Viborger Samler, 1821-12-17
Napoleon Bonapartes Død havde man allerede i ften. en saa lang Tid ventet, at ingen forundrede sig derover paa St. Helena da den indtraf. Det var falden i min Lod at betragte ham mere i Nærheden end mange Jndvaanere paa Øen, hvis Stand, og Anseelse skulde fortrinligen have aabnet dem Adgang til Longwood; men Bonaparte var overordentlig i alle Ting, og jeg maae mere tilskrive hans Characteers Besynderlighed, end nogen anden Bevæggrund den Forekommenhed, hvormed han modtog mig. Allerede i lang Tid stod han i den Tanke, at han var angrebet af et indvortes Onde, som truede ham med en nær forestaaende Død. Han talte ofte derom; men ingen var tilbøielig til at have samme Mening som han, og man forklarede hvad han desangaaende sagde, som Virkningen af en ubeskjæftiget Indbildningsskrafts Uorden, der søger en Adspredelse i de mindste Ting og gjerne vil frembringe en Effect. - Nogle Maaneder før sin Død fordrev han sin Tid med at grave i sin Have. Han arbeidede derved ofte med en saa overdreven Jver, at han var nær ved at falde om af Mathed; naar man forestillede ham at hans Helbred kunde lide ved et saadant overdrevent Arbeide svarede han, Nei, Nei, det kan vel fremskynde min Dødstime, men ikke skade mit Helbred; thi det er uden Redning forloren. Han skrev ikke saameget som man har formodet. Hvad hans Memøirer angaaer, saa er jeg i den Henseende meget vantede; og uagdet alt det, hvad de Personer, som vare i Nærheden af ham have derover fortalt, saa tvivler jeg dog paa, at han nogensinde har begyndt derpaa Jeg har engang hørt ham svare General Bertrand som bad ham meget om at han dog skulde arbeide derpaa Det er under min Værdighed at skrive mit Levnets Historie; ligesom Alexander bør jeg have en Qvintus Curtius som betjener sig af mit Navn, for at bringe sin egen Historie til Efterslægten; des- uden er mine Handlinger tilstrækkelige for min Berømmelse. - Faa Uger førend hans Sygdom blev alvorlig, gav han Slip paa sit tilbageholdende Væsen og blev næsten familiair med alle Mennesker. Han havde altid gjort meget af Bertrand; men jeg troer ikke, at han elskede ham. Eengang sagde han: da De frivillig ledsagede mig, søgte De Deres egen Berømmelse; De har villet gjøre Deres Navn udødeligt, og lade Dem sammenligne med Virgiis troe Achates. Dersom det ikke havde været Deres Bevæggrund, saa havde De gjort Reisen til Europa med Las Cases. Hvorfor er De ikke ogsaa gaaet derhen, Fordi det ikke behagede mig, svarede Bertrand. Jkke deres Ophold paa St. Helene mishager mig, svarede Bonaparte i en streng Tone; men Deres Nærværelse i dette Øieblik. Bertrand stod op fra Bordet, bukkede og gik bort - Bonapartforstod, som Keiser at forskaffe sig Lydighed selv der, hvor han ikke havde den mindste politiske Magt; og fra Gouverneuren over Øen indtil den tjenstgiøde Capitain har jeg ikke seet nogen, som, naar han nærmede sig ham, har forsømt at iagttage den udvortes Ærefrygt, som man skylder en Fornemmere. En lille Pige paa omtrent 9 Aar Datter af en af Garnisonens Sergeantere, gjorde ofte Bonaparte Selskab, han syntes at finde meget Behag i hende. Hver Gangshun kom, bukkede han sig for at omfavne hende. Han havde altid noget til hende indviklet i et Klæde, oftest syltede Frugter. En Dag gav han hende et lidet Gulduhr, samt en Kjæde, som han selv hængte hende om Halsen med de Ord; bevar dette til min Erindring; derpaa tog han en Pennekniv og udstak saa got han kunde følgende Ord paa Uhrfutteralet: "Keiseren til Julie, hans lille Veninde." Jeg har havt dette Uhr mere end en Gang i Hænderne og tvivler ikke paa, at Julie og hendes Efterkommere ville bevare det som en Reliqvie. Han gav dette Barn Underviisning i Tonekonsten, han udkastede for hende Conturer af Biergene, saaledes