Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1844-07-18
Justitsraad With henledede derhos Opmærksomheden paa det særdeles Tilfælde, at den Deel af det slesvigske Folk, som nu lider af Tryk og har grundet Aarsag til Klage, ei kan stole paa at faae tolket sine Følelser gjennem sit naturlige Organ, den slesvigske Stænderforsamling, da denne alene er sammensat af deres Antagonister og den jydske Forsamling har derfor heri en særdeles Opfordring til at tage sig af denne Sag. Procurator J. yttrede blandt Andet: "Om Kongens reneste Villie og Fædrelandssind tvivler Jngen, men man tvivler om, at de danske Raadgivere i Hans Majestæts Raad har den fornødne og ønskelige Kraft ligeoverfor de talentfulde, tydske Raadgivere, og jeg mener derfor netopp, at man skal skjelne imellem Kongen og hans Raad. Jeg for min Person vilde ansee det formasteligt, at udtale Misbilligelse mod Kongen, men jeg anseer det for Pilgt og Ret at udtale sig mod de Anskuelser, som have gjort sig gjældende i hans Raad. Oberst Brocks Tale er caracteristiske og vi optage desaarsag samme in extenso. Han sagde: "Ogsaa jeg maa stemme for at der indgives en Adresse, og det i den Aand, som tvende Deputerede allerede have udtalt. Den første Taler har allerede udbredt sig om den sørgelige og uhyggelige Stemning, som er fremstaaet ved at enkelte Personer i Hertugdømmene have andraget paa en Adskillelse fra Kongeriget, hvormed samme ved fuldgyldige Tractater ere forenede. Regjeringen har Jntet gjort for at hindre Bestræbelserne i denne Retning, den har ladet dem have frit Spil, og den har endog meget mere gives dem farlig Næring ved at overgive den høieste civile og militaire Magt i Hertugdømmene netop i den Mands Haand alene, der af det paagjældende Parti nævnes som arveberettiget, der ogsaa har handlet i dette Parties Aand, der har kaldt, hvad der er dansk, Fremmed, der har taalt, at Emissairer fra Partiet droge om for at bevæge Folk til at skyde Penge sammen i et Øiemed, som ved Forbindelsen med Danmark har kunnet opnaaes uden saadan Opoffrelse. Saavidt er hiint Parti gaaet, at man endog har hørt sige, at Danmark skulde have bedraget Hertugdømmene, og den samme Mand, som har brugt denne Yttring, bliver, medens han endnu staaer under retslig Forfølgning for Statsforræderi, viist privat Gunst af hiin Statholder. Det er saa farligt at man har overdraget den øverste Magt Hertugdømmene til denne Mand, at jeg mener, at der er at Anledning til, ja at det endogsaa er en Pligt for Forsamlingen, allerunderdanigst indstændigen at andrage paa, at han det snareste muligt fjernes fra den Post, han saaledes beklæder. Der behøves ikke at gaae langt tilbage i Tiden for at finde et Exempel, som passende kan oplyse, med hvormegen Grund det er, at jeg har udhævet den Fare, der er forbunden med at have nedlagt hos ham en saa betydelig Magt; det er kun 35 Aar siden, at en lignende Magt i Riget blev betroet til en sand Hædersmand; – men en Krone vinkede, han svigtede sin Pligt, og forsømte det lykkeligste Moment til at skaffe Danmark Opreisning for lidte Tab. Jeg mener, at det havde været Pligt for Kongens høieste Raad at modsætte sig Prindsen af Augustenborgs Ansættelse i den omhandlede Post, og jeg anseer denne Ansættelse saa farlig, at jeg troer, at Hans Majestæts Raadgivere burde have givet den Erklæring, at de, saafremt en saadan Ansættelse skeete, maatte tage deres Afsked. Til Ministrene er det, at man skal holde sig, ikke til Kongen, og jeg er derfor enig i, at der kunde være Anledning for Hans Majestæt til at fjerne fra sit Raad de Mænd, som have samtykket i Foranstaltninger, der saameget have oprørt Nationen. Frederk den 6te indstiftede Stænderinstitutionen, for at faae den fuldeste Underretning om Alt, hvad der kunde udrettes til det almindelige Gavn; og Christian den 8de har i sit Svar paa Aarhuus Kjøbstads Lykønsknings adresse i Anledning af hans Thronbestigelse, erklæret, at