Norske Intelligenssedler, 1769-08-30
Fortsættelse fra forrige Uge. Blanche paa sin Side var i ligesaa stor Bekymring. Hun havde alt for ved hørt det samme, som hendes Brudom, og kunde ikke tage det for Kogleri, da baade Sagens Hemmelighed og Aarsagen dertil var hende bekiendt. Hun undrede sig meget over, at Enriqve vilde snige sig ind hos hende, da han høitidelig havde lovet sig bort til Princesse Constance. Langt fra at synes vel om dette Foretagende, eller glæde sig derover, ansaae hun det som en nye Forgribelse, og var hiertelig forbittret derover. Jmedens Siffredis Daatter havde disse vrange Tanker om den unge Konge, og troede at han var den allerlastværdigste, ønskede denne ulykkelige Prinds, som nu var meere indtagen i hende, end nogen Tid tilforn, at tale med hende, for at forsikre hende, at det havde sig anderledes, og at han, skiønt efter Anseende, dog ej virkelig var strafværdig. Han havde i den Henseende kommet før til Belmonte, dersom alle de Forretninger, han var nød til at tage Haanden i, havde tilladt ham det: Men førend denne Nat havde han ikke kundet liste sig fra Hoffet. Han kiendte alt for vel de Omveje paa Stædet, hvor han var opfod, saa han ikke kunde have Møje med at snige sig ind i Siffredts Gaard, ja han havde endnu Nøglen til en forborgen Dør, hvorigiennem han kunde gaae til Haven. Denne Vej tog han da til sit forrige Kabinet og kom omsider til Blanches. Forestil Eder, hvor forfærdet denne Prinds blev ved at finde der en Mandsperson, som med Kaarden i Haanden ville hindre ham Passen. Der feilede kuns lidet i at han havde givet sig kund, og paa Stædet ladet straffe den Dumdristige, som torde forgribe sig paa sin egen Konge; Men han burde skaane Blanches Ære, og derfor opsatte sin Hævn. Han forføiede sig bort paa samme Maade, som han var kommen, og meere uroelig i Sindet end tilforn, drog til Palerma. Han ankom der kort for Dagen, og sluttede sig inde i sit Kabinet; men det var ham umuelig at faae nogen Hvile. Han tænkte paa intet andet end at vende om igien til Belmonte. Hans Sikkerhed, hans Ære, men fornemmelig hans Kiærlighed, tillod ham ikke længer at være uvidende, i saa gruelig en Sags Omstændigheder. Saasnart det blev Dag, befalede han sin Jagt at giøre sig færdig, og under Paaskud af denne Forlystelse kom han alt dybere og dybere ind i Skoven med sine Jægere og endeel Hofmænd. Nogen Tid fulgte han Jagten, for at dølge sit Forehavende, men da han mærkede at alle foer efter Hundene, snigede han sig en anden Vextil Leontio Gaard. Han var alt for vel bekiendt i Skoven for at blive forvildet, han skaanede ikke sin Hest, og i kort Tid havde han lagt den Vej tilbage, som var imellem ham og hans Elskelige. Han grundede paa hvad han skulde forevende, for at faae Siffredis Daatter allerne i Tale, da han i det samme reed ad en liden Fordstie, som gik til en Dør i Dyre-Haven, og der saae tvende siddende Fruentimmer, som under et Træe talede med hinanden. Han tvivlte ikke paa at de hørde hiemme der, og dette Syn foraarsagede ham en Uroelighed; Men endnu hæftigere blev han bevæget, da disse Fruentimmer vendte sig til ham formedelst den Lyd hans Hest, i det den løb, gjorde; han kiendte strax sin kiære Blanche. Hun var gaaen ud tilligemed Niseden af hendes Kammer-Piger, som hun havde meest Fortroelighed til, for i det mindste at kunde begræde sin Ulykke i Roe. Fortsættelsen følger.