Københavns Adresseavis, 1761-05-25
Til den Ende skal Digteren afskildre lastefulde Personer, en Gierrig, en Forøder, og s. v. Formedelst disse billeder i sig selv skal han aldrig kunde opvekke Latter, naar han vil forestille dem ganske, og ikke blot paa en vis Side. Den Gierrige, i sin Ubarmhiertig hed og Grumhed imod Fattige, i hans unøysomme Hiertes nagende Uroe, har alt for mange Rynker til at hans Forestilling skulde kunde foraarsage Latter, Men den Gierrige i hans naragtige Bekymring, naar han har intet at frygte for, i hans sultene Væsen, hvormed han falder sig selv besværlig, den Gierrige der opfører sig rasende, fordi man paa hans Bryllups Dag har brændt et Lys fleer end man pleyer; den Gierrige, som bruger den samme Bomolie og Eddike til Salat flere end en gang; den Gierrige bliver allene latterlig i disse smaa Daarligheder, som ikke kan skade noget. Derfor skikker Menneskers smaa Feyl sig bedre til et comisk Theater, end adskyelige Ondskaber. Har vel nogen kundet lee over Molieres Tartaffe i og for sig selv betragtet, En Hyklers billede, der ligesom driver Spot med Gud og Religionen, og giør disse Ting til sine forbandede Ondskabers Skiul, er alt for afskyelig til at belee og kan ikkun give Anledning til en betydelig Alvorlighed i vore Siele. Men over de Kierligheds Stræger, der ligner en Skinhellig saa lidet, og ere ret abgesmagte, som endda dertil ere urettelig anbragte, og som, hvilket er det fornemste, fuldkommen blotter Hykleren og giør ham til skamme, over disse kan man allene lee, og det med Ret og Billighed. Ligesaaledes forholder det sig efter forandrede Omstændigheder med Tragoedier eller Sørgespil. Et tilligemed Skrek, Forundring og Medlidenhed ogsaa Graad. Derover kommer følgende Grundsætninger. Helten søger først formedelst sin overvægtige Fortreffelighed at vinde vor Kierlighed. Han begaaer derpaa et Feyltrin, hvilket vi, som Mennesker af større Feyl, lettelig tilgiver ham. Dette Feyltrin indvikler ham i en bedrøvelig Følge af de uformodentligste ulykkelige Tilfælde, og han omkommer derudi. Denne hans ulykkelige Fortieneste bliver ufeylbarlig ledsaget af vore Taare. Thi denne Tanke vil vor Egenkierlighed faae: dersom en saa stor Mands Livendes i en saa begrædelig Skjebne, i hvad for en Skjebne vil da dit Liv ende sig. S. 12. Af de forrige H. er dette den utvungne Følge: Er Kilden til Latter altid en vis Art af Fornøyelse: saa er det uforskammet og høyst ugudeligt, at lee over store Ufuldkommenheder følgelig over Synder, over vigtige ulykkelige Tilfælde, og over Lasternes afskyelige Følger. Alt dette udfordrer vor Graad eller i det mindste den Gemytsfatning, som bliver sat forud førend Graaden rinder. Vor Latter henhører ikkun for de taabelige Udbrydelser i Laster, for de smaa Daarligheder, som ikke kan skade nogen, og for de intet betydende ulykkelige Tilfælde, som lettelig havde kundet være større, ved hvilket altsammen vi ere hiertelig glade, at det ikke er løbet verre af§. 