Den Vest-Sjællandske Avis, 1830-05-22
(Fortsættelse.) 7. Den første store Afdeling af Naturprodukterne er de Livløses Rige (Mineraliernes eller Fossiliernes Verden). Vi iagttage i dem fire store Hovedafdelinger: a) Jord- og Steenarterne, som de kaldes efter deres løsere og fastere Sammenhæng, f. Ex. Kalken og Kalkstenen; b) de brændbare Mineralier, saaledes som Svovel og Steenkul; c) de Mineralier, som lade sig let opløse i Vand og have Smag, nemlig Saltene; d) og de tunge, let smeltelige Mineralier, som kunne udvides og for hamres, nemlig Metallerne. Naar vi betragte disse fire Hovedpartier af Mineralierne, og sammenligne dem med hinanden, saa maae vi vel tilstaae, at vi ikke kunne imellem dem bemærke en saadan Gradation, eller udfinde noget Princip, hvorfor vi maae holde det ene for at være fuldkomnere end det andet; hverken med Hensyn til deres Skiønhed eller deres Brugbarhed for Menneskene thi udmærke Metallerne sig ved deres Glands, saa giør Diamanten, hvilken hører som et comprimeret, Kulstof til de brændbare Mineraliers Classe, og de øvrige Ædelstene, som høre til Steenarternes Classe, det ikke mindre. Og hvad Nytten for Menneskene angaaer, saa kunne vi dog ikke sige at Jernet er nyttigere end Saltet, dette end Steenkullene og disse igien en Kalken eller Leeret. Men kan man endog ikke forvente en saadan gradviis Fuldkommenhed hos de livløse Væsner, som ikke ere til for deres egen Skyld eller have nogen Selvbestemmelse, saa mangler dog en Gradation ikke aldeles i den fossile Verden. Man kan saaledes ikke andet end ansee visse Frembringelser for at være ædlere end andre, f. Ex. de haarde og klare Ædelstene, det vægtige Guld og det glindsende Sølv for at være fuldkomnere Naturprodukter end den grove og matte Sandsteen eller Leersteen. Men hvad der virkelig er meget mærkværdigt, er den Jagttagelse, at man i visse enkelte Partier, af Mineralierne tydeligen iagttager en saadan Fremrykning, som lader formode, at naar vi med klar Blikke kunde giennemskue den fossile Verden, saa vilde man opdage deri samme planmæssige Anlæg for disse Natur=Frembringelsers Overgang fra det Mindre til det mere Fuldkomne. Dette kan bedst oplyses ved nogle Exempler: Jblandt de kulsure Kalkarter finder man først den simple Kalksteen uden nogen udvortes Skiønhed og behagelig Farve; men af samme Slags findes Marmoret, som kan modtage en glindsende Politur, og udmærket sig ved sin blendende Hvidhed eller sin Farvepragt. Jmellem de svovelsure Kalkarter er det samme Tilfældet: Gibstenen er den simple Art, Alabasteren den skiønnere og forædlede. Ligeledes finder denne Overgang Sted imellem de fede Leerarter; hvor Grydestenen er den uanseeligere og Serpentinen den ædlere Art. Hvor stor er ikke ogsaa Forskiellen imellem den dunkle Qvarts og den klare Biergerystal, – Men hvad der fornemmelig vise, at ogsaa Mineraliernes Rige er underkastet Fremrykningens Lov, er den mærkværdige Jagttagelse, at Mineralierne stundom trænge sig frem lige ind i Døren til Planteriget. Allerede forhen ere i dette Skrift anført Exempler paa hvorledes de livløse Legemer antage imellem plantelignende Skikkelser. Et Par Exempler kunne endnu herpaa anføres: Man opløse Spanskgrønt i Ædike, lade en Draabe deraf indtørre paa et Glas og betragte det med et Mikroskop, regelmæssige bladløse Træe grupper ville da vise sig for Øiet; giør man det samme ved Sedativ=Saltet, saa fremstiller sig for os en liden mineralsk Have med forskiellige Former af Grene, Blade og Blomster. - Den Steensplanteagtige Textur, som kaldes Amiant eller Asbest, som er sammensat af Traade ligesom Hørrens og hvoraf man kan forfærdige det saakaldte uforbrændelige Lærred, er almindelig bekiendt. J alle disse og mange flere lignende Phoenomener i Naturen findes en Lighed imellem den livløse Natur og Planteverdenen, hvis Grund og sande Beskaffenhed vi ikke kunne fatte. Man skulde næsten falde paa den Tanke, at der virker en universel organisk Kraft i hele Jordens Legeme, som ved at virke paa det ubeqvemme physiske Stof frembringer under visse Omstændigheder disse Organisationens billeder 8. Men lader os lukke Døren op til Planternes Rige og træde ind paa denne Skueplads fuld af Mangfoldighed, af Skiønhed og af Underværker, og Overgangen i Naturen fra det mindre til det mere Fuldkomne