Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-05-02
J det Hele sporer man ingen sand Oprigtighed mere blandt de nærværende Partier i Frankrig Man seer tydeligen, at Vendekaabernes Tal aldrig har været saa stort der, som nu. Tilforn vidste man dog hvad og hvem man havde at holde sig til; men nu synes Forstillelsen at have faaet saa stor Overhaand, og Falskheden saa ganske at høre til Dagens Orden, at man ligesaa lidet kan eller bør stole paa den Hylding, der ydes Bonaparte, som paa den, der nogle Maaneder i Forveien ydedes Bourbonnerne. Massena har luret længst førend han vilde til at erklære sig, og denne Dvælen beviser tilfulde, at han hidtil endnu ikke maa have anseet Bonapartes Sag for saa ganske sikker. Først den 10 April, altsaa fem Uger efter Bon partes Tilbagekomst, har han ladet udgaae i Toulon en Proclamation, hvori han fortæller, at en ligesaa lykkelig som overordentlig Begivenhed har tilbagegivet Frankrig sin selvvalgte Souverain, den store Napoleon, noget, som maa være en Festdag; for alle Franske. Han har igjen besteget Tronen, uden at der er bleven udgydet en Draabe (?) Blod. Han er vendt tilbage til en Familie, som elsker ham. "Franske, der gives i hele Frankrig, vedbliver han, ingen Stad, der ikke kan opvise et Mindemærke om hans Velgierninger. Soldaterne see i ham en Helt, og Konsterne og Videnskaberne deres Beskytter. Vi ville derfor ønske hans Liv og hans Dynastie Vedvarenhed." Denne Proclamation behøver ingen videre Forklaring. Hvorledes de samme Personer, som nu igjen krybe i Støvet for Bonaparte, nyligen kaldte ham en Tyran, der havde gjort Frankrig, saa ulykkeligt ved sin umættelige Herskesyge, er os alle endnu i frisk Minde. Hvorledes de samme Personer ophøiede Bourbonnerne i hele ti Maaneder, vide vi alle. Man kunde maaskee ville sige til deres Forsvar, at de føiede sig som kloge Mænd efter Omstændighederne og skikkede sig saa godt som de kunde i Tiden. - Men vee det Folk, hvor en saadan tvetunget Nedrighed kaldes Klogskab, og hvor man leger med Eder og Forsikkringer som med Charader og Calamboureer, Bonaparte reed nyligen ved en Mønstring, gjennem alle Gelederne og holdt en rum Tid stille ved hver Bataillon; derefter holdt han en Tale for de i en Kreds opstillede Officierer. Denne Tale vidnede tilfulde om, hvor meget denne nye Cæsar søger at smigre de første Støtter for hans Trone, Soldaterne. Den gjenlød af hans sædvanlige Flosker i de sidste Uger, at Forræderie og Uheld havde ført Fienderne indenfor Parises Mure, at den Kongelige Trone ikke passer sig for Frankrig, at den ikke betrygger Folkets Jnteresse (et Ordspil, som man nu i 15 Aar har moret Nationen med); at Udlandet har paatrængt det samme. Han truer med at ville afvette denne Plet med Folkets og Armeens hele Magt, og tilbagegive Frankrigs Ære og Hæder sin hele Glands. - Hvor mange Millioners Liv vilde denne Glands ikke koste, og hvor ubetydeligt et Aandepust fra Skjebnens Mund kan ikke bringe den til at løbe an igjen, Han forsikkrer, at de borgerlige Uenigheder ere ophørte, og at han hidtil ikke kjender til Fiender. - Altsaa ere de Magter, der udstedte Declarationen i Wien, ikke hans Fiender. - Men han lover imidlertid, ikke at blande sig i fremmede Nationers Anliggender, Hvilket høimodigt Løvte, Om kun dette ene Løvte havde været Frugten af de Allieredes sidste Feldttog, hvilken Seir havde dette allene da ikke været for Menneskeheden, Men skal Frankrig have sin Ære og Hæders hele Glands igjen, saa bliver dette Løvte vel neppe andet end tomme Ulykkelige Tilfælde have vel nedtrykt den Ord. franske Caracteer (?) - mener han - men den har igjen antaget den Ungdom og Kraft, den besad for 20 Aar siden. - De kjender alt for vel, min Ven, denne Ungdom" fra September dagen, fra Marats og Robespierres Tid, og ønsker vel neppe det ulykkelige Frankrig denne Ungdom tilbage. - "Soldater – saa endte han sin Tale J have vel maattet paasætte den hvide Cocarde men den trefarvede levede i eders Hjerte." sværge (!), at forsvare den Keis. Trone og vor Uafhængighed. - Naar Bonaparte taler om at nedtage den hvide Cocarde, Uskyldighedens Billede, saa tænker man paa Emilie, naar hun river Du endnu her Rosen ned og siger: Ned med dig! du passer ikke i Haaret af saadan En - som min Fader vil, at jeg skal være Om Skuespils Udpibning,