Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-02-02
Til Liigkister for 3600 Døde ødelægger man altsaa 450 store Fyrretræer, som vare Frugten af et heelt Aarhundrede. – Naar man nu derefter beregner hvor mange Bræder der forbruges til Liigkister i Danmark og Norge, saa faaer man følgende Resultater, Danmark har 1 Mill. 98,000 Jndbyggere. Af hver Million døe omtrent aarligen 38,460, altsaa af 1 Mill. 98,000 i det allermindste Norge har 898,000 Jndbyggere, af hvilke i det allermindste døe Tilsammen 100,000 Naar man nu inddeler disse i tre Classer, nemlig: Den første Classe, indbefattende Gamle og Fuldvoxne, Anden Classe, indbefattende ufuldvoxne, Tredie Classe Børn og regner for første Classe 2 Bræder, for anden Classe 1 1/2 Bræder, og for tredie Classe i Brædt, saa udfordres hertil 148,500 Bræder. Til saa mange Bræder behøves 12,375 Fyrretræer. Man fælder saaledes til de i et eneste Aar bortdøde Menneskers Liigkister aarlig en betydelig Skov, for, efter at den har behøvet over 100 Aar til at vorde hvad den er, at nedgraves i Jorden og raadne der med Ligene. Vist nok har Norge mange Bræder, men mange, saare mange, hente vi dog fra Sverrig, som vi maa betale med rede Penge eller i det mindste med Pengesværd, og om vi end fik alle dem vi behøve fra Norge, saa ere Bræder altid en let afsætlig Artikel, som vi bør bruge til at tilbytte os andre Nationers Artikler, men er til at lade raadne i Jorden. Man burde dog være alvorlig betænkt paa, at afskaffe, eller i det mindste at indskrænke, den Uskik, at jorde de Døde i Kister af Bræder. Hvormeget vilde ikke Skovene, hvor meget Statens Jndvaanere vinde derved, Kunne da Ligene, uden at være indsluttede i Gjemmer af Træ, betroede til Jordens nogne Skjød, ikke forraadne ligesaa godt, ja endog hastigere? Hvo giver da de paa Valpladsen faldne Krigere Liigkister af Bræder, og findes der blandt disse ikke mange anseete, fornemme og rige Mænd, Det er neppe andet end en blot Fordom, naar man frygter for at jorde et Liig i den bare Jord. Men i det jeg forkaster de for Staten saa bekostelige Liigkister af Bræder, forlanger jeg dog ikke, at man skal begrave Ligene uden al Bedækning og Beskjærmelse, som det Umælende. Jeg veed meget godt og føler det, at der ligger noget Afskrækkende i at overgive sine elskede Afdøde til den bare Jord, uden al Bedækning og Beskiærmelse, ja, at man endog synes at finde noget Tilfredsstillende i at vise sine elskede Paarørende, sine dyrebare Forældre, den omme Ægtemage og det inderlig elskede Barn endnu den sidste Ære, ved at give dem en god eller endog pyntelig Liigkiste og berede sine dyrebare Paarørendes Levninger et godt Leie og behageligt Hvilested. Derimod vilde det for de Efterlevende være et skrækkeligt Syn, at see sit Hiertes forrige Yndling lægges nøgen og bar i den fugtige Grav og bedækkes med Jord. Jeg har Agtelse for denne Fordom og ønsker ikke at man skal kaste Ligene ganske nogne i et Hul, ligesom efter Feltslag og Beleiringer. Nei, kun Liigkister af Bræder burde afskaffes. Gives der da ikke andre, mindre bekostelige, Staten mindre skadelige Methoder at begrave Ligene efter de herskende Fordomme, anstændig forvaret og bedækket, end i Liigkister af Bræder. - Vore hedenske Forfædres fornuftige Maade at brænde deres Liig og samle deres Aske i en Leerkrukke, tør jeg vel ikke foreslaae mine følsomme Samtidige, der maaskee ved den dunkle Forestilling, som om Ligene følte den fortærende Jld, afskye denne de Gamles Maade. De vilde desuden forkaste denne bedste og gavnligste Methode med den Sophisme, at der til Ligenes Opbrændelse vilde