Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1770-11-23
Om Munken og Eremiten. En Munk vilde engang gaae fra et Sted til et andet. Men som Veyen var noget lang, og han frygtede at Ratten, som faldt paa, vilde hindre ham fra at komme igjennem den store Skov, som just laae i hans Vey, i hvilken opholdt sig saadanne, der pleyede Natte-Tiid plyndre de Jagiennemreysende. Han holdt det for raadeligst at tage Natte=Herberge hos en gammel Eremitt, der havde opreyst sig en Boelig ved Indgangen af Skoven, hvor han i Sikkerhed kunde forblive indtil om Morgenen, da han meere trygt meente, at kunde fortsætte Reysen. Han gik ind, hilsede paa Eremitten, og efter at have sagt sit Ærende, begyndte at indlade sig med denne Eenlige i mange bittige og betydelige Samtaler. Det meste af Natten blev under Samtale tilendebragt, da de endelig mod Morgenen begyndte at handle hver om sin Stands Ypperlighed og ypperlig Fordeele i Standen. selv. Munken, som indbildte sig at have meere forud i Retfærdighed, Dyd og gode Gierninger end Eremitten, reyste sig op og meget fripostig tiltalede Verten saaledes: Hør, du Gamle, du taler om din Eenligheds herlige Fordeele. Men hvad meener du ikke, der er i min Stand, Jngen kan give saa gode Fordeele som vores; dog, naar man kun forstaaer de rette Munke=Kneb. Men just fordi, at Embedet intet stort importerer, naar man ikke legger Hovedet i blød for at udfinde Jntriguer: saa er jeg som giør mig Sambittighed derover) den fattigste af vor ganske Orden. Jeg elsker Maadelighed; jeg holder mig fra Fraadserie og stærk Drik, Logn og Ræstens Bagtalelse kan jeg ikke fordrage; Avind og Misundelse, som pleyer at følge mange af min Stand, stræber jeg at vogte mig for. Hovmod og Overmod anseer jeg som en Plet paa vor Orden, der er baade den ældste og fornemste. Endskiønt du seer mig at være vel ved Magt, saa pidsker jeg dog mit Legeme alt som oftest, og faster tvende Gange om Ugen. Jeg giver meget til de Fattige, saa at mange af Armodens Børn søge at tage sin Tilflugt til mig. Kort: jeg veed intet ved mig selv, som kunde giøre mig til en uværdig Mund; Thi jeg er (saa sandt hielpe mig Sanct Walborg) den ærligste og oprigtigste, endskiønt mange ere lastefulde; men blive anseede for gode og dydige. Exemitten, som gik frem og tilbage, hørte med Forundring paa disse Munke-Concepter. Denne, som var redelig i Hiertet, kunde ey finde sig i denne Munkens Berømmelse af egne gode Gierninger. Men som Munken, gik, fik Eremiteen i det samme det Jndfald at røre ved Munkens Kappe. Han mærkede, at noget indenfor bevægede sig, men da han listede sig til at løfte den op, blev han ey allene vaer de Laster, som Manden for havde fordømmet, men tillige fleere og andre at være giemte under Kappen. Han blev forskrækket og det var længe, førend han kunde faae et Ord frem. Men da Munken spurgte, hvorfor tier du, udbrød han i disse Ord: Havde jeg ikke opløftet din Kappe, og selv erfaret hvad Dyder, som under den vare skiulte, da kunde du let have indbildt mig, at du var en ærlig Munk, men da jeg nu fornam de selv samme Laster, som du nyelig sagde dig at hade, at ligge skiulte hos dig; saa maae du forlade mig, om jeg herefter holder dig allene for en udvortes forestilt god Munk, der kunstig veed at prædike mod og fordømme de Laster, som dog lig hemmelig i din Barm.