Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1824-08-23
Norge. Den 9 d. M. sluttede Hs. K. H. Vicekongen Storthinget med en Tale i Kongens Navn. Efter at have tilkjendegivet, de gode Herrer og Norske Mændt sin Tilfredshed med den gode Aand, som har besjælet dem, meden de have været forsamlede, siger Hs. Majestæt: jeg beklager, at de af mig paa Storthinget i 1821 fremsatte Forslag til Forandringer i Grundloven og i Særdeleshed det, som angaaer den 79 s. og det absolute Veto, ikke af nærværende Storthing ere blevne antagne; men paa samme Tid finder Jeg en Grund til Beroligelse i den fuldkomne Overbeviisning, Jeg har, at Aarsagen, hvorfor denne Proposition ikke er bleven antagen, maa søges, ikke i nogen Oppositions-Aand, men meget mere i Frygten for altfor tidligt at gjøre Forandringer i den konstitutionelle Forfatning. Jeg haaber imidlertid, at de Oplysninger, der senere ere blevne Storthinget meddeelte, ville tilintetgjøre de Tvivl, som endnu kunde være tilbage, angaaende det absolute Veto, hvilket Statens Overhoved bør have i Henseende til den lovgivende, Magts Beslutninger. Præsidenten, Statsraad Krogh besvarede i Korthed den kongelige Tale. Hs. K. H. Kronprindsessen, ledsaget af adskillige Damer, bivaanede Høitideligheden ilen egen dertil indrettet Loge; ligeledes var den brittiske Gesandt, Sir Benjamin Bloomfield, og flere Fremmede tilstæde. Samme Dag gjorde Storthingets Medlemmer Vicekongen og Gemalinde deres Opvartning, og bleve derefter indbudne til Middagstaffel hos Hs. K. Høihed. Det i Talen berørte Budskab var den 4de bleven Storthinget overleveret af Statsraad Falbe, og udvikler nøiere Grundene for det Kongelige Veto, som et nødvendigt Element af den repræsentative Regjering. "Vore Dages Tildragelser og Historien - hedder det - viser overalt, hvorledes samme Feil have samme Følger, Flere Lande! have været Skuepladsen for en blodig Kamp, hvortil Grunden fornemmelig maa søges i Nægtelsen af det absoluteBeto, som paa Enden har skaffet Souverainerne større Magt end de i Begyndelsen forlangte. Med Fornøielse har Kongen bemærket, at Norges Storthing ved Undersøgelsen, af dette vigtige Spørgsmaal har erkjendt Principer, uden at kunne indrømme dets Virkelighed under nærværende Omstændigheder. Men herved skiller Storthinget Norge ligesaa vel fra de konstitutionel absolut som fra de konstitutionelerepræsentative Regjeringer. Er det en unægtelig Sandhed, at Forfatningen bør rette sig efter Folkets Sædvaner, og geografiske Beliggenhed, da er det lige saa indlysende, at Norge, som i halvandet Aarhundrede var vant til at regjeres allene efter Monarkens Villie, maa med Misfornøie else see, at de nye Former berøve det en Støtte og mægtig Forsvarer imod Lovgivningens Jndgreb. En naturlig Følge af den liden Deel, som den norske Nation hidtil havde i Regjeringen, maatte være, at Statens Embedsmænd fik den største Jndflydelse paa de lovgivende Forsamlinger. Muligheden af Misbrug fra Embedsmændenes Side lader sig ikke nægte, saa meget mindre, da Kongen efter Konstitutionen ikke, har Ret til at afskedige dem. Og da han desuden ikke har det absolute Veto, kan han heller ikke standse Virkningen af slige Beslutninger, som muligt ene og allene fremkaldes af Ønsket efter at formindske Monarkens Opsyn med Embedsmændene. Han fattes tilstrækkelig Autoritet til at udføre hvad Statens Vel udkræver, naar Lovene bestemmes af dem, som skulle bringe dem i Udøvelse. Med Fornøielse vil Hs. Maj. opfylde Storthingets Ønske om at §. 17 af Grundlove, maatte redigeres paa ny for §. 79 afskaffedes, for saavidt det kan skee uden Skaar i Souverainens Prærogativer, hvis Magt er lige saa nødvendig for Folkets Frihed som dets Repræsentanteres Rettigheder. Efter §. 17 kan Kongen udstæde provisoriske Forordninger og Handel, Tolden, Jndustrie og Politisager; men da det tillige er fastsat, at disse Forordninger ikke maae stride imod Konstitutionen eller de af Storthingerantagne Love, og slige provisoriske Forordninger stedse kunne fornyes under en anden Skikkelse, saa opstaaer derved en partiel Lovgivning, hvorved Storthingets Deeltagelse i Lovgivningen næsten vilde blive en Jllusion. Jmidlertid faae hine provisoriske Forordninger først Lovskraft, naar de ere antagne af Storthinget, og kunne altsaa ikke sammenlignes med Love; thi der er en uhyre Forskiel imellem en Forordning, som kan afskaffes hvergang den forebringes, og en Lov, som forkastet 3 Gange, dog beholder Varighed. Men selv i det Tilfælde, naar Kongens Samvittighed ikke tillod ham at meddele slige Love sin Sanktion, Hvo skulde da proklammere dem, uden aabenbar at modsætte sig den 3, s. af Konstitutionen, hvorefter den fuldbyrdende: Magt er i Kongens Hænder.