Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1846-07-19
Vort Fædreland har ogsaa i de sidste tvende Aar af Forsynet været velsignet fremfor de fleste Velstand og Formue er forøget, og idet vi derhos leve under en oplyst og retfærdig Konges Regjering, kunne vi med Glæde sammenligne Livet paa Danmarks Sletter med andre Folks Tilstand. Vi see ei, som flere af disse, Hobe af vore Medborgere forlade deres Arne, og foretrække et fjernt og ubekjendt Land for Hjemstavnen. Dog være det langt fra mig at mægte eller fortie, at der ved Siden heraf ere Forhold tilstede inden vort Fædrelands Grændser, hvis Ordning oplyste og retsindige Mænd i de tvende sidste Aar have imøde seet og endnu imodesee med spændt Forventning, og tildeels ikke uden Bekymring. Gjentagne, Presselovgivningen vedkommende, Andragender have bevæget Kongen til at lade Kongerigets Provindsialstænders sidste Forsamling forelægge til Betænkning et Udkast til en fuldstændig ny Anordning om Trykkefriheden. Den Viborgske Forsamling fandt imidlertid ikke Tid til at tilendebringe denne Sags Forhandling, og de særegne Omstændigheder have givet Hs. Majestæt Anledning til atter at lade berørte Udkast forelægge for hiin Forsamling; der har saaledes ikke kunnet tages nogen endelig Bestemmelse, om og hvorvidt det bør udgaae som Lov. Kongen har dog ei villet opsætte at imødekomme nogle af de med Hensyn til Pressens Tilstand yttrede Ønsker. Vel har han ei fundet midlertidigen at kunne opfylde Ønsket om, at det maatte tilstedes de uprivilegerede Blade at optage de, Udlandet saavelsom Forholdene mellem dette og det danske Monarchi vedkommende, politiske Meddelelser, hvorfra disse Blade hidtil vare udelukkede. Men ved Siden af Ønsket herom er tillige ført megen Klage, over, at denne Deel af Presselovgivningen ei haandhævedes af Domstolene, hvorimod de mødende Spørgsmaal endeligen afgjordes af Øvrigheden, at herved den Grundsætning, hvorpaa Trykkefriheden hviler, tilsidesattes, og at denne Afvigelses Følger, allerede havde viist sig, idet Øvrigheden tiltog sig at udelukke paa den ene Side rent indenlandsk Politik, paa den anden Side Udlandet vedkommende blot historiske og statistiske Meddelelser, der ei kunde ansees for politiske, saa at den syntes at ville tilegne sig en næsten ubegrændset Censurmyndighed. Efter den udgivne midlertidige Anordning af 3die Juni d. A. maae, saavidt jeg kan skjønne, disse Klager – om der nogensinde har været noget Grundet i dem, hvorpaa jeg ei her har Anledning til at indlade mig - i ethvert Tilfælde nu bortfalde. En almindelig Erkjendelse af, at Værnepligtens Byrder ei vare fordeelte saa ligeligen, at jo en enkelt Samfundsclasse derved var mere betynget end de andre, foranledigede, at der ogsaa blev forelagt Monarchiets Provindsialstænders sidste Forsamlinger et Lovudkast og Jndførelsen af almindelig Værnepligt. Men dette fremkaldte i alle Forsamlinger mærkelige Forhandlinger, som tilfulde have viist, hvor vanskeligt det er at ordne dette høist vigtige Anliggende overeensstemmende med Ret og billighed mod alle Samfundets Classer, og derhos saaledes, at Forsvarsvæsenet, ikke - hvad aldrig kan indrømmes - desorganiseres. Saa enig man næsten i alle Forsamlinger var om at fraraade det forelagte Udkast, saa aldeles uenig var man om, hvorledes i dets Sted Landets Værn og Værnepligten skulde ordnes, og hos enhver opmærksom og upartisk Iagttager af disse Forhandlinger og deres Resultater maatte der vel efter min Mening opstaae Tvivl, om den almindelige Værnepligt nogensinde i Fredstid vil lade sig indføre, uden at fremkalde Ulemper og Uligheder, som ere større end de, der unægteligen klæbe ved den nærværende Tilstand. Hs. Maj. Kongen har imidlertid ei ved saadanne Betragtninger ladet sig bevæge til at opgive denne Sag; han har ladet foretage en fornyet og nøiagtig Prøvelse af samme, og navnligen af de i Stænderforsamlingerne fremsatte Forslags Udførlighed med Hensyn til