Ribe Stifts Adresseaviser, 1814-10-04
Keiserinde Josephines Testamente, fundet paa hendes Slot Malmaison. J den hellige Trefoldigheds: Faderens, Sønnens og den hellig Aands Navn. Jeg Marie Josephine Rose de Tascher, Enke efter Beauharnots, de Franskes Keiserinde, boende i min Enlighed paa mit SlotMalmaison, siden Napoleon for hele Verden forskiød mig, erklærer i den Eviges Aasyn, for hvilken jeg snart skal fremtræde, mine sidste Ønsker og Tænkemaade. – Jeg overleverer min Siel til Gud, min Skaber; jeg beder ham modtage den i sin Miskundhed, at glemmelde Feil og Synder, som jeg har begaaet fra min Fødselstund. Og uagtet jeg dertil er uværdig, vover jeg dog at haabe paa den Naade, at fee min Aand løfte sig op til de Saliges Hiem. Jeg har altid troet paa Gud, paa alle Religionens Hemmeligheder, hvor meget end Buonavarte har arbeidet paa at forstyrre denne min Tro, alligevel anklager jeg ham ikke for den Eviges høieste Domstoel, at have bekiendt sig til Atheismens System; thi hvis han var Atheist, bør dette tilregnes disse nedrige Smigrere, hvis lave Smiger og forbryderske Forførelser, hvilke, efter at have forvildet hans Jndbildningskraft, have forledet ham til at troe, at der ei over ham gaves nogen overnaturlig Magt, for hvilken han burde ydmyge sig. De gjorde ham til en Gud. Kunde Napoleon have en sand Christens Ydmyghed, Jeg beder Gud at han vil forlade ham denne Yderlighed af Forblindelse, thi jeg forsikkrer, at han er uskyldig i alle de Daarskaber og Urimeligheder, som man sagde og gjorde i hans Navn. - Jeg erklærer, at jeg den Tid, jeg regierede over Frankrig, anvendte al den Jndflydelse, jeg havde paa Napoleons Hierte, for at hindre ham fra at begaae talløse Uretfærdigheder, hvortil hans Ministre raadte ham; jeg har ofte havt den Tilfredsstillelse, at det lykkedes mig; men kunde jeg selv være sikker for deres forhadte Anslag, Jeg blev reven bort med Strømmen; min Nærværelse blev besværlig for Keiseren, mine Raad mishagede ham. Jeg havde omsider den Ulykke og Vanære at see mig for altid skilt fra en Mand, som jeg meest elskede paa Jorden, fra den, som havde mig at takke for sin Ære og Ophøielse. O. J troløse Smigrere! Det er eder Frankrig har at anklage for alle fine Ulykker. Desuagtet lider jeg, uden at beklage mig over den saarende Vanære, min Gemaal tilføiede mig, i Tanke om, at han, som Stifter af et nyt Dynastie, burde lægge en urokkelig Grundvold i denne min Forskydelse. Erfaringen har siden alt for meget viist, at det havde heel andre Aarsager. Jeg sværger for Gud og den kongelige Familie af Bourbon, at jeg er fuldkommen uskyldig i Hertugen af Enghiens Død. Frankrig kiender allerede de Bestræbelser, jeg anvendte, for at frelse denne ulykkelige Prinds; det var forgleves og det er een af de smerteligste Bekymringer, jeg fører med mig i Graven. Jeg ønsker, Efterverdenen vil lade mine rene Hensigter vederfares Ret. Jeg vover at anbefale til de Franskes Kierlighed min Søn Engen og Dronning Hortense. Efter deres Beskytters skrækkelige Uheld bleve de mit eneste Gode, den eneste Trøst paa min Alderdom; men Gud har ei tilladt det Han skiller mig fra mine Børn. Skee hans Villiel og jeg har intet andet Ønske at giøre, end at maatte forsikkres om, at det gaaer dem vel. Engen har intet at bebreide sig i sine Landsmænds og Bourbonnernes Aasyn. Overøst med Ære og Velgierninger af Napoleon, paalagde Erkiendtligheden ham den Pligt, at forsvare ham. Som Militair kunde han ei overgive sine Faner, som Vicekonge ei de Stater, han havde anbetroet ham. O, om nogensinde Tapperhed og Heltemod have kunne forskaffe en Kriger Fædrelandets Agtelse, hvilken Franskmand var da værdigere dertil end min Søn, Men hvorhen leder en ugrundet Bekymring mig, Har han ikke allerede selv glemt alle sin Æres store Fordeele, for ei at tænke paa andet end sin ulykkelige Moders Skiebue, Har han ikke med sine Taarer tusinde Gange vædet mine døende Kinder, O Frankrig! Frankrig! Det er paa Dødsengen Josephine bønfalder for Dig, sæt Pris paa og elsk hendes Hortense, hendes Engen; end skiondt de er Fremmede i Sammenligning med dine lovlige Konger, fortiene de alligevel begge Agtelse af Bourbonnerne og Dig. - At, om mine Blikke kunde endnu engang vende sig til den, som jeg saa høit elskede, som Europa har saa megen Ret til at hade, om min næsten halvqvalte Røst kunde fremtrænge til hans Øren hvilken grusom Anger skulde ikke vaagne i hans Siel Hvor mange bittre Taarer, skulde jeg ikke faae ham til at fælde. (Fortsættes.)