Corsaren, 1843-01-13
Artikler efter Charivari. VIII. En gammel Sandhed om unge Børn. Der gives Folk, som skaffe sig samme Nytte af Børn som Regeringerne af deres Skattepligtige. Det er grusomt. Forhen, da man talte Latin, troede man at skylde Børnene den største Ærbødighed: Maxima debetur puero reverentia. Nu, da man talerNothvelsk seer man ofte paa Politikammeret, at man ikke engang troer at skylde dem Beenklæder, og Brød. J vor europæiske Civilisation, som Gud vilde have gjort saa smuk, dersom Fattigdommen med dens "moralske Fordærvelse" ikke havde blandet sig deri, ere Børnene ikke meere de smaae svage Væsner, som kjærlige Forældre skylde Hjælp, Kjærlighed og Beskyttelse, i den Forventning, at de engang selv skulle modtage Hjælp, Kjærlighed og Beskyttelse af dem; de ere Værdier, hvoraf man bør drage den størst mulige Fordeel. Barnet er en productiv Maskine i Forældrenes Hænder. Vil Du lade være at sove saameget, lille Gavstrik! En Capital sover med Dig. Her er det en Moder, som lærer sin Søn at stjæle, og banker ham om Aftenen, naar han ikke har rapset nok. Barnet lægger sig uden at faae et Stykke tørt Brød, naar han ikke har aftigget den offenlige Medlidenhed saameget, at hans kjærlige Moder kan faae sig fem til sex Glas, Brændeviin. Der er en lille stakkels Skabning, hvis Kræfter maae udtømmes, for at han i sin spæde Alderkan fortjene otte til ti Skilling daglig i en Fabrik. Han arbeider fjorten Timer om Dagen, faaer slet og ringe Føde, kun nogle Vjalter paa Kroppen, hans Legemssundhed fordærves i den forpestede Atmosphære, og hans endnu kostbarere Skat, hans Aands- og Sjælereenhed besmittes og fordærves. Og nu alle disse Børn, hvorved de Ældre søge at vække Nysgjerrighed, Medfølelse og Medlidenhed: Liniedandsere paa 6 Aar, Violinister, Taskenspillere, Sangere og Gud skal vide, hvad de Alle hedde - hvilke sørgelige Tanker maae ikke saadanne Underbørn vække, især naar man veed, at Svøben er den største Aarsag til deres Udvikling, der bringer dem en tidlig Grav imøde. Men man troe kun ikke, at det alene er i Selskabets laveste Classer, at man saaledes søger at drage Nytte af Barndommen. De høieste og rigeste Classer ere ikke undtagne herfra, og vi skulle uden videre, for at vise det Sande i vore bemærkninger, tage et Exempel af den første Grad, af Kongedommet. Snart er det et af disse Børn, hvormed en Konge eller Keiser gjør Stads, for at vække den offenlige Jnteresse for sit Dynasti - og som de, der ingen have, gjerne vilde have - ligesom, sans comparaison, maae vi da sige - Betleren udstiller sine for at bevæge Barmhjertigheden. Farvel Barndommens Naturlighed og Oprigtighed! Man maa tvinge sig og spille sin Rolle... Hurtig, smaae Prindser, paa Eders Plads! Øieblikket er kommet, da det monarchiske Tableau skal fremstilles... Hold Eder lige og smill ... D. kgl. Hd. behage at smilel.. . . Vil Du strax smille, lille Slyngel! Snart er det en ulykkelig Barnekonge - som man altfor hurtig tvinger i Beenklæderne, og som man altfor tidlig modner til Forgudelse - eller som man altfor længe lader gaae i Blousekjole og hvis moralske Emancipation man med Forsæt forhaler - alt i Kongerigets eller Regentskabets politiske Jnteresse. J Spanien er nylig passeret en Begivenhed - om vi ikke tør sige directe af denne Art, saa dog af en saadan Natur, at man kommer til at tænke derpaa. Læserne ville see med hvad Ret. Talen er om den stakkels lille Dronning, der slet ikke har nogen anden Udmærkelse end netop den, at hun er Dronning. Man veed, at Dronningen af Spanien er en ganske lille Pige, som, placeret mellem Esparteros Regentskab, Erindringen om hendes Moden og den fremtidige Republik, uophørlig, som en vis Forfatter, siger: "Jeg vilde gjerne løbe min Vei, hvis jeg bare kunde." Dette Barn, som altid græder, har et meget blødt Hjerte; men til Gjengjæld er hendes Hoved noget haardt. For nogle Uger siden havde man dømt hende til personlig at modtage en Deputation fra Senatet. Don Manuel Quintana, hendes Lærer, havde man paalagt at lære hende en Complimentationstale udenad, der først var delibereret i Conseilet og var affattet saaledes: "Det er altid med en ny Fornøielse, at jeg befinder mig blandt Dem. Jeg er meget ung endnu, men De ville hjælpe mig til at gjøre mit Land Ære. Jeg takker Senatet for dets Opmærksomhed og beder det at være forsikkret om min Agtelse, ligesom det allerede er overbeviist om min Hengivenhed for vore Jnstitutioner." Den stakkels lille Dronning havde ikke været istand til at lære denne Præken; men for at man ikke skal bebreide os for Overdrivelse ville vi citere Madrids officielle Journal, som siger, at Hs. Maj. kunde kun svare Deputationen med de Ord: "Jeg takker Senatet for dets Opmærksomhed". Men den officielle Journal dølger en Begivenhed, hvorom vor Correspondent underretter i os. Da man gav Dronningen Svaret at studere, havde hun med stor Umage lært den franske Fabel "Ræven og Ravnen" saa vel, at hun blandede det Ene med det Andet med en fortvivlet Dristighed. Den officielle Journal tør ikke sige, at den lille Dronning saaledes kom til at svare Senatets Talsmand paa følgende Maade: "Det er bestandig med en ny Fornøielse, at jeg befinder mig iblandt Dem! See god Dag, Hr. Ravn, hvor De er smuk, hvor jeg synes godt om Dem! Uden at lyve, dersom Deres Sang er saa smuk som Deres Fjer, er De en Phonir blandt Skovens Fugle." Taleren er forbløffet og Barnet vedbliver uden Betænkning: "Den aabner sit store Næb, lader sit Bytte falde . .. Ræven griber det og siger: "Min smukke Herre, jeg takker Senatet for dets Opmærksomhed og beder det være forsikkret om min Agtelse, ligesom det allerede er overbeviist om min Hengivenhed for vore Jnstitutioner." Vi vilde gjerne uddrage en Moral heraf, den nemlig, at ogsaa Kongelige Personer engang ere Børn og i en vis Alder have mere Tilbøielighed, til at lege med Dukker og spille Commedie med Fugle og andre Dyr end med Senat og Folk - men hvad kan det hjælpe, at vi uddrage denne Moral?