Adresseavis for Børn, 1782-07-17
Nyeheder. Samtale imellem den lille Frits og hans Fader. Nits. Ach, at det dog ikke maatte tordne Dette sagde den lille Frits, da igjen. han hørde, man talede om, der vare Tordenskyer i Luften. Faderen. Hvorfor ønsker du det, lille FritsFrito. Jo, min kjere Fader for jeg er stedse saa bange, og frygtsom, og ilde til Mode, naar det tordner. Fad. Hvorfor er du bange, Det gad jeg nok vide. Frits. Jo, naar det bundrer og gjør saadan forskrækkelig Allarm i Luften. - , Kors! Kors! - og det rasler en saaledes over Hovedet, som om til Vogne kjørde over en Steenbroe, hvor der var huult neden under. Fadd. Da behøver du dog just at være allermindst bange for Tordenknallet, min Søn, thi naar Lynilden ingen Skade giør, saa gjør Tordenknallet det gandske vist ikke. Faderen søgde at gjøre ham dette saa begribeligt som muligt. Men enten nu Frits forstod det eller ikke, saa troede han dog alligevel hvad hans Fader sagde; thi han var vant til at troe alt det, som forstandige og troværdige Folk forsikrede ham om. Men er det dog ikke sandt, spurgde han, at Tordenen kan slaae Folk og Kreature ihiel baade paa Marken og i Husene, Jeg har dog hørt det at blive fortælt for Sandhed. Fad. Jo, det er sandt nok, min SønTordenstraalen eller rettere sagt Lynildstraalen kan undertiden, naar den skyder lige ned paa et Huus eller et Menneske, baade tænde Jld paa Huset og dræbe Mennesket; men derover behøver man dog ikke at være saa frygtsom, angest og bange derfor, efterdi det skeer kun meget sielden. Dersom man ogsaa vil gjøre noget, for at sætte sig i Sikkerhed og Betryggelse derfor, saa behøver man ikkun, fornemmelig paa den Tid, naar Tordenveyret trækker op, at vogte sig for at blive alt for heed og svedig, samt holde sig fra uddunstende Steder, og tage sig i Agt for at være nærved noget Metal. Man kan ogsaa sætte sit Huus og dem, som ere derudi, i Sikkerhed for Tordenveirs Virkninger, ved en Afleder, som bestaaer af en Strimmel Metal, der gaaer fra det øverste Avis øverste af Huset, hvor den endes med en Jern spidse, lige ned paa Jorden. Frits. Men er det vel sandt, min Fader, som Amtmandens Kudsk sagde mig, at naar det tordner, saa er vor Herre veed paa os - er det vel sandt, søde Fader, Fad. Ney vist ikke. Det er slet ikke sandt, min kjere Søn, Men just det Modsatte er sandt – Gud er mild og naadig, naar han lader det lyne og tordne. Omstændelig kan jeg endnu ikke undervise dig om dette; men dette maae du vide og troe, min Søn, at Lynilden renser Luften fra alle usunde Dunster, som ellers skulde foraarsage mange Sygdomme, og Tordenen kan man sige ligesom ryster Jorden, og gjør dens Overflade ligesom aaben og skjør, saa at den nedfaldende Regn kan desto hastigere og lettere trænge ind derudi, og saadan en Tordenregn selv hvor vederqvægende er den for Jordens Frugter, for Blomster og Græs paa Marken, Hvor velgjørende er den for Mennesker og Qvæg Du saae dog, førend vi fik denne sidste Tordenregn, min Søn, hvor alle Blomsterne hængde med deres Hoveder i vor Hauge, og hvorledes de deylige Roser forsmægtede ret efter at faae en Vederqvægelse. Frits. Ja, det saae jeg, kjere Fader, Fadd. Og du hørde ogsaa, hvad den gamle Bonde sagde, som Dagen forhen var hos mig Frito. Ja, han sagde, at Sæden tørredes og var færdig at visne hen paa Marken, fordi Jordbunden var saa haard og tør. Fad. Og erindrer du ikke endnu, da vi samme Dag gik over Fælleden, hvor