Jyske Efterretninger, 1768-04-15
aa min Reyse iblant Dyrene fik jeg engang stor Lyst til at indlade mig i Samtale med dem, som ere Menneskene saa nyttige, og saa slidsindede, at de underkaste sig deres Herres Aag, der ofte omgaaes dem meget ubarmhiertigen, hvilken de dog med et eeneste Stødlet kunde kaste over ende. Nogle Skridt fra mig gik en Hiord Oxer; Jeg begav mig i en af de Største. Men hvor bestyrtset blev jeg ikke, da jeg saae, at disse Dyr besad den Ævne at tænke. Jeg erindrede mig adskillige Mennesker, hvis Tykkelse syntes ikke at give andet tilkiende, end den blotte Materie, og hos hvilke jeg dog havde fundet en sund Forstand, ja end og Vittighed, da jeg derimod hos a. O. anadre ikke kunde inde meere end blot allene et udvortes smukt Anseende. Men at komme til Sagen igien Jeg blev ikke alleneste vaer, at denne Oxe besad den Ævne at tænke, Men saa snart jeg indlod mig i Samtale med ham, opdagede jeg tillige, at han var en Philosoph, dog ikke en af Modens Philosopher, som ere dristige Efterforskere af tusende for Menneskene ubegribelige Ting, skiønne Svadsere af Grundsætninger, hvilke de dog aldrig selv sætte i Verk, som ækles over alle Ting, og som foragte den dumme Pøbel; Ney, saa megen Vittighed finder man ikke hos et slet og ret Dyr. Min Oxe var en af de gamle Philosopher, mild, taalmodig, beskeden, forsigtig til, ikke nysgierrig efter det, som ikke kom ham ved, men som agtede det Nyttige høyere end det Skinnende, og satte alle sine Overleggelser i Viisdoms Øvelse. Maae J ikke nu tilstaae, at en Oxe meget vel kan være saadan en Philosoph. Alle de øvrige af Hjorden vare næsten af samme Beskaffenhed. Jeg indlod mig i Samtale med dem, og en af de Vittigste, der allerede havde ædt sig mæt af nogle fortreffelige Urter, var redebon til at svare mig paa mit Spørsmaal. Jeg forundrer mig over eder, mine Venner sagde jeg til dem, I ere sterkere end Menneskene, og dog beqvemme I eder under deres Aag, og arbeyde til deres Tieneste. Ja hvorfor ikke, svarede Oxen mig: At arbeyde er ikke noget Onde, det opvækker vores Appetit, og vedligeholder vores Styrke og Sundhed. Og tilmed, saa er alting imellem os og Menneskene ikkun en Giengield; Naar vi arbeyde for dem, saa arbeyde de igien for os, de lede os paa de bedste Enge, de vaage for vores Sikkerhed, og beskytte os imod de vilde Dyr, de bygge Stalde til os, og samle Forraad for os til den Tid, naar det sneer og fryser. Er det ikke da billigt, at vi belønne dem for saa mange Omsorger, i det vi ere dem behielpelige i deres Arbeyde. Men J ere meget eenfoldige, svarede jeg. Troe J da, at ( Altsaa fornærmer man jo Oxerne, naar man kaldet et tølperagtigt og ubehøvlet Menneske, en Oxe. at Mennesket paatager sig denne Omsorg af Kierlighed til eder, Han ernærer eder, og han feeder eder til sin egen Nytte. Det kan vel være, sagde min Philosoph; Enhver seer paa, og søger sin egen Fordeel. Man maae ikke saa nøye agte derpaa. Naar en Ting tiener os til Fordeel, hvorfor skulde man da vel saa omhyggelig søge efter Bevægnings Grunden dertil, Dette er jo at aabne baade Port og Dør for Utaknemmelighed, og at bringe det smukke Baand, som sammenbinder Giengields Pligterne, i Uorden. Hvad os angaaer, da gruble vi ikke saa meget i vore Undersøg, ninger. Menneskenes Omsorg for os er os nyttig og behagelig; Vi tiene dem derimod igjen uden Modtvillighed, uden Fortrydelse, ja end og med Fornøyelse. Men