Aalborg Stiftstidende, 1832-09-01
Den 11te August ankom Captain Jørgen Clausen, med sit førende Fartøi, 6 Sødskende, fra Aalborg til Kronstadt. Kirkeklokken i Karum. (Et Sagn.) Nær ved det Sted hvor Farumsøens Vande, Med Krat og Skovhegn om den høie Bred, Med større Naboss sig kierligt blande, En venlig Landsby ligger smukt i Fred. Rundt om den Vaar= og Sommer=Blomster virke De agergrønne Marker; over den Sig hæver fredeligt den røde Kirke, Jmellem Piil og Hyld om Bondens Hjem. Paa Høien der, med nære Sø fortrolig, Staaer Sognehyrdens straabeklædte Bolig. Der sad ærværdig Præst i Natten silde Engang - det var en stormfuld Efterhøst; Paa Himmelen fløi mørke Skyer vilde, Og sparsomt kun nedsmilte Maanen Trøst. Ved Lampens Blus han vied Skriftens Tale Om Synd og Død og Naadens store Ord; Ved aarle Morgen skulde han husvale En Syg med Lædskedrik fra Herrens Bord. Da hørte han - et Gys han maa betvinge - Den store Kirke=Klokke selsomt klinge. Ei var det stærke Hammerslag, han hørte, Ei Stormens Haand, som Klokke=Rebet drog; Det var, som om et vaersomt Jern berørte Klangfulde Malm. Da lukte han sin Bog. For Nattens Aander var han ikke bange, Og aldrig Diævlens Magt han agted stort, Thi han var viis, af Kirkegaardens Gange Han rolig gik og aabned hellig Port, Snart stod han under Kirkens hvide Buer, Oplyste svagt af Maanens matte Luer. Han lytted skarpt, men Klangen var forstummet, Da løfted han med Kraft fin dybe Røst; Tidt havde blege Synder den fornummet, Som hykled Fromheds Skjul fra Hjertets Bryst: Hvoll, raabte han, har her i Natten hjemme? hver Hvelving blang, da syntes han fornemme Et Suk, der lod fra Klokketaarnet ned. - Stiig ned, han bød; gjeg, Herrens Tjener, byder! Og snart fra Stigen sagte Fodtrin lyder. Ved Choret kommer ham et Barn imøde, En Dreng, vel otte Somre har han talt; Ei var de trinde Barnekinder røde. Det var, som havde blegen Sorg dem malet. Den venstre, spæde Haand han vaersomt lukked, Som gjemte han i den en kostbar Skat. O, vær ei vred!" (saa bad han blidt og sukked) Fordi jeg var i Kirken denne Nat. De Aftenklokker ringed blev, herinde, Jeg skjulte mig; et var mig ondt i Sinde. Og hvorfor, spurgte Præsten ham forundret, J denne vilde Nat Du dvæled her Mod Tag og Muur Uveiret jo har dundret! Hvad er det Du i Haanden gjemmer deres Ak Fader, - svared Drengen - nær ved Døden Min Moder er - og Graad hans Stemme brød - Jeg veed det, Søn, fortvivl kun ei i Nøden, Du veed, i Herrens Haand er Liv og Død! -"Ja, ham jeg har befalet mine Veie! Og hvi forlod Du da Din Moders Leie. Ja svared han; den Rust som man kan gnide Af Kirkeklokken just ved Midnatstid, Helbreder ganske vist, det fik jeg vide Jgaar, og derfor skyndte jeg mig hid. Og ene gik Due. "Ja, for Nattens Fare, De frygted Alle; Jngen vilde gaae." Du frygted ei At jo den hvide Skare, Paa Kirkegulvet fra min Krog jeg saae, Min Aftenbøn jeg bad, da bort de vege, Dog snart paa Ny de op fra Graven stege! Og mange blandt dem troede jeg at kjende, Jeg vilde bedet, men i Skrækkens Nød Jeg sang: Hvo veed hvor nær mig er min Ende, Da tænkte jeg kun paa min Moders Død; Og dristig steeg jeg op, jeg hørte Uhret. Slaae tolv, men ingen Dødning kom igjen; Jeg sad saa trygt, som liden Fugl i Buxet, Og skrabed Rusten af - her har jeg den. Ved Morgengryet hjem jeg vilde vende, Og vist jeg troer, at det kan frelse hende." Du fromme Barn, Gud Kjerligheden lønne, For ham er Natten Dag; at Du er god, Det har han seet, han høre vore Bønner! Da sank de begge ned ved Altrets Fod, Og medens Taaren rulled over Kinden, Som Vift af Englevinger Stormen sang, Jgjennem Orglets Piber sused Vinden, Og Psalmetoner gjennem Choret klang. Klart straaled Maanen ind fra skyfri Bue, Og Altrets Sølverstager stod i Lue. Nu kom mit Barn, nu gaae vi til Din Moder, Ei meer de Døde hindre vil Din Vei, Hvad hisset over Nattens lyse Kloder. Besluttet er, det veed ei Du, ei jeg; Men fast paa Herren haabe vi, Du gode, Du kjere Søn!" - Ja Fader lad os gaae Jeg er saa let, jeg er saa glad tilmode, Thi mens jeg bad, et deiligt Syn jeg saae: Forbi mig svæved der en himmelsk Skare, O, viist til Hytten Lægedrik de bare." Nu begge skyndsomt gik. Men Støvets Tanke Er seen mod Englens Flugt som Ormens Gang Ei tvende Slag vel Hjertet kunde banke Mens hiin fra Himlen sig mod Jorden svang. For Leiet stod han med sin Sølvervinge, Ved Rat han havde svæved Barnet nær, Thi hver Gang Jordens Kirkeklokker klinge Med hellig Tone glædes Himlens Hær. Til Sundheds-Søvn han lukked svage Øie, Og svang sig atter hurtigt mod det Høie. Og da de To treen ind i stille Kammer, Hun aanded sundt og slumrede saa trygt, Klart blussed Lampens for saa matte Flammer, Og Vaagekonen blundet uden Frygt. I Drøm de saae den blege Læbe smile, Og Hjertets tause Hymne steeg i Løn, Da vaagnet styrket Moderen af sin Hvile, Og modersalig favned hun sin Søn. Men hvo kan Glædetaarens Himmel maale? Om himmelsk Lyst kun Himlens Harper tale.