som han kunde see dem i en Afstand og alle Slags burleske Gienstande for at fornøie hende. Naar hun gik bort, saa var han i nogle Publikke i ondt, Humeur. Jmidlertid besad hun dog ingen fortrinligere Egenskaber end Andre; Hun udviiste mindre Forstand end Børn pleie at besidde paa hendes Alder og var ikke mindre end smuk. Bonaparte syntes ikke at have Lyst til at studere. De Aviser man bragte ham, læste han med megen Opmærksomhed; men man har seet ham blade heele Timer i Chambands Dictionaire. De mange Citationer, som Johnsons Dictionaire indeholder, kunne vel foraarsage nogen Jnteresse; men ChambandsVærk har ikke denne gode Egenskab: og jeg formoder at Bonaparte, naar han bladede om i denne tørre Bog, gandske overlod sig til sine egne Betragtninger, ligesom Een der er dømt til Døden, naar man bringer ham paa Schafottet, hefter Øinene paa en Bønnebog, hvori han sandsynligviis ikke formaaer at læse noget - Den 2den April fik Bonaparte første Gang Mindelsen om det farlige i sin Forfatning. Han stod paa denne Dag tidlig op spadserede i en Planteskole nær ved Kiøkkenet, da bemærkede man, at han satte sig ned paa den Græsplads. Montholon gik til ham og spugte ham om han var upasselig? Jeg føler, svarede han, at jeg ikke befinder mig vel og har Smerter i Maven, De ere Dødens Forløbere og høre til de hemmelige Paamindelser som vi ere alle nødte til at lægge Mærke til. Grev Montholon begyndte nu at smille; Bonaparte stod op, tog ham i Armen, og sagde til ham med en Bevægelse med Hovedet, som han pleiede at giøre: Min Ven, man maae ikke lee af Døden, naar den er saa nær ved os. Den Lille, som i samme Øieblik kom med en Kurv med Frugter, drog hans Opmærksomhed til sig. Han tog hende godmodig i Haanden, førte hende ind i Sahlen. hvor Froekosten var anrettet, fyldte hendes Kurv med Confiturer og andre Slikkerier, hvortil han føiede en Flaske Liqveur og sagde til hende: Det er for Din Fader, at han kan drikke den paa min Sundhed. De følgende Dage afsøge hans Kræfter mere og og meere. Han gav sig nu til at suge Saften af en saa stor Mængde Oranger, at hans Læge ikke kunde afholde sig fra at giøre ham bemærkninger derover; "Jeg beder Dem, sagde han, behold Deres Raad hos Dem selv indtil jeg spørger Dem derom." - Paa Øen opholdt sig et Slags Guldsmed, som handlede med alle Sorter. Bonaparte betiente sig ofte af ham for at ombytte eller gjøre smaae Bijouis. Denne Mand var en stor Løgner, men Bonaparte uagtet han vidste godt hvad der var ved hans Historier morede sig dog med at lade ham fortælle dem. Engang spurgte han ham om, han ved kunde giøre en Liigkiste til ham af Sølv. Den anden, sandsynlig i den Hensigt at bortfjerne de sørgelige Tanker, som beskjæftigede Napoleon, anstillede sig som han loe over dette Spørgsmaal. Der gribet jeg dem igjen i en Løgn, sagde Napoleon, thi de synes at ville sige mig, at jeg befinder mig vel og dog skal jeg døe om nogle Uger. Gud forbyde, at vi skulde miste deres Naade, svarede Guldsmedden med en sømmelig Alvorlighed. Nri saade Napoleon, Gud give at jeg snart maae døe; thi jeg er overbeviist om, at vor Tilværelse her i Verden er ikke nogen Lykke, med en Forbandelse. Ved disse Old, som han sagde med den Ligegyldighed som han affecterede ved saadanne Gienstande, stod han op, gik han til et Forte Piano for at klimpre paa det. Han begyndte nu at spille sin Yndlingssang: O Richard! o mon roil Lunivers te Fabandonne. Derpaa stod han paa nye op og lod Guldsmedden give noget Arbeide at reparere. Det er den sidste Tieneste som jeg venter af Dem sagde han til ham, Adien. - Hans Ahnelse traf snart ind. Hans Kræfter bleve udtømmede og han vilde dog ikke tillade at nogen understøttede ham. Han holdt sig ved Stolene og gik saaledes fra den ene Ende af Værelset