Almuevennen, 1843-02-01
Mine høistærede Herrer, Jeg behøver neppe at forsikkre Dem om, at baade jeg og mine faa Venner og Kampfæller med den inderligste Glæde og den mest levende Erkjendtlighed erfarede Deres Sympathi for os og den Sag, vi forfægtede; thi hvor fuldkomment vi end vare os vore Bevæggrundes Reenhed og vor Beslutnings Urokkelighed bevidste, var vor Stilling i Slesvig dog saadan, at vort Sind vel kunde trænge til Deltagelsens Vederqvægelse. De Pligter, som Sagens Forsvar paalagde mig, have hidtil negtet mig den Fornøielse at udtale vor oprigtigste Tak herfor, men nu da jeg er kommen tilbage til Hjemmets Ro, er det mit Hjertes første Trang at tilsende Dem den. Og dog, mine Herrer, formaaer jeg ikke at gjøre dette i blot glade Udtryk, thi hvor meget jeg end ønskede, at min Taksigelse alene skulde bære Præget af det Opmuntrende og Styrkende, der nødvendigen følger med Bevidstheden og saa mange høitagtede Medborgeres varme Deeltagelse, saa er jeg dog ikke i Stand til at undertrykke en vis veemodig Stemning. Jeg staaer ikke længer paa Kampens Plads i Slesvig, hvor bestandige Angreb og Krænkelser holdt mig varm og spændt; og jeg befinder mig heller ikke i en Kreds af begeistrede Venner, der tilsværge mig Hjælp og Troskab. Men jeg sidder ene i min Stue, Tanken dvælende ved mit elskede Fædrelands Fremtid, og jeg er ikke fuldkommen vis paa, at Nordslesvigs Sønner ved egen Kraft formaae at bevare deres danske Nationalitet, og, mine danske Brødre og Venner, fortørnes ikke over at jeg siger det, jeg tør ikke trygt forlade mig paa Eders Bistand. Eders Begeistring for vor Sag er ægte og Eders Kjærlighed for vort Vel er oprigtig, det veed jeg og tvivler intet Øieblik derpaa; men om end det broderlige Venskab kan forblive usvækket, saa kan Begeistringen det dog ikke, og med den forlader Eder den Opmærksomhed, som opdager Fienden under enhver Forklædning, og det Mod, som uden Betænkning jager ham strax tilbage over Grændsen. Ste, dette er min Frygt; thi det er ikke Uger eller Maaneder, men det er Aar, maaskee mange Aar det gjælder om. Vore Fiender forlade ikke vore Grændser, og de tabe os ikke af Sigte som deres hjemfaldne Bytte, hvor længe det end skal vare. De ere saa og mægtige og rige; de kunne derfor let holde sammen; kunne, uden at opoffre nogen af Livets Behageligheder, vente til det passende Øieblik er der; kunne da let udkaste en Plan og enes om dens Udførelse. Men vi, Folket, mest Folket paa Landet, mange i Tal, men adspredte, uden Evne til at kunne virke alvorligt for Sagen, ingen Penge, ingen Tid uden i Nødtørftens Tjeneste; ingen Anseelse, ingen Magt, intet Kjendskab til Jntriquer, ingen Lyst eller Vane til at anvende dem, eller Forstand paa at beskytte sig imod dem, og dog bestormet og ængstet af falske Rygter og lognagtige Jnsinuationer, som Fiendens Agenter og Organer udsprede i Masse for at vække Frygt for alt Dansk og for en Forbindelse med Danmark; hyppig Erfaring om, at deres Modstand imod de Fornemmes Villie har været uden Virkning og deres Besværinger og Bønner paa høiere Steder er bleven uden Svar, ja, hvad der er det Værste af Alt, uden fuld Tillid til at have Ret, i deres Fordringer, fordi deres Erfaring modsiger deres naturlige Tro paa at besidde Menneske-Rettigheder, som ingen Dødelig kan berøve dem. Vistnok har, trods alt dette, det aandelige Liv i de senere Aar begyndt at røre sig i Nordslesvig, og Folket sees efterhaanden at vaagne af en dyb Slummer; men endnu er det ikke kommet til fuld Bevidsthed, og kun Enkelte, de mere Begavede, ere fuldvaagne og vide, at det gjelder deres aandelige Liv eller Død, og hvad dette vil sige. Endnu er ingen af vore Embedsmænd, med os, ingen Rig, ingen Regeringsmand, findes der en Enkelt blandt disse, hvis Samvittighed og Sandhedskjærlighed taler for os, saa tør han dog ikke aabenlyst og virksom træde paa vor Side. Derfor er endnu vor Tilstand farlig og vor Kamp saare ulige. Begivenhederne i den Slesvigske Forsamling have tydelig viist vor Stilling, ikke som den i dette Aar tilfældigvis havde dannet sig, men som den er, som den har været og som den vil blive endnu i mange Aar, hvis der ovenfra slet Jntet skeer til vort Forsvar; thi Aarsagen til, at dette mærkelige Skuespil viste sig for Publicums Øine, var ikke, at vore Modstandere vare anderledes til Sinds i Aar end tilforn, men at vi vare det, at vi havde begyndt at yttre noget selvstændigt Liv. Danske Brødre! dette troe J ikke, troe det i det mindste ikke om nogen Tids Forløb, kan ikke troe det og vil ikke troe det; thi J have ikke tabt Eders Nationalitet og veed ikke, hvordant Mennesket kan blive, naar han har mistet den. Men hos os veed vi det af Erfaring, og indsee, at det maa komme saaledes, saadanne ere de naturlige og nødvendige Følger af Modersmaalets Undertrykkelse og Forbaanelse i flere Aarhundreder. Hos den simple Mand, som intet nyt Sprog kan faae, bliver det aandelige Liv forkuet og inddysset, hos de Dannede bliver det fordreiet og forskruet og al den aandelige Naturlighed gaaer tabt, saa at selv deres moralske Forestillinger forvirres. Thi ingenlunde alle de Medlemmer af Stænderforsamlingen, der have arbeidet imod Nordslesvigs danske Nationalitet, ere sig bevidste at have forsyndet sig imod dets Befolkning, ja Nogle, de Jvrigste og Dristigste, troe endog at have udført noget Hæderligt. J den Grad kunne Begreberne forvirres, naar man har mistet sin Nationalitet, og i vild Fortvivlelse kæmper efter en ny, som dog umulig kan faaes, fordi Spiren, hvoraf den skal udfolde sig, Modersmaalet, mangler. Det er den græsselige Forbandelse, der hviler over Modersmaalets Undertrykkelse, at dets egne Sønner, de som ved høiere Dannelse og Embedstilling ere kaldede til at forædle og forskjønne det, maae selv arbeide paa dets Tilintetgjørelse, uden at indsee, at det er deres eget aandelige Liv, de sønderslide.