Berlingske Tidende, 1834-06-06
J omtrent et Aar have vi fra Tid til anden erholdt Efterretninger angaaende Hollændernes Stilling paa Sumatra, hvilke lode forudsee en forestaaende Catastrophe. Den Engelske Regjering havde i Aaret 1824 begaaet den ubegribelige Feil, at aftræde alle sine Besiddelser og Fordringer paa Sumatra og Bor ned til Hollænderne, imod at disse afstode deres Fordringer paa Malakka og Singapore. Glæden over disse store Erhvervelser, var overordentlig paa Batavia, og man begyndte strax at udvide disse Besiddelser, der oprindeligen blot bestode i Residentskabet Padang; - Sultanen i Palembang og Riget Menankabu bleve underkastede. Det System, som Hollænderne i mange Aar havde opretholdt paa de Molukkiske Øer, paa Ceylon o. s. v., blev indført her med hele sit Følge af Monopoler, høje Toldafgifter, tvungen Arbeide og Jndskrænkninger af alle Slags; det frembragte her, som overalt, det største Had imod den ny Regjering. Krigen imod Jnsurgenterne paa Java, der i en Række af Aar holdt de Hollandske Besiddelser ved Fordærvelsens Rand, afbrød Udvidelsesplanerne i længere Tid, men saasnart Roligheden var gjenoprettet paa Java, begyndte Regjeringen igjen at fremskynde Udførelsen af sine Planer paa Sumatra; den vilde monopolisere Handelen med Guld, Peber og Riis, og lægge hele Sumatra under sit Herredømme. Jndbyggerne gjorde Modstand og oprettede en Confoederation, for ikke allene at modsætte sig alle Hollændernes Jndgreb i de endnu uafhængige Distrikter, men ogsaa om mueligt aldeles at fordrive dem fra Øen. Hollænderne tabte adskillige Fægtninger, og et stort Antal Europæiske Tropper faldt; de havde ingen Tillid til deres Javanesiske Regimenter, og i September Maaned forrige Aar begav selve Generalgouverneuren sig med alle disponible Tropper til Sumatra, for at føre Krigen. Sumatranerne havde omtrent 25,000 Mand under Vaaben og blokke rede Hollændernes Hovedetablissementer i Bencoolen og Padang Nyelig har det Rygte udbredt sig, at Den er tabt for Holland, og at Gouverneuren er med Resten af Tropperne tilligemed Embedsmændene og Kjøbmændene ankommen til Batavia, hvor man venter Tropper fra Europa, som man vel imidlertid snarere vil kunne bruge paa selve Java, hvor der herster megen Utilfredshed og hvor betydelige Uroeligheder, f. Ex. i Paserwan, ere udbrudte i Anledning af det tvungne Arbeide i Sukker Plantagerne. Man fortæller i Breve fra Batavia, at Regjeringen agter at omgive denne Stad, i en Afstand af en halvMiil, med Forskandsninger, der blot ved Vindebroer skulde gjøres tilgængelige. Omkostningerne ved denne befæstning ere anslaaede til 15 Mill. Gylden, hvorved Coloniernes Finantser, der desuden forstyrredes ved den sidste Krig, ville ødelægges i Bund og Grund. Saalænge Regjeringen ikke forandrer sit Colonialsystem, kan den ikke gjøre Regning paa nogen Sikkerhed, eller nogen Fremgang; det Engelske Herredømme har efterladt en Erindring hos de Jndfødte, der allene kan udslettes ved liberale Forholdsregler, og ikke ved Monopoler og Udsuelser. Men det Hollandske System er saa aldeles grundslet, at det hidtil har modstaaet alle Bestræbelser af liberale Gouverneurer, som f.Ex. Hr. v. Capellen. Englænderne have først i det sidste Aar kunnet overvinde Følgerne af dette usle System paa Ceylon; paa Cap ere deres Bestræbelser endnu ikke lykkede; dette System har altid grundlagt de Hollandske Coloniers Existents paa en falsk Basis. England skulde aldrig have tilbagegivet Java og Molukkerne til Holland, og uden Lord Castlereagh's ubegribelige Uvidenhed havde dette heller aldrig skeet. Det Engelske Overhuus og Dissenterne. – Vi meddele af et af de sidste Møder i det Engelske Overhuus en Scene, der er ligesaa charakteristisk for denne Statsautoritets Aand, som for dens Former. J Mødet den 21de April overleverede, som allerede tidligere er omtalet, Hertugen af Glocester (Kongens Fætter), som Cantsler for Universitetet i Cambringe, en Petition fra 258 Medlemmer af dette Universitets Senat, der yttrede det Ønske, at Overhuset ikke vilde agte paa den af 63 andre Medlemmer af hiint Senat fremsatte Begjæring: at Dissenterne maatte forundes lige Rettigheder paa de gamle Universiteter. Hertugen forsvarede i en lang Tale denne Petition, der