Jyllandsposten, 1839-01-14
Endnu i indeværende Aars Sommer anrettede Berberissehækken sin Ødelæggelsens Vederstyggelighed ved den gammelvante, forpestende Smitte paa Rugmarkerne i Hammel, der ligesom i foregaaende Aar bittert skal have gaaet ud over Byens Præst, Degn og samtlige andre Beboere. For adskillige Aar tilbage fremkaldtes endog en litterair Strid angaaende Berberisserne mellem Hr. Tommesen og Degnen. Men at Jnspecteuren ei gav efter, var forsaavidt i sin Orden, som Degnen kun var og blev Degn (!) Vi ville derfor slet ingen Notice her tage af Degnens iøvrigt saare talende og begrundede Argumenter, men at de arme fortrykte Beboere, som nu Aar ud og Aar ind have over hængt Hr. Tommesen med deres inderlige Bønner og Begjæringer, uden at finde Indgang til hans Barmhiertighed, ei have henvendt sig til deres Sjælesørger, den retskafne Pastor Schmidt, for idetmindste for Publicitetens Forum at fremstille denne Hr. Tomme sens i høieste Grad forbausende Fremfærd, dette har meget undret os. At hans Formand, Provst Basse, forlod Hammel, skal forendeel være begrundet i denne Omstændighed, og latterligt var det dog, om dette Præstekald snart atter skulde blive vacant paa Grund af, at Hr. Tommesen nu engang, ifølge sin Bestemmelse, ei vil føie Naboernes Ønsker. Vel fortæller Rygtet, at Pastor Schmidt derom skal have besværet sig fordet kongelige danske Cancellie, ligesom ogsaa for Grev Frys, og at denne, ifølge sidste Sommers Misvært formedelst Rust paa Rugen i Hammel, paany skal, end- og mundtligen, have henvendt sig til Hr. Tommesen, med Begjæring om Buskenes Borttagning, men at Godsets værdige Eier atter med uforrettet Sag maatte forlade Hr. Tommesen, som vedblev ubøieligt sit Nei! Sligt kan altsaa, som vor ærede Læser seer, lade sig gjøre til Dato i Jylland, Dog vi ville ogsaa kun haabe i Jylland; men at det i Jylland kan lade sig gjøre af den Mand, i hvis Haand Justitiens Pleie for det største Gods i Danmark er overdraget, i hvis Haand den Magt er nedlagt, at kunne afsige saagodtsom inappellable Domme (eftersom den fattige Frysenborger=Bonde nok undlader at indanke Sager til Høiesteret), dette er isandhed en bedrøvelig Bevidsthed, som paa saadant Gods bortfjerner selv Tanken om mindste Spor af den kongelige Villies Gjennemførelse om Almeenaandens Oplivelse, idet saadant kun som et Skyggebillede foresvæver Bonden i en uvis Taageform, medens Almeenaandens Forkuelse daglig viser sig tilskue i sine bestaaende Grundtræk. Læst have vi Alle, hvorledes hiin Foged lod en Stang med Hat opreise i hiint Frihedens Land, for at vise Landsherren pligtskyldig Underkastelse; vilde Hr. Tommesen endda her lade sig nøie med at reise en Stang med en Berberissebusk midt i Hammel Bye, da vilde vore nyoplyste Tider vise, hvorvidt man taalte saadant – men værre – langt værre er det, at Landets Sønner skulle finde sig i, at den Velsignelse, som Skaberens milde Haand aarlig lægger i de bølgende Kornagre, som fortjent Løn for Bondens Sved og Møie, skal udsættes for Fordærvelse og Ødelæggelse, fordi den Lunefulde bød; jeg vil det saa Jkke saameget til B. R. og Syskind, som om den til Publicum. Nort efter mit Jnserat om Jøderne som Stænderdeputerede læste jeg af den Sidstnævnte nogen Sammenskrivt imod mig, paa hvilket jeg endnu ikke fandt mig foranlediget at svare. Men for et Par Dage siden sender man mig et Tillægsblad til Aalborg Avis, som indeholder et lignende Gadeskrig, men endnu et Par Toner høiere. At nu Jngen skal troe, at de ypperste Præsters Skrig har faaet Overhaand, og bragt mig til Taushed, men endnu mere for at vække en højstnødvendig Opmærksomhed paa et Uvæsen, der kan have uberegnelige Virkninger – derfor er det, at jeg i denne Anledning vil anstille nogle Betragtninger. J min tidlige Barndom, da Udvandrere fra Pfalz og Hessen kom herind og bleve coloniserede paa Alheden, mindes jeg at have seet et satirisk Kobberstykke, som skulde gjøre dette Foretagende latterligt; thi der gives altid Nogle, hvem en Regjering i ingen Ting kan gjøre tilpas. Dette Kobber forestillede Jyllands Landkort det tilgrændsende Tydskland var paatrykt Navnet Ægypten, Elben hed det røde Havn, paa Halvøen stod Canaans Land, og ved den Skare som saaes paa dette røde Hav "Jsraels Børn." Alt dette hentydede vel dengang paa Tydskerne, der hentedes herind; men hvad om det ikke har været en Spaadom om Jøderne, Tydskland var for dem – og er tildeels endnu – et nyt Ægypten, hvor deres Tilstand ikke var stort bedre end i det gamle, og Danmark er bleven dem et andet Canaans Land, med den Forskjel, at de ikke endnu ere blevne Eneeiere deraf, dog dertil er i sidste halve Seculum gjort Kæmpeskridt. J min Barndom og længe derefter gik de kun enkelte omkring som Bissekræmmere, leed Sult og Kuld, og toge til Takke med Natteleie i et Udhuus. Deres Lod var ikke misundelsesværd. Nu beboe de de smukkeste Huse i vore Kjøbstæder, eje de rigeste Krambode, Bohave og Eqvipager, Dette bør man ei heller misunde dem; jeg antager, at de ere komne dertil paa lovlig Maade. Hermed tykkes mig og, de kunde være vel tilfredse; men det er ikke Tilfældet; de kaste sig over ganske andre Ting, som deels ere dem for høie, deels uvedkommende; de ville give Tonen an i de skjønne Kunster, i Poeste, i Politik m. m. Og hvad det slemmeste er naar vi Andre- vi Landets egne Børn - ville tale med, eller egentlig imod dem, da udraabe de et Anathema, og tiltale os som Cananiter og Gojim. De gribe efter Ting, der ikke ere gjorte for deres Fingre, f. Ex. Pressen.