Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-03-04
Uagtet Jndsenderen lever i en Afkrog langt ude paa Landet, er han dog ikke ligegyldig for hvad der tildrager sig i Hovedstaden og hvad derover siges og skrives. Han veed heel vel, hvor fine Følelserne synes at være hos Nutidens beau monde, ligesom og, hvor stor Priis den nærværende Slægt, der vil hedde dannet, sætter paa Legemet og alt Legemligt, og hvorlunde den derover glemmer stundom Aanden og alt Aandeligt. Han er og fortrolig nok med sin Tidsalder til at kjende Dennes paniske Skræk for det Alvorlige, det Sørgelige, det Ublide, og dens store Hang til det Muntre, det Spøgende, det Forlystende. Men desuagtet tillader jeg mig alligevel at opkaste nogle Tvivl og Jndvendinger imod den underlige Paastand, man et Steds har læst, at Synet af Blinde, som fremtræde offentligen, saaledes som i den Forestilling, det Kjøbenhavnske Blinde-Jnstitut for en rum Tid siden gav, skulde være ubehageligt og den menneskelige Følelse oprørende. Ja, høiligen undrer det mig, at en lignende ei gjordes i Anledning af de Døvstummes Benefis, der jo og maatte saare den ret sine Følelse; og det saa meget desto mere, som ingen anden, i det mindste paa hiint Sted, yttret Evne, lod Tilskuerne glemme hos disse Ulykkelige Høre og Tale Evnens fuldkomne Mangel. Hine Blinde vare dog, Synet fraregnet sunde paa Legemet, og, hvad som er end mere, heel sunde paa Sielen. De bøde Publicum beskedent en lille god Frugt af deres Evners og Talenters ikke uheldige Udvikling; de røbede endog, især de Tvende af dem, virkelige Kunstfærdigheder, og det i en temmelig Grad. Burde denne Overbeviisning, hos den tænkende Tilskuer, for en stor Deel, ikke mildne det ubehagelige Jndtryk, deres første Fremtrædelse maaskee gjorde paa ham Burde Følelsen af Menneskets rette Værdighed, af denne Aandens Frugt, ikke fortrænge hiin første Følelse af Bekymring over hiint Legemsmeen? Og skulde denne gode, gavnrige, for Jnstitutet vigtige Hensigt med denne deres Fremstillelse ikke være istand til at seire over enhver anden Forestilling, J Henseende til Stedet, kan Jndsenderen end mindre skjønne det Upasselige, og derfor ei heller indrømme hvad man har sagt om et andet, om Jnstitutets eget, Locale. Dette rummer langt færre Tilhørere end hiint, - og allerede derved vilde Øiemedet forfeiles - dette savner de Beqvemmeligheder hiint tilhyder; dette vilde ei tillade et fuldt Orchester, der i hiint finder Plads, kort det vilde i ingen Henseende være hensigt sparende. Sæt endog, at saare mange blandt de Tilstedeværende virkeligen vare saa svage af Nervesystem, at Synet af Blinde maatte ryste dem overvættes stærkt, at de rørtes indtil Taarer, at de, over de Fremstilledes Legemsmeen, kunde glemme Yttringern af Sielens Evner: hvad skadede dog det, saafremt disse Følelser retteligen bleve anvendte, Naar den lykkeligere Seende derved opfordredes til mere Taknemmelighed imod Forsynet, til rigtigere Brug af Synets Sands - naar den Rige, derødsler saa mange og store Summer paa kortvarige, lidet tilfredsstillende Glæder, gjorde sig, vakt ved Synet af Blinde, en reen og værdig Glæde af at lette Veien for Disse; – naar den Dybttænkende, den Varmtfølende derved ansporedes til at grandske over Maaden og Midlerne tilat sætte de blinde Medborgere i gavnlig Virksomhed: - o, da vilde jeg ikke kalde hiin stærke Folelse, hiin overvættes Rystelse farlig og skadelig! Endeligen bør jeg ei fordølge den øiensynlige Jnconseqvens, jeg finder i hiin Paastand, at et Publicum, der er vant til, der finder Sieleføde i, at see en Hakon at myrde sit eget Barn - en Gloster at miste voldeligen sit Syn - en Affindig at gaae længe i Taage - ja hele fem Mennesker efter hinanden at dræbes paa Skuepladsen, der jo fremstiller virkelige Tildragelser – at et saadant Publicum skulde faae Ondt af at Mennesker, uden egen eller andres Brøde berøvede Synet, men i Øvrigt paa Siel og Legeme karske, i ædel Hensigt, træde frem med Frugterne af Anlæg og Flid. Her ude paa Landet have vi en anden Tro. Det er Jmmoralitet, Ryggesløshed og Laster, som oprøre vor - Gud skee Lov, – ufordærvede Folelse, skære i vore funde. Øine. Men naar den, uden egen Brøde, Ulykkelige - og her gives, ligesom hist, mange Saadanne - møder os paa vor Vei; da ere vi