Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-01-26
Uagtet den danske Skueplads nu havde Konstnere, der mere af sand Tilbøielighed, end Higen efter at forskaffe sig et Levebrød, thi den aarlige Løn var endnu ikkun i det Høieste 300 Rdlr., havde valgt en saadan Bane, saa kunde danske Originaler dog ikke trives der. J de første Aar gav man vel Holbergske Lystsvil, men omsider forsvandt de næsten ganske fra Theatret. Det var især Oversættelser, og fortrinligen af Molieres Lystspil, der opførtes paa den danske National skueplads. Det franske Sprog fortrængte hvert andet, og intet Under, at Mallet den Gang kunde begynde og Reverdil fortsætte, fra 1765 til 1768, et fransk Ugeblad, Mercure Danque, midt i Danmarks Hovedstad, at en fransk Boghandler, Philibert, kunde samle der anseelig Formue, ved at lade trykke, ikke danske, men franske Skrifter, især Skuespil. Hoffet besøgte vel stundom det danske Theater, men, som det synes, oftere den italienske Opera og det franske Skuespil, hvilket sidste, efter Langfeldts Forsikkring, ikke vilde kunnet bestaae i Kjøbenhavn, dersom Majestæterne ikke havde understøttet det med anseelig Hielp. Man vilde imidlertid gjøre Frederik den Femte høilig Uret, hvis man nægtede, at han jo beskyttede det danske Sprog. Han havde tvertimod udtrykkeligen befalet, at der, især i Henseende til Kronprindsen, ei maatte tales for og med ham, saavelsom med Prindsesserne, andet end Dansk, paa det de kunde blive det danske Sprog ret mægtige. Dansk var i egentlig Forstand de Kongelige Børns Modersmaal, thi uagtet den uforglemmelige Dronning Lovise var født engelsk, og opdragen i den engelske Kirke, saa elskede og agtede hun dog Alt hvad der var dansk, lod aldrig nogen Fremmed komme herind; vaagede nøie over, at endog de ringeste ved hendes Hof vare Danske, søgte altid de therske Kirker; communicerede med Kongen hos Hofpræsterne, og fulgte i alle Henseender de prostantiske Kirkeceremonier. Mærkeligt er det, at Kronprinds Christian, uagtet han af en saa dansksindet Moder og Fader holdtes saa tidligen og prigen til, de allene at gjøre Dannersproget til Moderse, men ogsaa til Hovedmaal, dog talde Fransk og Jtaliensk saa færdigen, at han paa den tækkeligste Maade kunde udtrykke sig deri. Til største Skade for Alt hvad der var Dansk, døde Dronning Lovise i Aaret 1751. Men allerede et Aar i Forveien var Skuepladsen kommet under Magistratens Bestyrelse, og, efter dens Forestilling, blev Skuespillernes Privilegium forandret og udvidet. Det blev nu fastsat, at i det ny Skuespilhuus allene, og intet andetsteds i Kjøbenhavn, danske, tydske og franske Skuespil skulde opføres, under anseelig Mulct; dog blev General Arnold, der, som forhen anført, for sig og sine Arvinger var bevilget Privilegium paa 15 Aar, undtaget fra dette Forbud. Skuepladsen skulde staae under en Overdirecteur og tre Directeurer. Manien for de italienske Operner blev nu stærkere end nogensinde. J Aaret 1756 blev Guiseppe Saxti forskreven til Kjøbenhavn, som Capelmester, og tillige ansat som Muss- og Syngemester hos Kronprindsen. Han var den Gang ikke ældre end sex og tyve Aar, og den Musik, han componerede til forskjellige Operaer, gjorde ingen udmærket Lykke. Men det fyldt ham, under en saa almindelig Operasyge, ikke vanskeligt, at faae Tilladelse til, under sin egen Bestyrelse og for sin egen Regning, at lade opføre italienske Operaer, saavel de saakaldte seria, som buffg. Allerede to Aar i Forveien var Holberg død; imidlertid havde han efterladt Skuepladsen en Skaf af danske originale Lystspil, der, tilbørligen afbenyttet, fuldkomment kunde bøde paa den store Goldhed, der fra hans Død næsten lige til vore Dage, herskede i vor dramatiske Literatur, især i Lystspilfaget. Men Lyst til italiensk Sang og fransk Declamation havde faaet for megen Overhaand. Det var i den Periode, da Fransk, Jtaliensk og Tydsk ganske syntes at ville fortrænge vort ældgamle, ypperlige Modersmaal. Hvor for træffelige Værker der end paa den Tid trykkedes her, saa vare de dog i fremmed Tungemaal, og kun til liden Baade for vort eget Sprog. Den store Digter Klopstock blev, efter Bernstorffs Forslag, kaldet herind, og skrev sit udødelige Værk der Messias, hvis første Bind trykkedes i Kjøbenhavn 1761; L. A. Braumelle udgav 174950 et fransk Blad Spectatrice