Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-05-29
En Træl er den, som efter Lyster jager, Om Lænken end ei radsled ved hans Fod; Kun det er Dyd, naar den, som Byrden drager, Udviser virksom Kraft, urokket Mod; Og uden Knur, med roligt Sind modtager Den Trængsel ham Alfader friste lod. Omsonst du Lykken søger her paa Jorden, Naar i dit Bryst den ei er nedlagt vorden. Paa seierrige Mark Nordboen træder, Der Bjerg og Skov forkynde Oldtids Magt; Ham toner lydt den Sang, som Stormen qvæder Ved Kjæmpens Muld, som der i Høi blev lagt. Kan han forglemme sine Fædres Hæder, Og midt blandt deres Skygger staae forsagt? Sank da med deres Æt og deres Sæder Hiin Nordens Kraft i deres Hvilesteder, End stander fast de fordums Dyders Tempel, For Evigheden reist paa denne Jord, Ei svinder Præget af Naturens Stempel, Hvor Manddom hersker, Nøisomheden boer. Saa hylder kjekt hensvundne Tids Exempel. Paa Ære, Kraft og Trofasthed i Nord, Da skulle vi, om end vi synke, hævnes Og Manheims Navn paa Jorden atter nævnes, Erindringer o. s. v., af Hr. Pastor H. Bierregaard. (Slutning; see forr. No.) Ovee det Land, hører jeg end en Stemme hæve sig, vee det Land, der maatte frasige sig al Brug af Udlandets Produkter, hvis Armod. og Elendighed var steget til den Høide, at dets Børn maatte nægtes alle Livets Beqvemmeligheder, Naturens gavmilde Haand har ei været saa karrig mod Danmark, at vi burde behøve en saadan Jndskrænkning, og sættes tilbage i hine Raaheds og Vildheds Dage. Nei, ligesom andre Lande behøve det Korn, der avles paa vore frugtbare Sletter, saaledes maa vi have deres Frembringelser." Og denne Stemme er jo Deres, Hr. A. Men maatte det nu herimod være mig tilladt at lade min høre, da vilde den omtrent lyde saa Nei, vee det Land, hvis Børn vare i den Grad forvænte, forskruede, ja fordærvede, at de ansaae det, at maatte, om Omstændigheder saa skulde byde, give Afkald paa Udlandets Produkter, og lade sig nøie med deres egne, ogsaa saare forædlede, dem Tusinde og Tusinde af deres Brødre under alle Landets Omstændigheder vilde prise sig lykkelige ved at besidde endog blot de uundværligste af – nok ansaae det for en høi Grad af Armod og Elendighed, ansaae det med samme Øine, som om de bleve jagede tilbage i en Raaheds og Vildheds Tilstand, lig den, at vanke om i Dyrehuder, for i Skove og paa Marker at søge deres Føde. Dog ingen trængende Nødvendighed af Afkald paa nogen af hine Udlandets Luxusprodukter vilDe erkiende. Nei, siger De, som vi hørde, vi behøve ingen saadan Jndskrænkning; thi ligesom andre Lande behøve det Korn, der avles paa vore frugtbare Sletter, saaledes maa vi have deres Frembringelser. Men Kiere, hvad om nu enten det Korn, der avles paa vore frugtbare Sletter, med Andet, hvad vi have at udføre, ikke veiede op baade mod de virkelige og de talløse indbildte Nødvendigheder fra Udlandet, eller, hvad værre er, om vi ikke kunde afsætte vort Korn til Udlandet, og dette vedblev ligefuldt at afsætte Alt til os, Og er ikke det sidste netop Tilfældet? Jo imedens Jngen vil have vort Korn, enten fordi man ei behøver samme *), eller fordi man troer, at finde det Korn, man behøver, bedre og ærligere behandlet andetsteds, og derfor drager vore Kyster forbi, for at hente det fra Østersøens fjernere Bredder **). Nok, imens vi, som sagt, kun Lidet sælge til Andre, kjøbe vi jo Alt af Andre, og ei alene de alskens Luxusvarer, vort Klima ej produ*) Vi maa imidlertid ikke glemme at takke Gud, at han giver os det. J Aarene 1804 og 1805, altsaa to Aar efter hinanden, tog Rugen i dens Blomstertid, i det mindste her vidt og bredt omkring, en saadan Skade, det ene Aar ved afvexlende