Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1779-02-26
Slutningen af No. 8. Om Oprigtighed i Venskab. Nu kommer jeg nærmere til de ommældte tre Puncter: Treffer man sin Ven virkelig paa unægtelig Feyl, og paa beviisligt Uræt, saa bør allerførst sees paa hans Person, Stand og Gemyts=Character. Den gamle Sæde Lærer Syrach, udvikler denne Punkt paa en Maade som synes at sige sig i mod, men som i Grunden er fuldkommen overeensstemmende. Han siger: Hører du noget Ondt, da sig det ikke efter; thi det skader dig ikke. Du skal hværken fortælle Ven eller Uven det, og uden det er Synd, da aabenbar det ikke; Thi man hører dig vel og varer paa dig; men skal med Tiden hade dig. Disse Ord treffer sig blandt andre ogsaa de emfintlige Venner, der ville omgaaes som et tyndskallet Æg, hvilket man med største Varsomhed maa bære og lægge fra sig. Det er et ubehageligt Slags Venner, som uophørlig driver og plager andre, at omgaaes ret oprigtig med dem, aabenhiertig at sige dem deres Feyl, ja som selv giøre Begyndelse med at legge sig et og andet til Last, og forlanger at hielpes til rætte; men saasnart man giver den Ræt og tilstaar at man ogsaa har mærket disse Feyl hos dem, som de beskylder sig selv for, saa vænder Bladet sig om; de tager ved første Gang imod Erindringen, takker vel ogsaa derfor, men komme ikke saasnart igien og fatter et hemmeligt Had imod os, som om kort eller lang Tid yttrer sig, og røber den urene Kilde til deres utaknemmelige Misfornøyelse. De ligner et forfængeligt Fruentimmer, som med en antagen Beskedenhed taler foragtelig om sig selv, sin Skiønhed og Pynt, for desmere at roses; men den som tager det for Alvor, og stemmer i med, kan giøre sig vis Regning paa den hykkelske Skiønnes Had. Hertil sigter Syrach, naar han vil, at man ei engang skal sige noget til en Ven; hvoraf jeg drager den Slutning: at Oprigtighed er ilde anvendt og ufornøden imod en Person, hos hvilken den ikke tilvejebringer Forbedring, men føder. meget meere Had af sig. Disse sidste sætter nu Syrach saadanne Venner imod, som ere redelige og begiærlige efter Sandhed, og bestemmer den første Grad af vort Forhold imod dem, naar han siger: Straf en Ven, maaskee han ikke haver gjort det, eller og han har gjort det, at han giør det ikke meere. Straf en Ven, maaskee han ikke haver talet det, og om han haver talet det, at han ikke gjør det anden Gang. Men da vi ere pligtige til at beviise vore Venner denne Kiærligheds Tieneste, saa er det ikke ligemeget paa hvad Maade det skeer. Syrach giver, i Henseende til Tiden, en Regel som er grundet i Erfaring. Det er en Straf som skeer ikke i Tide, og den som tier, handler forstandig. En Lærdom hvorimod der syndes utallige Gange, hvorover Sædelæreren ogsaa kalder den en viis Mand, som kan tie, indtil det er beleilig Tiid. Det samme giælder ogsaa om Stadet og Leyligheden, hvorved Sandheden, bliver sagt en Ven og en Feyl bliver dadlet. Mange kan slet ikke taale at det skeer i andres Nærværelse; hos mangen en derimod nytter ingen Erindring, naar den skeer i Eenrum. Dette sidste bliver dog altid det lemfældigste og bæste. Videre kommer det overmaade meget an paa Foredragets og Formgningens Maade. Det er en Tugthuusmæssig Oprigtighed, at indklæde de kosteligste og i sig selv nyttigste Erindringer i haarde, bidende, bittre, truende og foragtelige Ord, som dog alligevel er mange grundærlige, men udslæbne Venners Maade. Forhaanede og spodske Udtryk virke ligesaa lidet noget Godt; En mild faldende Regn vederqvæger og giør Jorden frugtbar; En stormende Hagel nedslaaer derimod de allerede matte Straaer. Herhos maae man vist nok vide, hvem man har for sig. Visse ømme Gemytter vil behandles med den største. Forsigtighed; de ere ligesom Vox, der ikkun behøver en liden Grad af Jld, naar det skal smeltes, andre derimod ere ligesom Jern, der ikkun ved Jld og ved Hammeren bliver beqvemt til at tage imod en Dannelse. De samme Ord, som ville bringe hiine til Fortvilelse, virker først Følelse hos disse, derfor maae enhver tilmaales. saadan en Portion, som han kan bære. Det meeste, om ikke alt, berver paa Venskabets Grad og Art, og følgelig har den Oprigtighed at sige vor Ven sine Fejl, ikke vel Sted, saafræmt vi ikke nøye kiender den anden, og veed, at han kan og vil taale vores Aabenhiærtighed. Den er fræmdeles ilde anvendt, naar den anden Part hværken har Forstand eller Lyst til at give vore Formaninger Sted hos sig, og at anvende dem til sin Forbedring; her er Tavshed, bedre om man ikke vil kaste Perler for Sviin. Dog giver det nøyeste Bekiendtskab ikke altid en Ræt dertil, men her udfordres et vist Kald dertil, og dette Kald er for haanden, naar der er det inderligste og fortroeligste Venskab imellem begge Parter. Den Ven, som jeg har tilstaaet saadan en Magt over mit Hierte, er ikke allerne beføyet, men endog forbunden til, under alle Omstændigheder at handle ligefræm, oprigtig og uforstilt med mig, at kræve Grund for mine Handlinger, som synes ham urætte, at sige mig min Fejl, og at bevise sit Venskab, ved denne Omhyggelighed. Disse Anmærkninger passer sig ogsaa paa de Efterrætninger, som jeg har saaet at vide af andre om min Vens Person, Familie, Embede, Handlinger og Tænkemaade. Til Slutning kunde jeg endnu sige noget om det Spørsmaal, hvorvidt Oprigtigheds Grændser imod min Ven strækker sig i den Fald, naar jeg for hans Skyld skal bryde Tavsheds Pligter imod andre. Men heri maae enhver handle efter sin Samvittighed, og følge Syrachs allerede anførte Regel: Uden det er Synd, da aabenbar det ikke.