Berlingske Tidende, 1780-05-01
William Crotch, det musikalske Barn. Saasom Exempler af den menneskelige Naturs høieste Grad af Fuldkommenhed og Forgængelighed, som og store nøie bestemte Anlag i Mennesket, fortiener Philosophernes besynderligste Opmerksomhed, saa ere de og til Lykke det, som giøre de almindeligste Siele opmerksomme. Betragtningerne, hvortil de give Anledning, gaae i det uendelige; dog ikkun et Par anføre vi. Der gives Moder og Sæder, som vare kun en Uge, nogle vedblive en Maaned, andre et Aar, mange under Navn af Slendrian Aarhundrede, og andre, hvortil Grunden ligger dybere, Aartusende. Venteligen er alt det, vi vide om den menneskelige Beqvemhed, endnu bestandigen en liden Cirkel, i hvilken politisk og religiøse Hensigter, falsk Ydmygelse for Alderdommen, og Opdragelse til et indbildt Øiemeed, indslutte os. Stod Verden endnu en halv Million Aar, var Tiden, i hvilken den har staaet, net op en Time i et Menneskes Levnet. Af en saadan Time lader sig lidet eller intet hidlede for de tilkommende Beqvemheder, og hvad Opdragelsen formaaer i Mennesket lader sig ikke bestemme. Da den store Mengs Moder gik frugtsommelig med ham pleiede Faderen oftere at sige, bliver dette en Dreng, skal han lære at male, skal hede Raphael, og skal og blive en Raphael. Alt er indtruffet. Bekom Konster og Videnskaber en saa reen og undeblivelig Berømmelse, som Luftspringen; kunde Lærerne hist saa let opdage Aandens Anlag og Beqvemhedernes Hang som her; kunde Æres, Roes og Udødeligheds Følelse saa meget indskærpes, at den lignede den, man finder af en gabende og indtagen Mængdes Klatsken, og Konstneres og Lærdes hele Liv blev en bestandig Øvelse af deres Forretninger, som hos Luft springerne, retfærdige Himmel, hvilke Spring skulde vi da giøre, Fremdeles, hvor vidt Anlaget i et Menneske kan strekke sig, er ligesaa uvist. De, der allerede i deres Tanker have sat den Grændser, vil venteligen, naar de læse nedenstaaende musikalske Barns Historie, see sig nødt til at udvide dem. Dette Dette overordentlige Barn, William Crotch, er en Søn af Michael og Jsabelle Crotch, og født til Norwich den 5te Julius 1775. Faderen, en vittig Tømmermand, forfærdigede sig et Orgelverk til Tidsfordriv, som han opsatte i sin Stue, og denne Omstændighed skylder man den tidlige Opdagelse af dette Barns musikalske Genie. En vis Frue Lul mann, som til Norwich med største bifald gav Underviisning i Musik, var meget bekiendt med Barnets Forældre, kom ofte til dem, og spilte da og almindeligen paa Orgelverket og sang til. En Aften, det var ved Midten af August 1777, da jus Frue Lullmann meget længe spilte og Sang, og Barnet saa derved paa Moderens Skiød, begyndte det at blive usædvanlig uroeligt. Moderen, der ikke kunde begribe Aarsagen dertil, tænkte endeligen det maatte være en Naal, der stal det, og klædte det af paa Stedet, for at finde den, men hun fandt den ikke, og alt var forgieves. J det det skulde bringes til Sengs, og man bar det forbi Orgelverket, udstrakte det sine smaa Armee derefter, og det med saa megen Hidsighed, at skiønt det var sildigt, satte hun det for Claveret, som det strax, og som hun siden erindrede med en Art af Henrykkelseslog. Hun lod det spille nogle Minuter, og tog det derpaa bort, efterdi hun holdt det for almindelige Børneluner, og lagde det til Sengs, som det og nu villig lod skee. Den følgende Morgen, da Frue Crotch var gaaet paa Torvet, gik Hr. Crotch med Barnet, bar det til Orgelverket og lod det spille. Men hvor meget forundrede han sig ikke, da han be merkede Sammenhæng og Orden i Barnets Spil, det var hele Linier af Sangene