Aarhuus Stifts-Tidende, 1840-10-14
Fortsat.) Prof. Clausen meente, at Vedk. ved "Skattebevillingsret, have villet betegne og i samme indbefatte statsretlige Garantier i Alm., og han antager, at det maa være ligemeget i Regjeringens og Folkets Jnteresse, at disse Yttringer ikke tilbagevises uden nogensomhelst Drøftelse. - Grev Ahlefeldt, fandt det stridende imod den Eed, han som Officeer havde aflagt til Kongen, at indlade sig i Discussioner, der have Jndskrænkning i Kongens absolut og souveraine Enevoldsmagt til Formaal. – Farver Svane yttrede, at Ønsket om Skattebevillingsret er vakt og lever i Folket, og som Mand af Folket kunde han bevidne, at dette Ønske rører sig i denne Egn. – Statsr. Steenfeldt maatte antage, at naar Kongen giver Embedsmænd, der have aflagt Embedseed tilKongen, Tilladelse til at tage Sæde i denne Fors, maatte denne være given uden Betingelse, saa at de kunne deeltage i Alt, hvortil de øvrige Medlemmer ere competente, da Stænderne ellers ikke kunde være tjente med dem. - Efter Eeden skal Embedsmanden ogsaa afværge og modarbeide ethvert Foretagende, der sigter til at bevirke nogen Forandring i vor Forfatning, men denne Pligt svigter den Embedsmand, der som Deputeret fjernede sig fra Forsamlingens Møder, under Forhandlingen af saadanne Gjenstande. De samme Forpligtelser, der indeholdes i Embedseeden, paaligge desuden i det Væsentlige enhver Undersaat, og hvad der ei kan være lovligt for hiin, er det ligesaalidet for nogen Anden, thi de ere pligtige at respectere Grundforfatningen. - Assessor Algreen-Ussing meente at man foregreb Afgjørelsen af Sagens Realitet, idet man forudsætter at Alt hvad der i denne Sag kunde foreslaaes, er Ulovligt. Spørgsm. er om der ei maatte kunne tilveiebringes statsretlige Garantier. - Kammerh. Castenschjold bemærkede, at de oplæste Petitioner uden Omsvøb gaae ud paa Skattebevillingsret, altsaa paa noget ligefrem Ulovligt; det kommer da ikke an paa, omde udgaae fra Tre eller fra Tretusinde, og han kunde ikke være enig med Ass. Ussing i at benytte den Udvei, at sætte noget Andet istedetfor Petitionairernes egentlige Begjæring. - Ass. Ussing undrede sig ikke over, at den forrige Taler var uenig med ham, thi det hændtes heelt ofte, men det var fra flere Sider bemærket, at Petitionairerne ikke havde været sig klart bevidst hvad der laae i deres Andragende, hvilket det var vigtigt at bringe til Bevidsthed og nøiere Udvikling. – Grev Reventlow kunde ikke have til Hensigt at erklære sig imod Skattebevillingsret i Alm., og meente endog, at den under passende og tilstrækkelig udviklede Forhold kunde være lige ønskelig og lige heldbringende for Kongen og Folket; men her kan allene være Spørgsmaal omCompetencen, og det er tilstrækkelig oplyst, at Sagen ligger udenfor Grændserne af Stændernes Virkekreds. De tilsige tede Forandringer i Statsforfatningen ville desuden i alt Fald kræve store Forberedelser og en langt alsidigere og større Udvikling af Folkelivet end nu opnaaet, hvorfor de maatte ansees for ubetimelige. – Grev Moltke ansaae Petitionen for urigtig og uhensigtsmæssig efter Kongens Svar paa Khons. Borgerrepræsentanters Adresse. – Ass. Ussing vidste ikke, at den foreg. Taler havde Competence til at give en authentisk Fortolkning af dette, hvori der ikke laae noget, der kunde formene Fors, at tage Sagen under Behandling. - Grev Moltke gjorde opmærksom paa, at han kun havde udtalt sin individuelle Mening. - Prof. Clausen maatteda han ansaae det for en