Den Vest-Sjællandske Avis, 1835-01-06
21de Aarg. La No. 2. eller: PaFlagelse Ugeblad. Redigeret af Pastor, Ridder Bastholm. Trykt og forlagt af Peter Magnus. Tirsdagen den 6. Januar 1835. Med Kongelig allernaadigst Tilladelse, at forsendes med Brevposten i Danmark og Hertugdømmene. Hvad gjorde Aaret 1834 mærkværdigt? Begynde vi vore Betragtninger fra Jordens ster neste Egne, fra den sydlige Holvkugle, som nyder Sommerens Varme og Flor, imedens Vinterens Kulde og Død hviler over vores, saa møde os to behagelige Beskuelser: Vi see Kristendommen og tillige dens Ven Kulturen udbrede sine Velgierninger til denne insulariske Verden, som i mange Sekler har været overgivet til en Vildheds- eller en øde Tilstand. Takket være Missionairernes og det engelske Bibelselskabs Bestræbelser; Aar for Aar udbreder det aandelige Lys og Bogen med sin Rigdom af jordiske og himmelske Kundskaber sig stedse videre blandt disse Øers oprindelige eller indvandrede Beboere; dog kun blandt den saakaldte malaiske eller brune Menneskerace; hos den sorte eller fortagtige Race, som man har givet det universelle Navn af Papas, synes den ikke at kunne faae Indgang; i det mindste er denne aabenbart slettere begavet og tillige hæsligere dannet, end den brune. Beklageligt er det kun, at de Kristne ikke kunne sagtmodige og sandhedskiærlige forenes om deres Troe, og at disse af protestantiske Missionaire underviiste Øebeboere, og som med Følsomhed og Varme bekiende sig til den Religion, som man har lært dem, skulle giøre den, for dem forhausende Opdagelse, naar de besøge det vestlige Amerikas Kyster, som ere beboede af Katholiker, at disse ikke ville betragte dem som rette Kristne. Man maa haabe at en bedre Oplysning vil med Tiden udbrede sig blandt de Kristne, og at de da ville samles om en fælles Forenings=Punkt, som vil hæve deres indbyrdes Tvist. Herrnhutterne synes dog at være bedre skikkede til at udbrede Kristendommen end de engelske Missionairer; de ere blidere, frommere, mere sagtmodige, fierne fra al geistlig Herskesyge, ikke trættekiære, og de bringe overalt Kulturen med sig; de arbeide med Hænderne, som Apostlerne, og lære de nye Omvendte at arbeide. Paa de nordligt beliggende Sandvichsøer udbreder sig Kulturen stærkest; da disse ere blevne et Middelpunkt for Handelsforbindelserne imellem Asien og Amerika, og de besøges stærkt af europæiske Skibe. Men Europæernes moralske Fordærvelse og Vanarter udbrede sig tillige for en Deel med dem, dog maa man tilstaae, at meget Godt og Herligt er udrettet og at en skiønnere Fremtid kan sees imøde. Paa de talrige, skiønne Øegrupper i det store Verdenshavs Midte synes kristelig Troe mere at udbrede sig end europæisk Kultur; men denne kan siden komme; den engelske Handels Virksomhed vil udentvivl efterhaanden fremkalde den. J det Hele taget hersker heri en jevn Fremskriden og Aaret 1834 har ikke heri lært os at kiende noget, som er af en paafaldende Mærkværdighed. Desto mægtigere har Kulturen udbredet sig paa de tre store Øer eller Lande paa den sydlige Halvkugle, paa hvilke Englænderne have anlagt Kolonier, og som ere blevne til en Hovedgienstand for deres merkantile Jnteresser der, nemlig Nye-Be land, Van Diemensland og det store Australland, fordum kaldet Nye=Holland. Seer man Kristendommen mere end Kulturen at udbrede sig over hiin omtalte fortryllende Øe=Verden, saa seer man derimod mere Kultur end Kristendom at udbrede sig over disse store Lande. Paa hine optræde de for Religionen følsomme, sig selv opoffrende Missionaire, paa disse figurere vindskibelige Jordbrugere og speculative Kiøbmænd, og selv hele Handelscompagnier. Aaret 1834 har herom meddeelt mangen mærkværdig Oplysning: Nye Zelland beboes af 700000 grusomme, menneskeædende Vilde; men af en Race som ikke mangler Anlæg til Kulturen. Englænderne liste sig uformærket ind blandt disse energiske Barbare, søge at benytte deres indbyrdes Stridigheder til at faae Øen bragt under deres Herredomme, søge at lokke deres unge Mandfolk til at tage Tieneste paa deres Hvalfangst-Skibe, og at overtale deres overflødige Fruentimmer (thi da Mæn denne slaae hinanden ihiel, saa bliver der stedse fler af disse til at udvandre til deres Forbryder=Colonier, hvor der altid ere flere Mandfolk. De have oprettet et Handels=Establissement paa Øerne, ansat en Resident til at bestyre deres Anliggender, og det forstaaer sig, taget nogle Geistlige med, for om mueligt at forvandle disse Vilde til Kristne. De udbringe allerede derfra Ladninger af det herlige Mastetømmer fra Nye=Belands to Øers kæmpemæssige Skove; det Nye Zeelandske Hør, en eiendommelig og kostbar Naturgave dyrkes af dem med Flid, og disse Øers skiønne Natur vil snart fuldstændig staae aaben for den europæiske Kulturs Jndflydelse. Paa Van Diemensland, som er en langt mindre Øe, men dog altid større end Jylland og de danske Øer tilsammen, som er meget frugtbart og skikket til Kulturen, ere Forholden ganske anderledes beskafne, der ere de Jndfødte saa godt, som et Jntet, de udgiøre en ussel, jammerlig, halv dyrisk Menneskerace; deres Antal var kun ringe, deres Vildhed stor, og de skulle nu være bragte til en lille eensom Øe. Men der har den europæiske Kultur, opslaget et Hovedsæde; de indvandrede Europæeres Antal udgjorde i 1834 31000; i det sidste Aar ankom alene 4800 Kolonister; hele Transporter af Fruen timmer bringes dertil fra England. Gouverneuren Oberst Arthur skildrede i en offentlig Beretning Øens Tilstand som ubeskrivelig god. Det er interessant at tage Arrowsmiths nye og skiønne Kort over denne Øe i Haanden for at sammenligne det med dem, som ere kun faa Aar ældre, for at overlade sig til denne Aandsfryd at see hvorledes det cultiverede Menneskeliv udbreder sig med tilsomme Skridt over disse uopdyrkede Egne, og hvorledes den ene Stad, reiser sig efter den anden. Lycetts Kobberværk over Australien lærer os at kiende hvor riig denne Øe er paa maleriske og pikante Situationer.