Norske Intelligenssedler, 1788-06-25
Fra en Norsk Bonde i Oplandene, ved J. C. Sal. Held fra det Høje, Held fra det store, vide, brede: Held og med Dig, Dig med os, Himmelsendte Tronfølger, Velkommen bag Nordens Alper, utrætteligste Hannibal, at ogsaa besøge dine Klippe-Boere, Norrs-Sønner, Velkommen vidt grandskende Freds-Helt at ogsaa sees, at ogsaa hyldes af denne Menneske-Flok bag Fjeldene, Alherren udsaae Dig, til Anfører, til Ledsager, og Bestyrer for Velkommen og evig velkommen Velsignede blant Konge-Sønner at give et haardt Land, en kold Himmel Dine Velsignelser, Vi veed Lands-Herren meddeelet fra Det Høje meget af hiin skaberske Magt. Førsten givet at omvende Steen til Brød, skabe Mennesker hvor intet før, omdanne Luft og Land saavelsom Folk, stifte almeen Lykke, Velstand og Lyksalighed: Den gandske Dag staaer Du ved Siden af Din Fader der har Stats-Roret i Haand - mægtige Prinds Forlængst hørtes bag Norges Klipper Ekko af den Roes Du erhvervede Dig ved Omsorg for Dit Folk. Alt i nogen Tid skimtedes nogle Straaler ved Randen ogsaa af vor Horisont af Dit lysende, Dit velgiørende Skin. Og - Gud - hvor velsignede ikke den vansmægtede Arme Dig, da du gavst os sidstleden fri Tilførsel, Hvor hævede ikke Oldingen sin svage Røst mod Himmelen for Dit Vel. Endog diende Barn udlallede ved Moder-Bryst Din Lov Kom vidtforskende Aand, at tage dette haarde, dette jævne og snee-dækkede Opholds-Sted der blev Normands Lod af Jord-Kloden, under Øiesyn! See retskafne Menneske-Ven, de fæle, de steile, de nogne Fielde over vore Hoveder, Betragt de Jrregange vi krybe omkring i under vidtstrakte, vildsomme Bergfod, de Træ-Hytter og andre Smut-Huller som vort Ly mod lange haarde Vinter-Kulde, mod rasende Snee-Bulkaner, Betragt de vidtspredte Jord-Pletter vi smaaligen røddede, driftede og nedhakken nogle faa Korn-Frøe Betænk skiønnende Mand, hvad vor Arm dog haver uden Regel, uden Anførsel, heri udrætted, til at betvinge Natur, til at erholde blivende Sted, paa et saa haardt og møisommeligt Jord-Strøg Det er nu mod tusinde Aar siden Norrs-Sønner samledes under een Overherre. Folkene rundt om os seer vi tiltage i Oplysninger, Velstand, Magt og Vælde. Men see - Retdannede Tron-Følger, hvor tyndt vort Folk endnu, hvor lidende en Mængde ved de ideligste Misvæxter der vedbliver at tvinge Mennesket, denne ypperste Gud-Skabning at stille Hungers-Smerten ved modbydeligst sundhed fordærvende Træ-Bark, Hist, hvilken Vidtløftighed af unyttige og skadelige Skov stykker, her, hvilken Mængde ufrugtbare Moradser og Kiær, der kjøler Luft, betager Soel sin Kraft og Jorden sin fulde Frugtbarhed, hvilken Utallighed af Kamp og anden Steen endnu hidtildags bedækker fedeste Jord-Stykker, Forgiæves anbyder vore hyppige Elve-Fald os deres Hjælp i Næringerne: Forsagte, skamfulde, fnysende forlade de os og fortsætte deres Lob! Forgiæves søger Stats-Forskeren, forgiæves Patrioten, hiine Kunst-Jndrætninger der stiftede andet Lands Flor, Folkemængde og Velstand, opførte den til høieste Spidse: Jkke Hammer, ikke Stampe, ikke Fabrik snart i Bøjderne. Næsten intet Syderie, ingen Bie-Avl, ingen Land-Handel; Bie-Avl dog allerede her, da hiine vindskibelige og modige Phænicier bestege Thules Kyster. Næppe sees uden nogle Sauger og Brød-Kværne, nogle enkelte Erts-Gruber. Er det fordi vi maa kjæmpe mod utallige Hindringer, Eller er det fordi vi overgave os til dorsk Uvirksomhed? Nei aldrig følede Nordens Mænd denne for Slægterne saa vanærende Drift som gjorde Spansk Folk stolt men armt, og Hindringer, store Hindringer hærdede, fordoblede endog vort Mod. Skal jeg da nævne Aarsagerne: Jkke Velstand nok i Landet. Vore store Land-Gaarde udeelte; Kun enkelt Mands Næring: Saaledes ikke Menneske-Arme nok at tilberede Natur-Evnerne. Jngen Lære-Anstalt: Jkke Lys nok til at opsøge, stifte og grunde Næringer, til at underdeele dem, forøge og forfine dem. Handel med de første Nødvendigheder spærred: Brød-Prisen saaledes over høi. Vort Brød da tyndt, vort Fæe smaat og uyngelsomt, vort Folk afmægtigt at modstaae den talrigere, den lykkeligere Kriger, afmægtigt