Jyllandsposten, 1840-11-03
Jeg haver nu læst baade udi Bøger og Aviser saamange Aar, saa jeg synes den Tid nu endelig maa være kommen, da jeg ogsaa maa begynde at skrive Noget i Avisen - og er det rigtignok paa den høie Tid, dersom det ikke skal blive for sildigt for mig; thi de faa Haar, jeg haver tilbage, have alt længe været hvide. Vel er jeg kuns en Bonde, men jeg skriver ogsaa kuns for Bønder, og de høifornemme og høilærde Herrer, maae gjerne springe en gammel Bondes Ord over i Avisen, naar blot Folk af min Stand ville læse hvad jeg her skriver og tage sig dette ad notam. Jeg haver i mine Dage hørt og læst Meget om en Mand, der hedder Lindberg og som ogsaa kaldes Magisteren - det er en Titel kan jeg troe ; men jeg haver ogsaa af de saakaldte Hellige, der jo troe paa ham mere end paa et Evangelium, engang hørt ham benævnes en Guds Mand; at han er Lindberg, det kan vist Jngen af os nægte, og jeg maa ogsaa troe at han er en Magister; men at han er en Guds Mand dette haver jeg i Sandhed aldrig kunnet faae ind i mit Hoved, og hver Gang jeg haver stræbt at faae det derind, kommer den slemme Historie, som J vel vide han havde engang med den kjøbenhavnske Bogtrykker, og ja ger mig det ud igjen - ja det er ret en skammelig Historie. Men hør nu kuns hvad det er, jeg vilde sige Jer. Nu haver ommeldte Magister altid havt sær Lyst til at kjævles, for han vilde altid sige imod og altid have Ret, og haver han i mange Aar stræbt at indpræke Folk sin Troe, men om han just haver ind præket Folk den rette christelige Troe, der, som Apostelen siger, er virksom i Kjærlighed, det skal jeg lade være usagt; dog saa meget maa jeg formene, at i mange Huse have Folk hans Præk at takke for meget af den Uenighed og Splid og Sorg, som findes der. Det er nu rigtignok en sær Glæde, han nyder; men jeg skal sige Jer, der gives Mennesker, der sætte en stor Ære i, at deres Navn kan blive kjendt af Mange og stræbe at skaffe sig et stort Eftermæle, ihvorvel ikke alle disse faae Held deraf, fordi de ikke altid have saa store Naturgaver og bære sig forkeert ad med at bygge sig dette Eftermæle, - og, sandt at sige, troer jeg Magisteren hører til dem, der gjerne ville have sit Navns Berømmelse og Jhukommelse, og formener jeg, at det ogsaa paa en Maade lykkes ham. Men der ere ogsaa andre Mennesker, hvis største Lyst det er, naar de blot kunne komme til at herske over Andre, og sandt for Gud troer jeg, Magisteren er en lidenskabelig Elsker heraf, men han stræber kun at herske over vore Aander og tumle med vore Sjæle efter sin egen Lyst; thi han seer jo nok, at han nu engang ikke kan faae et Land eller et Gods at herske over, og derfor nøies den Guds Mand (naar dette Navn blot ikke maa være en Gudsbespottelse) med at stræbe efter at faae os til at rette os efter hvor han vil os hendrage. Saa begyndte han da med at prædike, for derved at udbrede sit Herredom, men Erfaring, hedder det jo, er den bedste Læremester, og den lærte Mester Lindberg, at han kun skulde arbeide paa de Mennesker, der havde mindst Oplysning, thi de Veloplyste vare ham for kloge, og vilde ikke være hans underdanigste Undersaattere, eller lade sig drage til Høire og Venstre efter hans Tykke. Og det er sandelig, synes mig, lykkedes ham ret godt med de Andre, men det maa dog ikke have været ham nok, for en saadan Mand haver en sær Lyst til at herske over Mange. Men saa tænkte han nok: Du maa anderledes til det, Lindberg, og saa forandrede han sin Mening saameget, at man fast ikke kunde kjende ham, men han var og blev dog Lindberg. Det gik nemlig saalunde til, at han hidtil havde holdt sig stren til Bogstaven, og lærte Folk mange kjønne Skjældsord mod de Præster, der ikke i saa Henseende vilde rette sig efter ham, og det uagtet der staaer i Bibelen, at Bogstaven, ihielslaaer