Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-11-05
At en Mand som Schlegel, der allerede forhen havde et Navn, maatte finde mange Tilhørere, naar han vilde læse over en Konst, som er de fleste Menneskers Kjephest og en Green af Litteraturen, som næsten enhver troer at forstaae, indseer De let. Mennesker, lige saa forskjellige af Rang som af Kundskaber, stimlede til. Generaler og Præster, Grevinder og Skræderdøttre, Grosserere og Hosekræmmere, Professorer og Rokkedreiere, alle, som gave sig Mine af at være Folk af Smag og regne sig til le bon monde, vilde høre de bebudede Forelæsninger. Hvad er naturligere, end at man i en Tidsalder, da de fleste saa gjerne ville snakke med om Alt, med Glæde anvender nogle Gylden, naar man for en saadan Bagatel kan faae Visdommen saa at sige indgivet med Skeer, ja endog vel tillavet og prepareret som æsthetiske Bouillonskager, hvoraf man, naar det skal være, kan lave sig en velsmagende Conversations-Suppe? Hvor griber ikke med begge Hænder efter Forelæsninger, hvoraf Fru Snip og Frøken Snap, uden at forstaae et eneste Ord Græsk eller Latin, Jtaliensk eller Spansk, Fransk eller Engelsk, sættes istand til at tale om Sophokles, Aristoteles, Tasso, Melastasio, Alfleri, Corneille, Racine, Moliere, Voltaire, Shakespegre og jeg veed ikke hvor mange ældre og nyere Digtere, som de tilforn neppe kiendte af Navn: Hvilken Mine kan man ikke give sig i la danne compagnie, naar man kan sige: "Lessing var ingen Digter, det har Schlegel beviist – EmiliGalotti er et flant Stykke, o. s. v. - Man sporer ogsaa heel igjennem, at disse Forelæsninger have været beregnede paa en blandet Kreds og langt fra ikke ere udarbeidede efter nogen fast og ordentlig Plan. Sin store Landsmand Lessing affærdiger han paa 7, og Schiller paa 10 Sider, Uagtet jeg er født i Danmark, føler jeg dog hvor nedværdigende det er for den Tydske Litteratur, at en Lessings litteraire Eftermæle, der burde være hver ædel Tydsk Mand helligt, saa ubarmhiertigen skal gives til Priis. – Vel er Schlegel saa naadig, at indrømme Lessing Vittighed og Skarpsindighed, især i hans raske Domme i Dramaturgien, ja roser han endog for, at have seiertigen kjæmpet mod den paa trængte franske Smag i det tragiske Fag, og først talt med Eftertryk om Shakesprare. Men hvad han giver ham med den ene Haand, der fratager han ham med den anden. Han dadler den besynderlige Blanding (?) i Lessings Theorie, som var en Følge af hans Tro paa Aristoteles i Forening med den Jndflydelse. Diderots Skrifter havde havt paa ham, beskylder ham for at have miskjendt den poetiske Efterlignings Rettigheder, og villet i Dig logen som i alt kun den bare Copie af Naturen; at have villet havt al Versification afskaffet (og dog et hans Nathan skrevet paa Vers!). For at give os at forstaae, at Lessing ikke var Digter, tager han den ærlige, beskidne Mand paa Ordet og siger: "Lessing var, efter sin egen Tilstaaelse, ingen Digter (arme Lessing, det er Lønnen for Din Beskedenhed, at Du ikke, som saa mange af vore Dages Versemagere, kaldte Dig selv Digter!), og har i sin modnere Alder kun møisommeligen frembragt faa dramatiske Værker." At Emilie Gallotti er et slet Stykke, vover Schlegel vel ikke ligefrem at sige, men at han betragter det som en reen Bagatel, seer man tydelig nok deraf, at han siger: "Minna v. Barnhelm svarer mere til den ægte Begreb om et Lystspil end Emilia Galotti ik det ægte Begreb om et Sørgespil, vel at mærke efterat han i Forveien har sagt om det første, at Hentydninger paa mærkværdige Tidkomstændigheder efter Syvaarskrigen have bidraget meget til den overordentlige Lykke, det har gjort, at den at vor lige Deel deraf ikke er fri for witzlender Ziere rey i Udtrykket af Følelsen, og at forholdene mellem de to Elskende ere indtil Pinlighed satte paa Skruer. Man skulde troe, at en saa stræng Dom over et af Nationens første Yndlingsstykker, der endnu bestandigen sees paa Tydsklands bedste