Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-05-03
J Kongel. Obligationer, som deels efter Forordn. af 6te Jan. 1813 ere overgaaede i S. V., deels oprindeligen udstædte i S. V. og N. V. og anslaaede til første Jndkjøbspriis, til Beløb den Summa 5053 - 76. J løbende Renter paa disse Obligationer til 31 Juli 1816 - 95 - 28 -J Restancer J alt N. V. 5494 Rbd. 2 s. (Undertegnet.) Administrationen for Præmie=Selskabet for at anbringe Ungdommen af den mosaiske Troesbekjendelse til Kunster og Haandværker. L. Larsen. J. L. Paludan. H. J. Cantor den. L. J. Cantor. F. A. Bramhelst. Tale. i Selskabet, som anbringer Ungdommen af den mosaiske Troesbekiendelse til Kunster og Haandverker, ved Præmiernes Uddeling den 26 Marts 1817, af J. L. Paludan, Ærede Medborgere! I denne hæderlige Forsamling behøver jeg ikke at forklare dette Selskabs Øiemeed, ikke heller at omtale, hvad Fremgang det har haft, hvad Nytte det har gjort. Alt dette er ei alene bekiendt for Selskabets Medlemmer; men ogsaa for mange Hædersmænd uden for Selskabet, som have bedømt det med billighed og Agtelse. Vel har det ikke vundet Alles bifald; det har endog sine erklærede Uvenner. Men denne Skjebne har det tilfælleds med mange gode og gavnlige Indretninger. - Denne Jndretning har vistnok ogsaa sine Mangler, maaskee ikke ubetydelige, og Enhver som med redeligt Sind- og aabent Aasyn viser os disse, og giver tjenlige Raad til Forbedring, har Fordring paa vor Opmerksomhed og Erkjendtlighed; men skjulte Angreb, der vise Fiendtlighed, ikke Velvillie, kunne vi ringeagte. Og naar vi modsætte disse tre og tyve Aars heldige Virksomhed og flere hundrede Medborgeres velvillige Bistand, saa falde de udskudte Pile matte og kraftløse til Jorden. Jkke heller roste vi os nogensinde af at have udrettet store Ting; men anmeldte kun, efter vor Forpligtelse, hvad der fra Aar til Aar var skeet ved Selskabet. Tilfulde erkiende vi, at Meget endnu er tilbage at gjøre, og vi glæde os derfor ved, at flere arbeide til samme Maal, som vi. De, der følge vore Fodspor, tilkjendegive derved, at de ei ansee Veien, vi betraadte, slet eller urigtig. Med Bevidstheden om vore gode Hensigter, fortsætte vi da videre, uden at prale, men ogsaa uden at frygte, vore Bestræbelser, for at anbringe til Konster og Haandverker Ynglinge af den mosaiske Troesbekiendelse, da nok endnu ikkun Faa af disse forholdsviis vælge saadan Levevei. Man har sagt med Ret: det kommer mindre an paa, til hvilken Stand Mennesker henhøre, end det kommer an paa, at de ere kyndige og duelige i deres Fag, at de udføre deres Gjærning med Held og Hæder. Dersom de unge Mosaiter blive maadelige Haandverkere, saa ere hverken de eller Staten bedre hjulpne, end om de vare forblevne ved den Smaahandel, der drives med indskrænkede Kundskaber og i indskrænket Virkekreds. Det er sandt, Mennesker bør i enhver Stand, og Stilling stræbe efter større Fuldkommenhed. De maae ei være fornøiede med at finde Nogle som staae under dem, men hellere agte paa Andre, som ere gangne dem forbi, og søge at naae disse. Mennesker ere nu overalt rykkede videre frem i Videnskabernes Mark, og Haandverksmanden kan ligesaalidet som Handelsmanden behjælpe sig med saa tarvelige Jndsigter og Dueligheder, som tilforn. Mange Hjælpemidler til Haandverkeres bedre Dannelse tilbyde sig ogsaa nu, som fordum søgtes forgjeves, f. Ex. Søndagsskoler, Forelæsninger over Physik, Mathematik, Historie, og især Akademiet for de skjønne Konster i sin nærværende Skikkelse. De gode Virkninger heraf ere vist ogsaa kjendelige i mange Haandverkers Fremgang til Forbedring, og jeg haaber, det ei skal synes upasseligt ved denne Leilighed at tale noget Mere herom. Ligesom jeg da forrige Aar yttrede den Meening, at Ungdommen herfra helst skulde ansættes til de nyttigste og uundværligste Haandverker; saa troer jeg fremdeles, at iblandt disse bør Fortrinet tilstaaes dem, hvori en større Fuldkommenheds Grad kan opnaaes. Uden at være dybsindig Statsmand, tør Man vel sige, Høistærede, at Landet, ligesaalidet som den enkelte Mand, kan komme i Velstand, saalænge dets Udgifter meget overstige dets Jndtægter, saalænge det henter fra Fremmede langt Mere, end det udfører til disse, og hengiver Nødvendigheder for Overflødigheder. Men vore Konstnere og Haandverkere maa her vise deres kraftige Bistand, dersom Staten skal reddes fra Undergang. De maa videre fortsætte den begyndte Fremgang, i deres Bedrift, for at kunne maale sig med fremmede Mestere, og gjøre disses Frembringelser undværlige for