Aalborg Stiftstidende, 1844-07-15
J den af Alderspræsidenten, Kammerraad Wulff, derefter holdte Tale udtrykte han sig især beklagende over den for Stænderinstitutionen i Folket aftagne Jnteresse, der vidnede om, at Undersaatternes gode Forventninger ei i Eet og Alt vare blevne opfyldte, saa og over den Tvedragt, der havde viist sig imellem de forskjellige Statsdele, og gjentog ligesaa sin allerede i forrige Møde udtalte Beklagelse over den korte Tid, der er Stændernes Samling indrømmet, hvori der for Nationen ligger en sørgelig Tanke om, at den saa meget yndede Petitionsvei gjennem Stænderne for størstedelen skulde være tillukt. Han haabede imidlertid, at Kongen i de forskjellige Henseender vilde søge Folkets Forventninger og Forhaabninger opnaaede. Ved det af ham administrerede Valg valgtes derefter til Præsident: Høiesteretsassessor Bruun med 48 og til Vicepræsident, Professor Larsen med 39 Stemmer. Vicepræsidenten fra forrige Session, Kammerherre, Lüttichau, havde til dette Valg denne Gang kun 10 Stemmer. Til Secretairer valgtes. Justitsraad Fønss med 42 og Kammerraad v. Støcken med 27 Stemmer, og til Stændertidendens Redacteurer: Apotheker Køster med 44 og Overkrigscommissair Qvist med 30 Stemmer. Stændernes Forhandlinger aabnedes med et ved Kammerraad Wulff indgivet Forslag til en Adresse til Kongen. for at udtrykke for Hs. Majestæt den almindelige Stemning, der viser sig her i Provindsen, som Følge af de Anskuelser, der have gjort sig gjældende i Kongens Raad, og den Jndflydelse, disse have udøvet paa forskjellige for Nationen vigtige Anliggender." Den første Taler, der greb Ordet i dette høivigtige Spørgsmaal, var den Deputerede for Horsens, Hr. Oliemøller Schytte, i følgende Foredrag: "Jeg stemmer for en Adresse, og jeg ikke blot stemmer for den, men jeg anseer det af høieste Vigtighed og som en ueftergivelig Pligt, at der netop i dette Øie blik indleveres en Adresse, hvori gives et tro Afpræg af Forsamlingens Stemning, af den Bekymring, der fylder os ved at see den Fare, der truer vort elskede Fadeland, og hvori udtales den Mangel paa Tillid til Kongens Raad, som kjendeligen har gjort sig gjældende i Folket. Disse Momenter, som jeg saaledes har antydet, og som jeg ønsker udviklede i Adressen, ere ingenlunde ene Frugten af min egen maaskee eensidige Opfattelse af Forholdene; ei heller ere de ene Frugten af de Erfaringer, jeg har havt Leilighed til at gjøre i den Kreds, hvor jeg har hjemme; men de ere meget mere tillige Frugten af de Erfaringer, som jeg paa nødvendige Forretnings reiser rundtom i Landet har indsamlet ved at komme i Berøring med flere oplyste og fædrelandssindede Medborgere. Jeg skal nu tillade mig nærmere at forklare mig. "Den kgl. Commissarius har i denne Forsamlings forrige Session yttret, at der kunde møde vanskelige Spørgsmaal, angaaende den fremtidige Succession i de forskjellige Statsdele, og at det til den Ende maaskee kunde være nødvendigt at træde i Underhandlinger med andre Fyrstehuse og med flere tildeels mægtige Stater." Denne Yttring af Commissarius forekommer mig høist foruroligende thi det sees deraf, at Hs. Majestæts Raad nærer Tvivl om Arvesuccessionen. Vel har jeg af velunderrettede Mænd erfaret, at Arvefølgen i Hertugdømmerne er hævet over al Tvivl, og at Feilen kun ligger deri, at man ei har kjende og benyttet de uomtvistelige Beviser, hvoraf man er i Besiddelse. Men ligesom der, i saa Fald, paa hviler dem i Kongens Raad, hvis Pligt det var, derom at have Kundskab, et stort Ansvar, saaledes er der, mig vitterligt, indtil dette Øieblik Intet officielt kundgjort, hvorved hinForuroligelse kunde