JohanHeinsen/ENO huggingface dataset:
Danske Mercurius, 1675-09-01
Om de krigs Høfdinger och mange Generaler, Som loede lifvet der, Jeg ikke meget taler Thi self Turenne blef hielskudt, som mere var J krigens kunst udlærdt, end femten deris par. 2 Udi det Trierske ved Mosels Strøm her nedre, Med Frandskens anden Hær det ikke deert gik bedre; Thi Lüneborg med de forbundnes skare den Saa slet afslog, at den ey komme skal igien. Med otte tusinde Creqvi mod Tydsken dræbte: Men hvad hand toeg sig for, hvor fast och hart hand stræbte, Den største part af dem dog ford at holde sk. Men selver hand undslap och ind i Trier gik: Hvor hand beleyret er, och vel saa fast omringet: Och siunes vel, hvis der ey vorder snart dagtinget, At hand ey sig begaaer, och det udholde kand, Men faaer at gifve sig, och være fangen Mand3 JaJa Tydsken her och der i plukke tal anbinder Saa tit hand seer sig hold, och altid noget vinder Men i særdeelished, som det om føden gaaer, Da seer hand gierne til, at hand madposen faaer, J Riget ofver alt mand klapper nu med hænder, Beganger Takke-Fest, och glædskabs Jld optænder For saadan Salighed, samt och for Kæjseren Er med en deylig Prinds begafvet nyligen.
Danske Mercurius, 1675-09-01
Frankerige. Sig Kongen vel forseer med andre Generaler, Och dennem krigen i de slagnes sted befaler; Men førhand dennem och saa velbedrefne faaer, Vel meget vand af Strøm och Bæk til Hafvet gaaer. 2 Hans Resident var streng, och loed Hamborg undsige, Som hannem vide loed, hand skulde deeden vige: Sig nu besinder dog, och pukker ey som før, Men derfra skynder sig. Det samme Svenskens giør. 3 Hvor meget Folk och Guld mand paa Messina satte, Sig Spanskens dapperhed dog ikke loed afmatte. Vivonne der fra blef tilnød, at gaae sin gang Af fryct och rødsel for en blodig Aftensang.
Danske Mercurius, 1675-09-01
Engelland. End dog at Engelsken i disse feydes tider Tiltager merkelig, och vel aleene lider, J det hand trygelig och u-forhindret kand Sin næring sætte frem, och færdes ofver Strand. Hand Temple sin Gesant dog har i disse dage Til Holland ofversendt, paa slig en fred at mage, Som alle parterne skal kunde vel anstaae. Ja, gifve Gud, at det for hannem lykkes maae. Tryct hos Jørgen Gøede, Kongl. Majest. Boger.
Danske Mercurius, 1675-10-01
Den Danske IX Til den 1. Octobris 1675. Danmark. Uvel, alverden veed, at voris Cimber Rige Langt heller hafde fred, end gaf sig til at krige. Men denne Tids vanart och bistre sammenhæng Dog nøder os at slaae paa krigens grofve streng. Thi som mand dagligen fast ofver alt fornemmer, At krigens bitterhed til andre Folk sig fremmer, Som der paa tænke mindst: paa same vis och art Det sig med os och her tildraget kunde snart. Vor Daner Konge det fordi langt bedre finder, At hand sin aarlogs Hest ved andres krybbe binder; Vil heller uden Lands mod fjenden holde stand, End bære krigens last udi sit eget Land Sin gandske magt och Hær hand i slactordning satte Ved Gadebusk, och bad en hver sig Mood at fatte: Men ey dis mindre dog, hvor togget ganger hen, At skye modtvillighed, och handle skaanligen. 