Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-10-29
Det er umiskjendeligt, at Regjeringen med Omhue har søgt at lette Landsbyepræsternes, ved nærværende Tidsomstændigheder meget trykkende Kaar, og dog er det en Sandhed, at uagtet alt hvad derfor er skeet, Præsterne paa Landet endnu i en høi Grad ere bebyrdede, ja maaskee kunde kaldes den meest bebyrdede Klasse af Statsborgerne. Jblandt Embedsmændene findes der saa, hvis Hoved-Indtægter saaledes retter sig efter Kornpriserne, som Geistlighedens, og som tillige deeltage i de Jorderne og Tienderne paalagte Byrder, hvorfor neppe nogen civil Embedsmand lider saaledes som Præsterne. Vel svarer Bonden flere directe Skatter, men Tilladelsen, at betale disse med Kornvare, som Præsten næsten ingen Nytte kan have af, har formindsket denne Byrde, i det mindste den 1/4 Part, og naar dertil føies den paa 3 Aar givne Eftergivelse, vil en Bondes Skatter, i Forhold til hans Jndtægter, neppe være saa høie som en Landsbye præsts Skatter ere, og uagtet Tarvelighed stedse vil være en Prydelse for Præstestanden, saa kan det dog neppe være ønskeligt, at Præsternes Levemaade var saa lidt bekostelig, som en Bondes Levemaade er og bør være. Foruden de slette Kornpriser, og Landmandens almindelige Fattigdom, ere det isærdeleshed Bankhæftelsens Renter, som trykker Geistligheden, da de directe Kongelige Skatter ere modererede saa betydeligen ved Forordningen af 11te September 1822, hvorved derimod Geistligheden ikke allene tabte Adgang til at betale den betydeligste Deel af de offentlige Byrder ved Kornleverancer, men den tabte ogsaa den Lettelse, som Jord- og Tiende Eierne nyde, at Finantserne for dem udreder de 2/3 Dele af Hæftelsens Renter til Banken. Naar vi ved denne Leilighed spørger efter Hensigten, hvorfor Hæftelsen til Banken blev paalagt Landet, saa angiver os Bank-Octroiens 3die, 4de og 5te f. Bankens Bestemmelser, af hvilken dog den tredie i §. 5 angivne Bestemmelse alene er merkantilisk, og paa ingen Maade vil kunde ansees som en billig Anledning til at paalægge Geistlige Byrder, hvorimod den i §. 3. og 4 angivne Hensigt, at tilveiebringe, at rede Sølv eller Sedler, som paa Anfordring vexles med rede Sølv, snarest muelig, bliver de eneste giængse Betalingsmidler i Landet", samt "at "den Banken paaliggende Obligations- og Seddel"Gield bliver forrentet og afbetalt, bør ansees som et for alle Statens Borgere fælleds Formaal, hvortil altsaa ogsaa af Geistligheden er krævet et Bidrag. Jmidlertid burde dog lægges Mærke til Forskiellen imellem den der eier en Ting, og den som blot har Nytten og Brugen deraf i en vis Tid, og naar det er nødvendigt, at Jord- og Tiende Eiere betale et Bidrag til at opnaae hine Øiemed, hvoraf deres Børn og Børnebørn forventes at kunne høste Fordelen saa synes det, at den, som blot har ususfructus, af Jorden og Tienderne, ikke i samme Grad burde være forpligtet til at bidrage til disse Øiemeders Opnaaelse, da disse blot som Statsborgere, og ikke som Grundeiere kan være interesserede i hine Hensigters Opnaaelse. Af denne Grund synes ogsaa Fæstebønderne og Forpagterne at være fritagne for at svare Hæftelsens Renter, naar de ikke ved særdeles derom indgaaede Foreninger have forpligtet sig dertil. Billigheden af denne Forskiel imellem Eieren og Brugeren, vil endnu mere være indlysende. naar man betænker, at Bankens Grundfond, efter Octroiens §. 11 er deelt i Actier, hvoraf loves et Udbytte, i Forhold til Hæftelsens Beløb, naar Bankens nærmeste Hensigter først ere opnaaede, og da dette Udbytte ikke kan ventes endeel Aar, saa bidrage de nærværende Præster i disse trykkende Aar, for at forskaffe deres Eftermænd, og ikke deres Børn eller Arvinger, et Udbytte af Bankens Overskud, hvilket ikke synes at være grundet i Billigheden, hvorved ogsaa bør bemærkes, at Reglementet for Nationalbanken §. 