Viborger Samler, 1777-11-24
Fem) Mandagen den 24 November. te Aar. gang. Betragtning over Kloster=Levnet. Ved at tænke det eensomme Levnet, falde mine Tanker ogsaa paa et Slags deraf, nemlig det ensomme Kloster=Levnet, i de Katolske Lande, eller den saa kaldte Afsondring fra Verden, der endnu efter saa mange tusinde Menneskers Jnd bildning, langt fra at beskiemme den menneskelige Natur og dens Bestemmelser, meget meer skal forhøie dens Værd, og giøre den en sand Ære. Efter min Tænkemaade om det eenlige Liv over hovedet, fandt Aaa jeg jeg denne Meening saa daarlig og urimelig, at jeg i Begyndelsen ikke kunde afholde mig, ved at tænke paa saa mange forstyrrede Klostre, at velsigne Erindringen af disse berømmelige Jvrere for Sandheden, og fuld af den henrykkenste Glæde at raabe: J ere faldne i den vildfarende Jvers mørke og traurige Vaaninger, hvor den stolte Præst og den dovne Munk, kuns nærede sig af Landets Fedme, udkrybende af deres Celler, som Orme, for at udbrede Overtroens giftige Lærdomme, og at forstyrre Kongernes Ro. Man see kuns, hvor Himmelens reene Lys tilbageholdes ved det dunkle Glas af de hvelvede Vinduer, bemalede med de Munkelagtige Fortællingers og Legenders buntede Farve. De nedrige Celler, de lange og smale Fløie, de dunkle Kors gange, og de fugtige forborgne underjordiske Gange, der snoe sig under den udhulede Jord, ere ligesaalidet i stand til at indprændte Gemyttet de rigtige Begreb om Sandhedens og Kierlighedens Gud, men synes kun at henhøre til disse Jordens fælle Pladser, hvor Grusomheds Vaaning er opslaaet. Farvel, I Uvidenheds og Overtroens fordums Sæder, Nok af Eder er der endnu tilbage, for at erindre os om det, vi lykkeligen ere undgangne, og at oplive Efterkommerne med den varigste Taknemmelighed, mod denne Frihedens og et reenere Lyses skiønnere Tidspunkt. Dette Dette var i nogen Tiid mine Tanker ved Klosternes Betragtning, men jeg faldt snart paa andre Forestillinger, ved at eftertænke, hvor grusomt det er at spotte en falden Fiende. Jeg blev bevæget til Medlidenhed mod Klosterne; ja jeg begyndte snart at overlægge, om man ikke med Grund kunde sige, noget til Klosternes og deres Stiftelsers Forsvar, i det mindste i Uvidenhedens Tiid, da de florerede meest. Sandt er det, tænkte jeg nu, de har gjort megen Skade, og befordret Overtroen, men de har dog ogsaa midt igiennem hiin tykke Dumheds Nat, der bedækkede den verdslige Himmel, søgt at udbrede Skimmeret af Kundskabens svage Lys. Og hvor havde man sikrere kundet bevarede Levninger af den gamle Lærdom og de fortræsselige Mindemærker af de Gamles Smag, under hiin Vildheds og Rovgierrigheds Ødelæggelser, der fulgte paa det Romerske Riges Adspredelse, end i disse Overtroens hellige Steder, der endnu selv bleve forskaanede af Barbarerne. De idelige Krige, og den grændseløse Grumhed, hvormed de bleve førte, lod hverken Landmandens Hytte eller Friherrens Slot fritagne for Plyndringer, men Kirker og Klosterne bleve i Almindelighed ukrænkede. Her maatte Homer og Aristoteles skiule sig for den Gothiske Uvidenhed og Raserie, og den guddommelige Sandheds hellige Bøger bleve her, i hine urolige Tider, som en Skat i Jorden sikkert, skiønt unyttig, bevarede. Nogle af de Aaa 2 bar og barbariske Folkeslag bleve endnu omvendte, førende deres Erobringer, og de fleeste strax efter deres Ned ladelse i de Lande, de igiennemstreifede. Disse Bygninger derfore, som de nu efter deres ny Troe ærede, forskaffede altsaa et sikkert Opholdsted for hiine herlige Haandskrifter, som man vist ellers ikke skulle have forskaanet