Aalborg Stiftstidende, 1840-07-09
Ved Gudstjenesten igaar i Lyngby Kirke, hvilken Deres Majestæter overværede, første Søndag efter Kronningen, blev en af Pastor Ibsen forfattet og af Capelmusici Brødrene Helsted componeret Cantate udført for og efter Prædikenen af endeel Dilettanter og Dilettantinder samt nogle af det Kongelige Capels Medlemmer. (Berl. Td.)(Fortsættelse af den i f. Nr. afbrudte Artikel om vore nyeste politiske Tilstande. Og nu Kongens Personlighed, - den, der i en absolut monarchisk Stat altid maa blive af største Betydenhed - indeholder den ikke i alle Henseender den største Opfordring til Høiagtelse, Hengivenhed, og Tillid hos Folket, Christian den Ottende hører ikke til de Fyrster, hvem Fødsels=Adkomst til Thronen var tilstrækkelig; med Omhu har han fra en tidlig Alder uddannet sig for sit høie Kald og har hævet sig selv paa Jntelligentsens og Humanitetens Høidepunkt for han naaede Thronens. Jkke har han uformærket ladet Tidens store Begivenheder drage forbi sin Sjæl, men med lærvillig Hu har han inddrukket de vigtige Lærdomme, de store Sandheder, ved hvilke Aarhundredet opfostrede ham. Og han har heller ikke ladet sig uden Vidnesbyrd. Hans tidligere Færd i en kort Regentperiode, men hvori ydre Omstændigheder fordrede en hurtigere Udvikling af Statsorganisationen, har tilstrækkelig viist, hvorledes han forstaaer at leve for Folket og hvor velvilligt hans Øre lytter til Folkevillien for at lade denne være hans Regjerings sikkre Præg. Og taler ikke ligeledes ved hver hans Tilnærmelse til Folket Regent mildhed ud af hans Øie, lyser den ikke i hele den Færd, hvori vi endnu have lært ham at kjende? Lad derfor det korte Afsnit af Christian den Ottendes Regjering, der endnu ligger for os, ikke fremkalde uretfærdige Domme, over en Fyrste, der ved ingen Handling har berøvet sig Adkomst til Folkets Kjærlighed. Lad os hellere søge at styrke denne overalt i Folket, saaledes at dette altid med Glæde maa skue op til sin Hersker, og med Jubel hilse ham, naar han viser sig i dets Midte - ikke med den Jubel, som en Phalaux af Hofkrybere og falske Smigrere lader fremkunstle ved tilsagte Skraaleres Stentorstruber og betalte Smaapiltes obligate Stemmer, men med den sande Folkejubel, der gjennem tusinde Folketunger forkynder, hvad der boer i Hjertet, der uden Opfordring og uden Bram bringer Monarchen den retfærdige og med Bevidsthed anerkjendte Hylding. - Vi ville imidlertid, før vi forlade dette Theemaendnu kaste nogle Blikke paa vor seneste Historie og undersøge, hvad det er for Facta, der i det sidste Tidsrum kunne have fremkaldt den Utilfredshed eller Forstemning, der til forskjellige Tider har yttret sig. Man har fort Klage over at de Besparelser, der ved Regjerings-Tiltrædelsen lovedes, ikke ere traadte i Kraft, at en større Luxus og Elegants, end vi tidligere have været vante til, udvikler sig ved Hoffet, at Pressens noksom indskrænkede Frihed lammes ved idelige Actioner, at nye Titulaturer creeres og at det gamle Titels og Ordensuddeelings-System endnu viser sig med samme Rundhaandethed som før. Men, hvad Besparelserne i Forvaltningen angaaer, da er det jo umuligt, at disse i et Nu lade sig tilveiebringe og de nødvendige Forberedelser til at lade kraftige Besparelser og Reductioner træde i Virksomhed, ere jo trufne og endnu i fuld Gang. At en større Luxus nu end for viser sig ved Hoffet, tør vist ogsaa betegnes som ugrundet. Den store Depense, man havde anslaaet Sølvbryllupsfestiviteterne til, reduceredes jo dog til en Sum, der i sig selv ikke var af nogen Betydenhed; en Handling, som Kronningen - skjøndt vi ikke skulle nægte, at Modificationer, i det forældede Ceremonielle vilde have gjort Kongen Ære og Folket Glæde admitterer jo dog ingen særlig Anvendelse af Besparelsesystemmet; og hvilke andre overordentlige Udgifter have da fundet Sted ved Hoffets Arrangements, der kunne begrunde Klager som de anførte, - Ereeringen af Hofjunkere, for at opholde os særligen herved har vistnok ikke kunnet fremkalde det allerbedste Jndtryk, da det neppe kan svare med Tidsaanden at give Titelvæsenet et end større Omfang; men da den, saa at sige nye Function, som derved er dannet, kun vedkommer Hoffet, saa kan det dog vel heller ikke tilkomme Folket at gaae i Rette med Hs. Majestæt om den Maade, hvorpaa han finder for godt - og heri maa han dog kunne handle efter Godtbefindende, - at ordne sit Hofvæsen. Med Hensyn til Pressen da skulle vi vistnok ikke kalde det trøsterige Tegn, at Actioner ideligen indledes mod den - selv om den endog ofte er temmelig nærgaaende i sine Yttringer og ikke sjeldent taber, den skyldige Ærbødighed mod Statsoverhovedet af Sigte -men i alt dette finder dog kun Lovens Udøvelse Sted, og ville vi endog ikke underskrive den bekjendte uhjemlede Paastand, at faa Lande udenfor Norden kunne rose sig af en Pressefrihed som vor, saa vil dog vist Enhver inddrømme os, at, om endog Pressens Tilstand i legal Henseende er uforandret og endnu sukker efter Løsningen fra mange Baand, dens Brug dog finder Sted nu med en større Frihed, end vi i en lang Række af Aar have kjendt hos os.