Viborger Samler, 1819-04-24
Set Steinerske Skuespillerselskab er nu i Slagelse, hvor det nyligen opførte Dyveke og Korstidderne. Noget og Arrester og Arrestantere. At tale Fortrængtes Sag, har altid været agtet - og, at det ikke oftere skeer, bør ingenlunde tilskrives Menneskets Ligegyldighed og Uføelsomhed nu mer end før; men snarere det: at de høiere Embedsmænd som oftest aldrig have besøgt disse Huller, hvori Ulykkelige kastes, hentæres og lide, eller og hvis de have det, ikke formedelst andre Forholde, de dertil udfordrende Pengesummer o. s. v., vare istand til at bevirke slige Ulykkeliges Kaar forbedrede. J Embedsstilling er den bedste Mand ofte bunden, naar det Nyttige og Ædle skal udføres, ofte modstrædes han af Underordnede, der enten have Fordeel af, at det Gamle beholdes eller ere ufolsomme, som Muren der omgiver den Fængslede Ofte vansmægter, endog i taalelige Fængsler men qvalt af Ensomhed eller slet Selskab, et Menneske i hele Aar, blot fordi de befalede Sagførere ikke enten vilde foretage Sagen, eller naar den er foretaget, enten forstaaer at udstrække Processen længere end fornøden, eller mangle hastige andensteds fra fordrede Oplysninger om den Fængslede. Løsgængere Pasløse og Nogle for Smaatyverier heftede, hensidde saaledes ofte i Aar og Dag, forinden deres Sag endes, og, dersom tilsidst nogle Dages Vand og Brøds Straf eller nogle Maaneders Tugthuus tildømmes dem, saa kunde man spørge: "Var deres lange Fængsel og Vand- og Brødskosten der, da ingen Straf, og var det Forbedring, bleve de, uden ald Beskjæftigelse virkelig Samfundet tjenligere end forhen Dagsaviserne indeholde Klager over Foranførte - og, saalænge at vedkommende befalede Sagføreres slippe med eller uden Mulcter for den Umenneskelighed at lade de Tiltalte som Skrubtudser aande: underjordiske, ofte gruelige, Fængsler, og ikke nogen Lov tilkjender den Fængslede af sin forsømmelige Actor eller Defenfor en klækkelig Erstatning, ville vel disse Klager ikke naae Magthaverne, der i vore Tider ofte have givet Beviser paa, at det aldeles ikke kan tilregnes Dem naar Mennesket, endog det slette, forrettes ved offentlig Behandling. Som Hjemmel for det Foranførte (thi overalt i Verden, hvor Mennesket lever, gielde disse Klager, selv i det frie og ædeltænkende Brittannien, maatte Menneskevennen Howard for mange Aar siden vække den slumrende Menneskefølelse) læses fra Paris af 13de April følgende Minister Decazes sær mærkelige Beretning over det franske Fængslers Tilstand, hvortil i Monitøren er føiet den Kongl. Forordning om deres bedre Indretning. Den lyder udtogsviis saaledes: Sire. De har anvendt sær megen Opmærksomhed paa Fængslernes Tilstand. Siden 1814 befalede De, at levere Forslag og Tegning til deres Forbedring overalt i Riget hvor det kunde skee. De vilde derved vise at Regenten endog naar han nødes til at straffe, dog bærer Omsorg for den Straffedes moralske Forbedring, og derved tilbage giver Samfundet en nyttig Borger. En saa ædet Hensigt forfeilede ikke sit Maal. Som følge deraf ere adskillige Fængselhuse indrettede med Arbeidsanstalter hvori de Fængslede gives passende Beskæftigelser, hvorved de Fængsledes Sundhed og Sædelighed vandt særdeles meget. Man havde og sørget for : At de Fængslede fik bedre Sengeleie. ordentlige Klæder og at Arrestforvarerne ikke skulle snyde eller forurette dem. Men, kun enkelte Stæder kunde erholde slige Arrester. Dog maae man stræbe efter: at og de øvrige Departementer erholde dem; thi det er ikke nok, paa nogle i Øine faldende Stæder at oprette slige veldædige Arbeidsanstalter. Overalt hvor det Onde er, maae man søge at afhielpe det, og, de meest skiulte Nødvendigheder ere ved denne Sag ikke de uvigtigste. Dersom Lovene tilkiender Nogen Fængsel da er det ikke af Hævnsyge; det er en Advarsel til Forbryderen, at vogte sig for Ondt, og en Sikkerhedsanstalt, der forvisser det Almindelige om, at han ikke kan skade det. Men, da Forbrydelsernes Grader ere mange og forskiellige, saa ville det være uretfærdigt, at behandle den ringere lige med den grovere Forbryder. En kortere Straffetid kan være tilstrækkeligere for den Første end for den Sidste; Man maae søge snarest muligt at give ham forædlet tilbage til det Samfund, der udstødte ham. Derfor maae og Straffen have den Virkning at forbedre den Skyldige. Under hele Arresttiden maae arbeides til dette Maal. Men deraf følger og 12 at man ikke maae tildeele den Arresterede større Straf end han fortjener, i det Loven kuns berøver ham Friheden for ikke at kunne skade Samfundet. 2) Af ald mulig Flid anvendes for at give ham bedre og mere sædelig tilbage Samfundet. Enhver veed, at der intet kan opirre og fordærve et Menneske meere, end naar det forrettes. Behandles han altsaa haardere i Arresten en Lovgiveren vil, saa er det meget at befrygte, at han istædet for at føle det retfærdige i sin Straf, fatter et Had til Lovgivningen og Borgersamfundet og til den Authoritet, der uden Nødvendighed pinede og plagede ham. Desuden er det vist, at legemlige Lidelser, især Eensomhed, berøve Mennesket enhver Kraft, enhver ædel Følelse for sit Værd som Menneske, og styrte ham i en stump Søvnagtighed hvorfra ikke engang Haab om Friheden ofte formaaer at vække ham. Det vil Loven, ikke. Den maae forvare ham; men ikke giøre ham Skade paa Helbreden; den maae sørge for, at hans Tilstand vel ikke bliver bedre, end om han var fri, men dog see hen til, at Fængslet ikke vorder ham smerteligt. Selskab, sund Luft, Spise, Klæder der beskytte mod Kulden, Pleie i Sygdomstilfælde, Det skylder Staten den Fængslede. Den maae ikke tilstæde, at han drilles og snydes - ja, han maae overalt, ved at vederfares den strengeste Ret lære at kiende hvor ilde han handlede, da han selv overtraad Retfærdighedens og Lovens Bud. (fortsættes.)¬