2 Churførsten var och self af Brandenborg tilstede Hos Majestætender, och sig ærbydig teede: Vedtoeg, med hannem och, saa vel i denne krig, Som ellers anden tid, at staae foruden svig. Til fryd al Leyren ved hans tilkomst sig oprørde. Klarin och trommeslag och fryde skud mand hørde; Til tegn, at ingen var saa hierteløs blant dem, Der stræbte Jo med pris och seyr at komme hiem 3 Der med brøed Kongen op, och Arensdorph fremsende Med nogle tusinde, til Vismar at berende. Med magt i same færd mand Pøelens Holm indtog, Och siden bedre frem med Adelhoben drog. Rostok Kongen self personligen har været, Och mod all Egnen der omkring sig mild erklæret. Hvor ofver och en hver for hannem rede staaer, Och ynsker haand och hæld, til alt det hand paaslaaer. O sterke Zebaoth, almægtigste Stridskæmpe, Hielp self hans Majestæt, forfølgeren at dæmpe. Befal din Ængle flok, med hannem idelig At følges, hvor som heldst hand gaaer och vender sig. Gif hannem Helte Mood. Med kraft omgjord hans lænder, Naar hand til striden gaaer. Styrk alle deris hænder, Som under hannem staae. Lad deris troskabs eed Opvække dem, til at bevise dapperhed. Ja visselig maat du vor bøn, O Gud, bønhøre, Som vi for Kongen her i disse Tider giøre. Vi dig ey slippe før, end du hielp ofven fra Til hannem sender need, och der til siger Ja. 5 Krigs Floden hid och did ved Øster kanten ganger, Och hindrer af al magt, at Pommeren ey fanger Undsætning hen til sig. Hvo sig med god bevis Och Pass ey verge kand, strax tagis op til Pris. 6 Her Gyldenløve maae jeg her och ey forglemme, Hvor Vaabendjærf och frisk hand lader sig fornemme Med sine Norske Mænd, som hand i Fredens Tid Til Aarlogs Tog har self oplærdt med største flid. Den nybegyndte By, som Svenske Strømstad kalde, Den lod hand nyligen med stormer Haand anfalde: Besætningen sig gaf, oc saa som vorder sagt, Strax understukken bleff, og Byen ødelagt. 7 Vel sang vor Dronning paa de tunge længsels Noder, Men fik dog nogen Trøst af sin Høybaarne Moder, Der hun til Lykstad koem, hvor hun hos hende blef J nogle Dages frist, och tiden smuk fordreef.
Danske Mercurius, 1675-10-01
Sverig. 1 Hanovres Hertug var som Sveriges Nød-Anker: Men som mand seer, at hand sig fatter andre Tanker, Til Engelland mand gaaer, men der och fanger ney Thi Kongen siger sligt anstaaer en Mægler ey Mand paa sin egen Haand vil derfor Lykken prøfve Paa Grendserne. Men der er och Her Gyldenløve. Krigs-Floden rustes ud. Men Kost ey fanges kand.
Danske Mercurius, 1675-10-01
Til Gottenborg er fryct, at Dansken gaaer i Land Saaledis gaaer det den, som kiøber sig i Feyde. Hand allesteds faaer nok af modstand och arbeyde. Men Sverig, hvad om dig den Fred, du før afsloegst, Tilbøden blef endnu du gierne der ved toegst. Tydskland. 1 Hvor stolk oc haard Creqvi sig loed i Trier finde: Hvor slem hand keede sig moed Lærd och Læg der inde; Dog fik hand af at staae fra sin halstarrighed, Och som en Fange sig for Tydsken høye need. 2 Condee, som kommen er i steden for Turenne, Fra sted til anden sig af Tydsken lader gienne Faaer Hug i plukke tal. Saa Montecuculi For hannem Elsas snart vil haabes at befrj.
