Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-10-24
Min Fader havde allerede for flere Aar siden lovet hende at tilbringe en Maanedstid paa hendes Gods. Hun anmodede ham nu, om at opfylde dette Løvte, og han kom. Leonore blev forestillet for ham som en Fader= og Moderløs, der var anbefalet til hende af en Veninde, og min Fader blev, for ikke at forskrække hende, forestilt hende som en Paarørende af Tanten. Min Fader lærte at kjende Leonore nøiere, og hun vandt hans hjertelige Velbehag og Kjærlig, hed. Hun lærte nærmere at kjende min Fader, og han vandt hendes fortrolige og hjertelige Ærefrygt. Ved den Omhu, hvormed hun opvartede ham ved en pludselig tilstødt Upasselighed, erhvervede hun sig efterhaanden hans Kjærlighed til den Grad, at hun blev ham uundværlig, og han ikke kunde nyde nogen Fornøielse, uden at hun maatte deeltage i den. Ved Musik og munter Underholdning forkortede hun ham desuden de lange Høst aftener, og derved stemte hun ofte hans Sind tilde blideste Følelser. Tanten talede nu ogsaa om mig, naar hun var allene med ham. Han vidste ikke alt, hvad han vilde sige til min Berømmelse, og tænkte aldrig paa den Fornærmelse, jeg havde tilføjet ham. Han havde slet ikke siden kunne erfare, hvad der var blevet af Leonore, han yttrede ofte Bekymring for hende, og gjorde sig hemmelige Bebreidelser, over sin alt for raske Fremfærd mod den maaskee uskyldige Pige. Tanten berørte med megen Om hed denne Punkt, mærkede meget snart, hvorledes han var stemt, og formildede stedse mere og mere hans Hjerte imod den, som han maaskee havde gjort ulykkelig tilligemed mig. Man skulde dog i det mindste først have lært at kjende den stakkels Skabning, sagde hun venlig. Hun er fransk Adelig, svarede han mørk den franske Adel er i Bund og Grund fordærvet." Og dog seer De paa vor gode Leonore, hvilke Undtagelser ogsaa den Regel har, om der kunne være Regler i sligt. At kaste sig i et ungt tre og tyveaarigt Menneskes Arme imod hans Faders Villie, og at flygte med ham: Med ham, som hun elskede, med ham, som havde reddet hende fra sit Fængsel, som bragte hende tilbage til hendes Moder. Og ikke et Ord til den bedrøvede Fader. Til ham, hvem hun blot kjendte som den, der modsatte sig hendes Lyksalighed, som hun var fremmed for, i et Anliggende, hvor Opsættelse, tilgiv, at jeg siger det, kunde efter Sandsynlighed styrte hende i Elendighed. Hvis dette endog havde været Tilfældet, Nei, det havde vor Leonore for Exempel aldrig gjort C. Ogsaa hun er en Pige, ogsaa hun har megen Følelse og Mangel paa Kundskab om alt hvad Hjertet ikke lærer. Nei, nei, Hun havde aldrig gjort det, Kald paa hende; vi ville forelægge hende Tilfældet, som os uvedkommende, og hun vil afsige Dommen med sin sædvanlige Aabenhiertighed. Overrasket, noget forlegen og betænksom stod Tanten op. Gaa De, gaa De kun, blev han ved; De skal høre. Tanten gik og bragte Leonore med sig Man forelagde hende Tilfældet, og Tanten formildede, ved undertiden at falde ind i Talen, hvad Faderen fremsatte i for stærke Udtryk. Den stakkels Leonore, Hendes Forlegenhed, hendes Angst var ubeskrivelig. Fortællingen var rask kommen til det Punkt, hvor Elskeren vilde bortføre sin Elskede fra Faderens Opsyn, som han kaldte det. Nu, kjære Barn, vedblev han, stig De reent ud hvad havde De gjort Leonores Taarer brød frem; hun kunde ikke svare. "Sæt Dem, kjære Leonore, ganske ind i Tingenes Stilling, Tænk, om jeg var Faderen, og De Sønnens Elskede. Her blegnede Leonore og saae med ængstelige Blik snart paa Tanten og snart paa Faderen. Ja, min Gode, blev Tanten betydningsfuld ved naar De var Sønnens Elskede, vor Ven her Faderen og nærværende; da vidste jeg vel, hvad De skulde gjøre. Jeg vilde knæle for ham, sagde Leonore inderlig rystet, og sank ned for hans Fødder, vilde tilstaae min Uret, og ikke lade af med Bønner og Kjærlighed, før jeg havde faaet hans Tilgivelse.""Jeg veed ikke, vedblev Officieren, om Leonore, ahnede Sandheden, eller om blot hendes Følelse henrev hende; hun greb hans Haand og vædede den med sine Taarer; forgiæves søgte Faderen største Forlegenhed at reise hende op. "Min Gud! hvad fattes Dem, kjære gode