Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1841-01-12
Resultatet af Valghandlingen for 18de District af de mindre Landeiendomsbesiddere var idag (5te og næstsidste Valgdag) efterfølgende: Kammerraad Drewsen 313 Stemmer, Sognefoged Peder Olsen 249, Gaardmand Peder Steffensen 169. Professor Bang 125, Sognefoged Christoffer Rasmussen 99. (Forlangt indrykket.) Ærede Læsere, dydfirede Læserinder! Det er grumme bevægede og urolige Tider, dem vi nu leve i, heel forskjellige fra min Ungdomstid! Ja det forstaaer sig, dengang havde vi jo rigtignok den franske Revolution at trækkes med, men den fik dog en lykkelig Ende, og alle de Lande, som havde forloret deres fødte Konger, fik dem alle tilbage, tilligemed en god Portion Gield, og det havde de godt af, thi da Bede ikke passede bedre paa Kongerne, fortjente de en ordentlig Mulet; – men de egentlige rolige Tider, som jeg mener, dem fik vi da den hellige Alliance ret var kommen til Kræfter og holdt Kongresser, hvorefter al Urolighed blev tilintetgjort. Men ak! denne herlige Rolighed og Fred forstyrrede da atter Franskmændene ved deres Optøier Anno 1830, og nu blev der allevegne Uro, og vi her i Landet fik ikke alene Stænder, men - hvad der er værre – vi fik Aviser, og det Aviser, der ikke længer kun tale og Comedier og saadanne Ting, men som blande sig i Alt, tale med om enhver Gjenstand, ja endog om Statssager; – og saa Tonen i disse Aviser, Ja havde det endda været Vægtere og Politibetjente, der bleve critiserede, saaledes som Politivennen gjorde det, – men nei, det er Høivelbaarenheder og Excellencer – ja hele Collegier, som nu bringes paa Tapetet og blive gjennemheglede, og hvorfor - mangen Gang alene fordi en eller anden fornemme Mand opfyldte den naturlige Pligt at sørge for en Søn, der ikke selv formaaede at skaffe sig sit Udkomme. Denne simple Pligt-Opfyldelse kalder man Repotisme, og den bliver skildret med de sorteste Farver. Jeg for min Part maa tilstaae, at jeg aldrig haver sporet noget Ondt af bemeldte Repotismus, hvorimod jeg meget mere haver stor Aarsag til at være ham af ganske Hjerte hengiven; thi vare de fornemme Patroner, hvilke jeg haver erhvervet mig, ikke blevne hjulpne af deres Fædre, saa kunde de heller ikke have hjulpet mine Sønner og min Svigersøn, hvilket dog nu er skeet, hvorfor jeg ret af Hjertet takker alle mine Velyndere, og ønsker jeg derfor aldeles ingen Forandring. i det gode Gamle, om end nok saa Mange kalde det Slendrian. Men det var da egentlig ikke herom jeg vilde tale, men jeg vilde erindre Eder om, at der i Aviserne har været skrevet meget og Stænderne, og Stænderne have atter talet adskilligt om Aviserne, og dette mener jeg er reent galt, hvorfor og jeg og Enhver af den gode gamle Verden bør modarbeide Saadant af al vor Formue. Til all Lykke have Aviserne netop selv viist os et Middel hvorved dette kan skee uden formegen Ulempe. Disse nymodens Aviser have nemlig fortalt os hvem de ville have valgt til Stænderdeputerede, og derfor mener jeg, at ogsaa vi skulle snakke med hinanden om hvem vi ville have valgt, siden vi dog nu engang skulle plages med dette Stændervæsen. Jeg vil nu gjøre Begyndelsen, og foreslaae Eder en Candidat, og derpaa udlægge for Eder hvorfor vi netop skulle vælge ham. Min Candidat er en vakker ung Mand ved Navn Johan Jacob Buntzen, Byfoged, item Gaardeier i den Stad Stubbekjøbing. Flere af Eder kjende ham maaskee, og til Eder haver jeg da ikke behov at tale; men J Mange, for hvem han er ubekjendt, til Eder er det jeg nu retter min Tale, og hvo som haver Øren at høre med, han høre, Mandens Characteer eller, som det nu kaldes, hans politiske Tro, kjender jeg vel ikke; men i Sommer hørte jeg at han skulde have ivret farlig stærkt mod dem, der underskreve Petitionen om denne hersens Skattebevillingsret, og nu derimod skal han sige, at han nok selv havde underskrevet den, dersom han bare havde kjendt noget til den. J see altsaa at det er en Mand, der til sine Tider giver hvert Parti dog Noget – altsaa en klog Mand. Min Candidat er, som J have seet, Embedsmand, og det maae J troe eringen ringe Egenskab ved Manden; thi vi vide jo Alle, Øre. at Embedsmændene nu ikke meere kunne springe omkring og gjøre Staahøi for at faae Reformer, saaledes som de simple Borgere, med hvilke Embedsmændene, som de fornemmere Mennesker, fornuftigviis heller intet bor have at skaffe, og denne gode gamle Regel er jeg fast overtydet om at min