Politivennen, 1804-01-01
Gjensvar paa Hospitalslæge Hr. Jacobsens Forsvar for Kogen i Kakkelovnene i Almindelig Hospital, see Politivennen No. 287. Det er Undertegnede, der - ikke som Udgiveten af Borgeren og Politiet anfører mundtlig, da dette formodentlig er en Trykfejl, men som skrivtlig, Ord til andet har ladet indføre hvad der i No. 116 af dette Blad har været indrykket, om den Uorden og Farlighed, Kogen i Kakkelovnene medfører udi Almindelig Hospital. Foranlediget hertil af den Bestyrtelse jeg engang selv, ved min tilfældige Nærværelse i Hospitalet i Sommer, var Vidne til, ved en saadan skjødesløs Kygning, der kunde frembragt sørgelige Følger, troede jeg at burde offentlig sige min Mening herom, allerhelst da den Terminus ad interin, i hvilken denne Kogningsmaade er tilladt, vedvarer vel længe, den har nu vedblevet i tvende Aar. At denne Maade at koge paa er en Uorden i et Hospital, derom vil enhver, der upartisk ene har Hensyn til Tingen selv, let overbevise sig, at den medfører største Farlighed, dette er en uomstødelig Sandhed, *) og den Tilstaaelse Hr. Jacobsen selv gjør i Politivennen p. 4664, at i 2 Aar ere af 18 Gangkoner kun 2 eller 3 blevne anklagede og straffede, fordi de havde kogt uden for Kakelovnen, er mere end gyselig. Een Gang at koge uden for Kakkelovnen paa en skjødesløs Maade, er nok, for at brænde Hospitalet af Hvorfor ellers Hr. Jacobsen har fremstaaet og saa ivrig forfægtet denne farlige Uorden, er ej satteligt; neppe behøvede han at fremstille sig som Hospitals: Direktions- Advokat; thi havde denne fundet, at man offentligen burde gjendrive hvad der om denne Kogningsmaade blev skrevet, havde den vel selv taget til Gjenmæle. Naar Hr. Jacobsen Pag. 4565 siger: at Kakkelovns Varme om Sommeren kan, naar Vinduerne oplukkes, tjene til at udjage den slette Luft af Sygestuerne, da forekommer denne Parador mig, at være det usleste Forsvar og den meest nøgne Skingrund, der nogensinde kunde fremføres til Forsvar for en Sag; thi forholdt dette sig saaledes, da er det at undre over, hvorfor denne Maade at forfriske Luften paa, ej optages i Fredriks Hospital, hvor der i enhver Stue, ved ophængt Reglement, er forbudet, at aldeles ingen Kogen i Kakkelovnene maae skee, og Forbrydelse herimod straffes eftertrykkelig. At en Mand kan være indtagen af en Meening, troe sine Grundsætninger, omendskjønt vrange, rigtige og forfægte disse, er menneskeligt og tilgiveligt, men naar man for at sætte den Ting igjennem, man vil have absolut skal være saa og ej anderledes, etablerer nye og vaklende Grundsætninger, og søger at bestyrke disse med glimrende Skingrunde, dette fortjener end nøjere at drøftes; thi naar man skriver for Publikum, maae man, endog i enhver Videnskab man kan slaae ind i, - hvis det er Skribenten om Publikums Agtelse at gjøre, - aldrig foredrage Usandheder og røbe Uvidenhed om de første Grundsætninger. Naar derfor en Læge, som dog bør være Videnstabsmand, ikke alene offentlig beraaber sig paa sklogjorte physiske Grundsætninger, men endog opfordrer andre til at bevise om disse ere rigtige eller urigtige, saa handlede han vel klogeligen om han først underkastede sine etablerede Grundsætninger en anden Sagkyndigs Dom. Hr. Jatobsen siger: (Pag. 4562). Varmen i en Vindovn tjener til at lede Dunsterne ud af et Vætelse. Det lader her som Forfatterens Hoved Hensigt med at lægge i Kakkelovnen var at forbedre Luften, og man bestyrkes end mere i denne besynderlige Tanke naar man Pag. 4665 Linie 28 og følgende læser, at Kakkelovnsvarme om Sommeren ved oplukkede Vinduer, tjene til at udjage den slette Luft af Sygestuernet. Lad os troe at Forfatterens Meening har været den samme som andres, saa maae man dog tilstaae at Luftens Forbedring ved Kakkelovnsvarme kun bør sinde Sted om Vinteren. Man sætte sig dog ind i de Elendiges Forfatning, som paa engang lide af Sygdom, Kummer, Sengevarme, mangfoldige Uddunstninger o. s. v., man vilde da neppe forøge deres Qval med at lægge i Kakkelovnen om Sommeren, da Luftens varme Temperatur endogsaa er trykkende for det sunde Menneske, som ej plages af de mangfoldige Ting, der forøge den fattige Syges Lidelser. Fremdeles siges: (Pag. 4662) Det er