Aalborg Stiftstidende, 1835-09-01
Hvo kjender ikke Personer, som have en Syge efter ved alle offentlige Leiligheder at gribe Ordet, hvori Andre ere enige om, at Taushed vilde have været bedre, som øieblikkelig have deres Dom tilrede, og det en stræng, en skarp, og skjærende Dom, hvori Meget dog maa baade forud kjendes og betænkes og giensidig afveies, for at der skal fældes en rigtigt Dom, - Personer, som med høirøstet Stemme fares løs mod det Bestaaende, dadle, hvadsomhelst der anordnes og foranstaltes fra høiere Steder, og derhos have egne Forslag og Planer ved Haanden, som ufeilbarlig og paa den allersimpleste Maade skulle rettel Alt, hvad der er kroget, Disse Personer, der tale saa gjerne og saa kjekt, staae i stor Anseelse hos Mange; man beundrer dette gjennemtrængende Blik, for hvilket det meest Forviklede ligger aabent og llart, denne uforfærdede Tunge, der ikke tilbageholder ellers besmykker Noget, og man beklager kun, at saa indsigtsfulde og liberale Folk ikke staae i Spidsen for den Ting, som de nu maa nøies med at tale og dømmes om Men, saa vist som det er, at til den frie Mand ogsaa hører Frihed og Diærvhed i Talen, saa kan dog denne Slags Fritalenhed ikke andet endsk blive mistænkelig for Den, der seer dybere. Det er sandt, ogsaa den kan undertiden være forenet baadesumed Kundskab, Talent og et ærligt Sind, og, hvori dette er Tilfældet, er der al Grund til at vente, at det, der nu kun bruser og skummer og blæser op, vil efter Udgjæringen vinde Klarhed og nærende Kraft. Men langt oftere er der indvortes Tomhed, stundom ogsaa noget Værre indenfor denne Ordlarm, og altlermindst vil nogen forstandig Mand falde paa, derille at see en Forviisning om dygtig og frisindet Virksomthed, hvor det gjælder om mere end om Ord. Tænk hvi os denne forfængelige Lyst til at træde frem Utide, denne Letsindighed i at dømme om det, man ikke forstaaer eller forstaaer kun halvt, denne hovmodige Tillid til egen Viisdom og denne ubillige Ringe lagt imod Andre, i Stillinger, hvor den fandt Leilighed og Magt til at handle efter eget Hoved: maatte et vi da ikke befrygte af en saadan Caracteer, at den vilde sætte mere Priis paa at glimre end at gavne at den i ubesindig Overilelse vilde jage snart efter Et snart efter et Andet, uden Agtelse eller Skaanse, for Medborgeres Rettigheder, eller ogsaa at den frygtsom vilde opgive Modet og blive staaende paa Halvveien, naar der reiser sig alvorlig Modstand, Det er intet ringe Spil, hvorpaa Den indlader sig der vil arbeide paa at bringe Tingene - var det en nok saa lidt - ud over de sædvanlige Spor; thi den gode Gamle finder altid og allevegne, ogsaa hvor de likke er godt, sine Forsvarere af mange forskjellige baade gode og slette Grunde; den faste og rolige Udholdenhed, som hertil er fornøden, forudsætter fremfor Alt, at Mennesket kjender sig selv og Forholden, udenfor, fjernt og nær, og ikke begynder paa Værket uden foregaaende Overlæg og Prøvelse. Men hvorledes skulde det kunne ventes af Den, der tager sig Tingen saa let i sin Tale, at han vil give sig Tid og Ro til at overlægge sin Gierning? Fra den Kaadmundethed, vi her have omtalt, er en anden Slags Fritalenhed meget forskjellig, som passende kunde kaldes den politiske eller den verdenskloge. Saalænge som Talen bliver ført om almindelige Grundsætninger, efter hvilke Tingene fornuftigviis burde styres og Forholdet imellem Overordnede og Underordnede i alle Klasser burde være anordnet, er det ikke sjeldent - i Særdeleshed naar saadan Tale føres inden fire paalidelige Vægge -at høre Folk ret lydelig vedkjende sig de allerædleste og skjønneste Principer, ophøiede Leveregler, indklædte i klassiske Tankesprog, strømme