Stænderne ere det Organ, hvor igjennem Nationens Ønsker og Besværinger skulle frembæres for Thronen. Naar vi da nu klage over Tilside sættelsen af vort Sprog, over de separatistiske Bestræbelser i Slesvig, der gribe forstyrrende ind i vor Forfatning, da er dette Anliggender, som vedrøre det hele Land, og med dem maa det være os tilladt at befatte os. Ønskeligt vilde det være, om den kgl. Commissarius vilde meddele os Beskeed om den Erklæring, som Christian den 7de gav under 9de September 1806. En aaben og fuldstændig Bekjendtgjørelse af samtlige vedkommende Actstykker vilde meere end Alt andet bevirke, at der standsedes med de separatistiske Bestræbelser; skeer ikke en saadan Kundgjørelse, ville de forskjellige Prætentioner vedblive og volde en farlig Uro i Landet. J Hertugdømmenes egen Jnteresse er det ogsaa, at hine Machinationer blive fjernede; thi 300 Aars Erfaring, maa have lært dem, hvor sørgelig en Adskillelse fra Danmark vilde være. J Henhold til hvad jeg saaledes har yttret, mener jeg, at der bør indgives en Adresse, og at i denne blandt Andet indstændig bør andrages paa, at den Mand, der nu er beklædt med den øverste civile og militaire Magt i Hertugdommene, fjernes fra sin Post, og at alle de bestaaende Tractater, der kunne tjene til fuldstændig Opklaring, af de forviklede Forhold med Hertugdømmene, bringes til offenlig Kundskab. Naar det skeer, og naar der i Kongens Raad sidder Mænd, der have varm Følelse for Nationaliteten, da haaber jeg, at Alt vil komme til Fred og Ro, men det er ogsaa den eneste Maade, hvorpaa dette Maal kan naaes. Efterat flere Talere havde yttret sig, tog den kgl. Commissarius Ordet og sagde: Det kan dog neppe være Forsamlingens Hensigt, at de Klage puncter, som her ere anførte, skulle indflyde i Adressen. For det Første troer jeg, at man ved nøiere Overveielse vil finde dette aldeles upassende, i hvilken Henseende jeg her blot skal fremhæve, hvad der er bleven yttret om at andrage paa, at en høi Embedsmand i Hertugdommene burde afskediges, hvilket saa aldeles ligger udenfor Grændsen af den stænderske Competence, og i den Grad maatte være saarende og krænkende for Kongen, at selve den ærede Deputerede, som dermed er fremkommet, neppe kunde ønske, at der skulde indgaae et saadant Andragende. Det er vistnok ogsaa urigtigt, naar han er gaaet udfra, at hiin Embedsmand har understøttet de Foretagender, der have havt til Følge, at den, der har tilladt sig samme, er bleven sat under Justitiens Tiltale. Uagtet hiin høie Embedsmand, paa den Tid, da han var Medlem af den slesvigske Stænderforsamling, har brugt Yttringer, som man har fundet saarende for de Danske, og som vistnok ikke vare meente saaledes, som de ere fremførte, er jeg dog overbeviist om, at han med Troskab varetager de Pligter, som den ham betroede Post paalægger ham" Hvortil Oberst Brock replicerede: J Anledning af den kgl. Commissarii Yttringer maa jeg bemærke, at jeg vel veed, at Prindsen af Augustenborg, selv efter det tydsksindede Parties fanatiske Anskuelser, ikke er den nærmest Arveberettigede, men jeg har kun villet gjøre opmærksom paa, og ved et Exempel søgt at oplyse, hvor fristende det kan være for en saadan Mand at besidde den høieste civile og militaire Magt, og jeg har altid hørt, at sand Statsklogskab fordrer, at man itide fjerner Fristelsen; det havde derfor været ønskeligt, at Kongens Raad havde gjort opmærksom paa den Fare, deraf kunde opstaae, Jøvrigt taler jeg langtfra af personlig Uvillie mod Manden, som jeg tvertimod høit agter, men kun af Hensyn til Statens Vel. Jeg skulde Jntet have imod, at han ansattes i den høieste militaire Post i Kongeriget, men at han er ansat der, hvor han er omgivet af det Partie, som har erklæret Huset Augustenborg for arveberettiget, maa jeg mildest talt kalde upolitisk og farligt, navnlig naar hensees til det lignende Tilfælde, som fandt Sted for c. 35 Aar siden.