Berlingske Tidende, 1836-02-22
Fortsættelse af Sagen angaaende Udkastet til en Communalanordning for Kjøbstæderne, Kjøbenhavn dog herfra undtagen. (See denne Tidende No. 6768.) Det er for det første, forsaavidt de Communalanliggender angaaer, der ei er forbeholdte høiere, men overladte Magistratens og Repræsentanternes fælles Afgjørelse, antaget som Regel, at naar Magistraten, sædvanligviis en enkelt Embedsmand, og Repræsentanterne (selv hvor alle disse vare af samme Mening) dissentere, skal Amtmanden skille dem imellem. Denne Myndighed gaaer allerede aabenbart ud paa mere end et Tilsyn i egentlig eller indskrænket Forstand; den involverer en Overbestyrelse, der dog efter Udkastets 1ste Paragraph alene skulde tilkomme Cancelliet. Denne Myndighed bliver ogsaa allerede meget mislig for Communens Selvstændighed. Det almindeligste Tilfælde er, at Magistraten, sædvanligviis den ene Embedsmand, som udgjør samme, ved de mangfoldige andre et communale Embedsforretninger, som bringe ham i Forbindelse med sin Overøvrighed, erhverver sig dennes Tillid, og da han derhos sædvanligviis som retskyndig Mand vil være Repræsentanterne overlegen i Henseende til Sagens Fremstilling, saa vil Amtmanden i Almindelighed, hvor Sagen, som sædvanligviis maa være Tilfældet, er tvivlsom, være tilbøielig til at bifalde den locale Øvrigheds Mening. Paa den anden Side kan det neppe, saaledes som Udkastets Motiver forudsætte, antages som en ubelinget Sandhed, at hine Overøvrigheder stedse ere aldeles uafhængige af Forholdet med de Partier, der finde Sted i Hensyn til Communeadministrationen. Det synes tilraadeligere, at man saavidt muligt lader en vis større Pluralitet af Magistratens Medlemmer og Repræsentanterne i Forening afgjøre de reent communale Anliggender, der ei ere forbeholdte Cancelliets Afgjørelse (see §26), hvorom nærmere i § 18, og at, hvor dette ei kan skee, Afgjørelsen af den omhandlede Dissents overdrages til Cancelliet, efterat samme har modtaget Erklæring fra Amtmanden. Dette Collegium staaer saa høit, at de Hensyn, hvis Paavirkning Amtmanden burde undgaae, men ei altid undgaaer, ei kunne antages at indvirke paa samme, ligesom der dog man være en høiere Autoritet, som afgjør slige Dissentser. Forsaavidt herimod anføres, at Collegiet skulde bebyrdes for meget ved Afgjørelsen af slige Dissentser, synes denne Jndvending at maatte bortfalde, naar man tager i Betragtning, at Recurs fra Amtmandens Bestemmelse til Collegiet dog, som selve Lov=Udkastet bemærker, staaer Vedkommende aaben, og at derhos den større Følelse af Communens Betydning og Værd, som stedse bliver almindeligere, derhos vil fremkalde idelig Recurs til Collegiet af foranførte Beskaffenhed som da vil forvolde større Vidtløftighed og meere Arbeide, end om Sagen strax var afgjort af Collegiet. Det er fremdeles erindret, at det, med Hensyn til Communens Uafhængighed og Sagernes rigtige Afgjørelse, vilde være gavnligt, at Amtmændene ei blot give Erklæring over de Sager, som ei blive overladte til Communalbestyrelsens egen Afgjørelse, men selv først afgive en Bestemmelse over Sagens Afgjørelse, hvilken de maatte behørigen begrunde, og for hvilken de maae bære eiblot det juridiske men ogsaa det moralske Ansvar, hvorefter det da stod Vedkommende aabent ligefuldt at kunne recurrere til Cancelliet, og saaledes dog bringe Sagens endelige Afgjørelse ind under Collegiet. Men herved maa bemærkes, at om end Sagens Afgjørelse umiddelbart overdrages Collegiet, saa vil sammes Resolution dog sædvanligviis meddele Underretning om de væsentligere Momenter i Overøvrighedens Erklæring, hvortil Sagens Afgjørelse i Collegiet tages der ved Hensyn, og dertil kommer den endnu vigtigere Betragtning, at naar Overøvrigheden først engang har afgivet en egentlig Resolution om Sagens Afgjørelse, saa vil