Berlingske Tidende, 1829-02-09
Smyrna, den 13de December. (Det er bekjendt, hvorledes courier de Smyrne har gjor sig det til Hverv, at være det osmanniske Riges og Sultanens Advocat; et nyt Beviis herpaa afgiver den nedenstaaende Artikel, hvori Forfatteren i en saakaldet Skrivelse fra Burabat (i Nærheden af Smyrna), søger at gjendrive de Modsigelser, hvori franske Blade skulle have gjort sig skyldige med Hensyn til de græske Anliggender.) I de samme Blade, siger Forfatteren, hvilke de mine Herrer, med stor Skrig forlange af den franske Geistlighed Samvittighedsfrihed, opfordre de Europa til Korstog imod Tyrkerne. De angiver Religionen som Motiv derfor, og denne Feberdrøm gaaer saa vidt, at den endogsaa har ind meget sig i en aldeles paa Freden rettet Motion. De have hvad de orientalske Anliggender angaaer, omkastet alle hidtil gieldende Ideer, forvansket alle Principer, og deres sentimentale Vildfarelser have forvirret de bedste Hoveder. Vistnok gaaer deres Jndflydelse paa disse Anliggender ei heller videre; den franske Armee har seet Græker og Tyrker, og efter deres Skildringer er Dommen fældet. Fornuft og Sandhed beholde tilsidst Overhaand men ulykkeligviis er det denne Gang skeet noget sildig. Jeg veed, mine Herrer, at Sultan Mahmud har store Bebreidelser at gjøre sig. Siden Jnsurrectionens Udbrud er han, dem til Gunst, ikke en eneste Gang besvimet over den af dem gjorte Beskrivelse over Grækernes Seiervindinger og om deres hidtil uhørte Heltemod, ligesom de parisiske Damer, hvilke imidlertid, efter mit Skjønnende, gjorde bedre i at beskjeftige sig med andre Ting end med en stor Stats Anliggender. Som en vild Muselmand betragtede de ham 1821, som en vild Muselmand betragte de ham endnu i 1828; men har de ved al denne Vildhed ikke bemærket Noget, som i deres Øine kunde finde Naade. Denne Souverain, der selv vil reformere sit Folks Tilstand, som gjør dette Forsøg midt under de farefuldeste Forhold, som forfølger sin Plan med en Fasthed, der ved Intet lader sig ryste, som truet fra den europæiske Side med en ny Oversvømmelse af sin Stater, seer Had og Vold løfte Hovedet imod sig; hvis Gene lig den store Frederiks, midt under Stormene, udvikler sig i sin hele Storhed, og der midt i Faren synes at befinde sig i sit rette Element; denne Fyrste, som af en upartisk Skribent, (General Andresy) skildres som en ivrig Tilhænger, af sin Religion, som sit Ords troe Haandhæver, som Drivtigheds, Maadeholds, Sædelighedens Ven, som har vidst at tilbagevise Russernes Angreb ved Vaaben, og rasende og forbittrede Meningers Anfald ved Maadeholdenhed; besidder endeligen denne Mand, som De har gjort saa liden og Begivenhederne derimod saa stor, Jntet i deres Øine af hiin Sielstorhed, som fortjener Ærefrygt, Hvad det ottomanniske Folk angaaer, da tilstaaer jeg at man maa mistvivle om, at bringe noget Godt ud af det. En Folk, der ikke paa Avisernes Forlangende gjør Oprør, der er saa eenfoldigt, at det adlyder dets Souverain, der uden Støi og uden at det i offentlige Blade omtales, hengiver sit Liv for det med Fare truede Fædreland, der aldeles toligen lader Reformer foretage med sig, og uden indbyrdes at hudslette sig, afsiger sine Forfædres Fordomme, et saadant Folk bestaaer aabenbart af Barbarer, som man nødvendigviis maa udrydde af Jorden. Jøvrigt, mine Herrer, naar de kjender et Folk, hvis politiske Tilværelse er truet, saa sig det kun, at det skal efterligne Tyrkerne, og sig det, at naar der hos Tyrkerne ikke gives herlige Landeveie, ingen fortreffeligen indrettede Postvogne, ingen gode Vertshuse, Cassinos, Operaer o. s. v., og alt hvad der kan fortjene Journalisternes bifald, saa er det dog muligt, at Historien engang vil holde dette skadeslost derfor,