Berlingske Tidende, 1835-04-14
Belgrad, den 23de Marts. – Efterat Fyrst Milosch havde forsikkret, med Hensyn til Civillisten, at han vilde være tilfreds med 100,000 Daler, tilbød man ham endnu betydelige Summer for hans Gemalinde og hans tvende Sønner; men Fyrsten erklærede, at han ikke kunde modtage det, fordi han, fordet første som Familiefader troede sig forpligtet til at ernære sin Familie, og for det andet ikke vilde, at Statscassen skulde tages for meget med. Forsamlingen, rørt over denne bestemte Yttring, afstod rigtignok fra sin Paastand, men trængte desto heftigere paa Fyrsten med den Bøn, i det mindste at turde forhøje hans Civilliste med 20,000 Daler, hvilket Bidrag han efter eget Godtbefindende kunde anvende paa sin Familie, hvilket Fyrsten da endelig antog. Saaledes er den hele fyrstelige Families Civilliste fastsat til 120,000 Daler. Fyrstens tvende Brødre forbleve i Fædrelandets Tjeneste, og man har bestemt en Civilliste paa 10,000 Daler for hver af dem. - Paa den serbiske Grændse mellem Nissa og Leschkowarz, er der i de sidste Dage udbrudt en Opstand mellem de christne Beboere mod deres tyrkiske Grund herrer; ved hvilken Leilighed der flød Blod. Tyrkerne havde tilladt sig mange Voldsomheder og derved foranlediget Opstanden; men de have ogsaa maattet undgielde derfor, Ostindien. Madras, den 6te October. - Hele Jndiens Opmærksomhed er henvendt paa det forestaaende Feldttog mod Man Singh, Rajahen af Jndpor. Jnden han besluttede sig til, at give den engelske Commissair, Major Alves, det afgjørende Svar, holdt han den 19de September, ved Solens Opgang et Raad af alle de store Familiers Hoveder. Han spurgte enhver af de Tilstedeværende om sin Mening, i det han begyndte med den første i Rangen. Denne fremstillede allerførst Frugterne af Rajahens slette Administration, der havde forarmet Landet, gjort Tropperne mismodige og Adelen fremmed for sig; han talede om Rasputernes gamle Tapperhed, men tillige om Umuligheden i, at de kunde holde Stand mod Englændernes overlegne Artilleri, og stemmede endelig for Fredens Vedligeholdelse, for at Rajahenkunde have Lejlighed til at samle sig igjen efter sin Skjødesløshed og at forbedre sit Lands Skjæbne; thi for Øjeblikket havde han hverken en Hær til at kæmpe eller Generaler til at anføre, den. Alle følgende Talere udtrykte sig paa lignende Maade og alle stemmede for Freden, undtagen Rajahen, som beraabte sig paa Rasputernes Krigerhæder og bragde dem deres Lehnspligt i Erindring. Alle erklærede sig nu beredte til at gjøre deres Pligt, og det er, ifølge deres National-Characteer, neppe tvivlsomt, at den hele Adel jo anseer sig forbundet til, at opoffre Livet for en Fyrste, mod hvem de have gamle og velgrundede Klager. Jøvrigt vækker denne Krig stor Urolighed blandt de andre rasputiske og mahrattiske Fyrster i Over-Jndien, og man siger, at en Mængde Gevæhrer og Munition hemmeligt ere bragte gjennem Obipurs, Qvalior og Jndores Bjerge til Jndpore. Runjet Singh, som var i Begreb med at sende sin Sønnesøn, der commanderer hans Armee, i Afghanstan, en Forstærkning af 24,000 Mand, for at marschere mod Kabul, har opsat Expeditionen og vil oppebie Krigens Udfald i Jndpore. Denne Sønnesøn fortjener nogen Opmærksomhed, da han maaskee er bestemt til, at udøve en stor Jndflydelse paa disse Egnes tilkommende Skjæbne. Han hedder Nau Nihal Singh og er en Søn af Kurruk Singh, Kong Runjets ældste Søn og Arving. Der har hidindtil kun været lidet Tale om ham, fordi han som naarig Dreng i sin Bestefaders Nærværelse dræbte en af sine Kammerater, som havde beskyldt ham for Feighed, da han ikke vilde brydes med ham, med en Dolk, som han i al Stilhed havde draget den eengjede gamle Mand ud af Skeden. Runjet Singh var saa opbragt over Drengens Gierning, at han holdt ham mange Aar i Landflygtighed. Men forrige Aar stillede han ham i Spidsen for Armeen i Afghanstan, med hvilken Armee han da bemægtigede sig Staden Paschawer og viiste ved denne Lejlighed meget Mod. Han er kun sexten Aar gammel, men næsten tilbedt af Hæren.