Viborger Samler, 1843-01-31
J Natten til den 24de Jan. vækkedes Hadersleberne ved Brandtrømmen. Deputeret Borger og Gjæstgiver Willatz Johansens Huus stod i Luer, som brøde ud gjennem Taget af den høie Bygning. Uagtet Faren var meget truende, deels paa Grund af Husets Høide, deels fordi Vinden stod ind paa Byen, og uagtet man maatte ansee dette Huus for tabt, blev den duelige Brandmajor dog snart Herre over Jlden. Der brændte kun endeel af Taget, og efter en Times Anstrengelse og Arbeide var Faren for Byen forsvunden. (Dv.)"Til mine danske Medborgere! Jeg har modtaget saa mange Skrivelser fra forskjellige Steder i Kongeriget, og med saa mange Underskrivter af Mænd, der høre til de forskjelligste Borgerklasser, at jeg tør holde mig overbeviist om, at den Behandling, der er vederfaret mig i den nu sluttede slesvigske Stænderforsamling, har vakt en almindelig Jndignation i Landet og at den Maade, hvorpaa jeg har opført mig under Samme, har vundet mine Medborgeres Bifald.""Mine høistærede Herrer, Jeg behøver næppe at forsikkre Dem om, at baade jeg og mine faa Venner og Kampfæller, med den inderligste Glæde og den meest levende Erkjendtlighed erfarede deres Sympathi for os og den Sag, vi forfægtede; thi hvor fuldkommen vi end vare os vore Bevæggrundes Reenhed og vor Beslutnings Urokkelighed bevidst, var vor Stilling i Slesvig dog saadan, at vort Sind vel kunde trænge til Deeltagelsens Vederqvægelse. De Pligter, som Sagens Forsvar paalagde mig, have hidtil nægtet mig den Fornøielse, at udtale vor oprigtigste Tak herfor, men nu, da jeg er kommet tilbage til Hjemmets Ro, er det mit Hjærtes første Trang at tilsende Dem den. Og dog, mine Herrer, formaaer jeg ikke at gjøre dette i blot glade Udtryk, thi hvor meget jeg end ønskede, at min Taksigelse alene skulde bære Præget af det Opmuntrende og Styrkende, der nødvendigen følger med Bevidstheden om saa mange høitagtede Medborgeres varme Deeltagelse, saa er jeg dog ikke istand til at undertrykke en vis veemodig Stemning. Jeg staaer ikke længer paa Kampens Plads i Slesvig, hvor bestandige Angreb og Krænkelser holdt mig varm og svændt, og jeg befinder mig heller ikke i en Kreds af begeistrede Venner, der tilsværge mig Hielp og Troskab. Men jeg sidder ene i min Stue, Tanken dvælende ved mit elskede Fædrelands Fremtid, og jeg er ikke viis paa, ikke fuldkommen vis paa, at Nordslesvigs Sønner ved egen Kraft formaae at bevare deres danske Nationalitet, og, mine danske Brødre og Venner, fortørnes ikke over, at jeg siger det, jeg tør ikke trygt forlade mig paa Eders Bistand. Eders Begeistring for vor Sag er ægte og Eders Kjærlighed for vort Vel er oprigtig, det veed jeg, og tvivler intet Øieblik derpaa; men om end det broderlige Venskab kan forblive usvækket, saa kan Begeistringen det dog ikke, og med den forlader Eder den Opmærksomhed, som opdaget Fienden under enhver Forklædning, og det Mod, som uden Betænkning jager ham strax tilbage over Grændsen. See, dette er min Frygt; thi det er ikke Uger eller Maaneder, men det er Aar, maaskee mange Aar det gjælder om. Vore Fjender forlader ikke vore Grændser, og de tabe os ikke af Sigte som deres hjemfaldne Bytte, hvor længe det end skal vare. De ere faa og mægtige og rige; de kunne derfor let holde sammen; kunne, uden at opoffre nogen af Livets Behageligheder, vente til det passende Øieblik er der; kunne da let udkaste en Plan og enes om dens Udførelse. Men vi, Folket, meest Folket paa Landet, mange i Tal, men adspredte, uden Evne til at kunne virke alvorligt for Sagen; ingen Penge, ingen Tid, uden i Nødtørftens Tjeneste; ingen Anseelse, ingen Magt, intet Kiendskab til Jntriguer, ingen Lyst eller Vane til at at anvende dem eller Forstand paa at beskytte sig imod dem, og dog bestormet og ængstet af falske Rygter og logn agtige Jnsinuationer, som Fiendens Agenter og Organer, udsprede i Masse for at vække Frygt for alt Dansk og foren Forbindelse med Danmark; hyppig Erfaring om, at deres