Viborger Samler, 1829-01-27
At det vist altid er ønskeligt, hvad Jndsenderen i ovennævnte Stykke behager at yttre, at hver Embedsmand, geistlig eller verdslig, nyder en sikker og, saavidt mueligt bestemt Løn for sin Møie derom tvivler ligesaalidet jeg, som vistnok enhver redelig Fædrelands Ven. Hvorvidt for øvrigt Justitsbetjentene ere tilstrækkelig aflagte, samt Grundene, hvorfor saa mange blandt dem, efter Hr. Jndsenderens Yttring, døe i Armod, da kunde der vel herom siges meget hvis en saadan Undersøgelse egnede sig at paatrykkes Publicetetens Stempel; men da saadant stemmer i det mindste ikke med min Følelse, vil jeg herom tie; - og altsaa om denne Sag fra min Side nok, Men hvad den ærede Jndsender behager at yttre i det nævnte Stykke angaaende Embedsmændenes Forflyttelse og det Hensyn derved tages til Cramenscaracteren da kan jeg ikke underskrive hans Mening. Er det udenfor al Tvivl, hvad Jndsenderen selv indrømmer, at Embederne lide ved de jevnlige - ja mankan sige meget hyppige - Forandringer af Embedsmænd, og at Tabet gaaer paa Almeenhedens Bekostning hvorfor skulde da Regjeringen billige dem. Min Mening var det aldrig, at det ved Magtsprog skulde forbydes nogen Embedsmand at søge Forflyttelse, ei heller har jeg i fjerneste Maade yttret dette, men kun, at der ei burde tages Hensyn til den største Deel af de Supplikker, som nu i den Anledning indkomme, da Regjeringen ved denne stiltiende Misbilligelse vilde efterhaanden hæmme hiint overhaandtagende Uvæsen. Hvor behageligt var det ei, om hiin valkre Skildring, Jndsenderen udkaster over Embedsmandens Følelse for sin vante Kreds, i Virteligheden sandt Sted. Men ach desværre! Erfaringen modsiger det hver Dag. Hvor mange hige ikke efter at flytte, om det saa var fra den ene Ende af Lander til den anden, blot for et Hundrede. Dalers aarlige Gevinst, ja mange blot lokkede af det skuffende Haab, Ønsket at see Frugterne af sine Bestræbelser synes kun faa at nære, og Graven, den forekommer dem vel lige luun enten den findes paa Jyllands Heder eller paa Sjællands veldyrkede Sletter. Saa byder Dagens Erfaring at slutte, og i Sandhed sørgeligt er det, at man maa nødes til at slutte saa. Og nu Examenscaracteren - hvor usikker en Maale stol for en Embedsmands Duelighed er ikke den! Uden at vedrøre det virkelig Tilfældige, det Relative der nødvendigviis maa hænge ved en Exammens Censur, er det høieste man kan inddrømme dog lun det, at den er et Vidnesbyrd om Candidatens theoretiske Duelighed paa den Tid, han underkaster sig Exammen. Men om han vedbliver at fortsætte sit Studium, indtil han naaer Embede og fremdeles herefter, om han søger at anvende Theoriens Grundsætninger paa det practiske Livs Forholde, eller om han maaskee med sit Landabilit paa Papiret troer sig saa duelig, som han behøver at være derom har man aldeles ingen Vished. Og nu spørger Jndsenderen, hvad skal en Foresat holde sig til Saa turde eller vilde jeg i Sandhed ikke have spurgt. Høie Vedkommendes Opmærsomhed for hver enkelt Embedsgreener alt for meget vakt og der holdes alt for nøiagtig Control med Embedsmændenes Embedsforhold til at de høie Foresatte ei skulle have noget ja nok at holde sig til. Desuden maatte jo Overøvrighedens Vidnesbyrd. der skal følge enhver Suplik være fyldestgiørende nok, for at forskaffe Regenten fornøden Kundskab om den supplicerende Embedsmands Duelighed og Flid. Og hvorfor skulde en Overøvrigheds Vidnesbyrd ei være ligesaa paalideligt, som det, der meddeles af en Høiskolens Professor. Begge have aflagt Kongen Troskabsseden - at ingen af dem er ufeilbar, er vist; men hvorfor den ene meer end den anden? Jeg kan derfor ikke indsee hvorfor de høiere Foresatte ei kunne holde sig til disse Vidnesbyrd, der endog efter al Rimelighed maae have overveiende Vægt, naar en Embedsmand indstilles til Monarkens Naade. Thi det synes dog upaatvivleligt, at den Embedsmand, der med paalidelige Vidnesbyrd fra sine nærmeste Foresatte godtgjør sit Embeds livs uplettede Førelse qvalificerer sig mere til hvilkensomhelst Begunstigelse af Regenten, end den, der intet har at fremvise uden sit Landabilie, om dette sidste end prangede i Enden med eet et quilem egregie. For øvrigt beder jeg, at den ærede Jndsender vil bedømme disse mine Attringer med samme liberale Aand, som han i sine tvende indsendte Stykker har viist sig at være besjelet af. Meget kjært vilde det være mig, om dette kunde give Anledning til, at et for Staten ikke uvigtigt, og for Embedsmændene saare vigtigt, Emne underkastedes en grundigere Prøve, end den, et Døgnblads indskrænkede Rum kan tillade.