Aarhuus Stifts-Tidende, 1837-01-05
Kong Anton af Sachsen, de europæiske Monarkers Nestor, over 80 Aar gammel, den 6te Juni, Landgreve Carl af Hessen, den danske Dronnings Fader, næsten 92 Aar gl., den 17de August, et ædelt og mærkværdigt Liv udsluttes med ham; Carl X., en haabløs, landflygtig Konge, over 79 Aar gl., den 6te November. Det var ham, som, efter Revolutionens Udbrud, gav det første Tegn til Udvandring ved at forlade Frankrig, efter at Pariserne havde sat en Priis paa hans Hoved. Han var den første Bourbon, som, d. 12te April 1814, igjen drog ind i Paris. En sørgelig Celebritet omgiver hans Navn som Konge. Han flygtede for Cholera, og blev dens første kronede Offer. Napoleon's Moder, Madame Maria=Lætitia, døde af Alderdomssvaghed, over 86 Aar gl., den 2den Februar. Den Glands, hvormed en vidunderlig Skjebne engang omgav hende, formaaede aldrig at blænde hende. Hvorofte har hun ikke sagt til sin Søn: "Cela ne durera paa toujours!" – Siden 1814 etableret i Rom, i flere Aar blind, liggende af et Hofte brud, tilbragte hun sin sidste Tid adskilt næsten fra hele den levende Verden. Man har beskyldt hende for Gjerrighed; men hun efterlader sig neppe en Million Scudi. Sieyes døde i Paris den 20de Juni, over 88 Aar gl. Han var En af den første franske Revolutions ledende Mænd, dens Metaphysiker og Constitutionmager, Republikens Director, Buonaparte's Med konsul, Senator, Storofficeer af Æreslegionen, Paii de hundrede Dage, under Restaurationen i Exil, Regicide, Expræst. Efter Julidagene var han vendt tilbage, men hans Rolle var forlængst udspillet; hans Tilværelse var neppe bekjendt for hans nærmeste Naboer, der stundom bleve opmærksomme paa en mumie agtig Skikkelse, som satte sig paa en Balkon, for at sole sig. Rouget de L'Isle, Forfatteren af Marseillaisen, døde, 76 Aar gl., den 27de Junii. Juliregjeringen. havde udsat en liden Pension for ham. Hans Marsch blev til i Strasborg, hvor han laae i Garnison med sit Regiment, da den første Skare af Frivillige afgitil Armeen, og Municipalitetet og Jndvaanerne vilde følge dem paa Vei. For dette festlige Tog digtede den unge, beggeistrede Officeer, Natten forud, Text og Melodie. Men berømt og ophøiet til Nationalsang blev Marseillanerhymnen først ved de Marseiller=Frivillige, som lode den lyde i Paris den 10de August 1792. Nathan Maier Baron v. Rothschild, døde i Frankfurt, neppe 59 Aar gl., den 28de Juli. Han var den Tredie af hine Brødre, som beherske de europæiske Børse. Rothschildernes Glandsperiode begynder med Aaret 1813, og de af dem siden den Tid negocierte Laan skulle beløbe sig til den umaadelige Sum fire tusinde Millioner Franker. At deres Vinding ligeledes har været umaadelig, er klart af deres Forhold til Mange af de betydeligste Statsmænd, som i deres grandisse Talent have æret en af Fredens og Stabilitetens Hovedstøtter. Hele Husets Formue anslaaes til 250 Millioner Gylden. - Baron Nathans høitidelige Begravelse fandt Sted i London, paa Jødekirkegaarden. Maria Malibran, den unge, skjønne Malibran, Sangerindernes Dronning, døde i Manchester, 28 Aar. gl., den 29de Septbr. Hun faldt i sit Livs fulde Kraft, midt i sine Triumpher. Saaledes maatte hun ende sagde hendes Venner, som paa nogen Tid