Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-06-03
Naar Nøden er størst, er Hjælpen først. Martret af Uroe og Kummer gik James Boxvell i en dunkel ensom Gang i St. James Park. Himlen var ligesaa mørk som hans Siel begge vare fordunklede af mørke Tordenskyer. Boxwell var en ung Mand, otte og tyve Aar, gammel, Naturen havde meget gavmild udstyrer, ham med alle dens skjønneste Gaver. Hans Aand var levende og dannet, hans Hjerte ømt og skik ket til at nyde Livets reneste Glæder: Kjerlighed og Venskab; men den egensindige Lykke, havde stedse behandlet ham med stedmoderlig Haardhed. Allerede tidlig var hans Hjerte blevet saaret paa det Grusomste, hans skjønneste Haab tilintetgjort. Allerede som Dreng havde han sluttet et nøie Venskabs=Forbund med en Skolekammerat, næsten af lige Alder. Venskab indgaaet i Livets første Blomsteralder er det reneste og varigste. Det aabne Hjerte, endnu aldrig bittert bedraget, nærer ingen Mistanke; Egennytte og Egenkjerlighed, udøve endnu ikke deres fordærvelige Magt, og man er, fjern fra al kold Beregning, altid bereed til ethvert Offer, hvad den ene Ven i denne fordringsløse Tilværelses ubetydelige Sphære, fordrer af den Anden. Edward Smith heed Boxwells Ungdoms Legekammerat; dog deres unge Hjerters harmoniske Baand blev sønderreven. Smiths Fader - (han havde allerede længe ingen Moder, - døde; og nu ganske fader og moderløs, lod en Onkel ham komme til sig, for at sørge for hans Opdragelse og FremtidsLykke. Adskillelsen var smertelig og Boxmelfandt blandt alle sine øvrige Ungdomsvenner ingen Erstatning for hans Tab. Smith var allerede sexten Aar gammel, da han forlod London, en Søster: Betty, et Barn, paa 5 Aar, blev tilbage under Opsigt af en Tante, der var gammel Enke. Boxwell endskjøndt endnu ikke sytten Aar gammel besøgte dog flitlig den bedagede Enke, saa lidet ogsaa hendes eensformige Underholdning, der blot angik hvad Nyt der forefaldt i hendes Naboeskab, kunne skaffe ham nogen Nydelse; men den lille Bet tys Liighed med hans fjerne Ungdomsven og den Tilbøielighed den Lille altid viste for ham; da hun kom ham altid hoppende imøde, og den uforestilte Glæde hun viste ved enhver lille Foræring af Legetøi eller Bonbons, drog ham med magisk Magt til Enkens ensomme Bolig, endskjøndt han ikke selv, kjendte den sande Grund dertil. Han haabede fra Tid til Tid at erholde Efterretninger fra sin Ven, men disse udebleve ganske: han vidste ikke engang om han var kommen lykkelig over Havet og havde naaet sin Bestemmelse. Enken synes at tvivle derom, da hun intet hørte fra ham, og heller ikke kunde erindre det Skibs Navn med hvem han var afseilet; tilmed indtraf det just paa den Tid at flere Skibe ifølge Aviserne vare forulykkede ved Storm. Med et gammelt Fruentimmers Ligegyldighed, som ikke længere er i Stand til at tage nogen levende Deel i Noget, meddeelte hun Boxwell hendes Bekymringer desangaaende. Denne Tanke rystede ham i hans Inderste, og han antog det for uomstødelig Sandhed; thi det er det ungdommelige Gemyt egent, at det anseer et hvert glædeligt eller sørgeligt Budskab for sandt, uden først at prøve det; og gandske overlader sig til det første Jndtryk af Glæde eller Smerte; - Begyndelsen hengav han sig til den meest nagende Kummer; Tid efter anden forvandlede denne sig til en stille Veemod, og gav hans hele Caracteer er gandske anden Retning. Den elskede Afdødes Søster blev ham dobbelt kjer, under hans Øine voxte hun op, og i den Jndbildning, at han kun for Broderens Skyld bar Venskab for hende, udvilede sig i hans Hjerte den første Spire til Kjerlig hed, uden at han ahnede det. Den lille Betty udfoldede sig som en skjøn Rosenknop; alt mer, og mere, og blev alt smukkere og smukkere; og Boxwells kjerlighedsfulde Opmærksomhed, den Indgetogenhed, hvori hun levede med sin høit, bedagede Pleiemoder, som sielden kom ud blandt andre Mennesker, forenet med den Omstændigheat hun saae ham næsten daglig, opfyldte ogsaa hendes unge