Den Vest-Sjællandske Avis, 1822-03-30
Nyeste Post-Efterretninger. Vi leve i et overmaade mærkværdigt Tidspunkt, da man kan betragte Herr von Tatischefs Ophold i Wien, som afgiørende for den vigtige Qvæstion om det bliver til Krig eller Fred. Aarstiden staaer forhaanden, saa at naar Rusland skal foretage sig Operationer af Vigtighed saa kan det ikke udsætte dem længere, og da Rusland ikke selv staaer i Underhandling med Porten saa skal Svaret og Sultanen vil endelig give efter eller ikke for Ruslands Fordringer, meddeeles igiennem den Østerrigske Jnternuntius og bringes over Wien. Fra denne Hovedstad har man nu aldeeles ingen umiddelbare. Efterretninger, om hvorledes det forholder sig med de politiske Underhandlinger. Men i Franske Blade berettes over Wien, at Herr von Tatischefs Afreise havde gjort et stort Jndtryk i Petersborg; at Keiseren pludselig havde ladet ham kalde til sig og at han derpaa var afreist efter 6 Timers Forløb. To Timer efter at han var ankommen til Wien afsendte han strax en Coureer til Petersborg. Man formoder nu i Frankerige at Conferencerne imellem Herr v. Tarischef og Fyrsten af Metternich ville vare i 14 Dage, at naar Resultatet deraf skal berettes til den Russiske Keiser i Petersborg, og dette Cabinet da skal bestemme sig for Krigen, saa vil dermed hengaae en Maaned, og da der udkræves 10 Dage for fra Petersborg at afgive Ordre til Armeen ved Pruth til at bryde op, saa kan man først vente at Fiendtlighederne ville begynde i Mai (men saalænge vil det neppe vare, thi efter al Sandsynlighed afreiser den Russiske Keiser i Marts til Odessa, for at være nærved Krigsskuepladsen, saa at Resultatet af de diplomatiske Forhandlinger kunne paa denne langt kortere Vei, bringes til ham fra Wien; man kan derfore med Grund formode, at Krigen vil begynde i den første Halvdeel af April.) Denne Formodning bestyrkes især derved at den Russiske General Woronzow, som hidindtil har opholdet sig i Paris i diplomatiske Anliggender, har forladt denne Stad og er efter sit Hofs Befaling afreist til Odessa, hvor han forventer hans Souverain. Man kan begribe i hvilken spændt Forventning man er i Wien paa den næste Coureer fra Constantinopel der skal overbringe Reis-Effendis Svar paa den bekiendte Note, som den Østerrigske Jnternuntius, Grev v. Lützov har overleveret til Porten den 23de Januarii, og hvilket Svar Hr. von Tatischef skal oppebie i Wien, for derpaa at afreise med samme til sin Keiser i Odessa. Bliver dette Svar nu ikke efter Ønske, saa vil Krigens Begyndelse umiddel hart derpaa følge; og da Portens Erklæring endnu ikke var ankommen til Wien den 17de Marts, saa er det meget at formode, at Porten ikke giver after; vel havde man i London den 19de Marts Breve fra Wien, som løde meget fredelige, og hvorider blev fortalt, at Hr. von Tatischef skulde have den Commission, at bilægge alle Diferencer med Porten, at man ventede dertil en Tyrkisk Gesandt i Wien, og at det skulde overlades Keiser Frantz, som Mægler at paakiende i alle de Punkter imellem Østerrig og Porten, hvorom disse to Magter endnu ikke vare blevne enige; men disse Efterretninger vare gamle, daterede fra Wien af 5te Marts altsaa fra den Dag, da Hr. von Tatischef ankom dertil, og fra Wien selv har man ikke hørt noget faadant; men man bemærker ogsaa i London selv at alle private Efterretninger lyde i denne Tid fredelige, da der findes for nærværende Tid vigtige pekuniaire Operationer Sted i London som udkræve, at de saaledes fremstilles; det samme er Tilfældet paa alle Europas Børser, hvor Statspapirerne bestandig holde sig i Prisen, da man veed saaledes at fremstille Beskuelsen af de politiske Forhold, at Troen paa Krigen endnu bestandig er svag; men allerede den 21de Marts var Meeningen om de politiske Forhold bleven meget forandret i London. Man havde Dagen tilforn faaet Efterretninger fra Constantinopel, som løde langt mindre fredelige end de forrige; thi den Engelske Generalconsul i Constantinopel melder under 11te Februari, at den Engelske og Østerrigske Gesandt havde forlangt en Audience hos Storsultanen; men at denne bliver udsat fra den ene Dag til den anden. Man føler ogsaa alt for vel i England hvor følgerigt det vil blive for denne Stat dersom Krigen udbryder; thi saavel i Kongeriget Nederlandene, som i de Engelske Blade selv er Talen almindelig om: at en mægtig Engelsk Flaade skal i dette Tilfælde blive stationeret i en udenlandsk Havn i et mod Norden beliggende Hav