de stakkels Køer stode der og brølede, og vare ikke i Stand til at æde noget for bare Hede, Frits. Ach ja, min kjere Fader, og de smukke unge Hesteplagge erindrer jeg ogsaa, hvorledes de havde trængt sig sammen under en skyggefuld Eeg og forglemde baade at æde og drikke. Fad. Og du selv, min kjere lille Frits, du raadde jo og for nogle Dage siden. Ach, hvor det er heedt, hvor det er heedt Det er dog alt for nudstaaelig heedt i Dag Frits. Ja, det var ogsaa dengang forskrækkelig heedt. for Børn. Fad. Det er gandske sandt, min Søn, men desto velkommere skulde nu denne Tordenregn være dig. – Bie kun til i Morgen, saa skal du engang see, hvor godt den kjere Gud mener det, naar han lader det lyne og tordne. Veyrliget ophørde ved Midnat, og saasnart det blev Morgen, gik Faderen ud med den lille Frits. Neppe vare de komne ud i det Grønne, førend den lille Dreng raabe: Ach, hvor deyligt er det nu her, at hvor herligt Fad. Ja, seer du vel, min Søn, Er ikke Luften nu meget koligere? Men bi kun, lad os kun først komme ind i Haugen, saa skal du endnu meere forundre dig. De vare ogsaa neppe komne ind i Haugen, saa raadde den Lille engang over den anden: Ach, hvor angenemt er det dog her. Hvor frisk og deyligt lugter alting her, O hvilken behagelig Lugt, Ach, see engang her, min Fader, hvor Blomsterne have skudt sig, see engang, hvor høye disse Nelliker nu ere, de vare neppe – saa høye, sidstegang vi vare herude. - Og hør engang, hvor deyligt de smaa Fugle nu synge. – Jeg troer visselig, at de takke vor Herre, for han har ladet det tordne! Fad. Det er brav, min kjere Frits. - Men kan du vel endnu troe, at vor Fader i Himmelen skulde være vred, naar han lader det tordne? Frits (sagte og undselig) Ach ney, min søde Fader. Fad. Og naar du nu seer, hvor vederqvægende alle Vexterne i Haugen ere blevne, og du skal see ud paa Marken, hvor lystige de unge Heste, og hvor muntre Køerne og alle andre Dyrere blevne efter Tordenveiret, skulde du da ikke meget mere takke den kjere Gud og Fader i Himmelen, som ogsaa er god og gjør vel i Tordenveir, Frits. Ach jo, min søde Fader Fuglene skulde jo ellers gjøre mig til Skamme. De gik derpaa begge To ud af Haugen hen til Kornmarken, og Faderen viisde den Lille, hvor forfrisket Sæden var bleven. Derpaa gik de fra Kornmarken ind paa Fælleden, hvor de sidstegang havde hørt Køerne brøle, og seet Hestene staae forsmægtede udi Egens Skygge. Og da de ogsaa her saae alting forandret, Køerne at græsse med Begierlighed, og de unge Avis unge Heste at springe væligt og lystigt omkring, saa sagde Faderen. Nu, min kjere lille Frits, seer du nu vel, hvorledes alting endogsaa her har forandret sig siden forleden Dag? Hvad siger du dertil, Er du endnu af de Tanker, at vor Herre, som Amtmandens Kudsk sagde til dig, er vred, naar det tordner, Frits, paa hvem den rensede og affølede Luft ogsaa allerede havde begyndt at yttre sin Virkning, og som følede sig gandske let, og gandske ligesom paa ny skabt, sprang fuld af Glæde hen til sin Fader, der løftede ham op, og med et Kys giengieldte sit uskyldige Barns forrige Kjertegn. Tak, allerkjereste Fader, raabde den lille Frits, Tak, for du i Dag har lært mig saa meget Godt. Nu vil jeg heller aldrig meere frygte mig eller være bange i Tordenveir, og jeg vil endnu inden Aften sige Amtmandens Kudsk, at han aldrig og slet ikke maae tænke, at vor Herre, er vred, naar det tordner. Den unge Alvils Historie.