Viborger Samler, 1785-04-18
Sidste Tirsdag d. 5 April vare Sognepræsterne tilligemed Hospitals-Forstander Bertelsen forsamlede i Domkirken til denne Bloks Aabning. Der Landet og giøre den almindelige Rolighed usikker og foruden det at Staten føder saa stor en Mængde unyttige Borgere, er det overhaandtagende Betlerie en utroelig Byrde for den fattige Almue, som ofte aftvinges mere, end hvad den kan formaae at give, og maae endog med Heste og Vogn føre dem, som enten ikke kan, eller intet gider gaae fra Bye og til anden. Under saadanne Omstændigheder er det vel ikke overflødigt at fremkomme med et Forslag, til at møde dette Onde. Vor vise og faderlige Regiering, er til den Hensigt betænkt paa Spindeskolers Oprettelse, og de kunne vist ogsaa, naar de sattes i tilbørlig Drivt hos den tilvoxende Ungdom fremme nyttig Virksomhed, og giøre i det mindste Betleriet sieldnere, men hvor langt ere disse Frugter borte, Vore Efterslægter skal maaskee høste dem, og med Medlidenhed see tilbage til os, der ved taabelig Gavmildhed, som forgieves søger Beskiermelse i Christendom, nærede den nedrige og dog ofte trodsige Ørkesløshed. Vi have Love nok imod det Uvæsen, men hvortil nytte Lovene og hvis Efterlevelse ingen bekymrer sig, og hvad skal man tænke, naar endog offentlige Personer, (turde jeg sige geistlige Mænd) ligesom priviligere Betleriet ved at give Vedkommende Beviser, under deres Haand og Segl, for at løbe om med i Landet. Det var Lovgiverens vise Villie, hvert Sogn skulde skaffe den fornødne Underholdning, og intet er mere grundet i Tingens Natur; thi hvert Sogn maa 10 best kiende hvilke dens virkelige trængende Lemmer. Lemmer ere, og andre bør jo ikke paa almindelig Bekostning at underholdes: Til den Ende vil Lovgiveren, at det i Forhold af de Trængendes Mængde skulde lignes paa Beboerne, hvad hver til saadan Brug havde at svare. Mig synes det har sin Vanskelighed, deels at fastsætte, hvormeget netop enhver Fattig et Aar igiennem behøver, naar den slet ingen Hielp maa søge uden det samme, deels, naar enten Tallet af Almisse=Lemmer stiger, eller deres Alder og Kaar udfordrer mere, at forhøie Afgivten til Fattige for Bonden, som desuden føler sig trykket nok. Sagen blev efter mit Tykke den samme, m. Regieringen tillod, de Fattige i hvert Sogn at besøge, naar deres Trang udfordrede det, Sognets egne Beboere, og disse vilde da ikke føle saameget Tid efter anden at give Dem, hvis Trang de kiendte, en Almisse, som Gaarden ved Ansettelsen. Men saa maatte tillige forebygges, at de ikke kom uden for dette Sogns Grændser, som de høre til, og hvorledes spørger man, kunde det hæmmes, At føre dem hiem, naar de antræffes, er en forgieves Uleilighed, de modtage gierne den Tieneste, at blive kjørte isteden for at gaae, og jeg har selv kjendt Betlere, som lønnede den, der viiste dem saadan Høflighed, med en spodsk Latter, og begav sig rolig paa Reisen igien i Haab om, nok engang at komme op at age. Hvad da Paagribe dem og overlevere dem til nærmeste Øvrighed for at sættes til Arbeide, Got, men hvormange. mange Karle maatte en Mand holde blot til den Hensigt? Og hvor er den Øvrighed, ofte for uvirksom til at antage sig Sagen med Alvor og lader Øvrigheden dem løbe igien, hvem staaer da større Fare end Paagriberen, En stor Deel af dem er og saa gamle og svage, at de intet kan arbeide, og et Tugthuus skulde jo heller ikke kunne rumme en 10de Part af de stærke Betlere, Fattigfogden vilde uden Tvivl ligesaa lidet udrette. De kan ikke passe paa enhver og paagribe de een eller anden, hvad Straf skulde da paalegges den, som maaskee er for Svag til at lide legemlig Straf, og, fordi den har intet at miste, heller ikke kan straffes paa Pungen, Man kan sige: Landets Jndbyggere kan nægte den Uberettigede sin Gave, Ja, men naar lærer Almuen at tænke saa mandig. Synet af en Elendig, hvis virkelig Trang ingen kan drage i Tvivl, Frygten for en anden, der maaskee tør trodse og true, overalt Sædvane og ikke sielden falsk Jndbildning om Christendoms Øvelse, tillader den aldrig at lade nogen gaae uhusvalet. Men hvad om vor vise og naadige Regiering paalagde største Lodseiere i hvert Sogn (og i Kiøbstæderne Byefogden), at Sognets Fattige ikke kom uden for dets Grændser, og lod det blive hans Ansvar, om de antraffes andensteds, Hvad om Opbringeren blev tilstaaet 2 Rdlr. for hver fremmed Betler, som største Lodseier strax ved Afleveringen skulde betale, og i vegrig Fald ved Amtmandens Foranstaltning. anstaltning udpantes. Det forekommer mig, at Betleriet af de Fremmede, hvis Vilkaar og Anvendelsen af hvad de faae, man ikke kiender, allersikkerst derved kunde standses, og naar det blev Sognets Pligt selv at underholde sine Trængende, havde Vedkommende Herskaber, og Godseiere ogsaa derei, som det synes fornøden Opmuntring til at skaffe de ledige Hænder paa deres Gods Arbeide ved at give dem Forskud af Materialier for ikke at være deres Medbagere unødvendig til Byrdeel Maaskee er dette Forslag saa lykkelig at komme for den Høie Øvrigheds Øine, som læser Viborg Samler, og saa ufuldkommen det end er, giver Anledning til modnere og rigtigere Tanker: Gid det skee! P. S. Det kunde befrygtes, at Betlerne i forudsatte Tilfælde ikke med Sandhed vilde angive deres Hiem, eller Vedkommende kiendes ved dem, nogle ere der vel ogsaa, som i det de Aaret igiennem stryge om i Landet, intet egentlig Hiem har, men et Sted har dog meest enhver, hvor de søge Herrens Bord, og da denne Handling er nok til at giøre dem til Lemmer af den Meenighed, saa maatte det i Mangel af andet ansees for deres rette Hiem. Jndfald. En Fremmed, som aldrig havde smagt Senop, kom engang til et Giestebud, hvor man brugte denne Urt til Fleskeskinke. Og da den var temmelig : melig skarp, og en Skalk, som sad ved Siden af ham, forførte ham at dyppe brav i Senopen, saa pirrede den saa stærk i Næsen paa ham, at han troede det vilde koste ham Livet. Han tog i Stilhed sin Kniv, og vilde skiere Næsen af. - Hvad er det J taer jer for, raabte een i Selskabet. Jeg vil skiere Stilken af, svarede Fyren, at den ikke skal anstikke Stammen.