God save the King og Let amdition fire the mind. Den første havde Faderen adskillige Gange spilt i Barnets Nærværelse, den sidste Frue Lullmann. Da Moderen kom hiem, kunde hun ikke troe Fortællingen om hendes Barn, men den lille William lod sig strax i hendes Nærværelse anden Gang høre, og overbeviiste hende gand skee, og fra den Tid kunde det spille saa længe og ofte det lystede. Nu var det to Aar og tre Uger gammelt, og alle i Norwich, som kunde spille eller havde Smag paa Musik, kom til Huset. Det spilte næsten dagligen, lærte flere Stykker, og begyndte nu at blande nogle af dets egen Composition iblant. Alt hvad det tilsatte var meget harmonisk, thi en hver Mislyd opvakte hos det en Modbydelighed. Saaledes spilte det i mange offentlige Assembleer i Norwich til November, da Moderen bragte det til Cambringe. J denne Stad spilte det paa alle Orgelverkerne, saavel i Kirkerne som Collegjerne til de der værende Lærdes og Kienderes største Forundring. Endeligen blev det i December bragt til London, men spilte ikke offentlig førend det havde ladet sig høre af begge Deres Majesteter og den Kongelige Familie, hvilket det blev forestillet den 7de Febr. 1779 ved Lady Hertford i Dronningens Pallas. Her bekom det alt ønskeligt bifald, og lod sig den 26de derpaa i det Kongelige Slots=Capel i St. James, efterat Gudstienesten var endt, endnu engang høre paa det store Orgelverk i Kongens og Dronningens Nærværelse. Fra den Tid af spilte det dagligen mellem et og tre offentligen i et Huus i Piccadilly. En god Jagttager, der horte dets Spil den 26de April, giver følgende Efterretning: Den unge Crotch er for nærværende 3 Aar og 8 Maaneder gammel, er en munter, virksom Dreng, har behagelige Ansigtstræk, smukke blaa Øine, og askegraat Haar. J Midten af Salen ved Vægen staaer hans Orgelverk paa en ta Fods Forhøining, om hvilket man ud imod Værelset har draget en halv Cirkel af Jern, som skiller den lille Tonkonstner fra Selskabet, og giver ham Sikkerhed paa hans Sæde. Paa Forhøiningen for Orgelverket staaer en Lænestol, og paa den en liden flettet Stoel, som Moderen binder fast til den første med et Lommetørklæde, at den tillige med Virtuosen, der i den korte Mellemtid, som han ikke spiller, giør alle Slags selsomme Stræger, ikke skal nedfalde. For ham sætter man almindeligen en Bog, saa det forekommer de noget fraværende Tilskuere, som om han spilte efter Noder, men det er oftest ikke andet end et Magazin eller en Billedbog, hvorpaa han hefter sine Øine, og hvormed han underholder sig, medens han spiller fremmede Sager eller egne Phantasier. Endog, medens han spiller, leer han ofte, pludret og seer sig om efter Selskabet, bestandigen beskieftiget med sine smaa Fingre paa Claveret, og det saa ubekymret og med saa megen Ligegyldighed, saa det synes han ikke selv vidste, hvad han gjorde. Hans Smag er for den høitidelige Musik, fornemmelig Kirke=Musiken. Saasnart han har spillet et regelmessigt Stykke, eller endeel af et, eller et Par smaa Phantasier af hans egen Opfindelse, hører han op, og da er han ofte en modvillig Dreng. Selskabet giver ham da almindeligen Kager, Æbler, Oranger, eller noget saadant for at bringe ham til at spille igien, men det holder haardt med at bevæge ham til at spille just det Stykke, man forlanger, man maae til den Ende opvekke hans lille Stolthed, og sige til ham, for Exempel, man troede, han ikke kunde det, eller havde forglemt det. Dette Middel slaaer sielden feil, og almindeligen spiller han da det forlangte med ny Jld. Efterat han den Gang havde spillet over en Time, bad han, man vilde tage ham ned, og give