Aalborg Stiftstidende, 1829-10-08
Tyrkiet. J en Anmeldelse af Macfarlanes Værk, "Constantinopel 1828, siger Journal des Debats i et af de sidste Nummere: "Man mindes jo endnu en Catastrophe, da selv Consulaterne vare alt for afmægtige til at kunne beskytte Frankerne. Et piemontesisk Skib, hvis Captain beskyldtes for at have skjult nogle Grækere, blev confiskeret og hele Mandskabet fængslet. Den sardiniske Consul var fraværende; de øvrige Consuler vovede ingen Reclamation. Tyrkerne, i hvilke Consulernes Svaghed satte Mod, nøiedes ikke med Skibets og Ladningens Confiskation; hele Skibets (italienske) Mandskab blev dømt til Døden. Disse Ulykkelige erfarede deres Dom først, da de paa et Torv i Smyrna førtes gjennem to Rækker Bødler og Musselmænd med dragen Sabel. En ung genuesisk Sømand, der hørte til hiint Skibs Besætning, sled sig løs, søgte forgiæves at flygte og raabte i Dødens Angest fortvivlende: "Skal jeg da døe, Er der da ingen Christen, som vil frelse mig!" - - Hvor mange Ulykkelige, Græker og Franker, have ikke siden den tyrkiske Usurpations sørgelige Seier maattet udraabe det samme, som denne Genueser: Er der da ingen Christen, som vil frelse mig. - - J en sædvanlig Krig, hvor begge revaliserende Nationer reduceres til deres egne Kræfter, kunde Udfaldet ikke være tvivlsomt. Men Tyrkerne, hine Verdens Ødelæggere, fattes nu Alt: Guld, Mod, Dygtighed; deres fordums Fanatisme er slukt, Koranen skaber nu ingen Helte. Tyrkernes Hersker er sit Folk værdig. Han, som Tyrkevenner kaldte en dybsindig Politicus, en stor Reformator, er hverken meer eller mindre end en Barbar. Det er ogsaa alle Forstandiges overeensstemmende Mening om ham. At Mahmud befriede sig fra Janitscharerne, skeete ikke for at civilisere hans Rige, men for ei at dræbes af dem. Har han foretaget nogle Forandringer i Henseende til hans Forgængeres rov lystne Dispotisme, saa skeete det ikke, for i dets Sted, at indføre en regelmæssigere ordnet Regjering. Vil man vide, hvorledes Sultanen skaffer sig Penge, saa læse man Fortællingen om Duz=Oglus Død; denne fornemme Dame lod Sultanen ophænge udenfor hendes Huusdør, uden mindste Retsform; hendes eneste Forbrydelse var hendes Rigdom, som Sultanen attraade. Henrettelser af dette Slags ere ikke sjeldne i Constantinopel. Kjøbmand Schapdschi anvendte sin store, redelig erhvervede Formue til Veldædighed, saa at han havde erhvervet sig Hædersnavnet "de Fattiges Fader. Mahmud lod denne ædle Mand henrette, uden mindste Paaskud, blot for at arve hans Godser, thi Sultanen arver alle dem, han lader dræbe. - Mahmud er sin Broders og sin Yndlings, Ministerens Halet, Effendis, Morder. Vanrygtet ved Rov og Grusomhed; besudlet af 50000 tappre Janitscharers Blod, hvis Plads under hans Faner endnu ikke er besat; vant til at gjøre Brud paa hans egne Love og træde Menneskehedens helligste Rettigheder under Fødder, er han foragtet og afskyet af de Barbarer, over hvilke han hersker; i Farens Stund ville de ikke forsvare ham, snarere ville de vende deres Vaaben imod ham. Det var at forudsee, at Sultanen maatte blive haardt bedømt, naar hans Planer mislykkedes, og man maa være saa billig at indrømme, at hans nærværende Modstandere have fundet Grunde nok i hans egen Adfærd til at give deres Harme Luft, da selve hans Partie neppe vil kunne frikiende ham for at have svækket det gode Omdømme om sig ved at indskrænke sin egen personlige Virksomhed allene til energisk Fremgansmaade imod sine egne Undersaatter, aldeles uden at udvide den til at byde den fremtrængende Fjende personlig Spidsen. Skjøndt Fredsbetingelserne, saavidt de ere os bekjendte, synes at levne ham større Magt, end Krigens Gang lod formode, kan der dog mulig endnu være en og anden Betingelse skjult, hvis Opfyldelse gjør denne Magt endnu mere precair, end den, med Hensyn til Rigets egne Bestanddele, i sig selv kan ansees for. Efter en Skrivelse fra Wien af 23de September, løde Efetningerne fra Constantinopel rigtignok fredelige, forsaavidt som Sultanen havde erklæret sig beredt til at underhandle paa de Betingelser, som General Mülling havde meddeelt at være foreslagne af den russiske Keiser. General Diebitsch havde ikke mindre tilkjendegivet sin Beredvillighed til at giøre en Ende paa Blodsudgydelsen. Haabet og Fred var altsaa ustridig vel grundet. Alligevel har man efter de seneste Breve fra den tyrkiske Hovedstad Grund til at nære adskillige Betænkeligheder om den egentlige Mening af General Diebitsch's Yttringer; saa tydeligt og bestemt han nemlig yttrer sig stemt for at ende Krigen, saa aldeles har han paa den anden Side undveget enhver Erklæring om virkelig at standse sin Marsch. Sultanen har han lovet fuldkommen Sikkerhed for sin Person og sin Hovedstad, saafremt Tyrkerne ikke selv udøvede Fjendtligheder, og saafremt den russiske Armee ikke blev forhindret i at indtage den Stilling, som dens Sikkerhed fordrede. Denne sidste Bestemmelse tilstæder heelt forskjellige Udtydninger, og de europæiske Ministre i Pera ere, uagtet den factiske Vaabenstilstand, som beroliger Divanet, dog ikke uden Bekymring for Dardanellerne, men have desuagtet ei kunnet tilraade at besætte dem med europæiske Tropper, da Sultanens Tilladelse hertil allerede kunde være at ansee som en reel Fjendtlighed imod Rusland.