Viborger Samler, 1839-10-17
Storbritannien og Jrland. Med Hensyn til Brunows overordentlige Mission i London siger the Courrier: "Denne Mission opvækker de franske Avisers Jnteresse, og foranlediger en Mængde forskjellige Meninger. Man antager i Almindelighed, at Hensigten med denne Mission er at fjerne de Misligheder, der maatte bestaae imellem Hofferne i St. Petersborg og St. James. Rusland og Storbritannien ere saa nøie forbundne med hinanden, at disse Landes Regjeringer, om end- og en eller anden Uenighed maatte finde Sted, snart ville bestræbe sig for at bortfjerne ethvert uvenskabeligt Forhold, der kunde antage en alvorlig Characteer. "Tory-Journalerne", siger the Sun, angribe Lord Melbourne heftig, fordi han har udnævnt Macau ley til Cabinetsminister, og ansat Clay ved Statsmaskinen. De sige, at Lord Melbourne ved disse Udnævnelser har styrtet sig i Radicalreformens bundløse Dybde, og at man anseer de sidste Ansættelser som et fortvivlet Skridt. Vi derimod nære nye Forhaabninger, og sætte fornyet Tillid til Ministeriet. Endskjøndt vor Mening om Macauleys Fortjeneste ikke er saa stor, som hans egen, saa ere dog hans Talenter, saa betydende og hans Kundskaber saa omfattende, at sikkert ethvert Ministerium kunde ansee ham som en lykkelig Acquisition. Uden Nationens Understøttelse kunne Ministrene Jntet udrette. Lorderne ere imod dem, og i Underhuset staaer en saa stærk Minoritet imod dem, at selv den største Forening af Talenter ei mere er istand til at drive nogensomhelst Forholdsregel igjennem, der maatte nærme sig en Radicalreforn. The Tyne Mercur, udbryder: "Det er Tid, at Regjeringen uforbeholdent erklærer, hvad den vil gjøre for Landet. Den maa søge at bevirke Kornlovenes Afskaffelse; den maa udvide Valgrettigheden!" Hvorledes, Ministrene skulde kunne afskaffe Kornlovene, 50 af deres Tilhængere i Underhuset vilde, saasnart Afskaffelsen blev til en Cabinets=Sag, strax falde fra dem, og de maatte paa Stedet fratræde Bestyrelsen. Et endnu større Antal vilde vende dem Ryggen, naar de vilde andrage paa den parlementariske Valgret. J den sidste Session vilde de ikke have formaaet at drive den hemmelige Afstemning igjennem, om de endog havde forsøgt det. Fragmentet af et Nationalopdragelses-System, som Ministrene vilde indføre, havde kun en svag Majoritet i Underhuset, medens den store Fleerhed i Lordernes Huus modsatte sig Forslaget. J Spørgsmaalet og Kornlovene forholdt Ministeriet sig neutralt, og den stærke Stemmefleerhed, der erklærede sig imod Villiers's Motion, viser, at de aldeles ikke formaaede at udrette Noget i dette Anliggende. Vi kunne ikke vente, at Ministeriet vil opoffre sig selv, og kæmpe mod Constitutionens Aand ved at foreslaae Forholdsregler, hvis Forkastelse det forudseer. Saaledes som Partierne nu ere stillede imod hinanden, er det forgjeves at ville forlange eller haabe at Ministeriet nogen af de Reformer, Tine Mercur, anfører. Og dog bliver den Anskuelse stedse almindeligere at Landets Anliggender ikke længere kunne skride frem under det nuværende System; thi dette er fuldt af Hungersnød, Forstyrrelse og Fortvivlelse. Hvad er der alt saa at gjøre, Dette er det Hovedspørgsmaal, hvormed det hele Folk skulde beskæftige sig. Folket maa hielpe sig selv. Det maa gribe Reformministeriet under Armene det maa drive Regjeringen frem paa Reformens Bane. Dog, denne Sag fordrer roligt Overlæg Folkemassen bekymrer sig, da den er uvidende, aldeles ikke om Opdragelsesvæsenet, og forgjeves vilde man forsøge paa at sætte den i Bevægelse for denne Gjenstand. Den hemmelige Afstemning vilde, saalænge Valgretten er saa indskrænket som nu, kun være en Beskyttelse for