Danske Mercurius, 1675-10-01
3 Chur Beyeren, som fra det Tydske Riges Lemmer Sig hafde moxen skildt, sig ret igien beqvemmer: Tilsiger, at hand vil bifalde Keyseren Med al sin Aarlogs Hær, oc hielpe troligen. Her nedre Bremens Stift ey ringe løber fare, Thi der omruttes fast af de forbundnes Skare, Som har bestormet Burg, och Rotenburg afbrændt, Sampt Carlstad hart beskut, dog den sig holder end Men Fienden der fra self ved midnats tid och stund Af fryct undløeb, och sig henskyndte til Stralsund. Der med hand Passen har, och ey tørr sig umage, Naar hand i Pommeren vil med sin Hær inddrage, Men som hand først vil see, hvad Wismar kand formaae, Loed hand och did hen strax med Adelhoben staae. Der sætter hand sig fast, och som en modig Løfve Med sine Danske Mænd vil ret en førning prøfve Den sterke Lebaoth, som hannem och hans Hær Har hiulpet hid indtil, skal och vel hielpe der. 6 Til Søes mand och vel snart en dræbning maae formode: Thi Svensken med vel stoer och sterk en Aarlogs Floode Skal være kommen ud. Men hvort hen och hvad Land Hand der med gjeste vil, mand ey berette kand Men som Her Adler ny forfriskning fanget hafver Och der til Floodens tal formeeret, hand tillafver, At søge dennem op, och som hand best har lærdt, Skal gifve sig med dem i slag och dræbnings færd. Hvor stoor mand deris Flok och antal end vil giøre: Guds Englers sterke flok i tallet dog er større. Hvad om och Himlens Storm har, saa som vorder sagt, Paa salten Haf en deel af dennem ødelagt, Sverrig. J denne Maanet blef den unge Konning kronet. Men om hand och med een og anden var forsonet, For Spir och Krone dragt hand sverd och Hielm ey sig Tilvexlet torde nu saa brat och hastelig.
Danske Mercurius, 1675-10-01
Tydskland. 1 Chur Brandenborg vel frisk i Pommeren omspringer: Jndtager mangen Stad, och Fæstninger betvinger: Har vundet Usedom saa vel som och Wollin, Oc nu med al sin magt angribe skal Stein 2 Med Svensken det och snart i Bremens Stift er ude, Thi baade Bremerførd er mist och Buxtehude. Tilbage nu kun staaer, med Stade bugt at faae Hvor paa vel drifves fast. och hvad vil Carlstad saa 3 Men Hertugen af Cell i Særlighed mand priser, For hand saa mild och from mod Landet sig beviser, det hand vil ey der tilstede rof och moord, Ja kræfver mindre skat, end Svensken self har gjort. 4 Ved Rhin Strøm ofven til, saa vidt som Frandsken raader, Gaaer det med Landet til udi ret onde maader. Hvad ey fortæres kand, och føres strax af sted, Det vorder ødelagt. trods hvem det kommer ved. Mand der af slutning giør, at om end skønt hans Skare Forstærkes dagligen, saa vil hand dog henfare Til Lotringen, saa snart hand seer sig Leylighed, Och der udi behold sig slaae til leye need. Vel stræbte Keyseren, sin Seyer frem at sætte: Med der var ingen tegn, til noget ud at rette Thi Kulden var for streng, och der til hvor mand kom, Var koken, kielder, bing, loft, staald och lade tom. Hand Folket derfor fik her bedre need at føre Til Lauterborg, hvor hand en skib bro lader giøre Til Rhinens ofverfart. Men efter Tiden maae Vel nu beqvemme sig, och snart til hvile gaae. Sig Munster bundet har til Spanskens Nederlande, Samt och til Hollands Stat, och dennem bi vil stande. Men om Chur-Pfaltz er saa, som der af rycte gaaer, Af Frandsken kiøbt til freds, mand sig ey paa forstaaer. 8 At det, som misforstand och splid i Riget volder, En videre skal naae, mand til Mülhausen holder En stoor forsamlings Dag. Och menes, at mand der Samtydelig paa ny forbinder sig i sær.
