Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-04-01
Da det formodes at henhøre til den siden Nytaar udgivne Oekonomiske Korrespondents Formaal, at revse i Landvæsenet. Uordener, som have Jndflydelse paa Sædelighed, Orden i Landhuusholdningen og Hosbondens Krav paa sine lønnede Folks Arbeide; saa anmoder Spørgeren i No. 16 af Skilderiet, bemeldte oekonomiske Korrespondents ærede Udgivere, om, at ville paatage dem nærmere Belysning af det ham i Skilderiets No. 18 givne lidet tilfredsstillende Svar. Spørgeren attraaede et med Hensyn til de gieldende Anordninger for Landpolitiet overeensstemmende Svar, som kunde sætte ham istand til, paa Grund af samme, for Dom stoelen at paatale Uordenen, dersom han saaledes som i Aar, 14 Dage forinden Fastelavnsmandag. skulde faae Fastelavnsryttere som Executionstropper i Gaarden; derimod har han i Skilderiet No. 18. læst en halvphilosophisk Afhandling, denne Gjenstand betræffende, som synes at bifalde den i Spørgsmaalet paaankede Uorden, i det den taler om Knurvurrenhed og Suurseen til slige Optoge, omtvivler, at derved foranlediges Tidsspilde, sammenligner 3 Ugers vedholdende Drik og Dands, med een Klubaftens Sviir, vil endog have Vedkommende ærede, som stiltiende tillader de paaankede Udsvævelser, og gjør en ligesaa paafaldende som forargelig Sammenligning, imellem hiin Uorden og den respecterede Friehed i de høiere Stænders Fornøielse. Da, saaledes Hensigten med Spørgsmaalet; aldeles ikke er opnaaet, nemlig at faae Oplysning om, hvad hiint udtrykkelig nævner: "om Fastelavnsriden er tilladt 14 Dage førend Fastelavnsmandag, og hvorledes en Mand paa Landet har at forholde sig, dersom han daglig i flere Ugerforuroeliges af tøileløse Flokke Narre!" saa beder han sig i saa Henseende viist til Rette. Dog troer han endnu at burde tilføie den Erklæring: at han ligesaalidet som Svarskriveren er nogen Hader af Almuens Fornøielser og Overholdelsen af gamle Skikke. Hvad det første angaaer, troer han at dermed bør holdes Maade, at f. Ex. et landligt Optog, bestemt til en vis Dag, ikke bør fornyes daglig i 3 Uger, og appellerer i denne Henseende til Enhvers sunde Menneskeforstand; betræffende Vedligeholdelsen af gamle Skikke, da er Jndsenderens Følelser i denne Henseende vist ikke slettere end Svarskriverens. Foruden alle de gode gamle Festers Vedblivelse paa Landet, af hvilke især For= og Efteraars-Fæster burde blive uantastede, ønsker Jndsenderen heraf ogsaa, at den gamle Skik med faa Kroesteder isærdeleshed igjen maatte indføres, at Bissekræmmere og Hvedebrødskierlingermaatte straffes som i hine gamle gode Dage, og at Dandsegilder og lønlige Uordener igjen som i hine Tider maatte bandlyses. Nyeholbeks Amt, den 8 Marts 1817. Sal. Efter det Tydske.)Der hører meget til at en Mand, hos hvem Hjertet, som man siger, løber over, bliver undet i Almindelighed; at blive det i de Stores Cirkler *) ville endog være et Mirakel. Jeg taler ei om en Ubesindig som Munden løber over paa af Sladdervorenhed og Ubetænksomhed; jeg taler om en Mand, som er kommet for sildig i den store Verden, der føler sig for stiv i det moralske Pandser, han har smedet og paalagt sig selve som selv ædel, rask, følende, aabenhiertig, sandre og djerv, kun har opsøgt og omgaaedes saadanne Folk, og naar han ei fandt dem, opholdt sig, efter sine Pligters Opfyldelse, i sit ensomme Værelse. Berører Man for en saadan Mand en slet, mistænkelig Sag, saa betegner han den, opægget af de Tilstædeværendes skaanende Høflighed, med sit rette Navn, kommer altid ligefrem ud med Sandheden, uden at detænke om de Tilstædeværende kunne taale den. - Selv ligegyldige Ting, giver han ved den Varme, den Tone, den Fasthed, hvormed han omtaler dem, en Vægt som selv de Vigtigste ikke have i Andres Mund. Af modig Tillid til sig selv, af Vane og en vis fortrolig Godmodighed og skyldfri Hensigt, meddeler han, selv ved Ministerens Taffel, naar Omstændighederne forskaffe ham denne Ære, sin Naboe sine Tanker over de paa Bane bragte Gienstande