Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-06-16
Jrlands nu afdøde Befrier, den nyere Tids største Folketribun, Daniel O'Connell, var endnu for et Aar siden i Besiddelse af sin fulde legemlige og aandelige Kraft. De sidste Aars umaadelige Anstrengelser, Striden, med det unge Jrland og Nøden i Jrland have vistnok bidraget til at fremskynde hans Død. Efter Folkebladet tillade vi os at hidsætte nogle Momenter af denne mærkelige Mands Liv. O'Connell var født den 6te An gust 1775 i Grevskabet Kerry i den sydvestlige Deel af Jrland, hvor hans Fader havde en lille Eiendom. Jndtil det trettende Aar modtog han Underviisning i en Landsbyskole. En velstaaende Onkel, som følte stor Jnteresse for O'Connell, lod ham tilligemed en yngre Broder reise til Kontinentet, for at besøge en af de bedre Opdragelses anstalter. O'Connell nød saaledes sin Opdragelse i Nordfrankrig, først i Collegiet St. Omer og senere i et engelsk Collegium i Douay. Præsidenten for Collegiet St. Omer skrev om ham til Onklen, at han skulde tage meget feil, dersom O'Connell ei kom til at spille en stor Rolle i Verden. 18 Aar gammel vendte han tilbage til England. Det var paa den franske Rædselsperiodes Tid. O'Connell har selv erklæret, at han dengang næsten var Tory. Han maatte bære den trefarvede Cocarde, da han var i Frankrig, men da han havde forladt dette Land, rev han Cocarden af sin Hat og trampede paa den. Da han kom tilbage til Jrland valgte han Advocatstanden. J en meget kort Tid erhvervede han sig et Navn som en af Jrlands første Advocater. Skjøndt han elskede Fornøielser, navnlig Jagt og Fiskeri, skyede han ikke det alvorligste Arbeide. Han havde alt i 1798 Leilighed til at vise den Agtelse for Loven, som har characteriseret hans mangeaarige Agitation, idet han ydede Regjeringen sin Hælp for at bidrage til at undertrykke det Oprør, der udbrød i Jrland, og han virkede meget til at forebygge Excesser fra begge Sider. J 1800 optraadte han med overordentlig Kraft mod Foreningen af det irske og det engelske Parlament, hvortil der paa den Tid hørte et ikke ganske ringe Mod. Han udfoldede alt dengang den forbansende Veltalenhed, der har vakt Verdens Beundring. Fra den Tid af begynder hans politiske Virksomhed. Han erholdt en udbredt Praxis som Advocat, og han ansaaes meget snart som den ypperste i Jrland; han arbeidede som saadan med en utrættelig Jver, ved Siden deraf deeltog han i alle de politiske Bevægelser. Han forsvarede stedse for Skranken de af Regjeringen for politiske Sager forfulgte Catholiker, og han begav sig fra Skranken for at kjæmpe i de offentlige Forsamlinger for Jrlands Frihed og Catholikernes Rettigheder. Fra 1809 til 1829 hvilede denstore Agitation over hele Jrland for Catholikernes Emancipation paa O'Connells Skuldre. Han sparede ei Tid og Bekostninger forat fremme denne Sag; han modtog og undersøgte utallige Klager over Undertrykkelser fra sine Landsmænd, han skrev Petitioner, holdt Møder, opmuntrede de Vaklende, tæmmede de Voldsomme. Han organiserede flere Associationer, der til forskjellige Tider arbeidede for Emancipationen. Hvad der meget befordrede Emancipationen var O'Connells Valg til Medlem af Parlamentet for Clara i 1828. Han mødte i Parlamentet, men blev udelukket, da han som Catholik ei kunde aflægge den forlangte Eed. Dette Valg vakte en mægtig Sensation i Jrland. Det næste Aar lod Folkets Røst saa kraftigt, at Wellington og Peel maatte sætte Emancipationen igjennem. Siden den Tid har O'Connell stedse været Medlem af Underhuset. Skjøndt han først i sit 55de Aar indtraadte i Parlamentet, erhvervede han sig snart en overveiende Jndflydelse der som overalt. Han var Hovedstøtten for Whigministerierne, og hans mægtige Stemme lød ikke blot i Anledning af de irske Spørgsmaal, men i alle de vigtige Sager, der siden 1830 have været forhandlede i Parlamentet. For at kunne anvende al sin Kraft i Kampen for Catholikernes Rettigheder, opgav O'Connell, efterat være indtraadt i Parlamentet, sin Virksomhed som Advocat, og han modtog den saakaldte Rente, for at kunne bestride sine private Udgivter og Udgifterne ved den politiske Virksomhed. Hans Kamp i de seneste Aar, – de store Folkemøder, hans Proces, Domfældelse, Dommens Annulation o. s. v. - vil være Læserne bekjendt. Hans politiske Virksomhed er ophørt paa en Tid, da Nøden taler saa stærkt, at intet Menneske behøver at tale. Det ulykkelige Jrland finder for Øieblikket Forsvarere blandt alle Classer af det engelske Folk. – Det er naturligt, at O'Connells Stilling har skabt ham utallige Fjender. Han har oftere sagt, at han havde været Gjenstand for haardere Angreb end nogen anden Mand. Men han svarede heller ikke sine Mostandere. Et voldsomt Angreb paa en Søofficeer, Destrere, gjorde, at han i 1815 maatte duellere. Han dræbte sin Modstander. Kort efter skulde han have en Duel med Robert Peel, der dengang var Statssecretair for Jrland, men denne Duel blev forhindret. Han aflagde nu et høitideligt Løfte aldrig at duellere, hvilket maaste har forlænget hans Liv. – O'Connell ægtede i 1802 en fattig Cousine mod sin Families Ønske, der vilde at han skulde gjøre et saakaldet godt Parti. Han levede i et lykkeligt Ægteskab og var tilbedt som Mand og Fader. Efter Onkelen arvede han en lille Eiendom i det sydlige Jrland, Darrynane. Han efterlader neppe nogen betydelig Formue. O'Connells Hjerte er i en Sølvurne bragt fra Genua til Rom og synes foreløbig at ville søge sin Hvile i Papismens, og ikke i den irske Folkekjærligheds, Skjød.