Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1788-03-14
Slutning af den i nestsidste Avis afbrudte Sørgetale over den Sallige Gerner. Paa denne Maade henflød Gerners Ungdom; saaledes brugte han sine mandlige Aar, og i dette Arbeide traf Døden ham. Hans store uegennyttige Siel tillod sig knap Glæden af den offentlige Hæder, som hans henrykte Medborgere, drevne af en uovervindelig Følelse af hans Værd, ydede ham. Megen offentlig Hæder frabad han sig, og den, som overrumplede ham, nød han med Beskedenheds Rødme; men derimod tilvinkede ham aldrig nogen Leilighed til at fremme Fædrenedlandets Tarv, før hans hele Siel brændte. Selv opsøgte han Leilighed til Gavn, greb hver, og gavnede. Paa denne hans Gavnlighed behøver jeg ikke at fremlægge Beviser; tale ei Danmarks Søe krigere med Henrykkelse om hans Skibe, det trygge Værn mod Storm og Bølger; de mueligste Beqvemmeligheder, som disse tilbyde, dertil har en stor Deel af Eder været Vidner. Hvor seer Jndretningen i Dokken, denne Velgierning endog for ufødte Slægter, uden at velsigne dens Opfinder for hvert et grublende Øieblik, han anvendte paa denne Trældoms Lettelse. O! hans Forstands Værd og Ypperlighed er umistydeligt erkiendt og hædret; Danmark vise Mænd holdt det for Pligt at følge hans Liig! beideling. og saaledes er og hans store menneskelige Hierte erkiendt; thi agtede Dannemænd fældte Taarer ved hans Minde. Saaledes vandt Gerner Hæder ved at gavne, Og dette er Ærens sande Vei. Alle Gienveie ere Afveie, der føre langt fra hans Tempel; al anden Hæder, som ikke grunder sig paa Gavnlighed, er en drømt Løn for sminkede Udyder; thi naar Samvittigheden vaagner, er Drøm og Løn forsvunden. Vel den Forførte, som det gives at aabne Øinene i Tide for den falske Æres Fortryllelser, og at forlade Afveien, hvorpaa han vandrede. Vist nok, dette Arbeide er saare besværligt; thi deri er den sande Ærens Vei forskiellig fra den falske. Indgangen og de første Skridt paa hiin ere besværlige, paa denne bestrødde med Blomster; men jo længere man gaaer paa hiin, jo mere lettes Veien, jo flere sande og yndige Skiønheder tilbyder den; da derimod denne hilder den Vandrendes Fod med blomstrende Ukrud, fører ham i Labyrinter, beruser ham med sine giftige Blomsters Udaandelser, af hvilke han som oftest ikke vaagner, inden den kommende Død aabner hans Øine i en trøstesløs Fortvivlelse. Føler dette, ædle Ungdom, O! at den Sandhed stedse være lys, stedse nærværende for Eders Siele; der er ingen Hæder, uden den, som grunder sig paa Gavnlighed; ved den vedligeholdes den arvede, ved den erhverves Hæder. Uden Gavnlighed misbruges Forsynets Gaver, Byrd, Rigdom, og det, som overgaaer Byrd og Rigdom, Siele-Evner. Det er med Forstanden, som med en Ager; den være saa frugtbar som nu ligt, forsømmes den, vil den ikke bære andet end Tidsel og Ukrud; forsømmes Forstandens Dyrkelse, mon dens Frugter skulle blive bedre, end den forsømte Agers, Vel sandt, Forsynet meddeelte ikke alle lige Gaver, Forstanden har sine Grader; men hvilken Grad af naturlig Forstand er saa ringe, at den jo ved Flid kan forøges, Men til at opnaae dette Maal, dertil ere Videnskaberne de sikkreste, de eneste sande Midler; de Videnskaber, nemlig, som henhøre til den Stand, man i Livet har valgt sig, og hvilken Stand behøver disse mere almindelig, hvilken Stand høster større Frugter af disse, end Krigerens Det er disse, der skulle lære ham den sande og betimelige Brug af de tvende Krigeren saa nødvendige Egenskaber: Mod og Sindighed, og af disses nødvendige Forening. Uden Videnskaber vil Mod udarte til Forvovenhed, Sindighed til Feighed. Men som Forstandens Dyrkelse giver Beqvemhed til at gavne, saa maae Hiertets moralske Forbedring frembringe en virksom Villie til at gavne. Disse tvende Egenskaber bragte til den mueligste Fuldkommenhed, og forenede med hinanden udgjøre den sieldne store Mand, udgjorde Geruer. Dette er en svag Gienlyd af Fædrenelandets Røst. Philosophen Rothe bød os at spørge Historien, hvo Gerner var, og Suhm, Danmarks sandrue og vise Historieskriver, svarede: Henrik Gerner var en ypperlig Mand; stor i Videnskaber, større i Dyd, Oprigtighed og Ædelmodighed. Prydet med enhver Dyd, ikke hengiven til nogen Last, ædelmodig foragtede han de Underfundigheder, hvorved man tilsniger sig Venner og Velyndre; thi han kiendte sit Værd; han elskede Fædrenelandet over Alt. Saa taler Historien - det er et kort Begreb af alle de Dyder, som giør Manden stor paa Jorden, og vis om Himmelen. Ædle Yndlinge, hvad kan jeg ønske Eder høiere, hvad kan jeg anprise Eder varmere, end at ligne denne Mand? Hvilket Hæld for Fædrenelandet, hvilken Lyksalighed for Eder.