Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1824-01-22
J nogle interessante Breve fra Bengalen giver en Landsmand, som Øienvidne, følgende Beretning om nogle, hvorvel bekjendte, dog stedse for Menneskeheden oprørende Skikke, som næsten daglig foregaae blandt Jndianerne. Meddeleren begynder sin Fortælling saaledes: "Hvad jeg forhen kun kjendte af Bøger, har jeg nu været Øienvidne til; jeg mener nemlig de her brugelige Selvopbrændelser. J Omegnen af Serampore har jeg allene seer 2de af disse forblindede Ulykkelige. Den ene var en Kon paa 48 Aar, som, uagtet Dommeren i hendes Distrikt gjorde Vanskeligheder derved, da Manden var død 20 Mill. derfra, dog ikke afstod fra sit Forsæt; men reiste til et andet Distrikt, hvor hun erholdt Tilladelsen. Paa Forestillinger, som vor Landsmand gjorde Sircaren, der var Bramin, bragde han det saa vidt, at denne lovede at gjøre alt mueligt for at overtale hende til at afstaae fra sin Beslutning; men hun paa stod fuldt og fast, at den største Pine ei vilde kunne sættes i Sammenligning med den Skjebne der ventede hende, hvis hun vægrede sig, da hun nemlig: vilde blive skyet som en Pestbesmittet, og desuden berøvet sine Juveler og Kostbarheder, leve et kummerligt og foragteligt Liv, hvilke Lidelser daglig vilde forøges ved Tanken, om, ikke at have opfyldt sin Pligt mod sin Mand, da det dog stod i hendes Magt, ved en frivillig Død at bringe ham, op til Brahma. Mere paafaldende var den Ligegyldighed, med hvilken hendes Sønner bivaanede dette skrækkelige Skuespil, saa at de efter endt Ceremonie, hvorpaa hun meget rørt uddeelte sin Velsignelse til dem og gav sine Juveler til Deling mellem dem og Paarørende, atter satte sig paa Jorden og toge fat paa deres Tobakspibe. Ceremonien bestod i at hun gik 10 Gange omkring det Baal hvor Liget laae, hvorpaa hun stod stille ved Opgangen, kyssede Ligets Fødder og besteeg derpaa Stabelen med en rolig og fornøiet Mine; hun kastede sig paa den høire Side af sin afdøde Mand, hvis Hoved hun kyssede 3 Gange og tog det derpaa meget kjærligt under sin Arm, og i denne Stilling blev hun bunden fast til ham med et tykt Toug. Den ældste af Sønnerne (26 Aar gl.) antændte derpaa Baalet, hvorpaa blev kastet Brænde, Halm, Oliekager, og andet brændbart. Han satte sig derpaa igjen med den mageløseste Ligegyldighed paa Jorden og greb fat paa sin Pibe for at fordrive Tiden. - Den anden Kone var ikke over 14 Aar gammel; hun derimod saae bleg og modløs ud og blev saa at sige kastet paa Baalet og holdet, indtil hun var fastbunden med 2 a 3 Tommer tykke Toug og bedækket med Brænde, hvilket alt skeete efter Familiens Foranstaltning for at hun ikke skulde slide sig løs, som hun efter Hændernes Bevægelse syntes at stræbe efter. Hendes Skrig hørtes ogsaa tydelig 2 Minutter, uagtet 10 indianske Trommers Larm. Havde jeg den Gang fulgt hvad mit Hjerte tilsagde mig - vedbliver Fortælleren - kunde jeg let have begaaet en dum Streg, men Fornuftens advarende Stemme holdt mig i Ave. - Skjøndt det engelske Gouvernement just ikke begunstiger disse Selvopbrændelser, forhindrer det dem dog ikke ganske af politiske Grundsætninger. 2 engelske Officerer bleve for ikke længe siden afsatte, fordi de reddede 2 unge Enker fra Baalet, ved at flygte med dem. - Bliver en Mand syg, bringes han til Flodbredden, og lægges nogen paa det vaade Leer, for ved dets underfulde Kraft at blive kureret, og ligesom Sygdommen tager i til, forlænges Opholdet ved Revieret. Naar Doctoren slutter, at han ikke kan leve, eller Familien ønsker at blive ham qvit, tilstoppe de blot hans Mund og Næse med Leer, og saa er det forbi. Floden Ganges, som frugtbargjør hele Bengalen, bliver af de Jndfødte betragtet som en Gud.