Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-10-11
Resultatet af Forfatterens Undersøgelse viser, at Tobaksnydelsen koster aarligen 964614 Rdlsp., hvoraf henved 1/2 Deel bliver i Landet som Natur, eller Konstproduction af indenlandsk Tilvirkning. Naar Nationens hele Fortæring af Brød, efter at statistisk Sandsynlighed, anslaaes til 3,365,361 Rdlsp., saa udfordrer dette vort allervigtigste Behov ikke fuldt 3 1/2 Gang saa meget som Tobakken. Korn til Øl koster, paa lidt nær, kun saa meget som denne Artikel, og vor overdrevne Fornødenhed af 81886 Tønder Brændeviin, kun lidt derover. Selv Caffeen, der bruges saa almindeligen, at vi i egentlig Forstand, pulverisere aarligen over 340,000 Rdlsp. ved denne Nydelse, koster dog kun lidt over 1/2 Deel af, hvad der medgaaer til Tobak. Man seer af denne Beregning, hvor meget Nationen kunde stige i Velstand, dersom Menneskene ikkun kunde overvinde den Vane, at finde Behag i at drage en i Grunden væmmelig Røg i sig, eller stoppe Næseborerne fulde med et Puk ver, der sløver een af vore vigtigste Sandsers fineste Nerver! En Besparelse af mere end 4 Millioner Rbdlr. N. V. aarligen, som Tobaksnydelsen udfordrer, er dog sandeligen i Tider, som de nærværende, ingen Ubetydelighed for en Stat som Danmark. En saadan Landeplage, er Tobakken fra den financelle Side. J et ikke mindre ufordeelagtigt Lys viser den sig i physisk Henseende. Tobakken blev først opdaget af Spanierne i America 1560, hvor den længe havde været i Brug, blandt de Vilde. Den blev sendt til Spanien fra Tabaco, hvorefter den kaldtes Tobak, sit latinske Navn Nicotiana har den efter den franske Ambassadeur ved det portugisiske Hof, Johan Nicot, der allerede bragte den til Frankrig 1559. Til Engelland kom den først 1585 ved Walter Naleigh, der lærte sine Landsmænd at ryge den. Uvist er det, hvo der har indført den i Orienten, hvor den bruges saa hyppigen. Jndianerne bruge den i alle deres borgerlige og religiøse Ceremonier, naar Tobaksrøgen eengang er opstegen af Fredspiben, er den sluttede Fred hellig og ubrydelig. Ogsaa bruge de den til Offring i deres Gudsdyrkelse. Deres Pile forgifte de dermed, og Tobaksolie, indsprøitet i et frisk Saar, forvolder Brækning, Krampetræk og Døden. Man slutter af denne Virkning paa Saar, at Tobakken, brugt som Snuus, nødvendigen maa være skadelig for de indere Dele af Næsen. – Ligesom Frankrig var næst Spanien det første Land i Europa, der fik Smag for denne Plante, saaledes var det og denne Stat, hvor man med største Begjerlighed og i største Mængde siden indførte den. Bomare bevidner, at Virginien og Maryland i Aaret 17750 afsatte over 100,000 Tønder eller Bukants Tobak til Engellænderne, hvoraf disse beholdt den ene Halvdeel, til eget Brug, og førte det Øvrige til Frankrig, som derved berigede Britterne aarligen med 9 Mill. 200,000 Livres. Men hvad Tobakken er ødelæggende for Sundheden ved sine egne skadelige Egenskaber, det bliver den i endnu høiere Grad ved de mange Tilsætninger og Beirfer, tildeels virkelige Gifter, der bruges til at lokke Kjøbere. Hufeland beretter, at det i en Tobaksfabrik, saaledes som han af egen Erfaring veed, var Brug, ideligen at blande i den spanske Tobak rød Mønnie, for at gjøre den tungere, og give den en smukkere Farve. (Her snuse nu altsaa Kjøberne, siger denne berømte Forfatter, dagligen en Portion Blykalk, den frygteligste snigende Gift. Bør man da vel forundre sig over, at mange Slags Snuustobakker drage ulægelig Blindhed og Nervesyge efter sig (hvilket jeg selv er stødt paa, og er det ikke høi Tid, for den offentlige Sundheds Skyld, at drage Sløret bort fra dette saa farlige Bedragerie, og ikke tillade Salget af nogen Røg= eller Snustobak, førend den er bleven chemisk undersøgt Med Føie undres Huseland