Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1844-07-22
(Corresp.) Kjøbenhavn den 18de Juli. Det lader ikke til, at Jyderne ville tage nogen Notice af den smukke Anbefaling, som "Berl. Tid. gav den kongelige Commissarius med paa Reisen. Adresse Discussionen er bleven aabnet med saa skarpe, bittre Beskyldninger mod Kongens Raad, som man endnu aldrig har hørt Mage til her i Landet, og disse skarpe Beskyldninger ere ikke udgaaede fra en enkelt Mand, men den hele Forsamling, paa et Par Undtagelser nær, har gjort dem til sine, og selv disse enkelte Mænd, Kongens troeste Tjenere, meest hengivne Mænd, have dog maattet erkjende, at der hersker en almindelig Misstemning i Landet. Saa var det dog altsaa sandt, hvad disse saa ilde omtalte, med saa megen Foragt behandlede Bladskrivere hundrede og atter hundrede Gange have sagt – nu har man faaet meere end Sort paa Hvidt for det, nu har man faaet det at høre gjennem Folkets levende Stemme, gjennem dets udkaarne Mænd, og saavidt vil dog vel neppe Dristigheden gaae, at man vil paastaae, at disse Mænd ere blevne forførte af den ildesindede Presse. At Kongens Raad bestaaer af retskafne Mænd, af Mænd med Kundskaber og Dygtighed hver i sit Fag, derom nærer Jngen Tvivl, men hvad den selvstændige, oplyste Deel af Folket længe af fulde ste Hjerte har beklaget er, at disse Mænd enten maa være blinde for den Fare, der truer Staten, eller ogsaa mangle den fornødne Kraft og Mod til at møde de Oprørstiftere, der arbeide paa dens Opløsning; thi at de skulde deele deres Meninger, at de skulde indrømme deres Ret, det er utænkeligt, det er umuligt. Men giver man dog ikke hiin urostiftende Parti stiltiende Ret, naar man ikke alene i en Række af Aar lader Partiet fortsætte sine statsfarlige Planer, og bearbeide Folket i alle Retninger, men endogsaa smigrer for det, indrømmer det den ene af dets Fordringer efter den anden, og overvælder dets Hovdinger med Hæder og Ære? Gjør man det ikke, naar selv Regjeringens kundskabs rigeste, talentfuldeste Medlem erklærer offentlig, at han ikke veed, hvor Danmarks Grændse er, at Arvesuccessionen er tvivlsom, endogsaa i Slesvig, Har da Kongens Raad virkelig ingen Mening om den Sag, eller mener det maaskee, at Slesvig ikke i 1721 blev uadskillelig forbundet med den danske Krone, at Kongelovens Successions-Orden dengang ikke blev indført i Hertugdømmet, og høitidelig beediget, eller hvis Regjeringen ikke har denne Mening, hvorfor udtaler den da ikke uforbeholdent, at den ikke kan lade Arvefølgen i Slesvig sætte under Qvæstion, og at Afgjørelsen af den Sag alene tilkommer den danske Regjering, og ingen anden, Der er ingen Ting farligere, end at yttre Tvivl om sin Sags Retfærdighed, den der gjør det, har allerede halvt tabt Sagen. Hvis Geheimeraad Ørsted, ikke kjender denne Sætning, eller under sin uendelige Tvivlesyge har glemt den, saa kjende Slesvigholstenerne den desbedre. Hos dem er der aldrig Skygge af Tvivl om, at Retten er paa deres Side, Erobringen af Slesvig 1721 har Jntet at betyde, ved lex regia" (Holdingseden) forstaaes ikke den danske Kongelov, men Arvestatutet af 1650, Stormagternes Garanti-Tractater til den danske Krone for Slesvigs Besiddelse ere nu und nichs, det er lutter afgjorte Sætninger, hvorom der ikke kan disputeres, man forfægter dem med en Kraft og Bestemthed, som man ikke kan nægte sin Agtelse, man forkynder dem Dag ud og Dag ind for Folket som de Evangelium, der leverer det Forløsning fra det danske Trældomsaag - og til Alt det er den danske Regjering den roligste Tilskuer, thi den kan ikke komme udover Tvivlens Region, den høieste Anstrengelse, den kan naae til, det er at ønske, videre kan den ikke komme. -Men kan man nu forlænke Folket i, at det ængstelig og bekymret skuer ind i Fremtiden ved Tanken om, at dets vigtigste og helligste Jnteresser ere betroede til Mænd, der for lutter Betænkeligheder ikke kunne komme til noget Resultat, der selv erklærer, at de have forhørt sig hos den og den velunderrettede Mand, og faaet et Svar, og derpaa have de af en anden ligesaa vel underrettet Mand faaet et andet Svar, saa at de nu sige med Borgemester v. Bremenfeld, at i Grunden have begge Parter Ret. Men med Guds og de jydske Stænders Hjælp vil det nu faae en Ende med den Balanceren, Det Snit, som de brave Jyder have gjort i den slesvigske Byld, vil nok bringe de andre Vædsker til at flyde thi Bylden har længe været moden, og alle danske Mænd, der mene det vel med deres Fædreland, have længe været enige om: hellere en skarp Operation, end denne uendelige Seigpinen. Kongens Raad vil nu, nolens vollens, komme til den Erkjendelse, at det ikke længere gaaer an at skyde Sagen fra sig, at alle Forsøg paa at vinde ved Eftergivenhed og Gunstbeviisninger ere til ingen Nytte, og at Danmarks Riges Raad kun bør have et Valgsprog, og det er, at Slesvigholstenerne bør ødelægges.