Ribe Stifts Adresseaviser, 1794-11-07
J nogle offentlige Tidender findes et Ud og af en hemmelig Notte, som skal være meddeelt den hollandske Gesandt i Berlin ( Datum er ikke anført) af følgende Jndhold: Efter Traktaterne med Søemagterne skulle alle de Erobringer, som skee ved Hielpetrop. perne, være til Fordeel for Søemagterne, og heraf er det klart, at Hs. preussiske Majestæts Hensigt er ikke at bruge sin Armee til at dække og forsvare en Grændse, af hvis Forsvar Keiseren selv har den største Fordeel. De Allieredes forenede Tropper paa den nordre Grændse, af Frankerig vare 20000 Mand stærkere end de østerrigske, og alle ved disse forenede Tropper, gjorte erobringer vare skeete i Keiserens Navn. Det vilde være ubilligt at paastaae, at enhver ikke skulde forsvare sit eget Land, og det er i mod al Fornuft, at Keiseren skulde have den heele Fordeel, men ikkun bidrage lidet til de forenede Krigshærers Masse. Keiser Joseph udrustede 300000 Mand imod Tyrkerne, og Keiseren stiller for nærværende Tid ikke over 30000 i Marken, for at beskytte sine Lande i mod Jndfald af de Franske. Naar alle Magter vilde virke i Forhold til deres Jnteresse og Kræfter, saa blev Forbundet frygteligt. De østerrigske Tropper maatte da formeeres med 100000 Mand, Preussen skulde give 60000, saa blev Anstrængelsen forholdsmæssig. Men det er ubilligt at fordre, at Hs. preussiske Majestæts Hielpe=Tropper, som endskiønt de betales ved Subsidier, dog svække Hs. Armee, skulde blot tiene til at forsvare de østerrigske Ejendomme, imedens den østerrigske Armee, der ikkun virkede med halv Kraft, aldeles skaaner sig. Man maa altsaa giøre forholdsmæssig Forstærkning, eller og alle Erobringer, end- og af de tabte Lande, maa skee til Fordeel og Forøgelse for de Magter, som giøre samme Naar denne Punkt ikke bliver nøie bestent, anseer Hs. preussiske Majestæt Subsidie=Traktaten for ophævet, og forbinder sig til ikke at trække Subsidier, førend man herover er kommen til fuldkommen Overeensstemmelse. Dog angaaer dette paa ingen Maade Traktaten af 1788, og Hs. preussiske Majestæt forbinder sig, saavidt hans Forfatning tillader, at levere de fornødne Tropper til at forsvare hans Allieredes Gebect, og at medvirke til deres Rolighed, Velfærd og Formeerelse. Fortsættelse af Beretningen om Folkene ved Oronoko. (See No. 41, 43 og 44.) Ladhed er næsten ligesaa almindelig hos disse Folk, som Løgn og Drukkenskab. Vel har Trang eller Lyst til Magelighed frembragt nogle nyttige Opfindelser hos dem, og formindsket nogen ledes deres naturlige Dorskhed; men i det Heele betragtet, er det sandt, at de ere meget dovne Mennesker. Ladheden yttrer sig hos dem paa forskiellige Maader. Saaledes dyrke ved en Deel af dem noget Cassave, men bekymre, sig slet ikke og Pananas, som dog er et saa velsmagende Næringsmiddel. Andre finde vel stor Smag i denne Frugt, men avle den dog i ringe Qvantitet. De krigerske Cariber ere overflødig forsynede med begge Vexter, men de dyrke dem ikke selv. Andre befatte sig slet ikke med Agerdyrkning, men stole blot paa Fiskerie, og de vilde Rødder og Frugter, som Naturen, legger dem i Haanden uden Arbeide. I deres Hytter finder man dem gemeenlig beskæftigede med Dands, Spil eller Sladren, eller og de ligge uvirksomme og række sig i deres Hængematter. Man træffer vel undertiden een, som spidser sine Pile, eller binder paa et Garn, men det er ham ligemeget, en ten han bliver færdig dermed i dette Aar, eller i det tilkommende. Qvinderne ere ligesaa dovne, som Mændene, og naar deres Børns Hungerskrig ikke gav dem undertiden noget at bestille, saa gik de i heele Dage ikke af Stedet. Af denne Uvirksomhed reiser sig deres umaadelige Tilbøielighed til Betlen. Dog falder det dem aldrig ind, at tigge noget af deres egne Landsmænd. Ville de have noget af dem, saa søge de paa een eller anden Maade at komme til at bytte med dem. Men have de slet intet, og dem fattes Levnetsmidler, saa gaae de ind i Hytterne til deres bedre forsynede Naboer, sætte sig ned hos dem, som om de kom i et venskabeligt Besøg, og sladdre saalænge, indtil man byder dem noget at spise; thi til at forlange noget ere de, uagtet deres Hunger, alt for stolte.