Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1808-01-12
Nyeste. Skilderie af Kjøbenhavn. af Ros des ha Femte Aargang. No. 27. Udgivet og forlagt af J. Versel, trykt i Kjøbenhavn, hos P. H. Hoeckes Enke. Sersdagen den 12 Januari 1826. Du indenlandske Manufacturers Understøttelse og Engelske Varers Bandlysning. Da Kund den Store Plantede sit seierrige Banner paa Britanniens Kyst, anede neppe nogen, at hine overvundne og ydmygede Beboere engang vilde forstyrre Europas Fred og bringe mægtige Stater under deres Aag. Men har ikke Europa selv opammet denne Slange i sin Barer. Hvad havde Engelland været, dersom Konstflid og Almeenaand havde besjelet alle andre Staters Beboere? Jntet uden deres Jndustrie have Britter, ne at takke for deres nuværende, saa ilde anvendte Magt. Naturen har behandlet deres Land som Stedmoder, og deres Jordbund er kun ved Konstens Hjelp bleven til hvad den er. Naar man undtager Steenkul, saa gives der kun faa Natur producter, der egentlig kunne siges at have hjemme i Engelland, og næsten alle de raa Materialier til de Konstproducter, som de hidtil have oversvømmet Europa med, faae de fra andre Lande. Silke hente de fra det nordlige Jtalien, China og Bengalen, Bomuld, med hvis Forarbeidelse de aarlig sysselsatte 800,000 Mennesker, fra Georgig i Amerien, Jern, som de forvandle til Staal, og lade sig betale næsten saa dyrt som Sølv, fra Sverrig. Men Fordomme, Selvforagt og Yppighedssyge have hidtil forblindet Europaa saa høi en Grad, at dets største Skatte sammenflød i Engelland, og at denne Fabrikstat efterhaanden fik saa stort et Forraad af Guld, at den uophørlig kunde undergrave Verdens Rolighed og forstyrre fredelige Staters Lykke. Men den Tid er nu kommen, hvor man har lært at indsee Virkningerne af Engellands Berigelse, egen Konstflids Forsømmelse og indenlandske Manufacturers Undertrykkelse. Medens Fredens hulde Benius endnu hegnede om vore lykkelige Kyster, ivrede dette Blads Forsatter ofte nok mod den hos os næsten indgroes de Ringeagt for alle indenlandske Frembringelser, mod den overdrevne Lyst til at benytte sig af udenlandske Konstproducter og den store Ligegyldighed, som ethvert Foretagende til Nationalflids Opmuntring hidtil mødte. Han blev ikke hørt. Handelsaand, utidig Tryghed og blind Tillid til en evigvarende Fred gjorde Mængden dav for Fornuftens Stemme. Hvortil behøver man inden landske Artikker, naar man udenlands fra kan faae dem langt billigere, var den almindelige Jndvending, som endog Saakyndige fremkom med Jkke kan det negtes, at saalænge vor Neutralitet kunde hævdes, og vore Skibe kunde besøge alle Havne, maatte de fleste Producter ogsaa kunne faaes for lettere Priis udenlands fra end inden kands. En handlende Nation kan, saalænge den Handel ikke forstyrres, virkelig tildeels undvære egne Fabriker, og endog ved Opssætning uden synderlig Skade benytte sig af udenlandske Lurindertikler. Det er i den Henseende næsten med Mationer som med det enkelte Menneske. En Grobserer kan have de fineste Vine for ligesaa let en Priis som den Jkkehandlende de simpleste. Det er egentlig af denne Aarsag, at Yppigheden lettest indsniger sig blandt handlende Nationer, og at derimod de Lande, som ingen Handel drive, maa indskrænke sig til de Producter, som deres egen Fordhund og Konststid ude. Jntet er altsaa noturligere end at Yppigheden tilkog hos os i lige Grad med Handelen, og at indenlandske Manufacturer