Viborger Samler, 1847-04-29
Storbritannien og Jrland. London, den 23de April. Regjeringen er fra Jrland underrettet om, at der paa Øen hersker den største Frygt for Følgerne af Standsningen til 1ste Mai af de offentlige Arbeider. Landfollet skal være i en frygtelig Gjæring. Sammenrotteringer finde Sted. Paa flere Puncter er Roligheden forstyrret. Kongeriget Preussen. Efter "Beilage zur Børsenhalle udhæves af Hansemanns Tale følgende Passus: Det er min Overbeviisning, at den af Commissionen, fremlagte Adresse, med Udladelse af den Passus, hvori Forsamlingens Smerte over Throntalen udtrykkes, ei frembyder nogen Hindring for den frem stridende Uddannelse af Forfatningen. Den store Forskiel imellem Amendementet (af von Arnim) og Commissionens Udkast bestaaer deri, at dette klart og bestemt indtager sin Plads i det retlige Grundlag og siger: vi have Rettigheder; hvorimod Amendementet sætter dette endnu i Tvivl. Fremdeles stiller Adressendkastet sig bestemt paa de tidligere Loves Grundlag, – derved at det erklærer, at viere Rigsforsamlingen, og at som saadan de tidligere Rettigheder gaae over paa os. (Bravo.) – Saadan er den store Forskjel, og naar det kommer til Afstemning, da prøve De vel deres Samvittighed. Det angaaer et vigtigt Moment. Det angaaer, det dreier sig derom: om den levende Følelse for Ret lever i Deres Jndre, eller om De kun ville leve af Tillid og af Naade. (Stor Bevægelse.) Jeg elsker og agter min Konge; men som fri Mand tilstaaer jeg: Ret, det er Grundlaget for Fædrelandskjærlighed. Forfatningens Foranderlighed (Wandelbarket) anseer jeg for min Deel for en Ulykke, ikke alene for Nationen, men meget mere for Thronens Styrke. Et Hovedelement for Styrken bestaaer deri, at Rettighederne ere tydelig bestemte, at der er tilstede en Tillid til offentlige Retsprincipers Bestaaen, og dette kan kun finde Sted, naar Forfatningen kan forandres derved, at man indhenter Betænkninger fra Kronens Raader. Jdet vi nu i det forelagte Udkast erklære, vi ere Rigsforsamlingen, saaledes som Lovene have antydet og forudseet det; saa følger deraf, at der i saa Tilfælde vil for Fremtiden finde Sted en Overeenskomst med Kronen angaaende eventuelle Forandringer. Vi opnaae derved, at den fremtidige Udvikling kun kan finde Sted med Thronens og Stændernes Samtykke og efterat disse have raadslaaet med hinanden; den fremtidige Udvikling berver da ikke længere paa det eensidige Raad, Kronens Raader meddeele. Fremdeles ophæves paa denne Maade den Mistillid, der nu har indsneget sig. Her skylde vi Landet, Thronen Sandhed, og jeg udtaler det frit: det er høist beklageligt, at den Tillid, der tidligere fandt Sted, nu ikke i samme Grad finder Sted. (Flere Stemmer: "Det er ikke sandt, Stærk Bevægelse. Landdags Marschallen: "Taleren har Ordet".) Om endog Andre have en fra min afvigende Anskuelse, saa er det ikke destomindre min Pligt at fremkomme med Resultatet, af mine Iagttagelser. Denne Mistillid, m. H., er netop opstaaet af disse Forordninger i Forbindelse med Bestemmelserne for Forretningsgangen; disse Actstykker ere, idet de paa mange Maader indskrænke Stændernes Rettigheder, skrevne med Mistillid af Kronens Raader, som om vi netop vilde misbruge vore Rettigheder. Efter hvad den kgl. Commissair har udtalt her, nærer jeg nu det Haab, at Kronens Raader beredvillig ville opgive og renoncere paa det, der i hine Patenter saavelsom i Forretningsreglementet udtaler sig som en saadan Mistillid til os. Jeg anseer Commissionens Adresse for at være den bedste, fordi den positiv kun værner om og reserverer faa Rettigheder, og fordi vi, ved ikke at handle saaledes, ei vilde svare til Nationens Anskuelser, – i det mindste ikke i min Provinds. – Velan, vi ville rolig oppebie, hvad der fremdeles vil blive besluttet af Kronen; men disse faa Rettigheder - dem ville vi sikkre os. Naar De, m. H., skue tilbage paa andre Stater, og ogsaa paa vor egen Historie, da ville De finde, at Nationens Kraft vækkes paa 2 Maader, nemlig ved store Ulykker, som ramme Nationen (Taleren gjennemgik paa en just ikke for Tydskland smigrende Maade Preussens Trængselsperiode fra dette Aarhundredes Begyndelse og indtil 1812 og 1813), og dernæst ved at betræde den Vei, som andre civiliserede Nationer nu vandre paa. Nationalitetens Kraft vækkes ved Følelse for Ret. Det er denne Følelse, der besjæler; uden en saadan gives der ingen levende, ingen kraftfuld Nation. Det er saaledes først vor Opgave, at vi, som just ikke ere fremstillede altfor stærke i Forordn. af 3die Febr. d. A.,men