Den Vest-Sjællandske Avis, 1834-12-02
Hr. Harmand opsatte den mærkværdige Jndberetning, den lod saaledes: vi kom til en Dør, som var forsynet med stærke Skaadder for, da den blev lukket op, traadte vi ind i et lidet meget reenligt Forværelse, hvori var intet andet enden Ovn af Fajance, som stod i Forbindelse med det tilstødende Værelse, og som allene kunde opvarmes fra det forreste Værelse. Communeraadets Kommissarier sagde til os, at dette var saa ledet indrettet, for ikke at betroe et Barn at komme til Jlden. J Værelset indenfor opholdt Prinsen sig, dette var ogsaa tillukket udenfra, og maatte aabnes. Her stod nu hans Seng, Prinsen saa ved et lidet fiirkantet Bord, omkring paa hvilket der laae nogle Kaartblade, hvoraf han havde gjort sig smaae Æsker, eller bygget sig Kaarthuse; han moerede sig med disse Kaart da vi kom ind, og blev ved at legge med dem. Han var iført et Slags Matrosdragt af nyt graaeagtig Tøi. Hovedet var bart Værelset varmt og lyst. Sengen var af Træe, og uden Gardiner; Sengklæderne og Lagnerne syntes at være meget gode Sengen stod bag ved Døren, paa venstre Haand af Jndgangen. Paa samme Side og ved Foden af den stod en anden Seng; den hvori Skoeflikkeren Simon havde lagt. Jeg nærmede mig nu til Prinsen; vort Komme syntes at ikke giøre det mindste Jndtryk paa ham. Jeg sagde til ham, at Regieringen var bleven underrettet om, at han var syg, ikke vilde bevæge sig og ikke svare paa de Spørgsmaal, man giorde ham og paa det Spørgsmaal om han vilde have en Læge og Lægemidler. Vi vare nu afsendte for at faae at vide, om det saaledes forholdt sig, og for paa nye at giøre ham disse ForSlag; vi ønskede at det maatte være ham behageligt, og vi vilde paa det alvorligste fraraade ham at blive ved med denne Taushed, og fra at vægre sig ved at giøre sig Bevægelser. Det var os overdraget at forskaffe ham Midler til at giøre længere Spadsereture, og at forskaffe ham saadanne Ting, som han kunde ønske sig for at adsprede sig, eller fordrive Tiden. Jeg bad ham derfor at svare mig, om det kunde være ham behageligt. - Jmedens jeg sagde dette til ham, saae han stift paa mig, med alle udvortes Tegn paa den største Opmærksomhed; men han svarede kke med et Ord. Maaskee sagde jeg, har jeg ikke udtrykt mig tydeligt nok, eller De har ikke forstaaet mig rigtigt. Jeg spørger Dem endnu engang om De ønsker Dem en Hest, en Hund, eller en Fugl til at lege med; og dersom De ønsker Dem nogen Legekammerat, saa skal jeg først forestille dem en saadan inden han skal komme til Dem. Vil De maaskee hellere gaae strax udi Haven, eller stige op paa Taarnet, eller ønsker De Dem Bonbons eller Kager. - Jeg forsøgte forgiæves paa at nævne alle det Slags Ting som et Barn i hans Alder pleier at ville have; der kom intet Svar; han sagde ikke et Ord, eller giorde nogen Bevægelse, uagtet han saae paa mig med en paafaldende Bestemthed, og tilkiendegav den største Ligegyldighed. - Jeg tillod mig derpaa at tale til ham i en alvorligere Tone, og sagde til ham: J Deres Alder er en saadan Haardnakkenhed en utilgivelig Feil, og er saameget større, som De seer, at vi komme for at giør Deris Forfatning behagelig, og bære Omsorg for Deres Helbred. Vi kunne ikke naae vort Maal, naar De bestandigt vægrer Dem ved at svare os og at sige os hvad De ønsker, gives der en anden Maade, at giøre Dem disse Forslag paa saa ville De have den Godhed at sige os det, vi ville rette os derefter. - Men han vedblev med det samme stive Blik, og samme Opmærksomhed; men uden at svare. – Jeg sagde derpaa til ham, naar Deres Vægring ved at tale blot giorde Demselv ansvarlig, saa vilde vi vel med