Berlingske Tidende, 1835-01-17
Paris, den 6te Januar. – Marschal Neys Fordømmelse støtter sig vistnok paa historiskt bekjendte Kjendsgierninger; det turde imidlertid i et Øjeblik, hvor man i Paris viser, eller meget meer affecterer en saa stor Forkjærlighed for Marschallen og hvor Partiaanden gaaer saa vidt, at stemple hans Fordømmelse ved Pairsretten som et Justitsmord, være her paa sin Plads, at erindre og hiin Tids Begivenheder. Vi vælge dertil en ligesaa kort, som simpel Fortælling, der findes i Tidenden la France. Dette Blad siger: "Man ventede Hertugen af Berry i Besancon, hvor hans Eqvipager allerede vare ankomne, da man pludselig erfarede, at der var uddeelt en modsat Ordre, og at i Stedet for ham, skulde Marschal Ney komme. Denne forkyndte selv Jndbyggerne dette, i det han tillige indgjød dem den største Tillid for Fremtiden. Følgen heraf var, at Enhver lede ham ved hans Ankomst imøde, for at tilbyde ham sin Tjeneste. Han svarede Alle, at han indestod dem for Udfaldet, og at han vilde bringe dem Tyrannen i et Jernbuur. Denne Marschallens Yttring og alle hans Løvter ere dengang hørte i et stort Selskab i Besancon af en Mængde Personer, saa at en af de Tilstædeværende saagar yttrede med høi Røst: "Dette Jernbuur huer mig ikke; den, der siger for Meget, siger Jntet. To Dage derefter brød Marschal Ney og med General Bourmont til Lons-le-Saulier, hvor flere Regimenter vare henbebordrede, hvilke skulde støtte sig til Lyon og spærre Buonaparte Vejen. Da flere Royalister paa Vejen didhen tilbøde Marschallen deres Tjeneste, afviiste han dem med de Ord: "Det er overfledigt, det vil kun koste deres Hustruer Taarer. Paa den Dag, hvor det aabenlyste Forræderie fandt Sted i Lons-le-Saulier, begav Marschallen sig i hans Pragt-Uniform og med en Decoration i Æreslegions Ordenen, hvorpaa den keiserlige Ørn fandtes, til den store Vaabenplads; her lod han Tropperne slaae en Kreds, og, efter en Dagsbefaling til Buonapartes Gunst, holdt han en skort Tale til dem, som han endte med Ordene: Keiseren leve. En mærkelig Kjendsgierning herved er, at de fjernt staaende Troppeafdelinger, som ikke havde kunnet forstaae Taleren, besvarede hans Raab med Skriget: "Kongen leve! Jmidlertid ankom General-Jnspecteuren, Grev de Grivel paa Pladsen, for at slutte sig til Marschallens Følge. Men hvor forbausedes han ikke, da han paa Marschallens Befaling saae sig formelig udelukket derfra. Efterat han havde erfaret Neys skjændige Frafald, brød han over Knæet sin Kaarde itu, i det han raabte: Kongen leve, Forræderen Død. For denne skjønne Handling fik han, efter Bourbonernes anden Tilbagekomst fra Jura Departementet, en Æreskaarde. Den følgende Dag forlod Marschallen Lons-le-Sauler, for at gaae Buonaparte imode. Da efter Kongens anden Tilbagekomst i Aaret 1815 en retslig Fremfærd indledtes mod alle Militaire, som notorisk havde taget Deel i Marschal Reys Forræderi, bleve flere af dem, blandt Andre General Marchand, af Krigsretten frikiendte, Andre, som General Radet, dømte til Fængselstraf. Dette er imidlertid aldrig faldet Nogen ind, at bestride disse Dommes billighed. Marschallen var i Begyndelsen ogsaa stillet for en Krigsret, der bestod af hans Vaabenbrødre; hvorfor erklærede han denne Ret for incompetent, Thi det er notoriske, at han selv valgte Pairs Kammerets Jurisdiction, hvilket dengang gjorde Forelæggelsen af et særegent Lovudkast nødvendig, da Marschallen ikke kunde beraabe sig paa sin Pairstitel. Hvad nu Beviserne for Forræderiet og Marschallens forud fattede Beslutning dertil angaaer, saa tale klart derfor hans Proclamation til Tropperne, hans Dagsbefaling i et Øjeblik, hvor han endnu stod langt fra Buenaparte, videre den Omstændighed, at han allerede ved sin Afreise fra Paris, og efterat han nylig havde hyldet Kongen, medbragte Æreslegionens Stjerne med den keiserlige Orn. Men desforuden fandtes efter Marschallens Afreise fra Lons-le-Saulier en Pakke Breve, som den daværende Præfect i Doub befalede at aabne. Af denne imellem Marschal Ney og Grev de Bourmont førte Brevvexel, som dengang ikke ved Processen fremlagtes, fremlyser klart og tydeligt, at Marschallen allerede længe havde den Hensigt at forraade sin Konge, og at han, naar han gav det Løvte, at bringe Buonaparte tilbage i et Jernbuur, havde han til Hensigt at aabne ham, som Sejrer, Hovedstadens Porte. Man vil maaskee nu indvende os, at Bourbonnernes System overhovedet var Ney modbydeligt, og at Napoleon var hans Konge, hans Afgud, hans Herre. Men betragtet fra dette Synspunkt, kan Marschallen heller ikke undskyldes. Hvad gjorde han efter Slaget ved Waterloo Han ilede lige til Paris, og forlangte af Senatet hans Konges, hans Afguds, hans Herres – Afsættelse. Han forlangte den i de heftigste Udtryk, saa at General Droudt, oprørt over en saadan Utaknemlighed, raabte højt i Senatet: "Det gjør mig ondt, at Marschallen saa hurtigt har forladt Hæren, da han ellers maatte vide, at der endnu gives en Armee, der staaer ved Lyon, og bereder sig til at forsvare Hovedstaden. Havde Buonaparte senere endnu engang seiret, saa havde han ladet Marschal Ney skydes, og Jngen vilde have sagt et Ord derimod. Alle Declamationer for Øjeblikket om Marschallens Domfældelse ere altsaa Jntet uden blotte Paaskud, for at ophidse Gemytterne mod hinanden, at nære det politiske, indgroede Had og saagar for Fremtiden at udstrøe Kimen til borgerlig Tvedragt og fordærvelig Partiaand.