som maae føle os svage paa Grund af mangehaande Indskrænkninger - styrke os, endog som Nationens Repræsentanter, og desaarsag anseer jeg det for hensigtsmæssigt. Derved at vi tale og Reservation af Rettigheder, derved hæve vi os til Retsfølelse! Dette vil styrke os, og jeg anseer det som nødvendigt for Preussen, at vi saaledes samle Kræfter. Throntalen har henviist paa Farer med Hensyn til Udlandet. Jeg vil her ikke gaae ind paa den udenlandske Politik; men Sandhed har jeg gjort mig til Pligt, og saa udtaler jeg det da uden Forbehold: Preussen er tilvisse i en under visse Eventualiteter betænkelig Stilling, og, læg De vel Mærke dertil, vi maae skaffe os Styrke. – Vi have mægtige Nationer til Naboer. Paa den ene Side en Nation, der kæmper med Jern conseqvents for at begrunde en stor Nationalitet af mange Millioner, og hvis Erobringer i det sidste Aarhundrede have været uhyre store. Jeg betegner denne Magt ikke nærmere; De ville Alle forstaae mig. (En Stemme: "Jeg troer ikke, at dette henhører til Debatten. Bevægelse. Marschallen: Jeg troer, at den Tale, vi høre, vil bringe os Afstemningen betydelig nærmere. Jeg troer, at der ikke er mere Grund til at afbryde Taleren og erindre ham om, at han fjerner sig fra sin Gjenstand, end det har været Tilfældet med andre Talere, som vi have hørt igaar og idag".) "Jeg fortsætter, m. H., min Tale, og gjør opmærksom paa, at en ligesaa stor Fare forestaaer os fra den modsatte Side, om endog i en anden Form. Nu, det er netop det, som jeg vil fremhæve, at Retsfølelsen, naar den besjæler hele Nationen, vil opløfte vor Nation, vil udruste den med Kraft, og at der ikke gives noget bedre Middel end det at uddanne Nationen til det høie Maal, den maa opnaae, naar den i Samdrægtighed, med de øvrige tydske Stammer mægtig skal reise sig, trods de Farer, der omspænde den. En Taler har afbrudt mig og sagt, at dette ikke hørte herhen. Velan, m. H., jeg siger, at det netop vedkommer denne Sag. Hvad er vel Grunden til, at netop Trang til Udvikling af den offentlige Ret fordres stærkest fra Landets yderste Vesten og fra den anden Side – fra Østen - (Rhinpreussen og Østpreussen, Hvad er Grunden, hvad er den dybtliggende Grund dertil, Det vil jeg sige Dem, og De ville ære denne Grund, naar jeg har anført den. Den bestaaer deri, at de østlige Provindser ikke ville blive russiske, og at de vestlige Provindser ikke ville blive franske (Bravo!) Vi ville forblive Tydskere; vi ville forblive Preussere. Det er vor dybe Overbeviisning (Meget godt Bravo!). - Og nu kun nogle Ord til Slutning: Jeg har i en Række af Aar yttret den Overbeviisning, at et paa gamle Slægter grundet Aristocratie maatte indtage en væsentlig Deel i Forfatningen. Min Overbeviisning grunder sig derpaa, at de nye Elementer til vore sociale Forhold ere paa den ene Side af saa fuldkommen democratisk Natur, og at jeg, fordi Nødvendigheden, vil fordre at lade nye Elementer udvikle sig, ønsker paa den anden Side at have som en Modvægt et stolt, med Hensyn til sin Ret kraftfuldt Huus, der kan repræsentere de gamle Slægter, og forsvare Rettighederne; Kronens Rettigheder, naar Democratiet vil gaae for vidt, Folkets Rettigheder, naar Kronens Raadgivere ville foreslaae Decreter, hvorved Folkets tidligere Rettigheder krænkes. Altsaa, – det at være conservativ, er efter min Overbeviisning Opgaven. Men det bestaaer deri, at værne om hvad man har og navnligen at værne og Rettighederne; og af Dem, m. H. venter jeg, at De ville være conservative, og forsvare hvad vi have Prindsen af Preussen: "Der er bleven sagt, at de foreliggende Forordninger skulle være fremgaaede af den Mistillid, Kongens Raader have næret. Paa Grund af min Fødsel er jeg Kongens første Undersaat, paa Grund af Kongens Tillid hans første Raadgiver. Som saadan gi re, jeg den hellige Forsikkring i mit eget og de øvrige Raadgiveres Navn, at ingen Mistillid har besneget os, da disse Forordninger discuteredes. Kun det have vi forudseet, at de til Landets Tarv givne Forordninger ingensinde skulde indrømme Friheder og Stænderrettigheder paa Kronens Rettigheders og Friheds Bekostning. Det er den Grundsætning, hvorefter jeg har taget Deel i dette Værk, og en Bebreidelse om Mistillid lader jeg ikke komme paa Kronen og dens Raadgivere", Landdagscommissairen erklærede: "Jeg veed vel, at vi ere Gud, Kongen og vor Samvittighed ansvarlige for Alt, hvad vi gjøre. Men vi ere ikke ansvarlige for hvad Hs. Maj. beslutter og befaler som Sonverain. Derfor ere vi ikke ansvarlige." Afstemningens Udfald er bekjendt.