vil falde os tydeligere i Øinene. Saasnart vi komme inden for Døren af dette udbredte Naturrige, saa træffe vi strax paa en meget talrig Classe af Væxter, som af søndrer sig kiendeligt fra alle de øvrige, som staaer paa et lavere Trin end disse, og nærmer sig mere til den livløse Natur. Den berømte Linne trak ved en eneste vigtig Observation Skillevægen imellem de lavere og høiere Partier i Planteriget; nemlig den, at nogle Planter ikke have Kiønsdele, eller ikke kiendelige; disse, som fierne sig længst fra Dyrenes Rige, kaldte han de cryptogamiske Planter; imedens andre have tydelige, eller dog i det mindste opdagelige Kiønsdele, hvilke tillige ere de ædlere og fuldkomnere Planter, og som han kaldte de phanerogamiske. De cryptogamiske Planter ere os godt bekiendte og udgiøre fire store Hovedafdelinger: Svampene, Tarrerne, Mossene og Bregnerne. Ved de to første af disse Ordener er den planteagtige Form endnu meget ufuldkommen: ved de to sidste bliver den det mindre, da de vise sig som Planter med Løv. Svampene, siger Hr. Prof. Hornemann, kunne ikke betragtes uden som Halvplanter; de ere et mærkeligt Forbindelses-Lei med Mineralriget; thi i Henseende til Textur hos nogle og Form hos andre, have de en mærkelig Overeensstemmelse med nogle Mineralier (Hesperus, 1ste Bd. Pag. 391). Nogle Svampe, siger den berømte Botaniker Sprengel, see ud som Kugler eller smaae Stierner, og deres udvortes Udseende ermeget lidet forskiellige fra Salt-Crystallernes og de metalliske Legemers Crystallisationers regelmæssige Dannelser, fordi de staae paa Grændserne imellem begge Naturriger, selv deres organiske Textu(indvortes Bygning) er ikke nær saa udviklet som hos de fuldkomnere Planter, Mosarternes Bygning hæver sig over disse Ordners, faaer et langt mere vegetablisk Udseende, og udmærke sig ved deres Afvexlinger og Ziirlighed; og Bregnerne, som have især deres Hiemstand i de tropiske Egne eller i den hede Zone, erholde der en Høide og et Udseende, saa at de nærme sig til Palmerne. Henvender man sin Opmærksomhed paa den anden og fuldkomnere Afdeling af Planteriger (de phanerogamiske Planter) saa falder det tydeligt i Øinene, at der finder en stor Forskiellighed Sted imellem dem; at den ene Plante er langt anseeligere og skiønnere, langt konstigere dannet og tillige langt nyttigere for Menneskene end den anden. Man erkiender det med Klarhed, at ikke allene en indvortes og udvortes Lighed forene mange Planter med hinanden, saa at der opkomme forskiellige Arter og Slægter af Planter (saaledes høre alle hvide Roser til een Art og alle Rosenartet til een Slægt. Men at der tillige findes hele Familier blandt Planterne, eller visse naturlige Slægtskaber iblandt dem, f. Ex. Græsarterne, de skiærmbærende Planter o. s. v., at disse naturlige Familier eller beslægtede Partier i Planteriget kiender man over 100. Men vor Kundskab om Planternes Rige er endnu for ufuldstændigt (da man vel neppe kiender det halve Antal af de existerende Planter) og vort Blik over det for uklart til at vi formaae at fatte den Plan hvorfter det er anlagt og deres successive Forædling og Nærmelse til Dyrenes Rige, deels ved deres udvortes Form og deels ved deres indvortes konstige Bygning: deres Cellevæv, deres Luftrør og deres Special traade hvorved de ere saa forskiellige fra og hæve sig saameget over Mineralierne. Men der gives en lettere Maade hvorpaa vi kunne iagttage denne gradvise Fremrykning i Planteriget fra det mindre til det mere Fuldkomne, nemlig ved at betragte deres Anseelse, deres Skiønhed og deres Brugbarhed. Tage vi Hensyn paa Planternes Anseelse, saa ere vistnok Svam pene, der skiule sig paa lave og fugtige Steder, ligesom saamange Amphibier blandt Dyrene; Lavarterne og Mossene, som bedække Stenene og Træernes Stammer, eller Bregnerne, som tage deres Plads i de dunkle Skove, de uanseeligste (i det mindste i de nordlige Egne); bedre tage Græsarterne sig ud, som fremskyde paa de Marker, som ere aabne for Solens Lys og udbrede det behagelige grønne Dække over Jordens Overflade; men deres Blomster ere uanseelige; imidlertid finder der en Overgang fra dem Sted igiennem forskiellige Planteslægter til Liliaceernes skiøntblomstrende Familie, saa at Naturforskerne fra det laveste Græs og til den skiønneste Lilie, finder en uafbrudt Kiæde (Prof. Hornemanns Ord i Hesperus 1819. 