Aarhuus Stifts-Tidende, 1838-07-14
Stænderforsamlingen i Viborg. Mødet den 14de Junii. Oberst Brock fremlagde et Forslag om Stænderforhandlingernes Offentlighed. Den kgl. Commissarius bemærkede derved, at han ikke vilde indlade sig paa selve Spørgsmaalet og Ønskeligheden af Stændersalenes Aabning, men skulde indskrænke sig til at bemærke, at da Stænderne forrige Gang med Pluralitet vedtoge, ikke at ansøge saadan Offentlighed, men derimod om Tilladelse til, at alle Medlemmer af Provindsialstændernes Forsamling, der have taget Deel i en Sags Forhandling, maatte nævnes i Stændertidenden, og Hans Majestæt har bevilget denne Petition, og derimod paa en meget bestemt Maade afslaaet de Slesvigske Provindsialstænders Petition om en mere udvidet Offentlighed, saa synes det fra flere Sider mindre passende, nu at komme frem med en lignende Begjæring. Ligesom det kan forudsees, at dette ikke vil blive bevilget, saaledes vilde den hurtige Forandring i Stændernes Synsmaade, som en saadan Petition vilde forudsætte, ikke bidrage til at give de res Petitioner Vægt. - Alderspræsidenten, Kammerraad Wulff, yttrede, hvorlunde det forekom ham, at man kunde sammenligne Statshuusholdningen med en Huusholdning i det daglige Liv, hvor en god og kjærlig Fader meddeler sine ham elskende Børn et ligesaa stort som uventet Gode; Børnene udbryde i glad Jubel, og kunne ei noksom udtømme sig i taknemmelige Yttringer; men – efter en kort Tids Forløb finde de dog, at den gode Fader kunde have givet dem mere, og nu overhænger de ham med Begjæringer og paatrængende Bønner og saadanne Ting, som han ikke skjønner at være nødvendige til deres egent lige Velværen. Taleren tillod sig nu at spørge, om denne Børnenes Fremgangsmaade var skikket til at forøge Faderens Kjærlighed til dem, eller og den ei snarere herover formindskedes og de ansaaes for uskjøn somme og utaknemmelige, Kongen er sine Undersaatters elskende Fader, Han skjænkede os et Gode, som vi Alle vide at skatte; og Forsamlingen burde nu ikke trætte Hans Majestæt med paatrængende Bønner og Mere, allermindst da dens sidst udtalte Ønsker saaes opfyldte. Om Offentlighed i Statens Regnskabsvæsen og Finantser derimod, som er saa aldeles indgribende i det borgerlige Livs Velværen, om Besparelser, der kunne tilveiebringe Lighed i vore Finantser, derom forekom det ham, at Forsamlingen burde med Vedholdenhed bede Hans Majestæt indtil dens Ønsker bleve opfyldte. - Herimod bemærkede Proponenten, at det var saare ubilligt naar mani hans Forslag vilde finde Mangel af Erkjendtlighed for Jnstitutionens herlige Gave og Utaknemmelighed mod dens ophøiede Giver. Det forslag, han havde fremlagt, var Gjenlyden af et almindeligt udtalt, kun enkeltviis og svagt modsagt Ønske, og som saadant, da det tillige stemmede overeens med hans fasteste Overbeviisning, var det Pligt for ham, som for hver den i den hele Forsamling, der deelte hans Anskuelse, uforbeholdent at frembringe det for Thronens Fod. Den af den foregaaende Taler brugte Sammenligning mellem Kongen og hans Undersaatter og en Fader og hans Børn var upassende gjennemført; thi, efter det Kjærlighedens og Tillidens Baand, der sammenknytter Kongen og Folket, maa det være Undersaatterne tilladt at frembære deres Ønsker og Trang for den kjærlige Landsfader, og tillidsfulde at vente Bønhørelse, om ikke strax, saa dog naar Tiden kommer dertil. Det var vel sandt, at Forsamlingen havde erholdt, hvad