Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1826-03-18
Det forudsættes da som erkjendt og antaget, at Medlyden i lyder overalt efter g og k, nar Selvlydene æ, 8, 6, i i følge derpa, som i gære, kære, køre, gore, give, gyde, hvilke læses gjære, kjære, kjøre, gjøre, give, gjyde. Det samme er tildeels Tilfældet ved e foran hvilket ligeledes kan lyde selvsamme i, som i Gied, gjerrig, kjede, skje. Hidtil har det været almindeligst foran æ, 8, o at skrive i, kun ved e har man, som det synes uden nogen Regel, snart skrevet i og snart igjen udeladt det, endog i Ord af samme Stamme, som at skjele, men at ske (skee, regjere men Regent og lignende. At i dog ogsaa her høres ligesa fuldt og tydelig som i de forrige Tilfælde, vil man let overtyde sig om, deels ved at sammenligne Udtalen, dels ved at lade Børn stave, f. C. maske, da de ogsa der, nar man ikke allerede har forvirret dem, angive j. Det er nemlig, i forbiggende sagt, et af Beviserne for den nyeste Retsskrivnings Fortrinlighed og Naturlighed, at Børn lære at stave efter den langt lettere end efter den gamle. J sadanne Ord som bange, vælger, Anker, Paske, Aske og desl. høres derimod aldeles intet i, endskont ogsa herig og sta foran e i samme Stavelse. Hvad nu angar i foran de først nævnte Selvlyd, da kunde det synes rigtigst, enten at skrive i overalt hvor det høres, men i saa Fald matte man tillige skrive gjive, gjyde o. s. fr. ( indskyde i foran i og y ligesom foran de andre Selvlyd), eller, da i dog lyder overalt, at udelade det, eftersom Udtalen tydelig nok angives ved den foregaende Medlydig eller ko den pafølgende Selvlyd. Prof. Rask foretrak det sidste, deels af etymologiske Grunde (se Fortalen til hans Spanske Sproglære o. fl. St.), dels fordi man derved kom Brugen nærmere. Valget synes ikke heller at kunne være tvivlsomt, da den for det danske Sprog gældende Regel at et blødt i altid lyder efter gog k, nar en af de bløde Selvlyd (Prof. Rasks Retskrivningslære S. 41) følger efter, ikke lader nogen Tvivl tilbage om, hvorledes det skrevne skal læses. Da derimod ved Udeladelsen af i foran kunde fremkomme Tvivl om Læsningen, eftersom i her snart lyder efter g og k, snart derimod ikke lyder, sa har Prof. Rask villet hæve denne Vanskelighed ved (selv imod hidtil værende Brug) at skrive det hvor det høres, som i maskje, gjemen. Man har optaget ham det ilde nok, skont Regelen er simpel, let forstelig, let anvendelig, overeensstemmende med Udtalen, og kun yderst fa Ords Skrivning derved blev forandret. Men derved, synes mig, indløber dog den Ubehagelighed, at Tegnet e kan udtrykke savel Lyden æ som Lydene. Nar det udtrykker Lyden æ matte vel, efter det foregaaende, udelades, som om virkelig Tegnet a var brugt; Gjerning og alle lignende Ord matte derfor skrives Gerning (uden; egentlig skulde nemlig skrives Gjærning eller Gærning), eftersom Tegnet e ikke kan antages at udtrykke en hard Selvlyd, nar det virkelig betegner Lyden æ, der efter Rasks System er en blød Selvlyd, og ingen Regel kan udledes af et, i sig selv end- og urigtig anvendt, Tegn, men ma allene bestemmes efter den virkelige Lyd. Dernæst forekommer det mig og som rigtigst at udelade i overalt, forane som foran de bløde Selvlyd, da Udtalens Forskjellighed, i det mindste i Almindelighed, beror pa om Stavelsen har Tonefald, det være nu det stærkere eller svagere, eller om den er aldeles ubetonet.