Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-11-25
Jeg har hidtil moret mig ret godt med at læse Hans Blad, men siden Han og saa mange andre have begyndt at snakke syv lange og syv bredde om Patriotisme og Fædrenelandskjerlighed og Almeenaand og Nationalaand, og jeg veed ikke hvad alt det Tøi hedder, saa begynder baade Han og Hans Blad at ennuyere mig. Det hører med blandt Krigens Plager, at man i offentlige Blade skal pines med alenlange Recepter til Patriotisme. Almeenaand, indenlandsk Sæbe, Potaske og Sirup og jeg veed ikke hvad alle de Surrogater hedder, som man ideligen opvarter os med. Men siden man har begyndt paa den forbistrede Tangsalt, er man færdig at qvæles af Tangsnak. Jeg er saa god Patriot som nogen Mand i Byen. Jeg giver 8 Mk. om Aaret til de Fattige, og 12 s. hver Søndag i Tavlen, og bryder mig intet om at lade en Femdalersseddel springe, naar jeg kan gjøre noget for Statens Bedste og Gloire, og naar det kan blive ret offentligt og publik. Men at opmuntre indenlandsk Konstflid, indenlandsk Salt, Potaske og Sirup, det anseer jeg ma for for det rene Fjas. Have vi nu undværet det Jndenlandske saa længe, saa kunne vi ogsaa undvære det i Fremtiden. Jeg mener det kan ikke gaae Staten værre end mig. Naar jeg har Penge, 6, saa kan jeg sidde ganske magelig i min Divan, og see stegte Ænder med Kniv og Gaffel i Ryggen komme flyvende ind til mig. Mine Penge maa arbeide formig; de maa gaae paa Jagt, paa Fiskefangst, væve Klæde, grave Salt, hente Thee fra China for mig, naar jeg kun fløiter. Den, som har Penge, han eier Aladdins Lampe. Lad Tydskerne og Franskmændene og andre saadanne pauvres Diables længe nok slide for deres Brød; de have nu eengang intet andet at leve af end det samme. Men hvad behøve vi, saalænge vi have Penge, at anlægge Fabriker og arbeide som Tærskere, Nei, deri priser jeg den Sjællandske Bonde, saa stupid han iøvrigt end er; han er en saadan Hader af Jndustrie, at han ikke gider skjære sig et Par Træsko, man lader dem hellere komme fra Jylland. Jyderne have i saa Henseende noget af den fatale Tydske Skrabsammenlyst, som frit oversat kaldes Jndustrie. Desuden ville vi dog aldrig bringe det langt i Fabrikvæsenet. Jeg for min Person er saadan en Fiende af alt hvad der er forfærdiget og fabrikeret her til Lands, at jeg ikke vilde spise Dansk Brød, dersom ikke Krigen havde gjort det umueligt for mig, at forskrive Meel fra Frankrige og Engelland, som jeg ellers pleiede at gjøre. Alt hvad der gjøres her hos os er saa massivt, saa plumpt, saa smagløst, kort, saa Dansk. Hvorfor have alle Mennesker Ligtorne her i Dannemark, og alle Damer saa voluminsse Fødder, Sur mon honneur, ene og allene fordi vore Skomagere ere Mennesker uden Smag og uden Konstdannelse. Kort sagt, vi Danske ere en Nation, som maa leve af sin Trafik og Commerce, af at tilføre og lade sig tilføre. Naar vi begynde at ville være industrieux eller konstflittige, saa ligne vi, sans comparaison, Bjørne, der ville danse en Engelsk Tour. – Hvad Tang saltet angaaer, da er det nu reent Lapperie at bruge den kostbare Tid, der kan anvendes langt behageligere, til saadant Børneværk. Rigtig nok koster nu en Skjæppe Salt 4 Rdlr., men saa er det ogsaa fra Liverpool eller Lüneburg eller St. Ybes. Men Salt af Tang, hvilket skikkeligt Menneske, hvilken honnete homme giver nydt sligt ækelt Tøi, Mon Dieul Salt af Tang, af Strandgræs, noget, som end ikke de umælende Dyr skytte om at æde, som man bruger til Gjødning! Mon Dien! hvilken Absurditet. Men hvad kan man vel vente andet af en Tidsalder, hvor man er saa hedensk og fæisk og dum, at spise Kjød af rene pure Heste og koge Suppe paa Been, som man ellers pleiede at kaste for Hunde? Salt af Tang! Jeg faaer Qvalme og Vapeurs blot af at tænke derpaa.