den ansøgte om Optagelse i Stiendertidenden af de Talendes Navne, men dette kunde dog ikke ansees tilstrækkeligt. Tilstrækkeligheden af Stændertidenden var, naar man betænkte, hvilken stor Jndflydelse den Kongelige Commissarius og Præsidenten havde paa dens Udgivelse, og hvormeget deres Characteer i denne Henseende kom i Betragtning, en ligesaalidet holdbar Grund for ikke at ønske en større Offentlighed. Maatte man end have den fasteste Overbeviisning om, at saavel Jnstitutionens ædle Giver, som de Mænd, til hvilke hine Poster for Tiden vare overdragne, ville Jnstitutionens Vel, saa kunde man dog ikke forudsee, om ikke Forholdene i Tidens Løb kunde forandre sig; og derfor nu, just nu, da man kunde vente Velvillie fra alle Sider, og saaledes ingen af de Nærværende havde Aarsag til at mistvivle om Ens Sindelag, eller at ville være Ens Ønsker imod, just nu var det, at Ønsket skulde frembæres. Stændertidenden kunde efter sin Natur ikke andet end være Mistanke underkastet, baade i hvad den udelod og i hvad den frembar; den kunde desuden ikke optage Alt, maatte udstrække sig med lige Vidtløftighed til hvad der havde stor og hvad der havde liden Jnteresse for Massen af Folket, og kunde saaledes ikke vedligeholde Jnteressen for Jnstitutionen. Men især maatte man i denne Henseende, ikke som hiin Taler, lade upaaagtet det Jnstitutionens store Formaal, at udbrede Almeenaanden ved den gjensidige Virkning af Folkets Udkaarne paa Folket, og af dette paa dets Udkaarne; ved Kraften, der som en elektrisk Guist skal gjennemtrænge, skal virke fra den ene Deel til den anden; ved Ordet, som gaaer varmt fra Hjertet og til Hjertet; dette, store Maal var derimod tabt ved den lukte Forsamling, og derfor havde Proponenten foreslaaet Offentlighed, fuldstændig Offentlighed af Forhandlingerne, som en Bøn, værdig at frembæres for Thronen." Stiftsprovst Hald yttrede, at naar han optraadte for at tale, da ingen Anden reiste sig, var det uforberedt; men den Agtelse, som han og de Alle nærede for Forsamlingens ældste Medlem, fordrede, at en mindre rigtig Slutning, som af denne var fremført, ikke maatte forbigaaes med Taushed. Han havde sammenlignet Kongen og Folket med en Fader og dennes Børn. Denne Lignelse er skjøn, thi den indeholder Sandhed. Det er skjønt at kalde Kongen sit Folks Fader, thi det er sandt. Som en Fader elsker sine Børn, virker for dem, opoffrer sig for dem, laa ner Øre til deres Bønner, saaledes elsker Kongen sit Folk, virker for det, opoffrer sin Tid, sin Kraft for det, laaner villigen Øre til dets Bønner. Det er en skjøn Lignelse, thi den er sand, at kalde Ban marks Folk Kong Frederiks Børn. Som Børn lyde deres Fader, ikke uvilligen og med Knur, men redebont; som Børn føle den inderligste Taknemmelighed mod den kjærlige Fader, som de give sig trygge og tillidsfulde hen i hans Ledelse, da de vide, at han er den Erfarne, den Livets forskjellige Forhold klarere, Overskuende, som de elske ham inderligt, uegennyttigen, trofast - saaledes ere Danmark Borgere Kong Frederik den Sjettes Børn. De have viist, at de villigen og redebont lyde Kongens Bud i Vel og Vee de ere gjennemtrængte af den inderligste Taknemmelighed mod Kongens mange Velgierninger: de give sig trygge her i Kongens Styrelse, forvissede om, at hans Regentviisdom vil bedre end de selv kunne styre til det Bedste, og de elske Kongen inderligt, trofast, rede til Opoffrelser. Derfor er hiin Talers Lignelse