Aarhuus Stifts-Tidende, 1827-01-16
En af de mange religiøse Processioner, som i Qui to bruges, er besynderlig. J den lille By Guapulo, omtrent 1/2 Miil fra Staden, er et Jomfru Maria=Billede, som de troestærke Jndvaanere i Qvito tilskrive, at de forbleve beskjermede for de Jordskjælvs ødelæggende Virkninger, af hvilke Riøbomba og Tacunga bleve ødelagte; derfor blev den Beslutning tagen, at man vilde 2 Gange aarligen holde en Fest i Hovedstadens Cathedralkirke, billedet til Ære. Det madridske Hof blev tillige ansøgt om, at Processionens Høitidelighed maatte forhøies ved at det samtlige derværende Militaire maatte deeltage i samme. Den kongl. Naade lod det ikke beroe ved at bevilge den underdanige Ansøgning, men gik end videre. Hans katholske Majestæt gav nemlig Guapulo-Jomfruen formeligen det Embede, at være General=Capitain over de spanske Tropper, med Rettighed til alle til denne Charge hørende Privilegier, og Lønning for de 10 Dage dens Ophold er i Quito. Naar derfor dette billede til Festens Høitidelighed bæres til Hovedstaden i Procession, af nogle af de fornemste Jndvaanere, forud for hvilke en Deel af Domkapitlet gaaer, saavelsom Magistraten, da staaer det hele Militaire i Parade i Gaderne, og under Trommens Rørelse præsenterer Gevær. Billedet selv, som jo da er i Tjenesten, bærer en Generalcapitains Stadsuniform, med Chargens Broderie; det har paa Hovedet en stor med Guldtresser og rød Fjederbusk firet Hat, og med Commandstav i Haanden; ogsaa Jesusbarnets Billede deeltager i denne Ære. En guldtresset Hat, en liden Guldsabel, og en liden rød Kappe smykke den liden Heros, og i saadan Pynt bæres det til Cathedralkirken; men her iføres det de sædvanlige Klæder, ligesom og Mariabilledet, som dog beholder Kommandostaven i Haanden, saalænge til det har forladt Staden. Ligesom Soldater vænnes til Jlden, før de føres imod Fjenden, øves de Døde i Neapel engang om Aaret i Opstandelses-Aften. Et Øienvidne beskriver denne underlige Skik saaledes: Jgaar holdtes de Dødes Fest i Neapel. Paa et givet Tegn opgaver man dem af de med Sand opfyldte Gjemmesteder (Giardinetti eller smaae Haver kaldte) i det Jndre af Kir ten. Med det tilstrømmende Folk fulgte jeg ind i en af disse. Hvilket Stuespil! Jeg saae en Mængde ubevægelige, opreiste og gamle elegante Dragter iførte Personer, paradere i en Række langs med Muren, hvor de i Afstanden syntes hensjunkne i en saa meget dybere Grublen, jo større Allarmen og Bevægelsen var omkring dem. Jeg traadte nærmere, og gjenkjendte nu i disse grundende Væsener iklædte Liig med blottede Hoveder, Hænder og Fødder. Nogle som havde bevaret alle Trækkene, vare ikke meget rædsommere end paa deres Dødsdag, af Andre var kun enkelte Deele af Ansigtet tilbage, og de hule Øine syntes at tilsende de Levende truende Blik. Næsten paa dem Alle var Kjødet i en hentørret Tilstand. Paa Muren over dem hang Tavler, hvorpaa deres Navne og Dødsdag var angivet. Mit Hierte bankede af Forfærdelse og Modbydelighed. Men det var ikke Tilfældet rundt omkring mig. Glæde og Munterhed straalte af alle Ansigter. Mængden trængte sig omkring de Døde, som Bier, der vende tilbage med deres Bytte i Kuben. J langt større Antal end Mændene, stimlede Konerne fra den ene Ende af Kirken til den anden, og kappedes om at opdage deres Paarørende imellem de Døde. Fandt de nu en Søn eller Broder, da tillod de sig de latterligste bemærkninger og Yttringer, om Ligets Tilstand; men ikke en Smertens Lyd lod sig høre. "Kom Therese! raabte en om Enke til sin Veninde: kom dog, og see engang min afdøde Mand. han har endnu sit Haar og sine Tænder; han er virkelig meget smuk!" - Tag Dem i Agt, sagde jeg til hende, ved slige Udbrud kunde De let volde, at Deres Mand levede op igjen!" Paa Øieblikket tang hun og lod sit nysgjertige Blik falde paa andre Døde. Saalænge denne Døds Udstilling varer, maa der, for Trængselens Skyld, stilles Skildvagter for Kirkedørrene, og naar den er forbi, nedlægges de Døde igjen i deres smaae haver, for næste Aar atter at holde Mønstring. Fire Mile fra Hermannstadt, i Siebenbürgen, er en Kilde ved Foden af en Høi, der holder omtrent tre Fod i Omkreds, og er halvtredie Alen dyb. Vandet i denne Kilde har en mørk Farve og koger sex Tommer, over Vandfladen, dog løber den aldrig over, og aldrig overskrider den sine Grændser. Dette Vand har den besynderlige Egenskab, at det er brændbart og flammer ligesom Viingeist, naar man med et Lys nærmer sig den paa sex Tommers Afstand. Bliver denne Kilde engang antændt, saa brænder den meget længe, og kan kun slukkes ved frisk paakastet Jord. Flammerne stige omtrent sex Fod i Høiden, og fortærer Træe og andre brændbare Sager naar man holder dem deri. Saalænge Flammen brænder, er Vandet koldt og har en svovl agtig, mineralsk Smag, men Flammen har ikke mindste Lugt. Øses Vand af Kilden, saa har det tabt sin Brænd barhed, og tjener, ligesom andet Vand, til dermed at slukke Jld. Denne Mirakelkilde blev opdaget 1652, og 1672 opdagede man ved et andet Tilfælde dens forunderlige Egenskab. De omboende Bønder beskjæftigede sig med at afbrænde høie Siv og Buske; derved gik Kilden i Brand, og tusinde Mennesker ilede til denne Egn for at see det vidunderlige Naturspil. Tre Fod i Omkreds fra denne Kilde voxer hverken Græs eller Moos, men længer fra er den yppigste Vegetation. Hos os bliver ofte paa Lykke og Fromme gravet efter Brøndvand til Huse og Haver. En hyppig Følge deraf er, at man forgiæves bortødsler Tid, Møie og Penge. Enten opdager man slet ikke Vand eller man Beengjødning, saaledes som den bruges i Engelland.