Hjerte, med en om Hengivenhed for ham, endnu før hun vidste at give det noget Navn Saaledes hensvandt flere Aar. Boxwells Fader var Kjøbmand, og han selv havde ogsaa opofret sig til denne Stand. Faderen holdt det tjenligst for Sønnens Dannelse, at han lært Handelen paa et andet Handels-Contoir, men han forblev imidlertid i London, og dette forandrede ikke hans sædvanlige Maade at leve paa, kun hindrede nu hans nye Forhold ham fra, ikke saa efte at see hans Ungdomsvens Søster, men dette Savn gav denne Fornøielse et høiere Værd; dette var ogsaa Tilfældet med Betty Jo ældre Begge bleve, jo mere varm blev deres gjensidige Tilbøielighed, men det var den første Kjerlighed, og isteden for den forrige barnlige, aabne Fortroelighed, traade nu en Blyhed, som de begge ikke kunne forklare sig, og som de, hvor ofte de end foresatte sig det, ikke kunne blive Herre over. Tusende Gange gik han med det Forsæt til Betty at aabne hende sit hele Hjerte; tusende Gange svævede Tilstaaelsen om hans Kjerlighed paa hans Læber, men ved Synet af hende blev han stum, og aldrig var han meere forlegen og blye, ja selv tilsyneladende kold, end i hine Øieblikke, naar han havde besluttet, at gjøre Ende paa den piinlige Uvished, hvori han svævede. Boxwells Fader havde ved nogle mislykkede Handels Speculationer lidt betydeligt Tab, han skjulte det omhyggelig for sin eneste Søn, og lod sig kun i fortroelige Samtaler forlyde med, at han i Tiden, af ham ikke havde at vente nogen Understøttelse, og at et ungt Menneske maatte bestitte sig paa at lære saa meget, at han i Ulykkestilfælde, som især en Kjøbmand var udsat forfrem for nogen Anden, kunne forlade sig paa sig selv, og byde Skjebnens Storme Trods. Et andet Handelshuses Banqverot styrtede fuldkom men den gamle Boxvell, Efterretningen derom rystede saaledes Oldingen, at et Slagflod pludselig endte hans Liv. Sønnen var ude af sig selv af Bedrøvelse over det uforventede Tab af en om, elsket Fader; og hans Smerte blev endnu meere forøget da han erfarede at hans Formue var aldeles ødelagt. Han forlod nu det Handelshuus, hvori han hidindtil havde funden, om ikke et rigeligt, saa dog et anstændigt Udkomme, med det faste Forsæt ikke allene at rædde saa meget af Levningerne af hans Faders Formue som mueligt, men ogsaa ved selv at antage sig hans Handel, og ved utrættelig Flid, Anstrængelse og Sparsomhed, Tid efter anden at tilfredsstille hans Creditorer, og derved, at rædde den kjære Afdødes gode Navn og Rygte for Bagtalelse. Brave Mennesker, som kjendte Ynglingen fra den fordeelagtige Side, lode hans ædle Beslutning vederfares Ret, og billigede ikke, allene hans Forsæt, men understyttede ham ogsaa med Penge. Saaledes lykkedes det vel Boxwell, at erhverve sig en Art Selvstændighed, og den Tanke laae vel ogsaa dybt begravet i hans Siel, engang at kunne kalde den elskede Betty ganske Sin, men den nye valgte Løbebane var aldeles ikke glædelig og haabefuld for ham. Ved Mangel paa egen Formue, og ved den ikke meget betydelig Understøttelse af nogle velvillige Mænd, som det vel ikke feilede paa god Villie, men paa Evne maatte han bestandig kjæmpe med saadanne Hindringer, der gave ham ingen bedre Udsigt til at forbedre sin Stilling, og gjorde ham kun modløsere. Han blev daglig mere tungsindig og denne mørke Stemning havde ogsaa en væsentlig skadelig Jndflydelse paa hans Virksomhed. Der hører en sjelden Sielstyrke til ikke at trættes i sin Jver, naar man mærker, alle anvendte Anstrængelser for en god Sag ere forgjeves, og kun Faa have Stand, haftighed nok til, ligesom at aftrodse en fiendtlig Skjebne det, hvad den ikke frivillig vil give, og som den derimod ofte med blind Forkjerlighed, odslede paa Uværdige. Bettys Pleiemoder døde just under Boxvills møisommelige og kummerfulde Stilling. Hun efterlod hendes Søsterdatter kun nogle ubetydelige Huusgeraad, da hun som Enke aarlig havde levet af en Pension, en Beslægtet, efter hendes Mands Død havde udsat for