saae hende fare gjennem hele Europa med en diplomatisk Coureers Hurtighed. Hun sang snart i Neapel, snart i Brussel, i Mailand og i London, og det i saa korte Mellemrum, at man korsede sig derfor. - Ved Musikke sten i Manchester sang hun, skjøndt hun ikke befandt sig vel. Om Morgenen i Kirken, ved Orglets første Toner, angrebes hendes Nerver saa heftigt, at hun af vexlende maatte græde og le; derpaa fattede hun sig, og synger sit Partie. Ogsaa om Aftenen overvinder hun sin Svaghed, og synger, med sin Ungdomsveninde Caradori, Duetten af Andronico. Aldrig var hendes Stemme renere, meere melodisk, meere tonende; aldrig sang hun med større Ynde og Lethed. Tilsidst tager hun det høie h, holder det ud, forbinder det med eis, og lader, i en uhyre Tid, høre den rigtigste, reneste og meest glimrende Trille, en Sangerinde nogensinde har udført. Alt var ude af sig selv, og man klappede endnu, da Sangerinden, med Døden i Hjertet, trak sig tilbage og blev ført ind i et Sideværelse, hvor hun, uden Bevidsthed, faldt i den frygteligste Krampe. Otte Dage efter var hun ikke mere. - Denne stormbevægede Tilværelses Virksomhed grændser til det Fabelagtige. J Paris saae man Marietta gjøre Prøve og Forestilling paa een Dag og derimellem jage to Heste trætte i bois de Boulogne. Hendes Reiser, hendes bevægede Liv, hendes Studier og Arbeider, vilde tilstrækkeligt udfylde to Kunstneres hele Liv. J Julii reiste hun til Sinigaglig. Hun sætter sig paa Bukken, og kjører selv; forbrændt af den italienske Sol, bedækket med Støv, kommer hun hid, kaster sig strax i Havet, svømmer som en Delphin, og vender derpaa tilbage til sit Hotel, for at gjøre sit Toilette. – Hun var lige elsket og agtet af Alle, som kjendte hende. Hun talte Spansk, Fransk, Engelsk, Jtaliensk lige fortrinligt; ogsaa Tydsk forstod hun. Alle qvindelige Haandarbeider drev hun til en høi Grad af Fuldkommenhed. J Tegning, især i Carrikaturer, var hun udmærket. Hendes Charakteer var ædel, oprigtig, høimodig. Aldrig skaante hun sig. Hun overlod sig gandske til sit Temperament. Hun arbeidede uafladeligt, Dag og Nat. Efter Othello eller en lignende Opera forbleve hendes Nerverendnu spændte i lang Tid, ligesom Strengene paa et Jnstrument. Saamaatte hun synge til Kl. to om Morgenen. J denne Tilstand havde hendes Stemme et himmelsk Udtryk hendes Øine straalte som Flammer; hendes Sang lød snart melancholsk, snart vildt, indtil hun, mat og afmægtig, sank tilbage. – Hun tegnede selv sine Costumer, skjar selv sine Klæder, klædte sig selv paa, og havde aldrig nogen Kammerpige. J Livet var hun blid og ydmyg som et Barn. Hun havde dannet sig et gandske eget Sprog. Naar hun fortalte noget, saa efterlignede hun Stemme, Tone, kort Alt hvad der var eiendommeligt for de Personer, om hvilke hun talte. Kunde hun ikke i Øieblikket huske Navnet paa en Fugl, saa efterlignede hun dens Skrig, eller dens Sang. Hun gjorde ogsaa italienske Vers, som dog ikke lykkedes hende. Man raadte hende derfor, at dyrke Maleriet, hvori hun var heldigere. Det er Skade," sagde hun ved denne Leilighed: "Jeg vilde saa gjerne bevidne Digtekunsten min Taknemlighed; thi Digterne have stedse behandlet mig vel, hvorimod Malerne have gjort mig tigange styggere end jeg er!"