Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1841-12-04
De med sidste Post hidkomne Rumere af Fædrelandet bleve her ventede med en usædvanlig Længsel, da det var bekjendt, at de indeholdt HøiesteretsAdvocat Buntzens Defensionsindlæg i den Lehmannske Sag, og at Begyndelsen af dette havde været lagt under Beslag. For de Mange af vore Læsere, som ikke have Leilighed til at læse Fædrelandet, havde vi gjerne ønsket at meddele hele dette Actstykke, som har saa megen Jnteresse for Enhver, hvem Retstilstanden i Danmark er vigtig, og vel især for Falsters Beboere, som have hørt Lehmanns Tale, og endnu bestandig spørge: Hvorledes er det dog muligt, at Nogen har kunnet finde noget Ulovligt deri. - Men da det optager 4 Numere af Fædrelandet, vilde vort Blads Rum ei engang være tilstrækkeligt til et nogenlunde fuldstændigt Uddrag, hvorfor vi idag indskrænke os til at hidsætte nedenstaaende enkelte Stykker af det første Jndlæg, i hvilke Hr. Buntzen med den ham egne logiske Ro og dialectiske Kulde, der vistnok udgjør hans Arbeides juridiske Fortrinlighed, skjøndt vi ikke nægte, at vi der kunde have ønsket mere Varme, kaster et sammenfattende Blik over det hele Foredrag, og afhandler Gjenstande af mere almindelig Vigtighed og Jnteresse. Saaledes hedder det efter at alle de enkelte Ord og Sætninger, som kunde tænkes at give Anstød, ere omhyggelig drøftede: "Jeg haaber, at Retten i Følge det Foranstaaende vil ansee det for indlysende, at Tiltalte ikke ved noget enkelt af de Ord eller Sætninger, han har anført, kan siges at have lastet vore Kongers Regjering eller søgt at udbrede Had og Misnøie med Maaden, hvorpaa de have udøvet deres Magt, som og, at intet af disse Ord eller Sætninger ellers indeholde noget Strafbart. Det staaer nu tilbage at undersøge, hvorvidt Sammenfattelsen af de omhandlede Ord eller Sætninger skulde føre til et modsat Resultat. Herved maa jeg imidlertid først erindre, at Tiltalte ingenlunde har sammenstillet alle de af ham omtalte Mangler ved den indre Statstyrelse under de souveraine Konger, som om de paa een og samme Tid eller stadig alle havde fundet Sted. Hans nærmeste Øiemed har været at vise, at det ikke var de souveraine Konger overhovedet, men ene Frederik den Sjette, hvis Regjering havde directe gavnet Bondestanden. Som Følge deraf gaaer hans Paastand ud paa, at Bondestandens Tilstand fra Souverainitetens Jndførelse og til det forrige Aarhundredes Slutning ikke forbedredes, men snarere til enkelte Tider blev værre end før. Han yttrer endvidere, at der til sin Tid kom en Mængde Tydskere, og ikke altid af den bedste Slags, ind i Riget, hvilke tildeels fik Embeder eller Landeiendomme, og bidroge til at trykke Bonden, at nogle af Kongerne have anvendt mange Penge paa at bygge overflødige Slotte, føre et prægtigt Hof og vise overdreven Gavmildhed, mod deres Omgivelser. Han yttrer sig misbilligende over den i den senere Tid indførte Forretningsgang, som den, der ingen Garanti yder for, at Bestyrelsen, vil være bekjendt med eller tage behørigt Hensyn til Folkets Ønsker og Fornødenheder, hvilken Mangel han mener ikke at være afhjulpen ved Stænderinstitutionen. Men Tiltalte har herved ikke udelukket, at der paa samme Tid som en eller flere af de paapegede Mangler i Administrationen have fundet Sted kunne have været andre maaskee overveiende Fortjenester hos denne. Han taler, for blot at nævne enkelte Træk af den indre Statstyrelse, ikke om Borgerstandens Opkomst, om Handel og Jndustri, om Konst og Videnskabelighed. Han har ikke villet give en Skildring af de souveraine Kongers Regjering overhovedet; han har kun villet møde gaae tvende Paastande, nemlig, at den absolut monarchiske Regjering overhovedet har Fortrinet for den constitutionelle, og at i Særdeleshed Bondestanden har Absolutismen Meget at takke. Han paastaaer derimod, deels at de souveraine