Københavns Adresseavis, 1760-01-18
Resten af Hr. Ortmans 1ste patriotiske Brev. Stats Jndsigterne ere ogsaa slaaet feyl paa vor Side. Veed De vel, min høystærede Ven at vi i Begyndelsen af Sommeren vare ret nær ved en herlig Fred. Efter menneskelig Anseelse var Veyen til Vien næsten gandske aabnet for os, saa snart vi havde erobret Prag, og det havde vi dog næsten. Vi kunde ogsaa have udbredet en Deel af Armeen paa høire Haand for at holde Rigsfyrsterne i et friere Val, som havde maattet lade sig bruge til Vasaller imod os, og tillige ubehindret at forene os med Hannoveranerne, for at vise Frankerigs Folk den Vey tilbage, hvorfra de vare komne. Riget er endnu frie, og vore Fiender derudi, i Frygt. Sverrig torde endnu ikke rykke ud. - Russerne stode endnu paa deres Grændser. - Vi tænkte altsaa paa intet andet, end paa en glorieur Fred og vi kunde efter al menneskelig Anseelse tænke det; thi vor Konge havde ikkun for Fredens skyld trukket Kaarden, og vi kiender ham gandske vel, hvor mild han handler med sine Fiender. Vi tænkte altsaa med god Grund i den beste Udseende, at nu skulde den blodige Krig snart komme til Ende. Men, men og du Haab, som var allene grundet paa menneskelig Udseende og Fornuft, hvor er du forsvundet, og hvorledes stødes du saa ofte omkuld, og forspilder al Fryd! Min hierte Ven, vi maae ved alle disse Overleggelser, tænke høyere ud, og jeg henviser Dem nu til de Steder i min sidste Seyers=Prædiken, hvor jeg har prædiket om det guddommelige alting regierende Forsyn over Fyrsternes Anslag i Krige. Læs De tillige med min Prædiken, dem, som ere holdte af saa mange værdige Mænd, saa skal De finde, at vi alle stemmer overeens i denne Sag. Jeg har i min sidste Prædiken, som De giør Jndvendinger imod, aldeles ikke bygget Haabet til Fred paa Stats Jndsigters Grund. Jeg veed meget vel, hvor heftig vore Fienders Forbittrelse er, deres store Magt er mig heller ikke gandske ubekiendt, men jeg har ledet dette Haab fra høyere og bedre Grunde, end De min Ven næsten setter forud at tænke om mig Jeg vil nu sette følgende Tanker imod Deres venlige Jndvending: Ere vi hidindtil imod al menneskelig Formodning blevne bevarede og staaende imod vore Fienders mægtige Angreb, hvoraf kand De da gotgiøre, at det er umueligt for den tilkommende Tid, at vi kand blive bevarede og staaende og hvad for visse Grunde har De af Statsforfatningen, hvorudaf De deducerer saa visse bedrøvelige Befrygtelser: Freden er endnu langt borte. - De kand vel svare mig: Kand man, som et Menneske vel fælde andre end menneskelige Domme, jeg tilstaaer dette, men naar jeg vil dømme, maae jeg ogsaa altid tage alle Omstændighederne med til Hielp. Jeg maae tage tilsammen, hvad der hører tilsammen. Krig og Guds Regiering. - Verdens sammenviklede Forvirring. og Guds Domstoel, - Fornuft og Guds Ord, - Historien og Guds Huusholdning iblant Folk, - Menneskens Anslag og Guds Anslag, Menneskens Arbeyde og Guds Velsignelse hører tilsammen; og naar man saaledes vil domme, saa maae man tage alt dette tilsammen, og da kand man anstille sin Formodning, og efter disse Grunde har jeg tænkt. Ansee De ret den Sætning, som jeg har foredraget, og tag Udførelsen endnu engang for sig. Det er, Det nærmere Haab til Fred. Og har jeg vel sagt, at Freden var strax umiddelbar bundet til Slagets Udfald, men sig De mig ogsaa: Holder De det da for saa umueligt, at Freden endnu kand følge i denne Vinter, jeg har ikkun sagt, at disse to besynderlige Seyer, vindinger som man i Sandhed kand kalde gammel, testamentiske, lader os med god Grund vente paa den guddommelige Naade, at vi har Freden langt nærmere, end vi