Jyske Efterretninger, 1767-09-18
Jeg vil for nærværende Tid blive ved Bagtalelse, og da jeg har allerede anført det lidet Gode, der er at finde hos Bagtalere, saa vil jeg nu vende mig til den heslige Deel i denne Handling. Jeg sætter forud, at man kan ikke tale ret om en Ting, naar man ikke forstaaer den. Jeg antager det og som en Grundsætning for alle vore Forretninger, at deres første bevægende Grund maae bestandigen. være vort eget Beste, heraf flyde gandske naturligen følgende tvende Sætninger: Først, at et Menneske, der vil tale om andre Mennesker, maae først kiende ret Menneskene, ikke allene de Mennesker, om hvilke han taler, men Menneskene over Hovedet. Naar han ret kiender Menneskene over Hovedet, saa vil han desto bedre lære at kiende et vist Menneske, og naar han ret forstaaer et vist Menneske, saa vil han berige sin Indsigt og Menneskene over Hovedet med nye Kundskaber. Den anden Sætning er denne: At alle de Discourser, som vi anstille om et eller andet Menneske, maae have vor egen Forbedring til sidste Øyemeed. Efterat jeg har sat dette forud, saa beder jeg mine Læsere, at de vil ved alle de Discourser, hvis Jndhold er Med=Menneskeet, undersøge sig selv og de Tilstedeværende, hvad for en Kundskab, der findes hos enhver og Menneskene i Almindelighed, og det Memeste i Særdeleshed, om hvilket der bliver talet. Pp 2 Som Som Uvidenhed er Moder til alle Vildfarelser, saa liggen- og heri Grunden til al ilde Omtale. Hvor kan et Menneske, der er endnu gandske uforfaren i Lærdommen om Menneskene, med Vished bestemme det ringeste. Han maae enten rose eller laste en menneskelig Handling, saa vil han mestendeels tage feyl, og bestandig handle uvis. Jeg vil tilstaae, at Kundskab om Mennesket er i Almindelighed besværlig, men er da Kundskab om et eller andet Menneske lettere, Jeg er fuldkommen overbeviist om, at man kan ikke grundigen kiende noget vist Menneske, saa længe man kiender ikke et andet vist Menneske, nemlig Sig selv. Et Menneske, der kiender sig selv, finder saa meget at gjøre med sig selv, at han kan ikke anvende saa megen Tid. som gemeenligen skeer, paa at domme om sin Næste; Og naar han taler om andre, saa skeer det paa en grundig og lære rig Maade. Alle andre sladdre om deres Næste, som den Blinde og Farven. Deres Uvidenhed er Grunden til den ene halve Deel af denne Feyl, og deres Ondskab Grunden til den anden halve Deel; Det er et ubedrageligt Kiendetegn paa et Menneske, der har ikke øvet sin Forstand, og hvilket det end og feyler paa Forstand, naar det opholder sig i sine fleeste Discourser over andre; Thi saadan en kjender hverken sig selv, ellers vilde han ikke igiennemhegle sin Næste, ikke heller noget andet i den vilde Verden, ellers vilde han tale derom. - Den nederdrægtige Last Bagtalelse fortiener alle de nederdrægtige Navne med hvilke den bliver belagt i vort Sprog, og de Ord, næsviis og superklog, udtrykke overmaade vel den Feyl, der er i Bagtalerens Forstand; Thi et Menneske, der er ikke ret vel bevaret i Hovedet, er allene oplagt til at opholde sig over andre i det en hemmelig Overbeviisning om hans Naragtighed tilligemed en stærk Dosis af Egen Kierlighed bringer ham til, at han gierne vil sætte andre saa langt ned at de kan blive ham lige, eftersom han føler nok, at han er ikke i Stand, til at ophøie sig saa høyt, at han kan blive dem lig. Et Menneske maae være