Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-07-23
Ved paa ny at see de theologiske Stridigheder i dette Blads No. 52, og bemærke, at disse Ting skulle gives til Priis for et større Publicum end det, som deri kan dømme, maatte man baade af Agtelse for Religionen, saavelsom af Skaansel over de mange af vore Medbrødre, saadanne Kiævlerier forvirre, og den Spænding, det opvækker, samt det Sindelag det fremmer og nærer, inderlig ønske og bede vore unge Theologer, at de dog engang dermed ville ophøre, eller skrive paa Latin, foredrage Sagerne kun for de Lærde, eller endelig henvise saadanne Sager til saadanne Steder og Skrivter, hvor de ikken kom ud i et større Publicum end det, der kunde dømme, og følgelig ingen Forvirring afstedkom. Jeg vil ikke her undersøge, hvorfra denne Stridsindighed har sin Oprindelse, men det tør jeg frit paastaae, at de stridende Herrer, ikke derved indlægge sig nogen Ære eller Berømmelse, ligesaalidet som de handle i Hans Aand, der bad: Lærer af mig, thi jeg er fagtmodig og ydmyg af Hjertet; eller lyde Hans Vink, der vilde, at Alt skulde skee til Opbyggelse, og Jntet til Forvirring og Nedbrydelse, og bød den kristne Lærer at undslaae sig for Ordstrid og daarlige Spørgsmaale. At anvende sin Tid paa saadanne Kjævlerier, hvoraf vore theologiske Skrivter nu vrimle, anseer jeg at være en aldeles Afvigelse baade fra den kristelige Religions Bud og dens øfte og ideligen gjentagne Erindringer, saavelsom og stridende mod dens hele Væsen, der er Aandens Enighed i Fredens Baand. Hertil kommer ogsaa dette, at der i den theologiske Videnskab er langt vigtigere Ting at anvende sin Lærdom og sin Skarpsindighed paa, og det saadanne Ting, der altid giver sand Berømmelse og skaffer sand Ære, men hvorpaa man med Bedrøvelse maa see, endnu Jngen anvender sin Tid. Er den hellige Skrivts Jndhold end bekjendt, og kunne end alle Christendommens Lærdomme deraf med Vished og Klarhed udledes: saa er det dog ligesaa vist, at deri ere mange Ting, der endnu ikke ere tilstrækkeligt oplyste, mangen Sætnings Høihed ikke endnu ret forstaaet, ikke endnu opfattet i al Storhed, mange Paastande endnu ikke rigtigen bestemte. Jeg frygter ikke for offentligt at sige, at her endnu efter saa mange store og værdige Mænds Bestræbelser er meget at oplyse, meget at berigtige, meget at forklare, der alt kan tjene til Lærdom og Opbyggelse. Men hertil udfordres dyb Lærdom - en Skolephilosophie kan her intet nytte her kræves et stort Apparat af philologiske, geographiske, astronomiske, naturhistoriske, politiske og philosophiske Kundskaber, hvortil et Menneskes Liv neppe kan forslaae. Og naar man lægger hertil og veed, at den største Deel af d. h. Skrifts Fortolkere have været Stuelærde, i det Hele taget med snever Synskreds, indskrænket Judicium, kun bevandret i enkelte Deele af den theologiske Videnskab og altsaa eensidige, og som eensidige ogsaa gjerne meget mere tilbøielige til at ansee deres Slutninger for de rigtigste - og desforuden fængslede til Fordomme og Sædvaner - saa forundrer den i Sagen Kyndige sig ikke, naar man af mange Aarsager endelig bevæget beder de Herrer stridbare Theologer, anvender Eders Tid til at opdyrke denne vidtløftige og uoverskuelige Mark, der er endnu mange Opdagelser at gjøre, og som ikke ville undgaae den lærde, skarpsindige og smagfulde Fortolker – der ville J finde en værdig Løn for Eders Flid, og nyde Videnskabs mandens største Glæde - at tænde Lys i Mørket – derved ville J skaffe Eder et hædret og ærværdigt Navn og give Eders lærde Læsere mangen ædel og høi Nydelse. Har end denne Videnskab i vort Fædreneland i de sidste 30 Aar ikke nydt den Agtelse og Udmærkelse, som den før har nydt og som den i Betragtning af sin Vigtighed og de mange Kundskaber, dertil udfordres, fortjener; og er den end i samme Tid fortrængt af en Slags Katechismuslærdom, der i det blot Populaire og umiddelbar Nyttige troede at have fundet de Vises Steen, og senere ved en aldeles urigtig, indkneden og svagsindet Anskuelse af de hellige Skrivter, saa er dette dog kun en overgaaende Periode, der engang vil fremkalde en lysere end den allerede forbigangne lyse og have I da arbeidet deri med tilstrækkelig Lærdom og alt omfattende Blik og dyb Skarpsindighed - da ville Eders Navne i sin Tid lyse som Stjerner af første Størrelse, og J ville kunne erhverve Eder et evigt hæderligt Minde i den theologiske Videnskabs første og vigtigste Deel – den hellige Skrivts Fortolkning. Men det er ikke allene det, hvori vi staae tilbage, og som vel maa lægges vore stridbare og som det synes ogsaa stridlystne Theologer paa Hjerte, men og dette, nemlig Kristendommens Fremsættelse for sine Tilhørere, saa at den bliver lys for Forstanden, yndig for Følelsen, velgjørende for Hjertet, kraftfuld i Udøvelsen. Men dertil kræves megen lys Kundskab om Religionen selv, megen Følelse af dens høje Værd, og en tydelig, følelsesfuld og høitidelig Fremstilling og Fremsættelse deraf. Men paa at vorde Taler i Ordets rigtige og ophøiede Forstand, derpaa synes mange af vore unge stridbare Theologer ikke at lægge an. Man behøver kun at læse og høre dem, og hvad er det saa, man som oftest læser og hører, hvad er det, de skrive og tale om, om Jesu Blod og Vunder, om en blind og død Troe, om gode Gierningers Unødvendighed, Fordømmelse af anderledes Tænkende, Skuldertræk over deres Blindhed, Skielden paa dem, der ikke bevæge sig inden de selvsamme snevre Grændser, som de snevre Kundskaber og det snevre Hjerte afstikker, og alt dette fremført i en overmodig, forhaanende og fordømmende Tone, og med et Aasyn og en Stilling og Miner og Gebærder, som den Forstandige og Jndsigtsfulde ikke kan andet end baade beklage og begræde; – at saadant kan finde Behag - belee. Men er det ikke sørgeligt, at saadan en Tone er opkommet, saadan en Fremgangsmaade finder bifald, saadan Adfærd kunne roses, Strid og Fordømmelse er nu alt beregnet paa, men det fromme Sindelag, som Han lærte og Han viste, Hann, siger jeg, der anmeldte sig som den, der ikke var kommet for at fordømme, men for at frelse - hvor findes nu dette, Nei, destoværre kun faa Steder.