Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1808-02-27
Men nu komme vi til to Hovedspørgsmaale, 1) vinder en Stat som Dannemark noget ved en næsten uindskrænket Handelsfrihed, og 2) kan den indenlandske Jndustries Flor bestaae med en saadan Frihed, De Grunde, som Toldanordningen anfører for Jndskrænkningerne i nyere og ældre Forbud mod Varere Jndførsel eller Udførsel, ere: 2) at disse Forbud, i lige Grad, som de have tvunget Handel og Skibsfart, ikke have forfremmet Varers Frembringelse i Landet selv, b) at Smughandel er jevnligen indtraadt i redelig Handels Sted, og har berøvet Statscassen en Jndtægt, den kunde behøve, og saaledes, samt i andre Maader, virket til Skade for det Almindelige. Mod den første af disse Grunde, at hine Forbud ikke have forfremmet indenlandske Varer, Frembringelse, kunde maaskee indvendes, at de allene umuelig kunne virke til dette Maal, da der udkræves mere end saadanne Forbud til at ophielpe indenlandske Manufacturer, d. r. med andre Ord, det er ikke nok, at udenlandske Varers Jndførsel forbydes, men de indenlandske Fabriker maa tillige sættes i den Stand, at hine kunne undværes, og naar dette er skeet, vil Forbudene mod undværlige udenlandske Varers Jndførsel ogsaa være et kraftig medvirkende Middel til deres Fremme. Det er ingen Under, at saadanne Forbud ikke have fremmet den indenlandske Jndustrie, saa længe de væsentligste Midler til dens Opmuntring manglede. - Den anden Grund er: "Smughandels Jndtrædelse i redelig Handels Sted. Men er Smughandel ophørt med Forbudene? Dette er et Spørgsmaal, hvis Besvarelse vilde lede mig for langt bort, men som neppe af Sagkyndige vil besvares bekræftende. Statscassen har rigtig nok directe vundet endeel, thi man regner, at Told afgivterne i de senere Aar have indbragt aarlig omtrent 2 Millioner. Men mon Staten, som Stat betragtet, ikke paa den ene Side taber her, hvad den paa den anden vinder, Filangieri siger i sit herlige Værk om Lovgivning, der hvor han taler om saadanne Afgivter: "Disse Paalæg kunne enten lægges paa Udførslen og den indere Circulation af indenlandske Handelsvarer, eller Jndførslen af fremmede. Det ulykkelige Stød, som ved det første bibringes Jndustrien, falder strax i Øinene. Hvad Udførslen angaaer, da veed enhver, at det er Sælgeren, men ikke Kjøberen, som betaler Tolden. Da han maa indrette sine Priser efter de hos andre Nationer gjængse Priser, saa kan han ikke forandre dem saaledes, at Tolden falder paa den Fremmede. Om end en saadan Afgivt lægges paa en Varesort, som Nationen er den eneste Besidder af, saaledes at den fri for al Concurrence med andre, kan bestemme Prisen, efter eget Tykke, saa ophører Paalægget derfor endnu ikke at være skadeligt, efterdi Sælgeren, naar han vil tvinge Udlændingen til at betale Afgivten, formindsker ved Prisens Forhøielse Søgningen, Forbrugen bliver ringere og Staten taber efterhaanden en Rigdomskilde, som den var ene i Besiddelse af. Spanien leverer et Beviis herpaa. Barilla *) er *) Et uundværligt Product i Glashytterne, uden hvilket intet fiint Speilglas kan forfærdiges. et Product, som denne Nation næsten eier allene. J intet andet Land kunde det krives. Stolende paa den udelukkende Besiddelse lagde Regjeringen paa denne Artikel en Toldafgivt, som udgjorde næsten den halve Værdie. Udlændingen kjøbte den dyrt, og betalte uden Tvivl denne Afgivt, men hvad var følgen deraf, Paa den ene Side aftog Consumtionen af dette Product uendelig meget, og paa den anden blev Landmanden, der ikke havde nogen Fordeel af denne Priisforhøielse, som blot grundede sig