Konger i det Hele taget snarere kunne siges at have tilsidesat Bondestanden for de andre Stænder eller andre Statsøiemed, deels, at de souveraine Kongers Styrelse til sine Tider have lidt af andre Mangler, hvilke han mener, at en constitutionel Forfatning vilde raade Bod paa. Men hermed har han ikke lastet de absolute Kongers Regjering. Han siger ikke, at denne ikke har været god for sin Tid, eller at det alt den Gang skulde have været nødvendigt eller godt eller engang gjørligt at indføre en constitutionel Forfatning. Det vilde vistnok ikke være vanskeligt i historiske Skrifter eller endog i Dagblade, at paavise langt stærkere Dadel over forbigangne Tiders Regjering, end den, Tiltalte har tilladt sig, og det vilde tilvisse være ude med al historisk Yttringsfrihed, hvis Tiltalte virkelig skulde være ifalden Straf for hvad han om de souveraine Kongers Regjering har yttret. At Tiltalte selv ønsker Danmark en friere Forfatning og at Hovedhensigten med hans Tale har været at gjøre dette Ønskes Fornuftighed indlysende for sine Tilhørere, vilde det være forgiæves at negte. Men ligesom det er baade theoretisk og practisk anerkjendt, at en dansk Borger lovligen kan foretrække en anden Forfatning for den absolut monarchiske og udtale og forsvare denne sin Overbeviisning offentligen, naar han kun ikke laster den absolut monarchiske Forfatning 9: erklærer den for uforenelig med det almindelige Vel, saaledes er det indlysende, at han lovligen maa kunne opfordre Andre til paa samme Maade – nemlig ved Tale, og Skrift ad Overbeviisningens Vei og med den fornødne Moderation i at omtale den bestaaende Forfatning - at virke for en Forandring i samme; thi det Samme, som jeg selv lovligen kan gjøre, maa jeg ogsaa kunne bede en Anden eller Andre at gjøre. Vor Trykkefrihedslovgivning og vor Retspraxis have erkjendt den Sandhed, at en Statsforfatning saalidet som noget andet Menneskeværk kan være ophøiet over Foranderlighedens og Forgængelighedens Lov, og at det kun er at sanctionere Nødvendigheden af Revolutioner og Borgerkrige, naar man vil forbyde og straffe Udbredelsen af en paa Grunde bygget Overbeviisning om en anden Forfatnings Fortrin, thi derved afskærer man det eneste Middel til at erkjende, naar den almindelige Tro og Tillid til den bestaaende Forfatning er forsvunden, naar altsaa Tiden er kommen til at forandre den. Det er saaledes ved den ærede Rets og ved Høiesterets Domme antaget, at man ikke forseer sig mod Forordn. 27de Septbr. 1799 § 1 eller 2, ved at opfordre til at petitionere om en Forandring i Statsforfatningen. Det er altsaa indlysende, at jeg lovligen kan søge at formaae Andre til at virke for en Forandring i Statsforfatningen, naar den Virksomhed, mine Forestillinger gaae ud paa at fremkalde, kun ikke skal være en ulovlig. Virksomheden er lovlig for saavidt den kun skal yttre sig at Overbeviisningens eller Overtalelsens Vei, ved Forestillinger eller Bønner til Kongen eller Andre. Det maa derfor undersøges, hvorvidt Tiltalte maa antages at have villet fremkalde en ulovlig Virksomhed hos sine Tilhørere. Men den Virksomhed, Tiltalte vil fremkalde, har han selv beskrevet Pag. 73 Sp. 2 i Slutningen af sin Tale. Hans Hensigt er "at oplyse den Ukyndige, at berolige den Ængstlige, at styrke den Tvivlraadige, han haaber, "at hans Ord ville blive overveiede i Stilhed og drøftede i Forening, og virke til at klare Tanken og varme Hjertet." At dette er en lovlig Virken, er der vistnok ikke Tvivl om, hvorvel Mange kunne være at den Mening, at det ikke er videre ønskeligt, at Bønder tænke paa eller tale og Statsforfatningen. Samtlig Vidner have forklaret, at Tiltalte ikke angav nogle ulovlige Midler, hvorved en Forandring i Statsforfatningen skulde bevirkes. Han har endog aldeles ingen Midler angivet, han har aldeles ikke indladt sig paa det Practiske. Han har, som