Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1808-07-23
Et stort Mølledige, der nu er nær ved at udtørres, har løbet fra Tulesø til Klosterets Mure, paa den modsatte Side, og her formodentlig dre vet et andet Molleværk. Og nu – fra det store Tempel, som er for alle Verdens Slægter, for alle Jordens Folkefærd, g som vi fryde os ved, her at finde saa himmelsk skiønt – hvad meere passende Vei kunde vi tage end til det Tempel, som Menneskehænder opreiste, den skiønne Natur og dets hellige Bestemmelse fuldkommen værdigt. Jeg vil ikke beskrive Sorøe Klosterkirke. Naar man har sagt, at den er stor og høi og lys, ziirlig og virkelig smagfuld, uden at være overlæsset med Prydelser, bygget i en ædel Stiil, med al den gothiske Bygningskonsts Kraft, og Storhed, uden at have noget af dens indskrænkede, trykkende Sneverhed – da har man sagt, hvad der kan siges om hiin Kirke som Bygning, og hvad der er sagt mange Gange tilforn. Men er dette nok for den, der trædet ind i Sorøe Kirke, med Følelse for det Store og Ophøiede, som boer i den menneskelige Aand, som udtaler sig kraftigen i dette ærværdige Monument fra en svunden Tid, hvilken vi ikke saa snart formaae at skue i sin egen Skikkelse, i sit eget Lys, før vi tvinges til forhausende at beundre den, Naar havde Danmark en mere kraftfuld Tid, end Waldemarernes og Absalons Alder, Hvor lever denne store Helts og hans høie Daad og hans straalende Minde i en herligere Glands, end paa dette Sted, – her hvor han, hine Danmarks store Kongers faste Støtte, styrende Danmarks Roer med sin fulde Kraft, i al sin Vælde hævede Øiet mod Himlen, og følte, at der imellem Gud og Menneske er et helligt Baand, hvis rene Glands kun det reene Hierte kan skue. - Den Tanke: at vi her vandre imellem Skyggerne af saamange vort Fødelands Konger og Helte, Skyggerne af en af Danmarks vældigste Slægter – at her, hvor vi staae, jordedes en af de største Herver, som nogen Tidsalder frembragte, og at denne Mand var en Dansk – at vi hist i den sorte Steendisse skue den Konges Grav, som Danmark skylder, at det ei blev et sønderslidt Rov for fremmede Røvere – hvo der ikke ved denne Tanke kraftigen rystes, hvis Siæl ei opløftes og styrkes til Daad, i ham boer ei nordisk Aand; hans diærve Fædre ville ikke kiendes ved ham. Og hvor der ikke ved at see her Christoffers Grav, hvorpaa gothisk Munkeaand prægede sine stive, for Konstneren modbydelige Former, og hist vor Holbergs ædle Minde, hvori Konstens rene, høie Jdeal taler giennem den skiønneste Form til det fængelede Øie hvo der ikke i denne Contrast føler en levende Modsætning af Raahed og Dannelse, og dog med Taarer i Øiet vender sig fra det skinnende Marmor og det luende Guld til den graae Kampesteen og det rustne Kobber – for ham er der neppe andet i denne Kirke at beskue, end hvad vi kunne see i enhver anden Bygning, som vi saae opreises i vore Dage. Her under disse høie, lyse Hvælvinger vankede jeg ofte mellem Fortids alvorlige Skygger. Her anede jeg en større Kraft, en større Betydning i de Tider, som svunde for evig. Min Siæl hævede sig over Støvets Skranker, og jeg tænkte den store Tanke - Udødelighed. Jeg saae Menneskelivet i dets vekslende Skikkelser; jeg kastede et Glimt i Fortiden, mit Blik faldt tilbage paa vor Alder og dog blev jeg ikke modløs. Er Livets Kilde udslukt, Er Natur og Kiærlighed bleven til en tom Lyd, Ere Menneskets Kræfter uddøde? En Menneskeslægtens Gang i Tiden for evig bestemt efter en enkelt Alders Love, – Gierne hørte jeg denne Stemme, som svarte mig. Neil Gierne nærer jeg den trøstende Tanke, at ogsaa vor Alder kan naae en Betydning, som den nu ikke synes at have (Fortsættes.)