Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-09-01
Den 29 Aug. kom Expeditionen tilbage til Bathurst, efter 19 Ugers Fraværelse; hermed var Expeditionen i 1817 forbi, som ikke havde aabnet nogen glædelig Udsigt, da Resultatet af det var, at den hele sydøstlige Deel af Nyholland ikke var andet end en Slette, som den største Deel af Aaret staaer under Vand, og at Landet i denne Retning kun er beboeligt i en Afstand af 15 til 20 Mile fra de blaae Bjerge. Dette Resultat gjorde det saameget mere vigtigt, at undersøge Maqvarieflodens videre Løb, da denne Flod havde et bedre Udseende end Lachlansfloden, og man overlod sig til det Haab, at denne Flod kunde have et Udløb mod Nordvest og udgyde sig i det Jndiske Hav, og at Nyholland saaledes kunde være seilbar tversigjennem, hvilket vilde være til stor Fordeel for Colonien i Nye Sydvallis. Gouverneuren lod derfor udruste en ny Expedition i 1818, som bestod, foruden den omtalte Hr. Oxley, som Expeditionens Chef, af Harris, Chirurg, Fraser, Coloniens Botaniker, Evans, Overopsynsmand over Jordernes Uddeling, tilligemed 12 Mand. Et Depot for Levnetsmidler blev anlagt i Wellingtondalen paa 24 Uger, og den 25 Mai 1818 ankom Expeditionen til Bathurst, hvorfra den d. 28de tiltraadte sin Reise i det Jndvendige af Landet. De forfulgte først Maquarieflodens Løb imod Norden. J Begyndelsen, fandt de, at smaae Sidefloder udgøde sig i den. Landet havde et frugtbart og behageligt Udseende. Floden førte en stor Vandmasse med sig, og var ligesom bedækket med Vandfugle. Uagtet Landet var meget frugtbart og opfyldt med Vildt, saa varede det dog længe, inden de stødte paa Mennesker. Men efterhaanden tabte ogsaa Floden, her, ligesom Lachlansfloden, sit gode Udseende. Landet blev fladt og oversvømmet, og Floden begyndte at flyde allene, uden at andre Bifloder udgøde sig i den. Hele det indvendige Land mod Vesten saae ud som en uhyre Skov, hvorimellem viste sig skovløse moradsige Steder, mod Østen saaes i en lang Afstand høie Bjerge optaarnede. Efterhaanden som de kom længere frem, tabte Floden sig i et uhyre Morads, som det ikke var mueligt at passere, og som overalt var begroet med Siv, saa at det nu blev opklaret, at denne Flod ikke baner sig nogen Vei mod Nordvest udi Havet, og at den saaledes ikke kunde være til nogen videre Nytte for Colonien. (Wentworth mener dog, at Sagen ikke er afgjort, at det blot har været en temporair Oversvømmelse, og at Floden baner sig en ny Vei paa hiin Side af dette Morads.) Da det nu var umueligt at trænge frem mod Norden, formedelst dette Morads, og da ingen Flod banede Vei til at trænge frem i det store vestlige Land, og man dog nødig vilde vende samme Vei igjen tilbage, som man var kommen, saa fattede Hr. Oxley den Plan, om mueligt at trænge frem igjennem de østlige Bjergkjeder til Havet. Denne Expedition var en saare lykkelig Jdee og blev heldig udført, endskjøndt med stor Besværlighed. Touren gik igjennem høie Bjerge og mange tildeels frugtbare og fortræffelige Dale; man passerede over en stor Mængde større og mindre Floder og Aaer, som for det meste havde deres Løb mod Norden (saa at det dog er meget mueligt, at alle disse Floder forener sig længere hen mod Maqvatiefloden til en stor Flod og trænge frem til Havet). Een af disse Floder, som var meest betydelig, blev kaldet Castlereaghflod. Hr. Oxley havde i Forveien afsendt Hr. Evans paa en Tour mod Østen, og han havde opdaget denne herlige Flod, som overgaaer Maqvariefloden i Størrelse. De kom nu, efter at have passeret denne Flod, igjennem Egne af meget forskjellig Beskaffenhed. De forefandt en uhyre Mængde af Kalksteen, en ubeskrivelig Rigdom af Jernerts, og en saadan Mængde af Kænguruhs, at deres Hunde bleve trætte af at fange dem. De kom til et Bjerg, som virkede saaledes paa Magneten, at Nordpunktet af Magnetnaalen vendte sig om mod Sønden, og efter lange Marscher kom de til en Flod, som de kaldte Hastingsfloden, og som igjennem høie BjergstrækIIII ninger banede sig Vei til det østlige Occan. Hele denne sidste Tour til Havet gik igjennem meget frugtbare og velvandede Dale, eller igjennem fortræffelige Skove. Floden udgød sig endelig i en Havn, der blev kaldet Maquariehavnen, som har et godt Jndløb for smaae Skibe, og var derfor en vigtig Opdagelse. Langs med Søekysten begav Expeditionen sig nu tilbage til Sidney. (Fortsættes.)