Den Vest-Sjællandske Avis, 1820-01-14
En af mine Bekiendtere, Hr. Hove, en forstandig, veltænkende Mand, som var i Besiddelse af en Formue af 7 til 800 Pund Sterling i aarlige Jndkomster, giftede sig med Mis Mallet, en smuk Pige af fiin Opdragelse, af god Familie i det vestlige England, Kiærlighed knyttede dette Baand, og den Nyegifte, en smuk ung Mand, førte sin unge Kone til Hovedstaden, hvor de levede i JermynGaden, noget fra St. James Kirken, som et Mønster paa ægteskabelig Troeskab og Hengivenhed, i 8te Aar i fuldkommen Nydelse af en uforstyrret ægteskabelig og huuslig Lykke, som snart blev forhøiet ved to Børn der vare ligesaa smukke som Forældrene. J det niende Aar af deres Ægteskab reiste en Morgen Hr. Hove sig tidligere end sædvanlig af det ægteskabelige Leie, og fortalte sin vaagnende Ægtefælle med en ligegyldig Mine, at han var nødsaget til, formedelst nogle private Forretninger at gaae hen til Tover; han tog venliAfskeed, med det Løfte, at komme igien til Middagsstunden. Men hvor blev den Ventende ikke sat i Forbauselse, ligesom truffet af et Tordenslag da der istedet for hendes Ægtefælle, som hun længtes saameget efter, og som endnu aldrig havde været skildt fra hende, ankom en Billet, hvori han meldte hende, at han var nødt til, paa tre til fire Uger, at giøre en Reise til Holland, og at Tiden tillod ham ikke at tage Afsteed med hende. Allerede bekymret ved denne laconiske skriftlige Afskeed, uden at underrette hende om sin Addresse i Udlandet, og uden det Løfte, at giøre Skilsmissen, mindre smertelig ved en Brevvexling, hengræd den Forladte de første fire Uger og kun efter Forløbet af disse hentørrede hendes Taarer ved det bestandige Haab, at see den elskede Flygtning vende tilbage i hendes Arme. Men Ak Ugerne bleve til Maaneder, Maanederne til Aar, og altid endnu ingen Spor til den Fraværende. Forgiæves anstillede den Sørgende Undersøgelser ved de Brittiske Gesandtere, Consuler og Banqveurer i alle fire Verdensdele, ingen kunde give den mindste Efterretning hverken om den Forsvundnes Afreise eller Opholdsted. Men nu faldt hendes Venner og Slægtninge paa den Tanke, at den Undvegne var uden Tvivl kommen tilbage i sin Formues Tilstand og at han var flygtet for sine Creditorer, og de fandt det urigtigt uden først at forvisse sig derom, at forstyrre ham hans maaskee nødvendige Tilflugtsted, og at stille ham blot for hans Creditorers Forfølgelse. "Aldrig, har jeg tænkt derpaa, svarede hun, thiingen har krævet mig, og Jndkomsterne gaae regelmæssig ind fra min Mands Eiendomme." "Men han har maaskee hemmelig Gield, meente hans Slægtninger, lad os undersøge hans Papirer?" Det skeete men alt var i den bedste Orden, og enhver, med hvilken han havde staaet endog i de ubetydeligste Pengeforhold, selv Haandværtsfolk og Kræmmere, bleve nøiagtig betalte; lige indtil det Øieblik han afreiste. - Ogsaa den eneste Trøst, Glæden over de opblomstrende Børn, blev den kiærlige Moder berøvet, en smittende Børnesygdom rev dem snart bort, den ene efter den anden. For at drive hendes Vanheld til den høieste Spidse, giorde nu hendes Mands Paarørende, da han allerede havde været borte i ti Aar, Fordring paa Udleveringen. af hans Eiendomme til dem, og truet af Mangel maatte Mistres Hove med stor Møie og Omkostninger ansøge om en Parlementsakt, hvorved den indtil videre blev hende bevilget en passende Underholdning af hendes Mands Formue, i