Skueplads med stor Deeltagelse, understøttes af mange og vægtige Grunde. Men ne - alle Schlegels Grund bestaae i, "at L. har overført Comediens kolde og luskende Jagttagelse i det tragiske Rige, at Lidenskaberne ere i Emilia Galotti mere skarpsindig og vittig characteriserede end veltalende udtrykte, at L., i den Tro, at Skuespillet virker stærkest, naar det frembyder skuffende Copier af det Bekjendte og Nærliggende, forklæder en gammel, berømt, i Verdenshistorien uudslettelig Handling af raa Romerdyd, Virginias Mord ved sin Fader, under opdigtede Navne i nyeuropæiske Forhold og Nutids Sæder; at det ikke egentlig er et borgerligt Sørgespil, men et Hofsørgespil i Conversationstone, til hvilket for nogle Roller Stadskaarden og Hatten under Armen hører ligesaa væsentlig som til mange franske Lystspil, at L. har villet forplante Decampirernes uundgaaelig tyranniske Voldstreger til Førstendømmet Massa Carraras hæderløse Gebet; men, at ligesom man med faa Skridt skynder sig bort fra et lidet Gebet, saaledes undslipper man og med noget Overlæg saare let Digterens møisommelig anbragte Forudsætninger, hvorpaa Catastrophens hele Nødvendighed beroer, at den synlige Omsorg for at motivere alt, opfordrer til nærmere Prøvelse, hvorved man ved intet Tryllerie af Jndbildningskraften forstyrres, og hvilken Prøvelse den indere Sammenhæng af dette med saa ualmindelig Forstand udregnede Drama ikke kan undgaae. Hvad mon Lessing vel havde svaret paa en saadan frempiint Dom, hvis han havde levet? Neppe andet end med et vittigt Epigram. Hvad betyder vel denne Sqvalder af Ord, naar man nøie drøfter den Fordi Virginia dræbtes af sin Fader, derfor maa Emilia ikke dræbes af Odvardo. Fordi Emilia Galotti i fire Acter spilles ved Hoffet, derfor er det intet borgerligt Sørgespil. Fordi Massa Carrara ikke er noget berømt Gebet, derfor skynder man sig bort fra det. Fordi der er meget tænkt i Emilia Galotti, derfor er det et med ualmindelig Forstand udregnet Drama. Hvorfor udregner da Hr. Schlegel, der ligeledes har en ualmindelig Forstand, ikke et lignende Stykke, Efter Hr. Schlegels System skulde man næsten troe, at Søren Mathiesen og Cramer havde kunne udregne en Emilia Galotti, dersom de kun havde villet givet sig nogen Umage. - Schlegel synes at ville godtgjøre, at Lessing ikke var Digter, ved at fortælle os, "at han ved sine tidligere dramatiske Arbeider har bragt Tiden den skyldige Tribut, og at hans ungdommelige Lystspil vare temmelig ubetydelige, men glemmer her ganske hvad han med saa megen Skaansomhed ved en lignende Leilighed (S. 234 i den 12te Forelæsning) siger om Shakespear i Anledning af Sørgespillet Titus Andronicus, og hvormed han her gjendriver sig selv. Frygte Konstdommerne - hedder det der – at det vil skade Shakespeares Hæder, om det blev bevist, at han i sin tidligere Ungdom har frembragt et svagt og umodent Stykke, Har Rom ikke ligefuldt behersket Verden fordi Remus kunde springe over dets Mure," Schlegels Paastand, at L. i en modnere Alder kun møisommeligen har frembragt faa dramatiske Værker, foranlediger det naturlige Spørgsmaal: hvoraf ved da Hr. Schlegel, at L. har frembragt disse faa Arbeider saa møisommeligen, Kiender han saa nøie Lessings daværende Stilling og Sindsforfatning, Kunfaa Forfattere kunne i dette Tilfælde give sig selv et ganske nøiagtigt Regnskab, og endnu langt vanskeligere bliver det for andre at give det. En tænker længe over Planen og er raskere i Udarbeidelsen, en anden tænker kun lidet over Planen, men er desto langsommere i Udarbeidelsen. Den aandelige Generations=Proces er ligesom den physiske en Hemmelighed. At L. kun har frembragt faa dramatiske Værker ligger nok mere i hans occonomiske Omstændigheder end i hans egentlige Digtertalent. Han levede i en Tidsalder, da Konsten, som Contii siger, søgte om Brød. Hele hans Brevvexling med sine Venner er opfyldt med Klager over hans trange Kaar. For at leve maatte han henslide sin