Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-09-29
Nyeste. Skilderie af Kjøbenhavn. Saa om Femtende Aargang. No. 78. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 29 September 1818. Om L. Holbergs Baronisation. Tet af de mærkværdigste Træk i vor Literærhistorie. er unægteligen den store Holbergs Baronisation, ikke fordi man jo har Exempler nok paa, at uavnkundige Forfattere, ei nøiede med den udødelige Hæder, deres Arbeider forskaffede dem, higede efter og indrømmedes den Glands, som i Almindelighed, Fødselen og andre tilfældige Omstændigheder bane Vei til, men fordi den Mand, vi her see beile til en Krands, hans Jsse ikke trængte til, var en Forfatter, der havde opnaaet en Alder af 63 Aar, hvor Forfængeligheden, selv hos den i en yngre Alder Forfængelige, pleier at have tabt sin Kraft, og som paa den Pynt af literær Hæder, han nu stod allerede længe i bunden og ubunden Stiil, med Alvorens og Skjærdsens Vaaben, havde revset Rangsyge, især hos gamle Folk, og gjort sig lystig over Adelens Hoffærdighed af sine Vonner og Ahner. Endog i et eget Lystspil – den honnette Ambition - har han, som bekjendt, med en Sandhedskjerlighed, der maa være kommet fra Hjertet, da ellers Skildringerne ikke havde kunne blive saa levende og tro, latterliggjort Borgeres taabelige Rangsyge, og i et andet Stykke - Don Ranudo - gjort Adelens taabelige Ahnestolthed, som selv i sin Usselhed og Fattigdom sætter en Stolthed, til Gienstand for en snærtende Satire. Naar saadan en Mand, selv i Oldingsalderen gjør sig skyldig i en Svaghed, som han i hele sit Skribentliv har satiriseret over, saa har Grandskeren største Føie til at undersøge et saa sjeldent psychologisk Særsyn, for, om mueligt, ved at belyse det fra alle Kanter, at finde den sande Aarsag dertil. Allerede i Holbergs egen Levetid mødte han saavel hos sine Landsmænd som hos Udlændinger Misbilligelse for dette Skridt, og den bekiendte Baron de Bar skrev over ham følgende Epigram: Ala tete du Theatre denois, et devant tom les oeuvres du Baron Holberg, et sous som Portrait meme. Philosoph mequer, comique atrabilaire. II mord, et divertit tour a tour son pro chain, Des Danvis cepedant il seroit le Moliere, Tilen'en etoir paa le Jourdain *). Holberg beklager sig selv over den Jndflydelse, hans Ophøielse i Baronstand har havt paa hans Stilling. Han forsikkrer, at endskiønt intet i hans forrige og sædvanlige Levemaade er forandret, *) Foran den danske Skueplads, og foran alle Baron Holbergs Skrifter, ja endog under hans Billed, Spottende Philosoph, comisk Hypochondrist, Han hegled og vexelviis mored sin Næste, De Danske en Moliere han være vilde Havde han ei været dem en Jourdain (den adelige Kjøbmand) have hans Gierninger og Skrifter siden den Tid i Almindelighed ikke behaget saa meget som tilforn. Om saadant reiser sig af, at der forlanges mere Capacitet og Skrivekonst af en Baron, eller om det er en Virkning af Avind, skal han ei forvist kunne sige. Det er allene vist, at hans Gierninger og Skrifter mere ere blevne examinerede end tilforn; hvad, som var hvidt er blevet for, og hvad, som var ret, er blevet knortet. Hans Bøger fandt strax mindre Afsætning og hans Skuespil, som tilforn vare forestillede med stort Held, begyndte for Nogle at blive meer og meer afsmagende *). - Holberg synes her selv at give os den bedste Oplysning om hvad den fornuftigere Deel af hans Samtidige dømte om hans Baronisation, og mærkeligt nok er det, at selv i en Tidspunkt, da Skinhellighed nyligen i en ikke ringe Grad havde hersket, og da Lysten til at optages i Adelstanden var bleven saa stor, at ikke færre end 74 Borgerlige bleve i de tyve Aar, Kong Frederik den Femte regierede, gjorte til Adelsmænd, at selv i en saadan Tidspunkt, den Holbergske Muses Velyndere - thi andre kjøbte dog vel neppe hans Skrifter - tabte, om just ikke deres Agtelse, saa dog deres Jnteresse for en Skribent, der, som Olding, satte Priis paa det, han som Mand havde satiriseret over og latterliggjort. Hvor kunde nu vel