ham et Stykke Kride. Med dette lagde han sig hen og tegnede et grotesk Ansigt paa Gulvet af Værelset. Hans Moder sagde, det lignede en gammel Granader som han om Morgenen havde seet i Parken. J Almindelighed er hans Talent, at efterabe hvad han seer, og en meget stærk Hørelse. Ogsaa fortiener ved saadant et Barn, hvis Tanker og Udtryk man ikke nøie no kan samle, følgende at bemærkes. En Dame gav ham en usædvanlig tyk Orange denne besaae han en kort Tid med Forundring og sagde; Ak, det er en dobbelt. Nogle sige han er egensindig. Det er sandt, han vil ikke bestandigen uden uden Ophold spille den Tid, Selskabet er der; men maae man ikke meere beundre, at et saadant Barn, hvormed man ikke kan raisonere, og som det vilde være Grumhed at tvinge, dog altid spiller, saa ofte Selskabet kommer. Endnu til føier denne Forfatter, at naar nogen med den høire Haand spiller paa Orgelverket, det være hvad det vil, spiller han strax Bassen dertil med den venstre Haand. Andre Efterretninger, som ere komne fra andre Hænder, indeholde foruden det allerede anmerkte, følgende: Hanefterspiller alt, hvad han engang har hørt, ofte med Variationer, og i dette Stykke er han sat paa Prøve af nogle af de største Mestere: han er af en svagelig Sundhed, og derfor eialtid oprømt; han veed at nævne alle Toner, som man slaaer an for ham, men de halve betegner han ikkun med Halvtoner; han fornøier sig meget ofte med en Barnetrom, me. J August 1779 skal han endnu have været frisk, og formodentligen kommer han til at giøre en Reise i andre LanEn, der har seet ham i Marts meddeler følgende Jagttagelser: Et Fruentimmer sang en ham gandske ubekiendt Arie i hans Nærværelse to Gange, og den anden Gang accompagnerte han hende fortreffeligen paa Claveret. Midt i det han spilte, raabte han paa engang: Nei, Nei, og gav Tonen an, som Fruentimmeret af Forseelse virkeligen havde forseiDet der sætter Jagttageren i større Forundring, end det lader sig udtrykke, er, at naar ingen Musik kommer med i Legen, er han saa aldeles et Barn i alt andet, som noget Barn af de almindeligste Ammestuer. En Kat synes, efter Orgelverket og Claveret, at forskaffe ham den største Fornøielse. Den har dog ei nødig at frygte for meget at knibes af ham. Han skal endog være creeret til Doctor Musices. Der lader sig ofte i hans Miner og Maaden, med hvilken han rører Tangenterne, see et Udtryk af den Lidenskab, til hvis Opvækkelse, det han spiller, sigter. Fortsætning af det Engelske Hoffes Svar paa de frembragte Bevæg=Aarsager til det Franske Hoffes Opførsel imod samme. (See de M. T. for Dec., Januarii, Februarii og Martii.) Saadanne Gierninger, hvis Antal man letteligen kunde formere, kan bruges i Steden for Raisonnement og Bebreidelser, og man behøver ved denne Leilighed ei at anføre Tractaternes Jagttagelse; det er heller ei fornødent at bevise, at en alliert, ja en neutral Magt, aldrig kan tillade Krig, uden at bryde Freden. Folke=Rettens Grundsætninger kunne uden Tvivl aldribevilge den respectabelste Krones Ambassadeur det Privilegium at udruste Kapere, hvilket Hoffet i Versailles hemmelig tilstod Rebellernes Agenter i Skiødet af Frankrige. Paa de Franske Øer blev den offentlige Rolighed fornærmet paa en endnu dristigere Maade, og uagtet Forandring af Gouverneur tiente Havnene ved Martinique de Kapere bestandig til et Tilflugte Sted, som krydsede omkring i Søerne under Amerikansk Flag, men med Fransk Equipage. Hr. Bingham, Rebellernes Agent, som besad de tvende paa hinanden følgende Gouverneurer paa Martinique, deres Fortroelig hed, dirigerie Kaperes Udrustning, og deres Prisers offentlige