Københavns Adresseavis, 1766-07-22
Paafølgende Bede Dag prædikede atter Hans Høiærværdighed Hr. Biskop Bloch til Høymesse, og efter at have forklaret til Indgang Domm. 1, v. 1. See jeg haver givet Landet i hans Haand; gik over til Texten og viiste, Det vigtigste Forbund til den vigtigste Gierning. I. Den vigtigste Gierning, hvortil kræves det vigtigste Forbund. 4) Hvad det Arbeyde har at giøre med. a) Her er et Huus, der skal reyses: Kirken. b) Her er en Stad, der skal bevogtes: det vereslige Regimente. b) Det Arbeyde her skal giøres. a) Her maae arbeydes: Arbeyde, bygge derpaa b) Her maa vaages: Vægteren vaager. Vægteren in singuulari Kongen. 11. Det vigtigste Forbund til det vigtigste Arbeyde. b) De Parter her maae være Pagt imellem. a) Herren, der maae give Velsignelse til Arbeydet. b) Arbeyderne og Vægteren, der under Guds Velsignelse maae iagttage deres Kald og Arbeyde. b) Forbundet imellem disse Parter. 2) Arbeyderne see til Gud under Arbeydet. 2) Gud seer til Arbeyderne under Arbeydet. c) Fordelene af dette Forbund. Forgieves, uden Gud, det er baade unyttigt Job. 15 v. 31 og usandt Deut. 5. v. 20, tvertimod med Gud. a) At Arbeydet er og vides at være helligt, det giver Frimodighed. b) At Arbeydet er og erfares at være nyttigt ved Fremgang. og Velsignelse 2 Kong. 18. v. 6 og følg. Ordsp. 15. Hvorpaa fulgte Henegnelsen og et Velsignelses=Ønske. Steenløse i Siælland, Hr. Provst Muus. Intr. & Exord. Kommer der en ældgammel Mand og Ven til os, som Manden i Forsamlingen. Jac. 2. men gandske omklædt, fra Haand, jal fra Hoved til Fod, alt i andre og idel nye Klæder, bliver han vel, i det første, som ukiendelig for os, dog i det samme desmeere kiærkommen: Vor Festes Dag, vil jeg sige, maatte nu saa ansees, der saa ældgammel i Kirken, bliver nu som en anden og gandske nye Dag, der overalt, hos os, har faaet andre Palmer, nye Texter, andre Bønner og et nyt Navn; Dog, at den kand være os den samme, blive os desmeere kiendelig og kiærkommen, skal den endda beholde noget, ligesom af den gamle Dragt og af sit forrige Eget, da Festens Epistel kand give et beqvemt Sprog til Indgang. Rom. 11, 36 Thi af hannem, og ved hannem og formedelst hannem ere alleting, hannem være Ære i Evighed, Amen. Her Guddommen i Personer Tre og een Gud. 1.) Hvo der er Aarsag til alleting. 2) Hvem der bør Æren for alleting. 1.) Hvo Aarsag og Ophav - De Tre høylovede Guddommens Personer, hvilke bevises ey allene af de 3de Partic.,men og af det 3 gange Hannem, som af det 3 gange Herren, 4 Mos. 6. 3 gange hellig, Es. 6. 3 gange Jeg, Egech. 34. Ose. 5, 14, og dog en eneste sand Gud. Mos. 6. &c. Det bevises og her: Apostelen siger ikke Dennem; men Hannem være Ære: retsom vi døbes ikke i Navnene; men i Navn - Denne høyhellige og høy hemmelige Troens Lære, i og efter det aabenbarede Guds Ord, have nogle villet oplyse ved adskilligt i Naturen. Jeg vil bare sette her hvad nærmest for os: I Dag er det den hellige Trefoldigheds Fest, vor Sabbath og HvileDag. End, nu denne almindelige Bede=Dag, og dog kun een Dag. - Denne vor Himmelhøye og Høylovede Tre enige Gud er første Aarsag, Ophav og Oprindelse til alleting i Naturen, i Naaden - i Tid og Evighed - til alleting, at forstaae, som Chr. 4, 15. Synden undtagen. (Malum morale & molestum., 2) Hannem være Ære - Her, som Ef. 6, naar 3 gange Hellig, Hellig, Hellig Saa: alle Lande ere fulde af hans Ære. - Vi kunde ey forbædre eller formeere Guds Ære. Det er vor egen Ære, en Naade af Gud, at vi maae ære Gud. - Men Paulus siger, vi kunde forvende Guds Ære, hen til forkrænkelige Mennesker, os selv eller andre, ære de skabte Ting over Skaberen, Rom. 1. Som de Daarer, der tilskrive menneskelig Flid, Formue, Forstand, Forsigtighed - Dyd, gode Gierninger - Psal. 115. Herre, ikke os, Herre, ikke os. Indgangs-Ordene maae da være som en Overskrift paa Texten, en Forklaring derover. Prælud. Exeg, i Sirac. 10, 5. Det staaer i Guds Haand, at det lykkes med en Regenter, han opvækkeneen, som er gavnlig, derover, i beleylig Tid. en Textu; Gud og Guds Alt: Vi og vort eget Intet. Her kunde vises. 1) At alle menneskelige Midler og Bemøyelser, i det Aande tige og Legemlige, ere omsonst, uden Gud. 2) At Gud giør dog, nu omstunder, ingen Miracler eller noget saa umiddelbarligen. Men som Texten er af de Sange paa Trapperne, saa betrag1) Den Orden Guds Aand bryger her i Texten. 2) Den Slutning her giøres med det Ord: forgiæves. 1) Den Orden. - Og da tales her Først om Herren, saa om Mennesken. Først om Huuset, saa om Staden. Først om at bygge, saa om at bevare. Først om dem, der arbeyde, saa om dem, der vaage. Man maae forestille sig, David har staaet paa sin Kongelige Altane, ofte seet ud over Staden, mærket hvilken Fart og Færdsel i alle Gader, hvilken Renden og Stræben allevegne, han haver og om Dagen agtet efter hvor de byggede, om Aftenen og Natten hørt hvor Vægterne, vel ogsaa da, have raabet: Han har forestillet sig, hvor travlt baade Handels- og Haandværkmænd havde det, hvor suurt baade Børgere og Bønder gjorde sig det for det Timelige. J det samme udbryder han, Dersom Herren ikke Den Slutning - forgiæves. Om det agtes: (1) At dette Ord staaer ogsaa sidst i Texten. (2) At det staaer her 2de gange, til ydermeere Stadfæstelse. (3) At det i denne Kong Davids saa korte Palme staaer 3de gange: Har Salomon skrevet den, eller den er componeret for ham, der skulde bygge saa meget, saa er her noget, som i Præd. 1,2, hvor paa et Sted 3de gange: Forfængelighed. (4) At Guds Aand bruger saa lemfældigt et Ord: Da her kunde staaet, det er daarligt, hedensk, afgudisk, slet ugudeligt, forargeligt, om nogen, uden Gud, uden hans Hielp og Bistand vil begynde. - Her kunde været raabt Forbandelse og Fordømmelse over dem, der forglemme Gud, driste paa sig selv, sette sit eget eller andres Kiød til sin Arm. Jer. 17. (5) Det siges forgiæves, som synes dog ofte at gaae for sig. - Der er jo mangt et Verdens Barn, een og anden slet Ugndelig i Verden. Der kand, nu saa til Aars, have været den Sædemand, der neppe har taget Gud med i sine Foretagender, tænker lidet eller intet paa Gud i alt sit Arbeyde, endda kand hans Land bære vel, Høsten blive saa god paa hans, som paa andres Agre. Mon David da har taget feyl, talet her forgiæves, Neyl det Ord og bemærker saa forgiæves, som det, der faaer kun et slet Udfald, naar Enden og Udgangen er bedrøvelig og ulykkelig, som Luc. 12, 19 sqv. Den gode Gud haver gjort og giør endnu saa meget, der er saa godt som forgiæves, spildt og frugtesløst hos saa mangen en Syndere. O! hvad Under da, at saa mange saadanne maae derfor og arbeyde