Berlingske Tidende, 1816-03-08
Parlementsmødet den 19de Februar. Underhuset. J Begyndelsen af Mødet spurgte Hr. Varing, om det Rygte, at Skatkammercantsleren vilde tilbagekalde Jndkomst skattens Fornyelse, var sandt, og Cantsleren erklærede det for ugrundet. Derpaa stod Lord Castlereagh op, og indledte Forhandlingerne over de meddeelte Tractater med en meget lang Tale. For at sætte Parlementet i Stand til at dømme tilbørlig om de Grunde, hvorfor Ministrene havde tilraadt Hs. Kongel. Høihed den antagne Politik, vilde han kaste et Blik saavel paa Wienercongressens Forhandlinger, som paa de Forholdsregler, der førte til Begyndelsen, Fortsættelsen og Tilendebringelsen af Krigen samt de derpaa følgende Underhandlinger. Men førend han indlod sig paa et Hovedthema, viiste han ved Amiensfredens Exempel, at det ikke var brugeligt at indhente Parlementets Mening om definitive Forholdsregler og Forpligtelser naar det iforveien havde billiget de prætiminaire Forholdsregler, og erklærede, at Wienercongressens Foretagender ikke vare andet end et desinitivt Arrangement af den i Mai 1814 sluttede Parisertractat, erindrede derhos Huset om, at der ved Fornyelsen af Krigen i Marts 1815 gjordes en lignende Forskiel. Da man opfordrede det til at understotte Krigen, forlangte man ikke, at det skulde billige de ved Congressen udviklede Grundsætninger, eller, ved Adressen til Prindsregenten, Kongressens Tractat. Ligesaalidet behøvede det, skiønt her egentlig kun taltes om den sidste Pariserfred, at billige hvad der var skeet i Wien; men ved en saa indviklet og omfattende Gienstand, som den nærværende, maatte man gaae ud fra en stor og betydelig Punkt, og en saadan var Wienercongressen, som man maatte ansee for en Overeenskomst, hvori alle Europas Magter eenstemmig havde taget Deel, og hvorpaa de europæiske Anliggenders nærværende System var grundet. Foruden denne bemærkning troede han sig og forpligtet til at give Oplysninger over den Politik, man havde fulgt, dog kun i diplomatiske Forstand. Ved Krigens Beskaffenhed og Fiendens Karakteer blev det politisk og occonomisk klogt og nødvendigt ikke paa nogen Maade at indskrænke Anstrængelserne; thi om man end ikke havde at gjøre med den hele franske Nation, ansaae man dog Kampen for meget vanskelige Landets Forfatning gjorde det desuden nødvendigt at giøre Magternes Forening saa omfattende og Stridskræfterne saa betydelige som mueligt. Alle Østen for Frankrig liggende Magter, med Undtagelse af Sverrig, som af occonomiske Grunde holdt sig tilbage, toge Deel i Forbundet, og paa den anden Side udesluttede sig kun Spanien, som heller ikke undertegnede Tractaten af 25de Marts, fordi det havde noget at indvende mod denne Acts Form og ikke var blandt de fire Hovedmagter, fra hvem Declarationen af 13de Marts udgik iøvrigt tilbød det at vise al muelig Bistand. Hvad Subsidierne angaae troe Ministrene derved fortrinlig at have bidraget til at consolidere den store mod Frankrig uddragne Troppe magt. De for de fire store Magter bestemte, udgjorde oprindelig for Millioner. Engelland havde forpligtet sig til at stille 150000 Mand Det havde, med Jndbefattelse af Hannoveranerne og Corpsene i Jtolien og Flandern, mellem 80 og 90,000 Mand, og maatte altsaa betale for omtrent 60,000 Mand. Nederlandene og Schweiz fik ingen Subsidier, fordi de ikke fægtede activt mod Frankrig. For hver Mand betaltes 11 Pund. En Fjerdepart af alle Subsiderne blev sparet, og de udgjorde ialt ikke over sex Millioner. Virkningen af disse Midler, sagde Lord Castlereagh, ligger tydelig for Dagen, om Slaget ved Waterloo end var bleven tabt, vilde Kampen des- uagtet ikke have været afgjort, den var kun bleven forlænget, og havde man ikke ret øiensynlig overbeviist de Franske om Umueligheden af Modstand, havde de kun anseet de Allieredes Seier for en Følge af særegne Omstændigheder, saa vilde deres Nationalstolthed stedse paa ny have opvakt deres Krigslyst. Aldrig var nogen Armee bedre udrustet, aldrig kiæmpede nogen mere fortvivlet, end den Bonaparte førte til den nederlandske Grændse, og dog - uden at forkleine den Tapperhed og Duelighed, som de Franske paa denne Dag viste, være det sagt, - hiembar Hertugen af Wellingtons, ved Hielp af den blücherske, en saa afgiørende Seier, som ingensinde for er bleven