Aalborg Stiftstidende, 1836-08-01
(Jndsendt til Randers Avis.) Vi leve i en urolig Tid; Alt skal omkalfattes, Alt skal være nyt. Det er derfor trøsteligt, naar man gen sjelden Gang seer det conservative Princip sætte sig mod Omvæltningens Strøm, og holde det gode Gamle vedlige. Denne Trøst blev os for ikke læn sige siden tildeel, da vi passerede Veien imellem Flad bro og Vindelsbek sen Strækning af circa 3 1/2 Miil). Vi have kjendt denne Vei i over 50 Aar; men den der med ubetydelig Forandring den Samme, og rimeligviis i samme Tilstand, som den var for 1000 Aar, siden. Det er skjønt, det er glædeligt, at gjenfinde den gammel Ven, der kjækt og standhaftigt har modstaaet Tidens og Modens Virkninger; medens andre Veie Aar for Aar forandres og vorde ganske ukjendelige. Man maae herfor være desmere taknemmelig, eftersom Jordbundens Beskaffenhed - let Jordsmon, Nærhed af godt Gruus, Mangel paa Leer - slet kunde friste til en saadan Forandring, som man nuomstunder behager at kalde Forbedring. Men denne mageløse Veis mange og store Fortrin fortjeline nærmere at udvikles. 1ste Fortrin er den store Afvexling Samme frembyder. De saakaldte gode Veie, de lige og jævne, ere dog forbandet kjedsommelige. Denne derimod ler saare rig paa Afvexlinger: sjelden lige (undtagen over Ulstrup Mark og noget af Godset); men idelig ud og ind i yndige Slangebugter, snart er den snæver - som Dydens Vet - med et eneste Spor snart er den viid, videre end Kongeveien i Sjælland, thi den er uden Grændser, snart kjører man i dybt Sand - og mindes derved om Afrikas romantiske Orkener -, snart hælder den til den ene Side, snart til den anden, hvilket frembringer en Bevægelse liig Skibets over Bølgerne; snart vugges man, hvilket, naar man sidder i Doctorstol, kan være søvndyssen, nart humper man over Stene og Knolde, hvil sig paa det interessante Tilfælde at vælte - ikke en men to Gange rundt - hvilken Farlighed giver Reisen noget Pigant, noget Eventyrligt, som ikke finder paa de væmmelige gode Veie. 2det Fortrin. Man kan ikke befare den i Mørke eller Halvmørke. Dette er et væsentligt Fortrin thi hvorfor skal man reise om Natten, Dagen er jo lang nok. Naar alle Veie vare af den Beskaffenhed, bleve alle Mennesker smukt liggende i Sengen, istedetfor at flakke omkring naar de skulle sove, maa ske endog i slette Hensigter, paa Skovtyveri, Smugler &c. Nei, da prise vi denne. Hvo som her færdes om Natten, kan med Sandhed siges at være paa ulovlige Veie. 3die Fortrin kommer directe Hestene tilgode, og følgelig indirecte disses Eiermænd, thi her kan ikke være Tale om Væddekjørsel, eller Kappen Nødvendigheden byder at fare i Mag og skaane de ædle Dyr. Landmanden og hans Heste maae fryd sig over saadan en Vei, og prise den conservative Bestyrelse. 4de Fortrin. Meeromhandlede exemplariske og exempelløse) Vei er en stærkt befaren Landevei formange tusinde Beboere i Medelsom og Lysgaard Herreder, ja for mange i Ringkjøbing Amt, som have faaet Træk til Randers paa Handelens Vegne, andre Kjøbstæder til stor Præjudice. Var Veien nu hvad man kalder god eller blot taalelig, vilde Færd selen være endnu langt stærkere, og Randers naa en Grad af Velstand, som den maaskee ikke kunde taale, men som vilde bidrage til Luxus og Usædelig heds yderligere Fremme. Blandt mindre Fortrin regne vi, 5) at den for største Delen ikke er indkastet; thi derved undgaaer man at vælte i Grøfterne; 6) at Kudsken vænnes her til Aarvaagenhed og uafladelig Opmærksomhed. Til Slutning kunne vi ikke tilbageholde det oprigtige Ønske; at andre Veibetjente ville spare al den Qvalm og Spectakel, de har med Veiene, og heller blive kjønt hjemme og studere Sportelreglementet, hvilket Arbeide er langt mere lønnende. L. A. Fruentimmernes Liv paa Gen Sylt. J Anledning