Betragtning af hendes Skjebnes Uvished. Hun forlod hendes behagelige og beqvemme Boepæl i JermynGaden og flyttede ind i et lille Huus i Bryggergaden, noget fra Golden square, ligeoverfor en riig Kornhandler, ved Navn Salt, og levede der, vel beskyttet for Mangel men dog med meget indskrænkede Jndkomster og med Sorg, i en meget afsondret Tilstand, som lettere er muelig i en saastor Stad som London, end i den ubetydeligste Landsbye. Men denne unge Enke, thi derfor holdt man hende i hendes Naboelag, havde formange Yndigheder endnu tilbage, og udmærkede sig alt formeget, selv iblandt de huuslige Englænderinder, ved det særdeles indgetogne Levnet, som hun førte, at hun ikke kunde blive ubemærket af den riige Kornhandler, som fra sit høie Huus saa let kunde oversee hendes lille Stue. Jblandt Salts Venner var ogsaa en ensom levende Mandi fine bedste Aar, som først for kort Tid siden havde søgt hans Bekiendtskab, men ved sin solide Characteer var bleven ham Dag for Dag meere kiær, saa at hans Huus og hans Bord stod ham hver Dag aaben. Snart bemærkede Salt, at den elskværdige Enke var ikke heller bleven ubemærket af hans høitagtede Giæst; ofte stod han hele Timer i Spisestuen og saae tankefuldt over til dette Enkesæde. Han gik hver Søndag i Kirke, udbad sig en Plads i Hr. Salts Stoel, hvorfra han beqvemt kunde betragte den fromme Eremitinde. Engang da han kom tilbage fra Kirken, saa sagde hans giæstfrie Ven til ham: "det er ikke godt at et Menneskeer allene; jeg har længe bemærket, at min Naboerske ligeoverfor er dem ikke ligegyldig, ofte har jeg sagt dem, hvorledes jeg tænker om hende, og jeg har betragtet hende hele Aar igiennem og det tildeels uvilkaartig og nøiere end den gode Kon formoder; en huusligere, ordentlige og flittigere Kone gives der ikke i London; ogsaa De elsker et stille Liv, De er ikke uden Formue, Deres Aar synes at passe sammen, skal jeg frie paa deres Vegne?" Han blev rød i Ansigtet og sagde: ja vist nok har den stille Sorg paa Deres Naboerskabs endnu smukke Ansigt inderlig rørt mig, lykkelig var den som formaaede at lindre den; jeg afslaaer ikke ganske deres Forslag, men lad os en anden Gang tale nærmere derom, og dermed blev Samtalen afbrudt, dog (siger Dr. King) lad os vende tilbage. til den Forladte: hendes eneste Støtte var hendes Søsters Mand, Lægen Dr. Rose, en af mine Venner, som flere Gange har fortalt mig denne Historie med alle sine Omstændigheder. Sytten Aar vare nu hengangne siden Hove var forsvundet. Da engang den søsterlige Familie spiiste deres tarvelige Aftensmaaltid hos hans forladte Kone, kom under Maaltidet en ubekiendt Tiener med en billet til Vertinden uden Underskrift, som indeholdt den venskabelige Bøn, at hun ville give Brevskriveren et Møde i James Park i den saakaldte Fuglebuur Gang. Fortørnet kastede hun billetten paa Bordet og vente sig til sin Svoger og sagde til ham, fuld af Forundring, hvorved har jeg dog fortient en saadan Behandling; nysgierrig greb Doctoren efter den aabnede Billet, og blev ganske bleeg ved at læse den; men Søster, sagde han med en skielvende Stemme, har de ogsaa nøie betragtet Brevskriverens Haand. Jeg giennemløb Jndholdet kun flygtigt; men Trækkene syntes mig ubekiendte, svarede Mr. Hove: de kan dog ikke, sagde Doctoren, lade billetten ligge uden at svare paa den; hvorledes, sagde hun, skulde jeg tage nogen Notice af et saa uforskammet Forslag. "Fat dem Søster, enten