Viborger Samler, 1847-12-14
Frankerig. Det hedder i den i Gaarsnumeret omtalte ledende Artikel af Journ. des Deb., som "Børsenhalle skildrer som giftig" og "bagvaskende: "Radicalismen feirer den Seier, den har vundet i Schweiz; dertil er den berettiget. Lovene krænkede og traadte under Fødder, Minoriteten undertrykket, Skrækken indsat i Frihedens Navn. Disse ere i Virkeligheden Radicalis mens sande Trophæer. Men er det da sandt, at Alt er endt, og at det Spørgsmaal, som saa levende beskjæftiger Magterne, er løst eller i det mindste af underordnet Vigtighed, Nei. De Radicale sige det vel; de troe det maaskee efter deres Logik, da de kun anerkjende Magten og mene at have bibragt Ret og Retfærdighed Dødsstødet. – Nei, Schweiz er ikke vendt tilbage til sin regelmæssige og legale Tilstand, Krigstilstanden finder endnu Sted, istedetfor forbundne, med lige store Rettigheder forsynede, Cantoner gives der kun erobrende og erobrede Cantoner; – de 7 Cantoner ere kun Landskaber, besatte af fremmede Hære; Schweiz's Grundlov befinder sig i en Tilstand, der vidner om Krænkelse og Spoliation. Retten døer ikke saaledes: Retfærdigheden myrdes ikke med et Sabelhug eller med Pennestrøg. – Endnu er Radicalismen ikke tilfredsstillet – de Radicale gaae videre; de sige det paa Landdagen, i deres Klubber, i alle deres Organer, over hvilke de kunne disponere - indenlandske saavelsom udenlandske ; de skjule ikke deres Plan at omstøde Forbundstractaten ved en simpel Majoritet; de tilstaae aabenlyst deres Hensigt at understøtte den revolutionaire Bevægelse i Nabostaterne, og de correspondere, med alle de Jndivider, som i disse Stater arbeide paa at omstyrte Lovenes Herredømme. I deres Hænder er Schweikun endnu et Asyl for alle Forstyrrere af den offentlige Orden; Schweiz er en Arne for Uorden, Lovløshed og Anarchie. Her dreier Spørgsmaalet sig om Radicalismens almindelige Krig imod Orden og Fred. Fra dette Stand, punct har Guisot stedse betragtet dette Spørgsmaal. Det var vigtigt, at de større Magters Mægling var bestemt og eenstemmig. Guizot har saaledes med Grund forlangt Englands Deeltagelse i Mæglingen, og han angrer ikke sine Bestræbelser. De mæglende Magters Enighed er det bedste Garanti for enhver enkelt Magts Upartiskhed og uegennyttige Handlemaade. Den fælleds Mægling er saaledes afgjort, og den franske Gesandt har allerede tilstillet Landdagen den imellem de fem Magter besluttede Note. Man siger, at det ikke meere er Tid og at Alt er forbi; men det er en stor Vildfarelse; thi Øiemedet for Mæglingen var ikke en Standsning af Fjendtlighederne, større Onder ere endnu at forebygge; Sønderbunds Sprængning er kun den første Deel af Spørgsmaalet. Alt er ikke løst. Ere der end ingen fiendtlige Partier at holde fra hinanden, saa er der dog Overvundne at beskytte, Seierherrer, at holde i Ave. Schweiz maa erfare, at Grundlovene, for Schweiz ikke kunne forandres uden med alle Cantoner nes eenstemmige Samtykke. – Bois-le=Comtes Note opstiller følgende fire Betingelser som Grundlaget for Mæglingen og Udsoningen: 1) Sønderbund henvender sig til Paven om Jesuiternes Tilbagekaldelse, der skulle have Erstatning for de Besiddelser og Eiendomme, som de efterlade sig i Schweiz; 2) Landdagen stadfæster sine tidligere Erklæringer om ikke at foretage nogetsomhelst Jndgreb i Cantonernes Uafhængighed og Souverainitet, om at yde Beskyttelse imod de eventuelle Jndfald af Fricorps og ikke optage nye Artikler i Forbundstractaten uden alle Forbundsmedlemmernes Samtykke; 3) de 7 Cantoner skulle derefter opløse Sønderbund; 4) Naar Spørgsmaalet om Jesuiterne er afgjort, skulle de to Partier afskedige deres Hære.