Collegiet, naar der siden ankes over denne Resolution, hvis Sagen, som næsten altid vil være Tilfældet, er tvivlsom, ei letteligen underkjende Øvrighedens engang tagne og bekjendtgjorte Beslutning. Forholdet bliver derfor formeentligen langt friere, og Collegiets Afgjørelse af de omhandlede Dissentser mere ubunden, naar Amtet blot har at afgive Erklæring over Sagen. Langt misligere end den Amtmanden overdragne nysnævnte Magt til at afgjøre de omhandlede Dissentser er det, at Amtmanden ved den ham i flere Punkter, navnligen med Hensyn til Affattelsen af Overslaget over Communens aarlige Jndtægt og Udgift, og med Hensyn til Regnskabernes Decision, indrømmede Myndighed, kan efter sit Tykke tilsidesætte de Beslutninger, som Magistraten og Repræsentanterne i Forening have taget om de Communalanliggender, som efter Udkastet skulde være den almindelige Communalbestyrelse under givne, og ei forbeholdte Cancelliets Afgjørelse efter § 26. Herved er Communalbestyrelsens Uafhængighed i det Væsentlige tilintetgjort, og de forventede glædelige Frugter, af den nye Lov blevne høist usikkre. Hvorledes skal det tænkes, at et selvstændigt og frit, Communalforhold, inden sammes naturlige Skranke, skal kunne bestaae, naar den Beslutning, der tages af 18 frit valgte Repræsentanter, og af flere Embedsmænd, der i Henseende til almindelig og juridisk Dannelse, i Henseende til Alder og Erfaring maaskee staae lige med Amtmanden, naar alle disse Mænds eenstemmige Beslutning skal kunne tilsidesættes af en enkelt Embedsmand, Det kan ei være afgjørende herimod, at Amtmanden dog ei vil udøve den ham tilstaaede Myndighed i et Tilfælde, som det nævnte, og at de høiere Autoriteter, navnligen Cancelliet, næsten altid vise en særdeles Tilbøielighed til mest at agte paa Communens Repræsentanters Anskuelser; thi deels har Erfaringen viist, hvorvidt enkelte Amtmænd have drevet Benyttelsen af deres Magt, deels bør Loven. formeentligen ei give en Myndighed, om hvilken man indrømmer, at det er at haabe, at den ei bliver benyttet, deels borger endeligen Jntet for, at de høiere Autoriteter igien kunne ville vende tilbage til det ældre Centralisationssystem, og indrømme først Amtmanden, og dernæst den Kongelige Embedsmand, som staaer i Spidsen for Kjøbstaden, en overveiende Jndflydelse, og da savnede Communens lor lige ja nødvendige Frihed en Beskyttelse i Loven, som er over os alle. Det forekommer saaledes Forsamlingen utvivlsomt, at man langt heller maa undtage de Gjenstande, hvorom der kunde være Tvivl, fra Magistratens og Repræsentanternes fælles Afgjørelse og henlægge dem til Cancelliet, hvorfor Forsamlingen ogsaa i det Hele maa tilraade Jndholdet af Udkastets § 26, men da og paa den anden Side lade Magistraten og Repræsentanterne beholde fri Haand med Hensyn til de øvrige, deres Bestyrelse og Afgjørelse overladte Communalanliggender. 2) Udkastets 1ste Paragraph indeholder endelig den Grundsætning, at Communerne skulle staae under Cancelliets Overbestyrelse. Jdet Forsamlingen antager, at hermed kun Jndholdet af Udkastets § 26, betegnes deels som henlægger visse særdeles vigtige Sagers Afgjørelse under Cancelliet, saavelsom Afgjørelsen af de Dissentser, der ei kunne afgjøres, ved Pluraliteten af den locale Bestyrelses Medlemmer, eller som finde Sted mellem denne og Amtmanden, deels Cancelliers Myndighed til at bringe Communerne til at vedligeholde de Jndretninger, som vedkomme Forholdet til Staten, hvorom nedenfor, saa findes Jntet at erindre imod, at det udtales som Princip, at Kjøbstad-Communerne staae under det nævnte Regjeringscollegiums Overbestyrelse. Hermed har Forsamlingen tilladt sig allerunderdanigst at fremsætte sin Anskuelse om Hovedprinciperne i den nye Communallov, tilhvilke den i det Følgende oftere allerunderdanigst vil tillade sig at henvise.