Modstand imod de Fornemmes Villie har været uden Virkning, og deres Besværinger og Bønner paa høiere Steder ere blevne uden Svar, ja, hvad der er det Værste af Alt, uden fuld Tillid til at have Ret i deres Fordringer, fordi deres Erfaring modsiger deres naturlige Tro paa at besidde Menneske Rettigheder, som ingen Dødelig kan berøve dem, Vistnok har, trods alt dette, det aandige Liv i de senere Aar begyndt at røre sig i Nordslesvig, og Folket sees efterhaanden at paagne af en dyb Slummer; men endnu erdet ikke kommet til fuld Bevidsthed, og kun Enkelte, de mere Begavede, ere fuldvaagne og vide, at det gjelder deres aandelige Liv eller Død, og Hvad dette vil sige. Endnu er ingen af vore Embedsmænd med os, ingen Riig, ingen Regjeringsmand, findes der en Enkelt blandt disse, hvis Samvittighed og Sandhedskjærlighed taler for os, saa tør han ikke aabenlyst og virksom træde paa vor Side. Derfor er endnu vor Tilstand farlig og vor Kamp saare ulige. Begivenhederne i den slesvigske Forsamling have tydelig viist vor Stilling, ikke som den i dette Aar tilfældigviis havde dannet sig, men som den er, som den har været og som den vil blive endnu i mange Aar, hvis der ovenfra slet Jntet skeer til vort Forsvar; thi Aarsagen til, at dette mærkelige Skuespil viste sig for Publicums Øine, var ikke, at vore Modstandere vare anderledes tilsinds i Aar end tilforn, men at vi vare det, at vi havde begyndt at yttre noget selvstændigt Liv. Danske Brødre, dette troe J ikke, troe det i det mindste ikke om nogen Tids Forløb, kunne ikke troe det og ville ikke troe det; thi J have ikke tabt eders Nationalitet og veed ikke hvordan Mennesket kan blive, naar han har mistet den. Men hos os veed vi det af Erfaring, og indsee, at det maa komme saaledes, saadanne ere de naturlige og nødvendige Følger af Modersmaalets Undertrykkelse og Forhaanelse i flere Aarhundreder. Hos den simple Mand, som intet nyt Sprog kan faae, bliver det aandelige Liv forkuet og inddysset, hos de Dannede bliver det fordreiet og forskruet og al den aandelige Naturlighed gaaer tabt, saa at selv deres moralske Forestillinger forvirres. Thi ingenlunde alle de Medlemmer af Stænderforsamlingen, der have arbeidet imod Nordslesvigs danske Nationalitet, ere sig bevidste at have forsyndet sig imod dets Befolkning, ja Nogle, de Jvrigste og Dristigste, troe endog at have udført noget Hæderligt. J denne Grad kunne Begrebene forvirres, naar Man har mistet sin Nationalitet, og i vild Fortvivlelse kæmper efter en ny, som dog umulig kan faaes, fordi Spiren hvoraf den skal udfolde sig, Modersmaalet, mangler. Det er den græsselige Forbandelse, der hviler over Modersmaalets Undertrykkelse, at dets egne Sønner, de som ved høiere Dannelse og Embedstilling ere kaldede til at foræde og forskjønne det, maae selv arbeide paa dets Tilintetgjørelse, uden at indsee, at det er deres eget aandelige Liv, de sønderslide. "Mine høistærede Herrer, Af alle Skrivelser, hvormed Dø have beæret mig, fremlyser det, at den Maade, hvorpaa det danske Sprog i Slesvig er blevet behandlet, har dybt saaret den danske Nations Æresfølelse. Og den kunde heller ikke Andet. Thi Man har jo med klare Ord sagt: Kunder, hvor intet andet Sprog lyder, end Dansk, kan det tales saavel offentlig paa Thinge som hjemme i Huset; men hvor et andet Sprog offentlig lader sig høre ved Siden af, skal det forstumme, træder det tydske Sprog ind i en offentlig Forsamling, saa har det danske tabt sin Ret til at være der, det skal øieblikkelig forlade Salen eller bønfalde sin tydske Søster om den Naade, at turde opholde sig der, hvilket hun da kan tillade, om hun vil Denne Tort havde de Danske ikke ventet skulde gaae over deres Sprog, og jo mere de ere sig bevidste at have holdt Andres Sprog høit i Ære og holdt deres egen tilbage uden nogen Paatrængenhed, desto dybere have de følt Krænkelsen; thi hvilken grændsesløs Foragt for den danske Nation maae De have, som byde den Sligt, som offentlig