Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-12-10
af Nyeste giTøbenhavn. Saar, Gange de kan kan dag hos Ottende Aarg No. 99. en Udgives og forlagt af Boghandler S. Soldin Tirsdagen den 10 December 1811. Skrivelse til en Ven paa Landet. an 18 Den liden Dosis Sal philosophicum i No. 99 af dette Blad har frembragt en Virkning, som ingen Doctor paa Jorden, lige fra Hippocrates til Brown, havde kunnet forudsee. Jeg havde troet, at min Medicin, efter den stærke Expectoration, sku de have styrket den asthetiske Recensens Maye forbedret hans Vædsker og gjort ham saa let og munter som en Fugl i Luften. Men at, hvor har min Materia medica ikke bedraget mig, Ovenpaa Expectorationen fulgte et skrækkeligt Nomissement, hvorved sex skiønne rene hvide Sider af Litteraturtidenden hæsligen ere blevne tilfølede. Saa svag er den critiske Læges forudseende Kraft, saa usikker hans Konst! J Expectorationen vegede Recensenten kun paa mig, men i Vomissementet nævner han mig ved mit fulde Navn, og vedbliver i et Træk at vomere. Han kunde saa meget tryggere og mageligere gjøre det, som hans Navn fandt tilstrækkeligt Skjul under den Anonymitet, der er Litteraturtidenden, fremfor noget andet Blad, forundt. Men om nogen just vil misunde ham det Skjul, han under Anonymitetens hellige Ægid har søgt og fundet til at udføre et saa vanhelligt Foretagende, det overlader jeg Dem, min Ven, at bedømme. Jeg finder det billigt, at Sandhedens Helt søger at skjule sit Ansigt bag et saadant Skjold, for at undgaae Fordommes Pile, men jeg kan sandelig ikke undskylde Peblingen, naar han kryber bag det samme Skjold, for at kaste Sneel holder efter fredelige Forbigaaende. Jeg veed ikke hvem Recensenten er, thi hans Navn holdes meget hemmeligt, og jeg har altsaa maattet tage Snee holderne imod, uden engang at vide fra hvilken Haand de kom, men Antikritiken bestyrker mig i den Tro, som jeg allerede eengang tilforn yttrede for Dem, at denne Recensent maa være et ungt, erfarent, opbrusende Menneske, som i Nødens Time er kommet op paa Dommersædet, og, som, følende sin Afmagt til selv at frembringe, var det end kun et eneste Numer af de Aviser, han lader saa haant om, her ret troede at kunne vise sig kort sagt, et Menneske, som man med største Grund kunde spørge, Tor Din Trold med Aviser Eiemte." Enhver anden vilde have mødt som Mand i aaben Kamp, uden Viser, naar han endelig havde Lyst til offentlig at haane en navngiven Forfatter paa saa plump en Maade, men ikke gjort et saa upassende Brug af det store Prærogativ, der er Litteraturtidenden i et langt værdigere og ædlere Øiemed forundt, et Prærogativ, der er det skjønneste Vidnesbyrd om vor Regjerings Liberale Tænkemaade. Hvad mit Jndivid angaaer, da veed De nok, kjereste Ven, at det er mig høist ligegyldigt, om en obseur Recensent taler godt eller ilde om mig. Hans Obscuritet betager baade hans Roes og hans Dadel al den Smule Kraft, den maaskee kunde have, naar han turde være sit Navn bekjendt. De veed, at jeg sjelden eller aldrig læser Litteraturtidenden. Det var ved en Hændelse at No. 22 faldt mig i Hænderne adskillige Uger efter at det var udkommen. Angrebet mod Avisskriverne var saa haanligt og saa aldeles paa sit urette Sted, at jeg troede Recensenten kunde fortjene en liden Erindring. Han tog imidlertid min Skjemt saa ilde op, at han siden i No. 29 af Litteraturtidenden overøste mig med Uartigheder, der røbe en Mangel paa Opdragelse, som fortjener mere Medynk end Harme. Jeg kunde have betalt ham med samme Mynt, men Ordsproget, som man raaber i Skoven, faaer man Svar, er som saa mangt et Ordsprog, i mine Øine høist urigtigt. Aldrig, hvor uanstændig jeg end maatte blive behandlet, skal dette Ordsprog kunne forlede mig til at til sidesætte den Agtelse, jeg skylder, om just ikke altid min Modpart, saa dog det Publicum, jeg skriver forJeg har sagt, at denne Recensent maa være et ungt, uerfarent Menneske, der i Nødens Time er kommet op paa Dommersædet. Det er ikke nok at sige sligt, det tilkommer mig at bevise det, og det skal jeg. De er enig med mig i, at en renset Smag, sund dømmekraft til at undgaae Selvmodsigelser, og Øvelse i at vogte sig for at fremsætte falske Jdeer og urigtige Sætninger, er noget af det allerførste, man med Grund kan fordre af en Konstdommer. Hvorvidt Rec. besidder disse Egenskaber, ville vi snart erfare. Forat fatte os kort, ville vi vælge noget af Jndledningen, hvor Recensenten ret synes at have gjort sig Umage for at levere noget Admirabelt. En Jndledning til en Bedømmelse over 8 Digterværker begynder han med en Protestation mod en, som han siger, temmelig almindelig Klage over vor Litteraturs nærværende Armod. Paa faa Sider modsiger han sig her selv hvert Øieblik. S. 338 siger han, at hiin Klage er temmelig almindelig; S. 340, at det kun er vore mange Avisskrivere, der istemme den; S. 347 siger han, overhovedet tilstaaer Rec., at han er en stor Hader af alle offentlige Klager, fordi de betage den gode Borger Mod og Lyst til, ufortrødent at udholde Kampen; S. 339 klager han over vort (soi disant) dannede Publicums uvidenskabelige Stemning; S. 340 bebreider han det samme Publicum, Avisskriverne inclusive, deres Jeremiader over en nærforestaaende Hungersnød (et naivt Udtryk!) i den danske Litteratur, fra S. 341 til 347 paastaaer han, at vort Krigsqvinqvennium overgaaer de fleste Aar femmer i Frembringelsen af videnskabelige originale Værker; S. 344 er han saa forlegen med den theologiske Litteratur, at han maa tage sin Tilflugt til Hr. Prof. J. Møllers den Gang endnu aldeles ikke udkomne, men blot bebudede theologiske Bibliothek. Jeg kommer nu til Recensentens Smag. Hvad dømmer De vel om en Forfatter, der vil være en critisk Tribunus, en Smags=Dommer, naar han kalder sin æsthetiske Bedømmelse en Expertoration (Opharkning), et Udtryk, som man ikke kan tænke paa uden Væmmelse? Men nu en liden Prøve af hans Humor, som overalt sjelden vil staae ham bi. Ved at tale om de utaknemmelige Medborgere, som ikke ville kjøbe det skandinaviske Selskabs Skrifter, siger han: "disse have Moses og Propheterne; lad dem læse dem!" Dette kalder han paa dette Sted et træffende Sprog Hvilken Mand af Smag maa ikke harmes over at læse sligt i en æsthetisk Recension, Burde Recensenten ikke vide, i det mindste af Lowth eller Herder eller Bastholm, at de sublimeste og herligste Digte af Verden netop findes hos Moses og Propheterne, og at altsaa hine utaknemmelige Medborgere, vist ikke hand lede saa meget ilde, dersom de læste disse den fjern Oltids ærværdige og hellige Mindemærker om sand poetisk Begeistring og henrivende Veltalenhed, Men saaledes gaaer det, naar man vil skrive humoristisk og ikke har Kald dertil.