skjøn, thi den er sand. Det er ogsaa med Føie, at han drager en Parallel mellem Børnenes Glæde og Jubel over en Faders Velgierninger og den Glæd og Jubel, hvormed Folket modtog Stænderinstitutionen saaledes som den er bestemt i de allernaadigste Forordninger af 28de Mai 1831 og 15de Mai 1834. Men – enhver Lignelse halter siger Ordsproget, de den er aldrig fuldkomment adæqvat, og saaledes er heller ikke den Anvendelse Taleren har gjort af Lignelsen, adæqvat. Det er tilvisse uskjønsomt og utaknemmeligt, naar smaae uforstandige Børn overhæng Faderen, der skjænkede dem Velgierninger, med paatrængende Bønner og Mere og atter Mere; thi det umodne Barn har ikke Forstand til at kunne skjønne, om det Mere, det beder om, kan være tjenligt. Men Danmarks Folk, Kong Frederik den Sjettes Undersaatter, hans lydige, taknemmelige, elskende Børn, ere ikke slige smaae bitte Børn uden Aandsmodenhed, uden Forstand, De kunne heel vel skjønne, om det Mere, de attraae, er gavnlig eller ikke. Og da nu, som hiin Taler selv vidner, det større Fleertal af Nationens tænkende Mænd attraae Offentlighed, bør Stænderne i Folkets Navn fremføre Ønsket herom for Landets Fader, forvissede om, at han vil laane Øre til deres Bønner, og opfylde dem, hvis det kan bestaae med høiere Hensyn og hans erkjendte Regentviisdom." - Med Hensyn til det formeentlige Jnconseqvente, at forsamlingen nu vil indkomme med en anden Bøn end forrige Gang, sagde Assessor With. "at der kort før Afstemningen var forrigegang bleven appelleret til enhver enkelt Deputerets egen Følelse om, hvorvidt han for sin Person maatte ønske Offentlighed, og man kunde derfor let falde paa, at personligt Hensyn og ikke Sagen selv havde bevæget en Deel Medlemmer af denne Forsamling til at stemme mod Offentlighed. Denne Mistanke syntes Taleren at man burde søge at undgaae ved nu at indgaae med en Petition, hvori man erklærede, at Forsamlingen for sit Vedkommende intet havde imod Offentlighed, naar Kongen forøvrigt maatte finde samme tilraadelig. Herved bortfaldt aldeles det Anstødelige, som Nogle havde meent der laae i for denne Forsamling, strax efterat Kongen havde afslaaet den slesvigske Petition om Offentlighed, at komme med en lignende. Taleren maatte derhos bemærke, først, at det ikke var mere end billigt for Forsamlingen, naar den kom til Erkjendelse af at have udtalt en urigtig Anskuelse, da aabenhiertig at tilstaae dette, og at man derfor ikke burde beskylde Forsamlingen for Inkonseqvents; dernæst, at Hensyn til Ens egen Personlighed, til hvad der convenerede En selv bedst, ingenlunde burde bestemme Ens Votum. Dersom Nogen i Forsamlingen følte sig uskikket til at røgte sit Kald for aabne Dørre, da burde han dog stemme for Offentlighed, naar han forøvrigt ansaae den gavnlig, og siden tage sin Afsked." - Ogsaa Proponenten sagde, at det forrige Udfald var for endeel bleven bevirket derved, at ethvert Medlem var før Stemmegivningen bleven opfordret til at gribe i sin egen Barm og undersøge, om han vilde være ligesaa skikket at udtale sin Mening, naar flere og ukjendte Tilhørere vare tilstede. En saadan Undersøgelse maatte føre til det Udfald, Sagen fik. - Den kgl. Commissarius bemærkede hertil, at han ingenlunde havde, under forrige Session, henviist enhver Deputeret til at stemme efter hvad han fandt meest ønskeligt eller beqvemt for sin Person; men han havde derimod allene opfordret Forsamlingens Medlemmer til hver