Den Vest-Sjællandske Avis, 1824-08-06
Formedelst de nærværende politiske Forhold er det vigtigt at gjøre sig bekiendt med det Birmanske Riges Historie og Statsforfatning. Dette Rige, bestaaer egentlig af to Hoveddele, Kongerigerne Ava- og Pegu. Pegu er det ældste og var eengang det anseeligste, hvis Historie dog ikke er længere bekiendt tilbage i Tiden end til Aaret 1100. – Da den bekiendte Oschingishan udbredte sit Herredømme overden største Deel af Asien, saa naaede ogsaa Mongolernes Magt til Bagindien; Koblai Khan gjorde efter sine Erobringer i China et Jndfald i dette Land, overvandt dets Konge i et blodigt Slag og tvang det til at blive sig skatskyldigt; dette varede indtil det store Mongoliske Rige forfaldt ved indbyrdes Uenigheder. Da Portugiserne siden i det 16de Aarhundrede udbredede ved deres Erobringer en almindelig Skræk i Jndien, saa sendte Kongen af Pegu i Aaret 1511, da den Portugisiske AdmiralAlbuqverqve havde erobret Malacca, et Gesandtskab til ham og afsluttede en Fredstractat med ham. Kort efter at Portugiserne havde begyndt at handle paa dette Land, giorde Birmanerne i Ava, som hidindtil havde været skatskyldige til Pegn, en Opstand, Kongen i Pegu blev myrdet og den Birmanske Konge Para Mandara erobrede hans Rige; da Portugiserne mærkede, at Birmanerne vare de stærkeste, saa gik de over til deres Partie. Fra Aaret 1540 og til 1740 stod Pegu under Birmanernes Regiering; dette lange Tidsrum var imidlertid langtfra at være roeligt; men gik hen under uophørlige indvortes og udvortes Krige. Under disse Tumulter havde en Portugiser ved Navn de Brito i Aaret 1602 anlagt en Portugisisk Fæstning i Staden Syriam i Pegu; han forbandt sig med Jndvaanerne, som vare undertrykkede af Birmanerne, lod sig udraabe til Konge af dem, antog Navnet af Philipp den 2den, og forsvarede sig lykkeligen indtil Aaret 1613, da han faldt i Kongen af Avas Hænder, som lod ham henrette tilligemed hans Søn. Da Portugisernes Magt i Jndien efterhaanden forfaldt og de bleve fortrængte af Hollænderne og siden af Englænderne, saa søgte ogsaa disse Nationer at aabne sig en Handel paa Pegn; endelig lykkedes det de Franske i Aaret 1751 at anlægge et Factorie i Syriam. – Bladet havde imidlertid vendt sig. J Aaret 1740 gjorde Jndvaanerne i Pegn, som vare bragte til Fortvivlelse ved Birmanernes Undertrykkelse en almindelig Opstand, efter en høist blodig Kamp lykkedes det endelig den Pequanske Hærfører Bringa Della at betvinge Birmanerne og i Aaret 1752 tilsidst at erobre Hovedstaden Ava selv, hvorved den sidste Birmanske Konge Dvipdi blev taget til Fange med sit hele Huus. Ava var nu bleven Pegu underdanig. Pegus Overherredømme varede imidlertid ikke længe; thi i Aaret 1753 opstod en simpel Birmansk Jæger, ved Navn Alompra, som sit Fædrenelands Befrier: den nye Konge i Pegn havde ladet ham beholde Commanden i sin Landsbye Monchabu; det lykkedes ham at fordrive Pequerne, og da disse havde gjort sig endnu mere forhadte ved at lade den fangne Konge i Ava, tilligemed flere Birmaner, henrette i Aaret 1754, saa tiltog bestandig hans Magt; ved Enden af April 1755 slog han Pequerne i en af giørende Træfning; han brød derpaa i Aaret 1757 ind i Pegn selv, erobrede den største Deel af Riget, tog Kongen Beinga Della til Fange og lod ham henrette. Englænderne og de Franske opholdt sig den den Tid som Handlende i Syriam; de første toge først Birmanernes og siden Pequernes Partie; de Franske holdt fra Begyndelsen af med Pequerne og havde lagt en Fregat for Anker, som forsvarede Staden; men da Birmanerne havde desuagtet bemægtiget sig den, og holdet der en almindelig Mas fare, saa vendte de deres Hævn mod de Franske og lode brændende Tømmerflaader løbe ned af Floden; da Fregatten gik derpaa under Seil for at undgaae dem, saa stødte den ulykkeligviis paa en Sandbanke og kom i en hielpeløs Forfatning; Birmanerne bemægtigede sig den derpaa uden Vanskelighed. – Fra den Tid af har Pegu bestandig været det Birman ske Rige underkastet, Alompra som var blevet uindskrænket Hersker over begge Riger, satte ikke igien nogen af den gamle Birmanske Kongefamilie paa Thronen; men beholdt selv Regieringen og tog sit Sæde i sin Landsbye Monchabn. Som Keiser fortsatte han sine Erobringer og var i Begreb med at bemægtige sig hele Siam, da Døden pludselig overrumplede ham den 15de Mai 1760 i hans 50de Aar. Alompras, Søn Schembuan fuldførte sin Faders