Københavns Adresseavis, 1773-08-03
Fortsættelsen og Hoverie. (See Adresse=Contoirs Efterr. Nr. 115.) 2) Det formerer Consumptionen eller Fortæringen. Fortæringen er for det ringere Arbeydes Styld, som skeer paa Arbeydsdagene, slet ikke ringere. Naar jeg efter det Ansatte, som jeg eengang har lagt til Grund, bliver ved at regne videre, saa tabes ved Hoverle=Tienesten aarlige Fortæringer i 5000 Arbeidsdage for eet Menneske, og i 1500de Dage for et Spand og to Menneskeer; thi der er gemeenlig to ved et Arbeydsspand. Om der i et Land var 100 saadanne Amter, og man antog, at der ikkun blev arbeydet 300 Dage, om Aaret for Helligdagenes Skyld, saa fulgte, at dette Landlige frem forødede Underholdningen paa 1666 1/4 voxne Personer ved Haandarbeyde, og paa 1000 voxne Personer og 500 Spand eller 2000 Heste ved Spand Arbeydet. Det var let, at beregne denne foregivne Bekostning i Penge, men Sagen er i sig selv allerede klar nok. Til hvor store Øyemeed kunde denne Bekostning ikke nyttes, om man vidste at give den skadelige Indretning en anden Vending? 3) Det forhindrer Jordens gode Dyrkning. Jeg vil her ikke forklare mig vidtløftig over det Tab som Meyerie Godser lider af Giødningen for Spandarbeydets Skyld. Sagen er viis og sand, men andre har allerede for længe siden bemerket og med Eftertryk beklaget det. En meget større Skade kommer deraf, at Hoveriet ofte paa den ubeleyligste Tid kalder Hoveriebønderne fra deres eget Arbeide til Herskabets. Udi de nordiske Lande beroer ofte hele Agerdyrkningens Lykke paa den Omhyggelighed, med hvilken man benytter sig af det gode Veyrligt. Jeg har seet mangen stor Mark forderves, fordi den er bleven besaaet naar baade Jord og Veyrligt har været for vaad og fugtig, og hvor ofte forderves ikke Høet, hvor ofte forvoxer ikke Kornet paa Skiøren, fordi Bonden ved Hoveriet bliver hindret fra at indhøste det, naar det er Soelskin, J alle de Nedersachsiske Egne, som jeg kiender, er Hoveriebonden pligtig til, paa Forlangende at forrette Herskabets Arbeyde førend hans eget. J nogle Hoverie=Forordninger er det en udtrykkelig befaling. Naar man ingen Klagemaal hører over Følgerne deraf, saa kommer det gandske vist deraf, at Vanen har gjort Hoveriebønderne taalmodige, men derfor ere disse Følger dog ikke mindre trykkende, og visselig større end man tænker. Omstændighederne tillader mig ikke her at anføre Erfaringer, men enhver, som forstaaer sig paa Huusholdningen, vil herved erindre sig nogle Og har ikke den Misvext selv, som foraarsager saa megen herskabelig Eftergivelse, ofte sin Grund herudi, Altsaa lider ogsaa Staten paa denne Maade ved Hoveriet, ved dette ligesom privilegerede Middel imod Agerdyrkningens Befordring. Og al den Skade, som Staten har af denne Indretning, erstatter Hoveriet den ikke ved nogen eneste Fordeel, som den i og for sig selv kunde tilveyebringe. Jeg taler her om Staten allene, og hier til i det følgende i Særdeleshed at tale om denne Indretnings Fordeel og Skade for Herskaber og Hoveribønder. Hoveriet er altsaa imod Statens Jnterresse, og det er derfor ikke allene raadeligt, det er Pligt at afskaffe den i et Land. Vist nok kan man indvende derimod, at den høyeste muelige Jnteresse i et saa sammensat Korper, som en Stater, ikke altid lader sig opnaae, eller om det endog lader sig opnaae, Stats=Legemet derfor maae blive saa forkunstlet, at det ringeste Uheld truer det med sin Undergang. Jeg agter denne Jndvending høyt, fordi den virkelig er meget vigtig, men jeg nægter at den kan anvendes paa denne Fald. Dersom der kan giøres saadan en Contract imellem Herskab og Bønder, at ingen af Parterne behøver at opofre for meget af sin Privat Jnteresse derved, saa er det umueligt, at Hoveriets Ophævelse giør Staten den ringeste Skade, saa er det nødvendigt, at den maae befordre Vindsk beligheden, formindske Fortæringer, ophielpe Agerdyrkningen, saa er det klart at Statslegemets Systemme bliver derved mere eenfoldigt og simpelt.