Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1846-01-31
Østerkeilstrup ved Silkeborg er for kort Tid siden af Propr. Stabell afhændet til hans Søn, Hr. P. Stabell, Eier af Ørregaard i Nærheden af Viborg, for 49,000 Rbd. Med Gaarden følger det ved Samme anlagte Dampbrænderi. (Vib. Av.) Afdøde Stabslæge i Søetaten Winkler, der var Pebersvend sit hele Liv, har kort for sin Død testamenteret af sin Formue 10,000 Rbd. til Fonden for Lægers trængende Enker. Denne Disposition gjorde imidlertid Arvingerne stridig, eftersom den nok ikke var i aldeles behørig Form. Ved et Forlig forenede man sig imidlertid derhen, at 8000 Rbd. af den ligesaa aandrige som menneskekjærlige Læges efterladte Formue naaede den Afdødes anviste Bestemmelse. (Aalb. Av.) Carl Bagger, Forfatteren til "Min Broders Levnet, udgav, som bekjendt, i forrige Efteraar en Samling Prosa og Poesie: "Øieblikkets Børn. Nordisk Literaturtidende, har i disse Dage leveret en fordeelagtig Anmeldelse af denne Bog, der foruden en efter det Franske omarbeidet Commedie: "Cromwells Søn, der snart kan ventes opført paa det kgl. Theater, og en meget original og frimodig Ansøgning til Kongen, indeholder mange smukke Digte, "lyriske Jmmorteller, som Anm, nævner dem, der have fuld Borgerret i den danske Digterhave . og skulle smykke deres Gartners Grav, naar hans Been, forlængst ere hensmuldrede. Af Literaturtidendens Anmeldelse tillade vi os at optage følgende Brudstykke: Carl Bagger har ikke dandset paa Roser i Livet; han har tumlet sig omkring i dets forskjellige Sphærer, han har følt dets Savn og Smerte, prøvet dets Fristelser og Skuffelser, og nu, da han ikke længer er ung og har præsteret Noget som hører til det Gode i Literaturen, saa har han dog kun kunnet finde sit Underhold i en for en saa begavet Mand temmelig underordnet Stilling. Medens Andersen, – der i alt Fald har den Fortjeneste af Carl Bagger, at han saa godt som er den eneste af vor poetiske Clerus, der uforbeholdent og offentlig har anerkjendt denne for sin jevnbyrdige Broder, – medens han drager omkring fra Hof til Hof, saa sidder Carl Bagger fast i Odense som Exredacteur og Medarbeider i Fyens Stifts Adressecontoirs Efterretninger, og seer kun Udlandet i Børsen-Halle, medens hiin er Favorit hos Konger og Storhertuger, maa denne nøies med at være Proteegs af det hempelske Firma; medens hiin sagtens faaer sin Kjole forvandlet til en reen Kirkegaard af tydske Huuskors, – hvilket forresten kan være det Samme, saalænge det, der er indenfor, ikke raadner, – kan denne ikke naae Postmesterfrakkens Guldtresser, medens hiin bliver oversat og læst i tamme og vilde Sprog, maa denne søge sig en Forlægger i Nyborg, og har altsaa ikke megen Udsigt til at see sine Øieblikkets Børn, udbredte hiinsides noget af Belterne. Nu, Lykken meddeler sine Gaver forskjelligt; Een faaer Caloschermed Bisselæder i, en Anden neppe nok et lille Studerekammer, endsige et hyggeligt Hjem; den, der sætter sin Stolthed i at være dansk Digter, kan gjerne undvære de Smuler af Berømmelse, der falde fra Fremmedes Bord. Et vilde vi imidlertid ønske Carl Bagger, det var at kunne unddrage sig Kjøbstadlivets Smaalighed og en saalidet tilfredsstillende Beskjæftigelse, som den at redigere en dansk Provindsavis, at maatte finde et nøisomt Udkomme enten i Hovedstaden eller i alt Fald hellere paa Landet; vi