Københavns Adresseavis, 1789-04-24
Fundne og opdagede Sager. Et saa kaldet Prætension af et Halsmykke er fundet paa Hof=Theateret, som imod Avertissementets Bekostning kan afhentes hos Kammerfoureer Thuesing paa Christiansborg. Ereminde for afdøde Frue Justitsraadinde vore Mad. At hun for mig var en velgjörende Moder, er forlidet sagt. Kan timeligt Gods her gjöre lykkelig, har hun strakt sin Godhed saa vidt, at jeg bør være det. Mod sine Medmennesker ogsylte hun sine Pligter, ikke af Tvang, men af Menneskekierlighed. Hun fandt sit Kald dertil i sig selv. Andres Vel var hendes eget Himmerig. Hun fölede sin Næstes Nöd. som om den havde truffer hende selv. At lindre den var ikke hos hende et blot önske Saae hun, at Cienstanden var hendes Medlidenhed, hendes Hielp værd, gav hun med en rund Haand mere end man haabede Hun gjorde ikke lykkelig for at have Slaver, og lagde ikke sine Gaver til Skue for Verden. Gud og hendes eget Hierte vare hendes kiereste Vidner Natur, Fernuft og andres Trang vare hendes Drivestære, Hun indsluttede ikke sit Hierte, sin Fornøyelse, og sin Forstand tilligemed sine Penge. Hun lede ikke den Elendighed at re over sin Skaafor at de rigere, og var ikke fattig ved Overflødighed. Hun undrog ikke den Trængende sin Hielp for at have mere at öde Appig Levemaade lokkede ikke Fraadseren til Hendes Bord, og udvortes Pomp udmærkede hende ikke. For hendes Venner stod altid hendes Huus aabent, og Adgangen dertil blev ingen dydig nægtet. For Laster havde hun største Afskye. og Gudsfrygt var hendes daglige Övelse. Mun glædede sig over at kunne forøge de Lykkeliges Tal og formindske de Fattiges, endog efter sin Død. De, som havde mere Forstanden Lykke, stode ikke Fare for hendes Foragt. Dem, som hun selv gav Opdragelse, søgte han ved en godt Exempel, ved Forstand, Ædelmodighed og Paapasenhed, at gjöre Kloge, ædelmodige og duelige. Han agtede sig lykkelig i at kunne gavne Verden, ved at understøtte Enker og Faderlöse, for at gjöre dem til nyttige Borgere. Hun var sine Forældres Glæde og Trøst, en kierlig Ægtefælle, en velgjörende Moder for sin Familie, troe i Venskab, urokkelig i Dyd, behagelig i Omgang. Ovar de enhver, som hun, sine Medmenneskers Skytsengel saa skulde det meste Unde i Verden endnu være ukiendt Maatte Menneskekierligheds Aand saaledes oplive ethver Hierte. saa skulde Rad og Misundelse herefter blive uhørte, Paa Pladen. Clsk TIAN Claus L.R. Hulcker Lafinadeur og Kiøbmand i Helsingøer; hviler her. Han vandrede ustraffelig for Guddelede sit Brød med Hungrige. satte ei paa Aager. men vendte sin Haand fra Uret. Aan paakaldte Herren med en Christens Tillidei langvarig, dog ei smertelig Sygdom. Hans Bön hörtes : Thi Herren. Aluttede til efter ham med Herlighed ved en stille og roelig Henfart den 9 April 1789. da han i 72 Aar. havde seet Lykke af hans Foretagender. Med sin forhen hiemhendte Hustrue Alsande Bruun, fød Kabrikke. venter han paa ærefuld Opstandelse : En eeneste Sön Claus Pr.M. efterlod han sin Formue og Fromhed. Læsere! Er du iblandt de mange som nod hans Velgierninger da falde Taknemmeligheds Taarer paa Kisten, Skylder du ham ei denne Pligt: du hædre alligevel hans Thukommelse, og, om du har Formue, brug den som han, Saa skal og dit Støv velsignes af Efterlevende, naar du som han, er modtaget med hiint. Saa meget som i have gjort imod en af disse mine mindste Brødre, have i gjort mod mig. Matth. 25. 34. Gedanken bey dem Tøde meiner Innigsigeliebten der Jfr. Rebecca Patie in der Nacht zwischen d. 12 und 13 April Sie ist nicht mehr! Grausaamer Gedanke, wie durchwühlst du meine Brust, mie zerrest du dies Herre, welches sorfest, som varm an ihr hieng, velches nu allen er fle aus anfrichtiger, Zartlichtet in meinem Busen schlug. - O theures Madchen, an Unschuld und wahrer Tugend haftest du wenige dennes gleichen. Du varst nachgiebig, menn man der Unrecht that, vergabst gerne, marst gelassen bey allen deinen Leiden. Denne angmierige schwere Krankheit ertrugst du mit Gebuld und suchtest venn du bey dennem Krankenbette heise Vahren uber meille Wangen rollen sahst, ja noch for wenige Augenblicke mich zu trosten. - Ach! du marst mir alles Mich liebtest du stand haft und tren. Nicht Empfindelen, sondern mahre Empfindung, herrschte in deiner Seele Bey truben Stunden suchtest du mich anfrubettern, und mich im Leiden zu trosten. - Mit dit hoffte ich bald das wahre Vergnigen hauslicher Glückseligket zu ge niesen, und merne Tage mit dir in reiner Wonne hinzuleben; aber ach! - dies Vergnugen ward min nicht zu Theil. De bist nicht mehr, du bist mit entrissen und mit dir alle meine Frende, all mein Trost. - O Tod i Tod, wie mancher alter Greitz, der af Stabe gebuckt hochst kummervoll sein Leben. dahin wandert, sebnet sich nach dir, und du versagst ibm diesen Trost, dagegen mahet denne Sichel die schönste Rose in ihrer besten Blühre, ein gives unschuldiges Madgen in den besten Jahren ab, und reist sie von der Seite des Geliebten, melcher jent trostios und kummervoll ihr nachweint. - Hartes, grausames Schicksal. - doch . . . verzeib Allgtiger, mennich murre. Gieb mit Geduld und stærke du mich, damit ich sowiesie, meine ubrigen Lebenstage gelasen dahin mandlen møge. Hilf du mir die schwere Bürde, melche du mit anserlegt hast, gehuldig ertragen. Lato Gott, bald das Maatz meiner Leiden voll seyn, und las (vergieb wenn ich bitte) mich bald zu jener Seligket eingehn, wo nun schou mein theurestes Mad. gen unter den Auserwahlten wohnt, und woselbst wir alsdan zusammen habere vollkommene Freden ewig geniesen werden J. S. Fischer.