Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1810-10-30
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. sos Raad- Syvende Aargang. No. 111. Udgivet og forlagt af Boghandler S. Soldin. Tirsdagen den 30 October, 1810. Hr. Simon Studenstrups naadigste Gjensvar paa Seniør Peder Pedersens under danige Rapporter. Det var dumt, min kjere Peter, at han ikke lod Studene stryge, da Coursen var 650. Man maa heller ikke være alt for begierlig, det har jeg saa tidt og mange Gange sagt ham, og det var mafvialdrig min Mening, at han skulde spænde Buen, saa høit, at den tilsidst reent brast. Om nu Ulykken skulde arrivere, at Coursen plumpede ned igjen til 400, hvad fik vi da for Kræet, og hvis var da Skylden, Nei, min kjere Peter, Han maa min Sandten vænne sig af med at være saa begierlig. Jeg har hidtil ikke kunnet andet end rose hans Conduite og Tjenesteiver, det er sandt, men der er Maade med alting, og man kan ogsaa gaae for vidt i sin Conduite, det seer man desværre saa ofte. Han, som kommer daglig paa Børsen, og paa Viinkielderen og i Klubben, og snuser omkring blandt dem, der handle med Banco, burde jo nokhave kunne instruere sig om, hvorledes Tingene stode. Havde jeg bareste været selv i Kjøbenhavn, det skulde mafvi ikke have arriveret mig. Saasnart jeg havde lugtet Lunten, skulde Studene været solgte. Nu ere vi, smukt deran, Kræet skal hver Dag have Æde, Foret er ugudelig dyrt, og Coursen bliver hver Dag bedre. Denne Fatalitet har chagrineret mig saa meget, kan jeg reent ud sige ham, at jeg har faaet min Colik igjen og maa holde Sengen. Den kloge Præst i vor Egn, som har besøgt mig, paastaaer, at Coliken altid indfinder sig i Krebsens Tegn, men er der noget Tegn, som virker paa mig, saa er det Tyrens, for jeg føler hos mig selv, at det er denne forbistrede Oxeaffaire, der har forvoldt mig al den Pinne. Men det faaer nu være som det er. Standhaftighed i Ulykke anstaaer en Patriot, og jeg er, som han nok veed, en Patriot. Det rigtigste er, at vi see at faae nogen Opreisning for vort lidte Tab paa andre Kanter, og det kan i denne Tid vel ikke være saa vanskeligt. Saasom min Colik distraherer mig i min Søvn, saa ligger jeg imellemstunder hele Timer lysvaagen om Nater og speculerer frem og tilbage. J en saadan søvnes Tilstand faldt det mig forleden ind, at det ikke kunde være saa galt at kjøbe Asiatiske Actier for de Penge, vi faae ind for Studene, for jeg maa reent ud sige Ham, at siden man har begyndt at mumle om, at der skal betales en Afgivt af Colonialvarer, har jeg begyndt at tabe al Credit for det Coursvæsen. Desuden er Bancohandelen i alt for malhonette Hænder, og en Mand som jeg, der ikke selv daglig kan freqventere Børsen, veed jo ikke, ente han er kjøbt eller solgt Derimod troer jeg at det er en langt sikkrere Speculation, at kjøbe Asiatiske Actier, som i denne Tid sælges for en reen Slik. Jeg har altid havt stor fidem til dette Compagnieskab, i Besynderlighed siden det lod de mange Theer og hvide Cattuner komme fra Ostindien, og der er ingen Tvivl om, at det, saafremt det vedbliver at handle som hidtil, med det første vil reise sig igjen fra sin Gruus som en sand Phonix. Men paa det Han ved Jndkjøbet ikke skal blive taget ved Næsen, min kjere Peter, maa jeg her beskrive Ham hvorledes en saadan Actie, som Han maaskee aldrig har seet, er beskaffen. Den er nemlig trykt paa et heelt Ark meget dyrabelt Skrivpapir. Øverst staaer et billede, som Han især maa lægge Mærke til, og hvis allegoriske Jndhold jeg for Tydelighedens Skyld her vil beskrive Ham: Paa venstre Side sees et gammelt affloreret Træ, hvoraf kunden fortørrede Stamme er tilbage. Stammen seer temmelig afstumpet ud, og man veed ikke enten det er Tiden eller Øxen, der har forgnavet den saaledes, men at den er gaaet ud mærkes tydelig deraf, at der paa hver Side kun sidde et Par spæde Qviste. Bag Træet ligger et