Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-04-04
Jndtil mit fjortende Aar blev vor Kierlighed hverken foruroliget ved Bebreidelser eller ved Frygt. Octavio var nu i sit sextende. Jeg følede, at jeg nu elskede ham langt fyrigere end nogentid; men en hemmelig Stemme advarede mig om, ikke mere at gaae alene med Octavio i Lunden; af vore Lege for og jeg den blide Frihed, som udgjorde deres skjønneste Ynde. Kort efter beklagede Octavio sig over min Tilbageholdenhed; jeg vilde meddele ham mine Grunde, og i den Hensigt besluttede jeg, for sidste Gang at følge med ham i Lunden. Var det nu, at min Fader allerede havde fattet Mistanke, eller var det blot Tilfældet, nok, det varede ikke længe, saa traadte min Fader ind i det mørke eensomme Lysthuus, hvor jeg sad paa en lille Græsbænk. Der var blot Plads for een Person at sidde, Octavio laae paa Knæ for mig, og holdt begge mine Hænder. Han talede fyrigt, dog ganske sagte med mig, af Frygt for at blive beluret, og vi berørte næsten hinanden med Ansigtet. J denne Stilling overraskede min Fader os. Hans Vrede lignede vor Skræk Med frygtelig Stemme bød han mig, at gaae til min Moder. Jeg adlød strax. Langt borte hørte jeg endnu, hvor heftigt han skjendte paa den stakkels Octavio, forbød ham for stedse vort Huus, og jeg faae den Ulykkelige gaae grædende bort. Jeg leed ikke mindre end han. Jeg elskede ham ligesaa ømt, som han mig. Denne Kjerlighed, begyndt i min Barndom, kunde nu først endes med mit Liv. De smerteligste Bebreidelser, hvormed min Fader overvældede mig, hans Trusler, hans heftige Vrede, forstærkede kun min Lidenskab. Den grusomme Maade at behandle mig paa, bragde mig i Oprør. Hindringerne vækkede mit Mod; og imedens jeg, med nedslagne Øjne og bedrøvet Tavshed, hørte min Fader rasende at sværge mig Døden, om jeg saae Octavio igjen, svor jeg i mit Hjerte, aldrig at elske nogen anden end ham. Dagen efter denne bedrøvelige Hændelse var jeg hos min Moder, der, uden at ville undskylde mig, søgte at formilde min Faders Vrede, da traadte Octavios Fader, den gamle Marquis Orsini ind i Værelset. Hans ædle alvorlige Væsen, hans hvide Haar og den stille Værdighed i hans Ansigtstræk, indgød Fortrolighed og Ærefrygt. Min Fader befalede mig at gaae ud. Jeg gik, imidlertid tog mit Hjerte alt for vigtig Deel i deres Samtale, hvoraf jeg ikke har glemt et Ord. Signor, begyndte Octavios Fader, jeg kommer at bede Dem om Forladelse, og om en Bevaagenhed. Min Søn har tilstaaet mig Alt. Jeg har dadlet hans Dristighed; men undskyld Faderens Hjerte, om det har Medlidenhed med Sønnens Lidenskab. Han tilbeder Deres Datter; han troer at turde haabe, at blive elsket af hende. De gjør dem begge ulykkelige, naar De sætter sig imod deres Ønsker. De selv vil ogsaa blive ulykkelig; thi paa vores Alder, min bedste Ven, holder Naturen os allene skadesløs for det, vi have mistet, ved Glæden over vore Børns Lykke. De kjender Octavios Slægt, der hæfter ikke en Plet paa den; og Deres Familie kan uden Fornedrelse forbinde sig med den. Jeg borger for min Søns Dyd. Blot Deres Formue gjør Givtermaalet ulige; men behold Deres Formue. De kan endnu haabe at faae en Arving. Jeg beder Himlen skienke Dem den min Glæde vilde være ligesaa stor som Deres. Giv kun Valerie saa meget i Medgift, som jeg giver min Søn. De vil have nok, for at være lykkelige. Behold det øvrige forden Søn, som endnu kunde fødes Dem, eller giv min Søn det først da, naar han gjort sig værdig Deres Agtelse og Kjærlighed. Jeg falder i Forundring, svarede min Fader, med en kold skjødesløs Tone, hvorledes en saa fornuftig Mand, som De, har kunnet fattet saadanne Tanker. Selv da, naar Deres Søn allerede, ved sine foregivne Dyder, havde svinget sig optil de høieste Værdigheder, maatte De dog altid ansee det som en overordentlig Gunst, om jeg tilstod ham min Datters Haand; og nu, da det ørkesløse unge Menneske intet har for sig, uden en tvetydig Formodning og den Fordeel at have fornærmet mig, nu troer De, at jeg vil finde mig i saadan Forbindelse! (Sluttes i næste Nr.)