Almuevennen, 1843-11-15
(Fortsat.) Danmarks Regimente skal i Fremtiden ikke hænge af Ærkebispen og de andre Bisper, men kun af Kongen og de verdslige Rigsraader", – dette var Grundlaget for den Overeenskomst mellem Konge og Adel, som 1536 havde Præstevældets fuldkomne Tilintetgjørelse ifølge. Men det var ikke Danmarks Skjæbne alene, der saaledes afhang af Danmarks Rigsraad. Den første Forbrydelse, hvormed det ny Vælde besudlede sine Hænder, gik ud over Norge. J Christian den Tredies Haandfæstning hedder det udtrykkelig: "Efterdi Norges Rige nu er saa forringet i Magt og Formue, at det ikke formaaer at underholde en egen Konge, og desuden er forpligtet til at blive ved Danmarks Krone til evig Tid, saa have vi lovet og tilsagt Danmarks Rigsraad og Adel, at Norge skal herefter være og blive under Danmarks Krone ligesom et af de andre Lande, Jylland, Fyen, Sjælland eller Skaane, og hverken være eller hedde et kongeligt Rige for sig, men en Deel af Danmarks Krone til evig Tid. – Og denne Beslutning, Moderen til al den paafølgende Forvirring i Norden, og tilsidst Moder til den saa til bejamrede Kielerfred – (der, i Forbigaaende sagt, af enhver fordomsfri Nordbo langt hellere burde bilses med Jubel, fordi den ei blot var Kilden til Norges Frihed, men ogsaa vil blive det til Nordens Enhed) – denne Beslutning, sige vi, den gjennemførtes, og det frie og uafhængige Norge blev ved et Pennestrøg en dansk Provinds! Det berøvedes samtlige sine politiske Rettigheder; dets Rigsraad ophævedes, uden at nogen af dets Sønner fik Sæde i det danske Rigsraad; det bestyredes i Eftertiden af en Kantsler og en Statholder, der stundom brandskattede det arme Land, som om det var taget med Herreskjold (vi ville her kun henvise til den ikke noksom berygtede Hannibal Sehested); norske Rigsdage faldt af sig selv hen, og norske Herredage skreves paa det nærmeste i Glemmebogen; men alle de Sager, som de norske Lehnsmænd ikke selv trøstede sig til at afgjøre, nedsendtes til det med de norske Forholde ubekjendte danske Rigsraad, hvis eneste Jnteresse for Norge gik ud paa at tilskrive sig alle dets Lehn og Godser. – – Vi have skildret det nye Vældes første Daad, og vi betænke os ikke paa at nævne den en Riddingsdaad. Vi kunne ikke indlade os paa at fremstille alle dets tilsvarende Bedrifter. At Adelsvældet blev en Forbandelse for Land og Folk, og at dette tildeels endnu sukker under Efterveerne af hiint Vælde, derom turde desuden Meningerne ansees for næsten uddeelte. Kun nogle enkelte Træk: - Det var ikke nok, at Adelen tilrev sig alle Landets Lehn, for hvilke den endda sjelden aflagde Kronen Regnskab; den unddrog sig ogsaa Forpligtelsen til at yde Skatter og Tiende af sine Gaarde, oprettede nye Gaarde af nedlagte Byer, og tilegnede sig samme Frihed for disse. Til Præstekaldene tilrev den sig Kaldsretten, og naar den havde faaet sine Kreaturer gifte med dens forskudte Friller, indsat til Præster, forhaanede og forurettede den dem naturligviis bagefter, ja tillod sig endog stundom at anklage Præsten for det Birketing, hvor en forhenværende Skytte eller Tjener var Dommer, lade ham der dømme fra Livet, og uopholdelig benrette. Ogsaa i de fleste Kjøbstæder indsatte Lehns manden Borgermester og Raad, Byfoged og Skriver, gjennemsaae Regnskaberne, modtog Kassebeholdningerne osv., og da Adelen var fri baade for Told og Accise af hvad den selv forbrugte, og derimod havde tiltrodset sig Eneret til Handelen med Oxer osv., solgte den med blodige Aagerrenter sine ranede Rettigheder til en eller anden Kjøbmand i Kjøbstaden, der nu, under Adelsmandens Navn, indførte toldfrit hvad han lystede, og samtidig be sveg Statskassen og ødelagte de øvrige Kjøbmænd, Værst gik det dog de stakkels Bønder, der allerede i Frederikden 1stes Haandfæstning vare jævnstillede med Trælle, Bønder og Trælle, hedder det), og som ved de vilkaarligste Hoveripaalæg, Ægter, ublu Landgilder, men især ved Adelens "Hals- og Haandsret, som den udøvede gjennem selvbeskikkede, uvidende, og i høieste Grad afhængige Dommere, – Tid efter Tid nedsank saaledes, især paa Derne, at man ikke undsaae sig ved i et og alt at handle med dem, som med andre uskjellige Kreaturer". Som endnu, saa var ogsaa i hin Tid Adelen fortrinsviis skinsyg paa sin Jagtret, som den naturligviis havde erhvervet sig paa ligesaa ærlig en Maade som saa mange andre Rettigheder, og derfor udvirkede den (1558), at enhver paagreben Krybskytte skulde bortføres til nærmeste Tingsted, at begge hans Øine der kunde udstikkes, eller han selv ophænges i det første det bedste Træ, og (1573) at i Jagtegne maatte Jngen holde meer end een Hund i sin Gaard, hvis ene Forbeen endda skulde være afhugget over Knæer, og samtidig, at aldeles ingen Bonde eller Bondekarl maatte eie Skydevaaben i sit