Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-04-18
Hr. Morritt meddeler læseværdige Efterretninger om Districtet Maina i Morea, den Deel af det gamle Laconien. M. paastaaer, at han maaskee er den første Reisende, der har betraadt dette Land. Grunden, hvorfor saa faa Reisende kom did, ligger i det slette Rygte Mainotterne staae hos deres tyrkiske og græske Grændsenaboer. Men de søge at vedligeholde af Politik dette slette Rygte, hvori Tyrkernes Had og Frygt har bragt dem. M. fandt dem ganske anderledes, og en Gjæstmildhed og Selskabelighedsaand, som er ganske fremmed i de andre Dele af Levantet. Endskjøndt grusomme i deres Fiendskab, er Venskab dem dog helligt. Saalænge en Fremmed lever under deres Beskyttelse, er hans Sikkerhed ederes første Omsorg. Landet er deelt i større og mindre Districter; hvert af disse har et Overhoved eller en Capitana, hvis Opholdsted er et Taarn, Stammens Foreningspunct i Fredstider og Tilflugt i Krig. Høvdingerne ere deres Folke=Dommere i Fred og Anførere i Krig. Den mægtigste Capitang fører Titel af Bai af Maina, og bestyrer Anliggenderne med det tyrkiske Hof, som, for i det mindste at vise en Skygge af Magt over dem, sædvanligen stadfæster hans Anordninger ved et Firman. Ombytningen af deres Landsproducter, mod Hvede, Mais &c., tvinge dem ofte til at erkjende Portens Overmagt, men de glemme den snart igjen, maar et gunstigt Aar eller andre sædvanlige Kilder skaffe dem disse Artikler. De ligge derfor stedse i Feide med Tyrkerne, for det meste til de sidstes Skade. Naar Fienderne rykke frem, trække ede sig tilbage til Bjergene, hvis Stier kun de allene kjende, og som næsten ere igjennemtrængelige for en Hær. Deres Kyster ere overalt taggede ved smaa Bugter, hvori deres Baade staae, som de bruge til Sørøverie, hvilket de drive med samme Følelser som Heltene til Odysseen og Grækenlands tidligste Beboere. De ere drivtige og arbeidsomme, bevandrede i Konster og Videnskaber, og ikke ubekiendte selv med den gammel græske Literaturs Mesterværker; de elske Frihed, Uafhængighed og deres Fædreneland; deres Koner, langt fra at være Slavinder, i deeltage i Huussyslerne og Børneopdragelsen, og deele i Krigen Kampens Farer med deres Mænd. Deres Religion er den græskechristelige med Helgenes og Billeders Tilbedelse. Den spankke Jnquisition. - Den nu i Spanien, som en Følge af Regjeringsforandringen, rigjen ophævede Jnquisition, er egentligen stiftet i det 12te Aarhundrede af St. Dominicus, som Pave Junozent III. havde udsendt for at formaae de catholske Fyrster og Folkeslag til at udrydde Kjættere, undersøge deres Antal og Beskaffenhed, og meddele ham Efterretning derom. Derfra Benævnelsen Jnquisitorer og Jnquisition. Denne skjændige Tribunal formastede man sig til at kalde den hellige, il saucto officio. Gjenstandene for samme vare sædvanligen Kjetterie Trolddom, Fleerkonerie &c., og naar man vilde have Nogen styrtet, behøvede man kun at beskylde ham for en underedenne Classe henregnelig Forbryde se, hvilket naturligviis i Overtroens Rige var meget let. Folket frygtede denne saakaldte Ret saa meget, at Fædre overgave deres Børn, Ægtemænd, deres Koner og Herrer deres Tjenere dertil. Fangerne bleve holdte saalænge i Fængsel, indtil de bleve deres egne Anklagere og selv forklarede deres Forbrydelser; thi man sagde dem hverken deres Brøde eller confronterede dem med Vidner. Saasnart de vare fængelede bare deres Venner Sorg for dem; thi de betragtede dem som døde, og de turde ikke søge om Tilgivelse for dem, uden at udsætte sig for at blive fængslede som deres Medskyldige. De Fængsler, hvori de Ulykkelige ind spærredes, ere rædsomme. De bestaae af hvælvede Gange; i hver af disse ere fiirkantede Celler, i to Rader over hinanden, 10 Fod høie, hvortil man ikke kan komme, uden igjennem mange Omveie, paa det Fangernes Skrig hverken skulle høres eller nogen Dødelig bevæges til Medlidenhed.