Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-06-10
J en stormig Nat, da Skibet, med Rev i Seilene, tilbagelagde meere end otte Miil i Timen, hørte jeg Havets Brølen og Vindens Tuden i Tougværket; Maanen blev hvert Øieblik tilsløret af Skyer, som sammendyngede sig mod Sønden, hvorfra allerede nogle Lynstraaler fore ud. Jeg spadserede langsom paa Dækket og føelte mig i Harmonie med alle disse Ængstelsesgienstande, da jeg, just i det jeg kastede Øinene paa dette lysnende Spoer, (som et Skibs Kjølvand dannet om Natten i Havene under Vendekredsen, saae en TropSøesvaler, som staarede tæt ved os, og udstødte skjærende Skrig; i det jeg gjorde Vagtsofficieren, opmærksom paa dem, anmærkede jeg tillige, at disse Fugle almindeligen holdt til Luvart af Øerne. "Oh - sagde han til mig - vi have intet mere at frygte af Landet, aldeles intet; Breden, af Dionysia og Haverne er bleven omseilet for Klokken otte i Aften, og nu er den nærved ti." - Hvad giør Captainen? - Han sover, og har forbudet os at forandre det Mindste i Farten, for Dag. Jeg kastede mig nu paa min Seng. men uden at kunde finde Søvnen. Den anden, Lieutenant, som laae hos mig, spurgte mig om Veiret, og om Vinden vedblev at blæse med samme Furie; og han meddeelte mig ogsaa sine Bekymringer, og beklagede sig over denne Haardnakkenhed og Vankundighed hos Captainen, som saaledes satte sit Skib i Vove ved at holde sig for nær til Maldiverne. Han talede endnu med mig derom, da et gyseligt Stød mindede os om, at vi vare paa et Rev; inden et Øieblik var jeg paa Dækket, hvor der allerede herskede et ForvirringsOptrin; Skibet hængte fast imellem Klipperne. Jngen var istand til at give befalinger og endnu mindre til at udføre dem, thi den overvættes Angst havde frembragt ligesom en almindelig Bedøvelse. iblandt Matroserne, ja endog iblandt de Commanderende; den eneste Mænd, anden Lieutetenant, viste Mod, men det var forgjeves at hans altid hævet over Faren, vilde bringe det til Manoeuvrering; hans Stemme tabte sig midt imellem Mandskabets Skrig og det gyselige Knag og Brag af Masterne, som, i deres Fald, knuste alle de Ulykkelige der befandt sig i Nærheden af dem. Det er ligesaa vanskeligt at beskrive, som at forglemme det Optrin, der nu foregik for mine Øine. Alt det, som Fortvivlelsen kan frembringe, alle de Løvter, som Angesten kan fravriste. Mennesket, hørte jeg i denne Dødsens Nat. Jeg føiede mig ikke til denne gyselige Concert, og det forekom mig, som jeg havde mine overstandne, Gjenvordigheder at takke for den Art af Ligegyldighed, hvormed jeg ventede paa min Skjebne. Inden til Minutter var Skibet skilt ved al Takkelage, og laae dybt sunket paa Siden; alle Baadene bleve i en Hast bortrevne af Bolgerne, som, i det de brøde sig, med Brusen, paa Dækket, droge Mennesker og Vragstykker og hinanden med sig. Jeg var iblandt Tallet af dem, som, ved at holde sig fast i Tougværket, ikke kunne løsrives af Bølgerne; Natten var lang, men endelig viste Dagen os et lavt Land, hvis Sandbredder ikke vare mere end tre hundrede Skridt borte; det var den lille øde Øe kaldet Vaches-Marines (Havkøerne). De Matroser som vare flygtede op paa Skibsbakken, den Deel af Skibet, som blev mindst bedækket af Bølgerne, arbeidede nu med Jver paa, at sammensætte en Art af Flaade, for at prøve paa at vinde til Kysten: men denne var aldeles besat med gyselige Klipper, mod hvilke Vandbjerge skyllede op med stor Bragen; end mere, Vinden slog ikke an paa Kysten, den gik langs hen ad den, mod en lang Kjæde af BrændingsKlipper, der endte Øen ved den østlige Deel; det var let at see, at Flaaden aldrig kunne overvinde saa mange Vanskeligheder, og jeg lavede mig til, at følge dem, som stolende paa deres Kræfter, styrtede sig ud, for at svømme over. Kan de svømme, Mester, sagde en abyssinisk Matros til mig - Ja, sagde jeg til ham. - O Mester! Gud frelse Dem, saavel som mig og han styrtede sig i Havet, hvoraf han aldrig skulle komme op igjen. De første Bølger førte mig med Heftighed til Landet; tyve Gange paa Nippet at knuses imod Klipperne eller qvæles af Bølgerne, blev jeg endelig kastet op paa Sandet, ganske forstødt, med Brystet og Armene blodige. J det jeg gjorde nogle Skridt paa Havbreden, faldt jeg snart heni Daanelse, udmattet af mine Anspændelser under Svømningen og af den Mængde Havvand, jeg havde drukket i mig. Da var