dem ud af Munden, og de vide neppe at finde Ord til at bevidne deres Høiagtelse for Oplysning, Borgerfrihed, National haand og alle deslige Goder af ret almindelig Natur saavelsom deres Fjendskab mod ethvert Styrelses System, som ikke gaaer ud fra de liberaleste Grundsætninger. Hvo glædes ikke ved slige Taler, saa klædel Viisdom i saa fyndig Form, hvilken Reenhed og Kraft maa man ikke her love sig, naar Tiden en gang kalder til at virke? Saa synes det. Men lad Spørgsmaalet engang vende sig fra disse almindelige Begreber om Sandhed, Ret, Frihed, Lyksalighed, til bestemte Forhold i Livet; lad Leiligheden engang komat forsvare den frie Brug af Midlerne, hvorved Sandhed, Oplysning og Frihed alene kan befæstes iblandt Borgerne, imod truende Indgreb, eller at bestride herskende og begunstigede Fordomme, eller at paatale Vilkaarligheder, Misbrug og Mangler i det bestaaende Forhold. Det vil da vise sig, om ikken mange af hine Talere tilsomt trække Foden tilbage, som om der var Gløder under Asken, fralægge sig enhver Anvendelse paa det virkelige Liv af de Grundsætninger, de nylig proclammeerte med saamegen Salvelse, og frabede sig paa det Jndstændigste at tagen Deel i nogensomhelst Virksomhed, der skulde være indrettet efter dem. Snart see vi dem hente deres Undskyldning fra Embedsforhold eller specielle Forbindelser, som - destoværre, ikke tillade dem at handle, som de kun altfor gjerne vilde; snart derimod forskandse de sig bag et Batteri af andre, ligesaa almindelige Grundsætninger og Viisdomsord af det Slags, som lade sig bruge til at bevise Alt, hvad man for Øieblikket finder sin Regning ved at faaes beviist, altsaa ogsaa f. Ex. til at bevise, at der meget vel kan tales paa een Maade og derfor handles paa en anden, eller ogsaa, at det i alle andre Tilfælde vilde være fortræffeligt at lægge Haand paa Værket, men at det netop i det paa gjældende Tilfælde, paa Grund af ganske særegne Omstændigheder, synes rigtigere og bedre, i den Mindste indtil Videre, at lægge Hænderne i Skjødet, Dette er altsaa det Første, - hvorom vi vel heller ikke ville have vanskeligt ved at blive enige -at der hører mere end Mundsveir og Talemaader til at fortjene Navnet af Liberal Og den nemmeste og sikkreste Prøve til i denne Henseende at skielne det Ægte fra det Uægte blive altid den, at indbyde Vedkommende, naar vi en Stund have seet dem tumle sig om paa Talen Mark imellem pralende Frihedsblomster, til at foretage en lille Udvandring fra Talens over i Handlingens mindre opdyrkede Enemærker. Alligevel har ogsaa Gjerningen her sit skuffende Skin, imod hvilket vi maae være paa vor Post Der er en saakaldet Værkhellighed i det religiøse Liv, som engang har været holdt høit i Ære, men nu har tilstrækkelig tabt sin Credit, der er saalænge blevet talt og skrevet imod det skinhellige Væsen, som vil bære sin Fromhed til Skue ved Bøn og Kirkegang, Faste og Almisse, at det nuomstunder er temmelig misligt at vælge sig denne Vei til Hæderlighed. J det politiske Liv derimod indgyde de gode, det vil sige, de kjekke Gierninger, som øves under Liberalismens Fane, endnu stedse en Respect, som langtfra ikke altid tilkommer dem; Sagen er, at man her endnu ikke har havt Tid eller Leilighed til atsamle et tilstrækkeligt Antal af Erfaringer, for at blive mistroisk imod det Maskespil, som drives i Aldenne Henseende. Alligevel tvivler neppe Nogen som, at mange urene Aander drive her deres Spilnunder een og samme Forklædning, snart med størtire, snart med ringere Kunst. Lettest falder det i et Øinene, naar Egennytten arbeider og strider et ligesom hos Børstenbinderen i Holbergs Kandestøber=Collegium, for egen Vinding, medens den giver sig Mine