Overflødighedshorn, hvoraf der falder noget ud, som man ikke tydelikan see hvad er. Lige ved Træstammen staaer en stor Krukke, der ligner en Urne, med et Slor over. Paa høire Side rider Mercurius med et meget uskyldigt Ansigt tvers over en Baad, der er bundet fast til Bolværket, og seer op til Himlen. Horizonten oplyses af en opgaaende Soel, men ved de mangfoldige Aftryk er Kobberpladen bleven saa forslidt, at man hverken kan see Solen eller Straalerne meer. Seer Han, disse ere de rette og ægte Kiendemærker. Naar Han kan faae saadan en Actie, min kjere Peter, for 220 Rdlr., saa kan Han sende mig deraf f. saa mange Penge som Studene beløbe sig til. De æde jo intet Hø, og man kan ligesaa godt have dem i sit Pult som Studene paa Stald. - Hvad Specierne anbelanger, da skjærer det mig i mit Hjerte, hver Gang jeg tænker paa, at vi nu kun kan faae 5 Rdlr. for det, som vi har været budet 6 Rdlr. 3 Mk. for. Ogsaa heri, min kjere Peter, er Hans Begierlighed Skyld. Var det ikke en ganske honet Profit, at vinde 15 Mk. paa 24 Mk. Han maa mafvivænne sig af med denne Begjerlighed, mon cher Peter, det siger jeg Ham, for ellers gaaer det aldrig godt. Men siden Ulykken nu engang er arriveret og gjort Gjerning ei staaer til at ændre, saa har jeg af Desparation og for at hevne mig paa Coursen besluttet, at mine Specier ikke skal sælges under 6 Rdlr. 3 Mk., om de saa skulde ligge til de ere saa grønne som en Myseost. Som Patriot er jeg desuden ikke meget for at de skal gaae ud af Landet. - Men hvad der creperer mig meest ved denne Coursens skammelige Gang er, at Prisen paa Smørret, den eneste Trøst og Støtte for os stakkels Herremænd, nu vil falde. Havde jeg nu ikke ret, at jeg lod mit Smør dygtig salte? Nu veed jeg, at det ret godt kan holde sig og ligge indtil Coursen kommer sig igjen. Hans Samvittighedsskrupler, min kjere Peter, over at udruste de to Torvebaade, jeg offererede Ham, anstaae mig ikke. Samvittigheden er en næsviis Person, som enhver, der i denne Tid vil gjøre Lykke i Verden, maa jage paa Døren. Havde jeg nogensinde villet bryde mig om dens Snak, saa havde jeg nu maattet være en reen Prakker. Man gjør hvad ret og billigt er og dermed basta. Dersom enhver, der udruster Capere, skulde gjøre sig saadanne Skrupler som Han, og tænke paa, at Baaden kan blive læk og synke eller kantre, enten fordi den intet duer eller Folkene ikke forstaae noget af Seiladsen, saa vilde mangen en Mand gaae Glip af sin Lykke. Men mod saadanne Skrupler maa Han søge at armere sig, min kjere Peter Jeg nægter ikke de forraade er nobelt Gemyt, men hvor langt kommer Han vel med et nobelt Gemyt i denne Tid, Desuden maa Han ikke glemme at Han sidder med Kone og mange Børn og at man først maa sørge for dem og siden for sit gode Navn og Rygte. - At det er faa flant med Nyheder i Kjøbenhavn gjør mig sandelig meget ondt. Nu nærme de lange Vinteraftener sig med stærke Skridt, og man veed ikke hvad man skal snakke om. J forrige Tider indeholdte dog Aviserne noget Nyt. Ja jeg veed ikke hvorledes det er fat: Verden er uenig og Aviserne ere enige. For dog at have noget at amysere og beskjæftige mig med de lange Vinteraftener, har jeg resolveret at lære min Papigøie at snakke Tydsk, og den har allerede gjort saa admirable Fremskridt, at den, saasnart den seer mig, raaber: du Spitzbub, og siger det saa med og tydelig, at jeg ordentlig har min største Plaiseer af den lille Sladderhank. Havde jeg ikke den Papegøie, saa veed jeg ikke hvad jeg skulde fange an med Tiden. Vor ny Præst har vel raadet mig at fordrive den med at læse og til den Ende laant mig nogle ny Bøger, men Bøger har jeg altid havet som en Pest, for det er dem, der er Skyld i al Ulykke, og jeg turde næsten sige i Coursens Forbedring. Hans velaffectionerede &c. Forsvar for de gamle Nordboers Raahed i Anledning af Landsdommer Badens Bog om Birkerettigheden. al (Sluttet.)¬