Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-06-26
Det er sandt, at adskillige retsindede og kloge Godseiere stedse følge det Princip, at lade Fæstestederne forblive i de samme Familiers Besiddelse, Mand efter Mand, naar ingen betænkelig Grund haves til at forkaste det Subject, der sisterer sig som ny attraaende Fæster, uden at benytte sig af Leiligheden, til at forelægge denne, der ofte endog viser at være forhippet paa at erholde Fæstecontract, uforholdsmæssige og haarde Vilkaar. Paa de Kongelige og offentlige Stiftelsers Godser, hvor de humaneste Grundsætninger, i Hensyn til Fæsteindretningen følges, ere Bøndergaarden saaledes i Grunden at betragte som smaae Stamhuse for Bondefamilierne, og yderst sjeldent har man der Exempel paa, at Besiddelsen er gaaet over til Fremmede, hvilket da altid skeer af skjellige Aarsager. De nyde derfor, skjøndt ikkun Fæstere, de væsentligste Fordele af Arvefæste. - Det kan, som meldt, ei heller nægtes, at der paa adskillige private Jordegodser forholdes omtrent paa lige Maade, der nemlig, hvor Godset er i veltænkende og uegennyttige Eieres Hænder, som tillige ere fornuftige nok til at indsee, at denne Fremgangsmaade er den i Tidens Længde fordeelagtigste for dem selv og efterkommende Eiere. Men en stor Deel Proprietairer tænke, eller idetmindste handle ei saaledes. Mange af disse have i de senere Aar tilforhandlet sig Godserne i dyre Domme; Jndkomsterne kunne nu langtfra ikke svare til Renterne af de derfor givne Capitaler; de indsee selv, eller høre andre fortælle sig, at enkelte Beboere, der sidde i en Art Velstand, fordi de have tilfæstet sig Stederne, for en rum Tid, maaskee for 40 til 50 Aar siden, og længe for Udskiftningen foretoges, nu, med Hensyn til de derved vundne Fordele, og formedelst senere Grundforbedringer, kunde taale, at yde større Landgilde og bære flere Byrder, end Fæstebrevene paalægge dem; endeligen ere Bønderne fremmede for deres saakaldte Herre og Huusbond, denne har derfor ingen medfødt Godhed for hine, hvilken Stamherren, der fra Barnsbeen har kjendt de Jndividuer, over hvilke han, i en modnere Alder, kommer til at byde som Herskab, ofte maa føle; – ja disse Bønder, disse fremmede Physiognomier, opvække stundom en ubehagelig Erindring om det dyrtkjøbte Gods, og betragtes af dets Eier, maaskee af denne Aarsag, med Ugunst: Alt dette har vistnok bidraget Sit til at formere den Begjerlighedsaand, der synes at have bemægtiget sig mange Godseiere i de nærværende Tider, i det de, naar en Gaard, der hidtil ydede een, efter dens Leilighed og Tidens Tilstand for Udskiftningsperioden, bestemt Afgift, vorder fæsteledig, ikke troe at kunne faae nok i Jndfæstning og aarlig Indtægt, og i det de, istedetfor at betinge sig en passende Indfæstningssum og forhøiet aarlig Landgilde, i Betragtning af dens Forbedring ved Udskiftning og Udfløtning, eller i andre Maader, sædvanligen langt overskride Maadeholdet; ja man har endog i vore Dage Exempel paa, at et Sted, Gaard eller Huus, har været kostbarere at erhverve til Fæste end et andet, af lige Størrelse, og Godhed, til Eiendom. Disse Mennesker tabe, i deres Higen efter Fordele, reent af Sigte, at deres Eiendom af Fæstebøndergods er og maa være indskrænket; de forregne sig slemt, naar de troe, at deres Formue i Jordegods kan afkaste en Fordeel i netto Provenu af 8-10 eller flere Procent, som allene den speculerende Kjøbmand kan haabe af sine for saa mange Farer, udsatte Capitaler; de glemme aldeles, at der paa Fæstebonden hviler mange andre onere, end de til Herskabet; at Staten og communale Indretninger nemlig kræve mangfoldige Præstationer og Pengebidrag af Bonden, uden Hensyn til hans Fæsteforpligtelser, saasom: Kongereiser, Veiarbeide, Sneekastning, Vagthold, Udgifter og Ydelser til Præst, Degn, Skolelærer, Gjordemoder, Fattigvæsen, Ægt og Arbeider ved Kirker og Skoler, med mange flere Byrder, der vilde blive for vidtløftige at opregne her Bonden har ogsaa Folkeløn at udrede, og mange Udgifter for Jern, Kul, Tjære, Salt, Hamp og flere Handelsvare, at bestride, og bør han og hans Familie ikke selv kunne leve som frie og lykkelige Mennesker, Bør han ikke kunne erhverve noget for sig selv, Selv Trællene havde jo deres peculium. - Sandeligen, Man maa prise Bonden for den Konst, at kunne præstere alt dette af en Bondegaards Drift; man maa beundre hans Sparsomhed, hans Tarvelighed, hans Undværen og Nøisomhed, og ønske ham noget blidere Kaar end de nærværende.