Den Vest-Sjællandske Avis, 1835-07-25
J Spidsen af den bengalske Bugt i Jndien ligger de saakaldte Sunderbunds ved Kalkutta eller Ganges Deelta, som bestaae af en Labyrinth af Bække, Søer og Moradser, som Hugly-Floden (en Arm af Ganges) danner under Regntiden, ved sin Udgydelse i den omtalte Bugt. Disse Sunderbunds ere bedækkede med Dschengeln, høie Rørværter, som danne et Slags Skove, og ere befolkede af en Mængde Tigere, Alligatore og Kiæmpeslanger o. s. v. J disse Dschengeln fælde de Hindus det Brændsel, som det uhyre Kalkutta forbruger; men denne Haandtering er formedelst disse Rovdyr yderst farlig, og koster aarligen nogle hundrede af disse Brændehuggere Livet. Synet af disse uoverseelige Morads skove, som udbrede sig i en Strækning af over 40 geographiske Mile, er overmaade smukt, thi Træerne ere overordentligt høie og bedækkede med de skiønneste Blomster. For at trænge ind i disse Skove seiler man paa utallige Kanaler, som giennemskiære dette Terrain, nogle Steder ere de brede, andre Steder derimod saa smalle, at Træernes Grene fra begge Sider ere flettede ind i hinanden. Utallige Alligatore sees der, som den Uerfarne let kan antage for Træstammer; men ved den Allarm, som Fartøiet foraarsager, styrte de sig saa hurtigt som en Piil ned i Vandet, Tigerne i disse Sunderbunds ere saa forvovne, at de i Forening med hinanden komme svømmende langt udi Vandet for at angribe Mandskabet paa Baaden. - Uagtet disse Farer opslaae mange indiske Sværmere deres Hytter i de Sunderbunds; thi Ganges er for dem en hellig Flod, og endskiøndt de næsten alle blive til et Bytte for Tigere og Alligatore, saa indfinde sig dog altid andre i deres Sted. For nogle Aar siden sendte Kaptainen paa en Budscheros eller bengalsk Flodskib, en Baad, til een af Bugterne, for at kjøbe nogle Frugter, som Beboerne i dette farlige Distrikt producere. Da Mandskabet var kommet til Flodbredden, saa bandt de Baaden fast og lod een af dem blive tilbage i den for at passe paa den. Betynget af Hede og Tunghed lagde Lascaren sig ned i Baaden til at sove; men det varede ikke længe, saa kom en uhyre Qvæleslange ud af Skoven, og snoede sig omkring Kroppen af ham for at opsluge ham; til Lykke kom hans Kammerater ham snart til Hielp, huggede med Øxer en Deel af Kroppen over paa den og dræbte den; man maalte dens Størrelse, den var 13 Alen lang. Favoritinden i et indisk muselmansk Harem. Haremet er stedse skilt fra Paladset, men ligger dog nær ved det; foruden Radschaen selv og de Fruentimmer, som giøre Opvartning deri, maae ingen andre Mennesker nærme sig til det. Et saadant Harem er sædvanligt indsluttet af høie Mure og omgivet af vidtløftige Haver, som ere anlagte med al muelig orientalsk Pragt. De Fruentimmer, som beboe det, blive udsøgte af de smukkeste Fruentimmer i Landet, og underviiste af gamle Koner i at spille paa Instrumenter, at dandse og brodere, og i alle Koketteriets og Forførelsens Konster for at virke paa deres Beherskers Sandser og opflamme hans Lidenskaber. Disse skiønne Fanger maae aldrig komme ud i frie Luft, uden naar Radschaen foretager sig en lang Reise, da de saa bæres i Palankiner, som tillukkes med tætte Forhæng, eller naar Reisen foretages til Vands, saa transporteres de i Baade med smaae Kahytter paa, som kun erholde Lys og Luft igiennem smaae, saakaldte vennetianske Jalousier. Værelserne i Haremet ere overmaade glimrende decorerede, saavidt Radschaens Formue tillader det, og Yndlings-Odalisken besidder en Dronnings Værdighed og Forrettigheder uagtet hun er en Fange. Saalænge hendes Skiønhed vedvare bliver hun gjort af som hun