2det Bd. 393); et skiønnere Udseende end Græssene have de mangehaande, deels aarige og deels fleeraarige Urter, som ved deres Blomsterpragt, i utallige Afvexlinger af Tegning og Farveblanding og i stedse høiere og fuldkomnere Grader udbrede Skiønhed, over Jordens Kreds og tiene til Menneskenes Forlystelse; de høre til de Partier i Naturen, som ere bestemte til at tilveiebringe sandselige Velbehag for tænkende Væsner, ligesom Sangfuglenes Partie blandt Fuglene, og Sommerfuglenes blandt Jnfecternes. - Hører det til Planterigets Fortrin for de livløse Legemers Rige, at Væxterne, endskiøndt de for det meste ere bundne til Stedet ligesom Fossilierne, hæve sig friere i Luftens Egne og udbrede deres Grene opad, ligesom de stræbte med deres Arme mod Himlen; saa have alle Buskværter, endskiøndt deres Stamme tidlig deeles, og endskiøndt de ikke opnaae nogen stor Høide, et langt anseeligere og derved ogsaa et skiønnere Udseende end de lavere Planter, især da de ikke mangle paa Blomsterpragt og tiene til en Boelig for utallige af Floras Børn, og hvormeget overgaaes dog ikke disse igien i Anseelighed og Skiønhed af de ranke Træer, som paa høie Stammer bære de løvrige Kroner, disse Planterigets Konger, som kunne naae en uhyre Høide, saaledes som Nytzeelands Kiæmper, (hvor der findes Grantræer som kunne naae en Høide af 40 til 50 Alen inden den første Green viser sig; see Neue Bibliothek der Reisebeschreibungen, 18 Th. 154), og som danne de pragtfulde Skove, hvilke høre til Jordklodens skiønneste Prydelser. Hvilket skiønt Syn er ikke et høit rank og løvrigt Træe, og hvilken gradviis Fremrykning i Naturen fra den svage og uanseelige Lavart, som bedækker en fortørret Green og til disse Planterigets Colosser, 9. Vi kunne ogsaa betragte Naturens Gradationer i Planteriget fra en anden Synspunkt, nemlig fra den Nytte, som de giøre. Denne Nytte er tredobbelt, enten med Hensyn til Naturens store Oeconomie, eller til Dyrene, eller til Menneskene. Maaskee man turde driste sig til at tilføie en fierde; thi maaskee den hele konstige, indviklede, dybt skiulte Norm, hvorefter hele Planteriget er anlagt, denne Skaberens Jdee, som har fremkaldet det til Livet, er bestemt til Betragtning og Beundring for høiere Væsner end Menneskene. Vi svage Dødelige bogstavere i Naturens Bog; de Væsner, som staae paa et høiere Trin end vi, læse i den og tilbede. For at skildre Planternes Nytte i Naturens store Huusholdning vil jeg blot meddele følgende Sted af den omtalte Botanikers Kurt Sprengel Anleitung zur Kentnis der Gevachse, 1 Th. Pag. 89, 1ste Udg.: Planterne, siger han, ere ikke blot til for at oplive og forskiønne Naturen; men de ere ogsaa til for at udaande den for Menneskene og Dyrene saa nødvendige Livsluft og derved bestandig at bringe Luftkredsens Bestanddele i Balance. Det rige Teppe af Mosarter, som over trækker Klippernes nogne Vægge, ernærer sig af den Himlens Dug, som falder paa Nordsiden af Biergene og frembringer derved Kilderne; uden dette Mosteppe vilde de crystalklare Bække ikke uophørlig rinde ned af Biergenes Sider og Dalene vilde ikke blive saa frugtbare. Hiin besynderlige Klædning af mangehaande Farver hvormed de forskiellige Lavarter overtrække Klippernes Vægge ere den første Begyndelse til Vegetation; disse Planter kunne leve af Luftens Fugtighed uden at behøve nogen Muldjord (de ere utallige konstige Maskiner til at drage det organiske Stof ud af Atmospæren) men naar de visne, saa efterlade de den sorte fede Muldjord, som man iagttager, som et Produkt af Planterne erholde endnu en høiere Bestemmelse ved at tiene Aartusinder paa de ældste Bierge. til Dyrenes Føde; disse vegetabiliske Maskiner frembringe et organisk Stof, en forædlet Materie, som tiene til de fleste Dyrs Underholdning og i hvis Legemer dette undergaaer en nye Reform hvorved de tiene atter til Føde for andre Dyr og for Menneskene; ved ikke blot at arbeide forden livløse Natur, men tillige for den levende, giør Planternes Virksomhed et Fremskridt til en større Fuldkommenhed, indtil denne viser sig i sin høieste Grad ved deres Bestemmelse at være til Nytte for Jordens fornuftige Beboere. J hvor mange opstigende Grader aabenbarer sig ikke Planternes Gavnlighed: de tiene Menneskene til