Adresseavis for Børn, 1780-03-29
Adskilligt Nyt. Hr. von Ædel havde en tidlang opholdt sig i Ulm i Schwaben som Preussisk Hverve-Officier. Men nu fik han Ordre, at han skulde komme tilbage igjen til hans Regiment. Om Aftenen for hans Afreise mældte sig endnu et meget velvoxet ungt Menneske hos ham, og forlangede at blive anhvervet. Han saae i alle Maader ud som et godt og vel opdraget Menneske; men han skælvede og alle hans Lemmer rystede da han traadde ind til Officieren. Hr. von Ædel tilskrev dette en Ungdoms Frygtsomhed, og spurgde hvad han befrygtede, og var bange forJeg frygter for, at De vil afvise mig;" var hans Svar, og i det han sagde dette, trillede en Taare ham ned over Kinderne. Ney, langt fra, at jeg vil afvise Dem, sagde Officieren, De er meget meere overordentlig velkommen; hvor kunde De falde paa, at befrygte noget sligt, Fordi de Haandpenge, som jeg nødvendig maae forlange, ville formodentlig forekomme Dem at være alt for store og mange. Og hvor meget forlanger De da spurgde Officieren. Jngen nedrig Begjerlighed, svarede det unge Menneske, men en nødtrængende Fornødenhed tvinger mig til at forlange hundrede Gylden; og jeg er det ulykkeligste Menneske i Verden, om De nægte, at give mig dem. for Børn. Hundrede Gylden, svarede Officieren, det er visselig meget; men De staaer mig an, jeg troer at De ville med Fornøyelse gjøre deres Pligt, og jeg vil ikke aftinge med Dem. Her er de hundrede Gylden, Men i Morgen skal vi reyse bort. Derpaa tælde han ham Pengene til. Han bad derpaa Officieren, at det maatte være ham tilladt, at gaae hjem, for endnu først at opfylde en hellig Pligt, og lovede, om en Timeat være der igjen. Hr. Ædel troede hans ærlige Ansigt, og lod ham gaae. Men da han troede, at have merket noget Usædvanligt og Forborgent i hans hele Opførsel, saa drev hans Nysgierrighed ham til at følge noget langt fra bag efter ham. Han saae hannem da at løbe det sterkeste han kunde til Stadens Arresthuus, hvor han bankede paa, og blev inladt. Officieren fordoblede sine Skridt, og hørde, da han kom til Arresthusets Dør, at det unge Menneske talede med Arrestforvareren: "Her er Pengene, hørde han ham at sige, for hvilke min Fader er bleven sat fast. Jeg vil levere Eder dem, min Ven vær nu saa god, og lad mig i en Hast komme til ham, for at befrie ham af hans Baand!" Arrestforvareren føyede ham i det han forlangde. Officieren blev endnu staaende noget, for at lade ham faae Tid til at komme allene til sin Fader, og derpaa fulgde han efter ham. Hvilket et Syn, Han seer det unge Menneske i sin Faders Arme, i sin ærværdige og graahærdete Faders Favn, som trykde ham fast op til sit Hjerte, og vædede ham med sine Taarer, uden at tale et Ord. Der forgik nogle Minuter, førend Officieren blev merket af dem. Rørt gik Hr. Ædel endelig hen til dem, og sagde til den Gamle: Vær De rolig, min Ven jeg vil ikke berøve Dem en saa brav Søn. Lad mig tage Deel i hans Handlings Fortjeneste. Han er frie og ikke Soldat. Den Summa han har faaet, fortryder mig ikke, da han har gjort saa ældelmodigt Brug deraf. Baade Fader og Søn faldt nu ned for hans Fødder. Den Sidste vægrede sig i Førstningen ved at imodtage den ham tilbudne Friehed; han bad Officieren, at tage ham med; min Fader, sagde han, behøver mig nu ikke meere, og jeg er vis paa, han ikke gjerne vilde have faldet en saa godhiertig Herre besværlig. Men Avis Men den ældelmodige Officier stod fast derpaa at Sønnen skulde være frie, tog dem begge ved Hænderne, og førde dem ud af Arresten, og tog ved sin Afreise den glade Bevidsthed med sig, at han havde gjort to ulykkelige Mennesker lykkelige hvilke saa lidet fortjente at være uhældige. Ulykkelige Hændelser.