i Literaturtidenden optagne Nekrolog, som er en Lovtale over Professor Oehlenschlager, og en Bagtale over den lærdeste, vittigste og klangfuldeste Digter, som Danmark nogensinde har eiet. C. F. Jacobi, den Baggesenske Camenes jordiske Vurderingsmand. kun paa, at man endog skal lade ham opgrave og føre til Danmark, og bære til Jorde paa Nationens Skuldre, forat en Anden kan sætte under hans Billede det samme, som Luxdorff satte under Serners: Dr partie Juetum Gerneri in funere PallaVidit, at, smilem, i qvis, ste tillige vivum. Elsk som levende den, der ham engang maatte ligne!" Pallas udbrød, da hun faae Danmark begræde sin Gerner.