Aalborg Stiftstidende, 1832-10-22
En Doctrinair er en Tilhænger af det lille politiske og philosophiske Partii, som kaldes Doctrinen. Og hvad er Doctrinen, som politisk Parti betragtet, Den er allerede bleven til før den første Restauration, men først dengang viste den sig offentlig og først fra den Tid af har den derfor et Navn. Hemmeligt havde den forhen arbeidet for ved Udlandets Hielp at føre Bourbonerne tilbage. Med Emigrationen begyndte dens Jntriguer og med afvexlende Held virkede den under Conventet, Directoriet, Consulatet og Keiserregjeringen. Derfor hilsede Doctrinen Restaurationen med dobbelt Glæde, først som Gjenopretter af dens yndede Principer, dernæst som et Værk, til hvis Udførelse den i mange Aar havde virket. Restaurationen var for dette Parti en Gjenstand, som Egenkjerlighed endnu gjorde det dyrebarere end Overbeviisningen; man behøver vel ikke at tilføie, at den ogsaa snart blev Gienstand for doctrinair Profit. Medlemmerne af dette Parti fik høie Embeder i Staten; de bleve Restaurationens og Legitimitetens Yndlinger og udvandrede med samme til Gent for at vende tilbage til os paa de fjendtlige Bagagevogne. Men ved Siden af Doctrinairerne, disse Legitimitetens nye og derhos plebejiske Tilhængere, fremtraadte nu Mændene fra det gamle Hof, det gamle Monarkies Støtter, de gamle Adelige, der betragtede de Kongelige Forgemakker paa en vis Maade som deres Privatdomainer, der havde fægtet paa Legitimitetens Valpladse og enten havde fulgt Kongen i hans første Exil eller idet mindste paastode at have tjent ham med tvetydig Troskab i de Keiserlige Forgemakker. Alle disse Mænd udgave sig for endnu uundværligere og langt renere end Doctrinairerne. De havde taget Deel i Condes Feldttog og troede i samme at have tilfægtet sig Ret til at give Raad og fordre Belønninger. I deres Øine var Doctrinen kun et lille paatrængende Parti. Jmellem begge opstod en Kamp, og Doctrinen, skjønt vel bevandret i Hofintriguer og Coulisse. rænker, maatte ligge under. Et Tilfælde, Hertugen af Berrys Mord, medførte en fuldstændig absolutistisk Reaction og berøvede Doctrinen den Smule Gunst, hvoraf den endnu var i Besiddelse. Den bortfjernedes fra alle offentlige Embeder just i det Øieblik, da den arbeidede paa en Valg, lov, der var endnu værre end den, der siden conciperedes af det deplorable Ministerium. Saalænge den endnu havde noget Haab tilbage, tog den sig vel iagt for at træde frem som afgjort Opposition, men da 3 Aar af Carls Regjering, med 4 af Ludvigs havde beviist, at den fra denne Side Jntet havde at vente, kunde den ikke længere holde sig, men kastede sig i Liberalismens Armee. Man optog den her saaledes som man pleier at optage Overløbere, af hvem man kan vente sig Nytte, og heraf kan man forklare sig det syv dobbelte Valg, med hvilket dens daværende Stormester Royer-Collard blev beæret. Men Doctrinen havde ingenlunde tilegnet sig den Leirs Grundsætninger, til hvilken den var gaaet over; den beholdte sine særegne Legitimitets=Principer, som den saalænge havde holdt over og som engang havde havt en saa god Virkning. Saadan var dens Stilling, da Revolutionen udbrød i 1830. Den tog ingen Deel i Kampen, men ved en sjelden Lykke og en let forklarlig Misforstaaelse blev den strax i Begyndelsen sat ved Statsroret og saaledes istand til at give det første Stød til den retrograde Bevægelse, som nu har varet i 2 Aar. Dens Rustning udgjorde med Hensyn paa Udlandet de haanlige Tractater fra 18115, med Hensyn paa Frankrig selv Quasilegitimiteten. Uagtet dens udelukkende Fordringer paa Duelighed og Jndsigt kunde den dog kun i 3 Maaneder holde sig ved Roret. Den maatte overlade sin Plads til meere populaire og patriotiske Mænd, men den vedblev at staae ved deres Side og arbeidede, saavidt den kunde, dem imod, for at gavne sig selv. Det lykkedes den at styrte disse og at afstedkomme Ministeriet af 13de Marts, hvilket den, i Haabom engang at blive dets Arving, har understøttet med sielden Vedholdenhed, men netop ved sin Understøttelse tillige lagt i Graven.