Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-11-13
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Enogtyvende Aargang. No. 91. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 13 November 1824. Af Jntet kommer Jntet. (Slutning; see forr. No.)Men naar nu vor Villie bestemmes af de engang givne Følelser og Forestillinger, er der da saa ingen Grund til denne Villie, J saa Fald kan Man ogsaa sige, at der ingen Grund er til, at Magneten trækker Jern til sig, at et Træ, som saves over ved Roden, falder omkuld, eller at et Menneske, som Man giver en Dosis Rhabarber, kommer til at laxere. eller kortsagt til nogensomhelst Begivenhed paa Jorden; thi Alt er grundet i hele Naturens Jndretning. Magneten maa vilqvodammodo) trække Jernet til sig; det over savede Træ maa falde omkuld, og det Menneske, der har faaet Rhabarber, maa laxere, og altsaa arme, hudflettede Philosophie altsaa have disse Begivenheder ingen Grund. Men med en saadan jordisk Grund, som Rec. kalder ingen, er Deterministen meer end godt fornøiet, naar Frihedsforfægterne blot kunne skaffe en saadan tilveie; men det er just den, der mangler dem. Rec. ytrer rigtignok (Side 669, iv. Side 696), at Hommel har aldeles Uret, naar han heelt igjennem omtaler Friheden, som en Mulighed til at handle uden al Grund, da Friheden ikke bestaaer deri, men kun deri, "at en Fornuft Erkjendelse kan blive den bestemmende Grund for Villien, blot for"det Erkiendtes egen erkiendte Værd og Høiheds Skyld, men at dog ogsaa Villien, uagtet en saadan Erkiendelse er indtraadt, kan bestemme sig imod det Erkjendte, saa at "dette da ikke kommer til at faae Magten paa den eneste Maade, hvorpaa det tilkommer det at faae den, fordi det ei er det, der faaer Magten, naar det ei faaer den paa denne Maade, (det Sidste, som Følge af det Første, forstaae hvo vil og kan); men indrømmer dog tillige, "at Man rigtignok, naar Man betragter en saadan Villie videre, tilsidst kommer til en Villie, hvorom Man er kan sige Andet, end at den vil, fordi den nu eengang vil, og ikke vil, fordi den ikke vil, eller en Villie, hvis Grund ikke videre er at søge i noget Andet, end den selv, men at en saadan Villie jo ikke i Noget er forskjellig fra den Begjæring, som begjærer det Behagelige for dets Behageligheds Skyld, en Begjæring, som Man, uden Tautologie, ei kan angive videre Grund til." Men skulde Rec. virkeligen selv være blind nok til ikke at indsee, hvilken himmelvid Forstiel der er paa at lade sig bestemme for eller imod Noget af Følelser, hvis Natur nu eengang er saaledes, at de maae bestemme os, hvilken Bestemmelse ethvert fornuftigt Menneste - Rec. undtaget vil sige har sin gode Grund, ligesaafuldt som det har sin gode Grund, at et Stykke Klæde bliver rødt, naar det farves med Purpur, og at bestemme sig uden at bestemmes af Noget, hvilket ingen Grund har og hvilket netop er det Ubegribelige, hvortil Indeterministerne altid komme tilbage. Thi det nytter Jntet, at Rec. snoer sig i tusinde Bugter for at komme bort fra den ulyksalige lidertas indifferentieDen lille klarøiede Hommel lader sig ikke blinde af den Haandfuld Glimmersand, Rec. kaster ham i Øinene, men bliver bestandigen ved den Paastand, at den Frihed, som Jndeterministerne fægte for, ikke er Andet end een Mulighed, til at handle uden nogen Grund, og for at gjøre dette for Alle ret indlysende vælger han følgende Exempel. Et Menneske skjæler. Hommel siger: Det Menneske er bragt til at stiæle, fordi han har faaet en slet Opdragelse, fordi han er kommen i slet Selskab, fordi hans Sandselighed har faaet formegen Overhaand hos ham, fordi han ikke har lært at indsee Eiendomsrettens Hellighed, fordi Forestillingen om Straf ikke i det Øieblik var ret levende hos ham, fordi han stolede paa at kunne blive uopdaget, fordi han o. s. v., o. s. v., og af alle disse Grunde - der igjen alle have deres tilstrækkelige Grunde i det og i det og i det – stial han og maatte han skjæle, og hans Beslutning at stiæle er altsaa ikke uden Grund, ligesaalidt som det er uden Grund, at Hjulet kommer i Bevægelse, naar Sluserne aabnes og Vandet strømmer ind paa det. Recensenten indrømmer, at alle disse Omstændigheder ere tilstede, og at de tilskynde Mennesket til at begaae denne Forbrydelse, men siger han: Det er dog ikke det, der fik Forbryderen til at skjæle, alle disse Tilskyndelser og Fristelser uanseet, kunde han have ladet være at stiæle. Nu, spørger Hommel, hvad er da Grunden til, at han ikke har ladet være at skjæle? Det er, svarer Rec., fordi han ikke har villet lade være. Men naar det nu saaledes, spørger Hommel atter, blot beroer paa ham selv, om han vil stiæle eller ikke vil skjæle, hvad er det da, der giør, at han bestemmer sig til enten at ville eller ikke at ville skjæle? Min Gud, svarer Rec., det er hans Villie *), og, lægger han naivt nok til, deri er jo Jntet synderligt, thi seer Du ikke, at Man dog tilsidst allevegne træffer paa Noget, der er, hvad det er, uden at Man kan angive videre Grund til, hvorfor det er saaledes: Jo jeg seer rigtignok, giensvarer Hommel, at Rosen er rød, uden at jeg kan sige, hvorfor den er rød, men ikke troer jeg, at Rosen, naar den blot havde villet, kunde ligesaavel være bleven hvid, som den er bleven rød, men det er jo det, Du paastaaer, naar Du siger, at Mennesket kan i ethvert Tilfælde ligesaavel ville Noget som ikke ville det. Hans Villen eller Jkkevillen har da aldeles ingen Grund, hvilket er noget ganske Andet, end at Vi maaskee ikke kunne angive dens Grund. Et saadant Valg er en reen Skabelse; der er ingensomhelst Grund, der bestemmer samme; det farer op, Jngen veed, hvorfra eller hvorfor. Men en Skabelse er for Mennesket ufattelig, da den indeholder en Modsigelse. Mennesket maa nødvendigen antage en Aarsag til enhver Begivenhed, thi han kan ikke begribe, at Noget kan frembringe sig selv, det er, at Noget kan paa eengang være og ikke være, saalidt som han kan begribe, at To tillige kan være Tre, eller at en Cirkel tillige kan være fiirkantet. Det er denne Villiens Frihed, det er denne Skabelse, som Hommel kalder en i Villien, selv opstaaet Villen, det er den han kalder, hvad der skurrer fælt i Reces Øren, Klingklang og Galimathias, men det er den, som Rec. mener at være ligesaa simpel og begribelig, som det, at Mennesket efter sin Naturs Indretning drages hen til det Behagelige og stødes bort fra det Ubehagelige; thi ogsaa denne 1) Kommentar: "Udslaget imellem flere modsatte Forestillinger og Motiver gjøres altid tilsidst ved en umiddelbar Villiebestemmelse, der lader disse eller hine Motiver, faae Overvægten, fordi den nu vil det. Hvori da er noget Absolut."