Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-09-08
Det er mig altid et nyt og forunderligt Synnaar jeg engang imellem gjør en Reise til mit kjære Fødeland, at see den store Mængde frisk grønne Egebuske, som findes i Hede-Egnene mellem Kolding, Ribe og Varde. Egens stærk grønne Blade staae i en paafaldende Modsætning til de tørre brune Lyngaviske. Man tænker uvilkaarlig paa, hvorledes disse frodige Egeskud ere fremkomne i disse skarpe Egne, og hvorfor de aldrig komme videre, men holde omtrent samme Høide. (Denne Høide er imidlertid meget forskjellig paa forskjellige Steder; thi nogle Steder ere Buskene kun en halv Alen høie, men paa andre Steder ere de indtil to eller tre Alen høie. Saavidt jeg har bemærket, ere de lavest længere mod Vesten, f.Ex. imellem Ribe og Varde, men høiest længere mod Østen, f. Ex. i Sognene Lindknud og Store Andst, som ligge en 2 eller 3 Mile nordvestlig fra Kolding.) Naar man seer disse Buske i August Maaned, synes de ikke at ligne gamle Levninger af fordums Skove; men de see ud som friske Spirer eller unge Planter, hvoraf nye Skove ville opvoxe. Maaskee disse Buske ogsaa virkelig indeholde i sig Spiren til store Egeskove. Jmidlertid er det den almindelige Mening, som ogsaa er sandsynlig, da man i de samme Egne ofte opgraver store Trærødder og Træstammer, at de ere Rodskud af gamle Egetræer, Levninger af store vidtudbredte Egeskove. Selv mange Byers Navne disse Egne, der ere sammensatte med Skov og Lund, f. Ex. Sønderskov, Tiirslund o. s. v. bestyrke den samme Mening. Disse Skove siges at være afbrændte; men det er mig ubekjendt, om man veed, til hvilken Tid og ved hvilken Leilighed saa mange og saa vidtudstrakte Skove ere blevne ødelagte. Dog har jeg hørt det Sagn, at denne Ødelæggelse skal være skeet i Grev Geerts Tid. Men derom vil jeg ikke tale videre, da det kun var min Hensigt, her at omtale den almindelige Mening, at disse Egebuske ere Levninger af gamle Egeskove, hvis Tilværelse gaaer langt tilbage i Tiden. Det er ligeledes en herskende Mening i hine Egne, at disse Smaabuske aldrig kunne blive til store Egetræer. Jeg har talt derom med flere af Egnens Beboere, baade Præster og Bønder, som næsten alle vare af den Mening, at de vantrevne Egebuske i Heden aldrig kunde blive til noget. Derimod sagde flere af dem, at de smaa Skud af et Slags Poppel eller Æsp, (formodentlig er det populus tremula; men der i Egnen kaldes den Skaael eller Skoel, som ogsaa findes i stor Mængde i de samme Egne, kunde blive til ordentlige Træer, naar de bleve flyttede ind i en Have. Da jeg ikke er kyndig i dette Fag, og da jeg maatte formode, at der var gjort et mislykket Forsøg med Egebuskene, besluttede jeg ikke at tale videre derom, endskjøndt jeg endnu nærede nogen Tvivl om Rigtigheden af den ugunstige Mening og de slette Tanker, som man yttrede om de friske og grønne Egebuske, der altid forekomme mig saa haabfulde Men efter min Tilbagekomst fra Jylland mod Slutningen af afvigte August Maaned fandt jeg i afdøde Professor Olufsens Collectanea til et antiqvarisk topographisk Lexikon over Danmark, som efter Forfatterens Død ere udgivne af Hr. Etatsraad Engelstoft, følgende Sted; Egebuske findes ofte i uhyre Mængde i de jydske, slesvigske og holsteenske Heder, saasom Snærum Krat i Ondsild Herred, Langebjerg Hede i Loe Herred, Dielsdorf i Bredsted Hede, mellem Meldorf og Schafstedt i Holsteen, og mange