Jyske Efterretninger, 1767-11-06
gaden. sal. bel om Uglen ibl. glenekan Ja forleden Jomfrue Ugler. Kied af Indgetogenhed, Kom iblant de andre Fugle, Skamte disse sig derved; Thi hun fantes heel usleben, Blev forjaget og udpeben. Derpaa vendte hun tilbage, Krøb i Skiul, blev gandske vred, Øste Skieldsord, førte Klage Over Folks Uskiønsomhed. T T Af Naturens Drift enhver Ey vil gjerne Sælskab feyle. Hvo sin egen Søe vil seyle, Holdes billigen for sær. Slige dadle Tid og Verden, intet er den ret til Baade, Men et Ord: J gode Herrer, J har ingen Levemaade. at Fort Fortsættelse af Samtalerne om Philosophien. At være vidende om meget, sagde Fruen, seer jeg og at have sin slette Følge, han havde vel neppe blevet indtaget af saa utidig en Frygt for at fremsætte Philosophien for mig paa en behagelig Maade, hvis han ikke havde kiendt den gode Aristippum. Men forestil sig dog at vi ere komne noget længere frem i Tiden, vent ikke den Farlighed, han frygter for, uden i en Alder, da Cyniker kunde finde Daarlige, der kunde beundre dem, hvor Egensindighed og en særskilt Opførsel eller sligt, som han tilforn har tillagt Cyniker, kunde blive egentlige Kiendetegn paa en god Philosoph; Alt dette har han nu i saa oplyst en Verdens Alder ikke mindste Føye til at frygte for desuden forelæser han mig allene Philosophien, og ikke andre, naar jeg da finder en lystig Maade, som tillige grundig foredrager de philosophiske Sandheder, at være for mig beqvem, saa har han jo ikke nødig at bekymre sig om andres Domme; Dersom han skulde skrive en Fortale til Philosophie, som han vilde fremlegge for alles Øyne, da vilde jeg troe, at det var nødvendigt at forestille sig Fiender og Dadlere paa alle Kanter af sig, og efter slig beængstet Forestilling at fatte Mod og sætte sig paa Udfald; Thi saaledes finder jeg fast de fleste Forfattere iblant de faa Skrifter, jeg eyer, lingere at opholde Læseren end og i de Skrifter, hvor Fortalen, ja jeg veed ikke engang, om den gandske Fortale er Forfatterens egne Ord Men skulde nogen faae vore Samtaler at vide, da kan han frit i alle Tilfælde give mig ene Skylden for hvad Forseelse, der end maatte tillegges dem. Jeg tænker ellers paa den store Nytte og særdeles Fortrin, den lystige og skiemtsomme Maade i at fremsætte Sandheder, har frem for en tør og alvorlig Maade, jeg meener derved at drage ham til at bifalde min Meening, han har i Dag, ved det vi have talt sammen, givet mig Anledning til nærmere at kiende, at Mennesker, som ere ikke allene fornuftige Skabninger, men end og sandselige, feyle, naar de ikke nøye nok søge at forene Fornuft med Sandser eller Sandser med Formift; Naar de altsaa som Philosopher allene bekymre sig om Grundsætninger, rigtige FornuftSlutninger og grundige Beviser, og det uden al Behagelig ge hed hed i en tør og tvungen Stil, da veed jeg ikke, om jeg skulde feyle, i Fald jeg siger, at samme paa den Tid ikke huste, at de tale for Mennesker og til almindelig Nytte; Naar derimod Philosopher rettede sig efter Mennesker, søgte at drage dem paa en Maade, som de beqvemmest lade sig drage ved, blandede det Lystige med det Alvorlige og Lærerige, da vilde man end og for Fornøyelse Skyld søge deres sunde Lærdomme, og maaskee snarere give dem bifald da man lettere begreb dem. Jeg erindrer mig, at han har sagt tilforn om Monsk Bayle, som i de nyere Tider skal have bragt Tvivlernes Sect igien paa Bane, at det ikke var saa vanskeligt for Bayle at naae bifald, da han forstod at fremsætte saa farlig en Forgift paa en behagelig Maade, ved Lystighed og Skierts; Mon ikke og en Mangel i Almindelighed i at fremsætte de grundige og sunde Lærdomme paa en lige behagelig Maade, som de falske ere vel tildeels Aarsag til, hvorfor falske Meeninger gjerne naae større bifald, end de sande, og hvorfor er man ikke meere omhyggelig for