at vedligeholde den Roes vore Fædre ved Seklers Helte-Daad erhværvede os. Nidkjæreste Prinds! Du antage Dig Selv et danneligt, et arbejdsomt og ærekjært Folk, Gak virksomste Mand, gak - og Gud skal være med Dig, Alkraften skal styrke Dig. Gak at overlægge med Din Fader og Landets Vise om alt, Du værdige vore Marker, vore Skove, vore Vanddrag Din virksomme, Din velgjørende Omhu. Du overdrage Bøigd de Verker og Manufactur med Handel som ej saa god Belejlighed til i Kjøbstad, Kjøbstad ej saa nyttig driver, og sær Beskaffenheden i dette Land udfordrer. Du Selv fordeele Næring til Kjøbstad og give Nødvendigheds-Handel sin fri og ubehindrede Fart, Saa skal Velsignelser fra Alfaders Trone nedstrømme over Dig, Saa skal Dit Navn blive stort hos Valkyrierne, Stort blant Europas Freds-Helte, Evig skulde da Norges Skialdre besynge Din Lov, Vore Ønsker fordoblede følge Oig Vor ringe Formue staae Dig stædse i hvor Du farer, Vore Hænder bære Dig, rede, og aldrig, aldrig skulde miskjændes ægte Nordens Mænd, Til Kronprindsen. ved Hans Ankomst til Norge. Lad hævdet Misbrug i Dig finde Højt lyder Glædskabs muntre Toner En Dommere, Mindisk streng, Fra steile Field, fra lave Dal, Som Blødhed aldrig kunde binde Og hen til Jordens fjerne Zoner Paa giftig Vellysts Rosenseng, Vort Fryderaab gjenlyde skal Lad Overdaad og prægtig Dumhed Ja - Thi for Norges ædle Sønner Beskæmmes, naar de Dig faa Hvad Glæde kan vel ligne den, Dig, som ej søger Rang i Tomhed Naar Himlen hører vore Bønner, Ei Lyst i Siæls Fordærvelse, At skue Fyrsten, Folkets Ven Bliv ved i tidlig Ungdoms Dage At see den Mand, som Himlen kaldte Da mangen ædel Fyrste gleed, Engang at bære Kronens Vægt, Standhaftig frem Din Vej at drag Som Danske Brødre herlig maalte, Til Æren, som er Dig berede Som fryde skal vor Efterslægt. Og - End en Bøn jeg tør frem At see ham mild sit Land besøge, Til Da beskeden Sandhed. Og lære kjende, elske det, Glem ej et ædelt Folk at ære Hist Velstands Kilder at forøge Vi elske Dig, elsk os igjen, Hist skaffe trykket Armod Ret. Naar da engang Din store Fader, Saa er, og Prinds, den Fryd, os varmer Os vækker op til Jubelsang. et mere vitte skal vort Held, Naar Jord og Trone han forlader Nu da vort Norge Dig omarmer, Og høster Løn for udsaaet Vel For første, gid ej sidste, Gang. Ei mere ønsket Regnen kommer Og Du nedlagte Byrde tager, At qvæge længe tørstigt Land, Og bærer den med tilvant Ar Naar Bonden i en brændende Sommer Bereder Trøst mod vore Klager, Og mægtig lindrer Sorgens H. Seer længselfuld hver Skyeplet af: End Du til os i disse Dage Kom da, kom tidt til os tilbage, Velsignet, ventet, ønsket kom Baag over elskte Rigers Fader, Gid Himlens bedste Fred ledsage. Og Fjerde Christians blide Dage Dig rundt blandt vore Fielde om, Besøge skal vort stolte Nord. Skue der med mildt alvorligt Øje Og Broderbaandet fast skal knyttes, Hver Mangel, som nedtrykker os; Bom Nor og Dan tilsammen Lær dem med Viisdoms Haand at bøje Og Begges Lykke skal beskyttes. Til Held for Stat, for Dig og os. Af Dig, som Begges Hierter, TilNordeel. Nog Hinkomst til Vopaa Car Kændet Mis: N: sind En Dommere indisk streng, Som Blødhed aldrig kunde binde Paa giftig Vellysts Rosenseng, Lad Overdaad og prægtig Dumhed Beskæmmes, naar de Dig faae see, Dig, som ej søger Rang i Tomhed Ei Lyst i Siæls Fordærvelse, Bliv ved i tidlig Ungdoms Dage Da mangen ædel Fyrste gleed, Standhaftig frem Din Vex at drage, Til Æren, som er Dig berede Og End en Ran jeg tar frombære Til Dig, beskeden Sandheds Ven: Glem ej et ædelt Folk at ære Vi elske Dig, elsk os igjen, Na 84 en ug Sin store Fasaarmer, Et mere virke skal vart Held, Naar Jord og Trone han forlader Og høster Løn for udsaaet Vel. Og Du nedlagte Byrde tager, Og bærer den med tilvant Arm, Veeder Fragt meere at Og ægtig lindrer Sorgens Harm: Korn, 64, kan til 40 tilkaaDaag over elskte Rigers Fider; Og Fierde Christians blide Dag Besøge skal vort stolte Nord. Og Broderbaandet fast skal knyttes, Som Vor na Dan tillammenbandt; Og Begges Lykke skal beskestaaAf Dig, som Begges Hjerter vandt, Fridrichstad den 19de Junii 1788.