13. Vil vi af Erfarenhed endnu være mere overbeviiste om, at den Dydefulde i sin Øvelse følger denne Grundsetning: saa lader os i nogle enkelte Tilfælde afhøre de Fornuftiges allene gieldende Dom Der indløber den Efterretning; at Lissabon en af de prægtigste og tillige berømmeligste Handelstæder i vor Part af Verden, er for den største Deel jammerlig bleven forstyrret ved et forskrekkeligt Jordskielv; at Stadens Undergang har havt en stor Mængde af dens ulykkelige Jndvaaneres Død i Følge med sig; at Resten af dens Borgere har maattet kiøbe deres Liv med deres jordiske Lyksaligheds Forlus, i det de søgte deres Sikkerhed paa frie Mark, som man ellers tænker at finde inden for Stædernes faste Mure, og i Prinzernes Palladser; at en Konge i den almindelige Bestyrtelse blev forladt af sine Betientere, og gandske allene paa Marken begyndte at føle Elendighedens Mangel og Trang. Det hører Perieles, og hans Menneskekierlighed fælder nogle fromme Taare over hans Brødres haarde Skjebne. Han kommer omtrent til sig selv med et dybt Suk. Af Gud, tænker han, hvor staaer dog hele Naturen færdig til at udrette Kiøbenh. rette din Befaling, for efter samme at aabenbare endogsaa din fortærende Retfærdighed? Ak hvor hastig døde mangfoldige ved denne Ulytte, som muligt har gjort deres Forbedring og Omvendelse til at være en Forretning i de Aar, hvilke de endnu havde vildet opleve, Vare de dog alle, var dog i det mindste den største Deel og de fleste af de omkomne Lissabons Borgere, nu Jndvaanere i den uendelige ypperlige Guds Stad, Og hvor elendige ere de deran, som Forsynet har ladet overleve alt det, der var dem kiert paa Jorden. Hvad er det ikke for en høystbedrøvet Ægtemand, som efter sin Kones og Børns Forliis, efter sit jordiske Godses og Eiendoms Forliis, endnu daglig formedelst onde Forevarseler maae leve i Forskrekkelse og frygte for at begraves i ulykkelige tilstundende, Hændelser, Og dog ere alle dine Domme retfærdige o Herre, og dog maae ogsaa denne tiene dine Børn til Beste og Fuldkommenhed. Sce her ikkun et Par Tanker af den alvorlige og stille Betragtning, som Pericles, der gjerne fører sig alle Tilfælde i Verden til Nytte, fortsetter langt længer, og endelig besluttet dem med igientagne oprigtige Taare. Jeg setter hans Opførsel jevnsides med Pausanias Opførsel ved dette samme Tilfælde, og overlader saa til mine Læsere at afsige Dommen. Pausanias kommer til mig. Han De allerede læst Aviserne, spørger han med koldt Blod, Hvorledes hover Dem den Tildragelse med Lissabon, Jeg er en stor Elsker af Comitragiske Optog. Jeg har næsten leet min Mave i tu, naar jeg forestillede mig, hvor ubudet og uformodentlig dette Jordskielp maae være forekommet mangen en. Hillemænd, hvor maae de Karle have sprunget. Jeg finder allerede en stor Fornøyelse, naar jeg hører at der er Jldebrand Jeg havde i Sandhed vildet betale halvtredsindstyve Daler for den Fornøyelte, naar jeg ubeskadiget havde kundet være en Tilskuer ved den Lissabonske Ødeleggelse. Hvad tænker De vel, at der maae ikke have været en lystig Sammenblanding paa Marken, Det gaaer dog latterligt til i Verden, Der har nu mangen en gnieragtig Kiøbmand paa en gang maattet miste alt det, som han i mange Aar ved sin sure Sved havde samlet sig. Jmidlertid maae de ikke tænke, at vi ogsaa paa denne Tid uden den Tildragelse med Lissabon havde faaet Nyeheder nok i Aviserne? Saaledes tænker, eller rettere, saaledes raser den ubesindige Pausanias over de bedrøveligste Himmelens Beskikkelser; han leer derad, og han leer nok engang, naar jeg ikke finder det latterligt, som han holder for at være det. Jeg troer, at mine Læsere ere af samme Tanker som jeg over disse Exempler, hvis Længde behører Forladelse: o 38 den 25 Maji 1761. 299. at nemlig store Ulykkelige Tilfælde ere ligesaa lidet nogen Gienstand for Latter, som store Synder; De kalder med mig Pericles Taare fornuftige Dydens Beviis, og Pausanias Latter en fordømmelig Naragtighed. (Forsettelsen følger.)