Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-01-30
Uagtet Hr. Fogtmanns Forsvar for Stedet S. 9, hvor Oehlenschlager omtaler de østerlandske Digtere, og i tre Linier har givet et Udtog af Jos. von Hammers Geschichte der persischen schönen Redekunste", seer jeg ikke andet i dette Sted, end den overflødige Yttring: at det vilde *) Ligesaa falskt er Udtrykket: "Saaledes vare Middelalderens Riddere Minnesangere", som om enhver Ridder havde været Digter. blive for vidtløftigt (og for vanskeligt for Oehlenschlager) at undersøge, hvorlunde Jndiens gamle Viisdom er gjemt i mythiske Digte." Dette vedkommer nu vist nok heller ikke Afhandlingens Formaal, men efterdi Oehlenschlager af hele Poesiens Historie vil bevise sin Paastand, at Digterne ere i Levnet som i Værker, har han ingen Grund til at udelukke de persiske og indiske Digtere. Kunde det være nok for den, som vil levere en historiskæsthetisk Afhandling, at han derhvor han selv intet vil eller kan sige, henviser med to Ord til en berømt Forfatters Værk over den Gjenstand, der skulde omtales, da vilde jeg tilstaae, at henviisningen til Hammers Skrift kunde tilfredsstille Oehlenschlagers Læsere. Men da kunde ogsaa hele hans Afhandling paa denne Maade være affattet ulige kortere; thi meget "fortræffeligt er af lærde Mænd skrevet baade over den græske og romerske, over Middelalderens og den moderne Poesie. Naar vi gaae videre i Afhandlingen og undersøge, hvorledes græske og romerske Digtere der ere fremstillede, og deres Levnet og Værker sammenlignede: da findes det, at Forf. deels har valgt mange Exempler, hvori han, af Mangel paa tilforladelige og fuldstændige Efterretninger om Digternes Levnet, ikke kan meddele noget til at bestyrke sine Sætninger; (saaledes f. Ex. Homer, Hestodus, Pindar, Theokrit, Plautus, Catullus) deels har anført en Mængde, Øiemedet uvedkommende Træk, og i det Hele mere med let udkastede, og derfor ikke altid lignende Strøg charakteriseret Digterne efter deres Værker, end beviist Liigheden imellem disse og deres Levnet. Jngen begriber f. Ex. hvorledes Forf. kommer til det overraskende Resultat (S. 11): "Saaledes stemmer Homers Liv ganske overeens med hans Værker; da man om Forfatteren af de homeriske Digte allerede for to Tusinde Aar siden (i Polemæus Philopators Tid, som byggede et Tempel for Homer), ikke engang vidste med Vished om denne Digter, hvor og naar han var født, og da Alt, hvad der i senere Tider er sagt om Homers Levnet, deels kun er Sagn, deels Slutninger, man har gjort af hans Værker. Selv i de Sagn, som hos Oehlenschlager fortælles: at Homer havde reist i forskjellige Lande, at han havde lært Musik af sin Stedfader, Poeste af en Skipper, opholdt sig hos en Vaabensmed og paa en Reise hos en Hyrde, ligesom Odysseus hos Emæos" (en mærkelig Liighed!), af en Storm blev dreven til Samos, hvor han døde og begroves paa Strandbredden, vil ingen Læser, der kjender Homers Digte, være i Stand til at see Præmisserne til Oehlenschlagers Conclusion. At Homer har været bereist, er en Slutning, Nogle have villet uddrage af de Værker, som tillægges ham, fordi geografiske Kundskaber dengang ikke lettelig, uden ved Reiser, kunde erhverves. For Resten kunde han have lært Musik af sin Stivmoder, Poeste af sig selv, opholdt sig paa fine Reiser hos alle mulige andre Folk, end Vaabensmede og Hyrder, og være død og begravet langt inde i Landet, i Stedet for paa en Kyst- uden at hans Digte derfor vare blevne mindre fortræffelige, eller uden at hans Levnet derfor havde stemt mindre eller mere overeens med hans Værker. - Om Hestodus forsikkrer Oehlenschlager, at vi vide meere, end om Hommer; men dette mere er saa lidet, at det ikke vil forslaae stort i Beviset for Overeensstemmelse imellem Hestødi Værker og hans Levnet. J øvrigt feiler Oehlenschlager, naar han lader denne Digter fødes Boeotien, da man veed, at Kum i Acolien var hans Fødested. Ligesaa feiler han vel i at lade nitteen Stæder tvistes om Æren, at være Homers Fødeby, i Stedet for syv, som er det almindelig antagne Tal, eller tolv, som var Antallet af de Joniske Stæder. Men hvortil den spildte Umage – lad være den ikke var stor – at opsøge Exempler blandt Digtere, om hvis halv mythiske Personer man intet, eller saa godt som intet veed? – Oehlenschlager kunde jo have dem langt bedre og passeligere fra nyere, mere historiske Tider, men ogsaa i disse gjort et bedre Valg, end han har gjort. Der kommer i det Hele kun et temmelig magert Udbytte ud for de Sætninger, Forf. vil historisk bevise, saalænge han opholder sig ved de gamle Tider, om hvis Digteres Levnet vi maa hente de vigtigste Efterretninger i deres egne Digte. Naar Oehlenschlager af disse vil construere Digternes Personlighed (han vil endog, som ved Æ neiden, S. 21, deraf bevise deres Helbredstilstand, en Omstændighed, der overhovedet ligger ham meget paa Hjerte, og derefter sammenligne den med Digtens Charakteer, hvorefter den er skildret: saa indseer enhver, at et saadant Beviis ikke kan have ret megen Kraft. Saaledes er det med Forfatterens Charakteristiker af Virgil, Horats og Ovid. Af deres Værker, hedder det S. 20, kunne vi slutte os til deres eget Væsen, og Historien vil bekræfte vor af Poesien uddragne, Mening." Men naar nu Historien mangler os, eller naar Hovedkilden til Digternes Historie, de sikkerste og fuldstændigste Efterretninger om deres Levnet og Charakteer maa søges i deres Værker, Da kunne vi upaatvivlelig af disse ogsaa uddrage mangen et Træk til Oplysning af Forfatterens personlige Forhold, men vi behøve en høi Grad af Varsomhed, naar vi allene efter Digternes egne Værker ville sammensætte en Skildring af deres eget Væsen, J. Vi erindre her den franske Odedigter Rousseau, som, da man spurgte ham, hvorledes han kunde skrive baade de uteerligste Epigrammer og de meest religiøse og andagtsfulde Psalmer, meget aabenhiertigen svarede: at han skrev hine uden Liderlighed, og disse uden Andagt. Fortsættes.)*) Jo større Digteren er – siger Lessing i hans "Rettungen des Horaz. - desto mere vil det, han lader indflyde om sig selv, være fjernet fra den strenge Sandhed. Kun en ussel Leilighedsdigter angiver i sine Vers de egentlige Omstændigheder, som en Sammen skriver behøver, for engang deraf at udkaste hans Charakteer. Den sande Digter veed, at han efter sin Viis maa forskjønne Alting, følgelig ogsaa sig selv; hvilket han tidt forstaaer at gjøre saa fiint, at svage Øine see en Bekjendelse om hans Feil, der, hvor Kienderen bliver et Træk vaer af hans smigrende Pensel.