Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1813-08-09
Dagen har i flere No. meddeelt de yderst interessante Parlementsdebatter og Traktaten med Sverrig; især udmærkede af Oppositionen Hr. Ponsonby og Lord Holland sig, skjøndt efter Sædvane uden Nytte, ved deres kraftige Sprog imod den lige uretfærdige og krænkende Paastand paa Vorge. Den første erklærede disse Grundsætninger for en tro Efterligning af Traktaten om Polens Deling, og spurgte om ikke Frankerig vilde ansee dette Forhold som et Forsvar for sig, Dette Bytte, ligesom af Qvæg, denne Forening om at omtuske Folkefærd imod deres Villie, havde for meget Lumpent og Nederdrægtigt i sig. Lord Holland bemærkede, at fordi Nødvendigheds Tvang og Selvopholdelsens Love undertiden blev Regler, der overveiede alle andre, og Rusland havde maattet slutte en uretfærdig Traktat til Sverrigs Fordeel, kunde Jntet forsvare Engellands Deeltagelse i Forhandlingens Skam. Fordi Rusland ved et Ran havde sat sig selv i Bestodelse af Finland, derfor skulde til Erstatning en anden Regjering, hvorved den var i Fred med begge Magter, fraranes en Deel af sine Lande. Hvad vilde der ikke blive for et Paasund til Almeenran, hvis en svag Magt skulde røves paa slige Grunde, Var der Aarsag til Krig med Danmark, saa lad den aabenlyst blive erklæret, det var nedrigt, at føre en Krig i Smug. Prindsen af Sverrig havde sagt, at Norge var en fornøden Forøgelse for ham, og at han intet kunde foretage paa Fastlandet, saalænge han var udsat for at have Danmark til Fjende. Det kunde være god Grund til at tage Norge i militær Besiddelse, eller æske Garantie af Danmark i saa Henseende. Jngen af Delene var skeet. Tilsidst samtykker han i at drage ud paa sit Korstog til Tydskland, og betinger sig at faae at os for bestandig, hvad vi ikke havde Ret at give. Norge og Danmark, det er sandt, var blevet hans Fjende, men han havde faaet Guadeloupe og een Million aarlig, og al Fare fra Norge forsvinder med eet. Sukkerøen og Millionen vilde virke som en fuldkommen Beskjærmelse mod ethvert Jndbrud fra den Side. De den prise Rusland for dets Kraftyttring og Høimodighed i den kjække og patriotiske Forfægtning af dets National uafhængighed, kunde ikke med ringeste Skin af Passelighed og Selvstændighed tale for eller tage Deel i en Alt, hvorved Norges medfødde Uafhængighed skulde tilintetgjøres, og Folket mod sin Villie bringes under en anden Monarks Regjering og Lydighed. Han var ikke istand til at finde nogen Grund, hvorfor Norge skulde angribes og see alle sine Baand og Forbindelser med sin retmæssige Fyrste, saa ældgamle de vare, sønderrevne og traadde under Fod, fordi vi havde staaet Rusland bi, da det streed og blødte for Baand af samme Natur Lord Harrowby tilstod, at hvis en svag Magt blev en Redskab i Fjendens Haand, var man berettiget at fratage den Midler til at skade. Men, tilføiede han Frankerigs Jndflydelse var ikke meere overvægtig, Danmark sendte sin Minister at gjøre Fred med Engelland, det sendte sine Tropper at beskytte Hamborg, og det var det Øieblik, Ministrene meldte det, at de vare med at plyndre det. Derpaa betragtede han Traktatens Politik. At en kraftig Diversion fra pommersk Side vilde været saare ønskelig, var ikke at nægte; men denne svenske Diversion var aldeles unyttig, med mindre man først havde forvisset sig Danmarks Medvirkning. Danmarks Fjendtlighed neutraliserede fuldkommen Sverrigs Bestræbelser. Han gav nu en Udsigt af de nordiske Magters politiske Forhold, og paastod, det var ingenlunde en rigtig Politik at forstørre Sverrig, hvis gamle Forbindelser med Frankerig kunde knyttes paany o. s. v. Men Jntet har mere Vægt, end naar Man hører selv en Canning (Ophavsmanden til Kjøbenhavnstoget. fordømme hiin Traktat, og erklære, at hans første Følelse ved at læse den havde været en Følelse af Skamfuldhed, Bekymring og Forbittrelse! Først yttrede han sin Forundring over, at Traktaten begyndte med at erklære: at Sverrig ingen Medvirkning kunde yde, saa længe Norge var at betragte som en Fjende, og dog yttres saare faa Linier efter en Uvillie for at gjøre sig Danmark til Fjende (!). Angaaende de Fjendtlighedsplaner, der havde været fore imod Norge da han (Canning) var i Ministeriet, da var der en uendelig stor Forskiel imellem et Krigstogt imod en fjendtlig Provinds, og at afgiøre Landes Skjæbne, der endnu ikke ved nogen Traktat vare afstaaede. Det var en Grundsætning, alle Skribentere og Folkeretten havde fastsat, at Lande, der erhvervedes i Krig, ikke kunde overdrages før ved Fred. Ligesom Krigen imod Danmark var bleven retfærdiggjort paa Grund af uundgaaelig Nødvendighed, saa var det paa det udtrykkeligste blevet erklæret, at saadan Fjendtlighed ikke burde drives videre end til Nødvendigheds Skridt, men naar der spurgtes, hvor for Engelland kom i Kri med Danmark vilde Svaret blive det var i Følge Forbindelser, hvori Rusland havde været Part (Tilsit fredens foregivne hemmelige Artikler), og spurgde man atter, hvorfor der maatte findes Skadesløsholdelse for Finland, blev Svaret: at Rusland havde frarevet Sverrig (dets Allierede før Tilsittraktaten) denne Provinds, og vilde ikke give Slip derpaa. Disse Betragtninger burde bragt Storbrittannien til at betænke sig paa at tiltræde Forbindelserne om at udstykke Danmark Det kunde nu ved en Fredsunderhandling ikke længer taleom Europas gamle Staters Restauration, da det selv var forpligtet til en af de ældstes Udstykning. Uden at nære nogen uædel Mistanke, troede han Engelland noksom havde erfaret den europæiske Politiks Ustadighed, og naar man betænkte, hvor ofte Kronpindsen af Sverrig havde udtrykt sin Hengivenhed for Frankerig, og hvor ofte han endog havde yttret sit Ønske om Forbindelse med det, troede han, ikke mindre Varsomhed var fornøden end i sædvanlige Tilfælde.