vundet. Fienderne kunde ikke meere vise sig i Marken, Seierherrerne droge efter et Triumphtog af 14 Dage ind i Paris, og Usurpateuren maatte kaste sig i Armene paa det Land, som han tragtede efter at ødelægge. - Den Magt, som efter Slaget ved Waterlod stod i Frankrig, og for hvis Eqvipering Frankrig maatte sørge, udgjorde 1,240,000 Mand. Desuden marscherede endnu 100000 Østerrigere af Rhinen til, og Fortropperne af 150,000 Mand Russer stode allerede i Franken. - Her gjorde Ministeren en Digression, for at tale om Rusland, hvis Karakteer og Forhold i det Hele man i Engelland betragtede med mistroiske Blik, uden at han dertil kunde indsee nogen Aarsag; thi Rusland havde ikke alene søgt at befordre Engellands Jnteresse, men ogsaa viist Alliancen udmærket Tieneste, ja det forøgede endog de 150,000 Mand, som det ifølge Tractaten skulde stille, til 250,000, og det endnu førend der var talt om Subsidier. Hvad de øvrige Medlemmer af Forbundet angik, havde de saa fuldkommen gjort deres Pligt, at dersom Krigen havde varet 8 Uger længere, vilde halvanden Million Krigere have staaet i Frankrig. - Efter endnu at have berørt de allierede Troppers gode Opførsel mod de Franske, vendte Taleren sig igien til de politiske Grundsætninger. Det glædede ham, at man 1814 var gaaet saa uinteresseret tilværks. Vistnok havde det, efter hvad der siden skeete, været at ønske, at man ikke havde handlet saaledes; men hvorledes vilde det gaae, om man vilde bedømme de menneskelige Foretagenders Viisdom og Klogskab efter deres tilfældige Følger: Havde man handlet ander 5 ledes, vilde man have forekastet de Allierede en interesseret og indskrænket Politik, og givet dem Skyld for at de havde paa ny opfyldt den politiske Tilstands klare og skiønne Horizont med Skyer, og mueligen var ogsaa Krigen derved bleven forlænget. En stor Conforer deration maa altid gaae liberalt frem, og den, som da fandt Sted, et var overhovedet sluttet for at afværge Undertrykkelse, men ikke for selv at undertrykke. Men 1815 vilde det have været barnagtigt at og gaae tilværk paa samme Maade som i Aaret 1814, og ikke at bygge Freden paa Grundlag, der bedre kunde afhielpe mueligt Uheld. Da et Oppositionsmedlem nylig, ifølge en Skrivelse fra Lord t. Clancarty, havde bebreidet Ministrene, at de havde begyndt sidste Krig blot for at afsætte Bonaparte, saae Lord Castlereagh sig foran sk lediget til at sige Noget i denne Henseende. Havde den, der fremkom med Bebreidelsen, læst videre i Skrivelsen, vilde han hav overtydet sig om, at Ministrene ikke havde begyndt Krigen for at give Frankrig en Regieringsform og giøre Bourbonernes Gienindsættelse paa Tronen til udtrykkelig betingelse. Bonaparte kunde r. ikke vedblive at være Frankrigs Hersker, og af Alle, som kunde giøre m Fordring paa Tronen, var Ludvig den 18de den alle Magter helst se maatte ønske, ikke blot af personlige Hensigter, men ogsaa af poli gel tiske Grunde, som den, ved hvem Europa snarest kunde naae den n, tilsigtede Sikkerhed. Til Slutning havde en Lærling og Understøt det ter af det Militairsystem, man vilde tilintetgiøre, kunnet komme i de Spidsen, Lord Clancartys Skrivelse var iøvrigt kun en Forklaring, k; af en ved Tractaten af 25de Mai foranlediget Depesche, og Huset maatte holde sig til Declarationen af 13de Marts, Tractaten af 25de lve f. M. og Declarationen af 13de April, da Engelland ratificerede Tractaten. - Lord Castlereagh bestred derpaa endnu den Grundsætning, at intet Land har Ret til at blande sig i et andets indvortes Regiering; thi det var en vedtagen Skik blandt Nationerne, at tafremmede Magter ved ethvert stort Anliggende, som ikke blot angimen flere Lande kunde bilægge Stridigheder; fornemmelig var dette Tilfældet ved Arvefølgeanliggender, hvorpaa han anførte flere graar, og benyttede sig af denne Leilighed til at sige Oppositionen adskille andre Sandheder. dernær til han igien over til den af de Allierede fulgte Politik. Han stræbte sig for at bevise, at Tingenes Stilling 1815 var ganske anderledes end 1814, og hvorledes Nødvendigheden af at tage Hensyn til den venskabelige og forsonligsindede Konge, det ham hengivne, kun for en Deel vildledte Folk og endelig den franske for Europas Rolighed farlige Armee, maatte have Jndflydelse paa deres sidste Forholdsregler. Fremfor Alt, sagde