Tid med at arbeide paa Jochers lærde Lexicon, en Syssel, der sikkerlig ikke passede sig for en Mand af hans Aand. J hans Stilling havde Shatespear selv maaskee heller ikke ydet hvad han har ydet. J Lessings Tid kunde Theaterforfattere neppe fortjene det tørre Brød ved deres Arbeider, og jeg erindrer, at han i et Brev til sin Broder, i Anledning af Emilia Galotti, siger, at han blot har skrevet dette Stykke for at vise. Vedkommende, at han dog kan levere noget, naar han vil, men at han i Fremtiden ikke mere vil arbeide for intet, at naar Theaterdirectionerne nu ville have flere Stykker, saa skulle de betale ham dem, at han ikke vil sidde og arbeide i 6 Uger blot for at more andre o. s. v. Dertil kommer endnu, at Lessing ulykkeligviis indlod sig i alt for mange Fag, og hvad det værste af alt var, at han i sin kraftfuldeste Alder, af et medfødt Hang til Polemik og Modsigelse, ragede sig ind i theologiske Stridigheder, som han vel kunde føre med Vittighed, men ikke med Grundighed, fordi han manglede det første Requisit hertil, tilbørlig Kundskab om det Sprog, hvori det gamle Testamente er skrevet, men som han desuagtet vilde critisere. En Mand, der deelte sig imellem de meest heterogene Fag, og som desuden maatte arbeide for Brød, blot for at kunne leve, kunde umuelig frembringe mange ypperlige dramatiske Værker i en Tidspunct, da de bleve saa yderst slet betalte. At Nathan den Vise, der, som hans sidste Arbeide, efter Schlegels egen Forsikkring, er meest overeensstemmende med de ægte Konstregler, har en finere Form, mere omfattende end hans øvrige Stykker, og næsten som et Shakespearsk Skuespil Omstændigheder, som S. finder saa besynderlige, da han, som bestandig tager L. paa Ordet, enten denne taler i Spøg eller Alvor, troer at Nathan blot er skrevet for at spille Theologerne et Puds, dette beviser netop hvad L. var istand til at yde, da hans alt for levende Aand begyndte at faae nogen Rolighed, og forbedrede Jndkomster befriede hans Sind fra Næringssorger og hans Pen fra Brødarbeide. At Lessing, som S. selv anfører, havde udkastet Planer til forskjellige Stykker, som han ikke udførte, beviser iøvrigt deels at udvortes Tilfældigheder ofte afbrød ham i Arbeider, deels at han, trods sin occonomiske Trang, ikke vilde rette sig efter sin Tidsalders fordærvede Smag. Hvad en Recensent engang har sagt om Salz manns Carl v. Carlsberg, at han paa en Skub karre møisommeligen har sammenslæbt alle menneskelige Elendigheder, og at hans Boes Læsning derved selv er bleven til een af de menneskelige Eien digheder", lader sig med nogen Forandring ogsaa anvende paa de Schlegelske Forelæsninger. J sit Ansigts Sveed har han sammenslæbt paa sin critiske Skudkorte alt hvad der forekom ham at være Feil i de fleste Digteres dramatiske Værker, paa de gamle græske og latinske, nogle enkelte spanske, og Shakespeare og Göthe nær. Hos de to sidste har hans ellers saa skarpe Blik, der formaaer at see med blotte Øine, hvad andre neppe kunne see i et Microscop, ikke kunnet opdage mindste Plet. Alt hvad de have digtet er Fuldkommenheden selv. Men ligesaa ødsel han er med sin Røgelse mod dem, han holder af, saa skarp er han i sin Dadel mod dem, han ikke kan lide. Det sidste forleder ham ofte til at sige aabenbare Sottiser. Saaledes siger han (S. 266) i Anledning af at Pope har rost Sørgespillet Ferrer og Porrer, og beklaget, at de andre Digtere ikke have fulgt samme Bane: "denne Dom beviser kun, at Pope, der dog gielder for en fuldendt Kiender af Poesten, ikke har havt noget Begreb selv om de første Elementer af den dramatiske Konst." Hvilken Enfoldighed, Sæt, at Pope virkelig havde taget Feil i denne hans Dom, beviser det derfor, at han ikke har havt noget Begreb om de første Elementer af den dramatiske Konst? Men Damer og Cavalierer ere ikke stedse saa nøieregnende. (Jndsende.) Det vil, uden al Tvivl, vække Deeltagelse hos hver Norsk og Dansk herved at komme til Kundskab om, at