Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-02-09
Vore Naturkyndige have inddeelt Dyrene og Planterne efter Classer og Arter. Det er os vigtigt at kunne henføre hver Naturgjenstand til sin bestemte Orden; men sjeldent falder det Nogen af os indat studere de forskjellige Characterer i Menneske livet og at lægge nøie Mærke til, hvorledes de i Handlinger yttre sig. Uden at stride om, hvorvidt Mennesket af Naturen er godt eller ondt, hvorvidt det Onde udspringer af dets Svaghed og det Gode af dets Forfængelighed; hvorvidt dets Stilling, Forhold og Trang lede det til at handle godt eller slet, nok er det, vi støde i det virkelige Liv overalt paa Mennesker, der, hvad enten de nu ere onde af medfødt Ufølsomhed for det Gode eller af en uovervindelig Svaghed, forbittre deres Medmenneskers Liv ved deres Rænker, Hevnelyst, Egennytte, Opblæsthed, og Falskhed. At opstille et Gallerie af saadanne Characterer have allerede for Aarhundreder siden store Menneskekjendere bestræbt sig for, og hvo kjender ikke Grækeren Theopbrast og Franskmanden de la Bruyere, Begge ere trængte dybt ind i det menneskelige Hjertes hemmeligste Folder, og viist os de forskjellige Characterer med livfulde Farver og kraftige Træk. Men den Konst at male Mennesker er uudtømmelig. Blive end Hovedcharactererne evigen de samme saa mangle de dog aldrig en Forskjellighed i Phistognomierne, der ere Afprægninger af de forskjellige Tidsalderes Sæder og Grundsætninger. At finde de rette Farver til disse Afvigelser og Forskjelligheder, udgjør nu, da Verden allerede har eie raphaelsk Menneskemaler, den nyere Konstners høje ste Fortjeneste. Noget Nyt eller Bedre formaaet han ikke at levere, men Alt, hvad han kan yde, er et til vore Tider mere passende Costume. Skjøndt de enkelte Dele af de Skilderier, man her agter at fremstille, ere tagne og maa være tagne af det virkelige Liv, haaber man dog, ja fordrer end- og som hellig Pligt af hver retsindig Læser, at han ei vil betragte nogen af disse Characterer, som heel og holden tegnet efter Livet. Hvor ofte træffe vi ikke Portræter af os ubekiendte Personer, der have en tilfældig Lighed med Andre, som vi nøj kjende, og omvendt, Som det ene Ansigt ikke er det andet fuldkomment ligt, saa kan det heller ikke være det fuldkomment uligt. Saaledes er det ogsaa med Charactererne. Der maa altid findes Noget i den ene Character, som, større eller mindre Grad, lader sig gjensinde i en anden. Ogsaa maa der blandt Mængden af Mennesker i Virkeligheden altid kunne gives en Original til Portrætet, uagter Maleren aldrig har tænkt paa hiin, ligesom der blandt en stor Mængde Briller altid maa gives nogle, der passe til Enkeltes Øine, uagtet Glasliberen ved deres Forfærdigelsk aldeles ikke har tænkt sig nogen bestemt Person, som hans Glas skulde passe forDen Falske. Typhon, som Du aldrig i Dit Liv har seet, kommer til Dig, forsikkrer Dig at han længe har ønsket at gjøre Dit Bekjendtskab og at det glæder ham at kunne gjøre det nu, roser Dine Kundskaber, Dine Arbeider, Din Virksomhed, Din Godgiørenhed, fortæller Dig i største Fortrolighed, hvorledes han er bleven, hvad han nu er og hvorledes han stræber at komme videre frem. Han lover at besøge Dig oftere, og forlader Dig med et Haandtryk, som om Du havde kjendt ham i mange Aar. Du bliver indtaget af ham, roser og anbefaler ham hvor det kun er Dig mueligt. Du bidrager ved Din Anbefaling tildeels til hans Lykke. Typhon besøger Dig atter, bliver snart en Ven af Huset, og ved hver muelig Leilighed bydes han til at spise ved Dit Bord og tage ud med Dig paa Dit Lyststed. Han er nu Din Ven og Du føler Dig overbevist om, at han er Dit Venskab værdig. Hører Du at man taler noget Ufordeelagtigt om ham, saa tager Du ham i Forsvar; Du paadrager Dig endog Nogles Uvenskab fordi de lade sig forstaae med at de tvivle paa hans Redelighed. Hele Aar forløbe, uden at Du vil lade Dig rokke i Din Overbeviisning. Men endeligen kommer Du en Aften hen i Klubben. Paa Bordet ligger en Bog, hvori findes et Nidskrift over Dig og Dine. Du grunder paa, hvo der kan have skrevet et saa ondskabsfuldt og løgnagtigt Skandskrift. Du mønstrer i Tankerne alle Dine Modstandere, Uvenner, Fiender, men Jngen af dem troer Du istand til at kunne have skrevet et saadant Product. Næste Dag møder Du een af Dine sande Venner paa