Viborger Samler, 1775-10-23
MLERE. Mandagen den 23 October. Fortsættelse af No. 41. Nondag er høinde; men Lykken hundre ham i at vise sin Høimodighed. Han er hverken æret eller riig. Denne Mangel af Lykkens Gaver er ham kun saavidt skrækkelig, som den hindrer ham fra at stille de ulyksaliges Taarer, og giøre de bedrøvede Øine muntre. J sin egen Elendighed foler han alle nødlidendes Elendighed. Han ønsker sig Lykkens Velgierninger, dog virkelig ikke for sig selv, men forandre, som mangle dem. Næsten misunder han de Tredie Aargang. Un Rige, Rige, hos hvilke Lykkens Gaver ere døde Skatter, og vreedes paa dem, fordi de ikke anvende deres Midler til Menneskenes almindelige Glæde. Denne Misundelse og denne Vrede ere Virkninger af hans Høimodighed. J hans Tanker skulde Attalus ikke være saa riig, som han er, og han selv vilde, saa sat tig og foragtet han end stedse er, ansee sig for en Konge, naar kun ingen var foragtet, fattig og bekymret af dem, der ikke havde fortient Lykkens Vrede. Ædelmodige Kleondas, hvor ofte har Du ikke ønsket Dig i deres Sted, der ved Besiddelse af Tonder Guld klage over Armod, naar et bedrøvet Ansigt og en fattigs Bøn begierer en Velgierning af dem! Hvor mange fortrængte Enker, hvor mange arme Faderløse har Du i Dine Tanker allerede udrevet af deres Elendighed. Hvor mange elskværdige Fruentimmer, som man ikke engang værdiger et Diekast, fordi de ikke glimre af de Rigdomme, der tiltrække Elskere, har Du ikke i Din Jndbilding udstyret med en anseelig Medgift til elskværdige Mænd, Hvor ofte har Du ikke i Tankerne sat Dig paa Domstolen, for at beskytte Uskyldighed mod de Uretfærdiges Stolthed. Hvor mange Fortienester har Du ikke ligeledes paa den Maade belønnet. Hvor mange retskafne Venner har Du ikke ladet tage Deel i Din Lykke, Lykke, som dog kun har været til i Din Jndbilding! Men man vil maaskee vide, om Kleondas ei har viist sin Høimodighed paa en meere virksom Maade. Jo han har allerede viist sin Høimodighed ved andre Menneskers Hielp. Det var ham utaaleligt, at blive i Omstændigheder, hvor han ikke kunde være virksom nok. Han har altsaa søgt at forskaffe sig nogle Menneskers Venskab, der besad Midler til den almindelige Lyksaligheds Befordring. Dette kunde ikke blive ham saa meget vanskeligt, da han aldrig begierer en Velgierning af dem for sig selv. Han skiulte sin egen Nød, og haabede at giøre meere end een nødlidende lykkelig, naar han har sin Byrde i Stilhed, og troede, at et Menneske, der klager over andre ulykkeliges Elendighed, bliver hellere hørt, end naar han beklager sig selv. Han fandt altsaa Venner, og var dem elskværdig, ikke allene for hans gode Egenskaber, men i sær, fordi de troede, at deres Venskab med den stormodige Kleondas ikke vilde være dem til nogen Bekostning. Den ædle Tanke, at en Velgierning ophører at være en Velgierning, saasnart man enten af Verden, eller af den, de bevises, vil derfor være anseet, forhindrer den høimodige derfra. Han tvinger aldrig dem, han gjør got, Taksigelser af. Han veed, at Un Tak Taksigelse først gjor Mennesket Ære, naar det staaer i hans fri Villie at være utaknemmelig. Han nøler ikke med hans Velgierninger, da det ofte er en langt større Velgierning mod Nødlidende, at man strax afslaaer dem deres Begiering, naar man ikke kan opfylde den, end at man lader dem være længe i Uvished om dens Opfyldelse. Andres Anmodning om vor Hielp smigrer vel vor Egenkierlighed, men en stormodig nægter sig denne Fornøielse; thi i hans Øine afblomstrede hans Velgierninger deres ganske Værd, dersom de ved de fortrængtes Bønner bleve ham afnødte. Han gjør Folk got, da det stod ham frit for ikke at gjøre dem got. Han forekommer altsaa deres Bønner med hans Rundhed. Af disse ædle Aarsager spreder han ikke den Hielp ud, som han beviser den Nødlidende. Hans Roes taber intet ved hans beskedne Taushed. Hans Stormodighed, bliver desuden bekiendt nok, og behager derfor desto meere, da han ikke søger at biefalde. Hvor elskværdig bliver ikke en Velgiører, naar Holmodighed er Kilden til hans Rundhed. Stormodighed kan ugemeen forskiønne to Personers Ømhed, der ere forbundne med hverandre ved Ægteskabs Baand. Vilde jeg udbrede mig over Høymodigheds lyksalige Følger i Ægteskabet, til hvormange. mange henrykkende Malerier havde jeg ikke da Anledning, J denne Stand forekomme