Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-10-01
Efter Privatefterretninger skal Beleiringscorpset være sysselsat med et Angreb paa Øen Leon, der formodentlig vil foretages paa een Tid til Lands og Vands. Den franske Flottille i Puerto Real er nu meget talrig og fuldkommen udrustet. Den fiendtlige Troppemasse har iøvrigt nyligen igjen faaet Forstærkninger. Hele Sommeren igjennem fortsattes uafbrudt Arbeiderne paa de nye Forts, der anlægges paa forskjellige Puncter af det vestlige og sydlige Spanien. Adskillige ere allerede færdige. J Andalusien blive især Forterne ved Sevilla og Mallaga meget stærke, begge have en fordeelagtig Beliggenhed og ere to fortræffelige jeg er vis paa, at de fleste Præster, om de havde nok Saameget baade af Tid og af Penge, kun vilde have lidt tilovers af begge Dele til Studering og Bøger. Dette kommer af den slemme Starblindhed, som er blevet en Landfarsot, og den maatte læges tilbunds, naar det skulde blive godt, men selv den allernyeste Lægevisdom, som dog taler saa kløgtig om Organismens Faktorer og deres Enhed, vil neppe, uagtet Man opgiver den Jrritabiliteten og Reproductionen som de bestemte Dimensioner, kunne indvirke saaledes, at Synets Kvantitet taber sig i en bedre Kvalitet. Med forstaaelige Ord, selv Naturfilosofien, der dog stedse raaber paa at vende Øiet indad og stirre dybt i Naturens og Historiens Myther, vilde neppe, om den blev almindelig, løfte Øiet fra Jord, thi Den som mener at se Gud, vel at mærke ham og ikke hans Finger, ellevegne, søger ham ikke heroventis, eller paa hin Side Graven. Vi, der ikke ere saadanne Troldmænd, maa nøies med at skikke paa Sundheden saagodt som muligt, og et af Midlerne hertil er da Oprettelsen af den her omtalte Bogsamling. Men her kommer det an paa at vælge rigtig. Forslaget taler herom kortelig saaledes: det skal være en Samling af gode Bøger, vel især i de til Theologiens Studium og geistlig Embede førelse henhørende Fag, men dog ogsaa til andre Grene af Litteraturen og til humaniora. Men blotte Moerskabsskrifter, med mindre de fra Æsthetikens Side eller af andre Grunde skulde have fortrinligt Værd, kjøbes i Almindelighed ikke. Den forstaaes af sig selv, at ingen Bog optages i Samlingen, naar den er af slibrigt eller usædeligt Jndhold. Derimod bør Skrifter, hvori Religionen angribes, anskaffes i Samlingen. Jeg vil ikke kritisk gennemgaae disse Sætninger, hvilket jeg imidlertid saameget mere ufortænkt kunde gøre, som jeg ikke veed, hvem de tilhøre. Jeg vil kun bemærke, at disse Bestemmelser, især naar den gælder om en maadelig Samling, ere ikke stort bedre end slet ingen, og dernæst, at naar det ikke skal være en Lov, men et Forslag, burde dog nogle Grunde for Udvælgelsen og Forskydelsen været angivne. Hvor fornødent Dette var, skal jeg stræbe at vise i det Følgende, hvor jeg med Grunde vil belægge mit Forslag. Vi kan begynde med at spørge, skal de Bøge vælges, som de Fleste af Sjællands Præster formodentlig helst læse, eller saadanne, som de hund helst læse. Antaget, dermed just ikke sagt, at herimellem er nogen Forskel, er Spørgsmaalet ikke overflødigt, naar Talen er om en Bogsamling Præsterne selv skal oprette og bekoste. Da Manimidlertid bør forudsætte, at Præsterne, selv i det satte Tilfælde, vilde stemme for hvad de indsaa at være deres Skyldighed, storsom de daglig tilstaa Dyden sin Pris, om vi end har mest Lyst til Synden, maa det være nok at unddresøge, af hvilke Bøger en indskrænket Samling for kristelige Præster bør bestaa Naar vise ud over den Syndflod af Bøger, hvormed Gud har straffet Tidens Vanart, ja naar vise selv de høieste Bjerge skjulte deraf, da tykke det mig klogere med Nog at svømme oven