Berlingske Tidende, 1836-02-08
Actorerne ved Vor Høiesteret, med hvilke Sallairer der forholdes efter Vort allerhøieste Rescript af 21de December 1831, blive forskudsviis at udrede af de Sagefaldskasser, som ifølge Rescriptet 25de Juli 1808 s. 4. ere oprettede. Sulde i noget enkelt Tilfælde, et Forskud behøves, som vedkommende Sagefaldskasse ei kan udrede, har Sysselmanden, derom at henvende sig til Amtmanden. Jøvrigt bør de i forommeldte Sager medgaaende Udgifter, efterat de derover indgivne Regninger ere reviderede og approberede af Amtmanden, nok var betænkeligt, for at undgaae den med Sagens Jndankning for bemeldte sidste Jnstants forbundne Vidtløftighed, at negte den Paagieldende Adgang hertil. Paa det Offentliges Vegne at foranstalte Overrettens Domme indankede for Høiesteret, var Noget, hvorfor det Udfald, som Sagen havde faaet ved Overretsdommen, ikke kunde være til Hinder, da det for det Offentlige ikke blot var den allerede idømte Straf, men ogsaa den større Straf, der ved Appellen kunde ventes at ville blive idømt, som derved maatte komme i Betragtning. Videre end i Paragraphen skeet er, syntes Jndstrænkningen med Hensyn til Dommenes Appellabilitet ikke at burde strække sig, saa meget mindre som Appellabiliteten af criminelle Domme paa Jsland dog derved blev meere indskrænket end efter de almindelige for Danmark gjeldende Love, hvorefter i Reglen enhver Dom, der tilkjender den Domfældte en corporlig Straf, kan begjæres indanket for Høiesteret; men den ommeldte Afvigelse for Jsland vilde formeentligen kunne forsvares, med Hensyn til, at Appellationen til Høiesteret af enhver Sag, hvori endog kun den ubetydeligste legemlige Revselse var tilkjendt den Skyldige, vilde med Hensyn til Jslands Fraliggenhed medføre en uforholdsmæssig Vidtløftighed og Bekostning, og hiin Afvigelse havde desuden nogen Analogi for sig i de Anordninger for Danmark, hvorved der i visse Tilfælde i Politisager er sat en Grændse for den Domfældtes Adgang til at fordre Appel til Høiesteret i Almindelighed ved en vis Grad af Fængselstraf paa Vand og Brød, saasom Forordningerne af 25de Marts 179131, 5te Juli 1793, 12, 1ste December 1797, 28de Februar 1817, 17 med flere. efter denne Embedsmands Foranstaltning inddrives hos Delinqventen eller hvem ellers der efter Dommen haver at erstatte samme, men forsaavidt Erstatning ei saaledes kan faaes, bliver Beløbet at ligne paa Amtet. J Henseende til Maalestokken for Ligningen skal der indtil videre forholdes som hidtil.*) Til at bestride de fornødne Forskud under Delinqventsagers Drift blev det ved Rescriptet af 25de Juli 1808 ; 4 befalet, at der i ethvert Syssel skulde oprettes en Sagefaldskasse, i hvil ten det af Sysselmændene hidtil oppebaarne Sagefald, bestaaende for største Deelen i Bøder for delicta carnis, skulde indflyde. Denne Sagefaldskasse, som ved den paafølgende Repartition paa Amtet skulde nyde Refusion for de derfra erholdte Forskud, blev sat under vedkommende Sysselmands Bestyrelse, som skulde indkræve Bøderne og derfor aflægge Regnskab til Amtmandens Eftersyn og Decision, samt paa Anfordring stille Caution for Beholdningen. Jøvrigt vare de islandske Amtmænd bemyndigede til, naar Omstændighederne krævede det, at foranstalte Deelinqventomkostninger foreløbigen afholdte enten af den islandske Justits kasse eller af den kongelige Jordebogskasse. J Henseende til Maalestokken for disse Omkostningers Paaligning var det anseet rigtigst, indtil videre at lade det forblive ved den hidtil gjeldende Regel, at ikkun de af Landets Jndvaanere, som ere pligtige at svare Tiende af løst Gods, i Forhold hertil contribuere til Udredelsen deraf. Vel kunde det synes billigt, at ogsaa de faste Eiendomme eller disses Eiere som saadanne bleve inddragne under denne Paaligning, da de sidstnævnte Eiendele afkaste den reelleste og visseste Jndtægt for vedkommende Eiere, og saaledes endog i en høiere Grad synes at egne sig til at paalægges, hiin Byrde end Løsegodset. Jmidlertid vilde det, om end Eierne af Landets Jorder bleve