i det almindelige Raserie. Endelig blev de paa ny fremdragne fra deres Hvilesteder, ved Videnskabernes Fornøielse. En Haandskrift af Kasser, Jnstinam Love, der først bibragte Europa et Begreb, om en fuldstændig Lovkyndighed, blev opdaget i et Kloster i Amalphi. Paa samme Maade fandt man ogsaa Grækernes og Rommernes klasiske Skribentere, og disse giemte Skrifter har vi at takke for, at vi ikke havde nødig at begynde paa ny, og at fortsætte enhver Konst med langsomme og uvisse Skrit. De allerede fuldvoxne og stærke Videnskaber opvognede af deres Søvn, udbredede deres Vinger, og opsvingede sig til en fuldkommen Kundskabs Høide. Desuden var Videnskaberne, under deres eensomme Ophold, ikke ganske og aldeles ledige, og det maa vi i det mindste bekiende, at den ringe Lærdom, der endnu var tilbage i Verden, befandt sig mellem Præster og Munkene. Bogerne vare saa dyre for Papirets og Bogtrykkerkonstens Opfindelse, at faa private Personer havde nogle deraf. De eneste Bogsamlinger vare i Klosterne, og Munkene bleve ofte brugte til deres Afskrivelse, et fortrædelig, men den Gang Gang hvistnodvendig Arbeide. Man paalagde undertiden dette Arbeide som en Straf, eller man overlod det til et Klosters yngste Lemmer, til deres Øvelse. Ligeledes forbandt Munkenes Regler dem, at tilbringe visse Timer om Dagen med Læsning og Studering, og aldrig blev nogen udvalgt til Abbed uden behørig Kundskab. Munkene vare de eneste Historieskrivere, og lad være, deres Efterretninger ere blandet med mange lognagtige Fortællinger, og fordunklede ved Overtroe, saa ere de dog bedre, end slet ingen. Vi har dem i det mindste at takke for deres Landes Aarboger i nogen Jndklædning, uden hvilke vi kunde vide lidet eller intet deraf. Til disse Fordeele af Klosterne i Middelalderen, kan man endnu tilføie adskillige andre, der i det mindste bevise, at de den Gang ikke vare gandske unyttige og forgieves. Munkene vare næsten Ungdommens ene ste Lærere. Mod Enden af det tiende Aarhundrede vare næsten ingen andre Skoler end Klosterne, og de, der hørte til biskoppernes Residentser, og næsten ingen, uden Benedictinerne sysselsatte sig med Ungdommens Underviisning. Sandt er det, deres Opdragelse strakte sig ikke videre, end til de saa kaldte syv frie Konster, og endog disse blev forredragne paa en tor og utydelig Maade. Men dette var over hovedet en af hiin Tiidsalders Feil, saa man ikke maa lægge dem til Last, at de ikke har lært got, da ingen vidste det bedre. Man ville handle meget ubillig, Aaa 3. der dersom man lignede hiin Tiids Skolelærere, med vor Alders oplyste Philosopher, saasnart derimod man sætter dem i Ligning med deres Tiids Mennesker, vil man snart finde, at der den Gang var endnu langt stærkere Forskiel imellem de Lærde og den øvrige Hob af et Folk, end den nu omstunder pleier at være. Nogle af hiine Skolers Lærde, der i deres Tiid bleve beærede med Navn af de subtile, de englelige eller seraphiske Lærere, har fremviist en saadan Skarpsindighed og Aands Styrke, at de med en bedre Anviisning i Verdsligviisdommen, ville uden Tvil have bragt det meget vidt. Havde de kuns anvendt Halvdeelen af denne Skarpindighed paa det praktiske og paa Forsøg, da havde de virkelig blevet store Mænd. Og desuagtet mangler det endogsaa ikke i de allermørkeste Tider paa Mænd, hvis Navne Videnskabernes Elskere stedse vil nævne med Fornøielse. En Altuin, der har dannet Carl den store, Vilhelm af Malmsbury, Savanarola, Abelar, Roger Baco, og adskillige andre, vil i de Lærdes Historie, stedse blive hiin Tiids vigtige og merkværdige Mænd.