maatte synke ligesom hiin steeg. Man kunde indvende, hvorfor sant da ikke Manufacturerne i Engelland tilligemed Handelen, Men herpaa kan svares at Engelland var en Manufactur skat førend den blev Handelsskat, Dannemark blev derimod en Handelsskat førend det tænkde paa at blive en ManufacturstatAagter at burde have erindret Digterens Ord; et kom der Fromste nicht langer Frieden haben went et dem hosen Rathar nicht gelfelt, saa havde Handelslykken dog saaledes beruser mange af vore Medborgere, at de ikke allene alt for meget vante sig til udenlandske Luxusvarer, men endog undlade at understøtte og opmuntre Landets egne Manufacturer. Regjeringens ivrigste Bestræbelser vare tildeels frugtesløse, thi hvor Almeenaand savnes ere de viseste Love og Foranstaltninger uden Nytte. Men imidlertid burde man dog have betænkt, at intet i Verden er bestandigere end Ubestandigheden, og at Tiden, som forandrer Alt, ogsaa maatte kunne forandre Conjuncturerne for os Det er en ligesaa ofte gjentagen, som hidtil kun lidet ændset Klage, at vi alt for meget benytte og af udenlandske Konstproducter. Kunne vi end ikke ubetinget indrømme, at alle vore Pennefjere er Hollandske, vore Handsker og Strømper Engelske, vore Sild Flamske og vore Kjødvarer Lybske og Hamborgske, maa vi end tilstaae, at mange af de Engelske Varer, der ere blevne indførte, igjen ere udførte til andre Lande uden for de Danske Stater, kunne vi end ikke negte, at man i vore Dage ikke kan undvære mere Alt hvad vore Fædre for 60 Aar siden neppe kjendte af Navn, efterdi Vanen efterhaanden kan gjøre meget undværligt for den ene Old, som var undværligt for den anden saa er det dog vist, at vi hidtil have brugt alt for uhyre en Mængde Engelske Bomuldsvarer, Sirter, Klæde, Cassimir og andre Luxusartikler, hvoraf den største Deel af velbekjendte Grunde maaskee endog ikke omtales i Toldbøgerne. Engellænderne have kun ilde lønnet os for den Skat, vi hidtil have ydet dem, ved at benytte os af deres Artikler med saa stor Begjerlighed. Pligt mod Fædrenelandet byder os at aflægge en Vane, som svækker Statens Kræfter og beriger vor grusomste Fiende. Hver Stat, hver Familie bør forene sig om at angribe den Brittiske Vælde paa sit ømmeste Sted, dens Nationalrigdom, og denne bestaaer ene og allene i det Brittiske Jndstrievæsen. Naar mange tusinde Hænder i Engelland mangle Arbeide og Engelske Manufactur artikler ikke finde nogen Afsætning mere, saa maa denne Handel, og Manufacturstat falde overende som et usselt Korthuus, og kun paa Ruinerne af Britanniens Handelsstor kan Europas Fred og Lykke blomstre. Men naar dette skal skee, saa bør een Aand besele os alle, saa bør vi ret levende føle, at den, som benytter sig af Engelske Varer begaaer en Forbrydelse mod Menneskeheden, hvis Fiende Engelland er, og at hver Skilling, der fra Dannemark føres til dette Rige, er Tønder, i den Lue, der fortærer Europas Lyksalighed. Der gives kun faa Engelske Artikler, vi ikke kunne undvære. Selv Steenkul, den første Kilde til den Brittiske Nationalrigdom, uden hvilken Engelland kun vilde spille en ubetydelig Rolle, er først i de nyere Tider komne ret i Brug. Engelland har siden Verdens Skabelse eiet denne Skat, uden at den blev synderlig benyttet. Skovenes Forfald i de sydlige Dele af Engelland, Londons og de tilgrændsende Stæders voxende Befolkning bragte dem i Brug. J Landet selv modsatte man sig deres Jndførsel, og da