Den Vest-Sjællandske Avis, 1838-04-09
Jndledning. Ved at læse Pastor Lütkens kronede Priisskriveom Landsbycommunernes Tarv faldt det mig strax ind, at Sagen der var betragtet fra en forkeert Synspunct, og jeg tænkte derfor nøiere over, hvorledes den kunde og burde betragtes, for at tilfredsstille Tidens Fordringer. Det syntes mig klart, at Præmiegiverens Hensigt maatte være at faae oplyst, hvorvidt det for Tiden er mueligt at indføre en ordnet Communalforfatning paa Landet eller at overdrage Bestyrelsen, af de communale Anliggender til de respective Communers egne Medlemmer; thi vel spørges der kun om, hvad en Landsbycommune selv kan bidrage til sin egen borgerlige Lyksalighed," og hvilke Modificationer i de bestaaende Anordninger den da helst maatte ønske;" men dette sidste Sporgsmaal forklares dog ved det Eller; ved hvilke Midler formenes Regjeringen bedst at kunne fremhjælpe den Landsbycommunes Virksomhed, der ikke savner Villie til at hjælpe sig selv, - Derved synes Præmiegiveren mig at antyde, at han ønsker at vække Landsbycommunernes Selvvirksomhed og derfor spørger om Midlerne dertil Jmidlertid indrømmer jeg gjerne, at Opgaven er noget tydeligt fremsat, og at man derfor maa undskylde saavel Forfatteren som Priisdommerne, om de have misforstaaet den; men saa Meget synes mig omtvisteligt, at Det, man efter Tidens Trang og Tidsaandens hele Retning maatte ønske oplyst, ikke er de enkelte Forbedringer, som enten Folket eller Regjeringen kunde bevirke i Landmandens timelige Velfærd, men hvorvidt og hvorledes en total Reform i Landsbycommunernes Bestyrelse under nærværende Omstændigheder. er muelig eller tilraadelig. – Dette Spørgsmaal bliver især af Vigtighed med Hensyn til de raadgivende Stænders forestaaende Sammenkomst, hvorved det rimeligviis vil komme paa Bane; thi vel hører dets Afgjørelse nærmest hjemme der, men det var dog vel ingen Skade, om det i Forveien var foreløbigt discuteret, og dette synes netop Præmie giveren, efter hvad Hr. L. i sin Fortale bemærker, at have villet bevirke. Stændernes Tid er kostbar, og hvad deraf kunde spares fra unyttige Discussioner, var altsaa en Vinding for hele Landet ikke blot i pecuniær Henseende, men fordi Stænderne derved vandt Tid til andre vigtige Discussioner. Desuden er en fri Communalbestyrelse af den Slags Velgierninger, som ikke blot maae skjænkes af Regjeringen, men ogsaa modtages af Folket med Talnemmelighed og Jnteresse, naar den skal blive en sand Velgierning. Det var derfor vistnok en værdig Gienstand for en Priisbelønning at frem talde en paa Sagkundskab grundet Undersøgelse af bemeldte Spørgsmaal, men den almindelige Jnteresse for Sagen vilde dog udentvivl endnu bedre vækkes og styrkes, naar den blev offentligt discuteret i vor periodiske Literatur, – ikke blot olev undersøgt og ligesom decideret af enkelt Mand, men blev belyst af Forskjellige fra forskjellige Sider, blev Gienstand for en literair Feide. Selv den ubetydeligste Privatsag vinder ved en saadan Feide en vis Almeeninteresse, hvormeget mere da en Sag, der griber ind i Alles egen Jnteresse. - Jeg følger derfor gjerne Redactionens Opfordring i dette Blad Nr. 56, – ikke fordi jeg indbilder mig at besidde Sagkundskab nok til at afgjøre Spørgsmaalet, men fordi jeg erkjender Vigtigheden af, at Sagen bliver bragt paa Bane, og fordi jeg haaber, at Andre, mere Sagkyndige, ville ved mine mangelfulde Yttringer bevæges til at fremkomme med deres Jndvendinger og modnere Forslag. Er end Det, jeg kan byde, nok saa ufuldkomment, saa tør jeg dog haabe, at det, som enhver frivillig Gave, vil blive modtaget og bedømt meere med Hensyn til den gode Villie end til Evnen, og idet jeg fremtræder med aabent Viser, gjør jeg Regning paa, at Enhver, der vil modtage min Udfordring, vil møde mig med ærlige Riddervaaben og angribe ikke mig, men Sagen. Kun da kan den Strid, jeg ønsker at fremkalde, blive til Gavn for Sagen og bidrage til at vække almindelig Jnteresse for den.