Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-08-01
Man har i mange Lande udsat Guldmedailler, for ubetydelige Spørgsmaales Besvarelse, men ingen har endnu gjort det Priisspørgsmaal, hvorfor er Hypochondristernes Tal saa stort i vore Dage, Jeg kjender intet Spørgsmaal, ved hvis Besvarelse vor Kundskab om det menneskelige Hjertes besynderlige Skjebne, og med den Methoden at curere den i sine Følger skadeligste af alle Sygdomme Hypochondrie – vilde vinde mere. - At Hypochondrie er en Svaghed, som blandt Høie og Lave aldrig har været hyppigere end nu til Dags, derom er næsten ingen Tvivl. Man spørge vore Læger, de ville lettest kunne overbevise os derom. Hvad andet end denne Svaghed er Aarsag til de mange Selvmord, de utallige Ægteskabsskilsmisser, de tusinde Knarvurne, der, misfornøiede med den hele Natur, vandre som Skygger omkring iblandt os, bide af enhver, der vover at tale til dem, og ikke sinde nogen Glæde uden i den groveste sandselige Nydelse? Men den, som studerer Mennesket med Opmærksomhed, vil sinde, at Hypochondrie er en Folge af Tidsalderens Aand. Vor Opdragelse og hele Udvikling maa bidrage dertil. Faderen tænker kun paa at danne sin Søn til en rig, lærd eller anseelig Mand, men ligegyldigt er det ham, at gjøre den rige, lærde eller anseelige Mand til et lykkeligt Menneske. Derfor vænnes vi fra Ungdommen af til at sætte Menneskets høieste Adel i Rigdom, derfor fuldproppes Barnets Hoved med Flitter Lærdom, der ikke kan bidrage det mindste til at fremme Menneskeheld. For at forskaffe sig den Flitterstads, som Menneskene sætte saa stor Pris paa og for bestandig at rage frem blandt sine Ligemænd som Saul blandt Folket, maa man anstrænge sig over sine Kræfter, svække sig ved Nattevaagen, udsætte sig for Drillerie og Chicaner, kort, opoffre den bedre og ædlere Deel af sit Væsen. Sindsro og sand Sjelefred, som styrke Aand og Legeme, forsvinde. Men for at fordrive selvskabte Bekymringer og Plager følger man Anakreons Raad, og søger paa Bunden af Pokalen den dyre Trøst, som man siden maa betale med Mavesvækkelse, Nervesvaghed og den Hær af Plager, som saa lumskeligen skjuler sig i gyldne Druer. Ved de Svækkelser, vi saaledes paadrage os selv, forbittre vi ikke allene vort eget, men ogsaa vore Medmenneskers Liv, og naar vi saaledes med Magt have nedbrudt og ødelagt Guds Mesterværk, skjænde vi paa den stakkels Natur, fordi dens herlige Straa ter ikke kunne trænge ind i vor skumle Siel O. J, som kun hige efter, at efterlade eders Børn store Skatte, betænker dog, at en munter Aand er den største Skat et Menneske kan besidde, Naturen har skrækkeligt hevnet den Formastelighed, at Menneskene forlode dens Bane. Den har drevet dem ud af sit Paradis og sat Engle med dragne Sværd uden for det Eden, vi have vanhelliget. Jstedet for at forsøde, forbittre vi nu hinanden Livet. Jstedet for at fryde os, som alle Skabningers Konger, over den uudtømmelige Kilde af Clæder, der overalt aabner sig for os, finde vi nu allevegne kun Aarsager til Misfornøielse og Harme. Brødre kjæmpe mod Brødre, Nationer mod Nationer; Blodfanen vajer overalt; Tvedragtsilden ulmer og blusser i enhver Vraa; Jorden vilde fortæres af Jld og Sværd ved Menneskets ødelæggende Arm, dersom ikke et høiere Væsen endnu holdt sin Haand over den. (Fortsættes.)