Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1812-12-22
Opfindelsen og Jndførelsen af Penge taber sig i den mørke Oldtid, og kan ikke med Vished bestemmes. Bibelen, de ældste historiske Monument, vi kjende, fortæller om Abraham, at han kjøbte sig et Stykke Jord og en Hule, hvori han vilde begrave sin Kone, for 400 Shekel Sølv, og Ephrons Svar, at denne Jord var saa meget værd, viser noksom at man allerede for Aartusinder havde Begreb om Penge og Pengesværd. Voltaire synes vel heraf at ville slutte, at de 5 Mose Bøger først ere skrevne i den Tidspunct, da Hebræerne begyndte at forskaffe sig nogen Mynt fra deres Naboer, men slig en Jndvending, fremsat uden mindste Grund, behøver vel neppe nogen videre Gjendrivelse. Skriften siger udtrykkelig, at Abraham tilveie de Ephron Sølvet. Det er naturligt, at Guld og Sølv, som de to ædleste Metaller, der aldrig tabe deres oprindelige Egenskaber og som intet Element formaaer at tilintetgjøre, maatte blive den Gienstand, Menneskene valgte som et almindelig gieldende Repræsentativ for deres Fornødenheder, hvorved de undgik den med en tidligere Skik forbundne store Uleilighed, at bortbytte den ene Fornødenhedsartikel mod den anden. Nationer, der manglede enten ganske disse Metaller eller i det mindste havde meget ringe Forraad deraf, betiente sig af mindre ædle Metaller, Træ, Læder, Horn, Frugter, Kjærner, i Handel og Omsætning. J Begyndelsen vare saaledes Varene selv Pengene, siden antog man Sølv og Guld som deres Repræsentativer, det vil sige, enhver deelte sit Metal i forskjellige Stykker i Forhold til den Qvantitet Varer, der skulde betales, og omsider begyndte man at give Tingene en mere bestemt Orden ved at indføre Mynt. J Førstningen bestemte nok enhver selv Værdien af Mynten ved et eget Tegn, men da Misbrug snart indsneg sig, saa maatte Staten lægge sig derimellem, og, ved at forbeholde 1) Ordets Derivation viser, at Shekel oprindelig ikke var Mynt, men en Vægt, saaledes som f. Ex. det oprindelige Engelske Pound. Antager man altsaa at Abraham betalte en vis Vægt Sølv, saa bortfalder hiin Tvist om Perioden, hvori Pentateuchum er skreven, ganske af sig selv. sig noget vist for sin Umage, selv lade præge Mynt efter et bestemt Forhold og med et bestemte Præg. Det vilde maaskee ikke være vanskeligt, af Pengenes Benævnelse i de forskjellige Sprog, at lære at kjende hvilket Folk der tidligst er bleven til en handlende Nation eller tidligst har havt Metaller som Betalingsmiddel. Hebræernes Kosef. Latinernes Argentum, *) de Franskes Argent, som i alle disse Sprog baade betegner Sølv og Penge, viser at dette Metag var indført og almindeligt brugt hos disse Nationer." Derimod viser Tydskernes Geld (af gelten), Engelskmandens Money (af moneta) og de Danskes og Svenskes Penninge, der ligesom det Engelske Penny kommer af det gothiske Pæntri eller længt (Stempel, Præg), at disse Nationer sildigere, maa være kommen i Besiddelse af Sølv og Sølvmynt. Historien bevidner det ogsaa. J Engelland lod først Kong Edvard III præge Guldmynter. Sverrigs Gustav Adolf lønnede, førend han gjorde Erobringer udenlands, sine Soldater med Kobbermynt. *) Pecunia har sin Oprindelse fra pecus, Qvæg da Qvægavlen i hine Tider var Menneskenes Hovednæringssyssel, saa er det naturligt, at Qvæg og Penge vare, ligesom endnu hos alle nomadiske Nationer, synonyme Ord. Naar man vilde beskrive en Mands Rigdom, saa opregnede man gjerne hvor mange Øxne, Faar te, han ciede. (See Job 16. 3 V.,**) Vor lærde Dr. Baden siger i sin interessante Historie af Danmark og Norgs Handel &c. S. 137: "at længe hen i Middelalderen gik Guldringe og andre Smykker endnu for Penge. Den i Danmark berygtede Plougskat erlagtes i Flosk og Smør, og i lige Varer, ja endog i Øl, bestode oftest Gaver til Kirker og Klostere. Men naar samme Forf, siger, at det paa den Tid var ligedan i det øvrige Europa, og søger at bevise dette med Edvard 111, som havde megen Vanskelighed ved at faae de Varer, han havde faaet som Subsidier, gjorte i Penge, saa kan man ikke være saa ganske enig med ham. Denne Vanskelighed kan have været en Øieblikkelig, af Tidsomstændighederne foranlediget Forlegenhed; men Historien lærer os, at Edvard 111 lod mynte Florencer, Rosenobler a. af Guld, i den første Fierdepart af det 14de Aarhundrede, en Omstændighed, som synes at vise, at der paa den Tid ikke Det er begribeligt, at Guldet, indtil Americas Opdagelse, maatte være sjeldent, især i vort Norden, hvor dette Metal i Oldtiden næsten ikke kunde tilveiebringes uden ved Sørøverie, og Historinsynes alt for tydelig at vise, at hvad visse Forfattere fortælle om den Mængde Guld, her fandtes i Landet, er sikkerlig meget overdrevent. Da Svend Tveskjæg anden Gang blev fangen af Julinerne, siger Sax, skulde han, ligesom første Gang, løse sig med saa meget Guld, som hans Legeme tvende Gange veiede, men da dertil ingen Penge var at faae, eftersom hans Venner havde udtømt sig, og det Kongel. Skatkammer var i slet Tilstand, maatte han pantsætte adelige Trorn, og, for at løse dem igjen, maatte Herremændene siden sælge deres Eiendom. - Om man end antager, at Kong Svend veiede 150 Pund, saa er 300 Pund eller 9600 Lod, beregnet hvert Lod til 10 Rdlr., dog ikke meere end 96,000 Rdlr., og man kan umueligt forudsætte, at der var meget Guld eller Sølv – thi for Sølv kunde man allerede den Gang faae Guld – i et Land, hvor hele Staten, ikke kunde tilveiebringe en Sum af 9600 Lod Gulds Værdie i et Øieblik, da det gjaldt om at befri sin Konge fra Fienders Hænder. Adam v. Bremers Vidnesbyrd om det meget Guld, der, samlet ved det gjængse Sørøverie, fandtes i Landet, synes at gjendrives af den anførte Kiendsgierning.