søger at bevare en af den anglicanske Kirkes første Stytter. Tillige erklærede han, at han havde en lignende Petition at overgive, fra 755 Undergraduerede og Baccalaurer ved hiirt Universitet. Tallet paa de Undergraduerede udgjør i Alt 1100. Premierministeren, Grev Grey henviste til den Anskuelse, som han før havde lagt for Dagen, at Universiteterne vilde erholde en saameget fastere Grundvold, naar de ei længere udøvede en uretfærdig Udelukkelse imod Dissenterne. Naar denne Bill, som i dette Øjeblik er forelagt Underhuset, kommer for Overhuset, vil det være Tid at oplyse dette Spørgsmaal nøiere. For det første bemærker han blot, at Dissenterne ønske at være fuldkommen befriede fra Eedsaflæggelsen; de øvrige hidtilværende Jndskrænkninger ville de gjerne underkaste sig. Ved Universitetet i Dublin er det allerede tilladt dem, at erholde de academiske Værdigheder, som ere nødvendige til Udøvelsen af den videnskabelige Praxis; Ophævelsen af Eeds aflæggelsen vilde gjøre dem det mueligt, at forskaffe sig de samme Grader ogsaa i Cambringe og Oxford. Ministeren endte med de Ord: "Jeg tør vel uden Sky opkaste det Spørgsmaal, om den Politik, som jeg hylder, ikke bærer det tydelige Præg af Aabenhed og Oprigtighed Blev denne Erkjendelse mig endnu aldrig nægtet, saa tør jeg vel ogsaa tilføje den Erklæring, at jeg ved alle mine Skridt ingensinde ledes af Andet, end den Hensigt: at styrte herskende Fordomme, ophæve hadske Lidenskaber og at yde den Kirke, til hvilken vi Alle høre, den Beskyttelse, som den ellers kunde tabe i Fremtiden, derved: at jeg fjerner Misbrugene i samme. - Hertugen af Wellington (som bekjendt, nu Cantsler for Universitetet i Oxford) følte sig anlediget til at give Huset den Advarsel: vel at adskille det, som Dissenterne – efter det udvortes Skin at dømme – havde til Hensigt med deres Petitioner, fra deres hemmeligste Ønskers egentlige Tendents og Øjemed. Havde de først som Gud forbyde! – forskaffet sig paa vore Universiteter Adgang til de academiske Værdigheder, saa vilde de med Tiden (ifølge de Rettigheder, som tilkomme de Graduerede, vide at tilkæmpe sig en overveiende Jndflydelse paa Universiteternes Bestyrelse, og snart faae ikke allene denne, men endog Folkets Opdragelse i sine Hænder. (Hør hør .). Jeg vil ei videre oplyse og opregne de fremtidige Følger, som Opfyldelsen af nærværende, tilsyneladende ubetydelige, Begjæring drager efter sig; men at de ville vorde af den skadeligste Natur, ligger klart og tydeligt for Dagen. Jmellem Kirke- og Stat vil opstaae en Adskillelse, der maa vorde vor Undergang: Landets herskende Religion, ja selv Christendommens Existents, vil vorde truet, naar vi begynde at sætte Dissenterne i Liighed med os. - Derpaa reiste Lordeantsleren Brougham sig, som bekjendt en af det endnu ikke privilegerede Londoner Universitets Stiftere, med de Ord: "Det glæder mig, at saavel den ophøiede Hertug, der overleverede Petitionen, som den ædle Hertug, der fulgte ham, have indrømmet et Slags tertium quid dersom begge de ædle Mænd, der saa værdigen repræsentere hine to Universiteter, tillade dette Udtryk, hvilket de vel ville gjøre, da de ere ei allene tappre, men ogsaa lærde Officerer, (Latter. Hvorfor paalægges dem en Straf, spurgte den ophøiede Hertug - som og hiint Forslag vilde være en Straf for Kirken og ikke ganske simpelt blot en Befrielse for Dissenterne – hvorfor paalægges dem en Straf, som Jntet have forbrudt. Derpaa sagde den ædle Hertug, som fulgte den samme Tankegang, at man turde ikke gjøre Jndgreb i de tvende Universiteters nuværende Forfatning, Dissenterne maatte see til, om de paa andre Steder kunde erholde academiske Grader, Begge de ædle Hertuger ere os naturligviis i saadanne Spørgsmaal en stor Autoritet, og hvad de sige, fortjener den høieste Vægt, da de beklæde de høieste Værdighedsposter ved Universiteterne i Orford og Cambringe. Men naar jeg tager deres Ord paa slet og ret Engelsk, saa meente de vel, at der gives endnu andre Maader at qvalificere en Dissenter til Udøvelsen af Jurisprudents og Medicin, foruden hiin af de to Universiteter fastholdte Maade. Kort sagt, de ville sige: Giver ogsaa andre lærde Corporationer, foruden Oxford og Cambringe, Fuldmagt til at uddeele academiske