der utallige Tilfælde, hvor Stormodighed kan yttre sig i sin ganske Høyde Et Exempel skal bevise denne Sandhed. Sylvia er den elskværdigste Ægtefælle af Verden. Det falder hendes oprigtige Hierte for hendes Forening med hendes Ægtefælle ikke ind, at de fleeste Elskeres Eeder om en ævig Omhed og Troeskab ere Ceremonier, der ikkun høre til Jaordet. Hun sætter altsaa ingen Mistillid til hendes Elskeres Eeder. Han troede i nogle Uger efter Bryllupet allerede at være saa bekiendt med hendes Yndigheder, at han meener aldeles at have Ret til, ikke meere at ansee hende som sin Kiæreste, men, men blot som en Opseerske over hans Tienestefolk. Sylvia mærkede snart, at han var kun hendes Mand, og ikke meer hendes Elskere. Hun elsker ham saa omt, at hun troer, at Skylden til hans Koldindighed maae nok være hos hende. Men efter lang Undskyldning finder hun, at hun er uskyldig. Hvad skal hun giøre Skal hun giengielde Koldindighed med Koldindighed, Utroeskab med Utroeskab, Det vilde de Koner have raadet hende, som egentlig ikke elske og høyagte deres Mand, men i ham deres lille forfængelige Person. Sylvia har Leylighed nok til at blive utroe. Der gives føyelige Elskere nok, som vist ikke skulde blive uhoslige, naar hun vilde overlade dem Hevnen mod hendes Troeløse. Men hun er stormodig i hendes Pligters Opfyldelse. Hun vogter sig for at gjøre ham ved Uu 3. hendes hendes Klager og Bebredelser endnu koldsindigere; thi Klager og Bebreydelser ere hos en utroe ikke de beste Beviser paa Ømhed. Hun fordobbler paa beqvemme Tider hendes Omhed imod ham, og formindsker ikke uden stor Tvang dens Jld, naar hun mærker, at hendes Kierlighed kunde blive ham til Byrde. Hendes Troeløse gaaer og ikke i hans Koldindighed saavidt, at han skulde blive uhoslig. Han giver hende i Selskaber mange Kiertegn, dog kun i den Hensigt at gjøre den Forførerske, som han er henrykt i, fordi hun ikke er hans Kone, ivresyg mod hans Ægtefælle. Sylvia tager imod hans Kiertegn, som om de vare oprigtige, og stiller sig endog an, som om hun ikke giettede sig til Hensigten af hans Venligheder. Hans Utroeskab mod hende bliver bekiendt for Verden. Man taler offentlig derom. Hun derimod tager hans Partie, forsvarer ham, og giver en alt for vis Sandhed kun ud for et uvist Flyve=Rygte, Hendes Troeløse bliver afstraffet ved dens Utroeskab, som var hans lastværdige Elskovs Ønske og Glæde. Han overrasker herpaa sin Sylvia i et Selskab, uden at hun og de nærværende vidste af hans Nærværelse. Her hører han, hvor heftig hun antager sig ham, og hvor meget hun roser hans Ømhed mod hende. Denne Stormodighed aabner ham Øynene, saa at han lærer at indsee, hvormange af hans troe Ægtefælles Yndigheder der endnu har været ham ubekiendte. Hans første Kierlighed opvaagner og bliver stærkere, end end den for har været; Han er derhos saa frygtsom, som en Elsker, der vover den første Elskovs=Erklæring. Sylvia er over hans fornyede Ømhed uden forsig selv. Hun seer, at han tilstaaer sin Utroeskab, og vil bede hende om Forladelse. Hun omarmer ham, og det er hende nok, at hun har kaldt hans Hierte tilbage til sin Pligt, og ikke tabt det for ævig. Ved tusinde henrykkende Smigrerier og Elskovsfulde Kunstgreb formeener hun ham ved sin Omhed at tilstaae sin Fortrydelse. Han svær hende paa nye en ævig Troeskab; og han har siden den Tiid ikke brudt sin Eed. Hvor saa Fruentimmer vilde blive Sylvia lig, naar deres Stormodighed skulde udholde en saadan Prøve, Dog jeg maae lade dem vederfares deres Ret. Jeg veed ikke, hvad jeg skulde svare dem, om de spurgte mig, hvormange Mænd vilde være ædle nok til at røres af en saadan Høymodighed. Jeg troer ikke, at mine Læsere skulde blive trætte ved fleere Skilderier af Høymodigheds adskillige Skikkelser. Hvor vid en Mark stod mig aaben, naar jeg endnu indlod mig i Betragtninger over en høymodig Taknemmelighed, og vilde tegne blot de fornemmeste Træk af Skilderiet paa en høymodig Ven, en høymodig Elskere, en høymodig Selskabs Broder, Blot de Beskrivelser af de forskiellige høimodige, som jeg har indflettet i de første Betragtninger over Høy modighed, kan give dem Anledning nok til at beundre denne Dyd. Disse skal vist nok overtyde dem om, at Høimodighed giør alle menneskelige Dyder, ved dens Forening med dem endnu elskværdigere end de efter deres Natur allerede ere.