Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1844-11-21
J store Aander, som over Jord Med Frelsens evige Banner foer, Der Herren mægtigt sin Haand udstrakte - Og Folkeaanden til Liv gjenvakte, Lys atter for os fra natlig Tid, I Aandekjæmper i Herrens Strid! Og blunder atter i Blodheds Drømme, Mit Fødeland ved de dybe Strømme; Hvad heller raser i blinde Lyst, Forvildet Slægt mod sit eget Bryst; Da ryster Sjælen og vækker Aanden, Og styrker Hjertet og ruster Haanden, Til dansk og stor og til herlig Id Til Danmarks Frelse i Nødens Tid! Ved disse Ord gav Taleren tilkiende, at Nationen og Riget var ikke uden Fare, og at kraftigere Midler end hidtil maatte bringes i Anvendelse til sammes Betryggelse. Hvori disse Midler skulle bestaae, dette søgte Taleren at forklare saaledes: Erfaringen havde lært os, at naar den danske Bondestand var mægtig, anseet og moralsk dygtig, var Riget hædret og mægtigt, ja blot naar Regjeringen begyndte paa at hæve Bondestanden, som i Slutningen af forrige Aarhundrede og i Begyndelsen af dette, steeg Riget i indvortes Velvære og udvortes Anseelse. Det var derfor ogsaa et godt Varsel, at man nu ei meere som forhen turde oversee Bonden, at man følte, at han var Statens Marv; det var kun Skade, at man endnu ofte vilde betjene sig af ham som Redskab, spille Comedie med ham: men naar Bonden blev oplyst, var Comedien udspildt, og - Virkeligheden begyndte. Men at faae en mægtig og anseet Bondestand, uden at den tillige var sædelig og oplyst, var en Umulighed. At ville lede Andre, uden at kunne styre sig selv, at ville give Andre Raad, naar man selv var uvidende, var ligesaa taabeligt som umuligt. Umiddelbar give sig af med Statens Anliggender kunde og skulde Bonden og Folket ikke; men noget Andet var det, at han bereder sig til at blive en god og oplyst Borger, for, naar han virkelig var bleven dette, at kunne tænke over Fædrelandets Stilling og maaskee engang i Tiden at tilbyde sin Hjælp, og med Klarhed og Sagkundskab give sin Mening tilkjende, og understøtte denne f.Ex. i Stændersalen. Dette var et Øiemed, der var værd at stræbe efter. Men det var ei engang dette Øiemed, som nærmest her havde samlet de Tilstedeværende; det var kun det smukkeste, sikkreste, gavnligste og fredeligste Middel til dette Øiemeds Opnaaelse: man vilde stifte en Skole, en Folkehøiskole for Bonden og Borgeren. Denne Skoles Hensigt var, ligesom enhver anden Skoles, at oplære, danne, forædle Ungdommen. Men den var anlagt med særdeles Hensyn til Bondestanden; og her skulde især læres saadanne Kundskaber og Færdigheder, som vare denne Stand nyttige. Jngen skulde her dannes til et tilkommende Embede eller bibringes særegne Kundskaber, hvorved man kunde faae en Levebrøds=Stilling i Staten. Taleren forudsatte, at den Unge, som sendtes til denne Anstalt, vilde være og blive Bonde og Borger, og man vilde blot søge at bibringe ham saadanne Kundskaber, som vare nødvendige, for at virke som en selvstændig og modig Mand, ikke fordi Kundskaber og Videnskaber, ikke skulde have uendelig Værd i sig selv - det havde de meere end det meste Andet – men fordi deres specielle Dyrkelse ei var disse Stænders Sag og kunde aldrig blive det, uden at skabe Carricaturer af dem. Hermed var langtfra meent, at Bonde og Borger kun skulde lære det, der kun maatte forskaffe ham borgerlig Anseelse og timelig Gods; det var