Candidat følger; thi deels søger han kun de fornemste Cirkler, og deels kunne J Mænd og Qvinder i Stubbekjøbing frembære Vidnesbyrd om hvilken Veverhed Candidaten kan lægge for Dagen, naar Eders By engang imellem er bleven beæret med sær fornemt Besøg, saasom af en eller anden Baron, Kammerherre eller deslige. J Stændersalen vil min Candidat visselig ogsaa kun søge det bedste Selskab, og vide at tækkes dette, og opløfter han der sin Røst, da værer overbeviste om, at han vil forstaae at belægge sine Ord, saa de flyde som Honning fra hans Læber. Dertil vil han min Tro nok vogte sig for denne nymodens Tone, der udplapprer den rene Sandhed, uden Hensyn til Hvem der tales til. Hvad det Embede anbelanger, som min Candidat beklæder, da er samme noget vel lidet, det vil da sige i Forhold til hans Dygtighed, hvisaarsag det vel er rimeligt, at han vil tragte efter et noget lidet større, hvilken Omstændighed jeg formener er atter en god Ting ved Manden: thi er det ikke netop herved at formode, at han vil holde sig til dem, der formaae Noget, og deraf kunne atter vi Andre have Gavn. Nu er der vel, som Gud og Hvermand veed, enkelte af disse liberale Avisskrivere, der have travlt hver Gang en Mand, som de ikke unde bliver befordret; men Saadant haver visselig intet at betyde, thi Jngen bryder sig om deres Mening. Uden derfor at indlade mig paa at undersøge hvorvidt hiin Berliner "Major auser Dienst har Ret, naar han siger, at de unge Mennesker nu ad Oppositionsveien søge at skaffe sig Embeder, eller om der er nogen Forbindelse mellem Procurator Olivarius's Virksomhed i Stændersalen og hans Befordring til et lidet godt Skriverembede, vil jeg kun i al Simpelhed sige min Formening om den omhandlede Post, hvorved jeg dog foreløbig maa gjøre opmærksom paa, at jeg aldrig forhen haver tænkt over Principerne for Embedsbesættelser her i vort kjære Fædreland; thi at tænke over hvad der er og maaskee skal være dunkelt, har aldrig været min Maneer. Altsaa, angaaende min Candidats Forfremmelse, da mener jeg, at vi af al Magt bør arbeide herpaa; thi haver han saa stor en Dygtighed, da er det jo ikke meer end billigt, at hans Lys bliver sat i Stage, paa det at det maa skinne for alt Folket, og hvortil at forhjælpe vi staae ham nærmest; men haver han ingen stor Dygtighed – nu, saa er det jo godt at vi blive ham qvit. Saaledes haver jeg da sagt Eder min Mening om Manden og hans Beskaffenhed. Men - ville J maaskee spørge - mon han vel ogsaa vil modtage Valg, Ja see det kan jeg just ikke saa lige sige Eder, thi Mandens store Beskedenhed haver hidtil forholdet ham at træde frem saaledes, at Enhver kunde see ham og observere hans Tanker i saa Henseende, hvilket heller ikke er andet end gemeene Folks Skik. Jeg skulde imidlertid tage storlig Feil, hvis ikke Manden besidder en tilbørlig Portion Selvfølelse, og naar denne først begynder Kampen, maa Beskedenheden, enten hun saa vil eller ikke, visselig bukke under, at sige saafremt disse i Redigeret, trykt og udgivet af W. F. Laub i Nykjøbing. Køe. tvende Magter ikke strax slutte Forlig, saa at Manden kun begjærer en kort Betænkningstid, hvilken hannem naturligviis bør at indrømmes. Og hermed være min Tale sluttet til Eder, J Mænd i Kjøbstæderne, Prøver nu hvad jeg haver saa Eder. Men ville J endelig ikke have min Candidat nu vel saa lad ham blive hvor han er, men glemmer dog ikke de gode Raad, som jeg haver givet Eder, og husker fremfor Alting vel paa, at J saavel ved Valgene, som ved alle Eders øvrige Gjerninger bør søge at tækkes Eders af Gud og Kongen allernaadigst beskikkede naaderige Øvrighed. Og nu vil jeg ene rette min Tale til Eder, mine dydsirede Læserinder, thi ikke for Jntet haver jeg stilet denne min Opsats ogsaa til Eder. Jeg mindes nemlig endnu grandgivelig fra min Ungdomstid hvilken stor Magt – ligerviis som Forcerne over Trum ferne - i øve paa Mændenes Hjerter. Anvender da nu al Eders Magt og Myndighed i denne vigtige Sag, saa at J kunne bøie Eders Fædres og Brødres Hjerter som Vox for min Candidat, der saamænd ikke en nogen Bogfinke, men en Mand, der baade haver Øine og et Hjerte, som ikke er fremmed for de blidere Følelser, og - hvem veed hvad der kan skee!! See saa, nu er jeg da færdig, og byder alle dem, der ville følge mine Raad, at leve vel; men J Andre, der som forstokkede Syndere kun ville adlyde Eders egne daarlige Tanker, Eder vil jeg ønske at Angerens Sener. Time ikke maa være fjern.