Den Vest-Sjællandske Avis, 1841-05-24
Ved den nu forhaanden værende Udsigt til Slaveriets Ophævelse ogsaa i Rendsborg, mene Byens Borgere, at de derved kunde erholde et passende Locale til et civilt Sygehuus, hvorpaa Byen har stor Mangel. Som en Synderlighed, der er iøinefaldende foralle Fremmede, som komme til Rendsborg, kan forresten anføres, at medens alle Byens øvrige offentlige Bygninger ere fattige paa architektoniske Prydelser, pranger Slaverie Bygningen i den Ende, hvor Stokhuusvagten er, med en i smuk græsk Stiil udført Colonnade, hvorefter man snarere skulde falde paa at troe, at Bygningen var bestemt til Villa for een eller anden rig Gentleman, end til Bagno for Fæstnings Slaver. (J Beh. Ugbl.) Wagrien, Søndageftermiddag den 2den Mai tændte Lynilden i den ikke langt fra Lübeck beliggende Landsby Grossen-Prien. Der brændte 13 Huse. J den greb saa rask om sig, at de Brandlidte ikke reddede Andet end Livet. Slagelse. Til det i Fredags foretagne Valg. paa en Borgerrepræsentant for denne Kjøbstad havde 31 vælgere indfundet sig. Smedemester Birch fik 20 Stemmer og blev saaledes erklæret for valgt Borgerrepræsentant. Et Brev. Man kunde tænke sig, at ligefrem Frygt for at faae sit Navn plettet ved at være tilstede ved befrygtede Scener paa hiin forestaaende Fest var Motivet; men saa maatte man sige, at Midlet var slet valgt. Da kunde Vedkommende have holdt sig tilbage, uden videre være udtraadte. Man kunde tænke sig, at Motivet var en Plan til at forebygge et altfor fædrelandsk Tale-Spruderie, idet man henvendte Mængdens Tanker paa en Sidebetragtning; man kunde tænke, at Ulyst til at blive stævnet som Vidner paa Skaalphraserne var Motivet. Men i begge Tilfælde var Midlet et Misgreb, da det langt snarere maa fremkalde et Extrem end hindre et saadant. Man kunde derfor snarere troe, at Erklæringen var alvorlig og umiddelbart meent; at disse Mænd havde tabt Taalmodigheden ved Regjeringens Langsomhed, ved dens Ligegyldighed for Folkeønskerne, dens Ringeagt for Folkestemmen, udtalt ved Stænderne og hvad de fremdeles kunde ville bruge som Udtryk for deres nedslagne Haab, deres dybe Uvillie og patriotiske Trods. Men saa maatte man sige ganske ligefrem til dem: J feile Trods al den Glands, som J gjensidigen i det mangfoldigste Farvespil meddele hverandre, trods al den Vægt, trods al den Velklang, der ligger i Eders Navne, saa kunne vi dog ikke længer troe paa Eder; J have nu bragt Eders Offer til den jordiske Svagheds Alter; J ere ikke uforkrænkelige Auctoriteter, J ere traadte i Klasse med os Smaafolk – J have begaaet en Fadalse. Man maatte sige til dem: J feile ligefrem i factisk eller historisk Henseende; thi de Danske ere endnu glade, ja taknemmelige for Stænderinstitutionens Jndførelse. At J ikke ere det, det er begribeligt; J, som fremtraadte for Kongen og i eet Aandedræt takkede for den høist liberale Communalforordning for Hovedstaden, men i det næste ganske tørt og næsviist bade om et lille Tillæg, om en Constitution for det hele Land. Men alle Danske have ikke dette Hastværk, alle Danske troe ikke, at en Taksigelse endelig skal ledsages af en Begjering om strax at nyde en hundredfold større ny Velgierning. J have nemlig ikke udryddet al Beskedenhed endnu her i Landet, hvor kjæphøiet J have faaet Mængden, til at være. – Man maatte fremdeles sige til dem: J ødelægge denne herlige Spire til Landets Fremtidsvel ved at ivre for dens unaturlige Voxen, ved Eders egen Lidenskabs heftige Varme og Eders Følgefvendes Talers skyllende Vandstrømme. Mænd, Christne, Gaaer i Eder selv, Søndertræder ikke denne hellige Blomst, Man attraaer ikke Frugtens føde Saft, for den er moden. – Man maatte endelig sige til dem: det Maal, som Eders hele Stræben sigtede til, nemlig at føre Nationen til politisk Selvstændighed, vil dette Eders forunderlige Skridt netop føre mange Landsmænd langt nærmere, end J tænkte paa. Thi mange maae dog vel have saa megen Kjerne og saa megen Spirekraft i sig, at de vove at opgive i deres Auctoritetstro, ligeoverfor denne forbausende Erklæring, og antage, at de herefter maae søge Sandheden i deres egen Tanke, istedetfor, som før, i dis Ordføreres Tale. Fremgang i politisk Selvstændighed vil derfor være en herlig og lædskende Frugt af den sorte Blomst, der udsprang fra hine melankolsk Hjerter. – Men til allersidst maatte man sige til dem: J have glemt den gamle urokkelige Sætning, at Hensigten ikke adler Midlet. J udstrøe Tvedragtens Sæd, J vække Mismod og Haabløshed, uden at kunne see det Gode tydeligt for Øie, som skal opnaaes ved denne Gifteur, end sige at skildre det for os andre Thi J ville dog vel ikke være en ny Velfærds-Co mite, J ville dog vel ikke sætte en ubestemt Frihedsstand høiere end Statens bestemte, men tillige bestem melige at for Udvikling, Rettelse og Renselse modtagelige Samlivsform, Men ville J dette, saa ere J Sværmere, ikke Politikere, og allermindst af Alt Statsmænd. Saaledes har mit Sind og min ængstede Tank vaklet fra den ene Hypothese til den anden, uden at kunne finde Overbeviisningens Hvile i nogen af dem Skulde jeg nævne den eneste Forklaring, som synes mig at kunne holde Stik til Enden, da maatte det være denne: Hvad disse tretten Hædersmænd have gjort, er en Selv-Emancipation. De trænge til at være deres egne igjen, følge deres oprindelige dygtige Natur, de have nu saa længe været Øieblikkets, Jverens og Mistillidens Eiendom, Veltalenhedens Popularitetens og Fædrelandskhedens. De ville nu være Frihedens Eiermænd; de ville nu aflægge dette Folkebevidstheds-Liberie for at føre sig Sandhedens simple skjønne Dragt. De ville være Sandhedens alene, ligesom de altid tillige have været dens. Men de have fornummet det Uhyggelige og Tomme ved hiint Fællesskab, tillige at være et Parties, et Blads, et Selskabs. De ville friggjøre deres Tale, deres Handling, ligesom deres Aand og Villie – i sig stedse vare frie. Lader os derfor byde dem hjertelig Velkommen i frie Danske Mænds Laug! Lader os række dem Haanden herudenfor, idet vi sige Gud skee Lov, at J slap ud igjen, nu har Lande beseiret dette Fædreland, nu tilhøre J atter os alle, kunne leve for os, raade, hjælpe og trøste os. V tilgive Eder derfor velvilligen den Skræk, J voldte os, ved at udtræde af hiint Selskab med saa underlige Fagter, at vi et Øieblik endogsaa maatte troe, at J vare dets geheime Oberen, som nu med Eet kastede Sløret og grebe efter selve Skibets Roer.