Ribe Stifts Adresseaviser, 1794-06-01
Den 13de Gang var Maanen nu gaaet ned over deres Lysalighed, og forøgede disse elskende Personers Glæde med en Datter, skiøn som hendes Moder, og en Søn, der var sin Faders udtrøkte billede. Deres Timer bleve allene maalte efter deres Lyksalighed, og Minuterne udtællede med Fryd. Men ak, hvor ustadige ere ey Livets Fornøielser, og hvor ofte blive de Planer, vi udkaste til Forlystelser, tilsidst kuldkastede, En ulykkelig Sydom bortrøvede, disse 2 smillende Børn, og Naturen overgav dem omsider til Dødens Engel. J brahims Sorg var ubeskrivelig, og Almiras Bedrøvelse alt for tung til at udholde. Han blev dog alligevel, ved Hielp af Fornuften og Filosophien, istand til at giøre sin Bedrøvelse Modstand; men hun var, formedelst sin emfindtlige Gemytsbeskaffenhed og sin heftige moderlige Kierlighed, ei istand til at tage imod mindste Trøst. Hvor ofte beklagede hun sig over Himlen i hendes Sorg Bitterhed, Hvor ofte kaldte hun paa Døden i hendes Hiertes heftige Smerte J Koner i Bagdad, vare Vidner til hendes Taarer. J Mødre i Balsora have hørt sige af hendes Sukke og J Aften Skygger bragte ingen Trøst i hendes Siæl. Paa Fortvivlelse fulgte endelig Afsindighed, og Skiebnens Gudinder, for tørnede over hendes Klager, overskare hendes Livstraad, just som hun var iferdmed at sønderslide sit Haar og udstade de bitterste Klagemaal paa hendes lille Jbrahim, og Almires nylige opkastede Grav. Almiras Død berøvede den uløkkelige Jbrahim alt sit Mod. Han greb en Dolk og stoed i Begreb med at giøre Ende paa et Liv, som han ei længer var istand til at nyde, dog først vendende sine Øine op til Himlen, faldt han paa Knæe, og udtalede følgende Bøn Du, mine Forfædres Gud, som sidder optronnet over Himlenes Himle, og du store Profete Mahomed, Sandheds høje Betient, see engang til mit Hiertes Pinsler, og tilgiv den hurtige Beslutning samme frembringer, Det tilkommer ei mig at spørge, hvorfor det evige Forsyn ville udstode over mig saa ubeskrivelige Lidelser. Tillad mig dog at spørge, om jeg fortiener dem alle Sandeds og Retskaffenheds Love har jeg hidtil holdt ubrødelige, og enten det er af Ubesindighed eller den menneskelige Naturs Svaghed, maae jeg ei bestemme; men jeg er ei længer istand til at udholde. en Vægt af Smerter, som endog de ulyksaligste, Du reent har slaaet Haanden af, endnu aldrig have erfaret! Tilgiv mig, Almægtige, at jeg saaledes, ukaldet, røkker frem for Din Trone, at søge i en anden Verden, den Rolighed, som Skiebnen negtede mig i denne. Her endte Jbrahim, og stod just i Begreb med at give det fatale Stik, da en af de himmelske Væsener, som ere i Nærværelsen af den levende Gud, lod sig see paa Øieblikket, holdt hans Haand, tilbage - Jbrahim faldt ned med sit Ansigt mod Jorden, og Himmelboeren, tiltalede ham saaledes: "Lad af, vildfarende Jbrahim, at klage over Forsynets Veie og at tænke, at den Høiestes Beslutninger ei skulle være styrede af ufeiltagende Retfærdighed. - denne Verden, hvilken Du maae betragte som en Prøvestand, og ei som en Belønningsstand, farer Du meget vild i at ville tænke at opnaae fuldkommen Lyksalighed eller nyde ustyrret No. Er det Dig saameget om at giøre, at hæve Dig til dette glade Maal, saa underkast dig med en fuldkommen Hengivenhed, den guddommelige Villie, og beskyld aldrig det Væsen for Strænghed, som midt i sin Vrede allene søger at forbedre. Baade Du og Almira vare alt for rasen de indtagne af disse 2 Børn, hvormed Himlen havde velsignet Jer, og J gave mindre Agt paa Giveren end paa Gaven. J sin Godhed tog derfore Himlen tilbage, hvad den havde behaget at give, og er du vel ubillig nok til at fortornes over at det guddommelige Væsen finder for godt at tage sit eget tilbage. Kan du vel siges med Sandhed at elske disse Umyndige, naar Du ville et et Øieblik ønske dem tilbage fra fra de evige Lyksaligheds Boeliger, som ere bestemte for de udvalgte, De ere salige, ville Du forstyrre deres Salighed, De ere Engle ville Du bringe dem tilbage til deres forrige Leer? Hvad har Du at klage over, Almira, som var din Kone, er i Paradiis, ville Du bringe hende tilbage til en ussel Jord Elskte Du dem, har Du jo Aarsag at fryde Dig over deres Salighed og ei at begræde deres Tab. Kiere Jbrahim, Du beder Himlen tilgive Dig det Mord Du havde isinde at begaae paa Dig selv; Hvor kan Du være ubetænksom nok til at bønfalde Himlen i det Øieblik, Du staaer reede at overtræde den strængeste af dens Love, Hvor kan Du falde paa at bede din Gud og Barmhiertighed, og allerede midt i Din Bøn tærke paa at fornærme hans Magtes Storhed, O Jbrahim! Himlen har handlet barmhiertigen med Dig, og tildeelt Din elskte Mage og Børn en aldrig ophørende Sallighed. Tænker Du at faae Deel i deres Skiebne, og blive deelagtig i deres Salighed, da er Veien dertil ikke at være misfornøiet med den almægtiges Villie; men lydigen at underkaste sig samme." Her holdte Engelen op og forsvandt - Jbrahim reiste sig op fuldkommen trøstet. ved denne Jrettesettelse: og lod sit ubetænksomme Forseet fare: De øvrige af sine Dage opofrede han til at tiene sin Skaber.