Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1775-05-12
af Efterretningen om Hans Rostgaard. (Sre Nr. 18) Det stod saa hen i nogle Dage, og ingen Rostgaard kommer tilbage, hvorfore hans Hustrue lader fornemme hos Commandanten paa Kronborg, om hendes Mand var skikket langt bort i Landet udi Kongelig Forretning: thi da han i Hast tog sidst Afskeed fra hende, sagde han, Farvel, jeg maa uden Ophold ride til Kong Carl, bad derfore, at hun maatte faae at vide, om man ei fra Leiren havde noget Bud, hvorfore han blev saalænge borte. Hende blev svaret: man vidste ikke just, hvorhen han var beordret, men saasnart man fik sikker Efterretning derom, skulle hun faae det at vide. Kort derefter blev hans Hest funden ved Konge=Veien i Ulve=Søe, og tænkte man da strax, at Manden var dræbt og nedgraven i Mosen. Man havde vel adskillige mistænkte for denne Gierning, men sikker Kundskab var umuelig at faae. Dog ville man skyde Skylden paa Tartarernes Gesandt, som i samme Dage laae i Helsingøer ved den Svendske Konges Hoff, fordi Rostgaards Hest syntes at være igiennemstukket med Tartarernes Gevæhr, en Piil. Han blev og tiltalt som den, hvis Folk maatte have gjort dette Mord, men da man dog ikke kunde finde nogen Skyld hos ham, maatte han stilles tilfreds igien. Saasnart Commandanten fik Rostgaards Død at vide, lod han strax, dog ugierne, hans Hustrue underrette derom. Derpaa begyndte man strax at lede efter ham allevegne i Ulve=Søe, men ingen Under, at han ikke fandtes der, siden han var i god Bevaring i Kiøbenhavn udi Jens Lassons Huus. Hans Hustrue anstiller sig som en virkelig høibedrøvet Enke. Hun selv, Slægt og Huusfolk gaaer alle i Sørge=Klæder, og hun opbød til Tinge en stor Sum=Penge for dem, der fremdeeles ville blive ved at lede efter hendes Mands Legem paa ommeldte Sted, indtil det blev fundet. Jmidlertid vexler hun Breve med hendes Mand i Kiøbenhavn og lader ham vide, naar noget vigtigt forefaldt, som Peder Olsen forstod got at passe paa De vidste at indrette deres Breve saaledes, at dersom de endog faldt i en fremmed Haand, skulle den dog ikke have blevet meget klog derpaa. De skreve til hverandre, ikke som Ægtefolk, igen som tvende Brødre, hun var Christen Pedersen og han Christopher Pedersen. Hans Olsen, om hvem tilforn er talt, blev ved at giøre en Reise efter anden til Kiøbenhavn, ei allene for at føre Breve imellem Rostgaard og hans Hustrue, men endog for at bringe fersk Kiød baade vildt og tamt til Kongens Bord efter Madame Rostgaards Foranstaltning; Men engang kom denne Hans i Fare, da han skulle bære Breve til Kraagerup; thi han var paa Veien næsten omringet af et Partie Svendske Ryttere, dog frelste han sig fra dem, ved det han sprang over et Gierde, og løb ind i Skoven. Ellers bleve de fleeste Breve, som Hans Olsen førte med sig fra Rostgaard i Kiøbenhavn, frembaarne af hans Kone Anne Mortensdatter og lagde under een med Moos begroet Steen, som laae strax ved Gaardens Have=Laage, hvor et vis Bud hentede den i Mørket og leverede Madame Rostgaard dem. Hun fik og snart adskillige Friere endog fornemme Svendske Officerer, men hun fandt altid paa Udflugter, især gik det derpaa ud, at hun ikke saa længe Krigen varede, kunde fatte Giftermaals Tanker. Nu var vel den største Frygt forsvunden for vor Rostgaard, og Folk holdt op, at tale om Kronborgs Handel, men snart forefaldt en Omstændighed, som satte hans heele Huus og Familie i yderste Fare, og dermed gik saaledes til Der skeede et Udfald af den beleirede Stad Kiøbenhavn, hvorved den unge Hutchinsons Tiener (samme Hutchinson