Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-06-24
Blandede Efterretninger. To mærkværdige Bidrag til Historien omdet i Reformationstiden herskende Mørke, eller P. Camerarius Skjebne i Jtalien, efter hans eget Haandskrift, og Adolph Clarenbachs Martyrdom, efter et meget sjeldent blevet Trykskrift, af J. A. Kanne", er i forrige Aar udkommen i Frankfurt am Mayn. Philip Camerarius, een af Phill. Melanchtons fortroligste Venner og Forsvarere, Joachim Camerarius's tre Sønner, befandt sig, da han fra Bologna, hvor han studerede, kaldtes til sit Hjem, paa en kort Reise i det øvrige Jtalien, i Rom. Da allerede Hestene til hans Tilbagereise til Tydskland vare bestilte, blev han overfaldet af Svirrer, sat i Fængsel, og derpaa bragt til Jnqvisitionshuset. Dominicanerne optoge over ham et Forhør, og dette skete med største Venlighed og de meest smigrende Ord; Forhøret strakte sig nærmest til et Slagsmaal, C. havde været Vidne til i Ferrara, og som han selv ansaae for Aarsagen til hans Fangenskab. Men snart forbigaaes denne Omstændighed, og der begyndes paa et Omvendelsesforsøg til Catholicismus, der, til Dominicanernes største Ærgrelse, fortsattes af Jesuiter, som trængte sig ind. Til disse den arme Fanges Plager hørte ogsaa de Martredes Sukke, hvilke han Dag og Nat hørte i samme Huus; han faldt i en Sygdom, og længtes kun efter Døden, for at befries af sine Lidelser. Jnqvisitionslægen besøgte ham vel, men gjorde intet andet, end kaldte ham en luthersk Skielm. En spansk Biskop lovede ham Guld og grønne Skove, og udstødte, da han blev urokkelig, de Ord, enten til Kirken eller i Jlden! Da den blotte Overtalelse intet formaaede, anvendte Jesuiterne andre Midler. De lod en Myg, d. er et frit Menneske, under Skin af, at være hans Medfange, indspærres med, for at berette Jnquisitionstribunalet Alt, hvad han gjorde og talte; ved et høitideligt Forhør gjøres en stor Allarm med Vaaben, om Natten havde han Syner (formodentligen foranstaltede af hans Dommere, og han hørte Stemmer, der satte ham i Skræk. Fangefogden, en ellers god Mand, iler til, sætter en liden Flaske paa Bordet, som C. antager for Gift. Men da heller ikke dette hielper, styrter Fangefogden ind i Fængslet, og raaber: hid med Haanden, hid med Haanden, Frihed, Frihed! Han fremføres for Jnquisitionen, hvor han faaer alle de Ting, man havde frataget ham, tilbage. Man lod ham sværge paa det ny Testamente, at han ikke uden Tilladelse vilde forlade Rom, bragte ham derpaa til et stort Gjestgiversted, hvor han blev helbredet af den Keis. østerr. Gesandtes Læge, fik Tilladelse til at forlade Rom, truedes underveis af ny Farer fra Jesuiternes Side, men ankom dog omsider lykkeligen til sine Forældre. Aarsagen til sin Befrielse tilskriver C. mindre den Omstændighed, at de meest anseete tydske Fyrster toge sig af ham, og Pave Pius IV. Mildhed, end en ganske egen Hændelse. Den daværende i Wien residerende pavelige Nuntius's Kantsler, som paa den Tid var i Færd med at gjøre en Gesandtskabsreise, besøgte J. Cammerarius i Leipzig, og overgav ham endog et Credentialbrev fra sin Cardinal. Her kommer det paa Tale om hans fangne Søn, og Faderen siger blandt andet: Tillade de Pavelige sig at behandle os uskyldige Tydske saaledes, saa kan det let komme til, at man bærer sig ligesaa ad mod dem. Derfor, kjere Doctor, tag Jer vel lagt, at der ikke møder Eder selv noget Ubehageligt o. s. v. Denne Spaadom blev ikke uopfyldt. Ved Landsbyen Schade, ei lang fra Cahln i Altenburg, bliver Cuch, saaledes hedte Cantsleren, anfaldet af en Skare Ryttere i Harnisk, der nedskjøde alle hans Folk, fratoge ham hans Gods og Papirer, og det var med Nød og Neppe, at han selv slap derfra med Livet. Denne Historie gjorde de Pavelige bange. De saae heri ikke en Misgierning af Private, men frygtede for, at den var skeet med protestantiske Fyrsters Vidende.