Jyske Efterretninger, 1768-01-22
Tanker i Tiden om den tilkommende Tid, Cagne af den Alton Gelehrr. Mercurio. Deg kommer alt videre og videre frem paa min Løbe 10 bane Atter igjen seer jeg et af mine Leve=Aar lagt bag mig; Dem alle (seer jeg) optegnede tillige med mine Gierninger og mine Tanker - Formig ligger Ævigheden udbredet. Jkkuns det Skridt, som jeg endnu har at gjøre til den, kan jeg ikke oversee. Maaskee jeg uformerkt staaer ved Bredden af den, hvorfra jeg enten sagte skal hensynke i den, eller og hastig igiennem den steile Afgrund blive henreven ind i den. Ol lad os dog her staae stille, min Siel, hvorfor forskrækkes du hvem har du du hisset at frygte for – Skal du maaskee bisset ikke være meere til - Men skælver duk eller skal dine Gierninger da ikke meere blive tænkte paa - Men, hvad for en Angest ledsager dig ved enhver af dem, eller skal den samme Magt, som her allerede paa din Vey skiænkede dig saa mange Forlystelser, føre dig hisset hen til en fulkommen Glæde. Skal jeg ophøre at være til, hvorfor maatte jeg da begynde at være saaledes til, hvo har lagt den Attraae ned hos mig, som hver Morgen lever op i mig, til at lille hastigere frem paa min Vey til Fuldkommenhed, for her at tage meere Lys i Forstanden, hisset fleere Frugter for Hiertet. med mig, Dersom denne Vey i en kraftesløs Alderdom, i en med Møye udlevet Tids Alder, paa eengang skal som tabe sig eller forspinde, Skal den da tabe sig selv, ol saa er jo Dyden en Drøm. - Hvo har bespurgt sig med den Afdøde, at han kan bevise, at han er bleven til intet: Døden er i Naturen en Omskiftelse, skal den da hos Menneskene være noget skræksomt, Ol jeg vender mig bort fra deres mørke Begreber og Udsigter, hvilke holde Døden for at være saa forskrækkelig. Skal jeg ikke ære dig, du Livets Herre, end ogsaa med denne Bekiendelse, at der skal komme en Tid, da du ikke længere vil blande den Uretfærdige og Retfærdige imellem hinanden, ikke længere lade den hos verende og stolte Tyran træde den forkrænkte Dyd under Fødder, Kommer denne Tid ikke efter denne Verden, og saahave J vundet, J Fiender af Religionen, saa har ingen Tid været til for eder, i saa Fald er der ingen Skaber til. - Hvilken Fornuftig vover vel denne Bespottelse? – Ney alle Skabninger forkynde aabenbar, at der er en Ordens Gud. Kuns Mennesket, som var forundt den salige Frihed ogsaa at prise ham, forstyrrer den. Og denne Orden, skulde den ikke igjen blive sat i Stand, Ol kommer mig til Hielp J alle Tiders Fromme, Hvad styrkede hisset Moses, da han gjorde den kummerfulde Reyse, og gik den bedrøvelige Vey hen op til Abarim, hen op til Døds=Høyen; Han saae et blomstrende Canaan for sig, og døde. Ja, hans Skabers Røst var det, som styrkede ham, den Røst: Du skal skal samles til dine Fædre. Du, Herre over mine Dage, Lad mig ogsaa stedse høre og fornemme denne Røst, Lad den skrække mig i mine Glædes Timer; Thijust denne kan engang være den Time, da jeg ikke skal kunde frembringe dig andet Offer end Taare. Tak være dig, o Guld! at du har skiult denne Time for mig. Du vil lære altid at vente paa den, paa det jeg her kunde med et glad Hierte altid nyde din Godhed. Men, hvo døer meere roelig, enten den, som troer, at han døer ligesom de umælende Dyr, der tiene ham, eller den, der som en Aand, ophøyet over andre Skabninger, prydet af Skaberen med høyere Kræfter, og forsonet med Dommeren ved det høyeste og dyrebareste Mid deel, haaber at komme hen til de salige Aander; Lad det være min Høyhed, at jeg er bestemt for Ævigheden. - O du Herre over Tiderne, hvorledes opstiger din Lov paa sin Bane - fra Jordkloden op til Himmelen! - Den velter sig frem af paa den ene Side blomstrende, paa den anden Side bedækket med Snee; - her omkrandset med Druer, der bedækket med Ax, - og priser din Herlighed - høyt i himmelske Skye i Harmonie med Himmel=Kloderne. - Dog ach dens Løb tiler kuns til Undergang. - Din ædleste Skabning vil du beskierme. - Mennesket allene vaagner engang op efter dette LivsUrdeligheder - til et ævigt Foraar.