skulde have havt den, dersom disse Slag ikke vare blevne holdte, og ikke havde faldet saa lykkelig ud for os. Jeg har sagt, at vi har nu ogsaa Haal til en bedre Fred, end vore Fiender under os den Vore to sidste Seyere og Erobringen af Breslau ere saa besynderlig vigtige, og saadanne Velsignelser, hvoraf man med god Grund endnu kand vente meere. Hvor ere de store Krigshære, som har trakt Sværdet imod os, hvor er den Armee, som vilde tage Kongen med sine tyve tusinde Mand fangen ved Rosbak. Disse tredsindstyve tusinde Fiender, hvor ere de, de vilde jo holde Vinterqvarteer i Churmark, hvor ere de firesindstyve tusinde Mand, som vilde nedsable, adsprede og opdrive Kongen med sine sex og tredive tusinde Mand; Schlesien, hvor ere de, de vilde jo indhente hele Landets Hylding i Breslau, og efter denne Høytidelighed ogsaa tage Vinterqvarteer i Churmark – hvor ere de Svenske, som havde Pommern i Besiddelse, og tiltoge sig som en herskabelig Eiendom, hvo ere de? Man maae enten aldeles ikke kunde tænke, eller være gandske følesløs dersom man ved disse Tildragelser, ikke fornemmer, beundrer, forhavses og tilbeder. - Naar man overveyer det, saa maae man tilstaae at Gud har gjort det. Man kand i alle disse Omstændigheder see, at det er hans Gierning. Nu saa skal Patrioter rose sig af Herren, og fatte Tillid til ham, og alle fromme Hierter berømme sig af ham. Gud har frelst os af sex Trængseler; ey, saa vil jeg glædelig troe ham til, at der ikke heller i den syvende skal til slaaes os noget Uheld. Seer De, det var Grundridsningen af min Prædiken. Dernæst skal De finde, at jeg ikke har trodset paa vor Seyer, og anseet de følgende Tildragelser som smaa Ting. De skal meget mere finde, at jeg har formanet til at kaste os i Guds Barmhiertigheds Arme med ydmyg Glæde. Jeg anseer min sidste Prædiken som en Fortsettelse af de for regaaende. Derover har jeg derudi heller ikke forglemt Guds Domme, som treffer Europa og Tydsk, land. Jeg har formanet til endnu meere at opvække vor Velsignelse, som vi har udi Helliggiørelse med Gudsfrygt. Jeg har formanet mine Medundersaatter til Troskab imod Kongen, og opmuntret os selv til at bede for de fiendtlige Fyrster, at Gud vilde bøye deres Hierter til Fred. Jeg har bygget alt vort Haal paa guddommelig Forjettelse, og i den rette Frelses Orden. Min høystærede Ven! jeg haaber ikke paa Stats Jndsigter, men paa Gud; thi det er hans Godhed, at det er ikke aldeles ude med os. Og hans Barm hiertighed har endogsaa midt under store Revselser ingen Ende havt over os. Alle disse Godheder, disse saa forunderlige Redninger. - Disse saa egne Guds Timer tog jeg til Hierte, derfor haabede jeg, og jeg haabede endda sterk, at vi skulde bekomme en god Fred Giør vore Fiender endnu flere Anslag. Lad dem giøre Gud er med os, han skal vel forbyde dem det, naar vi ikkun bliver fast ved ham af Hiertet, og have Tillid til hans Forjettelse, saa skal vore Anslag være velsignede. Friderich, vor Fader, skal bestaae; den almægtige Gud er dog hans Skjold og store Løn. -Men at sige den afpassede Tid, forud at sige den, det staaer ikke i min Formue. Jeg er ingen af Gud umiddelbar oplyst Prophet. Jeg er en Christen, som er underviist af Guds Ord, og Gud skee Lov, derudi oplyst, at alle Guds Forjettelser ere mig glædelig Ja og Amen. Og jeg veed at Gud kand imod menne skelig Tanke og Forstand snart skaffe os den Tid, han, som styrer Krigene i hele Verden, som befaler Sværdet, som setter Sandet til Grændser og Bredde for Havet; han, som allene uddeler Kroner og Throner, som giver Lykke og Velsignelse. Som Konger Love foreskriver, og dem retfærdig Dommer bliver. -