ogsaa et Gode; men noget Andet var det ene Fornødne. Den Unge skulde her kun lære at tænke, skrive og tale klart og sundt, fornuftigt og rigtigt. Men denne Lærdom skulde gives den Unge paa en national og folkelig Maade. Den Unges Hjerte skulde indpodes Kjærlighed til Fædrelandet, Kundskab til dets Sprog, dets Historie, dets Skikke, Sæder og Jndretning; dog saa at han gjordes opmærksom saavel paa sit Folks Dyder som Laster. Uden dette var al Lærdom en Ulykke, vi saae dette daglig for vore Øine; uden dette blev Sjælen hverken dannet eller Sindet forædlet, uden dette kunde Bonden ei staae selvstændig i Borgersamfundet; uden dette vilde han være afhængig af alle Mennesker og vilde ved enhver Leilighed henflye til deres Hjælp, selv om de maatte være hans bittreste Fjender, som han var overbeviist om ikkun ponsede paa at skade ham. Men det var ei nok at lære at kunne, man maatte ogsaa lære at ville. Den Unge maatte indplantes saadanne Grundsætninger, saadanne Exempler maatte stilles ham for Øie, saadan en Kjærlighed maatte der gives ham til det Reene, Store, Ædle og Gode, at hans Villie derved styrkedes, hans Moralitet befæstedes, hans Pligter gik ham for Alt. Han maatte dannes til at ville staae fast i Modgang og Strid og opoffre sig for Sandhed og Ret. Han maatte foragte forfængelig Ære, udvortes Glimmer, timeligt Gods; han maatte skye Blødhed og Vellevnet. Han maatte træde Faren under Øine, hvor og naar den kom; han maatte ei smigre eller krybe for sin Overmand og hovmode sig over sin Undermand; han maatte elske sin simple Stand og ansee sin simple Kjortel for langt skjønnere end alle Ridderskabets gyldne Tresser. Han maatte ei søge at handle og virke saaledes i Livet, at han kunde trække sig tilbage fra enhver Handling paa et for sin Person sikkert og behageligt Sted, fordi hans Feighed ei havde villet lade ham bære Ansvaret; han maatte ei føle sig tilfreds og lykkelig ved, eller fryde sig over sin Klogskab eller troe sig uden Ansvar, naar han forholdt sig rolig ligeoverfor Ondskab, Lumskhed og Forræderi. Han maatte betragte sig selv som Jntet ligeoverfor sit Fædreland, hvis Jnteresse, Hæder, Lykke og - Frelse maatte være ham Alt; hans høieste Lyst og Tragten at gaae i Døden for dets Skyld. Naar han vidste hvad Fædreland og Nationalitet var, saa vilde han ved hver Gierning spørge sig selv, handler Du her for at fremme Dit Fædrelands Bedste, gjorde han ei dette, saa vilde han snart spørge, hvorledes skal jeg handle for at bedrage mit Fædreland og berige mig selv, hvorledes skal jeg bedst kunne malke den store Malkeko. Og mine Herrer vedblev Taleren - hvad ere vi, hvad blive vi til, hvad formaaer vi uden varm Følelse for Fædreland og Nationalitet, Vi anstrænge vor Forstand, vi tænke og gruble; men hvilken Retning tager vor Tanke, hvor fører den omsider hen, dersom den ei arbeidede, understøttet af en stærk patriotisk Villie, i Fædrelandets Tjeneste, Den førte - sagde Taleren - snart til Lavhed og Tomhed, snart forstyrrede den vort Hoved, og udmarvede vor Kraft, gjorde os blinde for de soleklareste Sandheder, og bragte os tilsidst saavidt - hvad der var det allerskrækkeligste - at vi virkelig indbildte os at arbeide i Fædrelandets Tjeneste, naar vi arbeidede ligeimod det, at vi troede at frelse vort Fædreland, idet vi forraadte det. J Begyndelsen skeete det vel imod bedre Vidende og Villie, men