Corsaren, 1842-12-02
Charivari. J Mandags var hele Redactionen samlet hele Dagen for at lægge den sidste Haand paa vor Nytaarsgave. Det er ikke til at beskrive, hvilken Mængde vi fik fra Haanden; men, da vi om Aftenen holdt op efter saaledes hele Dagen at have arbeidet, vi kunne næsten sige som Heste, følte vi os pludselig Alle dødssyge. Symptomerne vare: Mathed i Lemmerne, Ømhed over Lænderne og en brændende Tørst. De bekymrede Haandlangere ilede i største Hast efter Redactionslægen. Han kom, følte vore Pulse, rystede betænkeligt paa Hovedet og forlangte tilsidst Papir, Pen og Blæk. Det var nu let nok sagt, men ikke saa let skaffet tilveie. Hver Staalpen var slidt op lige til Skaftet; hver Stump Papiir var opbrugt i den Grad, at vi endog havde anteciperet Papirmagerne og skrevet paa Klude; Blækhuset var tomt, og Posten, hvoraf vi havde spædet det, ikke mindre. Vi havde jo arbeidet hele Dagen paa vor Nytaarsgave. Efter megen Raadvildhed fik vi endelig Blæk og Pen laant hos en liberal Urtekræmmer, der erklærede sig beredt til at offre sin sidste Blækdraabe, for at "Corsarens" Redaction kunde strive uhindret af ydre Forbindringer; til Gjengjæld for hans Loyalitæt (Schaldemoses Skrivemaade) kjøbte vi et halvt Ark Papir hos ham. - Redactionslægen strev nu sin Recept og leverede den til en af Haandlangerne med den befaling, at hente Medicinen paa det bedste Apothek for det Slags, nemlig i St. Strandstræde Nr. 79 i Kjelderen. - Vi have aldrig seet saa megen Medicin forstrevet paa een Gang, ikke engang i Huse, hvor der, som her, vare ni Syge paa een Gang. Haandlangeren maatte tage Apothekerens Karl tilhjælp for at bære den hjem i Kurvene. Redactionslægen, der havde erklæret, at han vilde blive og iagttage Medicinens Virkninger og maaskee selv tage Noget deraf, da han undertiden havde Anfald af samme Sygdom, tog nu en af Medicinflaskerne, lukkede den ombyggeligt op, lugtede til den og og sagde:"Ahle, bortjog en af Haandlangerne, der kom med Vand til (vor Redactionslæge er Dr. Hedicinæ og altsaa en afsagt Fiende af Vandkuren), aftalte dernæst Draaberne, indtil de fyldte et heelt Glas til hver, og bød os derpaa Alle at drikke i eet Tempo og endelig passe paa, at der ikke levnedes en Draabe i Glasset. Vi drak. Aldrig har nok en Medicin fuldbragt en saadan Mirakelkuur. Den kloge svenske Pige hos Baron Juel paa Thorseng, Brændeviin og Salt som Universalmiddel, Priesnitz og hans Repræsentanter her: Dr. Hjaltelin og Secretair Fridsch – kort og godt, alle Nutidens berømte Underfurmagere ere for Intet at regne mod vor Redactionslæge og hans Medicin. (Sidstnævnte faaes, som sagt, bedst paa Apotheket i St. Strandstræde Nr. 79 i Kjælderen). Fra døde, rystende Particulariteter vare vi pludselig opvaagnede til-Corsarens-Redactions Totalitet. Vi vare igjen "Corsarens" Redaction. Men, tænkte vi, denne Medicin, der nydt i et saa ringe Qvantum har kunnet hæve os op fra Halvdøde til-Corfarens" Redaction lyslevende, maa naturligviis funne i et større Qvanium hæve os op til - ja, Gud veed, hvor vidt vi gik i vore Forventninger, vi troe endog, at vi tænkte paa "Figaro." Til Forebyggelse af Misforstaaelse maae vi dog bemærke, at det var Beaumarchais -Figaro, vi tænkte paa. Det er ogsaa et besynderligt Lune af Skjæbnen mod Hr. Carstensen, at den lod ham opkalde sit Blad efter Beaumarchais fortæffelige "Figaro". Vi maae ved en underlig Sympathi omtrent have tænkt det Samme Allesammen; thi som paa Commando fyldte vi Alle Glassene, dog dennegang uden at tælle Draaberne, men ligesaa samvittighedsfulde som før i vore Bestræbelser for ikke at levne en Draabe. Redactionslægen maa have tænkt Noget ved