Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-05-30
J flere Aar dulgte jeg ikke for mig selv hans Uretfærdigheder, hans Daarskaber, hans Ærgjerrighed og Forbrydelser; men han var Statens Chef og hans Lykke syntes mig fordeelagtig for Frankerig. Uden Pral tør jeg sige, at nogle Hædersdage maaskee vil bevare mit Navn for Historien. Da ved Bonapartes Ubesindighed Paris var uden Forsvar, ilede jeg til for at dække Hovedstaden, og da jeg saae at det vilde være ude med Verdens første Stad, underhandlede jeg for at redde den. De allierede Souverainer tilsidesatte en billig Hævn for en langt renere Ære. Jeg udforskede deres Tanker, jeg vovede at sige, at en Familie, til hvis Navne er knyttet Aarhundredes Hæder, ønskedes almindelig tilbage i Frankrig. Af det Svar jeg fik, saae jeg, at jeg ikke havde kapituleret med vore Fiender, men med vore Befriere. Jeg begik den Gang en uhyre Feil, og det er den eneste jeg har at bebreide mig. Jeg havde den Svaghed at sikkre Bonapartes Liv, jeg afvristede hans Fiender Løvtet, og opoffrede saaledes mit Fødelands Jnteresse en ikke udslukt Følelse af gammelt Venskab. Dette er den eneste Uret, som min Bevidsthed tilregner mig. Fra dette Øieblik erkiendte Frankrig i Ludvig sin Fader, sin Redder. Ludvig beskyttede Landet for de sædvanlige Følger af en Erobring og for en Deeling, hvortil 20 Aars Udplyndring berettigede Magterne. Navnet Ludvig formildede dem. Uindskrænket har jeg offret mig denne sande Souverains Forsvar; jeg har æret ham i hans Lykke og vil være ham troe i Ulykken. Og skulde den, imod Forventning, vedblive, da skal mit Liv ophøre ved hans Side, og jeg ansee det for et Held, at lade min sidste Blodsdraabe flyde for ham: Dette, min Herre, er min Tænkemaade og min Retfærdiggjørelse. Ludvigs korte Regjering har været Gjenstanden for vor Beundring, Kjærlighed og Taarer. Med min Caracteers hele Frimodighed siger jeg Dem, jeg har hverken søgt eller ventet at erholde Bonapartes eller Deres eller de med Dem ligetænkende Menneskers Bifald. Jeg studsede, det tilstaaer jeg, over at høre den ulykkelige Hertug af Enghiens Ungdomsven gjøre mig Bebreidelser over at have forladt Bonapartfor en Bourbon. Jeg undskylder dem, som have beundret denne blodtørstige Helt indtil LudvigXVIIIdes Regjering; men jeg troer at Historien vil billige, naar jeg giver Enhver, der har forladt Kongen for at holde med Bonaparte, til Priis for Foragt og Forbaandelse. Jeg erklærer Dem, at Fædrelandets feige Fiender i mine Øine hverken fortjene Medlidenhed eller Tilgivelse, og jeg er af den Mening, at Nationen, for at undgaae evig Bebreidelse, forevig bør udstøde dem af sit Skjød. De seer heraf min Herre, hvad Haab Bonaparte kan have om at faae mig forført. Stig De Hertugen af Enghjens og Pichegrus Morder, hele Europas Rolighedsforstyrrer, ham, der har badet Frankrig i Blod og Taarer, Folkerettens og alle Traktaters Overtræder, Meeneederen, det troløseste og strafværdigste Menneske, slig ham, at den Eed, jeg har sporet min Konge, og faa Dage vil blive beseglet med Forrædernes Blod; at intet Samfund mere har Sted imellem mig og mit Fødelands Plageaand; at min Arm snart skal bære Liliernes Fane ind i Hovedstaden; at mit Liv fremdeles skal være ofret til at samle troe og vildledte Undersaatter omkring den, slig ham fra mig og fra hele Europa, at det Blod, som udøses af Morderne, vil komme over deres egne Hoveder, og at Retfærdighedens Dag nærmer sig. - Marmont.