Kummer, men dog med Taalmodighed oppebie den Tidspunt naar det maatte behage Dem, at bryde Deres Taushed, fordi vi vilde slutte deraf, af Deres Stilling ikke mishager Dem saameget som vi troede, og det synes som De ikke ønsker deri nogen Forandring. Men alle de som omgive dem, ere ansvarlige for Deres Person og Deres Tilstand; vil De vel paadrage os dette Ansvar, Vi tale i Regieringens Navn, hvilket Svar skulle vi give den. Hav den Godhed at svare os, Jeg beder Dem indstændig derom; eller vi see os tilsidst nødte til at befale Dem at giøre det. Endnu bestandigt intet Svar og det samme stive Blik, Jeg blev i den høieste Grad bekymret og forlegen, mine Kolleger ikke mindre. J dette Blik laae desuden et saadant Udtryk af Resignation og Ligegyldighed, at det saae ud som han vilde sige til os, hvad bryder jeg mig derom, giør kun en Ende paa mig. - Jeg var udtømt og nærved at lette min inderlige Kummer og Følelser ved Taarer, men efter at jeg havde gaaet nogle Gange op og ned i Værelset, fattede jeg mig, besluttede at giøre et Forsøg paa hvilken Virknindet vilde frembringe, naar jeg tiltalte ham i en befalende Tone. Jeg satte mig nu paa den høire Side af Prinsen og sagde til ham: Hav den Godhed at give mig Deres Haand. Han giorde det, og da jeg havde undersøgt Haanden og hele Armen, saa folede jeg en Hævelse ved Haandleddet, og ved Albuen; dog tilkiendegav han ikke, at det smertede ham, naar jeg rørte ved den. Giv mig nu den anden Haand, sagde jeg, han giorde der men paa den bemærkede jeg ikke noget. Tillad mig at føle paa Deres Been og Knæer; han giorde det, og jeg fandt ligeledes en Hævelse i begge Knæehasene. Naar han saaledes stod formig, saae han ud som et Menneske der leed at den Engelske Syge (Rachitis.) Hans Been, Lænder og Arme vare lange og magre, Overkroppen meget kort, Brystet høit, Skulderne høie og sammentrykte, Hovedet var i alle sine Forhold smukt Ansigtets Farve reen, men uden den mindste Nød me; de lysebrune Haar vare lange, smukke og den behørige Orden. - Nu sagde Jeg til ham, har De den Godhed at gaae; han giorde det øieblikkeligen, gik hen til Døren, vendte sig om og satte sig strax ned. – Mener De, sagde Jeg, at dette kan kaldes Bevægelse, og indseer De ikke, at denne bestandige Sidden er Aarsagen til den Sygdom som truer Dem, Vi ville sende en Læge til Dem, og haabe at De vil svare os, eller give os i det mindste tilkjende ved et Tegn, at det ikke vil være Dem ubehageligt. Men der kom ikke noget Tegn, og vi hørte ikke et Ord. Jeg beder Dem om at gaae endnu engang, og noget længere. Han taug; men gjorde det ikke; han blev siddende ved sit Bord og støttede sig paa sine Albuer. Hans Ansigistræk bleve ikke et Øieblik forandrede; hans Øine udviiste ikke den mindste indvortes Bevægelse, eller Forundring; hans Øiekast var saaledes, som om vi slet ikke vare tilstæde og havde talt med ham. Mine Kolleger talte ikke til ham. Vi saae paa hinanden med Forundring, og giorde vore bemærkninger da Prinsens Middagsmad blev baaret ind. En rød Skaal indeholdt en fortagtig Suppe, hvori der svømmede nogle Linser; paa en Tallerken af samme Slags laae et lidet Stykke fortagtigt Kiød, der saa ud, som det var indtørret; paa en anden saamange Linser, at de kunde skiule Bunden, paa en tredie 6 næsten forbrændte Kastanier. -Man gav ham en Tinskee, men ingen Kniv eller Gaffel, og ingen Viin. Jmedens han spiste denne slette Mad, gik vi ind i Forværelset og tilkiendegav Municipalitets Kommissarierne var Forundring over en saadan befaling. De svarede, at det var ganske overeensstemmende med Municipalitetets Ordre, og havde endnu været slettere i deres