Ribe Stifts Adresseaviser, 1848-01-31
Indenlandske Efterretninger. J en Korrespondent-Artikel i Hamb. Brsh. fra det Holsteenske af 24. Jan, hedder det: "Den nu afdøde Konge har paa sin Dødsdag underholdt sig halvanden Time med Tronfølgeren, hvem han ogsaa skal have efterladt en skrivtlig, udførlig Meddelelse ang. Statspolitiken. "Det Forsvundne - siger Fædrelandet, i sine skjønne Betragtninger ved Thronskiftet – tilhører Historien, det nærværende Øieblik tilhører Livet. Fra Kongens Dødsseng lyder dets Krav; det overdøves ikke og trænges ikke tilbage af hans Families, hans Venners, hans nærstaaende Tieneres dybe Sorg; det høres i Larmtrommens Slag; det klinger i Hyldings raabet, der bilser hans Efterfølger. Og hvad er da Livets Krav, Kan det fyldestgjøres ved at forblive staaende i vore Fædres udtraadte Fodspor, nøiede med af og til at glide et Hanefjed fremad? Bestaaer det i at overlade sig til Forsynets Naade og Tilfældets Spil, trøstende sig med, al Verdenslivets Strøm nok skal føre os saa langt frem, som vi skulle, uden mindste egen Anstrængelse? Er det at søge Hvile i en, som vi have seet, altid en ubetimelig og uventet Død underkastet, og altid selv med store og gode Egenskaber ufuldkommen, eneste, enkelt Personlighed, For at troe det, maatte vi have lært Lidt og glemt Meget. Historien har, som vor egen umiddelbare Erfaring, talt høit nok, til at vi kunde høre det. Oplysningen er trængt vidt nok frem og dybt nok ned, til at vi kunne begribe Sandheden. Det, der savnes, og det, der behøves, det, hvorved vort Fædreland ene kan vente sin Frihed betrygget og sin eiendommelige selvstændige Udvikling fredet og fremmet, det indeholdes i et eneste Ord, og dette Ord er – hvorfor skulle vi ikke udtale det? – Frihed, Frihed til at bruge alle gode Kræfter, Frihed til at virke, saavel for vort Land, som hver i sin Kreds for os selv, Frihed, ikke blot til at udtale vor Overbeviisning, men ogsaa til at handle efter den overeensstemmende med Alles Tarv, Frihed, ikke den raae Magts Herredømme, ikke den blinde Mængdes Vilkaarlighed, ikke Anarkie, ikke Lovløshed, men en af Sandhed udgaaet, i Ret begrundet, ved Lov ordnet og beskyttet Frihed." –"Men er dette Øieblil da ikke ubetimeligt til at udtale Folkets Mening, Vi troe det ikke. Har Folket virkelig en almindelig Overbeviisning om, hvad der er det Rette og Sande, ja det Nødvendige; har det ikke blot et ubestemt, halv ligegyldigt, snart igjen forsvindende Ønske, men et fast Forsæt, en afgjort Beslutning om ved fælleds Anstrængelse at naae et fælleds Maal: har det en klar Bevidsthed om ikke at være et Legetøi eller et blindt Redskab i Herskerens Haand, men et Folk, et Samfund af frie Fornuftvæsener, hvis Bestemmelse det er, at fylde sin Plads i Verdens Historie og Menneskeslægtens Udvikling saa vil Folket føle en levende Trang til at udtale sig for Den, der nu træder ind i et nyt Forhold til det som dets Konge. Og er det naturligt, at Folket just i dette Øieblik maa være bevæget ved at see den paa Jorden Mægtige synke under en høiere Magt, ved at see Styret og Spiret rykkes ud af den endnu kraftige Haand for at lægges i en anden, Ved at see den Opgave, som Christian den Ottende, med sine gode og store Egenskaber, ikke fik fuldført, uløst gaae over til hans Søn, paa hvis gode Villie det tør stole, men hvis Dygtighed til at løse den det endnu ikke kan kjende, – saa er det jo netop i en saadan bevæget Stund naturligt at udtale, hvad der ligger det paa Hjerte. Naar skulde Ordet strømme friskere og varmere fra dets Mund, naar skulde dets Tanke, finde et simplere og renere Udtryk, Og skulde Øieblikket være ubeleiligt for den nye Konge til at høre hvad Folket har at sige, Vi troe det ikke. Retop inden Kongen begynder sin Regeringsvirksomhed, imedens han endnu staaer overveiende og maasker tvivlende, hvilken Retning han skal give den, hvilket System han skal vælge, hvilke Raadgivere han skal kaare sig og hvorledes han selv skal udtale sig for Folket: netop i dette Øieblik synes det at maatte være ham velkomment at høre Folkets bedende og begjærende, spørgende og tilskyndende, men tillige vækkende og opmuntrende, trøstende og styrkende Stemme; at modtage Visheden om, hvorhen Folkets Ønske gaae hvilken Mening det selv har om sin Trang og sit Tarv, hvad det venter og forlanger af sin nye Konge. Glad Fortrøstning maa, tykkes det os, røre sig i hans sorgbespændte Bryst, han maa føle Kronens Byrde lettet og see den dunkle Fremtid klaret, naar han erfarer, hvormed han kan sikkre sig enig Samvirken med sit Folk, hvorved han kan vinde dets Taknemlighed og Kjærlighed, hvorved han kan erhverve sig et kjært, et hæderligt Eftermæle. Forsaavidt J derfor have et saadant almindeligt Ønske, en tillidsfuld Bøn, en fast, veloverveiet Mening at fremføre forden nye Konge, saa tøver ikke, saa tøver i alt Fald ikke for længe med at udtale den for ham, Nu maa hans Øre være aabent for den, nu maa hans Sind velvilligt bige Eder imøde. Som J trænge til hans Bekræftelse paa Eders Attraa og Stræben, saaledes synes han at maatte trænge til at modtage Eders Forsikkring om dennes Retning og Maal.