Viborger Samler, 1849-01-08
Af Hamb. Corresp. have vi uddraget nedenstaaende, af Dr. Christiani under 24de December affattede Erklæring. Den lærde Forfatter anfører, at han af sine Modstandere er beskyldt for at være vunden for de danske Jnteresser og at han i Tale, Skrift og Handling har bekæmpet Hertugdømmernes Rettigheder. Navnlig har man beskyldt ham for at have været en af Hovedmedarbeiderne af Journalen "Beobachter an Sunde" og for at have været en af Hovedmændene i en Camarille, der skal have stræbt at adskille Forbindelsen imellem Hertugdømmerne, for at tvinge Slesvig under den danske Konges Absolutisme. Oprørt over to Smædeartikler i Allg. Zeit. og Morgenget, anseer Dr. Christiani det nu for sin Pligt at bryde sin Taushed og ved en sanddru uforbeholden Erklæring, at gjendrive de imod ham gjorte løgnagtige Beskyldninger. Dr. Christiani vedgaaer at have havt paa Øen Fohr 2 Gange Audients hos høisalig Christian den Ottende, nemlig i Aarene 1844 og 1846. J den sidste Audients– en Privatandients - yttrede Kongen sig med særdeles Livlighed om det for ham ganske uventede og endnu uforklarlige Jndtryk, som det aabne Brev havde frembragt i Tydskland, og da han havde erfaret, at Christiani beskjæftigede sig med det statsretlige Spørgsmaal, opfordrede han mig - vi lade Forfatteren selv tale – til aabent at sige ham min Mening derom. J mit Svar gjorde jeg Kongen opmærksom paa de Svagheder, hvoraf efter min Anskuelse den offentliggjorte Deel af Commissionsbetænkningen laborerede, men tilføiede, at der efter min Formening endnu maatte findes i de kongelige Archiver Documenter og Acter om flere afgjørende, af mig nærmere betegnede Momenter. . . Da jeg i Efteraaret 1846 havde Audients hos Kongen i Kbhvn, var Kieler Professorernes Critik udkommen. Den havde krænket ham dybt. Endskjøndt han ingenlunde ansaae Jndholdet af hiint Skrift for fuldkommen rigtigt, endskjøndt Skriftet efter hans Formening ingenlunde var affattet med fuldkommen Upartiskhed, saa anerkjendte han ikke destomindre flere af de opdagede Svagheder i Commissionsbetænkningen og erklærede mig, at han, saafremt - hvilket han neppe vovede at haabe – en Udsoning med Hensyn til hans Undersaatters, paa Grund af forskjellig Nationalitet, hverandre modstræbende Ønsker ikke skulde være at opnaae, dog nærede det levende Ønske, at det svævende Stridsspørgsmaal maatte, efterat de betræffende Acter og Documenter for domsfrit vare drøftede, kunne forelægges upartiske Dommere, til endelig Afgjørelse. Derhos tilføiede han, at han ansaae mig, som en Mand, der var venskabelig sindet med Hensyn til begge Nationaliteter, at være mere fordomsfri end nogensomhelst anden Sagkyndig, og at han desaarsag ønskede, at jeg maatte gjøre mig bekjendt med det tilstedeværende Materiale og underkaste samme en grundig Drøftelse, og at han, naar jeg maatte være beredt til at indlade mig derpaa, vilde befale at fortsætte paa det Jvrigste Eftersøgningen af de af mig betegnede Acter og Documenter, samt aabne Archiverne for mig. - Jøvrigt - saaledes sluttede Kongen – naar De gaaer ind paa mit Ønske, er det en Selvfølge, at De ved deres Arbeide har at ansee dem som fuldkommen uafhængig Privatmand, hvem jeg ikke paalægger andre Forpligtelser end den at give mig Underretning om deres Eftersøgninger. Skulde De senere ønske at indtræde i min Tjeneste, vil De stedse være mig velkommen." – Nu da, Til denne Privatmandens fuldkommen uafhængige, videnskabelige Undersøgelse indskrænker sig ene og alene mit Forhold til hiint Anliggende, hvorhos det her er Stedet at bemærke, at de vigtigste af de af mig betegnede Acter, hvis Designation, om jeg ikke feiler, udgjorde 12 Ark, først fandtes 8 Dage for den høisalige Konges sidste Sygdom og fire Uger for hans Død, og kom til min Kundskab. . . Jngensinde har jeg sluttet mig til nogensomhelst Camarilla; ingensinde har jeg alene eller i nogensomhelst Forbindelse med Andre bestræbt mig for at stille Slesvig fra Holsten, eller at bringe det under den danske Kongelovs Absolutisme; ingensinde har jeg havt endog kun den fjerneste Jndflydelse paa Ledelsen af de slesv.-holstenske Anliggender, ingensinde har jeg ladet trykke enten middelbart eller umiddelbart et eneste Bogstav i det omtalte Stridsspørgsmaal, ingensinde har jeg endog kun tænkt paa at have nogen Andeel i "Brobachter am Sunde." – J mine Privatsamtaler har jeg stedse gjort Forskjel imellem Successionsretten og de tvende Hertugdømmers, efter min Anskuelse, utvivlsomme Ret til den Forbindelse, der ligeindtil den sidste Katastrophe har bestaaet imellem dem . . . Henlededes i saadanne Underholdninger Samtalen til det politiske Spørgsmaal, har jeg aldrig kunne undlade, med en kjærvunden Overbeviisnings hele Varme at henvise derpaa, at der for Danmark ikke var større Lykke at finde end i en fast og uopløselig Forbindelse med Tydskland, og at en saadan maatte bringe det herlige lille Land og dets ædle Folk en Fremtid af Lykke, Velstand og Ære, i Sammenligning med hvilken ogsaa det Herligste af en stor Fortid maatte tabe sin Glands. - Men hvor umulig Realiseringen af hiint – mit høieste og inderligste - Ønske endog maatte synes med Hensyn til en nær Fremtid, saa nærer jeg dog den faste Tillid, at det maa gaae i Opfyldelse, saafremt Tydskland omsider kommer til den sande Eenhed, og saafremt en sund Politik engang paa ny gjenopretter Freden imellem det og dets Naboer af samme Stamme, hvilken Fred mangeartede Misgreb paa begge Sider og de ufornuftigste Antipathier have forstyrret.