Norske Intelligenssedler, 1763-10-19
Den Begjerlighed de har efter dette rige, Metal er utroelig. De er agtsomme ved det allermindste Haab om Fordeel, og det mindste Tab gjør dem næsten utrøstelige. J alt det som har Hensigt til deres Egennytte besidder de en forunderlig Munterhed, og deres Skarpsindighed lader sig. tydelig tilsyne, i alt det som kand skade eller nytte deres Hensigter. De foragte Vellysten, ikke drevne dertil af Høiagtelse for Dyden, men allerne fordi samme vilde bringe dem i Udgifter; deres eneste Fornøielse bestaaer i en kummerfuld Bestræbelse efter Rigdom. Den som besidder Midler uden at betjene sig af dem til sin virkelige Nytte, kand er ansees som Eiere deraf, men allerne som een de ere needlagt i Forvaring hos Han føler ingen af de Fornøjelser, som Bruget af hans Midler kunde forskaffe ham; ham; han plages allene af Bekymring for at bevaagte dem, og af Frygt for at miste dem. Man kand sige at den Gierrige paa mange Maader forsynder sig mod det Guddommelige Forsyns Anordninger: Først, fordi han ej betjener sig af et Gode, som Naturen ingenlunde frembyder for at indsluttes i Kister og Skabe, For det andet beriger han sig paa en Maade, der ofte strider imod Velanstændigheden og Lovene. For det tredie, siden Forsynet ved høiere og nedrigere Stand har gjort Forskjæl paa Medborgernes Omstændigheder, saa udfordres, at de Mægtige skal hielpe de Svage, og at de Rige skal række de Fattige Haanden; og for det sidste, saasom Skaberen, ej til den Ende har dannet Skabningen, at den skulle tildrage sig al vor Agtsomhed. Vi bør tragte efter noget høiere og det er allerne Himmelen, som bør være Ende maalet for vor Længsel. Et Hjerte fuldt af Kierligheden til Rigdom bliv ligesaa tungt som det Metal, det gjør til sin Afgud. Det er altid fuldt af nedrige Uroeligheder og er ligesaa meget fængslet, som den Skat, hvori det sætter al sin Lyksalighed. En saadan fordervet Begjærlighed bringer ikke allerne andre Følger over enkelte Personer, som uden Eftertanke overgiver sig dertil, men tillige ødelegger og kuldkaster den baade Stater og Riger. Man mærker, at den Romerske Stat begyndte at hælde, den Tid Romerne lode af at være ærlige Folk. En af Deres Skribentere vidner, at der var intet, som jo var til fals i Rom; fra den Tid begynte Deres Sæder at fortidærves, og Gierrigheden forestillede dem Egennytten som det behageligste; da var det at Deres Regjering tabte sin Anseelse og blev kun Skyggen af det den forhen havde været. Den Gierrige haver intet til Hensigt uden sin Egennytte; Velanstændigheden og Æren er gandske uden for hans Øjemaal, og med dem raadfører han sig aldrig. Han indbilder sig at miste alt hvad han skulle faae i Sinde at give andre, og det er neppe de allernødvendigste Udgifter som han anseer for billige. Folk af saadan Tænkemaade fortjene at beklages. De mister dagligen under Paaskud at vinde, men dersom de allene forstod sig paa at miste lidt, saa vilde de vinde meget. 3 Anmærkninger af V. Noget for de Lærde. De Lærde bør vise sig i de offentlige Blade, det er saa trivial siger, den ene, det er saa pedantisk siger den anden, imidlertid bemægtiger sig nogle stærke Aander Bladsen, stænger til for andres Jndfald, og gjør Jntelligenz-Bladene smuk ryddelige. Sandt nok, nogle misunder dem den Herlighed, men de ere kun faae, vil man sige: det nyttige fortjente bedre Stædet end det klygtige, saa vel an lad Liebhaberne af sligt binde an med Helterne i Penne Krigene, maaskee de med forslagne Hoveder vil selv lære hvor lidet det nyttige tjener dem. Jeg raader dem, derfor til, at agere blotte Tilskuere, de faae en rolig Fornøielse for deres Styver, da jeg vil trøste dem med den Spaadom, at Tumle-Bladsen herefter vil blive de Stærkere saa snæver, at de nødes til at give Spillet op, og enten forlige sig eller rømme Pladsen: Vi faae da en Patriotisk Freed, som ogsaa er Penge værd. Fortsættelsen følger.