medgaae ligesaa meget Ved, endskjøndt jeg med Modgrunde kunde bevise, at der kun behøvedes nogle Qviste og Grene, men ikke hele og store Fyrretræer. – Efter min Mening var den bedste og tillige for Staten og dens Beboere fordeelagtigste Maade den: at indsvøbe Ligene i Lærred, og indsye dem fast med alle Lemmer som en Mumie. Hovedet kunde bedækkes med en Hue og Ansigtet med en Hætte. - Et i graat eller sort Lærred indsyet Liig vilde just ikke være noget modbydeligt Syn, ogsaa var det derved beskyttet og beskjærmet mod den bare, fugtige og nogne Jord. Man kunde tilstede det sædvanlige Hang til Pynt alt mueligt Spillerum. Man kunde pynte det vel tilsyede Liig med Baand, Sløifer, konstige eller naturlige Blomster; kun maatte Baandene, Sløiferne a. ikke være af Silke, men af Linnedgarn eller Uld. Formedelst denne Pynt kunde man gjerne stille sine elskede Afdøde til Skue, og, forsynet med saadan Stads, i behagelig Tilfredshed lade dem beundre af den nysgierrige maabende Hob. Men Folk, som vare døde af smitsomme Sygdomme, og som man egentlig ikke tor stille paa Parade, maatte indsyes i Voxlærred; thi da kunne de lige saa lidt som i lukkede Liigkister videre udbrede den dræbende Gift. - Et i hvidt Lærred indsyet Liig, prydet med røde eller sorte Baand og Sløifer, vilde ligne et net Svøbe barn, som enhver pleier at holde af. Men naar desuagtet en falsk Jndbildningskraft skulde finde noget Skrækkeligt i at jorde saadanne Liig, for hvilke man lige saa godt som for andre kunde lade berede smaa Hvælvinger, saa maatte man, indtil Vanen omsider havde udslettet det tilsyneladende Anstødelige i denne Sag, der saa stærkt berører den ømme Side af et bedrøvet følende Hjerte, søge ved nogen Eftergivenhed at opnaae det store Øiemed, at gjøre denne ny Begravelsesmaade saa almindelig som mueligt. Folk af høiere Rang, af høiere Fødsel, af lysere Jndsigter og af stor Rigdom, burde med deres gode Exempel foregaae andre, og i levende Live paalægge deres Beslægtede som Pligt, at jorde deres døde Legemer paa saadan en Maade. Man huske paa den ædle Augustinus, der fastsatte i sit Testamente, at man skulde begrave ham paa Assistencekirkegaarden; et Sted, som man i hans Tider havde saa store Fordomme imod, at man næsten ansaae det for en Vanære at begraves der. Og hvor herligt virkede ikke hans store Exempel! Det er den ædle, oplyste og formuende Deel af Nationen, der i saadanne Tilfælde maa aabne Banen. Menig Mand følger snart efter. Men for ikke strax at tvinge meget delicate Folk til hiin Begravelsesmaade, maatte det imod en ikke for ringe Pengeafgivt være dem tilladt, at lade forfærdige for deres Liig Kister af Vidie eller Birkeqviste og at begrave deres Døde i saadanne Kurvekister. Disse, overtrukne med sort Klæde eller Lærred, vilde give dem fuldkommen Fyldestgjørelse. - Man har hos os allerede i mange Egne indført den Skik, at jorde især Fattiglemmers Liig i saadanne Kurve. Men det er neppe saa ganske rigtigt, at man har begyndt med den Fattige, der i saa Henseender anseer sig for et Offer, og altsaa ikke kan tjene til noget opmuntrende Exempel. Langt snarere burde man søge at formaae de Rige dertil. J det Hele kan man ikke tilraade Brugen af saadanne Kister, da man hidtil ikke har plantet saa mange Vidier, at man aarligen i begge Rigerne kan forfærdige 100,000 Liigkurve deraf, og Oeconomien behøver Vidier til nyttigere Ting. Træerne maa og ville ved den bestandige Beklippelse lide for meget, naar Brugen af saadanne Kurve blev almindelig. Det maatte derfor heller ikke tilstedes nogen, uden mod en Pengeafgivt at lade sit Liig begrave i en