Aarhuus Stifts-Tidende, 1837-03-09
Indsendt. Til Herr Overretsadvokat Löck i Ugeboe. Deg kunde fristes til, at overskrive dette mit Gjenmæle: Hverken mod Löck eller mod Holstenerne;" thi hvad De, i Itzehoer Wochenblatt af 10de Febr., har fremfört imod mig, er deels affattet i saa human en Tone, deels i visse Punkter af Realitæten saa tilfredsstillende, at jeg derved kun finder mig foranlediget til fölgende Bemærkninger: 1. Hvorfor De, som Motto, bruger en Phrase af en Rote fra Wienerhoffet, og det ovenskjöbet af en Note fra Februar 1815 er mig en uopløselig Gaade, ikke som om den deri udtalte Grundsætning, at en Regjering bør vise, Agtelse for sine Undersaatters Nationalitæt og Sædvaner, jo fortjener et eenstemmigt Bifald, men kun fordi jeg mener, at De gjerne kunde have bekjendt Dem til dette Princip, uden just at anføre Wienerhoffet som Hjemmel derfor. Her er ikke Stedet, at drøfte, hvorvidt det østerrigske Cabinet in praxi har vedkjendt sig hiin Maxime; men da De henter en Autoritæt fra Wienerkongressen, maa jeg gjöre Erindring om, at Forhandlingerne paa denne Congres just ikke gave den ønskeligste Commentar til Phraser som den af Dem Paaberaabte. "Folkenes Rolighed og Kraft, Folkenes Lykke, Agtelse for Folkenes Nationalitet osv." var Lösenet saalænge, det gjaldt at bekæmpe Napoleon, den fælleds Fjende; men hvor före hine Talemaader hen efter hans Fald, Allerede i de förste Sammenkomster laae den Hemmelighed aabenlys for hele Verden, at Enigheden havde faaet et mægtigt Stöd, da hvor Magt skulde paatale sine særlige Interesser. Jeg kalder tilbage i Deres Hukommelse, at det var i Aarene 181415 Rusland tilegnede sig den største Deel af Hertugdømmet Warschau, Østerrig herlige Besiddelser i Norditalien, Preussen søgte Skadesløsholdelse i Sachsen, Hannover gjorde betydelige Acqvisitioner, Baiern fik Würnburg og Aschaffenburg, osv. osv. Sverrig havde allerede ved Kielerfreden, den 14de Jan. 1814 faaet Norge – – kort, Alle fik Noget; men hvad fik Danmark, – "Deres Majestæt har vundet alle Hjerter!" sagde Keiser Allezander i Wien til den danske Konge. "Men, Sire!" svarte Denne: "ikke een eneste Sjelle2. At vi ikke allevegne have forstaaet hinanden, er klart Hos hvem Skylden ligger, Jeg vil ikke afgjöre det. Kun tør jeg sige, at jeg i en meget lang Række at Aar, har troet, at være det Tydske temmelig mægtig. De tilstaaer selv, at De ikke er stærk i det danske, og jeg troer næsten, De har Ret, kun et Exempel vil jeg anføre. Jeg sagde: "En Folkerepræsentant bør ikke opirre Gemytterne." Dette opirre" oversætter De ved auf regen." Det er urigtigt. Det maa hedde reitzen, auf bringen." Hvilken Forskjel 3. ikke uden Bitterhed hentyder De paa, at Man maa tage sin Fornuft fangen, for at hengive sig den Forudsætning, at Alt, hvad der paa höiere Sted besluttes, maa være fortræffeligt og dadelfrit, men men da Alt, hvad der paa et lavere Standpunkt besluttes, er fortræffeligt og dadelfrit 4. De kalder Dem en Tydsker, og da Tydskerne altid have havt megen Godhed for de danske Penge, troer jeg gjerne Deres Forsikkring, at De, uden mindste Aversion, vilde modtage en Slump af disse Penge, hvis Fortuna vilde beskjære Dem Samme. Det Modsatte vilde være utroligt, umuligt. Men De kan kun ikke lide, at danske Sölvtoskillinger ere satte i Circulation i Holsten. De kalder dette en "Afdringen." Da det imidlertid er en Regjeringsforanstaltning, mener jeg endnu, at det ikke sömmer sig for Dem, som Regjeringens Embedsmand og Folkets Repræsentant, at ivre offentligt derimod, og det saameget mindre, som De selv har erklæret Dem forvisset om, at den offentlige Handel og Vandel vilde tilbagevise hine Mønter, saa at de skyndsomst vilde vende tilbage i Statskassen. Den Yttring af Dem, at Regjøringen hermed har villet gjöre et Forsøg paa, at sammensmelte Holsten med Danmark, har jeg dadlet, og da Dealtforlet farer henover dette Punkt, maa jeg gjentagende i udpege det Uforstandige og Latterlige i, at imputere Regjeringen en saadan Hensigt. Hvortil det Conseqventsmagerie 3. Hvad det danske Sprog angaaer, da tilstaaer De selv, at De ikke kan tale med. Jeg har ingen Grund til at tvivle om Oprigtigheden af denne Forsikkring. De gjör Almeenheden bekjendt med den Smerte, De i sin Tie har fölt ved at modtage Deres Bestalling paa Dansk, Men rimeligviis vidste De, för De