Forsvarsvæsenets Tarv. Disse Undersøgelser ere vel først nyligen tilendebragte, men Hs. Majestæt har dog ei opgivet Haabet om at kunne endnu i denne Session lade forelægge et nyt Lovudkast om denne Sag til Betænkning. J vore Landboforhold er en mærkelig Bevægelse fremtraadt i de senere Aar, og det er blevet Regjeringens Pligt at modvirke denne Bevægelse, forsaavidt den stiller sig som Opgave at fremme enkelte Classers Fordeel ved Tilsidesættelse af Andres velerhvervede Rettigheder, men derimod at agte paa de Ønsker, som ligge til Grund for denne Bevægelse, forsaavidt de have deres Rod i den Sandhed, at der ikke staaer Lidet tilbage, som bør søges tilveiebragt, for at fremme en heldig Udvikling af disse Forhold, paa hvilke det Heles Velvære saa væsentligen beroer. Denne ærede Forsamling har allerede heri understøttet Hs. Maj. Kongens Regjering. Jdet den har tilbageviist uretmæssige Andragender, har den selv bragt et vigtigt Ønske for Thronen, om Udjevning af den Ulighed mellem Hartkornet, som i de communale Forhold er lidet naturlig, og som fører til Modsætning mellem Samfundsclasser, der ei alene burde bestaae samdrægtigen ved Siden af hinanden, men ogsaa samlede virke for deres i Sandhed fælles Jnteresser; og hertil har Forsamlingen knyttet andre Forslag sigtende til Selveiendoms Fremme. Vel har nu Kongen troet, ei at burde tage nogen endelig Bestemmelse om den første i de bestaaende Retsforhold saa dybt indgribende Foranstaltning, forinden det har viist sig, hvad der i denne Henseende muligen maatte blive andraget af Nørrejyllands Provindsialstænder; men det paa denne Forsamlings Petition meddeelte Svar viser dog, at Regjeringen er er utilbøielig til at gaae ind paa dens Ønske, og de herom foregaaede Forhandlinger mellem de vedkommende Regjeringscollegier, som efter Hs. Majestæts Villie skulle bringes til almindelig Kundskab, og med det Første ville blive meddeelte i Collegialtidenden, ville yderligere bekræfte dette. Det øvrige Jndhold af Forsamlingens Petition er bifaldet. Det er udtalt som almindelig Regel, at det fideicommissariske Baand paa Stamhuse og Lehn ei blot for de fremtidigen oprettede, men ogsaa forde nærværende Familie=Fideicommissers Vedkommende, ikke skal være til Hinder for det til samme hørende Bøndergodses Overgang til Arvefæste og Selveiendom under de af Forsamlingen anbefalede naturlige og retlige Vilkaar med Hensyn til vedkommende Familiers Tarv. Bortarvefæstningen af Bøndergaardene paa de kongelige Domainer er foreskrevet som ufravigelig Regel under saadanne billige og humane Vilkaar, som Kongens Omhu for Fæsternes Familier maatte fordre. Der vil endeligen blive Forlamlingen forelagt et Lovudkast, sigtende til, saavidt det ved Lovforskrifter er gjørligt, at sikkre og forbedre Arbeidsclassens Kaar paa Landet. Kongen har troet, at der herfor kunde gjøres noget Mere, end der under denne Forsamlings Forhandlinger om samme Gjenstand i 1842 blev antaget, og imødeseer, hvorvidt hans troe Provindsialstænder ville finde, at de i saa Henseende kunde tiltræde Regjeringens Anskuelser. Ved samtlige disse Beslutninger har Hs. Maj. givet det bedste Svar paa den Sigtelse, at hans Regjering havde taget en tilbageskridende Retning i Henseende til Kongerigets Landboforhold. Men fremfor Alt har i de sidste Aar Folkets Tanke, dets Haab og dets Frygt, i Kongeriget, som i Hertugdømmerne, været henvendte paa Forholdet mellem det samlede Monarchies forskjellige Dele, og der aabenbarede sig i 1844 en sørgelig Modsætning mellem de Anskuelser, som bragtes for Hs. Majestæts Throne. Den vigtige Foranstaltning, Kongen i disse Dage har truffet i det Øiemed at befæste det samlede Monarchi, som Gud har undergivet hans Scepter, er Dem Alle bekjendt. Han har aabent og tillidsfuldt henvendt sig umiddelbart til sit Folk, og forelagt det, paa hvilket Standpunct det for samme saa saare vigtige Anliggende befinder sig. Men det har derhos været en afvisselig