Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1826-10-12
angaaende Handlendes og Professionisters Ret til at søge Qvæg markederne i Fyen. Jeg veed, at De deeltager i Deres Næstes Vee og Vel, og derfor er det at jeg fortæller Dem mine Viderværdigheder. Forleden var jeg til et Barselgilde, hvor blandt flere ogsaa Prokurator Leberecht var tilstæde. Der blev snakket hid og did om de Sager som Aviserne indeholder, og som jeg troer Man kalder polidske. Jeg, som en gammel Borgermand, der i mange Aar har forelæst Aviserne paa mit Værksted, gav ogsaa min Skilling i Lauget med. Alt gik hidtil godt - men nu kom vi til fornævnte Sted, og nu blev ogsaa Fanden løs, thi hele Selskabet, naar undtages Brandt, Willing og jeg, paastod, at hele den forlangte Jndrykkelse var ravsplittergal. Saagar Barberen og Gjordemoderen sagde det samme. Længe søgde jeg venskabelig at vise dem tilrette, idet jeg blandt andet foreholdt dem, at ingen Mand, der brugte sin Sandsekiste, kunde gaae hen at skrive noget gale Mathias, eller hvad det ellers hedder, paa Tryk, da Enhver derved fik Leilighed til at kjende hans gale Jdeer; men strax stod Barberen, op og raabte med en overlydt Stemme, liig Niels Klims Martianere: Bler end Udfaldet slet. Er dog Jndfaldet net. og Prokurator Leberecht, der temmelig drøit havde smagt Mosten, gav sig til at banke med begge Næver i Bordet, og med en vældig Basstemme søgde at overtyde mig om det urigtig i berørte Jndrykkelse. Han paastod endog, at der ingen Plakat var af den citerede Dato, undtagen een, som angik Kjøbenhavns Bygninger, og han vilde ovenikjøbet bevise mig, at denne umulig kunne indeholde Bestemmelsen og Markederne i Fyen. Ja han varend og saa uforskammet at han paastod, at Jndsenderen havde læst Hr. Udgiverens Avis Nr. 156 for 1824 ligesom Fanden, som Nan siger, læser Bibelen, og at han burde lære at læse paa nye, burde lære at sammenligne og adskille, og i det Hele tager, at forstaae hvad han læste. Al denne Sludder, som jeg følte kom af en drukken Hjerne, bragte mit ellers kolde Sind i Harnisk. Jeg svarede Leberecht derfor, at ogsaa jeg havde lært at læse Aviser saagodt som Nogen, at jeg ogsaa før havde læst Anordninger, at jeg selv havde læst No. 156 og havde samme Mening som den gode Jndsender, og at Jndsenderen maatte upaatvivlelig være en super klog Mand, siden han saaledes offentlig fremsætter sin, vistnok nøie overveiede Mening. Ja jeg søgde at gjøre ham begribeligt, at de faae Linier, som i Avisen Nr. 156 for 1824 staaer strax efter Datum 13 Octbr. 1824, ikkun i Grunden er hvad der hører til Plakatens Titelblad, og at Resten fra Ordet ligesom og indtil næste Spalte af Avisen er Plakatens Jndhold, og forsikkrede ham derhos, at Indsenderen maa have samme Synsmaade. Brandt og Willing vare ude af sig selv af bare Glæde over, at jeg havde saaledes forsvaret den gode Sag, og et skingrende Bravo lød fra deres Læber mig imøde. Jeg kunde tydelig see, at dette ærgrede Oppositionspartiet. Nu troede jeg imidlertid Freden vel forvaret, thi Leberecht kom derpaa ganske venskabelig hen til mig, greb min Haand, klappede mig paa Skuldren, og i en tilsyneladende Angerens Tone sagde til mig: min kjære Wadt, naar Han vil indrømme, mig Noget, saa vil jeg ogsaa inddrømme Ham Noget angaaende denne Sag; thi vi vil ingenlunde være Uvenner. Jeg lovede det, da jeg syntes det var syndigt at føde den Angerens Orm, som jeg troede gnavede ham. Men tænk bare engang Hr. Udgiver, hvad han vilde jeg skulde inddrømme, Det var hverken meer eller mindre end, at Jndsenderen til Motto passende burde have brugt Jnskriptionen paa et gammelt Sæbesyderskilt: Helpp Gott mit Gaden, Hier wird og Sepe gesaden: eller: Skomager bliv ved din Læst. eller, efter Holbergs Metamorphofis: Bliv i Din Hule kun, Naturen Orme byder Jsær blandt alle Dyr paa Jord at holde sig. Rigtignok vilde Leberecht saa inddrømme mig, at det Indsendte var altsammen saare godt; men jeg følte det Bittre i hans Forslag, og hvad jeg ikke før var vred, saa blev jeg det nu. Jeg gjendrev ham med hvad jeg troede vægtige Grunde, men da jeg intet hermed kunde udrette, gav jeg - der, som Hr. Udgiveren vist selv har seet af min artige Maade at ledsage Kong Salomon ind i mit Huus paa, forstaaer at omgaaes Folk - Leberecht, som jeg fandt at være en ubehøvlet Flegel, en paa Kysen. Det ene Ord og det ene Slag tog nu det andet, Willing, Brandt og jeg gik hjem med braadne Pander og blaae Øine. Med mit blaae Øie stirrer jeg nu paa Papiret, for at opsætte disse Linier, som jeg beder Hr. Udgiveren at indrykke i Deres Avis, til mulig Advarsel for mine Med= og Laugsbrødre, at de ikke, ligesom jeg og mine Venner, skal faae braadne Pander og blaae Øine for at forsvare Sandhedens Sag. Jeg er igjen Hr. Udgiverens ærbødigste Tjener, Jørgen Wadt.