Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-12-06
(Fortsat.) Tyge takkede sin Frende for de gode Tanker, han havde om ham og den Ros, hvormed han overvældede ham, maaskee i større Maal end hans ringe Jdrætter fortiente. Han viste derpaa Rigshofmesteren adskillige af sine Arbeider, og talte meget med ham om den forestaaende store Maaneformørkelse. Efter en Stund at have talt om boglige Sager, sagde Rigshofmesteren: "Jeg beundrer Din Flid, Tyge. Den er sjelden i vore Tider, især blandt Dine Lige, og overgaaer mine livligste Forhaabninger. Men det er ikke nok, at vi tænke paa at dyrke vor Aand og gavne Verden ved vore Kundskaber. Vi have ogsaa andre Pligter at opfylde. Du har nu naaet en Alder, hvori Du egner Dig til at vorde Mand og Fader. Jngen af Din Slægt, saavidt jeg kan mindes, har levet saalænge ugift som Du Til næstkommende 11 December bliver Du syv og tyve Aar. Vor Konge agter Dig høit og jeg veed, at han, naar Leiligheden tillader det, vil forlene Dig med Hveen, og sætte Dig istand til der at drive Dine astronomiske og chymiske Jdrætter i Ro og Mag. Du behøver saaledes ikke at frygte for Dit gode Udkomme, og har Din Fader end ikke efterladt Dig stor Formue, saa eier Du dog i Dine sjeldne Kundskaber en Skat, som sætter Dig i Tryghed mod al Næringssorg. Hvi dvæler Du da saa længe med at gifte Dig? Veed Du ikke nok, at egen Arne er Guld værd? – Tyge vilde gjerne undvige ethvert Svar; men Rigshofmesteren vedblev stedse at lede Talen tilbage paa samme Æmne, og saa at sige aftvang ham det. - J kjender, Hr. Peder, svarede Tyge, det Meen, jeg har, og som een af mine Ligemænd for sex Aar siden har tilføjet mig i Rostok. Hvilken adelig Møtroer J vel vilde række en Philosoph med en Metalnæse sin Haand? Har jeg ikke nok med denne, tilføiede han spøgende, skal en smuk Pige endog paasætte mig een af Vox?" - "Der gives Adelsqvinder nok, som ikke see saa nøje paa det," sagde Rigshofmesteren, og som ei bryde sig om et eneste udvortes Meen, hvor de indvortes ypperlige Egenskaber ere saa mange." Det siger J nok, kjere Frende, men fordi J tænker saaledes, tænke derfor Qvinderne saa, J veed hvor meget mine Uvenner og Avindsmænd, hvis Tal er stort, bespotte mig for dette Meens Skyld nu jeg end ikke har beilet til nogen Piges Haand. Hvor meget mere ville de ikke gjøre det, naar de erfare, at jeg gaaer ud paa Frierie, og allerhest naar jeg fik Afslag? Og hvo er vel mere udsat for saadant end jeg, der bærer mit Meen til Skue for Enhver?" – "Du forestiller Dig Sagen vanskeligere end den er, min kjere Tyge, og bedømmer Qvindekjønnet alt for haardt. Der er nu Christopher Urne; han mistede i Ditmarskens Krig den høire Fod lige til Knæet. Men fik han ikke ligefuldt den smukkeste Adelsqvindetil Ægte?" – Det var en anden Sag med Christopher Urne," indvendte Tyge, han var trolovet med to Fødder til en Mø, som han ægtede med een Fod. Men jeg har ikke været saa lykkelig at blive bekjendt med en Pige, førend jeg fik mit Meen. - "Da kan jeg foreslaae Dig een, der er for fornuftig til at agte slige Smaating. Du kjender Ove Lunges Søsterdatter. Hun er af gammel adelig Byrd; hun er just ikke smuk, men hun har traadt sine Børnesko; er from, ærbar og beleven; eier en god Formue efter sin Fader, og kan vente en større efter sin Faster. Det var en Kone for Dig." - Er det ikke hende, man her i Landet kalder Frøken Jnvicta? Hun, som har givet saa mange Beilere Afslag og længst er gaaet i Frø, Hun tager ikke mig, Hr. Peder, og tog hun mig, saa skeete det mere for at blive Huusfrue end for min egen Værds Skyld. Hun kunde ligesaalidt gjøre mig lykkelig, som jeg hende." VilDu da aldrig gifte Dig?" Forsvoret har jeg det ikke, svarede Tyge, efter nogen Betænkning, men skal jeg gifte mig, saa maa det være med en Pige, som egner sig for mine Vilkaar, som forstaaer Husets Bedste og er af et føieligt Sindelav. Jeg er vel en Philosophus, men ingen Sokrates, og kan ikke være tjent med en Tantippe. Jeg maa derfor ikke see saa meget paa Byrd og Rang, som paa et godt Hjerte og et ædelt Sind. En saadan Pige finder jeg, tilmed naar jeg tænker paa mit Vandheld, ikke blandt vort Olds stadselige og fornemme Adelsfruer." - Hvor troer Du da at finde hende? Vil Du fornedre Dig selv, Din Slægt og Din Stand," spurgte Rigshofmesteren heel alvorligen. - Hvad kalder J Fornedrelse, Hr. Peder, Er Fødselens Adel høiere at agte end Hjertets, Kunne vi kalde det vores, som vi hidlede fra vor Herkomst og Oldfædre, men som vi ikke selv have gjort, Man siger