Bortsælgelse. To Koffardieskibe, Laneaspire, Hero og Jrish Giniblet, som bleve Revenge til Bytte, forsikre at deriblant 125 Mand Equipage kun vare 2 Amerikanere, og at Eieren, som endnu havde 11 andre Kapere, var en Jndvaaner af Martinique, hvor han blev anseet som Gouverneurens Favorit og hemmelige Agent. Midt under disse fiendtlige Handlinger, hvilke man umuelig kan give andet Navn, blev Hoffet i Versailles endnu ved at tale Fredens og Venskabets Sprog, og dets Ministre udtømmede alle Kilder af List og Forstillelse, for at dæmpe StorBritanniens billige Klager, at fordrive dets Mistanke og opholde Virkningerne af dets Følsomhed. Fra Begyndelsen af de Amerikanske Uroeligheder indtil det Øieblik, da Marquis af Noalles gjorde sin Krigs-Erklæring, ophørte den Allerchristeligste Konges Ministre ikke med at fornye de stærkeste og udtrykkeligste Forsikringer om deres fredelige Sindelav; og dersom Hoffets i Versailles sædvanlige Opførsel var i Stand til at opvække en billig Mistanke, saa indgav Kongens Hierte ham Bevæg=Aarsager nok til at troe at Frankerig endelig havde antaget et Moderations= og Freds=System, som skulde giøre begge Nationernes sande og fælleds Lykke varig. Hoffets i Versailles Ministre gjorde sig Umage for at undskylde Rebellernes Agenters Ankomst og Ophold med den stærkeste Forsikring, at de i Frankerig allene skulde finde et Tilslugts Sted uden Hielp eller Opmuntring. Handelens= og Vindesygens Frihed tiente undertiden til et Paaskud til at skiule de Franske Undersaatters ubillige Foretagender, og i det Øieblik, da man forgiæves anførte Lovenes Afmægtighed i at forhindre saadanne Misbrug, som til grændsende Stater vidste saa got at holde tilbage, fordømt man med alle udvortes Kiendetegn paa Oprigtighed al Transport af Vaaben og Krigs Munition til Rebellernes Tieneste. Paa den Kongel. Ambassadeurs første Forestillinger, i Henseende til Kaperne, som udrustede sig under amerikansk Flag, men i franske Havne, svarte den Allerchristeligste Konges Ministre i saadanne Udtryk, som vare fulde af Misfornøielse derover, og hvori de anstillede sig uvidende derom, og med den udtrykkelige Erklæring, at man aldrig vilde taale Foretagender, som vare stridige imod Tractaternes Jagttagelse og den offentlige Rolighed. Den Følge af Begivenheder, hvoraf man allerede har seet et lidet Antal, tilkiendegave snart Hoffets i Versailles Ubestandighed, eller eller rettere sagt dets Falskhed; og Kongens Minister fik Ordre at fremlegge for de Franske Ministre de alvorlige, men uundgaaelige Følger af deres Politik. Han udførte sin Ordre med al den Høiagtelse, som tilkommer en respectabel Magt, hvis Venskab man søger at vedligeholde; men med en Standhaftighed, som anstaaer en Souverain og en Nation, som kun lidet er vant til at begaae eller taale Uretfærdigheder. Hoffet i Versailles blev opfordret at erklære sig uden Ophold og Omsvøb, angaaende dets Opførsel og Hensigter, og Kongen foreslog det at vælge, enten Fred eller Krig. Det valgte Freden, men kun for at fornærme sine Fiender paa en sikker og hemmelig Maade, uden at have noget at frygte af deres Retfærdighed. Det fordømte paa de allerstrængeste den Hielp og de Udrustninger, som den almindelige Lovs Grundsætninger ei tillode det at billige. Det erklærede Kongens Ambassadeur, at det havde besluttet strax at lade de amerikanske Kapere gaae ud af de franske Havne, og aldrig komme der mere, saa at man i Fremtiden vilde bruge den strengeste Forsigtighed for at forhindre, at de Priser, som bleve de Storbrittanniske Undersaatter fratagne, ei skulle sælges. De befalinger, som til denne Ende