paa Toldafgivten, modløs ved den Vanskelighed, der lagdes Forbrugen i Veien, og efterlod at avle Barilla. Saaledes kan et Folk berøves en Gave, som Naturen har forundt det. Fortsættes.) Publicums Bifaldsyttringer. Blandt de Friheder, som næsten til alle Tider og i alle Lande, ere blevne ubeskaarne, hører unegtelig den, at tilkjendegive offentlig sin Mening om Forfattere, Konstnere og Virtuoser. Selv i de Stater, hvor endog en Fattigfogeds Embedshæder, holdes i Hævd, er det enhver uden Forskjel tilladt, at nedrive hine saa meget han kun ønsker. Det er alle uformeent at sige om en slet Embedsmand at han er en slet Forfatter, men ikke, uden at komme under Tiltale, tør man sige om en slet Forfatter at han er en slet Embedsmand. Man kan meget gjerne sige offentlig om en Major, at han har skrevet som et Aalehoved, men ikke at han har commanderet som et Aalehoved. J Grunden kommer det dog paa eet ud enten man skriver eller handler som Desmer. Men man troer nu eengang for alle, at en Forfatters Ære kan taale hele Skaaller, men Embedsmandens derimod ikke det allermindste Blekstænk. Publicum har tre Maader at tilkjendegive Forfattere, Konstnere og Virtuoser sit offentlige Bifald, enten ved 1) Klap, 2) Hurraraab eller 3) Recensenter. Man klapper naar den første Sanger eller Sangerinde henrykker Tilhørerne med sine Trylletoner; man klapper naar Gjornevich eller Romberg lade sig høre, man klapper naar en stor Skuespiller eller Skuespillerinde fremstille en frappant Scene med Liv og Kraft; man klapper for en heldig dramatisk Digter, naar hans Stykke er tilende; man klapper for en Skuespiller, Danser eller Danserinde, som ved en Beneficeforestilling betakker sig hos Parterret, fordi det har undt dem sin Søgning; man klapper for Scenen imellem Hakon og Olaf; man klapper for Badskjæren og Signekjellingen i Barselstuen, naar de falde omkuld med Skjærmbrædtet; man klapper for en Kat, som faaer det Jndfald at recognoscere Theatret; man klapper endelig for en Skjøge, som følges ud af Rosenborg Hauge. Hvor er den Linnens, som kan ordne alle disse forskjellige Slags Klap i et eget System, med alle deres Over- og Underafdelinger, Det gaaer, som forhen engang er sagt, ikke et Haar bedre med Hurraraab. Man raaber Hurra for høie Personer; man raaber Hurra for dramatiske Digtere, man raaber Hurra af Glæde, man raaber Hurra af Harme; man raaber Hurra efter beskjenkede Kjerlinger og Lommetyve. 9, fattige Tungemaal, som kun kan yttre saa høist forskjellige Følelser med to Udtryk Publicum, i Ordets egentlige Forstand, maa altsaa i dette Tilfælde betragtes som en umælende Skabning, der mangler et ordentlig Organ til at udtrykke sit Bifald og Mishag, sin Glæde og Sorg Konstdommerne have herlig vidst at benytte sig aff denne Svaghed. De tale i Publicums Navn, og paa dets Vegne, som om de vare Formyndere for dette umyndige Barn, thi de vide, at det ikke kan tage til Gjenmæle. De kunne paabyrde det de største Urimeligheder, og det tier. Saaledes hopper Kidet paa den døde Løves Ryg. Men hvad koster det ikke for Umage i Verden for man kan forskaffe sig dette umælende, vægelsindede, fordomsfulde Va sens tvetydige Klap og Hurra? Hvor mange Feld slag maa der ikke vindes, førend Helten ved sin Jndtrædelse i Logen kan blive modtagen med de Klap, som tilforn ødsledes paa en Kat, eller med de Hurraraab, som tiljubledes mangen en beskjenket Kjerling, uden at hun endog nogensinde higede derefter. Hvor mange søvnløse Nætter, hvor mange sønderbidte Penne, hvor megen Ærgrelse og Forfølgelse koster det ikke Digteren, førend han kan hoste de