lee mere over den enfoldige Jeronimus, som af en honnette Ambition vil have en Titel, om han end skulde forskaffe sig den igjennem en Baron Renkaalavet, eller en Herman v. Bremenfeld, som heller vil være en stymperagtig Borgermester end en duelig Kandestøber, eller over en Don Ranudo, der, sultende og pjaltet, finder mere end Erstatning nok i sine Ahner, naar den Digter, i hvis Phantasie disse Daarer ere undfangne, med al sin Kløgt og Forstand, dog endnu troer, at Danmarks første Skribent, der i egentlig Forstand, var sin Lykkes og sin Hæders egen Skaber, kunde trænge til et Baronsdiplom, Lægger man endnu hertil, at denne Mand var uden Kone og Børn, fri for alle de Tilskyndelser, som mueligen kunde undskylde et saadant Skridt, saa finder man det aldeles ikke forunderligt, at Mange nu ei skjøttede *) Ses Epistlerne, 5te B. 447 Brev. om at kjøbe hans Bøger, hvoraf meget syntes at være skrevet paa Skrømt, eller at see især de af hans Lystspil, hvoraf man maatte slutte, at han saae Skjæven i andres Øie, men ikke Bielken i sit eget. J den nysnævnte Epistel søger han af forsvare sig mod denne Miskiendelse, som han ikke vil tilskrive Misundelse over hans Stands Forandring, - ligesom Skribenten Holberg ikke fortjente større Misundelse end Baronen. - Han anfører som Grund for sin Mening, at han ikke kan henregne hiin Koldsindighed til Jalousie, "at han er den ældste Embedsmand, som nu er i Tieneste, og dette er det eneste og første Trappetrin han henved 40 Aar havde gjort. – altsaa var den lærde Verdens Yndest, Professoratet og Qvæstor embedet intet Trappetrin? – "da dog de fleste af hans Medborgere havde i den Tid faaet saamange nye Skikkelser, at de fast ere blevne ukjendelige; at han desuden er af en god Familie, i mange Aar havde udmærket sig ved sit Arbeide, saavel udenlands som indenlands, og endeligen givet til Almeenhedens Nytte Alt, hvad han i saa Henseende ved Arbeide har erhvervet." Sandeligen, naar Baronstitelen skulde være en tilstrækkelig Belønning for saa megen Anstrængelse, saa maa man med Rette misunde dem, der faae den i Vuggen. Men det er ikke usandsynligt, at Holberg, allerede tre Aar førend han blev Baron 1744 – i sine moralske Tanker har villet forberede Sagen, ved at omtale Rangsygen, som han anseer for ulægelig, og som man forgjeves anvender gode Lægemidler paa. Han finder, at de fleste Mennesker ere meest tilbøielige til de Ting, som de mindst kunne give Aarsag til, og at det kun er den ene Borger om at gjøre, at faae Luven fra en Anden, eller erhverve sig Ret til at gaae paa hans høire Side. Han vil gjerne, for ikke at støde Folk for Hovedet, lade denne Skrøbelighed passere under Titel af honette Ambition, helst da han seer, at den tilligemed onde ogsaa har gode Virkninger, og det ikke altid er tjenligt, at Almuen philosopherer for stærkt. Hvad han al kene dadler hos Folk, som ere begavede med saakaldt honette Ambition, er ikke saa meget deres Begjerlighed efter Rang i sig selv, som deres Attraa efter inconvenable Titler. Han tilgiver f. Ex. en Præst, om han af honette Ambition søger om Rang over sin Provst, men søger han om at beklædes med Titel af Krigs= eller Hofraad, saa maa det ansees som Virkning af en forvirret Hjerne. Han for sin Part, vedbliver Holberg, har allene stødt sig over saadan Begjerlighed, og søgt, for at foregaae Andre med et godt Exempel, at betjene sig af den Titel, som passer sig til hans Forretninger, nemlig Assessor i Consistoriet). Af disse Holbergs egne Ord skulde man troe, at Barontitelen, som han siden antog, var meget convenabel med en Professors, Qvæstors og Skribents Forretning. Suhm, som den Gang var et ungt Menneske paa nitteen Aar, vilde ikke troe, at Holberg havde ladet sig baronisere, thi da hans Musiklærer fortalte ham det, modsagde han denne paa det hæftigste, og erklærede, at dette ikke kunde være, da Holberg dertil var alt for fornuftig og havde selv skrevet mod Rangsyge i den honette Ambition, Klim og andre Skrifter. (Suhms Smaaskrifter 14 B. S. 257.)¬