Den Vest-Sjællandske Avis, 1815-07-18
(Jndsendt). Ærbødigst Promemoria. Det er dog sandt Hr. Bogtrykker, at det er en skjøn Ting at have studeret i sine Dage, man bliver da til en ganske anden Mand, end naar man, som jeg, maa slide Tiden hen paa at gjøre Træskoe, naar nu en ulærd Mand, som jeg, læser et Stykke, saa bilder han sig ind at han forstaaer det; men han faaer et ganske andet Begreb om Sagen, naar en lærd Mandkommer til at forklare ham det, saaledes da jeg forgangen Dag læste det Stykke i deres Avis om de gale Hunde, saa troede jeg at det var en simpel og ganske nyttig Beskrivelse over hvorledes denne Sygdom viser sig og om det Middel, som man i nyere Tider har foreslaget til dens Helbredelse; men siden jeg fik læst den nøiere Undersøgelse derover, som den lærde Mand i Slagelse har indrykket i Avisen, saa indseer jeg, at jeg har læst det som en Tosse; thi af hans Forklaring, erfarer jeg nu, at jeg skulde have læst deri, at det anprises som en sikker Cuur mod Bid af gale Hunde, at holde dem bundne, hvorom jeg ikke kunde finde et Ord i anførte Stykke, og som jeg ikke heller kan forstaae hvorledes det kunde være en Cuur; men man kan see deraf, hvorledes vi ulærde Folk i Snorkerup læse Aviser: derimod syntes mig det var et herligt Raad, som den lærde Mand selv giver, at man skal slaae Hunden ihiel, det er i det mindste probat, naar man kun gjør det tilgavns; det jeg har at sige derpaa er allene, hvem der skulde paatage sig Bestillingen at være Rakker i Slagelse, hvor man, efter hans Skrivelse, møder hver Minut en løs Hund paa Gaden, hvilket er glemt at anføre; men lærde Folk kan jeg tænke har saameget i deres Hoved. Jeg kan ogsaa begribe at slige lærde Folk, som kan give saadanne nyttige Raad maae have, som han siger, meget andet at tænke paa, og andet at bestille, end hver Minut at kikke en Hund i Fiæsset for at see om den har den stille eller rasende Vandskræk, og at de ikke har Tid til at lægge Mærke til hvad de see for deres Fødder. Jeg glæder mig ellers for de gode Folks Skrid i Slagelse at Lammekjødet er faldet i Prisen; thi siden der er saamange løse Hunde i Byen, at man møder een paa Gaden hver Minut og at de saa ofte giver dem Steeg, saa maatte det ellers falde dem vel kostbart; de stakkels Tiggerunger som ikke bide, kan da ogsaa faae lidt med. Jeg maae forresten tilstaae, at jeg og mine Lige ikke kunne see at der gaae løse, Hunde paa Gaderne i Slagelse, ligesaa lidt som Tigger unger; men man veed jo hvorledes det gaaer med lærde Folk, som absolut maae gaae paa Gaden, at de kan see saameget, som vi simple Folk ikke kunne see noget til, det forstaaer sig naar de ikke har noget at tænke paa. Hr. Bogtrykkeren skal i øvigt have Tak at han formaaer Byens lærde Mænd til at lade indrykke i Avisen saadanne velskrevne og belevne Stykker som dette, hvorved alt er saa godt betænkt, og hvoraf man kan lære saameget. Det eneste jeg ikke forstaaer er Slutningen deraf om de lærde Doktore, som ikke har skraalet nok, thi naar pleie saadanne Folk at skraale, og Herregud om ogsaa en Doktor imellem giver et Skraal af sig, skulde man da strax tage ham det saa ilde op; et stærkt Skraal pleier man at sige viser et tomt Hoved; men jeg tænker det gaaer med Hovederne som med mine Træskoe, jo større Plads der er i dem, destommere fornøier man sig over dem. Mads Madsen, Træskomager, i Snorkerup.