Historien har bestandig lært os, at Staternes Skiæbne beroer paa enkelte indtreffende og flere sammenstødende Omstændigheder, som det kortsynede Menneske kalder Tilfælde; men et med en høiere Aandskraft begavet Væsen, som var bedre istand til at giennemskue Begivenhedernes Natur og Aarsager, vilde kalde Virkninger af den Uendeliges Bestyrelse. Naar en Stat er bestemt til at undergaae, saa seer man ofte mangfoldige besynVanheld at træde sammen for at befordre dens Fald og undertiden at et pludseligt men skadeligt Held møder i det Øieblik, da dens Regiering skal tage en afgiørende Beslutning, og hvorved den styrkes til at gjøre et Skridt, som har dens umiddelbare Fald til Følge. Porten synes at befinde sig i en saadan Stilling i det nærværende vigtige Øieblik, da den paa engang synes at være heldig i alle sine Foretagender, hvorved den let kan bevæges til ikke at give efter for Ruslands Fordringer: thi det er unægteligt, at det seer ud i dette Øieblik, som at Grækernes Sag er i den største Fare, og at det fuldkommen vil lykkes Tyrkerne at kunne betvinge dem; thi man har sikkre Efterretninger fra Corfu om, at Ali er bleven overleveret til Chorschid Pascha, at han er bleven halshugget og at hans Hoved er den 9de Februari bleven afsendt til Constantinopel. Chorschids Armee som er 25000 Mand stærk og har nyelig erholdet betydelige Forstærkninger, skal tilligemed en Armee fra Salonich brække op imod Grækerne, og paa samme Tid er den Tyrkiske Flaade, 70 Skibe stærk, lykkelig og ubeskadiget ankommen til Morea, og har sat 12000 Tropper i Land ved Patras. Der synes altsaa ikke at være andet tilbage for Grækerne end at kaste sig ind i Biergene, og den Russiske Armee maae tile frem i Stormmarsch, naar Grækerne endnu skulle frelses; men dette vil formodentlig skee, Porten giver nu neppe efter, og dens Fald og Grækenlands Friehed staaer da for Døren. Fra den Tyrkiske Armee hører man blot, at Sahli Pascha, som commanderede de Tyrkiske Tropper i Moldau er død og at hans Liig er den 1ste Martts bragt til Brailla. Han havde faaet en alvorlig Jrettesættelse af Porten formedelst de Excesser, som han tillod sine Tropper at begaae, og da han var besuden svagelig, saa tog han sig det nær og det voldte hans Død. Hs. Kiaya Vei commanderer nu i hans Sted. Fra Tyrkiet og fra det ulykkelige Grækenland høres forresten intet. Field-Land, Forrige Sommer var saa regnfuld, at ikke engang Høet blev bierget til Kreaturerne, mangesteder vor eneste Ernæringskilde, saa at disse maatte nedslagtes; derpaa kom denne Haviis, hvis ødelæggende Virkninger den Ubekiendte ei kan giøre sig tydelige Forestillinger om, og endelig et Udbrud den 19de Decbr. f. A. af underjordisk Jld af ØefieldsJøkelen (den er den vestlige Deel af Myrdals Jøkelen, hvor Kotlugian er, og hvorfra saamange de læggende Lavastrømme ere komne.) Det var i Tusmørket hiin Dag at nogle lyse Blind vakte Folks Opmærksomhed, saameget mere som Luften var kla og reen. Dog først mod Middag Dagen efter hævede sig en tyk og vældig Røgstøtte, som blev jo længere jo sortere, og vel ved Solens Nedgang mind skede en Deel, lige som for om Natten at reise sig med dobbelt Kraft, giennemknittret af idelige Glimt og Flammer, saa at nu Jngen mere tvivlede om, at at virkelig Jldsprudning fandt Sted, saameget mere som Fieldene ved deres hule Drøn og stødvise dumpe Buldren tilkiendegave stærk indvortes Kamp. Ligeledes om Fredagen, som næsten uafbrudt hidindtil, væltede Røgstøtter frem, og efter som Vinden var kastedes disse Askeskyer, for at bruge det letteste Ordom en saa fordærvelig Ting, heel vidt omkring Brandens nærmere Topographie kan neppe interressere dem, som aldeles ubekiendt; men forestil dem vor Stilling, der have ligesom hele vor timelige Velfærd i Gabet af dette gruelige Uhyre, vi har Jntet andet at gjøre end frygte og bede til Frelsens Herre! J Begyndelsen svulmede alle Strømme og Kilder overordentlig; men snart havde vi det modsatte Element, den forbrændte Sand af Svovel og Steen og alle Biergets Dele, der saaledes fra dets Dyb i et Nu væltes ud, breder sig over frugtbare Dale og giør dem til Ørkener. Ogsaa opslyngede Vulcanen halv forbrændte Stene og det langt hen (omtrent en Miilsvei derfra kom en ned paa 80 Pd. Vægt) og to begyndende Fieldskred omtales. Den ene Klump var 3 Mandshøider høi, og omtrent 120 Favne i Omkreds og begyndte Gudskeelov paa et Sted, der hverken kunde voxe i Hastighed eller Størrelse. – Mærkeligt er det at