Berlingske Tidende, 1768-11-01
Det Brev, som Paven har tilskreven Keiserinden Dronningen, for at anholde om Hendes Mægling i den Sag med Regenterne af den Bourbonske Famille, lyder saaledes: "Kiære Dotter i Christo Jesul Dersom den Gudsfrygt, som behærsker Eders Msts. Hierte, som der beholder den fornemmeste Plads blant de utallige Dyder, som det har behaget Himmelen at berige det med, som tiener til en Regel for alle de andre, som giør dem dyrebare i Guds Øyne, elskeligere og nyttigere for det menneskelige Kiøn, og som bestyrer alle C. Msts. Gierninger og Tanker, dersom denne Gudsfrygt ikke forsikrede os stadigen om, at C. M. deler alle vore Bekymringer, og anseer alle de Forurettelser, som man tilføier Religionen og Kirkens Hoved, som sine egne, da var det at vise tydeligen, at vi manglede Mood i den Bekymring, som foraarsages os af saa mange berømmelige Sønner, som ere opbragte mod os, dersom vi ikke havde Tilflugt til E. Msts. høye Throne. For Fødderne af denne Throne frembære vi vore Klager og faderlige Taarer, at udbede for os og Kirken det Forsvar, som vi nu ikke have at vente uden af C. M., og E. Msts. Hr. Søn, som Kirkens og den Apostoliske Stoels fornemmeste Beskyttere. Da vi ere forsikrede om, at C. M. er sat oven for alt det som kan udgiøre menneskelig Lyksalighed, og er langt ophøyet over Fordommene af denne falske Stats-Raison, som under Skin af Got forfører Regenteres Hierter, saa ere vi ikke mindre visse paa, at C. M. ikke uden besynderlig Smerte kan ansee det, at man udplyndrer Helligdommen, at man fornedrer den Apostoliske Værdighed og at man pønser paa den Hellige Stoels og Religionens Ruin. J denne Forsikring er det at vi vende os til C. M., som til et Lys, det Himmelen lader skinne for os i en hæftig Storm, som til den eneste Trøsterinde i vor ulyksalige og bedrøvede Alderdom, for ved Hendes høye Mægling at erholde den for Kirken, for Religionen, og for Regenteres Velfærd saa fornødne Fred. Jntet er C. M. og Hds. ædle Siæl værdigere, end at skænke Freden igien til den Kirke, som ikke aflader at sende Himmelen Ønsker om C. Msts. Rigers Lyksalighed, til denne ømme Moder, som har den Smerte at see sig undertykket endog ved sine egne Sønner som den meest har elsket. Der hellige Æmbede, som Gud har betroet os, og den haarde Nød driver os til mod vor Villie at bedrøve C. Msts. Hierte ved denne KlageStemme, som en Fader, der er bestæd i den allervisseste Fare, lader høre for sine Sønner. Man har vildet indbilde, at denne Stemme var falsk, og Faren opdigtet, og fordi vi, Ære være Gud, med et retskaffen standhaftig og Præstelig Hierte have sat os imod en saa uværdig Overtrædelse, saa vender man mod Kirken det selvsamme Skiold, som Regenterne ikke burde bruge uden til sit Forsvar; man opkaster sig med Kaarden i Haanden mod Jesu Christi Hiords Hyrde, man bringer Undersaatterne ud fra den Lydighed, de ere deres rette Herre skyldige, og man bemægtiger sig vore Lande og vor Arvedeel, eller rettere St. Petri, Guds Kirkes Arvedeel. Vi ære disse Regenteres Haand, ved hvilken God slaaer, hiemsøger og ydmyger os, og om det stod i vor Magt at tilbagedrive Magt med Magt, saa vilde vi dog give Ydmygelsen Fortrinet for Seyeren, vel vidende, at Monarkernes Gudsfrygt er vor Styrke, og at vore Vaaben, ere Taare og Bønnen. A vor Forsvar er i Guds Haand, som rører og blødgiør Fyrsters Hierter, og blant de menneskelige Midler er al vor Tillid til E. Msts. høye Siæl, og til Hendes og Hr. Søns mægtige Beskyttelse. De Regentere som ere opbragte mod os, ere de af vore Sønner, som vi meest meestære, og ere nærmest forbundne med C. M., ved Blods og Venskabs=Baand. Værdiges da, C. M., at bede disse se samme Sønner som ere