og at det kun er Manden, der levendegjør; men som det ikke altid er saa let en Sag at løbe af med Seiren, om man end kan faae sin Krig frem, saa var meer berørte Magister heller ikke her saa heldig, at han kunde faae sin Villie sat igjennem, hvor heftig han end raabte, men saa var det, som oven sagt, han fast blev ukjendelig; thi gjorde han en stor og berømmelig Manøvre med et heelt andet Jndfald, som han fik fat paa, og meente han, at det var Vand paa hans Mølle, naar han blot kunde faae det til at gaae; thi var det nu ikke meere hans Villie, at vore Præster skulde holde sig til Bogstaven, men nu skulde de Alle have Lov til at forkynde Guds Ord næsten hvordan de vilde; thi maatte da Hr. Lindberg faae bedre Leilighed til at bringe Aanderne under sit Herredom, og saaledes et større Raaderum, især naar Folk tillige kunde betjene sig af hvilkesomhelst Præster, de vilde. Jeg haver aldrig kunne faae Andet ud, end at denne Magister er heel catholsk, og formener jeg fuldt og fast, at han kunde vorde en dygtig Pave. Eller troe J maaskee, at det er ikke for hans egen Skyld han arbeider, Troe J maaskee, at han vilde arbeide for Jer Frihed, naar han selv ingen Slags Gavn kunde have deraf. J, der have læst Aviserne, J vide det vistnok, men J Andre, som ikke haver læst dem, Eder vil jeg fortælle hvorlunde det er tilgaaet: Vi vide jo vel Alle, at vor Konge regjerer uindskrænket, eller, at jeg skal tale anderledes, han haver Magten til at gjøre og lade hvad han maatte behage, uden at han for sine Gierninger skal staae noget Menneske paa Jorden til Ansvar; men et Land med en saadan Indretning kunde jo gjerne fare ilde, dersom det skulde times det at erholde en Konge, der manglede Villie eller Formue til at raade og styre godt, derfor var det jo vistnok godt, om Kongen vilde afstaae noget af sin Magt, som Konger udi andre Lande det haver gjort, og naar han gav Stænderne noget deraf, formener jeg fuldt og fast, at I, saavelsom jeg, vilde have nogen Grund til at glæde Jer desaarsag og sige ham Tak, fordi det dog, efter min Formening, vilde være sikkrere og bedre for vore Børn og Børnebørn. J vore Dage haver det vel ingen Nød, men det kunde dog sikkerlig ogsaa vorde gavnligt mens vi leve. Der gives jo Mange udi Landet, der alt længe have vidst, at vor Konge engang haver givet Norge, der før havde det ligerviis som vi førend vi fik Stænderne, en saadan Forandring i Kongemagten, at Normændene have megen Grund til at glæde sig derover og takke ham, og dette gjøre de da ogsaa rigtignok. Da nu vor gode gamle Konge forlod os, vare der Mange, der bade vor nye Konge, at indrette det ogsaa saalunde hos os som han det haver indrettet udi Norge, og Hs. Majestæt tillod dem at henvende sig med dette Ønske til Stænderne. Dette have de da ogsaa rigtig gjort, thi der vare mange Tusinde, der bade Stænderne i Roeskilde at bede Kongen derom, eller bede ham om, at Stænderne her udi Landet maatte faae, som man siger, Ret til at være med til at bestemme hvor store Skatter vi skulle svare, samt Ret til at være med til at give Landet Love, eller, som det ogsaa hedder, at vi her udi Landet maatte erholde en større borgerlig Frihed - Noget, hvortil jeg af mit fulde Hjerte siger Amen, saameget mere som jeg ogsaa troer, det vilde sær hjælpe til vor Oplysning her udi Landet og til Velstand og Velbefindende. Og skulde man nu troet, at oftvedrørte Magister, der udi nogle Aar haver raabt saa meget paa Sognefrihed og Prædikefrihed, ogsaa maatte være en Liebhaver af Folkefriheden; – men nei, thi haver han atter ved denne Leilighed gjort en Manøvre, hvorom jeg moxen skal berette Jer: Saa satte han sig da i Bevægelse baade paa den ene Maade og paa den anden, for at bevæge Andre til at hjælpe sig med at forhindre en saadan, sikkerlig for os Alle gavnlig