hende. Boxvells Urolighed tiltog; han havde nu ikke blot sig selv at sørge for, men ogsaa den fader, og moderløse Elskede, hvis hjelpeløse Forfatning laae ham mere paa Hjertet, end hans egen mislige Stilling. For havde han vel ofte tænkt paa, og inderlig ønsket, at hun dog engang maatte blive hans Mage, men dette var paa en Tid, da han endnu holdt sin Fader for velhavende, og han endnu blev blændet af det Haab, derved at kunne skjænke hende et behageligt Lod i Livet. Nu holdt han det for en uædel Handling, at ville undskillig sammenknytte et saa elskværdigt Væsens Skjebne med sin egen Mislige, og saa tungt ogsaa Offeret faldt ham, og om hans Hjerte saa have brustet, vilde han have renonceret paa hans Livs høieste Lykke hendes Besiddelse, selv om de have kunne blive lykkelig ved hinandens Haand. Ved hendes Ynde, hendes stille qvindelige Dyder, hendes fordrings frie Aandsdannelse, faaer hun nok en Tilbeder, sagde han til sig selv, og jeg - jeg bør undertrykke min Kjerlighed for hende. Han undlod imidlertid ikke, efter hans ringe Evne at understytte hende, og berøvede sig selv ofte det Nødvendigste; men han tvang sig, ved sine Besøg hos hende, til at vise en Kulde, som stal meget paafaldende af, imod hans forrige Hjertelighed. Betty, som altid fik hendes Barndoms- og Ungdomsven kjerere og kjerere, til hvem hun ogsaa foruden hiin ømme Tilbøielighed, og saa blev fængslet af en levende Taknemligheds Følelse, for den Godhed han med saa megen om Skaansel havde viist hende, mærkede snart denne Forandring i Boxwells Opførsel, og da hun ikke abnede den sande Bevæggrund dertil, saa ansaae hun det for, at hans Kjerlighed for hende havde tabt sig; og for første Gang opvaagnede i hendes Barm slumrende Skindsyge, som næsten altid er Kjerlighedens fientligsindede Ledsagerinde. Ogsaa Bettys Munterhed forsvandt, og en hemmelig Kummer talede af ethvert af hendes Ansigtstræk. Boxvell fandt hende ofte hensunken i Eftertanke, naar han kom til hende; med hendes kunstlede Latter fulgte en halv undertrykt Taare, og et uvilkaarligt fremstødt Suk forraadte ham at en hemmelig Kummer nagede hende. Paa hans Spørgsmaal fik han altid det undvigende Svar: Mig feiler Jntet, men den Tone, hvor i dette blev sagt, forraadte kun Alt for tydelig, at et Hjerte uden Falskhed, var tvungen til tage sin Tilflugt til en Usandhed. Den Elskedes Sørgmodighed formerede endnu mere Boxwells Tungsind. Hans Stilling blev ved hver Dag misligere og misligere. Han havde da han overtog Faderens Handel, indgaaet Forpligtelser, som han ved alle muelige Anstrængelser fra sin Side, dog ikke var i Stand til at opfylde; mange haardhjertede Creditorer bleve grove og paatrængende, og han stod formedelst Strængheden af de engelske Love, i Fare for at blive arresteret; hvilken Skjæbne forestod da den nerfarne Elskede, som var berøvet al Beskyttelse? Opfyldt af disse qvælende Tanker, ilede han til Betty, for at udøse sit Hjerte i hendes Skjød, og for at overtale hende til at følge ham til et Tilflugtsted paa Landet hos en langt ude Beslægtet, indtil han, som han haabede, ville være i Stand, til, at afslutte et Forliig med et Par haardhjertede Creditorer; hvorved han med Sikkerhed igjen kunne vende tilbage til London. Da han kom til hendes afsidesliggende Bopæl, fandt han Døren tillukket. Han erkyndigede sig hos Verten, om han ikke vidste hvor hun var gaaet hen, og om hun ikke snart ville komme tilbage? Hvorhen hun er gaaet, veed jeg ikke, svarede denne, men hun forlod Huset i Gaar Aftes og har ikke været hjemme i Nat. mueligt, raabte Boxwell: a De bagtaler Uskyldigheden Herre. - En saa sædelig Pige, bliver aldrig ude om Natten, og hvorledes har deres Kone kundet tillade det, som jeg dog har lagt Pigen paa Hjertet." Det veed jeg ikke, nok Herre, hvad jeg siger er Sandhed. En ung Mand, omtrent paa deres Alder, kom her i Gaar Aftes og spurgte efter hende. Vi viste ham til hendes Værelse. Efter en god Times Samtale, traaede han