Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-12-30
Nyeste kilderie af Kjøbenhavn. Femogtyvende Aargang. No. 105. givet og redigeret af Fr. Thaarup, Etatsraad. Forsendes, ifølge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 30 December 1828. Tyge Brahes Elskov. (Sluttet.) Gyldenstjerne og Skeel indfandt sig næste Dags Morgen hos Kongen. De nærede ingen Tvivl om, at Frederik ved et Magtbud havde paalagt Tyge, at afstaae fra sit Forsæt; thi de vidste, hvor meget Monarken ved alle Leiligheder vaagede over sin egen Høihed, og meente derfor, at Adelens Anseelse ei laae ham mindre paa Hjerte end hans egen. Med glad Hu nærmede de sig derfor Kongen, fra hvem de haabede at modtage en Besked, hvis Bebudelse, ved deres Hjemkomst, vilde omvende Sorgen til Glæde i deres høit fortørnede Slægt. Men allerede ved deres Jndtrædelse i det forreste Værelse, hvor man lod dem vente temmelig længe førend de bleve indladte, forebares Gyldenstjerne nogle ængstende Gisninger. Det forekommer mig besynderligt, sagde han til Skeel. Ellers pleier man uopholdeligen at indlade os til Kongen. Denne Gang lader man og tøve, som om vi hørte til den laveste Almue. Det er intet godt Tegn, Skeel! "Du tolker altid hver Ting til det Værste, Gyldenstierne, svarede Skeel; men det er ubilligt. Kongen har sikkert vigtige Sysler, at varetage. Du veed jo nok, han gjør ingen Reiser paa Skrømt. Hans Opmærksomhed er henvendt paa Alt, og han har meer end nok at tænke paa. Hamborgerne gjøre ham det desuden i denne Tid temmelig broget. Disse Kræmmere have nyligen vovet at sende et Orlogskib paa Elven." - Medens de saaledes talede sammen, aabnede en Edelkaabe, som det i de Dages fordærvede Tungemaal hedte, Døren til Kongens Værelse, og begge traadte derind. Frederik gik dem venligen i Møde. "J komme, sagde han, for efter Aftale, at høre Besked, angaaende Eders Svogers Beslutning. Det giør mig Ondt, at jeg kun har lidet Trøsteligt at sige Eder. Tyge er alt for stivnakket, og Kierlighed, har for meget bemestret sig hans Sind. Jeg har baade talt mildt og haardt til ham; men han vil ikke lade sig bevæge. – Han vil ikke, Eders Majestæt, Han skal, raabte den ivrige Gyldenstjerne. - Ei saa hidsig, Gyldenstierne, svarede Kongen. Hvor man ikke kan springe over skal man krybe under. Einer Tambeskjelvers Bue maatte briste, da han spændte den for stærkt. Har J nogensinde hørt, at Kierlighed lod sig tvinge? Og om J end med Magt kunde dæmpe Flammen, troer I derfor, at den er slukt, Vil J opoffre een af de kløgtigste og boglærdeste Mænd af Eders Stand for en Fordoms Skyld?" – "Fordom, Eders Majestæt, Hylde vi en Fordom, naar vi ei vil taale, at een af de første Adelsmænd i Riget skal vanære sig selv og sin Slægt ved at ægte en Ufri, Er det Fordom, at hans Frender af yderste Formue modsætte sig et saadant Giftermaal!" - Vi kunne her tale uforblommet og utvungent, Gyldenstjerne, indvendte Kongen. kalder mine Rigers Støtter og bedste Marv, den hæderlige Bondestand, ufeil Siig oprigtig, hvor har gjort den ufri, Var det ei Eders Jevnlige?" - Eders Naade mindes Haandfæstningen, svarede Gyldenstjerne, i det han stolt reiste Hovedet i Veiret og kastede et betydningsfuldt Blik paa Kong Frederik den Førstes Billede, der hang ligefor paa Væggen. Vore medfødte Rettigheder og Friheder staae urokkede. – Rettigheder – Friheder" udbrød Kongen, halv opbragt. Hvad man med Magt tiltvinger sig, kan kun blive Rettighed, saalænge ingen anden Magt sætter sig derimod, og den Frihed, man mod al Skjæl selv tiltager sig, kan kun blive Frihed, saalænge man seer sig istand til at forsvare den med samme