Forandring, og reiste omkring og talte og skrev om den Ulykke, der vilde komme ud deraf for Borgerne og for os Bønder; men maa jeg herved bemærke, at han endog ikke skyede at fare med Usandhed, hvorved han satte Ondt i Folket og ophidsede Folk imod hverandre for at han kunde faae det efter sit Hoved; og bragte han det endelig dertil at adskillige 1000 Mennesker anmodede Stænderne om at bede Kongen om, ikke at indrette det saalunde hos os som han det engang selv haver indrettet udi Norge, og som de det have i andre oplyste Lande, men at lade det blive her udi Landet som det er – saa man fast skulde troe, at Kongen haver gjort Folk udi Norge noget Ondt. Og havde Magisteren ved disse sine Bestræbelser blandt sine Hjælpere en berømmelig og anseet Mand, en Professor, det er, en af dem, der læser med de unge Studenterer, hvilken Mands Skjæbne er saa meget mere beklagelig, som han ikke blot haver tabt sin Forstand, men selv indseer dette; thi skriver han udi en Avis"Jeg haver fast aflagt al min Forstand for at gjøre mig forstaaelige; han mener da altsaa selv at have endnu lidt tilbage af den, men er det da grumme lidet alden Stund han mener, at Andre kunne forstaae det, som en forstandsløs Mand maatte komme til at sige, og maa han saaledes troe, at vi Alle ere galne. Hvad der imidlertid synes at lette hans tunge Skjæbne, synes at være denne hans Formening, at han ikke haver tabt Forstanden, men frivillig aflagt den, og er det mit Ønske, at han snart maa finde den igjen eller i andet Fald tage den, hvor han den haver lagt. Men for atter at komme tilbage til vor Magister, skulde Nogen fast troe, at han ogsaa haver tabt eller aflagt sin Forstand, om han nogen nogensinde haver havt, saameget mere som han altid haver erklæret sig for en stor Fjende af Fornuften, og ikke kan lide, at Folk faae mere deraf ved at tænke over Religionen; – men at det mang ler ham paa en Slags Forstand, det kan jeg ligesaalidet faae i mit Hoved, som at han er en Guds Mand thi han kan dog indsee, at naar vi her udi Landet faae den større Frihed, hvilken jeg ovenfor haver nævnet, da ville vi sikkerlig ogsaa snart blive saa oplyste i vor Forstand med mange nyttige Kundskaber, at hans Herredom vil blive meere og meere indskrænket; og er det kun Andres Forstand og ikke hans egen, der ikke er ham tilGesal. Hvad der end ydermeere kunde bevæge ham tilat arbeide med saa overordentlig en Jvrighed imod det, der, efter de Flestes Mening, maa geraade os til Gavn, formener jeg, for min Person, at være dette, at han troer, at Kongen vil være glad derover og belønne ham ved at gjøre ham til en Professor, men kan jeg ingenlunde troe, at han, ved at bære sig saaledes ad, nogensinde erholder nogen sær kongelig Gunst og Naade, thi haver hans Færd sikkerligen ingenlunde været Hs. Majestæt behagelig. Men nu maa jeg da ogsaa fortælle Jer, hvad det var for Folk han meest fik til at skrive deres Navn under hans Opsatser eller Andragender til Stænderne i Roeskilde: Det er jo grumme naturligt, at det er en Sandhed, naar man fortæller, at de fleste af dem, der kom til at underskrive disse Opsatser imod Friheden, vare af dem, man kalder de Hellige; thi hos dem maatte han jo vente at faae mange til at sige Ja til en saadan Opsats og underskrive den, da de jo nu engang vare vante til at dandse efter hans Pibe, og dette gjorde de da ogsaa her, maa jeg troe. Men hørte nu de Fleste af dem, der underskreve Opsatsen om, at det maatte blive ved det Gamle, hørte nu de fleste af dem til disse Hellige, og det derhos skulde træffe sig, at Hs. Majestæt ikke vilde gjøre den Forandring, som saa mange Tusinde Mennesker her udi Landet ønske, da kunde det jo see ud som om Lindberg havde vundet en Seier over os Andre, og hvem veed, hvortil denne Magister og hans Kammerater kunde