Viborger Samler, 1791-11-14
(Jndsendt.) Længe har den Viborger Samler underholdet sine Læsere med Fragmenter, Anecdoter mere eller mindre betydelige, Poester og Critiqver over disse, samt andre Originaler af sit Slags indsendte fra Vedkommende, *) hvilket Alt jeg ikke videre vil berøre, mindre bedømme; gierne vil jeg troe, at disse Vahre finder mange Liebhabere; men, da Smagen er saa forskiællig, skulle jeg ogsaa troe, at der ere mange iblant os, som hellere ville læse en Tale over et eller andet Sprog af Skriften, til Opbyggelse og Opmuntring. For deres Skyld, lader jeg, til en Prøve, her indføre mine nyelig anbragte Betragtninger over vor Herres og Frelseres Ord, Math. 5, 9. Sallige ere de Fredsommelige, thi de skal kaldes Guds Børn. Allerførst maatte man agte, at denne vor Oversættelse, hvad det Ord, fredsommelige angaaer, ikke egentlig svarer *) Kan efter disses Begiering og paa deres eget An= og Tilsvar. Samleren. til Ordet i Skriftens eget Sprog, a) eller til Jesu Meening han vil just ikke sige, salige ere de fredsommelige, men de, som stifte Fred; thi ret er, veed vi, at være fredsommelig, eller at elske Fred, opføre sig fredelig, et andet at stifte Fred imellem stridige Partier, begge udtrykkes derfor med forskiællige Ord i Græchernes Sprog b). Sandt dog: det ene kan ikke vel være uden det andet, sandt, at Christi Riges Undersaatter maa altid have den Caracter, at de ere fredsommelige, fredeligsindede; thi dette staaer i saadan Forbindelse med deres Naadestand, at det er umueligt, at de kunne have eller beholde Fred med Gud i en god Samvittighed, med mindre de ogsaa vedligeholde Fred med deres Brødre, med deres Næste, med alle Mennesker, efter al Muelighed c); thi kan Kierlighed til Eud ikke bestaae uden i Forening med Kierlighed til Næsten, efter Johannis kraftige Vidnesbyrd d), saa kan og den saa uskatteerlige, den uomgængelig fornødne Fred med Gud ei heller anderledes bestaae. Fredsommelige ere da alle Christi Navns sande Bekiendere, og de beviser sig saaledes: a) i det de give ingen Anledning til Ufred, Vrede og Fiendskab, det er: de fornærme ingen, i det mindste ikke forsætligviis, eller med Overlæg i deres Ord og Tale, saaledes beskriver David en retskaffen Jsralit til sin Tid. Herre, siger han, hvo skal være til Herberge i dit Paulun, hvo skal boe paa dit hellige Bierg, den som vandrer redelig og giør Retfærdighed, og taler Sandhed af sit Hierte, den, som ikke bagtaler med sin Tunge, som ikke giør sin Næste ont, og ikke legger Spot paa den, som er ham nær e), altsaa fra alle Grovheder, alle nærgaaende og ærerørige Udtryk indklædte i falsk Vittighed, alle Ordgyderier, syndige Skiælds Ord og Forhaanelser maa en Christen aldeles afholde sig, og derimod beflitte sig paa den beskedne, ydmyge, venlige og kierlige Omgang, efter Jesu Ord: haver Salt hos Eder selv og holder Fred med hverana) Støvoroter. b) Syvis betyder det første. c) Rom. 12, 18. d) 1 Joh. 3, 14, 15. Cap. 4, 20, 21. c) P. 15, 14. dre f). Uden Tvivl vil vor Frelser hermed sige alle sine Disciple, at de skulle see deres Ord vel forvarede, ligesom man bevarer det, som tiener til Spise, med Salt, at det ikke skal forraadnes eller bederves, saaledes skulle vi vide at anbringe vor Tale med Viisdom og Forsigtighed, at vor Næste deraf herken skal forarges eller finde Aarsag til billig Fortrydelse. De fornærmer og ingen i Gierning, eller i noget af alt det, som angaaer Mit og Dit, enhver faaer af dem hvad den tilkommer: i Handel Kiøb og Salg, kort - i alden Omgang, som vi maa have med hverandre i det menneskelige Liv, beviser en Christen sig ordholden, redelig og oprigtig; thi Retfærdighed og Fred skal kysse hverandre, efter Davids Ord g), alene ved Øvelse af den første ville vi begiere at erholde den sidste. Men hvad om os vederfares Fornærmelser af andre, et onskabsfuld Menneske angriber vor Ære, han siger os Grovheder offentlig og i Ansigtet, eller han bestænker hemmelig vor Navn med sin Ædder og Galde, han beskiærer os vor Brød og Næring, han opvækker hos andre Vrede og Forfølgelse imod os, da skal det vise sig, at vi høre Christum til, om vi under den billige Fortrydelse eller Krænkelse, som vi derover føie, kunne ikke alene entholde os fra at betale ondt med ondt, fra al Hevn og Fiendskab, men