Den Vest-Sjællandske Avis, 1830-04-03
Hertugen af Guise var imidlertid bleven staaende i Gaarden og oppebiede Udfaldet; da Besme fortalte ham det, hvorpaa han befalede, at man skulde kaste Admiralens Legeme ud af Vinduet ned i Gaarden; det skeete; Hertugen aftørrede det blodige Ansigt med sit Lommetørklæde for at kjende ham; hvorpaa han sparkede til hans Hoved, steeg til Hest, reed bort og raabte i det samme til Krigsfolkene: Courage Soldater; vi have gjort en heldig Begyndelse; tag nu fat paa de Andre, det er Kongen som befaler det. Denne Ordre blev kun alt for vel opfyldt. Han og andre Store af det Catholske Partie styrtede med dragen Kaarde igiennem Gaderne, raabte til Katholikerne, at de skulde gribe til Vaaben, og udspredte det Rygte, at Coligni og hans Partie havde conspireret mod Kongen. Nu begyndte det skrækkelige Blodbad, som udbredte sig fra Paris over hele Frankerige, hvorved 5000 Protestanter bleve dræbte i Paris, og hen imod 30,000 over hele Frankerige; man stak dem ihiel med Dolke, huggede dem ned med Sabler, slog dem ihiel med Køller og Baadshager, skod paa dem med Gevære, styrtede dem ud af Vinduerne, kastede dem ud i Floderne, og skaanede hverken Oldinge eller Børn, eller frugtsommelige Koner. Og alle disse Rædsler bleve begaaede i en Religions Navn, som lærer: jeg vil Barmhiertighed og ikke Offer, fordømmer ikke, saa skulle J ikke fordømmes! Om jeg havde en Troe, saa jeg kunde slytte Bierge, og manglede Kiærlighed, saa var jeg dog intet. Det sørgeligste ved al den Afskyelighed var, at Carl den 9de tog selv Andeel i dette Blodbad, at han raabte til Soldaterne, at de ikke skulde skaane nogen, at Mordene passerede i Slottet selv, og at han selv greb et Gevær og skod ud af Vinduet efter dem. Man skaanete dog Kongen af Navarra og Prinsen af Conde, og tvang dem til at love at de ville antage den katholske Religion. Carl den 9de levede kun 2 Aar efter denne Udaad; han døde nemlig den 30te Mai 1574 af venerisk Sygdom og under den grueligste Siæle angest. Han havde en Amme, som han holdt meget af, uagtet hun var Hugendt: hun forlod ham ikke i hans Livs sidste Øieblikke. Hun havde sat sig paa en Kasse og begyndte at slumre, da hun hørte Kongen beklage sig, græde og sukke. Ganske sagte nærmede hun sig til Sengen og trak Gardinerne derfra. Kongen trak et dybt Suk, græd saa stærkt, at hans Ord bleve afbrudte af en Hukken, og sagde til hende: Afmin Amme, min kjære Amme, hvormeget Blod og hvormange Mord, Ak jeg har fulgt slette Raad, O min Gud tilgiv mig og hav Medlidenhed med mig! Jeg veed ikke hvor jeg er, saa bekymret, saa urolig er jeg Hvad vil der blive af alt dette, hvad skal jeg gjøre, jeg er forloren; jeg erkiender det alt for vel. – Ammen søgte at trøste ham; gav ham et frisk Tørklæde; thi hans var vædet af Taarer, trak Gardinet for igien, og søgte at bringe ham til Rolighed. Men denne erholdt han ikke; han talte bestandig om at han saae de Myrdedes billeder for sine Øine kort efter døde han, 24 Aar gl. Hans Sygdom tog den besynderlig Vending, at Blodet trængte ud igiennem Huden paa hans Legeme, som nogle betragtede som en guddommelig Straf. - At dog denne rædsomme Begivenhed maatte tiene til Advarsel imod at gjøre sin Religiøsitet til en Passion, da man ikke kan forudsee hvortil den saa kan fore, mod at ovrlade sig blindt til en eller anden religiøs Troe saa at Fornuftens Brug bliver derved udelukket, og mod at forglemme den Lærers Bud, som vidnede om sig selv, at han var sagt modig og ydmyg af Hiertet, og sagde at man skal tilbede sin Gud i Aand og Sandhed, eller med den bedste muelige Anvendelse af sin Fornuft og med de reneste Følelser. – Det største Beviis mod Pavens Ufeilbarhed og den største Skamplet paa de Christnes formeentlige Overhoved, var det, at man celebrerede i Rom Bartholomæus=Dagens Udaad efter hans Befaling.