Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1767-12-21
Viede: J Domkirke-Sogn 1 Par. Døbe: J Domkirken Piger 4, i Korskirken Drenge 2, Piger 2, i Nykirken Drenge 2, Piger 2, i alt 16. Begravne: J Domkirke-Sogn Mand, folk 1, Qvindfolk 1, i Korskirke-Sogn Mandfolk 2, Qvindfolk 3, i alt 7. Oversættelse af Hr. Dusches Noralske Breve, see forgaaende No. 50. Eucharius til Austerne! Vær dig ei selv saa fiendsk, at du skulde ærgre dig over Menneskenes Laster, og opofre din egen Rolighed for deres Forbedring. Min kiære Austerus! Det var Umagen værdt at blive et Offer for Dyden, naar det kun kunde nytte Verden noget. Men bør man vel giøre sig til en Martyr, naar ingen agter det, naar ingen vil lære af ens Exempel, og naar maaskee de fleste bespøtte den Lidende som en Daare? Min Ven! Saaledes gaaer det tiest dem, som holde sig før bundne, at sige enhver de ubehageligste Sandheder, og at bedømme alle Gierninger efter den yderste Strænghed. Nei, Austerns, Jeg kand ligesaa lidet finde mig i din Dyds Theorie som i dens Udøvelse. Det er sandt, fra Dyden bør man intet bortgive; Det er vist saa meget den taber, saa meget vinder Udyd. Men du tager seil naar du derfor vil afmale Dyden med en cato nisk Mine. Med Strænghed overholder den sine Love, den passer paa sit Riges Grændser; Men derfor er den ikke egensindig. Den er det ligesaa lidet; Eften en Monark, hvilken med Strænghed, overholder sine Løve, derfor bliver en Tyran Begge give deres Love for ved dem at giøre Menneskene lykkelige. Men efter dit System skulde man troe, at deres Løve vare givne kun paa det de, som Tyranner, kunde have Leilighed til at straffe. dersøger du, Austera, Alle de Pagter, hvortil Naturens Lob forbinder os, saa vil du see, at de alle ingen af dem undtagen, have den største Jndflydelse i Menneskets Lyksalighed. Tyranner give Love efter eget Tykke; De have ingen Hensigt til deres Undersaatters Rolighed, Fred eller til deres Lyksalighed i Almindelighed. Alle deres Hensigter gaae tilbage paa dem selv; Paaat forøge deres Magt, at giøre frie Mennesker til Sklaver og sig selv til Guder, mod hvilke det næsten bliver strafværdigt at tænke. Men alle de Pligter, som Dyden foreskriver os, sigte alene til vor Lyksalighed; Og uden at tabe noget mærkeligt deraf, kunde ingen af disse Pligter være ud ladte af dens Lov. Tilstaaer du dette, Austerus! Anseer du alle Dydens Love som Midler til Lyksaligheds Befordrelse, saa maa du nødvendig see, at de ere grundede paa Menneske-Kiærlighed. Menneske-Kiærlighed er Dydens almindelige GrundLov, hvoraf alle selskabelige Pligter have sin Oprindelse. Uden Menneske-Kiærlighed tabe alle Dyder, saa at sige, deres Siæl. MenneskeKiærlighed giver dem Liv, Yndighed og Skiønhed. Men de stoiske Lærer, synes at berøve dem denne Skiønhed. Efter deres Adfærd skulde man troe, at Hensigten af dens Love alene var. at straffe, Thi de have stedse Lyst til at dadle og dømme. De revse med Strænghed og Jvrighed, og rose sielden eller dog koldfindig. De dømme og leve kun efter Grund-Regeler, og synes gandske at udelukke de ædle Følelser. Deres Dyd er meget mere en udvortes Orden, hvori Hiertet tager liden Deel; Og som de ikke seer paa Følelserne, saa ere de strænge i Henseende til den udvortes Opførsel: Derfor er, i deres Øine, hver Udyd lig, og det Onde ligesaa lidet som det Gode har sine Grader. Men enhver Gierning, hvad enten den afviger fra Lovens Rette-Snor eller ei, faaer et langt andet Anseende, naar vi tage Hiertets Følelser til hjælp. See vi paa dem, og paa Bevægelses-Grundene, saa dømme vi mildere om den Gierning, som en Stokker til fordømmer. Og dog bortgive vi herved intet fra Dyden.