Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1772-03-02
Kiøbenhavn den 17 Jan. 1772. Vænge nok have Religion og Dyd været hos os traadde under Fødder; Retsindighed, Ærbarhed alt for længe forviste fra vore Grændser. Dog er du o Konge uskyldig herudi. En skammelig Sammenrottelse af nedrige Folk have bemestret sig Din Person, gjort Adgangen til Dig umuelig for alle retskafne; Du saae og hørte kun igiennem deres Øine og Ørne. Jmedens dit Land svemmede i Taarer; Frygt, Forskrækkelse, Angest herskede allevegne; Jmedens det Danske Navn var blevet til en Vanære, og man udenlands en torde bekiende sig til det; Jmedens Patrioterne stode forhausede, Rigerne udsurdes, det Kongelige Huses Soel formørkedes, og alting var til Priis for Æreskiændere, for Røvere, for Guds Bespottere, for Dyds og Menneskelighedens Fiender; Jmedens alt dette skeede, da var Du fornøyet, fordi du tænkte at alle vare fornøyede, at Undersaatternes Lyksalighed fremmedes. Velsignet være Juliane Ophøiet være være Prinds Friderich, Takket være alle de Patri ter, alle de som af rene Hensigter have revet det Baand fra Dine Øine, som hindrede Dig i at see, Som have hævnet Dig og Riget; Som have vovet deres Liv for vor Frelse; Som have igien givet Dig Din rette og væsentlige Magt. Og sandelig det var paa den høje Tid, the jeg faae Borger hvæsse sit Sværd mod Borger, forhen fredelige Folk at ophidses til Mord; Maaskee havde Din Residence=Stad inden faae Dage bleven et Offer for Luen, kun været en ynkelig Steenhob, og Dannemark og Norge ulyksalig under den Konge, som ivrigst ønsker deres Vel. See Konge, Glæden af Dine Undersaatters Øyne, Beskue med Eftertanke deres Fryde=Jld, deres frivillige Fryde=Ild. Lad saa mange Kongers Blod, som rinder i dine Aarer, opvarme Dit Hierte til selv at see til Dit Folk. Saa gjorde Christian den Fierde; Saa gjorde Frederich den Fierde; Forævigede Navne, Lad Smig. Smigrere ey indvilde Dig, at Du er allerede dem, men stræb at blive som de. Af Gud og Dit Folk har Du EnevoldsMagten, Du er ogsaa Gud det Regnskab skyldig, hvorledes Du bruger den. En forfærdelig Magt, Enevold=Magt: Jo større Magt, jo større Pligter, Sæt selv Skranker for denne Magt, ved at erkiende Gud over Dig, ved at tilsee Dito Folks Beste, ved at udvælge værdige Mænd, og du har den værdigste i din Broder, ved ei at dømme og afsætte nogen uden efter Lovene, ved at ophøye meest Dine egne Undersaatter. Lad os igien i Dine befalinger høre vort eget kiære Sprog, Du er jo Dansk, og jeg veed at Du kan Dansk, Lad det fremmede Sprog være et Kiendemærke paa den nedrige Forræder, som var for doven til at lære vort Sprog, for spodske over os, til at nedlade sig saavidt. Leg Tømme paa Egenraadige, og lad ingen ferurettes, allermindst ved aabenbare Vold, endog om den traf de allersletteste Mennesker. Lad de med Uret Afsatte og Forviiste komme tilbage; Lad nyttige Mænd iblant dem igien beklæde Æmbeder; Giør ef for mange og hastige Forandringer, at ei den tilkommende Tid skal blive lig den forbigangne; lad ei ældgamle Ting undersøges og oprippes, men undersøg nøie de sidste, revs lemfælig dem, som det er mucligt at behandle med Naade, men straf retfærdig uden Skaansel dem, som have vanæret Dig og os. Afværg at din Faders Monumenter ei forfalde; Jndskrænk de bekostelige Lystigheder; Undersøg nøye Landets Giæld, og betal den retmæssige; Lad Norge, det troe og tapre Norge, faae sin Mynt igien: Lad deres Helte aldrig meere blive forsagede fra Thronen, Helte, som ere Thronens sikkerste Stytte; Glenei Banqvens, Handelens Tilstand, og lad den sidste ei mere være et Maal for nogle faae egen nyttige; Endet mueligt, da afskaf de haarde Skatter, som betynge Dine Undersaatter, og i det mindste uddeel dem ligere, med Glæde skal jeg efter Ævne bære den Deel, som forhen laae paa den Usle. Da skal Enevolds=Magtens Land være Frieheds, Glædes, Overflødighed, Trygheds Land, mere end det frie Engelland selv, hvor egenyttige og nedrige Ministre vel ei kunne hindre Folkets Raad at komme for Kongen, men hvor de dog hindre Virkningen deraf, hvor de tør understaae sig at fængsle Folkets For Forsvarere, dem som tale en hellig Sag. Danmark, Norge, og Fyrstendommene tale igiennem min Mund til Dig og Konge. Hverken Hyklerie, Smiger, Haab eller Frygt drive min Pen; Jkke har jeg nedrig eller flittig gjort Opvartning for de forrige Ministrer; Aldrig har jeg engang besøgt, hilset paa eller bukket for de sidste Afskum, Aldrig har jeg som en Betler, nærmet mig Din Throne, Forsynet og min Kone takker jeg for, at de have sat mig i Stand ey at bede om noget. Hør derfore Sandhed af min Mund, en Sandhed, som ey kan være mistænkt, Sandhed, som fast alletider udelukkes fra Kongens Sæde: Frygt Gud, elsk Dit Folk, regier selv, troe Din Broder. Da ville vi og efter Tiden kalde Dig Kong Christian den Store, den Vise, den Gode. Vor Formue, vore Børn, vort Blod staae til Din Tieneste; For Dig, for Jnliana, for Friderich, for Fædernelandet flyder det. Dit KongeHuus, det Danske og Norske Rige ville da staae til Verden, falder. Den, som ey tænker saa, er ingen Dansk, ingen Normand; men hvo tænker anderledes, uden de, som ere solgte til Laster. Hvo ærer og ophøyer ey den farlige, men ærefulde Nat, som sønderbrød vore Lænker, som gjorde os igien til et Folk. Herlige Nat! tilkommende Homerer og Virgiler skulle besiunge Dig. Saa længe Danske og Norske Helte ere til, skulle Julianes, Friderichs Roes vedvare, men ei forøgges, thi det er umueligt; Verden vil altsaa før blive til intet, end deres Ære forgaae. Ævige Gud! Du som hersker over Konger, over Menneskener og Verdener; Du som med Dit Veirs Aande haver bortspredet de Ugudelige, og givet deres Anslag til intet; giv os Forstand og Hierter til at indsee Din vise Bestyrelse, til at erkiende Din Almagt, til at følge Dine hellige Love. Giv vor Konge Kraft til at hænge fast ved Dig, lad Ham indsee, at Du er Hans Konge, og Han vor Fader. Det skee. Det skee.