Almuevennen, 1844-12-18
der, at de udtale bitter Dadel mod Regjeringens Foranstaltninger, og hvilke Foredrag det vistnok er, som have foranlediget det høie Collegium til, end yderligere at udsætte sig for den offentlige Menings Misnøie, for at forhindre at saadanne Foredrag i Fremtiden holdes i dette Selskab, saa aftrykke vi dem her. Efterat Forsamlingen enstemmig havde vedtaget at anmode Stænderne om: "J Overeensstemmelse med Frog. 28 Mai 1831 § 5 at indgaae til Hs. M. Kongen med en allerunderdanigst Besværing over det kgl. danske Cancellies ulovmedholdelige Fremfærd ved, uden Lov og Dom at supprimere eensuefrie Blade; og om: "aldeles at fraraade Ophøielsen til Lov af det ifølge Reskript af 8de Mai d. A. udarbeidede Udkast til en ny Trykkefrihedslodgivning; foreslog den constituerede Formand, Wessely, fremdeles at andrage paa, at Pl. 12 Mai 1814, Pl. 2 October 1810, Frong. 27 Septbr. 1799 6 20, Pl. 1 Novbr. 1837 53 og 61, samt det i Pl. 18de Octbr. 1805. indeholdt Forbud mod i offentlige Tidender at indføre Rygter om almindelige eller offentlige Foranstaltninger ophæves. Til dette Forslag yttrede Magister Monrad følgende: "Det kunde maaskee ansees tvivlsomt, om man skulde indgaae med saadant Andragende til Stænderne. De Mænd, der nu staae ved Hs. Majestæts Side, af hvem han modtager Raad, have lagt en saadan Tænkemaade for Dagen, at de maae antages hellere at ønske Trykkefriheden indskrænket end udvidet. At dette forholder sig saa fremgaaer saavel af Lovudkastet som af den undertrykkende Virksomhed, der af de jydske Stænder er bleven karakteriseret som ulovmedholdelig. Naar saadanne Mænd staae ved Hs. Maj. Side, synes det unyttigt at opfordre Stænderne til at petitionere om Trykkefrihed; thi ingen Monark, hvor selvstændig han end er, kan undgaae at paavirkes i høi Grad af sine Ministre, og skjøndt vi holde fast ved den Fortrøstning, at Hs. Majestæts Kjærlighed til Trykkefriheden er sammenvoxet med hans inderste Bæsen og Væren, saaledes som ogsaa hans tidligere Liv og Historie godtgiør, kunne vi dog ikke oversee, at Hs. Majestæts Villie ikke kan træde ud i kraftig Gierning, saalænge han modtager Raad af Mænd, der ere ugunstig stemte mod Trykkefriheden. Derfor kunde det synes unyttigt at petitionere om Trykkefrihed, thi det var dog besynderligt, om ikke dette Andragende skulde gaae den Vei, som alle de andre, den Vei, paa hvilken intet Fodspor viser sig udad, men kun indad, og da man ei bør foretage sig nogen unyttig Gierning, burde man maaskee ikke indgive noget Andragende, da det let kan være, at det er en unyttig Gierning. Naar jeg desuagtet formener, at man bør petitionere, saa ligger der til Grund herfor den Overbeviisning, at det nuværende Ministerium ikke nødvendigviis staaer urokkeligt, men at Jntet staaer i Veien for, at det kan træde af, og et andet træde op. J den jydske Stænderforsamling have vi hørt en kraftig Røst om, at Hs. Majestæt maa omgive sig med andre Raadgivere, og det er at haabe, at denne Røst ikke vil forstumme i Roeskilde, men lyde endnu fuldere og stærkere, da Alt hvad Stænderne ønske at fremme, ikke kan fremmes, saalænge der staae Mænd, ved Roret, der istedetfor at imodekomme Folkets Ønsker og fremme en kraftig Udvikling, tro det rigtigt at udfinde Betænkeligheder og Vanskeligheder. Det er med dette Haab, at vi henvende os til de roeskildske Stænder og jeg skal derfor foreslaae, at det i Præmisserne til Selskabets Petition yttres, at man ei tør vente noget gunstigt Resultat for Trykkefriheden, saalænge de nuværende for Pressen saa ugunstig stemte Ministre indtage den Plads, de nu beklæde. Efter dette Foredrag bemærkede Dr. Ballin, at det der skulde begrunde en saadan Yttring allerede existerede da Petitionen indgaves til de jydske Stænder, og da den ikke optoges dengang, og der ikke var nogen Foranledning ved noget senere Jndtruffet, til nu at optage den, saa fandt han det rigtigt alene at holde sig til de tidligere Jndstillinger. Hertil svarede Cand. Hage: Naar den forrige Taler, har bemærket, at