Livets Ophold, ved den Føde og Drikke, som de yder dem; deels umiddelbart (som ved Kornet og ved Rodfrugterne) og deels middelbar ved at gaae over til et forædlet Stof i Dyrenes Legemer (f. Ex. Kiødet og Melken; de beskytte Menneskets Legeme mod Veirets Umildhed ved at forskaffe det Klæder, Boelig og Brændsel; de helbrede det, naar det kommer i Uorden, ved de mange Lægemidler de tilbyde. Men deres Gavnlighed opnaaer endnu et høiere Trin, de tiene til at forskiønne og pryde Menneskets Legeme ved de herlige Stoffe som de indeholde, (f. Ex. Farvestofferne, Bomulden), til at forlyste Menneskets Sandser (ved Blomsternes Pragt, ved de musikalske Redskaber hvortil de tiene, til at vække Menneskets Eftertanke ved Planterigets konstige og sindrige Bygning og Jndretning, og selv til at begeistre Menneskets Aand ved de styrkende Kræfter som Planteriget indeholder. Formaae vi endog ikke at giennemskue den Plan hvorefter dette Naturens Rige er anlagt, er den end for høi for vor Aand, kunne vi end ikke følge den gradvise Overgang til Fuldkommenhed igiennem alle dens talløse Former, saa kunne vi dog i Planternes udvortes Skiønhed og indvortes Gavnlighed iagttage en ordnende Viisdom, som fører Naturvæsnerne op af opstigende Trin fra det mindre til det meere Fuldkomne. 10. Vi have iagttaget hvordan det Livløses Rige (den fossile Verden) nærmede sig til den vegetabile; hvorledes den ligesom skiød Døren op til Planternes Verden, og stræbte at trænge ind i det; den samme Jagttagelse maae vi anstille med Hensyn til Forholdet imellem dette og Dyrenes Rige. Vi iagttage nemlig et høist forbausende Phoenomen ved Planterne, nemlig en Egenskab ved nogle af dem: den at visse Planter virkelig besidde et tilsyneladende egentlig Liv og Fornemmelse ligesom Dyrene; man har kaldet de Planter, som besidde denne Egenskab, de følsomme Planter. Vi kunne anføre derpaa nogle Exempler: Nogle Planter have saaledes den Egenskab, at naar smaae Jnsecter sætte sig paa deres Blade, saa krumme disse sig sammen; een Plante besidder denne Egenskab i den Grad, at den har endog faaet Navnet af Fluefængeren, dionæa Muscipula; thi Bladenes to Halvdele slaae sig saa stærkt sammen naar Jnsecten sætter sig paa den, at dette bliver indsluttet af dem. Mange Arter af Slægten Mimosa, have den Egenskab, at saasnart man rører ved dem saa synke Bladene ned. Ved Syene paa Grændsen af Ægypten og Rubien findes en Art af Acacia, som Jndvaanerne kalde Habas; det er en Busk af 2 1/25 Alens Høide, som bærer smukke violette Blomster, naar man rører ved en Green, saa nærme de finnede Blade sig øieblikkeligen til hinanden, derpaa synke Bladene ned og tilsidst giør hele Grenen det samme, flere Minuter hengaae inden den reiser sig, og først langsomt vender Planten tilbage til sin naturlige Stilling. (Description de L'Egypte, Vol. I Pag. 131. ed, sec) – Hvad er dette finder her Liv og Følsomhed Sted; eller er det kun Skinnet af Livet? Jeg tænker at Phoenomenet af Planteformer i Mineralriget giver os Svaret derpaa; i dette saae vi kun Organisations-Billeder; her see vi kun Livets Billeder, intet virkelig Liv, men den organiske Krafts Virksomhed i en stærkere bevæget og irritabel Tilstand. – Man kunde kalde dette Phoenomen en Ahnelse eller en Drøm om de Levendes Verden, som spøger i Vær ternes Rige. 11. Overgangen fra Planternes til Dyrenes Rige var stærkest, naar den Jagttagelse var grundet: at Planten imellem kunde forvandle sig til Dyret og Dyret til Plante. Professor Olufsen, har i det Scandinaviske Selskab Skrifter 18de Bind Side 21, anført flere Exempler derpaa; men disse Dyr, hvortil de forvandle sig, ere altid Jnfusionsdyr, eller disse overmaade smaae Væsner, som allene kunne sees ved Hielp af Mikroskoper, men det bliver dog vel altid underkastet nogen Tvivl om og alle disse subtile bevægelige Væsner, især den Afdeling som Cuvier kalder Infusoires homo genes, ogsaa ere virkelige Dyr, virkelige følende Væsner, eller om de ikke ere blotte Organisationer af en stærkere Bevægelighed, vegeterende Maskiner. 