Politivennen, 1805-01-01
Forslag til nogle Jndretninger, som tjene til at befordre den Sjellandske Bondes Tarv. J denne Henseende kan jeg ikke undlade at ytre denne Tanke, at jeg troer, at det havde været af stor Nytte, om man ved Udskiftning havde paalagt Bønderne, at dyrke deres Jorder, saa vidt det lod sig gjøre, efter en lignende Plan, eller i det mindste bestemt hvor meget af deres Jord de aarlig maatte bruge, hvor mange Halme de maatte tage af den, og hvorledes den skulle Udlægges, og dette fastsat, bestemt Skatterne efter det, som aarlig havdes under Drift, men da ville det og været nødvendigt, at Skatterne ei maatte være for høie da Nød bryder alle Love, og den, som fordrer meget af Jorden, maae tillade Jordbrugeren, at benytte sig saaledes af sin Jord, at han kan tilvejebringe dette meget. Dette er vel Grunden til, at ingen af Landets indsigtsfulde Godsejere have yttret deres Tanker om Frygt for Bønderjordernes Forringelse, der er ligesaa skadelig for dem, som for Staten, fordi de indsaae, at det ikke kunde være anderledes, naar Kongen skulle have sit, og de have deres Jndtægter af Bonden. Jmidlertid aabner denne Mangel paa Jndskrænkning en viid Mark til Bønderjordernes Forringelse, som man maae troe enhver Godsejer ville forebygge, om han troede sig berettiget til at foreskrive sin Fæster hvorledes denne skulle bruge sine Jorder, og kunde sætte Skranker for ham uden herved at staae Fare for, at betale de kongelige Skatter for ham, da den gierrige Jordbruger neppe lader - eller 3 Deel hvile, for at berige sig paa Eftermandens Bekostning, som paa denne udmavrede Jord høster ej andet end Ukrud. Den fattige Bonde, der har slet eller maadelig Jord, nødes til at besaae mere, end han vil, for at kunne betale enhver sit. Mere end een Gang er det hændet mig, naar jeg om Sommeren har redet forbi en Mands Ager, som man afmejede, at jeg har sagt til Manden, denne Ager kunde behøvet at hvile. Svaret jeg fik, var dette. Ja Faer jeg havde og betænkt, at den skulde hvilet, men Folkelønnen er stor, Skatterne ere mange, jeg har intet andet at tage Udgivterne af, end af Jorden, den maae holde ud saa længe den kan blive Skatterne større, da vil det endnu blive værre. For den som tænker videre frem og ønsker den tilkommende Slægts Lyksalighed, er dette Svar ikke behageligt. Men at det dog indeholder megen Sandhed, har jeg Aarsag til at troe, da jeg seer nogle at gaae fra Gaardene, andre, som efter al Sandsynlighed snart vil følge efter, og hele Byer, som tilforn have været bekjendte for fortrinlig gode, nu at være maadelige; saaledes har man for Udskiftningen anseet Helsinge Sogns Dalbye for en af de kornrigste Byer i Landet, nu er den derimod en maadelig Bye; det er sandt, at Hartkornet her er høit, Byen en af den forste Udskiftnings Prøvestykker, der efter at have faaet sine Jorder første Gang paa adskillige Steder, er siden speciel Udskiftet, og altsaa ej kan have vundet ved saa mange Forandringer, desforuden gives her mange Gaarde, som man af Nødvendighed, siden maae nedlægge, og uddele deres Jorder til Husmænd, som neppe vil forbedre forderne. Det er altsaa udenfor al Tvivl, at Jorden paa mange Steder er forringet, og at den efterhaanden vil forringes ligesom Skatterne formeres, da Jordbrugeren skal tage af Jorden alle sine Udgivter. Vil nogen sige: Man behøver ikke at foreskrive en Jordbruger hvor meget eller lidet han skal udlægge, af sin Jord til aarlig Hvile, da Erfarenhed har lært, at Jorden ej behøver megen Hvile, naar den faaer en overflødig Gedning, og man aarlig jagttager Forandring af den Sæd, hvormed den skal besaaes, da vil jeg svare. Hvorfra tager man vel denne Gødning? Det er sandt, i Nærheden af København have Jordbrugere den Fordeel, at de fra Hovedstaden kan faae Gødning til deres Jord, som igjen betaler denne Bekostning med den megen Sæd den frembær, men Tilfældet er ikke det samme for dem, som boe langt fra store Stæder disse kan ingen Gødning faae uden den, som de have af egne Kreature, og da den, som har en slet Lod, kun høster lidet, saa kan han med dette lidet kuns føde saa Kreature, og af saa Kreature kun have ringe Gødning, han behøver derfor at lade Jorden hvile, for ved denne Hvile at erstatte den manglende Gødning; skeer dette ikke, forringes Jorden, aarlig. Men hvor farlig vilde ikke Jordernes Forringelse være, om denne indtraf paa en Tid, da Folkemængden betydelig tiltog. Men den Tid er allerede