Aarhuus Stifts-Tidende, 1844-03-14
Jylland er fremfor Danmarks øvrige Deele udstyret med en Mængde store Søer, Ager og Bække, hvis Vandløb trindtom ere anbragte til Fabrik- og Mølledrivt, til ethvert af disse sidste er der i sin Tid meddeelt Kongl. Bevilling, og i Tillid hertil ere store Bekostninger anvendte, ikke alene for at gavne den Privilegerede, men og for at gavne Omegnens Beboere; – visse Værker ere saaledes indrettede efter en ifølge Beliggenheden, passende Maalestok, og ved Tidens Fremskriden, Cultur og Folkemængdens Tiltagen forbedret i Mekanismen, og hvor Vandkraften ikke har været tilstrækkelig, byder Billighed, at det bliver Mølleeierens Pligt at udvide sin Kraft ved Hjælp af Damp, Vind eller Hestemølle, og hvis den Privilegerede ikke vil eller kan bringe en saadan nødvendig Sidekraft frem, da er det vist nok Regjeringens Pligt at træffe Foranstaltninger til at afhjælpe Maletrang, og villig laane Øre til en paa Fornuft og Billighed støttet Ansøgning, men billigviis burde det dog først communiceres den gamle Privilegerede, for at han kunde være ligesaa nær til Mølleanlægget paa den Plads hvor Communen ønskede det, som en Fremmed; vel veed Jndsenderen at vor Regiering ikke er bunden ved Lov, men for god Ordens og jeg tør sige for det almindelige Bels Skyld, ville det vist nok være Dessein at der blev taget moralsk Hensyn til de eengang Privilegerede, og som eengang have betalt og skattet og offret sig til denne vist nok ikke misundelsesværdige Stilling. Skulde dette maaskee synes ubilligt, da tænke man sig en Mand der et Par Dage for Tronskiftet har kjøbt og betalt for en saaledes privilegeret Eiendom, et Par Dage efter løser ny Bevilling, og et Par Dage senere meddeles der anden Mand Privilegium til Præjudice for den Første, og hvor bliver Tilliden til de Kongelige betalte Confirmationer: Eller skulde det maaskee vinde meere bifald hos Regjeringen, om det blev paalagt en nye Privilegeret at give de Mølleeiere, med hvem han træder i Concurrence, en ved uvillige Mænds Skjøn passende Godtgjørelse for Jndgreb i hans mangeaarige privilegerede, confirmerede og betalte Næring. Dog nok herom, haabende at vor Regiering vil skjænke disse ufuldstændige Linier Opmærksomhed, forvisset om at vor ophøiede Konge klart vil indsee det Rette, og nogen billighed i det Anførte, samt ved sin Viisdom vide at sætte Grændser for Privilegiums Meddelelse for en Deel af de mange Ansøgninger som indkomme, mange som i Dag ansøge om halv Maleret og om stakket Tid naar den første Naade er glemt, paa mange Veie og til forskjellige Tider bane sig Vei til den fuldstændige Maleret. Foruden Sagen saaledes skuet, fortjener det visselig tillige Opmærksomhed, at den halv Privilegerede nødig siger Nei til at male Alt hvad Møllegjæsten bringer og vil saaledes vide ved en lunken Omgaaen af Loven, ja naar der gaaes ham nærmere for uberettiget Næring, det da saare let leder til at trække sig selv og sin Næste hen for Meenederens Forum, idet hans utidige Begjær hans Frygt for at støde den tilladelige Deel af Maling bort, som oftest fører ham paa en mod Moral og Retfærd stødende Vei, til Skade saavel for sig selv som det Almindelige. Man tænke sig Vedbliven med disse mange Privilegier, hvor snart vilde det ikke komme til samme sørgelige Tilstand som i et vist Grevskab i England, hvor utidig Brødnid, og et ufornuftigt Medhold fra Grevens Side, bragte en Masse af Vindmøller frem, som alle bleve assurerede i Grevens Assurance Klub; men Møllerne kunde ikke bestaae, og den sidste sørgelige Resource var: at snart brændte er, snart en anden Mordbrændere, og Meenedere opfyldte Fængslerne, Fattighusene voxte til en foruroligende Grad, Assurancen, som var baseret paa private Actier, tabte store Summer; dette blev den sørgelige Frugt for det almene Vel Skulde nu Intet af det her Anførte vinde bifald, da finder Jndsenderen det ønskeligt om det hele privilegerede og confirmerede Baand blev løsnet ved Lov, og kunde ret vel være billigt, at de gamle Privilegerede fik en Godtgjørelse eengang