12 Forfatteren til dette Blad, som blot studeret Naturen til sin Fornøielse, og som behandler Naturvidenskaberne blot som en Gienstand for Speculation, ikke som et Fag hvori han attraaer at giøre Opdagelser, og fornemmelig for at betragte hvorledes det guddommelige Væsen, som har frembragt den, aabenbarer i den sin Virksomhed og sine Egenskaber, tillægger sig selv ingen fortrinlig Jndsigt i dette Fag, og modtager derfor hellere selv Underviisning end han vil undervise andre. Han tillader sig derfor at fremsætte følgende Spørgsmaal: Det er bekiendt at Plante- og Dyreriget, som ved det flygtige Øiekast synes at være saa forskiellige fra hinanden, smelte ved en nøiere Betragtning, saaledes ind i hinanden, paa saamange Maader, at de Naturkyndige mistvivle om at finde Grændsen imellem begge Riger. Mon man nu ikke kunde fastsætte denne Grændse ved følgende Bestemmelse: at en Plante er et organiseret Væsen (det vil sige et Væsen, som udvikler sig af et enkelt Princip og efter en bestemt Regel, hvorved den adskilles væsentlig fra Fossilet, om det endog har i sin Form Lighed med Planten); men hvis Organisation har endnu ikke opnaaet den Fuldkommenhed, at den kan modtage en aandelig Krafts Paavirkning, (hvilken sikkert er ganske forskiellig fra den organiske), eller som ikke har uddannet sig til et Nervesystem, hvorved Sensationen eller Fornemmelsen først bliver muelig, og hvorved Planten væsentlig adskiller sig fra Dyret. Den største Lighed imellem en Plante og et Dyr vilde derfor ikke giøre noget til Sagen. Ja selv om et Væsen besad Hierte, Lunger og Jndvolde; men ingen Nerver, saa var det da kun et vegeterende Væsen, da det dog ligefuldt manglede SensationsEvnen: 13. Dersom dettte forholdt sig saaledes, saa var det ikke vanskeligt at drage Grændselinien imellem Naturens tre store Riger eller de tre store Hoved Led i Skabningernes opstigende Række; thi man vilde da sige Planten adskiller sig ved Mineralet ved det at den besidder Organer, og Dyret fra Planten ved det at det besidder Nerver; ligesom Mennesket igien adskiller sig fra Dyret ved det at det besidder Fornuft eller den Evne at kunne modtage tydelige Forestillinger. Mængden af Dyrenes Arter er talløs, disses indbyrdes Forbindelser ere mangesidige og uoverseelige; men Fremrykningen i Dyrenes Verden fra den mindre til den større Fuldkommenhed er langt mere iøienfaldende end i Planteriget. Vi ville ikke undre os derover, da Dyrene, som Medlemmer af Livets egentlige Samfund, have en Selvbestemmelse, eller ere tildeels frembragte for deres egen Skyld. 14. Selv et flygtigt Blik paa den dyriske Verden viser os en Overgang der fra en mindre til en større Fuldkommenhed. Vi see Ormen, som den ringeste Skabning, at krybe omkring i Jorden og paa den. Jnsecten staaer et Trin høiere, den kryder paa Jorden, som Larve; men den flagter over den i sin bevingede Tilstand, Fisken roer sig kraftfuld igiennem Havets Bølger. Amphibiet har erholdet Adgang saavel til Vandets som til Landets Egne. Fuglen spotter Jnsectens lave Flugt, og hæver sigt høit og kraftfuld i Luftens Regioner. Svagt efterligner Fisken i enkelte Tilfælde Fuglens Flyven; men i forskiellige Overgange nærme Havets Beboere sig til Pattedyrenes høiere Classe, som egentlig tage Jordens Overflade i Besiddelse; hine saavel som Fuglene tabe sig i dette Samfund af Dyr, hvori den høieste animalske Fuldkommenhed aabenbares; og Pattedyrene grændse tillige igiennem Aberne til den menneskelige Naturs, over Dyreverdenen opløftede, Fortrin, og som ved en skarp og nøie bestemt Grændselinie er adskilt fra den. Men vi ville kaste et fuldstændigere og lærerigere Blik ud over den dyriske Verden; hvorved vi ville tage Europas største Zoolog, Cuvier, til vor fornemste Veileder. 15. a) Ved Dyrerigets laveste Grændse har man opstillet de omtalte Jnfusionsdyr, saaledes kaldte fordi de vise sig naar man gyder Vand paa Deele af vegetabiliske eller anmalske Legemer og lader det staae noget. Det er en nye Verden, som blev opdaget efterat Forstørrelsesglasset, (Mikroskopet) blev opfundet. Man kiender over 400 forskiellige Arter af dem. Deres Lidenhed er ganske overordentlig og deres Legems Dannelse er overmaade simpel; dog gives der nogle iblandt dem, hvis Bygning er mere sammensat, og som man kun har anviist Plads iblandt Jnfusionsdyrene formedelst deres Lidenhed og deres Opholdsted, de første ere de omtalte af Cuvier kaldte infusoires homogenes, de see undertiden ud som en Kugle eller som en Qval med en liden Hale o. s. v. b) Paa et høiere Trin i Dyrenes Rige end disse