Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-05-24
Adskillige Blade have i denne Tid berørt Fæstebondens Vilkaar, de ønske at disse værdige Borgere maatte sættes i en gunstigere Stilling: at deres Forhold til Godseieren maatte kunne indledes saaledes, at deres Vel bedre befordredes. Man anfører, at det, som trykker Fæstebonden, er Jndfæstning og Hoverie; deri var en Formildelse at ønske. Ved at indføre fri Contracter vilde formodentligen baade Jndfæstning og Hoverie bortfalde af sig selv, lige saa vel her, som i andre Lande. Men, sige de, denne Tilladelse kunde misbruges til Fornærmelse for Bondestanden. Naar Bonden blev gammel, og ei kunde svare det, som en ung Mand saae sig istand til at svare, vilde den Camle, naar Forpagtningstiden var udløben, blive brødløs og til Byrde for Fattigvæsenet, Dertil svares: Med Huusmanden contraherer Godsejeren frit, seer man disse jages fra Huus og Jordlod, fordi de af Sygdom eller Alderdom ei længere kunne forrette deres Ugedage, eller ere saa raske til deres Gierning, som i den yngre Alder, Vilde Godsejeren være saa ubillig, hvem vilde da leie eller forpagte Jord af ham, Straffer ikke Uretfærdighed sig selv, Seer man ikke enhver fornuftig Godsejer udsøger til Gaardfæster en brav Mand, og ei overlader Husene til slette Beboere, Seer man ikke, at det er meget almindeligt at conservere Familierne ved Stederne? Det byder Klogskab, endog hos den mindre Veltænkende. Vil ikke det Samme finde Sted, naar det tillades, frit at contrahere, Høre vi Klager fra Holsteen, Meklenborg, England, Nederlandene, Schweiz, med flere Lande, at Landmanden trykkes, fordi han kan frit contrahere, Opløftes Klager fra vore Kjøbstæder, Præstegaarde, Herregaarde, Selveiersteder og Huuslodder, fordi det er Kjøbstædmanden, Præsten, Herremanden, med Hensyn til egen Hovedgaardstaxt, Selveieren og Huusmanden tilladt frit at contrahere? Vi finde alle Anførte at rette sig efter gjensidig Overeenskomst; de baade udleie, forpagte, som og fæste bort. Hvorfor vil man da nægte Cod sets Bønder med Godsets Eier at indgaae frivillig Forening? Hvor kan man troe, at Bonden vilde være saa uklog, ikke at see paa sit eget Vel i den Contract, han indgik, ligesaa vel som andre fri Contrahenter i Bondestanden, Fordi at Uforstand kan finde Sted, derfor at sætte hele Standen under Formynderi, er dog vel ikke tilraadeligt? Antag, at Fæsteindretningen var et passende Lovbud i Christian den Femtes Tid, fordi Landets Jorder ei vare udskiftede, og alle Jorder, som ere i Fælledsskabet, maa drives efter en Plan, følger deraf, at den Indretning er nu overalt anvendelig eller nødvendig. Godserne ere udskiftede; det giør forskjellig Drivtsplan nødvendig efter Omstændighederne, og foranlediger ved mange Bønderlodder stort Udlæg med Hegn, Vands Udgravning, Steen og Krats Bortrydning. Gierningen staaer tilbage, Eieren, Fæsteren og det Almindelige til Tab, fordi Fæsteren alene skal bestride det; dertil har han ikke Evne, og om han havde Evne, var det ikke billigt at forlange det, da Fæsteren ikkun vilde hoste Nytten deraf i sin egen uvisse Levetid. At Udgivten skulde udredes af Eieren alene, var ei heller billigt, da den nuværende Fæster ofte i meget lang Tid kunde høste anseelig Fordeel af en saadan Forbedring, og dog, efter sit Fæstebrev, vedblev at svare den sædvanlige forrige Afgift; Ret og billighed fordre, at begge Parter herudi bør tage Deel, omtrent som med Benificiarii, ved Frd. af 14 Sept. 1770 og 23 April 1781, §. 26, er bestemt. Til at forekomme Tvistigheder og Bekostningernes Beløb, kunde det, som mellem Godsejer og Fæster var overlagt og besluttet, i tvende Vitterligheds vidners Overværelse, affattes og in duplo beskrives, hvoraf hver erholdt sin Eienpart, og i Tilfælde, at de blive neens, Regningerne undersøges og approberes af Amtmanden og Landvæsenscommissairerne. Men dersom hverken Eier eller Fæster har Evne til at gjøre den Bekostning, kan en Anden kjøbe Gaarden, som har Evne og Villie til at sætte den istand. Fæsteren maatte, fra det 4de Aar efter Jndretningen, dog uden Renter, afbetale aarligen i det mindste en Tyvendedeel af Summen, som var af Hosbonden anvendt paa dens Forbedring, med Hensyn til uundgaaelige og vigtige Foretagender, uden hvilke Lodden ganske eller for en betydelig Deel var ubrugelig, men ikke over simple og ubetydelige Forbedringer, som strax betale sig selv. Har Fæsteren gjort Bekostningen, og han og Hustrue døde, eller kom fra Gaarden inden 20 Aar, skulde Hosbonden godtgjøre Fæsteren eller Arvinger paa samme Maade, som i omtalte Forordninger er bestemt for Beneficiarii. Det er urigtigt, ei at tilstaae Godsejerne fri Raadighed uden over deres egne Hovedgaardes Tilliggende, thi derved betages dem alle Bevæggrunde til betydelige Forbedringer paa deres Bøndergods, da deres Indkomster ei derved forøges, eller de kunde blive skadesløse for dertil udfordrende Bekostninger. Af denne Tingenes Beskaffenhed flyder større Lyst og Godhed for deres Hovedgaardslodder, som de søge at forstørre og udvide, saa meget som mueligt, og siden at forbedre ved Rydning, Vands Udgravning, Jnddeeling til fordeelagtigere Drift, og deslige occonomiske Forbedringer. Store Gaarde paa flere hundrede Tønder Land, kunne ei drives med Fordeel ved egne Folk, da i Høstens Tid behøves flere Folk, end paa de øvrige Tider af Aaret, og disse flere Menneskeer kunne ei til rette Tid erholdes for Betaling.