kommen, da man kan gjøre sig Haab om Folkemængdens betydelige Tilvext i disse Lande, da man af de udkomne Lister over fødte og døde seer, at de fødtes Tal er altid større end de dedes og dette giver en grundet Formodning om, at vi efter een eller to Snese Aar kan vente at have en betydelig Folkemængde i Forhold til Landets Størrelse. Men enhver Mund kræver Brød, Klogskab fordrer derfor, at man sørger for, at Jorden ej forringes, men forbedres, paa det Landene kan være istand til at underholde det forventede større Antal af Mennesker. At et godt Land ved Misbrug skulde blive til et tørt og ufrugtbart Land, er en krænkende Tanke, men en Tanke, som desværre kan regliseres. Den, som tager 5 Halme efter hinanden af sin Jord, (som skal være skeet), synes vel at have skabt sig 5 frugtbare Aar, men han maae og gjøre Regning paa, at have skabt sig dobbelt saa mange følgende ufrugtbare Aar ved denne urigtige Fremgangsmaade. Jorden hevner sig paa dem, som misbruge den, ved at nægte disse sin Frugtbarhed. Jeg troer og, at det var gavnligt for Bonden, om han efter Anordningerne holdt sine Kreature tøjrede, fra den Tid de sættes paa Græs, indtil de indtoges paa Stalden, han kunde da saae sin Vintersæd betimelig, og giøre sig Haab om dennes lykkelige Fremvext, naar den var saaet saa tidlig, at den kunde komme op af Jorden, have nogen Vext og faste Rødder, inden Frosten indfaldt. Nu derimod, da han ikke kan saae, førend Kreaturene skal indtages, paa det disse ej skal afæde eller nedtræde Vintersæden, nu kan han ikke vente at faae god Vintersad, da han neppe har tilsaaet inden Frosten indfinder sig, og det paa en Tid, da Sæden hverken er ret kommen af Jorden eller rodfæstet i den. Dog har dette og sin Vanskelighed, da nogle Jordbrugere aarlig besaae det meste af deres Jord, og da det lidet, som udlægges til Græsning, har været for længe under Drift og bær kun lidet Græssaa er dette snart forsodt, og Jordbrugerens Kreature, som intet Græs finde paa deres Ejermands Jord, skal nu søge deres Fødepaa Naboe forderne, hvor de hemmelig inddrives gjennem en Aabning, som ved Nattetider gjøres paa Jordvoldene; har en Mand lave Jorder, og derfor maae hoste sildigere, da indtræffer det undertiden at en eller anden gierrig Naboe slaaer sine Kreature les imedens hans Sæd endnu ligger paa Skaar, for at saae sit Qvæg græsset og fedet paa en andens Bekostning. Endeligen hører det og til Landmandens Opkomst, at Bønderbørn fra Barndommen af anføres til nyttigt Arbejde, hvorved de siden sættes istand til at forsørge sig selv, og undgaae i Alderdommen at blive deres Medmennesker til Byrde. Heri ere vi langt tilbage i Sammenligning med andre Nasioner, allermest i Sjelland, hvor den saakaldte Nævenyttighed er mindre, end i de andre Provinser. Endnu have vi ikke faaet saadanne ArbejdsAnstalter paa Landet, at Almuens Børnkan anføres til at lære at spinde Uldent og Linned fabrikmessig, og naar tor vi haabe at komme saavidt, at vi kan fremvise Lærreder lig dem man finder i Holland, Jrland, Skotland eller Slesten. J mit Forslag til en Plan til Betleriets Afskaffelse og de Fattiges bedre Forsørgelse paa Landet, indført i Politievennen No. 204 d. 20 Marti 1802 og No. 207 d. 10 April samme Aar, er allerede sagt meget Prom. Jeg vil derfor kun her anmærke, at jeg troer, at det vilde være af stor Nytte, om det blev ethvert Sogne Distrikt tilladt, selv at beholde hvad det aarlig fik tilovers fra de Fattiges Forsørgelse; denne Summa deponeret i nogle Aar hos største Lodsejer, ville omsider sætte ethvert Sogn istand til at faae enten til eje eller til leje, et Arbejdshuus i Nærheden af hver Skole, hvor de Fattige af den Bye, i hvilken Skolen var, kunde om Vinteren sidde og spinde i Varmen, og Skolebørnene af en oplært Spinderske anføres til at spinde Uldent og Linned fabrikmæssig saaledes, at et Partie spandt, imedens Skolelæreren underviste et andet, som igjen søgte Spindeskolen, naar de, som havde spundet, gik tilbage til Læse-Skolen. Den som har levet i nogle Aar blant Landalmuen, veed, at blant dem, som arbejde haardt, gives kun meget saa, som ere skikkede til dyb Granskning, men til Arbejde ere de alle skikkede, og for Mennesket, der har lært sine Pligter, veed jeg intet mere nødvendigt og nyttigt end dette, at han lærer paa lovlig Maade, at underholde sig og sine; jeg haaber derfor, at ingen vil lægge mig til Last, at jeg for at fremme almeen Nytte, har gjort dette Forslag.