Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-08-13
Det første Raad er om Kirkevæsen og Kirkeordning. Ønskeligt var det om det hellige Præsteembed kunde lægges i Haand paa lutter Mænd, som med apostolisk Vandel forenede apostolisk Værdighed; men en Biskop kan hverken skabe eller omskabe; derimod baade kan og bør han vaage over, at Gudstjenesten ei aflaskes saa ilfærdig og skødesløs, som hos adskillige, især yngre Præster, er vanhellig Uskik. Det er saaledes høist forargeligt at se Præsten løbe omkring med Velsignelsens Brød og Kalk, eller at høre Orden i en Skynding uforstaaelig opramses ved Daabens hellige Handling, og dette kan man ikke sielden se i vore Kirker. Hvad Kirkeordningen angaaer, da lader det som Brevskriveren mener, at en Biskop kan beskikke det dermed efter eget Tykke, hvorudi han dog nok forer storligen vild. Vel veed jeg, at adskillige yngre Præster formaste sig til at forandre og tilsidtsætte Ritualets Bud, men jeg veed ogsaa, at det var vedkommende Provsters og Bispers Skyldighed, at vise saadanne Lemmer tilrette; og ligesaalidt have de nogen Myndighed til at forandre, førend den bliver dem givet ovenfra. Nogle Forandringer vare ønskelige; men jeg siger nu som før, *) Timen er endnu ikke kommen; thi en *) J min Afhandling om Religion og Liturgi (Theol. Mskyt. Febr. 1807), af hvilken jeg endnu bifalForandring som den burde være, skrider lige imod Tidsalderens Smag, og Læmpning efter denne var Høiforraad imod Kristendommen. At den gamle Psalmebog, som paa Øerne lod sig fortrænge, mangensteds i Jylland holder sig kæk, er sandelig hverken et Tilfælde, eller en Ulykke, eller, i det Hele, Præsternes Skyld, men Grunden er, at Jn derne have mere Kraft og gammel Kristendom. Jngenlunde vil jeg hermed gøre anden Beskyldning mod den ny Psalmebog, end den jeg for har gjort, ei vil jeg nægte, at hist og her findes baade kristelige og poetiske Palmer, men neppe er Poes og Kristendom forenede i nogen af de nygsorte Sange. Desuden kan Man vel med Føie sige, at Søgnedagen have i den ny Psalmebog opsluge Søndagen, det er, at Bogen kun har Kristendom til tarveligt Huusbehov, men liden festlig Høitidelighed og næsten slet ingen himmelsk Olie til Lægedom for et saaret og sønderknuset Hjerte *). O lad da Jyderne beholde deres gamle Psalmer til Sindkopløftelse, Trost og Husvalelse, til Timen der Alt hvad sagt er om Liturgien, undtagen Ønsket om Syndsforladelsens Afskaffelse ved Skriftemaal, og om Forandring ved Ordene under Nadverens Uddeling. Det første Ønske var en ure Læmpning efter Tidsalderen, og det andet et af de flere Beviser paa, at jeg ei endnu dengang med Paulis havde taget al Tanke til Fange und Kristi Lydighed. Hr. Professor Rahbek troede, at kunne afvise min i Sandsigeren gjorte Jndsigelser mod den ny Pallmebog deels ved at nævne Biskop Balle, og deels ved at sige, at de historiske Psalmer ei syntes skikkede til Samkvad. Denne Afviisning kan jeg ikke andet end frakende al Gyldighed. Hvad Biskop Balle angaaer, da kan jeg vist ikke mistænkes for, at bille nedsætte denne min høiærværdige Velynder, men han er ikke mer end et Menneske, har aldrig selv været Digter, og var jo desuden ikke enevældig i Commissionen. Sikkert har han med Vemod set mangen Udeladelse og Forandring, men troet eller seet sig nødt til, at give efter Noget for det Gamles høirøstede Fiender. Hvad de historiske Psalmers Uduelighed til Samkvad angaaer, da synes denne Paastand allerede fuldelig afbevist ved den trehundredaarige Erfaring, og selv denne Erfaring var unødvendig for at vide at Kristne kunde til Opbyggelse i Samqvem synge Psalmer om deres