Berlingske Tidende, 1834-06-10
Strasborg, den 29de Mai. Vor Stad er i den Franske Republiks Øine af stor Betydenhed, fordi den troer. Her at besidde mange Tilhængere. Sagen er ganske simpel. J alle Grændselande vil man finde Utilfredshed, fordi det netop er Grændse-Beboerne, der meest maae føle Douanernes Tryk og Forsigtighedsreglerne af alle Slags. Hvad navnligen Strasborg angaaer, saa er det forhadte Paalæg paa Salt, tilligemed Jndførselstolden paa Slagteqvæg og de betydelige locale Octrojer, ikke skikkede til at forhindre, at der hersker større Utilfredshed i en Stad med næsten 60,000 Jndvaanere, end i hele det øvrige Elsas. De Utilfredse holde almindeligviis med Oppositionen, og da der for Øjeblikket ei findes nogen saadan her, undtagen den saakaldte republicanske Opposition, saa forenede Mange sig med denne, uden i Øvrigt endog blot i fjerneste Maade at dele sammes Grundsætninger. Republicanerne ere, som overalt, Gjestgivere, unge Advocater, Studenter og Arbeidere, hvilke man lover Guld og grønne Skove, som de vel imidlertid selv maatte søge at finde, dersom hine Herrer først vare i Besiddelse af Regjeringen. Desuden tæller Republiken blandt sine Medlemmer mange Jndividuer, hvis borgerlige Forretninger ere gaaede tilbage formedelst deres egen Skjødesløshed, men som nu naturligviis skyde hele Skylden paa Regjeringen. Uagtet Alt dette bestaaer det herværende Menneskerettighedernes Samfund i det Høieste blot af 1500 Medlemmer, Dette Antal, sammenlignet med Tallet paa Folkemængden i Strasborg, er vistnok det bedste Svar paa Republicanernes Pralerier. Dette skjønne Samfund, der, som saamange andre, havde svoret: at ville med Magt modsætte sig Loven imod Associationerne, nøjes imidlertid med, at holde ganske hemmeligen smaa Forsamligger paa forskjellige Steder, men i disse desto større Taler. Hele det øvrige Elsas er imidlertid meget roeligt og giver dagligen Regjeringen Beviser, paa Hengivenhed, endskjøndt den Nederrhinske Coureer og Menneskerettighedernes Samfund allerede have gjort sig al muelig Umage for at fremvirke en Gjæring. Nationalgardens Valg ere i Gjennemsnit, i hele Departementet, faldne ud i den bedste Aand, hvilket man kunde vente sig af Elsasserens sunde, ligefremme Sands. Blot Strasborg gjorde ogsaa her en Undtagelse. Her vare, tilskyndede af deres Chefers Ærgjærrighed, næsten allene Republicanerne tilstede ved Valgene, og Navnene paa Mange af disse bleve derfor uddragne af Urnen. Saavel i Elsas som i hele Frankrige imødeseer man Deputeretvalgene med stor Roelighed; de ville vise den Mening, den Villie hos Landet, at det Gud være lovet! – blot er den mindste Deel af Franskmændene, som ved Anarchie, Plyndring, Mord og Borgerkrig vil igjen stige op til en Republiks Sallighed, lig den for 40 Aar siden. Naar man imidlertid udenlands læser de Franske Blade, naar man seer det hadefulde Sind, med hvilket Partierne uophørligen angribe og bagvaske hverandre, saa maa man vistnok troe, at man ei længer kan gaae sikkert paa Gaden. Men man maa lære Franskmændenes lidenskabelige Charakteer at kjende, man maa have seet dem i deres Stæder, i den dybeste Fred, forat kunne bemærke, at ingensomhelst Fare er nær. Pariser og Lyoner Uroelighederne have givet Regjeringen en Styrke, som Hundrede Undtagelseslove ei formaaede at give den. Desuden havde Armeen en Prøve at bestaae, hvilken den har bestaaet. Alt, hvad Republiken tidligere havde snakket om en Sympathie imellem Soldaterne og den, har viist sig at være Usandhed. Selv Artilleriet (ved hvilken Vaabenart altid findes endeel unge Lieutenanter og Underofficerer, der allerede i Aanden ansee sig for Napolconer) var ikke i mindste Maade betænkt paa at krænke sine Pligter til Fordeel for Menneskerettighedernes Samfund. Den herværende Garnison bestaaer af omtrent 8000 Mand.