Viborger Samler, 1839-08-05
Udenlandske Efterretninger. Storbritannien og Jrland. J Overhusets Møde, den 18de Juli, overrakte Lord Brougham to Petitioner, hvori der førtes bitter Klage over de i Warwickfængslede Chartisters Behandling. Den Adfærd, My lords, sagde Lorden, hvorover disse Petitioner klage, er for en Regjering den meest bestæmmende, den meest vanærende, jeg nogensinde har hørt omtale. Stedse har jeg været en Forfegter af Folkerettigheder imod Auctoriteternes vilkaarlige Behandlinger; men neppe har jeg nogen finde følt mig stærkere opfordret til at optræde for Rettighederne, end i dette Tilfælde. Den ene af Petitio nerne er fra de Fangne William Lowett og John Collins, som man har anført blandt Lederne for Chartisternes Parti. Da jeg læste Petitionen, troede jeg i Begyndelsen ikke mine egne Øine; men dens Jndhold stadfæstedes af de troværdigste Vidner. Man har behandlet Lowett og Collins, to dannede og agtbare Mænd, som domfældte, simple Forbrydere. Jblandt andre Uværdig heder har man to Gange afklædt og undersøgt dem for 8 smudsige Fangers Øine; man har tvunget dem til at vaske sig i det samme Kar som disse, og at bruge det samme Haandklæde. Derefter paalagdes det en simpel Forbryder at afskære deres Haar. (Hør fra Lord Lyndhurst, nogle Tory-Peers lee.) - Jeg hører med Bekymring, – jeg kunde næsten fristes til at sige med en Følelse af Væmmelse, at saadanne Notitser kunne opvække Latter hos en Deel af dette Huus. J Sandhed, jeg skammer mig ved at have Sæde i et Huus, hvor man kan smille af saadanne Uværdigheder. (Hør, og gientagen Latter.) Endnu engang, Mylords, (med stærk Stemme) jeg rødmer af Blusel, ved at høre til et love givende Samfund, Landets høieste Forsamling, hvor der sidde Mennesker, hvis Gemyt er raat nok til, at finde et Pirremiddel til fad fornem Latter i det Omstændelige af saadanne Skjendigheder, som man har udviist imod deres Medundersaatter. Dog kun faa, saare faa af Dem, Mylords, ere i Stand dertil. (Hør, Latteren forstummer.) Man fratog de Fangne deres Skjorter, og lod. dem i ni Dage sidde sammen med Tyve og Consorter, hvoraf endog een var befængt med Fnat. Man førte dem ned i Gaarden, og lod undersøge ved en Læge, omde ikke havde faaet Fnat. Man indskrænkede dem, Fanger, der ikke vare domfældte, men kun under Forhør, til simpel Fangekost, og tillod dem ikke at forsyne sig med Kost for deres egne Penge. Deres Ration til Middag bestod af et lille Brød, lidt Havregrød og omtrent to Unzer Ost. Dog, hvad siger jeg daglig lod man dem tælle ud med 3 Pence til Smør, Æg og Flesk, men man tilstod dem ingen Jld, for at kunne koge disse Levnetsmidler. J samfulde 8 Timer indspærredes de daglig i deres lumre og snevre Celle, hvor de selv maatte rede deres Leie, man tilstod den hverken Kniv eller Gaffel, hverken Bøger eller Papir, og ethvert til dem adresseret. Brev blev først læst af Arrestforvareren. Saaledes holdt man dem i 11 Dage i Forvaring, blot af den Grund, at de ikke havde tilbudet tilstrækkelig Borgen; men det er en Sandhed, at den stillede Borgen blev afviist i samfulde 11 Dage, uden at man undersøgte, om den var tilstrækkelig eller ei, og da man endelig den 12te Dag skienkede Sagen tilbørlig Opmærksomhed, fandtes Cautionen tilfredsstillende." Derefter tilføiede Lord Brougham den Bøn at turde nedlægge Petitionerne paa Bordet, og dadlede dernæst Magistraten i Birningham. Tildragelserne i denne Stad vare høist beklagelsesværdige og strafværdige; men det var at ønske, at Lovens Straf maatte ramme de egentlige Ophavsmænd, der i dette Tilfælde, som sædvanlig, listig havde holdt sig i Baggrunden, og ladet Taaberne i Stikken. Lord Melbourne svarede, at Sagen skulde vorde undersøgt; dog laae vel Skylden i de altfor strenge Reglementer for Fængslerne. Da Huset senere raadslog om Billen til Forbedring, i Fængselsdisciplinen, toge Biskopperne, der – som Bladet the Sun beretter – denne Gang forbleve over Spisetiden i Huset, en megen levende Andeel i Forhandlingerne, og det lykkedes dem ogsaa, anførte af Biskoppen af London, at forkaste med 26 mod 34 Stemmer den Clausul, der tilstod de catholske Fanger den Ret, at Geistlige af deres Troesbekiendelse maatte tilstedes Adgang til dem.