Berlingske Tidende, 1831-11-18
London, den 6te October. Hs. M. Kongen har i sidste Geheimeconseil, hvori ogsaa En kebispen af Canterbury deelog, anordnet, at en Bøn, i Anledning af Cholera, skal oplæses i alle Kirker. Bevægelsen, som Billen opvækker over hele Landet, er af den Beskaffenhed, at ei allene Almuen, men ogsaa Folkets Mellem classer ikke længere gjøre sig Rede for Bispernes Standpunkt i Parlamentet men uforstandigen fordømme deres Handlemaade uden mindste Skaansel. Enhver mener, at de, da de besidde deres Embede af Kongens Naade, ogsaa burde have stemt for Billen, Derover glemmer man ganske Landets og Constitutionens Historie. Udlændingen, som kun er lidet eller aldeles ikke bekjendt med Constitutionen, er endnu værre faren; derfor vil her Noget til Berigtigelse ei være overflødigt. Biskopperne have Sæde og Stemme i Parlamentet, ikke som Biskopper, men som Baroner, som Lehusmænd og store Godsejere. Da nemlig Vilhelm den Erobrer indførte Lehnsvæsenet i England, som han havde lært at kjende i Frankrige, og som var hiin Tids almindelige Forfatning, underkastede han Clecisiet Lehnsloven. Som en følge heraf vare Biskopperne Kongen forpligtede som deres øverste Lehnsherre, de stillede i Krigstiden et Antal Svende og fulgte ham i Slaget med Sværd og Landse. Mangen Biskop kæmpede tappert ved sin Konges Side og havde undertiden Overcommanden over Hæren. alle Lehnsmænd og Vasaller kom sammen to Gange om Aaret, til Paaske og Pindse, for at raadslaae om Landets Anliggender, men især for at bestemme Afgifterne og Pengene til Kongen. Enhver beskattede sig selv efter Lehnets Værdie, en væsentlig Beskaffenhed ved Lehnsvæsenet. Disse Forsamlinger vare i Begyndelsen, renaristokratiske; de fandt Sted i eet Kammer, ligesom i Frank tige; thi begge Lande havde fælleds Jnstitutioner. Da de mindre Godsejere, nemlig Provindsernes Ridderskab og de ved Handelen berigede Kjøbstæder, kom til, adskilte den høje og den lave Adel sig fra hinanden, sandsynligviis blot fordi der ikke var Plads til Forsamlingen; thi Inddeelingen i to Kamre var ikke beregnet i England, eller grundet paa nogen dyb politisk Combination, som Nutidens Constitutionsmagere troe. Den høje Adel, som holdt sig meer tilbage og ikke agtede Ridderne synderligt, blev sammen i det øverste Stokværk, den lavere i Stueetagen; deraf Benævnelserne Over- og Underhuus." Prælaterne, som havde megen Indflydelse, regnede sig til den høje Adel og bleve i Overhuset. Dette er Oprindelsen til Prælaternes Bænk i Parlamentet Biskopperne sidde der i Egenskab af Lehnsmænd for deres Grundgjendomme, som Kongen har forlene dem, med alle de Pligter, og Byrder, der hvile paa et Lehn. J England er nemlig endnu den Dag i Dag al Grundeiendom Lehn; Allodialgods kjender man ikke. Vel ere de fleste gamle Servituter, Hof= og Krigstjeneste, afskaffede med Carl II, imidlertid er Kongen ved en Lov fiction, Lord Paramount, d. c. øverste Lehnsherre af al Grundeien, dom i Landet; Kongen bortgiver enhver Grundeiendom som Lehn, og ingen kan erhverve et Stykke Land, uden at erkjende Kongen for sin Lehnsherre. Derfor straffes alle Forbrydelser, som om de vare begaaede personligt mod Kongen, som Felonie (Lehnsforbrydelse). De Biskopper, der sidde i Overhuset, ere følgelig Medlemmer af Pairernes politiske Corporation; de udgjøre en Deel af den lovgivende Magt og bedømme de bill, der forelægges Overhuset fra Statens og Politikens Synspunkt, efter deres Overbeviisning, men ingenlunde som Kirkens Lærere, hvis Jnteresse, de ikke ere specielt kaldede til at repræsentere i Parlamentet. Til Gjengield for, at Clerisiet udelukkedes af National-Repræsentationen af Underhuset, tilstod man det Ret til, at holde egne Forsamlinger: det høje Elerisie i et Overhuus, den lavere i et Underhuus. Disse Forsamlinger have i lang Tid ikke fundet Sted; fordi man der meer talede om Politik, end om Kirkesager, og da Cleristet ikkun efter Erkebiskoppen af Canterburys Convocation kan samles, og hans Embede besættes af Kongen, er denne stedse saa forsigtig, at tage det Løfte af Ærkebispen, ei at udstede nogen Convocation. Fra dette deres Standpunkt bør nu de geistlige Pairers Forhold, i Henseende til Reformbillens Forkastelse, bedømmes. Man kan ikke antage, at de, fordi de have deres Embede umiddelbart fra Kongen, ogsaa burde ubetinget stemme for Billen; thi i en repræsentativ Stat bliver Selvstændighed i Meninger stedse Hovedsagen; i England bør efter Nationens politiske Begreber Alt have et almindeligt Øjemeed. Saa forskellige Anskuelserne af Reformen end ere, det bliver dog en afgjort Sag, at Billen har aabnet en viid Mark for det demokratiske Element og betydelig fjernet sig fra Constitutionens historiske Princip. Constitutionen var aldrig grundet paa Folkemængde, eller Arcalstørrelse, men paa Stænder og Corporationer. Det Engelske Folk har hidtil, under de store Gods eieres Beskyttelse, været det frieste paa Jorden. Skulde den modererende Indflydelse ophøre, som Lorderne fra gammel Tid have havt paa Valgene, skulde Valgene vorde meer demoktatiske, saa kan man vente, at de uafhængige Communer snart ville stille sig i en skarp Modsætning til Pairiet, og den Harmonie mellem begge Husene, som hidtil har sammenholdt det hele, maatte da vige for Partieaandens Machinationer, hvis endelige Resultat ikke kan forudsees. Frankriges Exempel - hvor de fuldkommen selvstændige Communer stedse meer og meer fortrænge det aristokratiske Princip ud af Constitutionen, have tilintetgjort Pairs skabet og bebude Staten om meget føje Tid en teen, demokratisk Repræsentation, hvorved Monarchiet vist ikke vil vinde, maa være en vigtig Lærdom for England. Dersom Biskopperne have forudseet Fare for Staten, Constitutionen, Monarchiet, i denne Udvidelse af politiske Rettigheder, burde de da ikke ifølge deres Pligter som Kronens Lehnsmænd, stemme imod en Bill, som de holde for farlig, Vel kunne allehaande Farer for Kirken opstaae deraf, dersom Lidenskab skulde selve over Fornuft og Statsklogskab; men kunde, burde Prælaterne ikke gjøre sig selv det Spørgsmaal, om Kirken ikke vilde vorde udsat for større Farer ved i saa høi Grad at fremme det demokratiske Element. - Det er egen Sag med Friheden; den bevares slettest, naar de politiske Rettigheder for meget udvides. Friheden, bør holdes i et snævert Rum, dersom den ikke skal strømme oven og gaae til Grunde ved sin egen Storhed. Af den Engelske Geistligheds strænge Moralitet, dybe Alvor og grundige Lærdom, (enkelte Undtagelser komme ved saadan Leilighed ikke i Betragtning) kan man vente, at den har handlet med Overlæg, fra sin politiske Standpunkt og følgelig ikke har kunnet handle anderledes.