flere Steder, som vantrevne Levninger af fordums store Egeskove, der ikke behøvede videre end Indfredning for at groe op igien til Skove."Er det nu sandt, som denne kundskabsrige og indsigtsfulde Forfatter siger, at Egebuskene i de jydske og holsteenske Heder ikke behøve videre end Indfredning for at groe op igien til Skove, saa er hiin herskende Mening en falsk Fordom, som man bør stræbe at udrydde. Og paa den anden Side bør man stræbe at fremkalde Forsøg paa Indfredning og hensigtsmæssig Behandling af disse vidt udbredte Egebuske. Derfor tillader jeg mig at spørge saakyndige og forstkyndige Mænd, om der er skeet noget saadant Forsøg, som enten kunde bevise eller modsige Mueligheden af disse Egebuskes Forvandling til Egeskove. - Dersom det ved omhyggelige og hensigtsmæssige Forsøg er tilstrækkelig afgjort, at der er intet ved Sagen at gjøre, da maa den naturligviis falde bort, og Egebuskene maae vedblive at staae i Stampe som hidindtil. Men dersom dette ikke er aldeles afgjort, saa synes Sagen at være af den Vigtighed, at saadanne Forsøg burde foretages paa flere Steder. Dersom Forsøget vilde lykkes, da havde Danmark i denne store Mængde Egebuske uden videre Umage eller Udgift de betydeligste Egeplantager, som ved flittigt Tilsyn og maadelige Omkostninger engang i Tiden kunde blive til store Egeskove, og det i de Egne af Jylland og Holsteen, hvor der nu ere ufrugtbare Heder. Den muelige og rimelige Fordeel synes at være saa stor, at Forsøg burde anstilles med al Iver og Omhu, dersom de ikke allerede ere anstillede. At Forsøget vilde lykkes, troer jeg, ikke blot fordi afdøde Professor Olufsen har sagt det, men fordi det synes, at Egen maa kunne trives der, hvor den før har voxet som Træ, og hvor den endnu groer saa frodig som Busk. Men den mangler nu Læ og Fred. Ogsaa her i Sælland seer man ofte Egebuske, der vedblive at være Buske, fordi de afædes i Toppen af Dyrene. Men en forst kyndig Mand har sagt mig, at saadanne afbidte Egeplanter eller unge Egetræer kunne, ved at beskjæres og fredes, igjen skyde en Stamme, og blive til ordentlige Træer. Dertil kommer, at man hist og her i disse Egne af Jylland seer Egetræer, som have naaet en betydelig Høide, fordi de have havt Læ og Fred. Endnu længere mod Vesten og Norden i Jylland kan Egetræet trives. og har seet enkelte i Præstegaards Haver ganske nær ved Vesterhavet. Og paa min sidste Reise i denne Sommer saae jeg skjønne unge Egetræer i den Plantage, som Amtsforvalteren i Ringkjøbing, Herr Justitsraad Levinsen, har anlagt ved sin Gaard tæt udenfor Ringkjøbing, et Anlæg, som tegner godt, og som man maa ønske heldig Fremgang, fordi dets lykkelige Fremvært ikke blot vilde belønne Eierens Omhu og Jver, men ogsaa vilde opmuntre andre til lignende Anlæg i den træløse Egn. Men maaskee jeg allerede har talt for meget om denne Sag. Dersom jeg af Ukyndighed i Først væsenet skulde have feilet i ovenstaaende Yttringer, da haaber jeg, at man vil undskylde min Feiltagelse med min gode Hensigt, og jeg beder, at Kyndige ville berigtige det Feilagtige. Men dersom der er noget ved Sagen selv at gjøre, da tvivler jeg ikke paa, at jo saakyndige Mænd ville skjænke den nogen Opmærksomhed, ligesom jeg er overbeviist om, at vor landsfaderlige Regjering vil kraftigen understøtte ethvert hensigtsmæssigt Forsøg, som nogen i den Henseende vil foretage. ad Sorøe den 6te September 1829. N. Fogtmann.