Den Vest-Sjællandske Avis, 1833-05-28
En af disse gigantiske Blomster blev opdaget paa Sumatra i 1818, dengang da Sir Stam ford Raffles, Gouverneur over Øen, foretog sin første Reise fra Bencoolen til det Jndre af den. Han blev paa denne Reise ledsaget af en udmærket Naturforsker, Dr. Joseph Arnold, Medlem af det Linnæiske Selskab, hvis Forskninger paa en saa lidet bekiendt Øe, og som bleve understøttede af Gouverneurens Jndflydelse, havde opvakt de meest grundede Forhaabninger; men som destoværre ikke bleve opfyldte; thi det samme Brev som forkyndte denne Plantes Opdagelse, forkyndte tillige hans Død. Brevet var fra Sir Stam ford Raffles til Sir Joseph Banks i London, og indeholdt følgende Efterretning, som Dr. Arnold vilde meddele en Ven. Han omtaler deri denne Plante, hvilken Sir St. Rafles med Rette kalder den herligste af alle Blomster. Doctor Arnold skriver deri: Jeg maae fortælle Dem, at jeg i Pubo Labban, ved Bredderne af Manna, har opdaget det største Underværk i Planteriget. Jeg var gaaet lidet foran Reiseselskabet, da een af Tienerne kom løbende efter mig og fortalte med den største Henrykkelse: Kom Herre, og see en uhyre, en prægtig Blomst! Jeg gik nogle hundrede Skridt med ham, og han viste mig nu bag en Busk en virkelig forbausende Blomst, som ikke voxede meget høit over Jordbunden. Jeg besluttede strax at afplukke den og bære den hen i Teltet; jeg tog derfor af Tiene rens Hænder hans Paranz (et Slags Spade) og opgravede den med dens lille, neppe to Fingre tykke Rod, og bar den hen i Teltet. Havde og været alene, saa vilde jeg have taget i Betænkning at beskrive denne Blomst Størrelse; saameget overgaaer den alt hvad man hidindtil har seet af dette Slags; men Sir Stamford, Lady Raffles og Hr. Polegrave, hvilke vare lige saa overraskede som jeg, kunne bevidne min Beretnings Sandhed. Blomstens og Bægerets Blade vare paa nogle Steder 1/2 Tomme tykke; Stengelen var meget saftfuld; Blomsten var i sin største Udstrækning 1 1/2 Alen bred; Bladene vare 12 Tommer lange og ligesaa brede. Vi udregnede at Blomsten kunde rumme 12 Pintor (6 Potter) Vand; hele Blomsten veiede omtrent 15 Pd. - En af Vei. lederne fortalte, at man kaldte denne Blomst Krubul, i nogle Distrikter: Ambur-Ambur. Vi erfarede siden, at den var temmelig almindelig bekiendt. Den behøver tre Maaneder fra den Tid at Knoppen bryder frem og til den springer fuld komment ud. Den blomstrer kun en Gang om Aaret, og det strax efter Regntiden. Den har ingen egentlig Stengel; men voxer paa Rødderne af et vist Slags Cissus. Den synes at komme frem af Revnerne paa dette Træes Rødder og viser sig i Begyndelsen som en rund Knop, hvori Blomsten ligger, inden den springer ud, indsvøbt i talrige Bedækninger, hvilke aabne sig og falde af i samme Grad som Blomsten springer ud. Blomsten visner snart efter at Planten er kommet i Blomster. - Denne Kiæmpeblomst kan betragtes som eet af Planterigets Underværker. Man har opdaget flere lignende Arter af den; men ingen saa stor som denne. Alle disse besynderlige Planter have ingen Rødder; men groe paa andre Planter; Knopperne ere indhyllede i purpurrøde, eller brune Skiæl. Blomsterne ere de skiønneste, som man kiender i Planteriget; de frembringe intet Frøe; men forplante sig som Svampene, med hvilke de have Lighed. Den Masse hvoraf Blomsterbladene ere dannede, lugter som raaddent Kiød. Det er besynderligt, at disse underfulde Blomster, som have 69 Fod i Omfang, ligne ikke nogen anden Plante end Svampene, hvoraf nogle Arter ere saa smaae, at man neppe kan see dem med det blotte Øie. Hvad der forlænger det menneskelige Liv. Luften paa de aabne Høilande og paa de tilgiængelige Bierge, synes at være gunstigt for et langt Liv, hvilket samme er Tilfældet med Atmosphæren paa Øer, som bestandigt fornyes af Søeluften. J mange Egne er et langt Liv sædvanligt. Plinius siger: at den Deel af Jtalien, som strækker sig fra Appenninerne til Po og fra Placenza til Bologna har altid været meget riig paa Oldinger fra 100 til 150 Aar. Formodentligen kan ethvert Land opvise nogle enkelte Exempler paa Personer, som have levet 150 Aar og derover. Saaledes har Ungarn sin Peter Czar tan, som bøde i sit 185de Aar og Johann Rovin i sit 172de Aar; den førstes Kone blev 142 og hans Søn 117 Aar gammel. J England har man 3 til 4 Exempler paa Mennesker, som bleve fra 150-169 Aar gamle. Det er mærkværdigt nok at hine Ungarske Oldinger levede i det moradsige Banat. Vort Livs sædvanlige Grændse synes at være imellem 8090 Aar (en Grændse som saare Faa naae til). Kun Faa leve længere, fordi Lidenskaberne og Usædelighed (ogsaa arvelig Svagelighed og Feil i sin Levemaade) endnu bidrage mere til at forkorte Livet, end det menneskelige Legemes medfødte Disposition til at forfalde. I Almindelighed døer aarligen een Person af 30 til 40. At være maadeholder i sine Nydelser og frie for Lidenskaber, bidrager overmaade meget til at forlænge vor Tilværelse. Azurgrotten ved Capri.