Frieheden sagde jegne Ol Frieheden svarede dette firebenede Dyr, J, som nedstamme fra Menneskene, have vel meget at snakke om Frieheden; Hvor mange tusende Mennesker maae ikke være Slaver af et eneste Menneske, og undertiden, hvilket er det flemmeste, et Spil at hans Egensindighed, og et beklageligt Slagt-Offer af hans Lidenskaber. Vores Hyrde sørger for os, han tager sig i agt for at betage os vores Forraad, og at lade os omkomme af Hunger. En ubarmhiertig Herre iblant Menneskene derimod betager dem ofte deres nødtørftige Underholding, og bekymrer sig lidet om at række dem, som mangle alting, deres Næring. Og dette er endnu det største Onde, at han undertiden forsamler mange tusende Mennesker, og fører dem an til at myrde andre, som ikke have gjort den noget imod ia, som de ikke engang kiende, og aldrig have kiendt sk. Til saadan afskyelig Gierning har man endnu aldrig anført os. Hvilke Dyr af et Slag sønderrive eller døde vel hinanden uden Aarsag, Dette er et Ruserie som man allene finder hos Hundene, hvilke saaledes ere blevne fordærvede ved en nærmere Omgang med Menneskene. J det vi saaledes snakkede, gik vi noget afsides, og gandske uformerkt befandt vi os et Stykke borte fra Hiorden. Men paa eengang overfaldt Oxe=Hurden os og i Vrede slog os ubarmhiertigen. Vilansagde jeg til min Følgepaa alm us m. Q 3. svend: () Herunder forstaaes ikke de retfærdige Krige. svend: Hvad siger du nu, hvad tykkes dig om disse Prygte, Dette er noget ubeqvemt, svarede han, dog, hvad skal man sige, Fluerne falde mig og besværlige; Men skulde jeg tage grumt afsted imod dem. Dette er jo høymodigt, svarede jeg, I ha venden Tvivl ofte Leylighed til at øve saadan Taalmodighed. Jeg tilstaaer det, sagde Oxen; Dette Menneske er vred, han overgiver sig ofte til en strafværdig Egensindighed ligesom et Barn. Jeg har Medlidenhed med hans Hidsighed, og jeg giver ham i mig et Exempel paa Koldsindighed, drager han ingen Nytte deraf, saa er det desto slemmere for ham. Ach! raabte jeg Det er Philosophie, ja den udvalgteste Philosophie, Men, sagde han til mig: Hvad overordentligt seer du her, Troer du at udrette noget stort, naar du er roelig og fornøyed der, hvor alting gaaer dig efter Ønske, Sætte J ikke Taalmodighed iblant Dydernes Tal, Hos os holde vi den for lige saa roesværdig, som nødvendig, og vi erfare alle Dage Nytten deraf. Og hvortil tiener det at sætte sig imod det Onde? Man gjør det dermed ikkunverre, Det bliver jo bedre for den, som lider taalmodig. O. J. høyhiertede Mennesker, J tilskrive vores Taalmodighed Dumheden, da den dog i Gierningen sætter os langt over eder. Naar J overgive eder til en rasende Vrede imod eders troe Tienere, saa betænker, hvad der vilde skee, om vi ikke vare fornuftigere; Vi vilde iligemaade henfalde til Hidsighed, afkaste Aaget, og sønderrive de svage Baand, Og J. vilde blive igiennemborede af et mordisk Horn, eller vi vilde i det ringeste løbe bort fra eder, og altsaa maatte J savne vores Tieneste. Men vi derimod bleve berøvede den Omhu, som J for vor Skyld paatage eder, og det beqvemme Skiul imod Vinterens Strenghed, samt de skiønne LevnetsMidler. Menneskene vilde forfølge os i Skovene, og omgaaes med os ligesom med vilde Bester. Ved vores Taalmodighed, og den Foragt, som vi kaste paa en forfængelig Hidsighed, forekomme vi al denne Uhæld. Jeg roser den ne Stormodighed, sagde jeg, og jeg forundrer mig saa meget meere