hæves, imedens derimod den factiske Tilstand i Hertugdømmerne, under aabenbare og hemmelige Forkjæmpere og med synlige og usynlige, mægtige Beskyttere, gaaer den adsplittende Tendents, som er Maalet, imode med en Udholdenhed og Kraft, der i høi Grad maa respecteres. Af hvilke Tilfældigheder vort desværre nok sønderlemmede Statslegeme under saadanne Omstændigheder er afhængigt – thi hvo borger for Kongens Liv behøver jeg vel ikke nærmere at udvikle for den ærede Forsamling. Mig forekommer det, at vi staae som over en Afgrund paa et skrøbeligt Dække, der vel under visse givne Eventualiteter kan holde, men der ogsaa kan briste. Jeg mener, at der i denne Betragtning, forsaavidt den er rigtig (det skulde glæde mig, om den ikke var det, ligger Stof til dyb Bekymring for hver den, som seer lidt udover den Dag imorgen. At Tilliden til Hs. Majestæts Raad, Tid efter anden, meer og meere maatte tabe sig, troer jeg maa finde sin forklarende Grund deri, at ethvert nok saa uskyldigt Forsøg, som fra Folket er udgaaet paa at deelagtiggjøres i de Goder, en friere Udvikling af Samfundsforholdene skjænker, er blevet viist en absolut Modstand. Jeg kjender idetmindste ikke et eneste saadant Forsøg, der har vundet Regjeringens bifald, imedens jeg, og med mig mange isandhed ikke dadelværdige Medborgere bitterligen have beklaget de efter vor Formening høist uheldige Følger, som denne, og netop denne, Modstand har foranlediget. Og henstiller jeg til Forsamlingen: har da Hs. Majestæts Raad i andre Anliggender, som have almindelig Interesse, for Landet, viist nogen saa særdeles Dygtighed og Kraft, at der skulde være Anledning til Tilfredshed? Hvad er der i Virkeligheden, naar man vil see rigtigt til, gjort for vore Finantser, hvad for at lette vore Skattebyrder, hvad for Udviklingen af vort velsignelsesrige Fædrelands Kræfter og Erhvervskilder, Vore Statsindtægter ere vel stegne; men det hidrører fra Arrangementet med Banken, fra de indkomne Skatterestancer, fra de forøgede Toldindtægter, fra Jnddragelsen af de specielle Fonds og endelig fra Øresundstolden. Af disse Jndtægtskilder er det vitterligt, at nogle ere Tilfældigheder undergivne, og at andre ere temporaire, og der kan ikke bygges noget sikkert Haab paa, at de for Øieblikket meget betydelige Statsindtægter, kunne vedblive Stænderne have gjentagende andraget paa Besparelser, og de have paaviist de Brancher, hvori samme skulde skee. Hofholdningen, udenlandske Departement, Militairetaterne o. fl. a.; men dog turde det være en Sandhed, at Udgifterne til disse Brancher i den senere Tid ere blevne forøgede. Man har, for at nævne et Exempel, seet, at den en fyrstelig Person tillagte Appanage er ved indtruffet Dødsfald, istedetfor at inddrages, henlagt til at forøge andres Appanager. Stænderne have gjort Jndstilling om Tallotteriets Ophævelse, men endnu indsamles disse, jeg havde paa Munden at sige, Blodpenge. Hvorvidt er man kommen med en retfærdig og betryggende Indretning af vort Forsvarsvæsen, Hs. Majestæt har lovet Folket en almindelig Værnepligt, det vil sige: en ligelig Fordeling af Værnebyrden paa alle Stænder. Der foreligger os nu et Lovudkast, og jeg skal ikke foregribe Forsamlingens Mening; men naar den kgl. Commissarius igaar udhævede dets Fortrinlighed, da tilstaaer jeg, at jeg ingenlunde deler hans Mening, og jeg tvivler ogsaa meget paa, at den ialmindelighed vil finde Indgang. Det maa her være mig tilladt at gjøre en lille Digression. Jeg hørte i forrige Møde den kgl Commissarius yttre Beklagelse over et vist Parti, som udbredte Misfornøielse med Regjeringens Foranstaltninger til Bondestandens Frigjørelse.