Liig kurv. Men Brugen af Liigkister af Bræder maatte overalt forbydes, hvorimod Jndsyeningen i Lærred saa meget som mueligt maatte befordres og almindelig indføres, da denne ny Begravelsesmaade kan blive høist fordeelagtig for Landoeconomien, Agerdyrkningen og Borgerne. Landmanden, som nu vilde avle Hør i langt større Mængde, kunde ved en større Corcurrence sælge den til en langt høiere Priis og forøge sin Jndtægt derved. Den stærkere Høravl, langt fra at være Kornavlen skadelig, vilde tvertimod forhøie Kornpriserne. Linnedvævernes Haandværk vilde faae nyt Liv, og denne Jndustriegreen overalt komme i større Drivt hos os. Snedkerne, som i denne Tid desuden have Arbeide nok, og naar de afbrændte Tømter engang skulle bebygges igjen, faae endnu langt mere, vilde ikke tabe saa synderlig ved at man ophører at lade gjøre Liigkister hos dem. Staten vinder uendelig ved at Materialet til Liigs Begravelse tages af et Agerdyrkningsproduct, som hvert Aar vindes paa ny af Jorden. Jo meer der forbruges af dette Material og begraves i Jorden, desmere befordres og forøges Landmandens og Fabricantens Velstand. - Af den gamle Uskik, at begrave de Døde i Liigkister af Bræder, flyder netop det Modsatte. Den ringe Nytte, som nogle Privatfolk, paa hvis Godser der findes skjønne og indbringende Skove, høste af Skovningen, kommer aldeles ikke i Betragtning mod den store Skade, som Skovene lide ved en saadan Mishandling og mod den Brændemangel, som dette tilveiebringer Man afskaffe derfor alle Statens Beboere. for Liigkister af Bræder. Enten brænde man de Døde eller indsye dem i Lærred. Fædrelandskjerlighed, Aldrig udstukkes du, hellige Jld! Naar engang Menneskets Hjerte du tænder. Blussende stille, blussende vild, Stedse du da i dets Jnderste brænder, Fædrelandskierlighed! Kommen fra Himmelen ned. Ømmere er en Elsker sin Brud, Barnet sin Fader og Moder omarmer, Rørt ved Naturens mildeste Bud, End ved sit Fædreland, den du opvarmer, Hænger i Liv og Død, Hjerteropflammende Glød! ikke allerne hvor Jorden er skjøn, Hvor den er Vaarens og Sommerens Sæde, Hvor den bestandig er blomstrende grøn, Rig paa afvexlende sandselig Glæde, Helliges Menneskets Bryst, Dig, som et Alter, med Lyst. Selv mod den kolde, den isnede Pol Flammer du høit mellem snedække Fielde; Og under Schras tærende Soel, Hjerterne føle din Virkning, din Vælde. Trællende Neger dit Navn Ærer ved Fødelands Gavn. Ol det er Qval, fra sit elskede Hjem Fjernet at leve, med Længsel at skue Tidt mod de Egne haabeløs frem, Hvor du i Sjelen først tændte din Lue; Hvor du i barnlige Bryst Flammed ved Leegenes Lyst, Ol det er Held, i Fædrene Boe, Livet at nyde og Livet at nytte; Ældes med Ungdoms Venner i Roe, Hilset af dem bort fra Livet at flytte; Jordes i Fædrene Muld, Vædet af Taaren saa hold: Skjønneste Scene, et Paradies lig, lig Fantasien lyksaligste Drømme, Naar Millioner forenes ved dig, Fædrelandskjerlighed, naar de med ømme Trofaste Hjerter din Magt Lyde i broderlig Pagt. See, hvor det blomstrer det Land, hvor de boe, Medens dem Freden huldsalig velsigner! Alt er saa flittigt, saa nøjsømt og fro; Biernes yndige Samfund det ligner; Hytternes Glæde og Sorg. Deeles i gyldene Borg. Kommer en Fiende med Vælde og Vold, Vil han det fredsomme Folk sønderslide; Da i din Lue det finder et Skjold Fædrelandskjerlighed, stærkt som Ægide; Da i dets Ledingsfærd, Lyner du gjennem dets Sværd. Saa du og virke i Dan og i Nord Medens det Værgende kæmpe og bløde; Medens, trofaste i Alt hvad de svor, Mægtige Fiender som Helte de møde. Fædrelandskjerlighed! Snart du dem lønne med Fred! A. Martini.