Ribe Stifts Adresseaviser, 1847-02-09
Hr. J. P. Langgaards orthopædiske Jnstitut er fra 1. ds. flyttet fra store Tuborg til Gaarden Nr. 90 paa gamle Kongevei udenfor Kjøbenhavns Vesterport, og med det Samme bleven omorganiseret efter en mindre Maalestok, da Jnstitutet, der ingen Understøttelse nyder af det Offentlige, i den senere Tid, formedelst den mindre Frekvents, har med medført Pengetab for Entreprenøren. Derved, at det nu kommer nærmere til Byen hæves ogsaa flere Jnkonvenientser saavel for Patienterne, deres Forældre og Paarørende, som for Lægen selv. J de 13 Aar, Jnstitutet har bestaaet paa store Tuborg, ere omtr. 120 Patienter blevne behandlede af Hr. Langgaard, og for Størstedelen med meget gunstige Resultater. (Aftenbl.) Jgjennem flere Rumere af Fædrelandet, har den med de Fattiges Forhold i Hovedstaden saa nøie kjendte Pastor Visby leveret nogle "korte Bidrag til at besvare det Spørgsmaal: Hvad bør der gjøres for de Fattige under den nærværende Dyrtid, hvoraf vi hidsætte følgende Betragtninger: Grunden til den især i de senere Vintere stedse stærkere fremtrædende Trang imellem Hovedstadens arbeidende Klasser er hverken den tiltagende Folkemængde alene, eller Jndførelsen af Maskinarbeide og Dampkraft, eller det forsaa Mange og Vinteren standsede Erhverv, eller den strengere Kulde, eller de forøgede Priser paa Levnetsmidler. Alt dette kan bidrage til Nøden men ikke foraarsage den. Grunden er at søge dybere Den ligger hos de arbeidende Klasser selv, jeg kunde næsten sige, hos Folket i det Hele. Der har i de senere Aar udviklet sig en Forlystelsessyge, en Higen efter Vellevnet og Adspredelse, der vel fornemmelig er udgaaet fra de bemidlede Stænder, men som paa en beklagelig Maade er trængt ind blandt de Fattige selv, og som ikke har kunnet blive uden farlige Følger. Det hører ingenlunde til Sieldenhederne at seeden meenige Mand om Sommeren leve i en Slags Overflødighed, og om Vinteren være nær ved at hungre ihiel. Man troe ikke, at jeg siger det, for at tillukke nogen Velgjørers Hjerte: Gud forbyde, at det skulde have denne Virkning! – men den, der i en Række af Aar har gjort sig det til Formaal at virke for Fattige, og som ved Andres Bistand har kunnet virke meget for dem, tør sige det: Den herskende Tænkemaade hos en stor Deel Trængende er denne: vi vil leve godt for det, som vi fortjene om Sommeren, naar Vinteren kommer vil Gud og gode Mennesker nok sørge for os. En saadan Tænkemaade er farlig, thi den demoraliserer Folket. Med al sand og varm Deeltagelse for de Trængende, maa man dog vogte sig for at give den endnu mere Næring. Den arbeidende Klasse hæver sig ikke til Frihed, Selvstændighed og Kraft ved at modtage Almisser; thi Almisse ydmyger. Og naar Skammen over at modtage den er overvunden, avler den Ladhed, Ligegyldighed, Sløvhed. Den nedværdiger Mennesket og forvolder tidt dybere Saar end dem, som den forsøger at læge. Det forekommer mig, som om Guds Finger spores i de senere Aars Nød, og som om hans Ord til os deri ikke bør overhøres. Det er ingen Overdrivelse, naar jeg siger, at den Masse af Sæd, som aarlig tilintetgjøres i Brændeviinskjedlerne, kunde ernære de fleste Landes fattige Befolkning. Og det er ikke uden Føie, at man har gjort opmærksom paa, at Kartoflernes Missvært netop falder sammen med det Tidspunkt, da man begyndte