Grader. (Latter og høi Raaben. Nei, Neil) Dersom her findes Lords, der forkaste min Glosse, saa have de jo den Text for sig, som de lærde Hertuger have givet. Jeg vilde blot anvende mine ringe Talenter, til at commentere deres Yttringer. Dersom Andre forstaae at drage en bedre Slutning heraf, saa vil jeg gjerne vige; den ophøiede Hertug sagde udtrykkeligen: Hvorfor holder man sig ikke til det medicinske Collegium, og tvinger det til at skjænke medicinske Grader til Personer, som ikke bleve qvalificerede paa Universiteterne. Men det er jo netop dette, hvad i dette Øjeblik meer end een videnskabelig Corporation ønsker. Det Londonske Universitet har ansøgt om et saadant Privilegium, og Sagen ligger nu for Geheimeraadet. Begge de gamle Universiteter petitionere herimod. De sige: Vi ville ikke gjøre nogen Dissenter, til Doctor og vi ville heller ikke tillade ham at blive Doctor andetsteds. Kan man forestille sig noget Uretfærdigere end dette Vi have Magten til at creere Doctores (sige Universiteterne),men vi ville ikke udøve den. Dissenterne tilbede ikke Gud aldeles paa samme Maade som vi, følgeligen gjøre vi dem ikke til Doctorer. Og J af Londoner Universitetet, J som ikke afvige fra Dissenterne i Henseende til Gudsdyrkelsen, J, som saa gjerne vilde gjøre Doctorer, J tør ingen creere. Jngen undtagen vil tør creere Doctorer, men vi gjøre Eder i vore Levedage aldrig dertil. Er dette vel Andet, end den ufornuftigste Uretfærdighed, det collegialske Monopols sande Høidepunkt? – Jeg ærer hine ærværdige Jnstitutioner ligesaa meget, som begge de ophøiede og ædle Hertuger af Glocester og af Wellington. Vel har jeg, og maaskee til min større Skade, ikke drukket af deres ViisdomsKilder, ikke øst Konst og Vidskab der, hvor de i Aarhundreder have opslaaet deres Boelig; jeg har studeret udenfor deres Mure, men lærte derfor ei mindre, at holde deres ærværdige Charakt, hellig. Med Sandhed har den ophøiede Hertug anført, at af de største Mænd, der nogensinde vare Menneskehedens Prydelen Mand, i hvis store Aand en heel Verden bevægede sig –er neppe nødvendigt at nævne Jsak Newton? – studerede Cambringe. Men jeg frygter næsten, at det paa den Tid, i Newton blev inscriberet ved Universitetet, ikke meget strængt for dredes, at man skulde underskrive den anglicanske Kirkes) 3 Troesartikler. Jsak Newton var født Aar 1641 eller 164 og Begyndelsen af hans Universitetstid, i en Alder af 16 elle 17 Aar, bragte hans Jmmatriculation i Republikens Tid, i de 39 Artikler neppe bleve regelmæssigen underskrevne af Alle Man siger, at Universiteterne have mange Patronat-Retigheder, og derfor kan man ingen Dissentere optage. Sandhed, den ophøiede Hertug og Universiteterne støde sig der, som Ordsproget siger, paa en Myg, efterat de have nedslugt en Kameel. Universitetscollegierne tilsammentagne have ikke Halvdelen af de Kirkepatront-Rettigheder, som den Post er i Besiddelse af, hvilken jeg for Øjeblikket uden min Fortjeneste beklæder. Lordcantsleren har otte til ni Hundrede Præsteembeder og atten til tyve Bispesæder at bortgive, maa han derfor underskrive hine 39 Artikler, Jeg har aldrig gjort det. Heller ikke har min Formand, Lord Erskine, heller ikke har Lord Loughborough gjort det, da de fordum vare Lordcantslere. Lord Erskine kom endog fra et godt Presbyteriansk Skud, thi han nedstammede fra en af de meest bekjendte og meest agtede Presbyte, rianske Familier, som nogensinde prydede Liguen og Forbunde(covenant i Skotland. (Latter.) Og efter Alt dette foruroeliges De, Mylords, af den Tanke, at et halvt Dusin Dissenter, komme i Universitetssenatet og maaskee een Dissenter i et halvt Aarhundrede kunde een Gang vorde Medlem af et Universitets-Collegium, for directe at tage Deel i Collegii-Embedernes Patronat=Rettighed, imedens Lordcantsleren, Hertugdømmet Lancasters Cantsler, ja selv Premierministeren tør være Dissentere! Dette vilde være en høist ufornuftig Frygt. Kirkens og Universiteternes Jnteresser ville staae fastest, naar deres Grundpiller ere Landets Tillid og Kjærlighed, og ved Jntet kunne disse saa sikkert erhverves, som ved hiin tolerante og oplyste Politik, der saa hæderligen udmærkede den ædle Hertugs (Wellingtons) egen Administration. (Slutningen følger).