Københavns Adresseavis, 1774-10-18
Efter et stort Uveyr, som Forfatteren overstod paa Havet, saae han et besynderligt Phaenommenon af en Meerhose, (Trombe) der saae ud som en Støtte af Røg, der dreiede sig om sig selv. Den var tii til tolv Fod bred, og to hundrede og halvtredsindstyve Fod høy, hvilede med den ene Ende paa Vandet, og nærmede sig med den anden til Skibet. Negerne roede af alle Kræfter, for at undgaae den. Den almindeligste Virkning, naar man ikke undgaaer den, bestaaer deri, at den ved dens Hede qvæler dem, som kommer derind udi, og undertiden endog afbrænder Straahusene. Jmidlertid slag Forfatteren og hans Fartøy lykkelig fra dem. Den Hede, som den giver fra sig, (da den i Henseende til den indre Kierne er intet andet end en Jldstrøm), var saa sterk, at Forfatterens vaade Klæder begyndte at tørres. Den Lugt, som den efterlod sig, var meere salpeter agtig end svovelagtig. Fiskegriben var et af de merkværdigste Dyr, som Forfatteren her forefandt. Den er saa stor som en Gaas, Fiedrene ere brune, undtagen de paa Hovedet, Halsen og Gumpen ere hvide. Den har et sterkt og krumbøget Næb, ligesom en Ørn, og meget spidse Kløer. Den opholder sig paa Træerne oven over Vandet, og støder, derfra paa den Fisk, som den bliver vaer neden under. Negerne holder den i stor Ære. De dyrker ogsaa Otterslangerne. Da Forfatteren saa i en af Negernes befalings mænds Gaard, og dræbte en Otterslange af det giftige Slags med en Stok, blev hele Selskabet sat i Bevægelse, saa at han med Nød undgik deres Vrede. De tilbede dem vel ikke, men de dyrke dem dog saaledes, at de tilstæde dem fri Indgang i deres Hytter, og dræbe ingen, uagtet de æde deres Høns. Han fandt smaa Dyr paa Havet, Søelunger og Veletter eller Galeyer kaldet, Connets flammans) hvilke sidste manikke kan ligne ved noget, uden ved en opblæst og smuk rød malet Blære. Man kan neppe kiende meere deraf, end en Fryndse paa Ryggen og otte Traade under Bugen, som hænger ned og tiener Blæren som til Ballast, hvilken bestandig holder sig oven paa Vandet, og drives hid og did af Vinden. Saa vanskabt dette Dyr er, saa besidder det dog saadan Kraft til at brænde, at det, naar man rører ved det, giør en saadan Smerte, ligesom den var foraarsaget af Jld. Fornemmelsen begynder med en svag Rødhed, hvorpaa følger Sting og Betændelse, som først ophører efter fire Timers Forløb. Naar man med den betændte Haand sagte rører de andre Legemets Dele og Lemmer, saa meddeler Smerten, sig ogsaa dem i sær Øyenlaagene. - En paa Vandet svømmende Øe, eller en fra Strandbredden frareven Jordtunge, bedekket med Grønt og Træer gav Tilskuerne et fortreffeligt Syn. Forfatteren saae og den electriske Aal, som foraarsager dem, der rører ved den, en Stivhed og krampagtig Skielden i Lemmerne, der ligner det electriske Stød. Man tør ogsaa kan ved at berøre den med en Stok, ja ikkun med en Spidsrod af fem eller sex Fods Længde, saa yttrer sig samme Bevægelse. Ligesaa merkværdige vare de Pelikaner, eller Storkoppe, som Forfatteren fandt svømmende. Denne Fugl er den største i dette Land næst Standsen. En Vinge, maalt fra den ene Ende til den anden, ud forde meer end til Fod i Længden. Nebbet var over halvanden Fod langt, og den Pose, som hængte derved, kunde rumme henved to og tyve Kander Vand. Den bruger samme blot til Fiskefangst, og er en Slags Kæsser, som Naturen har givet denne Fugl. Den havde heller ingensteds kundet anbringe den bedre end ved denne Fugl, thi den forstaaer Fiskefangsten fortreffelig. Den svømmer gemeenlig i Selskab med andre paa Grundvandene. J Førstningen giøre de en viid Kreds, men som stedse bliver snævrere, i det de stedse nærmer sig meere til hinanden, for at drive de Fiske tilsammen, som de ved deres Fødders Bevægelse har indsluttet i dette liden Rum. Ere Fiskene tæt nok tilsammen, saa dukker de sig med det aabne Næb under Vandet, og saaledes fange dem. - Om den Fisk Lammatin, som formodentlig formedelst sin Stikkelse har foranlediget den Fabel om Sirenerne, lover Forfatteren en omstændelig Beskrivelse. Dens Kiød er velsmagende, og hvidt ligesom Kalvekiød, og har ogsaa en Lighed dermed i Smagen. De største Slanger, ere fyrretyve Fod lange, og halvanden Fod brede. Maaden, paa hvilken disse Slanger fange deres Rov, er selsom. Slangen opholder sig paa fugtige Stæder ved Vandet. Dens Hale er sammenrullet, saa at den giør to eller tre Omgange oven for hvilken Hovedet, samt en Deel af Livet staaer op i Veyret. Den ligger ubevægelig, og seer sig rundt omkring. Saa snart den seer et Dyr, svinger den sig, formedelst dens Hales Vendinger, hen over Dyret. Er Dyret for stort til strax at nedsluge det, saasom for Ex en Oxe, eller en Vædder, giver den det nogle Hug med Huggerterne, knuser det, og sønderbryder dets Been formedelst dens Legems hele Vegt. Derpaa tager den det i Gabet, og overtrækker det rundt omkring med dens skummende Fraadespyt, for desto lettere at kunne nedsluge det utygget. Forfatteren saae og et besynderligt Slags Klappere, hvormed Negerne jager Rovspurrene bort fra deres Hirsemarker. De havde trakt en Mængde Traade over deres Marker, paa hvilke de havde hængt Muslingskalle og Beenknokler, som gjorde en stor Larm, naar man bragte dem i Bevægelse, og dette bortjagede Fuglene. – Negerne har et selsomt Middel imod Hovedpine, de gnier sig i Panden med levende Skrubtudser, og finder Lindring deraf. En Merkværdighed, som Forfatteren endnu saae, var Saltparkerne, to Mile borte fra Marigot. Det er et Slags Moradser, som ere opfyldte med et saltagtigt og meget skarpt Vand. Saltet sætte meget hyppig sine Krystaller an paa Bunden, og det bliver kiøbt af de Franske, fordi det har en blindende hvis Farve, ommendskiønt Bitterheden er stedse skarp og ubehagelig. Det forunderligste er, at disse Saltbrud har ingen Forbindelse med Havet.