Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1792-09-21
Parallele imellem Paris A. 1357 og Paris 1792. (af Jris for Septbr. d. A.) Landets Regent, som forestod Staten i sin Faders Sted, og siden fulgte ham paa Tronen under Navn af Karl V. blev anseet som en svag Herre, uden Genie, uden Fasthed, uden Mod. Men i Grunden gav han allene efter, hvor han vel var nødtvungen dertil. Da han havde overvunden Oprørerne, og da han raadte sig selv, viiste han saa megen Forstand, handlede efter saa ypperlige Grundsætninger, og blev dem saa troe, at han fik det Hædersnavn: den Vise. Regenten havde en Fætter, Kongen af Navarra, som for fine smukke Egenskabers Skyld ogsaa havde et Binavn; han kaldtes Karl den Slemme. Han gjorde sig et Partie iblant Borgerne i Paris imod Regenten, og Øiemedet af hans Kabaler var - at bemægtige sig Thronen. Man vidste hvad der var ved denne Person; man havde Exempler nok paa hans Skarnagtighed og Troløshed; men ikke desmindre havde han et stort Tilhæng, og han var nærved at naae sin Hensigt. - Stænderne i Paris vare samlede, og Danphin ophævede Forsamlingen; men Oprørerne mødtes igien, forenede sig imod Regieringen, vedbleve ogsaa at foreskrive Prinzen, Love. - Der var ingen Adelsmænd ved disse selvkaldte Stænder; de bestøde allene af den Tredie Stand og nogle faa Geistlige. - Det Partie, som vilde danne alting efter deres Sind, udmærkede sig ved Huer, halv røde og halv blaagrønne. - Denne Faction havde de ringe Borgere paa deres Side, og samlede Pøbelen gierne ved en Kirke. - Siælen af disse Patrioter var den fornemste borgerlige Øvrigheds Person i Paris, le Prevot des Marchands (nu kaldes saadan en Person le Maire). Hans Navn var Stephan Marcel. - Denne Marcel sagde til Regenten, da denne ikke vilde til at slutte et Forliig med Fætteren: "Sire, gjør med det Gode, hvad Kongen af Navarra forlanger; thi det bør saa være. Fætteren nødte Regenten til at befale Marcel, at sætte alle fang, ne Misdædere og Forbrydere i Frihed. - Marcel kaldte een Dag de ringere Borgere sammen; alle vare bevæbnede. General Advokaten kommer forbi, angribes og forfølges, og dræbes i en Postelbagers Bod. Derpaa marscherer Marcel til Palladset, og trænger med sit morderiske Følgeskab ind i Regentens Kammer. "Sire, siger han, bliv kun ikke forhavset ved det De seer. Det er besluttet og bør saa være." Derpaa vender han sig til fine Handtlangere med de Ord: "Skynder eder nu, og giører det J ere komne for." Flup dræbe de to af Prindsens Ministrer, den ene endog ved hans Side, saa at Blodet sprøiter paa ham. Da han, som forladt af alle sine Folk, og omringet af Mordere, yttrer Frygt for sit Liv, siger Marcel: "Vær kun ikke bange, Sire." Derpaa sætter han ham sin halv røde, halv blaae Hue paa Hovedet, og tager Regentens paa, som var sort med Guldfrynser. Med denne gaaer og brammer han hele Dagen. Den ulykkelige Prinds maatte see paa, hvorledes hans troe Mænd kastedes ned af Paladsets Trapper og under hans Øine forhaanedes af Pøbelen. Derfra gik Marcel med sit Boddel=Selskab til Raadhuset, talte til Folket ud af et Vindue, afmalte de Dræbte med de sorteste Farver, og bevidnede, at han havde gjort alt dette for det offentlige Bedstes Skyld. Almuen bifaldt ham med een Stemme, og lovede at ville leve og døe med ham. Nu begiver han sig atter hen til Regenten, som han finder over det der er foregaaen, og det Syn han endnu har for Øinene, bedrøvet og nedslagen. Han beder ham ikke tage sig det saa nær; alting var skeet i Følge Folkets Beslutning, hvorfor han nu kom i sammes Navn, at begiære Regenten vilde samtykke denne Henrettelse og forene sig paa det nøieste med Pariserne. Hvad kunde den ynkværdige Dauphin giøre andet, end sige ja til alting, Han udbad sig da Folkets Venskab, og lovede dem sit Han maatte lade sig befalde, at de fremdeles beholdte Regieringen, og raadte allene; men dog, saa afmægtig som han var, skulde han give de Ministre, de ikke kunde lide, Afskeed, og tage visse navngivne Borgere i deres Sted. Disse vare Patrioter af øverste Skuffe, Marcels Kolleger og Forbundne. - Dauphin havde ikke sin Frihed; man vogtede alle hans Skridt; han havde vel ingen Vagt, men var dog en Fange. - Endog en Kavaleer blev rettet, fordi han havde gjort et Anslag at bortføre og frie Prindsen. - Dette tildrog sig i 1357, Aaret derefter førte Regentens Seier og Marcels Undergang med sig. Men saa vidt er det med nærværende Crisis ikke kommet. - Nu seer man at 1357 ogsaa var et tummelfuldt og gyseligt Aar, udmerket ved Grusomheder. Dog værre er det nærværende. Ja, Aaret 1792 overgaaer hiint mangfoldigt i Skiændsler. Da laae Verden begraven i Barbarie. Den tykkeste Vankundighed, det tungeste Munke=Aag, den stedse vippende Ligevægt i Statens Magter, de raaeste Sæder og de grummeste Skikke fandt Sted. Men ikke desmindre gik den udyrkede, den uoplyste Nations Partie Aand ikke til de Yderligheder, som denne opklarede, denne philosopherende, denne paa Menneskekierlighed idelig ridende og pidskende Tidsalder medfører. Jkke truede de Regentens Person; ikke bare de slagne Fienders Hoveder omkring paa Stager, med Bram og Brask, ikke slæbte de Krigsfanger til Retterstedet; ikke skare de Hierterne ud af Blodtørstigheds Offere; ikke tvang de den ene Broder til at drikke den andens Blod; ikke deeltoge Qvinder og Børn i Fædrenes Hævn; ikke var det ømme, det elskværdige Kiøn med at slagte Menneskeer; ikke lærte de Umyndige at føle sig i Blod; ikke blev Naturens hellige Altere omvæltede. Nei, slige Vederstyggelser vare det klartseende, det ædeltfølende Paris i 1792 forbeholdne.