Samvittighedssag, endnu engang vende tilbage til Spørgsmaalet om det Forhold, hvori en Deputeret, der er kgl. Embedsmand, staaer til Fors, i det Hele og dens øvrige Medlemmer ifølge sin Embedseed; og kunde ei andet end antage, at alle Medlemmer maae befinde sig under lige Vilkaar, hvilket han støtter paa Orden i Anordn 15de Mai 1834 § 68, "at Enhver af dem i sin Virksomhed allene har at rette sig efter sin samvittighedsfulde Overbeviisning om hvad der kan fremme det alm. Vel, og paa Forsamlingens Bestemmelse og Characteer overhovedet. Dersom den frie Discussionsret skulde være begrændset for en enkelt Klasse af Medlemmer, saa at det var dem formeent i Drøftelsen af enkelte Spørgsmaale alene at følge deres egen Overbeviisning, var derved lagt Grunden til en Modsætning af den betænkeligste Natur imellem Forsamlingens Medlemmer, som ikke kunde tænkes hævet ved Meddelelse og gjensidig Jndvirken. - Kmhr. Tillisch skulde være enig med den foreg. Taler, dersom han kunde komme til Overbeviisning om, at Fors, var berettiget til at indgive en Petition som den omhdl., men dette kunde han ikke, saalidet som han kunde billige, dersom Fors her, hvor der med klare og tydelige Ord var søgt om Skattebevillingsret, vilde indlade sig paa at give Ordene en yderligere Forklaring, for hvilket Fors, vel sjeldent vilde høste Tak. Han vilde derfor holde sig fast ved sin Eed og modsætte sig ethvert Skridt, som kunde lede til denne Sags Fremme. - Statsr. Steenfeldt meente, at der intet Ulovligt kunde være i at undersøge en Sags Lovlighed. Han maatte henstille hvad Virkning det maatte gjøre, da denne Sag mægtigt havde bevæget Gemytterne og Opmærksomheden er henvendt paa Stænderne, om Fors. vilde afvise Andragenderne, og han kunde ikke troe, at Stænderne derved vilde vise sig som sande Raadgivere. - Canc. Hempel fandt, at det ikke kunde være Stændernes Sag at oplyse og berigtige enhver Vildfarelse; Alle vide saa omtrent, hvorledes slige Meninger rodfæste sig, og der gives jo desuden en anden Modvægt imod Vildfarelser, nemlig Pressen. - Amtmand Neergaard antog, at Stænderne kunde petitionere om hvilkensomhelst Gienstand, og at de kal Embedsmænd som Deputerede ikke ere pligtige at rette sig efter anden Lov end deres Overbeviisning, men da Skattebevillingsretten nødvendig vilde medføre en Forandring i den bestaaende Regjeringsform, maatte han stemme imod at denne Gjenstand kom under Behandling. – Godseier Tutein: Skjøndt han ansaae Competencespørgsmaalet for tvivlsomt, maatte han dog anføre to Betragtninger, som tale derfor, at Kongen har modtaget flere Adresser i denne Retning og besvaret dem, – og at det ikke kan have været Regjeringen ubekjendt, at denne Sag vilde komme for Stænderne, og den kgl. Commiss, vilde da vist, dersom det var ulovligt, have erholdt bemyndigelse til ikke at tillade dens Behandling. - Kgl. Comm. troede ikke, at man deraf, at Kongen i Naade havde besvaret de indkomne Adresser, kunde udlede noget om nærv. Petitions Lovlighed, saameget mindre som Kongen tillige antydede, at han ikke kunde indlade sig paa hvad der angik Forandring i Forfatningen. Comm. har ingen befaling til at forbyde Sagens Behandling, men maatte protestere derimod og forøvrigt overlade til Fors, selv om det kunde være lovligt at behandle den. – Til at prøve de heromhol. 2de Forslag udvalgte Fors, derpaa 2 Committeer, der begge kom til at bestaae af: Ass. Algreen-Ussing, Godseier Tutein, Prof. Clausen, Statsr. Treschow og Prof. Bang.