Berlingske Tidende, 1827-05-18
Caracas, den 21de Februar. Den Expedition, som blev udrustet her, er igien sat i Bero da nyere Efterretninger underrette os om, at Spanien ikke vi tvinge England til Krig. 6000 Mand, bestaaende af de berønteste Columbiske Batailloner og Esquadroner, vare beordrede i Tjeneste, hvorfor de fra Peru komne Batailloner, der bestod af indfødt Mandskab derfra, og som skulle være fortræffelige til Tjenesten udenfor deres Land, navnlig Junin, Vargas, Callao, og en Esquadron Grenaderer tilhest, skulde have besat vore Fæstninger. De ere nu indqvarterede i Caracas og Aragua Dalen. De efter Befrierens Ordre bevirkede Reformer og Nedsættelse, i Afgifterne virke velgjørende; Jndustrien, Handelen og den saa længe forsømte Agerdyrkning komme igjen i Gang. Et af de største Onder var fremmede Kjøbmænds ugudelige Handel med den herværende Regjerings Papirspenge, som de indkjøbte til 3 4 og 5 Procent og udgav dem for Told til den fulde nominelt Værdie. Et Decret fra Befrieren har gjort Ende paa det Uvæsen. Endnu aldrig har menneskelig Storhed undgaaet Bagtalelse Forræderne i Lima og Callao, som ved Befrierens Energie saa sig forstyrrede i deres Cabaler, og gjorde forgiæves Forsøg paa hans Liv, opbyde nu alt, endog tildeels Presserne i Europa, for at tilintetgjøre hans dyrebareste Kienodie, hans ubesmittede Rygte, Uafhængighed, Jndførelse af det constitutionelle System, Udbredelse af den bedre Opdragelse, Religionsfrihedens Grundsætning i den efter sin Forfatter benævnte Lovbog, Afskaffelse af Slavriet, en exempelløs Uegennyttighed, retmæssig Brug af sin Magt hvilke Fordringer paa Tillid hos de Jevnaldrende og de fjerneste Slægters Agtelse! Det bedste Beviis paa hans Redelighed giver imidlertid følgende Skrivelse, men som maa opvække Sorg hos alle Sydamerikanere, og kommer meget for tidlig, førend Aner kjendelsen af deres Uafhængighed. Til Hs. Excellence Præsidenten for Senatet: Aldrig har Republiken trængt saa meget til Congressens høie ste Autoritet, som nu, da Tvedragt har deelt hele Nationens Gemytter og opvakt Uroligheder. Kaldet af Deres Excellence til at aflægge min Embedsted som Præsident for Republiken, har jeg begivet mig til Hovedstaden og derfra til Departementet Venezuela. Paa min Vei fra Bogota hertil har jeg udstædt nogle vigtige Decreter, som den meest trængende Nødvendighed udfordrede. Deres Excellence vil have den Godhed at henlede Congressens Opmærksomhed derpaa, og i mit Navn anbefale dem til dennes alvorligste Overveielse. Har jeg overskredet min Magt saa vil jeg bære Skylden; endog min Uskyldighed vil jeg opofrafor mit Fædrelands Vel. Dette Offer manglede endnu, og jeg er stolt af, ikke at have skyet at bringe det. Da jeg i Peru ved en officiel Skrivelse erfarede min Udnævnelse til Præsidentskabet. i Republiken, som Folket havde overdraget mig, saa undslog jeg mig i mit Svar for at modtage det høieste Statsembede i Republiken. J fjorten Aar har jeg været Republikens Overhoved og Præsident: Tidernes Fare tvang mig til at beklæde dette Embede, denne Fare er nu forbi, og saaledes tør jeg trække mig til bage til Pridallivets Nydelse. Jeg beder Kongressen at overveieColumbiens, Amerikas og hele Verdens Tilstand. Alt synes at være os gunstigt, ingen Spanier befinder sig meere paa det Amerikanske Fastland. Siden dette Aars Begyndelse har der ogsaa hersket indvortes Fred i Columbien. Mange mægtige Nationer anerkjende vor politiske Tilværelse, og flere ere endog vore Allierede. En Mængde Amerikanske Stater ere paa Columbiens Side, og Storbritannien truer Spanien. Hvilke herlige Udsigter for os, Uendeligheden af de os af Forsynet tildeelte Gaver ligger dybt skjult i Tidernes Afgrund; Forsynet alene er vor Beskytter. Med hvad mig selv angaaer, saa bedrøver Mistanken om en tyrannisk Usurpation mit Sind, og svækker Columbiernes Tillid. De ivrige Republikanere kunne ikke see paa mig uden en hemmelig Frygt, fordi Historien siger dem, at alle Mennesker under lignende Omstændigheder gav deres Ærgjerrighed Tøilen. Forgiæves søger jeg at forsvare mig med Washingtons Exempel; og vistnok kan een eller nogle Undtagelser ikke betyde noget imod en heel Verdens Erfaring, som stedse har lidt under de Mægtiges Tryk. Jeg vakler imellem mine Medborgeres Frygt og Efterverdenens Dom. Jeg føler mig ikke fri for Ærgierrighed, og ønsker for min egen Skyld at undgaae denne Furies Kiøer, at befrie mine Medborgere for deres Frygt, og sikre mig efter min Død et Friheden værdigt Minde. Med disse Følelser frasiger jeg mig tusinde og atter tusinde Gange Præsidentskabet: Kongressen og Folket maae ansee denne Frasigelse som uigjenkaldelig. Jntet skal bevæge mig til at blive længer i Statens Tjen siges og 5 Columbien ere retfærdige, de ville ikke udsætte mig for Desertionens Skjændsel. Jeg har kuns faa Dage tilbage; jeg har levet mere end to Trediedele af mit Liv; maatte det derfor være mig tilladt, i mit fædrene Huses stille Ensomhed at oppebie en ubemærket Død. Mit Sværd og Hjerte skulle imidlertid stedse tilhøre Columbien, og mit sidste Suk skal stige til Himlen for dets Lykke. Jeg bønfalder Congressen og Folket om at tillade mig, blot at være Borger.