Viborger Samler, 1782-11-04
HaanE. D. C. Mandagen den 4 November. N. D. (Slutning af No. 44.) Hukretia er, mod hendes Syster den smukke Lucinde at regne, kun af maadelig Skabning; Hun blev foragtet og maatte besørge Huusvæsenet, medens hendes Syster blev taget med i alle fornøielige Selskaber. Men Lukretia havde derover mindre Fristelser at giennemgaae, sov roeligere og levede Au alle allerede som Jomfrue meere fornøiet end Lucinde, der blev tilbedet, for at misundes, hørte sig saa ofte rose, for beskomeere at foruroeliges, naar hun blev lastet, og blev søgt af mange, for destoempfindtligere at krænkes ved slette Domme. Lukretia saae sig nød til at oprette hendes Mangel af Skiønhed med Huuslighed og artige Sæder, hvorved hun blev en lykkelig Kone, der ingen anden Kummer har, end den, at hun daglig maae høre Lucinde begræde sit ubeldige Giftermaal. Altsaa er det jo ogsaa med Mangel af Skiønhed, ligesom man tager sig det. Phillen førte længe et misfornøiet Ægteskab, fordi hans Kone var ældre end han. Hun døde omsider - Nu maae han dog vel hvile fornøiet i sin unge Kones Arne, siden han har faaet sit Ynske opfyldt. Ja, i fire Uger var han den lykkeligste Mand. Nu derimod seer han sit Huus ikke meere i den forrige gode Orden; Han troer at opdage et Slags Koldindighed i hans unge, Kones Opførsel; Skindsyge begynder at plage ham, og der fattes ikke Folk, som giøre sig en Fornøielse af at styrke ham der; Hans Urde kommer ham daglig til at tænke tilbage paa hans døde Kone; Han betragter hende nu fra andre Sider, Sider, end allene i Henseende til Alderen; Hvor yndigt, hvor elskværdigt er hendes billede nu for ham, Skade kun, at hun er ikke meere til! Maatte dog alle misfornøiede Mænd lære af den ulykkelige Philens Exempel, at det og heri er, ligesom man tager sig det. Vist nok, sagde Phillander, er det endog med Fiendskab ligesom man tager sig det. Jeg har Dem, min Ven, for mangen fornøiet Time at takke, men mine Fiender for al min Lyksalighed. Det er sandt, de har foruroliget mig nogen Tiid, men de har og hiulpet mig til den lykkelige Sinds Rolighed, der frembringes af et dydigt Sindelave Deres idelige Spotterier og slette Domme har drevet mig til at lægge Vind paa Retskaffenhed, og derved har de lagt Grunden til den Ære, jeg nu nyder hos alle Retskafne. De har søgt at skade mig paa min Formue, men de har derimod virkelig beriget mig, i det de ved deres Trykkelser har nødet mig til større Arbeidsomhed og Sparsomhed. O havde mine Fiender kun vidst, hvor lykkelig de gjorde mig, havde de i det første Øieblik af deres Had forvandlet deres Forfølgelser til Smiggrerier. Jeg Jeg spurgte Hilarius, hvorledes han har sig ad, at han under sine Giktsmerter kunde være saa roelig i sit Sind, saa oprømt og venlig. Han svarede mig smillende: Jeg veed selv ikke egentlig, hvoraf det kommer, at jeg her er forskiellig fra andre Patienter; dog saameget kan jeg sige Dem, at jeg betragter Smerterne som mine dueligste og paalideligste Læger, der minde mig om, at mine Safter ere fordervede, og at jeg har Aarsag til med meere Ombyggelighed at vaage over mit Liv og min Sundhed. Skulde jeg da vel være fortrydelig over disse saa kierlige Paamindere, Seer De, det er altsaa kun som man tager sig det. Nær havde De, skrev en Ven forleden til mig, gjort mig vred med Deres Lasten, thi De veed vel, at ingen gjerne vil lastes, og virkelig finder jeg Deres Lasten ugrundet, i det mindste overdreven. Formodentlig var De just i en fortrædelig Lune, da De skrev til mig. Jeg er fornøiet over, at jeg ikke strax besvarede det; jeg kunde da snart ved en alt for hidsig Besvarelse, givet Dem Anledning til med Rette at laste mig. Nu derimod betragter jeg Deres Erindringer med ganske andre Øine. Jeg kiender Deres gode og mod mod mig redelig findede Hierte. Det er en Vens Pligt at sige sin Ven hans Feil, om det endog kun skulde være formeente Feil; og med ligesaa venligt Hierte, som han laster, vil han og høre sin Vens Forsvar. Her seer De mit Jeg har o. s. v. - Bliv De for Resten ved, kiere Ven, at laste mig, saasnart De troer at have Aarsag dertil. Derved vil De stedse underholde den Kierlighed, jeg bærer til Dem, og opvække min Agtsomhed til at skye alt det, der virkelig fortiener at lastes. Hvor ædel, tænkte jeg, da jeg læste dette, er ikke min Vens Tænkemaade! Det er virkelig ogsaa med Lasten og Jrettesættelse, hvorover Ægtefolk, Slægt og de beste Venner, saa ofte blive ueenige, lig som man tager sig det. Jndfald.