han siger i Forhøret, udelukkende holdt sig paa Oplysningens, Forklaringens og Ønskets Gebet. Han kunde upaatvivleligt lovligen i denne Henseende være gaaet et Skridt videre end han er; thi han har ikkun opfordret sine Tilhørere til at tænke over Spørgsmaalet, tale derom, og hvis de, som endeligt Resultat, vare blevne overbeviste og Gavnligheden af en Constitution, da at holde fast ved Ønsket om en saadan. Men han kunde uden Ansvar have opfordret dem til ogsaa at yttre dette Ønske, og andrage derom i Stænderne eller hos Kongen osv. "Jeg har i det Foregaaende argumenteret fra de om Trykkefriheden etablerede Retsgrundsætninger, idet jeg anseer for afgjort, at man i et mundligt Foredrag lovligen maa kunne sige, hvad man uden Ansvar kunde lade trykke. Men det forekommer mig indlysende, ligesom det og i Theorien er antaget, at det mundlige Foredrag maa nyde en større Frihed end det trykte Skrift- og det af en dobbelt Grund, deels fordi hiint ikke tilsteder saa meget Overlæg, deels fordi dette har langt stærkere Virkning. J det mundlige Foredrag rives man let hen af sin Gjenstand, og kommer til at sige, hvad man i det mindste ikke i den Udstrækning vilde ved roligt Overlæg vedkjende sig, man bruger Udtryk, som man med behørig Tid til Betænkning vilde have mod ficeret. Men ligesom det saaledes vilde være ubilligt stærkt at urgere Enkelthederne i et mundligt Foredrag, og ligesom derfor og in casu den bemærkning maa være af største Vægt, at Vidnerne, medens de med Hensyn til de enkelte Sætninger eller Udtryk, hvorom de forklare, vise de største Uovereensstemmelser, have samtlige uden Hensyn til deres politiske Overbeviisning erklæret at Lehmanns Tale saavel hos dem, som, saavidt de have kunne erfare, hos Andre har vakt en snarere loyal end bitter og utilfreds endsige oprørsk Stemning (hvorpaa flere anføre Exempler), saaledes er det ogsaa vist, at Virkningen af et trykt Skrift, især forsaavidt det er af reflecterende Jndhold, ikke blot udbredes til en langt større Mængde af Jndivider, men ogsaa hos hvert Jndivid er langt dybere, fordi han kan dvæle ved Enkelthederne, ja endog efter Behag kan gjentage dem, eller det Hele. At Lehmann ikke med Generalfiskalen antager, at den Gjenstand han har drøftet, er populairt behandlet – ufattelig for fornuftige Bønder, er en Selvfølge. Han kunde saameget mindre antage at begaae nogen Brøde ved at tale til de falsterske Bønder derom, da han havde havt tilstrækkelig Leilighed til at erfare, at deres Opmærksomhed derfor længst var vakt, at de for største Deelen deelte hans Overbeviisning, skjøndt han vidste, at de i Forveien havde været Gjenstand for Andres Jndvirkning i en, som han antog, mindre god og loyal Retning. Han antog og antager, at hvor Vide begjærligheden er vakt, der kan det ikke nytte at tilbageholde Oplysning om Sagen, der da ogsaa bør frit og offentlig drøftes og ikke gives til Priis for en eensidig og hemmelig Jndvirkning. Sessionen. Den, som, efter at være bleven udfriet fra Trældom, atter lader sig bringe under Aaget, for ham ere Trællekaar ikke (Dansk Folkekalender for 1841.) for slette." Wondens Sønner tilsagdes at møde til Sessionen, den 28de October. Efterat de havde reist et Par Mile, eller derover, til Stedet i den skyllende Regn, som faldt denne Dag, maatte de, gjennemvaade og endnu i stadig Regn, opholde sig paa en aaben Plads, hvilken de ikke turde forlade, førend det behagede Vedkommende at lade dem komme for, hvorefter de strax igjen udjagedes i Regnen, indtil nærmere Ordre. Opholdet paa Pladsen, varede c. 5 Timer – sandelig, en behagelig Hvile, efter at have vandret nogle Miil i det sletteste Veir. Ved Ankomsten maatte de ind i et koldt Værelse, for der at aftrække de vaade Klæder og derpaa marschere (de Fleste in puris naturalibus, Resten i bare Skjorte) ind i et andet Kammer til Lægen, for at synes, derpaa