Alle, som endnu nære nogen Gnist af Fædrelandskjerlighed i deres Barm. Thi Forfængelighed og Modesyge have desværre saaledes indtaget Mange, at de elske Jntet høiere end det, som er voxet paa fremmed Grund, og undsee sig ikke ved at være udstafferede med borgede Fjere. Endog de, der tale og skrive mod Overdaad som en Kræft, der tærer Landets Marv, mene det ei altid alvorligt, rette sig ei altid selv efter Lovene, de ville have Andre foreskrevne. De handle endnu som hine, der fordum sadde paa Mosis Stol, der vel sagde, men ikke gjorde, hvad der var Ret og Pligt. Saalænge de Rigere og Fornemmere, eller de, der ville ansees som Saadanne, klæde sig i udenlandsk Tøi, træde paa udenlandske Tæpper, indbyde til Giestebude Alle, som kunne bede dem igjen, eller paa anden Maade være til Tjeneste, saalænge de i glimrende Pragtvogne fare til glimrende Lyststeder; saa venter man forgjeves Landets Opkomst; saa bliver Vellyst og Yppighed det Svælg, hvori vor Stat, ligesom saa mange andre, forgaaer. De Ringere ville da, snart paa een, snart paa en anden Maade, efterligne de Høiere. Det onde Exempel bliver, som Erfaring lærer, stedse meere smittende, og udbreder stedse større Fordærvelse. – Jblandt de Konstnere og Haandværkere, som ved gode og fortrinlige Vare her kunne standse Begjerligheden efter fremmede Herligheder, kunne ophielpe Landet og gavne sig selv, nævner jeg først Klædefabrikantere. Jeg har vel hørt sige: Danmark er ikke, bør ikke være noget Fabrikland. Agerdyrkningen kan her beskæftige alle Hænder, og denne Grundstøtte for vort Fædrelands Velstand maa ikke rokkes. Men jeg formener, at tilstrækkelige Arbeidere nok ville indfinde sig overalt, hvor de see Næringsveie aabne. Og findes ei paa Landet, saa findes i Kjøbstæderne, især i Hovedstaden, Mange, som staae ledige, og spørge efter Brød. Ved ethvert, endog sædvanligt, Optog, ved ethvert ubetydeligt Tilfælde see vi Mennesker, flere hundrede i Tallet, som ere ørkesløse, som have intet bestemt Arbeide. Jkke heller kan jeg finde nogen fornuftig Grund, hvorfor vi ei selv skulle forarbeide og forædle Landets egne Frembringelser, hvorfor her skulle holdes store Flokke af Faar, sørges for at forbedre Arterne, at forfine Ulden, naar Man ei selv vilde drage Fordelen heraf, Jeg finder ingen fornuftig Grund, hvorfor vi skulle kjøbe dyrt fra Andre, hvad vi for lettere Priis kunne have hos os selv. Vi maatte da paadrage os fortjent Beskyldning, enten for Ladhed eller Udduelighed. Dog, vort Klæde hedder det stedse, kan ei udholde nogen Sammenligning med det Engelske, enten i Fiinhed eller Varighed. Lad det saa være, Men skulde da vi, et lidet og fattigt Lands Jndbyggere, nødvendigt have det Ypperste, Og skulde vi ei ligesaavel kunne bære dansk Klæde, som vi spise dansk Kost: Skulde vi ei efterligne den flittige Huusmoder, som sætter sin Ære i at klæde sig og Sine med det Tøi, hun selv har forarbeidet, Man kunde her tillige spørge, hvorfor vi kjøbe Hør og Hamp i Mængde fra Udlandet, da vi selv have Jord, som villig frembærer dette, Man kunde ønske, at vi selv forarbeidede, om ei de fineste, saa dog de almindeligst brugte Lærreder, og det er beklageligt, at vi heri staae saa langt tilbage for vore tydske Naboer, beklageligt, at Rokken hos os er et foragtet Redskab, og forviist fra saa mange Huse. Dog ogsaa heri kan Tiden maaskee gjøre en heldig Forandring. Men som vi hos os selv have Materialer til grovere og finere Klæde i riig Overflødighed, saa have vi ogsaa Huder af de bedste Kreature, til deraf, at berede alle Slags Læder. Og vore Garvere, der allerede have gjort betydelige Fremskridt i deres Konst, maa ikke hvile, førend de have beviist, de ei behøve at lære Noget af udenlandske Mestere. Der er ingen Tvivl paa, at Meget af det Læder, som tilføres os fra fremmede Egne, har været her tilforn under en anden Skikkelse, har engang beklædt de jydske Stude. Men dette burde dog ikke saa at være. Om vi end ville overlade til Fremmede, hvad vi ikke behøve, skulle vi dog først tænke paa at forsyne os selv. Vi ligne ellers de slette Huusholdere, som til en Tid sælge uden Fordeel, hvad de til en anden Tid igjen maa kjøbe dyrt. J Garverierne, især naar disse have et større Omfang, kunde vistnok unge Mennesker med Forstand og Kræfter opnaae den Duelighed, som pryder enhver Haandværksmand. De kunde der vist ogsaa finde deres gode Udkomme, om de end kun faae en liden Deel af den Jndtægt, som tilflyder Fabrikens Eiere, som er saa stor, at den ofte har opvakt endog de Uindviedes Begjerlighed.