Viborger Samler, 1785-05-23
Slutning af Svaret til de i Samleren No. 9 og 10 indrykkede Noter. Jeg gaaer nu over til den 2den Part af Hr. Diterens Værk, indført i Samleren Nr. 10 og der, som Læserne ville behage at legge mærke til, aabner sig en skiønnere Udsigt for ham. Allerede i Begyndelsen kan han ikke skiule sin Glæde derover. Stolt som Overvinderen af den Seier, der bevarer hans hans Navn for den sildige Efterslægt, seer han ned med en halv medliden og truende Mine til den Usle, men Forvovne, som torde angribe ham inden sine velbefæstede Forskandsninger; man maa ellers rigtig tilstaae, det er en forunderlig Lyst Hr. D. er paakommen, at han absolut vil stanges, og hvem der ville følge Hr. D. Metode, kunde have god Anledning paa dette Sted, at bringe Lægerne i Knibe med et lærd Spørgsmaal. Naar man fælder den mildeste Dom, maae man troe, at Svagheden er en Virkning af den saa nyelig tilbagelagte østerlandske Reise og de sværmende Bier, imidlertid giør det mig omt, at jeg ikke kan tilfredsstille Hr. D. Tilbøielighed ved at møde ham i saadan Træfning, og maae i øvrigt lade Hr. D. vide, at hans smukke hornede Jndfald ikke rimer sig til mig, men at jeg er sikker nok for, han hverken skal afstøde mig Horn, eller paasette mig dem, om han endog til begge Deele havde saa god Evne, som han synes at have Tilbøielighed til det første. Hr. D. yttrer en anden ligesaa priselig Tanke, der giør ham atter til Digter i den udstrakte Bemerkelse, han siger S. 96 jeg troer ei alene, at han er af dem, der trolig og indtil Bogstaven afskriver andres Tanker &c., Saavidt disse Hr. D. Ord skulde sigte til mig, vil jeg sige ham lige i Øinene, at det er Skumlerens Sprog, og Læserne ville lettelig formode, at Hr. D. som har gjort sig tilgode over langt mindre Ting, vist igien ville have afskrevet de Tanker, han taler om, i Fald de vare ham ham forekomne. Jkke vil jeg haabe, Hr. D. confunderer Tanker med Ord og Bogstaver; at betiene mig af Ord og Bogstaver, som andre tilforn, har brugt, det er en Frihed, som Hr. D. dog ikke kan bebreide mig, eftersom den var nødvendig for endog at udtrykke mine egne Tanker, og naar jeg til Ex, skulle give den gode Mand, som jeg har med at giøre, Navn af Digter, som han kalder sig selv, og med Gevalt synes at ville være, hvilket jeg allerede har viist, ham ogsaa i visse Maader tilkommer, maatte jeg jo absolut paa det Sted afskrive ham indtil Bogstaven. Dog, jeg havde ei fornøden at falde Hr. D. ind i denne Periode, eftersom han deri kiendelig røber ei at have skreven til mig; men neppe kan jeg bare mig for Latteren, ved at see Hr. D. tage dette nye, som synes tillige at være det 2det og 3die mislykkede Sigte. Af hvad formaaer ikke Skjebnen! Dette er vel den eneste beroeligende Tanke for de uskyldige Folk paa Skriverstuerne, som maae udstaae at lade sig giennemhegle af Hr. De besynderlige Lune. Kiere unge Mennesker, lader det være Eders Skadesløsholdelse, at Hr. D. Jndsigt og Erfarenhed har efterladt Ever det værdigste Mynster i at afskrive tomme Ord i ziirlig Orden. Følger ham, thi hans Fied dryppe med Fedme, men betræder dem ikke uden Ærbødighed; thi de ere, efter den i hans egen Forklaring brugte dobbelte Tropus, Dele og Stykker af den Viborger Samlers anden forevigede. forevigede Digter. Skiønner paa Eders Opkomst ved hans Flid. Vandrer efter den Veiledning, som han atter her i sin gavmilde Sphære tilstod Eder, og naar han saalenge har afglattet eders Forstands Tavler, at J kan tænke selv, da tænker ham, som med sine herlige Noter ved at opklare Dunkelhed i Eders Forstand, tillod Eder at tænke, og glemmer ikke det kraftige og frugtbærende Tankesprog, der ligesom er Moder til alle, det kjernefulde Udtryk, som torde dræbe dine Fied. For alting lad det aldrig tabes af Eders Copie Bøger. Hvad lærer ellers disse Hr. Dr. forskiellige Sigter, Dette: at han og har en Skjebne