Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1779-11-26
Herr v. B., reiste for tii til tolv Aar siden til sit Regiment, og, saasom han behøvede nogle Folk til at forster ke sit Compagnie, saa søgte han paa Veien at finde nogle Rekryter. Han fik og adskillige i en lille Kiøbstæd, hvor han opholdt sig en heel Uge. Anden Aften førend hans Afreise, tilbød sig en Karl af den anseeligste Høide, og den indtagenste Skabning; som desuden havde et saa redeligt og saa tækkende Udseende, at man strax bar Godhed for ham. Hr. von B., kunde ved første Øiekast ikke bare sig for at ønske, at have ham i sit Kompagnie, imidlertid saae han ham skielve, da han forlangte at blive antaget; men da han ikke tog denne Bevægelse for andet end en Virkning af Frygt, eller maaske af den Urolighed, et ungt Menneske kan være udi, der føler Værdien af sin Friehed, og ikke uden nødig sælger den hen, saa tilkiendegav han strax sin Mistanke, og søgte at berolige Karlen. Ak nei, min Herre, sagde det unge Menneske, henregn ikke min Forvildelse til saa uanstændige Aarsageer; kuns Frygten for Afslag foraarsager den; maaskee forlanger De mig ikke, og saa er min Uheld skrækkelig. Nogle Taare faldt ved disse Ord af hans Øine. Officeren manglede ikke at forsikre ham, at han med største Fornøielse skulle stille ham tilfreds, og forlangede kun hurtig at vide, paa hvad Vilkaar. Jeg foreslaaer Dem dem ikke, uden skielvende, svarede det unge Menneske, maaskee vil De trække Dem tilbage; jeg er ung; De seer min Høide, jeg har Kræfter, og føler mig i alle Maader oplagt til at tiene, men den ulykkelige Omstændighed, jeg befinder mig i, tvinger mig til at holde mig i en Priis, som Den, den Tvivl vil holde overdreven; imidlertid kan jeg ikke slaae noget af, og De kan troe, at jeg uden de allermeest trængende Grunde ikke solgte min Tieneste, men Nøden paalægger mig en haard Lov, under 100 Rdlr. kan jeg ikke følge, Dem, og De igiennemborer mit Hierte, ifald De afslaae mig det. Hundrede Rdlr. svarede Officeren, Summen er anseelig, det maa jeg tilstaae, men J staaer mig an, og siden jeg troer, J har en god Villie, saa vil jeg ikke prutte jeg skal tælle eder Pengene til; skrib imidlertid under, og hold eder færdig at følge med mig Overmorgen. Soldaten blev henrykt over Hr. von B. . s. Villighed, underskrev gladelig sin Forpligtelse, og modtog de hundrede Rdlr. med samme Erkiendtlighed, som om de vare blevne ham skienkede. Han bad derpaa sin Kapitain om Tilladelse at gaae hen, og opfylde en hellig Pligt, lovede, at være tilbage om et Øieblik. Hr. von B., der troede at bemærke noget overordentlig hos dette unge Menneske, var nysgierrig for at faae Underretning derom, og fulgte efter ham, uden dog at lade sig mærke med noget. Han seer ham flyve til Stadens Fængsel med en Jver, der ikke tillader ham at blive sin Capitain vaer, banke paa Døren med en særdeles Fyrighed, og styrte sig derind, saasnart den blev aabnet; han hører ham sige til Slutteren: See der, det Summa, min Fader er fastsadt for, jeg leverer den eders Hænder; leed mig nu til ham, og lad mig have den Fornøielse at bryde hans Lænker. Officeren standser her et Øieblik, for at lade ham Tild til at komme ene til sin Fader, og siden forføier han sig ogsaa selv derhen, hvor han seer det unge Menneske i Armene paa en gammel Mand, som han overvælder med Venligheder, og med sine Taarer, mel dende ham, at han nylig har solgt sin Friehed, for at forskaffe ham igien hans. Fangen omfavnede ham, og Officeren, inderlig bevæget, træder nu frem: trøst Eder, sagde han til den gamle Mand, ieg skal ikke berøve Eder eders Søn; jeg vil deele Æren af hans Handling; han er frie ligesom J. og jeg angrer aldeles ikke en Summa, som han har anvendt til saa ædel en Brug; See der hans Forpligtelse, jeg overgiver ham den igien. Fader og Søn omfavnede her hans Fødder; men den sidste afslaaer den Friehed, man igien skienker ham; han besværger Kapitainen at tillade sig at følge ham; hans Fader har ham ikke meer nødig; han skulle kuns være ham til Byrde; kort: Officeren kan ikke slippe ham. Den unge Soldat tiener den sædvanlige Tiid, svarer stedse af sin Sold nogen Smaahielp, som han oversender sin Fader, og da han endelig har ret til at begiere sin Afskeed, benytter han sig af den for at tage hen at tiene sin Fader, som han nu virkelig ernærer med sine Hænders Arbeide. Rimelig Haab for gamle Jomfruer.