Københavns Adresseavis, 1767-09-08
Tirsdagen den 8 September om Morgenen imellem 8 og 9 Slet, er udi min daglig Stue bleven bortstiaalen en Sølv Snuustobaks Daase, samme var høy rund og indvendig forgylt, og med det Kiøbenhavnske Stempel forsynet, Laaget og Bunden var indlagt med Perlemoer, oven paa Laaget stod de Bogstaver A. M. J. samme Bogstaver vare mestendeels af slidte. Dersom nogen skulle falbyde bemeldte Daase, beder tienstligst at anholde den, eller i Fald, at nogen skulle saae denne Daase at see, de da behageligst vilde tage den til sig, og imod en raisonable Douceurs Erleggelse for havde Umage, levere den til (S. T.) Hr. Ober=Krigs Commissair von Würtzen i Frederichshavns=Citadelle, eller og derom kunde og vilde give hannem tilforladelig Efterretning. Det 6. ugentlige Tillatil Adressecontoirets Efterretninger. Nulla et rolagte, sola superatural illa christianorum excepte, negne ingenna mente diggjorneque major ista que at studio literarum consequi solet. A. M. Schurmannia. i Næst hin overnaturlige Forrøves, som de Christine nyde, er ingen anden et ædelt Sind mere værdig, ingen større end den, som flyder udaf Studeringer. Der er ingen Konst, ingen Videnskab til, som jo har noget ædelt og godt ved sig. Jkke allene de høyere Konster, som Malerkonsten og andre, der udkræve det største Gene, og sammes skarpeste Anstrengelse, men endog det ringeste mekaniske Haandverk, som hører enten til Livets Nødtørftighed eller Behagelighed kan overbevise os herom Men dog tildømmes i Almindelighed, og selv af ulærde, hvilke dog i denne Sag ere allermindst partiske, de egentlige lærde Videnskaber Fortrinet frem for alle andre. Ved disse settes fornemmelig Siælen i Arbeyde, de opklare Forstanden; de give den den vigtigste og behageligste Kundskab, og selv de mekaniske Konster have dem at takke for deres Oprindelse og Forbedring. Men saa meget meere maae man forundres over, at der findes saa mange, som ikke ville tilstede den ene halve Deel af det menneske lige Kiøn denne søde Fornøyelse, den Frihed ved Videnskaberne at forbedre Forstanden. Dette seer virkelig af Mænd, som ellers besidde Jndsigt og billighed nok, ja som ofte med al Ret kunne kaldes store Lærde, De faa Fruentimmer, som leve under saadanne Omstændigheder, at de kunne legge sig efter Videnskaberne, angribes i Skrifter og i Selskaber snart med Satyrens Vaaben, og snart dadles de paa det strengeste efter meere alvorlige Grunde. Alt det, hvormed denne haarde Medfart forsvares, lober ud paa tvende Jndvendninger, som gemeenlig giøres imod de saa kaldte lærde Fruentimmer. J den første gives den Skyld for en utaalelig pedantisk Stok hed, at de foragte alle andre, og at de troe om sig selv, at de besidde al Viisdom. J den anden beskyldes de for at forsømme de Pligter i Huusholdningen, som af Naturen ere dem paalagte, og uden hvilke at opfylde den almindelige Lyksalighed og begge Kiøns indbyrdes Forbindelse ikke kan bestaae. Endnu en tredie Jndvendning, som undertiden af nogle giøres, at nemlig de Organer, ved hvilke Siælen virker, i et Fruentimmers Hierne vare svagere end i en Mands, har ikke det ringeste Beviis for sig. Den giøres ved den daglige Erfarenhed saa reent til intet, at jeg ikke har nødig at opholde mig længere derved. Desuden skulde den og ikke kunne bevise noget imod mig. Jeg forlanger ikke det for Fruentimmerne, som Holber synes at ville begiere (?), nemlig offentlige Embeder, men kun den Frihed, at de til deres egen