Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1766-11-10
Ved det understytter og opholder et Rige det andet, Havet Floderne, Floder Planterne, Planter, Dyrene og alle disse tilsidst Mennesket. See, min Narcissa, saa nyttige, i vort Liv saa nyttige Sandheder og Regler kand vi lære af Naturens Betragtning, Undersøg nu og Mennesket, denne liden Verden, og see om ikke Naturen opholder ham ved lige Regler. O! Endnu tydeligere vil du her blive var denne Sandhed. Den har udrustet ham med adskillige Kræfter og Lidenskaber. Det er sandt. Disse Lidenskaber kand fordærve ham, naar de overskride deres Maal. Men derfor drog den Omsorg for og gav ham Fornuften til at hvide alle Kræfter i Ligevegt mod hinanden og at styre Lidenskaberne. Paa det denne Fornuft dets omhyggeligere kunde forrette dens Æmbede, gav Naturen hende til Medhiælp Egenkiærlighed, en u imodstaaelig Drivt til at vedligeholde sig selv. Den forbandt disse 2de Vægter over det menneskelige Liv ved alvorlige Straffe til Udøvelsen af deres Embede. Denne Straf var Menneskets Ødelæggelse, saasnart han i nogen Maade blev umaa delig. See Fraadseren forgaae ved det umaadelige Bord, Bachi Slave drikke sin Død i det overflydende Bægger, og den kiælne Træl af den fæiske Kiærlighed, ved Tusinde Sygdomme at forkorte sit Liv, Ja skiønne Narcissa, naar vi vil troe Historierne, som fortælle vore Fædres høie Alder, saa kand vi gandske enfoldig forklare den af Menneskens Eenfoldighed og Maadelighed. Saa haver Naturen Umaadelighed, og vi vilde søge en Lyksalighed i det, som den haver, J det, som den forbyder ved Straf, ved Døden Hvor ufornuftige ere Menneskenes Klagemaale over Mængden af Fornødenhederne, naar vi see, at Naturen begierer lidet, og overalt erklærer sig for Maadelighed i alting, Hvor ufornuftig er Begiærlighed efter at eie mere end man behøver, min Narcissa, hvor let var det, at igiendrive de Kortsynede, som klage over Rigdoms Deeling, Af denne Rigdom, af dette Gods behøver man er mere end Naturen begierer. Og den forlanger lidet. Overflod er enten ufornøden eller skadelig. Unødvendig; vi behøve den ei. Skadelig, den ødelægger. Hvor letteligen kand man undvære den, Hvor lidet kand den giøre Ulyksalig, naar den kand undværes. - Saa maa da Himmelen have deelet denne Rigdom ulige. Lyksaligheden er derfor ikke ophæved for nogle og negted andre. - Hvad hjælper det Lorenzo, at han drikker af Guld, at han til eet Maaltid plyndrer Himmel, Jord og Vand, Han sukker i et Mar mer-Pallads. Han er sig selv en Byrde under Strængenes Harmonie. Han søger forgiæves at drukne sin Sorg i Beggeret. Hvad skader det Landmanden, at han stiller Naturens Hunger ved selv tillavede Spiser, at han drikker af et Leer-Kar, Han er glad i en straatækked Hytte, fornøier sig ved Fuglenes Musik, og ved den smukke Natur Beskuelse i sit Arbeide, han synger bag Ploven. Lad os ei forlange mere, min Narcissaend det Fornødne, Vor liden Mark er stor nok til med sine Frugter at tilfredsstille vor Naturs Fornødenheder. Vort Arbeide, hvormed vi dyrke den, til give os Hunger til at nyde den med Behag. Sundhed, som flyder af Maadelighed, vil skaffe os Kræfter til at dyrke den. Saa lidet behøve vi kun af disse Rigdomme til vort Ophold. For vor Fornøielse, og for vor Lyksalighed har Himmelen sørget paa en anden Maade. Hver Dag skal give os dem. J hver Time skal vi føle dem. Rigeligen skal vi indhøste Glæde af Naturens gandske Herredømme. Morgenen skal med sin Aande puste dem imod os i den opvaagnede Skovs Lugt, naar den østlige Himmelglødes i Guld af den opgaaende Sols Straaler, Om Middagen vil vi føle den under Skyggen af tæt sammenstaaende Træer, i det hellige Mørke af den til Eftertanke indviede Skov, eller ved kiølige Kilder, under Skyggen af den lille Krat-Skov Og om Aftenen ville vi drikke dem i hvert Aar bedrag med Blomsternes Dunster, med hver sagte Vestenvind. Da skal Glæde gaae med os Haand i Haand igiennem Markenes surrende Sæd. Den skal med os betragte den nedgaaende Sol i dens Majestæt. Den skal med os glæde sig over den skiønne Naturs Betragtning. Og naar vi nu skal forlade denne Skue-Plads, O min Narcissada skal den endnu i den sidste Omfavnelse føre det den paarørende Haab for vor Døe-Seng, og lade den, som Himmelen først vil kalde, see udi en fuldkommende Lyksaligheds tilkommende Scener, for at forvandle dens Død til en Slummer, og den, som endnu bliver ilbage paa Jorden, skal den lette dens Livs korte Rest.