Gaden. Han spørger, veed Du hvem der har skrevet det nedrige Skandskrift over Dig i - Du svarer: "det er mig umueligt at gjette. Jeg kan ikke tænke mig nogen af mine Fiender saa slet, at - Saa viid da, jeg vilde tillægge ham det." raaber Din Ven, Typhon har skrevet det. Det er umueligt, svarer Du, ligesom forstenet. Men hvad siger Du, naar jeg kan skaffe Dig at see hans eget Haandskrift," Næste Dag kommer Typhon til Dig, spiser hos Dig, efter Sædvane, laaner Bøger af Dig, taler om sit Venskab. Du er i Forlegenhed med hvad Du skal svare. Du lader ham blive staaende uden at tale et Ord til ham. Masken er revet af Forræderen. Du har seet Nidskriftet skrevet med hans egen Haand, og mere Beviis behøves ikke for at fælde ham. Men Typhon anstiller sig endnu stedse som Din Ven, og besøger Dit Huus. Du foreholder ham paa en billedlig Maade hans Niddingsfærd. Hans Forlegenhed er mærkelig, han vedbliver at forsikkre Dig om sit Venskab. Havde Du ikke Syn for Sagn maatte Du selv troe, at han var uskyldig. Den Egennyttige. Fagon beregner Alt i Livet efter sin Fordeel og Nytte. For ham kunde en heel Verden falde sammen i Ruiner, naar kun han og hans Huus blev frelst fra den almindelige Ødelæggelse saa er han fornøiet. J sin Lænestoel smiller han af Vesups Spruden, og Havets Oprør. Han vil sikkert ikke udstøde noget Suk over de Ulykker der ramme alle hans Medmennesker trindt omkring ham. Ved hvert Skridt, han giør, ved hvert Ord, han taler, spørger han sig selv, hvad kan der komme ud af det? Naar Du taler med ham om Dine Anliggender, saa ere de ham kunfor saa vidt vigtige, som de kunne tjene ham selv til Vink. Beklager Du Dig for ham, at Du giver for høi en Forpagtningsafgivt af Din Jord, saa spørger han Dig vel med tilsyneladende Deeltagelse hvor meget Du giver, hvor mange Tønder Land, Du har i Forpagtning, men det er ikke for Din Skyld han gjør Dig disse Spørgsmaale; han eier selv endeel udpiinte Jorder, som han agter at bortforpagte, og han vil derfor vide hvor meget Du giver, for derefter at kunne vide, hvor meget han kunde tage. Spadserer han for sin Fornøielse eller Sundhed og han møder Dig, saa beder han Dig at følge med og gjøre ham Selskab; men kommer han kjørende paa sin Vogn og seer Dig gaae og tørre Sveden af Panden, saa beder han Dig ikke at sætte Dig op paa den, om der end endnu var Plads for fire Han er bange for at Sædet derved skal blive slidt eller at Du maaskee kunde bede ham om, at kjøre med ham en anden Gang. Han taler helst om Sig og Sine. Vil Du interessere ham saa tal om hans Huus, hans Forretninger, hans Børn, om hans Heste, hans Canariefugle, kort sagt, om Noget der er hans men ikke bør Du vente at han bryder sig om at tale angaaende noget, der tilhører eller vedkommer Dig, uden at han føler en Modbydelighed derfor, skjøndt han maaskee søger at skiule den. Vil Du laane Noget af ham, saa vil han med en vigtig Mine betegne Dig, hvor uundværligt det er ham, at han hvert Øieblik trænger dertil, at det ikke er saa meget Værdien, som Uleiligheden, der saa let kan flyde deraf, der har bragt ham til at forsværge alt Udlaan. Laaner han Dig det omsider, og Du leverer ham det tilbage, saa vil han betragte det for og bag, for at see om det ikke har faaet nogen Skade. Stundom vil han ogsaa vise sig uegennyttig. Han byder Dig en Kop Theevand, beder Dig at spise hos sig – men tro ham ikke! Enten vil han udfritte Dig noget, eller ogsaa spiser han ti Gange hos Dig for den ene Gang Du har spiist hos ham. - Taknemmelighed bør Du aldrig gjøre Regning paa hos ham. Saalænge han kan have nogen Nytte af Dig vil han smigre for Dig, maaskee ogsaa vise Dig imellemstunder en Gjentjeneste; men i det Øieblik han troer at kunne undvære Dig, har han glemt Dig. Vil Du erindre ham om de Raad, Du har givet ham, og de Tjenester, Duhar gjort ham, saa vil han svare: det havde jeg allerede besluttet førend Du raadte mig det, og disse Tjenester har jeg jo ikke forlangt af Dig. Penge ere hans Afgud; han skaaner ingen, og intet er ham helligt, naar Fordelen vinker ham. Hans Tunge er et Skarprettersværd, der hugger Hovedet af Folks Ære, Agtelse og gode Rygte, naar han faaer sin Umage dygtigen betalt. "Det er mit Levebrød, svarer han naar man bebreider ham hans Egennytte, og dermed troer han sig retfærdiggjort. For Penge gjør han Alt, uden Penge Jntet.