de begyndte at blive almindelige udkom endog Parlaments acter, der forbøde Brugen deraf, paa Grund af deres stygge og skadelige Damp. Den stigende Nød paalagde Loven Taushed, og i Enden af det syttende Aarhundrede begyndte Steenkul af ubegribelige Grunde ogsaa i andre Lande at blive nundværlige, især for Smedier og Sukkersyderier. Hvad man altsaa har kunne undvære i 5400 Aar er nu bleven til en uomgængelig Nødvendighed. Hvad sand Trang tvang Engellænderne til at bruge som Brændsel, er ved Vane og Fordomme blevet andre Nationer, der ikke kjendte denne Trang, til Fornødenhed 7). Dette er den vigtigste Engelske ) Saaledes er det gaaet os med mange saakaldte Aundværligheder. Som Børn lade vi os frasnakke Artikel. De øvriges Undværlighed fortjene næsten ikke at omtales. Hvilken Dansk Mand vilde ikke heller bære en Kjole af Klæde som hans egne Landsmænds Flid har frembragt, end seende sine Penge til hine Tyranner, der have myrdet vore Børgeløse. Hvilken Dannem vilde ikke langt hellere, høre ægte Dansk Sirk, end prunke med Petteling, som uskyldigt Blok kiøber ved Raar vore Folkelærere og Moralister kun ret tydeligen vilde lægge alle Danske Mænd og Qvinder paa Hjertet, hvor meget de kunde fremme den gode Sag ved at handlyse alt hvad der er frembragt paa Engelsk Grund, saa ville kun meget faa unddrage sig for at samvirke til et Maal, som leder til Tyranners fald og Menneskehedens Lykke. Men det er ikke nok at vi undlade at herlykke os af Engelske Varer. Vi bør ogsaa sætte vore egne Fabriker istand til at bøde paa hines Savn. Men uden Almeenaand lader dette sig ikke tænke. Denne Almeenaand, som Engellænderne kalde ponblie spirit, har bragt det Engelske Fabrikvæsen, til saa stor en Flor. En Mand - siger Nemmig i sin interessante Reise igjennem Engelland a. som forstaaer sit Fag og har et godt Rygte, behøver ikke altid at eie egne Capitaler, for i Engelland at etablere en stor Entreprise og svinge sig i Veiret. Finder man at hans Plan lader sig udføre og er gavnlig, saa kan han gjøre Regning paa Capitalister, der tage Deel deri og understøtte ham med Pengesummer. Saaledes seer man Fabriker fremstaae, der have kostet 70 til 100,000 vore solide Producter, og modtage fremmed Tant i Betaling, som Vanen har gjort os til Fornødenhed. Hvor mange Rigdomme er der ikke gaaet til China for de visne Blade, man kalder Thee, og som hverken smaae behageligt eller gavne Sundheden Pund, hvis Entrepreneur i en Tid af 5 eller 16 Aar er istand til at tilbagebetale den laante Sum." Hvilke Fabriker maatte der ikke kunne fremstaae i Dannemark, dersom vore Capitalister saaledes bestræbte sig for at ophielpe dem, Vore fleste Fabriker have maatte gaaet under af Mangel paa kraftig Understøttelse, thi den ringe Afsætning, de havde, tillod dem ikke at holde Priis med de udenlandske. Ugrundet er den Klage, at vi ikke kunne levere ligesaa gode Varer som Udlændingene. Erfaringen beviser det Modsatte. Vor Porcellainsfabrik f.Ex kappes med de fleste udenlandske om Rangen, og Tilfældet vilde være det samme med alle vore øvrige Fabriker, dersom de ikke manglede tilbørlig Understøttelse. Men ved en ubetydelig Afsætning maa ethvert Manufactur bestandig synke istedet for at stige. Jøvrigt kan man ikke negte, at desværre alt for mange usle Proseetmagere hidtil have misbrugt Regjeringens Godhed og svækker den offentlige Tillid til Fabrikers muelige Held i vort Fædreneland. (Fortsættes.)