Den Vest-Sjællandske Avis, 1822-03-05
(Fortsat). Den Hurtighed hvormed Planterne løbe omkring Solen, er meget forskjellig med Hensyn til enhver i Besynderlighed. J Almindelighed bevæge de Planeter, som ere nær ved Solen i samme Tid sig langt hurtigere, end de som ere mere bortfjernede. Merkur tilbagelægger i en Tid af en Secund omtrent 6 tydske Mile. Jorden mere end 4; men de langt bortfiernede meget mindre. Naar man antager at en Kanonkugle i en Secund giennemflyver omtrent 600 Fod, saa bevæger Jorden sig 160 Gange hurtigere end den. Vi fornemme dette ligesaa lidet som Jordens Axeldreining, fordi vi formedelst Tiltræknigen høre til Jorden, og alle Legemer som komme os nær følge den samme Retning. Allerede i en Baad, som seiler stille mærker man intet til Bevægelsen, og kun naar vi see hen til Kysten, opdage vi at denne ligesom inter tilbage. Men støder Fartøiet paa noget, saa falde vi forud, fordi vi eengang ere i Bevægelsen fremad, og vi ikke have forberedet os, ved de uforudseete Hindringer, paa dens Standsning. Det er nødvendigt, at de Planeter, som ere nærved Solen, maae løbe langt hurtigere formedelst den større Tiltrækning, som Solen udøver paa dem, naar de ikke skulle falde ned paa den. J hvert Øieblik falder Planeten altid noget imod Solen; men da den ogsaa har en Bevægelse som driver den frem i en Retvinkel, fra den Retning, hvori den vil falde, saa fremkommer dens Omløb af begge disse Kræfters Modvirkning; men hvorfor dette er elliptisk veed man endnu ikke. Dog har man søgt Aarsagen i en electrisk Kraft hos Solen, som drager Planeten med Heftighed til sig, for at meddele den electriske Jld, og derpaa, naar den har opfyldt den dermed, igien støder fra sig, indtil den igien er bleven skilt ved den. Denne Forklaring er sindrig nok, men den er endnu ikke beviist. Som Hypothese kan man altid lade den staae. Jngen Planet har en saa afmaalt Axeldreining, at naar den opnaaer sit Aarsmaal, at den da ogsaa just gaaer til Ende med en af sine Dage. Ved Jorden f. Ex er ved Aarets Slutning vel den 366de Dag allerede begyndt, men først 5 Timer 48 Minuter og 45 Secunder ere da passerede af den. Antager man dette Overskud for 6 fulde Timer, som var Tilfældet med den gamle julianske Calender, og indskyder nu alle 4 Aar en Dag, saa har man indskudt fire Gange 11 Minuter og 15 Secunder for meget. Gaaer et Aarhundrede saaledes hen saa maae Aarstiderne endelig falde paa en ganske anden Dag, end den, som man oprindelig vilde betegne dermed. Derfor blev en Forbedring i Calenderen paatrængende nødvendig, som ogsaa kom i Stand, men som kun endnu ikke i Rusland har fundet Jndgang, hvorfor den Russiske Dateren afviger saa meget fra vores. At Planterne synes til visse Tider at gaae tilbage er blot et Blendværk. Jmidlertid syntes dette saa uforklarligt for de Gamle, at de kaldte dem deraf Plancter, det er vildfarende StierJerndognenes Fremtykning bestaaer deri, at hele Jordens Bane hvert Aar bliver skudt tilbage, i et Middeltal omtrent 20 Secunder af Rummet fra Østen til Vesten, saa at altsaa de Punkter, hvorErliptikken giennemskiærer Jordens Bane kommer altid til at ligge mod en anden Egn. Alle Planeter, ere underkastede en lignende Forandring i deres Bane, som bliver bevirket af deres Naboe. Planeters Tiltrætning, forresten har det ingen Jndflydelse paa deres physiste Tilstand. Ved Forden varer det 3600 Aar, førend den kan igien komme til det Sted, hvorfra den gik ud; hvilken Tid man kalder det platoniske Aar. Nu staaer Jordens Axel paa den nordlige Himmel omtrent i Egnen af den saakaldte Polarstierne, men er endnu omtrent 2 Grader derfra. Polarstiernen var imidlertid i ældre Tider endnu meget længere bortfjernet fra Polen, og vil ogsaa i Fremtiden bortfjerne sig længere derfra, ligesom Polen rykker længere frem. En gammel chinesisk Keiser i Oldtiden har efterladt sig en Efterretning om den daværende Pol, som nu tiener os til et Punkt, hvorfra man gaaer ud ved Tidsregningen, og der ligesom billederne i Dyrekredsen, som nu allerede ere henimod 1 1/2 Tegn forrykkede, angiver os det Tidspunkt da de bleve opfundne. Det er overhovedet mærkværdigt, og som ved denne Leilighed fortiener at anføres, at i den gamle chinesiske Oldtid forekomme Fragmenter af en Dannelse, som er ganske fremmed for det nuværende Folk der, og som i Cultur neppe kan maale sig med Tyrkerne. Saaledes vidste en Keiser, som skal have regieret ved Noahs Tider, at Jorden, maalt omkring Polerne, var 90000, og omkring Æqvator 95,000 chinesiske Li stor. Tallenes Forhold stemmer vel ikke ganske overeens men han havde dog allerede Kundskab om at Jorden bliver fladere ved Polerne, hvis Opdagelse Europæerne skylde Newtons Genie og som efterhaanden blev bekræftet ved Opmaalinger. (Forts.) Snive.