Almuevennen, 1844-10-02
Vi have saaledes atter her et slaaende Beviis for, i hvilken aabenbar Modsætning Regjeringens Principer staae til den almindelige Mening, og jeg maa derfor atter gjentage, hvad jeg ved flere andre Leiligheder har yttret, at en Forandring i disse Principer vil være uundgaaelig nødvendig, naar Regjeringen vil vente at samstemme med Folket, naar den Tillid og Tilfredshed, som maa ønskes, skal tilbagevindes. – Jeg har hørt yttre, at Jndførelsen af Almeenvæbning ikke skulde være yndet af Regjeringen, fordi den skulde være faretruende for den souveraine Magt, der til sin Sikkerhed behøver staaende Hære, der ved given Leilighed paa Command kunde udføre de Skridt, som Regjeringen maatte anvise dem. Jeg kan heller ikke negte, at den Omstændighed bestyrker dette, at Armeeorganisationen af 1842 er gaaet forud for Udkastet om Værnepligten, der dog maa danne Grundvolden for Statens Forsvarsvæsen; thi det forekommer mig noget besynderligt, for ikke at sige bagvendt, at omforme Forsvarsvæsenet for dettes Forudsætning, Loven og Værnepligten og Recruteringen, er given, saameget meere som denne Lov i flere Aar har staaet under Udarbeidelse og Ventilation. Men uagtet Regjeringen saaledes har tilkjendegivet en bestemt Villie i denne Henseende som den vil have gjennemført, til hvilket Resultat end Stænderne maatte komme ved Overveielsen af Værnepligtsloven, og Regjeringen derved synes at have lagt nogen Hindring i Veien for den utvungne Behandling og Drøftelse af Udkastet, som kunde være ønskelig, kan jeg dog ingenlunde antage, at Regeringen har ladet sig lede af den antydede Bevæggrund thi indtraf som Gud forbyde – det sørgelige Tilfælde, at Misnøie og Utilfredshed i den Grad tiltog, at Folkevillien udartede til at anmasse sig et Jndgreb i Regjeringsmagten, vilde Regjeringen, naar en saadan Ulykke indtraf, vistnok erkjende, at den nu organiserede Hær ingenlunde vilde være tilstrækkelig til at forhindre et saadant Jndgreb, ikke at tale om, at Regjeringen, altid i Folkets Tillid og Hengivenhed maa søge sin bedste Støtte og Værn, Jeg er aldeles enig med Godseier Nyholm i, at man ved Væbningsvæsenets Jndretning bør have forØie at tilveiebringe et betryggende Forsvar, og efter alt hvad jeg har hørt, læst og tænkt om denne Gjenstand, indseer jeg ikke, at dette Øiemed kan opnaaes paa en hensigtsmæssig Maade uden ved almeen Væbning, og de Bestemmelser, som dermed staae i Forbindelse. Sagkyndige Forfattere have ogsaa udtalt det samme i forskjellige Skrifter, og have paaviist Mulig, heden af, at det lader sig udføre. Jeg paatvivler heller ikke, at hvis Regjeringen deelte denne Anskuelse, vilde den ogsaa være istand til at fremkomme med et Forslag, hvorved mange og maaskee de fleste Betænkeligheder vilde blive hævede. Referenten har, for at godt gjøre det Vanskelige ved Sagen, anført flere tydske Staters Exempel, hvor Spørgsmaalet om Almeenvæbning flere Gange har været bragt paa Bane, men hvor man har maattet erkjende, at dens Jndførelse ikke vilde være gavnlig, deels paa Grund af Bekostningerne, deels af Mangel paa de fornødne befalingsmænd, og endelig fordi det ikke kunde ansees ønskeligt, at sætte saa mange Kræfter i Bevægelse. Men jeg maa herved erindre, at der finder en betydelig Forskjel Sted mellem Forholdene i Danmark og i de paagjældende tydske Stater, Disse have, ved at holde en staaende Hær paa Benene, et Forsvar i den tydske Forbundshær, og om endog hele deres egen Krigsmagt er aldeles utilstrækkelig til at beskytte dem, faaer den dog Betydning i Forening med de øvrige Forbundstropper og betrygger dem mod Fare, medens Danmark ikke staaer under saadanne Forhold, men maa stole paa sin egen Kraft, hvorfor det, naar det vil vedligeholde sin Ære og Selvstændighed, kun kan være betænkt paa eget Forsvar. Naar man lægger saa særdeles megen Vægt paa Bekostningerne, da mener jeg, at man i en Sag som denne regner for lidt paa den danske Nationalitets Følelse, paa Folkets sande Æresfølelse og gode Villie, og Nationen har dog ikke givet faa Beviser paa, at den besidder en saadan. Jeg vil ikke negte, ja jeg anseer det endog for temmelig klart, at ved Jndførelsen af almeen Væbning ville flere Bekostninger medgaae, navnlig maaskee for de enkelte Jndivider selv, men selv de mindre Formuende ville, naar de betænke, at de gjøre disse Bekostninger til deres egen Arnes Forsvar, til Betryggelse af alle de Goder, Staten skal tilsikkre os, ikke krympe sig ved at udrede, hvad der udfordredes til Øiemedets Opnaaelse. Denne Nationalfølelse bør Regjeringen vedligeholde hos Nationen, og dette kan vist nappe skee ved noget bedre Middel, end Almeenvæbning; thi naar alle gjøres ligefor Værneloven, naturligviis med de Modificationer, som maae ansees aldeles nødvendige, og som kun bestyrke den gamle Sætning, at ingen Regel er uden Undtagelse, naar Ulighederne hæves, og det er Enhvers Pligt at værne om Landet, bliver Værnestanden hævet, og Jnden i Staten vil føle sig nedværdiget derved, men tvertimod være stolt af at være Medlem af Værnet. Det er netop Uligheden i Fordelingen af Byrden, som svækker Villien og Lysten, især naar Byrden er en personlig Præstation, der ikke godt lader sig sammenstille med saadanne Byrder, som Forskjellen i Formuesvilkaar gjør meere eller mindre trykkende for de forskjellige Adere. Det Byrdefulde bliver ofte let, naar Alle deeltage i at bære Byrden, og den forøvrigt erkjendes at være uundgaaelig, hvorimod det, der i og for sig er let, kan synes trykkende og byrdefuldt, naar Ulighed i Fordelingen finder Sted. Jeg stemmer altsaa for, at Udkastet ubetinget fraraades, og at Regjeringen anholdes om at forelægge et nyt Udkast om almeen Væbning med de Bestemmelser, som dermed staae i Forbindelse; og da jeg anseer det aldeles utvivlsomt, at et saadant nyt Udkast vil fremkomme, skal jeg ikke opholde Forsamlingen med at indlade mig videre paa de forskjellige enkelte Amendements.