Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1848-07-05
En norsk Frivillig, yttrer sig saaledes i et Brev til Red. af "Dagligt Allehaanda, (28 Juni ); Nordslesvig d. 15 Junii. Jeg antager, at De kjender de sidste Begivenheder. De har seet, at den danske Hær, uden at oppebie den saa længselsfuldt imødeseete Hielp fra Sverrig og Norge, dristigt har angrebet de tydske Fortropper, har slaget dem, trodset deres og Preussernes Overmagt og paa Hædersdagen den 5 Juni har vundet en glimrende Seier over Voldsmændene, der, for at feire Kong Ernsts Fødselsdag med Erobringen, af Als, i Høitidsrustning angreb den lille danske Hær, men efter en levende og blodig Fægtning maatte vige fordens senere modige Fremtrængen og faste Holdning. Jkke mindre dristig er Besættelsen af Nordslesvig, der i Særdeleshed er foretaget for at danne en bedre faktisk Grundvold for Fredsunderhandlingerne. Men Man skulde dog noget tage Hensyn til at de Danske endnu have imod sig en fjendtlig Armee, overlegen i Antal, godt betjent af fjendtlige Spioner, understøttet af faste Positioner, bragt til Fortvivlelsens Mod paa Grund af egne Medborgeres Had, et Had, som den alene derved kan dæmpe, at den søger at smigre deres Ærgjerrighed, hjemme, altsaa en Armee, som kæmper fortvivlet, og, omendskjøndt visselig harmfuld over at maatte slaaes imod sin Overbeviisning, dog brænder af Hævn for tvende tabte Slag og en usigelig Mængde Faldne og Saarede. Den danske Hær er udmattet af idelige Træfninger og Skjærmydsler, Marscher, Forposttjeneste og Bivonakering. Under Beskyttelse af det svære Artilleri, som ved Als satte et uoverstigeligt Værn imod Fjenden, alene stolende paa Danmarks retfærdige Sag og sin egen Villie at offre Liv og Blod for dets Ære, har den danske Hær her indtaget en prekair Stilling Ansigt til Ansigt mod Fjenden. Et nyt blodigt Slag skal efter al Formodning snart finde Sted. Sverrigs Krigere skulle da paa Fyen kunne see Røgen og høre Drønet af Bataillen. Skulle de uden Smerte staae der og see til paa en Strid, som burde aabne for hele Norden et nyt Stadium; Skulle Svenskerne som hidtil En og En fægte med, skal ei det stolte, minderige blaa Banner med sit gyldne Kors stride med i Kampen for Sverrigs Ære for at hævne de unge svenske Helte, som nys paa Slesvigs Sletter ere faldne for tydske Kugler, Fjenden, som uden Tvivl finder Svenskens og Normandens Deeltagelse i Striden, begrundet i Sagens Natur, dølger ikke sin Uro for Følgerne af en saadan kraftig Medvirkning. Det seer Man ei blot af troværdige Mænds Forsikkring, som have have Preussere i Qvarteer, men endog af dem selv. Der berettes blandt Andet, at da en Officeer en Nat inspicerede Forposterne i Spidsen for en Patrouille, som var klædt i lyseblaae Kapper, hørte Man pludselig Fjendens Poster bag ved et nærliggende Gjerde, ubehageligt overraskede, udraabe: "Zurück, zurück, da sind die Schweden!" Da Fodgarden, som bestaaer af stolte Karle i Bjørneskindshuer, stormede frem ved Dyppel, hørte Man ligeledes Tydskerne skrige: "Gott verdamme und, da sind die Schweden!" De ypperlige Herregaardskytter antoges i Begyndelsen af Tydskerne deels for Svenskere, deels for norske Bjørneskytter. Man seer altsaa hvilken moralsk Jndvirkning allerede den blotte Forventning af de øvrige Nordboeres Deeltagelse i Kampen udøver hos Fjenden; hvilken Kraft bør Man da ikke kunne vente sig af denne Forening i Kampen, Og kan vel den nyere Historie fremvise et skjønnere Forbund end dette, En den danske Hær nu besjælet af en prøvet Krigerskhed, vide vi hvilken Erindring den svenske Hær knytter til sit Navn, hvilken ædel Æreskamp der brænde hos dens Officerer og Soldater, og hvilken dyb og mægtig Sympathi for det danske Broderfolk og hele Nordens Sag der er vaagnet hos Norges kraftfulde Sønner da tør vi ei tvivle paa en ærefuld Ende paa denne National kamp, der paa eengang kan skaffe os Fred og Forsoning med Tydskland og stifte et uforgængeligt Fostbrødrelag mellem Nordens trende skandinaviske Folk. Saa kommer, kommer snart Tappre Svenske og Normænd, Europa har sit Øie fæstet paa Eder og Saga staaer færdig at nedskrive sit Vidnesbyrd om der endnu boer Manddom og Troskab i Nordens Skove og Fjelde! - Jnden jeg slutter, maa jeg endnu omtale den tydske Stemning her. Det kan ikke dølges længer, at den er høist betænkelig. Hvor en Preusser møder en slesvigholsteensk Officeer eller Soldat, viser han ham aabenbar Foragt; det Sædvanlige er at Preusserne i Forbigaaende vise dem tre Fingre, for at erindre dem om deres Meneed. En preussisk Soldat spyttede en Slesvigholsteener i Ansigtet og vendte ham Ryggen, da en dansk Fange havde oplyst ham om dennes Forbrydelse. J et stort Selskab, hvor preussiske Officerer vare tilstede, her i det Slesvigske udbragte en Præst en Skaal, for det Qvindelige i Krigerens Dyder, Troskabent; en preussisk Officeer v. Falkenstein reiste sig og udbrød: "Ja havde Slesvigernes og Holstenernes Ledere besiddet denne Dyd, da havde vi ikke været her!" Man kan tænke sig, at den Jver, den Enthusiasme, den Sympathi, som skal bygges paa en saadan Grund, ikke i Længden kan staae sin Prøve. Der slaaes Appel, jeg kaster Pennen for at gribe Musketten. For Danmark, for Norden, for Skandinavien! -J "Dagligt Allehaanda" skriver en Svensker i et Brev fra Assens den 17 Juni, "Omtrent Kl. 5 Eftermiddag anden Pintsedag stege vi i Land i Nyborg, hvor hele Befolkningen var i Bevægelse for at see vort Jndtog. Fruentimrene vare festligt klædte; men alle saavel ældre som yngre, bare Regliger" med usigelig lange, brede i Nakken nedhængende Baand. Næsten alle bare Kokarder og Rosetter med Dannebrogsfarver; Mange havde af Opmærksomhed imod os Svenskere denne Dag prydet sig med lange slagrende gule og blaae Baand. Naar vi om Aftenen holdt Schorum, samlede sig uendelig mange Tilhørere, henrevne af Beundring over Sangens simple Harmoni og over Høitideligheden ved en Skik, der ikke synes at være i Brug i Danmark. -