Den Vest-Sjællandske Avis, 1832-11-13
J 1829 udkom i Baltimore i Nordamerika et Skrift af Thomas Ward, under Titel: Den Amerikanske Trenk: eller Memoirer af Thomas Ward, som blev kastet i Arrest i Baltimore og dømt til 10 Aars Fængselstraf, for at have stiaalet de forenede Staters Postsæk. Hvor skolt han er afsine Forbrydelser sees af Skriftets Titel, da han paa denne sammenligner sig med den berygtede Trenk, som har fortalt i et Skrift, hvorledes han vidste at undkomme af den strenge Arrest, hvori Kong Frederik den 2den af Preussen havde holdet ham. J dette Skrift viser Ward sig som et Menneske der lever for sine Fornøielser, og som stiæler for at forskaffe sig Pengene dertil paa en let Maade. Han udviser i alle de Handlinger, som han fortæller om sig at han besidder en Evne til at beregne og ordne, hvorved han kunde være bleven til en duelig og agtet Kiøbmand, dersom han vilde have anvendt sine naturlige Aandsgaver til gode Foretagender. Men han raisonnerede saaledes: vælger jeg denne Vei og bliver jeg en ærlig Mand, saa erhverver jeg mig først Formue, naar jeg kommer til den Alder, at jeg ikke kan nyde Livet længere; han valgte derfor en kortere Vei, at tage den fra andre. Nu stial han fra Een en Hest, fra en Anden en Pengekasse, og naar han blev paagrebet, saa vidste han med megen Snedighed at undvige. Jmidlertid maae hans 10 Aars Fængsel i Baltimore foreløbigen oplyse ham om, at han har forregnet sig ved ikke at blive en ærlig Mand, og engang vil den Tid komme, at han vil komme til at indsee, at denne Beslutning skal ikke beroe paa nogen Beregning; men at Mennesket skal ganske simpelt fatte den, fordi den er den rette. Vi ville høre een af hans Undvigelses-Historier: "Ledsaget af en Constabel (Politiebetient) og nogle af hans Kammerater afreiste jeg med et beklemt Hierte. Vi vare tilfods og overilede os ikke; Natten brød frem og vi havde endnu nogle Mile tilbage. Den skiødesløse Politiebetient lod mig gaae foran, saa at jeg ofte havde et Forspring af 20 til 30 Skridt. Jeg besluttede at betiene mig af denne Fordeel. J det Veien dreiede af styrtede jeg mig ind i en tæt Tornebusk, bukkede mig tæt sammen, og efterat mine Forfølgere vare passerede forbi uden at see mig, skar jeg mig en svær Torne kiep og gik nu bort af en anden Vei. Kort efter mødte jeg et Menneske, som betragtede mig med mistænkelige Blikke. Jeg spurgte ham strax, om han ikke havde seet en Karl, som var sluppet bort fra Constablerne? Han svarede, jeg troer ja, og denne Karl er Du Godt sagde jeg, naar Du troer det, saa arresteer mig. Men han havde Respect for min Knortekiep og lod mig gaae min Vei Jeg kom nu til et Værtshuus, kigede ind af Vinduet, og saae min Constabel og hans Kammerater sidde roelige ved deres Aftensmad. Jeg gik derpaa ind i en Lade ved Siden deraf, lagde mig i Høet og sov roelig ind. - Nye Tyverier bragte ham snart igien i Justitsens Hænder; men endskiønt der blev lagt Lænker paa ham, fandt han dog igien Leilighed til at undvige; han omtaler med megen Fornøielse den Snedighed og Aandsnærværelse, som han udviste derved. Smeden kom, fortæller han, og har paa Skuldrene ey Ladning af alle Slags Lænker. Halsbaandet blef sveitset sammen omkring min Hals og Lænkerne om Fødderne, som desuden bleve som menføiede med en Kiæde. Nu satte man mig paa en Hest og bandt Halsbaandet ved en Kiæde sammen med Lænkerne og Fødderne, hvilken var forsynet med en Laas; desuden lagde man Lænker om mine Hænder, og bragte mig saaledes udstafferet til Georgien, igiennem en Egn, som især beboes af Jndianere. Da vi vare to Dagreiser borte fra det Sted, hvortil vi vare bestemte, saa holdt vil stille ved det første Værtshuus, hvortil vi kom Man lukkede Laasen op, lagde endeel af Lænken om min Hals, den anden om mine Been, og saaledes satte jeg mig, omgivet af mine Vogtere, ned ved Værtens Bord. Vi sadde endnu en Tid omkring det, efterat der var dækket af. Natten var mørk og regnfuld og et Haab om Flugt bemægtigede sig min Siæll. Jeg bad Opvartningspigen om et Fad med Vand for at vadske mine Fødder og lagde ombyggeligen Lænken om dem. Derpaa bad jeg Pigen om at lukke Døren op for at kaste det skidne Vand ud, og da jeg bemærkede at mine Bevægelser ikke opvakte nogen Mistanke saa gik jeg op og ned i Værelset og tog min Hat uden at nogen mærkede det. Paa engang styrtede jeg mig ud af Bærelset, sprang over Plankeværket i Gaarden, tabte min Hat, som jeg ikke kunde give mig Tid til at tage op igien, løb af alle Kræfter, og bemærkede en forvirret Raaben vag efter mig, og saae Skinnet af Lys hist og her. Værten havde en sige Hund, som blev sendt efter mig; den fandt mine Spor og vilde just styrte løs paa mig, da jeg kom til en lille Bæk, jeg sprang udi Vandet; men istedet for at søge at komme over paa den anden Side vadede jeg en Tid fremad og begav mig tilbage til det Sted, hvorfra jeg var gaaet ud i den, og hvorved jeg stod fast i Dyndet for at lytte efter, hvad mine Forfølgere saade. Da de formeente, at jeg var kommen over Bækken, saa lode de være at forfølge mig og vendte tilbage. Jeg begav mig nu paa Veien, og efterat jeg havde løbet to Mile lagde jeg mig bundtræt ned og sov til næste Morgen. Derpaa fortsatte jeg min Vandring, undgik stedse at komme et Huus nær, og haabede at kunne møde paa frie Mark en Slave, som kunde hielpe mig af med mine Lænker; men jeg mødte ingen. Henimod Mid. dag saae jeg et lidet eensomt staaende Huus, lige de ind i det og saae at der vare ingen Mennesker i det. Ved Hielp af et Søm, som jeg brak ud af en Karre, lykkedes det mig, endskiøndt med Møie, at faae mine Lænker af mig, som jeg grov ned i Jorden. Jeg sov om Dagen og vandrede hele Natten syd paa mod Caroling. Det værste formig var, at jeg ikke havde len Hat; jeg kom derpaa til en Broe, og ventede ved Rækværket til en Reisende kom forbie, som jeg fortalte med megen Sindsroe og Alvor, at jeg nyelig havde tabt min Hat og at Vinden havde ført den bort; han viiste mig nu med megen Artighed Veien til at forskaffe mig en anden.