Almuevennen, 1844-04-10
Communalforeningen i Randers Amt afholdt afvigte 25de Januar sit Vintermøde paa Greenaa Raadhuus. De ordinaire Medlemmers Antal var ved nye Jndmeldelser steget til 105, af hvilke den største Deel var tilstede, ligesom ogsaa Stedets Politimester og tvende af Amtsraadets af Communerne valgte Medlemmer. Formanden indledte Mødet med nogle Ord, som her tildeels anføres, fordi de muligt kunne bidrage til en rigtig Bedømmelse af vort Selskab: Altsaa – vi skulle virke opvækkende og ledende paa hinanden indbyrdes. (Foreningens Love § 1 Litr. a.) Lader os ikke skamme os ved det simple Navn, Vor Forening bør være en Skole! – en Skole, hvor Alle ere Lærere og Alle Lærlinge, – en Skole, hvor Enhver med Beredvillighed og Glæde meddeler til den hele Forsamling af sit Lys, af sit Liv og af sin Varme for det almene Vel, for Landet, som har født ham, og hvis Borger han er bleven, – en Skole, hvor Enhver først prøver Hvad ham bydes, og derefter villigt bøier sig for Alt, Hvad han mærker der har Sandheden paa sin Side, – en Skole, hvorfra vi skulde gaae ud som bedre Borgere, dygtigere Bestyrere af vore Communers Anliggender, at vi kunne vise os værdige til vor Konges Tiltro, som gav os friere Hænder. Og naar det nu hedder (samme Sted, at vi skulle skaffe de solideste Principer Jndgang i en større Kreds, saa kan Meningen deraf vel ikke være anden, end at, naar vore egne Anskuelser af de borgerlige Forholde og Borgerens Pligter først ere rensede fra alle smaalige og egistiske Hensyn, naar den hjer vante Ved hængen ved gamle Vaner og Uskikke først har faaet Naadestødet i os selv, vi da bør stræbe, Enhver for sig, at indvirke i samme Retning paa det Sogneforstanderskab, den Commune, hvis Medlemmer vi ere. Og kunde virkelig saadan Jndvirken ikke være ønskelig paa mange Steder, Maaskee, naar vi see os rigtig for, i større eller mindre Grad hos os Alle. Thi mon jeg har Uret, naar jeg mener, at der endnu hist og her iblandt os rører sig et Uvæsen, som gaaer igjen fra gammel Tid Med hvad Navn jeg skal nævne det, veed jeg ikke rigtigt; thi det har det tilfælleds med ethvert Utydske, at det er vanskeligt at faae Ram paa, og vanskeligt at bitte Navn til, som det vil kjendes ved og lystre. Jeg veed nok, at Man i sin Forlegenhed har laant Navne til det af andre Sprog (Philisteri, Borneerthed og flere);men Jntet af dem passer dog rigtigt. J Kjøbstæderne kalder Man det "Spidsborgervæsen, og dette er det jeg mener, NB. i en Landsbykjole. Dette Uvæsen er det, som driver sit Spil der, hvor Man med Stivhed hænger ved gamle Skikke, Vedtægter og Under, som Borgerne selv have stemplet og justeret, og nu skal hele Verden maales med deres selvgjorte Alen, – hvor Man seer sig stærblind paa egne Jnteresser, egne uforbederlige Jndretninger, – hvor Man ingen Agtelse har forNabocommunernes eller Nabobyernes Tarv, men strider til det Yderste om enhver Bagatel, arbeider paa at skuppe enhver Byrde over paa Andre, – hvor hverken Billighedshensyn eller Menneskerettigheder, ja næppe engang Landets Love have nogen Betydning, – hvor Man kuns har een Lov, een Regel at følge, den nemlig, at følge sit eget kloge Hoved. Dette Uvæsen er det, som er Skyld i, naar Man hist og her slaaer Cordon omkring Sognenes Grændser, og lader alle Beboerne give deres Ord paa, at de ikke uden Sogneforstanderskabernes Samtykke ville give et eneste fattigt Menneske Huusly hos dem, af Frygt for, at en Saadan om 10 eller 20 Aar muligt kunde falde Communen til Byrde, og for denne Muligheds Skyld krænke de selvraadigen denne næsten eneste Ret, saadanne Elendige endnu have tilbage, at maatte boe og bygge, at maatte tjene deres Brød, hvorsomhelst de vide og kunne bedst i deres fra det gamle Stavnsbaand frigjorte Fødeland. Det er fremdeles dette Uvæsen, som giør, at Man hist og herer fornøiet, naar Alt kun staaer i Protocoller og Jndberetninger, som Loven byder, om der endog i Virkeligheden gjøres Lidet eller Jntet, – om, f. Ex., Veiene ere ufremkommelige og Nabosognene i dette Stykke maa savne den Assistence, som de selv maaske villigen yde, eller – om Skolerne ere næsten tomme eller aldeles lukkede, og Ungdommens ustridige og uerstattelige Ret krænkes til Brug af Tiden ogsaa forsig selv, især til sin aandelige Udvikling. lignende Exempler vil Enhver lettelig kunne finde i Communalbestyrelsens øvrige Grene. See der, høitærede Medborgere, staaer vor Fjende for os, en Gjenganger af den gamle Tids Aand, det Spøgelse, som ogsaa vor Forening skulde hjælpe til at mane, det Uvæsen, vi skulde feie ud af alle Kroge, Skeer det, da er Pladsen ryddet, og af sig selv ville rene og solide Principer, grundede paa Lov og Ret, paa billighed og Christendom, komme i Stedet, hvorom jeg ved en anden Leilighed muligt skal tillade mig at tale meere. Efterat Foreningen dernæst havde valgt sin Jury eller sine Voldgiftsmænd for dette Møde, nemlig: Proprietairerne la Cour til Steensmark og Lichtenberg til Hessel, samt Forpagter Eilersen paa Lykkesholm, skredes til Behandlingen af de opgivne Emner.