Berlingske Tidende, 1836-08-05
Paris, den 26de Juli. – J Gaar begyndte Regjeringsbladene at omhandle hiin Beslutning, i Kraft af hvilken Revuen og den oprindeligt besluttede Jndvielse af Triumphuen afsagdes; deres Betragtninger lyde saaledes: Efter moden Beraadslaaning have Ministrene besluttet at udsætte Revuen, der den 29de Juli skulde finde Sted. Hvis man nu spørger om Grundene til denne Beslutning, saa ligge disse ganske aabenlyst for de Forstandiges og Velmenendes Øine; da man imidlertid paastaaer at ville see dem offentliggjorte af Regjeringen, saa ville vi meddele dem, men med den nødvendige Forsigtighed. Og saaledes er det allerførst ikke sandt, at Diplomatien var (som man har paastaaet) blevet urolig over Jndvielsen af et Monument, der er helliget Erindringen og vore Sejre. Ligesaa usandt er det, at Regjeringen har befrygtet en Manifestation af Nationalgarden (Bøn om Amnesti). Diplomatien har hverken directe eller indirecte blandet sig i hiint Anliggende. Kun en aldeles Uvidenhed om Staternes Forhold til hinanden har kunnet give en saadan Formodning Rum. Ethvert Folk fejrer hjemme sine Vaabens Lykke, uden at de andre Folkeslag kunne have nogen Ret til at opholde sig derover. Have vi ikke opreist Napoleons Statue, uden at nogen Klage er blevet lydelig derover. Hiin Forudsætning er altsaa aldeles barnagtig. – Hvad en Manifestation fra Nationalgarden angaaer, saa var en saadan usandsynligere end nogensinde før. Hovederne ere nu til Dags ikke forvirrede af nogle af de Partii-Jdeer, der føre til upassende Yttringer. Et Oppositionsblad har i Dag godtgjort dette meget fornuftigt. Kongen havde kun Yttringer, af Hengivenhed og Kjærlighed at vente. Der maatte vigtige Grunde til, for at berøve ham disse; det maa udtales ganske aabent: Alvorlige og talrige Underretninger paalagde Regjeringen den største Klogskab. - Kongen elsker Nationalgarden og bliver elsket af den. Dens Raab erindrer ham om hiint National-Ønske, der tilkjendte ham Kronen J dens Rækker havde han Jntet at frygte af en Armee; men de hadefulde Fjender, for hvis Raseri han er udsat, have ingen Armee, og derfor tage de deres Tilflugt, til Forbrydelser. Slemme Planer vare at befrygte. Gjør dem bekjendt, siger man os. Men man maa vide, at vi hverken tør gribe ind i Justitsens Rettigheder, eller ved Bekjendtgjørelsen af hine Planer tilintetgjøre den offentlige Forvaltnings Efterforskninger, og at en Regjering aldrig i slige Sager tør sige, hvad den veed, eller hvad den formoder. – J udbrede Frygt, tilføjer man, i Landet. Uden Tvivl, men vi svare med følgende Spørgsmaal: Havde man, for ej at vække Bekymring, skuldet have trodset Muligheden af en Katastrophe? – Derhos maa man beregne denne Bekymrings Betydning. Landet veed vel, at det ikke er givet et Par Elendige, at kunne sejre mod dens igienkaldelige Villie. J Paris og Lyon forsøgte de, med væbnet Haand at paabyrde den Anarkiet, og de bleve beseirede, og derfor forvandlede de sig til Mordere. Et Parti, der griber til saadanne Midler, er for evig tabt. Dette er nogle til det sidste Trin af en frygtelig Sygdom nedstegne Mennesker, vedvarende Jagttagelse, Tiden og den offentlige Afsky ville snart overtyde dem om deres Afmagt. Jmidlertid er Klogskab Pligt; det er den især for de Mænd, der have Regjeringen i Hænde, og hvem der i Frankerigs og i Verdens Øine paaligger et stort Ansvar. Ministrene, der have fattet den i "Moniteuren" indeholdte Beslutning, ere ansvarlige derfor, de vide det, og ville være beredte til at aflægge Regnskab for deres Handlinger, saasnart Tiden dertil er kommet. Jmidlertid vil man maaskee indrømme os, at Ministrene vare meere kaldte til, med fuld Sagkundskab at fatte en Beslutning med Hensyn til hine Forhold, end de, der i de offentlige Blade raskvæk fælde en Dom derover."