for sig at overveie i deres Jndre, hvorvidt de ved Dørrenes Aabning mere vilde styrkes eller hæmmes i deres samvittighedsfulde Omhu for at opfylde deres Pligter. Hvad der kunde være feilet, eller hvorledes det i noget Tilfælde kunde have bidraget til at forvanske Resultatet af den senere foregaaede Afstemning, var ham uforklarligt, hvorimod han endnu antog, at det netop var hiin Overveielse, som fremfor Alt maatte afgjøre, hvorvidt Dørrenes Aabning var ønskelig eller ikke. Efter at der og denne Sag var bleven discuteret for og imod, og det blev sat under Afstemning, om der i Anledning af det oplæste Forslag skulde nedsættes nogen Committee, erklærede 24 Medlemmer sig for den benægtende Besvarelse af dette Spørgsmaal, og ligesaa mange for den bekræftende; og Forslaget blev saaledes overeensstemmende med 6 68 i Frang. 15de Mai 1834 at ansee som afviist. - Herefter tog nu Præsidenten Ordet for at henlede Forsamlingens Opmærksomhed paa den Omstændighed, ifølge en Yttring, i det afviste Andragende, at Forordningen 15de Mai 1834 ikke indeholder nogen udtrykkelig Bestemmelse om, naar de Deputeredes Functionstid (de bestemte 6 Aar) er udløben. Forsamlingen blev derefter enig om at nedsætte en Committee til at tage det omhandlede Spørgsmaal under Overveielse, og efter at det var vedtaget, at den skulde bestaae af tre Medlemmer, valgtes hertil med Stemmeflerhed. Assessor With, Stiftamtmand Rosenørn og Statsraad Brinck-Seidelin. Landvæsenscommissair Wulff oplæste dernæst et forslag om Consumtionens Ophævelse, og et dito om Brænderiernes Frigivelse. (Committee for begge: Etatsraad Brink-Seidelin, Procurator Juel, Proprietair Dalsgaard, Procurator Seidelin og Tobaksfabr. Funder.) Landvæsenscommissair Wulff oplæste derefter et Forslag om, at Kongeriget Danmark maatte erholde samme Toldlovgivning som Hertugdømmerne. Denne Sag blev udsat indtil videre. – Justitsraad Fjelstrup et dito om Forbedring i Districtslægernes Kaar. Jkke antaget. - Kammerjunker Mylius et dito om Viborg Snapsting. Han proponerede f. Ex. deri, at samtlige Retsskrivere i hele Jylland skulde forpligtes til at møde med deres Pantebøger og til hørende Registre i Viborg og der være tilstede de sidste 8 Dage af Snapstinget, for at meddele de Efterretninger som af Pantebøgerne søges, og erpedere de forekommende Documenter &c. Men Forslaget faldt igjennem. - Landvæsenscommissair Wulff oplæste derpaa et Forslag fra Major Jngversen og Kammerraad Dalgas om Forandring i Pl. 25de Februar. 1837 ang. Stutteriebesigtelser &(Committee, Fjelstrup, Lüttichau og la Cour. - Justitsraad Fjelstrup et dito om offentlig Bekjendtgjørelse af Tarationsforretninger over faste Eiendomme. Jkke antaget. Christen Skou oplæste et forslag om Dommer kornets Forandring til en Pengeafgivt. (Committee: Chr. Skou, With og Holm.) Kammerraad Christensen et dito om Offentliggjørelse af Regnskaberne over Justitsfordets Jndtægter. Jkke antaget. - Stiftsprovst Hald et dito om Midler til Forebyggelse af Løsagtighed. Proponentens Anskuelser, vare følgende: Lovgivningen vil i en firedobbelt Retning kunne virke til Løsagtigheds Jndskrænkning: 1) ved at fierne Hindringerne for den unge Alders Opdragelse til Gudfrygt og Sædelighed; 2) ved at indskrænke Anledningerne til Løsagtighed; 3) ved at gjenoprette en almindelig Erkjendelse af, at Løsagtighed er en vanærende Last, og 4) ved at belægge gjentagne Løsagtigheds=Forseelser med positiv Straf.