Viborger Samler, 1790-03-08
Hans Høiærværdighed Hr. Biskoppen fortsatte efter sit ved sidste Ordination (see forrige Aars No. 36.) givne Løfte, de begyndte Betragtninger over 2 Cor. 2 v. 17, i Forbindelse med de første Ord af v. 14. Det Stykke af Lidelsens Historie, som den Dag skulle oplæses, Luc. 22, v. 52 og 53, gav Anledning til i en kort Indgang at vise den ypperste Læreres skiændigste Løn; men, skiøndt hverken Josus selv nød, eller nogen Lærere kan vente at nyde almindelig Frugt endog af de herligste Taler, skal dog Guds Ords rette Forkyndelse aldrig savne riig Velsignelse. Vist nok skal enhver redelig Lærere, der følger de i det oplæste 17 v. foreskrevne Regler, faae den gladeste Aarsag at giøre Apostelens Ord v. 14 til sine Gud lader os altid bære Seier i Christo Af disse og de sidste af v. 17: Vi tale for Guds Aasyn i Christo, bleve atter forestilte: Vigtige Regler for enhver, der skal tale Guds Ord til Velsignelse. I. Reglerne: II. Velsignelsen, naar disse følges. 1. Reglerne efter Ordenes Orden. a) For Guds Aasyn. Ordet, Apostelen bruger, en indrer ei allene om, at Gud paa det nøieste seer og veed alt i Tiden, men og om hvert Menneskes Fremstillelse for denne Alvidendes Dom, Jnd. v. 24. Vigtige Erindringer for hvert Menneske i Almindelighed, at ingen Daarlig skal glæde sig ved, at deres Handlinger og Handlingers Grunde kan skiules for Mennesker, P. 139. Es. 29, v. 15, eller til større Fordømmelse misbruge Guds Langmodighed, P. 50, R. 126 R. v. 21. 1 Cor. 4. v. 5. Eccles. 11, v. 9. Dobbelt vigtige for Lærere, som de, der endog skal giøre Regnskab for hver dem betroet. Eccles. 5, v. 1. Jac. 3, v. 1. Ebr. 13, v. 17. Eiech. 33, v. 8. b) J Christo. Partiklen, Apostelen bruger, betegner ofte ved v. 14 coll. 1 Cor. 15, v. 57. Rom. 8, v. 15. Og Frelseren selv har fuldkommen forklaret Talemaaden, Joh. 15, v. 4. 5. Reglen bliver da denne, at enhver redelig Lærere bør under Følelse af sin egen Afmagt hente Kraft fra Christo; Jkke hiin overordentlige, som Apostlerne; ikke til døven Formastelse uden egen Fliid, som vore Tiders daarlige saa kaldte Jndblæste; men, som enhver, endog timelig, Forretning, af hvilken vi vil vente Velsignelse, bør begyndes i Jesu Navn, under Guds alvorlige Paakaldelse, uden stolt Selv Tillid, Pl. 127. Jac. 4. v. 2, saa bør i sær enhver, der skal tale Guds Ord til Velsignelse, anraade Guds Naade saavel til de efter hver Omstændighed nyttigste Materiers Valg, som til sammes opbyggelige Udførelse. c) Tale. Ordet i Apostelens Sprog bruges ei egentlig om de saa kaldte Talere, der bundne til Konstens Regler, prange, som oftest, med blomstrende Vittighed, men om enhver, der taler i det almindelige Liv. Reglen heraf bliver strax tydelig for enhver, der skal tale Guds Ord. Paulus fremsetter sig selv til Exempel 1 Cor. 1. og 2. Betydelig er dog Forskiellen imellem det for Almuen forstaaelige Sprog og det Pøbelagtige. II. Velsignelsen af saadan Tale. Gud lader os altid bære Seier. Ordet, her bruges, forekommer ikkun et Sted til i det Nye Test. Coll. 2, og da det der betyder at seire, har nogle forklaret det saaledes: at Gud ved sin Naade ligesom overvinder Læreren, at han ei ved mangemdende Vanskeligheder lader sig afholde fra Evangeli reene Forkyndelse. Paulus taler saaledes om sig selv, Philip. 3, v. 12. Vist nok er det Sandhed, at ligesom alt for mange letsindig løbe ind i Lære-Embedet, finde mere betænksomme betydelige Vanskeligheder, som ei uden ved Guds Naade, overvindes. Dog oversættes Ordet efter Sammenhængen her bedre, at Gud giver Lærere Seier De utallige c. 127 s. Modsigelser uagtede, som overalt mødte Apostlerne baade hos Jøder og Hedninger, indlagde de dog utroelig Seier; overalt fandt de, som Paulus siger v. 12 Dør opladt i Herren. Allerede, da Paulus skrev sit Brev til de Romere, kunde han Cap. 15, v. 19, med Glæde tale om sin Prædikens Frugt fra Jerusalem af indtil Jllyricum, at han siden kom til Rom meer, end een Gang, veed man; om han efter sit Forsæt kom til Spanien, er uvist. Saa sejerrig blev i utrolig Hast Apostlernes Lærdom, alle Forfølgelser uagtede, uden alle menneskelige Vaaben. Et af de største udvortes Beviis paa Jesu Religions Guddommelighed! Saadan Seier følger indtil Verdens Ende, Jesu Ords retskafne Prædikere. Paulus taler i Texten ei allene om sig, som Apostel, men om sine (Vi, siger han) Medarbeidere, en Timotheus, Titus, Sosthenes m. f. alle middelbar oplærte, ligesom paafølgende og nu værende Menighedens Lærere. Guds Ords retskafne Prædikere skal indtil Verdens Ende seire over al Mørkheds Magt, alle den Ondes snedige Anløb. Verdens Raserie, Hiertets Fordærvelse, Vankundighed, fræk Modsigelse, fremturende Haardnakkenhed, Bekymringer, Anfægtninger, endog i Dødens Time skal alle, skiøndt desto værre! ei hos alle, vige for Jesu seierrige Lærdom, naar den efter Pauli dyrebare Regler, rettelig forkyndes. Anvendelsen heraf blev ved kierlig Jver gjort paa den nye Lærere, især, og samtlige Nærværende, saavel Lærere, som Tilhørere.