Almuevennen, 1842-06-22
Alt som nu i Tidens Løb Folkemængden i Colonierne mere og meere tiltog, Næringsdrivt og Velstand, ved Agerdyrkning, Fabrikker og Handel mere og meere blomstrede, see, saa begyndte Regjeringen i Engelland ogsaa at ville herske over dem og paalægge dem Skat til Engelland. Under Engellands Deeltagelse i den preussiske Syvaarskrig og Søekrigene mod Frankerige havde Colonierne i Nordamerika ogsaa godvillig betalt aarlig Sold til 25000 Mand Landtropper og derhos tillige udrustet og besat flere Krigsskibe. Nu gik man videre i Engelland og speculerede paa kun dygtig at lægge Byrder paa de nordamerikanske Colonier som dem, der kunde bære det. J Aaret 1765 udkom fra den engelske Regjering en Stempel=Act, der paabød Colonierne, til høi Priis at kjøbe og alene at forbruge engelsk stemplet Papiir til offentlig Brug i alle deres Handels- og Penge-Anliggender; men Colonierne sagde Nei, og forbrugte intet af det engelske stemplede Papiir. Aaret efter udkom en Forordning fra Engelland om at anlægge engelske Toldstæder og sætte engelske Toldvæsens Betjente i Colonierne til at inddrage Vahre- og Handels-Afgift til Engelland; – men Colonierne tog ikke derimod og betalte ingen af de paabudne Toldtaxter. Da ophævede den engelske Regjering ogsaa denne Forordning, og paabød nu blot en Skat af 3 Pence paa Jndførselen af hvert Pund Thee. Denne Skat er meget taalelig, sagde Colonierne, men ved at betale den indrømme vi Regjeringen i Engelland Ret til at beskatte os, hvoraf da siden kan følge saamange Skatter det skal være, og vi betale derfor ligesaa lidt den lille som den større Skat efter saadanne Paalæg. Dermed gled det hen til Aaret 1773, da sendte det ostindiske Handelscompagni i London et uhyre stort Forraad af Thee til Afsætning i de nordamerikanske Colonier, hvor endeel Kjøbmænd i de store Stæder: Boston, Nyeyork og Philladelphia, for Handelsfordelens Skyld, ogsaa nok vilde modtage den Thee og svare den paabudne Afgift af den; men Coloniernes Jndbyggere i det Hele taget vilde paa ingen Maade vide af den Thee at sige, som skulde fortoldes til Engelland. Der laae nu 3 Skibe med saadan Thee i Havnen ved Boston og skulde udlosses til Jndførsel; men Natten efter den 18 December 1773 bleve alle de 3 Skibe bestegne af bevæbnede Personer, som kastede hele Ladningen af 342 Kasser Thee overbord ud i Havet. Med denne Theestorm begyndte nu den mærkværdige Krig imellem Engelland og de engelske Colonier i Nordamerika, som havde Coloniernes fuldkomne Uafhængighed til Følge. Der var dengang engelske Krigstropper i Amerika, og disse fik nu befaling, strax at spærre Havnen ved Boston med Krigskibe, og Byen med Landtropper. Da var der endnu kun 13 Colonier med et Par Millioner Jndbyggere, som, uden Krigshær, uden Vaaben, uden Krigsflaade, ene med deres Frihedssind, Uafhængighedsfølelse og levende Tro paa Guds Hjælp til deres retfærdige Forsvarskrig, gik nu i Kamp mod deres stormægtige Moderstat, det overvættes folkerige, pengerige og vaabenrige Engelland, som til samme Tid hævede sig høit i Søemagt over alle Verdens Nationer. Det var da tilvisse to ulige Magter, som her mødtes paa hiin Side Verdenshavet i Nordamerika, hvorhen Engellænderne nu oversendte en uhyre stor Landhær med Vaaben og Fødemidler af alle Slags til at underkue og skattebetvinge Colonierne, der alle reiste sig og sluttede Forening som een Mand ved deres Kongresmøde i Philladelphia af Deputerede fra alle Colonier hvor de udvalgte deres Overanfører, nemlig deres trofaste og kjække Wasschington til at træde i Spidsen for den Hær af frivillige Stridsmænd der nu reiste sig til deres fælles Friheds- og Uafhængigheds Forsvar. Det var vist nok kun en liden Flok, der var maadelig bevæbnet til at træde i Stridsmarken mod de oversendte engelske Skarer, hvis store Krigsflaader desuden bedækkede Landets Kyster som en tyk Skov og hindrede Colonierne al Tilførsel af Proviant, Vaaben og Understøttelse fra andre Magter i Europa. Det sagde ogsaa de Formænd af engelske Ministre, North, Bute og Sandwich, som tilskyndede denne Krig og lokkede Engellænderne hjemme til Udrustning ved at forestille de store Fordeele ved Coloniernes Beskatning, at denne Krig vilde være afgjort i en Haandevending og Colonierne vorde tagne som en Svedske. Men Frihedens og Folkeudviklingens Talsmænd i Engelland sagde det Modsatte, og som Hovedet for dem traadte endnu paa sine sidste Dage den gamle Lord Chatam frem i det engelske Parlament og talede Coloniernes Frihedssag, saa det rystede i Modstanderne, og spaaede Engelland al Vanære, Ulykke og Skjændsel af denne Krig imod sine egne hæderværdige Frihedshelte af Udflytterne i Colonierne. Den Mand fra Nordamerika, som Lord Chatam da satte ved sin Side i Parlamentet og fremstillede som Agent og Talsmand i London for Coloniernes Skattefriheds Fordring, og som den der var haanligt afviist af Parlamentet – det var Benjamin Franklin, en simpel Bogtrykker og Skribent fra Philadelphia, hvor