Ribe Stifts Adresseaviser, 1832-04-10
Kong Leopold siges selv at ville overtage Commandoen, og Mecheln skal være Centralpunktet for Operationerne. Uagtet Kong Wilhelm beundringsværdige Fasthed og hans Undersaatters ikke mindre beundringsværdige Standhaftighed, synes Hollands Stilling dog at blive meget betænkelig. De betydelige Forstærkninger, som afsendes til den franske Hær paa Nordgrændsen, vidne om, hvad Frankerig har i Sinde. Storbrittanien bliver heller neppe en uvirksom Tilskuer; thi paa Lord Eliots Yttring i Underhuset d. 26de Marts, at enten maatte den undertegnede Tractat brydes, eller Engelland maatte indvikles i Krig med en af sine ældste Bundsforvante, svarede Lord Palmerston rigtignok, at der var grundet Haab om, at Engelland ikke vilde blive indviklet i Krig for de hel giske Anliggenders Skyld; men han erklærede dog tillige, at Tractatens Garanti var bindende, og at af de 3 tænkelige Udveie i den belgiske Sag, nemlig Restauration, Deling og Uafhængighed, var den første umulig, den anden uretfærdig og upolitisk, og derfor maatte den tredie sættes igjennem. Paa Ruslands Bistand kan Kong Wilhelm ikke regne; thi man læser nu selv i de ministerielle Pariserblade Grev Orlows sidste Note til det hollandske Cabinet, hvilken han slutter med følgende Erklæring: at Hans keiserlige Majestæt, efterat have forsøgt alle Midler til Overtalelse og alle Veie til Udsonning, ikke seer sig i Stand, til for Fremtiden, at yde Kong Wilhelm nogen Slags Bistand eller Hjælp; at hvor farefuld end Kongens Stilling er, og hvilke end Følgerne kunne blive af de Forhold, hvori han selv har sat sig, maa Keiseren dog, skjønt med undsigelig Smærte, byde sit Hjærtes Følelser Taushed; at Keiseren, sit Løfte troe, ikke vil deeltage i Tvangsmidler imod Kong Wilhelm, men heller ikke kan modsætte sig de Forholdsregler, som Conferentsen maatte gribe, for at forsvare den i Tractaten for Belgien stipulerede Neutralitet, dersom den ved en Fornyelse af Fiendtligheder fra Hollands Side skulde vorde krænket; i hvilket ulykkeligt Tilfælde Hans keiserlige Majestæt vil forbeholde sig at aftale med sine Allierede de meest passende Midler til den hurtigste Gjenoprettelse af denne Neutralitet, for derved at bevare den almindelige Fred. Under alle disse Omstændigheder lægger man kun liden Vægt paa, hvad der nu siges for vist, at den østerrigske Ratification er indtruffen til London, for at udvexles, samtidig med den preussiske. - Hvad Jtalien angaaer da besvarer vel en Skrivelse fra Rom det Spørgsmaal, Krig eller Fred, med Fred, og grunder dette Svar derpaa, at Hr. Casimir Perrier er yderst opbragt paa den franske Flaadecapitain Gal lois, at denne er kaldt fra sin Post og skal kræves til det strængeste Regnskab, som den der har overtraadt sine Jnstructioner, og at dette er det første Skridt til fyldestgiørelse; ligesom den samme Skrivelse ogsaa mener, at den engelske Hr. Seymours Nærværelse i Rom betydelig begrunder Fredshaabet. Men naar Cardinal Bernetti høilig besværer sig over udviist Ringeagt imod den pavelige Protestation, klager over, at Franskmændenes Handlinger ikke stemme overeens med deres Ord, og skildrer Krigen, som uundgaaelig dersom Ancona længere holdes besat, naar den franske Konge i dybeste Jncognito, ledsaget af Krigsministeren, paa det nøiagtigste undersøger Fæstningsværkerne i Vincennes, naar der fra denne Fæstning daglig afsendes Skyts til Toulon, som, i det mindste efter Nogles Mening, er bestemt til Anconas Fæstningsværker, naar der tales om en Leir, som skal sammendrages ved Lyon, naar Østertigerne concentrere et 15000 Md. stærkt Corps ved Pesaro; naar Rustningerne i Ungarn, siden Efterretningen om Anconas Besættelse, drives med fordobblet Jver, og Tropper tilsomt bryde op, for at gaae til Jtalien; naar de russiske Tropper i samme Anledning, som det hedder, concentreres ved den polske Grændse: - da maa vel alt dette tilsammen give ogsaa denne Sag et foruroligende Udseende. - Hvad endelig Portugal angaaer, er det jo forlænge siden vist, at Spanien vil intervenere til Fordeel for D. Miguel; men det synes næsten ogsaa at være vist, at Frankerig og Storbrittannien ikke ville tilstæde det. Franske Bladertale atter og et Armeecorps, som skal sammendrages ved Pyrenæerne, og, for Storbrittanniens Vedkommende, har rigtignok Sir Robert Peel erklæret i Underhuset, at hverken den engelske eller franske Regjering, have Ret til at modsætte sig Spaniernes Jndmarsch i Portugal, end mindre derfor erklære Krig, da begge Regjeringer i denne Sag have viist en aabenbar Partiskhed, idet brittiske Undersaatter deeltage i Expeditionen, 4 dertil hørende Krigskibe ere udrustede i brittiske Havne, og Hvervinger for D. Pedro uden Hindring ere foretagne i Frankerig; men Lord Palmerstion erklærede kort og godt, at saalænge Spanien og andre Magter bevarede Neutraliteten, maatte Engelland ogsaa blive neutral; men, dersom Spanien afveg fra dette Princip, stod det Engelland frit for at tage Parti efter Behag. I Underhusets interessante Forhandlinger om denne Gienstand forekom to mærkværdige Yttringer: den ene af Lord Eliot, som erklærede det for en Ting, der var hele Verden bekjendt, at den portugisiske Expedition ikke vilde indskrænke sig til Portugal alene, men havde ogsaa til Hensigt, at støde den spanske Konge fra Tronen og sætte hans Krone, paa D. Pedros Hoved; den anden af Sir J. Doyle, som vilde paatage sig at bevise en Anmældelse i Coureren, ifølge hvilken det med Kong Ferdinands fuldkomne Samtykke skulde i den apostoliske Junta være besluttet, at meddele den spanske Observations hærs Anførere Privatordre til ufortøvet at følge D. Miguels første Opfordring, tilligemed den Antydning, at det maaskee kunde blive nødvendigt for Regjeringen, siden at fralægge sig denne Sag; men at Kongen og Juntaen i saa Fald skulde drage særdeles Omsorg for, at deres Lydighed skulde blive fuldelig belønnet.