Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-12-13
Den Ungersvend, døv mod det velmeente Raad, Kun røres af Yndigheds Vælde; Og styrter sig glesk, letsindig og kaad I Deiligheds dræbende Fælde; Men Møen ham knuger til Barmen saa ven, At aldrig han Solen kan skue igjen. De Fiske de springe saa glade. Christine traadte nu med en Støvekost i Haanden ind til Tyge. Hendes forandrede Klædedragt var ham paafaldende, men endnu mere hendes forandrede Udseende. Hendes Kinders Roser vare blegnede; hendes ellers saa klare Øine vare matte og rødlige af Graad. Det var ikke mere den muntre, vennehulde Pige, han var vant til at see i hende. Hun forekom at være bleven adskillige Aar ældre. Christine, raabte han, i det han med Ømhed slyngede sin Arm om hende, hvad er der hændt, Du seer jo saa forrigfuld ud?" - Hun svarede med et dybt Suk. - Du sukker – Duhar grædt – raabte han - greb hendes Haand og trykte den varmt til sin Mund - hvi græde, nu Du snart skal gjøre mig til den lykkeligste Mand paa Jorden?"Ak, Hr. Tyge, udraabte Christine, i det hun pressede begge sine Hænder, sammen, og saae med et veemodigt Øjekast paa ham. Hvad Ondt har man gjort Dig, huldeste Fæstem, udbrød Tyge - nævn mig de Niddinger, der bedrøve Dig - nævn mig de Ulve, der ville sønderslide det uskyldige Lam, og jeg skal udrive Dig af deres Vold, om det end skulde koste mit Hjerteblod!" – "O, Hr. Tyge, sagde Christine, i hvilken ulykkelig Time er jeg ikke kommen til Tostrup. Hvi skulde jeg see Eder, for at styrte mig selv og mine stakkels gamle Forældre i evig Fordærvelse, J har ingen Nød. J er af høi Byrd. Eder vil man nok skaane. Men jeg, den ufri, værgeløse Bondepige; jeg maa synke, haanet af Eders høibaarne Slægt, foragtet af alle mine Lige, i Graven. For mig er intet uden Spot og Spee tilbage i denne Verden. Naar I. engang glæder Jer med en velbyrdig Adelsfrue paa Knudstrup, saa pege Sognefolkene paa min Grav og sige, der ligger den Frilleqvinde, der har villet forstyrre vort naadige Herskabs Ro og vanære dets Slægt. – "Hvad siger Du, Christine raabte Tyge ligesom rasende, hvo vover at tale saaledes om Dig - hvo tør kalde Dig Frille?"Alle, Hr. Tyge - svarede Christine, alle paa hele Gaarden, lige fra den høibaarne Frue til den Dreng, som vogter Gjæssene. Hvor jeg vender mig hen, møder jeg intet uden Forhaanelse. Man skyer mig som en Spedalsk, man vrænger af mig ligesaavel i Borgerstuen, som i Stalden. Overalt lader man mig høre, at jeg har forført Junker Tyge, og Gud er dog mit Vidne, at jeg er saa uskyldig i hvad man vil paadigte mig, som Barnet i Vuggen. At jeg har pleiet Eder, vaaget hos Eder i Eders Sygdom, det regner man mig til Onde. Ak, hvi binder Stavnsbaandet mig dog til min Fødestavn, Hvi kan jeg dog ikke rive mig for evigen løs derfra, Jeg vilde vandre paa Stand ud i den vide Verden. Om jeg skulde arbeide indtil Blodet sprang ud af mine Neglerødder, vilde jeg dog ansee mig for lykkeligere end her, hvor Foragt og Forsmædelse ere min Lod. – "Christine, sagde Tyge, i det han med begge Armene favnede hende og trykte hende op til sit Bryst, her ved denne Barm skal Du finde den fasteste Borg. Jeg er Din Forsvarer, Din Beskytter. Din Ære er min. For skal jeg knuse mine Skjoldmærker, sønderrive mit Adelsbrev, glemme min Byrd, end forsage Dig, huldeste blandt Møer, Rose blandt alle Blommer Modtag denne Ring, som et Pant paa min Troskab, og lad mig forsegle vor Pagt med et varmt Kys paa Dine søde Læber. Vær ubekymret, og sæt Haan imod Haan. Jnden fire Uger er Din Qvide endt. Jeg fører Dig til Altret og Duer, min for evig. Da skal jeg ene leve for Dig. J stille Huuslighed skal vi tilbringe vore Dage. Dine Dyder ere mig kjerere end alle mine Aner; gid de Børn, Himlen forunder os, vorde Dig lig. Hvad er det, J siger Hr. Tyge, Vil. J for min, for en ringe, ufri Piges Skyld glemme Eder Byrd og Rang, give Slip paa Eders Slægt og paa den Lykke, der venter Eder i Fremtiden, Hust dog paa det gamle Ordsprog; man skal Sæd følge eller Land fly. "Det Ordsprog kjender jeg og skal lyde, sagde Tyge. Heller flye det Land, hvor mine Fædre boede og byggede, end følge den Sæd, der vanærer min Stand. Men det er ei fornødent Den første Adelsmand i Riget, Kong Frederik, er af anden Hu. J hans Naade finder jeg en stærk Vognborg mod min adelige Slægts Fordonme. Naar alle mine Frender forlade mig, vil han dog ei forsage mig. Saalænge han er i Liv har jeg intet at være ræd for, og skulde Gud kalde ham til sig og hans Eftermand ikke ligne ham, saa gives der flere Lande end Danmati. Verden er viid, og hver har sin d. Der vil ned findes en Hytte, en Kilde og et lidet Stykke Jord for to Hjerter, der have besluttet at leve og den for hinanden. Fat derfor Mod, favreste Christine, Stol paa Din Tyge. Han fordrer intet af Dig uden Gjenkjerlighed. Det er den eneste Morgengave, han begierer, den eneste Lykke, han hige efter. Tyge havde sat Guldringen paa ChristinciFinger. Med Øjnene nedsænkede til Jorden og blussende Kinder, trykkede hun Ringen mere ni paa Fingren, og i det hun, ligesom henrykt, løftede Øinene op, og stirrede paa sin Trolvede, slyngede hun Armene omkring hans Ha og raabte, hvad Gud sammenføier skal Meneskene ei adskille!" Aldrig, Christine, svarede Tyge; ingen Slægt, ingen Rang sto kunne sønderrive det Baand, som, efter den Holstes Beslutning, er knyttet og Kierligheden har befæstet. Fra nu af være Du, elskte, kjereste Pige, min eneste Tanke, mit eneste Haab. Med Dig skal jeg dele min Lyksalighed paa Jorden, og naar Sorgens Skyer formørke min Himmel, saa skal Dit hulde Smil adsprede dem. Hadet af min Slægt, miskjendt af mit Fædreneland, forfulgt af mine Avindsmænd, skal Din Kierligheds Jldstøtte følge mig igjennem Modgangs vide Ørk til den stille, huslige Ro, som Gud ved Dig har forjettet mig. Christine trykkede et Kys paa Tyges Læber, og forlod ham med taareblændte Øine. (Fortsættes.)