Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1845-01-08
Jndenlandske Efterretninger. Den roeskildske Stænderforsamling. Slutningsmødet. (Sluttet.) Præsidenten holdt derefter følgende Tale: Vor Gierning har, efterat Dagenes Række er gaaet hen i ustandset og ufortrødent Arbeide, naaet den bestemte Tids grændse. Arbeidet er standset, og den arbeidende Kreds er i Begreb med at opløse sig. Til Ende har Arbeidet ikke kunnet føres, og vi have at beklage ikke faa Andragender af Vigtighed, som Medborgeres Tillid har betroet vor Overveielse og Understøttelse, men som maa efterlades til den Forsamling, der og tvende Aar vil være samlet paa dette Sted. – Men det er ikke et klagende Ord, der til Slutning tør lyde i denne Forsamling. Jeg søger et oplivende, styrkende, haabfuldt Ord, og jeg mener ikke at søge det forgiæves, naar jeg lader Tanken gaae tilbage, og sammenholder den Virksomhed, som vil betegne denne Forsamling med Stændernes tidligere Virken. Thi hvor mægtigt har dog ikke Forhandlingskredsen, ligesom uvilkaarligt, udvidet sig for vore Øine, naar den nærværende Session sammenlignes, endogsaa med den sidst forud gaaede. Naar det hidtil har været Finantsanliggendet, der kan betegnes som det høieste Punct, som det egentlige staaende Middelpunct for den stænderiske Virken, saa see vi dennegang tilbage paa et Antal Sager af den største nationale og politiske Betydning, – Sager, som, for den største Deel udgaaede af Borgernes egen Midte, angaae de Jnteresser, der maa ligge Danmarks Borgere og danske Mænd stærkest paa Sindet. Saaledes fører Tiden fremad med ustandselig Magt – et Forvarsel for den kommende Tid. – og vi ville haabe, at Tiden heller ikke vil lade de aandelige Kræfter uden den Fremvæxt og den stigende Modenhed, som bliver fornøden for at fyldestgiøre de fremadskridende Fordringer. – Og hvorledes har ikke den fælleds Jnteresse af disse Anliggender godtgjort sin Magt til at samle og forene! Naar der i denne Sal er bleven forhandlet om at værne og Statens Heelhed og Udelelighed, om at hævde vor Nationalitets Ret og Ære, paa det Sproget, der er efterladt os af vore Fædre, maa, som uforkrænket Arvelod, vorde bevaret for en sildig Efterslægt, om at haandhæve Ordets Frihed til at udtale Tanken i Sandheds og Retfærdigheds Tjeneste, da er Strid og Modsætning faldet hen, og de deelte Stemninger og Stemmer have sluttet sig, fredeligt og eendrægtigt, sammen. Jeg kan ikke omtvivle, at jo alle Forsamlingens Medlemmer have med mig modtaget det samme velgjørende Jndtryk, naar Forhandlingen har draget sig fra de enkeltstaaende Jnteressers stridige Enemærker over i det Nationales eller det Statsborgerliges høiere Region. Det er det Almene i Modsætning til det Particulaire, og med dette Jndtryk have vi erholdt Bevidsthed om den Styrke, som Enighed tillige giver, og den Fortrøstning, som hviler alene i denne Styrke. – Dette Jndtryk vil Jngen i denne Forsamling have kunnet modtage saa fuldt, og Jngen vil vide saaledes at vurdere dets betydning, som den høithædrede Mand, der, som ingen Anden, har fra Stænder institutionens første Begyndelse fulgt og deelt dens Virksomhed gjennem alle dens enkelte Trin, der, som ingen Anden, har viet den sin Jnteresse, og nu har, med den samme Selvopoffrelse og Kraft som altid, fuldført sit vigtige Kald. De samme Ønsker, som hvergang have ledsaget ham herfra, følge ham ogsaa dennegang, og de følge ham med særegen Betydning. Thi det er ham, der skal staae for vor Konge som det umiddelbare Vidne om det, der fremfor alt Andet har havt Kraft til at forene Alles Jnteresse, som den nærmeste Tolk for det danske Folks Begjeringer, Ønsker og Forhaabninger, og hvad kunne vi vel ønske ham bedre, end at han maa øine de Frugter, som ikke ville udeblive, naar Regjering og Folk forene, under Forsynets Velsignelse, deres Virken til Fædrelandets Vel! – Der er et Ord, som er udtalt af en gammel kirkelig Lærer, og som ofte er bleven anført til Lærdom og Erindring, i Særdeleshed ved Forhandlinger paa de religieuse Enemærker. Men det er ikke paa disse Enemærker alene, at det har sin fulde Anvendelse. Det er dette Ord: at det, hvorom det gjælder, er Enighed i det, som er nødvendigt, Frihed i det, som er tvivlsomt, men velvilligt Sindelag i Alt. Og idet jeg endnu beder den ærede Forsamlings Medlemmer modtage min Tak for det Sindelag, som er kommet mig imøde, til hvilken Side jeg end har vendt mig – vil jeg slutte mit Ord med det Ønske: at vi – Saamange som det vil være beskikket, atter at samles her med hverandre – maae samles som Mænd, der vide at hylde dette Valgsprog, i Gierning og i Sandhed.