Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-04-21
Tovenetianske Ynglinge, Geronimo Bembo- og Anselmo Barbariguo vendte, efterat have viist deres Fædrenestat udmærkede Tjenester imod Hertugen af Majland, tilbage til Venedig, paa den Tid da Francesco-Foscari nyelig var bleven udnævnt til Doge. De vilde nu i roligt Liv nyde en anselig Formue, som deres Forældre havde efterladt dem. Endskjønt de begge havde tjent i samme Hær, og vare næsten af lige Alder, havde de dog aldeles ingen Omgang havt med hinanden; hvortil Aarsagen laae i deres Familiers uforsonlige Had. Anselmos Bestefader var, just paa den Tid han søgte en høi Øvrighedspost, hvilken Geronimos Bestefader gjorde ham stridig, bleven myrdet; og, skjøndt Gjerningsmændene ej kunde opdages, var der dog saa mange Formodninger forhaanden, der gjorde det sandsynligt, at Bembovar Ophavsmanden. Saaledes var imellem begge Familierne oprundet og forplantet et uforsonligt Had, og Geronimo og Anselmo vare opdragne i dette fjendtlige Sindelag imod hinanden, skjønt den ene ikke fortjente den Andens Had. Begge havde udmærket sig ved glimrende Krigsbedrifter, og ofte var det i det blodige Slag, som om en gjensidig Kappelyst forhøiede deres medfødte Tapperhed. De vare nu som sagt vendte tilbage til Venedig, agtede og elskede af enhver. Herkomst og Aandsgaver, Rigdom og Skjønhed udmærkede dem begge. Deres Huse, som de havde arvet fra Forfædre, grændsede sammen, og de vilde fremdeles bebo dem. Den havde holdt det for en Skjændsel som først havde fjernet sig fra sin Fiende Efter deres Tilbagekomst tænkte deres Familier strax paa at de maatte gifte dem. De kunde vælge, og det faldt ikke vanskeligt at finde de beste Partier for dem i hele Venedig. Jsaura, af Grandeniguos ældgamle Slægt blev forlovet med Anselmo, og Lucte Vallieri, hvis Fader ligeledes var af fornem Herkomst, og som i flere Gesandtskaber ved de første europæiske Hoffer havde indlagt sig Navn af en udmærket Statsmand, med Geronimo. Begges Ægteskab blev fuldbyrdet med al optænkelig Pragt. Jsaura og Lucte, Jtaliens skjønneste Piger, vare opvoxede med hinanden. Lucte havde allerede i sin spæde Barndom mistet sin Moder, og hendes Fader holdt det for en stor Lykke, at Jsauras Moder, den fortræffeligste Hustrue, vilde paatage sig hans Datters Opdragelse, og danne hende tilligemed sin egen. Pigerne opvoxede saaledes med hinanden, og vare frie for en, deres Kjøn ofte egen, Feil, deres Skjønhed og Aand havde aldrig vakt Misundelse hos dem. De elskede hinanden lidenskabeligen, og de vare næsten i Fortvivlelse over, at Skjebnen bandt dem paa hvers Side især til Familier, der saa uforsonligen hadede hinanden; dog smigrede de sig med Haabet, at det maatte naar de formaaede noget over deres Mænd, lykkes dem at forsone Mændene. J Begyndelsen adløde de, og søgte at finde Erstatningen i Omgangen med deres Mænd, der dagligen gave dem ny Beviser paa den ømmeste Kierlighed, og til hvem deres Kierlighed ogsaa Dag for Dag voxede; men Venskabet krævede dog snart sin gamle Ret, og Skilsmissen blev dem omsider saa ufordragelig at de, trods deres Mænds Forbud, begyndte at opsøge hinanden og tale sammen i de Kirker hvilke de besøgte. Snart tilfredsstillede saadanne korte Underholdninger dem ikke, og de ønskede inderligt end længere, og i deres egne Huse at kunne være sammen. Nu havde hver Gaard sin Have, fra hvilken en Bag-Laage førte ud til en afsides Gade, og dette gav dem Leilighed til at tilfredsstille deres Ønske. Ofte, naar deres Mænd vare fraværende fra Venedig eller ved Forretninger paa længere Tid borte fra deres Hjem, snege Hustruerne sig hemmeligen til hinanden, underholdt sig om deres Venskab, talede om deres Kierlighed til deres Mænd, tilstode hinanden, at den mindste Utroskab af disse vilde gjøre dem høist ulykkelige, og abnede ikke, at de snart skulde lære at kjende Jversygen.