bleve udstædte, satte Rebellernes Tilhængere i Forundring, og syntes at forhindre Fremgangen af dette Onde; men Aarsagerne til Besværinger kom hver Dag igien; og Maaden, hvorpaa disse befalinger først bleve gjort kraftesløse, siden overtraadte og endelig ganske forglemte af Kiøbmændene, Corsarerne, ja endog af de Kongel. Betientere, blev ei undskyldt ved de Venskabs=Forsikringer, hvormed Hoffet i Versailles geleidede dette Freds=Brud lige til det Øieblik, da det ved sin Ambassadeur i London forkyndte den Alliance=Tractat, som det havde undertegnet med de oprørske amerikanske Koloniers Agenter. Hvis en fremmed Fiende, der af de Europæiske Stater, var erkiendt for Fiende, havde erobret de Kongelige Stater, i Amerika, og hvis Frankerig ved en høitidelig Tractat havde bekræftet en voldsom Handling, som midt i en dyb Fred berøvede en respectabel Naboe, hvis Ven og Allierte samme udgav sig for, sine Eiendomme; Saa vilde hele Europa have sat sig op imod Ubilligheden i en Opførsel, som, uden at rødme, overtraadde alt det, som iblant Mennesken holdes for det Helligste. Den første Opdagelse, den uafbrudte Besiddelse i meere end 200 Aar, og alle Nationers Jndvilligelse havde været tilstrækkelige til at gotgiøre StorBrittanniens Rettigheder til Landen i Nord=Amerika og til Souverainiteten over et Folk, som sammesteds havde anlagt Establissementer under Kongens Forfædres Regiering og med deres Tilladelse. Hvis dette Folk end og havde understaaer sig til at afkaste Autoritetens, eller, rettere sagt Lovenes Aag; hvis det havde gjort uretmæssige Jndgreb i dets Souverains Provindser og Privilegier, og hvis det havde søgt Alliance med Fremmede, for at understøtte sin formeentlige Uafhængighed, saa kunde disse Fremmede ikke modtage en Alliance med samme, ratificere dets Usurpationer og erkiende dets Uafhængighed, uden at sætte dette forud, at Oprøret havde ligesaa udvidede Rettigheder, som Krigen, og derved at give oprørske Undersaatter en retmæssig Magt til Erobringer hvilket de ei kunne giøre, uden at foragte Retfærdigheden, og Lovene. De hemmelige Fiender af Stor Britanniens, ja maaskee af Frankerigs egen Rolighed, havde alligevel, den strafværdige Duelighed at overtale Hs. Allerchristeligste Majest til at troe, at Han, uden at fornærme Tractaternes Holdelse, kunde antage de oprørske Undersaatter af en Konge, som var Hans Naboe og Allierte, iblant sine Alliertes Tal. De venskabelige Udtryk, hvormed man geleidede den Declaration, som Marquis af Noailles maatte giøre det Londonske Hof, tiente kun til at forstørre Ubilligheden og Fornærmelsen, og det var Frankerig allene forbeholden, at rose sig af sit fredelige Sindelav i det Øieblik, da Ærgiærrigheden indgav samme at udføre og tilstaae en troeløs Handling, som en uden Exempel i Nationernes Historie. "Jmidlertid (dette Sprog bruger Hoffet i Versailles endnu ) vilde man tage feil, hvis man troede, at det, at Kongen har erkiendt de 13 forenede Nord=Amerikanske Staters Uafhængighed, havde opbragt Kongen af Engelland. Denne Fyrste kiender uden al Tvivl alle Exempler af dette Slags, som de Brittiske Aarbøger kunne fremvise, ja endog under hans egen Regiering. Disse foregivne Exempler have aldrig været virkelige. Aldrig har Kongen erkiendt et Folks Uafhængighed, som havde afkastet sin retmæssige Fyrstes Aag; og man maa tilstaae, at det er bedrøveligt, at Hs. Allerchristeligste Majests Ministre saaledes have misbrugt deres Souverains Religion til at anføre samme, for at skiule med et saa ærværdigt Navn Beviser, der ei have Grund eller Rimelighed, hvoraf heele Europas Erindring viser det Modsatte.