Viborger Samler, 1774-12-12
(Fortsættelse af Nr. 48.) Mar havde denne Samtale her faaet Ende, hvis ikke en Jurist og en Læge, som begge endnu ei havde haft stunder at tale et Ord, nu paa eengang havde talet i Munden paa hinanden; den første, for at bevise Videnskabernes Flor af sine Processer, skiønt han i Gierningen ei forstod andet af Videnskaber, end at skiendes for Underretter, og saa utallige Finter; og den sidste anførte Lægekonstens Vidtløftighed. Kan jeg ikke med Rette paastaae, at vore Tider ere me Anden Aargang. Ddd. get get oplyste, sagde Herr Kroglov, da han ene komtil at tale, jeg kan tillade en Mand at gjøre al den Vold og Uret, han vil, og dog forsvare ham, naar han kuns kan betale, naar jeg kan giøre sort til hvidt, og Ret til Uret, som den gang, da - Nei svarede Lægen, det beviser intet; thi om endog saa er, saa er det kuns, fordi Penge har altid, og vil altid kunde formaae alting. At afkiøbe Vidnerne og underkiøbe Dommeren og Vederpartens Prokurator er noget, man forstod for meer end Hundrede Aar siden; Forskiellen er alleene, da gik man tillige, endog i de øverste Ret, terfrem med Væv, Skieldsord og Rabulisterie, ligesom endnu mange Steder ved Underretter, nu giør man det offentlig finere, men bruger dog Penge, hvor man kan, Og var Deres Pral end mulig for alle endog de øverste Retter, saa var det meere Beviis mod Dem, end for Dem, og meere Kiendetegn paa Lovkyndighedens og Lovenes Ufuldkommenhed end Fuldkommenhed. Ja visselig har Herr Kroglov Uret, svarede Postillant, var Lovens Fuldkommenhed stegen til sit Høieste, og vore Tider meget oplyste, hvor var det da muligt, at en retfærdig Proces kunde tabes, og en oplyst Ret ei kiende ret i saadan Sag. Nei min Ven, til at giøre Uret hører kuns et ondskabsfuld Hierte, og hvo der veed, at han kan giøre Ret til Uret, maae alt have haft stor Øvelse i Ondskab. Kroglov havde eengang ophidset nogle Bønder til at bryde Postillant ved hans Tiendetagen, og derfor var han ham paa Halsen; men Prokuratoren var neppe blevet ham Svar skyldig, hvis ikke Doktoren havde taget Ordet, og sagt: Jntet er vissere, og det beviser tydelig, at i Rettergang er man endnu langt tilbage, men i Medicinen, der har man gjort Fremgang, man kiender nogle Tusinde Urteernu fleere end tilforn, og man har over Sneese Medikammenter mod hver Sygdom. Man kiender alle Dyr, endog de mindste Kryb ved Navn, ja Steenene med, og der er ikke een Aare i Mennesket, som jo har Navn. Her kan man ret see, at Verden stiger i Kundskab. Herr Kroglov og alle tav dertil; endog Sprader bifaldt Lægen tilligemed de andre; hvilket gjorde, at en Misantrop, der hidtil sad i Krogen og tav, ogsaa nu fik Lyst at sige noget hertil. Han var studeert, og havde i sine første Studenteraar vildet begave Verden med nogen af hans Viisdom, som han havde udklækket i et lille Skrift; men denne uskiønsomme Verden vilde ikke troe, det var got, og de slemme Journaler havde sagt, det var umodent, og havde mange Feil. Dette havde gjort ham fortrydelig og hevngierrig, og da han troede, han havde Lov at betiene sig af Giengieldelsens Ret, men ei torde øve den paa de skyldige, gav han sig selv til at kritisere. En Deel læste han ved denne Leilighed, meget snappede han op i Selskaber, og med dette, blandet med nogen Moderviid, fyldte han sine KritiDdd. ker, ker, altid bidende og til at les af, helst da han vovede sig paa dem, han ventede mindst Modstand af Man blev kied deraf, og han kom derfra, hvorover han reiste hiem, og levede af sine Venners Godhed, beholdende alene en temmelig Kløe efter at kritisere alles Ord og Meeninger, og derved undertiden fornøiede deres Selskaber. Af Venskab tav han til Præsternes Daarligheder, men nu kunde han ei til længer, helst da han troede Lægens Pral burde straffes. Hvad, siger han, kan De prale med Lægekonstens Fuldkommenhed, da der er fleere Ting, de ikke veed, end de veed. Veed De Nytten af den tyvende Deel af Planterne, eller noget af alle Krybene, uden Silkeormen, Koctionellen og et Par andre? Har de maaskee tilforladelige Præservativer mod Pest, Kopper eller deslige smitsomme Sygdomme: Hvor mange Sygdomme ere ikke endog de forstandigste Lægers Anstodsteene; ja hvad behøver jeg at tale om Lægekonstens Mangler, Store Læger har jo anseet den for en Færdighed og Konst at gjette sig frem, og man har jo seet en berømt Doctor døe midt i et Apothek. Nei, skal nogen Videnskab kaldes fuldkommen, er det Astronomien. Den skal jeg opoffre alle mine Dage. Der gielder ei Mundhuggerie, som i Philosophien, Lovkyndigheden, og for en Deel i Theologien; Himlen har man i Aar, som for tusinde Aar siden, og overalt er den den samme. Alle Landes Stiernekyndige arbeide, som paa et Sted, for for at bringe den til yderste Fuldkommenhed, og man har nu intet meer at lægge til den. Man har Navn til hver Stierne, og de ere snart nogle Tusinde. Man bestemmer deres Gang daglig, ja endog Kom ternes, og der fattes kuns lidet, at man veed, hvad der skeer i Maanen; kort sagt: Astronomien er steget til saadan Høide, at om Syge Brahe selv opstod, vilde han kuns være en Sinke mod vore Tiders Stiernekyndige.