Politivennen, 1808-01-01
Ædelt og uædelt Handelskab. (Efter Jndsendt). (Fortsat fra No. 509). Men, vil man indvende, hvortil skal Handelsmanden, der ikke udsælger i Smaat, og ikke kan forskrive Varer udenlands fra i det Store, hvortil skal han da bruge sine Penge og sin Kredit, der ere ligesaa fuldt hans Næringsredskaber og Verktøj, som Høvlen er Snedkerens, eller som Hammer og Tang ere Smeddens? Have ej de Købmænd, der drive Handel med Udlandet, spørger man, allerede tabt betydeligt, ved Skibes Opbringelse, ved Assuranse og ved deres vante Næringsvejs Afskærelse, og vil man nu forbyde dem, at bruge de Erhvervmaader, som man kalder Fis, og Børskneb, og Vandbi Dont, hvoraf skal de da leve? Endelig torde vel og den Jndvending gjøres, at naar den Ting, som man vil kalde uædelt Handelsskab, taales af Landets Regiering, saa maa den jo være upaaanket af Medborgerne? Disse Jndvendinger ere imidlertid lette at tilbagedrive. Hvad den sidste angaaer, da er dertil blot at svare, at en Regiering fik nok at gjøre, hvis den skulde sætte Grændser for det Uædle. Den har Love og Domstole mod det Lovstridige, men det Uædle, det Umoralske, hvilken Stats Love har kundet afmaale det? Det er den samvittighedsløse Egenkjærligheds Greb paa de den omgivende Gjenstande, og dettes Maade ligesaa mangehaande, som Gjenstandene mangfoldige, og Egenkjærligheds Lyster uberegnelige. At vore Købmænd have, idetringeste en stor Del af dem, allerede tabt meget ved den os paavæltede Krig, er kun alt for sandt. At deres Næringsvejs Skaar truer med end større Skade, er ligesaa unægteligt; dette har selv vor Stats Styrer med Smerte erkjendt, medens han derhos bragte Standen den Lykke i Erindring, den saalænge i Danmark, fremfor i noget andet Land, havde nydt. Sikkert er Købmandens Penge, Kredit og Kyndighed hans Næringsredskaber, men fordi han har tabt, fordi han nu ikke kan paa ædel Maade vinde saameget, som forhen, derfor bør han ikke ville bruge hine Redskaber paa uædel Maade, og at forhen (i No. 509) opregnede Maader ere ædle, have vist ikke engang de, der bruge dem, Pande nok til at paastaae. Det er ikke saa vanskeligt, som man troer, at trække en Grændse mellem den Handel, der er ikke blot lovlig, men nyttig og ædel, og den Handel, der, om den end var ti Gange lovlig, dog af enhver den Handlendes Medborgere maae dadles og afskyes. Et Land behøver Handlende, der tilføre det de behøvende fremmede Vare for den billigste Pris, og andre Handlende der i Smaat udsælge paa det billigste disse Varer. Mellem den forbrugende Borger og Udlandet, der frembringer Varerne, behøves altsaa kun Grossereren og Smaahandleren. Enhver, der videre gjør sig til Mellemmand, er overflødig, er Vandbi, er nædel Handelsmand. - Et Land behøver Smaahandlere, der udsælge i Landet selv dets Natur, og Kunstvare i Smaat, og Storhandlere, der afsætte, hvad Landet ej selv forbruger, til den Fremmede. Her behøves ikke heller flere Mellemmænd, Opkøbere, Forprangere o. s. v., der alle ere uædle Vandbier. Men, spørges da, hvad skal da den Handlende, under nærværende Omstændigheder, bruge sine Penge til? Jeg haaber, at kunne besvare dette Spørgsmaal temmelig fyldestgjørende. 1) Vor Regiering har allerede anviist ham een Maade at bruge sin Penge paa, at udrede Kapere. Kun saare lidet desværre synes denne Anvisning hidtil at have smaget. Det er rigtig nok meget lettere, idag hos Peder at købe Kaffebønner for 4 Mk., for imorgen at sælge dem til Povel for 2, 4 eller 16 Skilling mere. Det er dog unægteligt, at hvis Kaperi nogensinde er let og fordelagtigt, maae det være i en Krig med England: paa alle Have mylrer det af engelske Koffardiskibe; at de kunne tages Ukonvejerede, det have nogle af vore raske Sømænd allerede viist; at der ofte, endog af en konvejeret Flaade, kan nappes noget, have franske Kapere, ja selv spanske Robaade, lagt for Dagen. England har mange Krigsskibe og Krydsere, men for det første maae man ikke troe, at de ere alle i Søen, og dernæst har man havt Prøve paa, at selv et mindre engelsk Krigsfartøj er taget af en Kaper, og med alle sine Krydsere er det dog England umuligt, at omspænde alle de Vande, der besejles af dets Købmandsskibe. 2) At anlægge Veje, Kanaler, Broer o. s. v., ere ikke allene ædle og skjønne og for Staten gavnlige Foretagender, men kunnne endog herlig lønne den Mand af Formue og Tænksomhed, der anvendte sine Penge og sin Jd derpaa. Ved saadanne Foretagender have mange Mænd i England selv, hvor Handelen er saa blomstrende, fundet Middel til at vinde ligesaa meget, som ved de største Handelsspekulationer, og gjøre det endnu den Dag idag. Jeg vil anføre nogle Exempler: En Grav (for ej at skrække med Ordet Kanal) fra Kbhvn til Roskildefjord, uden Sluser, afbrudt hver Gang man ikke længer, uden stor Gravning, kunde faae samme Vandspejl, vilde maaskee koste 150,000 Rdlr. Man maatte kjende saare lidet til Kbhvns Tilførsel og Udførsel, til vore dyre Landfragter og Vognleje, hvis man bar Tvivl om, at denne Kanal aarlig vilde afkaste i ren Jndtægt 30,000 Rdlr. - En Kanal mellem Roskilde Fjord og Jsse Fjord, vilde neppe koste 20,000 Rdlr., og sikkert vorde en Guldgrube, for den, som lod den udføre. - Over en Million Rigsdaler kunde af de Handlende anvendes med største Fordel blot paa slige Trækkanglers Gravning i Sjælland. At Veje, anlagte af en Privatmand, kunde, ved en Afgivt, som Regieringen sikkert vilde bekræfte, blive tilstrækkelig frugtbringende, kan der aldeles ikke være nogen Tvivl om. Det samme er Tilfældet med Broers Bygning, hvor Mangel paa samme ofte kan foraarsage lang Omvej. 3) Oprettelser af nye eller Understyttelser af gamle Fabrikker, iverksatte af en Mand, der ejede Penge og Handelskyndighed, vilde sikkert vorde saa indbringende, som en taalelig god Handelsspekulation. Frygtede en Købmand for at indlade sig heri, i den Tanke, at en hastig indtræffende Fred mulig kunde forvolde slig Fabriks Undergang, da er det vist ikke at omtvivle, at jo vor Regiering, paa Forestilling desangaaende, ville findes villig til at erklære saadanne Fabrikkers Gjenstande for Kontrabande i en tilstrækkelig Række af Aar, og derved tilvejebringe al den Sikkerhed, for Fabrikkernes Velgaaende, som fra dens Side kunde attrages. Jeg har blot anført disse tre Veje for en Købmand, til paa en ædel og tillige for og selv frugtbringende Maade at anbringe fin Formue og sin Duelighed. Vel mig, om jeg ikke har talet til døve Øren. Vel mit Land, om mine Ord opvække den Eftertanke, jeg ønskede at bidrage til.