med hende ind til os, og sagde, han gik bort med Jomfruen. Sildig om Aftenen kom en Ubekjendt, bragte Nøglen til Jomfruens Kammer, og sagde, han havde i Commission at betale alt hvad hun var skyldig og et Fjerdingaars Leie aparte, hvorimod man maatte lade ham faae de faa Sager, der hørte hende til, da hun ikke kom tilbage. Vi toge Pengene, udleverede Sagerne, som en Drager, der ventede ved Døren pakkede paa. Hvor hun er draget hen, veed jeg ikke, og kommer mig heller ikke ved. Kommer Dem heller ikke ved raabte Hr. Boxwell vred, De skal staae mig inde for, hvis der tilstøder hende en Ulykke! Hvor kan De falde paa saadan Noget, HerBoxwell, spurgte Venten med et Phlegma, som endnu mere oprørte den Bestyrtede: Hun har betalt Alt hvad hun var skyldig, og meere endnu, Leien forud for et Qvartal. Hun maae for osgjerne gjøre hvad hun vil, om hun saa vil springe i Themsen, vi kunne ikke forbyde hende det. Gud skee Lovl i gammel Engeland bliver endnu Friheden holdt i Hævd og Ære! Med al den Forbittrelse som kogte i hans Jnderste indfaae Boxwell dog, at han af en saa hjertesløs Egoist, ikke kunne erfare noget videre. om den hemmelig Undvegne. Han forlod det Huus, hvori hans Hjertes Klenodie havde boet, halv vanvittig af undertrykt Vrede og martrende Uroe over hvad der var bleven af hende, nu forklarede han sig den Bedrøvelse, han havde mærket hos hende i den senere Tid, ved en ond Samvittigheds sidste Skrupler, der gjorde hende Bebreidelser, for den længe forehavende Flugt, som et strafværdigt Forræderie mod Venskab og Kjerlighed. Overbeviist om hendes Troløshed, trykket fra alle Sider, saae han an en glædeløs Fremtid imode, intet fængslede ham mere til en Verden hvor alle Blodets, Følelsens, og Hjertets Baand vare sønderrevne. Han havde tabt sin Fader, tidligere begrædt sin Ungdomsvens Død, dennes Søster, som han havde skjænket sit Hjertes hele Kjerlighed, havde skammelig forraadt og forladt ham. Nu stod han ensom og hielpeløs i en stor, øde Verden. Hans Beslutning var fattet, han ville gjøre en voldsom Ende paa sin elændige Tilværelse. Med dette Forsæt gik han ind i St. James Park. Med en ladt Pistol i Lommen, traade han hen bag en grenet Eeg, men da han ikke langt fra sig hørte en Raslen, standsede han, af Frygt for at blive forstyrret i sit Forehavende, og skjulte hurtig Pistolen i Kjolelommen; han lod som han spadserede for Fornøielse, og gik igjen hen af den forladte Fodstie. En Mand med Hatten dybt trykket ned i Øinene og i en simpel Overkjole, kom ham imøde. Aldrig saasnart var han kommen ham nær, saa blev han staaende og mynstrede den Ulykkelige fra Top til Taae, traade derpaa pludselig hen til ham, og sagde: a Hvorledes gaaer det Boxwell, Det var ham vel paafaldende, at en Ubekjendt nævnte ham ved Navn, men i den Stemning, hvori han da befandt sig, følte han ikke den ringeste Drift hos sig til at spørge den Ubekjendte: Hvorfra han kjendte ham; med nedslagne Øine svarede han kort og branten: Slet, meget slet! Det er godt, det er fortræffeligt!" - var Svaret. Herre, raabte Boxwell, det er Gud fordømme mig, et høit utidigt Spas. Jeg er slet ikke lystig tilmode. Hvorledes kan et Menneske, som kun har en Ahnelse af Menneske Kjerlighed, finde det fortræffeligt, naar det gaaer en Anden slet? Jeg bliver derved, det er ret herligt, Har De selv et Huus, min Ven? Ak! sukkede Boxwell, selv ikke en Tagsteen, om jeg kan kalde min Egen; men jeg haaber man til snart maatte inddrømme mig Eet. Hvorledes er det at forstaae." Jh! nu, et, bestaaende af fire Bredder. Daarskab! De tænker paa at døe. Dermed har det endnu gode Veie. De har altsaa virkelig intet eget Huus, Nei, Neil forskaan mig dog med Deres paatrængende Spørgsmaale. Skat, det er mig ret kjert, meget kjert, Nu endnu et Spørgsmaal: Er De allerede gift?" Hvad kommer det Dem ved? Hvoraf skulle jeg ernære en Kone? Endnu bedre lev vel!" sagde den Fremmede, og lod Boxwell blive staaende, i det han hurtig bortfjernede sig.