og nogle fa Venners Nytte og Fornøyelse uden Hinder og uden Dadlen tør legge sig efter Videnskaberne. Alle andre ligge saa lidt betydende Jndvendninger, som f. C. at en stor Tilbøyelighed til Videnskaberne forvandlide i Fruentimmers naturlige Yndigheder til en mørk Dybsalighed, gaaer jeg ligeledes forbi c.) See Niels Kiims underjordiske Reyse. Hvad nu for det første den Stolthed er angaaende, som de omtalte Fruentimmer beskyldes for, da troer jeg, at den kun beroer paa svage Grunde. Jeg tilstaaer gierne, at Folk af maadelige Forstandskræfter, eller af en stor naturlig Tilbøyelighed til Forfængelighed kunne af deres Kundskab tage Leylighed til at hovmode sig. Dertil kunne alle saavel indbildte som virkelige Fortienester give Anledning. Men de, som kun besidde liden Kundskab, falde meget lettere og oftere i denne Feyl, end de, hvis Kundskab er nogenledes regelmæssig, og ikke saa meget indskrænket. Hine ere gemeenlig de, som i Selskaber overskrige andre, og som gjerne ville prale med det lidet, de vide, hvilket dog som oftest er blandet med mange Vildfarelser. Andre derimod, som have lagt en ordentlig Grund i Videnskaberne, indsee alt for vel, hvor meget dem endnu fattes, og hvor langt andre overgaae dem, og just dette hindrer dem fra at giøre sig stolte af deres Videnskaber. Hvorfor skulde nu et Fruentimmer, som besidder Lærdom og Kundskab, for den Aarsags Skyld være meere stolt, end en Mandsperson, Hvis hun kun besidder den sædvanlige sunde Fornuft, og ikke i sig selv er daarlig og hovmodig, da kan hun være sikker nok for slig en Stolthed. Ja den er saa meget mindre at vente, da næsten aldrig et besynderligt stort Genie, et Fortrin, som ellers ofte kan forlede til Stolthed, men kun den blotte Leylighed, eller i det høyeste Lyst til Videnskaberne, er Aarsag i, at et Fruentimmer legger sig efter de lærde Videnskaber. Det staaer alsaa fast, at en løslig Undervisning i Videnskaberne for kan give Auldning til Stok hed, end de egentlige Studeringer. Men derfor vil jeg dog aldeles ikke forkaste denne løslige Underviisning, til hvilken de fleeste ikke uden Grund raade, naar der tales om at opdrage et ungt Fruentimmer; thi en Sags Misbrug kan aldrig ophæve dens Nytte. Den anden Jndvendning imod Qvindekjønnets Lærdom er af større Vigtighed. Det kan ikke negtes, at en Person, som engang har fundet Smag i Videnskaberne, ikke uden ved at overvinde sig selv skal kunne finde Fornøyelse i de Forretninger, som høre til Huusholdningen, eller gaae videre deri, end en behagelig Afvexling udkræver det. Nares Selvfornegtelse kan ikke gaae vidt, naar Yndlingslyster, og saadanne Lyster, som i sig selv ere gode og uskyldige, skulle bestrides. Det skulde altsaa uden Tvivl være lige saa farligt for det almindelige Beste, naar alle Fruentimmer vilde blive lærde, som naar alle Bønder eller Haandverksmænd vilde falde paa at studere. Men man tør ikke frygte hverken for det ene eller for det andet af disse Tilfælde. De Forhindringer, som holde Fruentimmerne i Middelstanden fra at studere, ere saa store, at der til alle Tider kun skal findes nogle faa lærde iblant dem. Hos dem af de ringere Stænder, hvor en nøye Opmerksomhed paa heele Huusvæsenet er allermeest nødvendig, ere Forhindringerne endnu større. Jeg erkiender altsaa denne anden Jndvendning for ikke at være uden Grund, hvorvel det maaskee vel kunde være mueligt at igiendrive den, hvilket endog virkelig er sat i Verk af nogle Forfattere. Men det er nu