Aarhuus Stifts-Tidende, 1843-01-28
Udlandet. Om de brittiske Troppers ulykkelige Tilbagetog fra Kabul (der har megen Liighed med Napoleons fra Rusland) har Lieutn. Eyre leveret en rædsom Beskrivelse, af hvilken Følgende er et kort Udtog"Som bekjendt, tiltraadte Englænderne Tilbagemarschen den 6te Jan. 1842, og allerede ved Corpsets Opbrud var der falden saa megen Snee, og Kuldegraden var saa betydelig, at store Klumper af frossen Snee satte sig fast under Hovene af vore Heste, og kunde kun ved Hjælp af Hamre og Meisler fjernes fra samme. Endog vor Aande frøs, og satte sig i smaae Jistapper fast i vore Knebels- og Bakkenbarter. Den 8de gjordes Holdt paa en Høi ved Jndgangen til Kurd-Cabulpasset, efterat Hæren efter 2 Dages Marsch kun havde tilbagelagt 10 engelske Mile. Forvirringen i den engelske Hær blev her ubeskrivelig stor. En Masse af 14 til 16,000 Mennesker, tilligemed flere Hundrede Cavallerie- og Trainheste, var tæt sammenpakket i een eneste, uhyre stor, ubevægelig og forvirret Hob. Natten brød frem med hele sit Følge af Skrækkebilleder; Hunger, Kulde og Død svævede Hæren for Øie; og af alle Dødsmaader lader sig ingen skrækkeligere tænke, end naar en bidende Kulde gjennemfarer alle Lemmerne indtil den sidste Livsgnist udslukkes . . . Omsider satte den endnu levende Masse af Mennesker og Dyr sig i Bevægelse. Da Hæren rykkede ind i Passet, forsøgtes at afsondre Tropperne fra Jkke-Combattanterne; denne Plan lykkedes imidlertid kun tildeels og standsede tillige Marschen. Hvor hurtigt to, under fri Himmel tilbragte, Nætter havde desorganiseret Tropperne, lader sig neppe begribe. Selv paa de stærkeste Krigere vare Hænder og Fødder angrebne saa stærkt af Frost, at de vare uduelige til al Krigstjeneste endog Rytterne, der dog havde lidt mindst, maatte løftes op paa deres Heste. Kort – der vare kunfaa hundrede kampdygtige Soldater tilbage. Rædsom var den Tanke, at maatte kæmpe os igjennem det foran os liggende Pas, ledsagede af et saadant com pact Tros, og i Paasyn af væbnede Horder af blodtørstige Barbarer, aldrig vil Mindet om de udstandne Besværligheder udslettes hos os. Altfor ofte vare vi skuffede af Afghanernes Løfter til at vi kunde have nogen Tillid til den afsluttede Vaabenstilstand, og vi begyndte derfor ingenlunde i nogen glad Stemning vort Tilbagetog igjennem det frygtede Pas Dette i Sandhed frygtelige Defile har en Længde af 5 engl. Miil, og indesluttes paa begge Sider af en Kjæde steile Høie, imellem hvis lodrette Vægge Solen paa denne Aarstid kun i nogle enkelte Øieblik kunde lade sine Straaler falde. Jgjennem Passets Midte styrtede sig en Bjergstrøm, hvis rivende Løb Frosten forgiæves søgte at standse, endskjøndt tykke Lag af Jis vare optaarnede ved Siderne; disse Jis lag frembød intet sikkert Fodfæste for vore udmattede Heste. Denne Strøm maatte vi passere omtrent 28 Gange. Jo længere vi kom ind i Passet, jo snevrere blev det, og vi saae, at de Sildschis, samlede i store Skarer, besatte Høiene. En heftig Jld aabnedes imod Avantgarden, til hvilken flere engelske Damer havde sluttet sig. Disse, der kun faae Redning i hurtig Bevægelse, galopperede forud for vore Tropper, ligesom til Trods for de fjendtlige Kugler, der susede dem om Ørene, indtil de vare komne udaf Passet. De kom alle lykkeligen derfra, med Undtagelse af Lady Sale, der fik et let Saar i Armen. Fremad bevægede Hobene sig, under den heftigste Jld, og en frygtelig Massacre. En almindelig panisk Skræk bemægtigede sig vore Tropper; al Disciplin ophørte, Tusinder, kun søgende deres Frelse i Flugten, ilede fremad, for at naae Spidsen af Kolonnen. Bagage, Vaaben, Ammunition, Koner og Børn lodes i Stikken. Enhver tragtede for Øieblikket kun efter at redde sit eget Liv. Kun 3 smaae Telte vare reddede af den hele Bagage; to bleve overladte Damerne og Børnene, og det tredie de Syge, en Mængde af stakkels Saarede vankede hjælpeløse omkring og omkom om Natten af Kulde og Elendighed. Jamren og Dødsrallen lød trindt fra alle Sider. Vi havde naaet et endnu koldere Clima, og vare uden Telte, Jld eller Næringsmidler. Sneen var vor fælles Seng, og for Mangfoldige var den endnu inden Morgenstunden vorden et Liiglagen. Det var næsten et Mirakel, at Nogen kunde overleve denne frygtelige Nat. Den 9de Jan. vaktes vi til ny Elendighed, og mange af de Overlevende kastede misundelige Blikke til deres, i rolig Dødsslummer, ved Siden af dem liggende Kammerater. Hele Marschen var en uafbrudt Kamp. Brigadeer Shelton, (der nu er stillet for en Krigsret) gjorde med sin lille tappre Skare (Levningerne af det 44de Jnf. Ram.) Underværker af Tapperhed. Men Jntet hialp; den uforsonlige Fjende angreb fra alle Sider den tæt sammensprængte Colonne; hele Veien bestrøedes med blodige Liig. S. Dags Efterm. overgaves alle Fruentimmer og Børn til Fjenden, da den opløste Hær kun saae den visse Død for Øine, og som man veed, slap meget Faa derfra med Livet.