Berlingske Tidende, 1778-12-07
En Tale, holden af en Croatisk Geistlig til de som ere dragne i Feldten. O Gud! Du som elsker Fred, er en Fiende af Krig, at Blods Udgydelse, og alle de forskrækkelige Ulykker, som Krigen fører med sig, byd enhver Krigs=Lue, som nu flammer paa din Jord, at den reent udslukkes. Besal og Krigs-Jlden, som endnu ulmer i Asken, at den for bestandig dæmpes, og lad det menneskelige Kiøn, ja lad os beholde Fred - Fred. Amen. - Krig, mine Brødre, et forskrækkelige Ord, forskrækkeligt for den Fred elskende Borger, hvi Handtering nu blomstrer i Fred, forskrækkeligt for den roelige Landmand, som nu i Sikkerheds Skiød kan dyrke sine Marker, forskrækkeligt endog for den eftertænksomme Krigsmand, som veed ret at sætte Priis paa sit Blod, sine funde Lemmer og sit Liv, Men forskrækkes vi allene ved det blotte Ord: Krig, hvilken frygtsom Angest maae da ikke Kriger, selv, den forskrækkeligste af alle jordiske Ulykker, sætte os udi, Mine Been skiælve, mine Aarer hæve, mit Blod iis nes, naar jeg forestiller mig Krigen udi al dens Forskrækkelse. Tillader mig, mine Brødre! at jeg i Dag afmaler for eders Øyne det forskrækkelige billede, som min Siæl giør sig om Krigen, og forestiller eder det Skræksomme af Krigen, Henseende til de Lande, som føle denne Ulykke, samt i Henseende til de Hære, ved hvilke Krigen føres. Jeg har herved ikke den for en Patriot uanstændige Hensigt, at svække eders krigerske Moed, saadant skulle og aller mindst lykkes mig hos eder, thi hvem kunde giøre eder, J kiække Krigsmænd, forsagte. Jeg vil ikkun desaarsag foreholde eder Krigens skræksomme billede, paa det at jeg deels kan indprente eder en Afsky for alle de Udsvævelser, for alle de Grusomheder, for alle de Umenneskeligheder, som formeere Krigens skræksomme Elendigheder, og opvække i eders Hierter Følelser af MenneskeKierlighed, af en skaansom Forbarmelse over uskyldige MedChristne, deels legge eder den store Pligt, at bede om Fredens Vedligeholdelse, ret nær, ret føelsomt paa Hiertet. Den ævige Menneskenes Fader lade mig for sin Naades Skyld opnaae min Hensigt. Amen. Hvilket afskyeligt Uhyre seer min Aand, en truende brennende Vrede lyner ud at dets Øyne. Det skiærer med Tænderne, og udskummet Rasenhed. Udi den høire Haand bærer det en Dolk, hvorfra neddrypper ryggende Menneske=Blod; i den venstre Haanden Fakkel, hvis Lue synes at snappe efter Palladser og Hytter. Dets vidt udsperrede Strube nedsluger Forraads=Husenes Fyldt, og Landmandens Sveed. Dets Hunger opæder Vildtet paa Markene, Fuglene under Himmelen, Hjørdenne af Engene; under dets svære Trin visner Sæden, Mark= og Hauge=Frugter fordærves. Hvorhen det stiller sin ødeleggende Vey, der blive Byerne satte i Brand, Stæderne lagte i Aske, Fæstningerne ængstede, bestormede. Jndvaanerne udi samme blive snart satte i Hungers=Nød, snart ihielslagne med skarpe Sværd; der gaaer heele Familiers Formue op i Røg, der udbreder sig overalt Ulykke og Fordærvelse. Skal jeg nævne eder dette Uhyres Navn, Det heder Krig. O Krig, hvor forskrækkelig er du for de Lande, over hvilke du udstrækker dig. - Dog, du har endnu en Side, fra hvilken du forekommer mig ligesaa forskrækkelig. Jeg seer en Valdplads. Forfærdelige Syn! Liig paa Liig opdyngede; Fædre til uforsørgede