Den Vest-Sjællandske Avis, 1828-05-10
Hs. Majestæt Keiserens Manifest. Vi Nikolaus den Første, Keiser og Selvhersker over alle Russer o. s. v. Den i Aaret 1812 i Bucharest afsluttede Fred med den Ottomanniske Port, efterat den i 16 Aar havde været en Gienstand for hyppigen fornyede Stridigheder, existerer nu ikke længere uagtet alle Bestræbelser forat holde den vedlige og at sikkre dem imod Angreb, Porten, som ikke er tilfreds med at have tilintetgjort Grundvolden for en Fredstilstand, udtaler i dette Øieblik Haan imod Rusland og tilbereder det en Kamp paa Liv og Død. Den opraaber sine Nationer i Masse til at gribe til Vaaben, beskylder Rusland for at være dens uforsonlige Fiende og træder Conventionen af Akkermann og saaledes alle ældre Traktater under Fødderne. Porten tager endelig ikke i Betænkning at erklære, at den kun har indladt sig paa Fredsbetingelser, for bedre at kunne skiule sit Forsæt at føre en nye Krig og Tilberedelserne dertil. Neppe er denne mærkværdige Tilstaaelse udtalt, førend det Russiske Flags Rettigheder ere blevne ringeagtede; de Skibe, som de beskytte, ere blevne anholdte og deres Ladninger ere blevne gjorte til Bytte for en begiærlig og vilkaarlig Regiering. Vore Undersaatter saae sig tvungne til at bryde en Eed eller ufortøvet at forlade et fiendtlig Land. Bosphorus blev spærret; vor Handel blev tilintetgjort, vore sydlige Provinser, som ere blevne berøvede den eneste Udførselsvei for deres Producter, blive truede med uberegnelige Tab. Endnu mere: i det Øieblik, hvori Underhandligerne imellem Rusland og Persien vare næsten bragte til Ende, standser en pludselig Forandring fra Persisk Side deres Fortsættelse; snart bekræfter det sig at det er den Ottomanniske Port, som giør sig Umage for at giøre Persien vaklende i sin Beslutning, da den lover mægtig Hielp; bevæbner i en Hast Pascha ernes Tropper i Grændseprovinserne, og bereder sig til i Gierningen at understøtte et saa intrigant og siendtligt Sprog ved et truende Angreb. denne Række af Attentater har Tyrkiet giort sig skyldigt siden Slutningen af Fredstraktaten til Bucharest, indtil den nærværende Tidspunkt, og det er ulykkeligviis Frugten af de Opoffrelser og ædelmodige Anstrængelser, som Rusland har uophørligen paalagt sig, for at vedligeholde Freden med en Naboemagt. Men denne Langmodighed har sine Grændser, det Russiske Navns Ære, Rigets Værdighed, dets Rettigheders Uforkrænkelighed og vor nationale Hæder har foreskrevet os Endemaalet derfor. Kun efterat vi have overveiet vore Pligter, som grunde sig paa en uundgaaelig Nødvendighed, i deres hele Omfang, og da vi ere besiælede af den inderligste Tillid til vor Sags Retfærdighed, saa have vi befalet vore Armeer, under den guddommelige Biestand, at rykke frem imod en Fiende, som krænker de helligste Forpligtelser og Folkeretten. - Vi ere overbeviiste om, at vore troe Undersaattere ville forene deres brændende Ønsker for et heldigt Udfald af vore Foretagender og at de ville anraabe den Almægtige om at han vil skiænke vore tappre Soldater sin Kraft og udbrede sin himmelske Velsignelse over vore Vaaben, som ere bestemte til at forsvare vor hellige Religion og vort elskede Frædreneland. Saaledes udstædet i St. Petersborg den 14de April i Frelsens Aar og i det tredie Aar af Vor Regiering. Nikolaus Vicekanzleren. Greven af Nesselrode.