Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-04-25
Den følgende Morgen havde man gjort Anstalt til at skille Fangerne ad. J det de forlode hinanden, tilsvore de hinanden at holde helligen det aftalte Løfte. Deres Hustruer vare imidlertid i ubeskrivelig Angst; Aarsagen til den Larm, som havde været, erfarede de først, da man fængslede den; thi Bargellon havde efterladt to Sbirrer i hvert af Husene, for, som vi allerede have bemærket, at forkynde alle dem, som der maatte være, Arrest, og saaledes bleve Isaura og Lucie Fanger i de Værelser, i hvilke man fandt dem. Dogen havde næppe erfaret det Uheld, der havde rammet hans Brodersøn, førend han strax ilede til ham; han fandt ham bevidstløs, og Lægerne sagde, at om det end maatte lykkes dem at redde ham, hvilket endnu var usikkert, vilde han endnu længe, formedelst det meget tabte Blod, befinde sig i denne Tilstand. Den følgende Morgen forsamledes de Tis Raad, der har at dømme over de vigtigste Anliggender. Anselmo og Geronimo bleve fremførte. De vare meget rolige, og udsagde, at de havde ingen Deel i Mordet, deres Krigsbedrifter og deres hele Vandel maatte tilstrækkeligen tjene til Vidne om, at de ikke kunde være istand til saadan skjændig Handling. Hvad de om Natten aabentstaaende Havedøre angik da var dette en Sag som blot kunde angaae dem, og for hvilken de ikke vilde gjøre noget Menneske Regnskab. Dommerne vare i en ikke ringe Forlegenhed. De bare Høiagtelse for og vare Venner af de Anklagede, og vare tillige alle i Slægtskabs Forhold med dem. De fattede den Beslutning at overlade Dogen allene at afgjøre dette Anliggende, da hans Retfærdighed og Visdom vare almindeligen erkjendte. Han gjorde i Førstningen Indsigelser, imod at paatage sig at kjende i en Sag, der næsten var hans egen; dog gav han endeligen efter for de forenede Bønner, og lod tillige anstille alle muelige Undersøgelser; men der lod sig intet udfinde. Han havde saa god en Mening om Geronimo og Anselmo, at han ikke kunde holde dem for skyldige, men han begreb derfor ikke, hvi de saa haardnakkede vægrede sig ved at gjøre Rede for deres Adfærd i den Nat da det morderiske Anfald havde fundet Sted, og begyndte derfor at frygte for, at det her gjaldt om noget endnu vigtigere end Foscaris Liv. Tillige kjendte han sin Brodersøns Lidenskab for Gismonde, og kom undertiden paa den Tanke, at hun kunde være Aarsagen til den Ulykke, der var tilstødt ham. Da hans Undersøgelser ingen Oplysning kunde tilveiebringe, kom han paa det Jndfald ved List at ville faae Sagen opdaget, og lod strax offentligen bekjendtgjøre, at Sagen var bragt saavidt til DomsAfsigelse, som mueligt, og at han nu gav Fangerne to Dage til deres Retfærdiggjørelse, men efter den Tids Forløb vilde en stræng Dom kunne ventes. Det maatte derfor være Alle og Enhver, der havde Noget at fremføre til deres Forsvar, tilladt at forebringe det for ham, han vilde da høre dem offentligen, og derefter fælde Dom i denne Sag, der saa meget interesserede saa mange anseelige Personer. Tillige lod han Jsaura og Lucie sige, at hvis de havde noget at opdage ham, maatte de indfinde sig til den bestemte Tid. Forinden maatte det fremdeles, som det hidtil under Sagen havde været, forblive dem formeent, at have noget Samqvem med deres Mænd. De havde indstændigen bedet om, at bringes til disse, og vare utrøstelige over, at de ved deres Ubefindighed havde bragt dem i den Fare, hvori de svævede. De vare tillige bange for deres Vrede, og oppebiede med den smerteligste Utaalmodighed det Øjeblik, da de kunde retfærdiggjøre sig. Foscari laae endnu stedse hen med den stille høist svage Livsgnist, og Tvivlen om hans Helbredelse var almindelig. Gismonde var utrøstelig over hans Tilstand. Hun vidste kun alt for vel, at hun var Aarsagen dertil, og følede den hele Styrke af den Lidenskab, hvilken hun saalænge ej havde villet tilstaae for sig selv. Det foruroligede hende smerteligen, at Geronimo og Anselmo vare anklagede som hendes Elskers Mordere, at de kun svagt kunde forsvare sig, og at det Værste var for dem at befrygte.