Viborger Samler, 1789-03-02
Efter Arbeider og Aar skulde man troet, Man havde faaet at høre en Taler, som var halvdød. Større endnu. Hvad Taler har mere, end Han, søgt at kunne nytte? Af den ærligste Grund ivrede Han imod, skyede selv Stiil, Faae kun kan forstaae. Han var frygtsom endog, at eet Ord skulde være mørkt for en Tilhører. Reent, grundigt, iverfuldt var Alt. Grundigste Ord virker for lidt, er Talerens Liv ikke et Beviis paa dem. Hvis var, om ikke Hees, Størst Forrin af Alt: Nidkier for Gud, redelig, venskab fuld blant Medmennesker vandrede Han. Hvor var Han afsondret fra den, som sætter kun Gudsfrygt i et lavt Væsen og et mørkt Aasyn! J selv Selskab, i Samtale, Naar greb Han dog ikke hver Anledning til sin Guds Ære, Nul, Han er død, høres især, hvad Skarer af Arme, Han gav aabenbar og skiult, mens Han levede. Hvo tilgræd eller tilsmigrede sig Ret hos Han som Embedsmand? Hellig Jld brændte i Hans Bryst, opdagede Han Vantroe, Last, Troeløshed i Pligterne. Hvor var han om dog over Feilende, varm for de Gode, nedladende, mild, sagt modig blant Unge! Hvad Under, Frekke i Hans Sogn ikke blot frygtede, men elskede Ham, Gode i Hans Stift glædte sig ved, roste sig af Ham, ophøiede Ham, og Gud for Ham, Der gives Hyrder, som see paa at kun fedes af deres Hiords Melk: Der gives og de, som see til, at de kan drive Herredømme over Herrens Arv. Dadles Han af dem, det er Hans visseste Lov-Tale. Foragt værd var Han som Tilsynsmand, handthævede Han Uret, som Ret, Egen Egennyttige blant Anbetroede, som de Redelige. De skal tilstaae det selv, naar Han sees, som skal dømme Jorden med Retfærdighed: Hee valgte den Deel, som var den beste. Han var kroe i det mindre, Han skulde sættes over mede Vi havde troet, efter Hans Legems og Siels Kraft, at vi end længe skulde havt Ham. Saa vidt Himlen fra Jorden, ere Guds Tanker fra vore. 74 Aar havde vor Jord havt Ham: Et Halvthundrede Aar havde Han arbeidet i Lærdommen. Olding dobbelt Ære værd, Arbeidet er endt: Giv Ham sin Løn! Hver Dag for døde Han i Nu, Han skal døe derfor, hvor bradt skeer det: Brad Død, hvor fælt Navn, For Ugudelige er det: Sødt for den Retfærdige: Hees Løn derfor blev den. Frygt, Smerter, Slægts, Folks Hylen ved Hans Dødsseng, ( Tredobbelte Død!) const. giennemborede et forud Hans Siel. En Stund forhen i Arbeidskammeret, følgende Time i de lystige Værelser. Sidst i vor Verden, hvor nesten fordoblede Han sin Virksomhed, Juulen brød frem: Bispen var Bebuderen. Livfulde Prædiker! Hvo havde troet, det var da din Svanesang, Du sang blant os Nærværende, fraværende Afkom holdt Juul hos Ham: Fred i Hans Huus. J Fred paakom Ham en Bitterhed - den sidste -Et Sting kun Livs-Baandet brast i Han blev fri i Han holdt Nytaarsdag i Himmelen. Hvor omsvinger Hans forrige Aand nu og fra Verden til Verden seer, indseer, beundterGuds Under-Værke! Som en Hjort vil Han springe (at (at jeg skal laane en Prophets Ord om Guds Troende allerede her) naar igien vi skal see Ham: Hvor vil Du ære Ham, Herre, thi Han ærede Dig! Ophøiede Bisp. Ærens uforvisnelige Krands længes jeg at see paa Dig, Hvad Skarer, frelste ved Dig, skal jeg see om Dig For den eneste Domstoel udraabe de Dig Fader og Velgiører. Glad, ydmyg overantvorder Du din Gud dem: Herre, her er jeg og de, Du har givet mig. Horsens den 6te Februarii.