Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-12-18
Grev Montholon begyndte nu at smile; Bonaparte stod op, tog ham i Armen, og sagde til ham med en Bevægelse med Hovedet, som han pleiede at gjøre: "Min Ven, man maae ikke lee af Døden, naar den er saa nær ved os." Den Lille, som i samme Øieblik kom med en Kurv med Frugter, drog hans Opmærksomhed til sig. Han tog hende godmodig i Haanden, førte hende ind i Sahlen. hvor Frokosten var anrettet, fyldte hendes Kurv med Confiturer og andre Slikkerier, hvortil han føiede en Flaske Liqueur, og sagde til hende: Det er for Din Fader, at han kan drikke den paa min Sundhed. De følgende Dage aftoge hans Kræfter mere og mere. Han gav sig nu til at suge Saften af en saa stor Mængde Oranger, at hans Læge ikke kunde afholde sig fra at gjøre ham bemærkninger derover. Jeg beder Dem, sagde han, behold Deres Raad hos Dem selv indtil jeg spørger Dem derom. - Paa Øen opholdt der sig et Slags Guldsmed, som handlede med alle Sorter. Bonaparte betjente sig ofte af ham, for at ombytte eller gjøre smaae Bijouts. Denne Mand var en stor Løgner, men Bonaparte, uagtet han vidste godt hvad der var ved hans Historier, morede sig dog med at lade ham fortælle dem. Engang spurgte han ham, om han vel kunde gjøre en Liigkiste til ham af Sølv. Den Anden, sandsynlig i den Hensigt at bortfierne de sørgelige Tanker, som sysselsatte Napoleon, anstillede sig som om han loe over dette Spørgsmaal. Der griber jeg Den igjen i en Løgn, sagde Napoleon, thi De synes at ville sige mig, at jeg befinder mig vel, og dog skal jeg døe om nogle Uger. Gud forbyde, at vi skulde miste Deres Naade, svarede Guldsmedden med en sømmelig Alvorlighed. Nei, sagde Napoleon, Gud give at jeg snart maae døe; thi jeg er overbeviist om, at vor Tilværelse her i Verden er ikke nogen Lykke; men en Forbandelse. Ved disse Ord, som han sagde med den Ligegyldighed, som han affecterede ved saadanne Gjenstande, stod han op, og gik hen til et Forte Piano for at klimpre paa det. Han begyndte nu at spille sin Yndlingssang: Richard, o mon roi! Tunivers te Pabandonne. Derpaa stod han paa nye op og lod Guldsmedden give noget Arbeide at reparere. "Det er den sidste Tjeneste, som jeg venter af Dem, sagde han til ham, Adien." - Hans Ahnelser traf snart ind. Hans Kræfter bleve udtømmede og han vilde dog ikke tillade, at nogen understøttede ham. Han holdt sig ved Stolene og gik saaledes fra den ene Ende af Værelset til den anden. Ofte vendte han sine Øine hen til to Potraiter, nemlig hans Kones og hans Barns, hvilke, som jeg troer, David har malet, og som jeg hører, han har givet befaling til, at man efter hans Død skal sende til Keiseren af Østerrig. Han havde den Sædvane at strække sig paa en Sopha, som stod ligeover for et Vindue, der vendte ud til Haven, og undertiden læste han med lydelig Stemme i Henriaden og Telemach. - Den lille Julie besøgte ham som sædvanlig, han lod hende læse. Han spurgte hende om hvad der passerede i Staden og hvad man sagde om ham. En Dag sagde hun til ham: man holder Dem for at være fortredelig, men ikke for at være syg. "Ja, jeg vilde ønske sagde han sukkende, at de havde Ret Men derpaa sagde han igjen ganske livfuld. Nei, jeg ønsker det dog ikke! Julie, du maae søge dig om en anden Lærer, jeg kan ikke længere give dig Underviisning. - Han har ikke forglemt Julie i sit Testamente. 3 Dage før sin Død sagde han til Doctor Automacchi: "Jeg vil ikke gjøre hende uafhængig; men jeg vil efterlade hende nok for at hun kan blive lykkelig i hendes hele Liv, naar hun tillige arbeider." Da alle hans Kræfter vare udtømmede, saa at han ikke kunde gaae meere, lænede han sig paa de Personers Arm, som vare omkring ham, og kom saaledes til Sengen, hvoraf han ikke meere skulde staae op. Det er forunderligt, at hans Læger først 14 Dage før hans Død holdt ham for at være alvorlig syg. Omtrent 10 Dage før sin Død lod han mig kalde til sin Seng, og spurgte mig om jeg havde hørt noget Nyt med det sidste Skib, som var kommet fra Europa. Jeg svarede ham Nei. "Kan De ikke da, sagde han, skaffe mig en Avis eller en Journal, see ikke paa Prisen, om den ogsaa er overdreven." Jeg fik med megen Vanskelighed en Avis af en gammel Datum; han gjennemlæste den hurtigt, og udraabte derpaa: Neapel, Neapel, de arme Dievle, Murat var den tappreste Konge, som de nogensinde have havt, men han kjendte ikke sine Undersaattere. Det er lutter Lazzaroner, fra Hertugen af - til den ringeste Tigger. Har De været i Neapel, min Herre!" Ja. - Ak, blev han ved og foldede Hænderne sammen: Smukke Koner, smukke Mænd, og som forstaae at være lykkelige." "Er de gift, spurgte han mig med et Suk. Ja, General. Han tog nu en Desert kniv fra Bordet, skar Snoren paa sin Seng over, og spurgte mig da med et Smiil, som ikke var uden Bitterhed: "Kan De sammenføie disse to Traader saa at de kunne udgjøre et Heelt Uden at vente paa mit Svar kastede han Kniven over mit Hoved hen i Værelset, og sank tilbage paa sin Pude i et dybsindigt Grublerie. Jeg var en Dag tilstede, da man bragte ham Lægemidler; han tog dem uden Modbydelighed; men sagde, da han havde faaet dem ned, der gives ingen Balsom, som kan helbrede mig. Aftenen før sin Død talte han mere end sædvanlig. Man hørte ham mere end eengang nynne sin Yndlingssang: ORichard, o mon Roi, og endog synge. Bertrand og Grev Montholon vare bestandig omkring hans Seng, og vare opmærksomme paa at betiene ham. Ofte trykkede han Bertrand i Haanden til Tegn paa sin Taknemmelighed. Da hans Venner forkyndte ham, at Øieblikket var kommet, at han skulde modtage den sidste Salvelse, sagde han: "Jeg lever i Fred med mig selv, og det hele menneskelige Kjøn", og med en sand Sokratisk Sjæleroe bad han om, at hans Legeme maatte blive aabnet, paa det hans Sygdoms Natur kunde blive bekiendt. (Fortsættes.)¬