maae min troe Hukommelse første Gang i mit Liv forlade mig, eller ogsaa jeg seer i disse fordreiede Bogstaver Deres Mands Haand. Ved disse Ord sank hun overvæltet af en med Glæde forbunden Angest afmægtig ned paa Gulvet, efterat hun var opvaagnet af en langvarig Besvimmelse, raabte hun, kun Døden kan give et saadant Offer tilbage, og kun Døden kunde foraarsage en saadan Skilsmisse. Hun skal nok møde, det er det mundtlige Svar, sagde Doctoren uden at spørge videre, til Overbringeren, som øiebliklig gik bort Hvad giør de Svoger, sagde Mr. Hove halv fortørnet, og hvad kan De vel risikere derved Søster faldt hendes Svoger hende i Ordet, under min Beskyttelse, og naar deres Syster ledsager dem paa denne Spadseretour. De gik nu ogsaa derhen og den Ubekiendte lod dem ikke længe vente paa sig. sig paa sin Svoger og Søster, da hun pludselig Zittrende gik Mr. Hove ned af Alleen, støttende udraabte med en Tone, som viiste, at hendes Forhaabninger paa eengang tabte sig: Ak, jeg troede allerede at jeg kunde kiende ham paa sin Gang som jeg saalænge har længtes efter, men see dog hans sorte Haar, hvor ere dog min tabte Vens blonde Lokker afblevne? Nu stod den Fremmede for dem. Nogle Øieblikke hville hans forskende Blik paa Msr. Hove; men pludselig kastede han fra sig sin nedslagne Hat, sin sorte Paryk og Kappe, omfavnede hende og sagde: elskede Kone kan du tilgive mig, De blonde Lokker, Udtalen, Mandens endnu altid blomstrende Udseende, endskiøndt han var 40 Aar gammel, betoge enhver Tvivl, dog hvem mater denne Scene? J den fulde Nydelse af den længe savnede Lykke vandrede det glade Dobbelsparhen til Brygger-Gaden, og først ved det venskabelige Maaltid, hvorved ogsaa den redelige Naboe Salt ikke forsømte at indfinde sig, greb Doctoren det første gunstige Øieblik for at opfordre den Tilbagekomne til at opløse Gaaden om hans Fraværelse. Hvorledes raabte den redelige Salt kiendte de allerede min elskværdige Nahverske, og jeg skulde miste den Fortieneste, at have bidraget min Deel til denne skiønne Forbindelse? Nutog Hove Ordet: Jmedens du min Elskede troede at jeg var i fremmede Lande var jeg aldrig længere end tusind Skridt fra dig, og ingen Dag gik hen uden at jeg nærmede mig dig useet eller hørte fra dig, ingen af dine Skridte, ingen af dine Foretagender bleve mig ubekiendte, og ofte vederqvægede jeg mig ved at see den Fromhed, hvormed du bad. En ond Dæmon drev mig uimodstaaelig til at forsvinde, med mine sammensparede 2000 Pund Sterling gik jeg aldrig længere bort end i den næste Gade, du veed at ingen spørger i London om hans Herkomst og hans Næringsvei naar han kun rigtig betaler; under et falskt Navn, med forandret Haar og med forandret Klædning blev jeg fremmed selv for mine nærmeste Bekiendtere. Jeg begræd med dig vore Børns Død; jeg fulgte dig hen i Brygger-Gaden, og søgte for din Skyld Bekiendtskab med din Ven Salt, hvorved jeg er bleven dobbelt belønnet. hemmelig understøttede jeg din Ansøgning i Parlamentet og jeg havde aldrig taalt at du skulde lide Mangel. Endelig gav min Dæmon efter for Synet af din stille Sorg, din taalmodige Hengivenhed og intet skal meere skille mig fra dig. Han omfavnede derpaa sin Kone, sluttede sin Fortælling, og de nøde endtil deres sildige Alder den høieste ægteskabelige Lyksalighed. Men aldrig formaaede selv hans fortroeligste Venner at faae nærmere Kundskab om Aarsagerne til hans besynderlige Forsvindelse.