Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1782-02-18
Ved samme Tid vogtede den unge Mikke i Nærværelsen hendes Faders Faar, som var en velhavende Landmand. Begge omgikkedes med hinanden naar de dreve Hiordene, hvorover de lærte at kiende hinanden nøiere, og inderlig bleve forelskede. Hør Mieke, sagde Martens en Dag, vil Du have mig til Mand, saa vil jeg anholde om Dig hos din Fader. Gierne, svarede Pigen; Du gefaller mig, og det meener jeg vist ærlig; thi blev besluttet, at Martens den følgende Dag, som var en Søndag, skulde begiære hende af Faderen. Jeg maa gaae til Staden, sagde hun, mod Aftenen kand Du komme mig i Møde, og fortælle mig, hvorledes det løb af. Den følgende Dag gik Martens hen til hendes Fader, og sagde: Jeg elsker eders Datter, og er nu kommen, for at bede om hende til min Hustrue. Og hvorpaa, svarede den Gamle, vil Du vel tage Dig en Kone, Har Du en Bondegaard? Nei, blev Martens ved; men jeg har et par sunde og sterke Arme, samt Lyst til arbeide saa godt som nogen. Jeg har allerede oplagt mig 20 Rdlr., og haaber efter Haanden, at fortiene saa meget, at jeg kand kiøbe mig en Gaard for., Nu saa giør det, svarede den Gamle, og naar Du har fortient saa meget, kom da igien, og Du skal faae min Mikke. Martens gik traurig bort, og snarere saae ikke Mike ham, førend hun merkede af hans fortrædelige Mine, hvorledes Sagens Udfald var. Min Fader har altsaa ikke vildet givet mig til Dig, spurgte hun. Ak Mike, svarede Martens, jeg er et ulykkeligt Kræe, Hvorfor skulde jeg da være fød til saa stor Fattigdom. - Men lad os være ved got Mod; mit Hierte siger mig, at du endnu skal blive min, og jeg vil fra nu af arbeide over mine Kræfter, for at fortiene Dig, J det de saa talede med hinanden og gik af Byen, blev det Nat. Martens stødte an med Foden mod noget, som laae i Veien, og des formedelst faldt hovedkulds mod Jorden. Da han vilde vide, hvorover det var han faldt, og tog med Haanden derefter, fandt han fat paa er Skrin, der var temmelig tungt. Han følede at Nøgelen stod i; og da han paa Marken, hvor man samme Aften havde brændt en Hoben Frøer, blev var endnu en liden Jld, gik han der hen, for dog at see, hvad der var i Skrinet. Hvad seer jeg!" raabte han, da han lukkede op, og fornam, at det var fuldt af Penge Tutter. - Himlen skee Tak, sagde Mieke nu er du jo paa eengang bleven riig." Martens skreeg af Glæde, kastede sit Hat i Veiret og dansede. Nu er du min Hustrue, Mieke!" Og dermed løbe begge fulde af Glæde til næste Bondebye. Paa engang stod Martens stille. - Mieke! sagde han, der falder mig noget paa Hierte. Disse Penge kan giøre vor Lykke; men tilhøre de os ogsaa, Har ingen tabt dem, og maa vi ei give dem tilbage? – Ja, ved Gud, det maa vi, at beholde dem, var ligesaa slemt, som om vi havde stiaalet dem. Den arme Mand, som mistede disse, hvor maa han ikke være bedrøvet! Kanskee hans heele Formue bestod i disse Penge, Jkke sandt Mieke! vi maa give ham samme tilbage. Det maa vi, sagde Mike, og giorde et dybt Suk. Kom, kom, blev Martens ved, vi vil fortælle Præsten det; han vil no give os de bedste Raad, hvor vi skal faae op spurgt, hvor den Mand er at finde, som har tabt Skrinet." De ginge der hen. Far, sagde Martens, dette Skrin, hvorudi er en Hoben Penge, har jeg fundet. Jeg elsker denne Pige her staaer, som min egen Siel; og beholdte jeg Pengene, saa blev hun min; giver jeg dem tilbage, saa veed Gud, om jeg faaer hende til Kone; og dog skyer vi Synden, og vil giern give dem tilbage. Raad os, hvorledes vi ber, forholde hos, og paa hvad Maade, vi skal finde den, som har tabt samme." Præsten hørte paa ham med Fornøielse, Han betragtede ham og den unge Pige, og var rørt over deres ærlige Forhold. Børn, saa de han, vedbliver at være saa fromme og gode og Himmelen skal velsigne Eder, Vi skal snart finde Eiermanden til disse Penge, og han vil belønne Eders Redelighed. Jeg har selv sammen sparet en ringe Deel, som jeg vil give hen, og da skal du, Martens, faae din Mikke. Jeg tager det paa mig, selv at afgiøre Tingene med den Gamle." Derpaa tælte han Pengene, som for det meeste bestod i Guldstykker, og erfarede, at Beløbet var 10,000 Rdlr. Martens lod dem være i Forvaring hos Præsten, som lod bekiendtgiøre i de offentlige Tidender, at Eiermanden skulde adressere sig til ham.