Aarhuus Stifts-Tidende, 1843-01-31
Naar Hr. Etatsraad Hersleb endelig maatte eller vilde finde sig foranlediget til bemærkninger, i Anledning af vort Jnserat i Veile Avis No. 6, da havde vi fra en Mand i Hr. Etatsraadens Stilling ikke ventet et saa simpelt og, især med Hensyn til vort Jnserat, saa indholdsløst, Product, som hans Jnserat af 16de de i Veile Avis No. 7 optaget i Aarhuus Avis No. 13); vil havde derimod ventet et mere roligt og deelicat Sprog, af Stedets Byfoged, og vi havde endelig af Byfogden, som Justits- og Politiøvrighed, ventet vort Jnserat gjendrevet med gyldige Grunde og Beviser; men af disse findes ingen. Avertimod staaer det aldeles urokket, og Enhver, som kjender, samt i ældre og yngre Tider har kjendt Forholdene, især nogle Tilfælde, som navnlig Trende af os have erfaret, vil ogsaa kjende endeel af de gode Grunde, hvorfor vi maatte vælge Offentlighedens Vei, medens vi alligevel maatte berøre Hr. Etatsraad Hersleb, men dog paa een, efter vor Formening, delicat og - som vi troede – tillige for ham tilfredsstillende Maade; thi der kunde (som ogsaa af en særdeles dannet Mand blev bemærket, bl. A. enten være eller indtræde Forholde og Omstændigheder, som muligen kunde gjøre det mindre behageligt for Etatsraaden, at handle og inqvirere med den Kraft han ellers vilde. – Vor Hensigt, blev iøvrigt udtalt ligesaa ærligt og aabent som tydeligt, og vi have talt i et ligesaa roligt som tydeligt Sprog. – Vort Jnserat indeholder intet Skumlende, intet hadefuldt Angreb eller deslige; og vi skulle derfor indtil videre, men med Forbehold af vor Ret, skjænke Hr. Etatsraaden de i denne Retning brugte Udtryk, som neppe have været vel overveiede, ligesom de ere aldeles uforanledigede og ugrundede; thi var der i vort Jnserat Udtryk af anførte Beskaffenhed, maatte Hr. Etatsraaden formodentlig, som Embedsmand, have været pligtig at fralægge sig dem; men han har jo selv erkjendt, at dertil ikke var Anledning. Og vi – vi have ei skrevet, og agte ingensinde at skrive andet, end hvad vi, som stemmende med Sandheden og vor Overbeviisning, agte at forsvare. Men hvad vi i vort forr. Jnserat have skrevet, eller udtalt, og her udtale, kommer ikke fra nogen enkelt Kant, men fra - mange Kanter. Er Hr. Etatsraaden af modsat Mening, feiler han størligen. Vilde eller kunde Fr. Etatsraaden af og til vandre incognito omkring i Byen – og lidt med i Landjurisdictionen - især i Kredse og Huse, hvor han ellers ikke kommer, da vilde han bedst lære at kjende, deels en Mængde videværdige Forholde og Omstændigheder han nu ikke kjender, men isærden almindelige og virkelige Mening og Justits og Politiforvaltningen i hans Jurisdiction. Forresten vil det jo vistnok meest beroe paa Hr. Etatsraadens egen Handlemaade, om nogen i Fremtiden maatte sinde Anledning til, at drage den for Publicitetens Domstoel. Saameget er vist, at En af os, Forfatteren heraf, i de sidste 23 Aar har afværget nogle Jnserater, hvis Jndhold hverken vare usande eller fornærmelige; men derfor gjerne kunde have været mindre behagelige for Hr. Etatsraaden i hvis gode Egenskaber vi gjerne erkjende. Det er os iøvrigt ved denne Leilighed kjært at erfare, hvad vi jo, uden saadan Forsikkring, ligefrem maatte antage, at Hr. Etatsraaden ikke vil bøie sig for vilkaarlig Villie og urigtige Paastande", thi der er i