det endnu Marder kom, og drog mig ud af denne Forfatning: kom, kom, sagde han, i det han tog mig ved Armen, staae op; jeg haabede ikke at see dig; Modl. om dine Ribbeen ikke ere aldeles forknuste. Da han var meget stærk, trak han mig uden Møie, hen til et Sted lidt borte, hvor der var lidt ferskt Vand; jeg kom til min Selvbevidsthed igjen, efterat have drukket, og i det jeg kastede Øinene omkring mig, spurgte jeg, om en Snees Ulykkelige. som jeg saae siddende ved en Jld, var Alt hvad der var tilbage af Hirondellen, hvis Besætning før denne ulykkelige Hændelse, bestod af 85, Mand; - ja, det er dem allesammen, Resten er, hvor vi engang skulle hen alle; men herom er ikke Spørgsmaalet nu, der maae tænkes paa at leve her, og dernæst at slippe herfra. Matroser, ne havde allerede stegt nogle Skaldyr, hvoraf Kysten tilbød en stor Mangfoldighed, den var yder, mere bedækket med Drivtømmer, som Strømmene uophørligen førte did fra de maldiviske Øer, denne Hjælp var os til stor Nytte, thi det Sted, hvorpaa vi vare, fremviste kun noget usselt Krat, af en Busk, kaldet Fløielsbusken, som var os til ingen Nytte, da den kun brændte med Vanskelighed; den tjente om Natten til Lye for en stor Mængde Søefugle, der kom og sloge ned her, som en Skye, ved Solens Nedgang, i det de opfyldte Luften med deres hvinende Skrig, og dette Skraadvedblev indtil langt ud paa Natten, fordi de kom hid fra alle Horizontens Puncter. Disse Dye bleve al vor Føde i de første Dage, i det vi stegte dem paa Gløder eller endog under Asken, som Kastanier; men det var altid et fælt Vildt, seir og trannet over al Beskrivelse; man maatte vel tage tiltakke med dem, som de vare, ogsaa bleve Fuglene forladte uden Afsavn, saasnart vi vare blevne dristige og kunde fange Fisk og Havskilpadder. Tre Matroser bukkede under i de første Dage, som fulgte paa vort Skibbrud, de vare meere end de andre, blevne sønderrevne paa Klippestenenes Spidser, og den Fortvivlelse, hvori deres sørgelige Forfatning styrtede dem, paaskyndte deres Død; den Yngste især vægrede sig stedse ved at modtage. mindste Føde. Deres Liig bleve nedlagte i Sandet, saavel som alle de, Havet kastede op paa Kysten; men de faa Overblevne, som befandt sig vel, opmuntrede ved Tale og Exempel af Mar som Jntet kunde faae Magt med, tabte ikke Haabet om, at slippe fra dette sørgelige Sted, og naae Sechellerne, som vare kun sex og tyve Miil derfra. Vor første Tanke var, at sammensætte, af Skibets Vrag, et Fartøi, der lignede dem paa den malabariske Kyst; men da et Lykketræf havde viist os vor Sluppe imellem Revene, hvor Bølgerne havde stødt den ind, gave adskillige af os sig til at svømme hen til den, og fik den halet derudfra, under Fare for at blive opslugte af Haier ne, hvormed Havet var belemret. Tømmermandens Kiste blev trukken frem, ved at dyke ned imellem Vragstumperne, og mange gjorde sig det til Pligt, at stikke paa vor Sluppe; hvor forknust den end var, haabede vi dog, ved at arbeide med Jver, snart at sætte den istand til, at holde Søen. Den utrættelige Mans havde udnævnt sig selv til Captain, og Jngen havde Tanke, til, at gjøre ham Rettigheden stridig. Altid virksom, haandhævede han den samme Mandstugt hos sine Folk, som ombord paa et Krigskib, og lod mange Gienstande trække ud fra Vragstykkerne, iblandt andet store Lapper af sønderrevne Seil, som tjente til at opføre et Telt, og andre Stykker til at ligge paa; vi kunde nu sove anderledes, end paa Sandet, uden at udstaae saa meget af Duggen om Natten, og, om Dagen, af Solens Straaler, som fortærede os. Enhver havde sin Post anviist af vor Chef, i Dagbrækningen gik de, som ikke arbeidede paa Baaden, paa Fiskefangst, og det var først om Aftenen, naar alle Arbeider vare endte, og vort traurige Maaltid sluttet, at jeg spadserede med Man ind af Øen. Mere vandt end han, til at gaae med bare Fødder paa Klipperne, klavrede jeg op ad de steileste Høider, for der at søge Æg af Vendekredsens Fugle; men jeg naaede kun deres Top med Møie, formedelst deres Stakning og de nedrullende Graastene, som løsnedes ved hvert Skridt. Fra dette høie Sted, opdagede jeg, ved Solens Redgang, Mahes høie Bjerge, som, i stille Veir, saae ud som en Sky ved Horizonten; dette Syn indgav vore Matroser meget Mod, og tjente til at blende dem mod Farerne, ved Overfarten, naar det blev Spørgsmaal om at forsøge den.