Jyllandsposten, 1839-11-05
Jeg foretog mig i Handelsaffairer i forrige Maaned en Reise paa Vestkysten af Jylland, som jeg aldrig mit Liv skal glemme, da der paa denne Tour blev indjaget mig en Skræk, som seent vil gaae mig af Minde og stedse vil opfriske Tanken hos mig om det vilde Vesterland, hvor man paa de øde Veie kun er et Bytte for det overlegne Overfald. Paa Veien fra Varde til Ribe traf det nemlig, at vi bedede i en Kro, som enten kaldes Postgaarden eller Posthuset. Værten i Kroen saae just ei ud til de meget ædruelige eller civiliseerte Personer, men var dog uagtet sin Plumsk hed saa opmærksom, at underrette mig og Kudsken om, at naar vi kom lidt ud fra Kroen begyndte Chausseen, til Ribe, og rigtignok var det forbudet Reisende at kjøre paa den; men siden det nu var sildigt henimod Aften), var Veiopsynsmanden gaaet hjem, og vi kunde derfor ganske rolig kjøre paa den, uden at komme til at erlægge den Rigsbankdaler i Mulkt, som ellers derfor skulde betales. Jeg skyndte nu, det bedste, jeg kunde, paa Karlen, da hele Kroens Commers havde noget saa utaaleligt for mig, at jeg ei engang kunde beqvemme mig til at indtage den Kop Thee, jeg havde forlangt, men som jeg ikke destomindre betalte. Endelig kom vi afsted fra dette Smudshuul og naaede da det Sted, hvor Veien dreiede op paa Chausseen. Men da vihavde kjørt et lidet Stykke hen af den, hørte vi bag os saa urimeligt et Bræl, at vi strax gjorde Holdt, Skraalene udstrømmede i morderisk Vildhed, ledsagede af de frygteligste Eder over os Reisende, som kjørte paa Chausseen, og jeg tvivler paa, at de Brol, som Peter den 3die udstødte, da han blev dræbt paa Slottet Rapscha, da Qvæleslangerne omspændte hans Strube, i Kraftfylde overgik nærværende Brøl, som ogsaa enhver Gesandt – om saadan her havde været tilstede – vilde have kunnet antage, at skylde en Dyre hals sit Ophav. Da den rasende Ulv nærmede sig Vognen, greb jeg efter mine Pistoler, men som jeg desværre dog havde forglemt i Skive. Havde jeg havt disse hos mig, kunde jeg have havt Lyst til at afskyde den ene Luften, og vise Brøleren den anden opspændt. Nu maatte jeg uden Skyds belave mig paa Alt. Men hvad seer jeg, istedetfor den forventede Røver gjenkjender jeg til min Forbauselse den nysomtalte - Vært som bandende udtordnede – 4 Rbd. J. . . . . eller J skal skee. Jeg udbrød, men min Gud er det Dem, kjender De os da ikke? Det var jo os, som De raadede at følge denne Vei. Men nu udbrøket nyt Tordenveir; han forbandede sig paa aldrig at have seet os for m.m. og fordrede truende de 4 Rbd. Jeg afholdt ham nu saalænge med Udflugter, indtil Vognen blev vendt, hvorpaa jeg pludselig bød Karlen jage afsted, som om han havde stiaalet Heste og Vogn Til Held slap vi ud af hans Vold, men længe vedblev han at skraale efter os. Jeg skjælvede over hele Legemet, og Tænderne hug sammen af Angst, saa jeg længe efter knap kunde bekæmpe mine Bevægelser. Da jeg havde sovet ud i Ribe, løb jeg næste Morgen hen til Amts huset for at anmelde Overfaldet; dog Stiftamtmand Sponneck var reist til Varde; jeg expederede derfor mine faa Commissioner hurtig i Ribe og stræbte ved høi lys Dag at komme den berygtede Kro forbi. Dette skeete, og jeg turde ved min Forbifart neppesee til Vinduerne. Efter Ankomsten til Varde, henvendte jeg mig strax til Kammerherre, Stiftamtmand Sponnecks Opholdsted, hvor en anden Herre foreløbig med megen Jnteresse erfoer, hvad der var passeret mig, idet han ved flere Exempler anførte at Lignende var tilstødt Andre, hvoriblandt en Snedker, som saaledes fornylig var bleven sat Fingeren paa Struben, at han nær var bleven qvalt, saa denne Fremmede forud glædede sig til at kunde overbringe dette yderliligere Beviis for Stiftamtmanden, til hvem han uopholdeligen berettede denne Tidende. Denne kom mig nu med største Forekommenhed og Deeltagelse imøde. Dog her var ei den formelle Anførsel af det Passerede denne virksomme Embedsmand nok; nei han vilde anderledes have denne oprørende Daad afstraffet. Et Politieforhør blev strax effectueret, og jeg skriftede den Sandhed, som min Kudsk stadfæstede. Med en Trøst som den, at Kroprivilegiet i disse Hænder snart vilde blive annuleret, forlod jeg det af den nidkjære Stiftamtmand selv ledede Forhør og lovede ham i mit stille Sind, offentligen at prise hans sjeldne Redebonhed tilat standse Forbrydelser, som her er skeet. K. A. J. Nyheds Post For vor Sømandstand er Fyrrets Oprettelse paa For næs een af de velgjørende Følger af de stænderiske Bestræbelser. Dette farlige jydske Østpunkt, som med sit fremspringende Næs tilforn afstedkom mangfoldige Søskader, foranledigede allerede tidligere, at mange af vore Handlende forenede sig om Anlæggelsen af et saadant Fyr paa vor jydske mørke Strand, men hvis Udførelse stedse trak sig i Længden under de collegiale Forhandlinger, i hvorvel Eieren af Scheel, paa hvis Grund det opføres, stedse ivrigen skal have antaget sig denne Sags Fremme, og imod yderst billige Vilkaar tilbudet passende Terrain. At den bekjendte duelige Skibscapitain W. F. Born ved dette Fyr har erholdt Ansættelse, maa glæde Enhver, da hans vidtudbredte Sagkundskab og Erfaring, indhøstet paa Verdens fjerneste Have, vistnok paa flere Maader ved denne Post vil give ham Leilighed til at virke for den Stand, han har helliget sine Aar. Man er overalt enig om, at Hr. Born i sin "Veiledning til Sø=Assurancen, indeholdende de fornemste Handelstæders Policer i hele Verden, heldigen har beriget Literaturen i et Punct, hvori man forhen havde store Mangler. Foruden dette Skrift har han tidligere udgivet følgende Skrifter, Varsko og Veiledning i Nordsøen, Canalen og Skagerrakket med Hoofdekort; "Takkel og Seilskjærings-Rids med 18 Tabeller; En Afhandling over de forskjellige Landes Saltvands-Fiskerier, nautisk Lexicon i Sprog med de forskjellige Nationers Flag, udgivet i Forening med Premier-Lieutenant C. v. Henckel; Haand- og Regnebog for Sø- og Handelsmanden af 1838. Den rivende Afsætning, disse Skrifter have nydt, samt de gjentagne Oplag, flere af dem have oplevet, maa være Forfatteren er hæderligt Beviis paa, hvormeget deres Værd er blevet paaskjønnet.