Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-05-22
Hvad Lægevidenskabens Skjebne i vort Fædreneland angaaer, da er den allerede i Aarhundreder blevet øvet der, men naturligviis i Begyndelsen kun i ubetydelig Grad, mere som Erfaringskundskab end egentlig Videnskab. Allerede Navnet Badskjær (Bartscherer), der nok er den ældste Benævnelse paa Saarlægge eller Chirurg, viser deels at Chirurgien, som man meest holdt sig til, i Førstningen har været forbunden med Barbeerhaandværket, deels at de oprindelige Badskjærere maa være komne fra Tydskland. J det tolvte Aarhundrede var det her, som udenlands, Klostergeistlige, der især gave sig af med Lægekonsten. Saxo fortæller, at i Kong Waldemar den Stores Sygdom blev en Abbed, ved Navn Hans, der ikke havde nær saa stor Erfarenhed og Jndsigt i Medicinen, som han indbildte sig, men ellers holdtes af mange for en stor Læge, hentet herind fra Skaane. Denne, der kun havde liden Forstand paa Kongens Svaghed, lovede, med større en Rørelse, er ogsaa bestemt til at finde en Læge, der aarelader ham, giver ham et Laxativ og bringer ham til at leve indtil det ulykkelige Øjeblik kommer. Naturen har givet os baade Feberen og Chinabarken. Dristighed end Sandhed, at ville skaffe ham sin Helbred igjen, tilberedte en Spise, hvori han havde kommet et Slags Medicin, men lidt efter at Waldemar havde faaet den, fandt man ham maalløs og bedækket med Sveed over hele Legemer. Næste Morgen var Kongen død. Allerede Saxo ansaae den gode Abbed Hans for en Qvaksalver, men blandt de Blinde kan den Eenøiede see. Men læser man det ældste lægevidenskabelige Skrift vor Literatur eier, den roeskildske Kannik Mester Henrik Harpestrengs i det 13de Aarhundrede skrevne Lægebog, saa finder man, at de vigtigste Lægemidler han anbefaler, ere Urter og Planter, og i det Hele meget simple *) Til egentlig Qvaksalverie blev Lægekonsten i det 15de og 16de Aarhundrede, da man begyndte at indføre der alskens Drømmerier, og søgte at curere ved den philosophiske Steen og Skriftsprog. Paa den Tid var den philosophiske Steen omtrent det samme for Adepterne, som Magnetismen i vore Dage for Mesmers overspændte Tilhængere. Allerede i Kong Christopher af Bayerns Ti(1443) fandtes i Kjøbenhavn, mellem Nørre- og Østerport, et Slags Hospital, St. Jørgens Hospital kaldet, men dog egentligen kun for Spedalske. Disse kunde, efter Kong Christophers Birkeret, *) Til Prøve anføres her Begyndelsen, der, som det Hele, tillige viser, hvor meget Dialecten, der antages for Skaansk eller Vigisk, ligner vort nuværende Sprog; "Hvar, som krankir ær, tha scal thettavara hans daglica fødah, ephther thy Mæsther Henrik Harpostrang sigher i sinom lækedom oc scriffuar, som først ær. – Lysther man æta om daghin æller om aptonin, thascal the wara klen mather, Swa, som ær ung høns sodhin, og steckta sming forher oc kalt Kalvakot, og lam og Kid, wek (blød kogte) æg og nyt smør, oc færk osth, og li tid af æple eller pærer, eller nybakath swetebrød, biugbrød og haffrabrød og minst ætaaff rugbrød, fore thy ther bindhir mæst manliff, then som ey haffver stort ærffunde (Arbeide, Bevægelse." Man seer heraf, at Mester Henrik Harpestrengs diætetiske Forskrifter just ikke vare saa ufornuftige. ikke opholde sig i Byen, men maatte henlægges i dette Sygehuus, og naar de undlode det, skulde de og deres Gods, paa deres egen Bekostning, bringes did. Dette er ikke Tilfældet i vore Dage. Mennesker, beladte, om just ikke med Spedalskhed, saa dog med smitsomme Sygdomme, der kunne være ligesaa slemme og farlige, drive frit omkring, uden at de synes at være tvungne til at søge et Hospital, hvorved i det mindste kunde forebygges, at de smittede Andre.