beklage derfor ikke saa meget, at hans moersomme og frimodige Ansøgning om Postmesterembedet i Middelfart Jntet frugtede, som at Staten ikke seer sig istand til at yde ham en aarlig Understøttelse, saa at han aldeles kunde leve for sin Muse, selv om han end ikke da skulde finde nogen uopdaget Øe paa det hvidtudstrakte glimrende Hav, der ligger for hans Sjæl, selv om det skrøbelige Naturmenneske ogsaa da vilde beholde Overhaanden og forhindre ham fra at fuldføre større Arbeider, saa vilde nogle faa hundrede Daler aarlig til en saa ægte og national lyrisk Digter, som Carl Bagger alt er, dog være bedre anvendte, end dem, Staten eller Kongen udgiver til Føde og Oplæring for Begyndere, hvis Forfatterbane i alt Fald endnu er uvis. Carl Bagger har vistnok af Naturen havt et lystigt og let Sind, mere oplagt til Spøg og Glæde, end til grublende Melancholi, meere bevægeligt end dybt; men han har levet og lidt, Sorgen har furet hans Sjæls blanke Overflade, og han har som Tidens Søn ogsaa maattet bære dens Smerte og gjennemgaae dens Gjæringer. Netop derved er hans Jndividualitet som Digter bleven saa interessant. Jnd i hans Phantasies lyseste billeder falder der dunkle Slagskygger; med burlesk Humor parrer sig hos ham en frygtelig Pathos; man kunde sige, hans Muse har et Janushoved, der paa den ene Side ligner Niøbe, paa den anden en Mængde; eller at hendes Physiognomi vexler mellem Smiil under Taarer og graadqvalt Latter. Dette er Characteren af "Min Broders Levnet, der er og bliver hans betydeligste Frembringelse, og hvori netop de indstrøede lyriske Digte og baechantiske Seener ere det Fortrinligste. Nu er han bleven ældre, mindre vild baade i sin Lystighed og i sin Smerte, meere gemytlig i sin Spøg, mere jevn alvorlig. Til en tidligere Periode hører imidlertid det Digt i Samlingen, der utvivlsomt er det ypperste, nemlig "Dampskibet Løven" (det er trykt første Gang i en af Holsts Nytaarsgaver. Hvilket mægtigt Udbrud af Fortvivlelse er ikke dets 2den og 3die Strophe: Mit stakkels Bryst er Urnen liig, der gjemmer En Haandfuld Aske af et fordums Liv, Derinde lyde Skrig og vilde Stemmer, I Asken selv er Gjæring end og Kiv. Jeg selv, mit bedste Jeg, i Urnen ligger Som vandkoldt Liig midt i min Ungdoms Aar; Jeg bærer Urnen rundt omkring som Tigger, Jeg, som engang besad saa riig en Vaar! Jeg bærer paa min egen Mumie, smykker Med Blomster, pynter ud det kolde Liig, Og sætter med mig under Granens Skygger Og skriver lange Vers, jeg over mig; Hver enkelt Linie dannes af en Taare, Hvert Ord af Sorg, hvert Bogstav af et Suk -Ja, husk, at Sangen skrives ved en Baare, Mørk skal den være kun, men ikke smuk. og hvor sandt og smukt maler han ikke sin Digterlod i de følgende tvende: Dyrt maa den alvorsfulde Skjald betale De smukke Fløitetoner paa sin Luth; Den, som skal trolig Andres Sorrig male, Har sjelden selv et glædeligt Minut. Der være maa et Jordskjælv i hans Indre, En Ørken, sandet, gold, umaalelig, Et Himmelstrøg, hvor ingen Stjerner tindre, Og Vanvidshyl, som Leopardens Skrig. I Smerte født og kun til Smerte baaren, Har hans Natur slaaet Rod i Smertens Grund; Igjennem Hjertet sidder stukket Kaarden, Derfor staaer Kaarden atter af hans Mund; Hans Bryst er en Ruin, hvor Jevndøgnsstormen Udsynger mørk sin dybe Melodi; Han selv tilhører Lidenskab, til Formen J Gruset styrter, Aanden vorder fri."