for alle af Statens Kasse; da behøvedes ingen Control for uberettiget Maling, da fristedes Jngen til falsk Eed for Overskriden af sit Privilegium, da var vor ophøiede Regjering fritaget for Frygten for at blive vildledt ved nepotiske med Mammon under Armen støttede Ansøgninger, da kom den aabne Færd fri Concurrence, da behøvedes Jntet af den moralske Pest Omgaaen af Lovene, og da vaklede ikke, hvad der slutteligen er Jndsenderens Hovedhensigt, nemlig: At see og høre stærk i Nationen "Tillid til Regjeringens Foranstaltninger" til lige Gavn for Konge som Folket, paa det at de gamle gjennemgribende Ord stedse maa være en Trøst for hver Dansk: under Lov og Retfærd bygger og boer Du rolig i Din Hytte." Bedes optaget af d'Hrr. Avisredacteurer. Ved at læse Forslaget fra Ørum Pastorat angaaende Tvangs-Arbeidshuse, faldt det mig ind at fremsætte en flygtig og ikke videre gjennemtænkt Jdee i denne Anledning, som mulig kunde udføres efter en vel overlagt Plan og medføre meere Nytte og mindre Tab og Bekostning end slige almindelige Arbeidshuse, der upaatvivlelig ville blive kostbare at oprette og endnu kostbarere at holde igang. Endelig er jeg af den Mening, at de ikke vilde blive meget benyttede og kunde vist ikke benyttes uden af en mindre Deel. Dog er det langtfra at jeg fraraader Tvangs=Arbeidshuse, men er endog af den Mening, at det mindste eet i hvert Amt vilde være til stor Nytte, nemlig for de enkelte Subjecter som dertil egne sig, ifald Tvang kan lovlig anvendes. Mit Forslag gaaer ud paa, at der skulde sørges forat de Fattige, som kunne forrette nyttig Gierning, ikke skulde kunne klage over, at de ikke eller kuns tildeels i Fleng, kunne faae Arbeide og Fortjeneste. Dette Klagemaal er den almindelige, og bruges som Grund til at søge Hjælp af Fattigvæsenet, og ofte er det Sandhed, men ogsaa ofte kuns Paaskud, og har Ladhed og des tilGrund. For da at afskjære dem der egentlig ikke ville arbeide eller søge at fortjene deres Næring, fra grundet Klagemaal over at de ikke kunne faae Arbeide, men fremfor Alt, for at hjælpe dem der virkelig have Lyst til Arbeide, at de aldrig skulle mangle samme, er mit Forslag; 1) Jeg anseer ethvert Sogn eller Commune som en stor Arbeidsanstalt, og den er det i Virkeligheden. Her have de Arbeidsløse Hjem, ere vante til de Forretninger som i Almindelighed forefalde, og her kunne de anbringes til langt større Nytte end i et Arbeidshuus, hvor de skulle lære en dem fremmed Forretning. 2) Sogneforstanderskaberne skulde være bemyndigede tilat ansætte enhver Lodseier til at skaffe Arbeide i et vist Antal Dage, Alt i Forhold til hans større eller mindre Bedrift, som i det Hele vil rette sig efter Antallet af dem som melde sig til at benytte sligt Arbeide. 3) Sogneforstanderskaberne maae ligeledes være bemyndigede til at bestemme, hvormeget enhver af disse Arbeidere bør have i Dagløn, og denne Dagløn bor aldrig være for knap, men efter de Anbefalinger den Paagieldende erhverver sig, forhøies eller nedsættes i den følgende Termin, og stedse rette sig efter Arbeiderens Værd og Duelighed samt efter Aarstiden osv. At løse eller udvikle denne Opgave videre er ikke min Hensigt, men ifald Kyndigere skulde finde Jdeen nøiere Overveielse værdig, da vilde det være mig kjert om samme kunde blive til Nytte. Det er min Mening at kuns en liden Deel vil benytte denne Maade, at faae stadigt Arbeide, og kuns egentlig de som have Lyst og Trang dertil. Den øvrige Deel som ikke vil have Arbeide, men søge Hjælp hos Fattigvæsenet under det Paaskud at de ikke kunne faae Noget at fortjene, kan med god Grund afvises, og nodes saaledes til Virksomhed. Bel kan her indvendes Meget, og Vanskeligheder ville møde; men af tvende Onder vælger man det mindste, og det maa altid være bedre at anbringe saadanne Mennesker til den meest mulige Virksomhed, end ganske at føde dem som Ørkesløse og Unyttige, Skulde endelig et saadant Forsøg mislykkes, var derved Jntet tabt, hvilket ikke vilde være Tilfældet med Arbeidshuse. Kloster Mølle, den 25de Februar 1844. D. Møller.