Ribe Stifts Adresseaviser, 1844-02-23
Amerika. J Nærheden af St. Louis er et Dampskib, som kom fra Cincinnati, sunket og 30 til 40 Passagerer ere omkomne. - Paa Havanna er udbrudt en stor Jnsurrektion af Regerne mod de Hvide. J en Fægtning vare allerede 500 Negere blevne dræbte med Vaaben i Hænderne, men i Omegnen af Matanzas have 4000 Regerslaver forenet sig i bevæbnede Bander, for at marschere mod Staden. Bernadotte. (O. T. A.) Jean Baptist Jules Bernadotte, siden Konge af Sverrig og Norge under Navn af Carl den Fjortende Johan, er født den 26. Januar 1764 i Pau i Bearn i det sydlige Frankrig, og er Søn af en Retslærd. Som hans Aandsdannelse har viist, maa han have erholdt en meget omhyggelig Opdragelse. Endnu for han havde fuldendt sine Studier, bevægede hans overveiende Tilbøielighed for Vaaben ham 1780 til at træde i Krigstjeneste som simpel Soldat, og han fægtede da under Rochambenn i Amerika. Ved den franske Revolutions Udbrud 1789 udmærkede han sig paa det Hæderligste som Sergeant ved Virksomhed og Mod. Fra nu af saae han sig hurtigt forfremmet fra Trin til Trin 1792 tildrog han sig allerede Custines Opmærksomhed og 1793 befalede han under Kleber ved forskjellige Foretagender en Halvbrigade med saa megen Lykke, at denne snart lod ham udnævne til Divisionsgeneral. Som saadan kjæmpede han 1794 tappert ved Maas- og Sambrehæren og tog Deel i det mindeværdige Slag ved Fleurus. De Franskes Overgang under Jourdan over Rhinen ved Neuwied 1794, samt den derpaa følgende i Sommeren 1796, Erobringen af Altorf, Jndtagelsen af Neumark og Fægtningen ved Würzburg, hvor han dækkede Jourdans Tilbagetog, grundfæstede end mere hans Navn som Feldtherre. Herpaa blev han 1797 sendt med Forstærkning til den italienske Armee under Buonaparte og af denne udseet til forskjellige vigtige Foretagender. Han havde Deel i den glimrende Overgang over Tagliamento, fik, efterat han havde taget Palma Nova, Laming, Caporetto og andre Pladser, af Overfeldtherren det Hverv at beleire Fæstningen Gradisca, som han, understøttet af Geneal Serrurier, erobrede den 19. Marts og hvor han i de stedfundne Fægtninger gav sine Undergivne Exempel paa Koldblodighed og Uforfærdethed. D. 24, bemægtigede han sig Triest og bidrog ved Fængslinger i Venedig meget til at styrte det Partie, som bestræbte sig for at gjenoprette det retmæssige Kongedømme. Han vægrede sig ved at tiltræde det første Forsøg af den bevæbnede Magt paa, under Buonaparte at blande sig i Regjerings systemet. Herpaa gik han til Paris med det Hverv, at overbringe Directoriet de ved Peschiera efter Slaget ved Rivoli erobrede Faner. Den retfærdige Roes, som Overgeneralen havde tildeelt Bernadotte, samt dennes personlige Egenskaber og patriotiske Tænkemaade lode haabe noget Stort af ham. Dengang var Marseille i en Tilstand af Anarchie. Han fik det Hverv, at gjenoprette Roligheden i denne Stad. Snart derefter vendte han i Spidsen for sin Division tilbage til Jtalien og vægrede sig, efter Freden til Campo Formio (d. 17. og 18 Octbr.), ved at følge Buonaparte til Englands-Hæren. Han var nu egentligen bestemt til Anfører for den italienske Armee, men blev udnævnt til Gesandt ved Hoffet i Wien (18. Jan. 1798). Det pludselige Jndfald i Schweitz og Proclammeringen af den romerske Republik ved Berthier bestemte Hoffet i Wien til Taushed, hvilket havde til Følge, at Bernadotte trak sig noget tilbage. Beskyldt for Lunkenhed, plantede han efter modtagen befaling fra Paris øieblikkeligen den trefarvede Fane over Gesandtskabshotellet. Den herover opstaaede Tumult (d. 13. April foranledigede ham til at forlade Wien og han oppebiede i Rastadt nærmere Jnstructioner, hvorpaa han gik til Paris. Krænket af disse Forhold og ved den Ligegyldighed, hvormed man behandlede ham i Paris, afslog han enhver Ansættelse i Civil- og Militairtjeneste, og formælede sig (d. 16. Aug.) med en Datter af Kjøbmand Clary i Marseille, Eugenie Bernhardine Desiree, født den 8. Novbr. 