Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-11-17
Fra November til December herskede en besynderlig Gjæring i Handelsverdenen. Coursen steg i en Tid af nogle Maaneder fra 1000 til henved 1800. Var Forvirringen stor hidtil, faa blev den det end større. Alting steg med Coursen. Eiendommen betaltes med fem Gange saa meget, som de havde kostet for Krigen i Dansk Courant. Nutymtedes, at der skulde foregaae en Forandring i Pengevæsenet; men af hvad Beskaffenhed, den vilde blive, vidste Jngen med Bestemthed. De Fleste meente, at der vilde blive udskreven en Skat til at forbedre Sedlernes Cours, de Færreste vilde antage Mueligheden af en Reduction, som nogle sluttede af adskillige Tidens Tegn at der vilde finde Sted. Men da Statspapirerne, som didtil stod imellem nogle 80 og 90, stege til 100, og skjøndt hidtil saa godt som aldeles ikke efterspurgte, nu søgtes meget paa Børsen, saa formodede man, at dette var en Følge af den oplivede Forventning og Repræsentativernes nær forestaaende Forbedring. Paa den anden Side skeete der mange Udbetalinger af og Afbetalinger paa Gjæld i Dansk Courant, hvoraf en saa uhyre Masse var i Omløb. Den almindelige Mening var, at Enhver, der havde Sedler, maatte søge at skille sig ved dem, og enten betale gammel Gield dermed, eller og kjøbe Statspapirer derfor. Mange gjorde det, men de fleste ansaae det for et af de løse Rygter, som de Dage vare saa rige paa, og som man saa ofte var bleven skuffet ved Nysgierrighedens Spænding var overordentlig. Endeligen udkom Forordningen af 2 Jan. 1813, da begyndte en ny Epoke i vort Pengevæsen. Den kjøbtes med saadan Begjerlighed, at den maatte trykkes i to Bogtrykkerier, og der af en Tid af otte Dage afsattes, som man paastaaer, 40,000 Exemplarer. Man læste og begrundede iden i begge Rigerne. Mængden kunde i Begyndelsen ikke begribe den. Det Udtryk Rigsbankdaler, Sølvværdie, Navneværdie, Bankheftelse &c., var noget ganske Nyt, som, her tillands, hvor Fleerheden af Mennesker desuden altid havde havt de meest indskrænkede og prange Begreber om Pengevæsen og Alt hvad dermed staaer i Forhindelse, gjorde et ganske besynderligt Jndtryk. Under saadanne Omstændigheder maatte en Forandring, saa pludselig og altomfattende som denne opvække anske forskjellige og aldeles modsatte Domme, saavel hos Jndviede som Uindviede. Enhver betragtede den, fra det Synspunkt, hans særlige Stilling, Forhold og Tarv viste ham den. Nogle ansaae denne Forandring for en uskatteerlig Velgierning, der nu gjorde Ende paa al deres Forlegenhed, sikkrede dem deres under Krigen erhvervede Forskrivelser efter en fast Værdie uvirkelig Valuta, og vare endog saa enthustastisk glade, at de, pegende paa Kjøbenhavns Gaarde og Huse, udraabte: her staaer vort Sølv, Andre, der havde anseelige Summer tilgode fra Fredens Dage i Dansk Courant, som de troede engang skulde blive til, hvad det havde været, rede Sølv, vare mindre glade ved den ny Tingenes Orden. Endeel erklærede sig mod al Reduction, som de ogsaa kaldte Courantsedlernes Jndløsning, og meente at disse Sedler nok med Tiden havde forbedret sig af sig selv, at Øjeblikket var ikke gunstig for en saadan pludselig Hovedforandring, og at en Bestemmelse i Henseende til Rentefoden og de offentlige Midler, indtil videre, syntes at have været tilstrækkelig. Det er ikke Stedet her at undersøge disse forskjellige Meningers Grund eller Ugrund, og allermindst nu, da der er saa gode Udsigter til, at vort Pengevæsen snart vil nærme sig Pari. Skal Sagen bedømmes grundigen, saa maa den betragtes fra en dobbelt Synspunkt, den financielle og den politiske. Et Papir vinder unægteligen ikke i intrinsik Værd, ved at forandre Navn, da Tilliden er det eneste, hvorpaa dets sande Værd beroer, og denne Tillid intet kan vinde ved en selvvalgt Nedsættelse. Rigsbanksedlernes Værdie skulde imidlertid ikke vinde ved Courantsedlernes Nedsættelse, men ved den store Garantie, som de fik, og hine manglede. Da denne Garantie lettere kunde gives 46 Millioner end 160, saa syntes Reduction, under Omstændigheder, hvori Pengevæsenet da befandt sig, at have været en uundgaaelig Nødvendighed. (Fortsættes.) Om store Skjelmers Forsvar. Ve must, give the Devil his due – vi bør lade Fanden selv vederfares Ret, siger Engelskmanden, og unægteligen er dette en meget rigtig Grundsætning. Men skal man beholde Ret, saa bør man have Tilladelse at forsvare sig, og Diævelen selv bør altsaa, naar han indstevnes for Domstolen, have sin Defensor, og hvis han er en fattig Diævel, Benaficium paupertatis. Der gives mange Diævler i menneskelig Skikkelse, der ligesaavel maa have deres Forsvarer som deres Anklager. Men Forsvareren bør især være forsigtig, naar hans Forsvarsgrunde, i det de synes at lade den Skyldige vederfares den Ret, der tilkommer ham, bliver Forbrydelsens Talmand og en Veiledning, for ikke at sige en Opmuntring, for andre Jldesindede til at skuffe Loven og undgaae Straffen. - Der kunde findes de Forsvarere, der helst ønskede at forsvare de sletteste Sager, for derved at have desto bedre Leilighed til at aflægge glimrende Prøver paa deres Skarpsindighed, og dialectiske Taskenspillerkonster. Men det gaaer da dem, som det i sin Tid gik de tydske Opdragere, der skreve Advarsler mod en vis Last, som Ungdommen stundom først blev ret bekjendt med, naar den læste deres Skrifter. Vist nok gives der ingen Mordbrænder, ingen Tyv, ingen Æreskiænder, som jo finder og maa finde, af den forhen anførte Grund, sin Forsvarer. Men Retfærdighedens Ven, vil, naar den sørgelige Pligt paaligger ham, at være Forbryderens Forsvarer, vogte sig vel for ei i det samme at blive Forbrydelsens Talsmand. Han vil ikke misbruge sin Skarpsindighed og Vid til at paasætte Trøden og Nederdrægtigheden en Sminke, der umueligen kan undgaae den tænkende Dommers Opmærksomhed. Han vil hverken forsvare aabenbare Tyvestreger, fordi han er Tyvens Talsmand, eller krænke den Æreskjændte for at befrie Æreskjænderen fra den velfortjente Straf. Han, som den Anklagedes Forsvar, hør have gjennemtænkt Sagen, førend han giver sig til at forsvare den, og da er det hans Pligt, ikke ved Sophisterie at undskylde, hvad ingen Undskyldning fortjener, eller forsvare, hvad ethvert Menneske med sund Fornuft anseer for uforsvarligt. Derved vilde der spares megen Tid, som ellers hengaaer til Unytte, og Forsvaret, ikke blive til en "Nød og Hielpebog for tilkommende Tyve, Skielmer og Æreskjændere.