Corsaren, 1844-12-20
Høiesteretsadvocat Orla Lehmann. Det er et Sagn, at i gamle Dage Feer undertiden stege ned til et nyfødt Barns Vugge og skjænkede det alle de Lykkens Gaver, hvorover de raadede. Gives der noget Menneske, ved hvis Vugge gode Feer kunne siges at have siddet, da er det den nuværende Høiesteretsadvocat Orla Lehmann. En gav Barnet velhavende Forældre og lod det ikke kjende plebeiiske Sorger, en anden gav ham Aristocratiets alsidigste Dannelse, en tredie glimrende Talegaver, en fjerde et udtryksfuldt Udvortes, en femte fuldstændiggjorde disse Gaver ved at skjænke ham: Leiligheden til at bruge dem. Senere have de trofast været ham nær og vendt hans Fjenders Angreb til hans Fordeel: Af en Justitsaction dannede de ham en uhyre Popularitet, og da de senere ikke kunde forhindre, at han faldt og slog sit Knæ, og at Justitsactionen ved Høiesteret gik ham imod (thi til Høiesteret have de ingen Adgang), magede de det saaledes, at det daarlige Knæ og Fængselstiden faldt sammen, saa at Fængslet blev til et Hospital, hvor han blev fortræffelig helbredt. Ja, de have gjort endnu mere. Da Lehmann begik en Uklogskab og offenliggjorde sin Afhandling om Embedseden, udfandt de det eneste Middel til at gjøre det godt igjen, nemlig at bevæge Cancelliet til den endnu større Uklogskab: at udelukke Lehmann fra Embedet, indtil han gav efter. Mere formaaede de ikke; at bringe Cancelliet til at vedblive at overtrumse Lehmann i Uklogskab, stod vel ikke i deres Magt (maaskee har Cancelliet endog begaaet den første efter egen Tilskyndelse), Lehmann var nu Mand, de maatte overlade ham til ham selv og til deres Gaver. Og paa hvilket Punct forlode de ham! Paa det Punct, da det stod til ham at bliver Danmarks populaireste Navn, at indskrive dette Navn i Historien ved den næsten herviske Handling: at afslaae Embedet; at kunne staae som en Colos ligeoverfor Regeringen og byde den Liv eller Død. Men paa den anden Side: Hvad er det at blive Danmarks populaireste Navn? Have Ussing og David ikke været det? Hvad Værde har den Folkegunst, der allerede har havt slige Elskere? Og hvad er en Existens i Luften med Exspectance paa Historien (uden Vartpenge)? - en Existens for Feer. Og hvad er det endelig at være en Colos ligeoverfor Regeringen, selv med Folket til Støtte? En Colos, der falder for en Politistok. Vi lærde, grundige og erfarne Folk fandt det derfor i sin Orden, at Lehmann svor Embedseden og blev Høiesteretsadvocat. Men Folket, der dømmer med Hjertet, føler med Maven og bruger Hovedet til at løbe Mure ind med, Folket, der ikke beregner, men gaaer efter Jnstincter - - Folket kunde ikke forstaae, hvorledes Lehmann kunde sværge det absolute dominium Troskab "uden Reservation", det fattede ikke den fine Distinction, "at der er en Tilflugt i Stænderne", det staaer i den Tro, at, naar man sværger Nogen Troskab, da er man ham af Hjertet huld og hengiven. Folket, der saa tidt og saa taalmodig har ladet sig prygle for Lehmanns Skyld, blot for den Fornøielse at kunne bringe ham et Hurra, troede nu, at det ligesaa godt kunde have sparet sine Rygstykker. Dette Folk, der er saa blidt og saa godmodigt og saa gjerne vil holde af, var tilmode, som om dets Kjærlighed var bleven forskudt, og da der i en Fart ikke var nogen Anden at holde af, blev det bedrøvet, og dets sidste Haab stod nu til, hvorledes Lehmann vilde tage sig ud i Stænderne. Der gik skjønne Rygter, og der gjordes vakkre Beregninger. Clausen og Larsen skulde være Oppositionens Artilleri; de skulde nedtordne. de gabende fjendtlige Kanoner; Lehmann skulde som en anden Murat i den glimrende Dragt og med det ligesaa glimrende Mod falde Fjenden i Flankerne, ængste, forvirre ham og afskjære ham Tilførsel; Jnfanteriet, som man haabede at bringe til 30 Mand, skulde ved sin sluttede Front holde Stemmekampen idetmindste i Ballance; Grev Knuth skulde være Krigsminister, Drewsen og Balthazar Christensen marodere paa Godserne. I den første Attaque seirede virkelig de Liberale: de bragte Clausen