ikke min Hensigt. Jeg vil kun søge at anføre nogle faa Undskyldninger for denne Feyl Endeel politiske Forfattere have med mange Grunde søgt at bevise, af hvor stor en Nytte det vilde være, hvis alle Børn oplærtes i deres Fædres Haandverk eller Videnskab; men andre, og den største Deel, holde derimod dette for at være falsk og ugrundet. De paastaae, at det vilde have skadelige Følger for det almindelige Beste, hvis man saaledes gjorde Menneskene til Slaver, og, uden at prøve deres Tilbøye, lighed og Færdighed, forbandt dem til en Levemaade, hvortil de ikke havde Lyst. Qvindekiønnet befinder sig imidlertid efter Tingenes eengang fastsatte Orden i denne Tilstand. Altsaa taber dog i Henseende til den den Jndvendning meget af sin Styrke, som ellers kan giøres imod alle og enhver, der ikke tilbørlig forrette deres Embede, men give sig af med Ting, som ikke ere dem vedkommende. Naar Mandspersonerne komme til den Alder, i hvilken vel Erfarenhed endnu mangler dem, men hvor dog Forstanden har opnaaet sin fulde Vext, da vælge de til største Deelen frivillig en Levemaade, til hvilken de selv have meest Lyst og Tilbøyelighed. De faa Tilfælde, hvor man enten af Forældrene, eller ved at være født i visse Stænder, tvinges til en vis Levemaade kunne ikke forandre hin almindelige Regel. Skulde altsaa Pligternes Forsømmelse nog Tid fortiene Undskyldning og Medlidenhed, da have i Sandhed Fruentimmerne i Almindelighed den største Rettighed dertil. Men hvor mange iblandt disse forsømme ikke deres Pligter allerne af Lyst til Selskaber, Pynten, Spil, og andre Forlystelser, Hvor mange sette dem ikke til Side for deres Mageligheds og for hun drede andre Aarsagers Skyld, Nogle forsømme dem aldeles, og andre opfylde dem ikke meere nøye, end hver lærd Fruentimmer, uagtet al Lyst til Videnskaberne, og al den Flid hun anvender paa dem, ligeledes med at Magelighed stedse kan giøre. Skulde da ikke disse frem for de andre fortiene Forladelse? Ere ikke de Aarsager de beste og ædelste af alle, som give dem Leylighed til ikke noksom at agte paa deres Skyldighed? Ja skulde der ikke i et Fruentimmers, i en Hustrues egentlige Forretninger findes saadanne Ting, hvilke ved dem der have Kundskab om Videnskaberne, bedre kunne udføres, end ved andre? Jeg skulde troe, at saadan en Person i det mindste bedre kunde sørge for Børnenes Opdragelse, og paa en meere behagelig og nyttig Maad omgaaes hendes Mand, om hun og kun besad en middelmaadig Forstand, og en anden derimod virkelig havde en større naturlig Skarpsindighed. Ja hvor mange Stænder findes der desuden ikke, hvor saadan en Kone kan lette paa Mandens egne Byrder, og altsaa paa denne Side igien bøde paa det hun maaskee andensted, forsømmer. Allermindst kan denne heele Jndvendning bruges imod dem af Qvindekiønnet, hvilke ved Stand og Rigdom ere ophøyede over andre. Disses hele Forretning i Huusholdningen bestaaer i det høyeste i at efterse en Kiøkkenseddeel eller en Regning. Kan nu vel Fruentimmernes Lærdom være nogen saa stærk imod, at han ikke skulde ønske, at dog disse sidst omtalte efter et hverts Tilbøyelighed og Kræfter bleve opdragne paa en lærd Maade, Vore fornemme Fruentimmer tilbringe deres heele Livstid med blotte Forlystelser, og de fa meere alvorlige iblandt dem opholde sig dog ved Arbeyder af det unyttigste Slags, hvilke giøre saa godt som intet, hverken til det almindelige Beste, eller deres Familiers Velfærd. Derimod kan en Kundskab om vigte gere Ting