Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-03-18
Fra den Tid, man igjen begyndte at bruge Ordet Fornuft i den gamle bemærkelse af det græske Ord vove, og nøiere, end tilforn, at adskille Fornuften fra den blotte Forstand, har Philosopheremaaden faaet ligesom en nye Aand. Men Jngen, som er fremmed for Philosophernes Skoler, og blot er vant til at danne sine Begrebet efter det daglige Livs Talebrug, indseer denne Forskjellighed. For denne Classe af Mennesker maa det, saa forstaaeligt som muligt, og ikke i disse Skolers vanskelige Sprog, vises, hvad Fornuft i Ordets eminente Betydning er. Hertil sigter uden Tvivl det philosophiske Priisspørgsmaal for 1822, fra det Utrechter Selskab for Konster og Videnskaber: "Hvilken er den sande Forskiel imellem Forstand og Fornuft, (See nyeste Skilderie af Kjøbenhavn, 1823, No. 14.) Et godt Bidrag til dets Besvarelse, vil man finde i Professor J. Salat's Skrift: Vernuft und Verstand, 2 Dele, Tübingen 1808. Efter ham er Fornuft ikke Evnen til at ræsonnere, eller at combinere Begreber og Domme i Slutninger, men den Evne, "at tænke sig noget Absolut, Evigt og Uendeligt, og at henføre sine Begreber, Domme og Slutninger dertil, naar der tales om Sandhed, som allene kan tilfredsstille den tænkende Aand, altsaa om reen og evig, over al Afvexling af Forestillinger ophøiet Sandhed." Man vil iøvrigt finde den hermed beslægtede og for vor Tidsalder høist vigtige Deduction hele Værket igjennem Følelse uden Begreb giver Mystik; Begreb uden Følelse giver Sophistik; men Begreb og Følelse, tilbørlig forenede, give sand Philosophie." Den religiøse Tænker, F. H. Jacobi forstaaer det Samme ved Fornuft. Ved Fornuften", siger han i Bogen: Von den gottlichen Dingen und ihrer Offenbarung, Leipzig 1811, og ikke ved Sandserne, faaer Mennesket en oprindelig Forestilling om det Sande. Men Fornuft, i den strængeste og egentlige Betydning, er mere end Forstand, eller end Evnen, at forbinde Begreber i Domme og Slutninger. Fornuften aabenbarer sig selv i Mennesket paa practisk Maade, ved Friheden. Og ligesom Mennesket kun egentlig da bliver sig sin Frihed bevidst, naar det ved Jdeer og Følelser, som ere ophøiede over al sandselig og jordisk Jnteresse, bestemmer sig til at tænke og handle, saa aabenbarer Fornuften sig ogsaa fra theoretisk Side ikkun da som egentlig Fornuft, naar vor Aand hæver sig over det Sandselige, Kun derved faae vi en Forestilling om det Sande og Væsentlige som Evigt, der er, hvad det er, medens Erfaringen aldeles ikke lærer os at kjende Andet, end en uophørlig Afvexling af Ting, som komme af hinanden og forgaae i hinanden. Med Hensyn til hiint Evig- og Oprindeligsande, som aabenbarer sig selv for Fornuften i Bevidsthedens Jnderste, er den hele Sandseverden et blot Jntet, ikke engang Skyggen af et skjult Noget; thi Alt er kun forsaavidt Noget, som det er grundet i hint Oprindeligsande, ligesom Virkningen i Aarsagen. Men nu er, hvad vi kalde vor Viden, et Product af Forstanden, af Forholdene &c. Den reneste Viden er derfor den mathematiske, der indskrænket sig til blotte Forhold, og paa en Maade ignorerer al reel Væren. Men ogsaa den empiriske Viden bringer os ikke det Oprindeligsande nærmere, fordi den, endog i sin videste Omfang og sin subtileste Uddannelse, er indskrænket til Jagttagelse af Forhold, hvortil ingensteds findes nogen blivende Realgrund. Det Oprindeligsande aabenbarer sig selv for Fornuften som Realgrund til al empirisk Virkelighed. Men det aabenbarer sig kun i det Fornuften hæver sig over den hele Sandseverden. Men det er ogsaa ophøiet over alle Forhold, som Forstanden kan forbinde til en Viden &c. Dog, det er ikke Hensigten, her at fremstille Jacobi's hele System, og endnu mindre at forsvare hans platoniserende Theisme for Philosophien som Videnskab. Kun den philosophiske Talebrug, der er saa forskjellig fra det daglige Livs, skulde her oplyses.