Aarhuus Stifts-Tidende, 1829-07-25
J Afrika gives der Orang-Oltanger som i deres Væxt og Holdning ere kun meget lidet forskjellige fra nogle Menneskeracer, saa at man fristes til at betragte dem som vilde Mennesker. Man kjender ingen mere uforskamme, de Tyve end disse Aber de tilegne sig Alt hvad de kunne slæbe bort, streife i ordnede Hobe omkring Capstaden, iagttage fra Høiene som omgive Byen, Alt hvad der for regaaer paa de Steder, hvor de ubemærkede kunne smutte hen, og forfeile sjelden nogen Leilighed til at udøve deres Røverier. Da Kassernerne ligge udenfor Staden " saa ere Soldaterne i saadan Grad udsatte for deres Jndbrud, at de, naar Tjenesten kalder dem bort, maa postere væbnede Skildvagter omkring deres Boliger; men ofte en endog disses Vagtsomhed frugtesløs. En Soldaterkone, havde forleden vasket sit Dynevaar og bredt det ud forat tørres hun var kun faa Minuter fraværende, og Dynevaaret var borte. Alle Soldaterne deelte deres Kammerats Forbittrelse og bleve enige om en stor Jagt paa de besværlige Naboer. Expeditionssarmeen væbnede sig med Stokke og Stene. "Jeg havde - saalunde beretter Anføreren - formeret en Avantgarde af 20 Md.,med hvilke jeg at skjulte Veie vilde rykke frem til de Huler hvori Aberne finde et for Jægerne utilgængeligt Tilflugtsted; dette Asyl vilde jeg røve dem, og derved bringe dem til at tage Flugten, men Fjenden lagttog Alt, og lagde sine Planer, ifølge mit Project, som han havde gjættet. Halvtredsindstyve af de stærkeste Aber havde besat Indgangen til deres Fæstning, og vi saae dem sysselsatte med, at opdynge en Mængde Stene og andre Kastevaaben. En gammel Chef ledte med en erfaren Tactikers Duelighed disse Anstalter. Det var En at dem, vi havde kjendt længst, en Abe, hvis Hoved allerede graanede, som havde aflagt adskillige Besøg i vore Kasserner, og som vi havde givet Navnet: Fader Mur phy. Jeg saae ret vel, at min Plan var forfeillet, trak mig tilbage og forenede mig med Expeditionskolonnen, hvormed jeg vilde forsøge et stormende Angreb og erobre Pladsen. Ulykkeligviis udstødte Fader Murphy et Skrig; hans Tropper marscherede dristigt fremad, rullede uhyre, Stene ned paa os, og tvang os saaledes til at overlade dem Marken. Dersom vi ikke havde opgivet vort Foretagende, vilde vi ufeilbarligen have mistet mange Folk. Neppe havde Fjenden bemærket vor retrograde Bevægelse, før han ogsaa begyndte at forfølge os, hans Seiersskrig fulgte os lige til Kassernen, og vedvarede hele i Natten, som vi gjennemvaagede paa en høist ubehagelig Maade under det bestand at er kunde være mindre end ærefuldt. Men næste Morgen saae vi en naragtig Scene: Seirens Bytte, Dynevaaret, var bleven deelt i 8 a 10 Stykker, og hang som Salopper, paa de fjendtlige Anføreres Rygge. Men Krigslykken er foranderlig. En Morgen trængte Fader Murphy ind i Grenadeerkassernen, fandt deri en Sergeantmondering, og vilde afsted dermed, just som en Corporal førte Afløsningen tilbage, og arresterede Gentlemannen. Greben. paa frisk Gierning var den Skyldige forloren, men han var falden i høimodige Hænder: man nøiedes med at glatrage hans Hoved og Ansigt, og lode ham løbe. (Det er Skade, at Fortællingen om denne i sit Slag mærkværdige Begivenhed netop er afbrudt der, hvori den havde kunne yde størst Jnteresse.