Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1844-12-17
Stænderforsamlingen i Roeskilde. 49de Møde den 9 Decbr. Til foreløbig Behandling blev foretaget Sagen angaaende det af Prof. Larsen paa egne og Fleres Vegne indgivne Andragende om Foranstaltninger til den danske Nationalitets Betryggelse i Hertugdømmet Slesvig. Som Referent for den nedsatte Committee (Larsen, Tutein, P. Bang, David, Lehmann oplæste Prof. Larsen dens Betænkning, der gaaer ud paa at foreslaae, at Stænderforsamlingen vilde indgaae med et allerunderdanigst Andragende til Hs. Maj., og ved samme: "ndstændigen anbefale det danske Sprog i Hertugdommet Slesvig til at beskjærnes og opretholdes af Hs. Majestæt, ved alle de Foranstaltninger, som i dette Øiemeed retfærdigen og billigen kunne træffes. Præsidenten formeente, at Committeens Betænkning var meget tilfredsstillende, Dette - sagde han - er det sande Synspunkt, og derfor ogsaa det eneste, der følgerigtigen fører til fyldestgjørende Resultater. Det er ikke dette klagende Sprog – som, navnlig paa dette Sted, vilde være lidet værdigt, som det er lidet virksomt - der paany istemmes over et uvenligt, ukjærligt Sindelag fra tydske Øvrig heders og Embedsmænds Side, heller ikke en klynkende Appel til Landsmænds Medfølelse, som om det nu engang var givet som den danske Nationalitets uafvendelige Lod, i sit Sammenstød med den tydske, at lade sig fortrykke og forurette. Tilvisse er det Følelse af usigelig Bitterhed, der maa fylde den danske Mands Bryst naar han - saaledes som nylig er berettet i et tydsk slesvigsk Skrift – maa høre Bonden i Angeln sige i et Blandingssprog af Tydsk og Dansk, "vi have før været Danske, men nu ere vi blevne Tydske. Men hvor Talen er om Forhold som disse, om deres Grund og om Midlerne mod dem, er det noget mere Fast og mere Almeengyldigt, vi have at støtte os til, end den blotte Følelse; - de bedste og naturligste Følelser maae vi mangengang negte at træde frem som Virkelighed, og trænge tilbage til stille, ufrugtbar Hvile i vort Bryst. Men Det, hvorpaa Committeen har bygget sin Jndstilling er Retfærdighedsbegrebet; den Jnstants, hvortil den viser hen, er Retsbevidstheden. Og det er i dobbelt Henseende vigtigt og nødvendigt, at holde fast ved dette Punkt. For det Første ligeoverfor vore Modstandere. Vi ere saa vante til, histovrefra at see Udtydninger af vore Ønsker og Bestræbelser, som vi, selv med den bedste Villie, have ondt ved at betragte som udsprungne af blot Misforstaaelse; og saaledes maae vi ogsaa høre, at vi skulle være fiendtligt stemte mod den tydske Nationalitet, at vi skulle ville fordanske den tydske Deel af Slesvig, ville trænge det tydske Sprog ud over Eiderens Grændse. Dersom saadan Tale ikke allerede har sin fuldstændige Gjendrivelse i Urimeligheden af denne Tanke, saa ville vi svare, at Den, der kun attraaer Ret og Retfærdighed for sig, fornuftigviis maa agte og anerkjende Andres Ret. Er der tidligere, som jeg troer, i en og anden Foranstaltning traadt den tydske Nationalitet i Hertugdømmerne for nær, saa har den danske Nation ligesaalidt havt nogen Deel deri, som jeg troer den har havt Sympathi med slige Overgreb, og vi kunne ikke bedre, end ved at indskyde os under Retfærdighedens Lov, forvare os imod enhver Sigtelse, som om vi skulde vilde Andet og Mere end haandhæve, hvad der tilkommer vort Modersmaal og vor Nationalitet der, hvor den endnu er bevaret. Men ikke mindre er det af Vigtighed ligeoverfor Regjeringen, at dette Andragende støttes paa den gode og naturlige Ret. Hvor det er Følelsens Sympathie, der paakaldes, der bliver Hjelpen en Naadessag, og enhver Bistand, den være nok saa halv og utilstrækkelig, ja, selv det venligt deeltagende, løfterige Ord kan berettige til at erkjendes med Tak. Men Krænkelse af Ret, af et Sprogs, en Nations Ret, er et Ord, hvis Alvor ikke lader sig afvise paa denne Maade; thi hvor der er Retskrænkelse, derer alvorlig Opfordring til at gjøre det klart og indlysende, hvori denne Krænkelse bestaaer, og der er tillige naturlig Forpligtelse til at gjenoprette Retfærdigheden. Opfordringen paaligger os, og Forpligtelsen vil en Regjering, som Jngen vil negte den Roes, at den hylder Retfærdighedens Lov, ikke kunne afvise."