at bruge dem til at brænde Brændeviin af. Er det ikke, som om Forsynet, fortørnet over denne Misbrug deraf, vilde tage sin Velsignelse tilbage igjen? Dersom der derfor virkelig er Fare for en Hungersnød, saa lad os ikke endnu mere fremskynde den ved at bortkaste de Masser af Fødemidler, som tilintetgjøres i Brændevinet! Det er ikke til Regeringen at jeg henvender disse Ord, men til Folket. Jkke et Forbud fraoven skal bevirke det, men en Beslutning franeden. Naar Folket siger: vi ville ikke mere drikke Brændeviin, har det hjulpet sig selv, og det meste af den herskende Nød vil inden føre Tid være forsvundet. – Jmidlertid forekommer det vistnok de Fleste som om det kunde have lange Udsigter hermed, og de ville maaskee spørge, om der ikke gives hurtigere Midler, og ved hvilke der allerede strax kan udrettes Noget. Hertil svarer jeg, at alle Bespiisningsanstalter og velgjørende Selskaber, kun kunne udrette Lidet, naar ikke den herskende Tænkemaade forandres. Jndenfra maa Hjælpen komme. Den Fattige maa lære at hjælpe sig selv, og jo meere man fritager ham derfor ved at yde ham Understøttelse paa hiin og denne Maade, desto mere trængende bliver han til Hjælp, fordi han derved lærer at stole paa Andre og bliver uskikket til eget Arbeide, egen Tænksomhed, egen Anstrængelse. Det er ved Oplysning og Overbeviisning at man bedst og sikkrest virker for en Forbedring i de Fattiges Kaar. Der er ingen Tvivl om, at jo en stor Deel af de Trængende ved et forstandigere Forhold kunde have undgaaet deres Nød. Og Mange kunde endnu arbeide sig op til en utrængende Stilling, naar de rigtigen forstode at benytte deres Kræfter og selv alvorligen ville det. Men baade denne Villie og Forstand mangler dem kun altfor ofte. En saadan Nød bliver af en velgjørende Virkning, naar den bringer Fattige og Rige i en nærmere Forbindelse, som maa være grundet paa den vakte Følelse af, at Alle i Grunden ere Lemmer paa eet Legeme. Den skal nedbryde Skillemuren. Den Fattige skal føle sig hævet ved Kjærligheden, den Rige ydmyget i Erkjendelsen af, hvor Lidet han i Grunden kan udrette. Den Trængende skal betragte den, der hjælper ham, som en Ven, paa hvis Raad og Veiledning han bør agte. Og den Rige skal ikke troe, at han har affundet sig med sin Pligt, naar han, maaskee paa anden og tredie Haand har givet en Sum Penge til de Fattige. Han skal knytte ham til sig og søge at erhverve en forstandig og moralsk Jndflydelse paa ham. - - Aanden i Folket er god, Velgjørenheden stor og almindelig. Det gjælder kun om at lede de befrugtende Strømme i de rette Kanaler. Lad da enhver velgjørende Privatmand og Forening kun bidrage, hvad den formaaer, og paa den Maade, som de nu een Gang har udvalgt sig; men lad os Alle med hinanden erkjende, at hvad den nærværende Nød lægger baade Fattige og Rige paa Hjerte er fornemmelig Besvarelsen af det Spørgsmaal: Have vi ikke selv nogen Skyld deri, Og naar de Rigere, ville hjælpe de Fattigere, saa lad dem ikke glemme, at Talebrugen gjerne sammenføier Raad og Daad; men for at kunne hjælpe den Fattige med Raad, maa man ikke afsondre sig fra ham i stolt Fornemhed, men lære ham at kjende og bestræbe sig for at vinde hans Tillid. Saaledes alene vil man sættes i Stand til at kunne gjøre Vel imod ham i Ordets rette Forstand ved at sætte ham i Stand til at undvære Velgierninger.