over, at Sundhedspolitiet, der saa nøie giver Agt paa alle Consumptibilier, ikke nøiere undersøger denne nu saa vigtige Classe deraf, thi det kommer dog vel i Grunden ud paa eet, enten et Menneske bliver forgiftet ved at synke eller ved at røge og snuse. Skadeligheden af Tobakkens Brug i det Hele har man allerede længe søgt ved Forbud at ville standse, og ved Grunde at ville forekomme, men begge Deele uden Held; thi hvad der ved Vanen først er bleven til en anden Natur, lader sig ikke mere betvinge. Baade den tyrkiske Keiser Amrat IV., Czaren, og Kongen af Persien, forbøde under Livsstraf og Næsens Fortabelse deres Undersaatter at bruge Tobak. Kong Jacob Stuart af Engelland, og Simon Paulii skreve Afhandlinger mod dens Misbrug, og Urban II. bestemte Bansættelsesstraf for dem, som snusede i Kirken. Men Rygerne og Snuserne syntes at bryde sig meere om en Pibe eller Priis Tobak, end om Livet, Næsen og pavelig Bansættelse, eller en Kongelig Forfatters præntede Meninger. J Danmark maa Misbrugen af Tobak allerede have været stor for halvanden Aarhundreder siden, thi Simon Paulis Afhandling: Commentation de abusu Tabaci &c. er fra 1665. *)*) J Frankrig var allerede for 100 Aar siden stor Strid blandt de Lærde, angaaende Tobakkens Skadelighed. 1699 holdtes der en medicinsk Disputats mod dens Skadelighed. Kongens første Læge skulde præsidere, men da han ikke kunde komme, sendte han en anden Læge i sit Sted. Dog, dennes Næse harmonerede saa lidet med hans Tunge, at han under hele den lærde Strid havde To Mærkeligt er det, at ikke faa udmærkede Mænd have holdt saa usædvanlig meget af Snustobak. Øverst paa Listen staaer Friedrich den 2den af Preussen og Napoleon Bonaparte. Den første har stedse to kostbare Daaser med spansk Tobak hos sig, og havde fem eller sex staaende omkring sig, foruden to Hundrede, som han gjemte til Afvexling. Han havde altid et Forraad af 2000 Pund spansk Tobak. Men i det Hele beviser dette hverken mere, eller mindre, end at Vanen ogsaa er store Herrers Herre, og at hiin lettere kunde betvinge det halve Europa, og denne det skjønne Schlesien, end den Vane: at snuse Tobak. At man kan befinde sig sund og vel uden at røge eller snuse, det veed nærværende Forfatter af egen Erfaring. Hans Fader blev 81 Aar gammel, og nød lige indtil de sidste Aar af sit Liv den ønskeligste Sundhed, uden i sin hele lange Levetid, at have røget eller snuset Tobak. At ville forbyde dem, der eengang ere vante dertil, at smøge og snuse Tobak, vilde være en Grusomhed; men om det ikke ligesaa godt stod i en Regjerings Magt, at befrie den opvoxende Slægt fra denne Plage, som fra Smaakopperne, det er endnu et uafgjort Spørgsmaal. Naar det blev hvert ungt Menneske forbudet at ryge Tobak indtil sit 25de Aar, saa vilde de Rygendes Tal meget formindskes; thi man maa, saa at sige, gjøre Vold paa Naturen, for at vænne sig til at smøge. Kun den forfængelige Dreng, der gjerne vil spille Karlerolle førend han endnu har faaet Duun paa Hagen, søger sædvanligen med Magt at overvinde den naturlige Modbydelighed, Tobakken indgyder enhver begyndende Ryget, ved den Qvalme og Brækning, den forvolder ham. Den, som først er over Drengeaarene, vænner sig sieldent til at røge Tobak. Vanskeligere er det at vogte sig for at komme i Vane med at snuse; thi i intet viser Folk større Gavmildhed, end i at opvarte med en Priis Tobak, om ikke i anden Hensigt, saa dog for at kunne præsentere en brillant Daase, eller give sig i Snak med dem, som man aldrig før har seet, eller for at faae baksdaasen i Haanden, og standsede ikke et Øjeblik med at snuse. Leilighed til at pausere i en Tale. Dertil kommer endnu, at mange Mennesker ere af den Tanke, at Suuus er godt for Øinene, og derfor vænne sig til at bruge det som et Lægemiddel.