Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-07-07
(Jndsendt.) I Stiftstidenden Nr. 98 d. A. har Hr. Pastor Herambi Taagerup leveret et Jndlæg i Anledning af den opstaaede Strid angaaende de af mig i "dansk Samfund sidst i Mariebo talte Ord om "Bondefrihed. Endskjøndt jeg nærer den største Agtelse for Hr. H.s Mening, ja saa stor en Agtelse, at jeg virkelig ønskede at kunne betragte den som en Slags Høiesterets Dom, saa forekommer det mig dog, at Hr. H. ikke ved denne Leilighed har holdt sig aldeles fri for Eensidighed i sin Anskuelse, og jeg kan derfor ikkun betragte det af ham Anførte som et Jndlæg i Sagen. Hr. H. var desværre ikke selv personlig tilstede ved Mødet, han kan altsaa, som han selv siger, ikkun dømme efter hvad der er offentliggjort og efter Andres Fortælling. Om denne Omstændighed, om muligen et ham meddeelt mundtligt, ikke ganske upartisk, Referat af det Passerede, eller Hr. Hes store Jnteresse for dansk Samfunds, Bestaaen er Skyld i denne, efter min Formening ikke ganske retfærdige Dom med Hensyn til mig, kan jeg naturligviis ikke afgjøre, men min Pligt troer jeg det er at vise, hvori jeg antager at Hr. H. feiler. Hr. H. siger, at det var en uheldig Tale, jeg holdt. Der er jeg enig med ham, men formener, at det Uheldige ved den ligger i ganske andre Omstændigheder, end at den ikke var spøgefuld. Saameget er vist, at jeg, da jeg nedskrev mine Tanker, ansaae den Form, hvori jeg indklædte det Sande og Alvorlige, for spøgefuld, og det anede mig aldrig, at Nogen kunde føle sig indigneret herover, hvad utvivlsomt heller ikke vilde være skeet (og heri troer jeg det Uheldige ligger), dersom ikke det Publicum, for hvilket den holdtes, havde for størstedelen bestaaet af Kjøbstadbeboere, der forud var indtaget saavel imod Bondestanden, som imod Bondefrihed, ja Enkelte af Forsamlingen maaskee endog imod mig personlig, hvorom Mere siden. Hr. H. finder dog, at det, jeg sagde, var Noget, som meget vel, altsaa passende kunde fremstilles i "dansk Samfund. Dette glæder mig, thi det var da altsaa ikke Vrøvle. Om det imidlertid ikke er fremsagt paa en Maade, der var humoristisk eller spøgefuld nok, er Noget jeg ikke selv kan bedømme; men dersom Saadant virkelig ikke har været Tilfældet, saa beder jeg at betænke, at Aarsagen hertil meget vel kan have været den Adfærd, visse Enkelt anseete Tilstedeværende strax fra Begyndelsen af viste, idet de nemlig talede halv høit om mig og om mine Ord, og skjøndt kun halv høit, saa dog høit nok til at jeg kunde forstaae Meningen, og hvilket dog vistnok maatte kunne være istand til øieblikkelig at betage mig mit gode Lune. Den første Hyssen, som opstod, ansaae jeg for at gjælde dem, der saa upassende søgte at forstyrre mig, og som ved deres Støi forhindrede Andre fra at høre hvad der taledes. Flere, der vare tilstede, antog det Samme, efter hvad de senere have sagt mig. Paa Grund af denne Anskuelse, og i Bevidstheden om, at det jeg talede var baade lovligt og sømmeligt, lod jeg mig derfor heller ikke forstyrre; men først da jeg formelig blev afbrudt, appellerede jeg til hele Selskabets Dom, den jeg da ogsaa strax villigen underkastede mig, uagtet jeg ved senere Overveielse ikke formaaer at indsee, at Selskabet, der jo var offentligt, havde nogen Ret til at nægte mig at fuldende min Tale, forsaavidt den ikke overskred Grændserne af det Lovlige, Sømmelige og Passende. Jkkun Præsidenten kunde have Ret til at nægte mig Ordet. Altsaa ogsaa i dette Punct er jeg uenig med Hr. H., der antager, at jeg endog tidligere, end som skeete, skulde have rettet mig efter det hele Publicum. Dog, herom kan Hr. H. ikke have nogen fuldkommen selvstændig og begrundet Mening. Hr. H. var (man erindre det) ikke personlig tilstede, kan altsaa ikke vide hvorledes Alt gik til. Hvad det her fornemmelig kommer an paa, er, hvorledes Selskabet opførte sig imod mig først. At det ikke var paa en høflig eller besindig, for ei at tale omen parlamentarisk Maade, jeg blev afbrudt, er vistnok dog Hr. H. selv overbeviist om, eftersom han kalder Maaden, hvorpaa det skeete, tumultuariske. Men naar dette var saa, da forekommer det mig at være en temmelig