paa, end at brukne med den vantro Flok. Arken er tilrede thi det er vor Bibel, og vi gjorde sikkerlig bedst, saasnart som muligt, at sanke den nødvendige Forraad og den gamle Verdens Dyr, gøre os uVingøie til at kiør sannem og til at udlade en speidende Ravn eller Due, og saa i Guds Navn tiine Dørren til. Hermed er det i en Lignelse sagt, hvad jeg mener der skulde være i vor Bogsamling: først og fremmest de bedste Hielpemidler til at forstaa de hellige Skrifter, dernæst godt Krøniker til at vidne om Guds Forsyn og Krist Regering over sin Kirke, Psalmer og aandelige Sange til at muntre og opløfte Sindet og endelig Hovedskrifterne der give Budskab om Tidsalderens Vilkaar og Leilighed. Saavidt tænker jeg at være enig hardtad med alle dem, der tage nogen Del i den omhandlede Sag, ja er end ikke saa synlig uenig med Forslagets Forfatter, undtagen at jeg har forbigaaet Angrebsskrifterne paa Religivnen. Dem har jeg gaaet forbi, fordi mig tykkes det havde været galt af Noa at tage Vandrotter med sig i Arken, dog skal jeg siden herom nærmere sige min Mening. Nu skulde det først afgøres, hvilke Hielpemidler der ere de bedste tilat faae Forstand paa Guds Ord, hvad Slags Kæyniker her kaldes gode og hvormange Digte der kan rummes i Hylden til de aandelige Sange. Her vil jeg sagtens komme mange af Brødrene lidt kætterst for, men det faaer ikke at hielpe, de ma gøre hvad de vil, og jeg vil gøre hvad jeg maa Kun et Sendebud vil jeg skikke forud til at berede mig Veien og det er, den Bemærkning, at u i denne Handel maa betænke, hvad vi ere eller skulde være, og for hvis Øine vi handle. Synes det end, at vi numtide, uden at en Hund skal ad os, kan skjæle baade Hæder og Ære fra de gamle Patriarker og Profeter, fra Kristus og hans indvortes og udvortes vinte Vidner og trofaste Vaabendragere, den Diævel har dog snart regeret sin Tid, og Helvedes Porte vil blive sprængte med Bulder, naar de allervissest tykkes at ville spærre Kristi Kirke, da opluges alt det Ukrud, som Faderen ikke har plantet, og det vil ei give os det priseligste Eftermæle om den Urtegaard, vi plante, da findes begroet med Sligt. Dette er nu velikke den reneste Bevæggrund, men vi kan jo saa desuden ikke dølge, at vi ere komne af Vane med at øve Dyden for sin egen Skyld, et af To, sætter vor Tidsalder dog mere Priis paa den jordiske end paa den himmelske Udødelighed, og vi høre jo dog til vor Tidsalder, om vi end ikke høre den til. Efter denne Jndledning, eller, om Man vil, captatio benevolentiæ, vil jeg begynde med at sige, hvad Man ei vel kan nægte, at vor Bogsamling bør eie de bedste Hjelpemidler til Jndsigt i de gamle Sprog. Hertil hører, efter min Formening, ingen kostbar eller kritisk Samling af Arabers, Grækers og Romeres Skrifter. Her kan ikke tages særdeles Hensyn paa de Enkelte, der ville gere et af Sprogene til Hovedsag, og udentvivl har Man i den nyeste Tid anslaaet den Tjeneste alt for høit, som Hellener og Musselmænd kan gøre os ved den rette Udlæggelse af de hellige Skrifter. Nægte den vil jeg ingenlunde, men hvad Man indrømmer om de homeriske Sange, at de især skulle forstaaes i og af sig selv, burde Man dog vel ogsaa tilstæde Moses og Profeterne; hvem der kender det islandske Sprog, veed hvormange Ord vi end have i Dansken, der have bevaret den oprindelige Lyd, men forandret Betydningen mangfoldig, og Dette burde gøre dobbelt varsom i Brugen af det arabiske Sprog, der desuden bevægede sig i en langt anden Tankering. At det har sig ligedan med Brugen af det reene gamle Græsk til det ny Testamentes Fortolkning, vilde jeg ikke engang nævne, dersom ei de nyere Exegeter ei tyldes saa til at have glemt Det. At de kristelige latinske Skrifter maa