Ribe Stifts Adresseaviser, 1817-10-24
Jndenlandske Efterretninger. I det latinske Cirkularbrev til alle Geistlige i samtlige Hs. M. Kongen af Danmarks Stater, i Anledning af Reformationens forestaaende tredie Jubelsest, underskrevet af alle Danmarks bisper, af Bispen paa Jsland, Generalsuperintendenten i Slesvig og Holsteen Dr. Adler, K. af D., og Superintendenten i Hertugdømmet Lauenburg, Hr. Block, forekommer den mærkelige og utvivlbar sande Yttring, at den himmelske Lære, som Præsterne efter deres Embedseed, skulle forkynde Folket, ikke bør søges i skolastiske Dogmer eller i Spidsfindigheder, som Theologernes indbyrdes Stridigheder avlede, men i Religindens Kilde, i den hellige Skrift. Forfatteren af dette skiønne Cirkularbrev er biskoppen over Siellands Stift, H. H. Hr. Dr. Münter, K. af D. Vartburg er et Biergslot, en halv Miil fra Eisenach hvor Luther i Aaret 1501 opholdt sig; efter Churfyrsten af Sachsen, Frederik den Viises, Foranstaltning blev han paa Skrømt tagen til Fange af nogle Ryttere, da han kom fra Rigsdagen i Worms; de bragte ham under et fremmed Navn til Wartburg. Derved undgik Luther sine Fjenders rænkefulde Hævngierrighed. Paa dette sit Pakhme, som han selv kalde det, beste, tede han sig med sin Oversættelse af det ny Testament. Hr. Decanus Hørrebow har udgivet: Eventyret og 1. Manden der greb de høieste Gevinster i Lykkehiulet, taget af Kallundsborgskrønniken, som faaes hos Bogtrykker Breinholm i Adelgaden Nr. 273 for 8 s. Afden Skrivelse fra Aarhuusegnen, den 17de Octbr. Under mit Ophold her i Jylland, har der for kort Tid siden vist sig et Naturfænommen, som jeg anseer altfor mærkværdigt til at gaae uændset forbi. - Nogle Dage før et haardt Uveir, ledsaget af Lynild og Hagel, der rasede her i Egnen for en siorten Dage siden, vare tvende Fiskere af Aarhuus aarle om Morgenen udseilede under en tæt ved Byen beliggende Skov, benævnet Riis Skov, for at fange Villinger. Som de havde fisket en Stund, saae de et Bøsseskud fra Jollen Noget skyde sig op over Vandfladen, der ganske havde Skikkelse af et Menneske, men da det vendte Ansigtet fra dem, og kun var at see til Skuldrene, kunde de ei opdage andet end et rødligt (efter deres Udtrykmaade blakket) Haar der naaede til Nakken, forresten aldeles et Hoved der havde Form af et Menneskes. I det de samtalede om dette Særsyn, og hvad det vel kunde være, forsvandt det men skiød sig Øieblikket efter op i samme Adstand paa den anden Side af Baaden, med Ryggen som før vendt imod Fartøiet, hvorimod det blev synligt lige til Hofterne, ved hvilken Leilighed de bemærkede at dette Havdyrhavde en ganske glat og hvid Hud. Da det vedblev at holde sig saaledes tæt ved dem, bleve de heelt forfærdede og lagde hiem med det ringe Bytte, de havde havt Leilighed til at giøre. Om det var en Mand eller Qvinde, kunde de, formedelst den forkeerte Stilling, det viste sig for dem i, ei afgiøre. Denne Mærkværdighed, vinder Troværdighed derved, at disse Menneskeer aldeles ikke gjorde nogen Væsen deraf, meddeelte blot nogle Enkelte, henhørende til deres Klasse, denne Tildragelse, indtil omsider en af Fædrenelandets agtværdigste Viidenskabsmænd, boende i Aarhuus, der ved en Hændelse fik Nys herom, og som troede det Opmærksomhed, værd, lod begge Mændene kalde til sig og afgive Forklaringen, som nu ovenmeldt er. Deres aabne, oprigtig ge Maade at fortælle Fænomen paa, deres Erklæring, at de aldrig før havde seet saadanne Væsener; at det skeete i rum Søe temmelig langt fra Land; at det er afgjort, at flere af Havets Dyr imod Uveir lade sig tilsyne over Vandskorpen; endelig Sandsynligheden af at Havet ogsaa i sit Skjød kunne have Væsener, Mennesket ligt, gjør det troligt, at det hverken har været Blændeværk eller Logn. - (Udgiveren anseer det ikke for umueligt, at de gode Fiskere have troet at see, et Havdyr skyde sig op over Vandskorpen; men indtil et lignende Syn lader sig see oftere og for Flere bliver det vel uafgjort, hvorledes det omtalte Sødyrs Skikkelse, (Kiøbhvns Skilderie.) har været.)