Den Vest-Sjællandske Avis, 1835-02-03
(Jndsendt.)Et Par Ord fra Landet. Det er nu vist meget godt, at Folk ere blevne saa ivrige til at belære deres Medmennesker, og sikker er Hensigten med de mange Dag- og Ugeblade vi saa rigelig forsynes med, ikke blot Vindesyge, ikke altid Styverfængerie, men vanskeligt er det, især for os paa Landet, at udfinde de af disse Blade, som vi bør vælge til vor Oplysning, og umulig er det at holde dem alle, dertil ere Kornpriserne for lave, og vor Tid os for kostbar. Jeg har nu blandt flere, ogsaa Kiøbenhavnsposten, der vist er et meget godt Blad; men det forekommer mig dog, at ikke Alt der er saa rigtigt, eller ganske blindt her kan tages som Troesartikel, ja sammes Nummer 262 har endog saaledes stødt an imod mine Begreber om Menneskepligter og Menneskerettigheder, af jeg maa og vil sige høit til Hver der vil høre det det er en falsk Prophet! troe ham ei. Side 1047, sidste Spalte, anføres følgende: Mar maae give Børnene Lov og Lyst til at tumle sig det Frie; man maae ikke dele Øresigen ud til Høire og Venstre fordi en uskyldig Bold ved Uforsigtighed kommer til at klirre et Par Ruder ud. – Det er falskt, grundfalskt, det er den fordærveligste Lære der nogensinde er sat paa Papiret! Den er mere end tilstrækkelig til at omstyrte alle vore borgerlige Forhold og vi behøve ikke meere for at komme tilbagetil Menneskets raaeste Tilstand, hvor Hver kjæmpede for sit Stykke, som Hunde om et Been. Hvad kan det hielpe at Drengen gaaer i Skole, naar ikke det første han lærer, er at lade Fornuft og Overlæg styre hans Handlinger, allermeest naar han er frie, Det nytter kun lidet om han veed hele Cicero de officiis udenad paa sine Fingre, naar han ikke kjender sine Pligter mod sine Medmennesker, den Dreng der i Dag stikker sin Bold gjennem Vinduesruden, kaster i Morgen sin Sværmer paa Straaetaget og hele Byen med Skole og Alt gaaer op i Røg og Luer, maaskee var det den mindste Deel af Ulykken om den ultra-humane Skolemester selv blev et Rov for Flammerne. Dog, det var egentlig ikke denne Artikel der laae mig saa nær at jeg derfor greb Pennen; ikke fordi den ei er vigtig nok, men netop fordi dens høie Alvor, dens umaadelige Omfang skremmer mig, og fordi jeg saa inderlig ønsker, at en eller anden af vores duelige og øvede Skribentere vil tage Mod til sig, og med Grundighed og Alvor overbevise mine Medborgere om, at det er Deres strænge Pligt at lære Børnene i Tide, at have Respect for Næstens Ruder, om det end saa maae være med vægtige Grunde a posteriori. Dog desværre, jeg veed det, der hører Mod til at sige i vore Dage, læg ikke øde før Du kan skabe nyt og bedre. Det var med Almenakrecensenten at jeg vilde tale et Par Ord, men for at blive i min Sphære, først da, naar han er stegen ned fra de himmelske Regioner og træder omkring paa vores egen Klode, og paa vores lille Land. Der har han nu stukken sin Bold igjennem min Rude, og det er ikke hans Skyld, at den ei slog mig mit bedste Speil itu paa Væggen ligefor. Gud veed hvad der kan skee næste Gang Han skulde dog være forsigtigere. At han dadler Almenakken kan være ret, maaskee uret, det forstaaer jeg mig ikke paa, kan heller ikke sige at det er mig angelegent; men naar han begynder at tale om Jordegodser, Bønder, Herremænd, Negere, om Reventlou og Colbiørnsen, om Statsoekonomie og Selveiendom, saa er han øiensynlig falden ned fra sin Hylde, og veed ikke hvad han siger; da er det klart at han ikke har lært i Tide, hvad han skylder sine Medmennesker; hvilken den Grundvold er hvorpaa de sociale Forhold ere byggede, og hvorvidt denne kan angribes uden at omstyrte den hele Bygning, uden at tilintetgjøre al Civilisation. Mon dette være Maalet vi skal stræbe efter, mon dette er at gavne og at anvende sine Evner til det Heles Vel? Kunde og vilde Almenakrecensenten med Rolighed og Agtsomhed gjennemlæse hvad jeg her nedskriver med Rolighed og sine ira, var det maaskee et umueligt at vi jo tilsidst nærmede os hinanden; men jeg er kun læg Mand, og hvad der endnu er værre, endnu utilgiveligere, jeg er rigtig nok kun en lille Herremand) men dog en Herremand, og havde jeg havt et Par Bøndergaarde meere kunde jeg have været med i Ringsted, ja maaskee kommet til Roeskilde; dog efter denne Tilstaaelse vil jeg nok kun lidet staae til Troende, og jeg kan da ikke give Hr. Recensenten bedre Raad, end først at gjennemgaae endnu engang med Alvor og Andagt hans Christendom, som han dog synes at have Agt for, og dernæst cum grano salis at studere Rousseaus contra social, og Bulvers herlige Skrift: England and the Englisk; det er en Mand der forstaaer at tale om de jordiske Anliggender.