Jyske Efterretninger, 1821-12-17
(Skipperne Berg og Theisen af Aalborg skal efter indkomne Beretninger, ganske være forliste, og have hverken reddet Liv eller Fartøier.) Bonapartes sidste Øieblikke. (Fortsat. See forrige Avis.) Bonaparte syntes ikke at have Lyst til at studere. De Aviser man bragte ham læste han med megen Opmærksomhed; men man har seet ham blade hele Timer i Chambauds Dictionaire. De mange Citationer, som Johnsons Dictionaire indeholder, kunne vel foraarsage nogen Jnterresse; men Cham bauds Værk har ikke denne gode Egenskab, og jeg formoder at Bonaparte, naar han bladede om denne tørre Bog, ganske overlod sig til sine egne Betragtninger, ligesom Een der er dømt til Døden, naar man bringer ham paa Schafottet, hefter Øinene paa en Bønnebog, hvori han sandsynligviis ikke formaaer at læse noget. - Den 2den April fik Bonaparte første Gang Mindelsen om det Farlige i sin Forfatning. Han stod paa denne Dag tidlig op og spadserede i en Planteskole nær ved Kjøkkenet, da bemærkede man, at han satte sig ned paa en GræsPlads. Montholon gik til ham og spurgte ham om kan var upasselig? Jeg føler, svarede han, at jeg ikke befinder mig vel og har Smerter i Maven; de ere Dødens Forløbere og høre til de hemmelige Paamindelser, som vi ere alle nødte til at lægge Mærke til. Grev Montholon begyndte nu at smille; Bonaparte stod op, tog ham i Armen, og sagde til ham med en Bevægelse med Hovedet, som han pleiede at gjøre: Min Ven, man maae ikke lee af Døden, naar den er saa nær ved os. Den Lille, som i samme Øieblik kom med en Kurv med Frugter, drog hans Opmærksomhed til sig. Han tog hende godmodig i Haanden, førte hende ind i Salen hvor Froekosten var anrettet; fyldte hendes Kurv med Conficturer og andre Slikkerier, hvortil han føiede en Flaske Liqveur og sagde til hende: Det er for Din Fader, at han kan drikke den paa min Sundhed. De følgende Dage aftoge hans Kræfter mere og mere. Han gav sig nu til at suge Saften af en saa stor Mængde Oranger, at hans Læge ikke kunde afholde sig fra at gjøre ham bemærkninger derover; Jeg beder Dem, sagde han, behold deres Raad hos Dem selv, indtil jeg spørger Dem derom. - Paa Den opholdt sig et Slags Guldsmed, som handlede medalle Sorter, Bonaparte betjente sig ofte af ham for at ombytte eller gjøre smaae Bijouts Denne Mand, var en stor Løgner, men Bonaparte, uagtet han vidste godt hvad der var ved hans Historier, morede sig dog med at lade ham fortælle dem. Engang spurgte han ham om, han vel kunde gjøre en Liigkiste til ham af Sølv. Den anden, sandsynlig i den Hensigt at bortfjerne de sørgelige Tanker, som beskjeftigede Napoleon, anstillede sig som han loe over dette Spørgsmaal. Der griber jeg dem igjen i en Løgn, sagde Napoleon, thi de synes at ville sige mig, at jeg befinder mig vel og dog skal jeg døe om nogle Uger. Gud forbyde, at vi skulde miste deres Naade, svarede Guldsmeden med en sømmelig Arvorlighed. Nei, sagde Napoleon, Gud give at jeg snart maae døe; thi jeg er overbeviist om, at vor Tilværelse her i Verden er ikke nogen Lykke; men en Forbandelse. Ved disse Ord, som han sagde med den Ligegyldighed, som han affecterede ved saadanne Gienstande, stod han op, gik hen til et Fortepiano for at klimtre paa det. Han begyndte nu at spille sin Yndlingssang: O Richard, 6 mon roil! Duniversite Pabandonne. Derpaa stod han paa nye op og lod Guldsmeden give noget Arbeide at reparere. Det er den sidste Tjeneste, som jeg venter af dem, sagde han til ham, Adien. - Hans Ahnelser traf snart ind. Hans Kræfter bleve udtømmede og han vilde dog ikke tillade, at nogen understøttede ham. Han holdt sig ved Stolene og gik saaledes fra den ene Ende af Værelset til den anden. Ofte vendte han sine Øine hen til to Portraiter, nemlig hans Kones og hans Barns, hvilke som jeg troer, David har malet, og som jeg hører, han har givet befaling til, at man efter hans Død skal sende til Keiseren af Østerrig. Han havde den Sædvane at strække sig paa en Sopha, som stod lige over for et Vindue, der vendte ud til Haven, og undertiden læste han med lydelig Stemme i Henriaden og Telemach. - Den lille Julie besøgte ham som sædvanlig, han lod hende læse. Han spurgte hende om hvad der passerede i Staden og hvad man sagde omham. En Dag sagde hun til ham: Man holder Dem for at være fortredelig men ikke for at være syg. Ja jeg vilde ønske, sagde han sukkende, at de havde Ret. Men derpaa sagde han igjen ganske livfuld: Neijeg ønsker det dog ikke, Julie du maae søge dig om en anden Lærer, jeg kan ikke længere give dig Underviisning. Han har ikke forglemt Julie i sit Testamente. 3 Dage før sin Død sagde han til Doctor Auto marchi. Jeg vil ikke gjøre hende uafhængig: men jeg vil efterlade hende nok for at hun kan blive lykkelig i hendes hele Liv, naar hun iinge arbeider. Da alle hans Kræfter vare udtømmede, saa at han ikke kunde gaae mere, lænede han sig paa de Personers Arme, som vare omkring ham og kom saaledes til Sengen, hvoraf han ikke meere skulde staae op. (Slutningen følger.)