Berlingske Tidende, 1810-10-05
Stockholm, den 18de September. Under 8de Junii 1810 indsendte den Konal. Livmedicus Doct, Pontin og Professor Doctor Berzelius følgende Skrivelse fra QvidningPræstegaard til Præses i det medicinske Collegium Hr. von Schulzenhein, Vi ansee det for vor Skyldighed, foruden den summariske Rapper om Resultatet af den os naadigst anbetroede Commission, tillige at tilstille Hr. Archiateren og Commandeuren en mere detailleret Beretninom vore Undersøgelser. J Linksping besøgte vi Hr. Dr. Lodin, og erkyndigede os hos han om den Upasseligheds Beskaffenhed, hvorfor bemeldte Professor Lod var bleven consuleret af Hr. Kongl. Høihed Kronprindsen paa hans Reise igjennem denne Stad. Professor Lodin berettede, at Hs. Kongl. Høihed havde begyndt imellem Aly og Norksping at befinde sig ilde, at han var plaget med Koliksmerter og Brækning, og at dette især havde taget til paa Touren fra Norksping til Linksping. Hs. Kongl. Høihed havde unde veis befalet at anskaffe fød Melk, og taget meget til sig deraf. Professor Lodin meente, at Udsseligheden hidrørte fra en Forkiølelse, saasom Hs. Kongl. Høihed var tyndt klædt, og maaskee itihavde holdt Frakken knapper. Men Kronprindsen svarede, at han aldeles ikke var forkiølet, at han ellerede havde udstaaet saa meget i Veden, og tillige var afhærdet. Meget mere yttrede Hs. Kongl. Høihed, at han strax efter Middagsmaaltidet i Aby havde be unden sig ilde, uagtet han næsten slet ikke havde nydt andet end en kold Postri, hvilken har frygtede for man havde bagt i et Kobberkaar. Professor Lodin svarede, at i dette Tilfælde maatte ikke allene Hs. Kongl. Høihed, men ogsaa elde andre, som havde spist deraf, være upasselige. Hs. Ko gl. Høihed, svarede, at han næsten havde spiist sig mæt i denne Ret allene, meden de andre ikkuns havde taget meget lidet til sig af den. Professor Lodin ordinerede Mixt. Salina med lidt Cancelvand, og Brækningen ophørte henimod Aften. Hs. Kongl. Høihed som næste slet intet den hele Nat, og da han den følgende Morgen vilde ryge er Pibe Tobak, kom Orækningen igien, men holdt op, saasnart han lagde Piben fra sig. Professor Lodin ordinerede derpaa Whytts China=Tind tur, i det han troede, at Forkiølelsen vilde gaae over til KoldfebeVid Ankomsten til Esid vedbleve Koliksmerterne og Brækninger Provindsial-Medicus Doctor Olie blev kaldet, som strax forordnede et Brækmiddel, hvorefter Prindsen befandt sig temme ig bedre. Vi opsøgte Doctor Olin i Esid; men da han var reist paa Landet, maat vi lade os nøie med at forlange en skrivtlig Beretning fra ham. Denn er endnu ikke indløbet; men saasnart vi erholde den, skulle vi ile me at forelægge Dem den. Senere have vi af de Cavallerer, der havde det sørgelige Ære at ledsage Hs. Kongl. Høihed, erholdet den Efterretning at Prindsen fra denne Tid af, ikke meere var frisk, og at han stedse ka gede over Tryk ing i Underlivet og Svindel, som han aldrig tilforn havde vidst af at sige. Hans Apperit havde bestandig været svag; men nu paa den især ubetydelig. Man saae ham ved adskillige Leiligheder gribe sig paa Panden og over Øinene, med en Bevægelse, der opvakte Opmærksomhed og den Ti stand i hans Hierne, som, efter vores Formodnin, har foranlediget dette, gik omsider saavidt, at Hs. Kongl. Høihed i flere Øieblikke ikke kunde gienkiende den Person med hvilken han talede. Dette var i Ex. Tilfældet med hans egen Broder, Hertugen af Augustenburg, Par Dage før de toge Afskeed fra hverandre. Vor aldrig nok beklagede Prinds gik sin Broder imøde, uden at kiende ham, og spurgde hans hvem han havde den Ære at tale med, uagtet de stode hverandre gansk nær. Dette skeete omtrent 28 Timer for den ulykkelige Styrtning af Hesten. Ulykkeligviis havde Hs. Kongl. Høiheds Sygdom saadanne Sym 3 tomer i Linksping og Ecksis, at man meget let kunde ansee den for at være foraarsaget af en forseilet Forgiftelse, endskiøndt man med mere Sandsynlighed kan hidlede den fra Jndigestion at Forkiølelse, som vi nok ikke er bleven forbedret ved den megen Melkidrikke. Det svensk Folks Kierlighed til sin tilkommende Konge var saa stor, at samme ligesom enhver anden oprigtig Affection, var forbunden med en hemmelig Frygt for snart at tabe ham. Folket faae Hs. Kongl. Høihedrikke fød Melk imedens han var plaget med Brækning og Colik, bemekede følgelig hvad Prindsen selv tænkt, om sin Sygdom, og hørte paa at han i Linksving yttrede sig paa ovenanførte Maade om samme, og nu grundede sig Mistanken, efter deres Overbeviisning, paa den udeste Vished: at man havde villet frarøve dem deres eneste og sidste Haab ved Gift. Jo dybere vi saae Publikums urigtige Mening rodfæstet, jo mere Begivenhedernes ulykkelige Sammenstød syntes at sandtionere samme og Sorgen over det pludselig derpaa indtræffende Tab at give den yttrede Mistanke en ikke mere tilbageholder Bitterhed; jo tungere laae den Forpligtelse paa os, med Anstrængelse af alle vort Kræfter og den ombyggeligste Jagttagelse af alle omstændigheder, at bestræbe os for, om mueligt, at udrydde en Mistanke, der kaster saa megen Skygge paa det svenske Folks Ære.