Jyllandsposten, 1838-06-18
anden sten. Udgivet af et Selskab. Redigeret af C. G. Clausen. Nr. 25. Mandag den 18de Junii. Maa trykkes. Nielsen. Om Publiciteten, med Hensyn til Embedsvilkaarlighed. Tvor nuværende Konge, der saa utrættelig og paa saa mangfoldige Maader har virket for at fremme og bestyrke den eneste sande - den lovbegrundede Borgerfrihed, har og til et Værn for samme opløftet det stærkeste - vi kunne sige det eneste sikkre Palladium - Trykkefriheden. Han indsaae, at dette var det eneste paalidelige Middel til at erholde Kundskab, ei alene om mulige Mangler og Misligheder ved de bestaaende Love, men - hvad der endnu var langt vigtigere om mulige Misbrug, Fordreielser og Tilsidesættelse af disse. For Domstolen at anklage en Embedsmand, som misbruger sin Magt til Undertrykkelse, til Udsuelse, var nok tilladt; men at faae ham overbeviist og dømt, medførte saa store Vanskeligheder, og Farer, at kun Faa iblandt Millioner forbandt det Mod, den Klogskab, den Sindighed, de Kundskaber, med den Uafhængighed, at han turde vove sig i en saadan Kamp, i hvilken, om den end var nok saa retfærdig, han havde Jntet at vinde, men Alt at tabe, ligetil Æren. Frederik den Sjette reiste en anden Domstol, fra hvilken Had og Avind, Gunst og Gave, ere aldeles udelukte, en Domstol, for hvilken den juridiske Dommer frygter, og som ikkun den aldeles Forhærdede vover at trodse. En samvittighedsløs Embedsmand kan i sin Kreds regjere paa Tyrkisk, saalænge - og det kan være meget længe – det lykkes ham at blænde sine Overautoriteter. Sine andre Fiender holder han i Ave ved Frygt, eller, om det kommer dertil, ved alle juridiske Fægterkned. Men angribes han paa Prent, da maa han vige sit Sæde og afskedige sine Stokkemænd disse ofte døvstumme Statister. J dets Sted maa han nu selv møde for Publicitetens Høiesteret, hvor Tusinder oplyste, retsindige af alle Stænder ere Meddomsmænd. Jngen trøste sig her med det Gamle: "Loven er lige for os Alle." Den er det nok i sig selv, men ikke i sin Udøvelse. Den kan ikke vorde det, førend alle dens Haandhævere vorde alvise, og dens Giver - Kongen alvidende. Der er talt, skrevet, forestillet, insinueret, instigeret i Læsseviis om Trykkefrihedens Misbrug, og denne er ligesaa afgjort vis, som at man kan drukne sig i Vand, hænge sig i Reeb, skjære sig Halsen over med Kniv, drikke sig ihiel, og æde sig ihiel; men det er endnu aldrig faldet selv den værste Despot ind at forbyde Brugen af Vand, Reeb, Kniv, Mad eller Drikke. Misbrug er uadskillelig fra Brug. At ville aldeles udelukke det Første, var det samme som aldeles at tilintetgjøre det Sidste. Det er derfor een af de skjønneste Perler i Frederik den Sjettes Hæderskrands, at han har kæmpet en lang og standhaftig Kamp forat bevare sit Folk et Gode, uden hvilket alle de øvrige vilde være tvivlsomme og flygtige. Erfaringen taler: Jo længere fra Kjøbenhavn, eller egentlig, jo længere fra Tænkefrihedens Organer: de kjøbenhavnske Dagblade, jo større Embedsvilkaarlighed. - Fortællingen af nogle Exempler herpaa vakte en saadan Forbauselse hos en Ven af mig - en brav og agtet Justitsembedsmand i Sjælland, at han med sammenslagne Hænder udraabte: "Nu seer jeg, at jeg har gandske glemt min Geographie; thi jeg vidste virkelig ikke andet, end at Jylland hørte til Kongeriget Danmark. At den antydede store Forskjellighed i speciel Bestyrelse for ikke saa meget længe siden har fundet Sted, ville mange endnu levende Menneskeer kunne bekræfte, der nok have kjendt Kongen i Ebeltoft, Kongen i Grenaae, Kongen i Randers osv. osv.; thi hartad enhver Kjøbstad, ethvert Herred, havde sin egen Næssekonge, der rigtig nok stod under Overkongen, men som oftest var langt mere frygtet end denne. At det jo nu i nærværende Tid er bleven langt bedre, det er vist, men at der endnu maaskee kunde være nogle Levninger tilbage af den gamle Feudalforfatning, derom kunde i det mindste een for Domstolene svævende Sag give en ikke gandske ugrundet Formodning. Skulde ellers nogen anden Commune eller District troe at føle lignende Tryk, da er jo nu Jyllandsposten optraadt for at modtage enhver grundet og beviislig Anke. Dette den offentlige Menings Organ - som vi haabe - fremkommer lykkeligviis samtidig med den høist vigtige og ypperlige Lov om en forandret og i Sandhed forbedret Communalbestyrelse; hvilken Lov dens vise og ædle Giver altsaa har anseet som nødvendig, og som følgelig afgiver et vægtigt Beviis for, at ei heller denne Afhandling er overflødig eller grundløs. Skulde, som sagt, flere Misbrug af Embedsmyndighed finde Sted her i Provindsen, da vil maaskee Udfaldet af den Rodske Proces bestemme, om de skulle komme til offentlig Kundskab, eller vedblive at drives og trives i det forrige Tusmørke. Høist mærkværdig er den Kjendsgierning: at jo høiere man gaaer op i de Bestyrendes Rader, jo mindre har man at befrygte af Vilkaarlighed: at det blot er i de nederste, hvor Vanskeligheder stundom have viist sig, men er man først sluppen derigjennem, da har det siden ingen Fare.