Berlingske Tidende, 1787-09-01
De Fremmede, som ville vinde Borgerskab i Kiøbstæderne, enten for at drive Handel, eller nogen for Landet nyttig Nær ring, skulle ikke allene, uden Forskiæl af hvad Land eller Religion de ere, nyde de i Anordningerne af 18 August og 17. Nov. f. A. i Almindelighed eller for dem især bestemte Fordeele; men de skulle og ligesaavel som indfødte Undersaatter, tage fuldkommen Deel i alle ved den nærværende Anordning fastsatte Benaadninger. De kunde desuden vente Hielp, og Understøttelse, efter Omstændighederne, til deres første Nedsættelse der i Landet. Deres i Landet fødte Børn skal og uden Forskiel have, ligesaavel som alle andre Undersaatter, Jndfødsret i de kongelige Stater, og naar de medbringe en Formue af 3000 Rdlr., skal dem, i Følge Forordningen af 12 Nov. f. A., dens 8de Post, ligeledes forundes Jndfødsret. for dem selv og deres medbragte Børn. Kiøbstædernes Districter ere ikke paa nogen Maade bundne til at handle med en vis Kiøbstæd især. Derimod maae, i Følge Placaten af 18 August f. A. dens 13de Post, ingen Udligger nedsætte sig, med mindre han haver beviisliggjort at være forsynet med et passende Forraad af Varer, hvis Mængde vil beroe paa Omstændighederne, og bestemmes efter de Egnes forskiellige Folkemængde, hvor saadan Handel skal anlægges. Jngen maa begynde at handle som Udligger, med mindre han haver et Forraad af Varer i det mindste af 500 Rdlrs. Værdie, hvoraf Halvparten bør være Kornvarer, og Halvparten Tømmer og andre til Næringernes Drivt fornødne Varer. Det vil og siden blive fornødent, at de stedse søge at vedligeholde et, om ikke lige saa stort, saa dog til Districtets Omstændigheder passende Forraad. Men paa det at Hs. M. kan være forvisset om, at Landets Jndbyggere ikke skulle udsættes for nogen Mangel, saa befales Stiftamtmanden, Amtmændene og Sysselmændene det i Landet, at de altid bør forskaffe sig de nøiagtigste Underretninger, om Landet er forsynet med den fornødne Mængde af Føde= og andre til Næringsdrivt meest nødvendige Varer. Til den Ende skulle Sysselmændene engang om Aaret eftersee, om de, der have nedsat sig som Udliggere og, som saadanne, drive Handel uden for Kiøbstæderne, ere forsynede med et til det Districts Fornødenheder nogenledes passende Forraad af forommeldte Varer, paa det at de, ifald saadant ikke befindes, betimelig kunde foreslaae saadanne Foranstalt. ninger, hvorved denne Mangel kunde blive afhiulpen. Des uden skulle og alle Kiøbmænd, saavel i Kiøbstæderne, som Udliggerstæderne, i Junii Maaned, 8 Dage førend Posten i samme Syssel ankommer, da det kan formodes, at alle til Landet bestemte Skibe ere ankomne, til Sysselmanden, indsende en paalidelig Optegnelse over hvad Forraad de til den Tid have af følgende meest nødvendige Varer, Korn, Salt, Fiskeliner, Garn, Tømmer og Bræder. Disse Kiøbmændennes samtlige Optegnelser skal Sysselmanden indsende til Rentekammeret, og, naar han med tilstrækkelig Grund troer, at samme Districts Jndbyggere kunne staae Fare for at lide nogen Mangel, da saadant med det samme indberette. I Almindelighed bør saavel de Varer, der til Landet overføres, som og de, der af Jndbyggerne til de Handlende leveres, være gode og til det bestemte Brug tienlige, hvilket, Henseende til de Varer, der indføres, især er nødvendigt ved Tømmer og andre til Næringernes Drivt fornødne Ting, Endskiønt derfor efter en Frihandels Natur ingen almindelig Klage over slette Varer eller høie Priser kan finde Sted, saa bliver dog at forholde efter denne Regel i de Tilfælde, naar Varerne forud ere bestilte eller Contracter