Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-02-15
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. de Foros Gaa Fjortende Aargang. No. 13. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 15 Februari 1817. J sidstudkomne Hæfte af videnskabelige Forhandlinger ved Sællands Stifts Landemode findes fra S. S. Minist. Cand. Herr H. N. Clausen en paa Latin oplæst Afhandling: De indole et genio disciplinæ veteris ecclesiæ christianæ. Skjøndt Forfatteren endnu er en ung, i Publikum ubekjendt Lærd, saa torde dog Afhandlingen i flere Henseender kunde gjøre nogen virksom Opsigt. Allene Forfs, personlige Forhold kunde tildrage Afhandlingen Opmærksomhed *). Men ikke mindre Stædet den er oplæst paa, hvis videnskabelige Forhandlinger præsideres af en af vore lærde Biskopper, som dertil efter sin Embedstilling altid har havt megen Jndflydelse paa vore Kirkesager. Endelig tør og selve Afhandlingen ved sin lærde Udførelse have uden al andet Hensyn, Krav paa Opmærksomhed. Det er især Afhandlingens Jndledning og Slutning, der foranlediger mig til om den at sige min Mening; thi heraf seer man at Forf. Hensigt gaaer ud paa at vise, det kunde være godt om i vor Kirke indførtes den gamle Kirkedissiplin. J Jndledningen siges udtrykkelig: at til at befordre sand Religiøsitet non docendi suaden) F. er en Søn af Hovedstadens berømte Prædikant, Hr. Stiftsprovst Clausen, Medlem i den til Lovens anden Bogs Revision nedsatte Kommission. dique Jus sufficere, seed jubendi, sed tardos inrepandi, sed gefractarios puniendi &c., &c. De Modtvillige skal altsaa ved Pengemulkter, Trudsler, Bank, og Forbandelser, drives til Kirken, til Skriftestolen, til Alteret, kort under Straf til alle de udvortes Gudstienstlige Seremonier, Geistlighedens Pluralitet behager at foreskrive sine Medkristne som nødvendige. Thi saa var det i den gamle Kirkes af Hr. Clausen beskrevne Dissiplin, som hvilken han dog siger: dubio nimirum caret, multa in piis seculorum illorum instiutis vim suam per temporum decursum retinuisse, neque non, mutandis mutatis, digna esse quibus sua hodie reddatur auctoritas. Et andet Sted i Jndledningen hedder det, at denne Dissiplin følger, er indole naturæ humanæ que stimulis indiget, og mod Enden af Afhandlingen; contemplatio nature humanæ docet, experientia confirmat, externam videlicet vim cogentem a coetu hominum removendi nondum adesse tempus. Og heraf slutter han da, dog jeg bør vedblive at anføre hans egne Ord: Unde sequitur, doctrinæ in primariam puritatem reducende studio laborem addendum asse dissiplinæ collapsæauctoritatem restituendi. Nei, Hr. Clausen. De veed og tør efter Deres Stilling vide det bedre end jeg, at den af dem beskrevne gamle Kirkedissiplin staaer i ingen saadan Forbindelse med Kristuslærens Reenhed. Tvertimod blev just den Dissiplin, som Afhandlingen indeholder, først indført i Kirken da den oprindelige Kristuslære begyndte at forvandskes af Gosstikkernes fantastigske Drømmerier og indhyldes i allegoriske og mystiske Betydninger, da græsk Oplysning begyndte at tabe sig i østerlandsk Troe, Kristelig Dyd at forvandles til mystisk Hellighed, kort, da Kristendommens Foredrag udartede fra Moral til Dogmatik, og dens Lærere bleve Præster, eller rettere, da den kristne Kirke fik ordentlig beskikkede Lærere, som forstode at gjøre Sig til hvad Jødernes og Hedningernes Præster vare, og derved at faae blandt selve de Kristne indført den Forskiel af Geistlig og Verdslig, som oprindelig kun gjordtes mellem Kristne og Jkke=Kristne. Kristuslærens Tendens er ene at gjøre