forstaaes ganske anderledes end de gamle romerske, er vitterligt nok men at det latinske Sprog mest for hines Skyld skulde læres af Kristne, veed jeg, maa finde megen Modsigelse. Jmidlertid mener jeg det ei var tungt herom at overbevise Kristne, thi efter Kanter det ei længere som ved Reformationens Tid, da behøvede Romernes Grublerier over Menneskelivet til at oplyse Bibelens Leveregler, og de blive da herefter kun vigtige for den, der gor Historien til Hovedsag. Nogen Modsigelse maa jeg ogsaa vente, naar jeg driver paa en, saavidt mulig, fuldstændig Samling af de gamle og nyere kristelige, navnkundige Lærefædres Skrifter. Man agter nu i Almindelighed alle disse Mænd for indskrænkede eller forvirrede Hoveder paa samme Grund som Festus mente at Paulus var rasende da han talte om Kristus; men det skulde jeg dog mene, at alle De, om hvilke Krøniken vidner, at de hædredes og herskede i deres Tid, maa have været hele Mænd, thi naar Man skal herske ved Ord, maa Ordet have Kraft og Kraften kommer fra Aanden. Om vi da end mente at kunne undvære deres Underviisning, tykkes mig dog, at i det Huus vi ville reise ved Siden af Guds for hans Tienere paa dobbelt Maade, burde de Bautastene, som Kristendommens hensovne Kæmper ved Guds Kraft have reist sig selv, ikke fattes, thi disse ere deres sande Ærestøtter, ei de Man nu monne reise dem; thi hvad enten de bygges af Sten eller Ord, er det dog kun Manepæle, hvormed Man af Overtro mener at binde dem, saa de ei til Forfærdelse skal gaa igen ved Oplysningens Midnatstime. Dog, er mit Syn ei aldeles prangt, da behøve vi visselig at lyde paa de Hedenfarnes Tale, paa Augustins, saavelsom paa Luthers. Er det sandt hvad vel er let at bevise, at Fædrene efter Tidernes Leilighed stedse ginge dybere i Bibelens Grube, og vil vi, at det Samme engang skal siges om os, da maa vi træde i deres Fodspor, og de som lade de gamle Gange falde sammen og begynde paa nyere hovmodige Daarer, om hvilke det sikkert ogsaa gælder, hvad Profeten sagde, at de have forladt den levende Kilde og hugge sig Brønde, som ei holde Vand. Lægge vi end hertil, at Kristi underfulde Regering over sin Kirke først ved disse Skrifters Læsning og Sammenligning kan vorde ret aabenbar, da mener jeg paa engang at have godtgjort deres og de bedste Krønikers Ret til en hæderlig Plads paa vor Bogsals Hylder. Ved de bedste Krøniker mener jeg naturligvis de sandfærdigste, derfor heller Grundskrifterne som afhandle hver sin Tid og Begivenhed, end Bearbeidelser, hvori som oftest de fremfarne Mænd og Tider maa lade sig hel jammerlig rette og strække og mønstre, og desuden bære et Kors af pragmatiserende bemærkninger og gyldne Sentenser, som aldeles overskygger og skiuler dem. At jeg imidlertid herfra undtager Samlinger der ere samvittighedsfulde Uddrag af ældre Krøniker og de faa Arbeider der til Mestre have Mænd med en Herrens Sanddruhed og skarpe Syn, en Müllers Kraft, og dybtabnende Følelse, en Simondis Klarhed og Gave til at tale gennem de Gamles Mund, en Guldbergs og Tyge Rothes af Kristendommen halvoplødte Øie for Tidernes Gang, behøver jeg vel neppe at tilføie. Ved den tredie Part kan jeg være kort, thi om de mest genialske Digte, kan der kun fjelden være Strid, undtagen saalænge Digterne leve Jeg bemærker derfor kun at foruden visse fra den gamle og ny Tid, burde haves en næsten fuldstændig Samling af de kristelige Sange og Digte, som ere til. Jntet burde udelukkes med Villie, uden Det om hvis Usselhed der ei vel kunde tvivles. At de komiske Digte i Stridsfald burde vige for de alvorlige, om ikke, hvad jeg vilde stemme for, ganske udelukkes, og at ingen Genialitet maatte indsmugle stidne Vers, Nidviser og Spottvad over