Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-10-21
Kjøbenhavn levede engang to Tvillingbrødre, den ene hedte Hr. Elias Falk og den anden Hr. Sivert Falk. Begge lignede hinanden som det ene Æg det andet, og den, der første Gang saae dem, kunde aldrig tvivle et Øieblik paa, at de jo vare komne til Verden paa een Tid og havde ligget under een Moders Hjerte. Hvad Naturen havde forsømt i at danne dem fuldkommen lige, det søgte de at bøde paa ved Hielp af Konsten, for saavidt en Skræders eller Skomagers eller Haarskjærers Arbeide kan kaldes et Konstværk. Deres Klæder, deres Skoe, deres Paryker, deres Hatte vare Tvillinger ligesom de, og kun sjelden gik nogen Dag forbi, at man jo forbyttede Hr. Elias Falk med Hr. Sivert Falk, en Forvexling, der vel ofte gav Anledning til snurrige, men sjelden til saa alvorlige Optrin, som engang, da Elias maatte putte et Øresigen i Lommen, som egentligen var tiltænkt hans Broder Sivert; men man erindrer ikke, at en saadan Confunderen nogensinde foraarsagede nogen Misforstaaelse imellem dem. Men ligesaa meget som de lignede hinanden i det Udvortes, saa forskjellige vare de i deres Tænkemaade og Grundsætninger. Elias havde ikke allene studeret, men ordentlig indsnet den Kantiske Philosophie, og søgte at gjøre den anvendelig i det virkelige Liv. Hans Valgsprog var sigt justitia & pereat mundus, og han vilde hellere lade sig drille, plage og narre af hele Verden, end betragte Mennesket, som et Middel og handle imod Moralloven. Ganske anderledes tænkde og handlede derimod Hr. Sivert Falk. Hans Valgsprog var: "Verden vil bedrages. Han yndede ikke den strænge Moral, kaldte Kant en Papirsphilosoph, hans System, et Papirssystem, hans Disciple philosophiske Skader, og paastod, at hans Fornuftkritik var ingen Kritik, men en sand Satire over Fornuften. Han gjorde sig aldrig nogen Betænkning af at bedrage Verden, og naar hans Broder foreholdt ham det, pleiede han at svare: ih, Verden vil jo bedrages, Hr. Elias Falk kunde da ved saadanne Leiligheder, ikke faae et Ord frem af bare Harme. Alt hvad han sagde var: "det er dog bedre at bedrages end Ac bedrage. Begge disse Brødre havde hver en Søn, den ene hedte Jesper, den anden Bertel. Hr. Elias Falk vilde, at hans Jesper skulde opdrages efter Grundsætninger, der kunde gielde som en almindelig Lov for alle Mennesker. Hr. Sivert Falk vilde derimod, at hans Bertel skulde opdrages efter hans Valgsprog: Verden vil bedrages."Hr. Elias Falk lod sin Søn, ikke gaae i nogen Skole. Han holdt en Huuslærer til ham, der maatte undervise ham hjemme efter Bøger, som han selv bestemte. Ethvert Skrift, der lugtede af Endæmonismus eller Lyksalighedslære, var bandlyst fra hans Huus. Han forbød Læreren udtrykkeligen, at lade Jesper læse i Chesterfields Breve, Knigge om Omgangen med Mennesker o. s. v. Han bød ham vogte sig vel for at lade sig forlyde med endæmonistiske Ordsprog, som f. Ex. man er sig selv nærmest, Verden er som man tager den o. s. v., og paalagde ham, i Tilfælde at Jesper skulde have hørt andre bruge saadanne Sentencer, at skildre ham dem som sande Gifttyder i Levnetsphilosophiens Rosenlund. "Min Søn, sagde Hr. Elias Falk, skal ikke lære at tale efter een Moral og handle efter en anden, saaledes som Mængden. Hvad han lærer, det skal han ikke lære paa Skrømt." Hr. Elias Falk havde ofte lange Controverser med sin Broder om den ny Opdragelsesmaade, som aldeles ikke hvede ham. "Danne vi ikke," sagde han engang: "fra Ungdommen af vore Børn til umoralske Væsener, Vi forepræke