saa dumt, som det være vil, saa har har det dog en Kraft til at tænke. Denne vender sig til Med Menneskene, saa snart man ikke vil tænke paa sig selv, og da der er intet lettere, og udfordrer mindre Forstand, end at anstille og fælde tørre Anmærkninger og Domme over andre, saa er det tomme Hoveders eeneste Forretning: at de opholde sig over enhver. Disse Personer gidde ikke gjort sig den tunge Møye at eftertænke og giøre Overlæg og anvende deres Bemøyelse paa Tungen, hvilken de vide med saadan en Hurtighed at sætte i Bevægelse, at man maae forundre sig over, hvor hastigen Ordene kan rulle ud af Læberne. Man seer let, at de maae have havt en mægtig Øvelse, for at erholde denne særdeles Færdighed. Næstens Feyl give Ordene et falskt Anstrøg af Tanker, og den øvrige Hob tankeløse Sladrere, der ere ligesaa vankundige og dumme, anhøre dette Sladder med begierlige Øren, og bringe det med stor Geskæftighed videre ud. Dersom Verden, vilde med eet blive klog og dydig, saa vilde alle disse Personer blive seete i deres rette Nøgenhed, og deres Tanker og Discourser vilde forekomme dem selv, som Aviserne i FredsTider; Thi man kan med billighed kalde dem det Ondes Avis Dragere. Deres elendige Beskaffenhed er og klar deraf, at enhver, der gjerne taler ilde om sin Næste, derved fuldkommen slaaer sig til den ringeste Pøbels Partie. Hidindtil have vi betragtet denne Handling paa Dumhedens Side, efter den første Sætning. Den anden giver os en riig Leylighed til at indsee sammes Daarlighed og Ondskab. Den anden Grund=Regel er denne: At vi skal giøre alle Ting til vort Beste. Jeg veed vel, at vi kan fore os andres Feyl til Nytte. Denne Sandhed har allerede hos de Gamle frembragt dette Ordsprog: felix, qvemfaciun alien pericula cantum, 3: Lykkelig er den, der bliver klog af andres Skade. Denne Nytte have allene de der tænke meere paa sig selv, end paa andre. Men da vil have seet, at Bagtalere tænke ikke paa sig selv, saa ere de ikke heller i Stand til at kunde faae denne Nytte. Dersom vi vil undersøge de øvrige Fordeele, som de have af deres ukierlige Tale, saa vil vi forundre os over, hvor forfængelige, hvor latterlige og hvor overmaade smaae de ere. Pp. 3 Bag. Vagtaleres Hoved Nytte er den Fornøyelse, som de finde i saadanne Bagtalelser. Naar vi fornemme en erholden Fuldkommenhed, saa hedder det behagelige i denne Fornemmelse, Fornøyelse. Nu erholder ingen ved Næstens Feyl en sand Fuldkommenhed, hvilken han ikke uden samme havde kundet erholde. Den eneste sande Fuldkommenhed, nemlig en Forbedring, er af den Beskaffenhed, at Bagtalere ville ikke have den, og kan ikke blive deelagtige i den; Den anden er meget nægtende, den bestaaer blot deri, at vi see, at en anden er slemmere, end vi. Jeg seer ikke, hvorledes vi kan blive forbedrede ved denne Kundskab, helst da, ved nøye Undersøgelse, ogsaa denne nægtende Fordeel vil henfalde; Thi jeg vil tilstaae, at et Menneske, der igiennemhægler en anden for Gierrighed, er ikke selv gierrig, er han derfor bedre, er han derfor frie for andre Laster, der ere ligesaa nederdrægtige, Er det ikke det samme, som om et Menneske, der havde en sønderreven Skjorte paa Kroppen, vilde opholde sig over den, der gik med sønderrevne Skoe, Hvad Fordeel erholder den Ukydske deraf, at han er ingen Tyve og bliver den Ubarmhiertige bedre derved, at andre ere ukydske, En vis Slags Stolthed