Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1827-03-24
Skribenten og Menneskevennen frydedes ikke alene over, at Dannerstaten havde saa fredelskende Førster, men tillige derover, at den havde en Bernstorff, der viselig som retfærdigt sørgede forat holde den i Besiddelse af Fredens uskatteerlige Goder; at der omkring Tronen vare Mænd, der redeligen, og uvildnet af Fordomme, talede Bondestandens Sag, saavelsom den skjændigen undertrykte Negers Ret; at den ædle Sandhedsven Birkner forfægtede Menneskehedens Rettigheder, og at han blev hørt med Bifald; at den blide som lærde Sum, med Førstegavmildhed aabnede sine Kundskabsskatte for Alle; at Taleren, Theologen og Filosofer, Chr. Bastholm redeligen søgte at lede Alle til Sandhedserkjendelse, Dyd og Lyksalighed; ligesom og Taleren den nidkjære, selvstændige og frimodige Cl. stedse med ædel Alvor talede Oplysningens og Dydens hellige Sag, som og over at Danneskialden, den ædle djærve Thaarup aldrig blev træt af at lovsynge og anprisede Menneskene saa hædrende, som for Samfundet saa yderst velgjørende Dyder, der gjensidigen virke saa veldædigen paa Regjering og Undersaatter, og tillige omslynge dem med Fredens og Erkjendtlighedens lyksaliggjørende Baand. Tanken om, hvor usigeligen lykkeligt Dannerfolket var ved dets Regjerings mangfoldige ædle Foranstaltninger, og deres saa heldbringende Følger, som Skrivefrihed, Oplysning, Velstand, Stavnsbaandets Løsning, Slavelænkernes Knusning og den trygge Fred, medens fast det øvrige Europa vaandede sig under Censur og Krigens talløse Rædsler, begeistrede den store Digter, de Danskes Ovid, ligesaa mesterligen som sandt at skildre i følgende: "Hævnens vilde Kjæmper, vækkes, Templer knuses, Fængsler brækkes, alle Fredens Engle flye - Graad og Blod i Strømme flyder! Loven tier, Grumhed byder i stere Lande. - . . . . Her, men her, i sikkre Hegne blomstrer Flid i Glædens Egne, smiller Fryd i Trygheds Skjød, . . . Borgerret i lige Skaaler, Lys i Friheds fulde Straaler gik fra Thronen ud - Mørket spredtes, Taagen svandt; Kundskabs feire Dag oprandt. . . . Held os Vold ei meer udsuer Folkets Kjærne, Landets Marv, Dannerbonden henrykt skuer hegnet sin og sines Tarv, Eiendom og Frihed ile til forarmte Trælles Stavn, frugtbar Flid og munter Hvile signe Dannerfolkets Navn, Over Octanets Huler høit hans Faderstemme lød - og i Vestens Slavekuler sorte Brødres Aag han brød. Billedet, som Sekler skjændte, som Europas Vold miskjendte, Gud, dit Billed hædred han Du, som bød ham Dig at ligne, Du velsigne Christian!" Dog, i Danmark, som overalt paa Jorden. sindtes og findes der mange flere høitfortjente og ædle Mænd, end her kunne nævnes, og deres Navne ville stedse, indtil Dagenes Ende, staae med lysende Flammeskrivt i Tidens Aarbøger. Hædret være deres Minde, og deres Daad en evig Opfordring til, uafladeligen at gaae frem mod Fuldkommenhed og Dyd, Ligesom og Enhver, efter sine Evner, stræbe som de, at befordre Cultur, at udbrede Almeen-Oplysning, at fremme Retskaffenhed, Humanitet og Tolerance, og som de at tale den Fortrængtes Sag: da skulle Opertro, Fanatisme, Mysticisme og de mange flere Onder, der fødes og næres af de Vankundighed og Undertrykkelser elskende Clerker og Aristokrater, mere og mere forsvinde af Jorden!