Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1828-02-15
Engeland. Af Hertugen af Wellingtons Erklæring i Parlamentet, seer man at det nærværende Ministerium har i Sinde at understøtte Reguleringen af Kornlovene og Korn-Jndførselen, styttet paa de Grundsætninger, som i forrige Parlaments=Session bleve fremsatte i den Bill, der faldt igjennem i Overhuset, nemlig efter en Jndførsels-Told paa fremmed Hvede 42 Sk. 8 P., paa Byg 18 Sh. 4 P., paa Havre 15 Sh. 3 P., paa Rug 20 Sk. og paa Ærter 12 Sk. 6 P. pr. Qvarter. I Underhuset har været meget lange Debatter om det i den kongl. Budskab brugte Udtrykuntoward, d. r. forkeert, upassende, og de Fleste fandt det ogsaa upassende. Lord Palmersion erklærede i Henseende til Catholikernes Emancipation, at det nye Ministerium havde gjort sig det til en Lov at være neutral i denne Henseende, og overlade Nationen, Tiden, og Omstændighederne, dette Spørgsmaal til Afgjørelse. Lord Holland, holdt en Tale, hvorved han ved historiske Fat beviste, at det ikke var første Gang at Engeland, var sat i samme Stilling som nu ved Tractaten af 6 Juli 1827, i Slutningen siger han: Tyrkerne fordande og foragte alle christne Fyrster som vantroe, og ønsker intet hellere end at udrydde dem alle; hvad har dette Ripsraps at gjøre med de europæiske Magter, naar det ikke var at udbrede Krig, Ødelæggelse og Pestilents. De Ministre og den Politik, som ville inddrømme disse Barbarer en eller anden Vægt i Europa, fortjene Efterslægtens offentlige Forbandelse. Saaledes talede Burke, som bekjendt en Fiende af Revolutionen, og nu hedde Tyrkerne vore gamle og troe Allierede!" Lord Strangford, forhenværende Gesandt i Constantinopel, tog derpaa Ordet, sagde han kjendte den varme Følelse, der i Tyrkiet herskede, for Engeland, og han haabede den Dag ikke skulle være fjern, da man skulle see Engelands Jndflydel. se at være stor, da jeg tør sige almægtig i Constantinopel." Derpaa talede Hr. Brougham; han haabede at Udtrykket: "vore troe Allierede, ikke skulle være Tegn paa at et politisk System skulle vende tilbage, som forbyder os at staae den Undertrykkede bie mod Tyraniets Angreb, paa Menneskets Frihed og Lykke. Han sluttede med at han ingen Bekymring nærede forat Hertugen af Wellington med Storm ville indføre Slaveriet i Engeland; ne - nei, dertil udfordres større Mænd end Hertugen. Han ville tilstaae Hertugen Overbefalingen over Armeen og over Flaaden, Bispekronen og Storseglet oveni Kjøbet, og dog forsikkre ham, at naar han vor vede sig i Kamp mod Landets Friheder, ville har blive slaget, og det alene af Constitutionen. Den ædle Hertug ville ikke vove at foretage saadant noget, da det engelske Folk ville udle ham for en saa taabeligt Forsøg. Krigs-Secretairen Lord Palmersion tog derpaa Ordet og sagde, at hvad, Hr. Broughams Plaisanterier om Hertugen angik da vare hans Angreb paa Hertugens militaire Caracteer lige saa afmægtige som uretfærdige. Den agtbare, lærde Herre frygtede ogsaa en Forandring i Engelands Politik, hertilville han blot svare, at Ministrene Grev Dudley (for det udenlandske Depare tement) Huskison og Grant vare forblevne i deres Poster, og at disse vist ikke ville afvige fra de Principer, som de offentlig havde bekjendt sig til og som havde erholdt Parlamentets Sanction. Man kunne derfor dømme Ministrene efter deres tilkommende Handlinger.