Aarhuus Stifts-Tidende, 1840-08-05
En Deputation fra Nykirke og Give Sogne i Veile Amt, med Sognepræsten Hr. C. C. Møller i Spidsen, overrakte den 18de Juli i Veile Hs. Majestæt en særdeles smuk Adresse: Vesterboens Hilsen til Kong Christian den Ottende!" hvoraf vi efter Hemp. Av. meddele følgende Udtog Det var en herlig Skik i Oldtids Dage, at Landets Konge ved sin Regjerings Tiltrædelse drog om i Riget for at modtage Folkets Hylding; thi derved lærte han Folk og Land at kjende, og Folket lærte ham at kjende Ansigt til Ansigt, i hvis Haand dets Velfærd var nedlagt Du, og Konge, følger den samme Skik. Modtag da ogsaa den Hylding, som bringes Dig fra Jyllands Høilande. Dog Høilænder kaldes vi ikke, skjøndt vi vel kunde fortjene dette Navn, nei Vesterboer kaldes vi af vore velhavende Naboer mod Øst, hvilken Benævnelse i deres Mund betyder det samme som de arme stakkels Hedeboer. Dog deres Beklagelse kunne vi oversee; vi glæde os meget mere over, at vor Vugge stod paa den brune Hede, vilde selv Grønlands arme Søn ei bytte sit golde Field for korn rigt Land, hvor meget mindre ville da vi ombytte vor Egn for nogen anden, det skulde da være, at den selv kunde vorde omdannet til et kornrigt Land, og dertil love vi Dig, o Konge vor Bistand, viende os til Dine Kæmper, i Freden som i Krigen. – Da een af Dine Forfædre af Skjoldungstammen, den herlige Knud Lavards Søn, truedes af Morderdolken i Frændehaand, var det da ikke den trofaste Jyde, der var hans Skjold i Nøden, var det ikke den jydske Hedebonde, der beredte hans Forfølger et blodigt Bad paa Gratheheden; Og senere, da indenlandske og udenlandske Fjender toge Riget i Part, og det Hele faldt fra hinanden i sørgelige Brøker, var det da ikke fra Jylland at Frelsen oprandt, Da den jydske Helt Niels Ebbesen, slog den kullede Greve og ved Skanderborg, med Døden i Hjertet tog Landet fra den jernhaarde Henrik var det da ikke vore Fædre, der kæmpede ved hans Side under hans Banner, og siden viste de ubudne Gjæster paa Døren, End vises et Margrethes Dige paa vore Marker; Volden er sløifet og sjunken i Gruus, ligesom Dannevirke hist ved Eiderens Bred; men vi ville være Dig, og Konge, en fast Vold mod Dine Fjender, et Dige, de ei skulle overstige, et Dannevirke! – Dog, vi ere ogsaa komne for at bringe Din trofaste Hustru, Din fromme Qvinde, vor allernaadigste Dronning vor Hilsen og Hylding. Alt fra vore Barndoms Dage hørte vi, o Dronning, saa meget om Din Stammemoder, Thyra Dannebod, vor første christelige Dronning, en Jarledatter fra Sønder=Jylland ligesom Du. Hvad Under da, at vi længtes efter at see Dig, blot som en Ætling af hiin Thyra vilde Du være os kjær. Men held os, Du er ikke blot en Ætling af de Danskes Trøst, Du er det selv, Besøger Du ikke den Fattige i hans mørke Vraa, sørger Du ikke for de Betrængtes Børn, at de ikke skulde forvildes paa Mørkets Veie, men komme til Ham, som er Lyset? O hvor gjerne vilde vi bringe vore Børn til Din Kongeborg, at Du maatte velsigne dem; thi den Frommes Bøn formaaer meget; men Din Borg kneiser saa fjernt, og de Smaae vilde trættes paa den lange Vei; giv os da Din Velsignelse med til dem, som ere hjemme, at de maae voxe i Kundskab og Naade hos Gud og Mennesker, Endelig ville vi takke Dig, o Konge! for de Lovbud, Du har givet, de Foranstaltninger Du alt har truffet til Landets Vel, de vidne alle om Din Viisdom som Regent, Din Godhed som Landets Fader, og de give os Mod til at nærme os Din Throne, ei med en Trældoms Aand, det vilde kun slet anstaae fribaarne Mænd, og kun lidet glæde Dig, o Konge, men med inderlig Tillid og Fortrøstning, som Sønnen nærmer sig sin Fader; gjennem Stænderne ville vi udtale vore Ønsker. Begge modtage J Bevidnelsen af vor Glæde over den Ære, hvori vore Fædres Tro holdes af Eder. Hvor kjært er det os, naar vi i vore Kirker nedbede Himlens Velsignelse over vort gamle Kongehuus og vort kjære Fødeland, da at vide, at Du, Landets Fader, og Du, Landets Moder, bøie Eders Knæe i de samme Helligdomme, og at vore Tanker saaledes modes i den samme Bøn. Disse Følelser havde vi Trang til at udtale, derfor seer Du os, o Konge! for Dit Aasyn, modtag i Naade vor Hylding, Vel ere vi kun udvalgte i en snævrere Kreds, men vi kjende vore Brødre, vi vide, at Apostelens Formanning, frygter Gud og ærer Kongen, er dybt indgravet i Vesterboens Hjerte, vi vide, at han deler vor Kjærlighed til Fødelandet, vor Hengivenhed for vort gamle Kongehuus, derfor bringe vi den i eget og Brødres Navn. Forsmaae ei Vesterboens Hilsen!" Dertil svarede Kongen: J skal have Tak for Eders venlige Hilsen, det glæder mig, at J ere tilfredse med Regjeringen og at J finde en glad Virksomhed ved at opdyrke Eders Heder, jeg ønsker Held og Lykke for Eders Bestræbelser; det skal være mig en Glæde engang at kunne see Frugten deraf, naar jeg besøger Eders Egn. Dronningens Svar lød: I have udbedet Eder min Velsignelse, modtager den selv og bringer den til Eders Hustruer og Børn, naar vi bede til den Almægtige og Fred og Lykke for det kjære Danmark, da skulle ogsaa J være indesluttede i vore Bønner, saavelsom enhver af vore kjære Undersaatter. Medtager Hilsen til Eders Brødre!"