Ribe Stifts Adresseaviser, 1838-02-01
(Jndsendt.) Forfatteren heraf kan langt fra udgive sig for at være Søkyndig; men han har i sin tidligere Ungdom havt megen Omgang med vore Kystfarere, og navnligen med Fanøboerne, og saaledes havt Leilighed til at blive temmelig nøje bekjendt med disse Søfolks Færd, hvilket maaskee turde berettige ham til at have en Mening om denne Sag, og tilkjendegive samme, af hvor ringe Betydning den forresten maatte være. At Naturen har gjort saare lidet og Kunsten mindre for at lette Søfarten paa Vestkysten er desværre altfor sandt, ligesaa vist, som det er, at een Sørelse her paa Kysten næsten medtager ligesaa lang Tid, som en Skipper paa Østkysten behøver til tvende Reiser af samme Længde. Men mon Grunden hertil virkeligen ikke for en Deel turde søges hos vore Søfolk selv, Er det f. Ex. en uundgaaelig Nødvendighed, at Skipperne paa en Seilads fra Ribe til Hamborg, holde sig langs med Kysten, eller imellem det faste Land og Øerne, i de snævre, bugtede Løb mellem Sandene? For ikke længe siden talte jeg med en dygtig Sømand herom - rigtignok ingen Kystfarer; men hans Mening forekommer mig desuagtet her at maatte have betydelig Vægt, - og efter hans Overbeviisning kunde og burde Kystfarerne gaae til Søes". Herimod indvendte jeg, at vore Skipperes rundbyggede Fartøier, der naturligviis ere langt meere udsatte for at drive med Sidevind end de skarptbyggede, maaskee hindrede dem heri, – en Jndvending, som han gjendrev med et, for mig umodsigeligt Beviis, nemlig ved at anføre, hvorledes Hollænderne med deres aldeles fladbundede Tjalker vare istand til at befare næsten alle Have. - Jeg har gjort flere af vore Skippere det Spørgsmaal, hvorfor de stedse paa deres Reiser, til Elben holdt langs med Kysten, da det forekom mig, at de i Søen med langt større Fordeel, i Tilfælde af Modvind, kunde krydse, end under Kysten, og hertil har man svaret: "skulle vi krydse i Søen, maae vi ligesaa godt blive hjemme; thi da ville vi slide altfor meget paa vore Redskaber; men jeg har aldrig mødt kun blot den Jndvending: "vi kunne gjøre Reisen ligesaa hurtig under Kysten." Det forekommer mig nu eengang indlysende, at en Reise til Hamborg, som oftest, maatte kunne gjøres hurtigere, end det af den gamle Vei skeer, naar Skipperne gik til Søes. Lad Redskaberne ogsaa lide noget mere derved, saa maae der jo igjen kunne gjøres flere Reiser, og altsaa fortjenes mere. Det er muligt jeg feiler; men mon det er umuligt, at jeg kan have Ret? - Sørgeligt var det i Sandhed, dersom den egentlige Aarsag til, at vore Skippere vælge den høist besværlige og farefulde Vei langs Kysten, skulde være - hvad jeg næsten troer - den Grundsætning: "den Vei toge vore Fædre, vore Bedstefædre og Oldefædre, og den samme Vei følge vi," en Slutnings Maade, som man vistnok ikke uden Føie tør ansee for herskende paa Øerne, naar man Om Præstekalds Besættelse i det 17de Aarhundrede. (Sluttet.) Meget sædvanlig, især i Aarhundredets sidste Halvdel, var den saakaldte Opladelse af Kaldet. Den aldrende eller svage Præst afstod (oplod, nemlig ofte paa visse betingelser Kaldet til en Kandidat, der, saalænge den gamle Præst levede kaldtes hans Medhielper, og efter hans Død uden videre blev hans Eftermand. Til en saadan Opladelses fulde Lovmæssighed udfordredes tidligere i Aarhundredet, at de 7 Valgmænd i Sognet gave deres Samtykke, senere udfordrede vel altid i det mindste Kirke Patronens. Sædvanligvis oprettedes en Kontrakt, hvori vel som oftest ogsaa bestemtes, hvad der efter Præstens Død skulde svares til Enken og de efterladte Børn; til dennes lovlige Gyldighed synes almindeligvis at fordres, at den var undertegnet af Herredsprovsten. En saadan Kontrakt har jeg forefundet for 1686, mellem Præsten i Grimstrup, Arens berg og hans Svigermoder, den forrige PræsteEnke, men, som det synes, kun en Fornyelse af en i den Afdødes levende Live indgaaet Overeenskomst. J den bestemtes, at Enken skal nyde Jndtægten af Anneret, Aarre, nemlig Korn- og Kvægtienden, samt Høitids-Offeret, dernæst Bolig for sig og Børn i Præstegaarden og Foder til 3 Køer og 10 Faar. Videre forpligter Præsten sig til at udbetale 100 Daler som UdstyrUdfly" til hver af den Afdødes efterladte 4 Døttre. - Ved samme Tid tilskriver Præsten i Varde, en anden Arensberg, (maaske hins Fader) Biskop Lodberg, at han ønsker at oplade sit Kald til en Kragelund, naar denne tillige maa være Skolens Rektor, saalænge han levede, da Kaldet ikke kan ernære to Husholdninger. Meget sædvanlig var det en Søn, eller vel endnu oftere en Svigersøn, Kaldet oplodes til Men vilde Præsten være ganske sikker paa at faa sin Datter forsørget paa den Maade, giorde han fornuftigst i at lade Brylluppet gaa foran Opladelsen. At det næmlig kunde være Tilfældet, at en og anden efter at have faaet Kaldet vilde liste sig fra at tage Paahænget, se vi et Beviis paa i en Sag, anlagt 1647 for Bispen og Kapitlet mod Præsten i Brøns Jens Pedersen.