Aarhuus Stifts-Tidende, 1815-05-27
Jblandt de Stemmer, som i Norge have opløstet sig til Jntal over Forgningen imellem Nør og Svea, hører ikke blot Krigsraaden Mathias Hagerups, forsaavidt han har forsøgt sig med en Begyndelse. paa at ovensætte et latinsk Stykke over bemeldte Emne, men ogsaa den længe bekiendte Madame Buch holms. En af Roden ædle Sangere, Nørdal. Brunsværdige Ven, Betlig, har nylig, i Anledning af den nævnte Digterindes Daad, ladet i den norske Rigstidende indføre følgende som synes passende der at medden Tile. Mad. M. S. Buchholm, Saa staaer Du frem igien blandt Skialdes Chor, Begeistret af Foreningen i Norden. Din Sang er jevn og vakker : stor Din Mening om den nye Tingens Orden. Fast amazonsk udæsker Du til Kamp. Mod Nør og Svea Du anseer hver Magt paa Jorder, Saa brækkelig som Straae, saa flygtende som Damp; Alt jegne skal og flye for Heltens Torden. Jeg unddres ikke thi jeg kiender Dig ; Jeg veed, hvor høit Dit gode Hierte luer Fer Hver, der hæderlig udtager sig, Mens det undskyldende hver Feil anskuer. Jeg undres ikke, at Du ogsaa brød, Med qvindelige Haand et Laurbærblad, at flette I Krandsen som, Europa Helten bød; Det grønnes der, hvor det er sat med Rette: Det fryder mig, at Alderdommens Haand, Har ikke mægtet, Liren Dig at røve; Jeg kiender glad igjen Din Digteraand, Trøds lange Taushed i dens sidste Prøve; Men gierne jeg gad mine Landsmænd sagt, Hvad Dig troskyldig her jeg siger: Tidt Lov, fremtrykket kun af Sandheds med Rette gjaldt for egennyttig Smiger. Nys lued Alles Barm, min luer end Af varm Erkiendtlighed og Agt for Ham, som sagde: At frelse Norge, Kronen jeg modtog, og den, At frelse Norge, villig jeg nedlagde. Men først i Dag, da intet VindingshaabMin Løv tvetydig giør, min Tak jeg byder ;Med Ret de store Mænd ei agte bifaldsraad, Som upartiske Eftertid ei yder. I Krøniken, som ubestukken er, Vor Grundlov gav den jo ubundne Hænder, Naar Carl Johan har, ved Velgierninger Mod Nør, godtgjort det Haab, hans Færd antænder, Han staae høipriist og signet! Du, Som røbede, at Din Lires Sølverstrænge, End klinge vanlig skiønt kom Du ihu, At Du om ømme Themmer tang forlænge. Den 18de d. M. faaes paa Torvet i Haderslev et interessant Skuespil. Tvende Karle havde for negen Tid siden, efterat de havde siddet i et Værtshuus til Kl. 10 om Aftenen, funden for godt af Kaadhed, at afbrække en Deel for nogle Aar siden plantede unge Træer paa een af Byen anlagt Spadseregang, samt udøvet meere grove Gierninger, hvorved mange kundet have været ulykkelig. Til Straf bleve de opstilte hver til en sort Pæl med een af de afbrækkede Grene i hver Haand og en Jernlænke slagen om Halsen. Paa Brystet bar de hver et sort Bræt med store hvide Bogstaver, Baum frewler" og derefter blev hver tildeelt 15 Stokkeprygl. - Dette er udentvivl den eneste og rigtigste Maade at vende en raae Almue af med at beskadige offentlige Anlæg, indtil ved forbedrede Skole anstalter den kaade Ungdom engang spores bibragtelen. bedre Tænkemaade. Dagligen findes saaledes endnu de med saa megen Omsorg og Bekostning plantede Træer ved Chausseerne her i Danmark af kaade Mennesker ødelagte, ingen til Gavn, men nutidens Veifarende og Efterslægten til Harme, og national Tænkemaaden til Skiændsel hos fremmede Reisende, hvis Hiem endog Frugttræer kunne staae Annastede ved Landeveiene. Dannerskialden Knudsen, neppe kommet og fra Dødsleiet, afgiver vedvarende Beviser paa, at har til sit Livs sidste Stund vil bidrage alt hvad der staae, i hans Magt til at skaffe Fædrelands Krigernes Efterladte end flere veldædige Bidrag. Endnu halv som kunde man ikke holde ham fra at betræde Skuepladsen, da Stykket Søeofficererne i Onsdags blev givet til Bedste for hiint Fond. Huset var propfuldt forat se Knudsen som Baadsmand Jack. Med 6 til 7 Ganges Klap og Bravoraab modtoges han og da han paa sin Kapitains Spørgsmaal, om han nu var fuldkommen frisk, - svarer - Jo, jeg har siddet læng nok paa Grund i Haslev Hospital, men endeligen et jeg dog bleven flot igien, udbrød atter 3 Gange Glædesraab, og endnu mere da han mod Slutninger af Stykket, fremsagde følgende af Prof. Ohlenschiager forfattede: Epilog. Jo gierne, (vil jeg synge Visen. Vi Søemængiør ei mange Ord, naar de Herrer Kapitainer v. behage at falde i med, men maae jeg uden Fortryde, se, først praie Mandskabet paa Dækket dernede i de fremmede Skib med et Par Ord: Som gamle Jack, det gaaer den gamle Knudsen i Han siddet har paa Grund i Hospitalet, Nu er han saavidt bleven flot igien; Har styret til sin rette Havn, hvor altid Thalia, som en gyldenhaaret Havfru, Har vinkt og lokket ham med sine Sange. Han er et fattigt stakkels Skrog; men elsker Sit Fædreland og Landets kjække Søemænd; Har ofte samlet sig en smuk Klat Penge J gamle Skindpung for at lindre Nød Nu hiver han; men er dog ikke skied af Endnu at fare, nei, saa kiender J. Ham splitte mig ei ret; han kan er drive med sunde Lemmer og med funde Hierte. Der kommen er en Spiint paa tvers i Skræder, See, det er alt! Den gaaer vel ud igien. Og, gaaer den ei, saa tiener jeg min Konge Imens jeg lever; mører mine Brødre, Til jeg er død; og saa er det forbilNu ellers mange Tak i gode FolSom lagt til Ankers paa min Rhed i Aften.