Politivennen, 1808-01-01
Et Par Ord om Rosenborg Have. (efter Jndsendt.) Hvo der har kjendt og vandret i den fordums store, fredede, gangrige, skyggefulde, af Nattergalen besøgte, med Lysthuse, Bænke, Billedstytter, og for alt med uigjennemtrængeligt Løvly rigt forsynede Rosenborghave, for ham opvækker den nu omtrent den samme smertende Følelse, som det giver, at see et Fruentimmer, man som blomstrende Mø har beundret, tredive Aar efter, som en nedbøjet, indskrumpet, halv skaldet, rynket og med Gummer tyggende Kærling. Den som derimod nu førstegang besøger Kiøbenhavn, og træder ind i KongensHave, studser ved, at en befæstet Stad er saa lykkelig, inden sine Volde, at eje et saa stort Forfriskningssted, hvor Luften er uendelig bedre, end i Gader og Stræder, hvor jævne og bløde Gange tillade den Svagere, Oldingen og det spæde Barn, at bruge det Fodgængeri, hvormed de paa brolagt Gade kun komme slet afsted, og hvor der dog er endnu herimod 1000 Træer, der yde Skygge og udvikle kvægende Livsluft. Det store Gode denne Have og dens Aabning for Stadens Jndvaanere endnu virkelig er, kan altsaa ved Hielp af ovenstaaende Lignelse allerbedst vise, hvad denne Have engang har været. Dog, det nytter lidet at pleje Savnets Følelser; hvad her er tabt kan desuden ej vindes tilbage. Men at fremsætte sine Tanker om de Forbedringer Haven i sin nærværende Tilstand kan tage imod, for nærmere at vorde, hvad dens høje Ejer vist ønsker, ikke blot en Bolgade for den raske unge Mand eller Kvinde, hvem Ly og Skygge ere mindre kærkomne, end Gjenstande at beskue og Øjne der skue, - men en sand Vederkvægelsesplads for hans mange gode Kbhvnere og Kbhvnerinder af modnere Aar og modnere Forstand, der trættede ved nyttigt Arbejd og hædrende Sysler her hente nye Kræfter til disses Fortsættelse, - et sandt Naturhospital for den Sygelige og den Alderstegne, for den Nyheldredede, for den svagere Spæde, altsammen dels højstværdige, dels vigtige Lemmer af Samfundet, - Sikkert saadanne Tanker kunne ikke andet end læses og høres med Velbehag af Vedkommende. Vi vare engang Børn, vi vorde engang Oldinger! Kan nogen Tanke kraftigere bringe den raske Yngling og Mand til at anstrænge sig, for at betale hvad han nød som Barn, og at forudkøbe sig Ret til en plejet Alderdom, ved at vise sig omhyggelig for disse to Samfundets yderst Grændseklasser. En lang for Sol og Vind aldeles Udsat Gang, som den, der med Anstrængelse naaer Jndgangen til Haven, endnu har at gjennemvandre, inde i Haven, inden han kan naae Skygge; Begloelse af en Mængde i denne Gang bænkesatte Mennesker; og Mangel paa lukkede lunne Bænke i samme, kunne ikke andet end opvække det Ønske, at man strax inden for den store Port, paa venstre Haand, vilde aabne en Gang optil Damealleen; denne Gang behøver kun at være smal og skyggefuld. Den vilde altsaa kun borttage liden Jord fra Havedyrkningen, men være en Bekvemmelighed, som mange vilde troe at burde betale med Velsignelses ønsker. Lyet i Haven formindskes aarligen. Gamle Træer omhugges Middeltræer og Hække borttages for nye Anlæg, de lævnede Træer behugges. Men Ly er en Herlighed i et vindfuldt Klima Skygge er en Vellyst hvor brændende Solskin truer trindt om mig! og Løvets Uddunstning er Naturens Apothek. Tanken er da saare naturlig: gid der maatte vorde plantet saaledes, at Haven snart fik mere Tæthed, Ly og Sundhed. Vort Foraar er stærk Blæst, vort Efteraar er temmelig Blæst, og vor Sommer er ogsaa sammetid Blæst. Mod saadan Blæst ere lukkede Bænke som de 5, der staae i Kavallergangen et herligt Pantser. Men hvad er i slige Bænke for hele Kbhvns Skrantinger. Stod der 50, vilde det maaskee formindske Kbhvns Dødeliste med 100 Personer om Aaret. Saameget inderligere maae den sande Menneskeven ønske Hensyn taget i Rosenborghave paa de nævnte Klasser af vore Kjøbenhavnere og Kbhavnerinder, som alle de Spadseregange, vi ellers have, baade i og uden for Staden, synes ene og allene anlagte til Afbenyttelse af kraftfulde og friske Mennesker, og som Barnet, Oldingen og Syglingen ved sammes Anlæg aldeles ikke synes at være komne i Erindring.