Berlingske Tidende, 1836-02-24
Fædrelandets Forslag, Pastor Søtofts Digt og ugrundede Grunde, de dermed nærbeslægtede Stykker af de andre Pastorer Esmark og Pontoppidan, vilde naturligviis nok finde deres Publicum. Thi naar lykkedes det ikke den at behage, der lover Plebejerne Fordeele paa Optimaternes Bekostning? De Skribenter vandt stedse Pøbelens og Mængdens Yndest, der søgte at sætte en overordnet Borgerclasse i et forhadt Lys. Den Yndest skal være de Herrer Forfattere, som søge den, vel undt. Hr. Stofts Jagtfantasier have allerede fundet deres Gjendrivelse i et andet Blad, men Gjendrivelse med Grunde er det samme, som at slaae Vand paa en Gaas; thi Forsøgene synes ikke at skulle overbevise med Grunde, men kun fremstille en Jagtret paa en hadsk Maade, derfor ymtes om, hvorledes Huusbonden med Heste og Hunde holder Jagt midt i Bondens Sæd, hvilket man synes at vilde indbilde Publicum skulde være noget ganske Almindeligt. Forfatteren af disse Linier troer ikke at nogen Godsejer har Ret til saadan Jagt, men han veed og forsikkrer, at neppe nogen Godsejer har udøvet den i Mandsminde. Skulde imidlertid dette være Tilfældet, da fortjener vistnok den Skyldige at drages alvorlig til Ansvar for Publicums Domstol; men det er uværdigt og uærligt at beskylde en heel Stand, for hvad ikke engang den Enkelte forbrød. Det samme gielder og om usandfærdige og overdrevne Historier om Bønders Afprygling paa Jagten, og om at Klappejagt afholdes om Søndagen. Der gives ingen Jndretning i Verden, hvor jo Misbrug kunde forefalde; Misbrugene kunne og skulle hemmes, men Jndretningen skal ikke derfor ophæves. Mod ubeføiede Nevselser og mod Søndagsjagter kunne de borgerlige Autoriteter beskytte Bønderne og Præsterne, ville disse ikke nøjes med den Satisfaction, kunne de, naar de holde dem til Sandheden, angive de Skyldige i de offentlige Blade, hvor de kunne regne paa at være velkomne med Angivelser. Men det er et uværdigt Kunstgreb at omtale de nævnte Misbrug som noget Almindeligt blandt Godsejerne, for at vække Uvillie mod Standen i det Hele. Det er en lav Maade at anbringe Bagvaskelse, hvorved det gjøres de Beskyldte umueligt at fralægge sig dem, og at drage Calumnianten til Ansvar, og der er Formodning for, at hvad der paa denne Maade insinueres, er Usandhed. Derfor skal Forfatteren tillade sig indtil videre at erklære det for Usandhed, at Bønderne i Danmark nogensinde bleve ulovlig revsede, endsige mishandlede paa Jagten, eller at Klappejagt nogensinde holdes paa utilladelig Tid. At Revselser kunde forefalde, naar Bonden møder til Jagtarbejde, ligesaavel som ved andet Hoveri, er en Selvfølge. Naar Tjenestefolk ellers kunde revses, hvorfor skal det da være saa forfærdeligt, at de kunne det i Anledning af Jagtarbejde? Eller ville maaskee Jagthaverne at det skal overhovedet forbydes at revse Tyendet. Det maa erindres, at Revselsesretten under Hoveriet (og Klappejagt er jo en Art deraf) er samme Jndskrænkning undergiven som hjemme i Gaarden, hvorved den hele Snakken om et Pryglesystem viser sig som en Taabelighed. Endmere taabeligt er det at kalde Bonden en Jagthund, fordi han ved sin Fæstecontract har forpligtet sig til at seende en Dreng eller Karl til Arbejde ved Klap ning ved en Jagt; denne Yttring hører forresten til det Slags malhonnette Udtryk, der vise Tendentsen til at opvække Had istedetfor at kæmpe med Grunde. Forfatteren kan af Erfaring berette, at Bønderne i Almindelighed ingenlunde ere saa bange for at møde paa Klapjagten, som et andet Blads Skribenter ere paa Bøndernes Vegne, og derfor ville til deres Sikkerhed, have dem som Klappere væbnede; hvilket vilde blive ligesaa farligt for Skytterne som for dem selv, og følgelig er en Taabelighed, da derved netop den Fare fremkom, som nu urigtigen paaankes af disse Forfattere. Klapperne finde som oftest Fornøjelse deri og ofte sees Gaardmanden (som ikke tør revses), der kunde sende en Dreng, at møde selv, fordi det morer ham. Mod den paaankede Fare for at skydes, har det i Virkeligheden Lidet eller Jntet at betyde. Allermindske kan deraf argumenteres for at fratage Godsejerne deres lovlige Jagtret; thi jages og klappes maatte der jo dog, dersom ikke Vildtet skulde tage Overhaand, og da blev der Grund til at klage over Fare ved Jagten, naar den skulde føres af en Mængde uvante Mennesker uden Orden, istedet for som nu af ovede Jægere.