Berlingske Tidende, 1817-01-03
Som nederst Capellan ved Domtirken i Aarhuus begyndte han den geistlige Ban paa hvilken han ved Embedsduelighed og christelige Dyder, vandt strax og beholdt stedse udmærket Agtelse og Tillid, og sin Menigheds fortiente Kiærlighed. For denne erkiendtlig og taknemmelig besluttede han, til sin Død at virke i sit kiære Aarhuus hvor han siden blev Sognepræst for Frue Menighed: ogsaa her vandt han Agtelse, Tillid, Venskab. - Endelig endte han denne sin Bane, som Sognepræst for Domkirkens Menighed, der nu i meer end 30 Aar havde fundet ham stedse at ligne sig selv; og derfor ogsaa blev uforanderlig i sin Kiærlighed til ham indtil hans Død. Ja! hos nuværende Slægt vil Aarhuus gjemme hans Minde, i ømme Hierter. -Med sand christelig sagtmodig Nidkiærhed, holdt han ved at lære og advare mod Nutidens falske Grundsætninger, hvoraf saa mange blandt Lærde og Ulærde lade sig bilde og blinde. -Med christelig Klogskab, Nølsomhed og Taalmodighed giennemgik han hvad der i en letsindig og Christus forglemmende Tidsalder, møder den christeligtænkende Præst og Menneskeven; Derfor havde han hener ingen Uven uden den, som miskiendte ham. - Ganske hyldede han Vibelens Christendom, og Jesum som sin eneste Mester og Herre, i hvis Tieneste han idelig stræbte at giøre sin Herres Villie, derfor kunde han aldrig hykle med Tidens Aand; ikke heller smigre for herskende Tone. - Han levede og prædiker. ikke for at vinde Autidens Roes eller Verdens Bifald; men for at lede sin Menighed ved Fredens Evangelium til Fredens evige Boliger. - Oprigtig, forsigtig, bramfrie og uegennyttig virkede han daglig for sine Pligters Opfyldelse udi Levekreds og Embedscirkel; thi Æren hos Gud var ham kiærere end Æren hos Menneskene. - Rolig saae han den kommende Død imøde: I Afskedsstunden velsignede han de Efterlevende: Savnet gik han ud af denne Verden: Med christelig Troe, Haab og Kiærlighed, skuede han frydefuld ud mod Evigheden, Thi med al sin Læsning og Lærdom, Erfaring og Tænkning havde han med en Paulus vundet, hvad der til Samfundets og Menneskeslægtens Held var at ønske, enhver Religionslærer maatte vinde; At han kunde sige: "Jeg veed paa hvem jeg troer. Hans Gram Bechmann, Consistorialraad. Ved Herr Kammerraad Svitzers Grav. Fred med Oldingen, som aldrig krænkte sine Bønders Ret og Held og Gavn, Fred med Borgeren, som aldrig tænkte paa, for Guld, at kiøbe sig et Navn Fred med Faderen, som elsked Sine; blandede sin Sorg i Disses Graad; mødte Deres Fryd med venlig Mine, gav dem sunde, faderlige Raad! Hisset, efter Gravens korte Hvile, skal han til sin Løn, forklaret ile, J. C. S. Gravninde. Maren Hermansen, fød Langøe, døde den 22de December 1816, i sit 69de Aar. Den Gud, som oftest havde hiulpet hende i Livet, gjorde ogsaa hendes sidste Lidelser korte, og gav hende en roelig Død. Hun maatte begræde Tabet af tvende Mænd, og længe føle Enkestandens Besværligheder. Nr. græde tvende Døttre med deres Mænd og Børn ved at savne hende; thi hun gav dem stedse nye Beviser paa sin Kiærlighed og Omsorg. Hun savnes tillige af mange Flere, som hun gav Prøver paa Velvillie og Hielpsomhed, Hun agtes af Mange, som kiendte hendes Stræbsomhed, Tarvelighed og Reelhed. Men, Held hende, nu hviler hun af sin Møie. Nu lønnes hun for sin Gierning.