Forgængeres Tid. Vi svarede, at denne afskyelige Jndretning skulde forandres, og at man strax skulde give ham nogen Frugt, især Viindruer. Man bragte hom dem; han spiste dem ogsaa; man spurgte om han vilde have flere; men han svarede ikke. Kommissarierne forløde ham derpaa uden at kunne formaae ham til at tale. Municipalitetets Embedsmænd sagde til dem at Prinsen ikke havde talt et Ord siden den Aften, da man tvang ham til at underskrive det skammelige og urimelige Udsagn mod sin Moder. Det blev underskrevet den 5te October 1793, og Medlemmerne af Sikkerhedscommissionen aflagde det omtalte Besøg i Februar 1795, altsaa havde Ludvig den 17des Taushed varet i 15 Maaneder. Kort efter dette Besøg blev Hr. Harmand afsendt i en Mission, og da han kom tilbage derfra var Prinsen død. Ogsaa efter Robespierres Fald udviste ikke National-Conventet den tilbørlige Omsorg for Prinsen; thi uagtet det havde faaet Efterretning fra Communeraadet om hans betænkelige Tilstand, saa lod det dog tre Maaneder hengaae inden det sendte en Læge til ham, nemlig saalænge indtil det var vis paa at det var umueligt at bevirke hans Helbredelse. J Mai 1795 blev den duelige og retskafne Chirurg Dussault sendt til ham; men han døde i Juni uden at efterlade nogen Beretning om de Besøg, som han havde aflagt hos Prinsen. Det sikkert falske Rygte blev udbredet, at Dussault havde forgivet Prinsen, og at han var derpaa selv bleven forgivet; Prinsens Helbred, var i den Grad ødelagt, at man ikke behøvede at forgive ham, for at faae Ende paa hans Liv. Hr. Pelletan traadte som Læge i Dussault Sted, han fandt ligesom denne at intet Lægemiddel kunde videre hielpe, og at der var intet Haab tilbage om hans Liv. Han fandt ham aldeles svækket, og kunde ikke tænke paa andet end at lindre hans Lydelser. Da dette ulykkelige Barn endelig saae en Mand omkring sig, som han ikke kunde regne blandt sine Forfølgere, saa skiænkede han ham sin fulde Tillid og brod endelig sin langvarige Taushed; men den langvarige Mangel paa Øvelse i at betiene sig af sit Taleorgan, og den tilstødende Svaghed, satte Prinsen sielden istand til at frembringe artikulerede Ord; men han lod sædvanligen kun høre enkelte Lyd, og selv disse kostede ham Møie. Hr. Pelletan dadlede uden Skaansel Oppasser. ne fordi de endnu beholdt Gitterværk i Vinduerne, og svære Skaadder for Dørene, den frygtelige Allarm de giorde, indjog stedse den arme Fange en Skræk. Da den agtværdige Mand talte med Varme, og fuld af en ædel Fortørnelse derom i Prinsens Nærværelse, gav denne ham et Vink at han skulde tale sagte, og fremkom nu med følgende Ord; Jeg er bange at min Søster skulde høre det, og det vil gjøre hende ondt, naar hun skulde erfare at jeg er syg - Disse følsomme Ord rørte den ædle Læge til Taarer, og han giorde nu alt muligt for at lindre den Ulykkelige Lidelser. Han lod ham bringe ind i et rummeligt Værelse som vendte ud til Haven; han kunde her betragte Foraarssolen fril, og uden at see igiennem et Gitter, og de sorgelige billeder af et rædsomt Fængsel forbittrede ikke de sidste Øiblikke af hans Tilværelse. Uagtet sin Svaghed tilkienbegav han ved et blidt, smilende, følsomt Blik sin Taknemmelighed mod sin Velgiører. Den retskafne Pelletan anvendte sin Tid ganske paa sin Patient, som blev stedse svagte og forlod ikke hans Leie. Endelig den 7de Juni forkyndte en overordentlig Svækkelse hans forestaaende Endeligt. Bevidstheden vendte endnu et Øieblik tilbage; han anvendte sine sidste Anstrængelser paa at række sin Læge Haanden hvorom denne bad ham, og den følgende Eftermiddag Kl. 2 kom der for bestandigt en Ende paa hans Lidelser.