Almindelighed sagt vist Jntet, som i høiere Grad nedsætter en Embedsmand, end naar han af Had, Misundelse, Bestikkelse, Besnakkelse, eller andre slige nædle Bevæggrunde, giver urigtige Paastande Medhold, eller handler partisk, eller er forsømmelig i sin Embedsforvaltning, især mod frække Forbrydere ofv osv.; en saadan Embedsmand afstedkommer ofte derved mere Ulykke, end han mangengang tænker, og vil tidligt eller sildigt komme til at angre det. Sluttelig tilkjendegives, at vort Jnserat af 10de ds. findes fuldstændigt i Veile Amtsavis No. 6; thi i Aarhuus Stiftst. No. 13 var det forkortet af Redacteuren. Veile, d. 25de Jan. 1843. Flere Jndvaanere. sidste mindre Brændsel er nøddendigt, hvorom man til enhver Tid kan blive overbeviist. At forøvrigt her Brænderier ere indrettede og endnu blive indrettede af Personer, som kun have ringe Jndsigt i Faget, er ingen Tvivl underkastet; thi hvad kan man vente af en vis Hr. Krohn, der for omtrent et Aar siden ansaae et Brænderi i Aalborg med pistorisk Apparat for et physikalsk Kunstkabinet, uagtet dette Apparat allerede har existeret i 25 Aar! Saaledes ere af dHrr. Henius og Lund og Andre flere Dampbrænderier blevne indrettede, i hvilke der bortødsles en overdreven Masse af Brændmateriale, Tid og Kraft, idet Construktionen strider mod alle Physikens Regler. Et i Aarhuus af Henius og her af Lund indrettet Damp brænderi have vi forbedret saaledes, at der ved Afbrændingen af Mæstningen nu kun udfordres 10 Timer, hvortil forhen udfordredes 16, og daglig spares 1/4 Tde Steenkul, ligesaa have vi forøget Udbyttet, idet der ved en ny Mæstningsmethode af en Td. Kartofler, istedetfor tidligere 18, nu erholdes 25 Potter gr. Brændeviin og af 200 2 Bygskraa, istedetfor tidligere 45, nu erholdes 59 til 61 Potter der. Brændeviin. Vi kunde forresten give en nærmere Forklaring over den feilagtige Jndretning af Dampbrænderierne; men dette vilde ikke mere være til Fordeel for nogen Producent, efterdi der ved den nye Opfindelse af Destilleringen i luftfortyndede Rum hverken udfordres Jld under eller Damp i Kiedelen, da Brændevinen vindes formedelst en Luftpumpe, ved Luft trykkets Tilbageholdelse, ved hvilken Fremgangsmaade den kan erholdes aldeles fuselfri Brændeviin. Da der desuden ved denne Slags Brænderier kun udfordres et ringe Forraad af Brændmateriale for at drive den Maskine, der sætter Luftpumpen i Bevægelse, og da intet Sval vand er nødvendigt, saa ville Dampbrænderierne desformedelst ikke meere kunne saa godt bestaae, og Anlægget deraf ikke være hensigtsmæssigt. Skanderborg, den 28de Januar 1843. Werner. Rohde. Technikere fra Berlin. William Natt. Rind kun Taare! Lyd kun Klage! Ak! han vender ei tilbage. Snart Ham dækker sorten Muld. Døden lindred vel Hans Smerte; Men den omme Moders Hjerte Knuges end saa kummerfuld. Hvo kan trøste? Hvad kan styrke 2 Naar et vildsomt – rædsomt Mørke, Hæver sig paa Livets Vei. Vennen græder, og hans Taare Falder ned ved Dødninghaare, Men til Liv den kalder ei. Dog - det trøster, og Hans Minde Skal ei bort som Dug forsvinde; Thi Han var en ædel Mand. Han har fundet salig Hvile; Lad da Haab om Gjensyn smille Trøstende fra Gravens Rand! Og I Smaae, som staae tilbage. J Forladte, ei forsage, Eder skjærmer Almagts Haand. Engang hisset vil J finde Faderen, og atter binde Det for tidligt løste Baand.