forførte ved falsk Skinn, og led de ved skadelige Raad, at de give Kirken Fred igien; at de give vore ulyksalige Undersaatter den igien, hvis eneste Forbrydelse er at være beskyttede af denne samme Kirke, og at have forret at adlyde Prindsen for Apostlerne. Disse Gudsfrygtige Monarker, som fødde til sand Ære, og saa nær for forbundne med C. M., ville ingenlunde afslaae Hende en Fred, som Hun maatte bede af dem til Kirken. Jntet kan staae imod den Dyd, som hersker i de Stores Siæle, og som har kundet tilveiebringe C. M. endog sine Fienders Agtelse, Kiærlighed og Beundring. E. M. bør Æren for denne Fred, for at krone saa mange berømmelige og gudsfrygtige Handlinger, som ævindelig vil giøre Hs. Navn udødeligt i Himmelen og paa Jorden. Vi, som vide, at vor Lykke, den Hellige Stoels og Kirkens Lykke, beroer paa C. Msts. Lykke, vi velsigne C. Msts. Throne og høye Famille, og vi bede Gud, at han vil fylde den med sin Naade og bevare den til en seen Alderdom til Kirkens Lyksalighed, og den christelige Verdens Gavn. Rom den 29de Juni, 1768. - Herpaa har Keiserinde Dronningen svaret saaledes: "Hellige Fader, Jeg har følet den allerstørste Smerte, ved at læse i E. Helligheds Brev af 29de Junii den Bedrøvelse som foruroliger ham i nærværende Omstændigheder. Den Datterlige Hengivenhed, som jeg bær til Eders Helligheds Person, giør at jeg tager en besynderlig Deel i alt hvad som kan skade eller bedrøve ham. Vær forsikret, Hellige Fader, at ingen ønsker inderligere end jeg, at Aarsagerne til de værende Tvistigheder aldrig havde haft Sted; og at de Agtbareste af alle Catholske Fyrster ikke havde fundet sig bestæd i den grumme Nødvendighed at give C. Hell. Aarsager til Sorg og Bekymring. Jmidlertid skulde jeg ikke undslaae mig fra at anvende min Mægling for at billegge disse Tvistigheder, dersom samme kunde i mindste Maade have Hensigt at angribe Religionen. Men, Gud være Tak, Sagerne ere ikke af den Beskaffenhed, og da den nærværende Paastand kuns betreffer Souverainitets Rettigheder, hvorom enhver Regent er selv Juder Competens allene, og dem ingen regierende Fyrste bør sætte sig af Sigte, saa vil E. Hell. let begribe, at han giør mig den Ære at paalegge mig en Commission, som er fiin at røre ved, og vanskelig at udføre. Jmidlertid, for at svare til Deres faderlige Tillid, saa meget, som nærværende Omstændigheder, Tiderne, og det som jeg er mig selv, og Regierings Grund=Sætninger skyldig, dem C. H. fuldkommen veed, og bør tiene mig, som Regent, til Regel, vil tillade det, skal jeg føye C. H. Forlangende, og tiene med at tilraade i Venlighed de 3de Hoffer at giøre Ende paa Aarsagerne til hans Bedrøvelse. Give Himmelen, at dette Skridt, hvortil min Hengivenhed allene for Kirkens Hyrde bringer mig, maatte nyde et Stykke for Novbr. Maaned 1768. Udfald, som svarede til hans Haab og mine Ønsker, Saa skulde jeg derved give C. H. et Beviis paa, hvad den Agtelse, som jeg bær for hans Person, den Attraae at vedligeholde hans Rolighed, og min Fredelighed formaae hos mig. J denne dobbelte Tilliid beder jeg Himmelen at forsøde Bitterheden i Eders Helligheds Hierte, og med den Aller=Daatterligste Respect udbeder mig hans faderlige Velsignelse. Wien den 2den Augusti 1768. - Man kan endnu meddeele følgende Oversættelse af det Neapolitanske Hoffes Svar paa det til dette, saavelsom de øvrige Hoffer af det Bourbonske Huus, ergangne Pavelige Brev, med hvilket Svar ogsaa det Franske og Spanske Hoffers Svar i det væsentlige, stemme overeens. Samme lyder saaledes: "Allerhelligste Fader, Af Eders Helligheds til mig under 27de Junii afladte Skrivelse har jeg seet, at det, at jeg ved mine Tropper har ladet besætte Benevento og PonteCorvo, samt nogle andre