Aarhuus Stifts-Tidende, 1837-01-01
Et Nytaars-Eventyr. Frem blinker Nytaar alt paa Morgenvinger, Udfoldende et Blad af Skjæbnens Bog Om end det intet andet Godt os bringer, En Hoben Ønsker det os bringer dog. Er Livet Andet end en Ønskerække, Og vorder Hjertet af at ønske træt? Om Virklighedens Tordner end det vække, Saa har dog Haabet blankt tilsmillet det, Hver ønske da sig hvad han helst begjærer, Hvad fødest han paa hele Jorden veed Jeg Jntet ønsker – Jngen gratulerer, Og Andres Ønsker ønsker jeg ei heller; Men beder kun om lidt Opmærksomhed, Mens jeg et gammelt Eventyr fortæller: Der var engang en ærlig Bondemand - Udlee for Alting ei min Helt, fordi det tegner sig lidt simpelt med ham, Snart han blive kan lidt meer - der var engang en Bondemand, hvor, veed jeg ei, vist i Mirakkellandet: hvad der hændtes ham, seer i det mindste ud som et Mirakel. Af Angst og Viderværdighed omspændt, Vor Bonde iler til den nære Søe, for brat at ende Livet i dens Vover. Da titter mildt en lille Fisk iveiret, Heel gylden var den, og den talte venligt – at den var en Fee, hører man paa Talen: Frisk Mod, Svend Peersen Har Du Tillid, sig da, hvad feiler Dig, at Døden her Du søger, Tael, jeg vil hielpe Dig." – "Ak, jeg er fattig, Saa fattig som en Kirkerotte Giv mig Hielp, og hvis Du kan, da giv mig Penge!" Gaae hjem paa Loftet, i den store Kiste Du finde vil en Skat, misbrug den eil Hvis der en anden Gang Dig Noget ligger paa Hjertet, kom da atter hid – jeg skal Dit Ønske høre, hvis det høres kan. Og hjem gik Bonden, blev den Rigeste i hele Sognet; flittig, fro og from han var, og Søen holdt han høit i Ære, Dog snart han atter stander ved dens Bred. Op titter Fisken, spør, hvad han begjærer? Ak, gode Aand. Jeg maa tilstaae jeg ønskte Hvor det var deligt – ingen Sallighed jeg større veed paa Jorden - Fogden død er Ak, fromme Geist – gjør mig til Sognefoged!" Gak hjem, Du est det alt rask svarte Fisken, Og modigeglad den vakre Bonde bar de Byrder Kaldet lagde paa hans Skuldre. Saalunde atter gik en Tid, men Hjertet veed intet Maal for sine Ønsker, Fogden, sig atter hen til Søen sneg. Op hopper Guldfisken, sporger venligt, hvad han vil Ak evig jeg Din Skyldner er – men tænk - Baronen døde endelig i Aftes, O, gode Fisk, o, gjør mig til Baron!" Gak hjem, Duest det alt Men vogt Dig vel, at ei det Dig indfalder, at begjære, hvad selv ei Englene begjære maae!" Svend Peersen blev Baron, trods Verdens Sladder, blev Greve, blev omsider selv Minister, Og - som det gaaer i sligt et Land, hvor man af Feegunst er afhængig - endelig en Hersker over halve Verdens Riger. Nu skulde, paa min Ære, dog man troe, at Manden var tilfreds, men Hjertet kjender for sine Ønsker Maal og Grændser ei. Til Fisken vandrer atter han og nævner sit Onske den, at vorde mere end Behersker over halve Jordens Riger. Hvad vil Du vorde da "Ak! svarte Svend, Ak, jeg saa gjerne være vil vor Herre!" Da hæver Jordens Grundvold – Fisken leer Dyb Rædsel gjennemgyser iisnende den Frækkes Bryst – endnu den Dag i Dagden arme Bønde stande skal forstenet, ved samme Søes mørkgrønne Hvirvelbølger. Hvortil det Eventyr, Det skal Jer tolke hvert jordisk Ønskes Daarlighed og lære, de Onskende Beskedenhed. Til Festen, hvorpaa hverandre Alle Ønsker byde, der svæve paa Umulighedens Grændse, er det maaskee et Ord til rette Tid. Hvert Ønske ligner Danaiders Sold, Undtagen det: at Man ved Hjertefred maae vorde lykkelig Til hver, som nærer det redeligt: Et lyksaligt Nytaar!