Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1782-09-27
Beskrivelse af en nyligen opfunden Øe, en Oversættelse af det Franske. Paa denne Øe er Jorden, Havet, Aarets Tider og den ganske Natur næsten ligedanne, som andetstæds. Men anderledes er det med Sæderne, med Sædvanerne og med Tænkemaaden. Man veed der ligesaa lidet af Rigdom, som af Fattigdom. Der giøres ey Forskiæl imellem Almue og Adel, mellem Store og Smaae. Man har intet Ord i Landets Sprog, til at betegne det Ord Mode med. Der er det umueligt at give noget Begreb om det, vi forstaae, ved Navnkundighed Høyagtelse for Verden, Ørkesløshed, godt Hoved, sterk Aand, Krig, Trætte, Læge-Konst, Høyeskoler, Lykke, Skueplads, Ball, stort Giæstebud, fiint Aftensmaaltid, Natbord o. s. v. Man taler der kun om sund Fornuft, man elsker Ære, man besidder Dyd. Fornøyelsen er offenlig, den kiøbes ikke og Kunsterne medvirke dertil. Fra Tid til anden seer man Folkesamlinger, som endes med Dagen, hvor Ungdommens Spil og Øvelser give et behageligt Syn. Lystighed i Omgiængelse har der aldrig været farlig. Mange Poeter, oplæse Stykker fulde af Viisdom og Dyd. Saugene ere i samme Smag og man spiller paa adskillige gamle Jnstrumenter. Malerne og billed=Hug gerne, de ære Religion, sund Fornuft, Stand, og de skulde ey vove at stille for det almindeliges Øyne en Skikkelse, under hvilken ingen skulde ville lade sig see, uden at paadrage sig Vanære, og give ikke et sleben Folk de Sæder, som findes hos Barbarerne i Madure; Men iblandt Mæsterstykkerne udvælger man de bedste til Templerne. Fortiener de Roes, er ingen fri for at betale deres Natur Gaver denne behagelige Skat. Deres Belønning hvor slet og ret den end synes, har dog noget ret smigrende hos sig. Den bestaaer i at gaae, som i Triumph. frem for Folket, naar Aften-Stiernen nøder det til at skilles ad. Man udnævner elskværdige Børn til at krone den med Blomster, og tilbringe dem i behagelige og ærende Ord det almindeliges bifald, der giør sig en Pligt af at gelejde dem tilbage i stor Stas til deres Bolig. Jmidlertid efterlader man ey at vise Taknemmelighed for deres Bestræbelser, naar det ey har gelinget dem, og man efterlader intet af det, som kan igien sætte Mod i dem. Opdragelsen er mild, offentlig, lige Rætfærdighed, Lemfældighed, Viisdom, enhver Stands Pligter, Religion, sømmelige og fornødne Konster er det, som man lærer i Skolerne. Det er Folket selv, som udvælger Lærerne af en moden Alder. Efter den Tilbøyelighed, desse mærke og dyrke hos deres Disciple, dømme de om hvad de skal sættes til, og Raadet bekræfter og indfører i sin Bogdesse Domme, fældede af Apartiskhed og Kiærlighed til almindeligt Nytte. For det øvrige veed man der ikke af hvad det er at fornedre Menneskeligheden ved at giøre desse vigtige Stænder foragtede. Agerdyrkeren, Kunstneren kan klæde sig som dem lyster, Øvrigheds Personer alene bære hvide Kiorteler, som et Sindbillede paa Ærlighed. Det er tredsindstyve Aars Mænd, deres Aarhundredes Øje og Lys. Endskiønt de have med Stats=Sagerne at bestille, saa dømme de dog imellem Mand og Mand i de ringeste Tvistigheder, og det uden nogen Bekostning. En skyndig Død, hvorved, efter Embeds Pligt, vexelviis er tilstæde en af Dommerne, alle Anklagerne, alle de, som Misgiernings manden har fornærmet, og tolv eedfæstede Vidner, er den sædvanlige Straf, for dem som handle mod Selskabets Grund=Love; Men Skammen, den største ved Straffen hengende Straf, falder aldrig paa en uskyldig Familie eller Efterlevende. Sædvanen forbyder alene at bære Sørgedragt for en Misdæder. Der er og et Slags Straf, hvorpaa man ey endnu har seet Exempel, stedsevarende Fængsel. Den er forbeholden utaknemmelige, Bagvaskere og ugudelige. Der tilbeder man ey Kiønnet: det lader sig nøye med at elskes, og giør end og meget af den Høyagtelse, man bærer for det. Ære og Frihed giver det en Rang, der er ligesaa langt fra det skammelige, Slaverie, det maae taale i Østen, som fra den latterlige EnevoldsMagt, man lader det øve i Vesten. Endskiøndt man veed, at Siælene have intet Kiøn, og at man følgelig er bange for, at indslutte Fruentimmerets Forstand under en tyrannisk Fordom, saa have de dog deres Cirkel. Skiønsomhed om Bygnings=Konsten, Videnskab om Landsbye=Huusholdning, Regne-Kon steen og en brugelig Landmaaler=Konst, Børne Opdragelsen i sær. Alle desse smaae Konster, som ere til Beqvemmelighed og Ziir i det borgerlige Liv, udgiør det, hvorved deres Vid befatter sig, medens deres Tilbøyeligheder rettes og deres Hierter dannes ved at øve de selskabelige Dyder, og giøre sig dybsindige og fornuftige Betragtninger. Man givter sig saaledes heller med en smuk Siæl end med et Sæt Diamanter, eller et Styk Jord. Det er Dyden, som slutter Ægteskabs Foreninger; Lyksalighed underskriver dem, og Kierlighed fører Husholdningen. Andenstæds er Høflighed skyldig Alderdommen, og Skrøbeligheden en vis Ærbødighed og visse Pligter. Men der vilde den, som nægtede dem sin Hielp og den største Æresbeviisning, ansees at handle tvertimod Naturen. Der er det ligesaa lidet tilladt at udpynte sig med et Dræberedskab, som at misbruge det, derfor hører man ey heller der tales om Mord, Forræderie, Forsagthed, eller Vaa om Æres Fornærmelser. At bære ben, dette saa unyttige blant slebne Folk, var det samme, som at bære en fornærmende Mistillid til dem, der var satte til Ordens Overholdelse, og til de uordentliges Afstraffelse. Der er ingen fød til at sove til Middag og at klæde sig om Aftenen for at gaae paa Skue=Spil. Hver en kiender, der Solen. Man lever der vel paa de offentlige Glædskabs=Dage, som til indfalde; men man veed ey af Drikke Gaver og Æde-Kunst. Artighed forpligter ey til at drikke sig drukken paa andres Sundhed og man foræder sig aldrig af Føielighed. Endelig er i dette fredelige Land aldrig forbuden at være alvorlig; Tiden falder her ey heller lang, som Europa, end mindre finder man en yderlig Fornødenhed i at fordrive Tiden med Narre, som man foragter.