Politivennen, 1799-01-01
Amager-Grusomheder. Politivennen har adskillige Gange talet plagede og tyraniserte Dyrs Sag, og med forskjælligt Hæld. Nogle private Medborgere have laant ham et opmærksomt Øre og et alkjærligt Hjerte, medens de offentlige Autoriteter endnu intet have gjort til at rette de paaankede Grusomheder. Saaledes seer man endnu uhyre Vognlæsatopdynges, saaledes forbydes det endne ikke, at lade Køer ved uforandret at spølfødes, ved at ligge i deres Urenlighed, og ved aldrig at vaskes, at henstaae som levende Aadsler, saaledes er Knippelsbro, som giver saa mange for et svært Læs svedende Hest deres Baneknæk, endnu ikke forandret, endskjøndt et hundrede Dalers Anvendelse her kunde muligt redde et hundrede Hestes Liv eller mere aarligen. Desværre det bliver ved det gamle. En saadan Lunkenhed ikke imod en nidkjær Medborgers Stemme, men imod Hjertets Stemme, burde afskrække fra at tale oftere for det underkuede Mevdyr. Men det skal den ikke. Jeg opgiver ikke Haabet. Dog til Sagen: Amagerne, rettere nogle (jeg vilde ønske jeg kunde sige faa) Amagere have for Skik, om Efteraaret at gjøre Indkøs af gamle, forslidte, eller vilde, kullerte Heste, disse lade de hele Vinteren igjennem gaae ude, for om muligt at kunne bruge dem, saa mange som overleve, ved næste Foraarspløjning. Denne Handlemaade maatte ved første Øjekast synes taabelig og skadelig for dem selv, da mange af disse Dyr døe inden Midten af Vinteren, men man vil finde at den i dets Sted bør kaldes umenneskelig snue, naar man betænker, at disse Heste saaes for næsten intet, og at dog nogle overleve, hvis Arbejd ved næste Pløjning betaler de døde, og kafter vel endda et Par Rixdalers Profit af for Tyrannen. Husly til dem koster dem intet, den maae disse Elendige undvære under den strængeste Aarstid, og paa et Land, der naar det ikke fryser er en Morads, og i Storm og Frost ikke har en eneste Højde eller Skov, som kunde lune, thi Remiserne ere kun til for de mere yydede Harer. Føden koster dem heller intet, ikke et Knippe Straa engang. Jeg har seet en af disse Vinterheste, omfalden af Hunger eller Sygdom, ligge i sin sidste Dødskamp paa en Plet sort Jord, hvoraf den selv, saa langt den kunde, havde afgnavet hvert (stæsstraa og Rod. Amageren gaaer forbi og nenner ikke engang at give sig den Nøje, at forunde den en hastigere og mindre pinefuld Død. O, at dog et medlidende Menneskeøje vilde skue ned paa dette og saa meget andet gængse Tyranni mod vore umælende Medskabninger, O at en kraftig og retfærdig Haand vilde stille sig imellem dem, og deres saa dybt under Menneskelighed nedsunkne Herrer! Torvedags Optrin. Da min Vej undertiden falder uden for Porten paa Torvedagene, har jeg havt Lejlighed til at see adskillige Uordener, som let kunde hæmmes, og som vist nok burde hammes. Det Ophold, som her skeer, fordi de mange Vogne ikke hastig nok kunne blive affærdigede ved Boden, gjør de Forsinkede harmelige og lette til at opbringes; den ene kø er for nær den anden; den ene skyder den anden tilside for at komme til Hullet; grove Slagtersvende eller Kudske, der istedet for at elske Bonden, hvis Kofte de saa nylig selv aflagde, gjøre sig en Fornøielse af at udlee, haane og fornærme ham, slaae løs paa hvad der staaer dem i Vejen, saaledes opkomme mangfoldige Klammeriet og Slagsmaal, som ofte have ærgret mig meget at see, og som Vægterne gjøre intet eller overmaade lidet til at hæmme. Jeg seer intet andet Middel til at raade Bod paa disse Uordener, end dette, at der ansattes flere Betjentere, saa at det blev muligt for flere Torvebønder at klarere paa engang. Vel kan indvendes, at dette vilde være en Udgivt for Staten, men dette fik ikke hielpe; disse Afgivter ere desuden i deres Natur odiøse nok at de ikke ved en slet indrettet Modtagelse og deraf flydende Følger skulde gjøres end mere ødiøse.