Dyden saa almindelig afholdt og fulgt, som den kan ventes at blive det af Skabninger, vel fornuftige, men ogsaa sandselige, som vi Mennesker det ere. Men denne sande kristelige Oplysning kan fremmes og naaes uden den hierarkisske Dissiplin, Hr. Clausen har beskreven. Heller har vist aldrig Kristus selv villet eller tænkt paa den Kirkestat, som dog Kristendommen efter Hans Bortgang snart udartede til. Dog, vor Forf. paastaaer det Modsatte, og Beviiset herfor tager han af Kristusses Ord hos Mathæns i 18 Cap. 17 Vers, hvor det hedder: at den Synder, som ikke vil høre Menigheden, skal ansees som en hedning og Tolder.). Saavidt det nye Testamentes Kritik er mig bekjendt, troer jeg de fleste og bedste Fortolkere vil at i dette hele Vers haves Hensyn til den Skik, Jøderne havde i Synagogerne at fortælle en og anden slet Handling, i Vente at denne Beskæmmelse skulde forbedre Gierningsmanden. Saameget tør jeg paastaae som Se om Ordet endes Fortolkning: Die geheime Lehre der alten Orientaler u. Jnden, zur innern u, hohern Bibel-Erklarung p. 1079. Dette ligesaa lærde som findrige lille Værks Forfatter skal Sverrigs Historiograf Hallenberg være. Kan man end ikke i Alt være enig med Forf., f. Ex. naar Han, pag. 237 lader Philo bære Vidne om de ældste Kristne i Alexandrien, saa fortjener Værket dog en og hver oplyst Teologs Opmærksomhed. afgjordt, at her ved Menighed ei kan tænkes paa nogen Kristelig, som ei var til da disse Kristi Ord faldt. Men herlig var det om heraf kunde udledes Kirkedissiplinen, thi man fik saa og snart Hjemmel for den meget vigtige, Geistligheden saa indbringende Binde= og Løse Nøgel, der omtales strax i paafølgende 18de Vers. Saaledes at misbruge Jesu Ord er gammelt i Kirken; bekjendt er allerede fra det 4de Sekel Misbrugen af hans Begjæring til Johannes om at tage Maria til sig, thi herved søgte især Afrikas Bisper og Geistlige at forsvare deres overords eller hvad i Middelalderens Sprog kaldes Focariæ. Det er bekjendt nok at de første Kristne vare Jøder, som allerede til Kristi Tid vare adspredte over den hele rommerske Stat, at disse jødiske Kristne dog længe holdt sig til de jødiske Synagoger. Først efter at de forfulgtes af Jøderne, efter at flere Hedninger ogsaa vare blevne Kristne, først saa begyndte de Kristne for sig at holde egne Forsamlinger, først saa begyndte de og at tænke paa fra disse Samlinger at holde mistænkelige, skjøndt sig for Kristne udgivende Personer, men især ikke til deres Sammenkomster at lade have Adgang dem, der havde gjordt sig skyldige i visse aabenbare Laster, som hos Kristendommens Fiender kunne paadrage den hele Menighed Eftertale. Heraf fulgte, at man altsaa maatte have et Slags Opsyn med hinandens Sæder. Dette Opsyn- var giensidig, paalaae den hele Menighed, ikke enkelt ordineret Læret eller Præst, som overalt Kristendommen i sin uskyldige Barndom ikke kjendte, og gid den aldrig havde lært at kiende. Kun i denne censura morum bestod den første og allerældste Kirkedissiplin, jeg meener den, som fandt Sted saalænge Apostlene levede, og høist i Kirkens det første Sekel, i det mindste ikke længer end til de montanistiske Svermerier. Men om denne allerældste kristelige Kirkedissiplin har Hr. Clausen Lidet eller Jntet; tvertimod er et af hans allerførste Beviser for Omgangen ved den af ham beskrevne gamle Kirkedissiplin tagen af de i det 3die og 4de Sekel levende Ambrosius og Prosper, alt saalænge efter den oprindelige Kristuslæres Forvandskning, da allerede længe i Forveien den dog som Lærde bekjendte Kirkefader Clemens