Københavns Adresseavis, 1777-10-29
En Røst fra Landet til Hr. Vogelius. Maa jeg Dit Medvidne være, Skiønt Du ey behøver mig, Vil jeg og Din Gudsfrygt ære. Den for mig var kiendelig, Men Erfarenhed vil vise . Hellig Geistes Meenighed, At den maa Guds Omsorg prise, Thi Du gaaer i Formands Fied. Herren lade for Dig lykkes, Hvad Du lærer i Hans Navn, Thi Dit Sind af Sorg ei trykkes, Naar Du seer Guds Kirkes Gavn; Jubel=Kantate, bestemt til en høitidelig Erindring. af det Kongelige Waysenhuuses Første halvhundrede Aars Varighed, den 11 October. Men efter Allerhøieste Befaling opført den 28 October 1777. i Stiftelsens Kirke. Musiqven af Hr. N. K. Bredal. Poesten af Hr. P. T. Wandall. For Talen. Chor. Palm. 2. Vers 10. Fader og Moder forlode mig, men enten nammede mig. herre, an Arie. Hvad Vei skal jeg tage, Hvo vil mig ledsage. Mig Verden forlader, Selv Moder og Fader! Hvor stor er min Nød Min Siæl er i Fare, Den Lasterne true, Og lægge den Snare, Maae jeg da ei grue, Hvi er jeg dog fød Recitativ. Dog bør jeg mig fortvivlende beklage, Rei, - jeg jo veed, hvorhen jeg kan min Tilflugt tage Jeg iler med min Bøn til samme Almagt hen, Som, giennem heftig Storm og høit oprørte Vande, Trygt fører roerløst Skib til ønsket Havn og Lande, Han er forladte Faderløses Ven. Du Himlens, Jordens og min Fader, Paa dine Ord jeg mig forlader, Din Hielp og Kierlighed du lovet har de Smaae, Antag dig nu mig Arme; Thi uden dig maae jeg forgaae Dig over mig forbarme. Chor. Op til Gud, frem for hans Throne, Steg vor Bøn i Klage=Tone, At han vilde til os see, Os, som vare reent forladte, Blot for ublid Skiæbne satte, Os hialp den Almægtige. Derfor vi hans Navn bør prise, Ja, Algode, Store, Viise Dig Lov, Priis og Ære skee, Efter Talen. Chor. Esair 49. Vers 23. Ja Kongerne skulle være dine Fosterfædre og Dronninger dine Fostermødre. Recitativ. Den store Frederich den Fierde, Som Krigens Farer ei formagede at forfærde, Meen, lige kjæk og viis i Krig og Fred, Kun tænkte Staternes Lyksalighed, Og søgte det, han tænkte, at udføre. Med Faders Hierte til de Faderløse saae, Lod sig af deres Sukke røre, Antog sig de forladte Smaae, Og, dem en Christens Pligt og Borgers Pligt at lære, Anlagde denne Stiftelse, Hvorved han sig tillige stiftede. Et evigt Minde til sin Gudsfrygts Ære. Og Gud fandt selv Behag i Stiftelsen; Thi see, da Rædsler foere over den, Og truede den Fald og Farer, Ved sine Elskede han den forsvarer. Og han som hulpet har, at den nu staaer Udi halvtredfindstive Aar, Han den fremdeles og bevarer. Vi dobbelt Tak bør ofre Himmelen For denne glade Dag, som Fædrene har givet Den Fierde Friderich, som nu og os har givet Vor Konges Broder, Ven og vores Ven. O Dag! Kom tit, kom glad for Ham og os igien De Dage ere saa, som vi med dig kan ligne. Vi dig, vi Friderich velsig ee, Og Den, som bar Dig Frederich vor Ven! Den Dyrebare vi velsigne. Duet. Een. Vor Bøn til Gud opstiger, For Kongen og hans Slægt. Begge. Gud! Dem og disse Riger Hold i din Varetægt. Een. Din Naade du bevise Mod Dennem faderlig. Begge. Vi da dit Navn skal prise, Vi, Gud, da love dig. Chor. Du, Gud, som holder Jorden, Lad dette Huus i Norden. For Norden ei forgaae, Lad det et Tempel være, Hvor alle Hierter lære, Dig, Konge, Stat at ære; Saa skal det trygt bestaae.