Erobring; men da en talrig Chinesisk Armee tillede denne Stat til Hielp, saa gjorde den sig atter uafhængig (denne Hielp tiener til et historisk Beviis paa at den Chinesiske Regiering søger at forebygge, at nogen Magt skal gribe formeget om sig i Bagindien); men i Aaret 1767 overfaldt han pludselig den Chinesiske Armee og anrettede et skrækkeligt Nederlag iblandt den. Efter Schembuan fulgte dennes Søn og derpaa hans Broder ham i Regieringen; men de vare slette Regentere, og den sidste blev fortrængt af Alompras fiorde Søn Minderagi, som lod den sidste Keiser drukne i Jravaddyfloden; da en Lov forbyder at udøse det Keiserlige Blod. Mindaragi betvang de indvortes Oprørere, bemægtigede sig Arracan og tvang Siam i Aaret 1793 at aftræde alle de Lande, som hans Fader Alompra havde erobret i Aaret 1760. – Englænderne kom snart i Strid med den nye Birmanske Stat (da Birmanerne vilde med væbnet Haand forfølge nogle flygtede Arracanere indi Bengalen, eftersom de derfra plyndrede i Keiserens Stater); men det blev bielagt og i Aaret 1795 afsendte Compagniet Oberste Symes som Gesandt til Keiseren for at indgaae nye Forbindelser med ham, for at befordre Handelen med Thiktræet og for at aabne Englænderne en nye Handelsvei igiennem de Bir manske Lande paa China. – Minderagi døde den 5te Juni 1819 og hans Sønnesøn fulgte ham i Regieringen. Den nye Keiser begyndte sin Regiering med at lade sin Broder Prins Rangoon, sin Onkel Prins Prone og den største Deel af den Keiserlige Familie skille ved Livet og deres Eiendommeconfisqvere paa Grund af en Sammenrottelse imod ham; desuagtet roses han meget for sin Retfærdighed og Mildhed. Regieringsformen i Birma er aldeles despotisk, og Keiseren hersker med fuldkommen Vilkaarlighed over de Fornemste som over den Ringeste. Siden Aaret 1800 har han tiltaget sig Titelen af Boa eller Keiser; hans Keiserlige Titel er uhyre lang; han kaldes der Herre over Jorden og Luften, og der siges, at hans Roes gaaer saa langt som Solen og Maanen o. s. v. Det værste er, at det Birmanske Rige er ikke allene et theoretisk men ogsaa et praktisk Despotie, og at Landet er affolket og ødelagt ved den militairiske Stilling, som Keiseren har antaget. Da den største Deel af Nationen maae bære Vaaben, saa seer man meest Fruentimmer og Børn i de frugtbareste Egne, som tillige ere trykkede med uhyre Skatter; derfor ere heele Nationer udvandrede af Riget; saaledes de Carianer og de Muggs, hvoraf 100000 Mennesker have nedsat sig i det Brittiske District; dette er formodentlig den egentlige Aarsag, til Striden med Englænderne; thi saaledes var det Tilfældet i 1795, men dengang lod Compagniet de Flygtninger paagribe og udlevere, som fra Bengaaf havde gjort Jndfald i de Birmanske Lande. Af Frygt for Britternes Magt overspænde de Jndiske Magter deres Krigsudrustninger, hvorved de giøre deres Undersaatter misfornøiede, indvikles i Stridigheder og forledes til at misbruge deres Magt. – J det Birmanske Rige er et Napoleonsk ConscriptionsSystem indført, Armeen er meget talrig, organiseret paa Europæisk Maade; men Vaabnene ere slette og et Udskud af den Europæiske Fabrikation; ogsaa deres Artillerie er kun maadeligt. Keiseren residerer nu i Staden Ummerapoora, som er dækket af et Castel og har 90000 Jndvaanere. – Rigets fornemste Søehavn er Rangoon. At Englænderne ere komne i Krig med Birmanerne og derved med Bagindiens Beboere fortiener at regnes iblandt vore Tiders store politiske Begivenheder; thi den vestlige Jndiske Halve er nu allerede i deres Magt; skulde nu ogsaa den østlige have samme Skjebne, saa vilde de derved komme i Besiddelse af den gamle Verdens kostbareste Eiendom, og der erholde en betydelig Resource, dersom de Forenede Nordamerikanske Stater eller de Enropæiske Staters Jndustrie skulde engang i Tiden ved deres Concurrence berøve dem nogle af de store Fordele, som de Sydamerikanske Staters Uafhængighed lover dem. Asien tilligemed Amerika ville saaledes i Fremtiden blive Jordklodens to fornemste politiske Theatre, og Europa den balancerende Magt imellem begge, og Politiken, som i Oldtiden kun bevægede sig omkring det Middellandske Hav, vil i Fremtiden komme til at bevæge sig om Occanet. Det er denne balancerende Tilstand, som Enropa har antaget, der gjor den Græske Affaire til et saa yderst ømt politisk Anliggende, og hvorved det dog ikke kan undgaaes at den maae engang lede til store politiske Følger.