Viborger Samler, 1775-04-03
Mandagen den 3 April. (Slutningen af Nr. 11.) Mans jo sidi de Uhr, Avise stor Forsamling af Mennesker vaer, Begierlig efter at vide, hvad der var at forrette, nærmede jeg mig til dem, og da jeg med Møie havde trængt mig igiennem Mængden, saae jeg i Midten er høit Skafor, opreist, og derpaa en Siel i sædvanlig Markskriger Dragt. Jeg havde anseet ham for en, der solgte Modgift, hvis jeg ikke af de omstaaende var bleven Tredie Aargang. under underrettet om, at det var en skion Aand, der her forestillede en Markskriger. Hans Skafot var bygt paa et Sted, hvorfra han kunde see alting, og sees af alle. Bygningen var Gothisk og meget latter g; Der var ikke mindste Overeensstemmelse imellem de derpaa anbragte Zirater, af hvilke nogle vare Stykker af det prægtigste billedhugger=Arbeide. En sindig og alvorlig Mand, der og stod hos, men syntes ikke saa forgabet i denne Markskriger, som Mængden, forsikrede mig, at han havde stiaalet alle disse Zirater i Templerne, hvor man havde gjem dem, som kostbare Levninger af de Grækers og Romeres Kunst; at nogle visse Folk, han til den Ende underholdt i London og Paris, havde sendt ham andre Stykker fra Engelland og Jtalien, og at han for nærværende Tid gav dem alle frit ud for sine egne Hænders Arbeide, uagtet man meere end eengang havde overbeviist ham om sit Tyverie, og nævnet ham Stederne, hvor de vare stiaalne. Jeg havde ingen Møie med at troe det, thi jeg saae, at disse stiaalne Prydelser udgjorde neppe Fierdedeelen af hans Theater, og at de tre Deele vare ikke sammensatte af andet end grove Klodser, og udzirede med Dukketøi. Det var tilhobe naglet sammen med med ligesaa liden Fasthed, som Orden, saa det syntes hvert Øieblik, som Skafottet vilde falde ned, hvilket og vilde skeet, hvis det ikke omhyggeligen havde blevet understøttet af nogle Folk, der bar hans Liberie. Jkke desmindre spadserede han meget dristig om paa dette Theater, og naar han roste sine Sager, gjorde han det med saa høi Rost, at heele Skafottet rystede. Skiønt han havde et meget grimt Ansigt, skulde man endnu fundet ham langt meere rynket, hvis ikke et tykt Lag Sminke havde bedækket heele Ansigtet. Forsynet med denne Maske var han forfængelig nok til at troe, at han var den smukkeste Markskriger i dette Aarhundrede. Den ommelte Mand fortalte mig, at man adskillige Gange havde søgt at fore ham af denne Vildfarelse, ved at holde et Speil for ham, men enten havde han tillukt Øinene, eller gjort sig rasende og slaaet Speilet i stykker. Hans Klædedragt lignede fuldkommen de omløbende Komoedianteres, der føre deres heele Monarkie med sig paa en Hiulbor. Klæderne vare saa forrevne, at de neppe kunde skiule de Deele, Anstændigheden vil have bedækkede. Men han raadede Bod herpaa ved at klistre de Epigrammer og Oder over Hullerne, som hans Tilhængere, tilskrev ham. J Stedet for de Plakater og Privilegier, hvormed andre Marskrigere beklæde deres Theatrer, havde denne rundt om paa sit opslaget lutter Fortaler og Tilskrifter, og g paa de Steder, der der meest faldt i Øinene, saae man hans Portrait i adskillig Stilling og Størrelse, dog overalt ziret med en Laurbær=Krands. Hans Forretning var her at uddeele til Tilskuerne Recepter paa den gode Smag, hvorved han uden Ophor broutede af de Mirakler, hans Lægemidler havde gjort paa adskillige Syge. Hans største Hemmelighed bestod i et Slags Piller, af hvilke han indsvøbte hver Dosis i eet af de Skrifter, der vare skrevne ham til Ære, saa han paa denne Maade udspredde paa eengang baade sine Piller og sin Berømmelse blant Folk. Disse Piller viiste ellers forunderlige Virkninger. Den syge havde aldrig saasnart nedslugt dem, forend han strax følede hæftig Skiæren i Hiernen, som holdt ved, indtil Naturen brød igiennem og afførte de fordervede Vædsker, dog skeede dette ikke igjennem de sædvanlige Veie, men heele Sygdommen gik ud igiennem Fingrene. Det selsomste var, at den største Deel af de Syge optoge disse Uhumskheder paa Papiir, som de helligede deres Doctor, og med dyb Ærbødighed nedlagde for hans Fødder. De, som vare blevne helbredde af vor Markskriger, fik af ham en Seddel, for dermed igjen at kunne helbrede andre, og jeg saae, at de ofte vare hæftigere i deres Kurer, end deres Mester. Jblant andet blev jeg vaer, at een af disse slog en heel Haandfuld Piller i Munden paa een af Tilskuerne, for at helbrede ham, endog mod hans Villie, for den den slette Smag. Men just da jeg saae dette, og kunde ikke bare mig for at smille, mærkede een af Smagens Adepter det; Han trængte sig igjennem Mængden for at komme til mig, raabende: Tag fat paa ham, Tag fat paa ham. Jeg listede mig ind blant Hoben, men han opdagede mig snart, og da han havde faaet mig fat, sagde han: Min Herre, lad mig helbrede Dem, De har en farlig Ster De skal ikke slippe af mine Hænder, før jeg faaer befriet Dem fra den. Beqvem Dem derfor