Viborger Samler, 1840-04-09
Det belgiske Spørgsmaal er opløst, vi ville ikke tilbage erobre Ancona; den spanske Revolution kan undvære os. Hvad er da endnu tilbage? – Et Spørgsmaal af uhyre Omfang, – et Spørgsmaal, der har erholdt et saa alvorligt Udseende, at Spørgsmaalet til Lykke for os og vor Nationalære næsten aldeles ikke støder paa nogen Meningsforskjellighed. Har nogen i denne Forsamling kunnet fremkomme med Forslag om at ødelægge Osmans Rige? – Har de hørt Nogen, hvor ivrig Forsvarer han end maatte være af Tyrkiets Opretholdelse, forlange af Dem, at man skulde styrte hiin mægtige og talentfulde Vasal, hvem jeg ingenlunde anseer for det tyrkiske Riges Fiende, men for dets sikkreste Arrieregarde imod hvilkensomhelst Voldsmand. Man siger, at Cabinettet har mysteriøse Forbindelser; man siger, at det vil give Statsmagten til Priis for den gamle Oppositions Jndflydelse. M. Herrer, jeg har ingen andre Forbindelser end de, der fremgaae af mine Ord. Jeg har lovet mig selv og mine Colleger altid at blive Sandheden tro, om jeg end- og skulde falde imorgen. (Bifald.) Jeg har den gamle Oppositions Understøttelse, og jeg takker den derfor, under hvilke Betingelser den yder mig Bistand, skal jeg nu fremsætte for Dem. Da jeg forrige Gang hørte til Statsmagten, angreb man mig paa en grusom, smertende, krænkende Maade, fordi man troede, at jeg havde opoffret mit Fædrelands Jnteresser. De af mig afsendte Depescher kunde komme til Enhvers Kundskab; de bleve offentliggjorte. Man har seet, at jeg, under Byrden af alleslags Bagvaskelse, forsvarede uden Larm, uden Bram mit Fædrelands Jnteresser, og at jeg vægrede mig ved at give efter der, hvor jeg ansaae hine compromitterede. Paa selvsamme Dag, paa hvilken det syntes, at Kongen havde unddraget mig sin Tillid, udtraadte jeg af Ministeriet. Tre Gange har jeg afslaaet Gjenindtrædelsen, fordi jeg ikke blot vilde adlyde den repræsentative Regjerings Bogstav, men dens Aand. - Dette var Aarsagen til mine Sympathier med Oppositionen. Jeg har desuden en anden Bevæggrund til Velvillie imod den, Skal jeg udtale dette Motiv, Jeg nærer ingen Fordom imod nogetsomhelst Parti, jeg troer, at her gives kun Mænd, der ville opretholde Orden; med Hensyn til den Maade, hvorpaa de ville bevare den, ere de ikke enige. Jeg troer, at der imellem begge Partier ikke gives nogen bestemt Skranke, og naar De ville sætte en saadan Skranke, da vilde De gjøre Dem skyldige i den Feil der tilintetgjorde Restaurationen, der troede, at det var ude med den, naar den nogensinde vilde nærme sig til Oppositionen. Med denne sørgelige Overbeviisning kæmpede den – en beklagelsesværdig Kamp, hvori den tilsidst bukkede under. Og i den Opposition, den stødte fra sig, befandt sig Casimir Perier, han, der har reddet Frankerigs sociale Orden! (Levende Bifald og Sensation.) Jngen Udelukkelser, mine Herrer, Hvad mig angaaer, da være det mig tilladt at tilbagekalde, i Deres Erindring, at jeg i Aaret 1830 stillede mig midt iblandt Vennerne af den sociale Orden, midt imellem det Parti, man kalder det conservative. Seenere har jeg forladt dette Parti, og kastet mig i Oppositionens Arme. Jeg saae Alle stræbe efter samme Formaal; jeg saae, at Jngen havde et særeget Kald til Orden eller Uorden; jeg saae kun Venner af Fædrelandet. Ville De imellem Partierne indskyde det sørgelige Ord: Udelukkelse, da vil Ulykke og Fordærv ramme Den, der først udtaler det . . . (Bevægelse.)J sit Svar paa Thierss Tale sagde Lamartine: "Ministerpræsidenten spørger os, have J Tillid til mig? Jeg begriber ikke, hvorledes man kan have Mod til at gjøre et saadant Spørgsmaal til de Mænd, som man har