Aarhuus Stifts-Tidende, 1846-10-12
Kjøbenhavn, den 10de Octbr. Hs. Maj. Kongen havde besvaret Prof. Rasmus Nielsens fremsagte Velkomsttale med følgende Ord: "De ville modtage Forsikkringen om, hvormeget jeg skjønner paa de Følelser, De har tolket mig, Jeg tør ansee disse Yttringer af Folkets Kjærlighed som et Afpræg af den Almeenaand, der besjæler det. Troskab mod Kongen, gjensidig Kjærlighed mellem Konge og Folk ere de bedste Støtter for Almeenvellet, og Gud vil velsigne dette Baand og mine Bestræbelser for Folkets Lykke." - Og til det forsamlede Folk havde Kongen sagt: Kjøbenhavns gode Borgere og Jndvaanere, som have beredet Os en saa skjøn Velkomst, takke Vi for de Følelser, der saa meget glæde Vort Hjerte. Folkets Kjærlighed er Kongens, er min bedste Løn. End eengang modtager min varmtfølte Tak, med Forsikkringen om, hvormeget det glæder mig igjen at samles med mine kjære og troe Kjøbenhavnere, som have saa meget Krav paa min Kjærlighed. Den paatænkte alm. Jllumination blev ikke udført paa Grund af at Hs. M. Kongen havde frabedt sig den, men desuagtet saae man dog flere Bygninger smukt oplyste. (Brig. Td.) Professor Nielsens Tale var saalydende: Allernaadigste Konge, Hovedstadens Borgere, Medborgere af alle Stænder, hilse Deres Majestæt i ærefrygtsfuld Frimodighed, med trofaste Hjerters undersaatlige Hengivenhed. Nylig feiredes Deres Majestæts 60aarige Fødselsdag; men her savnedes den Lykke at see den elskede Landsfader i Folkets Midte. Medborgere have derfor, i Følelsen af, hvor stor en Mistundhed Forsynet viser mod det danske Folk og Rige ved at opholde og beskjærme Deres Majestæts saa dyrebare Liv, ikke kunne fornægte Trangen til at bringe et Erkjendtlighedens, Taksigelsens og Lykønskningens Ord for Thronens Fod. Ved Deres Majestæts Thronbestigelse fik det borgerlige Liv et uforglemmeligt Opsving i Danmark. Grunden var visselig allerede lagt, og Begyndelsen allerede skeet; men med den nye Regjering reiste Borgeraanden sig med fornyet Kraft, vakte sine Talsmænd, klarede sine Tanker og aabnede den vide Kampplads for Afgjørelsen, af store, betydningsfulde Spørgsmaal. Saaledes fødtes hos os den Strid, som føres endnu; thi en Strid, der angaaer de allervigtigste, baade timelige og aandelige Goder, kan ikke endes i et nu, den gaaer Undersøgelsens, Begrundelsens, Overbeviisningens sikkre, og just derfor langsomme Gang. Men det er Borgerens Tro og Folkets Haab, at Deres Majestæt, til Danmarks sande Lykke, er af Forsynet kaldet til Kamp dommer i denne Strid, thi Meningernes og Jnteressernes levende Strid kan kun den Fyrste lede, der grundigt kjender Kampens Love, taalmodig hører Folkets Røst, og med uhildet Blik forstaaer at læse Sandhedens Træk i det store Kongespeil, som ikke skuffer. Da Deres Majestæt modtog det danske Scepter, var den europæiske Culturhistorie allerede kommen til et nyt Vendepunct. Folkeaanderne vaagnede; Nationerne begyndte at gaae i Rette med hinanden om deres naturlige Fædre og deres aandelige Arvelod. J Norden smillede Freden. Baade Fyrster og Folk have rakt hinanden Venskabets og Broderskabets Haand, og Danmark har glædet sig af Hjertet. Men Danmark har ikke blot Brødre mod Nord; det vender ogsaa sit Aasyn mod Syd, og retter et Samvittighedspørgsmaal til vore gamle Frænder, om de ikke nok ville forblive Pagten tro i al Retfærdighed og leve sammen med os i Fred og Enighed. Prøven er stræng, vi nægte det ikke. En Strid mellem tvende nærbeslægtede Folkeslag er altid en mislig Strid, især naar Stammetræet er ædelt og stort, og Slægtskabet har mange Grene. Prøvetiden er haard; vi dølge det ikke. Hiinsides Østersøen bruser et Folkehav; saa stærke ere Sydens Aandepust, at Bølgerne svulme i Elbens og Eiderens Strømme. Men det er Borgerens Tro og Folkets Haab, at det evige Forsyn, der knytter Fredens Baand, og vogter Danmarks Grændse, har, til Rigets Held, ja til dets sande Lykke, udkaaret Deres Majestæt til Dommer i denne Strid, til Parternes rette Midler, til at beskjæmme Tvedragtens Jd og løse Forviklingernes Knude. Thi den Fyrste, som med Mildhed og Taalmod planter Forligelsens Banner, idet han med Kraft og Viisdom væbner Retfærds Arm, sidder trygt ved Statens Roer, og frelser Skibet gjennem Skjær og Klipper. I denne Tro, i denne Alvors-Stemning erkjender den danske Borger, at det Baand, der forener Konge og Folk, i Sandhed maa være et helligt Baand, et Baand, der ikke skal briste, for Danmarks Hjerte brister. J denne Tro, i denne Alvors-Stemning nedbeder det danske Folk Himlens Velsignelse over Deres Majestæts kongelige Idræt, og seer med freidigt Blik Fremtiden, (Brig. Td.) imode.