tilpligtede at deeltage i Deelinqventsomkostningers Udredelse, dog ikke kunne forebygges, at disse enten directe affordrede Brugerne eller Leilændingerne af Jorderne, hvad der saaledes: maatte blive dem paalagt, eller i alt Fald indirecte paanødede disse den ommeldte Byrde ved at skjule samme under Betingelsen af saa meget desto høiere Landskyld, saa at Brugshaverne, der nu maae svare Deelinqventsomkostninger efter deres Løsegods, ved den paapegede Forandring endog snarere vilde paalægges en Forøgelse end skaffes en Lettelse i den omhandlede Henseende; og vilde man indskrænke Forpligtelsen til de Tilfælde, hvor§. 18. Da Jndholdet saavel af Vort Rescript 25de Juli 1808, som af det senere under 3die Mai 1816 udgivne, forsaavidt det endnu skal blive ved Magt, deels følger af denne Vor Anordnings almindelige Regler, deels særlig er optaget i samme, saa ville disse Rescripter for Fremtiden ikke komme i Betragtning. Den til at tage denne Sag under nærmere foreløbig Prøvelse nedsatte Committee(Krieger, Salicath, Finn Magnussen, Knudtzon og Tillisch afgav under 9de December dens Betænkning, hvorefter Sagen, blev første Gang discuteret den 23de December og endeligen afgjort den 28de f. M. Eierne selv beboede og dyrkede de dem tilhørende Jorder, vilde en saadan Bestemmelse medføre betydelig Forvikling og Jnconseqvents; hertil kom endnu, at det, paa Grund af Matriculvæsenets uformede Tilstand paa Jsland, vilde være vanskeligt at iværksætte en forholdsmæssig Ligning paa de faste Eiendomme, naar Ansættelsen skulde skee efter disses Skyldsætning J det Foregaaende ere alle de Punkter gjennemgaaede, hvilke man havde troet at maatte særligen omhandles i en ny almindelig Anordning angaaende Misgierningers Afstraffelse og Forfølgning paa Jsland, som nærmere, for største Deelen, paa de locale Forhold grundede, Modificationer i den først opstillede Hovedbestemmelse om den danske Lovgivnings Efterlevelse i Criminalrets pleien paa bemeldte Land. Herved ere alle de Forskrifter i de titnævnte Rescripter af 25de Julii 1808 og 3die Mai 1816 afbenyttede, som efter deres Beskaffenhed fandtes at maatte bibeholdes med eller uden Forandring, hvorimod de Bestemmelser i samme ere forbigaaede, hvorom der efter deres Jndhold slet ikke kunde være noget Spørgsmaal, eller som ikke behøvede specielt at udhæves, fordi den almindelige Regel om den danske Criminallovgivnings Efterlevelse ogsaa med Hensyn til de i dem omhandlede Punkter vil give fornøden Anviisning. *) Nærværende Tidende, S. 954 og 935 viser, af hvilke Grunde den ved Rescriptet af 25de Juli 1808 i visse Tilfælde hjemlede Stiftsligning af Actionsomkostninger, nu skal bortfalde. Jndstillinger, saa Committeens Forslag og ledes som disse efter Sagens foreløbige Discussion i enkelte Punkter ere blevne modificerede, vare følgende: 1) At Provindsialstændernes Forsamling, om den end for Øieblikket maa erkjende som et nødvendigt Onde, at en subsidiær corporlig Revselse endnu maa vedblive at anvendes paa Jsland istedetfor Frihedsstraffe, dog maatte anbefale til Hans Majestæts Omsorg, at see Trangen til Straffeanstalter afhjulpen, og at i ethvert Fald Jndretningen. af Fængsler til Vand- og Brødstraffens Anvendelse maatte paatænkes, samt at der tilden Ende snarest muligt maatte begyndes med Jndretningen af et Arresthuus i Reikavig til denne Strafs Afsyning, og at endelig Omkostningerne, som maatte medgaae til dette Arresthuus som til de senere oprettede Arresthuse, maatte afholdes af de saakaldte Meelbodepenge. 2) At Provindsialstændernes Forsamling ikke finder tilstrækkelig Anledning til at tilraade, at den med Riisstraffen beslægtede nye Straf af Slag med Tamp nu skulde indføres, i Jsland, hvorfor de desangaaende givne Bestemmelser i Udkastets 4de og de dermed i Forbindelse staaende Paragrapher indstilles til at bortfalde. 