til den anden. Ofte vendte han sine Øine hen til to Portraiter, nemlig hans Kones og hans Barns hvilke som jeg troer David har malet, og som jeg hører, han har givet befaling til, at man efter hans Død skal sende til Keiseren af Østerrig. Han havde den Sædvane at strække sig paa en Sopha, som stod lige over for et Vindue, der vendte ud til Haven, og undertiden læste han med lydelig Stemme i Henriaden og Telemach. - Den lille Julie besøgte ham som sædvanlig, han lod hende læse Han spurgte hende om hvad der passerede i Staden, og hvad man sagde om ham. En Dag sagde hun til ham: Man holder dem for at være fortredelig, men ikke for at være syg. Ja jeg vilde ønske, saade han sukkende, at de havde Ret. Men derpaa sagde han igjen gandske livfuld: Nei jeg ønsker det dog ikke! Julie du maae søge dig om en anden Lærer, jeg kan ikke længere give dig Underviisning. - Han har ikke forglemt Julie i sit Testamente, 3 Dage før sin Død sagde han til Doctor Antomarchi: Jeg vil ikke gjøre hende afhængig; men jeg vil efterlade hende nok for at hun kan blive lykkelig i hendes hele Liv, naar hun tillige arbeider. Da alle hans Kræfter vare udtømmede, saa at han ikke kunde gaae meere, lænede han sig paa de Personers Arm, som vare omkring ham og kom saaledes til Sengen, hvoraf han ikke meere skulde staae op Det er forunderligt, at hans Læger først 14 Dage for hans Død holdt ham for at være alvorlig syg Omtrent 10 Dage for sin Død lod han mig kalde til sin Seng, og spurgte mig om jeg havde hørt noget Nyt ved det sidste Skib, som var kommen fra Europa. Jeg svarede ham Nei. Kan De ikke da, sagde han, skaffe mig en Avis eller en Journal, see ikke paa Prisen, om den ogsaa er overdreven. Jeg fik med megen Vanskelighed en Avis af en gammel Datum; han gjennemlæste den hur ligt, og udraabte derpaa: Neapel, Nrapel, de arme Dievle; Murat var den tapperste Konge, som de nogensinde have havt; men han kiendte ikke sine Undersaattere. Det er lutter Lazzaroner, fra Hertugen af - til den ringeste Tigger. "Har de været i Neapel min Herre." - Ja. - "Ak blev han ved og foldede Hænderne sammen: Smukke Koner, smukke Mænd, og som forstaae at være lykkelige. Et de gift, spurgte han mig nu med et Suk. Ja General. Han tog nu en Desertkniv fra Bordet, skar Snoren paa sin Seng over, og spurgte mig da med et Smiil, som ikke var uden Bitterhed; Kan De sammenføie disse to Traader saa at de kunne udgjøre et Heelt, Uden at vente paa mit Svar kastede han Kniven over mit Hoved hen i Værelset og sank tilbage paa sin Pude i et dybsindig Grublerie. Jeg var en Dag tilstæde da man bragte ham Lægemidler, han tog dem uden Modbydelighed; men sagde da han havde faaet dem ned, der gives ingen Balsom som kan helbrede mig. Man hørte ham mere end engang nynne sin Yndlingssang: O Richard, o mon Roi, og endog synge. Bertrand og Grev Montholon vare bestandig omkring hans Seng, og vare opmærksomme paa at betjene ham. Ofte trykkede han Bertrand i Haanden til Tegn paa sin Taknemmelighed. Da hans Venner forkyndte ham, at Øieblikket var kommet, at han skulde modtage sin sidste Salvelse, sagde han: "Jeg lever i Fred med mig selv, og det hele menneskelige Kjøn", og med en sand Sokratisk Siælstolighed bad han om, at hans Legeme maatte blive aabnet for at hans Sygdoms Natur kunde blive bekjendt. - Omtrent fire Timer førend han døde ordnede han endnu nogle Papirer, som han vilde, at der skulde sendes til hans Kone. At ville omstændelig skildre hans sidste Øieblikke vilde være affecteret. Det er nok at anføre, at han døde uden at den Sindsroelighed, som man hidindtil har bemærket paa hans Ansigt, blev paa nogen Maade forstyrret; selv Dødens kolde Haand kunde ikke udslette den af hans Træk. Den samme Morgen som han døde om Dagen, faade Bonaparte: Døden