Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-12-03
Da Du i Efterskriften til Dit sidste Brev forlanger at høre mine Tanker om vor nyeste originale Comoedie, Masken, af Hr. B. Bang, saa meddeler jeg Dig dem her saameget hellere, som jeg haaber dermed at kunne oplyse adskilligt af det, Du fandt utydeligt i mine Breve, fra Overfjor, om Moliere og den nye franske Comoedie, hvilken Hr. Bang umiskjendeligen har havt for Øie. Kun den bemærkning forudskikker jeg endnu, at Du her ikke maa vente noget Sidestykke til den Recension, over Forfatterens Uglspil, af Baggesen, der saa ganske vandt det Bifald; thi dette Stykke er af en ganske anden Art, og maa derfor behandles paa en ganske anden Maade. Fablen eller Emnet er taget af en Beretning hos en engelsk Reisebeskriver, udentvivl Archenholz Forfatteren har i Udviklingen af de mange afvexlende Scener, og i Forvexlingen af Masken og Lord Dornlay været temmelig heldig, ligesom hele Sykkets udvortes Forbindelse røber et vist Ta kent og Studium af godt sammensatte Stykker, i den nyere franske Smag. Men der er desværre dets eneste Fortjeneste, og selv denne forringes derved, at Jntriguen for endeel er opløst i Enden af anden Alt, hvor man erfarer, at Lady Belmournetop er Originalen til Lord Dornlays Portrait og Gienstanden for hans Kjærlighed. Læserne, og fornemmelig Tilskuerne, som i Masken let maa gienkiende Lord Dornlay, gjette strax Udfaldet af det Hele, og illuderes meget vanskeligen ved Bortførelsen eller Testamentets Bestemmelse. At Stykket, eller rettere sagt, Dørene gaae Slag i Slag, hindrer vel at Tilskuerne komme til at besinde sig ret over hvad der foregaaer paa Scenen; men da Knuden kun meget svagt strammes ved hiin Bestemmelse af Testamentet eller ved Bortførelsen, da hele den indvortes Forbindelse ved Karakterer og Motiver er yderst triviel, saa kan den ovenfor omtalte Fortjeneste aldeles Jntet veis op imod de mange væsentlige Mangler, jeg nu skal søge at udvikle Dig. Alle Personerne vidne om Forfatterens store Mangel paa Opfindelsesevne. Ethvert Karakteer, træk, og af disse gives der meget faa, som kunne fortjene dette Navn, er trivielt eller forslidt. Lady Belmour giver sit Diadem bort for at frelse endeel ulykkelige Familier; hun bønfalder Hertugen, som af hendes skjønne Ansigt overtales til at forandre en Dødsdom; samme Hertug fører hende siden efter bort, for at ægte hende, og hun finder sig deri med en Engels Taalmodighed, eller en Englænderindes Phlegma; som en Deus er maching faaer hendes Elsker en Arrestbefaling fra Prindsregenten for Hertugen, hvorved denne meget beleiligen bringes tilside. Lord Dornlay, som skyes alt Selskab, faaer at vide, at hans Hjertes Elskede er i London, og gaaer, meget naturligen, strax hen til hende, da han hører, at hun ønsker at see ham o. s. v. v. s. v. See, det er de anorvigtigste Motiver i hele Stykket, og det er altsaa meget naturligt, at de lede til ligesaa trivielle og uinteressante Resultater. Alle Karaktererne ere ogsaa uden det ringeste Jndhold, tomme Hverdagsmennesker, uden Jnteresse eller Energie, uden Mand eller nogen Slags Originalitet. Thi om Poeste vil jeg nu slet ikke tale. Jeg gjennemgaaer derfor kun en eneste af alle disse, da han synes at være behandlet con amore, og da han blot er en Variant af den staaende Uglspilsrolle, som findes i Forfatterens foregaaende originale Lystspil. Her skal Sir Charleston - Du indseer let, at det er ham, jeg mener - være en godmodig, lystig Fyr, som udfylder mangen Scene. Han bringer flere af de vigtigste Efterretninger fra den ene Person til den anden, og bliver derved et reent perpetuum