Ribe Stifts Adresseaviser, 1846-10-02
Indenlandske Efterretninger. J den roeskildske Stænderforsamlings næstsidste Møde har Præsidenten meddeelt følgende Oversigt over Stændernes Virksomhed med Hensyn til de private Andragenders Fremme. Ved Siden af 36 kongelige Lovndkast, er der nedsat Comiteer over 19 til Forsamlingen indgivne private Andragender. Af disse ere 6 komne til endelig Behandling; men af dem har det ene, om Jndhenten af Communernes Erklæring for Bevilling til fri Proces meddeles, ikke foranlediget nogen Petition; et andet Andragende, om Consumtionens og Toldgrændsens Ophævelse, er kun en Gjentagelse af et tidligere Andragende. Det er saaledes fire nye Andragender, der fra denne Forsamling indgaae til Regjeringen, nemlig, et om Ophævelse af Negerslaveriet, et om Ophævelse af Monopolet paa den færøske Handel, et om Anskaffelse af Redningsbaade, og det fjerde om Erstatning ved Anlæggelse af Skolestier. Dette er Udbyttet af den roeskildske Stænderforsamlings Virksomhed som petitionerende i Aaret 1846. Hvor tarveligt dette Resultat, er, vil bedst erkjendes, naar man seer hen til Beskaffenheden af de Sager, der foreligge ufuldendte. Jeg skal da først erindre om, at to Andragender have været til foreløbig Behandling, da de have maattet vige for kongelige Lovudkast, af hvilke tvende, med al Anstrengelse, ikke have kunnet komme under Forhandling. Forsamlingen har videre modtaget et Andragende og Reform af Folkeskolevæsenet og et andet om den private Kaldsret og dermed beslægtede Gjenstande, – begge Andragender af den største Jnteresse og Vigtighed for Folket; men begge have maattet henstaae uden Resultat. Forsamlingen har afviist en Mængde Andragender, henhørende til Landboforholdene, men har optaget eet, sigtende til Selveiendoms Udbredelse; men ogsaa dette har ikke kunnet fremmes videre. Fra en stor Mængde Bønder er dernæst indkommet Andragender og formeentlig lidt Forurettelse; Forsamlingen har antaget det som Retfærdighedspligt, at optage denne Sag til Undersøgelse; men Undersøgelsen har ikke kunnet bringes til Ende. Og endelig - alt i 4 Uger har Commiteebetænkning henligget over en Sag, som er den eneste af alle de Forsamlingen forelagte Sager, der i egentligste Forstand kan kaldes fædrelandsk, angaaende Nationalitetens og Modersmaalets Selvforsvar; men heller ikke denne Sag har kunnet bringes til Resultat, Saaledes har - i et Tidspunkt som det nærværende, medens vi i de Uger, som ligge imellem den første Forebringelse af denne Sag og nu, ligesom have været ombruste af de voldsomste Udbrud mod vor Nationalitet - den danske Stænderforsamling ei kunnet komme til Orde; og, naar Historien i sin Tid gjennemgaaer den roeskildske Stænderforsamlings Annaler, da vil det see ud, som om Alt, hvad der er foregaaet, ikke i mindste Maade har afficeret Folkets Repræsentanter. Det er ikke uden en trykkende Følelse, at jeg har opgjort og forelagt Forsamlingen dette Regnskab, og jeg er overbeviist om, at denne Følelse deles af en stor Fleerhed i Forsamlingen, saameget mere, som den nærværende Forsamling slutter Sexenniet, og vel ikke Faa af dens Medlemmer slutte deres hele Virksomhed i denne Sal. Men hvad der upaatvivleligen rører sig hos Mange, det kan jeg ikke fritage mig selv for at bringe til Udtalelse. Jeg veed ikke, dersom Vilkaarene i denne Henseende ikke forandres, hvad der for Fremtiden skulde foranledige enten de Deputerede eller Medborgere, udenfor Salen til at fremkomme med Andragender, hvilke maae forudsees kun at kunne komme til en Begyndelse, ikke at kunne føres til Ende. Men bliver dette saaledes ved, da veed jeg atter ikke, hvorledes Stænderinstitutionen skal kunne opfylde sin første Bestemmelse, saaledes som den i Anordningen er udtalt at være: at skulle bringe den tilforladeligste Kundskab til Regjeringen om Alt, hvad der kan fremme Folkets Tarv, og saaledes at bidrage til Almeenaandens Oplivelse. Og naar Dette ikke skeer, da veed jeg atter ikke, hvorledes Stænderinstitutionen længere skal kunne finde Jnteresse hos Folket. Allerede for 6 Aar siden blev det udtalt af den nuværende kongelige Commissarius, hvorledes der trindt omkring i Landet føles Trang til en yderligere Udvikling af Stænderinstitutionen, hvorledes Jnstitutionen vil "hensygne", dersom den ganske skal forblive i sin nuværende Skikkelse. – Sandheden af disse Ord slog dengang – jeg var selv Vidne dertil - Alle i Salen; de ere siden saa ofte gjentagne, at de vel ikke maae have tabt denne Sandhedskraft, og jeg troer, at Erfaringen kun altfor meget stadfæster den. Men, dersom der ikke alene ingen Udvikling af Stænderinstitutionen finder Sted, men det vedbliver med, at Folkets Repræsentanter ved Tidens Begrændsning ligesom hindres i at opfylde deres Kald, da mener jeg, at der kan forudsees ikke blot en Hensygnen af Jnstitutionen, men at der vil forestaae en mere afgjørende Catastrofe, der turde være endnu mindre i Regjeringens end i Folkets Jnteresse.