Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-06-06
Ved Tieks, Schlegels og flere udmærkede geniale Mænds videnskabelige Yttringer om Konst og Poeste opkom en Revolution i Aandens Rige. Denne havde den bedste Virkning. Man lærte, at skielne imellem den kolde refletterende Fornufts Frembringelser, der udgaves for Poeste, og den ægte Begeistrings Produktioner, der udtalte en høiere Genialitet. Man lærte at indsee, at Digterens Virken blot kunde tænkes under Forudsætning af den fuldkomneste Frihed, og man bestræbte sig for, at føre Poesien tilbage til dens mystiske Udspring, og at giengive Konsten den Hellighed, som den i Oldtidens skiønneste Periode havde havt Man lærte at indsee, at Poesten, som en aandelig Konst, ikke grunder sig paa noget Empirisk, og at Poestens Grudvæsen allene bør søges i Konsten at idealisere. De Categorier, enhver Konstlære bør have, udvidedes, og gaves en nøiagtigere og en med Tiden mere passende Bestemmelse. De Siele, hvem Naturen havde nægtet Aandens indre Lys, der fandt det beqvemmest at hænge ved hidbragt Convenien, uden at undersøge, om denne Conventenz kunde bestaae med Tiden, og med Aandens Fremskriden til en høiere Fuldkommenhed saae i denne Grundforandring den saakaldte gode Smags Død imøde og opflammedes til Hævn. Derfra kan man forklare sig de mange videnskabelige Udfald, der ved hver Leilighed giøres af hiine, naar de møde een – som de kalde det – fra den nyere Skole. Disse totale Omveltninger havde ogsaa den heldigste Jndflydelse paa den æsthetiske Kritik. Man har længe havt meget at indvende imod den detallierende Kritik, og ikke uden Grund. Den frie Betragtning, en digterisk Composition giver Anledning til, er den Kilde, hvoraf Æsthetikeren bør øse, dersom det er ham om at giøre, at udvide den theoretiske Æsthetik. Det er en Sandhed, at jo mindre Produktionskraft der findes hos Jndividet, desmere er det tilbøieligt til den detallierende Kritik, og desmindre til at indlade sig theoretiske Undersøgelser. Hvis Værket uundgaaeligt udfordrer en saadan, da finder det stedse en Udflugt ved det bekiendte, her er ikke Stedet til at undersøge det eller: "her er ikke Rum til en saadan Undersøgelse. Jeg tør paastaae – for kun at nævne saa blandt saa mange Exempler – at Schillers Recensioner over Bürger, Mathison, og Ge thes Egmont ere sande Mønstre for den æsthetiske Kritik, ligesom ogsaa Brødrene Schlegels Kritiken und Caracteristiken viser os, til hvilken Høide Kritikken under saadanne Mænds Hænder kan hæves. Naar Konstdommeren først har fremstillet de Fordringer, der kan giøres Digteren, naar han først har gjort os bekiendt med den Synspunkt, fra hvilken han betragter Konstværket, og naar han da siden anvender dette paa det foreliggende Værk, da har han opfyldt sin Pligt og sin Bestemmelse. Kritikken fordrer overhovedet en ophøiet Standpunkt, hvis den som saadan skal kunne agtes. Videnskabelighed er det første og fornemmeste, man bør fordre af Dommeren. Enhver Konstlære har objective Grundsætninger, fra disse bør man gaae ud ved et Digterværks Bedømmelse. disse Betragtninger lede os hen til vort eneste critiske Blad, Lærde Efterretninger kaldet *). De *) Jeg beder en for alle Gange her at bemærke, at Alt, hvad jeg i det Følgende finder mig beføiet til at sige om dette Blad, paa ingen Maade kan vedkomme Hædersmanden Capit. Abrahamson, Dhrr. Prof. Rahbek og Sander. De ere Mænd af Fortienester, og de staae desuden udenfor min Compentence til at bedømme dem. Jeg kan være uenig med dem i Meget, Konsten angaaende; men dette kan ingen Jndflydelse have paa den Høiagtelse, jeg skylder dem. an at