Aalborg Stiftstidende, 1833-03-07
Jmod Hr. Mauguin fremstode Ministrene, Dhrr. Guizot og Thiers. Den første formeente, at det slet ikke saae saa mørkt ud, som den forrige Taler havde malet det. Den eneste Forandring, der var foregaaet paa Landkortet, var Kongeriget Nederlandenes Opløsning, hvorved Frankrig havde faaetiken Bundsforvandt. (Herfor vilde imidlertid Mauguin ikke lade Belgien gielde, da jo Neutralitet var Betingelse for sammes selvstændige Existenz.) Derpaa førte Hr. Guizor Talen paa Polen. Hans Paastand, at der i dette Landblingen Forandring var skeet, opvakte nogen Mumlen i Kamlummeret, hvorfor han rettede den ved at yttre, at Polen heller flikke i 1815 havde udgjort nogen Stat; den havde forsøgt et at vorde dette, men Forsøget var mislykket. Endelig berørte han ogsaa Frankrigs moralske (i dette Ords franske Betydegning o. mentale) Indflydelse paa Europa, hvilken Dhrr. Mauguin og Odilon=Barrot vel indrømmede, men advarede tillige Ministrene imod at tillægge sig nogen Roes for samme. Hr. Thiers begyndte sin Tale med den naive Tilstaaelse, at den fornemste Aarsag, hvorfor Frankrig maatte see at staae paa en god Fod med de øvrige Contionentalmagter, var for ikke at lægge sig ud med England. Derpaa berørte han Toget til Belgien som et Beviis paa Selvstændigheden i den franske Politik, men da han i denne Anledning lod sig forlyde med, at Jdeen til samme væsentlig var udgangen fra Kongen selv, paadrog han sig en skarp Critik af Kammerets strængt constitutionelle Medlemmer for denne uparlamentariske Yttring. Han sluttede endelig sit Foredrag med følgende Passus: "Hvis Fredsslutningerne i 1815 virkelig have opstillet et sammenhængende politisk Sy tem, saa tør jeg paastaae, at samme siden Julirevolutionen. har ophørt at existere. Principet for samme, Jnterventionsretten, er omstødt. Der gaves en hellig Alliance, men den ser ikke mere. Paa den ene Side staae tvende mægtige Stater, paa den anden Magter, som, ligeoverfor hiin Agtelse indgidende Forbindelse, ville gaae frem med Sindighed og Klogskab.". De øvrige Forhandlinger i de Deputeredes Kammer have kun angaaet indenlandske Anliggender, af hvilke dog følgende synes at have en mere end blot local Jnteresse En catholsk Præst ved Navn Dumonteil havde nedlagt sit Embede og valgt en anden Virkekreds, hvorfor han gjorde Fordring paa Ret til at gifte sig. Herimod nedlagde limidlertid hans Forældre Protest, det være sig nu af SamAvittighedsskrupler eller egennyttige Bevæggrunde og grundede deres Jndsigelse paa Indelebiliteten i hans Embedscaracteer og paa den catholske Kirkes Princip at betragte Præsterne som Præster, hvad enten de fungere eller ophøre dermed, en naturlig Følge af at denne Kirke erklærer Ordinationen for slet Sacrament. Ved Underretten vandt Dumonteil sin Sag, derimod tabte han den ved Overretten (cour rovale), hvorpaa den indstævnedes for Cassationsretten. Jhvor meget Umage nu end Generalprocureuren Hr. Dupin her gjorde sig for at forfægte Dumonteils Sag, idet han erklærede Overrettens Kiendelse for en Krænkelse af personlig og borgerlig Frihed, lød dog Dommen saaledes: "Da de canoniske Lov ere Statslove og hine forbyde Præsterne Ægteskab, saa boden af cour royale afsagte Dom ved Magt at stande. Faa Dage efterat denne Dom var afsagt, fremstod nu Hr. Portalis i de Deputeredes Kammer med følgende Forslag Det er Domstolene formeent at tage Hensyn paa andre Hindringer for Ægteskab end de, som navnlig anføres i code civil." At dette Forslag var fremkaldt ved ovennævnte Sag, er let at begribe og blev endydermere udtrykkelig erklæret af Proponenten. Han paastod, at Cassationsretten urigtigen havde erklæret de canoniske Love for Statslove, thi da der nu i Frankrig ikke længere gives nogen Statsreligion, men tvertimod alle positive Religioner nyde lige Beskyttelse, saa maatte man, ifald hint Princip var rigtigt, ogsaa optage Bibelen med dens forskjellige Interpretationer, Koransk og Talmud blandt Statens Love. Conseqventsen med Hensyn paa Anvendelsen af de canoniske Love udkræver iøvrigt, i at man betragter Protestanternes saavelsom Jødernes Ægteskaber ikke som saadanne, men som Concubinater. Ved denne Yttring opstod en lydelig Mumlen i Centrum, med Hr. Dupin raabte: "Han har dog Ret. Efterat Forslaget saaledes var fremsat, yttrede sig Adskillige for og imod samme. De sidste beraabte sig paa, at det indeholdt et inddirecte Angreb paa den catholske Religion og følgelig var stridende mod Religionsfriheden. Denne Anskuelse vilde Hr. Dupin naturligviis ikke lade gielde. Han indrømmede vel, at de canoniske Bestemmelser maatte være gieldende for Præster, saa længe de forbleve i denne Function, men heller ikke længere, thi ellers kunde en saadan Mand sige: Eders foregivne Frihed er en Logn, thi J. indskrænker i dens Navn mine naturlige Menneskerettigheder!" Han gik derpaa over til at undersøge, om en Lov, som densk foreslagne, var nødvendig, hvilket han ikke meente, da de allerede gieldende borgerlige Love ere tilstrækkelige. Hiin Lov kunde altsaa kun blive en Fortolkning af de allerede gjeldende, og denne burde man undvige, baade som unødvendig og fordi den maaskee ikke kunne behage paa et andet Sted, og i Pairskammeret. Rigtignok havde man nu en Kiendelse af Cassationsretten imod sig, men en slet Kiendelse (og dette var denne, var endnu ikke nogen bindende Regel. En slig Critik over Cassationsrettens Dom, udtalt af sammes Generalprocurator, opvakte en almindelig Sensation.) Retten vilde nok allerede af nærværende Debatte lade sig oplyse omNationalrepræsentationens Mening om Sagen, og deraf lære, en anden Gang at vogte sig for Kiendelser, der saa aldeles stride mod den almindelige Mening. Under disse Omstændigheder ansaae han det ikke for nødvendigt, ved en ny Lovat indskjerpe Retten Haandthævelsen af de bestaaende, og formeente derfor, at Kammeret burde erklære: at der ikke fandtes Foranledning til videre Overveielse. Overeensstemmende med denne Erklæring afholdt han samt hans Parti sig ved første Afstemning ganske fra at stemme, men da Stemmerne derfor vare deelte, forandrede han sin Mening og med de Ord: "Sagen er vigtignok til at motivere en Commissions Beretning, gik han over paa deres Partii, der fordrede Forslaget henviist til Commissionen, hvilken Beslutning nu antoges med stor Majoritet.