Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1777-12-05
dagen. Decem. Om Overdaadighed. Man er endnu langt fra ikke eenig om, hvad det er, der er at kalde Overdaadighed (luxus), eller hvilken Grad deraf det er, der kan bestaae med en Nations Vel, og med vor Naturs moralske Rigtighed. Ofte bliver derved saadan Levemaade forstaaet, hvilken vi agte fornøden til et cuvilliseret Væsen, og endogsaa til Lyksalighed. J vore Lovtaler over de polerte Tider er Overdaadighed Konsternes Moder, Handelens Støtte, og Middel til en Nations Vælde og Rigdom. J vor Daddel over udartede Sæder er den derimod Kilden til Fordervelse, og Forevarsel for en Nations Forfald og Ruin. Den ophøies, og den lastes, den behandles som nyttig og tienende til Zirat, og den vises i Landflygtighed som en Last. Med al den Uenighed i vore Domme, er man dog almindeligen enig i at bruge dette Ord til at betegne de mangfoldige Paasund og Midler, som Menneskeer have opfundet til Fornøielse og Beqvemmelighed i Livet; i deres Bygninger, i Boskab, i Klædedragt, i Bordets Tibehør, med Eqvipage, med Domestiker, og i Almindelighed al den hele Samling og Anstalt, som mere tiener til at fornøie Phantasien, end til at sættes imod nogen virkelig Mangel, og som heller er til Zirlighed, end til Nytte. Naar man derfor finder sig tilbøielig til at regne disse Tings Brug og Nydelse, under Navn af Overdaadighed, iblant Lasterne, saa seer man enten paa de Vaner af Vil lystighed, Udsvævelser, Yppighed, Forfængelighed og Stolthed, som ofte følger med Besiddelsen af stor Lykke; eller man giør sig et vist Maal af hvad der skal være fornødent i det menneskelige Liv, og alt hvad som er derover, agter man for udsvævende og lastefuldt. Naar derimod Overdaadighed giøres til en Artikel af en Nations Anseelse og Lyksalighed, forestille vi os den alene som en uskyldig Følge af Velstands ulige Uddeelelse, og som en Maade, ved hvilken de forskiellige Stænder komme til at trænge til hinanden, og at være hinanden nyttige. Den Fattige bringes til at øve Konsterne, og den Rige til at belønne dem. Publicum selv vinder ved det, som synes at forøde dets Fond, og en bestandig Tilvæxt af Formue tilflyder det af de tiltagende Begierligheder og den fine Smag, som synes at true med Udtærelse og Ødeleggelse. Det er sandt, enten maa man, tilligemed de til Handel og Vandel hørende Konster, taale at deres Frugter nydes, og i nogen Maade endogsaa giøres Væsen af, eller man maa, ligesom Spartanerne, forbyde Konsterne selv, fordi man er bange for deres Følger, eller fordi man troer, at de Beqvemmeligheder, hvilke de frembringe, overgaae det, som Naturen kræver. Man maa foretage sig at standse Konsternes Forfremmelse ved hvilket Trin af deres Fremgang, som man vil, saa man skal dog blive beskyldt for Overdaadighed af dem, som ikke ere komne saavidt. Bygmesteren og Tømmermanden i Sparta var indskrænket til at bruge den blotte Øre og Saug; men et spartanskt Huus vilde dog have passeret for et Pallads i Thracien; og dersom Dispyten var om at vide, hvad der er physisk fornødent til det menneskelige Livs Vedligeholdelse, saa vilde saavel det physiske, som det moralske Facultet være ueenigt i den Materie, og lade enhver for sig, som nu skeer, udfinde en Regel derfor for sig selv. Casuisten betragter mestendeels sin Alders og Stands Levemaade som Regelen for det menneskelige Kiøn Dersom han i een Alder og Stand fordømmer det, at kiøre i Vogn, saa vilde han i en anden ikke mindre have lastet at bære Skoe, og den samme, som raaber imod det første, vilde formodentligen heller ikke have skaanet det andet, dersom det ikke allerede længe for hans Tid havde været almindeligt. En Cenfor, fød i en Hytte, og vandt til at sove paa Straae, foreslaaer ikke, at Folk skal vende tilbage til Skovene og Huler, for at søge Lye; han tilstaaer at det, som alerede er almindeligt, haver Grund og er nyttigt; og han frygter ikke for Udsvævelse og Fordervelse, uden i den opvoxende Slægts nyeste Forbedringer.