min Ministers Foretagender, have foruroliget Dem. Mit Hierte, som ved Guds Naade besidder den levneste Gudsfrygt og den oprigtigste Ærbødighed mod Kirken, og dens øverste Biskop, som dens Hoved og Middelpunkt, er derved overmaade bleven rørt, og til denne Smerte kommer en endnu ikke mindre empfindtlig Sag, i det jeg seer, at C. H. endnu idelig ikke vil begribe, hvorledes Deres Breve af 30te Jan. mod min kiære Oncle, Jnfant Hertugen af Parma, er Aarsage til alt det, som de soveraine Magter af mit Huus have været nødte til at foretage til deres Forsvar. Hs. K. H. Hertugen af Parma var ikke gaaet Religionen for nær, han havde ikke fornærmet Helligdommen, ikke angrebet Kirkens Sætninger, Skikke eller Lærdomme, som man har snakket C. H. for. Det er Fyrsterne, som have bevilget Bisperne den verdslige Magt, som de udøve, og befriet Geistlighedens Godser fra de offentlige Afgifters Tyngde, men Lovenes Haandthævelse, og de til det almindelige Beste henhørende Indretningers Beskiærmelse, Roligheden og Undersaatternes Sikkerhed ere uadskillelige fra den øverste Magt. Jntet er mere naturligt, end at en Fyrste har Magt til at forandre eller ganske afskaffe en Lov, hvilken, da den blev given, var god og nyttig, men som Tiden, den Misbrug, som man gjorde deraf, og andre Omstændigheder have gjort farlig og skadelig. Hertugen af Parma kan ikke gjøre til, om Folk, som ere bekiendte for Kirkens Potentaters, og det menneskelige Kiøns Fiender, have forestillet C. H. den Parmasanske Regierings Edict, som stridende mod Religionen, og blot hensigtende til vanhellige Ting og Fordeele. Disse forvendte Folk og Elskere af Uorden, deres Kunstgreb, maa C. H. tilskrive de Uleyligheder, hvorover E. H. klager, og som De letteligen havde kundet undgaaet, naar De med heele Europa havde erkiendt, at Hertugen af Parma er sine Landes retmæssige Herre. Det var let at forudsee, at naar man angreeb den af Gud selv indstiftede, og paa Jesu Christi og den holl. Petri Lærdom sig grungrundende Sonverginitet, de Souveralne da vilde aabne Øynene, til at forsvare deres ulovligen fornærmede Rettigheder. De Personer, som udgiøre Øvrigheden, vare forbundne til at vogte Folket for en Besværing, og erindre det om den Ærbødighed, som det er sin Souverain skyldig, uden hvilken Ærbødighed hverken Troe eller Religion vilde meere være til. Give Gud at hele Verden ikke fandt større Grund til Misfornøyelse hos E. H. Ministre og Raad, end den Grunder, som de samme ville paabyrde mine Ministre og andre fromme og oplyste Folk, som have bestyret denne Sag, Disse Folk, som ere ganske rolige ved de bevægende Grund til, og Reenheden i deres Forhold, have Aarsage at tvivle om i de 9 Dage, som ere forløbne mellem Begiendtgiørelsen af deres Beslutning, og C. H. Breve, den, som har givet C. H. det i Pennen, har haft Tid nok til at bespørge sig med alle dem, som bekiende sig til den catholske Religion, for at giøre sig forsikret om den Misfornøyelse, som, efter det E. H. siger, udspringer af mine Ministres Skrit og Taler. J Steden for at forlænge Tvedragten, lader jeg det blive derved, at jeg tilbyder C. H., at jeg vil, saa meget det staaer til mig, hielpe til at opfylde deres Forlangende, at en uden al Aarsage opvakt Strid maa vorde endet; jeg har opdraget Cardinal Orsini at anhøre alle Forslag, som C. H. maatte giøre ham, og beraadslaae med Ministrene fra Frankrige og Spanien om Midlerne til et Forliig. Jeg beder Gud, at han vil oplyse alle dem, som skulle have med denne Sag at giøre, og at han vil lade C. H. leve et langt og berømmeligt roligt Liv. Jeg slutter, ydmygst bedende om deres Apostoliske Velsignelse. Neapolis, den 7de Sept. 1768. Renteressenteressenteresse, consten.