Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1806-03-18
Vort Kjøbenhavn har i den senere Tid faaet ligesaa stor en Mængde Jnstituteurer, som det sydlige Europa Constituteurer. Næsten hver Gade har et Jnstitut, og vort Aarhundredes Ungdom maa blive den meest forfinede lærdeste og bedst opdragede, der nogensinde har existeret paa Jordkloden. Men uagtet der saaledes for den billigste Betaling er aabnet Adgang til enhver Kundskabs= og Viisdomskilde, uagtet Folk i vore Dage have saa mange og saa gode Leiligheder til at blive kloge, uagtet man har Danse, Synge, Fegte, Springer og Rideinstitutter, for Drenge og Piger, for Studerede og Ustuderede, saa er dog ingen hidtil faldet paa, at oprette et Jnstitut, hvor unge Fruentimmer kunde lære den i vore Dage saa vigtige Konst: at bedømme de Mandfolk, der frie til dem, paa en fornuftig Maade, at gjøre Forskiel imellem en letsindig Nar og en veltænkende Mand. Jeg er selv Fruentimmer, og kan maaskee dømme bedst om den Ting. De fleste unge Piger hige kun efter at behage, og det er dem ligemeget, om det er en Daare eller en Fornuftig, som finder Behag i dem. Forfængeligheden er den Guddom, som de opoffre alt for. Men da og leve i Tider, hvor man tildeels begynder at haane Ægtestanden, hvor alle Gader og offentlige Steder mylre af Pebersvende, hvor Ægteskabsskilsmisser høre til Dagens Orden, saa trænge vi fremfor Alting til et Jnstitut, hvor unge Piger tilbørligen kunde lære at vælge deres tilkommende Mænd, og unge Koner kunne undervises i at være Koner for deres Mænd og Mødre for deres Børn. Dette vilde være langt vigtigere for dem, end at lære at danse Skorske Trin eller fynge Franske Viser Naar jeg hører Fruentimmer klage over Mandfolkene, saa forekommer det mig som om jeg hørte en Regent klage over sine Undersaatter; thi kun slette Regjeringer skabe i Almindelighed slette Undersaatter, ligesom kun slette Fruentimmer sædvanlig skabe slette Mandfolk. Jeg tør næsten paastaae, at der blandt hundrede Pebersvende ikke gives fem, som, forudsat at de havde Ævne dertil, uden vigtige Grunde undslog sig for at givte sig. Der gives altid een eller anden Aarsag paa Fruentimmernes Side, som bevæger Mandfolkene til den bestemte Beslutning, aldrig at givte sig. Der er heller intet Spørgsmaal om, ge der kun gives faa Fruentimmer med glatte Kinder og ranke Lemmer, som jo inden deres forgetyvende Aar kunde blevet givte, dersom de ikke af Forfængelighed, Knibskhed, Ufornuft eller Glimresyge havde staaet sig selv i Lyset. Det er altsaa høist raadeligt for et Fruentimmer, var hun end nok saa smuk, ikke at stole paa sine Kinders Roser; - thi de viisne; - ikke at giøre Regning paa de Aar, hun endnu har at løbe paa, - thi intet forsvinder hastigere og vissere end Tiden. En ugivt blomstrende Skjønhed i sit sex og tredivte Aar ligner en falmet Rose i November Maaned. Hendes Misundere triumphere over hendes Yndigheders Afmagt. Hun ligner en stor General, der er bleven 70 Aar gammel, uden at have erobret en Landsby. En ikke mindre sørgelig Rolle spiller en gammel Pebersvend, der driver omkring fra Huus til Huus, som et Skib uden Nor, som pynter sig, for at gjøre Cour hos unge Piger, der spotte hans graa Haar istedet for at ære dem, som ikke er saa lykkelig som der mindste Graaspurv, det har en Mage og en Rede, den kan tye til. Jeg kan ikke noksom raade hvert ungt Fruentimmer, i Tide at vælge sig, saavidt Anstændigheden og hendes Kaar tillade det, en tilkommende Ægtefælle, aldrig, uden meget vigtige Grunde at give sin gamle Elsker Afsked, eller behandle den ny uforsigtigen, naar hun ikke er fuldkommen overbevist om hans Utroskab. Lad Flaner længe nok spille Gjæk med retskafne Ynglingers Rolighed, og stole paa de mange, der, i Ungdommens Blomstertid beile til deres Yndigheder; lad den forstilte Dydige længe nok klage over Mandfolkenes Falskhed, lad gjerrige Forældre længe nok betragte det usleste af alle Metaller som Hovedbetingelsen for hvert lykkeligt Ægteskab. Jeg kunde anføre Grunde, som i den Henseende skulde bringe den største Casuist til at tie. Men istedet for at bevise min Sætning med tomt Raisonnement, vil jeg her anføre en Jndiansk Fortælling af Forfatteren til Landsbypræsten af Wackefield, den berømte O. Goldsmith. "Ved en Bugt af Floden Amada, hvor den falder ud i det Caspiske Hav, ligger der en Øe, som aldrig besøges af Fastlandets Beboere. Paa dette øde Sted, som var velsignet med Alt, hvad den vilde udyrkede Natur kan yde, levede en Prindsesse med hendes to Døttre. Hun var frandet paa denne Tyst, medens hendes Børn endnu vare meget unge, og de vare desaarsag endog i en voxen Alder blevne aldeles ubskjendte med Mandkjønnet. Men hvor og erfarne begge disse unge Piger end vare, saa