Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1808-11-19
Om litteraire Speculter. Dr. Prof. Guldberg har nyligen taget vort, saa mange Henseender miskjendte og tilsidesatte Modersmaal i Forsvar med en Varme, der hædrer hans Hjerte og minder os om, at han er en Søn af den Guldberg, der har forhvervet sig udødelige Fortjenester af vort Sprogs Dannelse, Forskjønnelse og Berigelse. Med Føie her han ivret mod den Skik, at visse Danske Forfattere, der, uagtet de nøies med Dansk Brød, ikke ville lade sig nøie med Dansk Hæder, og skrive for et fremmed Folk og i et fremmed Tungemaal. At vort Sproge Reenhed umodsigeligen lider ved et saadant Tvetullerie, har een af vore agtværdigste Forfattere, den afdøde Tode practisk bevist, hvor sjeldent et Sproggenie han iøvrigt end besad. Uagtet Tydsk var hans Modersmaal, og han ved tredive Aars Omgang med Jndfødte og en usædvanlig Forkjerlighed for det Danske Sprog, med Grund kunde kalde dette sit andet Modersmaal, tilstod han dog selv, i Fortalen til eet af hans Tydske Værter, at den Nødvendighed, bestandigen at dele sig imellem to Sprog, ofte har hindret ham fra at skrive sit Modersmaal altid lige reent. Det synes ogsaa at være med Sprog som med Kjerligheden; begge ere Hadere af Pluralis. Ligesom man kun kan elske den, saaledes kan man ogsaa kun besidde virkelig Færdighed i eet Sprog, og om man end levede nok saa længe i et fremmed Land, vilde man, saafremt man ikke benyttede sig af andres Hjelp, aldrig ganske kunne dølge sin Herkomst. Digteren især kan kun være stor i eet Sprog, nemlig i hans Modersmaal; thi dette er Sjelens sande og naturlige Sphære, og uden for den synker den, bunden til Sprogets Jernlænker, ned i et ængsteligt og slavisk Hverdagsliv, istedet for fri, som Ørnen i sin Flugt, at gjennemkrydse Phantasiens grændseløse Rige, og ubekymret om Sprogets despotiske Love, at tabe sig i høiere Regioner. Holberg blev udødelig, uagtet han ikke skrev i noget andet Sprog end det især paa hans Tid lidet dyrkede og agtede Danske, og han vil end ikke have skrevet sin Niels Klim paa Latin dersom ikke Omstændighederne havde vunget han dertil. Et Sprog, som kan opvise sande Mesterværker, finder ligesaa snart Dyrkere i andre Lande, som sande Mesterværker sinde Oversættere. Sprogets Reenhed og en Forfatters egen litteraire Jnteresse fordre altsaa begge, at han ene bør skrive i sit Modersmaal; thi ved at dele sig imellem to eller flere Sprog forplanter han letteligen fremmede Udtryk og Vendinger paa den fædrenelandske Bund, og ved at arbeide i et fremmed Tungemaal opoffrer han tillige frivilligen den Færdighed, der sætter ham istand til at udtrykke sig flydende og behageligt. Hvad Schiller saa skjønt har sagt om Fædrenelandet gjelder ogsaa om Modersmaaler: man 7. An 5. Baterland, and thenre Vaterland, bli dich an, Dos halte fes mit dennem gamem Heren Hier sind die starken Wuren deiner Kraft, Dort in der fremden Welt stest du allein, En schwankes Rohr, das jeder Sturm erknicke. Men dette gielder kun under den Forudsætning, at Nationen selv bryder sig noget om sit Modersmaal, dets Litteratur og Reenhed. Er dette ikke Tilfældet; er selv det Ypperlige og Gode en Røst i Ørken og Avner for Vinden; saa kan Skribenten ikke mere betragtes som Fædrenelandets Eiendom, men da er han en Verdensborger, der maa ansee alle Lande som sit Fædreneland og hele Verden som sit Læsepublicum. Han arbeider ikke mere for noget enkelt Folk eller nogen enkelt Stat, Frugterne af hans Aand tilhøre ethvert Folk, og ethvert Land, der forter Priis paa hans Bestræbelser. Men det falder af sig selv, at jeg her kun taler om Skribenter, hvis høieste Maal er at gavne, ikke om dem, der blot skrive i et fremmed Sprog, for at udbringe deres Aandscapital til de høieste Renter.