Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-11-19
Hvor tør jeg nu med meest Rimelighed forudsætte Stæder, Byer, Folkemængde, alt det der giver Stæder og Byer Tilværelse og Navn, enten i det kultiverede og allerede da efter Tiderne rige England, eller i det øde, med store Skove bedækkede og af Sørøvere idelig plagede Danmark, enten i det mildere Klima i Oceanet, eller i det stivfrosne og skovbedækkede Norden, enten der hvor Kristendom, Videnskaber og Konster blomstre, eller der hvor man, lige indtil Kristendommens Indførelse i det 9de og 10de Aarh., ei kjendte en Skygge deraf, Jeg kunde ikke være tvivlraadig. Jeg søgte dem i England, førend jeg torde søge dem i Danmark. 2. Angelsarerne, der i det 5te Aarhundrede (449) droge til England under Hingst og Horst, beboede Landet fra Eiderens Udløb indtil Rhinens Udløb og maaskee længer syd, og udstrakte sine Kyster over en stor Strækning Land, som deels i Holland, deels paa vestfalske, holsteenske og slesvigske Kyster nu er undergaaet. At der skulle have været Jyder fra det nordlige Jylland, deriblandt, paastaaes vel, men er tvivlsomt, og med Hensyn paa, at disse skulle have besat Wigch og de lige over for liggende Kyster, usandsynligt: de kom senere. Disse Angelsaxer erobrede Landet, og satte sig der ret faste, bleve kristnede og civiliserede. Længe derefter kom der Danske til England, Normanner til Jrland og Skotland, oprettede, de første Riger i Ostangeln og Northumberland, og de sidste i Jrland. Men da de kom, er England ikke et folketomt Land. Stæder og Byer ere der i Mængde, og endnu paa den Tid er Danmark øde og skovbedækket: faa ere Stæderne og Byerne der; de kunde altsaa ikke føre de Stæders og Byers Navne derover, som de selv ikke havde. Angelsaxerne havde da alt ført baade deres Sprog og deres Stæders og Byers Navne derover, og disse Navnes Oprindelse, hvor bleve de da at søge, hvis de ikke ere blevne til i England, i de Lande, formeente jeg, som Angelsaxerne forlod, fra Eideren til Syd ud over Rhinens daværende Munding, og altsaa ikke i Danmark. 3. Skulle de egentlige Danske norden for Eideren og saa videre østen ud, have som Hedninger givet Stæderne og Byerne i England de Navne, de nu have, saa er det dog meget forunderligt, at vi iblandt disse Stæder ikke finde et Leire - et Odense - et Roeskilde - et Slesvig - et Jellinge - et Upsala – et Sigtuna; thi disse vare deres største og vigtigste Stæder og nogle af dem paa det nøieste forbundne med deres Religion. Dette skulde man dog troe. Men da jeg endnu ikke har fundet dette, saa staaer jeg ogsaa endnu i den Formening, at det er ikke de hedenske Danske, der bragte danske Stæders og Byers Navne over til England, men omvendt, Engellænderne, der senere bragte dem over til os. Ligesaa forunderligt er det, at Normanner, der stifter 3 Riger i Jrland, Dublin, Limmerich og Waterford, ikke fører deres norske, svenske eller danske Stæders Navne over til Jrland, men lod dem beholde de irske, og at man i Jrland finder saa saare lidet Spor til normanniske Stædsnavne. Jeg formeente, som jeg endnu formener, at Landet var stærkt bebygget og at ingen Leilighed var til at anlægge Stæder, og Byer, og at man, vant til at flakke om paa Havet, uden egentlig Hjemstand, ingen Steds navne indførte, og ikke brød sig om de danske Stedsnavne, der baade vare saa, og egentlig kun Navne paa en Samling af ringe Røghytter, og Stokbygninger. Det er vist i det Hele taget enkelte Undtagelser gjøre intet til Sagen. gaaet de Danske og Normannerne, ligesom det gik Englænderne, da de kom til Indien. De forefandt et af Byer og Stæder opfyldt Land; de havde derfor ingen Leilighed til at anvende de engelske Navne der, og gjorde det heller ikke. 4. Endskjøndt det er aabenbart, at den største Deel Stædsnavne i England, især i de østlige Provindser, ere angelsaxiske, i snevrere Forstand germaniske, plattydske, saa er det dog nok vist, at ikke alle ere det, men at der findes Endelser og Grundord i Stædernes og Byernes Navne, der have sin Oprindelse deels i det gamle Sprog før Romernes Ankomst, deels i det Romerske, deels i de Nationers Sprog, hvoraf det Angelsaxiske, i videre Forstand, befindes sammensat, Latin, Fransk, Belgisk. Saaledes ere Endelserne paa borrow, borrough, bury, stead, torp, vold, well, worth, ping, lowe o. fl. angelsaxisk i snever Forstand, men Endelserne ton town, berry, fort, castle, court, staple, combdyll, wood og mange flere, synes at maatte søges i andre Sprog, i det latinske, franske, belgiske, gæliske, frisiske og andre Sprog, og da jeg fandt en stor Deel Stædsnavne, der ende sig saaledes, saa kunde jeg ikke vel troe, at disse vare førte fra Danmark derover, men tvertimod fra andre Lande og Folk, som i Forbindelse med Angelsaxerne havde i en Række af flere Aarhundreder jevnligen besøgt England. 5. Er det Sandhed som paastaaes, at det islandske Sprog er det egentlige ældgamle Danske og identisk med det Angelsaxiske, som de Angler og Saxer, og senere de Danske og Normanner, have ført over til England, saa er det dog underligt, at man i de angelsaxiske Stædsnavne eller i deres Endelser ikke forefinder det islandske Sprogs Former eller de islandske Stæders og Byers Navne der. Jeg erindrer ikke at have stødt paa nogen Stads eller Byes Navn i England, som var saaledes dannet som de islandske Stædsnavne ere det. Noget Spor maatte derdog blive tilbage. Jeg har desaarsag ikke kunnet falde paa at udlede de engelske Stædsnavne af det Jslandske, hvilket jeg formener snarere er gammelt Norsk, thi derfra kom jo Jslands første Beboere, og med de norske Stædsnavne har dog de islandske nogen mere Ligning; men saavidt jeg skjønner, meget mindre end de danske og engelske Feiler jeg, saa skulde det gjøre mig ondt. Fordom er det i det mindste ikke. 6. Af Angelsaxerne, som vare udvandrede i det 5te Seculum, kom der nok slet ingen, og af de i de senere Aarhundreder indtil Knud den Stores Tider som Vikinger udvandrede Danske og Normanner, kom der vist nok ikke mange tilbage til Danmark. De der mueligen kom hjem igjen, vare Krigere, der vedbleve deres Haandværk som Sørøvere, der den Tid baade var ærefuldt og fordeelagtigt, især paa de engelske og franske Kyster. Men i Knud den Stores Tid, efterat han havde undertvunget England og drog hjem igjen, fulgte mange tilbage, og især medbragte han Bisper, Prælater, Præster, Munke og Kjøbmænd fra England, der her forbleve, stiftede Stæder og Byer, byggede Kirker og Klostere, og disse er det, jeg fornemmelig formoder at have ført de angelsaxiske, saavelsom andre Stædsnavne over til os fra deres engelske og skotske og irske Fædreneland, og at vi altsaa der og ikke her have at søge Oprindelsen dertil.