Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-05-01
Den Tid nærmer sig nu atter, da de mindre Landeiendomsbesidderes Brandforsikkringsselskab i Lollands-Falsters Stift afholder sin ordinaire Generalforsamling. Jeg mindes, skjøndt jeg ikke var tilstede, at der forrige Aar ved Generalforsamlingen i Saxkjøbing blev omtalt eller bebudet et Forslag til Forandring i Bestyrelsens Lønning, saaledes at Forretningsmændenes Løn skulde bestemmes til noget Vist aarlig, istedetfor som nu (vistnok ugtigst) er Tilfældet, at ligesom Medlemsantallet stiger og Arbeidet for Bestyrelsen tiltager, saaledes stiger ogsaa Arbeidslønnen. Skjøndt jeg ikke troer, at nogen Mand, som er Medlem af Selskabet og som ønsker at det fremdeles skal bestaae, kunde finde sig foranlediget til at fremkomme med et saadant Forslag, saa kan jeg dog ikke undlade, offentlig at fremsætte min Mening om Sagen, da Sligt har været omtalt; thi det var ogsaa tænkeligt, at et saadant Forslag var fremkaldt enten af Misundelse hos den Enkelte, eller bevirket af Jkke-Medlemmer, som enske ogsaa dette nu eneste Bondeselskab heri Stiftet styrtet. Jeg tvivler ikke paa, om denne Forandring i Lønningsmaaden blev til-Lov, at der for det Første vilde blive tilstaaet Forretningsmændene saadan Løn, at Mænd, som vare i Besiddelse af Sagkundskab og Dygtighed, samt havde varm Jnteresse for Selskabets Bestaaen, vilde modtage Valg til disse Poster, men jeg tvivler heller ikke paa, at for Fremtiden vilde det gaae ved Licitation: den Ene vilde overtage Forretningerne billigere end den Anden, og vi vilde vist snart komme til at see Bestyrelsen bestaae af Folk, der ikke vare istand til stort Andet, end at mod lage den sparsomt afpassede Løn, og Selskabet vilde saaledes med stærke Skridt gaae sin Undergang imode. Dog – vi Bønder vare just endda ikke i saa stor Forlegenhed, thi vi kunde, liig den forlorne Søn, tye tilde større Landeiendomsbesiddere; de tog os vel atter til Raade, og Fæstebonden, som da atter skulde staae under Lurator, vilde vel nok finde sig i Saadant, da han kun saa kort har været fuldmyndig; men Huusmanden, der kun eier for 1 a 200 Rbd., og den Ugifte, der kun eier for 50 a 100 Rbd., hvor skulde disse tye hen mon de te have deres Eiendele ligesaa kjære, som Den, der eier for flere Tusinder, har sine, mon de ikke ere dem ligesaa undværlige, er Huusmanden og den Ugifte ikke vor Næste? have vi ikke Pligter imod dem at opfylde, og skulde vi sidesætte disse Pligter for en ubetydelig Besparelse eller fordi Misundelsen havde faaet Overhaand hos os. Jeg mener nei, og jeg venter, at de Fleste deele min Mening; J hvad er det egentlig der kan spares, det er i det Høieste s. pr. 100 Rbd. Jeg har forsikkret for 1500 Rbd. i elskabet; her vilde jeg altsaa spare 1 Mk. 14 s. aarlig, for at spare 1 Mk. 14 s. aarlig, skulde jeg stemme et Forslag, der absolut maatte bevirke Selskabets Ruin, der maatte bevirke, at saamange af mine Medmennesker ikke kunde faae deres Eiendele betryggede mod Jldsvaade, Nei, lad os tænke meere retskaffent. Skulde jeg synes, at Forretningsmændene tjente formeget, ja saa var jeg misundelig; Misundelse er en Last, og Laster ville dog ærekjære Mennesker ikke ret gjerne vedkjende sig. Der vil maaskee være dem i Selskabet, som ville mene, at jeg skriver saaledes af Egennytte, men det er ikke Tilfældet, jeg har ingen Forretninger ved eller i Selskabets Anliggender, og ønsker heller ikke i Fremtiden at have det, thi Bondehaandtering og slige Forretninger lade sig vanskelig forene. Det er af andre Hensyn at jeg ikke underskriver mit Navn, og hvis Nogen tvivler, vilde de behage at henvende dem personlig til Redacteuren af Lollands-Falsters Stiftstidende, saa er han bemyndiget til at give mit Navn tilkiende. En Falsters Bonde.