Aarhuus Stifts-Tidende, 1839-12-24
paa Landsoverrets=Assessor Withs Sendebrev, i Jyllandsposten Nr. 38. At Du føler Venskab for mig, og gjerne vil blidne Dine Tilretteviisninger, mærker jeg tydeligt deraf, at Du rækker mig smaae den hon, før Du fremsætter den øvrige mindre velsmagende Anretning. Du indrømmer, at det er Pligt i Stændersaalen at udtale sine Meninger, men ved Afstemningerne maae Striden være endt, og det torde som oftest være rigtigt; men naar jeg, som her var Tilfældet, efter min Overbeviisning. følte, at Afstemningens Resultat ei i lige Graad fremmede Alles Vel, naar en betydelig Deel af Nationen føler, at der skeer Jndgreb i dens tilkjøbte eller nedarvede Eiendommes Rettigheder, naar man harmer og ængster sig over at Nogle uden Fortjeneste skal see sine Kaar forbedrede paa Andres Bekostning, naar Byrden for vort kjære Jylland er tredobbelt imod dets Lettelse, naar Misforhold i Paalæggene næsten overalt give sig tilkjende; og naar endelig ved min Hjemkomst fra Viborg, Alles Klager, mødte mig, og nedsænkte mig i veemodsfuld Kummer, kan Du da undres over, at jeg har anvendt mine ringe Ævner, for om muligt at bidrage til Forebyggelse eller Formindskelse af et Onde, som truer Mange med betydelig Forringelse af deres Kaar. Skulde jeg lade de mig efter mine Begreber paa hvilende Pligter forstumme fordiStænderfalen er lukt, da stemmer det ikke med mine Folelser, uagtet jeg seer at Du antager dette for rigtigt. Vore Forsamlinger ere raadgivende; vare de lovgivende, var det en anden Sag, men nu ere jo de der udtalte Bestemmelser ikke afgjørende; jeg betragtede nu denne Sag lig en Retssag der er tabt i sidste Instants, og vilde søge den indanket til Kongens Naade; har jeg heri feilet, saa er det en Svagheds, men ingenlunde en Ondskabs=Synd, og følgelig haaber jeg Tilgivelse. Men hvad kalder Du at tordne? – Jeg har sagt formig selv som for mange Andre, at man ingen ny Matrikul ønskte, og det sige Mange baade for og efter mig; jeg har forestilt at en almindelig Undersøgelse var nødvendig, naar nogenlunde Liighed skulde tilveiebringes, og der har jeg Ret, om end Du og flere modsige mig; jeg har, naar dette ei bevilgedes, gjort mine Medborgere opmærksom paa, hvad der til specielle Undersøgelsers Erholdelse var at lagttage, thi naar almindelig Undersøgelse ei tør finde Sted saa ere de specielle velgjørende, men føre ikke til Liighed; og hvad Ondt er der vel i alt dette, Men – min kjære Ven! Du var den Første, som jeg meddeelte mine Tanker, Planer og Forsætter, hvorfor fraraadte Du mig da ikke hvad Du nu kalder at rase mod egne Jndvolde eller nedtræde egen Sæd, – Jkke heller var Du den Eneste jeg meddeelte mine Anskuelser og Forsætter; jeg kunde nævne Dig Flere af Stænderforsamlingens hæderværdige Medlemmer, der endog tilskyndte og opmuntrede mig til at virke saa meget som mueligt for den gode Sag. Du, min Ven var i Viborg, ligesom den hæderværdige Provst Birch i Roeskilde, den Første, som bragte denne tør jeg sige uheldige Sag paa Bane; det ahner mig at Provsten hellere for sin Person havde seet dette Skridt, hvortil han dog var opfordret, ugjort; med Dig seer man dette ei at være Tilfældet. Han gjør opmærksom paa, at Sagen har to Hanker i hvilke den kan gribes; Du viser, som det forekommer mig, kun Een: Forandringens Begunstigelse. I Committee-Betænkningen i Roeskilde udtaltes: at den nye Matricul ingenlunde bør Forandre de privatretlige Forhold, men er ikke det nu efter mine Begreber Tilfældet, Og er jeg den Eneste, Ere Jyderne de Eneste der indsee det Vanskelige, for ei at sige Urigtige i en nye Matrikuls Jndførelse.