1781, Søster til Josepl. Buonapartes Gemalinde. J Feldttoget 1799 imod Erkehertug Carl af Østerrig blev han under Jourdan udnævnt til Overgeneral over Observationshæren ved Rhinen, og udmærkede sig ved at sikkre Grændserne og Manheims Handel, beskytte Universitetet i Heidelberg, indskrænke Reqvisitionerne til Lettelse for Landet, indeslutte Philipsburg og fordrive de østerrigske Agenter og Udvandrede. Men Erkehertug Carls Fremtrængen, Revolutionen af 30. Parial (19. Juni, Tabet af de italienske Fæstninger, den ved Ødselhed fremkaldte Pengemangel og en sin Opløsning imøde gaaende Regjering foranledigede hans Ansættelse som Krigsminister. Hans Fasthed og Forretningsdygtighed skuffede ikke Forventningen og ville stedse blive mærkværdige. Han søgte at oplive Generalernes Patriotisme, for at opflamme Hæren, anbefalede dem Disciplin og Enighed i deres Virken og opfordrede paa det Jndstændigske Gen. Moreau til at undersøge de Commandanters Fremgangsmaade, som havde overgivet de dem betroede faste Pladser i Jtalien. De Officerer, som for deres Fordringers Skyld vare i Paris, ansatte han i Spidsen for Hjælpebataillonerne. Men Jalousie og Rænkespind bragte det efter 3 Maaneders Forløb dertil, at han forlangte sin Afsked og drog sig tilbage paa Landet. J Statsomvæltningen den 18. Brumaire, ifølge hvilken Napoleon greb Regjeringsroret, tog han ikke alene ei Deel, men talede endog lydt derimod. Alligevel blev han udnævnt til Statsraad og Overgeneral ved Vesthæren, slog i forskjellige Træfninger de oprørske Royalister og forhindrede den 16. Mai 1800 Englændernes Landgang ved Quiberon. Men paa Grund af sit slette Helbred, overgav han Commandoen til Gen. Laborde 1801. Dette gav Anledning til flere Rygter, f. Ex. at han var falden i Ungade hos den første Consul, fordi der herskede en vis Kulde imellem Begge, der under Foretagendet paa St. Domingo (d. 21. Novbr. 1801), som Bernadette havde ønsket at udføre, men som blev overdraget til Gen. Leclere, gik over til en Art Fjendtlighed og af Joseph Buonaparte kun overfladisk kunde bilægges. Efter Freden til Amiens d. 2. Marts 1802 blev Bernadette ved Krigens Gjen udbrud imellem Frankrig og England, d. 18. Mai 1803, hindret i, som Gesandt at gaae til Nordamerika, men blev dog efter Napoleons Ophøielse til Keiser, d. 10. Mai 1801 udnævnt til Rigsmarschall d. 19. Mai og fik Commandoen over Hannover-Hæren. Og saa blev han Chef for Æreslegionens 8de Cohorte, hvis Jndførelse han i Statsraadet haardnakket havde modsat sig, og, skjøndt fraværende, udvalgt til Præsident for flere høie Collegier. Efterat han 1805 var bleven prydet med tydske Fyrsters Ordenstegn, brød han i Septbr. op med den største Deel af sine Tropper i Hannover, for at støde til Napoleons Armee i Feldttoget imod Østerrig, og bidrog ikke alene ved at omgaae Østerrigerne meget til deres Nederlag ved Ulm d. 22. Oct., men ogsaa ved sin Tapperhed til at vinde Slaget ved Austerlig d. 2. Decbr. D. 5. Juni 1806 blev han af Napoleon for saa mange Fortjenester udnævnt til Fyrste af PonteCorvo. (Fortsættes.)