Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-11-30
(Jndsendt.) Kjere Ven Naar man først kommer til Hovedstaden, saa seer og hører man saa mange Ting, at man ikke veed, hvor man skal begynde eller ende, for at meddele sine Venner Alt. Det er imidlertid naturligt at begynde med det, som synes os mærk værdigst, og, skulde Du troe, at den overordentligste Overordentlighed, jeg har seet, er et Par Alvorsord i Skilderiet No. 93 over en Andagtsbog, som, efter Sigende, skal være forfattet paa Tydsk af den bekiendte Wessemberg, og som nu udgives paa Dansk, som Ugeblad, af den meget yndede Prædikant, Hr. Thisted. Da Du mueligt endnu ikke har seet dette Skilderie, saa vil jeg her meddele Dig nogle af de Alvorsord, hvormed Hr. Thurah har gjort sin Medbroder, Oversætteren, den Tjeneste, at skaffe dette Ugeblad Yndere, og jeg tvivler ingenlunde paa, at disse Par Alvorsord vil skaffe Hr. Thisted, et Par Hundrede Subscribenter. Om dette egentlig har været hans Hensigt, lader sig ikke saa let bestemme, da man just ikke saa lige fatter hvad den Guds Mand egentlig har til Hensigt om det er Harme, Spøg eller aandelig Eenfoldighed med disse Alvorsord. Hør kun selv, Han begynder med at jamre over, at Skriftet udbasunes som christelig Tale, at han vil støde an mod den herskende Smag og Mængdens Beundring for Alt, hvad der er i Vælten. - Religionsprinciper Andagtsbøger i Vælten!! Mig synes, at en Ordets Tjener gjerne kunde glemme Styrvolten, som han end aldrig saa meget yndede dette Spil) medens han talte sine Alvorsord. Han vilde dog vel selv ikke gjerne see, at man lignede hans aandelige Taler ved Kløver Fire, og Hr. Thisteds ved Hjerter To. Og han tager ikke i Betænkning, at ligne de mange Tusinde Christnes lige saa mange Tusinde Anskuelser af Religionsbegreber ved Vælten!!! Er dette et værdigt Sprog for en Taler, Derpaa kommer atter en Klage over, at man indbilder sig at have levende Christendom. Desværre, Saalænge de offentlige Lærere hellere ville holde læg Mand i hierarkisk Aag, end und ham den Frihed, at tænke selv over de Sandheder, der skulle lede ham til Sallighed, seer det bedrøveligt ud med den levende Christendom; thi at Jesus ikke holdt Bønner, Faste og udvortes glimrende Hellighed for levende Religion, det beviser den Strænghed, hvormed han tiltalte Pharisæerne, dem han langt mere foragtede end Sadusæerne, skjøndt de vare Tvivlere. Vi see og, at Pharisæerne bleve det store Sandhedsvidnes største Forfølgere, og hvorfor, Disse Hyklere holdt Jesus Christus selv for en Kjætter, fordi hans hellige Lærdomme ikke passede til de Slavelænker, hvori de vilde holde det jødiske Folk. De romerske Præster holdt Friheds kjække Kjæmper, Luther, for Kjætter, og forfulgte ham, som Pharisæerne forfulgte Jesus. Det er underligt, at saa mange Exempler paa, hvad blind Ortodoxie, volder for Ulempe, endnu ikke har oplyst Verden om dens Skadelighed. Jesus Christus blev hengiven til Marterdød midt iblandt den eneste sande Guds Dyrkere, fordi han vidnede at denne Gud, Hans Fader, var alle Menneskers Fader og Forbarmer. Korsfæst ham raabte de han bespotter Gud! Jesu første Vidner bleve ofrede blandt Hedninge, fordi de, som deres Herre blandt Jøderne, bleve holdte for Kjættere; men Sandhed vandt, og nu velsigner saa mange af Jordens Slægter den som Vantroende Korsfæstede. Burde alt dette ikke indgyde os Forsigtighed, Desuden, har ikke Forløseren selv, i Lignelsen om Sædemanden, paalagt os, at lade Klinten voxe med Hveden, indtil Høstdagen kom, da Agerens Herre selv vilde rense sin Ager, og lade Avnerne kaste i Jlden, Har ikke den samme Jesus sagt: Dømmer ikke, saa skulle J ikke dømmes. – Kjere Ven, er det mild Dom af en Protestant, en christelig Lærer, naar han ligner et Skrift, som har skaffet saa mange Christne Opbyggelse, ved en Snog, der snoer sig behændig i Græsset mellem Sandhed og Løgn, at den synes at tale christelig om Jesus Christus og hans Apostle? Herre Gud, den maa vel og være det, siden saa mange Christne have fundet Opbyggelse ved at læse den, siden een af vore bekiendte, meest agtede Geistlige alt tilforn har omtalt den med Berømmelse, og givet os Udtog af den. At den ikke opbygger Hr. Thurah, er meget mueligt, og han kan derfor være en meget god Christen; thi da vi med legemlige Øine ikke see eens, hvilket bevises deraf, at