Aalborg Stiftstidende, 1830-01-30
Til Minde om Kongens og Fædrenelandets høifortjente Mand, den forevigede Ove Malling, holdtes ved Kjøbenhavns Universitet den 23de Januar Kl. 12 paa Regents-Auditoriet (eller den saakaldte Regents kirke) en Sørgefest, hvortil Universitetets p. t. Rector og det academiske Senat har indbudet ved et latinsk Programm (30 Sider i 4to.) Efterat en Sørgesang, forfattet af Hr. Professor Oehlenschager, Ridder af Dannebrogen og af Nordstjernen, var afsjungen, besteeg Hs. Høiærværdighed Hr. Doctor og Professor Theologi ord. P. C. Müller, Ridder af Dannebroge, Cathedret og holdt en latinsk Parentationstale i Universitetets Navn. - Programmet, af Hr. Etatsraad og Prof. Hist. ord., Dr. Phill. Engelstoft, Medlem af Directionen for Universitetet og de lærde Skoler, Ridder af Dannebroge og Dannebrogsmand, indeholder Nogle bemærkninger over den Taknemmelighed, hvormed de, som have gjort sig vel fortjente at Fædrelandet bør erindres." - Til den latinske Original har Forfatteren selv føiet en Oversættelse, hvis Slutning vi saa meget hellere optage, da dette nys udkomne Jndbydelsesskrift endnu ikke er almindeligen bekjendt, og den er en ligesaa skjøn som sanddru Skildring af den hedengangne Uforglemmelige. - "Fædrelandet har nyelig tabt en Mand, der, om ellers Nogen, har ved Fortjenester erhvervet sig grundet Adkomst til Efterslægtens taknemmelige Erindring, og Universitetet maa saa meget mere ansee dette Tab for sit, jo flere Beviser det i en lang Række af Aar har modtaget paa den Afdødes Velvillie imod det og paa hans Jver for dets Bedste. Det fordrer derfor ogsaa sin Andeel i det almindelige Savn, i den almindelige Erkiendelse af den Afdødes Værd, i den Ærbødighed, og Taknemmelighed, der skyldes hans Minde. Jkke, at det jo meget vel føler, at disse og lignende Æresbeviisninger ingenlunde ere det, hvori store Fortjenester skulle finde deres rette Belønning. Der gives Belønninger af en høiere Natur, som baade i sig selv ere store Siele værdigere og af dem ene attraaes, Bevidstheden af ædel Daad og Tanken om Medmenneskers Lykke befordret; ja blandt alle menneskelige Belønninger selv er der ingen, som jo er forgjængelig, hvorfor der endog har været de, som ikke vilde tillade, at der sattes dem noget Æreminde. Men endskjøndt store Mænd ikke søge Roes og Ære hos Efterslægten, bør den dog følge deres Fortjenester. Dette er Exemplets, dette Ærefrygtens, dette Sorgens Krav. Hvad der paa denne Maade drages Ungdommen til Minde, vækker den til Efterligning, og Ærens Veddestrid bliver Dydens. Ærefrygtens Følelse øves, i det den med Taknemmelighed beundrer Dyden, og den menneskelige Naturs egen Værdighed hævdes, i det den altid har Øiet fæstet paa det Bedre. Sorgen mildnes, naar man seer, i Medborgeres Hjerte, i Tidens Erindring det blive tilbage, som man hos den Afdøde meest elskede. - Saa være da denne vor Høitid Exemplets, Ærefrygver Billedet af en sjelden Characteer. Thi hvo elskede Fædrelandet varmere end vor Malling? Hvo tjente Konge og Stat med mere Troskab? Hvo kunde være mere ufortrøden i Arbeide? Hvo mere virksom og utrættelig? Hvo mere omhyggelig og paalidelig i Embedspligters Opfyldelse - og de Embedstillinger, hvori han sattes, vare ligesaa mange som vigtige -? Hvor baade af Naturen og ved Studier til Statsforretninger bedre udrustet? Hvo mere erfaren og indsigtsfuld? Hvo meere forstandig og klog? Hvo mere sindig og betænksom Hvo mere Herre over sig selv? Hvo mere redelig, retskaffen og samvittighedsfuld? Hvo forenede større Venlighed med større Værdighed, indgydende paa eengang Kjærlighed og Ærefrygt? Hvo var mere oprigtig imod sine Venner, Hvo mere tienstagtig? Hvo mere human imod Alle? Hvo gjorde sig en større Fornøielse af at opmunter og understøtte fremspirende Talenter og opstræbende Dyder, saa det vel maa findes naturligt, at den, der elskede saameget det Gode, hos andre, selv var et Mønster derpaa? Hvo prydede mere Livet med Kundskaber, disse med practisk Viisdom, Hvo var mere altid sig selv liig, saa at, hvor der eengang havde begyndt at elske ham, maatte elske ham for stedse? - Men til en værdigere Pensel overlader jeg at udføre det billede, hvoraf her neppe kunde gives et flygtigt Omrids. Mig forundtes i dette Hverv som efter mit Ønske overdroges mig, den sidste Leilighed til at bringe den elskede Afdøde et taknemmeligt Hjertes Tribut. Saa ufuldkommen denne er, vil den dog altid finde Undskyldning i de Følelser, med hvilke den er nedlagt paa den Ædles Grav. - Han gik til Hvile, mæt af Aar, mæt af Hæder; alligevel savne vi ham iblandt os som det elskelige Mønster paa Dyd og Sjeleadel. Men - hans billede er indgravet i vore Hjerter; hans Navn skal leve i Fædrelandets Aarbøger, hans Hæder til sildigste Old." (St. T.)