hemmelighedsfulde Væsner, staae Plantedyrene (Zoophyter), ogsaa kaldte de straalende Dyr, saaledes benævnede af et stort Parties af dem, Polypernes, paafaldende Lighed i deres Udseende med Planter, imedens andre Partier af dem f. Ex. Jndvoldsormene, nærme sig til de høiere Ordener. Deres Organisation er simplere end de Dyreclasser, som staae ovenfor dem, alle deres Legemsdele hæfte sig til en Axel eller til Straaler, Man opdager intet Nervesystem hos dem, eller kun et utydeligt, (det forholder sig herved med disse Dyr, som med de cryptogamiske Planter i Henseende til Kiønsdelene). Nogle af dem ligne Planterne i den Grad, at de synes kun at ernære sig ved Jndsugninger igiennem smaae Aabninger, og at de enten formere sig paa den Maade, at begge Kiøn findes paa een og samme Skabning, som hos mange Planter; eller at de ingen Kiønsdele besidde og forplante sig kun ved Skud eller ved at dele sig. Men uagtet de undertiden have et Udseende som Blomster eller andre planteagtige Skikkelser, saa røbe de dog paa den anden Side saadanne Egenskaber, at man ikke kan omtvivle at de ere virkelige Dyr. (De maae derfor vist have et Nervesystem, eller egne Organer for Fornemmelsen Sensationen, som enten er skiult for vor Jagttagelse ved sin Fiinhed, eller ved een eller anden hemmelighedsfuld Naturindretning, ligesom man ikke kan opdage Lugteorganet hos Jnsecterne; ogsaa har man opdaget et Nervesystem hos mange Zoophyter, hos hvilke man tilforn havde omtvivlet det.) c) Paa et høiere Trin i Naturen staae Jnsecternes talrige Slægter; disse Dyr, som fik Navnet af indskaarne Dyr (animal insectum) fordi man bemærker paa dem Hovedet, Brystet og Underlivet, som ved dybe Jndsnit adskilte fra hinanden. Hos disse Dyr er hele Organisationen fuldkomnere, den udvortes saavelsom den indvortes; deres Sandseevner ere mere udviklede; deres Nervesystem er tydeligt; de have blot en Rygmarv, men intet Hierte, og deres Bevægelsesredskaber, langt fuldkommere; de ere ikke som saamange af Plantedyrene bundne til Stedet, hvori disse ogsaa have saamegen Lighed med Planterne. Jnsecterne have i det mindste sex Been, ofte Vinger, hvorved de nærme sig til Fuglenes Classe og udmærke sig ved deres Føletraade og deres Forvandlinger; de vise sig saaledes for os som fuldkomnere og lærerigere Væsner. – Til Jnsecterne slutte sig Arachniderne; hvortil Ædderkopperne høre, og som staae paa et høiere Trin, da Sporene til Lunger, et Organ som viser sig hos de fuldkomnere Dyrearter, forekomme hos mange af deres Slægter. d) Skorpedyrene (Cructaceer) hvortil Krebs, Krabber og Hummere høre, fremtræde i en større organisk Fuldkommenhed; thi de ere forsynede med Gieller til at indaande Luften, hvorved de nærme sig Fiskene, have en dobbelt Circulation af deres indvortes Safter og besidde et musklet Hierte- Hos Anneliderne, en Dyreclasse, som man anviser endnu et høiere Trin i Dyreriget, forekommer det røde Blod, imedens kun en hvid Saft opfylder alle de foregaaende Dyrs Legemer. - Alle de hidindtil omtalte Dyreslægter komme deri overeens med hinanden, at de mangle et Beenrad; men de have istedet derfor, om man saa tør kalde det et udvortes Beenrad, nemlig leddede Ringe, som omgive Legemet og ofte Lemmerne, og som hos en stor Mængde af dem ere af en saa fast Textur, at de blive derved istand til at foretage sig alleslags legemlige Bevægelser. Men de have alle Nerver tilfælles med hinanden, ligesom ogsaa Sandseredskaber; hvoraf de som tiene til Følelsen, og til Synet ere de almindeligste og upaatvivleligste c) Vi komme nu ved Opgangen af Dyreverdenens Trappe til et meget mærkværdigt Partie af levende Væsner, de saakaldte Bløddyr (Mollusca, hvortil Sneglene, Conchyliernes pragtfulde Slægter, høre, og alle disse forunderlige Væsner af phantastiske Skikkelser, som i talløse Afvexlinger opfylde Havet, hvor disse Dyrs Legemsdannelse er besynderlig, de have ikke disse leddede Ringe, som de nyelig omtalte Skabninger, og ikke heller noget Beenrad; deraf benævnelsen Bløddyr. De besidde et Nervesystem, men ingen Rygmarv, de have et Hierte, Redskaber for Aandedrættet og for Bevægelsen; men indrettet paa ganske besynderlige Maader. Deres Blod er hvidt eller blaaeagtigt, og har en dobbelt Circulation. Deres Hud er Støttepunktet for deres Bevægelser, og besidder en