tillige med hans Fader havde havt at gjøre med det Anslag imod Kronborg) blev fangen af de Svenske, som kiendte ham paa Leberiet, og tvang ham til at bekiende hvad han vidste om Kronborgs Handel Hans udsigende bestod deri, at hans Herre, den unge Hutchinson, var en Nat bleven ført fra Kraagerup til Kiøbenhavn, meere vidste han ikke, men gav Anviisning paa en Bonde=Dreng ved Navn Svend, som han meente kunde give dem nærmere Underretning; thi samme Dreng pleiede ofte at være paa Kraagerup, og havde en Aften silde baaren ned til Stranden deres Tøi, som ville til Kiøbenhavn. Strax blev befalet, at Hutchinsons Tiener skulle føres til Kraagerup for at vise den omtalte Bonde=Dreng. Tieneren sagde ikke et Ord til Madame Rostgaard, men allene trykte sin Peege=Finger tet til Munden, hvoraf hun forstod, at hun burde tage sig vel i agt, hvad hun skulle svare, naar hun nu af de Svendske blev fristet, saa havde det ingen Fare; thi af ham var intet sagt, som kunde forraade hende eller hendes Mand. Den udlagte Svend fandtes ikke paa Gaarden, men Dagen derefter ankom efter Kong Carls Ordre den Svendske Secretair Schonk, som satte Vagt paa Gaarden og forseglede Boen. Rostgaards Hustrue fik da adskillige skarpe Spørsmaal, og Dagen derefter blev hun bragt til Kronborg, hvor hun af mange Svendske Herrer strengeligen blev forhørt. Man søgte baade ved gode Ord og Trusler at formaae hende til at bekiende noget, men hun opførte sig ved alle Forsøg saa snild og forsigtig, at al deres Umage var forgiæves. Dermed syntes Sagen at have Ende, men da Bonde=Drengen Svend Hansen imidlertid blev opsøgt og din Aftenen ført til Kraagerup, kom hun udi nye Fare og Bekyniring; thi alle tænkte, at han ved de Svendskes Trusler eller Pinster vist nok aabenbarede alt det han vidste, som var meer end nok til at styrte dem ret i Ulykke. De Svendske Herrer, som vare ankomne, for at forhøre den arme Svend, havde nyelig, førend Drengen kom, sat sig til Bord, hvorfore 4 Ryttere fik Ordre at holde Vagt over ham, indtil de havde spiist. Tvert igiennem Huuset gik Forstue=Gangen, hvorpaa vare 2de Dørre, den ene ud til Gaarden og den anden ud til Haven. Der indeluktes Drengen, og Vagten gik ind i Stuen tæt derved, men for Visheds Skyld lod Døren til Gangen, hvor Fangen stod, staae aaben. Jmedens de derinde gjorde sig til gode med Mad og Drikke, blev Have=Døren sagtelig oplukt og hvidskedes til Svend: Løb din Vei og kom aldrig meere her. Saa løb han ud og opholdt sig ikke, førende han fandt en Baad, hvorpaa han kom ind til Kiøbenhavn. Strax derefter blev Drengen paaraabt, men borte var og blev han, endskiønt man flittig søgte efter ham baade paa Gaarden og uden for. Saaledes blev der velted en stor Steen fra Madame Rostgaards Hierte, men dog var endnu ikke al Frygt gandske forsvunden; thi hun blev derefter ofte fristet af de Svendske, som af og til indfandt sig paa Gaarden og under Venskabs Skin satte Prøve paa at forlede hende til at bekiende noget og Kronborgs Væsen, men hendes Fristere udrettede intet andet, end at de holdte hende i bestandig Frygt, hvilken de dog aldrig kunne mærke paa hende Man kan let forestille sig, hvordan vor Rostgaard, var til mode i Kiøbenhavn, imedens dette gik for sig hiemme. Ham møder en nye Farlighed ved et Rygte, at han endnu var i Live. Thi en Mand fra Frederichsborg, som listede sig undertiden ind i Kiøbenhavn, kom engang ind i Jens Lassons Huus, hvor Rostgaard var. En Pige, som samme Mand var bekiendt med og havde Brev til, lader ham forstaae, at Rostgaard levede, og var der i Huuset. Saasnart