være dem og deres til stor Fordeel, og undertiden til Nytte endog for Landets Velgaaende, hvor de dog ofte have en stærk Jndflydelse. Hvilken Vederqvægelse give os ikke Videnskaberne i Gienvordigheder, og helst i Alderdommen. Den ne er for Fruentimmerne endnu meere end for Mandfolkene den Tid, om hvilken vi alle maae sige: Den behager mig ikke. Hvor sød bliver da ikke ved Videnskaberne et Fruentimmers Eenlighed, naar Ungdom og Yndighed, og med disse næsten alle andre Fornøyelser, ere bortflygtede. Det legges dem jo til Last, naar de tage Deel i de Forlystelser, hvilke dog endnu stedse tillades Mandfolk af samme Alder; hvorfor vilde man de ikke i det mindste unde saadanne Fruentimmer denne Trøst, hvilke derved aldeles ikke forhindres i at opfylde deres Pligter, men endog settes i Stand til bedre at kunne udøve den, Dog jeg tilstaae, gierne, at et Forslag om at forandre det fornemme Fruentimmers Opdragelse henhører til en platonisk Republik. Det vil i Almindelighed aldrig tilfulde settes i Verk, og jeg vil derfor kun indskrænke mig til mi egentlige Hensigt. Jeg søger kun at undskylde de faa Fruentimmer i alle Stænder, hvilke enten af Tilbøye, lighed eller Vane have bekommet saa stor en Smag for Videnskaberne, at de ikke kunne udrydde den For disse allene søger jeg at udvirke Forladelse hos deres strenge Dommere. Landata virtus Creseit & immensum gloria calear habet. Ovid. Libr. 4, de Font Naar Dyden roses, voxer den, og Æren er en mægtig Spore. (En flyvende Erindring om det Ord Genie har bragt mig paa nogle Tanker over Genier i Almindelig hed. En ethymologisk og philologisk Betragtning over Ordet selv vil være overflødig, jeg vil kun yttre mine Tanker over den Vanskæbne en Deel Genier have. Jeg siger med Fliid en Deel, thi nogle have meget god Lyste, og langt bedre end deres Fortiennester ere, men mange settes desværre langt neden for det Maal, hvortii Naturen synes at have dannet dem. Ved det Ord Genie forstaaer jeg her ikke Begrebe i Fleng, men kun saadanne, som ved en fiin Fornuft ere satte uden for og over den almindelige Begrebenes Kreds. Da jeg, som saat er, kun vil tale kortelig om en Deel Geniers Vanskæbne, saa kan jeg forbigaae at betragte deres ulige Styrke. Mange Genier blive ubekiendte, mange udyrkede, og nogle satte bag Lyset. At de blive ubekiendte, det er ofte deres egen Skyld. Deels holder Magelighed, deels en utidig Undseelse og andre Aarsager dem tilbage, naar Leyligheden byder dem vise deres Styrke. Der findes vil og de, som ved tilladelige Midler og Leyligheder stræbe efter at giøre sig bekiendte, men deres Hensigt lykkes ikke altid, og deres Forglemmelse maae skrives paa den saa kaldte Vanskæbnes Regning. Ville vi anvende dette paa vort Fæderneland, da er det nok en afgjort Sag, at samme besidder mange store Genier, hvilke og ere bekiendte, men det er og tilforladeligt, at det eyer mange skiulte. Man behøver kun nogen Bekiendtskab for at overbevises om, at ofte et herligt Genie er indelukt i sine skiulte Vraaer. De ere (en Deel konstbegiærliges Nysgierrighed undtagen) neppe bekiendte for nogen anden, end for sig selv. Jeg veed ikke, om jeg gaaer for vidt, naar jeg siger, at denne Nationens Indgetogenhed og liden Omhyggelighed for at udbrede og vise sine Fortienester, er Aarsag i, at andre Nationer ansee os med en vis Ringeagtelse. Ja, maaskee de, som søge til vore Grendser i den Tanke, her at selge deres Konst, som en ubekiendt Vare, maae beklage, at de føre