Frelsers Fødsel, Mirakler, lidelse, Død, Opstandelse og Himmelfart. ved Guds naadige Forsyn kommer, da Guldet kan luttres, istedenfor at ombyttes med ringere Malm. Lad saa være, at hist og her er Uforstand og at mangt et Udtryk er plat, en Psalmebog skal jo ikke være en Exempelbog i Grammatiken, og Vægtskaalen med de lave Udtryk løfter sig ubemærket forden, med de høie Tanker og de dybe Følelser. Er Talen om Uforstaaelighed, da maa jeg spørge enhver kyndig og retsindig Almuelæter, om han er istand til, at lære Bønderne i Almindelighed, det fremmede Tungemaal, hvori de fleste ny Psalmer ere skrevne. Meget Mere var herom at sige; men, desværre, det her ikke, og bliver maaske dog forsilde, før et bliver betimeligt. Det andet Raad er en Formaning til Omhu for Skolevæsenet. Denne vil synes Mange unødvendig paa en Tid, da Skolevæsen er en af de brugeligste Kepheste. Overflødig er Formaningen ogsaa virkelig, saa ubestemt som den her er fremsat, men vist nok fortjener og behøver denne Saat anbefales Landets Biskopper til modent Overlæg og virksom Behandling, thi her som overalt gælder Apostelens Udsagn, Guds Rige bestaar ikke i Ord men i Kraft. J mer end 40 Aar har næsten hver Skribent havt Skolen paa Tunge, mange Læs Bøger ere skrevne, Planteskoler indrettede, Love givne, og - saare lidet udrettet. At saa er, at det, trods den redelige Hensigt og Jver, som besjælede Mange, er gaaet saa, tykkes mig at vise, der maa være en Grundseil der forvirrer og forstyrrer. Grundseilen er ingen anden end den samme, som hindrer Kirkeordningens Forbedring og som i vor Tidsalder har været og er Aarsagen til saamange Planers Skibbrud, den nemlig, at Man selv ei veed ret, hvad Man vil. J fordum Tid var det ikke saa, da vidste Man heri, som i Alt, hvad Man vilde: Man vilde skaffe Almuen enfoldig Kundskab om Salighedsveien efter Guds uforfalskede Ord. Derpaa stiledes ene og det lykkedes. Til Mere trængte Almuen ikke, naar der ikke vare rovgerrige Herremænd, Forvaltere, stundom ogsaa Embedsmænd der vilde drage Fordel af deres Vankundighed. Dette burde Staten ikke taale, om ei for Andet, saa ene for at Bonden ei skulde næsten nødvendig blive, hvad han mangensteds er blevet: mistænkelig og mistroisk mod Alle. Hin fjerde Frederik, i hvis Dage Kristendom begyndte at forfalde, var derfor ogsaa den første danske Konge, som med Jver søgte at udløse Bondens Sjæl saavelsom hans Legeme af Herremænds Vold. Sjette Kristian gik et Skridt videre og befoel, at Skrivning og Regning skulde almindelig læres, men allerede da var den Tid kommet, da Man ei havde stort Mere end Ord tilovers. Skolerne vare ei saaledes aflagde, at en Mand over Bondestanden, kunde leve der, og en saadan maatte og maa det dog være, som Gamle og Unge skulle have Ærbødighed for. Derfor var Forordningen unyttig, selv de kongelige Skoler opfyldtes med aftakkede Underoffiserer, Skrædere, Skomagere og aldeles forulykkede Studentere. Vankundigheden blev nu mangensteds større end forhen, thi saalænge kun faa Bønderbørn kunde læse, talte Præst og Degn til dem om Troessandhederne i et Sprog som de forstode, nu derimod lærte de at opramse Luthers uselt oversatte Katekismus og Forklaringer derover, af Mænd, der som oftest kun vidste slet at stemme Foredrag og Sprog efter Menigmands Fattevne og Tarv. Nu kom Oplysningsperioden. Kristendommens Avindsmænd skrege Af og Ve over Almuens Vankundighed, som om den var herskesyge Præsters Værk, og Kristendommens Venner, der ei kunde lukke Øiet for hvad der var saa aabenbart, ønskede at fralægge sig Beskyldningen ved selv at raade til Almuens Oplysning. Dette i sig selv delige Ord blev