Klav og Hurraraab, som Badskjæren, og Signekjerlingen i Barselstuen faae, blot ved at kaste et Skiermbrædt omkuld Tilskriften til Lejerne, foran min Historie om Griffenfeld, frikænder mig hos enhver Upartisk for med mindste Arrogantse at have anmældt dette litterære Produkt. Aabenhiertig har jeg p. A bekændt Rimeligheden i, at mit Arbeide vil blive overgaaet af dem, der – som ikke var mig mulige kunne øse af Historiens utrykte, i Kjøbenhavn opbevarede, Kilder. Hos Den, der ikke allene uden al Belønning, men og med betydelig Opofrelse, nu henved to Desennier har utrættelig arbeidet i dansk og nordisk Historie, kan humaniteten ikke mistændes i den Tilstaaelse jeg sammestæds giør, at jeg dybt følende for Alt hvad der angaaer og kan udvide mit Fædrelands Historie, ser med inderlig Glæde dette mit Arbejde overgaaet af en fuldstændigere Levnetsbeskrivelse. Den mig som Menneske og Videnskabsmand ganske fremmede Hr. Amanuensis Kristian Molbech modtage derfor min oprigtige Forsikring om uskrømtet Forbindtlighefor hver en Berigtigelse, Han med sin Adgang til det store kongelige Bibliotek kan frembringe i den over mit Arbeide udførlige Kritik, Han bebuder i dette Skilderies 38 No. Men imidlertid er jeg afvartende denne Kritik - overbevist om, at det saakyndige og upartiske Publikum aldrig skal kunne anse min griffenfeldske Historie for et saa løierligt Fænomen, som Hr. Molbechs i Skilderiet truende og uartige Bebudelse om sin Kritik er. Thi løierligt er det at se en i et Videnskabsfag for Publikum ganske ubekændt Yngling truende bebude, hvorledes han agter at slaa Sig til Ridder paa en Mand, der ikke ved Patroner eller disses Partigængere, men ene ved egne Arbeider har maaske skaffet sig i Faget et Navn, der dog neppe kan være den unge Molbech iveien. Løierligt end er det at se, hvorledes denne Yngling heel uartig angriber, for min Skyld, Skilderiets Redaktør, som Den, der uden Selv at læse Skrivterne skal dømme om dem efter Andres Mening. Dog Hr. Wer sel pleier at kunne staa paa sin egen Fod. Han vil Selv kunne belære den ubeskedne Yngling om at have Nogle for Skik at dømme om Skrifter efter Andres Mening, saa bruge Nogle igæn at læse Bøger med de forudfattede Fordomme, der kunne smigre og vinde en eller anden Mesen. Men - hver i Verden har sin Skik, Hr. Molbechs er det at ville paa sit Hjertes Bekostning debutere som dansk Historiegrandsker, og jeg ønsker ham Lykke hertil. Miskænder jeg Ham, saa tilskrive Han denne Miskændelse sin egen et ungt Menneske især usommelige Bebudelse af en Kritik, Han jo uden al Forudkyndelse kunne være kommet frem med. Jeg staar med Kjøbenhavns nyeste Skilderies mig personlig ganske ubekændte Udgiver i ingen Forbindelse, hverken dirette eller indrette, hverken ved Ven eller Vens Ven. Skilderiets fordeelagtige Dom over mit griffenfeldske Arbejde var mig saa meget mere uventet, som jeg i Fortalen p. V. og Adjæret havde modsagt de Erindringer, der i Skilderiets No. 99 for 1806 vare opkastede imod den for Griffenfelds Levnetsbeskrivelse af de skjønne Videnskabers Sælskab udsatte Prisbelønning. Thi slig Tollerantse er i vore Tider just ikke saa almindelig. J øvrigt føle Jngen mere end jeg de med min Stilling - langt fra Bogsamlinger og Arkiver – uadskillelige Mangler, mine mangeaarige historiske Arbeider maa have At disse Arbeider alligevel have tilvundet mig vore Lærdes, ja endog tyske og svenske Lærdes Bifald har hidtil været min eneste Belønning, der, om end nok saa smigrende for mig, dog synes ganske umisundelig for Andre. Odense d. 23 Febr. 1808. Dr. Gustav Ludvig Baden.