vel, Æblet falder ikke langt fra Stammen, men hvor mangt et adeligt Æble er ikke faldet saare langt fra Stammen? Hvor mange af vore Lige have vel andet at være stolte af, end Fortjenesterne af de Fædre som længst ere Muld? Det er vor egen Daa ikke et gustent Pergament, der formaaer at al os, og jeg ynker den, der har intet andet et pukke paa end Anernes Række og Skjoldmarkernes Ælde. - "Du taler, som en Philosephus," svarede Rigshofmesteren noget roligen, og jeg vilde give Dig Ret, dersom alle Mennesker vare Philosopher. Men det kunde kun gavne lidt, om jeg eller Du vilde stampe mod den Braad, som Vanen og Tiden have hævdet Vist nok havde det været bedre, om vi fra forste Begyndelse af havde været lige og Dyden ere det bedste Adelsbrev. Men saaledes som Tingene nu staae, er Herren ligesaa nødvendig som Trællen. Hvad vi ere fødte til, hvad vore Fædre med deres Liv have kjøbt, med deres Blod grundfæstet, er det Pligt, af yderste Formue af vaage over. Stammen har eengang slaaet dybt Rødder, og hver dens Green bør beskytte di mod Stormeen." - Det kan saa være, Hr. Peder. Men min Hu staaer til et høim Maal. Mod de Stjerner, der bedække Hi lens umaalelige Hvælving, ere de, der paa Adelens Bryst, kun Tant. J mine Øjne, den, der foragter det Himmelske, og lever, ud selv at vide, at han lever, en ussel Skabnie; om han end talte saa mange Aner, som der i Dage i Aaret; thi han forstaaer sig alene pa det Jordiske, alene paa det, som er dødeligt, i seer kun hvad den blinde Muldvarp kan ste. Naar jeg en stierneklar Nat stirrer paa Himlen, og seer de talløse Himmellegemer, af hvilke de fleste ere større end vor Jord, bevæge sig efter evige Love, da kan jeg umueligt andet end beklage de stakkels Møl, som paa vor Klode bor mode sig af deres Byrd og ansee sig for bedriend deres Medmennesker, fordi Fødselens Slumpelykke har givet dem Magten at raade over Ad dre." - Men vi leve nu eengang paa Jordt: og maa synge med de Fugle, vi ere iblandt Tyge!" - Det kan ingen tvinge mig til, na jeg ikke vil. Enhver bliver salig ved sin Ti og jeg ved min. Lad mine Lige længe nok, som Børn, glæde sig ved deres Rangler, og sæl større Værd paa et mølædt Pergament end pa Hjertets og Dydens udødelige Adel. Jeg skal ikke misunde dem deres Lykke. Blandt mine Bøger og mine Redskaber skal jeg føle mig lykkeligere, endog ved en Bondepiges Side, end de i deres Adelsfruers glimrende Kredse." - Og Du vil see Dig foragtet af Dine Ligemænd, haanet af Dine Undermænd, og udelukket fra al Omgang med Dine Nærmeste, Tyge, Tyge, betænk hvad Du giør, Lad ikke Din Ungdoms Jld og Jver forlede Dig til en Gierning, som Du maaskee siden Dit hele Liv igjennem vil angre. Husk paa, af hvilke to Stammer Du udspringer! De ere de ældste, de meest hædrede i Danmark. Hvor Du henvender Dit Øie straaler Bildernes og Brahernes Glands, og der gives faa Blade i Krøniken, som jo vide at tale om deres Bedrifter. Vil Du være den, som voder en fremmed Green i disse ædle Stammer, Skal Efterslægten fortælle om Dig, at Otto Brahes og Fru Beate Bildes Søn vel var en kostelig Astronomus, men vanærede sin Slægt?" Jeg haaber, at Efterslægten vil være klogere end Nutiden," gjenmællede Tyge, og vide bedre at skielne mellem Ære og Vanære end vort Old. "Du vil ikke gifte Dig; velan jeg har intet derimod, " sagde Rigshofmesteren, i Kantsler Kaas, Christopher Walkendorf, og saa mange andre Hædersmænd, leve i ugift Stand. Det er ingen Skam for en Adelsmand, at have en Ufri til Frillekone. Og det kan J anmode mig om, Hr. Peder, Jeg, som altid har lastet og irettesat mange af mine Lige, fordi de holdt Bolskab, jeg skulde selv henfalde til den Feil, som jeg har dadlet hos Andre, Jeg skulde leve med en Kone, som jeg kalder Frille, og avle Børn, som jeg ikke vil kiendes ved som mine? Nei, aldrig, Hr. Peder! Da først viljeg ansee det for at vanære mig selv og min Slægt. Hvad Andre gjøre, det vedkommer ikke mig. Maaskee deres Samvittighed er mere sko levant end min." - Det er altsaa sandt, hvad Rygtet fortæller, udbrød Rigshofmesteren, det han hed Læberne sammen. Du vil virkelig ægte en Ufrie? – Jeg kjender lingen Ufri, Hr. Peder! Ethvert Menneske, fra Drotten til Bonden, kom fri til Verden." Nu saa lad Dine, samlede Frender, da erfare Din forsmædelige Beslutning!" - Rigshofmesteren, gik hen til et Vindue, aabnede det og, gav en i Gaarden staaende Tiener et Vink. Efter nogle Øieblikkes Forløb var hele Værelset opfyldt med Tyges Frender og Frenker, og i Spidsen for disse saaes Fru Beate Bilde.