Københavns Adresseavis, 1759-06-01
Fortsettelsen af det i forrige No. anførte Seykke: Om den gamle og nye Maade at forarbeyde Kalken paa til Muur=Arbeyde. Efter denne gamle snart uddøde Methode bliver Kalken lædsket paa følgende Maade: man slaaer ikkun Vandet successive og efter haanden paa Kalken, og imidlertid at den bestandig bliver omrørt. For Exempel: Paa en Tønde Kalk slaaer man ikkun først en Spand Vand, dermed rører. man Kalken stedse igiennem uden Ophold imellem, og støder ved samme Leylighed de haarde Stykker i tu. Naar det Vand er trakt ind i Kalken, slaaer man endda en Spand fuld derpaa, og continueres saaledes med at fugte og røre den omkring, indtil Kalken bliver jevn tyk, og alle de haarde Stykker ere fuldkommen opløste. Dog maae den ikke være tyndere, end at man kand tage den paa en Skovl, uden at den rinder af eller ogsaa den kand lade sig forme og danne ligesom man vil. Anmerkning. Nogle holder det forat være meget tienligt, at man saaledes lædsker Kalken et eller to Aar i Forveyen, førend man vil bruge den til at bygge med, og imidlertid forvarer den saaledes lædskede. Kalk i Jorden vel tildækket; men hvad dette Foregivende har for en Grund, kand jeg ikke indsee, med mindre at Tidens Længde og saa her kand hielpe noget dertil, i den Tilfælde, hvad der ellers maa skee ved Møye og Arbeyde, som omtrent ved Metallernes Moed nelse. Men nu gaaer først Arbeydet ret an, naar Kalken bliver bragt i Kalke=Kisten. En vel informeret Kalkslager tager aldrig meere end 6 eller 8 Skovle fulde paa engang for sig i Kisten, saa meget nemlig som han paa en gang vel kand tvinge og regiere. Denne Portion slaaer han fra den ene Ende til den anden af Kisten, nogle 10 eller 12 Gange vel og fiint igiennem. Han fugter den ikkun meget sparsomt, og allene naar den bliver for stiv og sey at arbeyde. Naar det er skeet, og man kand føle at den er slaget fiin nok, det man river eller gnier den imellem Fingrene; saa kommer man nogen grov Sand eller fiint Gruus deriblant; den retteste Qvantitæt lærer Øvelsen best. Derpaa bliver den atter slaget lige saa ofte igiennem, som forhen med Kalke=Køllen, og jo oftere jo bedre. Ved saadan flittig Forarbeydelse bliver Kalken allene gjort beqvem til at kunde sammenbinde Stenene, paa en varig og bestandig Maade. Den faaer en sey og klevende Natur, og naar man tager en Muur=Skee fuld og kaster i reent Vand, saa bliver det ikke saa hastigt hvidt deraf: Hvilket er at observere, som den første Prøve paa den veltilberedde Kalk til Muur=Arbeyde. Resten viser sig i Følgerne. Den tørrer langsommere, end den der er gesvindt tilberedet, hvorom (§. 4. ). Men naar den ogsaa er bleven tør, saa er den indvendig lige saa haard og fast, som uden paa, og sprekker ikke fra eller skylles af, som den anden, hverken at Heede eller Fugtighed, meget mindre kand man pille den af med Fingrene. Hiin derimod synes vel i Førstningen meget smuk og hvid, men saasnart det yderste Glatte, som er gjort med Muur=Skeen, er af den, kand man pille den af, og rive den i tu imellem Fingrene, ligesom det var Jord. Derover faaer de med samme Kalk zirlig afstrøgne Muure, besynderlig hvor Solen, Vinden, og Regnen attaqverer dem heftigst, (§. 2. snart en bedrøvelig og for Bygningens Eiermand fortredelig Anseelse. Muurmesteren, er vel tilfreds, naar han har faaet sine Penge, og kand slippe derfra med de (C. 3.) anførte Undskyldninger.