Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1804-01-16
Een af de Indretninger, som i den senere Tid fortjene at tælles blandt Hovedstadens og Omegnens sande Prydelser, er unegteligen Assistence kirkegaarden. Det var Dannemarks ædle Augustini, som gjorde den skiønne Erklæring sit Testament: "At da han vidste med sig selv, at han "i levende Live aldrig havde fornærmet sine Medmennesker, saa vilde han heller ikke efter Døden foraarsage dem nogen Skade, og bidrage til "at forpeste Luften i Hovedstaden med sine jordiske Levninger, men begraves uden for Porten paa Assistencekirkegaarden." Mange ædle Medborgere og Medborgerinder fulgte hans Exempel, og det blev fra den Tid af endog betragtet som en Ære, at lade sig jorde paa eet Sted, som forhen kun var bestemt for de allerfattigste Stænder. Kirkegaarden blev forvandlet til en sand Blomsterhauge, - de skjønneste Monumenter bleve her opreiste, - og med Glæde besøgte nu hele Familier deres afdøde Slægtningers og Venners Gravsted og fældte Taarer ved Erindringen om hine Dage, da de levede og virkede iblandt dem. Faderen indfandt sig her med sin Datter og viste hende hendes værdige Moders Gravhøi, fortalte hende med et rørt Hjerte, hvorledes hun havde arbeidet til hans og hendes Gavn, hvorledes hun havde sat sit største Værd i huuslige Dyder, og endte med det Ønske: vær god, huuslig og ædel som hun - Moderen førte her sin Søn hen til hans Faders Minde, fortalte ham hvad han havde gjort for hende som Mand, for ham som Fader, kyssede ham med taarefulde Øine og sagde: "vær blid og god og virk som han følg som Mand og Fader, i hans Fodspor!" Alle disse skjønne og rørende Optrin synes nu tildeels forsvundne. Man betræder nu ikke mere dette hellige Sted, med disse høitidelige Følelser. Røvere, skjænde ge Røvere have plyndret og vanhelliget denne de Dødes fredelige Bolig. Ægtemanden kan ikke mere besøge sin Hustru, - Hustruen ikke mere sin Ægtemand. - Sønnen ikke Faderen, Datteren ikke Moderen. - deres Grave ere forstyrrede, - deres Liig revne op og plyndrede, - deres Been slængte omkring paa Kirkegaarden. De skjændige Mennesker, som have dristet sig til at angribe disse Gravmæler, have begaaet en Forbrydelse mod alle Hovedstadens Jndbyggere; thi hvo af dem har ikke en Beslægtet eller Ven her? Denne Begivenhed er et nyt Beviis paa den Sandhed, at Potten, men især Gravskrivtdigtere, ikke sjelden lyve. Man see engang Epitapherne og Mindemærkerne paa Assistencekirkegaarden! Finder man vel mange, hvorpaa der ikke staaer: Her hviler N. N. født og roligt, her slumrer N. N. uforstyrret &c. A. Er dette ikke nu en aabenbar og notorisk Usandhed? – Hvor kan man sige om et Liig, at det hviler født og roligt i Jordens Skjød, naar endog Graverkarlene selv optage det af Graven og plyndre det? Da dette Ran er Gienstand, for Dagens Samtaler, og enhver altsaa veed eller troer at vide, hvorledes det er gaaet til og blevet opdaget, saa er det ufornødent her at tale derom. Formodentlig have disse Folk drevet denne Jndustrie i lang Tid. Da en vis formuende Mand for et Aarstid siden blev optagen, hvor han var nedlagt, for at henflyttes under det Epitaphium, der var opreist for ham, saae hans Enke, at Kisten var kløvet. Men det var saa langt fra, at hun kunde falde paa, at der gaves saadanne Cannibaler, som endog vovede at plyndre de døde Legemer, at hun ved sin Hjemkomst irettesatte Snedkeren for hans slette Arbeide. Denne Mand erklærede imidlertid, at det var umueligt, Kisten kunde være flakt, da han vidste, den var gjort saa suffisant som nogen Kiste og dygtig beslagen med Jern. - Nu kan det næsten begribes, hvorledes det er gaaet til, og Snedkeren har derfor og forlangt, at Kisten maatte blive undersøgt, men hvilket Familien, for at undgaae den Ubehagelighed at komme til Vished om Formodningen, skal have imodsat sig. Ved at blive spurgte i Forhørene, om de ikke ansaae deres Foretagender for syndige og skammelige, skulle Graverkarlene, efter Rygtet, have svaret: Nei. De troede, det var bedre, at de Levende havde Gavn af saadanne Ting, end at de skulde ligge og raadne i Jorden. - Men det være nu som det vil, og der siges til deres Forsvar, hvad der end kan siges, saa er og bliver det altid en Skjændighed, at man end ikke i Graven skal kunne være i Fred for Røvere. Tyvene i Kjøbenhavn synes overalt at gaae lidet for vidt i deres Haandværk. Thi at endog en Tyv bør og kan have et Slags Agtelse for Ting, der ere hans Medmennesker hellige. - det har man utallige Exempler paa i Engelland, hvor man har bragt det langt videre i den Konst, at skjæle, end hos os. Naar Tyven plyndrer de Levende, saa maa han udholde en Kamp; thi disse kunne værge sig; men de værgeløse Døde bor han lade hvile i Fred. Den, der skjæler Millionairens Børs, skjæler en Ting, der kan erstattes; men vee den Elendige, der forstyrrer de Dødes rolige Hvilested! - Saadanne folesløse Tyve røve de Værgeløse, og burde straffes exemplarisk. Skrivelse fra David Parykmager til Udgiveren.