Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1797-03-29
J Redakteuren (Nr. 434,435) læses følgende Samtale imellem den hellige Fader og den ham af Keiseren, tilskikkede General Colli, næst en tilføiet Proklamation af Hans Hellighed til sin Armee, Paven: Hvert Øieblik af Tiden er os kostbar: Bunaparte rykker frem med en Hær, som er lige saa frygtelig ved sin Styrke som ved sit Mod; hans Tilberedelser ere saa alvorlige, at jeg oprigtig maa tilstaae Dem, de endog berøve mig det sidste Glimt af Mod. Dog lad hørel Hvad giøre mine Soldater, Ere de leirede? Exercere de flittig Generalen: J at bede, Ja; J Vaaben, Nei, Deres Ulydighed imod deres Foresatte gaaer saa vidt, at jeg er ligesaa bekymret for min Ære, som for Eds. Hellighs. Sikkerhed, Pav. Men hvad giøre de da? Gen. Om Morgenen finder jeg dem altid liggende paa Knærne med sammenlagde Hænder, hvorpaa hænge Paternostere 3gange større end de selv; derhos fordreie de Øinen. imod Himmelen, vanskabe Munden paa en konvulsivist Maade og mumle, Gud veed, hvad for allehaande Bønner, frem imellem Tænderne. Pav. Hvad, og De beklage sig over, at mine Soldater, saa samvittighedsfulde opfylde den helligste Pligt, Bare De er uværdig til det høie Embede, som jeg har anbetr. Dem. Geen. Eders Hellighed bliver ogsaa saa snart opbragt. Pav. Nu, Nul jeg bliver ogsaa lige saa snart god igien. Videre, blive mine Soldater saaled. længe ligg. paa KnæentGeen. Jkke længer end fra Kl. 6 om Morgenen til Kl. 12. Denne hele Tid igiennem skrige de uophørlig: "Frie os fra det Onde, og Herre, Frie os fra det Onde. Og naar man spørger dem, hvad dette er for Onde, hvorfra Herren skal forløse dem, saa er det - Franzoserne! De frygte sig for dem som for Fanden, men haabe dog stedse, at Gud ved et Mirakel vil afskiære dem Veien til Rom. Pav. Skiønt, Her seer De altsaa, at de dog endnu ere faste i Troen. Gen. Oja! men det er ikke det Vaaben, hvormed man modstaaer Franzoserne. - Pav. Hvad giøre de saa efter Klokken 12. Gen. De spise, men glemme ei at fremsige deres bene dicite og gratias, at Suppen imidlertid kan kiøles. Det ovrige af Dagen øve de sig i at løbe. Pav. J at løbe ak, saa er det forbi med mig! - Menfor Guds Skyld, Hvortil have de da denne Konst nødig Gen. De foregive, at de ikke have andet at bestille, end stedse at give Eders Hellighed betimelig Efterretning om Franzosernes Bevægelser. Pav. Hvad har man da ikke sagt dem, at en Armee maae blive standhaftig paa sin Post, og at, dersom Franzoserne skulle bryde ind, de da ville plyndre deres Eiendom, mishandle deres Koner og myrde deres Børn; har man ikke sagt dem, at disse Formastelige ville giøre Kirkerne til Middelpunkten for deres gyseligste Motioner, ville slæbe vores undergiørende Helgene til Mynten (hvor de, til disse Ugudeliges store Jubel, have en haanefuld Forvandling i Vente), og at endelig vores skiønne Skriftestole - disse kostbare Bevarere af saa mange, vores Hierarkie saa nyttige, Qvinde Hemmeligheder - staae Fare for, at omskabes til Skilderhuse, Een. Alt dette veed de og hige eenstemmig efter den Ære, at give Ed. Helligh. Beviser paa deres Jver og Nidkierhed. Men de vide ogsaa, at intet formaaer at modstaae de seirende Franzoser, og dertil saa have de faaet nogle af de maledidede Mordbrænder=Skrifter, som disse Republikaner udstrøe ved hvert Skridt de giøre, at læse, og nu ville nogle paastaae, at man af disse tydelig kan see, hvorledes Buonaparte kommes blot med sin Armee, for at befrie dem fra deres geistlige Tyranners Aag, men ikke, for at forgribe sig, om det saa var paa den mindste Deel af deres Eiendom, at Franzoserne ville give dem et Exempel paa den Ærefrygt, som man er den retskafne Kone, den troe Ægtefælle, den dydige Pige skyldig; at de ville beskytte de Svage og Faderløse, og, istedet for at kuldkaste den, ville reense Religionen fra alle de Misbrug og Forargelser, hvormed fordærv. Phaffer have vanhell. samme. Pav. Troer De, at disse Pamfleter have gjort noget farligt Jndtryk paa dem, Gen. Det kan jeg ikke vide, men følgende Træk vil bevise Ed. H., at der dog endnu gives i det mindste nogle frommes Siele blant dem, som troe paa Ed. Underkraft og Reliqvier: I Gaar stødte 2 af C. H. Soldater paa et Æsel, som laa udstrakt paa Gaden og spærrede dem Passagen. De vilde bevæge det, først ved Puf, som de gave det snart med deres Parasoler, snart med deres Stokke, siden ved gode Ord, til at reise sig, men alt forgiæves! Disse brave Soldater vare nærved at tabe Taalmodigheden, da de i det samme erindrede sig at Eders Helligheds Navn kunde giøre Mirakler: " staae op Æsell Paven byder det ! " skrege de det i Øret, og Under over Under, Æselet springer op, løber der fra i fuld Salvp, og løber uden Tvivl endnu i dette Øieblik, da jeg valer derom. Pav. Er dette Mirakel min Armee bekiendt Gen. Ja, hellige Fader, Pav. Nu, hvad siger den dertil, Gen. Nogle Spottere sige: at, om det end maa smerte Ed. Hellh., at see sig hadet eller foragtet af de Fornuftigtænkende, saa har C. H. dog paa den anden Side den søde Overbeviisning i Hænderne, at C. H. har, i det mindste hos Æslerne, endnu nogen Anseelse. Pav. Hal Jeg skal nok bringe dem til Taushed og Lydighed. Her er en Proklamation, som jeg befaler Dem at publigere, og paa det nølagtigste at bringe dens Indh. i Udøvelse. (Denne Proklamation i et af næste Bidrag).