nedværdiget ved Valgene, og forfulgt som Fiender af Almeenvellet, medens man trykkede deres af Had opfyldte Modstanderes Hænder. Naar vi nu svarede: ja vi have fuldkommen og fast Tillid, – vilde dette Svar da ikke lyde som den bittreste Jronie, som det meest bidende Epigram, Og naar dette Svar var oprigtigt, vilde Landet da ikke ansee os for de meest duperede og frygtsomme af alle Statsmænd, (Levende Bifald.) – Jeg svarer derfor uden Omsvøb: nei, vi kunne ikke have Tillid til Eder. Men denne Mangel paa Tillid angaaer ikke Personerne; den er en Følge af Sagernes Tilstand. Ministeriet mangler Basis, dets Stilling er skjev. – Den er Grunden til at vi trække os tilbage. Det er urigtigt, naar man indbilder sig, at Nogle ville Republiken, Andre derimod de gouvernement personnel," for under repræsentative Former at skjule en skjændig Absolutisme. Alle ville i Grunden: en befæstelse og Udvidelse af en monarchisk, men dog democretisk Regjering, hvis Overhoved vel er en Monarch, men hvis Basis er Folket. Grunden til Uenighed i Kammeret er, at der paa flere Bænke gives Mænd, der ansee revolutionære Jnstincter for liberale Jdeer. Ministerpræsidenten har sagt: Jeg er liberal; jeg vil Udviklingen af de constitutionelle Jdeer; jeg er udsprungen af Revolutionen, af hvis Berorelse jeg øser ny Kraft, ligesom Antaens ved at berøre sin Moder - Jorden. Da jeg hørte disse Ord, forekom det mig, at det stedse repeterede Ord Revolution ligner den røde Klædeslap, man holder for Tyren, forat tirre den. Vi troe ikke, at det er nyttigt, bestandig at holde et Land som Frankerig i Uro; os forekommer ikke Opbrusningen af den offentlige Mening at være en Udvikling af Kraft; vi ere ikke af den Anskuelse, at Den, der ophidser Frankerig, gjør Riget stærkt, vor Anskuelse, er det meget mere, at Frankerig, naar man beroligen det, naar man fremmer dets materielle Lykke, vil føl sig stærkere paa Farens Dag. - Hvad der adskiller og er intet Princip, men en Lidenskab, vi bemærke hos Eder, en urolig giversyg, umættelig Lidenskab, som Jntet kan berolige, som ikke vil deele noget; thi for den er Alt endnu ikke nok. Det er den Lidenskab at regiere, at regjere alene og stedse, med Majoritet eller med Minoritet, at ville regjere til enhver Priis. – Det er den egentlige Skranke imellem os. Efter det sidste Ministeriums Fald vare vi tilbøielige til Forsyning, og ingensinde har maaskee et stort politisk Parti viist mere Maadehold end vort. Hindringen for en Forening af begge Centra laae hverken i Principerne eller i Mændene, men ene og alene i den Stilling, som Conseilspræsidenten af System har indtaget i Kammeret. Han har stillet sig næsten ved den yderste Ende i dette Kammer, eller i det mindste blandt en af de Grupper, der ere længst borte fra de tvende Centra, hvor han burde have taget sit Støtte punct, og fra hiin Plads opfordrer han os nu til en Transaction, – hiin Transaction, som en foregaaende Taler med saa lykkelig Veltalenhed har kaldet "de op hørende Revolutioners sidste Ord, og som jeg idag vil kunne kalde det første Ord af de sig gjen findende Majoriteter" (Bifald i Centrum, levende Sensation). - Jkke iblandt vore Venner, ikke engang blandt de Neutrale har han taget Plads, men i Midten af vore Modstandere. Derfra tilraaber han os kommer til mig; jeg er den personificerede Transaction, den levende Transaction, Vover engang, ikke at komme til mig! Men det er ikke at række hinanden Haanden til Forlig, det er at seire og ydmyge. (Bifald og Bevægelse.) Endnu en anden Aarsag forbyder os at tiltræde den saakaldte Udsyning, nemlig: den gaadefulde Understøttelse, den venstre Side yder Conseilspræsidenten; jeg