Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-03-06
Om Aarsagen til Bøgers ringe Afsætning i vort Land (Sverige. (Oversat efter Kellgreen.) Ligesaa hos os. - Chilian. Betragte vi vor ringe Folkemængde, saa følger vel deraf klart, at Antallet af Læsere maa hos os blive uden Sammenligning mindre end i Frankrige, Tydskland, England &c. Dette beviser, at Forfatter-Sysslen ikke kan være en Stand, her i Landet, og at Lærdom og Konst hos os aldeles maatte forfalde, naar de ei understøttedes af Regjeringen. Men Spørgsmaalet er ei om en Afsætning, der beriger eller ernærer Forfatteren, men om en, der godtgjør hans Møie og Bekostning. Dertil udfordres neppe mere end nogle Hundrede Kjøbere, og dette Antal burde dog let kunne findes i et Land af mere end halvtredie Million Jndvaanere, og med en Hovedstad med halvfierd eller firsindstyve Tusinde. - Hvad den Snak angaaer, om vor mindre Formuenhed, om Nødvendigheden at spare, som saa ofte paaraabes, da svares: at man vil troe det, saasnart det viser sin Virkning i andre Ting, f. Ex. i Formindskelse af kostbare Meubler, Egnmager, Vine, Deserter, og andre Luxusartikler, saalænge alt dette bliver som det er, har man Ret at ansee dette Svar som en Forrevending. Lader os reentud tilstaae Sandheden. Den rette men hemmelige Grund ligger i den ringe Lyst, vort Publicum har til Kundskaber og Oplysning, og Afsmag for alt hvad der kan bebyrde Eftertanken. Virkeligen opdaget et opmærksomt Øie hos denne Nation en Træghed i Sielen, en vis Dorskhed i Forstanden, forenet med en vis Flygtighed, ikke hidrørende, som hos nogle Nationer, fra et flammende Genie, en livlig let Følelse, men af Mangel paa Evne til at fæste Tanken, en vis mechanisk Uro. Denne Flygtighed og Dorskhed har hos Mængden af Læsere forenet sig i den Grad, at man gyser eller gaber ved Synet af et Skrift, der overstiger nogle Ark at man, hvad der er lige snurrigt, dadler det Alvorlige, som langt og kjedsomt, og laster det Muntre, som uværdigt og barnagtigt; at man klager over Mangel paa Solidtet i Smagens Verker, og paa Moro i de videnskabelige. Mon det ikke skulde være for at finde en god Grund til at foragte begge Deele, Skulde vi troe, hvad Nogle have paastaaet, at disse Feil ere locale, ere Følger af en mindre lykkelig Organisation, at denne lange Uformuenhed i Moral og Physik hos Menneskene, som hos Dyrene og Væxterne i vort Nord har en Grund i Climatets Haardhed, i Landets naturlige Trang: da var derved ingen Hjælp at haabe, ingen Bebreidelse at gjøre, da havde Forfatteren ingen anden Pligt end den, at lempe sig efter sit Publicum uforbederlige Smag. Men have vi derimod, at vor hele Slægts langsomme Fremgang til Dannelse, af de nuværende meest oplyste Folkeslags besværlige Omstøbning, Grund til at slutte, at de ovenanførte Aarsager, uagtet de ei ere uden Jndflydelse, dog hverken ere de eneste, eller de meest virkende, at ved Siden af dem andre og betydeligere findes i Vaner og Fordomme, i falske Begreber om Oplysningens Natur, om Lærdoms sande Værd, om det Skjønnes sande Øiemaal, i synkende Agtelse for Videnskabeligheds Dyrkere, i barnlig lav udannet Begierlighed efter Rigdom, Pragt, udvortes Anseelse, Gevinst, Vellyst og legemlige Nydelser. da tør vi endnu haabe at Sverige engang skal kappes ogsaa i Oplysning og de derpaa grundede sande borgerlige Dyder, med de samme Nationer, hvis Svaghed og Yppighed, det hidtil har efterlignet; at det engang vil erholde et Publicum, der er skikket til at læse, værdig til at bedømme et Arbeide af Vigtighed, Alvo- og Omfang. Maatte samtidige Forfattere, med Øiet allerede henvendt paa denne lykkeligere Fremtid, paaskynde dens Komme, idet de have til Maal, mere at rette end følge deres Tidsalder Smag, mere at søge en langsomt voxende Ære, end et Liv for Dagen. (Af det norske Morgenbl.