Corsaren, 1843-03-17
Nok er det, at han reiste næsten hele Verden om og kom tilbage paa en Tid, da her var en stærk Gjæring, fordi Ministrene syntes at have til Hensigt at omstyrte den i vort forrige Eventyr omtalte Constitution, indføre Censur og om muligt sælge Landet til en tydsk Stat. (Vi maae med Hensyn til Tidsbestemmelsen. bemærke, at et saadant Eventyr har Lov til at være saa eventyrligt, det vil, og at Tiden derfor fastsættes til vor nuværende Kronprindses. Sønnesons-Søns Mindreaarigheds-Regering, og at de Ravne paa nulevende Mænd, der nævnes, kun betyde, at lignende Characterer ogsaa existerede dengang.) Han kom altsaa hjem, og som Besidder af store Godser faldt det ham naturligviis ikke vanskeligt at blive Deputeret. En saa mægtig Mands Jndtrædelse i Oppositionen - thi hvorskulde "Corsaren" vel sende ham andetsteds henend til Oppositionen, og have vi ikke ladet ane, at det var en talentfuld Mand? – maatte ligesaa naturligt give denne betydelig Kraft, og Kampen mellem Ministrene og den førtes med den yderste Heftighed. Ministrene lede et Nederlag og opløste Kamrene; men de samme Deputerede gjenvalgtes, og Forbittrelsen fra det Ministerielles Side blev nu saa stor, at flere Deputerede af Frygt for Livet forlode Hovedstaden. Frygten steg, da Ministrene, som ikke stolede paa de indfødte Tropper, fik et betydeligt Corps fra en "mægtig Magt" indlagt i Castellet, og alle Symptomer antydede, at manikke var bange for at anvende voldsomme Midler. Under disse Omstændigheder fandt vor Helt det raadeligt at sikkre sig, og han hidkaldte en Mængde af sine Venner fra Udlandet, deels unge polske Krigere, deels Franskmænd, deels Jtalienere, som foretrak at forlade deres Fødeland fremfor at leve under den herskende, Regjering. Flere sluttede sig til disse, og de dannede et ikke ubetydeligt Corps, der hemmeligt blev indqvarteret paa hans Godser i Nærheden af Hovedstaden. Skytterne paa disse bleve organiserede i Corps, som fuldstændiggjordes ved Tilløb fra alle Egne af Landet, da man kun i denne ene Mand faae Frelse mod den truende Ulykke. Det var en Efteraarsaften og allerede morkt, da vor Helt, der nu er en Mand paa nogle og tredive Aar, gik op og ned i sin Stue, ventende, som det syntes, med spændt Utaalmodighed. Efter nogen Tids Forlab bankede det sagte, og indtraadte en tilhyllet Skikkelse, som den Ventende rask ilede imode. "Nu, have de fattet en Beslutning?" "Ja, naadige Herre. Jmorgen Aften Kl. 9 blive De og alle de andre Oppositionsdeputerede fængslede for at deporteres. Hvo, der gjør Modstand, bliver dræbt. De have Alle underskrevet Ordren. Derefter bliver strax udstedt en Proclamation om Constitutionens Ophævelse o. s. v." "Jeg tænker, det, "bliver" ikke ganste saaledes," mumlede den Anden. "Jeg raader Eder til Flugt endnu i Nat," sagde den Fremmede. Den Anden gjorde en haanlig Gebærde og ringede. "Kald paa min Vage," bød han den indtrædende Tjener, og lidt efter traadte Vagen ind. "Tør Du ride et Ridt paa Liv og Død, hvor det gjælder, jeg vil ikke tale om mig, men hele Landet?" "Skal det være strax?" "Ja." "Saa er jeg beredt til at ride strax." "Godt, kjække Dreng! Rid da, men forsigtig, lad Jngen her i Byen see Dig ride bort. Paa hver Station staae friske Heste, og rid da, om saa alle Hestene styrte, for at kalde alle mine bevæbnede Venner hertil uden Ophold." Den næste Formiddag droge de polske Ryttere med de lange Landser, og de solbrændte Jtalienere og Franskmænd, og de danske Skytter i ind af Vesterport. En Afdeling af de fremmede Tropper, der vilde standse dem, blev hugget ned. Tause og i tæt sluttede Geledder droge Tropperne ind paa Christiansborg Slotsplads, besatte Slottet, Toihuset, Cancellibygningerne, Banken, og barricaderede alle Broerne, der førte til Pladsen. En Viquet begav sig til "Dagens" Trykkeri og lode i det Nummer, der skulde udgaae om Aftenen, indrykke en Proclamation til Borgerne, Studenterne, Livjægerne og Holmens Mandskab om at gjøre fælleds Sag med dem for Frihed og Fædreland. Fribert protesterede imod, at hans Presse saaledes misbrugtes, hvorpaa man kneblede ham. Han sparkede og vred sig og var aldeles uregerlig, indtil man gjorde ham opmærksom paa, at Knebelen ikke var Andet end