faae isinde at benytte et saadant Skin af en Seier, eller hvad Gavn det hele Parti ellers kunde vente sig deraf, men at Hs. Majestæt skulde derfor takke dem ved at give dem mere end de ellers vilde faae, kan jeg ikke troe at være andet end et forfængeligt Haab, hvormed de gotte sig, – da han sikkerligen ikke vil tilregne dem det til nogen sær Fortjeneste. Saa vil jeg da slutteligen endnu fortælle Eder, hvorlunde det er tilgaaet med disse Lindbergiske Opsatser til Stænderne i Roeskilde: thi haver man der næsten ikke regnet disse Opsatser, fordi det var vitterligt nok, at tilberørte Magister, der, som det lader, ingenlunde paa det Bedste er recommanderet hos de Mænd, der vare forsamlede, fordi, siger jeg, han dermed havde havt saa meget at gjøre; og lader det derfor, som om de ikke havde god Troe til, at de Mænd og Qvinder, der have underskrevet ommeldte Opsatser, have gjort det uden hans og Kammeraters Overtalelse og af velberaad Hu Nu haver jeg taget mig et Pusterum; thi maa jeg bekjende, det trætter en gammel Mand ikke saa lidet at skrive saa lang en Skrivelse, og skulde jeg sandelig ikke paataget mig et saa vidtløftigt Arbeide, dersom jeg ikke havde formeent det at være til Jert Gavn at vide det; thi skal jeg sige Jer, jeg fik desuden forleden Dag, da jeg læste udi Viborg Avis, en saadan Ærgrelse i Blodet, at jeg fast synes at føle min Ungdomskraft igjen siden den Tid; thi der stod med tydelige Ord, at man nok kunde vente denne Magister her til Jylland for ogsaa her, kan jeg troe, at gjøre hvad han kan for at faae Folk til at sende Skrivelser til Stænderne i Viborg om, at Kongen ikke vil gjøre saadant Noget her, som han det haver gjort udi Norge. Vel haver denne Mand forhen forekommet mig at være en morsom Person, men maa jeg tilstaae, at Ærgrelse haver i den sidste Tid faaet Overhaand hos mig, og det saare meget fra den Stund jeg læste, at vi nok kunne vente ham ogsaa her. Da tænkte jeg rigtignok strax; gid vi kunde lukke Landet til for ham; men et saadant Hegn vilde jo blive os vel stort og kostbart, saa trøstede jeg mig da med Du kan jo dog lukke Din Dør, Claus, og skulde han dog komme ind og begynde med sine Kunster, da skal han saamænd nok komme ud igjen, om han saa ogsaa er træt af at løbe Landet rundt. Hvad han, haver at sige Jer, er ikke godt formig gamle Mand at vide; men skulde han ogsaa fortælle Jer, som de sige han haver fortalt Folk udi Sjælland, nemlig at Stænderne ville afsætte Kongen, eller at J ville komme til at staae under Herremanden igjen, da kunne J sige ham lige i Øinene, at det er Løgn, fordet haver gamle Claus sagt, og det kunne J ogsaa nok selv begribe, og pas desuden paa, at J ikke lade Jer binde paa Ærmet, at det vedkommer Jer Sallig heds Sag enten J underskrive hans Opsats eller en anden, der endog gaaer ud paa hvad der aldeles strider imod hans Opsats, naar J kun handle efter Jer bedste Overbeviisning om hvad J meest maatte ønske. Men ere J overbeviste om, at det er bedst, at vi beholde det udi Landet som vi det have nu, og ville J desaarsag ogsaa lade Stænderne vide Jeres Mening og Ønske, saa vil jeg dog raade Jer til ikke at give Jer i Kammeratskab med denne Magister og hans Haandlangere, da man jo vel saa ikke vil regne Jer Mening og Ønske saameget, som naar I enten selv gjøre en saadan Opsats, der kan være meget simpel, naar den blot er tydelig, eller J faae en anden brav Mand til at gjøre den for Jer. Slutteligen maa jeg da bede Jer at sige det til de Andre, som ikke faae det at læse. Og haver jeg desuden det Haab, at naar det haver staaet i Jyllandsposten, de Andre da ogsaa ville trykke det i deres Aviser, paa det at flere Bønder kunne læse det. Men hold nu Magisteren fra Jer og hold Jer fra ham, det raader gamle Claus Bonde. Konen Sidsel Ludvigsdatters Klagesang.