han ved sine Blade og Tidsskrifter til Almeen-Oplysnings og Almeenvels Fremme var bleven kjendt og elsket i alle de nordamerikanske Colonier, og, som formedelst sine vise Raad og sin ædle christelige Daad hjemme i Colonierne med Alt, hvorom Folk henvendte sig til ham, var valgt med den største Tillid som Coloniernes Repræsentant og Talsmand hos den engelske Regjering, for at afvende denne Krig. Men da Franklin nu saae, at Krigen var udbrudt og ikke kunde afvendes, saa reiste han fra London tilbage til Nordamerika, og fik strax Sæde i Generalcongressen eller den forenede Forsamling i Philladelphia af Deputerede fra alle Colonierne, som Formand. Han fik nu udstædt 1776) en Krigsact, hvorved Colonierne erklærede sig for aldeles uafhængige af Engelland, og nu ville stride indtil sidste Mand i Forening for deres Frihed og Selvstændighed imod deres Moderstats Anmasselse og Overfald. Medens nu Wasshington, ved at undvige Angrebet, ledte den engelske Hær stedse dybere ind i Landet, hvor den fortærede sit Forraad og udhungrede, og da, naar han saae sit Snit, anfaldt Fienderne i Ryggen, saa de tidt maatte flygte fra de indtagne Stæder, – see, da reiste Franklin til Frankerige, for i Franskmændene at vinde en mægtig Bundsforvandt til Bistand imod Engelland. Det loe de engelske Ministre ad, at en saa simpel Mand, som Franklin var, vilde tænke paa at slutte Forbund, som en Konge eller Statsminister paa de betrængte stakkels Coloniers Vegne i Amerika, med de stolte Franskmænd; men der det franske Hof hørte af Frankiins Mund Planen til Forbundet, der for de franske Coloniers Sikkerhed i Amerika var ligesaa gavnlig som for de forenede engelske Coloniers Uafhængighed af Engelland, og saae, at her var en Leilighed for Frankerige til at forsøge at knække Engellands Søeoverherredømme, saa loe man i Frankerige slet ikke ad Franklins Simpelhed, men forundredes høilig over hans store Statsviisdom, ærede ham som den største Minister, og sluttede et Forbund med ham til Coloniernes Understøttelse, i Følge hvilket han erholdt franske Skibe og Tropper nok til at stille i Kamp imod Engellænderne i Amerika. Krigen, der hidtil ikke havde gaaet saa synderlig blodig til, fordi Engellænderne ved deres store Overmagt altid tænkte at have saa godt som Spillet vundet, blev nu alvorlig, ikke alene til lands og vands i Amerika, men tillige hjemme i Europa imellem Engelland og Frankerige, og Enden blev den, at den engelske Hær blev indsluttet i Amerika af Colonihæren under Wasshington og af de franske Hjælpetropper under La Fayette, og maatte overgive sig fangen den 19de October 1781. Hermed var Engellands Haab om at betvinge Colonierne udslukt, og skjøndt Søekrigen fortsattes mod Frankerige saavelsom mod Spanien ja endog mod Holland fra Engellands Side, for at vise dets Søeherredømmes Overlegenhed paa alle Puncter, saa vilde dog nu, efterat Coloniernes overordentlige tappre Udholdenhed og Sammenhold havde staaet sin Prøve i denne tiaars Krig, ikke en eneste Mand i Engelland mere løfte Sværd imod sit eget Kjød og Blod, ja imod sin egen Aand i de høihjertede og frisindede Colonibeboere. Derfor blev der sluttet Fred den 20 Januar 1783 i Versailles i Frankerige, hvorved Engelland afstod sin Fordring paa al Slags Herredømme over de 13 forenede Colonier i Nordamerika, og erkjendte dem for fuldkommen uafhængige Fristater. – Manden, som her ved Fredslutningen traadte frem paa de forenede nordamerikanske Fristaters Vegne og underskrev Freden med Engelland, det var den samme Franklin som havde styret Krigsplanen, og den samme simple Skikkelse, hvori han under Krigen havde opholdt sig baade i Frankerige og i Amerika De franske og engelske Ministre, som her mødte med ham til Fredslutning og Underskrift, og nu havde lært at kjende, hvor høi en Aand og Viisdom der boede i ham, sagde da til ham: Nu Franklin, seer du da hvad du er bleven – Du staaer nu som Hoved og Repræsentant for en heel ny Verdens Fristat, godt et Hoved høiere end alle vi andre, der maae bukke her hjemme i Europa for dem, vi tidt nødig vilde hilse, og lad os da ogsaa nu see at du i Dag smukt kaster din lille Pæretræes Stok og din gamle Bogtrykker=Habit med samt din ringe Dragt, og tager en Skikkelse paa Dig, som ligne vi andres! – Nei, sagde Franklin, i den selv samme Dragt og Skikkelse, hvori jeg har stridt, virket og vaaget, for at tilkjæmpe de forende nordamerikanske Fristater Uafhængighed, vil jeg ogsaa i Dag i Fristaternes Navn underskrive Freden paa vor Uafhængighed, med Engelland og Frankerige; thi alene i denne Skikkelse kjender man Franklin saavel i Frankerige og Engelland som i Amerika, Han brugte nu heller aldrig anden Politik, eller Statsklogskab, end Sandhed, Ærlighed og Simpelhed, der ogsaa viste sig at være den bedste; han var en oprigtig Christen, som af Kjærlighed til Gud og sin Næste virkede alt det Store og Ædle, han udøvede for sine Fædrene-Colonier, uden al Egennytte og al Egenære. (Fortsættes.)