stor Fordring at gjøre til mig, at jeg beskedent, skulde vige for Forsamlingens tilkjende givne Mening". Den væsentligste Uenighed imellem Hr. H. og mig i dette Punct er vist udentvivl den Omstændighed, at Hr. H. antager, at der ved Aftensbordet ikke var nogen Præsident, medens jeg derimod, og sikkert ogsaa enhver Upartisk, der var tilstede, ikke kunde troe Andet, end at den Samme, som ved Modet paa Raadstuen var Formand, ogsaa førte Præsidiet ved Bordet. Jeg har rigtignok læst Hr. Pastor Posselts Raisonnement om, hvo der var, eller rettere skulde være Præsident, hvis ellers Nogen burde være det; men jeg maa tilstaae, at det har orekommet mig ubegribeligt, hvorledes Hr. P. har kunne fremkomme med Sligt, ligesom det ogsaa forekommer mig høist ubegribeligt, hvor Hr. Heramb kan billige det. At flere ere af samme Mening som jeg i denne Henseende, kan jeg forsikkre, og hvis jeg ansaae det for nødvendigt, da kunde jeg nævne Mæyhvis Navne vist vilde have en god Klang, og hvis Mening denne Henseende nok vilde kunne betyde en Deel; men jeg sk. indskrænke mig til at sige, at 2de af dHrr. Pastorerne Possel, og Herambs egne Embedsbrødre have tilstaaet for mig, at helle ikke de har kunne indsee, at Hr. P.s Raisonnement, angaaenhvo der var Præsident, var rigtigt. Ved Bordet udøvede desuden Hr. P. factisk tildeels en Præsidents Functioner derved, at han foreslog hvilke Sange der skulde afsynges og deslige. Dersom virkelig det Par uskyldige Ord, jeg talede, gjorde et saadan Jndtryk paa Selskabet, som naar man seer Børn lege med skarp Knive, da burde vel dog Selskabet været saa befindigt at betænke, at jeg i hvert Fald ikke længere er noget Barn, men fuldmyndig Mand, som man kunde drage til Ansvar, om der var noget ulovligt i det Sagte. Forsamlingen var saaledes, efter min Formening, neppe berettiget til, lydt at tilkjendegive sit Mishag, saalænge intet Upassende eller Usommeligt talede Jkkun Præsidenten var, eller idetmindste burde være, i Besiddelse af en saadan Ret. Dog, hidtil har det ikkun været Ubetydeligheder, hvori jo er afvigende af Mening med Hr. Heramb. Men hvad jeg minde af Alt kan begribe, er, hvorfor jeg ikke skulde være berettige. (jeg antager, at jeg ligefrem var forpligtet) til at bringe Sagen for Publicums Domstol. At gjøre dette, var dog vel den eneste Maade, hvorpaa jeg kunde vente at erholde Satisfaction for alle de Uartigheder, for ei at sige Grovheder, hvormed man havde overdynget mig, og at jeg skulde reenoncere herpaa, medens Modpartiet, det talrige, mægtige og anseete Modparti, kunde got sig over at have saa kjønt bragt Bonden til Taushed, var virkelig dog at forlange formeget af mig, der vel nok tør paastaa at være den fornærmede Part. At jeg har forseet mig ved at bringe Sagen for det store Publicum, som Hr. H. mener, kan jeg saaledes ikke indsee, saa vist som jeg veed mig fri for at at have sagt Andet i min Beretning desangaaende, end reen puuSandhed, og følgelig ikke har været ubillig i min senere Tale om Selskabet, som Hr. H. beskylder mig for, – en Beskyldning, som jeg altsaa tilbageviser som aldeles ufortjent. Hr. H. mener vel, at jeg strax paa Stedet kunde have afgjort mit Melemværende med de, der havde fornærmet mig, og føler sig forvisset om, at Forsamlingen vilde have misbilliget den Adfærd som var udviist imod mig, dersom jeg havde afæsket dens Mening; men ikkun Hr. Hes ikke personlige Tilstedeværelse, hans Ukjendskab til, hvorledes det Hele gik til, kan undskylde denne Paastand. Jalfald hørte der dog vist langt mere Mod til for mig, den enkelte Bonde, den fornærmede Part, at spørge Selskabet om det billigede den Fremfærd, som Selskabet selv havde udviist imod mig, end der hørte til for Pastor Posselt at gerere sig som Præsident, hvad han dog virkelig var. Desuden er det for mig utvivlsomt, at den Revanche, jeg der vilde have opnaaet vilde have bleven en heel anden, end Hr. H. mener. Den sværeste Anke, Hr. H. har rettet imod mig, er dog den, at jeg har villet bringe Bondestanden til at troe, at den er fornærmet i min Person, ret som om den danske Bondestands Hjerte slog i mit Bryst, og en haard Dom er den, Hr. H. sæl der, naar han