Midler, som man har tillistet sig den. O, Gyldenstierne, Eders Jevnlige spænde Buen alt for høit 2 mine Stater, Briste maa den, om ei i min Tid, saa dog i den tilkommende. Jeg agter Adelen, som den første Stand i mine Riger og som de vigtigste Støtter for min Trone. Derfor har jeg altid og skal jeg altid hævde enhver dens billige og velgrundede Rettighed. Men naar den vil misbruge sin Magt og Anseelse til at træde mine Borgere og Bønder i Støvet, saa vente den ei, at det vil skee ustraffet. Troer J, at jeg er uvidende om, hvorledes Herremændene plage, pine og udsuge mine stakkels Landboer, Troer I, at jeg er døv for alle de Sukke, som de Ulykkelige opsende til Gud over deres Plagere, Mener I, at jeg paa mine Reiser i Jylland, Fyen, Sjælland, Lolland og Falster ei har seet de brøstfældige Hytter, de golde Agre, de paa Landeveiene vandrende pjaltede Tiggere, der ene kunne tilregne Trældommen al deres Elendighed. J pukker ideligen paa Eders Haandfæstning, Men blev denne Eder given i det Øjemed, at J skal gjøre Danmark deligste Vang og Vænge til en Udørken?" – "Det er Anker, min høibaarne Konge, som egentligen høre hjemme i Rigsraadet, men som vi, i det Ærinde, vi her ere komne, hverken føle os foranledigede eller beføiede til at besvare, sagde Skeel med hoffærdig Selvfølelse. - "Men Ankerne staae dog i meget nøje Forbindelse med det Ærinde, hvori I ere komne til mig, svarede Kongen. harmes over Eders Frende, fordi han vil ægte en Qvinde, under hans Stand, som det behager Eder, at kalde Ufri. Jeg anseer hans Id for en Ungdomsdaarlighed, men ei for en slet eller vanærende Handling. Tvertimod agter jeg ham ti Gange saa høit som mange af Eders høiadelige Jevnlige, der vække Forargelse ved det skiendige Bolskab, hvori de leve. Vanære er det ei, at ægte en ufri Pige, men at bruge hende som Frille; Skam er det et, at avle Børn med en Ufri, men at lade de Børn, man avler med hende i Bolskab, stemples med Navn af Frillebørn og bøde for deres Fædres utugtige og ugudelige Liv alle deres Dage. Gyldenstjerne bed sig i Læberne og kunde i nogle Øjeblikke ikke frembringe et Ord. Endeligen udbrød han i sin Iver: "Naar Eders Majestæt ei har at sige os andet end Bebreidelser, saa er vort Ærinde forrettet." – "Ja, stivnakkede, hoffærdige Adelsmænd, gaaer til Eders Slægt, raabte Kongen, og slig den, at jeg har intet imod at Tyge ægter den, han bær Godhed for og inderligen elsker. Mit Samtykke har han"Men vort, svarede Gyldenstjerne, faaer han aldrig. Fra vort og hvert adeligt Samqvem er han banlyst, og faaer han engang Børn, saa erkjende vi dem ei for ægte. Lad han saa gjøre sig saa lystig med sin Bondepige, som han vil Kongen traadte nogle Skridt tilbage og gav ved Gebærder tilkjende, at han intet havde at tale mere med dem. Begge bukkede sig dybt og forføiede sig bort. Ane Jensdatter var nær ved at fortvivle da hun erfarede, at hendes Fæstemand skulde føres som Rømningsmand tilbage til Jylland, og maaskee for evigen berøves hende. Fortvivlelsen indgjød hende Mod, og aldrig saasnart rygtedes det paa Knudstrup, at Kongen var ankommen til Helsingborg, førend hun tilfods ilede did, udbad sig Tilladelse til at indlades hos Monarken, og fik den paa Stedet, da den høifindede Drot tilstillede enhver, nok saa ringe Undersaat den frieste Adgang. Hun kastede sig for hans Fødder, forestillede ham den stakkels Rasmus's Skjebne og modtog Kongens Løfte paa, at Sagen, saasnart han kom tilbage til Kjøbenhavn, skulde blive undersøgt. Frederik holdt ogsaa troligen sit Ord. Hans første Forretning, ved hans Hjemkomst, var egenhændigen at skrive til Lehnsmanden i Viborg.