Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-08-16
Ved Festmaaltidet efter Forsamlingen i "Bondevennernes Selskabs nys afholdte Aarsmøde i Kjøbenhavn udbragte Arvefæster Ole Rode fra Falster en Skaal for uskrømtet Enighed mellem Borger- og Bondestand saaledes: "Den Skaal, som jeg vil tillade mig at foreslaae, er for Enighed mellem Borger- og Bondestand. Der existerer en Mistillid, eller hvad jeg maaskee rigtigere burde kalde det, en Misundelse, mellem Borger= og Bondestand. Borgeren synes undertiden at Bonden har det for fedt og for mageligt, at han ikke har nødig at bekymre sig for Livets uundværligste Fornødenhed, nemlig Foden, naar han bare pløier, saaer og høster sin Jord; Bonden siger man, faaer endog i disse gode Aaringer Eftergivelse i Landskatten, medens vi Andre faae Paalæg, osv. – Bonden raisonnerer som saa: Borgeren, den frie Kjøbstadborger, han gaaer med saadan en fiin Frakke, han har ofte saadanne kræselige Retter paa sit Bord; han misunder os Bønder vor Stilling, ja han skulde bare prøve at slide som vi i Sol og Hede, saa fik han noget Andet at vide, ja der siges meget mere Lignende. – Mine Herrer, den Førstes Raisonnement er meget mere grundet end den Sidstes. Hvad Kjøbstadborgeren skal spise, det skal han ofte betale 2 Gange, ja han maa virkelig mange Gange bide Fingeren nær, medens vi Bønder, naar vi føre en Sæk Korn til Møllen, ikke behøve at ængste os for, hvor den næste skal komme fra; vi have den i Almindelighed paa vort Loft. Men det er ogsaa det Hele. – Dog – vi kunde saamæn gjerne betale en Deel af Skatterne for Borgerne, naar der blot ikke vare nogle andre Godtfolk, som plukke os og have lovlig Ret til at plukke os, ligesaa længe der er noget at plukke hos os. Jeg mener Godseierne. Disse Folk taler saamæn Fløden af Bondens Bestræbelser, medens Staten maa nøies med Mælken. For ikke at blive misforstaaet skal jeg tilføie, at det ingenlunde er min Mening, at Godseierne slet Jntet skulde have af Bonderne nei, jeg mener, at de ved Fæsteforandringer eller ved Overdragelse til Arvefæste eller Eiendom skulde have, hvad der, efter kyndige og uvillige Mænds Skjøn, kunde være til lige Gavn og Tilfredshedshed for Staten, Godseieren og Bonden, og ved hvilken Bestemmelse maatte tages Hensyn til, hvad den foregaaende Livsfæster, efter min og Fleres Formening, eier i Fæstegaarden, saaledes som Hs. Majestæt Kongen har gjort, ved, af sær kgl. Naade at tilstaae Fæsterne eller deres Arvinger paa de kgl. Domainer en Trediedeel af Gaardenes Værdi. Jngen vil kunne nægte, at Bondestanden er Danmarks Marv, og er Bondestandens Forfatning bare god, saa følger det af sig selv, at Kjøbstadborgerens Stilling ogsaa bliver god, og er disse tvende Stænders Stilling god, saa mener jeg at Staten, har Kræfter. Men hvad hjælper det, om et Par Snese Godseiere have opsamlet og gjemt Danmarks Midler, Danmarks Kræfter, – Det nytter, ikke at Selveieren, siger: Hvad kommer det mig ved, Godseieren har jo ikke Raadighed over mit. – Jo saamæn har han saa. Selveiernes Børn kunne ikke nær Allesammen blive Selveiere, og naar Du da kommer hen til en Godseier, for at faae giftet din Søn eller din Datter ind paa hans Gods, eller faae en ledig Gaard i Fæste til En af disse, saa er du meget velkommen, men, læg Mærke til, om ikke den ærede Herre nok vil undersøge, hvor dybt der er tilbunds i din Pengeskuffe. Men dette har han Lov til, herfor er hverken Grændse eller Forbud. - Det har ofte gjennemkrydset mine Tanker, hvad Grunden kunde være til, at dette System vedbliver, da det dog var under Forhandling allerede i den store Landbocommission, for henved 60 Aar siden at sætte Skranker herfor, og da en nuværende Cancellideputeret har sagt, at der ikke mangler Analogi i vor Lovgivning for en saadan Foranstaltning. Jeg er imidlertid desværre for uoplyst til, at jeg skulde kunne danne mig det rette Begreb om Grunden, hertil, ligesaalidet som om Forholdet mellem Kjøbstædernes og Landboernes Beskatning. Derom skal jeg altsaa ikke driste mig til at dømme. Men jeg skal derimod tillade mig at opfordre enhver Bondemand, som er her tilstede i denne ærede Forsamling, herefter hver i sin Kreds, nær og fjern, at bestræbe sig for at overbevise Kjøbstædborgerne om deres urigtige Anskuelser, bestræbe sig for, ikke med bebreidende Yttringer men ved broderlig Overtalelse, at formaae dem til at række Bondestanden Haanden og sige: Nu ville vi paa begge Sider kaste alle egennyttige Hensyn langt, langt bort, nu ville vi gaae Haand i Haand ad alle lovlige og billige Veie, med vor kjære folkeligsindede Konge i Spidsen, med raske Skridt mod det Maal. hvorefter vi Alle tragte, nemlig at blive et Folk i Ordets egentlige Betydning. Ja, mine Venner, Danmark er vist Europas Frugthave, og det danske Folk vilde da vist blive det lykkeligste Folk i Verden. En Skaal for snarest muligt uskrømtet Enighed mellem Borger- og Bondestanden!