Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1775-04-07
Den nye Souverain blev ogsaa Lovgiver for heele Pensylvanien; han udgav de allerviiseste Love, hvoraf endnu ingen er forandret efter hans Tid. Den første var, at ingen maae handles ilde med for Religionens Skyld, og at man bør ansee alle der troe en Gud, som Brødre. Neppe havde han oprettet sit Regimente, førend en heel Hob Kiøbmænd, af America kom derhen, hvorved Colonien i en Hast blev folkerig. Landets Jndfødde, i stæden for at tage Tilflugt til Skovene, bleve uformærkt vante til god Forstaaelse med disse fredelige Qvæ kere. Saa meget som de havde Afskye for de øvrige Christne, som alene vare komne for at erobre og ødelægge America, saa meget fattede de Kiærlighed for disse Nyekomne. Det var kun kort Tid, førend disse formeente vilde Folk, der havde fattet en inderlig Kiærlighed for disse nye Naboer, kom i Mængde, for at udbede sig af Vilhelm Pen, at han vilde tage imod dem. og regne dem blandt hans Vasaller. Dette var et særdeles vart Syn, at see en Souverain, som alle Folk sagde Du til, og som man talede med, med Hatten paa Hovedet; En Republiqve uden Præster, et Folk uden Vaaben, alle Medborgere lige gode, paa Øvrigheden. nær, og alle Naboe=Folk uden Misundelse. Vilhelm Pen kunde med Føye, pralle af at have indbragt i Verden den gyldne Alder, som man giør saa meget. Væsen af, og som rimeligviis aldrig har været til uden i Pensylvanien. Pen kom tilbage ig en til Engeland, da Kong Carl den anden var død. Kong Jacob den anden elskede ham overmaade. Den samme uhældige Konge imidlertid, som næsten alle Stouarter, var en Samling af Høyhed og Svaghed, og som de fleeste af den Stamme, enten gjorde for meget eller for lidet, mistede sin Krone uden Sværdslag, og uden at man kunde sige hvorledes Sagen gik for sig. Pen saae siden aldrig sin Pensylvania, men døde i London 1718. Jeg kan ej gjætte mig til hvorledes Qvækernes og deres Religions Skiæbne vil blive i America; men i Londen tager den af hver Dag. Den herskende Religion maae i alle Land, hvor den ey giør Haandværk af at forfølge, opsluge i Tidens Længde alle de øvrige Secter. Qvækerne kan aldrig blive Lemmer af Parlamentet, eller komme til noget Embede, fordi dertil udkræves at aflægge Eed, og de ere ey at formaae til at sværge. De ere altsaa nødsagede til at vinde deres Brød ved Handel og Vandel. Deres Børn, som ere blevne rige og formuende ved deres Forældres Vindskibelighed, ville gjerne nyde godt af Verden, tragte efter at komme i Ære og Værdighed, og faae Lyst til at bruge Knapper i Klæderne og Manchetter for Ermene. Endelig kiedes de ved ved at heede Qvækere og giøre sig til Protestantere, for at være i Moden. Naar man spørger en Qvækker, hvorfore han siger Du til alle Folk, svarer han at det er urimeligt at taletil en enkelt Person i Plurali. Vi hilse ingen, siger han, thi vi have Kiærlighed for alle Mennisker, men aleene Respect, for Lovene; Vi sværge aldrig, og dog troer Dommeren os bedre paa vor ja og ney, end de Christne, som forsværge sig ved Evangelium. Vi gaae aldrig i Krig, ikke fordi vi ere bange for Døden, tvertimod, vi velsigne det Øyeblik, som forener os med alle Væseners Væsen; men fordi vi ere hverken Ulve, Tigre eller Dogger, men Mennisker og Christne, og naar en Bataille er vunden, og heele London glimrer af Jllummationer, og Himmelen er optændt af Jld, og Luften buldrer af Taksigelser, Klokker, Orgler, Canoner; da sukke vi stiltiende over den Ødelæggelse, som er Aarsag til den almindelige Glæde.