Aarhuus Stifts-Tidende, 1840-05-13
(Sjællandsposten.) For kort Tid siden kom en Kammagers Kone reisende til en Kjøbstad, ved hvis Port hun angav sine medhavende Kamme og fremviste Passeer=Seddel paa dem. En af Betjentene yttrede, at det var smukke Kamme og bad Konen om at sælge ham een; men hun afslog det paa Grund af, at det var hende som Reisende forbudt at handle i Detail. Dog, da Betjenten længe bad hende derom og tilbød en forholdsmæssig høi Betaling, overlod hun ham endelig en Kam. Men neppe var Kjødet sluttet, før Betjenten erklærede alle hendes Varer for confiskerede, fordi hun havde handlet dermed imod Lovbestemmelserne. Det vil være forgiæves at beskrive Konens Overraskelse, Skræk og Fortvivlelse ved denne nederdrægtige Fremgangsmaade, der berøvede hende al hendes Eiendom, og det vil være ligesaa vanskeligt at beskrive hele Byens Jndignation og Forbittrelse imod den paagjældende Person, da denne Tildragelse rygtedes, en Forbittrelse, der sikkert vilde have skaffet sig Luft i Haandgribeligheder, dersom man ikke i denne By allerede var næsten vant til lignende Ting. Der er vel ingen Tvivl om, at vedkommende Toldbetjent ikke kan drages til juridisk Ansvar for sin Daad, eftersom Loven desværre kan bruges til Skalkeskjul for en saadan Handling; men der er en Dom, der er ligesaa vanærende som Tugthuusstraf og Arbeide i Slaveriet, og denne Dom træffer den Skyldige, hvor høit eller lavt han end staaer. Denne Dom er allerede udtalt over hiin elendige Person, overalt hvor han er kjendt, og vor Skyld skal det ikke være, om han selv ikke engang skal blive ligesaa bekjendt som hans Gierning. Og maa det end antages, at han ikke engang har Følelse for den Foragt, der skal hvile paa ham, saa vil der dog vel komme en Tid, da hans egen Samvittighed skal fortælle ham, hvilken æreløs Person han er, og den bedragne Kones Taarer skulle da falde brændende paa hans Sjæll. Jkke længe - skrives der fra Odense – mindes man en saa skjøn og folkelig Fest som hiin den 5te Mai, da Asylbygningens Grundhjørnesteen blev lagt af Hs. K. H. Kronprinds Frederik Carl Christian. Præcise Kl. 12 afhentede Asylets fire Forstandere Hs. K. H. fra Slottet og ledsagede Høistsamme til Asylpladsen, hvor Asylets 12 Jnspectricer, modtoge Prindsen, der overrakte den ældste Jnspectrice for Øieblikket, Frøken Holm, en Sølvplade, med Inskription, til Nedlæggelse i Hjørnestenen. Frøken Holm modtog den paa en Pude og har den foran ind paa Asylpladsen, hvor en talrig Mængde Damer og Herrer vare forsamlede af alle Klasser og Stænder, Festen begyndte med en Psalme, accompagneret med Horn og Basuner. Derefter fremtraadte Asylets Secretair, Biskop Faber, og tolkede Festens Anledning. Pladen blev nu, efter at dens Jndskrift var oplæst, indsat i en Tinkasse, og af Hs. K. H. nedsat i Hjørnestenen. Jnspectricen Fru Schønheyder rakte Hs. K. H. Muursteen, af Sølv, og Jnspectricen Mad. Kaarup, Kalk paa et ziirligt Muurbret, hvorpaa Hs. K. H. bedækkede Pladen med Muursteen og tilmurede dem, samt udbragte derpaa et Længe leve! for D. M. Kongen og Dronningen, hvilket besvartes af Publikum med et tredobbelt Hurra. Festen endtes med en Psalme, sjunget af Asylbørnene. Bemeldte Psalme sluttede saaledes: Fader gaaer sin Vei, Dog i Nød vi sidde ei tilbage. Moder see vi ei; Arnens Jld er slukt, Hjemmets Dør er lukt, Gud dog sørger for os alle Dage. Af en kjærlig Aand. Raktes hjelpsom Haand, J vor Sjæl er Lys og Fred oprunden. Caroline, Du Kom os Smaae ihu; Vi har Kjærligheds=Asylet fundet.