Danske Mercurius, 1675-10-01
Frankerige. 1 En hidsig feber skal hans Majestæt besvære, Hvorfor hand sig undslaaer, och nogen Tid vil være Med Statens sager och bekymring ubevart. Dog haabes Lægerne det skal sig bedre snart. Prinds Carl er gangen op med sine Falk och Knecte Til Lotringen, och vil om Vinter leyen fecte, Formeenendis, at om mand huset selge vil, Mand eyermanden det bør først at byde til.
Danske Mercurius, 1675-10-01
Engelland. Vel drifver Kongen paa, mand Parterne skal sanke, Til at beraade sig paa fred, om fred kand vanke: Men om hans forslag skal och alle dem anstaae, Det stilles Tiden hiem, oc enden vise maae. Dissmidlertid mand dog vil haabes, hand skal giøre Sinallersterste flid, til freden ind at føre: Besynderlig som hand och self har smagt och veed, At Krigens afkom er tab, harm och farlighed. Ja, Christne Førster det paa Tiden skøk maae være, Før J slet eder self u-nyttelig fortære. Det eeder bedre stoed, J hiulpe Polens sag. Och tvunge Tyrken til, at giøre freds fordrag Men du, hvis mundhælder, at gaaer din act til glippe, Du Tyrken som en bidsk och arrig Hund vilt slippe Paa Christenheden løs, at ofve tyrani, Tænk, du din straf vel faaer, hvis Tid det blifver i Kiøbenhafn, Trøet hos Jørgen Gøeds, Kongl. Maj. Boger.
Danske Mercurius, 1675-12-01
Den Danske XI. ME. Til den 1. Decembris 1675. Danmark Nd nu til denne Dag mand kiendelig fornemmer, At Danmarks gode sag forbedres och sig fremmer; Hvor af en hver blant os forhaabning har och Mood, Ac Lykken ligesaa fremdelis vorder god Vor Daner Konge sig ey derfor hiemme dølger, Men som en Ædel Helt och Aarlogs Herre følger Sin dapre Seyers gang, och med en Lare-Krands Beriger prydelig sin gyldne Krones glands. Saa vidt som Fama kand med sin basun udføre, Mand intet andet faaer end idel pris at høre Som egnes Kongen til, och aldrig undergaaer, Saa længe Dyd er Dyd, och Jordens grundvold staaer Det fast utroligt er, hvor vaabendjærf och modig Hans Majestæt er da, naar striden meest er blodig: Hvor kæk hand for sit Folk i spidsen træder frem Och self til Mandoms Dyd exempel er for dem. Slet ingen saa forsagt och hierteløs kand findes, Hand jo til noget stoort maae vækkes op och mindes, Naar hand sin Konge seer, i saadan larm och færd Ey self at frycte sig for Glavind, skud och sverd. Ey nogen Vinter Nat sig teer saa kaald och bister, Hand sine Vagter jo besøger self och frister. Hand med altingest self tilseer, och gifver act, At intet vorder glemt, som paa kand ligge magt. Ja kortelig alt det hans Majestæt paa dicter, Det til en priselig Heroiskhed henficter: Hvor med hand ærligen sin Ret udføre vil, Och ey med Sølf och Guld sig kiøbe Seyer til. 2 Thi lykkes det och vel, som nyligen paakiende, Der hand det sterke Skib, som kaldes Falken, sende Saa beesk Kartowe-Kost, at det for hannem sig Med hast opgaf, och bleef bemestret endelig. 3 Paa samme Dag end nu, før Klokken tolf var slagen, Hvalfiskens Skandse blef foruden Sverdslag tagen: Thi som der fattedis lifs middeler i den, Och haab ey var om hielp, gaf den sig villigen. 4 Der med ald Wismars haab om hielp til Søes forsvinder: Hvorfor hans Majestæt med hende fast anbinder. Enddog hand Borgerne vel hafver tit advart, Och heller hafde seet, hand dennem kunde spart. Men saa som intet der med gode kand udrettes, Maae til den haarde Nød den skarpe Tand och sættes. Granaters, Bombers och Karkowers forden-brand Maae dennem føre dog omsider til forstand. Hvis ikke det: hand strax at stormee sig tillafver: Och der til al sin Hær frisk och behiertet hafver. Vil Gud, det vel afgaaer, som ikke tviles paa, Vi da vor Konge snart her hiem tilbage faae. Krigs-Floden ude var paa salten Hafvel længe: Men saa som Vinteren begyndte til at trænge, Den, til sin Lykke, imod vor Danske Strand hiemgik, Hvor den af Skibe, Folk og Kost undsætning fik 6 Her Adler Admiral strax efter nogle Dage Der hand af same tog hiemkommen var tilbage, Fra Verden afskeed toeg, och gik al Kiødsens vey Skønt hand i denne Tid vel kunde mistes eyEt Bud af Engelland i Leyren nys har været Hos Kongen til forhør. Men hvad der blef erklæret Och svaret til hans verf, mand ey at vide fik Dog haabes vi, det ud paa fred och sone gick.