godvillig til Kuren, eller jeg bruger Magt. Hverken Bønner eller Trusler nyttede mig noget; Han greb fat paa mig, kastede mig ned paa Jorden, og jeg havde vist kommet til at udstaae de haardeste Kurer, hvis ikke en anden Siel strax havde løbet til og revet mig ud af hans Hænder. Aldrig saasnart slap min barbariske Velgiører mig, førend den anden raabte: Protesteer imod Vold, Min Herre, Begynd med at give en Klage ind. Jeg seer De har at betale med. De har den retfærdigste Sag i Verden. Jeg skal tiene Dem med Fornøielse, og De skal see, jeg ikke skal forlange formeget af dem. Vi skal trette vor Kontrapart, indtil han selv begierer Forlig. Det skal kun koste Dem lidt at faae saamange Vidner, som De vil. Fattes Dem Beviser, ) Jeg veed Udveie til at skaffe dem. Forlad, Dem kun paa mig. Vi skal trække ham fra een Ret til den anden, og jeg forstod kun lidt af Rettertergang, hvis Sagen ikke om 10 Aar skulde være meere forvirret end nu. Jeg er fød til at være de Undertryktes Forsvar. Himlen skee Tak! Jntet kan skrække mig, og saalænge jeg har en Pen og Fingre, skal jeg skrive Jndlæg. Giv mig kun alene et Udtog af deres Sag, det allermindste Udtog, thi jeg er ikke for Vidtløftigheder. Jeg studsede over denne sladdervorne Siels Hæftighed, som en Kappe med store Folder gjorde kiendelig, og som Længsel efter at faae fat paa en Sag, saa retfærdig som min, kom til at springe omkring mig, dog uden at vende Øinene fra min Lomme. Jeg begyndte allerede at tvivle om at kunne uden Proces slippe af min Lovkyndiges chicanerende Hænder, da jeg benyttede mig af at sige ham, at hans Tilbud fornøiede mig at jeg bad ham hielpe mig i en Sag, hvorpaa min Ære og Velfærd beroede, men tillige, at han ville udvirke mig beneficium Paupertatis. Beneficium Paupertatis, svarede han med en ned slagen Stemme; Jeg vilde tiene Dem af ganske Hierte, hvis jeg ikke gjorde mig Samvittighed over at antage en Sag, som jeg ved første Øiekast finder uretfærdig; Jeg vil raade Dem ikke at begynde nogen Proces De har Uret; De gjør allerbest i at forlige Sagen i Mindelighed. Jeg skal i det mindste vogte mig for at tage Deel i Deres ondskabsfulde Absigter. De maatte skamme sig ved at have gjort sligt Forslag for en Advokat, der har Gudsfrygt og Samvittig vittighed. Farvel. Jeg var fornøiet over at have fundet dette Middel til at komme ud af min Forlegenhed, men min Glæde varede ikke længe. Der kom en Siel springende frem af en Busk, med en stor tom Pung i Haanden. Den løb lige ind paa mig, og da jeg ikke kunde spaae mig meget got af denne nye Overrumpling, søgte jeg at undløbe, men i det samme greb denne Siel mig ved Haarene og holdt mig fast; Jeg dreiede Hovedet for at sige min Forfølger, at jeg ingen Penge havde, men hvor bestyrtset blev jeg, da han, dog uden at slippe mit Haar, bukkede ærbødig for mig, og sagde: De maae ikke henregne min Dristighed til andet, end min Ærbødighed for Dem, Min store Velynder, Dreven af den ivrigste Hengivenhed vover jeg underdanigst at fremlegge et Ønske. Jeg har ikke en Dansk Skilling, svarede jeg. Dette gjorde, at han slap mig med en foragtelig Mine, og jeg saae, at, i det han forlod mig, gik han hen til en heel Trop af smaae Aander, som løb efter en meget stor Siel, hvis prægtige Klæder bevidnede hans Fortienester. Disse Siele giorde en saa uordentlig Allarm, at jeg i Førstningen ikke kunde giette, hvad der var at bestille. Endelig vovede jeg at trænge mig igjennem, og hørte da en Blanding af Altere, Fædrenelandets Tiir, Aarhundredes Under, Efterslægt, Udødelighed, og en stor Mængde andre skiønne Sager, som, overhovedet at regne, maatte vel være 1 Rdlr. værd Stykket. Blandt andet mærkede jeg en høi Stemme, som, for desto bedre at udtrykke sine Ønsker, sagde ikke tre Ord i Rad uden Udraab. Det var et løierligt Syn at see den Hæftighed, med hvilken disse smaae Aander forfulg. forfulgte deres Helt, som øiensynlig var opblæst af den Røgelse de bragte ham, og viiste, at han følede sig at fortiene deres Lovtaler. Endelig forbarmede han sig over sine Klienter og blev staaende. Allarmen blev da stærkere, og disse smaae Siele tumlede den ene over den anden, da enhver vilde være nær meest ved Helten. De udstrakte alle deres Hænder, og stirrede begierligen paa deres Patrons Lomme. Der kom da og virkelig en Guld=Regn ud deraf, hvilken disse smaae forhungrede Aander meget graadigen opsamlede. Jeg vendte mig til den iblandt dem, jeg havde seet rose den store Siel overflødigst Giør mig den Fornøielse, sagde jeg, at underrette mig om, hvo denne store og ædelmodige Siel er. Jeg kiender ham ikke, svarede han, men det veed jeg, at det er i Dag hans Fødselsdag. Over dette Svar brast jeg i Latter, saa jeg vaagnede. Dog, da jeg tilforn har sagt, at jeg ikke har sovet, gaaer det vel ikke heller an at vaagne; Følgelig vil det sige, saameget, som at jeg skiøtter ikke om at drømme, længere. Nyeheder.