iklæde sig de kolde, vaade Klæder og da igjen ud under Guds frie Luft, for paany at overøses med Himlens altfor rige Velsignelse. Senere bleve de indkaldte for at maales, rettes, tildeels udskjældes &c. &c. Strax ved Ankomsten i den første Stue, hvor der hele Dagen havde opholdt sig Folk, der med deres Støvler og Klæder havde indbragt Snavs og Regnvand, i den Grad, at det siadskede, naar man traadte paa Gulvet, blev det befalet: at alle Mand skulde aftrækkeStøvlerne, opknappe Vesten og Buxeseler, samt Enkelte blotte Armene. J denne behagelige Tilstand, barfodet og med opknappede Klæder, maatte Bondens Sønner opholde sig paa det sumpede Gulv, medens Dørene bestandigen vare aabne. Dette Ophold varede omtrene 1 1/2 Time, indtil de efterhaands bleve expederede. Maaskee ville Nogle mene, at en saadan Dags skadelige Følger kunne nedrive Mere, end et heelt ordentligt Levnet har kunnet opbygge, ja, endog skjære Pinden til Liigkisten. Men vi mene, at en slig Jntroduction netop er velberegnet. Jkke at tale om, at den Enkelte jo her, som overalt, maa med Glæde ofre sig for det Heles Vel, saa er det ogsaa indlysende, at det er vigtigt, at den indskrænkede Bondesøn behørigt forknyttes og tillige strax vænnes til Soldatercuur. Skulde der ogsaa være En eller Anden iblandt Bondens Sønner, som tilfældigviis har erhvervet sig en Smule mere Kundskab og Jndsigt, end de Øvrige, – hvad vil det da vel sige, at en saadan Behandling skjærer ham lidt i Hjertet og lader ham ønske: gid Du var bleven i Din Uvidenheds tilstand, og havde betragtet Dig som et Bæst, et Dyr og Umælende, istedetfor at nyde af Kundskabstræet og faae Dine Øine opladte? Da mange af Bondens Sønner aldrig have seet eller hørt en uniformeret Embedsmand, (det skulde være med Undtagelse af Præsten), saa kunde de let falde paa den Tanke, at den ganske Øvrighed bestod af Sessionsherrer og overhovedet til Folket skjævtseende Personer, men en saadan Tanke kan, med Hensyn til Respecten, have sine store Fordeele. – Skam faaer derfor Den, som ikke bestyrker dem i samme, Ved en Fest i Anledning af Stavnsbaandets Løsning paapegede engang Algreen-Ussing det Fornærmende, der laae i, at en kortskjødet Skriverdreng tiltalte den frie Bonde med "Du. - Paa Sessionen har man sikkert taget Notice heraf, thi der hører man det sjeldent, nei, ved Udskrivningen hedder det: Han og "Den." - Paa sidstnævnte Maade taler man rigtignok kun om Dyr og livløse Gjenstande, men Bondens Sønner kunne retvel classificeres med disse. Det er ikke godt at vænnes til Hovmod, der jo gaaer for Fald. Og er det ikke deres egen Skyld, at de ere fødte og undfangne af Bønderfolk, istedetfor af Høivelbaaren heder, Dog - det er kun bitter Spøg. Hvor Talen er om Menneskehedens og Menneskelighedens store Sag, bør man hverken raillere, ironisere eller spøge; men udtale Sandheden frit og djervt uden Harlequinader, hvad det endog skulde gjælde. Men paa Sessionen spøger man stundom ogsaa. Naar Ordføreren gjør en eller anden Keitethed eller Forknythed til Gjenstand for Spot, eller, for at muntre Forsamlingen, agerer vittig paa Skaberens Bekostning, der ikke har behaget at gjøre alle Bondens Sønner til Modeller for en Mars eller Apollo, da lee de andre ærede Herrer vel pligtskyldigst med. Tilgiv derfor, om vi ogsaa have spøget lidt under den dybeste Alvor! Men, Danske Bonde, sørg selv for Dine Skoler - Andre gjøre det vist ikke, – at de dog engang kunne lære Dine Sønner, hvad de maae gjøre, og hvad der maa gjøres mod dem! "Frem, Bondemand, frem hed det engang i Krigen; det burde det ogsaa hedde i Fred. Kun ved Fremgang i Oplysning, kun naar Du selv ret alvorligt vil det, oprinder den Tid for Dig, ligesom for os Alle, at befalingsmænd, valgte af befalingsmænd, men betalte af Folket, af Bonde og Borger, lære at behandle Mennesker som Mennesker, og Dyr som Dyr. (Den Fris.)