Berlingske Tidende, 1815-01-02
Et Nyaarstykke, Skygge. Hyl Dig i Sæk og Aske, Sorgens Jord, mens Dine Børn Dit Skjød med Taarer væde J Syd har Kummer Arne, som i Nord; og, lig et Sagn fra Barndom, signes Glæde. Hvad er det da, som jeg beundre skal de stolte Stæder, hine blanke Have, Nei, Daarekister, Fængsler uden Tal, og hele Slægter, Bolgerne begrave! Er Træet til, som ikke Fugl engang faldt fra, ramt under kaaden Jægers Latter, Er ingen Mødre meer, hvem Dands og Sang hvem Glæden minder om en mistet Datter, Kjed af at trygle længer, vandrer hen til ukjendt Kyst hiin Mand fra Barn og Qvinde. Hjemkommen rig, han frygter Tyv og Ven, er ude Guldets Træl, dets Offer inde. En Fader klager Gud sin Nød i Løn, Gud gav ham Børn og Armod. Hvilke Klager, Ham svarer Oldingen, hvem ingen Søn, men Hund og leiet Arm til Grav ledsager. Bag Rosen skjule Slanger sig i Vaar. Dig, Barn, er Rosen kjer, grib, Slangen rammer Ei Viisdom med sin Modgift nær Dig staaer, for under Sneen ingen Rose brammer. Er Jorden Glæders Hjem og Liv en Skat? Hvor saaes ei, hvor høstes ei med Taarer, Held Den, der slumrer end i Glemsels Nat! Den, Døden alt til sin i Vuggen kaarer! Lys. Vær hilset, Moder, saa huld og skiøn, o Jord, hvis Himmel omkring mig smiller, Jeg vaagner fro ved Din Barm som Søn, hvor ogsaa fro jeg som Dødning hviler. Er end jeg fattig, jeg er dog fri min Hytte lystes ei Tyv at bryde. Hvor Veie standse, jeg finder Sti; hvor Roser glippe, Violer fryde. Som Rig jeg hyldes af Land og Stad, en Afgud, frygtelig i sin Vrede. Jeg vinker da, hvor jeg fordom bad, og alle Hænder jeg skuer rede. Ei bytter jeg med vor Herre Hjem, seer jeg som Fader paa Barn og Qvinde. Det lever eengang, mit Navn, hos dem i Gravens pleiede blaa Kjærminde. Gaaer og jeg ene min Vandrings Vei, er Lundens Sangere mine Frænder. Naar Misvæxt truer, vi ræddes ei, og ingen Fjende vort Løvtag tænder. J Fædrelandet jeg hilser fra paa Dalen, Kilderne gjennemslynge, paa alle Blomster, hvor saa de groe, og alle Fugle, hvor saa de synge. Men, vendt mod Fremmedes Kyster hen mit Skib skal Haabet i Vimplen føre; thi stedse Hjerte dog finder Ven, og veenlig Tale et venligt Øre. Jeg spiller gjerne med Barnet Bold, er gjerne Vidne ved Ynglings Jver, seer gjerne Manden i Kamp mod Vold, men Olding Krandsen for Viisdom giver. Guds Himmel høre min glade Sang! Guds Jord fremdeles min Fod ei trykke! Kort være Banen, hvad heller lang, min Viv er Mod, og vor Søn er Lykke. Lys og Skygge. Timen til Skabningens Fødsel var omme; Jorden laa smykket som Levendes Hjem. Taushed bebudede Menneskets Komme; Glæden tog Sorrig ved Haand og traad frem. Elskede, følg mig, vi ville ledsage. Ham, der gaaer ud fra den Eviges Haand; danne hans Hjerte ved Jubel og Klage, hæve fra Støvet til Stjernen hans Aand! Fælleds nu ginge saa Viisdommens Mødre, Veien af Jorderigs smilende Bred, Englene, Mandens de huldeste Brødre, gave dem Himlens Velsignelser med. Sorrig og Glæde tilhobe da vandre: Sorrig og Glæde tilsammen da boe. Ofte de Menneskets Tanker forandre; fælleds befæste de Menneskets Tro. Salligt er Mindet og sørgende Dage; salig er Glæden, i Sorrig os nær. Salig, Hvem begge til Himlen ledsage. Manden, hvem Viisdommens Mødre har kjer! F. Høegh Guldbe.