Almuevennen, 1843-10-18
Da vi her tale om Eiendomsretten, skulle vi ogsaa paapege et betydeligt Jndgreb i denne Ret som flere af Huuseierne paa Landet gjøre dem skyldige i mod deres Commune. Naar en Commune skal sørge for sine Trængende saa ligger ikke alene almindelig christelig Mennekjærlighed til Grund for dette Bud, men ogsaa den Betragtning at den Paagieldende efter Evne har taget Deel i Communens Byrder og samtlige Pligter, saa længe han var istand dertil, og følgelig, naar han af een eller anden Grund ikke længer kan dette, men tvertimod selv behøver Hjælp, heller ikke bør savne denne; han har lige med Communens øvrige Medlemmer bidraget til dens Bestaaen og dens Vel i det Hele, hvorfor den ei heller bør nægte ham sin Bistand naar denne behøves. Anderledes forholder det sig med Leiehuus manden; han træller sine Dage igjennem under Sorg og Bekymring for at tilsvare sin Herre det denne har betinget sig, næst efter at forskaffe Sig og Sine det Allernødvendigste til Livets Ophold og Legemets Beklædning, lægger han sit strænge og vedholdende Arbeids Frugter paa sin Herres Bord, under stadig Frygt og Ængstelse for, at paadrage sig dennes Misbag, eller at han ikke længere skal finde det præsterede Arbeide eller den ydede Leie tilstrækkelig. Communen har af ham aldeles ingen, eller dog saa godt som ingen Bistand, thi hans Herre er den eneste der høster Udbyttet af hans Slid og Arbeide, men naar han er opslidt saa opsiges ham Huset paa et halvt Aar, og derpaa maa Communen opholde ham. Er dette ikke et alvorligt Jndgreb i Eiendomsretten, Det er anseet for en retfærdig og rigtig Regel at den der har Nytten og Brugen af en Ting ogsaa maa bære de Byrder som hermed ere forbundne, og skulde denne Regel ikke finde fuld Anvendelse i dette Tilfælde, Det er da visselig billigt og rigtigt hvad der er foreslaaet i adskillige af de Betænkninger der allerede ere offentliggjorte, at de Godser hvor der findes flere Leiehuse skulde udgjøre særegne Fattigdistricter, saaledes at Eierne selv kom til at underholde dem der ikke længer formaae at fortjene deres Ophold. Godseierne vilde vel strax have den bemærkning paa rede Haand, at de tage Deel i Communens Fattigskat lige med enhver anden af Beboerne, og at disse altsaa ikke derover have Grund til Klage, men denne bemærkning betyder Jntet, thi det Bidrag Huuseieren, maa yde til Fattigkassen til en Huusmands Underhold naar denne kommer paa Fattigvæsenet kan vel ikke overstige 4 Skilling pr. Td. Hartkorn, hvilken Afgift enhver af de øvrige Beboere ogsaa maa yde, skjøndt han alene har havt Fordelen af Mandens forgangne Liv. Saadanne Jndgreb i Andres Eiendom bør ikke længer kunne finde Sted, men den Huuseier der udsiger af sit Huus en gammel, svagelig og opslidt Leier, bør selv være forpligtet til at sørge for Huusly og det videre Fornødne til ham med Familie, det fordrer Ret og billighed, og det fordrer Communens Eiendomsret over dens egne Midler. Jndføres Livsfæste for Huse ligesom for Gaarde, da bortfalder disse uretfærdige Jndgreb i Eiendomsretten, men saalænge Leiesystemet bestaaer, lad da Huuseierne vise at det er Alvor med deres utrættelige Paakaldelse af Eiendomsretten, derved, at de ere ligesaa ømme over Communens som over deres egen Eiendomsret.