Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1814-01-01
Skilderiets Decennalfest. Augustus, var den første romerske Keiser, der høitideligholdt sine Decennalia deels ved festlige Offere, deels ved at gjøre Armeen og den menige Mand Foræringer. Sine Soldater rakte han et Donativum og det romerske Folk et Congiarium. Siden efterlignede de andre Keisere ham der som i saa meget andet. - Ogsaa Skilderiet høitideligholder i Dag sin Tiaarsfest. Ti Aar ere en Evighed for et Tidsskrift, men en Draabe i Tidens grændseløse Hav. Hvilke forskjellige Følelser opvækker ikke Tilbagerindringen og hiin hensvundne Tid hos Udgiveren, Hvilke Forandringer ere ikke foregaaede i dette Tidsløb med ham og alt hvad der omgiver ham? Hvilken ny Verden, hvilken ny Slægt, hvilke forandrede Jdeer fremstille sig ikke for hans Siel nu fremfor den Gang? Ti Aar, en Syvendedeel af en heel Menneskealder, er han bleven ældre; mangen en broget Sæbeboble, der viste ham Menneskene og Verden i de meest fortryllende Skikkelser, er brusten, og dens svage Bestanddele adspredte i Luften; mangen en faver Rosenknop i Længslernes Have ved dens Aabning fortæret af Ormen; mangen glimrende Forventning om Menneskehedens ustandsede Fremskridt til end større Fuldkommenhed og Forædling skuffet. Kaster han igjen et Blik paa Kredsen af sine Læsere, hvilke Forandringer møde da ikke her hans Øie Her skiuler Graven mange, saare mange af hans Yndere; hist staae lige saa mange, hvis sortebrune Haar glindse af Decenniets Snee; hist den ømme Hustro, der eengang tog hans Blad som blyfærdig M i Haanden, og nu omgives af en talrig Børnekreds; her den unge Mand, der for et Aartiendnu red paa sin Kjephest, og nu maaskee langt overgaaer ham i Kundskaber og Jndsigter. Seer han fremdeles paa den Tidsalder, han er hensat i hvilke Følelser giennemstrømme da ikke hans rørte Siel, Hvor er hiin fri, sanddru Tone, som den Gang herskede i Litteraturen? Det mandige Mod i Domme og Yttringer, som den Gang udmærkede saa mangen en Aandsfrembringelse? Hvorledes er ikke Alting i Jdeernes Rige bleven sammen snerpet til gold Eensidighed? Hvilken Smaghedsaand har ikke tillige med Kræmmeraanden bemestret sig saa mange Siele, Kun to Lodder synes der at gives at veie Fortjenesten med, Guldets og Egennyttens. Paa den ene Side Gravhæriere, som troe at Maaner kunne blive til Sole, fordi de rane deres Lys, paa den anden Side Partiegængere, der ophøie alt hvad der hører under deres Faner, og ere blinde og døve for hver andens Fortjenester. - Og Fædrenelandet: - hvilke Omskiftelser frembyder dette ikke Grandskeren?, For ti Aar siden var det et Fredens Eden, en Veninde af hele Verden, de stridende Folkeslags eneste Værnested, en aaben Havn for alle deres Flag, fuld af Liv, Driftighed, Munterhed, og nu - hvilken Forandring. - Dødsstilhed hersker i vore Havne, Krigs basunen lyder, hvor den glade Landmand for til Aar siden istemte sin fredelige Sang, og Sværde klirre, hvor den Gang ikkun hørtes Leernes Klang! Fødelandet græder, og hver dets ægte Søn græder med. Saaledes har alting forandret sig i det henrundne Aarti, hvor meget det maa have virket paa en Forfatter, der altid paa det inderligste har taget Deel i Fædrenelandets Anliggender, spøger naar det var glad, og sørget naar det var nedslaaet, det vil enhver, der i hiin Række af Aar har læst nærværende Blad, bedst kunne bedømme. Meget har Udgiveren i de sidste Aar havt at kjæmpe imod, meget, som har forstemt hans Lune og gjort ham uskikket til at gyde frisk Olie i Manterhedens Lampe, som man gjorde sig saa megen Umage for at slukke. Endnu brænder den saa godt, som Tiden og Omstændighederne tillade det, Først med hans Livslampe skal hiin aldeles kunne slukkes. Men at lee bestandig naar saa mange græde, er i det mindste ikke passende, og at vælte sin skrøbelige Tønde, liig en Diogenes, omkring i Corinths Gader, for ikke at være den eneste Ledig gjænger, føler Udgiveren hverken Lyst, eller Kald Ei og 8.