heller ikke kolde ved hans Skjebne; da søge og vi at lette hans tunge Vandring; og takke Gud, som dertil gav os Lyst og Evne. J Kjøbenhavns Skilderie No. 15 har en Mand fra Nye=Holbeks Amt ivret imod den Skik, som endnu bruges nogle Steder paa Landet, at ride Fastelavn og opkastet det Spørgsmaal: "hvorfor slige høist skadelige Skikke ikke standses, Men Jndsenderen af disse Linier vilde hellere ved denne Leilighed spørge, hvad er Grunden til at saa mange gamle Nationalskikke ere efterhaanden - fornemmelig i de sidste 20–30 Aar - næsten gandske gangne af Brug blandt Almuen? Det var en Opgave, som vistnok fortjente en Filosofisk Grandskers grundige Undersøgelse: om det kan ansees for gavnligt at afskaffe Almuens gamle Nationalforlystelser, Meget synes ved første Øiekast skadeligt, hvad der dog ved nøiere Prøvelse vil befindes at være endog gavnligt, saaledes udsatte man engang i Pensylvanien Premier for Maisfuglens Ødelæggelse formedelst den Skade, den foraarsagede paa Maisen, men fandt siden, hvor daarligt man havde handlet i at udrydde denne lille Fugl, da de skadelige Jnsecter, efterat være blevne denne deres Fiende qvit, toge saaledes Overhaand, at man maatte være glad ved, at Fuglen efterhaanden formerede sig igjen. Menneskene ere sandselige; de attrae Fornøielser; forbyder man dem en Maade at fornøie sig paa, da vælge de en anden, og det er da vel ikke altid sagt, at den anden er bedre end den første. Saadanne Forlystelser, som bidrage til at hærde den moralske Følelse (f. C. at slaae Katten af Tønden, eller trække Halsen af den levende Gaas, kan man vistnok med Grund ønske udryddede; men de Fornøielser, som ikke i sig selv ere umoralske, er det vel, mildest talet, ubilligt at ville betage Almen. At nogle unge Bønderkarle ride omkring med en udklædt Fastelavnsnar, for derved at more baade sig selv og andre, dette er dog vel ikke nogen umoralsk Handling; og mod En, som af Knarvorrenhed seer suurt til et saadant Optog, kan man vel gjerne antage halvtredsindstyve, som fornøie sig over den muntre Ungdoms Lystighed; hvorfor skulde da Optoget forbydes, Jol det giver Anledning til Tidsspilde, til Sviir og Uorden, siger Forfatteren af Spørgsmaalet. Hvad Tidspilden angaaer, da er den vel ikke stor, Optoget selv foretages Fastelavnsmandag, som er en almindelig Fridag for Tyendet paa Landet; og om endog de indsamlede Penge siden anvendes af Karlene til nogle Afteners Dands og Lystighed, da er Tidsspilden derved vel ikke af Betydenhed paa den Aarstid da Landmanden har allermindst at forrette. Den Mand, der ikke vil unde sit Tyende, som hele Aaret igjennem maa arbeide for ham og rette sig efter hans Villie, imellemstunder lidt Tid til deres Fornøielse, han fortjente intet Tyende at have. De høiere Stænder deeltage jo selv i Baller, Commedier og Klubsammenkomster, uden at regne paa, om disse Fornøielser af og til berøve dem nogen Tid, hvorfor skulle vi da i denne Henseende være saa nøjeregnende med Almuen? Er det billighed? Ved vore Klubsammenkomster, forefalder vel ogsaa stundom lidt Sviir; det vil sige: man drikker i muntert Lag lidt mere end netop hvad Tørsten fordrer, man bliver muntrere og snaksommere end ellers, uden dog derfor at ville kaldes eller være drikfældig, men hvad vilde man sige, som nogen paa Grund af denne Lystighed vilde opfordre Øvrigheden til at forbyde slige selskabelige Sammenkomster, Lader os være billige mod Andre, da kan vi fordre billighed igjen. Forfatteren af Spørgsmaalet siger endvidere, at de i hans Egn til Fastelavnsnarre givne Penge udgjøre en Sum, hvormed mange Fattige kunde været betydelig understøttede; dette er vel troligt, men beviser aldeles intet imod den paaankede Formøielse; thi de Penge, som saaledes ere udgivne til Fastelavnsrytterne, vare jo dog ellers ikke komne de Fattige til Gode, og skulde man desuden af denne Grund forbyde Fastelavnsrytteriet, saa maatte man jo i Overeensstemmelse dermed forbyde enhver Fornøielse, som koster Penge; men Urimeligheden af en saadan Paastand vil dog vel enhver tilstaae. Ære være den Øvrighed, som hos sin Medborger af de lavere Stænder respecterer den samme Frihed, som han selv og de høiere Stænder med Rette gjøre Fordring paa, og som ikke misbruger sin Magt til at forbyde Almuen uskyldige Fornøielser!