Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1813-05-15
Dersom Vexelobligationere skulle omskrives efter Tabellen A, blot fra Documentets Dato, saa bliver dog et Laan, som var gjort først i December 1812, at tilbagebetales med 25 mod 100, som igjen multipliceret med 6, give Creditor 50 PC. større Capital end han laante bort i De. Den Mand, som laante 1000 Rdlr. De. først i December, maatte da efter 3 Maaneders Forløb betale Laanet med 1500 Rdlr. DC., og desforuden godtgjøre Credito den Forskjel, der maatte blive mellem S. V. og N. V. Mange ville have Gieldens oprindelige Dato til Regel for Beregningen, altsaa fra første Gang man laante Penge mod Vexelobligation, som ved hver 3 Maaneders nye Overeenskomst mellem Paagieldende til giensidig Fordeel har været forrentet. Kunde det end juridisk bevises, hvor lang Tid en Rentenist har ladet sine Penge blive staaende mod suffisant Mands Vexelobligation, saa bør man vel tiltroe, Creditor, at han har fundet god Regningved at tage bestandig sine Rente, og Debi tu kunde aldrig indbilde sig anden Tilbagebetaling. end C., som var hvad han modtog. Men skal Debitor nu betale Rigsbankpenge S. V. efter Tabellen med 6 Gange Capitalen i De, saa kan Ane Studelig an man, ikke fortænke ham, naar han spørger: "Er gette billigt? Jeg har dog aldrig kunnet benytte de laante Penge med Tryghed længere end Gields beviset indeholder, nemlig 3 høit 4 Maaneder." I alle se, simple Sandheder kunde maaskee, tjene til nærmere Overveielse blandt lærde Jurister, som ere af forskjellig Mening. lo: at Udgiveren har, da Forordningen om Pengevæsenet udkom, ogsaa været af den Tanke, at Vexelbligationer skulde betales efter Forordningens 31 S. og ikke efter den, 238. Men da han af de paa Fra A. Seidelins Forlag udkomne Oplysninger &c. seer, at de skulle behandles efter I. 23, saa er det naturligt, at han frafalder sin forhen yttrede Mening, og han maa derhos tilstaae, at da Forordningen reent ud siger: "Jalle paa Dansk Courant lydende Forskrivelser, være sig med eller uden Pant, af hvad Slags det end maatte være, de undtagne, som omhandles i §. 31 &c. saa synes det og klart, at Vexelobligationer, som ikke undtages i §. 31, maa henregnes blandt de i 23, nævnte Forskrivelser. Overalt indsees ikke, hvorfor den Creditor, der har Penge tilgode, moden Vexelobligation, skal være mindre berettiget til at faae den omskreven efter dens Alder end den, der har Penge tilgode mod en anden Forskrivelse. Jndvender man, at Creditor faaer sine Penge tilbagebetalt til en større Værdie end han har udlaant dem, saa svares, at denne større Værdie egentlig kun maa betragtes som en Godtgjørelse for Betalingens Udsættelse indtil efter Freden; thi forlanger Creditor strax sine Penge udbetalte, saa kan han jo ikke paastaae anden Betaling end efter et Forhold af 1 mod 6. Den Jndvending, at Vexelobligationer ikke er udstedte paa længer Tid end 3 Maaneder, beviser i Grunden kun lidet. Antaget at jeg f. Ex. d. 12 Dec. 1812 har kjøbt en Eiendom for 20,000 Rdlr. D. C., som jeg har forpligtet mig at betale i Februarii 1813, bliver da Tilfældet, ikke det samme som om jeg havde udstedt en Vexelobligation af 12 Dec. 1812 Bør eller kan jeg som Kjøber beklage mig over, at jeg, i Tilfælde af Omskrivningen, maa betale 5000 Rd. mere for den kjøbte Eiendom og svare Renter af en saa meget større Sun end jeg oprindelig var accorderet om, Er det altsaa overeensstemmende med Forordningens Aand, at hvert Slags Forskrivelse, som ikke undtages i §. 31, omskrives, efter dens Alder, saa maa dette ogsaa kunne anvendes paa Vexelobligationer, uagtet de skulde betales efter 3 Maaneders Forløb. Da Forordningen overalt gaaer ud fra den Grundsætning, at Gieldens oprindelige Stiftelse skal være Basis for Omskrivningsforholdet, saa er det ogsaa tydeligt, at den Bestemmelse (See §. 23), Hvor en Debitor ved en ny Forskrivelse har indfriet sin ældre, skal Gieldens Alder bestemmes efter den Tid, da den først blev stiftet &c. maa blive at anvende paa Vexelobligationer. - Af det Anførte skjønnes let, at Udgiveren i Hovedsagen ikke er enig med Jndsenderen af nærværende Undersøgelse, men da i de fleste af Cancelliets Svar paa de i Anledning af Forordn. af 5te Jan. 1813 indkomne Spørgsmaale forbeholdes Vedkommende Ret til at lade samme afgjøres ved Domstolene, og det tillige altid er godt, at Gjenstande af saa stor Vigtighed sees, prøves og bedømmes fra forskjellige Syns puncter, saa har Udgiveren ikke taget i Betænkning, at indrykke hiin Undersøgelse.