Religion og Bibel, mener jeg, følger af sig selv. Muligheden selv bør ikke tænkes at Noget der ligner en Voltaires Lumpenheder eller en ** Uterlighed kunde indsnige sig. Her staa vida paa engang midt i Møddingen af Angrebsskrifterne paa Religionen, det var da vist ikke saadanne, om hvilke der staar i Forslaget, at de anskaffes, men selv om dem der tales, har jeg saat min Mening, og den vil jeg her stadfæste. Grunden hvi Angrebsskrifterne skulde haves maatte vel være den gamle, at Jndvendingerne bør kendes for at kunne gendrives. For det Første er dette en Maxime af samme Slags som at Man skal gaa omkring paa Dandseboder og Horehuse for at fatte Alsky til Lasten, et Raad jeg ikke vilde give Nogen, og som nok slaar feil de 99 Gange af 100. Da nu upaatvivlelig kun saare Faa have Kald til offentlig paa Prent at stride for Restgionen, veed jeg ikke til hvad Nytte, det skulde være at udbrede Angrebsskrifternes Læsning. De blive bekendte nok desuden, og Den der skal modsige dem, finder dem nok, hvis han finder det nødvendigt at lægge Mærke til dem, thi saasandt det er, at visse Tider fordre en bestemt og hardtad personlig Polemik, er det dog nok vist, at Den der skal sige noget Gendrivende, som er værdt at høre, maa kende Jndvendingerne af Andet end af Bøger, de maa være ham gjorte i hans eget Jndvortes; thi kun der hvor Sjælens Ro og Salighed beroer paa Svarene, komme disse frem af det Dybe og ned fra det Høie. Lægger Man hertil at de Religionens Sætninger, som egenlig angribes i Aabenbaringens Ufeilbarhed, Forsoningen, Helliggørelsen, Miraklernes Virkelighed, ei kan forsvares mod de Vantro men kun fra de Troende, mener jeg ei Man vil finde en Grund synderlig vægtig, der i Overgangstiden er optænkt, for at undskylde Tvivlesygen og Lysten til den forbudne Frugt. Afdet Ovenstaaende flyder, at jeg maa regne mange Bøger iblandt Angrebeskrifterne, som Andre holde for ypperlige Hielpemidler til at forstaa Bibelen, alle de nemlig som enten vil bortforklare det Overordentlige og Ubegribelige af Skrifterne, eller udlægge det der fortælles virkelig at være sket, som Myths. Det Første gøre De som nær eller fjernt ere i Slægt med den kantiske Skole, det Sidste er deres forblommede Maner, som stride under Pantheismens opstafferede Banner. Begge Partier ere lige langt fra den kristelige Enfoldighed og Ædruhed, og saavist som ogsaa deres Jdræt ved Guds Styrelse kommer Bibelen til Gode, saalidt vilde det dog være ret at spilde derpaa de Penge og det Rum, som tilhører kistelige Værker. En ganske anden Sag er det at de Hovedskrifter der have givet Partierne deres Retning saa som Konts, Fichtes, Schillings og nogle faa til Prøve paa, hvorledes disses Meninger ere anvendte paa Bibel og Kristendom, vorde anskaffede; thi disse udgøre Tidens Speil og maa staa ved Siden af Leidnit, Volff og Michaelis. At til Tidsspeilets Fuldstændighed ogsaa høre Bøyer, der, som Bretschneiders Undersøgelse om det ny Testaments historisk dogmatiske Fortolkning, vise hvorledes Man selv fra Vantroens Standpunkt kan overbevise sig om, at de omtvistede Lærdomme om Kristi Cuddom, Treenigheden og s. v. virkelig staa i Bibelen, følger af sig selv. Udgangen herpaa bliver da, at det især kommer an paa aldrig at glemme at det er til kristelige Præsters Brug, der af en uhyre Bogdynge skal gøres et Udvalg, og at dette derfor maageres saaledes at det vorder synligt i nærværende og tilkommende Tid, Sjællands Præsteskab kaarede sig ei Begfakler eller Løgtemænd til Ledestjerner, men kun saadanne, der som Østens Himmellys føre hen til Huset, hvor hverken en blot moralsk eller mystisk Glorie, men sand Guddomsklarhed, omskinner den Enbaarne. DixiN. F. S. Grundtvig.