Aarhuus Stifts-Tidende, 1837-04-13
Efter Forlydende skal den franske Regjering have besluttet at afsende tvende sagkyndige Mænd til Danmark, Sverrig og Norge for at undersøge de derværende Straffeanstalters Tilstand. Denne Tidende har jaget os Blodet i Kinderne; thi skjøndt vi ere af den Overbeviisning, at det er godt at vore Mangler komme for en Dag, fordi dette er den eneste Vei til engang at faae dem afhjulpne, saa tilstaae vi dog, at det vilde have været os meget kjært, om de Franske havde ventet med at undersøge vore Fængsler indtil vihavde faaet dem i en Stand, hvori vi nogenlunde kunde have været bekjendte at forevise dem; men derefter kan vel sagtens Frankrig ikke vente. Maaskee er det en falsk Patriotisme, der ligger til Grund for den ne vor Følelse; men vi tilstaae det ærligt, at vi med Gru tænke paa den Dag, da denne Besigtigelse skal gaae for sig, og med sand Rædsel paa den Dag, da vi ville faae det Avertissement i Hænderne: at nu er den officielle Beretning udkommen i Trykken. Saa ville vi da faae et net Skudsmaal, og hele Verden, vil læse det, og Journal des debats vil da rimeligviis igjen rykke frem med sit bekjendte, Dannemark. un paas presque sanvage." Gid derfor Franskmændene vilde blive hjemme, vi ville forpligte os til at skaffe dem Attest om det saa var fra samtlige vore Autoriteter paa at de ikke vilde kunne lære hos os hvorledes Fængsler bør indrettes. Gid de ville blive hvor de ere; eller, skulle de komme, gid da Danmark kunde nægte sig hjemme, eller, naar det endelig skal være galt, gid Dampskibet vilde springe i Luften med dem hellere end at de skulde komme i Huset paa Christianshavn, eller see vore Politi=Arrester &c. Men maaskee komme Franskmændene ikke for her at see hvorledes Fængsler bør være, men for at lære os det; og i saa Fald maae de være os velkomne, hvis det blot kunde hielpe noget; men selv dertil ere Udsigterne nok ikke store. - Vi forbeholde os i sin Tid at levere vore Læsere den Beretning, som de franske Emissairer sikkert ville give af hvad de have seet her, saafremt den ikke skulde blive saa skarp, at det paa Grund af vor Trykkefriheds=Lovgivnings Bestemmelser ikke gaaer an, at gjentage eller endog blot omtale den. (Khvnsp. Den Rod'ske Sportuleringssag." Under denne Overskrift læses Følgende i Kjøbenhavnsposten af 30te og 31te Marts Vi have havt Leilighed til at gjøre os nøie bekjendte med den Sag, der for Tiden verserer imellem Hr. Proprietair C. G. Clausen til Lesagergaard og Kammerraad M. Rod i Viborg, og have deraf øst den Overbeviisning, at denne Sag i høi Grad har Krav paa den offentlige Opmærksomhed. Det er en almindelig udbredt Tro saavel i Jylland, som udenfor samme, at Anvendelsen af Sportel reglementet der er dreven til en overordentlig Fuldkommenhed, og Navnet Rod er i den Henseende blevet saa berømt, at Folk, der ellers ikke vide Navnet paa een eneste Herredefoged i Danmark, sikkert ofte have hørt dette. Vi tale her ikke om nogen ulovlig Sportullering; thi for i den Henseende at kunne dømme til eller fra, maatte vi kjende langt mere til Detaillen, end vi kunne gjøre; men saameget er let begribeligt og uigjendriveligen stadfæstet ved Erfaringen, at Sportelreglementet paa meget forskjellige Maader kan bringes i Anvendelse, uden derfor at overtrædes, at der selv indenfor Lovlighedens Grændse gives en Benyttelse af samme der for den i den høiere Sportelarithmetik Uindviede letteligen kan synes aldeles ulovlig, og der i alt Fald er meget trykkende for de ulykkelige Beboere af de Districter, der staa under et saa raffineret Regime. Det er en ufuldkommen, med en mere udviklet Statsorganisme uforenelig Maade at lønne Embedsmændene paa, at give dem Anviisning paa en Deel af de Skatter, Statsborgerne maae yde, et Lønningssystem, der ikke kan andet, end føre til mangfoldige Misligheder, og som ogsaa overalt, hvor ikke en høiere Statsindsigt har med ført en Etatiseren af alle Statsindtægter, afstedkommer megen Misfornøielse, muligen endog megen Misbrug. Hvor dette System imidlertid bestaaer, der er den offentlige Mening, der er navnligen Pressen – om ikke den eneste, saa dog den bedste Modvægt mod en Praxis, der enten i Medhold af en eller anden meer eller mindre rigtig Forstaaelse af Loven, eller ved Siden af dens Forskrifter, eller endelig, hvad der dog er det farligste, og derfor det sjeldneste, i