og bevise os villige til at forlade ham alt dette, endog med Opoffrelse af vor Ret. Skulle vi derimod selv uforsigtigviis have været nogen til Anstød eller Misfornøielse, maa det inderlig fortryde os, og vi maa altid findes villige til at erkiende, afbede og ved en bedre Omgængelse herefter erstatte vor Forseelse: jeg formaner Eder, siger Apostelen, at J skulle vandre, som det Kald er anstændigt, med hvilke J ere kaldede med al Ydmyghed, Sagmodighed og Langmodighed, saa J fordrage hverandre i Kierlighed, flittige til at brvare Aandenne Enighed i Fredens Baand b), og atter bedrøver ikke Guds hellig Mand, med hvilken J ere beseglede til Forløsningens Dag. Al Bit f) Marc. 9, 50. b) Eph. 4, 14. Seterhed og Hastighed og Vrede og Skrig og Bespottelse bli langt fra Eder, tilligemed al Ondskab; men værer fromme mod hverandre, inderlig barmhiertige, saa J tilgive hinanden, ligesom og Gud haver tilgivet Eder i Christo i), endnu ert: saa ifører Eder da, som Guds Udvalgte, Hellige og Elskte inderlig Barmhiertighed, Godhed, Ydmyghed, Sagtmodighed og Langmodighed, saa at J fordrage hverandre, dersom nogen haver noget at klage over den anden, ligesom Christus haver tilgivet Eder, saaledes giøre og J, men over alt dette ifører Eder Kierlighed, som er Fuldkommenheds Baand, og Guds Fred regnere i Eders Hierter, til hvilken J og ere kaldede, o. s. v. k), saadanne Bud have vi annammet af vor Herre Jesu Christo og hans Aand. Men egentlig vil vor Frelser vel i de anførte Ord beskrive os sit Riges Undersaatter som de, der anvende al Flid paa at stifte Fred og Forening imellem de Stridende: det skeer lettelig, og det kan fast ikke andet end skee, formedelst den Forskiællighed i Natur=Art, Tænkemaade, Sinde Tilbøielighed eller og Opdragelse, at der maa opkomme Misforstaaelser og Tvistigheder imellem os, fornemmelig, om vi ikke har kiendt Jesum Christum i Sandhed, eller ikke stedse vaage over os selv, men vi veed, at dette er ofte, som en antændt Jld, hvilken man ikke selv kan slukke: Egenkierlighed, Hovmod, Mistanke og adskillige falske Forestillinger legge daglig Tønder til Jlden, som holder den vedlige; men falske Folk, Hyklere og Mundvenner giøre ofte der meeste dertil; thi, naar disse høre, at nogen yttrer sin Vrede og Fortrydelse mod en anden, agter de denne for den beqvemmeste Leilighed til at indsnige sig i den Nærværendes Venskab og Fortroelighed paa den Fraværendes Bekostning: man styrker ham i hans Vrede og Ondskab, man opbringer ham end mere ved sine falske og skiæve Forestillinger. Derimod fordrer Christi Sædelære, og det bliver sande Christnes vigtige Plict, at de stifte Fred, om de paa nogen Maade formaaer det. Nei - Det er mig uvedkommende, sige vi, de faaer forsøge de1) Eph. 4, 30, 31, 32. K.) Col. 3, 12. 16. res Kræfter mod hverandre, jeg skytter mig selv - enhver har nok i sin egen Deel. Dette maatte endda kunne lade sig høre, og i visse Tilfælde virkelig have Sted. Men sætter, at de stridende Parter ere vore Venner, vore Medchristne i den egentlige Forstand begge, begge retskafne Folk, men hver for sig feilende : sætter, at deres Misforstaaelse har de sletteste Følger til Christi Navns Forhaanelse og deres egen Skade. – Sætter, at den eene eller den anden har megen Tillid til os, og vi kunne troe, at vore Forestillinger ville finde Indgang hos dem, da bliver det vor Pligt at træde imellem de Stridende, som Meglere, anhøre enhvers Besværinger, undersøge Sagen paa begge Sider, overbevise den, som har Uret, eller enhver og sin Uret, og saaledes ved fornuftige og christelige Forestillinger bringe Gemytterne i Rolighed. Frielig gaaer dette ikke af uden Besværing og Møisommelighed: den, som paatager sig denne Gierning, faaer ofte Utak til Løn. To Ebræer trættedes med hverandre i Ægypten, Moses ville legge sig derimellem og sagde til Fornærmeren, hvi slaaer du din Broder; men han svarede: hvo har sat dig til Fyrste og Dommer over os, tænker du at slaae mig ihiel, som Ægypteren i Gaar, og Moses maatte derover tage Flugten ud af Landet 1). Jonathan ville indlegge et godt Ord hos sin onde Fader for David, hans Ven, men nær havde Saul dræbt ham med sit Kaste-Spyd m). Jmidlertid hører denne blant de Christnes ædle Handlinger, som og vist har sin herlige Belønning. (Forsættelsen følger)