var en Gudinde, men naar den taber sig og hendes melodiske Stemme forsvinder saa maae hun giøre Plads for en anden. Naar, siger en persisk Digter, Roserne falme og Løvet ta der sin duftende Egenskab, saa høres Nattergalens Stemme ikke længere. Men saalænge Favoritinden, kan soutinere sin Magt over sin Beherskers Hierte saa bliver hun hyldet i hele Haremet, som dets Herskerinde. Hun røger Tobak af en gylden Huka, hvis Mundstykke er kostbart udziret med Ædelstene; hun sidder omgiven af de af hendes Terner, som i legemgemlig Ynde og i den skiønneste Pynt komme hende nærmest, under en Virandah, hvorfra hun kan see ud over Paladsets Haver for at nyde den friske Morgenluft J det gamle indiske Drama Uttara RamaTscheritra, oversat af Wilson, læses følgende Beskrivelse over en saadan Favoritinde: Hendes smilende Ansigt glimrer i Ungdom og Skiønhed, hendes Læber bedække Tænder, hvidere end Jasmin blomster; Silkelokker beskygge i yppig Fylde hendes Kinder; ethvert af hendes Lemmer bevæger sig med en medfødt Ynde, som Maanens Lys igjennem Himmelsluften. - Blødt er hendes Sæde i hendes Virandah, paa eet af de pragtfuldeste Topper, som Persiens Væverstole har frembragt. De udsøgteste Specerier fra det lykkelige Arabien omgive hende med en Dunstkreds af Vellugt; alt hvad der kan fryde Sandserne staaer til hendes Tieneste paa det mindste Vink, og desuagtet er hun ikke lykkelig. (Det kan ikke være anderledes. Menneskets aandelige Væsen, kan kun føle sig lykkeligt ved Bevidstheden om opfyldte Pligter i Forbindelse med en maadeholdende Nydelse af sandselige Glæder, især af de finere og ædlere, og som mere nærme sig Aandens Natur; den grovere sandselige Lyst indeholder ingen reen og varig Kilde til Glæde for det.) Alle hendes ædlere Følelser blive enten qvalte eller forskruede, hendes Hierte fordærvet, hendes Aand draget ned til det Jordiske; hun kan ikke istemme den persiske Digter Haf Begeistring, naar han siger: Vestenvindens Aande vil snart udbrede duftende Vellugt, den gamle Verden vil atter fornyes; thi hvorledes saa Aarstiderne omskiftes, saa maae hun dog bestandigt henbringe sit unge Liv i et uafladeligt Aanden og Legemet fortærende Fangenskab, og naar Foraarsvindenne udbrede Naturens Skiønheder over Jorden, saa bringer den hende dog hverken Friehed eller Glæde. Hun er omgivet af Misundelse, og hun seer en foragtet Alderdom imøde. – (En af de største Regenter paa Jorden og tillige een af de ædelste og fuldkomneste blandt de Dødelige var den indiske Stormogul Acbar, Humajuns Søn, som regierede imellem Aarene 1555 og 1605, man har et fortrefseligt Værk over Hindostans Tilstand i hans Tidsalder, som kaldes Achar Nahme, og som blev skrevet af hans Storvezier Abul Fazel. Han beskriver deri den store Moguls Harem saaledes: Det er en Bygning af et saa umaadeligt Omfang, at der findes deri et Værelse for ethvert af de Fruentimmer, som opholder sig deri, og hvis Antal udgiør 5000. De Fornemste blandt disse, og som besidde den største Fortroelighed hos Keiseren, føre Opsynet med den Dør, som fører til de Keiserlige Gemakker. Uden for Haremets Udgansport holde Sildinger Vagt; en Afstand fra dem de Radschputes, og Bygningen er desuden værnet af de Ahdians og andre Tropper Naar de Begums, eller de Stores Gemalinder ville aflægge et Besøg hos Damerne i Harem, saa kan det blive dem tilladt naar de i behørig Form ansøge derom hos Paladsets Embedsmænd. Mange erholde Tilladelse til at tilbringe hele Maaneder hos deres Veninder. Men uagtet alle disse Forsigtigforholdsregler stoler Monarken mere paa sin Paapasselighed end paa sine Vagters.