Viborger Samler, 1845-02-22
Preusserne der vare overvundne og modløse Flygtninge, lode sig let afvise, men neppe vare de borte, førend en fransk Colonne, paa 34000 Mand, der forfulgte Preusserne, rykkede frem, og gav Jld paa de danske Tropper. Jlden blev besvaret, og det kom snart til et almindeligt og alvorligt Engagement mellem begge Partier. Der var strax sendt Melding til General Evald, og han fandt ved sin Ankomst Omstændighederne meget alvorlige. Hans faae Tropper støde i Jlden, og han havde med denne sin ringe Magt hverken Midler til at forsvare Grændsen, eller Kraft til at imponere de stolte Franskmænd, der havde gjort Angrebet af Overmod. For at opklare Vildfarelserne og derved afbryde Kampen, og forebygge videre Ubehageligheder og Blodsudgydelser, tog Gen. Evald den dristige Beslutning, kan ledsaget af sin Adjutant, at ride tversigjennem de to fægtende Linier, viftende med et Tørklæde. En fransk Husar af Regimentet "Chambaran", som han tilfældigviis stødte paa, bad han om at bringe sig til den høistcommanderende franske Befalingsmand, som var Marschal Murat, Storhertug af Berg, der holdt i Teten af en Cavallerie-Colonne tæt ved Lübeck. Denne modtog Gen. Evald faare uvenlig, ja, truede endog med at lade ham fusilere, og viste ham saameget Overmod og Stolthed, som muligt. Jmidlertid lykkedes det dog Generalen at forhindre Murats Anrykning mod det danske Gebeet, idet den franske Cavalleri-Colonne kort derpaa indslog Veien til den lybske By Schwartau, hvorimod Angrebet ved Fackenburg vedvarede til henimod Aften. For at General Evald med sin Adjutant, med Sikkerhed for Marodeurer, kunde vende tilbage til den danske Cordon, bad han Marschallen om en Eskorte, som denne nægtede at give. Generalen med sin Adjutant maatte derfor, saa godt de kunde, søge at komme tilbage, og vare heldige nok, mod en høi Douceur, at finde og overtale en fransk Grenadeer, en født Elsasser, at føre dem, og der, idet han udgav sig for en af Murat medgiven Sauvegarde, bragte dem, da det var mørkt, velbeholdne til Stockelsdorf, dog til Fods, siden de underveis, for at undgaae videre behageligheder, vare blevne nødte til at afgive deres Heste til en Trop franske Husarer. (Vi antage, at dette er en rhetorisk Figur, istedetfor at sige, at Generalen og hans Adjutant bleve plyndrede af de franske Husarer.) De danske Tropper maatte efter en hæderlig Kamp vige Overmagten, og trak sig fra Fackenburg over Stockelsdorf til Eilhørst, hvor de atter fattede Post; deres Tab bestød i 4 Døde og 13 Saarede, blandt hvilke Gen. Evalds Adjutant, Carl v. Bardensleth, var haardt saaret. Franskmændenes Tab blev angivet i Døde og Saarede til omtrent 40 Mand. Alle disse laa paa dansk Gebeet. Saaledes bleve 57 Mennesker deels dræbte, deels skudte til Kroblinger af bare Kaadhed og Overmod, og Sagen vilde upaatvivlelig være bleven meget være, hvis Gen. Evald ikke havde viist saamegen Mød og Conduite. Men der var ogsaa franske Generaler af en anden Tænkemaade, end Murat. Da Evald faa Dage efter klagede for den franske GeneralstabschefBerthier over de franske Marodeurer, som plyndrede i Grændfebyerne, modtog han det artigste Svar, hvori Prindsen af Ponte Corvo lod sige, "at det havde smertet ham at erfare, at franske Soldater havde begivet sig over paa det danske Gebeet og der opført sig slet, hvorhos blev forsikkret, at de meest bestemte Ordrer vare givne for at Demarcationskinien troligen skulde blive respecteret.