streng Censur. Da blev han taalmodig som et Lam. I den første Skræk vare imidlertid Ministrene flygtede til Castellet, og kun en stærk Afdeling af deres fremmede Tropper holdt Hovedvagten besat. Fra Castellet lode de udgaae befaling til de ovennævnte Corpser og at udlevere deres Vaaben; men disse samlede sig bevæbnede paa deres Allarmpladse, marscherede i sluttede Geledder ind paa Stotspladsen og forenede sig under høie Jubelraab med Tropperne der. Jubelraabene paa samme Sted sidste 18de September, da Prinds Ferdinand i Anledning af Kongens Fødselsdag holdt Revne, vare neppe stærkere. Man kom overeens om at vælge en fælleds Over-Anfører, og Valget faldt som rimeligt, paa vor Helt. Det Første, han i denne Egenskab foretog sig, var at forjage Fjenderne fra Hovedvagten og rense hele Byen vest for Gothersgade og Nyhavn for dem. En militair Justits blev organiseret, hvis Hverv det var eftersom Ministrene havde været saa ondskabsfulde at tage hele Politiet med paa deres Flugt - at gjøre kort Proces med ethvert Brud paa den offenlige Sikkerhed. Sildig om Aftenen sendte Ministrene en Varlamentair med den Bested, at, hvis ikke Allehavde nedlagt Vaabnene og overgivet sig til deres Naade inden Dagens Frembrud, vilde de lade Fæstningens Kanoner spille imod Byen. "Saa er der ikke Andet for, end at vi tage deres Kanoner fra dem," sagde Anføreren, "vi maae storme Castellet endnu i Nat." Et tordnende Hurra fulgte paa disse Ord. "Hvem skulde jeg hellere overgive det høie Hverv at erobre Fædrelandets Frihed, end Studenterne? Og med dem følge deres gamle Venner, Matroserne! Borgerne beskytte Slottet, Livjægerne danne Reserven. Og, imedens vi angribe fra Byens Side, trænge Polakkerne frem fra Østerbro. Polakkerne have en Ret til at være med mod deres Arvefjender. Fremad!" Ha, det var et Syn, da Maanen speillede sig i de mørke Rytteres Landser og spillede paa Studenternes Bajonnetter og Matrosernes Øxer, da de marscherede frem i Stormskridt! Fremad! fremad! det er for Friheden! Fremad gik det mod det fjendtlige Skyts; thi man maa ikke troe, at vi Danske ere bange for at døe, naar vi have Noget, der er værdt at døe for. Efter at have kastet de fjendtlige fremskudte Poster tilbage, ankom man til Grønningen og Broen, der fører over Castellets Grav. Broen var optrukken; men en Student, der lidt havde henrevet Academicum ved sin mesterlige Dands, gjorde et Mesterspring over Vindebroen, og for et Var kraftige Øreslag faldt den ned. Og nu gjorde Bajonetter og Øxer Luft i Nattens Dunkelhed, og, da Morgenen gryede, løde 27 Kanonskud over Staden som Signal, at den var fri.- Der blev nu Sporgsmaal om, hvorledes de Stormende skulde belønnes. Sibbern foreslog, at hver Student skulde udnævnes til Justitsraad med Rang 4de Klasse Nr. 5, og at Professorerne, for at Subordinationen ikke skulde svækkes, alle bleve Conferentsraader. Matroserne i skulde udnævnes til Commerceraader. Denne Mening trængte dog ikke igjennem. De stormende Seierherrer erholdt ikke anden Belonning, end at de under Kanonernes Hilsen marscherede ud af Castellet, medens Folket, Mænd og Kvinder, bragte dem sin Hilsen og Tak. De Faldne bleve lagte i een Grav, og paa Monumentet indgravet deres Dødsdag, og deres Efterladte underholdte paa offenlig Bekostning. Det var Aftenen efter denne Dag. Folket feirede sin Friheds Seir, Jublen lod i Gaderne, og vor Helts Navn blandede sig i Raabene. Han stod i et af Slottets Gemakker, og foran ham laae paa et Bord Krone, Scepter og Rigsæble. "Det koster mig kun at udstrække Haanden, og Kronen er min. Magten har jeg. hvorfor skal jeg ikke? Jeg vil blive en mild Herster ..... Var det maaskee Formaalet, han meente, jeg skulde tragte efter? . ... . Men han forbød mig at sætte en Krone paa mit Hoved.... Ha!. Mon han vel mægter at rive den fra mig . .... Jeg vil! Tærningerne være kastede. Kronen er min! ..." Og han satte Kronen paa sit Hoved. J samme Øieblik følte han en isnende Fornemmelse igjennem hele Legemet, og et stærkt Bulder lød for hans Øre, en uhyre Nedslagenhed bemægtigede sig hans Sjæl, han saae sig omkring - han stod foran sin Servante, i sit gamle Sovekammer, sit Vaskefad havde han sat paa sit Hoved, og Vandet derfra løb ned over ham.