paa Præsidentstolen og - mistede derved deres Anfører. Fra dette Øieblik af vare Rækkerne opløste (især da Larsen af sin Overbeviisning førtes over til Schleswigholsteinerne), og der kæmpedes Mand mod Mand. Alles Øine fæstedes nu paa Lehmann. Men man havde glemt, at han var bunden fra forrige Session ved sit Votum for Stændercomiteerne. Kunde han end hæve sig truende, saa vilde det være som Dragen, der er bunden til en Traad; naar det gjaldt, vilde Fjenden kunne trække i Traaden og hente ham ned; og det har den ærlig gjort. "Ja, hvorfor stemte ogsaa Lehmann for Stændercomiteerne!" - Ja her kommer netop den kildne Side af Sagen, den Misteltein, som Feerne havde glemt at tage i Ed for deres Yndling. Da de skjænkede Orla Lehmann alle Lykkens Gaver, glemte de det, som ene kommer af Ulykke og Modgang. Naar man i Ungdommen kjæmper med Fattigdom, naar man møisommelig og under Savn og Trang bryder sig sin Bane, da hærdes Sjælens Muskler, og man bliver en Characteer, stærk, kraftig, ubøielig. Men Lehmann har hvilet paa Lykkens Edderduun, Laurbærrene ere faldne ned over ham, og den Luft han indaandede, er tidlig bleven krydret med Virak. Ussing sad dengang med ham i Comitee - - og Lehmann bøiede sig under Ussings stærke Arm. J huske jo nok, hvor vrede J vare paa ham dengang, og - hvor hurtigt J atter sloge det i Glemmebogen. Dengang tænkte I Eder endog i Eders sædvanlige Godmodighed at det var gaaet saaledes til : Men saa skulde jo Lehmann have fornægtet sin Overbeviisning, idet han gav efter, saa skulde Lehmann have været uærlig. Lad hvem der vil troe dette om Lehmann; vi ville troe paa Lehmanns Ærlighed. Ja, naar Andre vilde bevise af Facta, at Lehmanns Ærlighed havde svigtet, saa vilde vi af Lehmanns Ærlighed bevise, at Facta maatte forstaaes anderledes. Noget skal man troe paa i Verden for ikke at tabe Ballancen, og vi ville troe paa Lehmanns Ærlighed. Det slaaer ogsaa til i dette Tilfælde. Ussing ( ): den Ussingske Idee) betvang Lehmann, men gjennem hans Overbeviisning; han bibragte ham eller bestyrkede hos ham den Mening, at man maatte søge at opnaae "practiske Resultater", tage det nærmeste Mulige for derved at bane Jdeerne Vei, altsaa med alt muligt Forbehold af sine Ideer; og derfra har hele Lehmanns senere Færd i Stænderne sit Udspring. J forrige Session stemte han for Stændercomiteer under Forbehold af, at Constitution var det ene Rigtige. J denne Session sluttede han sig til Grev Knuths Middelvei mellem den af Folket ønskede almindelige og den af Regeringen foreslaaede ualmindelige Værnepligt, under Forbehold af, at almindelig Væbning er det ene Rigtige. Paa lignende Maade opgiver han overalt det "ene Rigtige" for en Middelvei mellem det ene Rigtige og det ene Urigtige, men ender hver Gang med, at han kun opgiver det ene Rigtige, fordi det nuværende Ministerium ikke kan eller vil gjennemføre det. J dette sidste Punct, culminerer Lehmanns Stræben efter practiske Resultater. Læser man Stændertidenden med dette Punct fast for Øie, saa forstaaer man det tilsyneladende Vaklende og Modsigende i Lehmanns Holdning, de "glimrende" Taler, som ligner Ministerprogrammer, Taler, hvori Taleren mere udtaler sig over sig selv og sine Meninger om Sagen end over selve Sagen; man forstaaer endelig, hvorfor Lehmann har forladt det altfor "umulige" Parti Drewsen & Christensen, og, selv tilbagestødt af Aristocraterne som umulig, ikke slutter sig til Andre end Grev Knuth, for at lade ham bugsere sig, enten han vil eller ei. Vil da Lehmann være Minister? – Skam skulde han faae, om han ikke vilde være det! "En daarlig Soldat, der ikke tænker paa at blive General!" Og lad ham kun blive det, Ulykken er i alt Fald ikke stor, om han kommer istedetfor Stemann. Saa staaer det da som hans Maal at bryde en Landse med Stemann, kaste ham af Sadlen og indtage hans Plads. Nu, kan man bebreide Lehmann, at han ikke er en energisk Characteer, og er Kamp og Møie nødvendig for at blive en Characteer, saa er Lehmann nu paa god Vei til at blive det.