Aarhuus Stifts-Tidende, 1843-08-16
Mod Statsgjeldsdirectionen er ved Hof= og Stadsretten bleven incamineret en Sag, der i høi Grad har Krav paa den offentlige Opmærksomhed. Omstændighederne ved samme ere kortelig følgende: Under 9 April 1812 deponerede en nu afdød Fuldmægtig, en Lærredshandler, for at erholde Borgerskab som Detailhandler i Khvn., hos Khuus. Magistrat et efter Forordn. 23 Juni 1809 udstedt consignabelt Bankfondsbeviis. Da han imidlertid ved en langvarig Sygdom var svækket paa Sjæl og Legeme, glemte han den saaledes skete Consignation og hævede aldrig Renter af det consignerede Beviis inden sin Død. Der skeete saaledes ingen Motion herom, indtil hans Enke, der ifølge hans Testament var indsat til hans Universalarving, senere indgik nyt Ægteskab med en anden Mand, hvilken Sidste, efterat være kommet til Kundskab om, at Renterne af Bankfondsbeviset, vare uopkrævede, indgav Ansøgning til Statsgjældsdirectionen om Udbetaling af disse Renter. Uagter nu de i Lovens 5144 for Præscription af private Gjældsbreve givne Bestemmelser, hverken efter disses Jndhold eller Hensigt, neppe kunne være anvendelige paa Forholdet imellem Staten som Debitor og de Private, der, som Obligationseiere, ere dens Creditorer, uagtet den Gjæld, hvorom her er Spørgsmaal, var uopsigelig fra begge Parters Side, uagtet den var stiftet ved Consignation af de Bankfonds, om hvilke Lovgiveren i den ovenciterede Frdn. af 23de Juni 1809 har givet sit kongelige Ord for: "at Renterne, saavel i Freds- som Krigstid uden Ophold og Udsættelse, under hvad Paaskud det end maatte være, fuldt skulde udbetales, uagtet det at Staten stryger sin Gjæld, forsaavidt dens Renter ere uafkrævede tyve Aar, synes at være en saavel for Staten lidet værdig, som for Obligationshandelen vistnok skadelig Fremgangsmaade – uagtet alt dette er Tilfældet, behagede det dog Statsgjældsdirectionen ikke blot at give et afslaaende Svar paa Ansøgningen, fordi saavel Hovedstolen som Renterne skulle være præscriberede efter Lovens 5144, men ogsaa at tilbageholde det med Ansøgningen indsendte Duplicatbeviis, som formeentlig uden Værdi. Manden henvendte sig derefter til Hs. M. Kongen med et lignende Andragende, men Statsgjældsdirectionen, der rimeligviis ikke fandt Sagen egnet til Referat, lod ham atter tilkjendegive, at man aldeles maatte henholde sig til det Svar, der tidligere var ham meddeelt. Saaledes afskaaret fra ad Administrationens Vei at faae Sagen afgjort, har Manden derefter indbragt samme for Domstolene, hvor Kammeradoocaten er tillagt Ordre til at møde for Directionen, og hvor saaledes det forlængst i Theorien paa en benægtende Maade besvarede Spørgsmaal, om kgl. Obligationer i Almindelighed og navnlig consignable Bankfond henhøre under de Gjældsbreve, der ifølge Christian den 5tes Lov 5144 ere underkastede Præscription - for første Gang vil finde en practisk Afgjørelse. (Fdl.)- Under 12te Juli er udk. to Placater ang. Repartition af de i Anledning af Provindsialstænder forsamlingerne i Roeskilde og Viborg i f. A. forskudsviis udbetalte Summer: 33,729 og 27,664 s. -S. D. er udk. en Placat, til Forebyggelse af Collisioner imellem Udlægshaveres Ret i Løsøre. – Under 25de er udk. en Cancellie=Placat, hvorefter det allern, tillades Bestyrerne af offentlige Stiftelsers Midler, af disse at gjøre Udlaan til Opførelsen af nye Thing- og Arresthuse samt Hovedforbedringer i deslige Bygninger, naar allern. Aut. er given til at optage saadanne Laan, for hvilke da de vedk. Communer ere ansvarlige. Allerede i sidste Stænderforsamling og ved senere Leiligheder, saaledes ved Spørgsmaalet om Lehmanns Habilitet som Borgerrepræsentant under den imod ham anlagte Generalfiskalaction, viste Algreen-Ussing en vaklende Holdning, der, hvorledes man end bedømte den, gav hans politiske Farve et vist changeant, som gjorde det vanskeligt at bedømme dens rigtige Grundstof, fra hvad Kant man end søgte Skjæret. Dette foranderlige Farvespil kunde imidlertid hos Folket, der havde troet at kunne betragte ham som en af det liberale Parties faste Koryphæer, ikke fremkalde noget behageligt Jndtryk, hvis Uhyggelighed end mere maatte forøges ved den Taushed, hvori Ussing under flere af de vigtigste Tids= og Principspørgsmaals Discussion og under Begivenheder, der sært bevægede Gemytterne, indhyllede sig. Paa den Kampplads, som vor nye politiske Æra betegnede, den Kampplads, der skulde være, ikke nogen Vaabenleeg for Aandens Kløgt og Dialektikens Færdighed, men det sande borgerlige Mods og det ægte Frisinds Prøve, var Algreen-Ussing den første og djærveste