det gik som med gamle Løgnere: de løi tilsidst saalænge, indtil de selv troede deres egen Løgn. Saaledes gik det undertiden selv de høist begavede af Naturen; de, som skulde være Fædrelandets Pryd og syntes skabte til dets Redning, bleve dets Ødelæggere; det var fordi Grund voldene, hvorpaa deres Characteer hvilte, Hoved motivet, hvorefter deres Gierning udførtes, var Svaghed, Forfængelighed, forbunden med tom Ærgjærrighed, som kan sættes i det personlige, kortvarige, jordiske udvortes Skin. De kunde Jntet tænke, Jntet elske uden deres egen forrykte Jdee kreds og behagelige Situation; de hadede ikke Nederdrægtighed, men kun den Person eller de Jdeer, der stillede sig mod deres egen Person og Jdeer. Vi fandt snart Andre af lavere Natur eller fra Barnbeen af Forqvaklede, som derfor ei anrettede saa stor Skade. Dem var Alting ligegodt og ligegyldigt, og hvorfor, fordi de havde ingen Nationalitet intet Modersmaal, intet Sprog, og derfor ogsaa intet Fædreland at elske. Deres Tanker gik blot ud paa, hvorledes hver deres Gierning tog sig ud i Menneskenes Øine, hvorledes Andre, selv de Foragteligste, dømte om dem; de vare stedse paa den Side, hvor Overmagten var, selv vare de Ruller, om end ofte gyldne og glimrende Ruller. Betragtede disse vor fædrelandske Natur, vore Skove, vore Dale, vore Søer, vore Aaer, saa forstode og fattede de dem ikke; og disse forstode og fattede ei heller deres tillærte, fremmede Sprog og Toner; den danske Natur mærkede, det var Fremmede og kunde ligesaalidet svare dem eller Tiltale dem, som det danske Folk! Den, som havde mistet sin Nationalitet, var den elendigste Skabning paa Jorden. Dette gjaldt om os Alle i enhver Stand, men det gjaldt tifold om Borgeren og Bonden. De saakaldte Dannede og Fornemme vare næsten overmættede af aandelige Nydelser og Beskjæftigelser; Fædrelandskjærlighed og Nationalitetsfølelse var dem noget for lavt. Men den simple Mand, hvis daglige Dont var den materielle Virksomhed, blev der ingen anden aandelig Nydelse tilbuden end Religion og Nationalitetsfølelsen; fratog man ham disse, og han var intet Menneske meer, naar han ei havde sin Gud og Frelser at troe paa og sit Fædreland at elske, var han fortabt. Derfor kjæmpede han ogsaa herfor som for Livet, og han gjorde ret; thi andet virkeligt Liv havde han ikke og - det havde Jngen. Betragtede vi Verdens største Mænd og Helte, da vilde vi finde, at Kjærlighed til Fædreland og Nationalitet havde været den Drivefjeder, der havde frembragt deres store Bedrifter og givet dem Styrke til enhver Opoffrelse; og hvad enten Skjæbnen, havde været deres Virksomhed gunstig eller ikke, saa levede de dog evindelig i taknemmelige Efterkommeres Minde. Danmark havde ogsaa saadanne Nationalhelte disse skulde vi stille os for Øie og til rette Tid gaae hen at efterligne. - Det var dette, man vilde indprente de Unge; det var denne Grundvold, hvorpaa man vilde opføre alle de Kundskaber, manønskede at bibringe dem, der betroedes til os, og dersom dette ei lykkedes os, saa ansaae Taleren hele sin og Medarbeideres Virksomhed for langt meere skadelig end gavnlig; thi enhver Kundskab og Dygtighed, der ei blev anvendt med Kjærlighed til og til Bedste for Fædrelandet og Nationaliteten, blev anvendt imod det. Dette var Tilfældet allevegne, i Slesvig var denne dyrekjøbte Sandhed Tilfældet i dobbelt Henseende. (Dannev.)