danoise; Cramer begyndte et tydsk Ugeblad, der nordische Aufseher 1758, Mallet, som allerede 1752 var bleven Professor i den franske skjønne Literatur, og derefter Lærmester i det franske Sprog hos Kronprinds Christian, forfattede, foruden sin 1763, begyndte Mercure Danois, 1758 en Histoire de Danmark, der i Zirlighed endnu ikke har sin Mage i vort eget Modersmaal. J Aaret 1761 stiftedes et Kongeligt Collegium for det franske Sprog og de skjønne Videnskaber, under Navn af College Royal de la lange & belles lettres francoises, som Kongen indrømmede Værelser paa Charlottenborg, og første Gang blev aabnet d. 27. Jan. f. A. Der skulde holdes fire Gange om Ugen Forsamling. Dets Protector blev Geheimeraad og Overhofmarskal Greve v. Moltke, og dets Bestyrelse betroedes til Professoren i det franske Sprog og de skjønne Videnskaber, L. A. Beaumelle, der i sit Blad Spectatrice, som Langfeldt forsikkrer, kort i Forveien hverken havde viist synderlig Agtelse eller Skaansel for Nationen, og i et Skrift, han lod udgaae, under Titel, mes Penses, skrev saaledes, at han fik Consilium abeundi; ei at tale om, at han, som den samme Forfatter paastaaer, ogsaa paa andre Maader havde gjort sig forhadt i det Danmark, hvor han, som Fremmed, havde nydt saa meget Godt. Han forlod allerede Landet 1761, men med en Pension. For det franske og tydske Sprog var der altsaa Leilighed nok til Opmuntring, men den danske Literatur sad, siden den Tid, den havde mistet sin Holberg, som en sørgende Enke, der havde meere Aarsag til at græde end til at synge, og kun fra Norges Fielde mindede en Tullins Hyrdefløite Fædrenelandet om, at dansk Skialdekonst endnu ikke var uddød. Men saa ilde stod det til med dansk Konstdommervæsen, at den da levende første fædrenelandske Digters Toner ikke kunde finde Gienklang i danske Hjerter, men maatte bedømmes af Fremmede, som af Cramer i hans Aufseher, Mallet i hans Mercure og Lork i hans Nachrichten. Jntet Under, at man i en saadan Tidspunkt ikke kunde undvære italienske Operaer, som den Gang Friderich den Anden af Preussen, alle Hoffers Mønster, saa meget yndede, ligesom han overalt ved sin næsten overdrevne Forkierlighed forden franske Literatur, hvortil den tydskes Goldhed rigtig nok gav ham nogen Anledning, stemte næsten de fleste civiliserede Lande i Europa til at sætte det franske og italienske Sprog og dets Literatur alt for høit over deres egne. Efterat Sarti havde forladt Danmark, for at gaae til Jtalien, forskrev Directionen for den danske Skueplads italienske Operasangere og Sangerinder hertil, som, afvexlende med de danske Skuespillere, skulde opføre italienske Operaer. Musikens Bestyrelse blev overdraget til Capelmester Scalabrini. Men Kjærnen af det danske Folk hang dog endnu med ganske Hjerte ved de danske Skuespil, for hvilke Holberg havde vakt en saa levende Sands, og hvad kunde Danske vel ogsaa føle for Ord, som var dem saa ganske fremmede, om end disse Ord bleve fremsjungne i nok saa fortryllende Toner De danske Skuespil bleve derfor langt mere besøgte end de italienske Operaer, men da begge Skuepladsen vare forenede, saa tilsatte man paa den italienske, hvad man vandt paa den danske. Dette kunde imidlertid været ligegyldigt, eftersom Hoffet og de Store nu eengang saa fortrinligen yndede de Fremmede; men at den danske Skueplads blev behandlet som en Cendrillon, og at den fremmede skulde mædskes paa dens Bekostning, var sørgeligt. J Henseende til Lønnen, gik fom danske Skuespillere paa een italiensk thi naar den bedste danske Skuespiller maatte lade sig nøie med 300 Rdlr. i aarlig Løn, fik den italienske Operasanger 1500 Rd. Naar den første fremtraadte paa Skuepladsen som en sand Stodder, lod den sidste sig see som en spansk Grand. Atlas og Fløiel, Fjere og Galloner vare ikke for kostbare for denne, men en simpel Klædes Kjole mere end god nok for hiin. Vist nok ere Dragterne kun Rammen, og Shakespears største Mesterværker, ligesom Holbergs første Lystspil, bleve opførte i det fattigste Costume. Heller ikke er det bifald at misundes, som maa laanes af udvortes Glands og Flitter. Men ved denne Leilighed viser dog de italienske Operaspilleres kostbare Udstaffering, og de danske Skuespilleres usle Klædedragt, det store Fortrin, man, ogsaa i dette Stykke, gav de Fremmede fremfor Landets egne Sønner.