af at to Storme, og dermed forbunden Oversvømmelse, i Løbet af fjorten Dage næsten hav 1) At sige ikke i Medelsom og Sønderlyng, men i andre Herreder. sødelagt hele Høhøsten paa Øen Sylt, giver Husumer Ugeblad følgende Skildring af det Liv, Fruenutimmerne der føre. Man tænke sig en Sylterinde, især en Enke, hvoraf der er saamange paa Øen, som skal leve med sine uopdragne Børn af sin Ko, sine Faar og de Gjenstande, som de ved dem kunne frembringe. Da hun ikke har det tilstrækkelige Land til at underholde Koen, saa maa hun aarlig, for en uforholdsmæssig stor Sum, leie den manglende Mark til Græsning. Som en kraftig og arbeidslysten Landboerske har hun hallerede selv slaaet sit Græs; det er maaske allerede saavidt at det kan kjøres hjem; da reiser sig en Storm Vandet stiger over sine Bredder, og Bækken, som skiller Engen fra de andre Dele af Øen, svulmet hurtig op til en bred, dyb og rivende Strøm. Neppe seer dog Konen den Fare, hvori hendes Creatutrer, hendes Hø, hendes Brændsel ere stædede, saa liler hun til Strømmen, kaster sig ud i den, og søger paa den smale Bro, der som et Vrag rager frem af Vandets Midte, at komme over Dybet for at redde disse Gienstande. Hun vader ud, saa at Vandet gaaer hende op under Armene, og har snart naaet det eneste, lange, af Vand og Mudder glatte, Bræt, som danner Broen. Underneden hende gaber Afgrunden; rundtomkring brøler Stormen; Bølgerne slaa skummende mod det rokkende Sparreværk, men Mandinden forsager ikke. Hun stryger det af Stormen opløste Haar fra sit Ansigt; passer paa det gunstige Øieblik, gjør behjertet et Spring og er endelig hiinsides. Hendes første Omsorg henvender hun paa Brændselet - men hun kommer for sildig; Bølgerne bortføre netop den sidste Bunke. Nu skynder hun sig at bære sit Ho sammen; thi ogsaa til det har allerede Vandfloden nærmet sig. Hun anvender alle sine Kræfter for at komme Elementet i Forkjøbet: gendelig har hun, dryppende af Sveed, slæbt en Bunke sammen paa Engens høieste Punct; men Floden har fulgt hende i Hælene og slaaer allerede op mod den beskyttende Høi. Ængstlig skuer den Arme omkring, sig; overalt styrter Havet frem i stedse større Masser; Natten, den kolde, rædselfulde, stormende Nat, falder paa; Regnen pidsker paa hendes forhen smukke Ansigt, Feberkulde gjennemryster hendes Legeme; hendes Høstak, hvorpaa hun staaer, er allerede en Ø; da falder hendes Øine paa en Gruppe smaae fremstaaende Gienstande i Vandet ikke langt fra hende. Ak, det er hendes Faar, som med krummet Ryg og nedbøiet Hoved staae og allerede have hengivet sig i den sørgelige Lod at drukne. Hun styrter sig atter i Vandfloden, naaer aandels hen til dem, og seer sig allerede igjen om efter sin Høstak, i Haab om at hun der kan bringe de kjære Dyr i Sikkerhed. Men hvo formaaer at skildre hendes Elendighed, da bort i Stormen uden at høres. Nu er hendes eneste Tanke at frelse sit eget Liv, og det er i Sandhed Tid at tænke derpaa; thi i det Fjerne dykker kun endnu en høiere Landstrimmel op af Vandørken, i Nattens Dunkelhed. At naae hen til den er det eneste Middel til hendes Redning. Jmidlertid maal hun tilbagelægge en lang, høist farefuld Vei, at hvilken hun kan naae dette Maal. Endelig er hun kommen hen til det; saa knuger hun sig udmattet og stiv net sammen paa Jorden med hendes Faar, som have fulgt hende, og i denne sørgelige Stilling maa hun endnu udholde i Timer, inden Floden er traadt saameget tilbage, at hun atter, over Broen, kan naa hjem til sine sultne Smaae og til sin Hytte, som maaske imidlertid har mistet Taget i Stormeen. Jeg siger: Man tænke sig et Fruentimmer under saadan Møie og Trængsler, og man har ikke en Fabel, men et tro billede af det Liv Qvinderne fore paa Syl grebet lige ud af Naturen og ligesaa lærerig som nyt.