Jyske Efterretninger, 1770-10-26
Afhandling over det Ordsprog: Venge giver Moed. a Penge indbefatte i sig alle de Fortienester, som et Menneske besidder, saa er og intet naturligere og billigere end et Menneskes Hoffærdighed, der besidder slige reede Fortienester. Denne eneste Omstændighed giør en væsentlig Forskiæl imellem en fornuftig Skabning, der er riig, men giærrig, og imellem et Muulesel, som bærer sin Herres Skat paa Ryggen. Denne kiender ikke sin Skats Herlighed og Virkning, og just af samme Aarsag hænger den med Ørene. Hiin kiender de Fortienester, som Pengene indbefatte, og derudover foragter han de Fattige. Uu Verde Verden med sine Domme retfærdiggjør den Riiges Hofmod. Han bliver elsket, man giør sig Umage for, at vind hans Venskab, man ærer ham, og ret ligesom giør ham til en Gud. Han er af ringe Herkomst; men han er riig. Hans Opførsel er ligesaa nederdrægtig, som hans Opdragelse, men han er riig. Naar han leer, saa leer han som en Daare og naar han paatager sig sit vigtige Embeds Miine, saa seer han ud som en Nar, men han er riig. Hans Ondskab, med hvilken han undertrykker de Fattige, og hans Uretfærdighed fortiener Galgen. Smaae Ting! det er kuns Mennesker, som Verden ikke kiender, der bliver saa eensoldig dømt. Gargil (jeg meener Gargil der ungre) den forglemte Daglønners Søn, er høybaaren, artig, vittig i sit Skierts, og ærværdig i sine Forretninger, de Fattiges Fader, en Patriot thi Gargil er en Herre paa Millioner. Men en ulykkelig Tilfælde eller Retfærdighed, som aldrig opvaagner for sildig, berøvede den stolte Gargil disse Milioner, og gjorde ham fattigere, end hans Fader var. Hvad troer Verden nu om ham, Man forskrækkes over hans Fald; Man forbander hans Jhukommelse, og i Morgener han ganske forglemt. Et sikkert Beviis paa, at man har slateret hans Penge og ingenlunde hans Person. Giorde Gargil vel Uret i at han bemøyede sig for at samle Penge; at han var hos modig af sin Skat; at han tvivlede paa, om Fattige hørte i blant de fornuftige Skabninger, som kunde fortiene hans Agtpaagivenhed og Forsorg. Jeg har mærket, at man fremfører de allerubarmhiertigste Bespottelser imod dem, som ere af samme Tanker med Gargil. Aldrig ere de Lærde og Ulærde haardere i deres Jndvendinger, end, naar de blive ivrige imod de Gierrige og Riige. Mig synes, at man giør en stor Uret der. ItiGargil, men Verden er Skyld i alle disse Daarligheder havde man meere Høyagtelse for Dyden, berømmede man dem, som ærværdige Mænd, der ved sin Forsorg har gjor mange 1000 Familier lykkelig, som allersidst tænker paa sin egen Fordeel, men allerførst paa deres Vel, der ere betroede under deres Opsigt; vidste Verden at skattere disse Fortienester efter deres Værdie, saa skulde Gargil have gjort sig 20 Roes. lige saa megen Umage for at være dydig, medlidende og ædelmodig. Det er alle Tider lettere at være dydig, end ved kaster at svinge sig til Ære. Den roelige Sinds Fornøyelse, som en Dydig fornemmer ved sine Forretninger, er den behageligste Løn, af hvilken den Lastefulde aldeles intet veed, og hvis Storhed giør ham dog midt i al sin Pragt de empfindligste Bebreydelser. Men Gargil tragtede efter at blive stor og anseelig, og han kom ind i en Verden, som alleneste ærer den forblindende Rigdom, og holder Dyderne som et redeligt Hierte besidder, for et borgerligt : ordinairt Fortrin. Hvem havde nu meest Skyld, Gargil, eller Verden. Verdens ubillige Domme ere de Aarsager, hvorfore Dyden alle Tider træder forskrækket tilbage, og maae lade sig plage af de riige Daarers Tumult og Allarm. En Mand, der veed sine Pligter imod Gud og sin Konge, som med Omhygelighed efterkommer disse Pligter, som lærer andre dem, og ved denne sin Lærdom og med sit eget Exempel forskaffer Staten mange gode Borgere; Denne retskafne Mand lever, uden at nogen kiender ham, og døer, uden at man beklager ham, og det aleneste fordi han er fattig. Han havde ikke Moed nok til at fremvise sig for Verden; thi hans egen Erfarenhed og andres Exempel har lært ham, at Verden vilde foragte ham, saa snart den blev ham vaer. (Slutningen følger i næste No.)