forgiæves, vaage forgiæves &c. Clausal, Men i Betragtning ogsaa af vor foreskrevne Text, haver vor Allernaadigste Konge allergudeligst anordnet denne almindelige Bede Dag, forlangende af alt sit Folk, som Paulus af sine Corinthier den Forbedelses=Hielp, 1 Tdr. 1,11. Og er Dagen just paa denne den Hellig Trefoldigheds Fest, saa vilde vi nu anraabe den Trereenige Gud og inderligen bedes Oskiære Himmelske Fader &c. Viborg, Hr. Friderich Alstrup, Sogne=Præsttil Nørre=Sogn. Indgang: Lammet er Herrers Herre og Kongers Konge. Apoc. 17, 14. 2) J Ærens Rige. b) J Naadens Rige. c) J Naturens Rige. Propositio: Hvor fornøden det er, at Kongernes Konge antager sig en vel beskikket Regiering, om den skal blive lyksalig. A) En vel beskikket Regiering i og for sig selv. b) Hvor fornøden det er, at Kongernes Konge maae antage sig den, om den skal blive lyksalig. 4) ad prius (a) Hvad er Huset og Staden, (b) Hvad er det: at bygge paa Huset og være en Vægter over Staden, bestaaer ikke en vel beskikket Regiering derudi, B) ad posterius (a) Hvorudi bestaar det, at Kongernes Konge antager sig saadan en Regiering? Resp. Han bygger Huset, Han bevarer Staden. (b) Hvor fornøden er det, om den skal blive lyksalig? Resp. Uden Herren arbeyde de forgiæves &c. Viborg, Hr. Christian Sadolin, Sogne=Præst til Søndre Sogns, eller saa kaldet Sorte=Brødre Meenighed. Indgang: 1 Tim. 2, v. 1. 2. Derfor formaner jeg først for alle Ting, at der giøres ydmygelige Begierninger, Bønner, Forbønner, Taksigelser for alle Menneskeer; for Konger og alle dem, som ere Ypperlige &c. Heraf Den Forbøn, man er alle Mennesker, især sin høyeste Øvrig Derunder. hed skyldig. Man er skyldig at bede for alle. For alle dem, som gaae endnu som vildfarende Faar. For alle, som ere elændige, paa Siæl og Legem. For Fiender og Venner. For alle Mennesker, onde og gode. Man er især skyldig at bede for Kongen og sin høyeste Øvrighed; og det fordi Kongen har fran for andre den tungeste Byrde. Kongen er frem for andre de største Fristelser undergiven Kongen er frem for andre sat til at lyse for sit Folk. Naar det gaaer Kongen vel, gaaer det og Folket vel. Hvad skal man da bede for Kongen? At Kongens Huus maa blive, som Obed=doms Huus, velsignet At Kongens Dage maae blive, som Træernes Dage, mangfoldige. At Kongens Regimente maae blive, som Salomons, fredeligt, lyksaligt. At Kongen selv maae blive, som David, en Mand efter Guds Hierte. Af Texten: Et lyksaligt Regimente som en Velsignelse, den Kongerne paa Jorden maae have her oven fra. Derunder a) Hvordan Kongerne maae føre deres Regimente paa Jorden. De maae bevise sig som trofaste Bygningsmænd med at bygge paa Guds Huus. Paa deres eget Huus. Paa hver Mands Huus. De maae bevise sig som aarvagne Vægtere. Den Stad, de har at bygge paa er deres Riger og Lande Hvordan skal de vel vaage herover, De skal vaage, og selv tage sig Regieringen an, ikke lade det komme an allene paa deres Betientere. De skal vaage, og vel see til, hvem de vælger til deres Raad, og hvem de setter ind i vigtige Betieninger. De skal vaage, og høre, naar Elændige og Betrængte raaber til dem om Hielp og Forsvar. De skal vaage, og see til at Ret og Retfærdighed hans hæves, Synd og Ugudelighed afstraffes. De skal paage, og see Landet i Sikkerhed for Fiendtlig Vold og Overlast.