siger, at jeg herved har tabt min Sag i selv samme Øieblik, jeg bragte den for det store Publicums Domstol Til at Lykke er baade Anklagen og Dommen ubeføiet. Jeg tilstaaer, at naar jeg i Slutningen af min Beretning, dat. 29de April d. A., har antydet, at jeg ansaae den Fornærmelse, der ved derfores mig, for ogsaa at gjælde den hele Bondestand, da ha jeg ikke været heldig nok til at udtrykke min Mening bestemt, tydeligt og klart; men jeg kan dog ikke indsee, at det kan forstaaes saaledes, som om jeg derved har villet gjøre mig selv til Repræsentant for hele Bondestanden, hvilket en anonym Forfatter nylig i "Lollands=Posten, har behaget at insinuere, en Jnsinuation, som ogsaa Hr. Heram synes at rette imod mig, men som jeg herved afviser paa det Allerbestemteste som Noget, der aldrig har kunnet falde mig ind. Hvad jeg derimod har meent, er ikkun dette: at saaledes som en meget stor Deel af Selskabet hin Aften tog paa Vei imod mig, saaledes som de søgte at forsvar deres Adfærd imod mig paa selve Stedet, kunde hverken jeg eller nogen Anden med Grund see Andet heri, end reen skjær Jalous, imod Bondestanden. Uagtet det vel ikke nu efter saa lang Tid Forløb er mig muligt at erindre eller bestemt at sige, hvorledes og af hvem saadanne Udtryk ere brugte, saa husker jeg dog revel, at man bestandig paaberaabte sig til Ex. at Bondestanden ikke havde mindste Grund til Klage; at det ikke passede sig for mig, i en saadan Forsamling som denne (den tilstedeværende Forsamling) at holde en saadan Tale, da jeg var den eneste Bonde i Forsamlingen; "at Bondestanden ikke var nær saameget trykket, som Kjøbstadborgerne, og flere lignende Yttringer. Jeg har ovenfor sagt, at Enkelte af de der Tilstedeværende maaskee nærede Uvillie imod mig personlig, men der paa Stedet mærkede jeg virkelig ikke det Mindste hertil. Den hele Strid dreiede sig kun om, hvorvidt det var passende, hvad jeg havde sagt, eller el og at det var passende, eller, hvad der kommer ud paa et, at det meget vel kunde fremstilles i dansk Samfund, indrømmer i Hr. Heramb. Hvor uberettiget Forsamlingen desuden var til at anke over mit Foredrag paa den Maade, som skeete, til jo bedst kunne erfares ved at eftersee hvad det var jeg sagde. Jeg har nemlig ikke i fjerneste Henseende yttret Noget, der kan forstaaes som Klage over Bondestandens materielle Velvære. Jkkun enkelte statsborgerlige Goder eller Rettigheder har jeg givet at forstaae, at jeg antager, at Bondestanden ikke er i fuld saa god Besiddelse af som "Andre, der høre til det danske Samfund. De, der vil forsøge at bevise det Modsatte, vil vist faae et svært Stykke Arbeide. Jeg har saaledes, som anført, der paa Stedet hiin Aften ikke seet Andet og ikke kunne see Andet i Forsamlingens Adfærd imod mig, end Jalousi imod Bondestanden, medens jeg selv personlig ikkun tilfældigviis var den, det kom til at gaae ud over. Gud give, at jeg blot i denne Henseende har taget feil af Forsamlingens Mishagsyttring. Gud give, at denne blot har gjældt mig selv personlig, eller den Maade, hvorpaa jeg har fremsagt Ordene; jeg vilde da glæde mig hjertelig, thi jeg anseer en Spænding eller Adsplittelse imellem Kjøbstadbeboere og Landbeboere for den allerstørste Ulykke, der for Tiden kan ramme vort dyrebare Fædreland; – men, desværre, endskjøndt Alle nu vil give det Udseende af, som om det var saaledes, – jeg tør, jeg kan dog ikke tro det. Det Hele var for tydeligt til at kunne misforstaaes; jeg anseer det fremdeles som et Udbrud af Uvillie imod Bondestanden. Jeg har ikke ligefrem søgt at afholde Bondestanden fra at træde ind i dansk Samfund; jeg har ikkun, hvad jeg troede mig forpligtet til, ifølge hvad der vederfores mig sidst, raadet den til Forsigtighed med Hensyn til hvad der siges. Jeg har vel yttret, at det maaskee var klogest, om Bønderne selv oprettede et dansk Samfund, og jeg er endnu af den Mening, at dette maa skee, var klogest, dersom den Aand, der i Selskabets sidst afholdte Møde gav sig Luft ved Bordet, fremdeles skal vedblive at yttre sig eller maaskee endog blive herskende. Men maaskee var denne Aand et Beviis paa Jntelligents, Sæddinge, den 20de Juni 1847. H. Olesen.