bliver vel ernæret ved Bagtalelse, i en tom Indbildning, at man er bedre, men, naar man ret betragter denne Stolthed, saa er den overmaade nederdrægtig; Thi der hører just ikke megen Dyd til at være bedre end et lastefuldt Menneske, der lever paa en grov Maade i aabenbare Laster, og det er ingen sand Ære for et Menneske, at han er ingen Tyv og Hore=Jæger eller at han ikke har fortient Galgen. Og det er dog alt det, som Bagtalere søge efter, derfor fornøye de sig aldrig med deres Næstes Feyl, som de virkeligen ere, men de forvandle dem til Laster, de drive dem til det høyeste, og giøre de ringeste Forseelser til lutter skammelige Gierninger. Hvor liden er ikke den Fornøyelse, som man drager af den blotte Bagtalelse, og bestaaer deri, at man kan holde et Sælskab vedlige, og har opmerksomme Tilhørere. Det er elendige Folk, der høre gjerne slige Discourser. Man behøver ikke at besidde den ringeste Fuldkommenhed, for at behage saadanne. Dette biefalds Værdie er saa ringe, at den det er ikke Umagen værd at være fornuftig for at erholde det. Endnu en Slags Fornøyelse er tilbage, hvilken en Baataler fornemmer i en overmaade stor Grad, og til hvilken han gandske overgiver sig. Denne Fornøyelse kunde tiene til hans Undskyldning, om en Fornøyelses Storhed i Almindelighed kan retfærdiggjøre en Handling; Thi i denne begge finde en overmaade stor Fornøyelse, den ene i Pen Fald vilde Gierrighed og Geilhed blive lovlige, eftersom ge, den anden i den liderligste Vellyst, og jeg veed ingen Last, som jo derved vilde blive til en Dyd. Denne Fornøyelse er aldeles umenneskelig og ret Diævelsk, og bestaaer i den behagelige Fornemmelse, at see en anden ulykkelig. Derfor see Øynene ikkun efter Feylene, og Ørene ere ikkun aabne for Bagtalelse. Hvor fordærvet maae ikke et Gemyt være, der giør sig en Glæde af, at det gaaer ikke ret til Saadant et Menneske giver sig blot, at det har gandske og aldeles ingen Kierlighed. Helst da en Bagtaler lader det aldrig blive derved, at han igjennemhægler Næstens virkelige Feyl, men han giør, saavidt, som det staaer til ham, enhver lastefuld. Saafremt det stod i hans Formue, saa vilde han, som Diævelen, gjøre den heele Verden forrykt, men da han kan ikke det, saa stiller han dog enhver saaledes frem, som han vil, at enhver skulde være. Derfor finder han ikke noget got hos noget Menneske, han søger kun efter Laster, og, hvor han ikke finder dem, der optænker han dem. Han er en Skarnbasse, der ikkun roder i Mødinger ne, og som Nero og Basiloviz forlystede deres Øyne i de Myrdedes Blod, saa forlyster han sit Hierte i, at hans uskyldige Med=Mennesker blive berøvede deres ærlige Navn. Den hellige Skrift beskriver dem ret livagtigen i deres skammelige Skikkelse. Jeg vil tilføye nogle af disse Beskrivelser: I deres Mund er intet vist, inden i dem er HierteSorg, deres Strube er en aabnet Grav, de smigre med deres Tunger, der er Slange Edder under deres Læber, og deres Mund er fuld af Bander og Bitterhed. Deres Fødder ere hastige til at udøse Blod, der er Ulykke og Elendighed i deres Veye. Der er ingen Gudsfrygt for deres Øyne. De hvæsse deres Tunge som en Hugorm, der er Øglers Forgift under deres Læber. De tænke Ondt i deres Hierter, og og omgaaes dagligen med Krig. Deres Mund er blødere end Smør, og de have dog Strid i Sinde, deres Ord ere smidigere end Olie, og de ere dog dragne Sværd.