Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1791-02-25
Om en Bonde, som handlede med Heste, sagde han, det er en gal Mand, eller skal blive det. Hestene skulle først opæde hans Høst, derefter Huus og Gaard og tilsidst ham selv. Denne Handel lykkes blandt tusinde neppe een. Man taler stedse omdenne og forglemmer de 999, som derved ere ruinerede. - Præsten ved Kirken, hvortil Landsbyen henhørte, besøgte ham ofte, lærte ham meget, og lærte igien meget af ham. Han pleiede at sige, at han prækede aldrig bedre end naar han Dagen tilforn havde været hos Jørgen, og, naar han vilde vise sine Tilhørere, hvad de skulde giøre for at blive Gud behagelige og lyksalige Folk i Verden, tog han altid Exempel af Jørgens Levemaade. - Af denne Præst fik han adskillige Bøger, hvori han læste meget flittig de lange Vinteraftener. J Besynderlighed var den fortreffelige Unzerske Haandbog ham kier, hvorefter han gjorde mange lykkelige Kuurer i Landsbyen. Den vildfarende Fordom, at man skulde holde de Syge, som laae af Kopper, meget varme, og omhyggelig tage dem i Agt for den fri Luft, var ganske almindelig, og det kostede ham ikke liden Møie at overtale Folk til en ganske modsat Handlemgade. Derved gjorde han sig meget fortient i sin Landsbye, da man Tid efter anden bemerkede, at denne Sygdom blev meget lettere overstaaet, og at meget sielden nogen døde deraf. - Han ivrede meget mod den indsnegne Sædvane af Mødre, at lade sig fæste som Amme i Byen. Han ansaae det som en Forbrydelse, at en Kone unddrog sine Børn den moderlige Næring og Pleie, for at tilvende sig en fremmed. De Penge, som de derved fortiente, sagde han, bringer ingen Velsignelse. Det koster ofte næsten ligesaa meget, som der bliver forsømt ved deres Fraværelse i deres Huus. Naar de komme tilbage, ere de fremmede forMand og Børn; Landsbyemaden vil ikke smage dem mere, Arbeidet bliver dem møisommeligt, og naar Søndagen kommer, straffet Gud dem med Kiedsommelighed. Mange bringe Sygdom med sig, hvoraf de uophørlig lide, og jeg har kiendt meget faa, som ikke deres hele Livtid have været misfornøiede med deres Forfatning. Jeg veed ikke hvorledes saa mange af vores Koner paa samme Tid kunde have og misunde dem, jeg beklager dem af mit ganske Hierte, deres urigtige Handlemaade maa de forsvare for Gud, det gaaer ikke mig an. Men den Mand, som har sunde Lemmer, og taaler, at hans Kone paa denne Maade fortiener ham Penge, han maa være hvem han vil, ham kan jeg ikke med Oprigtighed tage i Haanden; han er ikke meere min Mand. - Den overtroiske Frygt om Spøgelser havde allerede forladt ham i hans tidlige Ungdom. Paa den Tid var der blevet ham fortalt, at han paa visse Tider om Aaret, mange Aftener efter hinanden, skulde see en lang hvid Figur i Skoven bag ved Landsbyen, som undertiden nogle Øieblikke forsvandt for Øinene, og atter igien lod sig see. Han var ogsaa nysgierrig for at fer den, og gik ofte med mange Børn af sin Alder hen til det betegnede Sted. En Aften i klar Maanskin viiste sig ogsaa virkelig for ham dybt inde i Skoven en lang hvid Gestalt, som efter hans Ledsageres Vidnesbyrd, stod accurat paa det Sted, hvor man ellers havde seet det. Disse bleve angestfuld staaende, og troede hvert Øieblik at opdage noget Nyt derved. For den ene forekom det, som han saae Øinene funkte, en anden syntes at det bevægede sig langsomt til ham, den tredie troede at høre en huul Stemme derfra men han allene saae og hørte intet af alt dette, og giettede snart, hvad det kunde være. For at overbevise sig derom, foreslog han dem allesammen at gaae løs derpaa, men da ingen vilde gaae med ham, gik han allene. Jo nærmere han kom, jo roeligere blev han, og da han endelig lagde Haanden derpaa, forefandt han det saaledes, som han troede. Det var et Birketræ, paa hvis hvide Stamme Maanens Straaler, faldt igiennem en Aabning i Skoven. Nu tillede han ilbage til sine Kammerater for at befrie dem fra deres Frygt, og forklare dem leende, at han aldrig skulde bryde sig om at gaae løs paa deres Spøgelser, om de endog havde funklende Øine, talte med en huul Stemme og gik ham langsom imøde. - En anden Historie, som han havde hørt af Præsten, pleiede han ogsaa at fortælle, naar han vilde overbevise Folk om, hvor lidt man i slige Tilfælde kunde forlade sig paa Synet. En tydsk Kunstner havde i Rom gjort Bekiendtskab med en fornemme Herre, som var en stor Elsker af Kunstsager og havde en smuk Samling, deraf paa sit Landgods. For at see denne Samling, gjorde Konstneren en Reise derhen. Han kom sildig dertil mod Natten, og blev, efter at man vel havde beværtet ham, ført ind i et Sovekammer, som i Forhold til sin Høide syntes overmaade snevert, men han saae sig ikke videre om, fordi han var meget træt, og længtes efter at komme til Høile. Han havde neppe sovet een Time, for han pludselig opvaagnede ved en forskrækkelig Allarm, og i det han slog sine Øine op, saae han sig ved Oplysningen af en Lynstraale omgivet i en uhyre stor Sal af en Mængde hvide Spøgelser. Uvis, om det ogsaa virkelig var et Syn eller en Drøm, gneed han Øinene, reiste sig op i Sengen, vilde staae op for at undersøge Sagen nøiere.