aabenbar Strimed dens klare Bud, kunde indsnige sig og lidt efter lidt vinde et Slags Hævd. Vi troe derfor, at Hr. Proprietair Clausen, en Broder til vor høitagtede Theolog, har gjort sig ved fortjent, ikke blot af sit District, men af hele Jylland, at hele Landet, ved engang at have bragt denne saare vigtige Gienstand for Publicitetens Forum. Vistnok vilde det have været langt beqvemmere og sikkrere for ham, hvis han om han end ikke kunde eller vilde være en taus Tilskuer til hvad der foregik for hans Øine – havde indskrænket sig til at indsende de formeentlige urigtige Gebyhrberegninger, hvoraf han var i Besiddelse, til det kongelige danske Cancellies Bedømmelse. Men vi troe ikke, at denne Fremgangs maade vilde have været saa virksom, som den, han valgte, og ville til Beviis herfor kun anføre et eneste Exempel, som er hente fra hans egne Publicationer i denne Sag. Af en Skrivelse fra ham til Stiftamtmanden over Viborg Stift, Grev Ahle feldt=Laurvig, som findes indført i Bladet, Diversato. 39. erfares det nemlig, at der tidligere har været indgivet en Klag fra 400 af Districtets Beboere, hvoriblandt kgl. Embedsmænd Godseiere og mindre Landmænd, hvori de besvære sig over den aldeles uforsvarlige og ufremkommelige Tilstand, hvori en af Districtets meest befarne Veie befinder sig; men at denne Klage, efterat Amtmanden havde indhentet og indsendt en Erklæring fra Kammerraad Rod, som netop er den, over hvis formeentlige Forsømmelse her førtes Anke, uden videre Undersøgelse, blev afviist som ugrundet. Hvad skal Bonden tænke, bemærker Hr. Clausen i denne Anledning. naar han seer, at den Klage, hvori samtlige Beboere have betegnet Veien som saa slet og farefuld, at man kun med Risico af Liv, Lemmer, Hest og Vogn kan befare den, ei mindste Maade tages til Følge, Hvad skal han tænke, naa han seer, at Godseieres, geistlige Embedsmænds Erklæringer Jntet betyde? Naar f. Ex. Ritmester, Godseier Halling til Friisholdt i samme Klage har attesteret: at han i 36 Aar paa denne ufremkommelige Vei fra Aabro til Fladbrehar slæbt sit Korn til Randers Naar Pastor Fog Velløv har attesteret, at den paaklagede Vei " er saa slet at der neppe findes Mage til den i noget civiliseret Land? Naar Provst Borgen i Hvorslev har attesteret: at man ved at befare Veien risiquerer at brække Hals og Been, osv. osv. Vi tilstaae, at hvis en saadan Klage, understøttet af saa hæderlige Autoriteter, indgiven af saa mange Sagen høilig interesserede Mænd, saaledes som her paastaaes, efter en eensidig Erklæring af den anklagede Embedsmand, er bleven afslaaet, saa er et saadant Exempel lidet skikket til at indgive hiin Egns Beboere nogen synderlig Tillid til, ved de kgl. Collegier i Kjøbenhavn at finde Beskyttelse mod den Uret eller Afhielpelse af de Onder, hvis Tryk de formene at føle. Da vi kun ville hente vore Beviser fra selve den omhandlede Sag, saa ville vi endnu kun gjøre opmærksomme paa den i Bladet Diversat No. 11 indførte Cancelliskrivelse af 26de Mai 1832, hvori Cancelliet, efter et indkommet Andragende fra en Forvalter J. N. Lund, har resolveret, at Kammerraad Rod , saa meget mindre er berettiget til (det af ham fordrede) Extraditions=Gebyhr, som han de facto Jntet har foretaget i det omhandlede Bo, hvorved Collegiet altsaa synes at erkjende, at han har beregnet sig Sportler, til hvilke han i intet Tilfælde, og allermindst efter de oplyste factiske Omstændigheder, var berettiget. Et saadant Factum maatte vel hos hiin Egns Beboere vække den Forestilling, at Cancelliet ikke kunde være uvidende om den betydelige Meeningsforskjellighed, der angaaende Sportelreglementets Anvendelse fandt Sted imellem Kammerraad Rod og hans Districts Beboere. og at det altsaa sikkert ex officio vilde have anstillet de fornødne Undersøgelser, dersom det ansaae Sagen for sig vedkommende. Dog Alt dette er af mindre Vigtighed; thi Hr. Clausens Ret til gjennem Pressen at paaanke Urigtigheder, han i saa Henseende troede at have opdaget, er ikke blot uomtoistelig, men det kan vel neppe heller være undergivet forskjellige Meninger, at denne Fremgangsmaade jo var den hensigtsmæssigste, naar det gjaldt ikke blot at faae enkelte mulige Feil rettede; men i det Hele at gjøre en større Varsomhed til Nødvendighed for den nærmest Vedkommende og inddirect saaledes for alle Vedkommende. J denne Henseende vil Hr. Clausen