Berlingske Tidende, 1791-10-21
Et ægte eller fankt Brev, der er bleven udbredt iblant Folket, som skreven til mig fra Slottet Skiøndovnlyst ved Coblenz den 10de Septbr. 1791, fordrer, at jeg ogsaa sendet Dem et trykt Svar, som jeg er mig selv, saavelsom den Franske Nation, hvis Overhoved jeg har den Lykke og Ære at være skyldig. J den lange Tid, meddene Unighed, Fiendskab og Mistillid, som forskiellige modsatte Fordeel frembragte, herskede, havde jeg Aarsag til at være uvis om den Skjebne, som formedelst de Uroligheder, der ere uadskillelige fra en stor Redomtion, forestod der i Bevægelse bragte Rige, og den Tid kunde jeg ogsaa billige den Frygt, som bragte Dem, for Deres egen Sikkerheds Skyld, tilden Beslutning, at forlade Riget. Jeg har endog været rørt af den Andeel, som De ved mere end et af Deres Skrid syntes at tage i de personlige Bekymringer, som omriggede mig, og nedsloge Dronningen; Bekymringer, som dog aldrig havde fundet Sted, dersom ikke Uenighed havde indtage den ved talrige og bestandige Rænker fra Tronen forjagede Sandheds=Plads, og holdt Franskmændenes Kierlighed til vor Person saavelsom vor inderlige Tilbøielighed til dem er lang Tid tilbage. Men efterat jeg har faaet Oplysning om Nationens eenstemmige Forlangende at beholde deres Monarchiske Regiering med de Forandringer, som af deres Repaasentantere ere antagne; efterat Vi, Dronningen og jeg ved vore Øine og de behageligste Jagtelser, som vore Hierter kunne ønske, ere blevne underrettede om, at min frie Sangtion til Constitutions=Acten, og min Eed, at forsvare samme inden og udenfor Riget, opfylder det Franske Riges almindelige og tydeligste Ønsker; skulde det giøre mig meget Ondt, mine Herrer og elskede Brødre, om det kund være sandt, at De forbleve ved den Beslutning, som de have yttret i Deres Brev af 10de hujus. Jeg giør mig en Fornøielse af at troe, at saasnart de bekomme Efterretning om den fuldkomne Enighed, som nu hersker Deres Fædreneland, ville den ene saavelsom den anden føie de hastigste Foranstaltninger til at komme tilbage til Riget paa en fredelig Maade, ved Deres Nærværelse forøge min og Dronningens Lykke, og være Vidner til de Tilbøieligheds Kiendetegn, som man nu giver os. Skulde det tvertimod min Forhaabning være mueligt, at een af Dem, mine Herre, og elskede Brødre, eller De begge, henrevne af Forestillinger, der kunde være ligesaa falske som farlige for Dem, og de bortflygtende Franskmænd, endnu vedblev dette eller hiin voldsomme Middel for at frembringe en Forandring i Rigets nærværende Regiering, saa besværger jeg Dem, at De maae være overbeviste om, at De derved skulde foraarsage mig der meest levende og virkeligste Sorg, efterdi min Pligt foreskriver mig, som Nationens Overhoved, at forsvare samme imod saadanne Anfald, hvordan de endog maatte være. Endelig melder jeg Dem, at jeg har draget den fornødne Omsorg for at underrette alle fremmede med Frankrig allierede Hoffen om min Bevilling til den nye Constitution og om den Tilbage, kaldelse, som jeg lader udgaae til Dem og de øvrige Prindser af mit Blod, saavelsom til alle fraværende Franske Borgere, paa det de med Tillid kunne adlyde denne Jndkaldelse, da De kunne giøre sikker Regning paa Lovenes Beskyttelse, som forsikrer Dem Rolighed og Beskiermelse. J Følge min Hengivenhed for Constitutionen, hvis lykkelige Virkninger De virkelig skulle erfare, indbyder jeg Dem, til ufortøvet at berette mine Blods= og Bundsforvandte, Deres Majestæter, Keiseren og Kongen af Preussen, at De udtrykkelig afstaae fra at forlange af samme, at de skulde opfylde Deres Erklæring, som De have ansøgt og er i Pillnitz den 27 August bleven undertegnet imellem dem. Jeg vil ansee dette Skridt, som et Tegn fra Deres Side paa, at De ville giøre mig Den forbunden; thi hvad Beviserne paa Lydighed angaaer, som De tilbyde mig, da ere De mig ingen skyldig, og jeg foringer ingen anden af Dem, end den imod Lovene, som nye ved Statens nye Constitution ere indviede. Hvormed og Paa Loupre i Paris, den 21de Septbr. 1791. Ludvig, De Franskes Konge.