Ribe Stifts Adresseaviser, 1796-09-27
J have været vore Fuldmægtige, vare Gesandtere, med Eders Bajonetters Spidse have J foreskrevet Tractaternes Betingelser. Maaskee man vil beskylde mig for Overdrivelse, og Fanatisme; men indtaget af det, som J have gjort for Revolutionen og Friheden, og som Vidne til disse Krigeres coelige Beskedenhed, og himmelske Uegennyttighed, der, midt under Fiendernes Kanon=Torden, kaste sig lige ind paa deres Sværd, og trodse en overalt nærværende Død, tilstaaer jeg, at jeg føler hellig Ærefrygt saa ofte jeg seer en Soldat. Disse soelbrændte Ansigter, disse ved Strabadser og raaet Veirligt afhærdede Træk, disse sønderrevne Klæder, denne meere end tarvelige Kost; alt dette tilbagekalder i min Hukommelse hine haardføre Lacedæmonier, hine Agesilaus stolte Soldater, hvis Mod og Seiervindinger end maae staae tilbage, for vore Krigeres Kiekhed og Triumpher. Naar en General, en Officier af første Rang, i Spidsen af en Colonne kaster sig midt ind i Fiendens Jld; naar en Massena, en Berthier, paa Broen ved Lod trodser Krydsilden af 30 Kanoner, som rundt omkring for deres Øine udbrede Død og Ødelæggelse; saa beundrer jeg disse Helte, væder med Takneminelighedens Taarer de Laurbær Fædrelandet byder dem. Men disse Halte vide dog at Efterverdenen skal høre om deres Mod, deres Selvopøfrelse; og naar en ærefuld Død naaer dem, paa Midten af deres Løbebane, saa viner deres stormodige Siel allerede Udødeligheden, aabne dem Indgangen til sit Tempel; de raabe, i det de med vore brave Krigere gaae Døden imøde: En Dags Ære er saa god som 100 Aars Liv Men disse Soldater; disse uforfærdede Mænd, som saa got forstaae at slaae, og saa lidt vide at tale om deres Daad; men disse Fædrelandets kiække Sønner, som saa glad, saa forvoven ile til Døden, som uden Haab om at Deres Navn skal blive berømt, falde i Gelederne, disse ubekiendte negennyttige Helte, som hendøe ganske. - - - Det er Beviis paa en Selvfornegtelse som opflammer min Siel til den høieste Enthuusiame, det er Tapperhedens og Dydens sande Heroisme. Hellig og ærværdig er mig den høie Jdee af denne Erkiendtligheden helligede Fest; denne Fest, som som vil giøre Municipalitæternes Registre til ligesaamange Samlinger af store Gierninger. Glæde og Lykke opløfte mit Hierte, naar jeg i Anledning af denne Fest, tænker mig som nærværende i en lille landlig Municipalitæt, naar jeg seer der en ærværdig Olding støttende en gammel Moder, med deres unge Afkom forved sig trænge igiennem Mængden, hvis Øine alle ere henvendte paa dem, paa disse Misundelseværdige. En reen Glæde maler sig paa deres Ansigt, Glædestaarer nedtrille paa deres Kinder. Med Stolthed nævner Oldingen sin Førstefødtes Navn; oplæser med rørt Stemme nogle af hans Breve; foreviser en Attestraf en Foresat som fortæller en roesværdig Daad af ham, og den unge Mands Navn ind tegnes i Livs=Registerer for Faderens Øine, der med høi Glædesfølelse nyder den Ære, hans Søn har for- Nei, aldrig har Alderdom hvervet sig. men i dens skiønneste Tid, helliget en meere moralsk mere ophøiet Tanke. Jeg velsigner den store, den sande rommerske Siel, som har fattet den. Soldater, J som høre mig, bidrager Eders til denne store Tankes Udførelse. Idag ville vi strøe Blomster paa de Tappres Grave, som ere faldne for Fædrelan, det; redder deres Gierninger, deres ubekiendte Navne, fra Forglemmelse; siger os hvad Stort J have seet af dem; J disse Faldnes Ledsagere og Venner; J, som have været Vidne til deres sidste Daad, Fortroelige af deres sidste Øieblik. (Af Frankreich im Jahr 1796)