en kiøn Klædedragt til disse, end hine, da ingen kan nægte mig, at det jo er Umagen værd. Jeg føler allerede, Madame svarede jeg, ved hendes Tale, hvilken særdeles Kraft Fornuft har, naar den er samlet med en udvortes behagelig Skiønhed, til at drage og overtale; Hendes grundige Tale har næsten bragt mig uden for min philosophiske Kreds, jeg har nu snart ikke noget at indvende meere imod hendes Begjæring, siden hun med saa stor Fornuft har søgt at rydde alle Hindringer for mig af Veyen. Dog til Slutning maae jeg endnu erindre hende: Betænk sig, Madame, hvad hun giør, førend hun saa gandske overgiver sig til Philosophien. Den store Philosoph Kong Salomon siger: J megen Viisdom er megen Fortrydelse, og den, som forøger sin Kundskab, forøger sin Smerte; Hvilke merkelige Ord af saa stor en Philosoph. Hun har selv, Madame givet mig Anledning til at kalde denne viist Konges saa dybsindige Ord i Erindring, da hun nyelig saade: At vide meget, havde og sin slette Følge, hun seer altsaa disse dybe Tankers Grund, intet er viisere, end naar at jo meere vor Jndsigt voxer, jo nøyere vi lære at kiende Ud Hy 2 fuld fuldkommenheder saavel hos os selv, som i Verden uden for os, saadan en Kundskab kan ikke andet end føde Fortryde se, Vi forbedre og ofte vor Siæl ved at svække vort Legeme, saaledes forøges Smerte ved Kundskabens Forøgelse, vi veed ogsaa siælden paa den rette Maade at benytte os af Viisdom og Kundskab, herover de og foraarsage slette Folelser. Seel nu vil han reent kyse mig fra at lære Philosophien, raabte Fruen, men har den end visse ubehagelige Folger, som jeg dog seer ikke i den at være grundet, saa har den sikkert flere behagelige; Jeg tænker ey heller, at Salomon selv, som efter et frit Valg udbad sig just Viisdom af den almægtige og alvise Gud, har funden sig ilde holden ved sligt Valg, den hellige Historie bestyrker min Tanke, og giver den fuld Vished, og var det allene Salomons Ord, han saa alvorlig bad, jeg skulde betænke, da kan samme ikke afskrække mig fra mit Forsæt. Ach Madame, svarede jeg, der er endnu langt meere, jeg vilde forestille hende; Naar hun vil være Philosophinde, og stedse philosophisk gaae til Verks i at søge stændige faste Grunde, da maae hun beslitte sig paa at kunne taale stort Tab paa adskillige Fornøyelser, hun vilde ikke kunde finde den Fornøyelse, som mange andre kan fornemme i at svinge sig med deres Tanker ved en ustadig Flugt i en uvis og uindskrænket Høyde, ja, hun vilde end og finde en Fortrydelse over at see andre saa ubetænksom og usikkert at flyve herforuden vilde mange indtagende Ord, rørende Talemaader, som for vidste en fortryllende Kraft til at opvække behagelige Følelser, da blive væmmelige for hende, og føde andre Sinds Bevægelser; Adskillige Taler og Skrifter, som meest havde bemestret sig tilforn hendes Agtsomhed, vilde maaskee ved det Tab, hun leed paa Fornøyelse ved Philosophiens Dyrkelse, see sig tillige skilt ved en stor Deel af sin Deylighed, hun vilde maaskee der finde Ørkener, hvor hun tilforn syntes at see behagelige og vel dyrkede Lænder; Lad os, Madame vogte vore Øyne fra at see slige Hæslig heder, som kuns føde Fortrydelse og Smerte, var det ikke best, at man ikke brugte philosophiske Øyne overalt, og saae saa nøye til Thi saa kunde man jo nyde den Behagelighed, hed, som man ellers maae tabe, og ikke med saa mange andre kan længere finde; Ja, det som er det værste: Alt det meest glimrende for os Mennesker i Verden vilde ved et philosophisk Øyekast blive gandske mørk og dunkelt, her forsvandt ved samme en indbildt Glands i Høyhed, Pragt og Stads, hvilken en Undergang, En angenem Følelse af en yndet Vellyst forgik reent. Visse indtagende Yndigheder i Opførsel ved Omgang vilde enten synes latterlige eller reent afskyelige; Kort sagt: Alt det Ufornuftige og blot Sandselige hos