Viborger Samler, 1783-03-10
De engelske Skibes Ankomst var mere lykkelig for Selkirck. Roger gjorde ham strax til anden Styrmand paa sit Skib. Men vi ville gaae tilbage med ham, og see hvorledes han befandt sig, forladt af Straddling og alle Mennesker. Silkirck tog med sig fra Skibet sine Klæder, sin Seng, en Flint, et Pund Krud og nogle Kugler, Tobak, en Øxe, en Kniv, en Kiedel, nogle Søm, en Bibel, nogle practiske Bøger, og sine mathematiske Jnstrumenter og Skrivter. Saaledes var Manden udrustet til ene at beboe sin Verden. Strax beskieftigede og ernærede han sig saa godt, som han kunde; men i de første 8te Maaneder kostede det ham megen Møie, at overvinde Længsel, Angest og Tungsindighed. Han byggede sig to Hytter af Pebertræ, tildækkede dem med langt Græs, og betrakde dem med Giedde=Skind. Med sit Krud og sine Kugler skiød han Giedder, efter Haanden som han behøvede dem, saalænge hans ringe Ammunition varede. Ved Hielp af Kruddet gjorde han ogsaa Jld; men da det slap, maatte han skaffe sig Jlden ved at gnide to Stykker Pebertræ saalænge sammen over sit Knæ indtil de antændtes. - J den lille Hytte, som laae noget fra den anden, beredede han sine Levnetsmidler. J den store sov han, eller beskieftigede sig med Læsen, Syngen og Beden: saa at han var i sin Ensomhed bedre Christen, end nogensinde tilforn, og end han troede selv at blive nogensinde efter. J Begyndelsen spiste han aldrig, førend Hunge, ren tvang ham dertil, deels af Græmmelse, deels af Mangel paa Brød og Salt. Han gik ikke heller til Sengs, førend det var ham ganske umueligt længe re at vaage. Pebertræet, som giver en stærk og klar Lue, tiente ham baade til Jld og Lys, og forfriskede ham desuden ved sin behagelige Lugt. Han kunde fange Mængde af Fiske, men ikke spise dem, formedelst Mangel af Salt, da de foraarfagede ham Durkløb; Søekrebs undtagne, hvilke faldt saa store som Hummer, og vare meget gode Disse kaagte han undertiden, undertiden stegte han dem. Ligeledes forholdt han sig med Gieddekiødet. Han havde i alt dræbt en 5000 Giedder, og fangede endnu flere, som han lod løbe, efter at han havde mærket dem. Da Kruddet manglede ham, bemægtigede han sig Giedderne ved sine Fødders Hurtighed; thi hans Maade at leve paa, hans bestandige Øvelse i at gaae og løbe, befriede ham fra alle grove Safter; og desaarsag kunde han med en beundringsværdig Hurtighed. tighed løbe igiennem Skove, og over Klipper og Bierge, hvilket han viste Engelænderne, ved at opløbe nogle Giedder, han fortiente altsaa med en Alchil Navn af 20des os. Capitain Roger havde en Bulbidder og Bord, hvilken han lod gaae med Selkirek tillige med nogle af de raskeste Matroser, for at hielpe ham i Gieddefangsteen; men Selkirck løb dem alle langt forud, og trettede saavel Hunden som Folkene. Han fortalte selv, at hans Hurtighed, i at forfølge en Gied, havde engang paa det nærmeste kostet ham Livet. Han forfulgte den med saadan en Begierlighed, at han ikke saae eller tænkte paa andet end Gieden, og greb den paa en afbrudt, med Budsker begroet Biergspids. Han faldt derfor med sin Gied fra en frygtelig Heide ned i Afgrunden. Da han efter Faldet kom til sig selv igien, laae Giedden død under ham. Han selv blev liggende i 24 Timer, og kunde neppe krybe Hiem til sin Hytte, der var over en Fierdingvei borte fra Stedet. - J ti Dage derefter kunde han ikke gaae ud. Den lange Vane gjorde omsider, at han fandt Smag i Maden uden Salt og Brød. - Naar Aarets Tid førte det med sig, havde han Overflødighed af Roer, hvilke Dampiers Folk der havde saaet, og som havde vidt udbredet sig. - Han havde ogsaa Forraad paa Kul, og han vidste at krydre sin Mad med Pebertræets Frugt, hvilken var ligesaa god, som Peberen fra Jamaica, og lugter meget behagelig. Han fandt ogsaa en sort Peber, som man kalder. kalder Malageta, der er meget god til at fordrive Cholik og Mavesmerte. Ved at løbe igiennem Skovene, havde han aflagt sine Skoe og Klæder. Tilsidst saae han sig nød til ganske at undvære dem. Hans Fødder bleve ogsaa saa haarde, at han uden Vanskelighed kunde løbe, hvor det skulde være. Det varede endogsaa noget, efter han igien var kommet om Bord, inden han kunde taale at gaae med Skoe, thi hans Fødder hovnede op af dem i Begyndelsen. Da hans Klæder vare blevne ubrugbare, fandt han dog snart paa at raade Bod paa denne Mangel. Han forfærdigede sig en Kioel og en Hue af Gieddeskind, hvilke han syede eller sammenrimpede med Remmer af samme Skind, som han tilskar med sin Kniv. Han havde ingen anden Naal, end et Søm, og da hans Kniv endelig var opslidt indtil Ryggen, gjorde han sig andre af nogle Jernstumper, som vare efterladte paa Landet, hvilke han hamrede tynde, og skierpede paa Steene. Da han ogsaa havde taget noget Lærred med sig; saa syede han sig Skjorter, ved Hielp af sin ovenmeldte Synaal og Tvinden af sine Strømper. Han havde sin sidste Skjorte paa, da Engelænderne kom til ham. Efter han havde overvundet sin Tungsindighed, beskieftigede han sig stundom med, at indsnit te i Træerne sit Navn, og Tiden, da han var ankommet der, samt hvorlænge han der havde op holt sig. Han Han var i Begyndelsen meget plaget af to hinanden modsatte Dyr, af Katte og Rotter, hvilke vare komne til Landet med Skibe, som der havde forsynet sig med Vand og Brænde. Disse Dyr havde formeret sig utrolig. Rotterne gravede hans Klæder, og svarede ikke engang hans Fødder, naar han sov. - For at fordrive disse Giester, faldt han paa at lokke Katte til sig med Kiød, hvorved han gjorde mange af dem saa tamme, at de leirede sig omkring ham i hundredeviis, og gjorde snart hans Hytte fri for Rotter. Han gjorde ogsaa nogle Kid tamme, og naar han vilde fornøie sig, saa dansede han undertiden med dem og sine Katte, og sang til. Saaledes vidste han, ved Forsynets Godhed og sin muntre Ungdom, da han først nu var 30 Aar, at overvinde alle Ensomhedens Uleiligheder, og var tilsidst meget rolig. Det første han kom paa Rogers Skib, havde han, formedelst Mangel paa Øvelse, glemt Sproget saa meget, at man neppe kunde forstaae ham, og han syntes kun at tale med halve Ord. Der hørte en temmelig lang Tid til, inden han igien kunde venne sig til europæisk Mad og Drikke, besynderlig Brændeviin, da han saa længe ikke havde drukket, andet end Vand.