Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-06-17
Den lærde Republique forbander Califen, Omar, som befalede, at det berømte Bibliothek i Alexandrien skulde brændes. Det var en Barbar, hvis Minde fortjener evig Foragt. Han har tilføiet Videnskaberne en ubodelig Skade. Men hvor meget har han ikke, fra en vis Side betragtet, gavnet Menneskeheden? Hvor mange vrange hedenske Meninger, hvor mange Ægyptiske Myther, som ufeilbarlig med Tidens Længde vilde forplantet sig i vor Religion, Moral og Politique, ere ikke paa denne Maade blevne udryddede? Hvor mange Krige havde ikke et eneste usselt Manuscript, forfattet af en Sværmer, som Hierarkiet fandt sin Jnteresse ved at gjøre til Helgen, kunnet paaført hele Aarhundreder. - Omar var en grusom Barbar, men aldrig har maaskee nogen af Menneskeslægtens Velgjørere gavnet den mere, i visse Henseender, end han Skrivelse fra Frøken Flora, født Sommer, i Anledning af det i No. 67 af dette Blad indførte Proclama. Vor Gunst tilforn. Vi ere blevne gjorte opmærksomme paa, at Vinteren har ladet udgaae et Proclama i Anledning af vor usædvanlige lange Udeblivelse i Aar. Det giør os inderlig ondt, at vi saaledes skulde see og nødsagede til, offentligen at tage til Gjenmæle mod en saa upassende Opfordring, og det krænker os endnu mere, at man i en Avis, der læses fra Fyen til Cap Farvel, og fra Cap Farvel til Paris, har formastet sig at kalde os en Land løberske. Uagtet vi reservere os vor Ret baade til den, som har indkaldt os ved Proclama, som mod den, der har vovet at give os den sidstnævnte ærerrige Benævnelse, saa kunne vidog, for at redde vor egen Ære, der end ikke et Øieblik tagler nogen Plet, og for at berolige det Kjøbenhavnske Publicum, ikke undlade, at bekjendtgiøre følgende. 1 Vi ere vante til Utaknemmelighed og Miskjendelse. Saa gamle vi ere, have vi dog endnu aldrig en eneste Gang i vort Liv seet os istand til, ganske at opfylde Menneskenes ubillige og forfængelige Ønsker. Snart komme vi for tidlig, snart for sildig. Det er ikke længere end omtrent fire Aar siden, at vi, for at fornøie det Danske Publicum, indfandt os i April Maaned. Vi lode os see i vor skjønneste Dragt, og Solen kunde, uagtet det var saa tidligt paa Aaret, kaste sine Straaler paa Havets Speil flade. Men hvad skede, Nelson, som uden vort Vidende betjente sig af vor tidlige Nærværelse, gjorde et Tog til Østersøen. Nu var man misfornøiet med vor alt for utidige Ankomst. Vi bleve prostituerede i offentlige Skrivter. Det smertede vort ømme Hjerte, og vi besluttede, fra nu af aldrig at give Anledning til, at man nogensinde skulde komme til at klage over vor alt for tidlige Ankomst. Men ikke dette allene var Aarsag til vor lange Udeblivelse i Aar. Selv fra Frankrige og Jtalien ere vi blevne længere end sædvanlig borte. Der foregaaer i disse Tider i de sydlige Lande saa mange Ting, som vi aldrig have været nogen Ynder af, og som vi umuelig kunne finde nogen Glæde i at være Vidne til. i At vi først maa reise til Jtalien og Frankrige, førend vi kunne komme til Kjøbenhavn, og at vor Reiseroute gaaer fra Sønden til Norden, og ikke fra Norden til Sønden, det veed enhver, som kun har læst Udtoget af Sommerfelds Geographie. Men at vi derfor bør kaldes en Landløberske, det er noget, som enhver vil finde ubilligt og upassende. Dersom Udstederen af det paaankede Proclama vilde gjøre os den Ære at besøge os paa vort Lystslot i Bengalen - en Tour, som man kan gjøre paa en Kildevogn, saa vilde han kunne overbevise sig om, at vi ikke er nogen Landløberske. At der i Aarstidernes Rige endnu ikke er indført et saa fortræffeligt Befordringsvæsen som i Kjøbenhavn, det ved enhver. Men det er jo ikke vor Skyld. Desuden have vi gjentagne Gange allerede været lige ved Nørreport, men ere hver Gang blevne drevne tilbage af vor afsagte Fiende, Hr. Lolus, der, uden at svare mindste Afgivt, kan indføre fra Spitsbergen hele Skibsladninger af Vind, Regn og Slund. Mod en saa mægtig Fiende er det os umueligt at kjæmpet og da det synes, at hans hele Bestræbelse gaaer ud paa, at anlægge et ordentligt Factorie i Kjøbenhavn og dets Omegn, saa vilde vi kun udsætte os for de ubehageligste og meest frugtesløse Stridigheder, om vi handlede saa ukogt, at maale vore Kræfter med hans i et Land, hvor Naturen har meddeelt ham et saa stort og os et saa svagt Herredømme. Dernæst har Æolus, Døden og Doctoren i Aar sluttet en hemmelig Tripelalliance, og vi tilstaae oprigtig, at vi er for afmægtige til at modstaae disse tre forenede Magters Vælde. Jmidlertid bede vi Kjøbenhavns Indbyggere ikke at tabe Modet. Saasnart det kun er os mueligt, skulle vi indfinde os af egen Drivt, uden at man behøver at ladens indkalde ved noget Proclama eller forkleine os i offentlige Tidender. 3 . Givet paa vort Slot i Calcutta, den 12 Junii 1805. . Flor, født Sommer. Taxeringen af Folks Formue. Intet er almindeligere end denne Taxation. Der gives de Mennesker, der bestemt vide at opgive, hvor riig den eller den Mand er, ja saa bestemt, at de endog kunne opgive det paa en Rigsdaler nær. Han eier sikkert en Tønde guld &c., – han eier intet,  han er en Prakker, ere Udtrykke, som man dagligen er vant til at høre. J Grunden gives der vel neppe nogen større Absurditet, end at ville tale med Bestemthed om Ting, som, paa den paagieldende Person nær, for det meste ere skjulte for enhver Dødeligs Øie. Mangen en Mand taxerer sin Naboes Formue paa Punct og Prikke, uagtet Naboen selv lige saa lidet nogen Tid har seet det rigtige Facit af sit Cassebehold, som han nogensinde har seet sin egen Næse paa andre Steder, end i et Speil. Menneskene vise sig aldrig gavmildere end ved saadanne Taxationsforretninger. Jo misundeligere de ere, des gavmildere vise de sig.