Menneskeer maatte ved Philosophiens Fremgang bringes nær sin Grav, og omsider reent fortæres, hvilke merkelige Ødeleggelser og Ruiner, Endnu er noget, hvis jeg ikke havde sagt hende det øvrige, vilde jeg tie dermed: Det er noget forskrækkeligt at tænke paa, enhver rædes ved at høre den Lyd, ja Røsten selv skiælver ved at forkynde den. Han skrækker mig, raabte Fruen, jeg forvirres. J. Madame, har hun ikke et rødt Pulver ved Haanden, tør jeg ikke tale meere. Ach Madame gid jeg ikke var nødt til at lade saa ubehagelig en Lyd høre for hende, at hun, ved at lære Philosophien, giør et Trin, ja et Trin at gaae ud fra Verden, til at forlade de blot sandselige og jordiske, og nærme sig meere til en anden Verdens fornuftige Skabninger. Hun kan endnu, Madame redde sig selv, og befrie noget fra slig Undergang, hvis hun vil forlade sit Forsæt i at lære Philosophie. Alt dette, faldt Fruen ind i min Tale, kan ikke bevæge mig det ringeste til at afstaae fra min Begiering eller Forsæt i at lære Philosophie; Jeg søger just ved at lære Philosophie at jeg kunde tillige lære at kiende det Bedragelige, paa det jeg derved kunde skye samme, og kunde komme til at tænke ret om Ting, jeg anseer det ikke for noget virkeligt Tab, som skiller os ved en bedragelig Behagelighed, jeg anseer tvertimod, at man vinder ved at lide saadant Tab; J hvor forskrækkelig end hans Tale syntes at vilde giøre mit Forsæt i at undervises af ham i Philosophien, og ihvor fæl han end afmalede mig Philosophiens Virkninger, saa har jeg derved just lært at skiønne dens herlige Nytte, og mit Forsæt er og derved blevet meere hæftigt; Hvad skulde det strække mig at høre, at man ved at lære Philosophie giør Øy 3 et et Trin til at forlade Verden, da man lever allene her forat lære at døe vel, og Livet bør ikke være i Tiden uden en Beredelse til Udgang af Tiden; Hvad er ellers det, man ved at lære Philosophien gaaer ud fra eller maae forlade? hans egne Ord oplyse mig derom, det bliver allene slige Ting, som en fordervet Indbilding har gjort til noget, som synes virkeligt; Blotte Phantasier, søde Drømme, hvori man reent sover hen uden sand Fornemmelse af Livet, hvilken jeg meener, Fornuften skulde give os; Hvo vilde vel ikke ombytte en uægte Steen, som saae allene ud som en Ædelsteen, med en virkelig Ædelsteen, og hvo vilde vel ikke hellere ønske sig virkelig at nyde det Gode, som en Drøm forestillede ham, end allene at drømme derom, jeg tænker, at det, som indtager og fornøyer os, vilde tilbringe os en større og vedvarende Behagelighed, naar vi ved Philosohhien indsaae tillige dets sande Grund og virkelige Nytte. Aarsagen, hvorfor man saa siælden og sildig føler de sande Fornøyelser, som Fornuften kunde virke, troer jeg vist tildeels deri bestaaer, at man for seent kommer til Fornuftens Øvelse, og bliver for lidet mindet om, at man har en fornuftig Siæl; Fra en spæd Alder har allerede Indbildings Kraften ene Herredømmet, som den ved sandselige Forlystelser og søde Drømme søger stedse siden at vedligeholde; Vores Opdragelse synes mig og meget at understøtte saadan Enevolds Regiering, man lærer ikke at tænke i sit Moders Maal, førend man anvendes til at lære fremmede Sproge, og at disse ikke skulde falde en ung Alder ubehagelige og vanskelige at lære, da anføres man paa saadan Maade og ved slige Bøgers Læsning, som allene tiener til at hielpe Hukommelsen, og styrke Jndbildings Kraften, som meere fornøyer end opbygger; Jeg er selv anviist paa saadan Maade, og havde i en ung Alder slig Færdighed i baade det Tydske og Franske Sprog, at en Tydsker svoer paa Jeg var en indfød Tydsker, og en Franskmand, at jeg maatte være fød i Frankrige, førend jeg endnu ret begreb, at jeg var et Menneske, og førend jeg havde faaet nogen Grund i de vigtigste og nyttigste Sandheder. tilgaae (Slutningen skal følge.)