for Europas Øine dictere en saadan Degradation, uden at være udæsket eller fornærmet, ene og allene fordi det passer dem bedre, Brødre og Medborgere i Danmark, jeg seer, at dette er det dybe Saar, som Forsamlingen i Slesvig har tilføiet eders Nationalfølelse, og jeg begriber vel, at dette ei kan lukkes, for eders Sprog har faaet offentlig Opreisning, som det har lidt offentlig Forhaanelse, og af Regjeringen er indsat i sine naturlige Rettigheder. Og dog, hvor uglædelig, ja hvor bittert, og hvor smertelig end den Følelse er, jeg vilde af mit inderste Hjerte ønske, at hele Nordslesvig deelte den med Eder, thi den bærer og sine gode Frugter: jo dybere Mennesket føler sig krænket, desto mere concentrere sig hans Kræfter, desto stærkere bliver hans Selvfølelse, desto skarpere hans Blik desto fastere hans Villie og desto urokkeligere hans Beslutning. Ja, jeg vilde ønske, at en saadan Følelse af krænket Ære vilde lægge sig som en Vægt paa enhver Nordslesvigers Bryst, og gjøre hans Aandedræt tungt og hans Stemning mørk, indtil han besluttede sig til, ikke længere at ville taale Fornedrelsen. Naar en saadan Beslutning blev almindelig og urokkelig, saa vilde efterhaanden Alt ordne sig, som af sig selv. Dog, uden eders Bistand, danske Brødre og Medborgere! kan det vanskeligen skee; men paa den gjøre vi paagne Slesvigere for Fremtiden ogsaa sikker Regning. Jeg har ikke formaaet i de faa Linier at give en Forestilling om alden aandelige og politiske Forvirring og Strid, som herskee i Slesvig; men jeg haaber, at Hvad jeg har sagt, er tilstrækkeligt for Eder til at vurdere de mange falske Jnsinuationer, som hidtil saa ofte have gjort Eder ængstelige forat staae os bii vor svære Kamp. Man har paastaaet, at Folket selv ikke ønsker at beholde sit danske Sprog. Dette er en fuldkommen Usandhed, ligesom det ei er muligt, at det i Virkeligheden kunde være sandt. Men Man forlanger det Umulige, naar Man vil, at den simple Mand skal have nogen tydelig Forestilling om, Hvad det vil sige: at beholde sit Modersmaal eller at miste det og faae et andet Sprog istedet. Og Man fordrer Meget for Meget naar Man, som Beviis for Folkets Kjærlighed til dets Modersmaal, krævet overordentlige Anstrængelser og store Offere til dettes Opretholdelse og Forædling, især da de anseete og af Regjeringen hædrede Mænd, istedetfor at sætte sig i Spidsen for slige Foretagender, arbeide dem imod af al Magt. J kjære danske Brødre, forfølger derfor ikke det Nordflesvigske Folk med Eders Mistanke om dets virkelige Ønsker, og foragter det ikke, fordi det ikke er ivrigt nok for sit Modersmaals Liv og Ære, men kommer det til Hjelp i Gjerningen, og trættes ikke, fordi det ei er gjort med en ringe Bistand eller en kort Deeltagelse, Negter os ikke Eders Understøttelse, hvor vi bede om den; men arbeid ogsaa saavidt J forstaae og formaae, uden vor særskilte Opfordring, paa vor gode Sags Fremme, Med Frimodighed frembærer jeg i mine nærmeste Landsmænds Navn denne Bøn; thi vi bede ikke alene, vi tilbyde ogsaa. Naar dansk Nationalitet og Sprog kan bevares og styrkes i Nordslesvig, da er den største Fare fjernet, der for Øieblikket truer det danske Riges nationale Selvstændighed. Og Eders, vor, Kjærlighed til Fædrelandet er jo ikke blot bunden til Landet og dets ydre Natur, men ogsaa til den Aand og Sjæl, som der har hjemme, det, som udgjør Folkets Nationalitet. Lader os derfor forene vore Kræfter, for alvorligen at værne om det Fædreland, hvorved vort Hjerte hænger. Jkke altid concentrerer Fædrelandet sig i Folkets kloge Styrer og modige Anfører, hvis Opfordring vi rolig kunne oppebie. Otte er Fædrelandet en Enke, som vel kan elske og velsigne sine Børn, men ei forsvare dem: da føler enhver dygtig og modig Borger sig som den vakkre Søn, der ene kan og derfor skal værne om den ellers værgeløse Moder. Med uskrømtet Høiagtelse og oprigtig Hengivenhed under tegner jeg mig mine høistærede Herrers ærbødige Peter Hjort Lorenzen.