Middelclasserne, og i en vis Henseende virke imod de Jkke-Vælgende. Ei heller vilde man ved Hjelp af alle konstige Midler overtale de arbeidende Classer til at røre sig for Ballotagen alene. Men Pluraliteten af Middelelasserne er nu stemt imod en Udvidelse af Valgretten, og uden deres Bistand kunne Arbeidsclasserne intet udrette. Altsaa kan ikke et eneste af disse Spørgsmaal, hverken Opdragelsessystemet, ei heller Ballotagen, er heller Udvidelsen af Valgretten saaledes forene Arbeiderne og Middelelasserne, at de vilde vise Ministrene og Torierne, at det var en bydende Nødvendighed, at drive de forlangte Reformer igjennem paa en fredelig og lovlig Maade. Kun Kornlovene ere saaledes tilbage. Naar vi ikke kunne overtale Arbeiderne og Middelelasserne til at virke i Forening til dette ene Maal, saaledes at Ministrene ligesom skydes frem og deres Modstanderes Samtykke tiltvinges, da forsvinder ethvert Haal om at fremme Reformens og Retfærdighedens Sag paa den Maade, vi stedse have attraaet. Da maa Nationen, være beredt paa en Revolution eller paa Jndførelsen af et Militairdespotie, der vil nedtrykke Folkets Ønsker om politisk Forbedring. Men vi kunne, og ville ikke fortvivle Veirliget er en Allieret imod Kornlovene. Spørgsmaalet efter Korn vil drage meere Guld ud af Banken; overalt er Handelen nedtrykket. Jo høiere Brødpriserne stige, desto mere lide Arbeiderne. Den dristige, foretagende Aand er lammet, næsten tilintetgjort. Under saadanne Omstændigheder ville, – naar de arbeidende Classer endnu haardere have følt Kornlovenes Tryk, – naar Middelelasserne have forkyndt deres Beslutning at medvirke til Kornlovenes Afskaffelse, begge Classer forene sig for med Jver at fremme og befordre deres eget Vel Morning Chronicle siger om de spanske Forhold: Vore Breve fra Madrid bebude en Opløsning af Cortes. Dette vilde være Signalet til Jntriguer fra det franske Parti imod Freden paa den pyrenæiske Halv og Spaniens Jnteresser, kun alt for længe have disse Ræn Uker forhalet Borgerkrigens Ophør. Dette Project fra Madridercabinettet bekræftes ved dets Organer, og har allerede bragt Publicum og Hovedstadens Presse i Harnisk. J de Deputeredes Kammer androg Grev de las Navas paa, at enhver Minister, der overtraadte Constitutionen, skulde straffes med Døden. Det var, sagde han, en Overtrædelse af Constitutionen, naar den ene Cortesforsamling afløste den anden, og Skatterne opkrævedes, uden at Cortes fik Tid til at billige dem. Den nuværende Ministerium, i det mindste General Alaix, opløste de forrige Cortes, fordi det moderate Parti modsatte sig ham, og truede hans officielle Stilling. Det nye Valg skaffede ham en exalteret Majoritet, der synes ligesaa lidt at behage ham. J Sandhed det er vanskeligt at udfinde, hvilken Majoritet der anstaaer den spanske Krigsminister. Alaix kan ikke leve, hverken med en moderat eller en exalteret Majoritet, d. c. hans Ministerium er overhovedet uforeentligt med Cortes. Vi have intet imod General Alaix som Krigsminister, ei heller bestride vi, at han ved sin Forbindelse med Espartero udøver en stor Jndflydelse. Men at han i eet Aar opløser to Cortesforsamlinger, er for en constitutionel Stat en altforcavaleermæssig Adfærd, og desuden høist farligt. Det saa kaldte exalterede Parti er saa moderat, som en Ven af en meget constitutionel Throne kan ønske det. Man kan ikke beskylde det for nogen Voldsomhed eller for Ultraliberalisme. At opløse Cortes, og saaledes udsætte alle Hovedspørgsmaal i tre Maaneder, blot fordi General Alair ei kan lide Calatravas Phystognomie, er en Absurditet, der maa forbittre de Exalterede og bringe Landet tilbage til dets ulykkelige Tilstand i Aaret 1822.