der Jntet er indtruffet siden vor sidste Petition til de jydske Stænder, der kan have Jndflydelse paa vor Dom over det nuværende Ministerium da kan jeg ei være enig med ham. Førend Udkastet til en ny Trykkefrihedsanordning blev bekjendt, var det almindelig antaget, at man ei blot vilde opgive Forbudet mod Meddelelse af politiske Efterretninger, men ogsaa det forelige Gjennemsyn, var dette skeet, da kunde man vistnok med Grund have fundet sig i mange i sig forkastelige Bestemmelser i Anordningen, og Ministeriet havde dog viist en Tilbøielighed til at lempe sig efter den offentlige Mening, Men nu er i Udkastet Gjennemsynet beholdt og ved Siden deraf en Række af nye Pressefriheden aldeles tilintetgjørende Jndskrænkninger optagne. Man har gjennemgaaet enhver Frifindelse og paabudet Strafor, hvad Domstolene have anseet som lovligt; man har indført Cautioner; man har givet ligesaa forviklede som strenge Bestemmelser og Bogtrykkernes og Udgivernes Ansvarlighed; man har gjort det saa godt som umuligt at skrive og fremmede Magter, at kritisere Embedsmænd og Love; man er endog gaaet saavidt, at man har stemplet det som en Forbrydelse at andrage af den lovlige Vei for Hs. Majestæt om at gjøre hvad han alt engang har gjort, nemlig indføre en fri Forfatning. Man er saaledes vel berettiget til endnu mindre end tilforn at have Tillid til Hans Majestæts Ministre. De have viist at de ei kunne og ei ville gjøre Noget for Udviklingen af den politiske Frihed, saa at enten den maae gaae tilgrunde eller de erholde deres Afsked. Mag. Monrad. Og der er endnu Et i det nye Lovudkast. Selve Præmisserne til Dommene maae ikke trykkes, det er bleven gjort til en Forbrydelse at offentliggjøre Grundene, hvorfor man bliver strax fet. Man berøver den Domfældte den Trøst, at hans Medborgere ville komme til Kundskab om, hvor for han er dømt, saa at de kunne kjende, om den der er juridisk domfældt, ogsaa er det i moralsk Henseende. Følgen af denne Lov vilde blive, at man herefter kom til at gaae som i Blinde, thi da Lovens Bestemmelser ikke kunne være aldeles skarpe, da overordentlig meget maa overlades til Domstolenes Fortolkning, saa ville Skribenterne berøves den vigtig ste Kilde til at erholde Kundskab om, hvad der er lovligt og ulovligt, og det vil ofte kunne hænde sig, at en Skribent vil blive dømt, fordi han mangler hune Kundskab. Mine Herrer, det Ord, der er afsagt til Tinge af Domstolene, maa ei trykkes. Man har sagt, at Alt stod paa det samme Standpunkt, som da de jydske Stænder vare samlede. Det er ikke saa, De jydske Stænder have kastet Ord ud, som have fundet Gjenklang hos Folket, de have lært os, at som dre mellem Kongen og hans Ministre, have lært os, at staaer end hans Throne urokkeligt, og skal og bør den end staae saaledes, saastaae dog hans Ministre ikke urokkeligt, at vi ikke røbe Mangel paa Tillid til ham, fordi vi udtale, at de Mænd der staae om ham, ikke er i Besiddelse af en saadan Dygtighed, som kunne ønskes. Dette er gaaet op for Folket, kastet ind i Folkets Debat, siden vi sidst vare her forsamlede, og støttende mig herpaa, er det, at jeg finder det rigtigt at udtale, hvad der dog boer i vort stille Sind, at intet Andragende om Udvidelse af Trykkefrihed vil nytte saalænge, som Hs. Majestæts nuværende Raadgivere indtage den Post, de nu beklæde. Da derpaa Magister Monrads Forslag: "at det yttredes i Petitionens Præmisser, at man vel ikke tør vente noget heldigt Resultat for Trykkefriheder saalænge de nuværende, for Pressen saa ugunstig stemte Ministre indtage den Post de nu beklæde, blev sat under Afstemning, antoges den af den hele Forsamling imod tre Stemmer. Det synes at fremgaae af det her bemærkede, at det ikke saameget har været selve Selskabets Forhandlinger i denne Sag, som det i Stændersalen de 1 November passerede, der har givet Cancelliet den endelige Foranledning til den mod Selskabet udtalte Trudsel. At den vil bidrage til at hæve Collegiet i den offentlige Menings Dom, betvivle vi Frederiksberg og Hvidovre Sogneforstanderskab.