3) At det i Forsamlingens afgivende Betænkning bemærkes, at det ikke kan ansees overflødigt, i Præmisserne til Forordningen at antyde, hvorledes den i § 4 Litr. a ommeldte Straf af Riis skal appliceres paa den Skyldiges blottede Ryg, samt at denne Straf i Analogi med det, der om Vand- og Frødstraffen er befalet i Forordningen af 12te Juni 1816 § 8, bør udsættes, naar Forbryderens Legems- eller Sundheds-Beskaffenhed, ikke for Øieblikket tillader Straffens Anvendelse. 4) At § 8 redigeres saaledes: Skjøndt de almindelige nu for Danmark gjeldende Tyvs love, saalænge indtil Vi maatte finde forgodt, deri at gjøre en Forandring, ogsaa med de i § 4 hjemlede Modificationer fremdeles skulle gielde for Jsland, saa skulle dog de, som paa Jsland stiæle Faar paa Marken, samt de, der udtage og stiæle af Folks Fæ og Faarehuse enten Faar eller noget af de i Forordningen af 4de Marts 1690 nævnte Creature, ansees efter Omstændighederne med Straf fra 3 Gange 27 Slag af Riis indtil 5 Aars Arbeide i Kjøbenhavns Rasphuus for Mandspersoner, eller i Sammes Forbedringshuus, hvis den Skyldige er en Qvindesperson. For anden Gang begaaet Tyveri af de her nævnte Slags bliver lige Arbeide fra 4 til 8 Aar at anvende. 5) At Straffen for tredie Gang begaaet Hoer i § 11 fastsættes efter Omstændighederne alternativt til Bøder fra 32 til 600 Rbd. rede Sølv eller til Riis fra 27 til 2 Gange 27. Slag. 6) At der i § 12 efter Ordene: "den, som tre Gange har gjort sig skyldig i Leiermaal tilføies: "med forskjellige Personer, og at Paragraphen forøvrigt forandres i Henhold hertil. 7) At Slutningen af § 13 saaledes forandres: Til farlige Fangers Bevogtning skulle Reppets Bønder tilsiges efter Omgang og Sysselmandens Bestemmelse. For Bevogtningen, saavel for Localet som for Vagtholdet, tilkommer Vedkommende, i Overensstemmelse med Sportelreglementel af 10de September 1830 § 72, 1 Rbd. rede Sølv ugentlig. For Fangernes Forpleining maa, alt eftersom disse arbeide hos Arrestholderen eller ikke, betales fra 8 Skilling daglig indtil 1 Rbd. rede Sølv ugentlig efter Amtmandens nærmere Bestemmelse. S) At den anden Passus i 6 15 maa bortfalde, hvorefter den følgende Passus vil undergaae en Redactionsforandring. 9) At det henstilles til Hans Majestæts allerhøieste nærmere Bestemmelse, at Sagefaldskasserne i Jsland maae ophæves, og deres Beholdninger indbetales i Justitskassen, sammesteds, hvorefter det i Placaten af 4de Mai 1778 a 3 ommeldte Vrag i Fremtiden, ogsaa maa tilfalde bemeldte Kasse, og at dette Lovudkast 17de Paragraph maa blive forandret i Henhold hertil. De Grunde, paa hvilke Committeen støttede disse Forslag, som alle, dog Nr. 1 med en Modification, vandt Forsamlingens Bifald, ere i det Væsentlige optagne i Forsamlingens allerunderdanigste Betænkning. Med Hensyn til disse Committeens Forslag bemærkede den Kongelige Commissarius. Ad Nr. 1. At det af Committeen yttrede Ønske om, at sætte andre Straffe istedetfor de paa Jsland indførte legemlige Revselser, stemme ganske overeens med de Synspunkter, der ligge til Grund for Lovudkastet. Jmidlertid ansaae han det tvivlsomt, om Jslænderne attraaede en saadan Forandring, som af Committeen er anbefalet, og bemærkede, at alle Øvrighederne paa Jsland havde fraraadet Oprettelsen af en Straffeanstalt sammesteds, hvorfor Grundene ere udviklede i de meddeelte Motiver. Jslænderne vilde derfor neppe finde det gavnligt for egen Regning at retablere denne Straffeanstalt, og paa Riget, vilde Omkostningerne ikke med billighed lade sig ligne. Hvad Committeen havde yttret angaaende Ønskeligheden af Vand- og Brød straffens Jndførelse paa Jsland maatte vel ansees at være grundet. Det er nemlig uden Tvivl den største Ufuldkommenhed i det i Udkastet antagne System, at Legemsrevselser, og skulle anvendes for de mindre Forseelser. Men man har af de Grunde, som Udkastet indeholder, ikke fundet at kunne vælge nogen anden Straf. Mod det af Committeen anbefalede Forsøg med at indrette et Arresthuus i Reikavig synes der vel ikke at frembyde sig særdeles Betænkeligheder, men det vilde dog nærmere vise sig, hvorvidt dette, med Hensyn til de dermed forbundne Omkostninger, lader sig iværksætte. De saakaldte Meelbødepenge, der, saavidt vides, nu udgjøre