af: ikke at have Andet end det almene Vel for Øie. Men, kunde vi see noget nærmere ind til de Kilder, hvorfra saamange liberalt elludseende Jdrætter have deres Udspring, hvor plumelrede vilde vi da ikke finde dem. Naar hist En at dem, der staae i Spidsen for en i sig selv fortjenstlig og gavnlig Opposition imod Slendrians blinde, ufornuftige Magt, beiler til Mængdens Gunst, ler han da, med al tilsyneladende Liberalitet i Ord- og Gierning, mindre servil, mindre trælsindet og trælbunden end Den, der beiler til Herskerens og de Mægtiges Gunst? Naar en Anden drives til at glimre ved Talenter, Begjærlighed efter at nævnes og paapeges som den heltemodige Forfægter at Friheden imod mægtige Undertrykkere, hvad er da sandsynligere, end at han vil spille Vendekaabens Rolle, saasnart Udsigten til en glimrende Virksomhed synes at vinke meere lokkende fra den modsatte Side? Naar en Tredie træder op enten imod Privilegier eller Udmærkelsestegn og anden Forfængeligheds Glimmer, efterat han muligen selv har forgiæves arbeidet paa at erhverve lignende Begunstigelse, vel endog paa Andres Bekostning, efterat han længe med den ufortrødneste og underdanigste Jver har slidt Trapper og Forgemakker, men uden at det har skullet lykkes ham at erholde den attraaede Løn hvorledes skulde vel Forbittrelsen hos Denne være mindre ynkværdig end Glæden hos Dem, som med den Titel eller en Orden have grebet et Maal for deres Ønske, og, naar en saadan Mand, efter at være forulykket paa Servilitetens Løbebane, slaaer ind paa de Liberales Vei, er det da Andet end troløst Flyvesand, han vil kaste sine Medvandrere i Øinene? Naar en fjerde Oppositionsmand drives at indre Uro til at vrage det Gamle, fordi det er gammelt, at jage efter det Nye, blot fordi det en nyt, og med stundesløs Ustadighed flakker om fra den ene Reform til den anden, uden at gjøre det tydeligt for sig selv eller Andre, hvad Maalet egentlig er for denne Jagen og Flakken, om dette Maal. kan naaes, og om det var godt, dersom det blev naaet: hvad Værd skulde vel en saadan Virksomhed have, hvad Frugt skulde den bringe, Og endeligen - hvor ofte skeer det ikke, at den selvsamme Mand, hos hvem vi ved en eller anden Leilighed glædede los ved at finde, som vi troede, ubestukken Følelse for det Sande og Gode og høihjertet Mod til at sætte smaalige Hensyn til Side for at fremme det, han erkjender for Sandt og Godt, i et andet ganske lignende Tilfælde svigter den almindelige Tillid, gribet, et Parti, som staaer i øiensynlig Modsigelse med det, han tidligere valgte, og søger at dække denne Selvmodsigelse ved spidsfindige Grunde? – Saa usikker, bliver Maalestokken, som tages fra den enkelte Gjerning, fra Deeltagelse i et enkelt offentligt Anliggende; thi de forskjellige Aarsager kunne her have samme Virkning; Bevæggrunde af den forskjelligste Natur kunne her gjennemkrydse hverandre og virke tilsammen paa mange skjulte Maader. Den selvsamme Englænder, som declammerede for Grækernes Frihed, var i Stand til at bedrage dem ved Laanene, og mange yttrede den største Deeltagelse for det polske Folks Skjebne, som af alle Kræfter forsvarede, den langt større Uretfærdighed imod det irlandske, Folk. Paa samme Maade have vi seet de selvsamme Landstænder ivrig arbeide for Trykkefrihed og Offentlighed og derhos tilbagevise enhver lille Fordring, til Bedste for Skoler og Underviisningsanstalter. J mere end et Aarhundrede blev Polakkernes politiske, Uafhængighed truet indenfra og udenfra, og alligevel gjorde de i al denne Tid ikke noget alvorligt, Skridt til at frigive Bønderne og bringe dem udi af den dybeste Fornedrelse og Forvildelse."(Fortsættes.) Om skjulte Angreb paa anden Mands Arre.