Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1811-06-13
Sverrig. (Af samme Blad.) Da der paa Wermdøen blev holdet Sognestevne i Anledning af Forstærkningsmandskabets Tilveiebringelse, viste nogle af Øens Jndvaanere en uventet Uvillighed, der foranledigede at de hastigste Foranstaltninger maatte træffes for at overtyde de Vildledte om det Utilbørlige i denne deres Fremfærd og den sikkre Straf samme kunde have til følge. Disse Forestillinger have virket, og Søndagen den 26 f. M. indfandt sig en Deputation af Øens Jndvaanere hos H. K. H. Kronprindsen, til hvem Hs. Maj. Kongen havde overdraget at imodtage den. Deputationen anførtes af Kongl. Notarius Publikus Bjørling, som i en Tale til Kongen forestillede Hs. Maj.,at det dog ikkuns var den mindste Deel af Wermdens Beboere, der forledte ved fremmed Jndflydelse eller endnu smertende Exindringer, havde gjort sig skyldige i hiine strafværdige Optrin, forsikrede Holstsamme om fremskdig Lydighed og Jver for at fremme Hs. Maj. Hensigter, og bønfaldt Hs. Maj., at dog ikke Weemdens Jndvaaners for denne afskyelige Hændelses Skyld maatte være udelukte fra Hs. Kongl. Naade. Hs. K. H. Kronprindsen, behagede derpaa i Naade at svare følgende paa Fransk, som paa Stedet oversattes paa Svensk for Deputationen; Kongen har med Smerte erfaret de forbryderske Uordener, der ere forefaldne paa Wermdøen. Hvis ikke Hs. Maj. havde raadspurgt den Mildhed, som udmærker ham, havde han i Øieblikket kunnet sætte Eders Øe uden for Konstitutionens Beskyttelse og stemplet dens Jndbyggere med den almene Stemmes Afskye. Kongen har intet lovstridigt befalet. Han har blot iværksat en Beslutning af Rigstænderne, som Hs. Maj. selv har bekræftet. Hs. Majestæt havde følgelig Ret til at vente en uvilkaarlig Lydighed. Uordenens Epoke er forbi. Lovenes Kraft maae vise sig. Kongen, som overeenstemmende med Rigstændernes Beslutning, lovligen havde kunne udskrive 50,000 Mand til Armeens Rekrutering, har alligevel ikke fordret mere end 15000 Mand, da han ansaae dette Antal for at være tilstrækkeligt til Rigets Forsvar. Alligevel have J kunnet miskjende Hs. Majestæts faderlige Hensigtet, Havde Eders Fædre havt ligesaa lidet Fædrelandskjerlighed som J, saa havde Sverrigs Sønner, nu været Slaver under fremmed Aag. Jeg spørger Eder: Ville J forblive hvad J ere, Svenske, frie og uafhængige, Jeg bærer alle redelige Svenske i mit Hjerte. Jeg kaldtes hid af Kongens og Folkets forenede Røst. Jeg kom, fuld af Tillid, for at forsvare og beskytte Eder; men vover man at imodsætte sig de givne befalinger, da skal den løvlige Magt træffe den Ulydige, lige saa sikkert og hastig som Himmelens Lyn. J øvrigt sætter jeg mig i Eders Sted. J have endnu et smertende Minde, af det forrige Landeværns Behandling. Den, som da saae sin ene Søn ynkelig omkomme, kan frygte for at overgive den anden til en lige saa frygtelig Skjebne. Men, jeg igjentager det - hvis Statens Vel skulde kræve, hvilket jeg endnu ikke troer, at Eders Sønner skulle rykke ud til dens Forsvar, da bliver jeg den som gaaer i Spidsen for dem, og de skulle blive behandlede som min egen Søn. Lader derfor disse barnagtige Bekymringer fare, og betænker at det eneste Middel til Selvstændighedens Vedligeholdelse er at være forberedte mod ethvert fjendtligt Forsøg. Med Fornøielse har jeg erfaret den Anger J. nu vise. Ved Erfaringer er det bleven mig let at læse i Menneskers Ansigter. Jeg seer at Eders Hjerter erkjende Eders Vildfarelse. Jeg er vis paa at det ikke var Ondskab, men fremmed Jndflydelse, som i det Øieblik forførte Eder. Jeg skal bede Kongen tilgive Eder og glemme Alt, for Eders betimelige Angers Skyld; men viden med Eders Opførsel herefter at fortjene og paaskjønne denne Naade. Jeg vil ei kjende deres Navne, som deeltoge i Uordenerne, men jeg skal altid beholde Mindet om de Wermøeboere, der viste sig som redelige Svenske, og lykkeligviis er deres Antal det største. For at vise Eder, at jeg vil drage et Dække over det Skeete, vil jeg en af disse Dage besøge Eder paa Eders Øe tilligemed min Søn. Jeg skal komme uden Vagt, i det jeg ingen anden vil have, end den jeg altid bør finde i Eders Hjerter. Derefter begav Hs. Kongl. Høihed Kronprindsen ledsaget af H. K. H. Hertugen af Sødermanland, og de til D. K. H. Opvartning henhørende Personer, samt Deputationen, til H. M. Kongen, for hvem H. K. H. en lige saa skjøn Tale tolkede Wermdøeboernes Følelser og nedlagde sin Forbøn. Hs. Kongl. Majestæt behagede derpaa i Naade at erklære: at Hs. Majestæt, paa H. K. H. Kronprindsens Forbøn, vilde glemme hvad der var passeret; men at Hs. Maj. med Tillid ventede at denne hans nu beviste Skaansomhed ogsaa skulde vorde erkjendt med underdanig Taknemmelighed af Wermdøeboerne, samt at deres lydige Opførsel i Fremtiden burde, i den Henseende, baade retfærdiggjøre Hs. Kongl. Majestæts Naade, og blive en Borgen for deres udviste Angers Oprigtighed. Deputationen havde derefter den Naade at kysse Kongens og Hs. K. H. Kronprindsens Haand, hvorefter den aftraadte.