Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-10-10
Det Ord Præsidium kommer, som bekjendt, af gede, sidde. Naar derfor de gamle Pandet, ryttere fordre, at en dygtig Jurist bør have ferreum caput og plumbens nates eller et Blysæds, saa tænke de sig derved uden Tvivl den Forskjel, der er imellem den Jurist, der maa have Hjerne i Panden, og den, der blot maa have et Siddekjød, for at udfylde en Plads. Netop deraf kommer det Udtryk Sæde eller Session, fordi det derved oftere kommer an paa Siddeorganet end Hjerneorganet, og det er underligt nok, at endnu ingen ny Gall har prøvet paa at undersøge de egentlige Antipoder af Hjer dens Organer. Jngen bør derfor lade sig skrække af den ovenfor berørte Fordom, at paatage sig en Post, naar han kun ellers besidder de Egenskaber, som jeg siden skal anføre, og iøvrigt kun føler hos sig Anlæg til at fortære de med Embedet forbundne Jndkomster eller Accidens med Embedsværdighed; thi intet kan i et Embede lettere undværes end saakaldet Forstand, fordi i ethvert Collegium, i hvert Departement og Bureau altid findes et tilstrækkeligt Antal tienstfærdige Folk, der paatage sig den Uleilighed at tænke og arbeide, eller ex officio maa paatage sig den. Derfor betyder Ordsproget: den Gud giver et Embede, giver han ogsaa forstand, intet andet, end at den Skjebnen giver Forstand, giver han ogsaa en Medhielp i Embedet, til at understøtte ham med sin Forstand, eller den tilbyder ham Midler til at kjøbe andres Forstand, eller giver ham den Embedsværdighed og vigtige Embedsmine, der er et erkjendt Forstandssurrogat. Ja ofte træffer det endog, at med Embedsdragten, Forstanden virkelig kommer, saaledes som SanchePansa, der strax, da han blev Gouverneur over Pølseøen, dømte i de vigtigste Sager med Salamonisk Visdom, ved sit Exempel tydelig nok har viist. Efterat vi nu have ryddet denne Forbom af Veien, ville vi gaae over til vort Theema. Konsten at faae et Embede eller Levebrød, beroer især paa Konsten, at anbefale sig. Naturen udruster denne med en indtagende Skabning, med en smidig, kraftfuld Legemsbygning, eller med den Gave at gjøre sig yndet. Lykken begunstiger hiin med Slægtskaber og Forbindelser, eller med Penge. At disse ere Fortrin, der, saalænge Verden har staaet, vare tjenlige til at faae et Embede, kan ingen nægte, der seer noget længere end en Muldvarp. Vel har man al sin Tid ivret mod denne Tingenes Gang, som mod en Uorden i Tingene, men aabenbart med Urette. Hele Verden skjender nemlig paa Nepotismus (Fetterskab), hvis Jndstydelse vi her først ville drøfte. Men jeg spørger, er noget dybere grundet i den menneskelige Natur, end det Ønske, at see sin elskte Søn, Broder, Fetter, Sødskendebarn, Farbroder og Svoger forsørgede, Og har ikke selv den Jvrigste den store Svaghed, at hielpe dem, som ere ham nærmest, naar Skjebnen sætter ham istand dertil, skete det end med aabenbar Tilsidesættelse af fremmede, mere Fortjente: Dog, hvorledes kan man kalde det en Svaghed, som endog anbefales af det bekiendte Ordsprog, man er sig selv nærmest, og høy er mig vel nærmere end min Broder, min Søn og min Fetter, "Den som nu tildags mangler Connepionersaaledes hører man fra alle Sider klage, kommer ikke frem." Denne Klage er for saavidt uretfærdig, som den gjør vort Aarhundrede, der allerede desuden maa bære tidlige Aarhundreders Syndebyld, en Bebreidelse, der, med samme føie, kan gjøres alle Tidsaldere, ligge fra Verdens Skadelse af; thi saalænge der gaves menneskelige Selskaber, gaves der ogsaa Sønner, Pettere, Sødskendebørn og Svogere, og saalænge disse gaves, bleve de foretrukne Jkkebrødre, Jkkefettere o. s. v. Men hvad der gielder om Slægtskab, gielder ogsaa om alle Forbindelser eller Connexioner, som Jnteressen eller nogen moralsk Aarsag binder imellem mig og en Anden, der kan hielpe eller skade.