Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-10-19
En Laanefond vil i Hertugdommene, naar Jndulten ophører, som der træder ind med Aaret 1818 og altsaa snart kan slunde til, blive saa meget mere nødvendig, da Trang til Laan ufeilbarligen vil blive overmaade stor. Til Fordeel for Debitorerne blev Jndulten paabudet, da Creditor, dersom han vilde nyde godt af den Opreisning af hans Capital, som Forordningen hjemlede ham, skulde være forpligtet i en vis Tid at lade Capitalen staae uopsagt, skjøndt dette egentligen ikke var Tilfældet i Hertugdommen; thi der fik Debitor ikke nogen større Forpligtelse paa sig, snarere blev den lettet; thi for 1813 var han pligtig at ubetale hans Gield i S. H. C., efter den Tid kunde han betale i Rigsbankrepræsentativer S.V., og da Sølv- og Navne Værdie den Tid var lige, var det ham saa meget lettere at opfylde hans Forpligtelser i det Mellemrum indtil Sølv blev erkjendt, som den eneste Mynt. Mueligen dette Lovbud ikke havde været nødvendigt for Hertugdømmerne; thi Erfaring havde allerede dengang lært enhver Creditor, at være forsigtig med at opsige Capitaler. Efter 1807 faldt alle Produkter der, og som en Følge deraf faldt Jordegodser ligeledes betydeligen i deres Værd. Vanskelig blev det fra den Tid af at faae nogen Capital til Laans, ligesom en Landeiendom ofte ikke kunde udbringes til den Capital, som stod prioriteret i den. Panthaveren maatte altsaa tabe, fordi man, stolende paa de forrige Priser, havde sat en større Capital i en Eiendom, end den nu ved de synkende Priser kunde udbringes til. Af den Aarsag skred en Creditor nødig til at opsige nogen Capital, men lod den hellere staae, naar Debitor nogenlunde betalte Renterne, i Haab om at bedre Tider igjen skulde hielpe Jordeiendommen i Veiret. Jmidlertid traadte Loven her imellem Creditor og Debitor, og paalagde den Første et Tvangsbaand; men naar dette Baand bliver løst, ville flere sammenstødende Aarsager ufeilbarligen gjøre, at et stort Antal Capitaler paa eengang vil vorde opsagt; Trangen til at erholde Capitaler til Laans, vil da følgelig blive saa meget større. Blot den Tvang, som enhver Creditor har maattet underkaste sig, vil gjøre, at ikke faa ville benytte sig af Frieheden, naar den igjen kommer i deres Vold. Man veed, at et blot Forbud er ofte nok til at anspore Mennesket til at gjøre det, Modsatte. Men, denne Tanke endogsaa tilsidesat, hvormange ville ikke i Mellemrummet fra 1813 til 1818. være satte i den Forfatning, at de selv nødvendigen maae bruge deres Penge? Hvormange ung, Mennesker have ikke i dette Mellemrum indladt sig i Ægteskab, kjøbt Eiendomme og derfor høiligen kan trænge til deres Fædrene Arv, Hvormeget kan et Pant i den Tid ikke have forringet sig, især kan dette være Tilfældet, hvor Creditors Siklerhed fortrinligen hviler paa fremmed Caution. Endelig kan endnu til disse Aarsager lægges een, nemlig Hevnelyst; thi enhver Debitor har vilikke stedse i dette Mellemrum tænkt og handlet, som han burde, fordi han stolede paa, at Creditor ikke kunde skade ham; om nu denne igjen, naar han faaer Svøben i Haanden, vil bruge den, er det da andet, end hvad man maae vente af Mennesket? Alle disse Aarsager tilsammentagne maa jo nødvendig frembringe den Virkning, at en stor Mængde Capitaler ville paa eengang blive opsagde til Udbetaling, og at den almindelige Nød vil blive stor, naar der ikke fra det Offentlige kan skaffes Raad; altsaa bliver det uden for al Tvivl, at en Laanefond maa blive en sand Velgierning. Endelig bør den Tanke, saa ofte der tales om Landets Mynt, ingenlunde glemmes, at det erat haabe formeget, naar man troer, at en bedre Mynt allene vil skienke Landet gyldne Tider, og at give Mynten Skyld for det hele Tryk - her tales ikke om Enkelte, som ufeilbarligen lide ved den - hvorunder Landet sukker; thi føler man ikke ogsaa Tidens Tryk i Hertugdommerne, uagtet man der kun modtager og udgiver Sølv, Jkke lidet var deres Antal, som ventede alt af Freden, naar den engang vilde vende tilbage. Den kom, men de gyldne Tider udebleve, og samme vilde ogsaa blive Tilfældet med Mynten, om man end i et Øieblik med en Tryllestav var i Stand til at omskabe den. Ligesom det enkelte Menneske kun forskaffer sig Velstand ved Flid og Sparsomhed, saa er det og med den hele Stat. Handelen er det, som skal oplive alt, som skal gjøre, at Landets Produkter søges og stige i Priis, og Sparsomhed skal lære viseligen at bruge det, man erholder for sit Arbeide. Jo mere Mennesket vil forøde, jo mere maa han ogsaa arbeide og fortjene, naar han ellers ikke vil gjøre Gield. Altsaa, jo større Luxus og Ødselhed der hersker i Almindelighed i Staten, desto meere maa ogsaa den almindelige Virksomhed tiltage, for at frembringe mere. Handelens Standsning kan være temporair, den kan reise sig af sin Dvale, bringe Penge til at circulere, og den almindelige Trang vil da ikke føles saa stærkt, som nu, men saalænge vore mange selvskabde Fornødenheder og den faa stærkt om sig gribende Luxus vedvarer, vil disse stedse overstige vore Jndtægter, og hvor skulde Velstanden da komme fra? Curiosa. Litanier er forfattet af Pelagio, Aar 580, i Anledning af en skrækkelig Pest. Han befalede, at naar Nogen prustede eller nos, hvilket man antog som et Forbud paa Døden, skulde man sige: Gud hielpe Dig. - Derfra har det sin Oprindelse, at man endnu siger, naar Nogen nyser: Hjelp Gud! - Gud velsigne Dom, For henved 60 Aar siden vare Gevinsterne i det Kgl. Skydeselskab paa Vesterbro langt fra ikke saa betydelige, som nu. Kongegevinsten var en Sølvkaffekande, der veiede 80 1/4 Lod, for Hovedet var Gevinsten en Melkekande, 30 L.; Rumpen en Theepotte, 27 1/2 L.; høire Vinge en Spølkum, 23 3/4 L. venstre Vinge to Sukkerfade, begge 25 1/4 L.; Ringen, en Poeal, 12 Lod.