Værge. – Men skjøndt samtlige Adelens oprindelige og tilbørlige Rettigheder vare begrundede i dens Forpligtelse til at vove sin Hals for Kongens og Landets Fred, saa unddrog den sig ogsaa denne Forpligtelse, og unddrog sig den stedse frækkere, i samme Forhold som dens tilranede Forrettigheder voxede. Den svælgede i No paa sine Herregaarde, og saae ligegyldig til, enten Krigen gik op eller ned; det var endog med yderste Møie, at fjerde Christian fik den til, istedenfor selv at møde, at stille et Antal Heste og Ryttere til Landets Forsvar, og hvor ubetydelig end dens Ansættelse var, saa sendte den i Almindelighed dog kun ubrugbare Heste, og for stridbare Ryttere ikkun Lo bere, Fiskere og Kokkedrenge", men klagede dog lige guds jammerlig over den "ubillige Strenghed, der ikke vidste at skjelne imellem frie Adelsmænd og ufrit Pak. – Videst drev den det dog, da den i Svenskekrigen (1643–45, negtede Christian den 4de saagodtsom al Hjelp, og bagefter søgte at tvinge ham til en skjendig Fred, saa at den gamle gjæve Konge i bitter Harme maatte udbryde: "Den agter ikke Gud i Himlen, og meget mindre sin Herres og sit Fædrelands Frelse. – En Smule bedre opførte den sig jo vistnok i den næste Svenskekrig (1657– 60), i hvilken den selv ubesindig havde styrtet Landet; men dens Forbrydelsers Maal var allerede topfuldt, ved dens Fod laae alt Oxen beredt. Den sidste Seier, som den skamløs hjembar over Folk og Konge, var Frederik den Tredies skjændige Haandfæstning, af hvilken vi skulle fremhæve de mærkeligste Træk: - Kongen skal elske og fremdrage Danmarks Riges Raad og Adel, med dem styre og regjere Danmarks Rige, og besørge dem med Kronens Lehn, Rigets indfødte Adel skal bruges og befordres ved det kgl. Hof. De skulle nyde, bruge og beholde sine Jordegodser og sine Tjenere fri og til evig Tid, med Hals og Haand og alle kgl. Sager, og al anden Herlighed, og Rettighed, som vi og vore Forfædre, Konger udi D., over vore og Kronens Tjenere og Gods have, og frit og frelst haft have. Kommer aabenbar Feide paa Riget, ville vi dog ingen Besværing paa Adelens Tjenere lægge uden med menige Des Riges Raads Samtykke". Uden dette maa heller ingen Landskat paalægges dens Tjenere, og bevilges end en saadan, saa skulle dog Ugedagstjenerne forskaanes for den. Jngen adelig Mand, Frue eller Jomfru maa fængslig anholdes, uden de gribes paa fersk Gierning, eller begaae noget uredeligt Drab eller vitterligt Forræderi, men findes nogen for anden Misgierning beskyldt, som Liv eller Ære angaaer, da bør en Adelsmand række Haand fra sig at blive tilstede, og Frue eller Jomfru sætte Borgen, eller lade en af sine Venner, som vederhæftig er, række Haand fra sig at blive tilstede, hvis ikke, da borge for sig selv; en Befaling herimod skal ingen af dem være pligtig at rette sig efter Kongen maa ingen Krig begynde uden Rigsraadets Samtykke, ei heller udruste Flaaden eller opbyde Rostjenesten. Jngen Riddersmand skal forbryde sit Jordegods, uden han fører Avindskjold mod Kongen og Riget. Jngen Uadelig maa gives Frihed og Frelse lig Adelen, uden han paa Marken har gjort sig værdig dertil. Hverken Kongen eller nogen af Kongehuset, maa kjøbe eller tilpante sig noget frit og frelst Gods. Kongen skal stande De's Riges Raad til Rette. Adelen skal have sine Hovedgaarde frie for Tiende. Sine Pante=Lehn skal den ikke forbryde med nogen sin Gjerning, som den forbryder Arv og Eiendom med. Der en Adlet (9. Jkke=Adelsbaaren), som har frit Gods, men ingen frelste Arvinger, da falder hans Gods vel hans rette uadelige Arvinger til, men de skulde være pligtige til, inden Aar og Dag, efter Landekjøb, at sælge det til Adelen. Bliver nogen Riddersmand fredløs for ærlig Gierning, da kjøbe han sin Fred. Til Rigsraad maa Kongen kun vælge, hvem Adelen foreslaaer. Lehnene maa hverken formindskes eller sammenhobes, og ikkun forlebnes til Jndfødte, der kun kunne afsættes efter Rigsraadets Raad. Des Rige skal "være og blive et frit Kaarerige, som det er, og af Arildstid været haver". Mønten kan kun forandres med Rigsraadets Samtykke, uden hvilket heller intet Forbund kan oprettes, brydes eller forandres, Kronens Regalier udføres, afhændes, pantsættes eller forandres, Told, Accise eller andet Paalæg, af hvad Navn nævnes kan, paabyrdes eller forandres, saalidt som Kongen udreise til fremmede Riger. Skeer noget imod Haandfæstningen, og Kongen ikke vil lade sig sige af de tilstedeværende Rigsraader, da skal han efter deres Opfordring hidkalde samtlige de fraværende; men gjør han det ikke, da skulle de tilstedeværende ei blot have Magt til, men være pligtige til, at sammenkalde sine fraværende Brødre; lader han sig endda ikke sige, da staaer det Rigets Raad frit for at bestemme og forordne det, som er ret og billigt, hvormed han sig skal lade nøie!" -