Jyllandsposten, 1840-05-19
Det vil derfor af Professor Bangs Artikel i dansk Folkeblad, denne Materie angaaende, ved første Blik erfares, hvad tydeligen nok er udhævet i vore liberale Blade, hvilke paafaldende Modsigelser han har indrodet sig i ved Fremsættelsen af hiin Parodox, som han kun sluttelig løseligt har tilføiet sin Afhandling om de nærværende finantsielle Forhold i Almindelighed, da han vistnok af gode Grunde ei har skjøttet om, vidtløftigen at udtale sig om en Gjenstand, hvori han har været uenig med sig selv. Det er imidlertid altid ret vakkert, at Hr. Professoren, ved at antage at Stænderforsamlingen ved ingen fuldstændig Skattebevillingsret at erholde, dog vil have Garanti for, at en fremtidig svag Finantsbestyrelse ei skal bringe tusinde og atter tusinde Familier til Bettelstaven og lamme hele Statens Kraft, dersom det sikkres Folkets Repræsentanter, ei blot ved dertil udvalgte Mænd at forvisse sig om Anvendelsen af de ved Skatteydernes Bidrag tilveiebragte Midler, men ogsaa iøvrigt at medvirke til en heldig Finantsadministration." Men Hr. Professoren kan imidlertid være overbeviist om, at denne hans foreslaaede Garanti af største Delen af Folket kun vil blive at betragte med høist tvivlsomme Blikke, idet man nu engang har saare lidet sidem til nye Commissioners Oprettelse i saadant Øiemed, da Jntet ligger Folket nærmere, en egen Deeltagelse i Skattebyrdens Paalæg og Udredelse. Hr. Bang bemærker selv, at den afdøde Konge, der dog var en alvorlig Hersker, atter og atter udtalte sin bestemte Villie, at Statsudgifterne skulde indskrænkes, men han har dog ikke sat det i Værk. Jntet blev i saa Henseende udrettet. Vor nu regierende Konge har grebet Statens Roer, idet han udtrykkeligen erkjender den samme Reforms Nødvendighed; men om han end vil udrette Mere end hans Forgænger, saa have vi ingen Borgen for, at lignende Conjuncturer, som have frembudet Hindringer, hvilke Frederik den Sjette ei overvandt, ikke ville i Fremtiden føre til det samme sørgelige Resultat." Men naar den under kongelig Autoritet fungerende Finantsbestyrelse ei har kunnet formaae at indskrænke Statsudgifterne og bringe Finantserne paa en bedre Fod, hvorledes skulde da vel Folket fæste Liid til, at dette skulde bevirkes ved den dog stedse indskrænkende Control, enkelte udvalgte Mænd skulde holde over Anvendelsen af de ved Skatteydernes Bidrag tilveiebragte Midler, og hvem kunde stole paa, at disse udvalgte Mænd, ei svigtede Folkets Tillid og bleve Regjeringens Udvalgte". Nei, al Stolen paa saadanne udvalgte Mænds Jndflydelse vilde kun føre paa nye Afveie, især da Erfaringen altfor meget overtyder Folket om, hvorledes man kan tage feil i sine Valg, ved netop i sine Udvalgte at see det Modsatte udført, af hvad man ventede. Har Stænderforsamlingerne under deres gjentagne Møder, hvorved de idelig have tilraadet Besparelser i Landets Finantsvæsen, end ikke kunne til veiebringe den mindste Virkning, har vor Ussing med sine stedse fortsat inddrevne Kiler ei endnu i fjerneste Maade aabnet den Spalte, hvori han for 4 Aar siden satte disse i Klemme, har Regjeringen ei fundet sig beføiet, efter at have forøget Statsgjelden siden 1807. med ikke mindre end 45 Millioner, til at gaae ind paa det almene Folkeønske med Hensyn til Finantsernes Bestyrelse, nu vel, da kan man sandelig allermindst have Tiltro til, at de af Hr. Bang foreslaaede udvalgte Mænd skulde kunne medvirke til en heldig Finants administration. Nei, saadanne Raad tjene kun til at smøre Folk Honning om Munden og at misbruge Folkets Langmodighed ved at foregjøgle det nye Forhaabninger, som kun ville lede det ind i en Labyrinth, hvoraf man aldrig fandt Udveien. Danmark har desuden, som Kjøbenhavnsposten, for nylig meget rigtigt har anført, ingen sande store Statsmænd, hvilket er begrundet i vor absolute Statsforms Grundvæsen, hvor Alt er afhængigt af Fyrstens Personlighed, som er det ledende Princip i Alt; at Folket derfor paa en saadan Tid finder sig mindre tilbøieligt til at antage, at enkelte udvalgte Mænd, som her i Landet altid dog vilde blive høitstaaende Embedsmænd, med