Barn, kom dog til Dem selv, raabte han. Nei hold den fast, denne Haand, raabte Tanten, hold den fast, indtil dens første hjertelige Tryk tilsikkrer Dig Tilgivelse; det er din Carls Faders Haand, ogsaa den Faders Faderen traadte bestyrtset tilbage, Leonore blev afmægtig. Tanten tog hende i sine Arme. Søster, raabte min Fader, Søster, dette kunde Du gjøre imod mig, See her blot paa denne henblegnede Uskyldige, og vredes da, om Du kan. "Min Gud, saa hielp hende dog raabte han, Leonore, kjæreste Leonore, kom dog til Dem selv, Her er min Haand! Der, der, det er jo det første hjertelige Tryk, som forsikkrer Dem om Tilgivelse! Kom dog til mit Hjerte, kjæreste Barn, Du er jo min gode Datter. Forglem alt det Foregangne, ligesom jeg af Hjertet har forglemt det Han tog hende i sine Arme; hun vaagnede ved Faderens Bryst og hans Glædestaarer vædede hendes igjen rødmende Kinder. Jeg overlader til Dem selv, bedste Moder, hvad der er saa let, at tænke sig den nærmere Udvikling af dette Optrin, Faderens og Datterens heftige Glæde, Tantens hellige inderlige Følelse og min Henrykkelse, da en Koureer bragte mig et Brev fra min Fader, hvori han skrev. De nuværende politiske Forhold ville frembringe en Stilstand i Armeens Hoved-Operation. Kom til os. Her ligger den af mig udvirkede Tilladelse. Reis i største til, du kommer til din lykkelige Fader og til din lykkelige Kone. Frue de V., de henflød i Glædens Taarer. Hendes Søn trykte hende til sit Hjerte; da kom den lille Therese fra Sideværelset: "Moder, skjend paa mig; jeg har forsovet mig; du har ikke værket mig; skjend kun paa mig! Hun trykkede Barnet til sit Hjerte. Jeg har i Dig opdraget min Datterdatter, uden at vide det, nu veed jeg, hvilke hemmelige Træk der saa uimodstaaeligen fængslede mig til dig, min gode Therese! faa Dage efter reiste de tre Lykkelige til En ny Glæde ventede der den unge Ægte mand. Leonore havde nogle Dage efter hans Afreise født ham en Søn. Den gamle Herre havde aldeles forbudt, at skrive Sønnen et Ord derom. Han skulde ikke erfare, at han havde faaet en Søn, førend han kunde trykke ham til sit Bryst. De Reisende ankom lykkelig til Tantens Gods. Det var Nytaarsdagen 1799. Generalen lod dem opholde sig en Stund hos Tanten, gik til sin Svigerdatter, som smilede til det diende Barn, og nu forberedte han hende til den ventende Glæde. Barn, sagde han, vi ere nu ingen Time sikkre, paa, at vor Carl overrasker os. Om han endnu i Dag kom og bragte Dem Deres Therese til Nytaarsgave, og De gjorde ham Giengield med Deres Gustav, maatte han dog komme i Dag, sukkede Leonore med Længsel. Er det ham mueligt, kommer han sikkert; dertil kjender jeg ham alt for godt." Kort efter blev han saaledes ved Vi ville nu udgjøre en saare lykkelig Familie. Kun Skade, at der fattes os en Person, som ikke burde mangle, Taarer stod i Leonores Øine ved denne Yttring. Og dog findes denne Person sikkerligen ogsaa. Dersom Deres gode Moder nu traadte ind; jeg frygter for, at De vilde skrækkes til Døde, men ne, hun maa endnu nogen Tid blive borte: vor Gustav vilde maaskee lide derved Forskrækkes, ne, bedste Fader, aldrig vilde og skrækkes derved, sagde Leonore henrykt, jeg seer hende jo dagligen for mine Øine og spørger hende om Raad ved alt hvad jeg foretager mig. Altsaa De vil ikke blive forskrækket, faldt den Gamle hende ind i den gladeste Tone. Nu vi vil see! Derpaa stod han op, gik hurtigt bort og efterlod den gode Datter i den sødeste Bedøvelse. Fløidørene bleve lukkede op, man hørte den gamle Herres Stemme langt borte lyde gjennem Værelserne. Giv Agt i Nytaarsgaver over alle Nytaarsgaver, Fremad, marsch Frue Søster, Den gode Tante traadte ind; ved hendes Arm gik Leonores Gemal, som førte den lille Therese ved Haanden. De hvilede endnu i salig Omarmelse, da Frue V.e nærmede sig ved Faderens Arm. Har jeg ikke holdt Ord, Frue Datter, men De har lovet mig, ikke at blive forskrækket. Derpaa tog han den lille Gustav op. "Og der er endnu een, som vil have sin Faders Velkomstkys til Guds herlige Jord Lykkelig den, som efter slige sande Optrin i Livet kan nedlægge Pennen, Her Glædens tavse Taare tale, Her Læden mangler Lyd.