siger gaadefuld, saafremt ikke Hr. Odilon Barrot eller en af hans Colleger vil løse os denne Gaade. (Odilon Barrot: "Jeg forlanger Ordet.") Jeg kan ikke troe, at Hr. Barrot vil udslette Ordene: Septemberlovenes Tilbagetagelse og Valgreform af sin Fane; endog naar han sagde det, vilde jeg ikke troe ham. Men han vil ikke sige det. Vi ville ikke danne nogen systematisk Opposition, der lammer Regjeringens Virksomhed, og dræber Landet for at styrte politiske Modstandere. Aldrig ville vi nedlade os til en saadan Opposition. Jkke vi have sagt: Man forsøge paa at regjere uden os; man vil da see! Saadanne Vaaben overlade vi til de Personer, der have opfundet dem. (Gjentaget Bravo fra høire Centrum.) Vi ville votere alle nyttige Love, og ikke spørge, hvorfra de komme. Befrugter Jorden, bedækker den med Jernbaner, giver os de materielle og moralske Love, Landet forlanger, og J ville see, om vi vise dem tilbage. Antager i Orienten hiin krigerske og tillige forsonlige Holdning, jeg stedse raaber paa, – Holdningen af den bevæbnede Mægler, og værer forsikkrede og vore Stemmer. Fædrelandskjærlighed har ingen høiere Lidenskab end Landets Styrke og Værdighed. Men naar man kommer til mig med det Spørgsmaal, om jeg har Tillid til et Cabinet, i hvilket jeg seer Mænd af udmærkede Talenter, – Mænd, der netop ved deres Talent have i en Række af 2 Aar tilføiet Kammeret de dybeste Saar, og sønderrevet Majoriteten, om jeg har Tillid til den parlementariske Styrelse, til fast Holdning hos en Chef, der rækker den venstre Side den ene Haand, og opraaber denne Fraction til Kamp mod den høire Side, – der giver den høire Side den anden Haand, og opfordrer den til at forsvare Cabinettet imod den venstre Side; naar man spørger mig, om jeg har Tillid til et saadant Cabinet, og Haab for Kronen, for Landet, for Orden og for Friheden, da raaber jeg høit Nei. - Hvorledes skulde jeg kunne have Tillid til Eder, Fra mit liberale Standpunct finder jeg Eder som Modstandere af mine Grundsætninger og sociale Fremskridt; hine anklagende Rygter, hine ligesaa latterlige, som løgnagtige Benævnelser tilskriver jeg ingenlunde Eder, men hvis Navne betjener man sig af for at accreditere hine Epitheta, hvis Præg bære disse den offentlige Menings falske Mynter, som man daglig udkaster iblandt Folket for at forføre og ophidse det? Og J ville, at jeg desuagtet skal have Tillid til Eder, Nei. - Landet har ikke sendt os hid forat kaste Løgne i denne Sandhedsurne. Vold kunne J udøve imod Kammerets Majoritet, Valgene, den offentlige Mening; men ikke imod mine Læber. Taus, skjøndt gjennemtrængt af Smerte, skal jeg underkaste mig det Aag, en uparlementarisk Folkestemning og en Minoritet i Kammeret paalægge mig; men aldrig vil jeg selv paalægge mig dette Aag; aldrig skal jeg, fuld af Anger, Kummer og Admyggelse, nødes til at tilstaae, at en hvid Kugle, jeg havde været saa svag at give Eder bidrog til mit Fædrelands indvortes og udvortes Forviklinger, ja maaskee til Landets Herskeres Skjændsel." (Taleren afbrødes ved en pibende Lyd.) Præsidenten: Jeg vil befale, at Tilskuerne skulle forlade det Galerie, hvor der pebes. – En Stemme: der blev ikke pebet paa Galeriet, Beaumont: Et Medlem har ved at hoste frembragt den Lyd. Taschereau. Man har pebet to Gange.) - Lamartine. "Man være overbeviist om, at hverken bifald eller Hyssen og Piben kan forøge eller svække mit Mod. Betænker Eder vel, J Mænd af den venstre Side, J Mænd af den høire Side, af hvilke man forlanger et Tillidsvotum; vogter Eder, afslaaer Ministeriet den Dag, det saa indstændig forlanger af Eder, thi efter denne Dag vil følge lang Anger og en sørgelig Morgen."