stærk Følelsesevne, næsten hos alle Mollusker omgiver den deres Legeme som en Kappe eller en Sæk. De udstrække deres Lemmer og trække dem tilbage; men uden nogen betydelig Kraft og Energie. Deres Ernærings- og Forplantelses=Redskaber ere indrettede paa de forskielligste Maader, Hos nogle Slægter findes begge Kiøn hos samme Jndividuum; hos andre ere Kiønnene adskilte, nogle frembringe levende Unger, og ligne derved de meget fuldkomnere Dyr; andre derimod lægge Æg, hvoraf Ungerne fremkomme. - Bløddyrene, siger Cuvier, synes i det hele at være Dyr, som ere kun lidet udviklede, og som kun vedligeholde deres Tilværelse ved deres Frugtbarhed og deres seilivede Natur. Man kunde maaskee sige, at Bløddyrene ere et Mellemspil (Intermerzo), som Skaberen har opstillet, imellem den høiere og lavere Afdeling af Dyreverdenen; et underfuldt Livets Spil, som afbryder dets stadige Orden og udbreder et hemmelighedsfuldt og afvexlende Slør over den og som forhøier dens Jnterresse; men det gaaer os vel her som ved Sammenstillingen af Planterigets naturlige Orden; vi svage Dødelige formaae ikke at giennemskue den store Plan for den physiske Verdens Jndretning og at fatte saadanne Partiers Forbindelse med det hele. f) Saasnart vi have revet vort Blik løs fra disse uforklarlige Særsyn i Naturen, saa bliver dennes Fremgang til det Fuldkomnere paa nye fattelig for vor Forstand; thi vi komme nærmere til vor egen Natur, og kunne bedre fatte Overgangen, bedre indsee hvorledes de levende Væsners Slægter rykke fremad og ligesom søge, den ene bedre end den anden, at opnaae den menneskelige Organisations Fuldkommenhed. Vi kunne saaledes i en dobbelt Henseende sige, at vi ere komne paa fast Grund; thi vi ere nu komne til de Ordner af levende Væsner, som udgiøre Dyrerigets anden store Hovedafdeling, til de Dyr, som ere forsynede med et Beenrad, hvortil større og meere udviklede Organer af alle Slags kunne hefte sig, og hvorved Livets Evner og den indvortes aandelige Virksomhed ved alle Fornemmelsens og Virsomhedens Redskaber kunne yttre sig paa en høiere og fuldkomnere Maade. Vi have fire Dyreclasser tilbage at betragte, Fiskenes, Krybdyrenes, Fuglenes og Pattedyrenes, alle fire forsynede med eet Beenrad og med rødt Blod; men de to første ere forskiellige fra de to sidste ved det at hine have et koldt Blod og dette et varmt; en dragen Grændselinie, som viser Livets høiere Fuldkommenhed i de to øverste Ordener; thi Varmen er Livets Kilde. Vi ville først nedstige i Havet for at kaste et Blik paa Fiskenes Mangfoldighed, som herske over Blød dyrenes og Ormenes ringere Slægter, saaledes som paa Landjorden Fuglenes Hære hæve sig over og beherske Jnsekternes Sværme. Vi ville lade Cuviers classiske Værk: Historie naturelle des Poissons Paris Tom. 1. 1828 Pag. 271 &c. føre os ned i Havets Dybheder, for at betragte disse Oceanets Patricier. Hans Ord ere følgende: Blandt alle Havets utallige Beboere, gives der ingen som i den Grad beherske det, som mere egentlig tilhøre det, og som ere mere udmærkede ved deres Antal, deres afvexlende Skikkelser, deres smukke Farver og deres uoverseelige Nytte for Menneskene end Fiskene. Deres Superioritet er saa erklæret, at man efter dem har givet mangen af Havets øvrige Beboere Navnet af Fiske, uagtet de ikke ere det, saaledes Cetaceerne (som ere Pattedyr f. Ex Hvalfisken), Mollusker (f. Ex. Blækfisken), og Skorpedyr (f Ex. Hummeren). Men Fiskene ere een af de Dyreklasser som lettest lader sig adskille fra de øvrige. Disse tydelige Kiendemærker, hvorved denne Adskillelse kan finde Sted ere: at Fiskene besidde Beenrad (som de lavere Dyreklasser mangle, dog findes hos Blækfisken Sepia officinalis, uagtet det er et Bløddyr en beenagtig Substants os sepiæ, overhovedet nærme Bløddyrene sig igiennem Blækfiskene stærkt til Fiskenes Classe) rødt Blod, (hvorved Anneliderne nærme sig til dem) og at de trække Veiret ved Gieller (hvortil ogsaa Sporet findes i de lavere Dyreclasser); men saaledes at Luften maae passere igiennem Vandet. Af disse Hovedcharakterer udspringe alle disse Dyrs saa mærkværdige, saa hensigtsmæssige indrettede, og saa fuldkomne Egenskaber. De have et Beenrad, hvortil vel udviklede og fuldkomnere Organer kunne hefte sig. De ere Vanddyr og skulle bevæge sig i et grovere og tungere