Regnilinger og fremstikkende Solstraaler, det andet ved Nattefrost, saa at vi i disse to Aar maatte næsten hente alt vort Brødkorn fra Østersøen. Hvad om to saadanne eller værre Aar vare indtrufne i Landet under Krigen, da det var som beleiret, eller indtraf i disse Tider, Under nærværende Omstændigheder synes Oplag af Korn at være aldeles nødvendig, deels for at hielpe paa den saa forlegne Landmand, deels for at kunne møde indtræffende Misvext. Ogsaa har jo Regjeringen erkjendt Nødvendigheden heraf, og derfor udskrevet Leverance af sidste Aars Afgrøde. Blandt vore hedengangne Konger bemærkes det om Kong Hans, at han modtog og betalede Landmandens Produkter, naar denne ikke kunde afsætte samme. Neppe nogen Green af Landbosagen fortjener mere Opmærksomhed end Præstation af forsvarligt godt Korn. Af Flere er desangaaende skrevet og gjort Forslag. Saaledes foreslog jeg for min Part i et No. af Skilderiet aarlig Votering til den Vægt, hvorefter Kornet overalt skulde leveres, ved Voteringen, til sammes Kapitelstaxt, som et Hjelpemiddel til bemeldte Øjemeds Fremme. cerer, men vi kjøbe endog alle de mulige Ting, vi selv have. Ja, imens vore Lofter bugne under Byrden af den Herrens Velsignelse fra vore frugtbare Sletter, giver vor Lækkertand ikke bide paa Brødet af denne vor egen, men vil have det af den Velsignelse, der blev Fremmede til Deel *). Og saaledes hielpe vi til at føre vort Korn i Vanrygte, hvad det ikke er. Hvi man dog ikke lader fremmede Bagere komme tilligemed det fremmede Korn, at Brødet kunde faae sin fulde Gout? Dog ogsaa dette Særsyn, om man saa vil kalde det, havde vi her tillands sidste Sommer. Hollændere reisde jo om fra Kjøbstæd til Kjøbstæd, og bagde Vafler til os. At disse fremmede Vaffel bagere havde, og det til Harme for hver ærlig dansk Huusmoder, en rivende Afsætning, behøver jeg vel ikke at fortælle Nogen. Nei, Kiere! De nævne mig dog en Verdens Ting, vi ikke indføre af hvad vi selv have – nær havde jeg sagt, Svovlstikker og Pølsepinde maaske undtagne. O, gamle strænge Cato, Du Ertspatriot, Du ægte Oekonom og stærke Jvrer mod Overdaad **) Du, der blandt flere gyldne Husholdningsregler og gav Og imens ligger i saa mange Danmarks Rugegne den reneste og skjønneste Rug, der, som sagt, ikke kan afsættes. *) For Cato den Ældre var Fædrelandet, som for Cato den Yngre, Alt. Hin befrygtede af Carthagos igjen voxende Magt, som han selv havde været Øjevidne til, at samme muligen atter engang kunde blive lige saa farlig for Rom, som det i den anden puniske Krig havde været det, under den forfærdelige Hannibal, og da han nu her troede Alt tilladt for Fædrelandet, endte han, som man fortæller, enhver Tale med disse Ord: Jøvrigt er min Mening, at Carthago bør ødelægges (Practeres censeo Carthaginem esse delen dam. Denne ellers saa store Mand, der søgde sit Fædrelands Vel og Sikkerhed paa ei alene anden Stats Bekostning, men end- og paa sammes Ruin og Undergang, kalde man, om saa skal være, Ertspatriot, men ei dem, der ikke kunne udstaae, at anden Stat lever paa deres Fædrelands Bekostning. denne: En Huusfader maa være sælges, men ikke kjøbelysten (Patremfamilias vendacem, non emacem esse oportet); hvad vilde Du vel sige, om Du stod op og fandt et Folk, hvis Land gav intet Guld, intet Sølv, ja end ikke det allerundværligste Metal, Jernet, af sig, et Folk, der havde lidt et svært Tab, og som ene ved Sparsommelig hed og Tarvelighed kunde oprette dette Tab, og bevare sin Selvstændighed, et Folk, der ingen Afsætning havde paa sit Lands Produkter, nok, et Folk, der havde al Aarsag til at føle Ulyst til at kjøbe, og som dog, imedens det solgte Jntet, kjøbte Alt?