Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1815-07-11
Den af Hovedstaden for Virksomhed i Embedsførelse saa høistfortjente Politiedirekter, Statsraad Haagen, Ridder af Dannebroge, er den 3 d. M. afgaaet ved Døden. Assessor i Politieretten, Hr. A. Kjerulff, har in til videre overtaget Bestyrelsen af de til Politiedirektør-Embedet henrørende Forretninger. Sagnet gik i Hovedstaden Løverdagen den 1ste d. at de høikongelige Herskaber kunde ventes til Dyrehaugen næste Dag. Flere tusinde Mennesker, end ellers havde kommen der, vandrede da ud for at see Landets Fader og Moder i Nærheden. Henad Eftermiddag begyndte Man at mærke Forberedelserne, da flere Ministre, Generaler og Statens høieste Embedsmænd indfandt sig ved den Telt, hvori de kongelige Herskaber agtede at afstige. Ogsaa Amtet det bliver da først den tredie, at dyrke Videnskaberne. At Øvrighed var tilstæde. Henimod Kl. 7 faae Man fra Strandveien af de første kongelige Vogne, hvori Hoffvalererne vare, nærme sig, hvorpaa fulgte i en med 6 Hest forspændt Vogn Hs. Majestæt Dronningen, Hos Kongel. Høihed Kronprindsesse Caroline, Hs. Kgl. Høihed Prindsesse Wilhelmine (Hs. Majestæt Kongen selv kom ikke.) Siden efter i en fiirspændig Vogn, Hs. Høihed Prinds Ferdinand. Derpaa Hofdamerne ogsaa i fiirsvændige kongelige Eqvipaaer. Efter et kort Ophold i Telten behagede det Hs. Majestæt Dronningen ledsaget af Ministre og Svite, at spadsere omkring i Dyrehaugen. Den Menneskemængde, der strømmede til for at see Landetshulde Moder Maria og de elskede Kongedøttre, var overordentlig stor. Jkke nøiet med at see dem een Gang vilde Man see dem flere Gange. Efter Promenaden behagede det Hs. Majestæt at indgaae i Telten, og modtage Forfriskning, hvorpaa efter en Times Forløb Vognen kjørte frem og tusind Mennesker myldrede atter, for end een Gang at skue den venlige Marias hulde Hilsener til det trofaste kjerlige Fol Aldrig har vel i Dyrehaugen paa een Gang været samlet saamange Mennesker som den Dag, og dog gik Alting med en Orden og Rolighed, der geraader Kjøbenhavns Amts Politiemester til megen Ære. Didicisse sidelster artes emollit mores, nee smit esse foror Paa Dansk: At Videnskab og bisten Snak J samme Pels vist aldrig stak. Dersom den stakkels Qvid nu stod op, da havde han Grund til at istemme Klagesange, ved at see ovenstaaende hans Sætning, der nu har udholdt Prøven i 1800 Aar, saa ganske kuldkastet. Denne Tanke faldt mig ind ved i Hr. Jversens Avis No. 72 og 86, at læse Hr. Landsdommer Badens 2 Avertissementer, som jeg ganske med den Foragt, slige Produkket fortjene, skulde have overseet, hvis jeg ikke havde erfaret, at Publikums Dom var: det var mig, som B. i den ham egn Tone vilde erklære for Dilettant i Mathematik og Naturlyndighed. Rigtig nok er den rette Benævnelse af Ordet Dilettant ham ikke bekjendt, da han troer det betyder en der ikke har bragt det synderlig vidt i sit Fag, istedenfor det vel burde betyde en, der ikke drev et vist Fag som sit Hovedfag; men det maa man tilgive Manden, da det er bekjendt at han ikke er synderlig Lingvist, imidlertid er der vel kuns Faa, som veed, at han saaledes har misforstaaet Ordet, med de fleste vilde nok troe, at det, at erklæres for Dilettant et det samme som, at erklæres for ikke alvorlig at lægge sig efter sit Fag. J den Henseende troer jeg, at Deres Ord Hr. Landsdommer, ere fornærmende og uovereenstemmende med Sandhed; thi uagtet jeg vist ikke vil gjøre Fordring paa dybe mathematiske og natuthistoriske Kundskaber eller paa at være Udmærket i Mathematik og Natu kyndighed, ifald De her tager Ordene i deres rigtige bemærkelse, saa tør jeg dog gjøre den Paastand, at jeg, som min Stilling i Staten fordrer, alvorlig dyrker mine Fag, og ikke kan henregnes til dem, som De taler om, der give sig af med mere indbringende Sysler; rigtig nok skal jeg ikke nægte, at jeg ikke kan anvende saa megen Tid paa Videnskaberne, som De, da jeg stedse har anseet denne Pligt for at være andre underordnet; at passe mit Embede som det sig hør og bør, anseer jeg for min første Pligt, at tage mig af mine Børns Opdragelse for den anden, og jeg alligevel ikke forsømmer denne skjøndt underordnede Pligt, og kuns opofter saare liden Tid paa selskabelige Fornøielser, er vist en Mand som Dem, der har saa mange og uudtømmelige Kilder at øse fine Kundskaber af, bekjendt. Jeg tør sige Dem og Publikum, at jeg saaledes inddeler mine Pligter, og efter Evne stræber at opfylde dem, uden at frygte for, at De eller nogen Anden, som kjender mig, skal kunne træde frem og sige, at jeg ikke følger Sandhed. Hvorledes De inddeler