nogle af de mange skjønne Udsigter som det nordenfieldske Norge, i et større Tal end som det søndenfieldske, er saa rigt paa og har grundet Aarsag til at være stolt af ere tegnede og kunne ved Gravstikken ventes at opnaa den Navnkundighed og Varighed hvilke de kunne have den billigste Fordring paa. Herr Løitnant Sigvard Schiødt, fra Thronhiem, har saaledes optaget nogle og tyve af de meest paafaldende og tillige yndige Udsigter af Thronhjem og dens Omegne Han agter at lade disse Tegninger kobberstikke i det Tilfælde at Landsmænd ville understøtte dette hans Forehavende. De Prospekter, som allerførst kunde ventes udgivne og hvorpaa Subskribstens Planer villi, med det Første, vorde udstedede, ere følgende: 1) 3 forskjellige Udsigter, over Thronhjem, een af disse og noget nær den skjønneste som Norge kan opvise er tagen fra Christianssteen, hvis Fæn ning man ganske seer i Forgrunden ligge paa en meget høi Brink af en steil Klippe. Man seer her aabnet for sig den største Deel af Staden Thronhjem tilligemed dens Kirker og andre offentlige Bygninger; Rheden samt Klippe Fæstningen Munkholmen midt i Fjorden; det skynære, stenige og udyrkede, Forbierg, Diggermulen fremstiller sig tydeligt for Øiesynet. Jnd- og udsellende Skibe, Jægte og Fartøier af mindre Størrelser, sees i Fjorden - paa hiin Side af denne grændses Udsigten aff Fjeldstrækningen: Stranden. 2) Den i fjærn Oldtid navnlundige, af Norges berømte, kloge og lærde Konge: Sverrig anlagde Fæstnings (Sverrirsborgs) Ruiner, 1/2 Miil sønden for Thron hjem, neden for bemeldte Bjerg Fæstning falder den offentlige Konge- og Landeves igjennem deslige Egne bestrøede med smukke Landgaarde. Ligeover for Sverrirsborg sees en høitidelig, truende, rædsom skjøn, norsk Prospekt, Blyberget kaldet. 3) Hamme Gienstande optagne fra modsatte Stider; nogle Oldtids Mindemærker sees her – Klippe ruinerne overraske med frygtelige Udsigter. – Et behageligt Jndtryk paa Øjet gjør den nedenunder liggende Fjord. 4) En saare romantisk Udsigt, tagen fra Gaarden Stavne, 1/2 Miil fra Thron hjem over Elven Naa (Nid), hvilken omslynger det paa en Halve liggende Thronhiem og som under Navn af Nea-Opsen, ved Brat-Øren, foreener sig med Havet; den roligt og sagte flydende Flod aabner sig for Synet – smillende Enge, tykke Skove, høie Bakker, smukke Gaarde sees i Horisonten. Det stedse sneebedækte Vassfield viser sig, i Baggrunden, i Kjempestørrelse. 5) Fem forskjellige Udsigter over det i Strindens Præstegield liggende Jorns Varn (Band), rundt om Vandet øiner man forskjellige med tykke Granskove bevoxne Klipper og Fjelde. Nogle skovfulde, nydelige, Smaaver ligge hist og her omstrøde i dette 2de norske Mille lange Vand eller Jndsø. 6) Udsigt imod Vassdals=Aasen i Strinden, Præstegield; en usædvanlig høi Fjeldvægg (Klippeside) bevoxet med vanke Grantræer frembyder her paafaldende Situationer og Apperlinger, 2) En fra helgesæter) tagen Udsigt over en Deel af Thron hjem; Voldene sees her og det massive samt høie Taarn saa og Kuppelen af den 1183 eller 84 bygde, prægtige, Domkirke, St. Klements kaldet: Kongsgaarden, først de norske Kongers, dernæst de thronhiemske Erkebiskoppers og endelig Stiftets Lehnsherrers, Residentse, kommer og til Syne. Hvor fordum har staaet et navnkundigt Kloster, af hvilket neppe nu en eeneste Steen er tilsyne. Maatte der dog afvendes lignende Skjebne, som staaer Fare for at ramme de endnu tilbagestaaende, ærværdige, Levninger af det Aar 120, paa den yndige : Tautern (Tutterøen) i Frosten's Præstegield, nær Thronhiem, af nogle Bernhardiner Munke fra Lysekloster, i Ous Præstegield, ved Bergen, stiftede Monasterium, af hvis Mure der siges man aarlig nedbryder og anvender til andre Bygninger! – Maatte kun alle gunstige Omstændigheder samvirke for den norske Antiqvitets Kommissions nidkiærhedsfulde Virksomhed til at hævde Vedligeholdelsen af denne og øvrige ligesaa mange, som vigtige overblevne norske Oltids Levninger.