Manden kom hiem, aabenbarede han det for andre, og man begyndte at snakke derom, men til Lykke, kom denne Snak strax for Rostgaards Peder, som ufortøvet begav sig til samme Mand, og foreholdte ham, hvorledes det var umueligt, at Røstgaard levede endnu, derfore maatte det Rygte, at man nyelig havde seet ham i Kiøbenhavn, være falsk, og en anden Mand, som meget lignede Rostgaard, anseet for ham selv. Manden, søgte da at dempe, hvad han havde sagt, hvilket lykkedes, og var ham selv tienligst: thi ellers maatte han vente at blive spurgi af de Svendske, hvorledes han uden Ordre dristede sig til at reise til og fra en beleiret Stad. Jmidlertid lod dog Peder sin Husbond erindre, at han maatte tage sig i agt, og fremdeles allene bruge Christopher Pedersens Navn. Rostgaard tilkiendegav igien sin Tiener, at han var vel fornøiet med ham udi denne Sag, men lod ham tillige forstaae, at han nu havde i Sinde, med første Leilighed at begive sig til Holland, hvilket dog ikke skeede; Thi den ønskelige Fred, som herpaa blev sluttet den 27 Mai 1660, gjorde Ende paa alles Jammer. Det Rostgaard, først tænkte paa, var, at favne sin Hustrue paa Kraagerup. Han fik og efter Ansøgning et Kongelig Pas den 22 Jun. at drage hiem og tiltræde sit forrige Embede, men kort tilforn havde Kong Friderich befalet, at hvad, som i Krigens Tid var bragt fra Kraagerup ind i Kongens Kiøkken, skulle af Rente=Kammeret betales Rostgaard. Nu hørte man snart, at Rostgaard var i Live og kommen hiem til Kraagerup, hvorudover adskillige Domme bleve fældede baade af de Dan skee og Svendske om hans og Hustrues særdeles kloge og listige Forhold i den forløbne Tid og Tilstand. De Svendske fik fuldkommen at vide, at han var levende; thi da nogle af dem ville føre over med sig til Skaane en Deel Qvæg, og Heste, som vare tagne fra den fattige Bonde, fulgte Rostgaard med fleere efter dem, skilte dem ved Byttet og lod enhver faae sit igien. Som vor Rostgaard var iblandt dem, der i Krigens Tid havde viist en besynderlig Troeskab, saa erfarede han og derover sin Konges Naade. Den 28 Mart. 1661 bekom han Kongelig Skiøde paa Kraagerups Grund, og desuden 300 Rdlr. i aarlig Pension, ja førend Aaret gik ud, blev han tillige Fiskmester over Kronborg Lehn. Dette Embede forestod han troelig, blev dog anklaget for Kongen af den, som havde øverste Tilsyn over Fisk Væsenet; Kongen anhørte Rostgaards Undskyldning, og da han befandtes uskyldig, beordrede Høistsamme, at han allene skulle forestaae Amtets Søer, og den anden ikke meere have dermed at bestille, men dertil giøre ham Afbigt. Een som blev forlenet med Kronborgs Birk, ville at Rostgaard ikke skulle have videre Opsigt, som Ridefoged over Kronborgs Amt, men en Kongelig befaling udkom, hvorefter alting skulle blive i forrige Skik. Aar 1667 den 12 Dec. fik han særdeles Kongelig Ordre og Jnstrup om Kronborg Birks Forvaltning. Men jo meere Naade han nød og jo større Flid og Troeskab han anvendte i de ham anbetroede Bestillinger, jo meere voxte hans Misunderes Had og Avind, saa at der endog udkom et uforskammet Skandskrift og ham, hvori han endog beskyldtes for Halsløse Gierninger. Da samme Skrift blev kastet indi Kongens Vogn paa Gaden, fik Rostgaard befaling at erklære sig derpaa, og derefter mærkede man, at det ikkun var hans Uvenners Digt og Logn. Næste Aar døde hans behiertede og trorfaste Hustrue i hendes Alders 31 Aar, og 1670 forlod Kong Friderich 3die ved Døden sin Jordiske Krone, men vor Rostgaard blev igien oplivet ved Kong Christian den 5tes Mildhed og Naade. Begge Konger tillige med