Danske Mercurius, 1675-12-01
Sverrig. Den Svenske Søe-magt vel til dræbning ud var gangen, Men under Gutlands Egn saaledis blef undfangen, Af Himlens haarde Storm, at den adskildes fast, Och skade fik paa Folk, tafl, anker, seyl och mast: Ja nogle sænktes need, och ginge slet til grunde: Thi der mod Bølgens magt ey rædning findes kunde. Men resten, som ved bleef, var vel saa glad i Sind At den i Skiærene slap uden skib-brud ind Det siunes, Himlens Gud paa saadan vis tilbyder Os sin undsætning self, oc ey vor bøn forskyder, Men Elementerne befaler, op at staae Mod deris vrede flok, som hafve bloods attraa Tydskland. 1 Chur-Brandenborg sin magt i Pommeren udbreder, Faaer altid noget ind, och efter mere leder. Har tvunget Wolgast til, sig op at give plat End dog at Kønigsmark vel vilde den undsat 2 Hand nu for Anklam staaer, och porte nøglen kræfver. Hvis Vintrens haarde tvang och kuld ey det ophæfver, Och der betimmelig ey bydes feyring til, En stoor beleyring hand sig der paatage vil. 3 Felt Herren Wrangel self har været fast om borde, Med Usedom at faae, men det forgiæfs dog gjorde: Thi Folket stoed sig kæk, och hannem gik saa nær, At hand ey lystes skal, igien at komme der. 4 Mand vel for Stade med beleyring var paa veye Men Aarsens Tid befoel, at søge Vinterleye. Til Buxtehude var paa rok forrædderi: Men Skalken blef strax røbt, oc greben der udi. 6 Af Carlstad och er skeed et udfald, som dog ilde For dennem self afgik, och ikke lykkes vilde. Ney, Dansken saae sig for, och det saaledis dreef, At deris største part hielskut och fangen blef 7 Ved Rhin Strøm ofven til det nappes hart och drages Om Huus oc Vinterly. Fast ingen der undtages. Hvad Wetterau saa vel som Elsas ey formaaer, Der baade Frank och Schwab imod at tage faaet 3 Det Frandske Rytteri til Lothrings Egn heniler Samt til Burgundien, och der i tryghed hviler. Foodfolket her och der ved Rhinen inder lagt, Och der mod Cauterborg skal holde flittig vagt. 10 Det Folk af Philipsborg fast dagligen udrender, Och mangen derlig Torp slet plynder ud och brænder Spiers rige Stict; och der til truer end, Al Egnen der omkring skal vorde slet afbrændt.
