Norske Intelligenssedler, 1776-11-13
Paa min Reyse iblant Dyrene fik jeg engang stor Lyst til at indlade mig i Samtale med dem, som ere Menneskene saa nyttige, og saa slidsindede, at de underkaste sig deres Herres Aag, der ofte omgaaes dem meget ubarmhiertigen, hvilken de dog med et eneste Stød let kunde kaste over ende. Nogle Skrit fra mig gik en Hiord Oxer; jeg begav mig i en af de Største. Men hvor bestyrtet blev jeg ikke, da jeg saae, at disse Dyr besad den Ævne at tænke. Jeg erindrede mig adskillige Mennesker, hvis Tykkelse syntes ikke at give andet tilkiende, end den blotte Materie, og hos hvilke jeg dog havde fundet en sund Forstand, ja endog Vittighed, da derimod hos andre ikke kunde finde meere end blot allerne et udvortes smukt Anseende. Men at komme til Sagen igien. Jeg blev ikke alleneste vaer, at denne Oxe besad den Ævne at tænke; men saasnart jeg indlod mig i Samtale med ham, opdagede jeg tillige, at han var en Philosoph, dog ikke en af Modens Philosopher, som ere dristige Efterforskere af tusinde for Menneskene ubegribelige Ting, skiønne Svadsere af Grundsætninger, hvilke de dog aldrig selv sætte i Verk, som ækles over alle Ting, og som foragte den dumme Pøbel; Nei, saa megen Vittighed finder man ikke hos et slet og ret Dyr. Min Oxe var en af de gamle Philosopher, mild, taalmodig, beskeden, forsigtig (), ikke nysgierrig efter det, som ikke kom ham ved, men som agtede det Nyttige høyere end det Skinnende, og satte alle sine Overlæggelser i Viisdoms Øvelse. Maa J ikke nu tilstaae, at en Oxe meget vel kan være saadan en Philosoph. Alle de øvrige af Hiorden vare nesten af samme Beskaffenhed. Jeg indlod mig i Samtale med dem, og en af de Vittigste, der allerede havde ædt sig mæt af nogle fortreffelige Urter, var redebon til at svare mig paa mit Spørsmaal. Jeg forundrer mig over eder, mine Venner, sagde jeg til dem, J ere stærkere end Menneskene, og dog beqvemme J eder under deres Aag, og arbeide til deres Tieneste. Ja hvorfor ikke, svarede Oxen mig: At arbeide er ikke noget Onde, det opvækker vores Appetit, og vedligeholder vores Styrke og Sundhed. Og tilmed, saa er alting imellem os og Menneskene ikkun en Giengield; Naar vi arbeide for dem, saa arbeide de igien for os, de lede os paa de beste Enge, de vaage for vores Sik6) Altsaa fornærmer man jo Drerne, naar man kalder et tølveragtigt og ubehøvlet Menneske, en Oxe. kerhed, og beskytte os imod de vilde Dyr, de bygge Stalde til os, og samle Forraad for os til den Tid, naar det sneer og fryser. Er det ikke da billigt, at vi belønne dem for saa mange Omsorger, i det vi ere dem behielpelige i deres Arbeide. Men J ere meget enfoldige, svarede jeg. Troe J da, at Mennesket paatager sig denne Omsorg af Kiærlighed til eder, Han ernærer eder, og han feeder eder til sin egen Nytte. Det kand vel være, sagde min Philosoph; Enhver seer paa og søger sin egen Fordeel. Man maa ikke saa nøje agte derpaa. Naar en Ting tiener os til Fordeel, hvorfor skulde man da vel saa omhyggelig søge efter Bevægnings-Grunden dertil, Dette er jo at aabne baade Port og Dør for Utaknemmelighed, og at bringe, det smukke Baand, som sammenbinder Giengields-Pligterne, i Uorden. Hvad os angaaer, da gruble vi ikke saa meget i vore Undersøgninger. Menneskens Omsorg, for os er os nyttig og behagelig; Vi tiene dem derimod igien uden Modvillighed, uden Fortrydelse, ja endog med Fornøielse. Men Friheden, sagde jeg - Ol Friheden, svarede dette firebenede Dyr; J, som nedstamme fra Menneskene, have vel meget at snakke om Friheden; Hvormange tusinde Mennesker maa ikke være Slaver af et eneste Menneske, og undertiden, hvilket er det slemmeste, et Spil af hans Egensindighed, og et beklageligt SlagtOffer af hans Lidenskaber. Vores Hyrde sørger for os, han tager sig i Agt for at betage os vores Forraad, og at lade os omkomme af Hunger. En ubarmhiertig Herre iblant Menneskene derimod betager dem ofte deres nødtørftige Underholdning, og bekymrer sig lidet om at række dem, som mangle alting, deres Næring. Og dette er endnu det største Onde, at han undertiden forsamler mange tusinde Mennesker, og fører dem an til at myrde andre, som ikke have gjort dem noget imod, ja, som de ikke engang kiende, og aldrig have kiendt (). Til saadan afskyelig Gierning har man endnu aldrig anført os. Hvilke Dyr af et Slag sønderrive eller døde vel hinanden uden Aarsag, Dette er et Raseri, som man allene finder hos Hundene, hvilke saaledes ere blevne fordervede ved en nærmere Omgang med Menneskene. J det vi saaledes snakkede, gik vi noget afsides, og gandske uformærkt befandt vi os et Stykke bort fra Hiorden. Men paa eengang overfaldt Oxe-Hyrden os, og i Vrede slog os ubarmhiertigen. Velan! sagde jeg til min Følgesvend: Hvad siger du nu, hvad tykkes dig om disse Prygl, Dette er noget ubeqvemt, svarede han, dog, hvad skal man sige, Fluerne falde mig og besværlige; men skulde jeg tage grumt afsted imod dem, Dette er jo høimodigt, svarede jeg: J have uden Tvivl ofte Lejlighed til at øve saadan Taalmodighed. Jeg tilstaaer det, sagde Oxen; dette Menneske er vred, han overgiver sig ofte til en strafværdig Egensindighed, ligesom et Barn. Jeg har Medlidenhed med hans Hidsighed, og jeg giver ham i mig et Exempel paa Koldsindighed, drager han ingen Nytte deraf, saa er det desto slemmere for ham. Ak! raabte jeg: Det er Philosophi, ja den udvalgteste Philosophi. Fortsættelsen følger. C. Herunder forstaaes ikke de retfærdige Krige.