sand Kraft og Characteerfasthed skulde, tvertimod det af Regjeringen yndede Langsomhedssystem, indvirke i aldeles modsat Retning, dette faaer Jngen Folket til at troe. Men endnu mindre blive saadanne Ord til Sandhed i Bangs Mund, at Skattebevillingsretten, overdraget til Stænderne, vilde ophæve Monarkiets Væsen og udsætte Borgernes Ret og Velfærd for uundgaaelige Farer, som vilde lede til Vold og Uret. Nei, til Oprør skrider det danske besindige Folk ei saa let og allermindst ved saadanne Leiligheder, hvor Regjeringen forekom Folkets Ønsker, hvilket under den constitutionelle Statsform fornemmeligen vilde paaskjønnes ved Jndrømmelsen af den fuldstændige Skattebevillingsret, der satte Folket istand til, selv at raade over egen Eiendom og ei, som nu, blindt hen at offre og skatte til Fædrelandets Alter, uden at have mindste Stemme og Summernes Anvendelse. Skulde derimod et saa upopulairt Forslag, som det af Forfatteren her fremsatte, ved de saa anpriste udvalgte Mænd, engang i Tiden vise fordærvelige Følger, og de Forhaabninger, Folket nu stedse nærer om den næste Fremtid, kun skulde henregnes til Jllusioner og Ulykke og Elendighed, ved at et eller andet Uheld kom over Landet, da er det først sandsynligt, at Vold og Uret langt snarere vilde kunne indfinde sig, og da var det isandhed for sildigt at tage Skeen i en anden Haand. Jngen Fortrøstning er større end den for Regenten, at Folket er tilfreds med Landets Ministerium, da Landets Vee og Vel beroer paa, at dette forstaaer at handle overeensstemmende med det Heles Jnteresse, ligesom en Bevidsthed som den, at Skattebyrden er baseret paa Folkets egen Villie, til enhver Tid maa være Regenten den sikkreste Borgen, for, at Undersaatterne med Lydighed og Taalmod underkaste sig enhversomhest Rystelse, der maatte forestaae den dybt forgieldede Stat. Blikket alene paa Landets Civilliste maa derfor til enhver Tid overtyde Fyrsten om det Nyttige i, at Folkets Stemme her blev taget til Rettesnor, thi at den danske Konges Civilliste beløber sig til 1,840,272 Rd. sv. Bco., naar den svenske Konges kun udgjør 724,266 Rd. sv. Bc., dette kan ei andet end tilkjendegive et Misforhold, som kun en Stænderne fuldstændig overdragen Skattebevillingsret vilde formaae at jevne. Kjøbenhavnsposten, bemærker derfor ogsaa, at en bestemt Civilliste ikke vil være mere i Nogens Jnteresse, end i Fyrstens. Derfor undgaaer den constitutionelle Fyrste al smaalig Control fra Folkets Side, i Henseende til hans Depenser. Vil han betale den Gield, han som Privatmand har gjort, da ymter Folket ikke om, at han ikke hylder Ludvig XI. Ord, hvad der angaaer Hertugen af Orleans, vedrører ikke Kongen af Frankrig, uagtet han maaskee nok ellers beilede til hiin ædle Fyrstes Tilnavn af Folkets Fader. Er han en Ven af høit Spil, da mumler Folket ikke vi betale Beterne. Vil han ansætte sine Venner ved sit Hof, da bebreides der ham ikke Mangel paa Hensyn til Landets Finantstilstand. Holder han Maitresser, da betragter Folket dem vel idetmindste ikkun med moralsk, men ikke med finantsielMisnøie. Elsker han Taffelets Glæder og Vinens Munterhed, hedder det ikke strax i Borgernes Selskaber: Undskyld, igaar nød man min Dessert ved Majestætens Taffel, idag knalder min Champagne i Palladsets Saale." Man overlader alt Sligt til ham selv, thi han er ikke Folkets, men sin egen Kassemester." Og visseligen, den Opgave for en Fyrste, han være end nok saa fuldkommen, at være Kassemester for en heel Nation, maa altid falde besværlig; men dobbelt lastig for den Monark, som, ved at gribe Statens Roer, finder en Compas=Misviisning af 130 Millioner, som øiensynligt udsætter Statens Skib, tidligere eller senere, for Anstød mod Skjær og Grunde, som truer det samtlige Mandskab med Stød af den farligste Art. Hvad rimeligere derfor, end at det Heles Styrer, for at befrie sig og sine Underhavende for Jammer og Ulykke, indrømmer disse Ret til, selv at deeltage i Skattereguleringen, som dog af dem helst maa ønskes foretaget, som kjende det Besværlige i Byrdernes Udredelse. Curiost Søndags=Møde paa Raadhuset den 10. Mai 1840 i Aarhuus.