Børn, eeneste Sønner, Støtter, Forsørgere for bedagede trængende Forældre, Mænd, omme Hustruers eneste Lykke eneste Glæde. skiønne unge Mennesker, der ey blive som Mænd til Statens Støtter, henstrakte ved Kugler og Sværd, af Umenneske ligheds Haand berøvede deres Børn, nogne liggende i Strømme af deres udsprungne Blod. Jeg seer Døende vriende sig under dødelige Blessyrer, Ulykkelige med sønder. slagne, afhugne Lemmer at vælte sig omkring iblant deres allerede døde Med=Mennesker. Jeg hører deres Hylen, deres Jammerskrig. Hielper, redder (beder den eene), dræber mig (raaber den anden), min Siæl skiælver og hæver. Bort Øye, bort fra denne skrækfulde Scene, fra disse Krigens forskrækkelige Virkninger. Langt fra Valdpladsen bliver jeg Gienstænde vaer, som vel ikke ere i saa høy en Grad forskrækkelige, men kan dog ikke være ligegyldige for et føel somt Hierte, Kropplinger, som møisommelig og bedrøvelig slæbe omkring med et Legeme, der er gjort ubrugeligt til er nærende Arbeyde, og det under Armods nedbøyende Last, ja vel ofte i Følge med Hunger og Elendighed. Lidende, som den bestandig sig fornyende Smerte af bekomne Blessyrer piner, Syge, som langsom udtæres af de Krigs Besværligheders Følger, som de have udstaaet. Seer man ikke hos dem det Skræksomme, som Krigen fører med sig! O Krig, hvor forskrækkelig er du endog for de Hære, som du fører paa de efter Menneske=Blod tørstende Martis Marker. - Og J. mine Brødre! J skulle betræde disse forskrækkelige Marker, J skulle føres ud imod de hvædsede Sværd, den tordnende Jld og det dødsprudende Skyds, O Fred, Fred, maatte du dog ikke vige fra os, troer ikke mine Brødre, at min Tale skal indaande eder Frygt i Hiertet. - Hvo som giør sig et fordeelagtigt Begreb om sin Modstander, holdet ham for stærk, for modig, han skal og stride desto forsigtigere, desto tappere, mod ham. Men jeg behøver ikke at opmuntre eder til Behiettighed, saadant maae jeg overlade til eders Anførere, som have større Ret dertil. Jeg vil allene bede eder, at J bede med os om Fred, ikke om eders Fienders Undergang. - Naar Christne bede mod Christne, hvorledes kan det behage den Fader i Himmelen, hvis Børn vi og de ere? Jeg vil ikkun formane eder til, at J ingen Grusomheder øve, ikke røve, ikke plyndre, ikke sætte Jld paa de Uskyldiges Boeliger, ikke ubarmhiertig dræbe værgesløse gamle Mænd, og diende Børn, ikke voldsom besmitte den qvindelige Uskyldighed, ikke drive ondskabsfuld Modvillighed, ikke paa en syndig Maade fordærve Jordens Frugter, Borgerens og Landmandens Næringsmidler, og ikke ved Umaadelighed og Udsvævelser paa drage eder Sygdomme og Smerter. En christelig Soldamaae ey være en Røver, ey en Morder, ey en Mordbrænder, ey et utugtigt og vellystigt Menneske, ey en Rasende, og er et dyrisk Umenneske. J ere alle Bekiendere af den gamle christelige Troe. O værer og alle, eftersom eders Troe udkræver, troe imod eders Gud, troe imod eders Keiser, tre imod eders Standarter, sande Christne, retskafne Helte. Amen. - Men du ubegribelige Gud, som ofte lader raabe til Mennesker, Fred være med eder, raab og paa en guddom melig Maade til de Mægtige, som have lagt Haanden paa Sværdet, med hiin Almagts Stemme, hvormed du fremkaldte Verdener af intet: Fred være med Eder! Corsøer, den 4de December.