En holder det for skjønt, hvad en Anden kalder hæsligt, saa er det jo naturligt, at vi heller ikke kunne see eens med Aandens Øie. Dog har jeg aldrig hørt nogen blive udskjeldt. fordi han fandt Rosens Farve skjønnere end Forglemmigeiens, eller den gule Farve smukkere end den grønne. Mon nogen derfor lignede sin Broder ved en giftig Orm, Hvorfor da vredes, om min Broder seer anderledes med Sielens Øie end jeg, Vi tilbede alle den eneste sande Gud; men skjøndt vi alle vide, at han er Aanders Aand, saa danner dog Mennesket sig et Begreb om den Ubegribelige; og mon Verdeners Fader skulde straffe de endelige Skabninger, fordi deres Begreber om ham ikke svarede til hans høie Fuldkommenheder, Saaledes tænker Hr. Thurah sig en vred Gud, men kunde Gud vredes og atter formildes, da var han jo Forandring underkastet, og hos Lysets Fader er ikke Forandring eller Skygge af Omskiftelse". Jeg derimod forestiller mig, at hans Retfærdighed har lagt det, fra Evighed af, i Tingenes Natur, at det Onde straffes og det Gode belønnes. Vi blive altsaa begge færdige, baade med timelig og evig Straf. Jngen af os ræddes; vor Samvittighed bebreider, os ikke, at vi tænke forskjellig om Guds straffende Retfærdighed; men synde vi mod hans hellige Love, da forfærdes vi. Recensenten taler om kortsynede Christne, men Jesus takkede sin himmelske Fader, fordi hans Lære var aabenbaret for de Eenfoldige og Ulærde; thi den skulde udbrede sig over al Jorden, og være det eenfoldigste saavel som det lærdeste Menneskes Hjertes Sag. Til Spindfindigheder og Strid hører Lærdom; til at være Folkelærer ligeledes; men Religionen selv maa føles i Hjertet og billiges af Fornuften, og det kan den Læge, som den Lærde, saa tydelig, reen og simpel er Jesu velsignede Lære. Recensenten beklager dernæst, at alt Guds Ord ikke er omtalt i Andagtsbogen. Mon det da lader sig tænke nyttigt for en Christen, om han holdt en Andagtstime over befalingen om, hvorledes Tabernaklet skulde bygges, Kunde visse Capitler i Propheten Egechiel og Begyndelsen af Hoseas være passende til Andagtsøvelser, Bliver en Christen bedre, fordi han paamindes om, at Apostlerne Petrus og Paulus kivedes: Skjøndt det staaer i Bibelen, fordi det er Sandhed, det vil sige, virkelig skeete og virkelig skrevne Ting, saa ere disse Sandheder neppe skikkede til at give en Christen Haab, Trøst og Mod, og det bør dog en Andagtsbog. De Avner, Hr. Thurah vil have fundet i denne Andagtsbog, ere mere end besynderlige, og jeg tvivler om, at det bliver slige, som Agerens Herre vil kaste i Jlden med sin Skal. Den første er altsaa: At man bør gaae i Kirke, for at give Andre godt Exempel. Recensenten mener, at man bør gaae der, for at høre Guds Ord. Guds Ord er udelukkende Bibelen, og den har jo vi Protestantere i vore Huse. For at høre Forklaring over dette Guds Ord kommer den mindre oplyste Christen der, og hører sin Lærer, for at opmuntres til Dyd og Hellighed, til Kierlighed mod Gud og Næsten, hvilken Kierlighed til den sidste bliver mere varm, ved at see sig i Forening med den forsamlede Mængde at have een Gud og een Frelser. Men, med al den Høiagtelse, man kan have for Hr. Thurahs Talergaver, saa vil han vel neppe indbilde sig, at Sjællands Bisp, samt de øvrige theologiske Professorer, der have været hans Undervisere i Theologien, samt saa mange andre berømte geistlige Talere, skulde komme i hans Prædiken, for at undervises, Jeg mener, han bør takke dem, fordi de give hans Menighed et godt Exempel, ved stundom at være imellem hans Tilhørere. Den anden Avne er: Hvad betyder vel det tvetydige Udtryk, ErindringsmaalDet lader sig let besvare. Wessemberg, tid, har holdt sig til Jesu egne Ord: "Dette gjører til min Jhukommelse. Ere da Frelserens Ord tverydige Den tredie Avne: Din Vandel være et Mønster for alle Dine, da er Jesu Religion indført i Dit Huus, om Duend aldrig nævnede dens Navn. Jeg gad nok vidst, hvem en jordisk Regent vilde holde for sin bedste Undersaat, enten den Mand, der dagligen nævnede hans Navn, og tilraadede alle sige Huusfolk at frembringe Ansøgninger og Taksigelser til ham, eller den Borger, som, ved tro og glad Opfyldelse af sine Pligter, viiste sine Undergivne, at man blev en lykkelig Statsborger, ved Opfyldelsen af sin Fyrstes Love? Det forholder sig vel i det aandelige Rige, som i det verdsligge.