heller ikke have forfeilet sit Øiemeed; og hvis vi ikke ere feil underrettede, saa spores allerede Virkningen af den Publicitet, som denne Sag nu har faaet, endogsaa udenfor Middelsom og Synderlyng Herreder. Det er derfor ogsaa saare naturligt, at denne Sag i Jylland har vundet overordentlig stor Jnteresse, og at Mangfoldige med spændt Opmærksomhed see dens endelige Udgang imøde. Et talende Beviis derfor har Hr. Clausen nyligen erholdt i en anden Sag. Jndigneret over den Uret, som efter hans – ligegyldigt om rigtige eller urigtige - Formening var vederfaredes en fattig Bonde ved Navn Holck, har han offentlig paatalt den mod ham brugte Fremgangsmaade, og er derved bleven indviklet i en Proces, som han har tabt i første Instants, hvori Retten administreredes af den nævnte Kammerraad Rod; men som nu er indanket for Viborg Landsoverret. Da denne Sag personlig aldeles ikke vedkommer Hr. Clausen, og han deri ikke har anden Jnteresse end den, enhver retsindig Mand føler i, at der maa skee Alle lige Ret og Skiel, den Fattige saavelsom den Rige, saa fandt man det ubilligt, at han, foruden alt det Bryderi, Tidsspilde og Krænkelse, som en saadan Sag nødvendigviis medfører, endnu skulde have pecuniaire Opoffrelser, og en Deel af hiin Egns Beboere have derfor skudt sammen, for at dække Procesomkostningerne, og derved tilegne sig Deel i den Ære, at have bragt Sagen til retlig Afgjørelse. Blandt disse Mænd findes Deputerede, Præster og Provster, Bønder og Godseiere, der saaledes have aflagt hæderligt Vidnesbyrd for, at de vide at agte det Mod og den Selvopoffrelse, Hr. Clausen ved sin uegenyttige, menneskekjærlige Færd har lagt for Dagen, ligesom de have givet et Beviis paa, at den, der for sin Over beviisnings Skyld har den Ulykke at komme i Confliet med den overmægtige Embedsindflydelse, derfor ikke er aldeles forladt og forstødt; men i Medborgeres skjønsomme Anerkjendelse finder den Støtte, Jngen, selv ikke den kraftigste Caracteer, selv ikke den meest uafhængige Stilling, kan undvære. Har hiin Sag, der kun angaaer et ganske enkelt, isoleret Factum, kunne vække en saa almindelig og levende Deeltagelse, saa vil man kunne forudsee, hvor stærk den Jnteresse er, som den Rodske Sportulleringssag har fundet overalt, og vi tør vel paastaae, at mangfoldige varme Ønsker ledsage den til Viborg Landsoverret, hvor Underdommen nu skal underkastes en streng og retfærdig Prøvelse. Men vi vilde trætte vore Læsere, hvis vi vilde føre dem dybere ind i dette Labyrinth; vi haabe desuden, at det her Meddeelte vil være tilstrækkeligt. Endnu kun et Par Ord om Sagens Paadømmelse i første Instants, Retten blev administreret af en Sættedommer, Landsoverrets=Procurator Otterstrøm, bosat i Viborg. Efter erholdt beneficium processus gratuiti. indstævnede Kammerraad Rod ved sin befalede Sagfører Landsoverrets=Procurator Møller Hr. Clausen for formeentlige Jnjurier til Straf efter 6217 og Frdn. 27de Sptb. 1799 5 12. Hr. Møllers Deductions=Jndlæg var ledsaget af et udførligt Memorial af Hr. Rod selv. J sit Forsvarsskrift havde Hr. Clausen anført flere factiske Omstændigheder, som han reserverede sig at bevise, saafremt de mod Forventning skulde blive modsagte; men, – da Hr. Rod den paafølgende Tægtedag under genereelle Benægtelser indlod Sagen fra sin Side, begjærede Hr. Clausen Anstand, for i Henhold til sine tidligere Reservationer at føre Vidner. Sagen blev da optagen til Kjendelse eller Dom, Begjæring om Anstand forkastet, og Dom i Realiteten afsagt, hvorved de af Hr. Clausen fremførste fornærmelige Yttringer mortificeredes og han idømtes en Mulct af 200 Rbd. Denne Dom er nu indanket for høiere Ret, og en Critik af samme vil alt saa der være paa rette Sted. Kun saameget være det os her tilladt, med al den Ærbødighed, der skyldes en for Tiden usvækket Dom, at bemærke, at naar det her er formeent Hr. Clausen at føre Beviis for sine Sigtelser, saa stemmen dette neppe fuldkommen overeens med god processual Orden eller med Lovgivningens Hensigt, med den ligesaa vise som retfærdige Bestemmelse, at den for formeentlig Lovovertrædelse sigtede Embedsmand, endog med Forbigaaelse af al Forligs Mægling, ved Dom skal retfærdiggjøre sig og sin Færd, ligesom vi nære den faste Overbeviisning, at den nævnte Dom heller ikke i Realiteten vil kunne de staae for den Prøvelse, den nu skal vorde underkastet."