Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1806-09-13
Slesvig har fra de ældste Tider været forenet med Dannemark, men Tid efter anden blev det bortgivet til Danske Prindser, som Appanage, ikke som Arvelehn. Omsider søgte disse Prindser, især Abel, og Waldemar, der fik det som Lehn (1254), at gjøre det arveligt. Erik, den sidstes Broder, tvang, efter Slaget ved Loheede (1261), Kong Erik Glipping til at forlehne ham med Slesvig, som først 1285) høitideligen blev overgivet til Hertug Waldemar med Arve=Ret. Under Christopher den Anden og den bekjendte Grev Geert vare Stænderne i Dannemark meget misfornøiede med deres Konge, og besluttede derfor at opsige ham Huldskab og Troskab. De søgte Understøttelse hos Grev Geert, som var villig til at tage Partie og bidrage til Hertug Waldemars Ophøielse paa den Danske Trone. Det var de Danske Stænders Hensigt, at forene Slesvig med det Danske Rige, men Hertug Geert havde allerede saaledes indsmigret sig hos Waldemar, at denne aldrig saasnart var kommen paa Tronen, førend han overgav til Hertugen Forledningen af Slesvigarveligen, og formaaede Rigets Raad til at confirmere denne Forlehning. Paa denne Maade bleve begge disse Stater forenede. Da Kong Christopher af Bayern (1448) døde, vare Valg herrerne blevne enige om at udnævne Adolf den Ottende, Herre til Holsteen og Slesvig, men han vilde ikke modtage Tilbudet og foreslog derimod sin Søstersøn, Grev Christian af Oldenborg, der paa hans Anbefaling ogsaa blev Konge i Dannemark og Norge. Da Adolf 10 Aar. derefter døde, uden Arvinger, saa gjorde a) Otto den Anden, Greve af Schauenborg, og b) Christian den Første og hans Brødre, Fordringer paa Adolfs Lande. Stænderne vare deelte i to Partier, men omsider blev Kong Christian valgt til Herre over Slesvig og Holsteen, og kort derefter, paa sin Reise til Rom, da han besøgte Keiser Frederik den Tredie, blev Landet ophøiet til et Hertugdømme. Af denne Konge fik Hertugdømmet store Privilegier, hvoraf de vigtigste vare 1) at han tilstod ikke at være kaaret til Slesvig og Holsteen som Konge i Dannemark, men af Stændernes fri Villie, som stedse skulle beholde Valgrettighed; 2) at de ikke skulde være forpligtede til at følge Kongen i nogen Krig udenlands, og at de ikke skulde indstevnes for Kongen i Livs-, Æres= og Gods Sager, men for det res egen indenlandske Ret; 3) at Kongen ikke skulde paalægge nogen Skat, uden de geistlige og verdslige Stænders Samtykke; 4) at Slotte og Lehne ikke skulde betroes uden til indfødte Mænd; 5) at Kongen skulde love at holde uryggeligen hvad Raadet i disse Lande med Drosten og Marsken ordinerede til Førstendømmets og Grevskabets Nytte; 6) at hvad det geistlige og verdslige Ridderskab vilde indføre i Lander til deres eget Brug, ikke til Kjøbmandskab, ingensteds skulde fortoldes; 7) at om nogen indenlandsk og udenlandsk vilde tilføie disse Lande Skade, skulde Drosten og Marsken i Kongens Fraværelse have Magt til at samle Undersaatterne, for at hindre saadant; 8) at Kongen ikke skulde afsætte eller indsætte nogen Lehnsmand, uden Stændernes Samtykke; 9) at intet Gods skulde bortgives til Dronningen eller nogen af Jndbyggerne i Landet, uden Raadets Samtykke; 10) at Kongen ikke skulde slaae nogen Mynt, uden den, som er gangbar i Lübek og Hamborg. Saaledes vidste Stænderne i Slesvig og Holsteen, at benytte sig af Tidsomstændighederne, og at forskaffe sig de urimeligste Privilegier, som Kong Christian den Første saae sig nødsaget til at tilstaae dem, dersom han vilde undgaae større Ubehageligheder. De havde, dersom han havde gjort Jndsigelser, maaskee antaget Greven af Schauenborg til Landsherre. Han maatte endog, i en Revers af 1448, hvortil Originalen endnu findes, forpligte sig til at underskrive en Artikel i Kong Waldemars og det Danske Rigsraads Haandfæstning, efter hvilken Slesvig ikke skulde forenes med Kongeriget Dannemark. Disse Privilegier bleve efterhaanden confirmerede, ligesom en ny Konge tiltraadte Regjeringen. De gjemmes i Staden Kiel i en saakaldt "Privilegienlade, der bestaaer af en firekantet Trælade, som lukkes ved et Træ laag, som skydes ind. Paa dette Gjemme staaer, Anno 1504 ledten noch so viele Geschlechter in diesem Lande", og saavel paa Laaget, som paa de mindre Sidestykker findes malede Vaaben. Denne Lade er fra Aaret 1580. Documenterne ere deels betegnede med Numere, deels med Bogstaver, og det ældste deriblandt er fra 1422, udstædt af Christian den Første. Hertugdømmene ere blevne fem Gange deelte imellem Kongerne af Dannemark og Hertugerne. Den 1ste Deeling skede 1490, da de bleve deelte i den Segebergske og Kielske Deel, men den blev igjen ophævet 1523, da Stænderne opsagde Christian den Anden Huldskab og Troskab, og tilbøde Hertug Frederik Kronen; Disse Privilegier ere udgivne i Trykken 1797. ved F. C. Jensen og D. G. Hegewisch. den 2den skede 1543, da de deeltes mellem Frederik den Førstes tre Sønner; den 3die skede 1564, da Frederik den Andens Brødre, Magnus og Hans, paastode deres Andeel i Hertugdømmene, den 4de skede 1622, efter Hertug, Hanses Død, som i sit Testamente havde deelt dem mellem sine fem Sønner; den 5te skeede 1581, da der opstod store Stridigheder mellem Frederik den Anden og Hertug Adolf. Saaledes have disse Provindser fra de ældste Tider af været et Tvistens Æble og bestandig givet Anledning til Stridigheder. Grevskabet (nu Herskabet) Pinneberg, kom til Dannemark, da Kong Christian den Fjerde kjøbte samme af Grevinde Elisabeth, den nærmeste Arving efter Otto den Tredie, der døde uden mandlige Arvinger, for 150,000 Rdlr.