Specerier til Jndien, og, bedragne af Nationens Taushed, blive Lærlinger der, hvor de ventede, at blive Læremestere. Dog denne Undersøg ung et nu ikke min Sag. At komme til de Genier, som blive udyrkede, da kan med faa Ord siges, at deels Opdragelsen, deels egen Forsømmelse er Skyld der. Til de Genier derimod, som blive satte bag Lyset og undertrykkede, henhøre alle de, som kiende deres egen Styrke, og have Lyst og Leylighed til at vise den. Varsomed bor føre dem videre frem, naar undertiden Frygt og Undseelse setter dem Grendser. Ofte lykkes det saadanne at sette sig i et Slags Lys, og lade Verden see, at de ere duelige, men ofte igien blive de understykke gualte. Neppe sette de deres Lys paa en Stage, førend Avind, Forfølgelse, Mistanke, og jeg veed ikke, for Aarsager meere, ere færdige til at skiule det under en Skieppe. Det synes næsten invisse Nyenen Statsmaxime, at undertrykke de meest glimrende Genier. Skulde den blive almindelig, da Funde man let finde Opkomsten til Daarenes Republik, og Grunden til Tossernes Lyksalighed. Hvor kunde ikke et Land blomstre, hvor kunde ikke Videnskabernes, Konsternes, og Sianne derne forbundne Styrke i alle Deele voxe, hvis de Genier, som stræbe efter at yttre sig ikke bleve geligst Førsernmen ved Belønninger, Haab, og Understøttelse opfostrede. Da vilde man see, at kun faa Gemier skulde nedgraves; at enhver skulde lære at kiende sit, og at de bekiendte skulde søge at overgaae hinanden i Fode Ypperlighed, og Brug. En priisværdig Bestræbelse! som kun vilde grunde sig paa en Værdighed til de opmuntrende Belønninger. Det beste Frøe kommer ikke til Vext, naar det quæles i sit Udspring; og hvem vilde vel forkaste en rar og ædel Plante, fordi den i sin spæde Vext kunde synes at voxe lidt kroget? Hvor meget meere bor man ikke vogte sig for at quæle et ædelt Genie i sit første Udspring, og naar det fremstyver sine Kappper forkaste det, fordi det ikke saa lige synes dannet efter vores Meening, eller ikke legentlig svarer til vore Ønsker. Naar det besidder Forstand, Hurtighed, og Arbeydsomhed, da bør man ikke paa Grund af smaae og ofte indbildte Afvigelser strax forkaste det, men heller ved en fornuftig Rettelse og ved Hielpemidler søge at sette det i den Kreds, hvor det kan hielpe til at understøtte det heeles Ligevægt. Derved drages uformærkt en godt Genie fra egne til offentlige Forretninger, og skilles ved de hemmelige Bekymringer, som føde Forbittrelse, en Moder til mange ligesaa skadelige som vittige Genier. Jo fortreffeligere et Genie er, jo ømmere ere dets Følelser, og jo heftigere dets Sindsbevægelser. Jo længere det seer sig sat fra sit Haab og sine Fortienester, des større er dets Fortrydelse, og des farligere dens Virkning; thi et klogt Genie er ligesaa farligt i sit Had, som nyttigt i sin Tilbøyelighed, det er ivrigt i begge Deele. Mishandling og Foragt føder ofte de Fiender en sildig Fortrydelse maae forsone. Neppe skulde Tydskland have høstet Fordeelen af Eugen Tapperhed, hvis Frankerig havde kiendt hans Værd saa vel inden for sine Grendser, som det lærte at kiende den uden for samme. Dog Exempler ere overflødige. Kort sagt: Man bør varlig behandle et godt Genie, og ikke undertrykke, men opmuntre det. og J det 5. Tillæg S. 4., L. 11. maae i Steden for ikke allene formeene et Barn ey at spørge; læses: ikke allerne ey formeene & Heraf udgives et Stykke hver Tirsdag. Prisen er 4 Mk. paa Trykpapiir, og 6 Mk. paa Skrivpapiir for Aargangen.