dem Moral førend de endnu have Buxer paa. Vi lære dem Guds og Skriftens Bud, Du skal ikke lyve! Du skal elske din Næste som dig selv, og aldrig saasnart have de traadt deres Børneskoe, førend vi raade dem at lyve og forstille sig, og tale eet og mene et andet. Er det Ret? Er det moralsk Hr. Sivert Falk vilde opponere med sit Yndlingsargument: "Verden vil bedrages!" men Elias raabte ganske opbragt: "Verden skal, Verden maa ikke bedrages, om den saa skulde falde sammen som Jerichos Mure! Hr. Sivert Falk blev ved sin Sætning; thi hvad han vilde, det vilde han, Han lod sin Bertel gaae i et Jnstitut, hvor han lærte at agte Sandheden høiere end alt, at elske sin Næste som sig selv, og handle mod andre som han vilde andre skulde handle imod ham. Men hjemme indpræntede han ham den store Grundsætning: Verden vil bedrages, og for at gjøre ham Sandheden deraf ret indlysende, paamindede han ham uophørlig om, at man maa tude med de Ulve, man er iblandt, at man er sig selv nærmest, at enhver er sin egen Lykkes Smed og flere saadanne smukke Ordsprog, som alle gik ud paa at bekræfte den store Leveregel, Verden vil bedrages." Jesper og Bertel voxte til. Den første kunde ingen lide, thi man sagde: at han var saa but, saa ligefrem, den sidste var yndet af alle Høie og Lave, Mandfolk og Fruentimmer; thi man sagde: han var saa forekommende hoslig, saa fiin og artig. Bertel blev i sit 17de Aar Copiist i eet af Collegierne, men Jespen var i sit 18de endnu saa at sige ingen Ting. Præst kunde han ikke blive, thi dertil havde han alt for svagt et Bryst; Jurist vilde han ikke være, da han troede at man i dette Fag var saa meget udsat for at handle imod Moralloven; Handelsmand kunde han ikke blive, thi dertil manglede han Penge, og Doctor vilde han ikke være, thi Læger, ansaae han for Folk, der levede af andre Menneskers Troskyldighed og Uvidenhed. Men ved at følge sin Faders Forskrifter, og ved bestandig at handle efter Grundsætninger, der kunde gielde som en almindelig Lov for alle Mennesker, afholdtes han ikke allene fra at komme i nogen Vei, men paadrog sig ogsaa mange Ubehageligheder og stor Miskjendelse. Saaledes kom han en Aften tilligemed nogle andre gode Venner til at blive over den lovbestemte Tid i et Billard huus. Politiet overrumplede Selskabet og førte det op paa Raadstuen, paa Jesper Falk nær, der fandt Leilighed til at undkomme. Een af Betjenterne kjendte ham og han blev næste Dag opstevnet, paa Politiekamret. Hans Venner gjorde sig al muelig Umage for at redde ham fra at betale Mulcten og svore paa, at han ikke havde været over Tiden i Billardhuset. Men Jesper huskede paa hans Faders fat Justitia et pereat mundus og paa den ubetingede Pligt, ikke at lyve, traadte frem og gjorde sine Venner til Løgnere. Man dømte ham til at betale 6 Mk. i Mulct, og hans Kammerater kaldte ham en Nar. Han hørte engang at der var Jldløs hos hans Tante, ilede hen til Brandstedet, trængte sig igjennem Menneskeprimlen, kom med Livsfare op i Værelserne, reddede et kostbart Taffeluhr, som stod paa Natbordet, og vilde skye afsted med det. Vægterne standsede ham, spurgte ham hvor han vilde hen med Uhret, Jesper blev hidsig og paa stod at det var en Skjændighed, at hindre ham hans Pligtsopfyldelse. Vægterne, som ikke kjendte den Kantiske Philosophie, toge saa glubsk fat i ham, at han lod Uhret falde, og trak ham op paa Raadstuen. Næste Dag kom hans Uskyldighed vel for Dagen og man lod ham slippe efter at han havde logeret sammen en heel Nat med tre Kieltringer, men hans