Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1808-08-23
(Fortsættelse) Blandt de Steder, jeg besvæve i Tørves Omegn forbigaaer jeg endeel, som mindre vigtige. Et maa jeg udmærke, som lige kjært i Beskuelsen og hellige i Erindringen. At jeg ikke som Pilegrim med Stav i Haand pandrede did, var næsten en Brøde. Jeg reed den 11te Jul. til Fienneslev som ligger lige ved Landeveien, Kiøbenhavn en Miil, nærmere end Sorøe. Tusinde kunne reise denne Kirke forbi, uden at ændse den, tusinde som see den, kunne tænke: det er en Landsbykirke. – Ere disse Mure ikke byggede som andre, staaer ikke dette Taarn omtrent som andre Taarne, er her andet at see, end Bondebytter og en Kirke, hvis Lige man hundrede Steder har kiedet sig ved at see? Hvi da nærmede jeg mig disse Hytter saa tankefuld, saa fordybet i Følelser, Hvorfor var denne Landsbmig hellig? Hvorfor betraadte jeg denne Steenbro med Ærbødighed, dette Kirkegulv med meer end sædvanlig Ærefrygt? – Læser, du som fortrølig med hiin gamle, alvorlige Saga, har læst paa de uforgængelige Tavler, du, i hvis Siæl Fortiden, lever, som meer end et Eventyr, du, for hvem dit Fødelands Storhed ei er fremmed, og Danmarks Stolthed ingen kom, betydningsløs Lrd – dig behøver jeg ikke at sige det. Naar Digteren med høiere Begeistring, med dybere Følelse nærmer sig Nabobyen Sigersted, naar Signelilles Buur, og Habors Høi og Sigars Grav og de blodgiødede Valbryndsaare for ham ere mindehellige Steder; da vil han dog ikke undres ved, om den historiekyn dige Danske med ligesaa levende Deeltagelse besøger Absalons Fødested. Her levede paa sin Fædrenegaard Fienneslevlille Faderen Asser Ryg med sin Hustru den ædle Jnge J. Her fødtes for henved 700 Aar *) Saxo omtaler hende tvende Steder med Berømmelse. (Ed. Stephan. p. 276. 277.) Efter det Roeskildske Blodbad flygtede Absalon først til sin Søster Jngefred, hvis Huusbonde hedte Peder, og fra hende til sin Moder, som formodentlig levede i Fienneslev. Som hun nu hørte at siden (1) Ebern og Absalon, her opvoksede i Naturens Skiød, under Barndoms Lege to af gamle Danmarks herligste Helte, her i denne Kirke laae Absalons Farfader Skialm Hvide med Sønnen Toke jordede, indtil hans store Sønnesøn fløttede deres Been til Klosterkirken i Sorøe. Skialm – en Søn af Toke Trylle, den første Christen i sin Slægt og som det menes Sønnesøn af den navnkundige Palnatske – var af en gammel, berømmelig Æt, og i Svend Estrithsens Tid en af Landers mægtigste Høvdinge. Han var Befalingsmand over Siælland. Erik Eiegod satte ham tillige over Ryggen, og da Kongen 1103 reiste til det hellige Land, overdrog han ham at opdrage hans Søn Knud Lavard, som siden blev myrdet ved Harrested. Skialm levede endnu 1101, og maa han da have været meget gammel, siden han for 62 Aar siden var med som Anfører i det store Nissaae Slag. Da man 1774, i Geh. R. Reitzensteins Bestyrelsestid, istandsatte Sorøe Kirkes Muur, fandt man i en Pille imellem to fordums Capeller, indviede til St. Hans Evangelisk og til den hell. Benedikt og Bernard, to Trækister, med Skialm Hvides og Tokes Been, paa en Bly Knud var myrdet, Valdemar saaret og neppe undkommen med Livet, bedrøvede denne Tidende hende saa stærkt, at Saxo siger, hendes Sorg, var større end Glæden over at see sin Søn frelst.