han, maatte Resten af Armeen opløses og giøres uskadelig. Man erklærede derfor udtrykkelig Ludvig den 18de, at naar han ikke vilde opløse Armeen, vilde de Allierede giøre det, og der rykkede virkelig 300000 Mand frem til Loire for at udføre det, hvis de franske Øvrigheder intet vilde bidrage, dertil. Maatte man under saadanne Omstændigheder ikke blande sig i Frankrigs indre Anliggender, Armeen var formedelst den umoralske Aand, der besiælede den, langt farligere end Bonaparte selv; ogsaa uden ham vilde den have fundet en Anfører, og en strækkelig Muitairdespotisme vilde have opstaaet i Frankrig. At de Allierede paa denne Maade bidroge til Armeens Oplysning, var meget behageligt for det franske Folk. Men paa den anden Side søgte de paa alle muelige Maader at beskytte den civile Constitution, og at bevise de Franske, at de vare dragne i Felten ikke mod Frankrig som Nation, ikke mod det kongelig men det revolutionairsindede Frankrig, og fornemmelig mod Frankrig som Centrumet for militair JacobinismeHavde de Allierede ikke paa denne Maade søgt at optage Frankrig, iblandt de forenede Nationers Tal, men derimod undertrykt det, saa vilde de istedetfor at vinde den store Masse af Folket, have hav hele Frankrig imod sig. - Ministeren gik nu over til de andre Forholdsregler og Midler, hvorved de europæiske Magter søgte at sikkre sig med Hensyn til Fremtiden for at foruroliges fra Frankrigs Side. Først talte han i Almindelighed. De Grunde, sagde han, hvorfor man igjen havde skullet fratage Frankrig hvad Ludvig den 14de havde revet til sig, vare i hans Øine kun Skingrunde. Var Frankrig bleven større, saa var dette ogsaa Tilfældet med andre Stater. Engelland har udvidet sig, og Rusland er saa mægtigt, at det havde været upolitisk at formindske Frankrig. En saadan Fremfærd kunde have blevet farlig for Forbundet selv, og det var aldeles nødvendigt at de Franske vedbleve at være en Nation. Desuden var det ogsaa vigtigt, at alt hvad der skeete udgik fra hele Europa som eet Legeme. Tog man et Stykke fra Frankrig og gav det til den Magt, for hvilken det laae beqvemmest, saa maatte denne Magt ogsaa eene sørge for dets Forsvar, og da det er Frankrigs Grundmarime at bekrigNederlandene, saa faldt Byrden paa dette Land. Derfor maatte det for alle Ting sikkres saameget mueligt. Som man haabede vilde Frankrig dog for det første intet foretage sig imod dette Land, de 150,000 Mand under Verdens største Feltherre stode rede til Kamp Ligesaalidet som betydelige Landefraskillelser havde Fæstningsliniens Borttagelse været raadelig. Fæstningerne vilde intet have nyttet de tilgrændsende Lande, den franske Regiering aldrig indvilget deri, og maaskee kun en ny Krig vilde have udviklet sig deraf. Derfor var i Tractaten af 20de November bleven stipuleret, med faa Undtagelse at tilbagegive dem alle om fom Aar, dog kun til den nuværende Konge eller hans Arvinger og Efterfølgere, for at man, om maaskee nogen Anden kom til at staae i Spidsen i Frankrig, endnu kunde have fri Hænder til at giøre og lade alt hvad man vilde. Med alt dette tabte de Allierede dog ikke deres Sikkerhed af Sigte. Fom meget vigtig Fæstninger maatte Frankrig afstaae til Nederlandene, og sløife een det skulde betale 700 Millioner Livrer til de Allierede, og desuden 3 Millioner til at istandsætte Fæstningerne i Nederlandene. Ved disse Pengeerstatninger blev Frankrig berøvet Midlerne til at begynde krigerske Foretagender. Den af Nogle yttrede Mening, at Frankrig ikke vil betale, er allerede giendreven derved at det tildeels allerede har betalt. Hvis det ikke betalte, vilde det forspilde sin Nationaleredit, og det stod da altid de Allierede frit for at giøre Fordring paa Dele af Frankrig; men det kan meget let udrede ovennævnte Sum ved at sælge Krongodserne og forøge Statsgielden, samt ved de aarlige Jndtægter. Desuden skal Frankrig i fom Aar underholde en Besættelsesarmee paa 150,000 Mand, hvis Omkostninger, lagte til Contributionen, udgiøre 1450 Millioner Livrer; dernæst har Frankrig forpligtet sig til at betale for hver Mand af den i Frankrig indrykkede 1040,000 Mand stærke Armee 120 Livres, og allerede udredt den sidste Betaling paa denne Regning. Den hele Jnvasion vil altsaa koste Frankrig i det hele 2000 Millioner Livrer somtrent 80 Milloner, Pund Sterling.)