Deres Pligter og om De med samme Frimodighed tør sige, at De opfylder dem, det overlader jeg til dem selv og Publikum at bedømme; jeg vil ikke træde i Deres Fodspoat dømme slet og Andre, og siden bag efter tilstaae, at man et kjender dem eller deres Fag; det er derfor en saare ussel Udflugt, De bruger, at De, efter at have erklæret Alle der her i Fyen lægge sig efter Mathematik og Naturkyndig hed, for Dilettantere, siger, at De maasker ikke kan bedømme Nogen i disse Dem ganske fremmede Videnskaber; dersom Nogen fik ifinde i Aviserne, som synes at være Deres Yndlingsorgan, hvorved De kan lægge Grovheder og i Deres Sprog Sandheder for Dagen, at titulere Dem for forsømmelig Embedsmand, eller uredelig Dommer, og siden aaben. hiertig tilstod Dem og Publikum, at han maaskee ikke kunde bedømme Dem, da De er ham ganske fremmed, vilde De da være tilfreds med denne Undskyldning; rigtig nok vilde Fol sige: Manden er ikke klog, naar han vil dømme om de Ting han selv tilstaaer, at han ikke kjender noget til, men imidlertid stod De med denne just ikke ærefulde Titel paa Prent Vel er der adskilligt i Deres Avertissementer, hvori jeg en fuldkommen enig med Dem, som, at enhver uindtagen Læse vist har sporet Hensigten af Deres første Avertissement; at mine Fag ere Dem ganske fremmede; men dog opkaster De Dem til Dommer over de Mænd, som dyrker disse Fag, og det efter at de selv har erklæret det for en uhyre Forbrydelse og høi Grad af Arrogance, at Stifterne af vort litterære Selskab vilde vove at bedømme, hvo der var Videnskabsmand eller ikke alligevel kan De vel ikke nægte, at der er en himmelhøi Forskiel paa at bedømme, hvo der er Videnskabsmand i Almindelighed, eller, som De har Dristighed til, at bedømme, hvorvidt hver har bragt det i sit Fag. Man skulde næsten troe, at de vilde have Monopal paa at være syensk Landsdommer i alle videnskabelige Anliggender, uagtet jeg troer, at, naar man gaaer uden for Historie og Lovkyndighed, enhver af vort Selskabs Medlemmer maaskee staaer langt over Dem; De kan altsaa heraf see, at jeg ikke har er høiere Begreb om Deres Videnskabelighed, end De selv nogensinde har havt eller kan have, som De behager at sige, og jeg troer, at et litterært Selskab meget got kan bestaae uden Deres Deeltagelse. Jeg under som De Publiciteten, men man bør gaae ud fra Facta, og ikke fra blotte Raisonnements indrettede efter eens eget Hoved; hyld den under slig Jndskrænkning, og De vil have Publikums Stemme for Dem, under andre Omstændigheder vilde man ellers omtrent slutte saaledes: Den Mand, der saaledes med Begjerlighed gribet enhver Leilighed for at lægge andres Svagheder, de være virkelige eller indbildte, for Dagen, maa enten selv være meget fuldkommen, eller særdeles impertinent. Dom selv, hvilket af Delene der passer best paa Dem. De seer, at jeg i flere Punkter er enig med Dem, men Deer vel neppe enig med mig i, at man langt bedre kan anvende sin Tid paa andre Ting, end paa slige Avertissementer, thi saa opvartede De vel neppe Publikum med saa mange og lange bemærkninger af det Slags; men maaskee levner Deres mange heterogene Forretninger Dem ikke Tid til at fatte Dem kort. Skjøndt jeg af Hjertet haver Avisfeide, og anseer samme for et Videnskabsmanden uværdigt Arbeide, saa har dog Deres noverlagte Adfærd aftvunget mig dette Svar, hvilket jeg har troet, at burde skrive i Deres egen Tone, thi saaledes vilde det vel klinge best i Deres Ører, men jeg erklærer Dem tillige herved, at jeg i Fremtiden ikke agter uden for Domstolene at svare Dem paa hvad De maatte fremføre, men overlade til Publikum selv at dømme baade Dem og mig. Vel tvivler jeg ikke paa, at De vist ikke lader Nogen beholde det sidste Ord; for derfor at lette Dem Arbeidet, og spare Deres kostbare Tid til ædlere Beskjæftigelser, vil jeg opkaste Dem nogle Spørgsmaale, som i Korthed lade sig besvare: 1) Behøver De slet ikke at feie for Deres egen Dør, siden De altid er saa villig til at feie for Andres, 2) Er det ikke en afskyelig Last, altid at see Skjæven i sin Broders Pie, og ikke blive Bielken i sit eget vaer, 3) Var det ikke bedre venskabelig at giøre opmærksom paa, hvorledes den eller den Feil kan rettes, eller endog selv medvirke dertil, end idelig blot at opremse Feilene? De veed vel dog, at ingen menneskelig Indretning er fuldkommen. - Ræk De paa den Maade Deres Medbroder Haanden; før et Sprog, som det sømmer en Mand af videnskabelig Aand, og afhold Dem fra Hestendtryk og andet Skumlerie, De vil da ikke have nødig at frygte for at blive misforstaaet eller, som De maaskee nu troer miskjendt. Bjørn.