Berlingske Tidende, 1810-02-16
Da Engellands Tilhængere havde faaet Opstanden i Aranju 3 bragt stand, og Kon, Carl den 4de med Pistolen paa Brystet var bleven tvungen til at nedlægge Regieringen til Fordeel for sin Søn, sendte Kongen og Dronningen Bud til Generalen over den franske Armee, begave sig under hans Beskyttelse 1), og anraabte sin Bundsforvante, om Hielp. Ferdinanddrog ind i Madrid. for at være Skuepladsen, for disse vigtige Optrin nærmere, kom Keiseren til Bajonne 2). Kong Carl forlangte at komme tilham der, og Sønnen kom ogsaa derhen. Begge gjorde det forslag, at Keiseren skulde være Dommer og decidere. Al Verden veed at Kongerne Carl og Ferdinand kom frivilligen til Bajonne, og at det slet ikke havde staaet i Keiserens Magi at lade dem komme derhen paa anden Maade. Ferdinand var endnu Vittoria, midt blandt sine Tilhændere og sine Tropper, da Keiseren, skrev det her under No. følgende Brev til ham. Keiseren for sig Kong Carl at sætte ham igien paa sin Throne; men Kongen, nedbøiet under legemlige Svagheder, rystet i Sindet ved de Farer, for hvilke han havde været udsat, og afskvede sin Søns Opførsel og den rasende Pøbels Udsvævelser, vilde heller henleve fredelige Dage i den stille huuslige Roe, og afstod sine Rettigheder til Keiser Napoleon. Alle de, som den Gang vare i Bajonne, og saae den gamle Konges store Forbittrelse, hver Gang hans Søn viste sig for ham, ville ogsaa forplante det Jndtryk, som disse Scener gjorde paa dem, paa Efterverdenen Den deciderende Dommers Kiendelse kunde ikke længe blive tvivlsom Dette var nu et Anliggende, som ikke hver Mand kunde jevne. En Søn, der væbner sig imod sin Fader, dette var alle Kongers Anliggende. En Søn, omgivet af Engellands Tilhængere, fravristende sin Fader Kronen, fordi han havde været en troe Bundsforvandt af Frankrig, dette var end ydermere Frankrigs Sag. Keiseren lod Prindsen af Asturien vide, at han aldrig mere skulde komme til at herske over Spanien, at Kong Carl havde afstaaet sine Rettigheder til ham, og at han vilde giøre den retmæssige Brug af samme. Desuagtet blev det ham foreslaaet at vende tilbage til Spanien, og man tilbøb ham sikker Leide, dog erklæred Keiseren ham, at har med al Frankrigs Magt vilde føre Krigen imod ham for at udrive Spanien fra Englædernes Jndflydelse. 3) Ferdinand, der nu førte Samvittigheds Naa over sin Faders Bebreidelser, forfærdet over det han havde seet i Spanien og overtydet om at Naturen havde bestemt ham til at beklæde en rolig Throne, men ei til at vedligeholde sig paa den under skrækkelige Uroelige heder, vilde ikke vende tilbage til Spanien igien, med mindre Frankrig, i vilde give ham den Forsikkring, at de franske Armeer skulde blive tilbagekaldte eller ogsaa hans befalinger underordnede. Keiserens Pligt fordrede Krigen for at hævde sin Kronens Rettigheder, saavelsom dem Carl den 4de havde afstaaet til ham, og for at intetgiøre Engellands Tilhængeres Projekter. Ferdinand vilke halse næsten rolig Tilværelse, han traadte i sin Faders Fødsvor og gav Slig paa alle fine Rettigheder til Thronen. De her hosføiede Brevefra Prind Ferdinand bevise alt det hidtil anførte, og man skulde gives søg efter et Brev fra ham, der indeholdt der Modsat. Vi sidst besuden, at Keiseren har tilkiendegivet de fleste europæisk Magter Gefandterat hvis Ferdinand vilde vende tilbage til Sragten, da stander ham fri for, og han skulde vorde eskorteret af franske Topper, ligge til den Sted, han selv vilde opgive; men at Frankrig strax vilde føre Krig imod ham, og aldrig taale at han regierede. Men Ferdinand foragter de Røvere, der betiene sig af hane Navn, for at opfylde Spansen, med Jammer; og man kan endog af Breve fra Saragosser og Seville, som Oprørerne have forsøgt at faae Ferdinand tilstillede, men som er blevne opsnappede, bevise, at han aldrig har holdt Brevvexling med Spanien, og at han hverken har authoriseret eller vedkiendt sig nogen eneste af de saa kaldte Regieringer, der ere de og misbrug hans Navn.