Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-11-19
Hvad brød jeg mig om Løn og Kost, som den Lykke berusede, for Fremtiden, at kunne leve un er et Tag med Helene; jeg maatte anvende bregen Møie for at tæmme min hæftige Glæde. Dog jeg søgte at skjule mine Følelser, og tog med ærbare Ord imod denne Post. Ogsaa Helene takkede Onkelen, for at han ville afbetale hendes Gjeld til mig. Jeg anbefalede mig derpaa, og foranstaltede det Fornødne, for at kunne tiltræde mit lille Embede. Præsten ledsagede mig, og fortalte mig underveis, at Helene von Arenhain var Fyrstens Niece og sandsynligviis den bestemte Arving til hans store Formue. Der er endnu een, med hende ankommen Tante, en Frue von Barwald, der har Overopsigten over Huusvæsenet; thi Fyrsten bekymrer sig kun lidet om verdslige Ting. og er derfor ofte i Fortiden bleven meget bedrager. af Huushovmestere og Kokke. Saaledes erfarede jeg med stille Misfornøielse, at den stolte Matrone var paa Slottet, som engang havde overtrukken min Glædes Himmel med mørke Skyer. Jeg gik hen i Vertshuset, hvor min Hest og Bagage befandt sig. Her lurede Justitsdirecteuren paa mig. Nu vil de snart fadle?" tilraabte han mig bydende. Nei Herr Justitsdirecteur. - svarede jeg. Det gefalder mig saa vel paa dette Sted, at jeg maaskee forbliver her. Han gloede paa mig, og befalede mig vred, strax at afreise hvis jeg ikke med Politiebetjente, ville bringes over Grændsen. Derfor vil De tjenstligst forskaane mig - sagde jeg leende. - Fyrsten har just i dette Øieblik havt den Naade at udnævne mig til sin Secretair. Han blev paa engang som forvandlet til en Billedstotte, og var et Øieblik ueenig med sig selv, hvorledes han skulle bære sig ad, ved dette Tordenslag. Endelig sammentrak, hans forstenede Ansigt til et hyklerisk Griin. Ei, det har vet Pastoren bevirket!" sagde han med en spotssmigrende Stemme. Nu ja, naar man har voxne Døttre - her hee, hi bil Jeg sagde ham, at han gjorde den vakkre Præst Uret, ved at paadigte ham en saadan Bevæggrund. Men han tilbageviiste min Modsigelse med Latter, og forsikrede, at han oprigtig glædede sig over min Lykke, min dobbelte Lykke. Naar dog, - brummede han, i det han trykkede min Haand til Afskeed, og gik ned af Trappen - den Pabst dog ikke ville befatte sig med saadanne Ting!" derpaa lob han hastig hen mod Slottet, og hug med Stokken, i Gadestenene, saa at Gidsterne fløi deraf. Præsten havde bedet mig, at spise hos sig til Middag, og jeg spiste hos ham, fordi jeg ikke strax ville gjøre min Antrædelse ved det Fyrstens Taffel. Frederikke som imidlertid af hendes Fader havde erfaret mit Bekjendtskab med Helene, var stille og nedslagen. Hun undgik, at tale om Helene, ogsaa jeg føiede den lille Skindsyge i, ikke, at lade falde et Ord om Frøken von Arenhain. Dette beroligede hende Tid efter anden, og slutteligen blev hun igjen gandske munter, da jeg ved Afskeden lovede at besøge hendes Fader, saa ofte som mine Forretninger ville tillade det. Mod Aften holdt jeg med en Dreng, der bar min Mantelsæk, mit Jndtog i Slottet. Jeg blev anmeldt, for Frue Overhovmesterinden. Hun lod mig bie længe, indtil hun endelig viste sig for mig med et stort Bundt Nøgler, og vinkede mig uden at mæle et Ord til at følge sig. Der er Skriverlokalet!" sagde hun, i det hun oplukkede for mig to nætte smaae Kamre. Jeg trak min Mantelsæk ind. Er det den hele Bagagel., spurgte hun haanlig leende; og i det jeg ville svare hende, at man til Hest ikke kan bringe meget med, ilede hun bort, uden at høre mig. Saaledes lod, den strænge Frue mig for første Gang føle det Trykkende, ved at være en anden subordineret. Jeg havde gjerne paa Stedet igjen rystet det trykkende Aag af min Skuldre men Helenes Nærværelse styrkede mig til at bære det taalmodigt. Fyrsten selv, omgikkes mig meget blid og velvillig. Først den næste Morgen blev jeg kaldet til ham, og da han havde dicteret mig nogle Linier, og jeg havde læst for ham en halv Times Tid, vare mine Forretninger for det Dag tilendebragte. Ved Taffelet saae jeg Helene, men ogsaa den stolte Tante og de tre Herrer, som jeg Dagen i forveien havde havt hiin Affaire med. De Sidste lode, som de slet ikke kjendte mig mere, og hun selv forekom mig saa gandske forandret, at jeg ogsaa næsten ikke havde kjendt hende igjen. Vellystningerne fra igaar, vare i Dag skinnhellige hang med Hovedet, og udgjød over enhver Gjenstand, der blev talt om ved Bordet, en moralsk Suppe, krydret med bibelske Sprog, og aandelige Vers. Fyrsten, som de ved denne paatagne Fromhed, ville behage, var ingen Hykler som de, han var en Dannemand, gudfrygtig baade i Hjerte og Vandel; men rigtignok en from Sværmer og en Tilhænger af de herenhuttiske Brødre. Grev von Zinzendorph og hans Troesbekienderes Værker, vare de Bøger, hvoraf jeg sædvanlig maatte forelæse ham: dog besad han ogsaa en betydelig Samling af ældre dybsindige Skrifter, hvis Forfattere rose sig af en fortrolig Omgang med Gud og Aanderne. Ogsaa disse Mystikker kom undertiden i Læretimer frem for Lyset. Men Kirken besøgte Fyrsten aldrig. Hans dristige Jndbildningskraft fandt min gode Præsts Prækener, som han kun to eller tre Gange havde hørt, for simple og almindelige. Han prækede undertiden selv naar evangeliske Brødre besøgte ham, og han til deres Ære foranstaltede en hemmelig Gudstjeneste paa Slottet.