omtrent 8000 Rbd., burde vel anvendes til Jslands Tarv, men det er dog tvivlsomt, om denne Capital ikke kunde anvendes paa en bedre Maade og til mere Tilfredshed for Jndvaanerne, og det maatte derhos ikke oversees, at denne Capital under enhver Omstændighed ikke vil kunne anvendes til Fordeel for Reikavig alene. Ad Nr. 2. At Landets Øvrigheder havde tilraadet Jndførelsen af Straffen med visse Slag Tamp, og at den i sig synes mere passende for voxne Mandfolk end Riis. Ad Nr. 3. At den nærmere Bestemmelse af den Maade, hvorpaa Straffen af Pidsk ning skulde fuldbyrdes, er bleven anseet forat være en Selvfølge; ligesom at en Udsættelse med Riisstraffens Anvendelse i de i Committeens Jndstilling nævnte Tilfælde maa ansees for allerede at være hjemlet ved Sagens Natur og Grundsætningerne i Lovens Ad Nr. 4. At han, da han er tilbøielig til at troe, at man i Praxis ikke giver Placaten af 24de Marts 1786 en større Udstrækning med Hensyn til Jndbrud end i Overensstemmelse med Forskrifterne i Forordningerne af 4de Marts 1690 og 20de Februar 1789. § 4, ikke finder noget at indvende imod den foreslaaede Redactionsforandring af den 8de Paragraph i Lovudkastet. Dog maatte det bemærkes, deels at det, forsaavidt Placaten og maatte være at fortolke om Jndbrud om Dagen, vilde være mindre passende nu forsaavidt at ophæve den, end derfor at sætte en lige saadan Mellemstraf som for Faaretyveri og for at stiæle Heste og Qvæg ud af Fæ husene, samt at den i Placaten bestemte Straf for Tyveri af Haugeværter bortfalder ved dette Udkasts § 1 og den første Passus af J 8, der fastsætter, at de danske Love herefter skulle være anvendelige paa Island, forsaavidt Undtagelser herfra ikke udtrykkeligen ere anførte i Udkastet, ligesom Slutningen af § 8 kun taler om de Tyverier, som efter Placaten skulde staae ved Siden af Faaretyverier. Ad Nr. 5. At det, saavel med Hensyn til, at Hoer er en forargelig Brøde, som i Betragtning af, at mange Klager ere blevne førte over denne Forbrydelses Hyppighed paa Island, kunde synes betænkeligt, saaledes som foreslaaet, at formilde den i Udkastet derfor bestemte Straf. Ad 6. At den af Committeen anbefalede nærmere Bestemmelse med forskjellige Personer, var med Overlæg bleven udeladt i Lovndkastets 12te Paragraph, fordi det, skjøndt Straffen for 3die Gang begaaet Leiermaal, ikkun under denne Betingelse anvendes i Danmark, dog betvivles, at dette har været Lovens sande Mening, i Særdeleshed forsaavidt Fruentimmeret vedkommer. Storedommen og Forordningen af 3die Juni 1746 vise desuden, at der ikke i den ældre Tid paa Jsland har været taget Hensyn til denne Omstændighed. Forøvrigt bemærkede han, at der af Vedkommende paa Jsland endog have været yttret Ønske om, at Straf for Leiermaal, i Almindelighed igjen maatte blive indført; men Straffens Jndskrænkning til det Tilfælde, at Leiermaalet er begaaet med tre forskjellige Personer, giør, at den altid kan eluderes. Ad 7. Jmod den her foreslaaede Redactionsforandring havde han i det Hele intet at erindre; blot maatte han bemærke, at Udkastet viser, at Arrest ikkun for farlige Forbrydere skal finde Sted, og at Udkastets Bestemmelse om Betalingen for Arrestholdet var begrundet paa Øvrighedens Jndstillinger desangaaende. Ad Nr. 8. At Afskaffelsen af Actorer og Defensører ved Underretterne i Jsland var bleven tilraadet af Øvrighederne, deels forat spare Omkostninger og deels for at undgaae den Ulempe, som ofte havde været forbundet med, at der til disse Forretninger havde maattet vælges Folk, der dertil vare aldeles uskikkede, hvilke Grunde ere nærmere udviklede i de meddeelte Motiver. Actorer og Defensører ved Overretten maatte i alt Fald. være mindre nødvendige der, end ved Underretterne. Desuden kjendes i de fleste andre Lande ikke Actor og tildeels ikke Defensor, og i Norge in Specie ere disse Forretningsmænd, afskaffede, og saakaldte Referenter substituerede. Ad Nr. 9. At det syntes, at der neppe kunde være Meget at erindre imod, at Sagefaldskasserne efter Committeens Jndstilling bortfaldt.