Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-07-08
Blandede Efterretninger. Paris, d. 28 Marts 1818. J Gaar var det otte Dage siden den mærkværdige Revolution har fundet Sted, som satte Europa i Forfærdelse. At skrive Dem til med samme Frihed som før, gaaer nu desværre ikke meere an, en Forfatter, tilmed en fremmed, maa nu igjen tage sig vel iagt; jeg vil altsaa i Fremtiden fortie meget; men de Kiendsgierninger, jeg beretter, skulle i det mindste ikke vanskabes, og, saa meget det staaer i min Magt, være paalidelige. Særdeles besynderligt maa denne Revolution rigtig nok i Begyndelsen, synes. Men naar man har kjendt den indere Tilstand af Frankrig, saa kan den ikke forekomme os fremmed. Armeen vilde nu eengang blive den første Stand i Staten; at dette ikke lod sig gjøre under Kongen, der vilde bringe Alting igjen paa den tilbørlige Fod, indsaae den vel, derfor længtes den efter sin forrige Fører, traadte i Forbindelser, med ham, hvoraf der, af Mangel paa et skarpt Politie, intet blev bekjendt førend netop i det sidste Øjeblik. Den Deel af Armeen, der skulde handle mod de landede Tropper, var tildeels upartisk, i det mindste i Begyndelsen, men erklærede, det var den umueligt, at slaaes med gamle Vaabenbrødre, og Kamrader. Dette var naturligt, og derfor er det ei at undres over, at det ikke kom til ringeste Fægtning. Men Borgerne! Disse havde vel kunnet forekomme det, naar de havde villet; men det var ikke mueligt at indgyde dem Enthusiasmus; de store Stæder fraregnede, hersker overalt i Frankrig en Kulde, der intet Godt bebuder, og denne Kulde har sine gode Aarsager. Kongen havde kun alt for ofte ladet sig forlyde med, at det var hans faste Villie, at gjenoprette Religion og Sædelighed; dette var blevet de Franske en uudstaaelig Tvang, Ludvig XVIdes Broder var i Mængdens Øine en bestandig Erindring om hiins Henrettelse. Jacobinerne havde allerede i nogle Maaneder arbeidet, paa at opægge Alle mod den Kongelige Regjering. Man paastod at der var forfærdiget en Fortegnelse over de Revolutionære, og at alle de, som fandtes paa denne, vare fordømte til en hemmelig Død eller evigt Fængsel. Vist er det, at adskillige Emigranter arbeidede ved Hoffet paa at faae Jacobinerne afstraffede. Til alt dette kom endnu Privat interessen. En Mængde Landmænd havde kjøbt Stykker af Nationalgodserne; disse begyndte at frygte for deres Eiendom. Saaledes stødte meget sammen, som syntes at undertrykke Fædrenelands kjerligheden i Borgernes Hjerte. Desuden forsmaaede den Kongelige Regjering den Konst, at opflamme, som forhen var Tilfældet, Folket ved Gadeviser, Theaterstykker, Bulletius o. s. v., ikke engang Volontærcorpsene bleve benyttede; sikkert havde Egnen omkring Paris endnu kunne været godt forsvaret. Derfor rykkede Bonaparte saa uhindret og hurtigen frem, og Søndagen d. 19de raadede man Kongen at forlade Paris. Han kjørte endnu om Eftermiddagen en Spadseretour; jeg faae ham kjøre igjennem St. Honorsgaden; Græmmelsen, bøiede hans graa, ærværdige Hoved; man raabte fra alle Kanter, Vivat! han vinkede med Haanden, til Tegn paa Taknemmelighed; men hans Ansigt var alvorligt og dybsindigt, mange, der faae ham, grædte og hulkede. Vognen kjørte tilbage til Thuillerierne, og siden den Tid har Paris ikke seet sin Konge; thi om Natten afreiste han, om Morgenen var Regjeringen borte, og Staden overladt til sig selv. Der er noget Frygteligt i at see en stor Stad, fuld af en ørkesløs, ildesindet Pøbel, uden Øvrighed, uden Styrer. Jeg erfarede dette i forrige Aar d. 30 Marts og nu i Aar d. 20de, til Lykke havde Nationalgarden, ligesom forrige Gang, besat alle Poster; paa denne Maade blev Alting roligt; det varede heller ikke længe førend Napoleons Deputerede toge de forskjellige Forvaltninger og Dicasterier i Besiddelse. Snart derefter indrykkede Bonapartes Tropper; de hvide Cocarder forsvandt, derimod paasatte Tropperne de trefarvede. Folket trængte sig til Thuillerierne; Haandværksfolkene udmærkede sig især ved at raabe Vivat; Dagen forløb ellers uden al Urolighed, og om Aftenen var Bonaparte i rolig Besiddelse af Thuillerierne og Staden. Næste Dag var Tonen i alle Tidender aldeles omstemt, Skuespillerne ved Theatre francais vare allerede Comediens de Empereur, Journal de Debats hedder Journoldes Empire, og beholder denne Titel, Pariserne strømmede hen til Carousselpladsen, for at see Mønstringen af de ankommende Tropper; Kongen var allerede snart halvglemt, næste Dag var igien Mønstring, ved hvilken Leilighed Soldater og Officerer skraalte af fuld Hals Vivat; alle Kongelige Vaaben og Portraiter forsvandt; Tidenderne begyndte at mishandle den Kongelige Familie, en, formodentligen efter Politiets Foranstaltning, opslaaet navnles Proclamation skildrede den paa en ublu Maade, og i Dag ville Dicasterierne i deres Taler bevise, at deres Regjering er ulovmæssig, N's derimod retmæssig. (Fortsættes.)¬