mobile. Men han er et høist ubetydeligt Væsen, og hans mange smaae, pæne Løier ere meget flaue, uden alt comisk Anstrøg. J en Stue kunde man maaskee le engang af sligt Pudsemagerie, men paa Theatret. O, vee. - Han hopper et Par Gange i Veiret, snakker meget om Lady Belmours smaae, hvide, søde Hæn hvor vammelt - kryber ind af et Vinder due, og snakker saa om sine skidne Strømper, omfavner en gammel Mand, saa han skriger, kort sagt, søger paa alle Maader, at faae Parterret til at troe, at John har Ret, naar han S. 47, kalder ham en Pokkers Fyr. Mig forekommer han at være en meget stakkels Fyr, som suurt fortjener sine Kys paa de smaae, søde, hvide Hænder." Nogle mene, han er en forulykket Copie af en Parisercavallier, og han synes ogsaa at være langt mere fransk end engelsk. At denne Tomhed i Caraktererne paa ingen Maade udfyldes ved de mange Reqvisitioner, Forfatteren har gjort hos sin Lecture og hos Theatret, er meget begribeligt. Et Vers af Metastasio, et andet, fransk Vers, en tør Beskrivelse af en Reise i Schweitz, et Par Ord om Mad. Staals Corinna o. s. v. kan ikke blænde eller interessere noget smagfuldt Menneske. Og disse Skjønpletter ere endog undertiden meget upassende anvendte. Jeg beder Dig blot at læse følgende (S. 5) En Anden. Alle Mennesker tale om dette Testamente, og ingen veed den rigtige Sammenhæng, maaskee vilde De være saa god, Sir, at give os nogen Oplysning heri. Browedet. Med Fornøielse, mine Herrer; men først et lille Glas. (i det han tager det) De maa vide, jeg er ganske af Luthers Mening: Wer nicht liebt Wein, Weiber und Gesang, Er bleib ein Narr sein Leben lang *). Charleston (leer). Hahaha, ja Luther var en herlig Mand. (klinker) Hans Minde, Alle (reise sig op og klinke). Luthers Minde, (de drikke e). Browedet. Og nu til Testamentet (sætter sig). De veed mine Herrer, at Lord Belmour o.s. v. o. s. v. Foruden at det er meget urimeligt, at lade nogle af Londons elegante Herrer drikke Luthers Minde, saa kunde jo, paa denne Maade, enhver Forfatter udspække sine Dramer, med hvad han hist og her læste eller hørte. Men hvo indseer ikke det Flaue heri, og jeg er vis paa, at Du, og alle dannede Mennesker tænke i denne Sag, som jeg. Da Dialogen jo kun er den særegne Maade, hvorpaa hver Karakteer yttrer sig, saa følger af denne Karakterernes Tomhed, at den maa være mat og i høieste Grad ubetydelig. Den flyder meget godt, men det er den vandede Natur, som fører dette med sig. Og det er ogsaa det eneste, Dialogen har tilfælleds med Floden. Dennes skjønne Bugter, rullende Bølger og mange smaae Blomster paa Bredden savnes her ganske og aldeles. J Dialogen aabenbarer sig især Forfatterens store Mangel paa poetisk Mand, som hans saare ringe Phantasie i Motivernes og Carakterernes Opfindelse. Masken er ogsaa et meget fattigt Stykke. Af vittige Jndfald findes ikke er 7) Verset er desuden galt citeret, thi hos Luther hedder det saaledes: Wer nicht liebt Wein, Weib, Gesang, Der bleibt ein Narr sein Lebelang. *) En meget nøiagtig bemærkning, i Sandhed! eneste, og dertil hører dog ikke lidet. De gamle, forslidte, at man ikke skal sige igjen, hvad man ikke har hørt, og deslige, kan man vel taale at høre af Tjenestefolk, og andre simple Personer; men de more knap det halve Gallerie, naar de siges paa Theatret, end sige de Dannede blandt Publicum. S. 4142, findes en Scene, som tog sig ret godt ud, da Hr. Rind spilte den vel, men den er den eneste i sit Slags, og man maa dog i den slet ikke vente andet end velbekjendte komiske Ting. De ere blot sammensatte paa en ret beqvem Maade for en god Acteur, der forstaaer at supplere sine Roller.