Adresseavis for Børn, 1780-08-09
Da det unge Menneske Dagen efter saae sig forladt af sin troeste Tjener, var hans Smerte ubeskrivelig; men han kunde dog ikke fordrive den Svaghed, han havde for Rosette; han skyndte sig tvert imod at komme til hende, for at søge Trøst hos hende. Men hvor stor var hans Forhavselse, da man nægtede ham Adgangen, og lod ham vide, at han ikke meere skulde bekymre sig om hende. Han blev ligesom uden for sig selv, bankede paa, trængde sig ind med Magt, saae sig nu omringet af Folk i et ubekjendt Liverie, som ved deres Øyekast og Miner gave ham at forstaae, at han udsatte sig selv for den største Fare, ifald han dristede sig til at gaae længere frem. Han gik da tilbage igjen, og hævnede sig paa hende ved et Brev, fuldt af de bitterste Bebreydelser. Hvad brød Rosette sig om hans Vrede, Derhavde Dagen tilforn en Fremmed leyet sig ind i de Værelser næst ved hende, og denne Fremmede, som syndes at være meget rig, havde erklæret sin Kierlighed for hende, og under den Forevending, at en Upasselighed nødte ham til at holde sig hjemme, bedet hende, at hun imidlertid vilde lade sig opvarte af hans Folk. Og denne Fremmede var Belidor selv, som spillede en rig Spaniers Rolle. Og ved denne Rolle fik han den unge Nervans Ægteskabs-Contrakt fra hende, hvilken hun med Glæde overlod til sin nye og rige Elsker imod en Foræring for Børn. af 4000 Daler. Saasnart han havde naaet sit Øyemed, forsvandt den rige Spanier, og Rosette trøstede sig læt derover ved den Summa, som hun havde trakt fra ham. Belidor tænkde nu ikke paa andet, end at see sin Søn igjen. Zernin gav ham den Efterretning, at man i tre Dage ikke havde hørt det ringeste til ham. Belidor var uroelig, men man opdagede snart, at han var gaaet hen til et Menneske, som han beærede med Navn af en Ven, og som var en Spiller af Profession. Belider tog sit Partie, spillede en nye Rolle, og gik ned i en Viinkielder, hvor Spillerens Tjener ofte kom. Han gjorde Bekjendtskab med ham, betalede for ham og hans Kammerater, og fik at vide, at den næste Nat var bestemt til, at optrække et Par Engellændere, og at Spilleren allerede i to Dage havde tillavet Kortene og Tærningerne dertil. Han fik at vide, at der i en Tid af tre Dage havde opholdt sig et fattigt og i Bund og Grund ruineret Menneske hos ham, hvilken til Trods for sin Ulykke havde endnu saa meget falsk Ærekjerhed tilovers, at han i det høyeste ikkun vilde være et Vidne til det, som skulde gaae for sig hos hans Ven Med disse Efterretninger skyndte Belider sig til en Commissar, og aabenbarede alting for hamMan lovede ham al Bistand. En sterk Vagt blev i rette Tid skikket til det bestemte Sted, de falske Kort og Tærninger bleve opdagete, og Nervanblev tilligemed sin Ven bragt i Arrest. - Her havde nu Nervan Leylighed til at gjøre sig sørgelige Betragtninger over sit hidindtil førte Levnet. Men hvor forhavset og hvor skamfuld blev han, da han den følgende Dag saae sin kjere Robert komme indi Arresten til sig, Han kastede sig i hans Arme, uden at have den Dristighed, at see paa ham, men vædede ham med sine Taarer. Ak, min kjere Robert, raabde han, see dog, i hvilken Afgrund et uordentligt Levnet styrter en Jeg var ikke forsigtig nok i mine Venners Valg, derover kom jeg i Forbindelse med det Menneske, som der sidder hisset henne saa bedrøvet og nedslaaet. Han kan have fortjent sin Skjebne; men J maae troe mig, at jeg er uskyldig, og har slet ingen Deel i hans slette Handlinger O, Robert, opsøg min Farbroder, og beed ham, at hielpe mig ud paa frie Fod, og at skaffe mig Leylighed til at komme til Ostindien, hvor min Fa Avis der har arbeydet og slæbet saa længe for en utaknemmelig Søn. – Hvor uskatteerlig er den Deel for mig, min kjere Robert, som J tager i min Skjebne, men J maae ikke græde. Det vil altsammen finde sig, sagde Robert, i det han samlede sine Tanker igien; men for alting maae De afsondre sig fra dette Menneske, som De kalder Deres Ven. Dersom De ingen Deel har hans Nederdrægtigheder, saa forlang De et Kammer før sig selv allene. - Jeg læser Svaret af Deres Øyne, jeg vil besørge det. Nervan fulgde den gode Robert med Glæde, da hans Ven raabde efter ham: "Du vil forlade mig, Ven Alt for sildig for min Lykke, svarede Nervan. Lad mig, jeg Ulykkelige, kun gaae. Bliv Du siddende, Du har fortjent det. Jeg har maattet deele Din Beskæmmelse med Dig; men Du veed selv, at jeg har ikke deelt Din Skam og Din Skændsel med Dig. Jeg skal være den Første, som aabenbarer Din skændige Opførsel for Dine Dommere. De maae skaane ham i hans nærværende Tilstand for Bebreydelser, sagde Robert, og bragde Nervan ind i et andet Kammer. Dagen efter udvirkede han hans fuldkomne Befrielse, og Nervans Ven blev dømt til, inden ser Dage at forlade Hovedstaden, og aldrig mere at lade sig finde derNervans Glæde var ubeskrivelig, og Robert blev meer end eengang fristet til at kalde ham sin Søn. Dog besluttede han, endnu at bie i nogle Dage, for endnu at blive fuldkommen overbeviist om hans Bedring. Han gik med ham til hans Farbroders Huus, og da han just var reyst ud paa Landet, saa overtalede han ham til at gaae ud med sig. De de nu om Aftenen gik tilbage igjen i Tusmorket, saae Robert en blant Kaardespidse vendt imod Ner van. Han kastede sig imellem Spidsen og Nervan, og fik Stødet, og raabe: Ak, ulykkelige Delpon saa heed Spilleren. – Jeg døer O, min Søn, min Søn, jeg døer, Min Kierlighed er kronet, jeg har ræddet dit LivNervan, uden for sig selv, merkede ikke Morderens Flugt, men det Ord Søn, to gange igjen laget, gjorde, at han raabte om Hjelp, og man eragde dem begge To ind i et Huus i Nærheden. Da den Saarede loftede sine Øyne op igien, raabde han: Ja, Nervan, ja, jeg er din Fader. Ner van styrtede ved disse Ord ned for hans Fødder. for Børn. Af raabde han, at jeg maatte døe af Skamfuldhed, for jeg har miskjendt Dem; miskjendt Dem ved alt det, som De har gjort for mig. Saadan en Kierlighed kan ikkun Naturen indflyde. O min allerbedste, min allerkjereste Fader, Bliv dog i Live, for at see min Taknemmelighed. – Til Lykke var han ikke bleven dødelig saaret, og hans Fader levede, for at see sin Søns Bedring, den skjønneste Løn for hans Omsorg og hans Møye.