Tante kaldte ham et Dummerhoved. Kort sagt, alle Mennesker havde noget at udsætte paa Jesper Falk og de, som ikke reent ud erklærede ham for en slet Karl, vare dog enige om at han var en stor Tosse. (Fortsættes.) Forslag til vore Sproggrandskere. At en Nations Sprog er een af dens vig tigste Skatte, som vor lærde Guldberg siger i hans skarpsindige Undersøgelser om Dannersprogets Retskrivning og Toneklang, derom kan nok neppe tvivles; ja, man turde maaskee antage Sprogets Uddannelse, som en sikker Maalestok for Nationcus egen Cultur og Forædling. Med desto større Jver bør derfor enhver Fædrenelands ven søge at berige denne Skat og med desto mere Omhu bør han derfor vaage over sin erhvervede Eiendom. J denne Henseende være det mig tilladt at yttre et Par bemærkninger til vore lærde Sprog, grandskeres nøiere Overveielse. Det forekommer mig, som vi i vort Tungemaal eje Klenodier, som ej tilstrækkelig nok nyttes. Og hvad Værd har selv det fineste Guld, naar det ej skinner af fornuftig Brug, Ved saadan forborgen Skat forstaaer jeg saa mangfoldige gamle, ærværdige, kraftfulde og stundom vellydende Ord og Talemaader."Jkke at jeg miskjender vore gode Skribenteres Flid i at bringe saadanne Hedenolds Skatte for Lyset til Gavn og Baade for sig Selv og Andre. Men er det alle, endog gode, Skribenteres Leilighed at opdage og gjøre sig saa fortrolige med Oldtidens Ord og Talemaader, at disse stedse ville være paa rede Haand, saa ofte, de behøves, Eller er det altid afgjort, at alle, endog kyndige Mænd, just stedse veed den rigtige Betydning af et saadant forældet Ord eller en nu ej mere brugelig Talemaade? Hvormange er der ikke selv iblandt dannede Mænd, der ej just vide, hvad Kyras, Gladvind, Partisan, Mummedands, Karm o. s. v. *) egentlig er, At det Kgl. danske Videnskabernes Sælskab har optaget saadan ne Ord og Talemaader i sin Ordbog, er ej til strækkelig nok, thi deels er dette Værk temmelig kostbart, deels vil det og medtage lang Tid, forinden det bliver fuldkommen færdigt. Skulde det derfor ei være en Vinding for vort Sprog og vor Harnisk, Sværd, et lidet Spyd, Maskerade, Vogn. Literatur, om en af vore Sprogforskere vilde levere os et Lexicon paa gode og anvendelige Ord og Talemaader fra de ældste Tider aff, som nu ere gangne af Brug, saaledes omtrent som det Rostgaardske i Fortalen til Bordings poetiske Skrifter, Kjøbenhavn 1738. Vort Tungemaal eier desuden en betydelig Skat af Ord og Talemaader, som ikkun ere gængse i enkelte Provinser. Vel seer jeg, at vort Kgl. danske Videnskabernes Sælskab har bestræbt sig for at faae dem i sin Ordbog; men hvad jeg erindrede desangaaende ovenfor, gjælder og her. Det feiler ikke, at der jo i hver Provinds vil findes Mænd, der ville gjøre sig en Fornøielse af at meddeele deres Fødesteds særegne Ord og Talemaader; skulde det da ei være et fortjenstfuldt Arbeide og vorde en Vinding for vor Literatur, om der fandtes en Sproqven, der vilde paatage sig at samle, ordne og udgive disse særegne provincial Ord og Talemaader, Homeros betjente sig af adskillige græske Dialecter i Rhapsodierne til hans siden samlede udødelige Værker; men da hans Bøger læstes overalt i Grækenland, endog i Skolerne, maa dette mangfoldigen have gavnet Sproget og end nøiere sammenknyttet Grækenlands mange smaae Stater. Dersom en dansk Ordbog gaves paa særegne provincial Ord og Talemaader, turde Skribenten da ikke begynde at vove at bruge dem, og skulde det da ikke baade vort Sprog og foreene os med et end stærkere Baand? J. Frechland.