derom sluttede, og de siden ikke befindes efter Forskriften. Skulde da den, der leverer Varerne, paastaae, at hans Medcontrahens skal annamme dem, da bliver Sagen summarisk at undersøge af vedkommende Øvrighed, saaledes, at Varer, nes Priis og Værdie, efterat det ved Prøver og andre tienlige Midler er afgjort, om de ere contractmæssige eller ikke, fastsættes af Øvrigheden, og da uden Vægring bør udredes af den, som haver bestilt Varerne; men dersom Varerne engang ere annammede, hvad enten desaa ere betalte. eller ikke, da skal ingen videre Søgsmaal finde Sted, med mindre den, som besværger sig, kunne bevise, at han ikke strax havde kunnet opdage Feilen. J øvrigt bør den, der skulde annamme Varerne, allene betale Rettergangens Omkostninger, naar Prisen ikke af Øvrigheden bliver forandret; men i det modsatte Tilfælde skal de begge betale lige meget. Og paa det at saadanne Stridigheder saa meget mindre skulle kunne finde Sted, maae de Handlende, for saavidt de ønske at imodtage af Jndbyggerne andre eller flere Sorter, end de hidtil brugelige, være sig af tilvirket Fisk, Uldengods eller andre Artikler, være betænkte paa at forsyne dem med de dertil fornødne Underretninger og Prøver, hvorefter da allene bliver at forholde i hvert enkelt Tilfælde. Skulde saadan Tvistighed opkomme, enten imellem de Handlende indbyrdes, eller imellem dem og Landets Jndbyggere i Henseende til havarerede Varer, da bør den, som maatte finde Aarsag til nogen saadan Besværing, paa egen Bekostning foranstalte lovlig Besigtelse over de saaledes omtvistede Varer, hvilken bør skee af Handelstedets Øvrighed, eller i samme Forfald af en anden duelig Mand, som han paa sit Ansvar beskikker dertil, med tvende af ham dertil udmeldte eedsvorne Mænd. Ved saadan Besigtelse bør bruges al muelig Agtsomhed, og især efter Omstændighederne med megen Varsomhed ved tienlige Prøver undersøges, om Feilen reiser sig allene af Skade, som Varerne have taget paa Søen, eller om den bestaaer i nogen væsentlig Mangel ved Varerne i sig selv, samt om det hele Partie befindes at have betydelig Mangel, eller om ikkun nogle Stykker deraf ere beskadigede. Efter disse og flere til Sagens Natur i hvert enkelt Tilfælde passende Omstændigheder, som i Forretningen nøie bliver at forklare, skal vedkommende Øvrighed bestemme, om Varerne aldeles ikke kunne bruges efter den indgangne Forening, eller om de vel kunne bruges, men dog ikke gielde for fulde. J første Tilfælde skal den, som skulle annamme Varerne, være aldeles befriet for at imodtage samme, hvorimod det staaer Eieren frit for at gjøre sig dem til Nytte, saa godt som han kan. J det andet Tilfælde bør Øvrigheden efter Billighed bestemme en Priis, som for saadanne Varer skal betales, hvorved da Eieren, dersom han ikke vil overlade dem derfor, ikke kan forlange videre af den, der skulde annamme Varerne, ligesom derimod denne uden Væggring er pligtig til derfor at betale det, som saaledes er bestemt. Skulde Havarie paa Kornvarer findes af den Beskaffenhed, at de vare skadelige for Menneskers Helbred, da skal Øvrigheden være bemyndiget til at forbyde Udsalget, og den, som desuagtet sælger noget saadant Korn, skal betale 100 Rdlr. i Mult, som deles lige imellem Angiveren og det Tingsogns Fattige, hvor Forbrydelsen skeet. Med Maal og Vægt ved denne Handel bliver at forholde efter Forordningen af 18. Junii 1784, og maae ingen af de Handlende herefter bruge noget andet end justeret Maal og Vægt. Jndbyggerne skal ikke være pligtige til at imodtage Betaling Bankosedler, hvorpaa ingen islandsk Paategning findes.