har intet skrækkeligt for mig den har siden 3 Uger været min Sovekammerat, nu er den beredt til at omfavne mig og til at føre mig for evig bort med sig. Han havde liidt overordentlig at sit Sygdomstilfælde; men han har sine Lidelser med en philosophisk Hengivenhed og uden at han gav et Suk fra sig. Hans Constitutions Svakkelse i de sidste 6 Uger førend hans Sygdom, var hurtig og smertelig. De Næringsmidler han tog til sig, formerede kun hans Onde. Maven fordøiede ikke meere. og Føden frembragte ingen Næringssaft. - En overordentlig Magerhed var kommen isteden for hans forrige Fedme. Hans Øine, som for kort siden vare fulde af Jld, vare nu mørke og matte. Denne Ex-Keiser fremstillede nu ikke meere en fængslet Skygge af den menneskelige Storhed. - Den 1ste Mai om Aftenen fik jeg Lov at komme ind til ham kom mig for at bruges med Døden. Bertrand stod paa den ene Side af Sengen, og Montholon paa den anden. Madame Denlemer understøttede hans Hoved, og den lille Julie holdt en af hans Hænder. Han smillede til mig, forsøgte paa at reise sig op; men havde ikke meere Kræfter dertil, J nogle Øieblikke sagde han til os alle nogle Or fulde af Godmodighed. Derpaa gav han et Tegn med Haanden at vi skulde gaae bort. Jeg saae nu Napoleon Bonaparte den sidste Gang da jeg i dette betydningsfulde Øieblik betragtede en Mand; som havde engang opfyldt Verden med Frygten for sit Navn, saa kunde jeg, det tilstaaer jeg gjerne ikke afholde mig fra at bukke mig for ham fuld af Ærefrygt, da jeg forlod Værelset. Vil nogen gjør mig nogen Bebreidelse for denne Svaghed, saa maae han være uden Tvivl anderledes organiseret end jeg. - Det kunde ikke passe for mig at være tilstæde i hans Dødstime. General Bertrand og GrevMontholon vare beredte til at modtage hans sidste Suk. Feber og Delirium indfandt sig, han sagde til Dr. Antomarchi: "Har man Efterretninger fra Europa," - Ja - "Er der ankommen Breve til mig?" - Jngen Sire - "Læs, læs." De sidste Ord kunde han kun med Møie frembringe. Doctor Antsmarchi læste nogle Blade: "Hvad siger man om Parma, om min Kone og mit Barn?" - Henimod Kl. 9 lod Bonaparte General Bertrand komme til sin Seng. Han kaldte paa ham med stærk Stemme, hans Tone var mere bydende end sædvanlig, og bebudede noget høitideligt. Generalen, ledsaget af en Fruentimmer, hvis Navn jeg ikke tør anføre, traadte frem og kastede sig paa Knæe for Sengen. "Jeg ønsker, sagde Napoleon, jeg ønsker at sige noget om Frankerige." Men hans Hoved faldt tilbage paa Puden, og nu var hans Liv ude, hvilket Mod og Ærgjertighed havde bestandigen søgt at bemægtige sig. Sædvanligen give Menneskene deres religiøs Grundsætninger tilkiende paa Dødssengen. Selv Voltaire skal, som man siger have paakaldet Jesu Christi Navn. Thomas Payne paakaldte ham ligeledes. Bonaparte beholdt sine Meninger hos sig selv da han døde. Da han engang følte en Lindring i sine Lidelser spurgte en Officeer ham: Troer De paa Jesus Christus vor Herre, "Behøver man af spørge derom, svarede han, har jeg ikke udrettet det ved Guds Magt som jeg har gjort, og skal jeg ikke nu snart til at aflægge Regnskab over den Maade, hvorpaa jeg har opfyldt mine Pligter." Religionens Trøst virkede paa Bonapartes Gemyt, og han syntes i sin sidste Time at have løsgjort sig fra alle jordiske Folelser. Han lod til ganske at have frasagt sig al Ærgierrighed og han satte sin Tillid til det Barmhiertighedsfulde Væsen, som ingen forgiæves paakalder. - Hans Skjebnes Foranderlighed og hans Død paa denne fjerne De er en frygtelig Advarsel for dem, som bære Kroner. Denne Mand, som beherskede et mægtigt Rige har endt sine Dage paa en tør Klipper Stormen sang Liigsangen ved hans Grav, og Kanonerne paa Biergspidserne som kun Himmelens Fugle høre, vare hans Dødningklokker.