som er denne, at han slaaer og fægter rundt omkring sig og rammer dog ingen. Er det ikke fortrædeligt nok, Men Hr. D. De seiler blant blinde Skiær, dersom Deikke boer under den Himmel Streg, som forvolder Compassets Misviisning, vil jeg raade Dem at rette Sigtet efter Magnetnaalen, maaskee De da traf bedre. Jeg vil lade dette være Svar paa Hr. D. triumpherende Jndledning. Jeg skrev imod hans Vers, at det ikke vel kunde begribes, hvorledes Kongens Vælde sættes ei i Tyranniets Rang. og strax derpaa tilegnes ham Despotens Magt. Hr. D. undskylder sig for en Deel med det tvungne i Versefaldet, hvilket jeg finder ham uberettiget til, eftersom han ikke har sørget meere, enten for Versefald, Velklang eller Stavelsemaal i sine Vers, end end at jo det samme i saa Fald kunde siges til ham, som er sagt til hans Forgænger i den Viborg Samler. J det øvrige modsiger Hr. D. sig selv, og betiener sig af urigtige Sætninger, for at faae sin Slutning ud, omtrent ligesom de smaae Børn i Skolerne, naar de kan faae fat paa Regnebogen, sætte Facit under Strægen, og for resten lader det være Skolemesterens Sag, om Tallene indbyrdes stemme overeens, og om Udarbeidelsen i det Hele kan udholde Proba. S. 102 opkaster Hr. D. det Spørgsmaal. til mig, som han dog selv paatager sig Uleiligheden at besvare: "om Kongen er ophøiet over Loven, eller Loven over ham." og i denne Syllogisme betiener sig af den Sætning: "K. L. angaaer alene Arvefølgen. Har De dette fra Voltaire saa har han med Deres Tilladelse løiet, og jeg bruger Deres egne fine Udtryk, saa har de løiet begge to, eller ogsaa maae Hr. D. Exemplar af K. L. være defect og uefterrettelig, siden der dog i den rigtige Udgave findes 26 forskiellige Art. førend der tales et Ord om Arvefølgen. Her er Beviset for, at Hr. D. har antaget urigtige Sætninger, men at han har vidst bedre og modsiger sig selv, synes den til Slutning anbragte Forklaring over K. L. at giøre rimelig. For at svare paa Hr. D. Spørgsmaal, om K. er ophøiet over Loven, eller den over ham, vil jeg giøre Forskiel paa den almindelige Lands Lov og K. L. Men Hr. D. bryder, g lidet om Distiuctioner. Sving. Sving og Figurer giør ham større Tieneste; AtKongen er ophøiet over den almindelige Lands Lover en klar Sag, men ikke over K. L. Af det blotte Navn og ved at kiende det rigtige Begreb af Ordet Lov, burde Hr. D. vide, at K. L. var en Lov, en forbindende Regel for K. af Danmark, men dette saavel som mere fremviser, at Hr. D. ikke har været meget stærk i N. R., som han desværre, uden at kiende, høitidelig spotter med, og underligt er det, at Hr. D. har villet nægte denne Forpligtelse, og dog S. 104 selv tilstaaer at Kongen absolute forbindes af Konge Loven, hvilken Modsigelse synes at røbe, Hr. D. ikke altid er sig selv bevidst, eller og alt for troelig afskriver andres Tanker. Nu gaaer jeg til Undersøgelsen af det Ord Despot, og om K. af D. kan siges at have Despotens Magt. Her møder Hr. D. med Forsvar Voltaire - Jeg troer vist, at den sidste havde langt større Held til at forsvare en falsk Sætning, end den Hr. D. nogen Tid opnaaer, og man maatte snart falde paa de Tanker, at Hr. D. danner sig efter ham, i det mindste viser dette hans i Trykken publicerede Skrivt S. 102 og 103, at han behandler N. R. paa samme Maade, som Voltaire behandlede Bibelen. Mendet er hans Sag; saa meget læres heraf, at det er Voltaire vi have at takke for denne Linie af Verset, og at Hr. D. synes paa en god Vei, da han anmodet bærer fremmed Gods tilbage. Men hvad vil det sige, som Hr. D. saa ivrig udraaber, at han vil skaane mine Ører. Jkke er han vred, og var han det, saa haaber jeg dog, mine Ører ere Sikkerhed. Var denne ei hans Meening, saa synes, at Hr. D. maae indbilde sig (thi hvad er vel umuelig for hans Jndbildning) at han deklamerer sit Haandskrivt, og ved den Leilighed har fattet Mistanke til sin egen Stemme.