Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1797-09-08
Trondhjemske Tidender. No. 36. Fredagen den 8. September. Slutningen af den i No. 34 afbrudte Fortælling. Det Skrig de gave fra sig ved den Ulykkeliges Fald og Pistolens Knald hørtes snart af Resten af Mandskabet, som strax forsamlede sig: ei heller tøvede Konen længe, som - beklagelsesværdige Ulykkelige! – selv havde prepareret sig til hendes Endeligt, som hun nu saae forhindret ved denne for hende saa traurige Tildragelse. De Taarer hun fældede, og den overordentlige Smerte og Bedrøvelse som oprørte hendes Siel ved denne tragiske Scene, vare over al Beskrivelse: Jngen kan være saa haardhjertet at han ikke paa en Maade skulde kunde fatte et Slags Begreb derom: Hun besvimmede og var færdig at døe af Bedrøvelse: hun bad at maatte være hendes egen Banemand, men hendes Tjener og Carpinger passede noje paa hende, saa hun ikke fik fuldbyrde sit Forsæt. Deres Øine vare uafladeligen henvendte paa hende og de vare kun bekymrede for hende imedens de forglemte sig selv, men forgjeves var al deres Agtpaagivenhed paa hendes udvortes Handlinger, siden hun i hendes Bryst husede en Fiende der var tilstrækkelig at ødelægge en langt større Styrke end Bedrøvelsen havde ladt hende tilbage: thi ingen Bønner kunde overtale hende til at spise af de dyrebare Levninger, men hun gjemte omhyggeligen den Deel deraf, som hendes Skjebnes Grumhed lod falde paa hendes Part: hun bedækkede den med sine Taarer, og under igjentagne Løvter besluttede hun at deele dens Skjebne og at blive selv begravet i den samme uvante Grav, hvilket Forsæt hun snart havde fuldbyrdet, siden hun i al den Tid ikke havde anden Føde end to Rytter, som lykkeligviis bleve fangne og bragte til hende ved Carpinger netop til den Tid, da den fatale Lodkastning til anden Gang skulde gaae for sig, hvori hun besluttede at deel tage uagtet Carpingers og hendes Tjeners indstændige Bønner, kort hun opnaaede sit Ønske og trak til anden Gang Døds Nummeret: hun velsignede denne Dag mere end hendes Bryllupsdag: allerede var hun færdig, at lægge Halsen under Draabsmandens Kniv, og skulde visseligen været bleven slagtet, dersom ikke Carpinger med to andre, som han dertil lønnede vare fremkomne og modigen havde sat sig imod Executionen; herover opkom et Klammerie, de droge deres lange Kniver imod hinanden og fire Personer bleve dræbte, iblant hvilke den trofaste Tjener sig befandt. Dette var en tilstrækkelig Føde i den nærværende Tid, og standsede de Overlevendes graadige Hunger, som nu foruden Damen ikkun vare 5 eller 6 Personer. Af de Slagnes Legemer spiste de nu lidt rigeligere end i nogle foregaaende Maaneder, men saaledes var deres Ulykke, at formedelst den uvante Kost, de fleste af dem vare døde just da de fik Lands-End af England i Sigte. De vare for faa til at regjere Skibet, og maatte frygte for, efter saa mange overstandne Farer endnu at geraade i en anden, der var en mindre, thi Vinteren havde været usædvanlig stræng, store Jisflakker svømmede omkring: Skibet kom ind imellem dem, og blev drevet imod Strandbredden. At befrie det udaf denne farlige Tilstand var dem umulig. Carpinger som havde en flydende Tunge, og havde i forløbne Dage nydt en meget god Opdragelse i Stepney ved London, hvor hans Fader Capitain Carpinger længe havde boet, forsøgde det bedste han kunde at trøste den dybt sørgende Dame, snart ved Ord, snart ved Forestillingen om en mulig bedre Fremtid, snart ogsaa ved Raad; det lykkedes ham paa det sidste, at overtale hende til at give ham det Løfte, at hun ikke vilde udøve nogen Voldsomhed mod sig selv, men mod see og oppebie alt hvad som videre maatte hænde. Saaledes laae de i 6 Dage, indtil næsten alle, to Mand foruden dem selv undtagen, vare døde, og disse to vare saa yderligen svage, at de ikke kunde forlade Cahytten. Skibet var nu indfrossen og kunde altsaa ikke komme fra Stedet. Car ringer og Damen besluttede at vove sig ud paa Jsen og at forsøge om de kunde naae Landet: hun gjorde dette saa meget villigere, siden hun haabede, paa denne Maade at finde sin Grav i det Element hvori den dyrebareste Vens Levninger vare begravne, Carpinger som paa det allernøieste passede paa hende, tog en Planke og en lang Stang i Haanden, og saaledes forlode de Skibet. Med største Besværlighed og Fare naade de endeligen Strandbredden. Af de medhavende store Rigdomme medtog han kun en Æske med Juveler. Damen som havde de allerstørste Forbind ligheder mod den ædle Carpinger belønnede ham saasnart Sørgetiden var omme - ved at gifte sig med ham. Taknemmelighed og Højagtelse bestemte hende dertil, disse vare Kjerlighedens Forløbere og da først fortjener denne Liden skab Navn af Kjerlighed naar den har en saadan varig Grundvold. deles korteligen til Svar, at Vedkommende nok ikke have været underrettet om denne offentlige i Publiko almindelig bekiendte ubeføiede mod Byens Privilegier stridende Handel, thi ellers var denne Uorden, ligesom alle Andre, sikkerligen bleven afhjulpet, hvilket forhaabentligen i Fremtiden skeer. maa maa 12. Søndag efter Trinitatis. prædike: Høimesse. Aftensang. Hr. Angell. Domkr. Hr. Stabell. Fruekr. Hr. Wille. Hr. Schavland. Hospitalskirken Hr. Støren.