sporede man dog allerede tidligen hos den ene Tegn paa antagen Ærbarhed, og hos den anden Kjendemærker paa Leflerie. Den ældste lærte bestandigen Viisdom og Beskedenhed af sin Moder, medens den anden tilbragte al sin Tid med at betragte sig selv i et Kildevæld der i Nærheden. Deres sædvanlige Morskab i denne Ensomhed bestod i at siske; deres Moder havde lært dem alle Hemmelighederne i denne Konst. Hun viste dem de bedste Steder til at mede paa, underrettede dem om den bedste Slags Madding i de forskjellige Aarstider, og den rigtigste Maade at trække Fiskene op, naar de have bidt paa Krogen. Paa denne Maade tilbragte de deres Tid i Mag og uskyldighed, indtil Prindsessen, en Dag, da hun var upasselig, anmodede dem om at fange en Stor eller Har til Aftensmad Døttrene adløb; de befæstede en Guldfisk, den sædvanlige Madding ved saadan en Leilighed, paa Krogen, satte sig siden hen paa Klippen, og lode den forgyldte Krog flyde ned af Floden. - Paa den anden Side af Strandbredden, længere nedad ved Flodens Munding, levede der en Pælesiker, en Yngling, som ved den lange Hvelse i sin Konst næsten var bleven vant til, ligesaa godt at kunne leve i Vandet som paa Fastlandet. Det hændte sig, at han just paa samme Tid, hvor begge de unge Prindsesser anglede med deres forgyldte Krog, var gaaet i Vandet. Da han blev Krogen vaer, der forekom ham som Guld, udde han gribe den men da han havde begge Hænderne fulde af Perler, faae han sig nødt til at snappe den med Munden. Følgen deraf er let at indsee, inden han vidste et Ord deraf, fad Krogen fast i hans Kjæbebeen, og hvor meget han end arbeidede, kunde han dog ikke slippe los. - Søster, raabte nu den ældste Prindsesse, jeg har sikkert fanget en græsselig stor Fisk, jeg har aldrig tilforn mærket noget arbeide saa stærkt ved Enden af min Snor, kom, hjelp mig at trække den op. - Begge droge nu Dykkeren op paa Strandbredden; men deres Forbanselse var uden Grændser, da de bleve ham vaer. Min Gud, hvad have vi faaet her, raabte den ældste; det er i Sandhed en meget besynderlig Fisk. Jeg har aldrig seet en saa underlig Skabning; hvilke Øine, hvilke skrækkelige Labber, hvilken uhyre Mund. Jeg har læst for om denne Vanskabning; det maa sikkert være en Havmand, som æder Fruentimmer; lader os kaste den ud i Søen, hvor vi fandt den. Dykkeren stod imidlertid paa Strandbredden, ved Enden af Anglesnoren, anvendte al den Konst, hvorved han troede at kunne opvække Medlidenhed, og især ved meget ømme Øiekast, som man sædvanlig betiener sig af ved saadanne Leiligheder. Coquetten, som hans uskyldige Blik tildeels gjorde Jndtryk paa, søgte derfor at modsætte sig Søsterens Beslutning. Paa mit Ord, Søster, faade hun jeg finder det Dyr aldeles ikke saa rædsomt, som der behager at troe. Jeg mener, det kunde være godt nok til en Forandring. Jeg er næsten færdig at blive syg af Haisisk, Stører, Hummere og Krebs. Jeg troer, at nogle stegte Skiver af dette Dyr med Sauce over kunde være en behagelig Næt. Jeg troer, at Mama ligeledes vilde glæde sig ved et Stykke godt Saltkjød, Er du rasende, raabte nu den anden: har jeg ikke sagt dig, at det er en Havmand; jeg har læst om den paa tyve Steder. Den beskrives allevegne som det skadeligste Dyr, der nogensinde har foruroliget Havet. Jeg er overbeviist om, det er den listigste og rovgjerrigste Skabning i hele Verden. Den yngste var nu nødt til at give efter; begge trak Krogen med Hæftighed ud af Dykkerens Mund, og da han fandt sig befriet igjen, styrtede han sig ud i Vandet og forsvandt i Øieblikket. - Moderen kom nu just, for at erfare Aarsagen til hendes Døttres lange Udeblivelse. De fortalde hende alle Omstændighederne, og beskrev hende det Uhyre, de havde fanget. Af mine Børn raabte Moderen, hvad har J gjort, Den Fisk, J havde fanget, var en Menneskesk, er af de sam meste Dyr af Verden. Vi kunde have ladet den løbe omkring i Haugen, og den havde moret og ti Gange saa meget som vort Egern eller vor Abe. Naar der ikke er andet i Veien, raabte den unge Coquette, saa ville vi mede efter den paa ny. Jeg vil vedde tre Tandstikkere mod et Pund Tobak, at jeg skal fange ham igjen hvad Øieblik jeg vil, De kastede derfor deres Snor ud igjen, men med al deres Plasken og List kunde de dog ikke fange Dykkeren igjen. I deres ensomme og haabeløse Tilstand vedbleve de i mange Aar at fiske, men forgjeves. Af Medlidenhed forvandlede siden Stedets Genius den Ældste til en Reie og den Yngste til en Østers. Hermed er Historien tilende. Jeg behøver nu vel neppe at undskylde mig hos Publicum, naar jeg siger, at jeg agter at oprette et Jnstitut, hvor unge Fruentimmer, kunne lære en af de vigtigste qvindelige Færdigheder: "at holde fast paa Dykkeren naar han har bidt paa den forgyldte Krog.