Viborger Samler, 1835-03-07
Den Tillid, hvormed den Danske Borger er bleven vant til at vende sig til sin Konge i Anliggender, der angaae hans Vel og Vee, giver os den Fortrøstning, at Deres Majestæt allernaadigst vil værdige et Andragende Deres Opmærksomhed, som allerunderdanigst frembæres for Deres Majestæts Trone af Undersaatter, besjelede af det ærefrygtfuldeste og tillidsfuldeste Sindelag. En allerunderdanigst Forbon for den Frihed, som den nærværende Trykkelov givning hjemler i Danmark, er Gjenstanden, for dette Andragende. Det frembæres af Mænd, som, i forskjellige Stillinger i Samfundet, Alle have stræbt, skjøndt paa forskjellig Maade, at nytte den ædle Frihed, hvoraf det danske Folk hidindtil har været i Besiddelse, til at meddeke Ordet til Medborgere og at modtage det af Medborgere; af Mænd, som Alle ere gjennemtrængte af Overbeviisningen om det uskatteerlige Gode, Folket har havt i denne Frihed, – af den Overbeviisning, at de ikke bedre kunne lægge deres Erkjendtlighed fordenne Frihed, deres Taknemmelighed mod dens Giver for Dagen, end ved at forene sig om at bringe den Bon for deres Konges Øren: at han ikke vil berøve sit Folk, hvad han selv har givet det. Det er halvhundrede Aar og derover, at Danmark er bleven styret af Deres Majestæt. Efterverdenen vil vidne, at intet andet Tidsrum i DanmarksHistorie, af lige Omfang, har saa store Fremskridt, saa glædelig en Udvikling at fremvise af Sprog og Litteratur, Videnskab og Kunst, Almeenoplysning og aandelig Dannelse. Den vil ogsaa vidne, at iblandt alle de Foranstaltninger, der begunstigede denne Udvikling, var ingen saa vigtig, saa velgjørende, som en Trykkefrihed, bygget paa den i vor Lovgivning opstillede Grundsætning: at Forfatterne kun ved Lovene ere indskrænkede i deres Virksomhed, og, ved Overtrædelse af disse, kun ere undergivne Domstolenes Kjendelse. Thi Sikkerhed under Lovene gav Sindsroe og Tilfredshed; Frihed under Lovene gav Frimodighed og Virkelyst; og en frodig Opblomstren af Litteraturen i de forskjellige Fag forskjønnede Livet, bragte almeennyttig Kundskab ind i alle Stænder af Samfundet, bragte Ære over det danske Navn, Velsignelse over Regjeringen, der freddede om den ædle Vært. Halvhundrede Aar og derover ere hengangne under denne faderlige Regjering – rige paa Omvæltninger fjern og nær, paa prøvende Tilskikkelser. Naar Folket i saadanne Tider lærte, hvad det havde i sin Konge, da var der ikke mindre Leilighed for Folket til at vise sin Konge, hvad han har i sit Folk. Jmedens gjensidig Mistro lonligt undergravede Forholdene i andre Stater, bestod det danske Folks Hengivenhed og Troskab enhver Prøve. Thi dette Folk havde sin Regjerings Tillid, havde det stærkeste Beviis herpaa i en Trykkefrihed, som i andre Stater indskrænkedes med større Ængstelighed; og, ligesom Folket lærte at agte og skatte Værdien af denne Trykkefrihed høiere og bøiere – ved hvis Hjælp Forbedringer bleve fremkaldte Misbrug oplyste eller forhindrede saaledes lærte det ogsaa bedre at nytte den frie Meddelelse af Tanker til Udvikling og Bestyrkelse af Borgersind og Borgerdyder lærte at formilde de onde Dages Tryk ved Troskab og Taalmod og opoffrende Hjælpsomhed, at nytte de gode Dage ved kyndig og dristig, besindig og samdrægtig Virken. Denne Velsignelse, som er og bliver den bedste Lovtale over Deres Majestæts Regjering, trives ikke i Lande, hvor Pressen er underkastet Censuren eller andre forebyggende Tvangsindretninger. Thi hvor Skribenten bevogtes med mistrøiskt Øie, og den uskyldige som den skyldige behandles som ildesindet eller aandelig umyndig, der er intet Hjem for Videnskab og videnskabelig Virken, allermindst fordens virksomme Jndflydelse paa det borgerlige Liv og dets Jdrætter; hvor frimodig indbyrdes Meddelelse af Landets Borgere om Landets Anliggender er bandlyst, fæster Mistro, Rag og Forbittrelse kunaltfor let Rod i Sjelen og bliver Spiren til forbryderske Planer og Foretagender. For slige Onder har Gud og Kongen beskjermet vort Fædreland. Naar derfor et Antal af trohengivne Undersaatter her nærmer sig til Deres Majestæts Trone, da vove vi Jntet ved at fore Ordet i vore Medborgeres Navn i Stad og Land, naar vi bonfaldende fremføre det Ønske: der gjenlyder fra alles Mund: at det danske Folk maa vedblive at skylde sin Konge den dyrebare Gave,, det engang har modtaget af hans Haand – at Foranstaltninger, ved hvilke Skribentens Virksomhed underkastes andet Baand end Lovenes og Domstolenes, maae blive holdte udenfor Grændserne af et Land, hvor oprigtig Kjærlighed, til Konge og Fædreland altid har havt sit Hjem.