Nødvendighed, for Fremtiden med Hensyn til disse Forhold at haandhæve Grændserne for den enhver af Stænderforsamlingerne anviste Virkekreds, at ei nogen af dem skal gaae udi over denne, til Fornærmelse for de andre Forsamlinger og de ved den repræsenterede Landsdele, derved indvirke forstyrrende paa Kongens Bestræbelser for at sikkre Monarchiets Jntegritet en fuldstændig Anerkjendelse, og fremkalde en bitter, ja tilsidst vel endog en fjendtlig, Stemning mellem de forskjellige Landsdele. Vi skulle mindes, at intet nok saa stærkt Ønske om et Gode, vi attraae, kan give os Beføielse til at sætte Retten tilside, og at det Rige, som bliver uens med sig selv, ei kan bestaae. Forinden Kongens Budskab om denne Gjenstand bragtes de beslægtede Folkestammer, som leve under hans Regjering, syntes imidlertid den for tvende Aar siden saa skarpt fremtrædende Misstemning ikke lidet at have tabt sig; og jeg vil ei hengive mig til den sørgelige Tanke, at netop de nu sammentrædende Stænderforsamlinger skulle ville oplive den fordærvelige Strid. Derimod haaber jeg, at megen Misnøie vil fjernes ved en i det Væsentlige i Overeensstemmelse med den ærede Forsamlings Andragende udarbeidet almindelig Anordning om den i Hertugdømmerne saa indstændigen ønskede Forandring af Myntinddeelingen, som nu vil blive alle Stænderforsamlingerne forelagt til Betænkning, og at Regjeringens udførlige, grundige, og saavidt jeg skjønner, uimodsigelige Fremstilling af Forholdet mellem de gjensidige Skattebyrder, der vil blive meddeelt Hertugdømmernes Stænderforsamlinger, vil overbevise alle Forstandige i disse om, at Kongeriget bærer sin fulde Deel, og at det derved vil blive Kongen mindre vanskeligt at fjerne de Hindringer, som staae i Veien, for en for den hele Stat heldbringende fri og gjensidig Udvikling af de fælles Kræfter, som Naturen har nedlagt i disse for største Delen rigt begavede Landes Skjød, Med Hensyn til den sidste Sessions øvrige Forhandlinger tillader jeg mig at henvise til den allernaadigste Kundgjørelse. Kun skal jeg tilføie den ene bemærkning, at jeg har Grund til at antage, at den nye Anordning om Vands Afledning og Benyttelse, der foreligger Hs. Maj. Kongen til Afgjørelse og om ganske kort Tid vil udkomme, vil anvise de communale Autoriteter en ny vigtig og udstrakt Virkekreds, og dermed understøtte det i Kongeriget i det Hele paa en glædelig Maade fremadskridende communale Liv. Ærede Medborgere. Hvad der endnu i denne Time bør bevæge alle her Tilstedeværendes Sind, det er det kjærlige, det taknemmelige Minde om den Mand, der hidtil har indtaget den Plads, hvorpaa jeg nu staaer. Her er ei Sted og Tid til at fremstille Geheimestatsminister Ørsteds Fortjenester, der forlængst have sikkret ham et uforgængeligt Navn blandt Fædrelandets største Mænd. Men det er mit Hjertes Trang, det er min Pligt, her at udtale, hvorledes han har elsket og meere end nogen Mand fremmet den Jnstitution, ved hvis Grundlæggelse det er bekjendt, at den forevigede Konge i høi Grad benyttede hans Understøttelse. Hans rige Kundskaber stode altid den hele Forsamling som ethvert af dens Medlemmer tilrede til Sagernes Oplysning, og hans ægte Humanitet og Liberalitet lod aldrig under Sagernes Behandling Nogen føle, hvormeget vi Alle heri stode under ham. Der lever ikke i Danmark, og det er sandsynligt, at der i mange Slægter ei vil findes den Mand, som i denne Henseende vil kunne erstatte ham. Derfor skal Anders Sand Ørsteds Navn bevares i taknemmelig Erindring af enhver fremtidig dansk Stænderforsamling, men fremfor Alle skulle vi, der her have levet de betydningsfuldeste Afsnit af vort offentlige Liv sammen med denne Mand, der have modtaget hans Bistand, og glædet os ved hans Færd, taknemmeligen erindre dette, og bede til Gud, at han vil fjerne den Bekymring, som hans for nogen Tid siden vaklende Helbred fremkaldte, at han vil styrke og bevare ham i hans fulde Kraft til Glæde for Kongen og Folket.