Element end Luften; derfor ere de begavede med en kiledannet Bygning og med en glat Skiælbedækning for med Lethed at kunne gjennemskiære det, og deres hele Muskelkraft er nøie beregnet for at være stærk nok til at overvinde Vandets Modstand. Da de indaande Luften igiennem Vandet, saa bliver deres Blod koldt, derved bliver igien mindre Liv i deres Bevægelser end hos Pattedyrene og Fuglene; deres Hierne er liden; deres Fornemmelsesevne er svagere end hos de høiere Dyreclasser; de have ikke opnaaet den Fuldkommenhed at besidde en Stemme og deres Phystognomie er stupidt; deres Hørelse er svag og de ere desuden bestemte til at leve i Taushedens Rige, hvor de selv tie og alt tier omkring dem. Dog vi kunne ikke her videre forfølge denne berømte Forfatters videre Udmalinger, hvoraf blot et concentreret Udtog er leveret. Vi have hørt nok for at erkiende at Fiskene vel staae paa et høiere Trin i Dyreverdenen end de forhen omtalte Classer; men at Havets ypperste Beboere ere dog kunde laveste Væsner i den høiere Afdeling i Sammenligning med Landjordens fuldkomnere Skabninger. Men ogsaa disse lavere Væsner, har Skaberen ofte prydet med en Tegning og en Farvepragt af en (Fortsættes.) beundringsværdig Skiønhed. Gnome r. 1. Der gives visse Omstændigheder, som have en afgiørende Jndflydelse paa Menneskenes Lykke, det vil sige, paa deres Velbefindende; dog i Grunden meere paa deres Ulykke end paa deres Lykke. Den bedste naturlige Disposition til at leve lykkeligt her paa Jorden, er at være født med et let Sind, eller som man kalder det, et godt Humeur; de Mennesker, som besidde dette kunne gaae overmaade meget Ondt igiennem i Livet, og dog være fornøiede med at leve; men denne naturlige Disposition, som formodentlig er grundet i Nervesystemmet og i Blodet, frembringer ogsaa ofte Letsindighed, og er derfor ikke til Fordeel for den aandelige og moralske Dannelse. Forresten udviser Erfaringen, at et Menneske kan besidde meget udvortes Gode her i Verden, uden derfor at føle sig lykkelig, og man tager ofte meget feil i at slutte fra Menneskenes Kaar til deres indvortes Glædesfølelse. Der gives visse Forhold ved et Menneskes Liv og Omstændigheder ved dets Forfatning, som ikke kunne andet end forstyrre dets Velbefindende: Dertil høre legemlige Smerter og Lidelser, en trykkende Mangel, Fortrædeligheder, Sorg, og fremfor alt, Mangel paa en nyttig Beskiæftigelse, foruroligende Lidenskaber og Selvbebreidelse. Blot en enkelt af disse Omstændigheder kan være tilstrækkelig for at skille et Menneske ved sit Velbefindende, om det endog forresten har det meget godt i Verden. Saaledes kan man sige med Sandhed: at et Menneskes jordiske Lykke hænger i en Traad og vor Fornuft maae altid være vaagen, og ligesom staae paa sin Post naar man vil undgaae at blive ulykkelig, for hvilket man hvert Øieblik er udsat. – Den bedste Regel med Hensyn til Menneskets Lykke herpaa Jorden, har forresten en af Grækenlands syv Vise, Periander, givet i følgende Ord: Vær maadeholdende i Lykke! vær standhaftig i Ulykke! (Diogenes Lartius 1ste Bog §. 98.)De 2. Hvorfor ere alle mathematiske Læresætninger saa afgjorte og uomtvivlelige? –er ikke saa vanskeligt at besvare dette Spørgmaal. Siælen tager ikke saa let feil i sine Slutninger naar den ikke beskiæftiger sig med Gienstande, som ere mangesidige, eller som kunne betragtes fra mange forskiellige Synspunkter; thi den menneskelige Siæls Svaghed bestaaer egentlig deri, at den ikke formaaer at oversee mange forskiellige Ting paa engang, og deres indbyrdes Forhold, af den Aarsag er det f. Ex. saa vanskeligt at være en god Regent. Men ved Mathematiken beskiæftige Tænkekraften kun med at betragte een Egenskab ved de Ting, hvorpaa den henvender sin Opmærksomhed; nemlig Størrelsen. Ved andre Gienstande kan man derfor ogsaa slutte med samme Sikkerhed, naar man kun er i Stand til at giennemskue alle Forholdene derved med samme Klarhed, som ved de mathematiske. At guult og blaat giver tilsamment grønt, er ligesaa sikkert, som at to og to er fire, og Snedkeren er ligesaa vis paa at der kan komme et ordentligt Bord ud af alle de Dele til det, som han har gjort færdig, som Geometren er vis paa, at naar han sætter en Linie lodret paa en anden som er horizontal, saa bliver den ene Vinkel saa stor som den anden.