nu her, som overalt, Løsenet, men hvori Oplysningen skulde bestaa, derom er Man hidtil ligesaalidt blevet enig, som om, hvorledes en fornuftig Gudsdyrkelse skal være. Umuligt er det ogsaa at forenes herom, saalænge Man ei har en fast Grundsætning at gaa ud fra; thi om Oplysning og Forstand taler Enhver, eftersom han har Oplysning og Forstand til. Her staa vi nu. Den ædle Pestalogi følte dybt hvor nødvendigt det var, at have en ufravigelig Regel og en vis Grændselinie, bestemt efter Almuens nødvendige Plads i Samfundet; men uden her at ville bedømme hans Fremfærd er det klart, at alt Positivt, som et Menneske selv har optænkt, maa synes enhver anden Tænker vilkaarligt og virkelig i mange Stykker være det. Jngen Forening, og jeg tør sige, ingen stor og almindelig Forbedring kan finde Sted, før Man kan enes om den Grundsætning, at Bondens Oplysning skal være kristelig og afpasset efter hans særegne Vilkaar. Kristendommen bliver da igen som forhen Hovedsagen, Skrivning og Regning næst derefter den almindeligste Fordring, og kun de bedre Hoveder, som ere de, der staa Fare for at forvildes fra den kristelige Enfoldighed, bekræftes i Troen ved en Tilsætning af passelig Kundskab om det, som Naturen og Historien kan lære om Gud og hans Husholdning i Tiden og Rummet. At nogle af disse Kundskaber, saasom især om Fædrenes Hændelser, saavidt muligt, bleve almindelige var vist nok godt, men Hovedsagen er, at disse Kundskaber traadte aldeles i Kristendommens Tjeneste og meddeltes paa en livlig, underholdende Maade. Jntet kan være fordærveligere, end at ville føre Almuen nogle Trin opad en Stige og lade den staa der, og intet daarligere, end at ville gøre den videnskabelig. Bort altsaa med disse Kundskabsbillinger, som maa opvække enten en Tidighed, der ei kan tilfredsstilles, eller Ækkelhed for al aandig Føde! Bort med disse afpillede Benrade, som Man har bemalet med alskens Navne paa Dyr og Mænd, Stæder og Lande, Stierner og Planter, bort med alt det Krom hvis Forglemmelse var det bedste der kunde times den Bondemand, i hvis Hukommelse det var ind propper, Har den naadige Gud ved Videnskaberne ledt os til visse Endeligheder, lært os tydeligere, end vore Fædre, at skue Kærlighedens vise og mægtige Finger i Tingene og Tidernes Løb, saa lader os dog ikke række vore svage Brødre den haarde Spise, hvorpaa Aarhundreder tykkede Drøv, uden at kunne fordøie den, men hellere tillave dem en styrkende Ret af de Urter hvis Kraft og uskadelige Velsmag Tidernes Erfaring har lært. Lader os af sundt Egetømmer, med hellig Kløgt danne et Boskab til Bondestuen, paa hvilket Bibelen kan finde sømmelig og hæderlig Plads, da Pyntelighedens Diævel har forjaget den fra de Størres Marmorborde og fra Vismandens Hylder. Jndtil dette kan ske, var det nok bedst, ene at sørge for, at Skolerne fik Lærere, som kunde læse, skrive og regne nogenledes, og som fremforalt vare kristelige i Lærdom og Vandel, men da maatte der og sørges for, at de i deres Anstors Sved dog og saa kunde have Brød at æde *).*) Dette er i Sandhed en Sag af den Vigtighed, at jeg ret inderlig vilde ønske mig Kraft og Held til at lægge Byer, Amtsprovster og Alle, hvem Kongen betroede sine gode Hensigters Udførelse, ret nær paa Hjerte. At bie indtil Degnenes Afgang aabner en ny Jndtægskilde, er paa mange Steder at lade Vankundighed og Vontro saaledes rodfæstes, at de seent eller aldrig oprykkes, Der er aldeles ingen Tvivl om, at naar Amtsprovsterne indgik med en Forestilling om et midlertidigt Tillægs Ligning paa Sognene, hvor Degnene endnu leve, det jo vilde bifaldes. Saa er ogsaa sket paa Falster. Fortsættes.)