8, Litr. 1, giør Lehnsbesiddernes, Fidei-Commissariers og Beneficiariers, altsaa ogsaa Præsternes Stilling, som Actieberettigede, afhængig af en nærmere allernaadigst Bestemmelse, og altsaa ogsaa Udbyttet for de tilkommende Præster synes ikke fuldkommen at være sikkret. Desuden kan Jord- og Tiende Eierne befrie sig fra den Byrde, at svare 6 1/2 pCt. af deres Bankhæftelse, ved selv at afbetale Hæftelsen, eller dog formindske samme ved at optage et Laan til mindre Renter. " Begge Midler kan Præsterne, som blot have Nytten og Brugen af Jorderne og Tienderne, ikke anvende; thi at betale en Capital, for i faa Embedsaar at blive fri for at svare Renter deraf, er vist ingen fordeelagtig Operation, og at optage et Laan, som skulde hvile paa Præstekaldets Hæftelse, tør ingen Præstegjøre, i det mindste ikke uden det Kongelige Cancellies Tilladelse, og da en saadan Tilladelse ei kunde gives, uden at Vilkaarene, hvorpaa et saadant Laan kunde optages, nøiagtigen var bestemt, saa kan man antage, at en saadan Tilladelse endnu ikke er given, da den ellers uden Tvivl, som Regel, for alle Præster paa Landet, offentligen vilde være bekjendtgjort. Disse Grunde synes at bevise, at Præsterne ikke i den Grad burde bidrage til Bankens Hensigters Opnaaelse som Jord- og Tiende Eierne, og man kunde derfor vel ansee det for upassende og ubilligt, at Præsterne siden Forordningen af 11 September 1822, bidrager dertil 6 Gang saameget, som hine. Jmidlertid, da Banken engang, for en Tid af 90 Aar, eller indtil Aaret 1908, har faaet disse Rettigheder, kunde det vel være vanskeligt at forandre disse Forhold, om man ogsaa indrømmede, at de ei ere som de burde være. Dog kunde en Udvei tænkes, hvorved denne Byrde, i det mindste betydeligen kunde lettes, muelig næsten om 1/2 Dele, uden at giøre Jndgreb i Bankens Rettigheder, og uden at koste Staten Opofrelser, eller at vælte Byrde paa Andre, ja Staten vilde selv ved dette Middel erhverve sig en Udsigt til en Jndtægt, som den fortiden ikke har. Dette Middel bestaaer deri, at samtlige Præstekaldenes Bankheftelser bleve indløste for en til 4 pCt. optagen Capital, og at Præsterne altsaa kun skulde svare 4 pCt. af deres Hæftelse istedetfor 6 1/2 pCt., som de fortiden svarer, hvorved den største af deres aarlige Afgivter blev formindsket om 1/2 Dele, hvilket, om det ei opfyldte Alles Ønsker, dog vilde være en betydelig Lettelse, og hvortil Præsterne synes at burde have billig Adgang, siden de selv ikke ere istand til at kunne indløse deres Hæftelser saaledes som Grundeieren kan gjøre det, og Staten, altsaa burde træde i Geistlighedens Sted, og indløse Hæftelserne for Præsterne, hvorved jo Staten ogsaa erhvervede sig Ret til det Udbytte af Bankens Overskud, som vil tilfalde med Tiden de Actier, der kan begiæres for de ved Statens Capitaler udløste Hæftelser. Vilde man spørge, hvorfra Staten skulde tage en saa betydelig Capital, som vilde være fornøden for at kunne indløse samtlige Præsters Hæftelser, saa kan den Undviede vel ikke bedømme, hvorvidt de senere saa fordeelagtig optagne Laan dertil kunde istandsætte Statscassen, hvorved Planen strax paa eengang kunde iværksættes, ei heller kunde det siges, hvorvidt Statens Obligationsfordringer til Banken til 7,000,000 Rbd. Sølv kunde afbenyttes til dette Øiemed, men et Forslag, som, naar hine ei ere antagelige, kunde anvendes, turde man dog fremsætte, som er, at Staten oprettede en offentlig Fond til Jndløsning af Præsternes Bankhæftelser, og at alle Landets Umyndiges Midler, som skulle giøres frugtbringende, saavelsom andre offentlige Midler, som søgtes udsatte, henvistes til at indsættes i denne Fond, der naturligviis ogsaa kunde modtage alle Privates Capitaler, som ønskedes udsatte til 4 pCt. uopsigeligen fra Creditor Side, hvilken Fond, ligesom den voxede, strax skulde afbenyttes til Præsternes Bankhæftelsers Jndløsning, saaledes at den Fordeel, derved blev opnaaet, qvartaliter blev fordeelt paa samtlige Landets Præsters Hæftelser, hvorved Byrden efterhaanden vilde synke, indtil samtlige Hæftelser vare afbetalte.