og Personer, saa denne bliver stum derved. - Saadan en Mand kan være sikker paa at Man holder Øie med ham, indtil Man troer sig overbevist om at han ikke vil være Nogens Planer i Veien, og lader Opfyldelsen af sine Pligter være sig nok Alt hvad Man da giør, er, at Man føier et – lille Biord til hans Navn. - Det er derfor en sørgelig men sand bemærkning, at vi i det virksomme Liv, maa skjule det Bestemte i vor moralske Værd, dersom vi ville taales. Kun med*) Naar jeg her og flere Steder i dette lille Stykke taler om Store i Staten, saa vil jeg ikke dermed sige at de have denne Benævnelse, for deres store og vigtige Bedrifter, skjønt deres Plads, Emolumenter og Prætensioner, undertiden forlede de Smaae til at troe det. det som Man ei frygter for, som Man eller bun gen til at agte; kun med det, hvoraf de Øvriges moralske Væsen bestaar med vaklende Halvdyden tillader Man os at træde frem, kun disse forskaffe os Mængdens bifald. Alt hvad Fader og Moder, Lærer og Bøger saa omhyggelig tragte efter at indprænte os i Ungdommen, som faste moralske Grundsætninger, maae vi paa Livets Skueplads søge at maskere, eller endog forglemme. - Den som vil følge dem ganske maa vælge Ensomhed. Hvad er da Selskabets Moral, den modsatte af Opdragelsens. Men det besynderligste er, at Man trods denne Erfaring, efter saamange 100 Aar, endnu bestandig lærer i Ungdommen at svømme imod Strømmen, skjønt Man veed hvor Faa der er stærke nok at modstaae Strømmens Magt. - Mansiger, og det med Rette: Hvo som vil gjøre: sin Lykke maastaae tidlig op, men dette er langt fra ikke nok, Man maa endnu lægge følgende Regler til: Du maa være taalig, utrættelig som en Pakhest - glat som en Aal - give Slip paa alt hvad der gjør dig til Menneske - for Dig maa der hverken gives Skam eller Skjændsel, erindre Dig stedse at den store Verden kan vænne sig til Alt, til de største Latterligheder, Bizarerier, Usselheder, Flauheder; til Mangel paa Forstand eller Forstandens Misbrug - til de hæsligste Ansigter og modbydeligste Legemsfeil - den bemærker til Slutningen, neppe disse Feil; men aldrig vænner den sig til at taale en Mands Energie, aldrig en Mand der i Ord og Handlinger altid viser sig som en Mand – gaae nu med denne Theorie modig ud i Verden, det Praktiske vil du lære i de Stores Forgemakker, naar du saaledes har anvendt nogle Aar, da kan Du være vis paa at nogle Smuler ville tilfalde Dig, fra Lykkens Bord. Nei, den Mand, som altid handler med fast Aand efter Grundsætninger og Maximer, og dog troer at kunne gjøre Lykke i Verden, forekommer mig som en General, der koperer store Forgængeres Dispositioner, udfører dem uden at sammenligne Fiendens Stilling dermed, eller bedømme sin derefter; eller som En, der vaabner sig til Tver kamp, uden at olde med hvilke Vaaben hans Modstander vil møde ham - den sande Lykkejærger træder frem uden alle Vaaben. - Smidighed II er det eneste han behøver – ved denne undviger han ethvert Slag- falder vel undertiden til Jorden, men staaer dog tilsidst som Seierherre - hvorimod den første, om endog et heldigt Slag af en Hændelse lykkes ham, dog sikkert til Slutningen ligger under. - Hvilken Mand i vores nærværende borgerlige Forfatning er da mest fri Hvo kan bedst beholde sin naturlige Karakter og en ved Grundsætninger bestemt Tænkemaade, følgelig fra Aandens Side leve mest uafhængig? Jeg svarer: Soldaten – naar man marscherer til høire, venstre, fremad, adlyder befalinger og forstaaer at befale, saa kan man forresten – forudsat at man ei vil gjøre sin Lykke paa Snigveie forblive saa fri, ligefrem og dristig som Naturen har ment det med een. - Falder det ovenikjøbet i saadan en Mands Lod, ved en skjøn Leilighed, at blive truffet af en Kugle paa den rette Plet, paa aaben Mark, i den fri Luft, under Himmelens høie, blaa Telt; at gaae uden Chirurg, Felt læge eller Feltpræst, i sit Kalds Sallighed ud af Verden; saa maa man sige at han er død ligesaa uafhængig og fri som han har levet. K. L. Husum, Overkrigscommissair.