Alexandrinus havde i fine Stromaca foreskreven Fasten om Onsdagen som Mercuriusses Dag, paa hvilken man ved denne Gudstienstlige Handling skulle tage det Forsæt at holde sig fra ulovlig Vinding, som Fasten om Fredagen, der var Venusses Dag, skulde bringe det Forsæt hos den Fastende at holde sig fra Vellyst. Men denne af Hr. Clausen forbiegaaede oprindelig uskyldige Kirkedissiplin, udartede med selve Kristuslæren til Hierark saasnart Kristendommen fik Præster, og var allerede udartet ved den Tid Kristendommen under Konstantin blev Statsreligion, altsaa snart 100 Aar for den Tidspunkt med hvilken Hr. Clausen slutter sin Afhandling. Jmidlertid torde altid nogen, stundom endog strængDissiplin, blive nødvendig saalænge Kristendommen var in ecclesia pressa, men den kunne og burde have falden bort saasnart Kristendommen var bleven Statsreligion, og var vist og bortfalden hvis de første kristne Keisere ikke havde været saa svage som de vare, og ikke havde truffen for Bisper, der vare snue nok til at betjene sig af deres Herres Bigotterie. Thi ubegribeligt er det mig dog, hvorfor i en ordentlig organiseret Stat Kirken skal tillægges en særskildt Dissiplin. Er det end saaafgjordt, at et Menneske uden Religion, og gives der end i vore Stater en Saadan, er en farlig Borger, saa er det dog og vist at Stater ikke stiftedes for Religionens Skyld, som nok overalt Staterne først foranledigede Positiv-Religion, der saa høist nødvendig de end tør være, dog i deres Gudstienstlige udvortes Handlinger, bør være gandske afhængige af den hele Statstyrelse og ligesaa lidet betroes nogen egen Dissplin eller Jurisdiksion, som enhver anden Korporation. At i de mange ved Staterne opkomne forskjellige Positiv Religioner har alligevel været en Kirkedissiplin, beviser intet, og mindst heraf kan nogen Anstalog tages til den Positive Religion, som er i vore oplyste Europas Stater, hvis Jndvaanere dog ikke kunne lignes med de af Forfatteren paaberaabte Galler, Germaner og Jøder. Alt hvad heraf bevises er kun, at alle hine Positive Religioner har havt Præster, og disses Arvesynd er det at ville ved Kirkedissiplinen beherske deres Medmenneskers Tænke= og Handlemaade. Derfor den Sætning, at der uden for Kirken ingen Salighed gaves, og saa mange andre tildeels af vor protestantiske Dogmatik endnu ikke saa ganske udslettede Sætninger af samme Slags. Jeg maae, i Følge det Blads Rum, disse mine bemærkninger ere bestemte for, afholde mig fra de flere bemærkninger Hr. C. Afhandling foranlediger. Saaledes kunne vel et og andet være at erindre mod de faa Beviser han har af de allerældste Kirke=Fædro, hvis Authentecitet nok ikke altid er saa ganske afgjordt. Ogsaa mod Beviserne af det nye Testamente kunne et og andet erindres. Saaledes mod Forfs. Paastand af Pauli Udeladelser i sin første Skrivelse til de Corinthier, 6 Cap. 1ste og følgende Vers, kunne vel anføres Petri i sin første almindelige Epistel 5 Cap. 1ste til 3die V. Mod hvad han har om Cyprians Beskedenhed kan og være meget at erindre, thi var der nogen Kirkefader i den ældste Kirke som fremmede det skadelige Bispevælde, saa var det just Cyprian, i hvis Tid og derfor Menighedernes Jndflydelse paa Kirkesagerne ganske tabte sig, eller dog ikke blev tilbage uden i Navnet. Men jeg vil slutte, overbeviist om Fornuftiges Medhold i den min Paastand, at stod end vor Tids Religiøsitet paa saa svage Fødder som man vil indbilde os, saa var det dog ikke Kirkedissiplinen, som skulde ophielpe den, men at i saa Fald Kuren ville blive værre end Sygdommen. Gustav Ludvig Baden.