Den Vest-Sjællandske Avis, 1833-11-30
Nogen Tid efter anmeldte Pastor Dejan i Schwabach for Markgreven, at den ubekiendte Fremmede, som blot havde omgaaets med ham og Byefogden Hr. Greiner, ønskede at giøre Hs. Durchlauchtighed sin Opvartning inden han forlod Landet, for at aflægge sin Taksigelse for den Beskyttelse, som var bleven ham forundet. Markgreven saae ham første Gang en Vinteraften hos den berømte Skuespillerinde Claron, som den Gang opholdt sig i Anspach. Den Fremmede saae ud til at være en Mand imellem 60 til 70 Aar, af Mellemstørrelse, mere mager end corpulent, med graat Haar og en Paryk, han lignede ganske en gammel Jtaliener og havde intet overordentligt ved sig. Efterat den Fremmede havde paa Fransk, som han talte med en Jtaliensk Accent, takket Markgreven for den Tilladelse, at han havde maattet opholde sig i hans Lande, sagde han ham mange Douceure om hans Regiering, talte og store Reiser, som han havde gjort, og endte med, at han for at bevidne Markgreven sin Taknemmelighed vilde fortroe ham Hemmeligheder, som vilde tiene til at befordre hans Lands Velstand og Flor. Denne Udeladelse opvakte en stor Opmærksomhed, som blev spændt til det høieste, da han foreviste mange smukke Stene, som, ifald de vare Diamanter og vare ægte, maatte være af en uhyre Værdie. Markgreven indbød ham derpaa at komme om Foraaret til Triersdorf, det Lystslot, hvorpaa Fyrsten opholdt sig om Sommeren. Den Fremmede, som kaldte sig Greve Tzarogi, modtog Jndbydelsen, under den Betingelse, at det maatte være ham tilladt at leve der stille og ubemærket, saaledes som han var vant til. Han kom dertil og blev indlogeret i den nederste Etage af Slottet; Mademoisellen Claron boede i den øverste; Markgreven og hans Gemalinde boede i Falkoneerhuuset. Han havde ingen Tiener og spiste kun paa sit Værelse, som han sielden forlod, og det saa tarveligt som mueligt. Hans Fornødenheder vare meget faa; han undgik al Omgang med Andre og tilbragte allene Aftentimerne i Mademoiselle Clairons, Markgrevens og de Personers Selskab, som denne saae gierne hos sig. Man kunde ikke formaae ham til at spise ved Fyrstens Taffel. Kun faa Gange kom han til Markgrev inden af Anspach, som ogsaa ønskede at lære den besynderlige Mand at kiende. Han var overmaade underholdende i Samtaler, forraadte megen Verdens og Menneskekundskab, lod hist og her indfalde nogle mysteriøse Talemaader, hvorfra han vidste at dreie af, naar man vilde forlange nærmere Oplysning af ham og at lede Samtalen hen paa andre Gienstande. Han talte især gjerne om sin Barndoms Aar og om sin Moder, og det aldrig uden en tilsyneladende Følelse saa at Taarerne stode ham i Øinene. Man maatte troe af hans Ord, at han havde nydt en fyrstelig Opdragelse. Han talte i en afgiørende Tone, men aldrig uhøfligt, og Baron Gleichen, som forresten holder sig til Sandheden i sin Beretning om ham, har Uret i naar han siger, at han regierede i Triersdorf efter Godtbefindende og behandlede Markgreven som en Skoledreng (denne Udeladelse, som formodentlig kun grunder sig paa et Rygte, har jeg ogsaa udeladt, da den forekom mig usandsynlig.) Det er ikke godt at sige hvad dette besynderlige Menneske tog sig for hele Dagen igiennem. Han havde ingen Bøger hos sig uden en tilsmurt Udgave af Pastor Fido. Man fik sielden Lov til at komme til ham, og naar det lykkedes fandt man for det meste, at han havde indhyllet sit Hoved i et sort Klæde. Hans Hovedbeskjæftigelse har formodentlig bestaaet i at præparere Farver; thi Vinduerne i hans Værelse, som gik ud til Haven vare saaledes tilsmurte med Farver, at man ikke kunde see ud af dem. Kort efterat han var ankommen til Triersdorf begyndte han paa at meddele Markgreven Anviisninger til forskiellige Tilberedelser, som skulde lægge Grunden til indbringende Fabriker. Jblandt disse udmærkede sig især alleslags Saffian, Karduan og Ryslæder, som skulde tilberedes af de sletteste Faareskind; Tilberedelsen af det smukkeste Tyrkiske Garn o. s. v. Markgreven lod Forfatteren af disse Efterretninger tage imod Recepterne, og nu begyndte man paa at experimentere efter dem, og efter hans Forlangende gik man dermed aldeles hemmelighedsfuldt tilværk. Arbeidet blev nu paabegyndt i et eget dertil indrettet Laboratorium og under lukte Døre. Markgreven loe selv over at han var bleven forvandlet til en Garver, og Farver. Men Haabet om at udrette noget dermed tabtes snart: Med ringe Møie og Bekostning havde man prodneeret det smukkeste Karduan; man blev meget glad derover og lod giøre Skoe deraf, men i de første 24 Timer gik de i Stykker, saaledes gik det med det Tyrkiske Garn og flere Artikler. Tarog skiød Skylden paa Behandlingsmaaden, lovede selv at være behielpelig derved, indsendte uafladeligen nye Prøver og vidste ved praleriske Udeladelser at holde Jnteressen for disse Forsøg vedlige.