Danske Mercurius, 1675-12-01
Frankerige. Vel lofver Kongen til Nimwegen frem at sende Gesanter paa Forlig, at alting der til ende Med krigen føres kand. Ja der til har ochsaa De Raad och Mænd udnæfnt, som skulle did hen gaae 2 Dog i vanvare ved hand munstring ey forgiætter: Harkrigs raad holdt; och saa sin leylighed indretter, At dersom hand paa sin begiæring afslag faaer, Hand da diss sterkere fremkomme kand til Vaar Hand af al magt til Søes sin Flode lader føre, Vil paa Sicilien vist end et anfald giøre; Hvis ey forhindring skeer af Rytter der udi, Som och er gangen did, at falde Spansken bi Engelland. 1 Af Parlamentet er stadfæst, mand skal forjage, St. 2 Papisten slet af Land-Och at det Folk tilbage Sig skal forføye strax, som under Frandsken staaen Hvo det ey lyde vil, med fredløs dom afgaaer. 2 Men Kongen først och sidst ombedes, hand vil sige, Hvad lønlig handel hand er i med Frankerige. ne. Men saasom deres bøn skal hannem ey anstaae, Da meenes, at de med det første hiemlof faae. 4 Paa Fredens gyldne traad dismidlertid hand spinder, Och der om parterne ved bref och bud paaminder. Saa der forhaabning er, hvor ilde det udseer, At der ved dog, nest Gud i længden noget skeer. Kiøbenhaffn, Tryct hos Jørgen Gøede Kongl. Majest. Boger.
Danske Mercurius, 1676-01-01
Den Danske Deel den 1. Lanuar
Danske Mercurius, 1676-01-01
Hvad af det Svenske Folk paa Flooden ey bortdøde, Saa vel af Stormens tvang, som trang for kost och fø(de Det lader Kongen hen til Adelhoben gaae, Som nu paa grændserne ved Gothenborg skal staae. 2 Om 2. Om Tydskland intet sært och stoort er op at tegne, fordi sig Folket der udhviler allevegne. Den stund mand gaaer i raad, paa hvad maneer mand best. Kand, om ey giøres fred, udføre krigen rest. 3 Fast paa den same vis giør och den Frandske Konning. 4 Men hand ey vil Bordeaux annamme til forsoning Hun fra sin friheds Ret aldeelis er afsagt, Och hendes halfve deel afbrut och ødelagt.
Danske Mercurius, 1676-01-01
Den Spanske Konning har Regeringen antaget, Den forestaaer, som hand langt meere var bedaget, Och til et tegn, at hand ey fremmed skik har kiær, Maae der ey tales Frandsk, naar hand er self saa nær Saa vidt som Engelsken formaaer, til fred at skynde, 8 Det har hand giort. Hvorfor och parterne begynde, Til den vedtagne Sted at stile deris fart Men Hvad der blifver af, vil sig udvise snart. Udi vanare ved, om freden gaaer til glippe, Vii Holland ey sit Folk och Skibs udrustning slippe, Men vil udholde det med aarlog end it Aar. Dog fve Gud, at hun det ey fornøden faaer. Aa Aarets beslutning. Som det er Ny Aars skik, lykynsknings skenk at gifve Vil Jegalt Rigets ynsk for Kongen her opskrifve. Jeg det ey dicter op, det self ey finder paa. Men veed, den mindste med den største siger saaDet Kongen er, som os ved Ret och Low bevarer: Det Kongen er, som os med Herreskiold forsvarer: Det Kongen er, som staaer och gaaer for os i strid Det Kongen er, som os ophielper allen Tid. Det Kongen er, som nu sit Folk och Landophøyer Ved sin indlagte pris. Det Kongen er som føyer Altingest saa med os, at næring-glæde, fred, End nu til denne dag blant os er blefven ved. Thi vær, o milde Gud, hans rige Løn och rente, For hvis hand os har gjort, och hvis som vi forvente. Med Englers sterke flok lad hannem ringes om. Formeer hans herlighed. Stadfæst hans Herredom. Gif hannem Gedeons frimodighed och lykke. Gif hannem Samsons kraft, til fienden need at trykke. Til hannem flyde lad af Naadens rige væld Lang alder, kloge raad, formue, fred och hæld. Gif hannem, at hand naaer och prissligen oplanger. Det ære maal, som hand attraaer efter ganger. Gif hannem Salighed och fryd ævindeilg Ja gif, o Gud, alt det, hand self vil ynske sig
Danske Mercurius, 1676-02-01
Den Danske Til den 1. Februarii 1676. Danmark. vor uforsagt och sterk sig Løven end befinder Hans øyne ligevel, naar sønen hannem minder J Half obnelades skøt, at hand ey lettelig Med list forraskes kand, om skønt hand hviler sig. Vor Daner Konges Skjold med Løvers mercke prydes: Hvor ved hans Løve Mood och dapperhed betydes, Samt den aarvaagenhed och ugemeene flid Som hand for os sig med bemøder allen tid. Hvo med hans Majestæt paa sidste tog var ude, Stadfæste kand, at naar den bløde seng och pudeGafos her hiemme ro, da var al hans idrætAfidel mødsomhed och omhu sammenslæt.
