Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-01-31
Fra Leonhard Gallois, Llorentes Jnquisttions-Histories meget berømte Bearbeider, er Paris udkommet en Histoire de Joachim Murat (et Bind paa 416 Sider), der i enhver Hensigt fortjener Opmærksomhed, og som lader den ulykkelig Faldne vederfares al Retfærdighed. Hans Regjering, siger Forfatteren, omendskjøndt den kun vedvarede i faa Aar, har i Neapel efterladt gode Følger, som alle de efterfølgende sørgelige Reactioner ikke formaae ganske at udslette. Han indførte ikke alene Love, men vidste ogsaa at fik kre deres Udførelse; under ham ophørte Dolkens Herredømme; han bragte Orden i Finantserne og i Statsbestyrelsen; han opmuntrede Agerdyrkningen og Jndustrien; han stiftede en stor Mængde offentlige Anstalter, og han var endelig den Forste, som viste Europa, at der ogsaa kan gives en Neapolitansk Armee, der foran Fjenden forstaaer Andet end at løbe sin Vei; kort, naar man gjennemseer dette Lands lange Række af Regenter, fra Grev Roger indtil den nyeste Tid, saa finder man Ingen, der mere hædrede begge Siciliernes Krone end denne Franskmand, der ved Skjæbnens sælsomme Spil var en Søn af en Gjestgiver i Cahors, og som man i Toulon saa omvandre i kort Trøie. - Desuagtet kan ma dog ikke andet end tilstaae, at Murat, trode mange store Egenskaber, ikke besad hunt Genie, som veed lykkeligt at benytte store Begivenheders Sammentræffen. En Helt paa Valpladsen, stod han dog raadvild i Cabinettet, og den hurtige Beslutning, som, ligeover for de fjendtlige Batterier, erhvervede ham en uvisnelig Laurbær krands, manglede ham næsten overalt i politisk Forhandlinger, hvilket man har havt tilstrækkelige Prøver paa i de forskjellige Stillinger, i hvilke hans Skjæbne indblandede ham, og hvor han ved sine Feil fra Tid til Tid tabte Krone og Liv. Megel rigtigt. J Momentet af hans Død viste denne Mangel sig mindre; man kan sige: Joachim Murat var aldrig mere Konge end i det Øjeblik, da han sank i Graven. (B. für I. U. No. 277 f. A.) Under Titel af Biographie des merkvurdigen Soldatenpferdes genann, Adam, 1828, mit einer Abbildung des Perde und Reiters, von dem Professor Krüger, er udkommen en mærkelig Hestebiographie. Adam nedstammer fra Galtzien, men daterer, ligesom hans Navner, sin Adel fra sig selv. Han tog i sit femte Aar 1804 Tjeneste og er nu, i sit 26de Aar, ganske feilfri og tjenestedygtig. J sin lange Tjeneste har han egentlig kun havt to Ryttere, og ingen uden hans Herre turde og tør endnu berøre ham. Hans Tilridning var forbunden med de største Vanskeligheder, og efter lange og meget farefulde Bestræbelser lykkedes det omsider Dragon Brüschke at vinde i den Grad hans Hengivenhed, at han lod sig strigle og sadle af ham. Men ved Tilridningen blev Brüschke utallige Gange kastet af, og overalt var denne Periode en Række af halsbrækkende Farligheder, indtil endelig Rytterens Haardnakkenhed overvandt Dyrets medfødte Trodsighed og Vildhed. Men det gik her, som saa ofte, at den, som skal betvinge Andre ikke kan betvinge sig selv. Brüsche, der var af en ond og halsstarrig Characteer, vilde engang kjøle sin Harme paa sin Hest, i Anledning af en Jrettesættelse, han havde faaet i Tjenesten. Fnysende af Vrede gav han sin Hest af Sporerne, og red ned i Regafloden, hvorved man just befandt sig, for at drukne sig selv tilligemed Dyret. Men da han med Magt vilde trykke det ned i Vandet, kastede den opbragte Adam Rytteren af, og svømmede til Strandbredden, medens Dragonen kun med Møje kunde reddes af sine Kammerater.