Deres Dronninger og fleere af det Kongelig Huus beviiste ham undertiden den Naade at komme til Kraagerup, og der endogsaa at modtage et lidet Aftens Maaltid. Dahan havde siddet Enkemand i 2 Aar, indlod han sig i Ægteskab med Cathrine Asmusdatter en Enke af Forvalter Lorents Pedersen paa Hirschholm, som Aar 1671 den 30 Aug. fødte ham en Søn, der blev opkaldt efter Kong Friderich 3. og var vor lærde Conferentzraad Frederich Rostgaard. Enke=Dronningen ved hendes Hofmesterinde og Prinds Georg, ved General=Major Holk stode Faddere. Til Fadder=Gaa ve forærede Enke=Dronningen en forgyldt Sølv=Kande. Men denne nye Glæde varede ikke længe for Rostgaard; thi denne hans anden Hustrue døde i det følgende 1672. Aar. Samme Aar den 5 Nov. fik han ved Afregning for sin Fordring hos Kongen nogle Bønder=Gaarde lagte til Kraagerup, hvormed ophørte de 300 Rdlr., han aarligen af Cassen var benaadet med. J Aaret 1674 indlod han sig i det 3die Ægteskab med Dorthe Rbode, Peder Jensen, Grove Kongl. Fyers Forvalter over Danmarks Strømme, hans Enke paa Nellerup. Krigen begyndte derpaa med Sverrig, hvorover Rostgaard fik nok at bestille med at udskrive Soldater, at foranstalte Strand=Vagten, og at bringe Krigsfolket, Leverantzen a. til Skaane og andensteds. J denne Tid var han engang nær ved at sette Livet til; thi da han veed for ved Kongen paa Veien til Kraagerup, styrtede hans Hest med ham, og han blev optagen for et døde Menneske. Han kom sig nok igien, men beholdt dog altid et Meen af det Stød, han havde faaet. Efterdi man befrygtede, at de Svendske, imedens Havet var tillagt, ville søge, paa Jisen at komme over paa Sielland, lod han sin Hustrue, som da var høit frugtsommelig, føre til Kiøbenhavn, hvor hun, tillige med Fosteret, døde i Barselseng den 14 Jan. 1677. Saa flittig vor Rostgaard var i Krigen, saa omhyggelig viiste han sig og i Freds Tid at fremme sin Kongens Gavn, hvorpaa Hammer=Møllen, Jern=Værket, Kronborgs Have, Esserom, Skovene og hver en Bonde gav Vidnesbyrd. Han forsømte ei heller sit eget, men meget forbedrede sin Gaards Bygning, Haver, Skov og Marker. Aar 1681 den 9 Febr. fik han Kongelig Bestalling at være Amtsforvalter udi Kronborgs Lehn, i hvilket Embede hans Broder=Søn Jens Rostgaard, som i nogle Aar havde gaaet ham til Haande i Amtets Forretninger, omsider fulgte ham. Jmod Kirker og Fattige viiste han sig Gavmild. Til Olai Kirke i Helsingøer gav han 200 Rdlr. til Kirkens Reparation paa Anholt i sit eget Navn 100 Rdlr. og i sin Søns Navn 50 Rdlr. til Asminderød Kirke 50 Rdlr. Ligeledes skienkede han 100 Sldlr. til Asminderød Sogns Fattige, at de deraf skulle nyde den aarlige Rente. Han døde af en Pleuris paa sin Gaard Kraagerup den 31 Dec. 1684, da han var 59 Aar 8 Maaneder og 16 Dage gl. og hans Liig blev nedsat i Olai Kirke i Helsingøer hos hans 3de Hustruer. Paa det der opsatte Epitaphium læses over hans første Hustrue dette Vers: Fordi min Husbond ei sin Troeskab ville krænke Mod Kongen, blev jeg, som en høibedrøvet Enke, Og han en flygtig Mand, Gud gav mig ham igien, Her hviler vores Been, mig Døden først tog hen. See Pontopp. Marm. Dan og Helsingøers Beskrivelse. Jndfald. Et stort, stærkt og ført Fruentimmer anklagede en Mandsperson, som var kun liden, at han havde taget hende med Vold, og forlangte, han skulle ægte hende, eller give hende en anseelig Sum Penge. Men hvor er det mueligt, sagde Dommeren, at han har kunne faae Magt med Eder, da I er saa stor, og han saa liden, Ak, min Herre, svarede hun: Jeg har vel Kræfter, naar jeg slaaes, men ikke, naar jeg leer. Nyeheder.