søgte den, at De vilde faae den paa Dansk; De kunde altsaa have undgaaet den Smerte, som dette forvoldte Dem. De dolerer ogsaa over at en Holstener, som söger en Bestalling, maa godtgjøre, at han kan Dansk, men Dansken ikke i lige Tilfælde, at han kan Tydsk. Dertil har De ingen Grund; thi i Danmark hörer det til almindelig Dannelse, at kunne Tydsk, Til Deres egen Eftertanke henstiller jeg det Spørgsmaal, om det ikke i Holsten burde regnes til god Opdragelse. at kunne Dansk. Det vilde neppe geraade Holstenerne til Ære, om det danske Sprog, der har sine Dyrkere ved Donau, skulde savne dem ved Stör. De nævner Baggesen og Oehlenschlæger. Men veed De da ikke, at de tydske Lande æmulere med Danmark i at tilegne sig disse Geniers udødelige Værker, Danmark eier, for nærværende Tid, en blomstrende Digterskole, medens Holsten, saavidt jeg veed, ikke eier een eneste Digter, so har noget Navn, og dette har ikke bevæget Dem til, at lære Dansk, De har nævnet Digterne; tillad mig, at nævne, hvad der for Dem, som Jurist, maa have större Interesse. Danmark eier i Anders Sandøe Ørsted en Lovkyndig, hvis Arbeider ikke findes overtrufne i noget Lands Literatur. og dette kan ikke bevæge Dem til, at lære Dansk, Hvad vil da kunne det paa hvad Maade skal da det danske Sprog vinde Terrain, som De kalder det øvrigt er det hertillands en almindelig Mening, som ogsaa, for ikke længe siden, i en kjöbenhavnsk Journal med uforkastelige Beviser er gjort gjældende, at hvis der i Hertugdømmerne kan være Spørgsmaal om, hvilket Sprog, Tydsk eller Dansk, der sammesteds tilsidesættes uforskyldt, da maa Svaret lyde: det Danske. 6. Jeg har sagt, at Holsten i 377 Aar har hørt under det danske Scepter. Dette tager De meget ilde op. Men De nævner jo dog selv nusre Regierung, unsern König, og dermed udtrykker de gandske det Samme, som jeg har villet udtrykke. Thi at de Dansk i 377 Aar have været Holstens Herrer, og at Holstenerne i samme Tidsrum have været de Danskes nechte, er en saa stor Absurditæt, at jeg ret alvorligt ma fralægge mig Beskyldningen for, at have bragt den paa Papiret. Den findes i Deres Inserat, ikke i Mit. Naa De paastaaer, at Danmark i Christian den Første fik en Konge af et tydsk Fyrstehuus, maa jeg tillade mig, at berigtige dette derhen, at denne Fyrste var af gammel dansk Kongeæt. En tydsk Greve slet og ret var des vel neppe faldet Rigets Stænder ind, at kaare til Konge i Danmark; Grev Christian af Oldenburg talte Svend Estridsen blandt sine Fædre. Derfor er det at vi Danske kalde Kongerne af den oldenborgske Stamme "Skjoldunger." 7. Det vilde ikke falde mig vanskeligt, om det behøvedes, for den frankfurtske Forbundsforsamling at forsvare den Mening, at der vel gives tydske Lande, men intet egentligt Tydskland. Jeg seer ikke, hvad Fare den skulde være forbunden med, at nære og udtale denne Mening, aldenstund jeg, naar jeg siger, at jeg intet Tydskland kjender, dermed tilkjendegiver at jeg heller ikke kjender "det unge Tydskland." Conventionen af 8de Juni 1815 er mig velbekjendt, men just Benævnelsen, Aentacher Bund viser, at der, som jeg har sagt, vel gives tydske Lande, men intet Tydskland. Til det tydske Forbund höre et Keiserdomme, sex Kongeriger, et Kur fyrstendømme, ti Storhertugdømmer, ni Hertugdømmer, til Fyrstendømmer osv. Ethvert af disse Lande er uimodsigeligen et tydsk Land," men derfor ere alle tilsammentagne endnu intet Tydskland." Er der noget Tydskland, saa beder jeg Dem paavise mig en tydsk Historie. Men det vil De ikke kunne, skjøndt der er en Mængde tydske Historier. Skal det, som De antyder, være det tydske Sprog, der konstituerer et Tydskland af samtlige tydske Forbundstater, maa jeg herimod indvende, at det tydske Sprog ingenlunde er Landsprogi dem Alle; i Bøhmen, Mühren &c. tale Indbyggerne f. Ex. Slavonisk. Denne Indvending vilde og ikke have kunnet fremsætte, naar De ikke havde truet mig med Forbundsdagen i Frankfurt, Kre vi endnu ikke enige i disse og flere omtvistede Punkter, saa veed jeg dog, at der er Ret, hvorom ingen Strid kan være mellem os, og dette Ene er, at vi Begge, med alle de aandige og sædelige Kræfter, som staae til vor Raadighed, ville arbeide mod det Maal, vor ædle Konge, over hvem Almagten ville holde sin beskjermende Haand, har tilsigtet med Stændersinstitutionen, Den 26de Februar 1837. En Nørrejyde.