Danske Mercurius, 1676-02-01
J den sted ingen her i voris Cimber Rige Fornam och vidste snart af krigs ulyst at sige, Da var hans haandverk der, i blanken Staal at gaae, Mod kule skud och sverd, och vare Fienden paa Vel an, Gud Zebaoth, i hvis nafn hand begyndte, Med Seyers ære-løn til hannem sig fremskyndte. Gafhannem Lykke til, at faae med Herre-skiold Den sterke Wismars Stad udi sin magt och vold. Hand nu vel hafde skiel, i disse Vinter dage, Sig nogen rolighed och hvile til at tage, Fremturer stedse dog med krigs bestillinger Ey der af vorder træt, men lige forig er. Men i særdeelished son noget och vil giøres Til Søes, om krigen skal med eftertryk udføres, Hand baade først och sidst paa sin krigs Flode teer Sin allerstørste flid, och der med self tilseer. Och, kortelig, alt det hand tienligt kand befinde Til Rigernes forsvar, och pris er ved at vinde, Det fører hand i verk, och ey fortryder paa Hvad pending och umag det hannem end skal staae. Hvo vil ey derfor nu fremdeelis seyer haabe Ved hannem. Hvo vil ey til Gud for hannem raabe? Hvo vil med plictig skat, hvovil med lif och blood En styrke gladelig hans haand och Helte Mood 2 At Døden Hertug Bernt af Plöne bort har røfvet, Det gjør hans Majestæt samt och en hver bedrøfvet, Som hafver seet, hvor frisk behiertet, mandelig Och Seyer-giærrig hand for Wismar holdte sig. Hans ældre Broders lof och ære Jeg ey skrifver: Thi det er ære nok, at hand af Kongen blifver Jndlemmet blant hans Raads och Mænds udvaalde tal, Och at hand Krigen, nest Feltherren, styre skal. 4 Den Skandse need er brut, som laae ved Warnomminde. 5 Men Wismar lader nu sig vel til freds befinde; Thi den, som Kongen i Slotzlowen lagde der Hand teer sig dannis, from och billig mod en hver 6 Tvært ofver for det verk, som har sit nafn af Zwinger Det Krigs Skib, paa hvis speyl var sat en Hjort med vinger, Paa grunden koem at staae. De Svenske derfor det Strax hafde tænkt at faae til rof och bytte slet. Men Capiteinen sligt ey vilde dennem unde: Fik strax i Land opført alt det som bierges kunde: Stak der med Skibet self i brand, och der fra gik: Saa Svensken intet der af uden Røgen fik Tydskland. Som Svensken Usedom med magt igien har vundet, En stor deel af hans Folk for Wolgast och har fundet Sin graf och Kirkegaard. Ney, Storme kunsten vil Ey lykkes for en hver, och plumpevis løbes til3 Sig. Sig Königsmark hen Stetin begifvet hafver, Och sig af gandske magt mod Brandenborg tillafver.