Adresseavis for Børn, 1780-07-05
Slutningen af Skuespillet Foræringen, See No. 26.) Syvende Optrin. Eryst, rovise og Ferdinand komme i en glad Bevægelse tilbage igjen.)m. J komme allerede igjen, Han har maaskee i ikke vildet imodtage det? Ernst. Hvorfor skulde han ikke det, da han hørde, at det var fra os allesammen, Ferd. Ach du havde bare skuldet see, hvor glad han blev i Lov. Han græd endog af Glæde, og trykkede og kyssede vore Hænder saa ofte, og saa heftigt, at vi alle begyndte at græde tillige med ham. Ernst. Hans Taknemmelighed rørde mig saa sterkt, at det var nær, jeg havde givet ham den anden halve Louisdor med Ferd. Han ønskede Papa, og Mama, og os allesammen, saa meget Godt, ach, saa meget, at jeg ikke kan sige det. Lov. Ja han sagde endog, at den kjere Gud vilde vist velsigne os derfor, naar vi engang laae paa vor Syge= og Sotteseng, Am. (saa rørt, at hun græder; efter en kort Tavshed) Jkke sandt, mine Sydskende, Er det i der allesammen dog ikke nu saa ret vel om Hjertet, Lov. Ach jol jeg er saa glad, saa glad, som om Papa havde foræret mig noget, jeg veed ikke hvad – Jeg vilde vist nok have fornøyet mig meget, om jeg havde faaet det Dukketøy, som jeg agtede at kjøbe, men dog langt fra ikke saa meget som nu Ferd. Jeg er ogsaa glad, omendskjønt jeg ingen Ridehest faaer. Ernst. Mit hjerte har aldrig før været saa rø ligt og velfornøyet som nu - og jeg troer, jeg skulde endnu have glædet mig mere, om jeg havde givet ham den hele Louisdor. - Jeg er næsten færdig at gaae ind til ham igien, og give ham den anden Louisdor med. (han griber i Lommen. Am. Du tilgiver mig det altsaa, min kjere Broder, at jeg overtalede dig til en Gierning, som har gjort dit Hjerte saa fornøyet, Eriist. Jeg fortjener din Bebreydelse, min hjerte Syster. – Jeg lover dig nu, at jeg herefter skal lade mig hastigere overtale. Du har dog til Slutning altid Ret. Ferd. Jeg vilde ret ønske, at Papa var her at vi kunde fortælle ham det altsammen, (gaaer hen til Vindvet) Ach der kommer de begge To. (Han hopper af Glæde.) Ottende Optrin. Hr. Ahlvard, Frue Ahlvard, og de Forrige. (Lovise og Ferdinand springe glade ud imod deres Forældre. De kysse allesammen paa deres Haand. Fade. Avis Faderen omfavner og klapper Lovise og Ferdinand, og Moderen Ernst.)Hr. Ahlv. Nu, mine Børn, hvor er Hartvig, Har J ladet ham, gaae bort igien, Am. Ney, han er i det andet Værelse. Hr. Ahlv. Hvorfor er han der, Kunde J maaskee ikke taale, at have nogen Ulykkelig nær hos eder Amt. Jeg beder om Forladelse, min søde Fader. – (noget forlegen) Jeg har – (hun vender sig om) Jeg vilde ønske, at nogen anden vilde sige ham det Hr. Ahlv. Nu, hvad har du Am (for sig selv) Jeg kan umulig tale til min egen Berømmelse. - Lovise, fortæl du det, hvad vi har gjort. Lov. Ach Papa, hun undseer sig ved at sige det, og det er dog visselig noget Godt, ja visselig er det noget Godt, Ferd. Ja i Sandhed er det ret noget meget Smukt, som vist vil finde Deres fuldkomne Bi Hr. Ahlv. Hvad er det for Godt, hvad er det for Smukt, – Saa siger mig det dog Børn, hvad har J da gjort, Lov. (noget langsomt, med et undseligt og et rørt Øyesyn) Vi har – lagt alle de Foræringer, som vi i Dag Middag fik af Dem. Hr. Ahlv. Nu, hvad mere. Lov. J et Papir, og foræret den fattige stakkels Møller Hartvig dem. Hr. Ahlv. Foræret ham dem – foræret ham dem allesammen: Lov. Saa nær som en halv Louisdor, hvilken Ernst har beholdt tilbage. Ernst Men som jeg ikke længer vil beholde; thi Hartvig kan behøve den bedre, end jeg Am. (til hendes Fader) Denne Gierning maatte først aftales imellem os samtlig. Dette var Aar sagen, hvorfor jeg lod Hartvig gaae ind i det andet Værelse. Hr. Ahlv., tagende Amalie i Haanden; noget rørt. Du undseer dig dog vel ikke, min Amalie, at tilstaae for mig, at du har gjort en god Gierning? Din Mistillid til mig skulde gjøre mig meget ondt, Am. Ney det ikke, min Fader. – Jeg kjender Deres Ædelmodighed. – Kun Frygt for at prale for Børn. deraf gjorde mig tavs. - Jeg veed, at Dyden taber sin Glands, naar den kommer paa Udøverens Læber Hr. Ahlv. Du ædle gode Pige, Kom, lad mig omfavne dig, (han kysser hende, og aftørrer en Taare af sine Øyne) Du bliver mig daglig meere dyrebar! (Hun neyer gandske dybt for ham, og meget rørt kysser hans Haand). Fr. Ahlv. Kom, min Datter, (i det hun gaaer hen til Amalie og omfavner hende) Du skal og have dette Beviis af mig paa mit hjertelige bifald, og at jeg ret fornøyer mig over denne smukke Handling. Hr. Ahlv. Og J alle (til de andre Tre) har givet eders Foræring bort, Har nægtet eder selv alt det, J havde i Sinde at kjøbe til eders Fornøyelse? – det er brav, Paa den Maade befalde J mig. Paa den Maade befalde J alle retskafne Mennesker og Himmelen selv. - Kommer hid tilmig, J smaa Helte, Jeg maae belønne eder allesammen derfor, ikke med Penge – men med denne min faderlige Velsignelse – med dette mit faderlige Kys. (med Enthusiasmus) J ere i Verden, for at giøre alle lykkelige, som ere om eder, saa vidt formaae Og Gud lade eder døe, naar J ikke i alle Henseender blive det menneskelige Kjøns Velgiørere. Fr. Ahlv. Ja, saa kiere som jeg har eder, saa vilde jeg dog heller see eder gaae bort fra mine Øyne, end at J med Haardhed og Ukjerlighed skulde see ned paa eders Medmennesker. (Hun omfavner og kysser snart den ene, snart den anden.)Hr. Ahlv. (til Amalie, i det han klapper hende sagte paa Kinden) Jeg kunde let godtgjøre dig det, du har foræret bort; – men ney, jeg vil ikke formindske dit gode Hjertes Triumph (smilende) thi er det ikke sandt, Nogen Fornægtelse og Overvindelse har dog denne Gierning kostet dig Am. (Undselig) Jkke ret meget, min Fader, Dog maaskee De seer dybere ind i mit Hjerte, end jeg selv. Fr. Ahlv. Tilstaae det kun, min Datter; det koster altid meget, naar en ung Pige skal forsage og overvinde den Lyst, hun har til Pynt Hr. Ahlv. Men over denne Snak skulle vi snart forglemme, hvorfor vi ere komne hjem. - Lad os skynde os, med Alvorlighed, at antage os den arme stakkels Hartvig. Kom, min Hjerte, Forhænget falder ned af Nye Avis Nyeheder.