Flammen, som, naar den stiger for højt op i Kakkelovnsrøret (især naar det er ureent,) tænder Jld i samme. Parenthesen er rigtig! men Hovedsætningen er det neppe. At Luen kan tænde, derom tvivles ikke, men daglig Erfaring lærer dog at det er snarere de opstigende Gnister, som hænge sig i Soden, der gjør Skade. Selv Krudtet, som et af de lettest antændelige Legemer, kan paa en Knivsod holdes flere Sekunder i Luen af et tændt Lys inden det antændes; Forbrændingen skeer derimod øjebliklig ved den mindste Gnist. Man veed ogsaa, at det Øjeblik man med Tangen vil forandre Lejet af den for stærkt brændens de Jld, er det farligste, fordi Gnisterne nu opstige i største Mængde. For det 3die siges De Kar som sættes paa Lueilden maae derfor mere hindre end befordre Jld i Rørette. Hvad Karret selv angaaer da er det rigtigt; Men her spørges, om ikke det som er i Karret kunde kaage over og gjøre Skade? dog herom strax. 4de Man veed desuden at Vanddunsterne er et af de bedste Midler til at slukke Jldebrand. Denne Sætning er af alle den urigtigste. En tilstrækkelig Mængde af Vand slukker Jlden, det er bekjendt; Men det er og ligesaa bekjendt, at den Jld, som brænder levende, forøges ved utilstrækkelig paastæntet Vand. Man behøver kuns at spørge en Smed herom, den daglige Erfarenhed lærer det og, Phoenomenet er ikke vanskeligt at forklare. Vandet er en chemisk Sammensætning af Suurstof og Vandstof; i Berøring med brændende Legemer dekomponeres det (see Hauchs Begyndelses Grunde til Naturlæren Pag 424). Suurstoffen gaaer i Forbindelse med det brændende Legeme og opyderer det, eller med andre Ord, den bevirker just Forbrændingen; Vandstossen gaaer op som Gas og bidrager sit til endnu mere at befordre Jlden. Man kan endogsaa i en meget forhøjet Temperatur forbrænde Jern, Kul, d. s. v. allene ved Vanddampe, uden den atmosphæriske Lufts Jndvirkning; Men lad os og antage, at de af Karret opstigende Vanddampe kunde slukke den i Røret begyndende Jld, saa behøver man kun at anføre, at der i Natkelovnen ofte steges Aal, Flesk, Sild og mange flere Ting, som ikke allene lade befrygte Jldsvaade, men og frembringe den ubehageligste Stank i Værelserne, og bleve disse Ting endda altid stegte i Ovnen, saa kunde man under nærværende uheldige Omstændigheder lade som man ikke blev det vaer: men der steges ofte paa Kakkelovnspladerne. Pag 4564 tilstaaer Hr. Jacobsen jo selv, som forhen er anmærket, at " eller 3 Gangkoner ere anklagede og straffede for denne ulovlige Adfærd. Matte ikke dette være nok for at afskaffe en farlig og skadelig Jndretning? Man kan uden at overdrive Tingen eller i mindste Maade fornærme Sandheden, sige, at der flere Gange er kogt og stegt uden for Kakkelovnene. Men, med Vidner at godtgjøre, naar hvor? og af hvem disse ulovlige Handlinger ere foretagne, vilde kuns være muligt for den, som havde lagt Plan til i Tiden at gjøre Anfald, og da dette ikke har været Hensigten, men denne, ikkun at afværge den Ulykke, som truer Hospitalet, saa overlader man til enhver at troe, eller ikke troe hvad ham herom got synes. At de paaankede Uordener kunde undgaae Hr. Jacobsens Opmærksomhed er saare begribeligt. Naar man undtager fjeldne Lejligheder, saa er vel Besøget hos de Syge altid bestemt. Gangkonerne veed vel nøjagtig paa hvad Tider af Dagen de tor vove eller ikke vove at stege og koge, og hænder det, at Lægen selv eller nogen anden, som man frygter for, kommer paa Stuen, da gaaer nok i samme Øjeblik som en Løbeild den Efterretning fra Dør til Dør at en Opsynsmand er i Farvandet. Hverken Lyst til at blande mig i fremmede Sager, særegne Forbindelser, eller Dadlesyge, har drevet mig til, at paaanke en i mine Tanker saa farlig Ting, hvor jeg øjnede en Uorden, der medførte saamegen Farlighed, som denne, troede jeg at man vilde være den forbunden, der i Tide raabte: Varskoel og det var ene og allene Overbeviisning om, at gjøre noget nyttigt og gavnligt, der bod mig herom at tage Pennen, hvorfor paa Tryk offentlig vilde man maaskee spørge, derpaa maae jeg svare, at jeg ved adskillige Lejligheder har erfaret, at der af det blot skriftlige ikke kommer noget ud. N. H. Veinsich. 1ste Forsørgelses Forstander i 19 Distrikt.