skiøndt det endog har været Lyst inden Vægge ved denne Baune, er Jngen, hverken Folk eller Fæe, derved kommen til Skade. Jeg vil ikke regne, at medens Sandet laae omtrent halvt til Anklerne, sporedes Sygdom hos Faarene; men Vinden veirede det hen, og Sygen veeg. Jordskielv mærkedes endda ikke betydeligt, og Veirliget var især i Sidstningen ret godt (3 Kulde til 10 Varmed. Dette Field (efielbjøkelen) er 5500 Fod høit, og har siden Jslands Opdagelse kun togange sprudet Jld. Først 1612, da Jlden væltede en stor Bakke ned af Fieldet og udi Søen hvor nu er en Tange. Andengang 1717, og det 15 Uger, da Sand og Aske ved høilys Dag formørkede Solen, saa Lys maatte tændes ved Middagstide, og bedækkede hele Strækninger af Thiugøe og Befiords Syssel, saa at man endog maatte vade i Sand til midt paa Læggen, Og dette er nu den tredie Gang, den opfører for os dette rædsom høitidelige Naturspil, som hvis det ei giør mere Skade, synes blot at pege mod vort sande Hiem. Ja vækkes, ja begeistres maae vi for Skaberens Almagt, naar vi ved Siden af vor egen Afmagt see hans Tienere Jldene sprænge de stærke Fielde, og kaste dem hen over sig, smelte de haarde Stene og kaste dem over Jordens Overflade, ja indhylle Selen selv og forvandle Middagens Glands til Midnattens bælne Mørke, Hvor uendelig maae han ikke være da han er vor Fader! Og hvor langt er derikke for os tilbage for at kiende vor Jord end sige hans Raad som styrer den (Jndsendt.) Endskiøndt det rigtigste var, med Taushed at forbigaae det, som Forvalter Lassen paa Basnæs har ladet indrykke i denne Avis No. 19, saa maae dog den uangivne Forfatter, som i denne Tidende No. 16 yttrede den Formening, at de Herrer Godseiere burde være yderst forsigtige med at vælge deres unge Bønder o. s. v., – Forfatteren heraf maae endnu tilføie, at det under alle Omstændigheder vil blive en Nødvendighed for de Mænd, der vilde paatage sig Udførelsen af det omtalte saare vigtige Kald, allerførst at underkaste sig en Exammen, for derved ikke allene at befindes kyndige nok til en saa vigtig Post, men især, for derved at blive enige om en overeensstemmende hensigtsmæssig Fremgangsmaade, thi uden slig Exammen, vilde man vistnok gaae frem efter ganske forskiellige Principer, og saaledes arbeide tvertimod den gode Hensigt. Vel sandt, at slig Exammen endnu ikke er lovbefalet for os Landmænd men skulde saadant, ved en underdanigst Forestilling til vedkommende Collegium, ikke blive vedtaget, saavel for Landmændene, som for de Beterinairkyndige, Gartnere o. s. v., Jkke for at give S. T. Hr. J. C. Drewsen et Raad, der vistnok for længe siden maae have beskiæftige en saa agtværdig Landmands Tanker, heller ikke for, som Forvalter Lassen mener, at fornærme nogen som helst, fremsætter Forfatteren alt dette, nei, ikkun Tanken omden uimodsigelige Sandhed, hvorpaa denne hans Yttring er grundet, ikkun Haabet om, at en af de Herrer Godseiere mueligen maatte værdige saadant nogen Opmærksomhed, der frem for noget vilde have Landvæsenets Opkomst til Følge, ikkun disse Betragtninger have foranlediget Forfatteren til, offentlig at bekiendtgiøre denne sin Tankegang. Vel er det sandt, at dette er fremsat af kun en Forpagter; men denne kaade, latterlige Anke af Forvalter Lassen, vidner noksom om, at han, liig alle Supordinerte, ikke føler det allermindste af vor trykkende Nutid, at han har godt ved at snakke. At Forfatteren ikke navngiver sig, men taler uangiven, dette vil ikke forekomme Forvalteren saa besynderligt, naar han lidt mindre opblæst, og med lidt mere Koldsindighed vil overveie Tingene, han vil da finde, at Forfatterens Navn aldeles ikke vedkommer Sagen. Er det imidlertid Hr. Lassen om at giøre at faae dette Navn at vide, da er man ikke uvillig til at opgive ham samme, naar man derom anmodes i en forseglet Billet mærket T. O. B., som aflægges paa Nestved, Postcontoir, ja, Forfatteren smigrer sig endog med det Haab, ved Correspondence, snart at bibringe denne Herre ganske andre Tanker, ved for Exempel først at vise ham, hvad Bønderne paa Basnæs Gods nu ere, og dernæst ved at bevise, hvad disse, under andre Omstændigheder, kunde og burde være, Forfatteren heraf har ikke Tid, Ly eller Evne til at indlade sig i en Pennekrig med Forvalter Lassen, der vistnok snart vilde udarte til noget intet sigende Vaas, thi erklærer Forfatteren herved, at ethvert Pro duet, der senere maatte fremkomme af denne Lassens Trættekierhed, vil blive besvaret med kold Taushed.