over, at den gaaer saa vidt, at J end og lade eders Pande=Been slaae i Stykker, for at J kan tiene Menneskene til Spise. Dette, hvorom du her taler, kommer os ved vel saa for, svarede han, og vi have undertiden seet saadanne Ting, der kunde bringe os paa de Tanker, at Menneskene feede os, for at opoffre os til deres Umaadelighed; Menvi bekymre os ikke derom: Dyrenes almindelige Skjæbne er at døe. Og hvad ligger der Magt paa, hvad Maade det skeer paa. Naar en naturlig Bevægelse foraarsager, at vi giøre os utilbeens, naar vi tydeligen for vore Øyne see Tilberedelserne til vores Død, saa spare vi vores Skrækindtil det sidste Øyeblik, dersom vi ikke see den forud. Det Nærværende nyde vi roeligen, uden at bekymre os om det Tilkommende. Men hvad J lade eder nøye dermed, sagde jeg, at J af Mangel paa Forudseelse ikke tænke paa det Tilkommende. Ja i Sandhed, svarede han, og det ret oprigtigt er dette Kilden til vores Lyksalighed. Ja, det arme Menneskes Exempel, der varter os op, er tilstrækkelig nok at overbevise mig derom. Han gaaer og kommer igien uden Afladelse, han bekymrer sig for at samle Jordens Frugter sammen i sit Huus, Bekymringerne ere ligesom afmalede i hans Ansigt; Naar Himmelen overdrages med tykke Skyer, naar et Uveir reyser sig, saa skælver han for sin Høst. Jeg derimod tænker ikke paa andet end at sætte mig i Sikkerhed. Men seer du ikke, sagde jeg atter, at han ved sin Forsigtighed samler for eder det, hvoraf J kan leve Vinteren over- - - Ja, det forstaaer jeg, svarede Oxen: Men jeg arbeyder ogsaa til Taknemmelighed for ham; Thi jeg vil ikke høymodig ansee ham som et Væsen, der er bestemt til at tiene mig. Men ved det vi benytte os af hans omhyggelige Flid, saa nyde vi det roeligen uden Bekymring. Hos os bliver Følelsen af det nærværende Gode ikke foruroeliget af en utaalmodig Begierlighed, ey heller forgiftet at Frygt for det tilkommende Onde. Vi føle altid ikkun det nærværende Onde, og naar vores Krop ikkun er fri forSmerter, saa ere vi lyksalige. At arbeyde er for os ikkun en Vane, og ingen Møye; Naar Aaget er taget af os, saa udhvile vi fornøyet, og fornye vore Kræfter, vilæde i Fred Markens Urter, uden at nogen giør os Hinder deri, og for lyste os ved deres søde Smag. En Seng af Moes tage imod vor trætte Krop under Skyggen af et Træe, og lod ker os til Søvn. O J Mennesker, Besad J den Gave at leve som vil Men eders stedsevarende Urolighed giør eder uværdige dertil. Hvad sagde jeg til ham. J besidde jo end og Veltalenhed. Jeg falder saa meget meere i største Forundring derover, da J have ingen Leylighed til at øve eder derudi. Mig tykkes, at J lidet eller intet omgaaes med eders Ligemænd og derfore, sandt at sige, var det mig modbydeligt at leve iblant eder. Den Fornøyelse, at omgaaes med sine Ligemænd, synes mig at være det behageligste i vort Levnet; Og derudover har det menneskelige Kiøn, uagtet althvad J kan indvende derimod, dog Fortrinet for eder. Min gode Ven, sagde Oxen til mig, jeg vil fortælle dig mine Begivenheder, Jeg har tilforn besielet et menneskeligt Legeme, jeg har oplevet mange Forandringer i Verden, ja end og været i anseelige Selskaber. Jeg har lært der saa meget at tale, at jeg takker Skiæbnen, at den har sat mig iblant den dumme Slægt. Jmidlertid underholder jeg mig med mig selv, jeg betragter Naturen, forlyster mig ved Optrinet af dens Under, og nyder dens Velgierninger. Her lagde Oxen sig ned.