denne Draabe, tænkte vi, maaskee ligger netop i den allersidste hele Glassets magiske Kraft. Hvo veed, hvilken overmenneskelig Dygtighed vi paa denne Maade havde erhvervet os: om der ikke idag var fremstaaet paa een Gang ni Heiberger for det forhausede danske Publicum, eller idet mindste 3 Heiberger, 3 Rasmus-Nielsener og 3 andre Hegelianere, hvis vi ikke vare blevne afbrudte i vor Privat- eller Jndbyrdes-Underviisning paa en ubehagelig Maade. "Man har ikke Fred længere end Ens Nabo vil, siger Ordsproget, og vi Danske have virkelig ikke Fred længere, end Schleswig-Holsteinerne ville. Det lader til, at man nu ikke engang kan drikke et Glas Viin og udvikle sig til en Heiberg for dem. Det var nemlig Schleswig-Holsteinerne og deres Adfærd mod Lorenzen, der kom, beskrevet i Stændertidenden. Vore Læsere kjende den nu ogsaa og have overstaaet den første Forbittrelse og kunne derfor kun bunkelt forestille sig, hvorledes vi bleve tilmode. Det var ikke, som havde vi siddet og drukket Viin, det var accurat, som om vi havde siddet og spiist Grød og pludselig En var kommen og ille vilde lade os spise vor Grød i Ro. "Reist die Krenze aus der Eden! Alle sollen Schwerdter werden" begyndte vort poetiske Medlem. Men: "Bort!" "intet Tydsk!" "heraus med ham!" rungede det i Salen, og Medlemmet blev kastet paa Døren. Jmidlertid stammede vi os dog øieblitkeligen over denne Raahed og taldte ham ind igjen. "Men hvad skal der dog gjøres herved?" spurgtes efter en Pause fra alle Kanter. Præsidenten foreslog, at vi skulde gjøre som "Fædrelandet" og kalde Kongeloven og Absolutismen i al deres Strenghed frem mod Schleswig-Holsteinerne; men vi Andre kom strax til at tænke paa, hvorledes det var gaaet Britterne, da de havde kaldt Angelsachserne tilhjælp mod Picterne. "Foreløbig", sagde et Medlem, "er der vel intet Andet at gjøre, end hvad saa mange brave og befindige Mænd i disse Dage have gjort: understrive en Adresse til Kongen og forsikkre ham om, at han kan stole paa os imod Schleswig-Holsteinerne, hvilket vel vil sige, at vi ere beredte til at tage Gevær og Patrontaske paa. Jmidlertid stoler Regeringen paa os og vi paa Regeringen, og imidlertid taber Hidsigheden sig, og imidlertid er den slesvigske Stænderforsamling forbi, og imidlertid faae vi Ro indtil videre." "Kunne vi da ikke imens sende en Mand op i Toppen og holde skarpt Udsig?" "Jo, lad ham kun gaae tilveirs strax, han vil formodentlig i dette Øieblik see Hertugen af Augustenborg holde Jndtoget i Slesvig, i de illuminerede Gader og mellem det paraderende Borgerskab, for at holde Feten med Stænderne og den kongelige Commissarius." "Men kunne vi da slet ikke gjøre Noget selv?" raabte et Medlem, idet han snappede efter Luft. "Jeg foreslaaer, at vi optage enhver Schleswig-Holsteiner, der geraader ind paa vor Mark, og ikke paa nogen Maade lade ham slippe, undtagen der betales de reglementerede Optagelsespenge for ham." Dette blev efter nogen Discussion antaget, i Mangel af noget Bedre. Det bankede. - "Kom ind!" - det var jydske Stændertidende. "En Ulykke kommer sjelden alene," udbrød det Medlem, der havde medtaget den og læste deri. "Ørsted, den kongelige Commissarius, Regeringens Organ, har yttret i de jydske Stænder, at Lorenzen ligesaa godt kunde have talt Tydsk, og at hans Adfærd er uværdig, at Schleswig-Holsteinerne altsaa have Ret." Der blev ikke sagt et Ord ved denne Efterretning. Redactionen bar sig af som den ulykkelige Ægtemand, der har den værste Fjende i sit eget Huus og drikker sig en Perial for at forslaae "Grillerne". Den drak, og, da den havde drukket en Timestid, var det for den, som om Ørsted ikke havde sagt et Ord.