Kjæmper, den Første som svang Sværdet for Pressens Frihed, den Første, som atter drog sit Glavind for en gjennemgribende Finantsreform og Besparinger i Stats- og Hofhuusholdningen, og erklærede, ikke at ville lade Sværdet hvile, saalænge Fjenden stod opreist. Ved enhver Sag af folkelig Betydning og Vigtighed lød Algreen-Ussings Stemme. Hvad Under da, at hans senere Taushed, selv om ingen andre Tegn havde viist sig paa hans politiske Horizont - maatte vække Forundring, og at Folket, lyttende efter sin Vens Røst, forundret maatte spørge: "Men hvor bliver Algreen-Ussing af Et Aar er henrundet siden vi henledede Opmærksomheden paa denne mærkelige Ussingske Barometerforandring, og vi vide med Vished, at vor Betragtning ikke gik ubemærket hen og at Mange med os spurgte: "men hvor bliver Algreen-Ussing af," Meget har siden den Tid tildraget sig, Meget, som vel var værdigt til at beskjæftige en Ussings Pen og bringe en af Folkets kaarne Mænd til at oplade sin Røst. Clausen og Schouw, Folkefrihedens ægte Drabranter, der troligen følge det Banner, hvortil de have sluttet sig, have talet, men Algreen-Ussing er forbleven taus, saa taus som om mægtige Hindringer bandt den forrige Folketalsmands Tunge. Dog ikke Tausheden alene er det, som har vakt Forundringen, men ogsaa andre forunderlige Tegn og Gierninger ere fremtraadte paa Algreenlssings sidste Tids politiske Løbebane, og det mærkeligste af disse er fornemmelig hans den erklærede Offentlighedsvens, erklærede Modstand imod Kjøbenhavns Communegjenstandes offentlige Forhandling. Algreen-Ussing har herved utvetydigt viist, at han har forladt den Sag, hvis inrigste Forkjæmper han før har været, og at det ikke længere er i de samme Rækker som før, at Folket skal søge ham. (Aalb. Av.)– En Begivenhed af et hertillands ualmindeligt Slags, skal her nylig have tildraget sig i Kjøbenhavn, og fortælles af troværdige Folk saaledes: For længere Tid siden kom en lidenskabelig Phrenolog ind i Boutiken til en for sin Virksomhed og i andre Henseender meget bekjendt Mand, for at kjøbe noget. Denne lille, føre Person, med et udmærket Hoved, d. v. s. i phrenologisk Henseende, var selv tilstede dag Disken. Phrenologen kastede strax forlidte, prenologiske Blikke paa Mandens Hoved, og under Samtalen steeg Ønsket: eengang at besidde dette Klenodie, hos ham i den Grad, at han spurgte dets Eier, om han ikke havde Lyst til at sælge sit Hoved, vel at forstaae, tilføiede han: at De beholder det til eget Brug medens De lever, men at det vorder min Eiendom efter Deres Død. Jeg vil give dem 20 3 for det." – Den meget pengegjerrige Eier af Hovedet betænkte, at det ei engang havde en defect Bogs Værd efter Døden, medens det i levende Live kunde vederqvæge og styrke sig ved Hjælp af den tilbudte Sum, og, efter forgiæves Forsøg paa, at opnaae en høiere Priis, afsluttede han Handelen, meddeelte Kjøberen Beviis paa hans Eiendomsret til Hovedet, naar dets Eier var død, qvitterede for Pengene, og puttede dem smillende og veltilfreds i Skuffen. Skjæbnen vilde nu, at Phrenologen døde og efterlod sin Hustru i meget fattige Omstændigheder. Denne finder Beviset blandt den Afdødes Papirer, og haaber at Udstederen vil tilbagekjøbe det, og hun derved erholde Midler til sin Mands Begravelse, hvilke hun savnede. Forhaabningsfuld iler den arme, bedrøvede Kone til Debitor, forestiller ham sin Nød og anmoder ham bønlig om, at tilbagekjøbe Beviset. Taus og smillende ryster han paa sit mærkværdige, pantsatte Hoved. Enken nedsætter sin Fordring til 10, 5, ja til 2 4, men Hovedet ryster smilende, medens hun grædende forlader det. Da henvender hun sig med Beviset til en agtet, retskaffen Procurator, som paatog sig at forsøge at bevæge Manden til at kjøbe sit Hoved tilbage for den for samme betalte Sum. Men forgiæves. Den Gjerrige vilde ikke indlade sig paa Handelen, og paastod, at han havde solgt sit Hoved til Phrenologen, men ikke til hans Arvinger, og at hiint nu atter var hans retmæssige Eiendom. Da Procuratoren var kommen til Boutikens Udgangsdør, for at forlade Stedet, vendte han om og sagde tilden smilende, lille Mand: "Jeg vil underrette Dem om, at De nødsager mig til at falbyde Deres Hoved i Adresseavisen eller sælge det ved offentlig Auction paa Børsen; thi Enken maa have Penge til sin Mands Begravelse. Denne bemærkning omstemte Manden; Smillet forvandledes til Alvor. Han følte paa Hovedet, ligesom for at vurdere det, og efter en Pause, besluttede han sig til at kjøbe Beviset for 20 4, efter forgiæves at have pruttet. Manden er saaledes nu atter Eier af sit Hoved. (Md.)