Aarhuus Stifts-Tidende, 1816-04-06
Saalænge Borgerværd, Fædrelandssind og Dannished ere Dyder i vort Norden, saalænge vil ogsaa Knudsen leve i sine Medborgeres Erindring; Clis vil opbevare hans Navn til de sildigste Slægter, og vor Børnebørns Børn ville vide at fortælle om den ædle Dannemands, den godlidende Sangers Jd. Sir Løfte troe meddeler dette Blads Udgiver i Dag sine Læser det Ingemanske Qvad, saa og den Mindetale, Christi Læres nidkiere Forkynder, Oldingen Balle, holdt ved Sangerens Grav. Hvad vil den Skare sort og lang, Hvi lyder Suk til Sørgesang? Er her en Kjæmpe faldet: Ja visselig, en Kjæmpe god J Kamp mod Jordens Sorg han stod; Nu har ham Gud hiemkaldet. Med venligt Smiil i lyse Blik, Med Sang han gjennem Verden gik, Hver Kummer for ham flyede. J Borg, i Hytte løb hans Røst, Selv over Grave sang han Trøst, Forladte til ham tyede. Til Kamp for Drot og Fædreland, Opflammed han den danske Mand Med Qvad i Vaabenbraget; saane sal. : Blod, Ned Krandsen han ved Graven stod Liig Dannebrog paa Vraget. Ja, Field og Dal har hørt Din Sang, Fuldendt er nu Din diærve Gang, Du Sørgens brave Fiende! Dit varme Hiertes Glød er slukt, Din Læbe taus. Dit Øie luft; For Dig nu Taarer rinde. O gjerne steeg Du af Din Grav, Og tørred selv hver Taare af, Som ved Din Bortgang rinder; Dog nei, i Graven boer Du ei : Høit over Jorden gaaer Din Vei, Du Sørgens Seiervinder! Med høire Haand paa Sangerens Kiste holdt Hs. H. Biskop og Konfessionarius Dr. Balle følgende H. Tale: - Fred over Dit Støv, Du værdige HæT. dersmand, Hans Christian Knudsen, J Liv og Død T. for vor ejegode Konge en varm og troeskabsfuld Undersaat. J Liv og Død for vor hulde Dronning en T ligesaa livlig, som nidkjær Undersaat, For vort gan, T. ske Kongehuus befjælet af den ivrigste, den helligste T. hengivenhed, For elsket Folk virksom, utrættelig, F. gavnlig Borgermand og Medborger, og for hævdet Fædreneland et Offer, hvis Minde aldrig forgaaer Du Sallige! Din frelste Sjæl fryder sig hos Gud, vor Fader, i Samfund med Forløseren Jesu Christo, som stedse var Din Tillid, Dit Haab, Di blide Mynster. Dine Gierninger følge Dig! De vare ædle, gode, velmenende. Tusinde, og atter Tu finde saarede Krigere, forladte Fanger, forgfulde Enker, bedrøvede Faderløse, ihukomme Dit Navn med Længsel, med Taksigelse, med Kummer og Taarer. Brave Knudsen, til vort sidste Aandedræt boer Dui vor Barm, Retskafne Knudsen, fra vort inderste Hjerte udstrømmer Din Priis. Navnløs Glæde triumpherer i Din ophøiede Aand. Men Fred over Dit Støv, Stille Fred gjennem flere Tidsaldere, Amen! Hvor skiønt er ikke ogsaa følgende Qvad til Danmarks store Kunstnerinde Madame Schall, da hun nedlagde Kunstens Laurbærkrands paa Knudsens KiøOl da Du ofred Konstens store SønDen Laurbærkrands, som var hans KonstnerlønPaa Kisten ved hans andre vundne Krandse, Og da Dit Hjertes bittre Taarer flød Ved Tanken: Danmark tabte ved hans Død - Hvo kunde Sorgens tunge Graad da standse? O! store Kunstnerinde, Du var værd At hædre Danmarks Sangers Jordefærd: Thi højt Du føler hvad han var i Norden. Du har hans sjeldne Konst og Dyder kjendt, Som han Beundring har for Dit Talent, Og Hjerte, da endnu han pryded Jorden. Og aldrig, aldrig, bad han Dig omsonst Hans skiønne Hensigt fremme med Din Konst. Du Danmark store hulde Tryllerinde! Oofte har Du trylled ved Din Dands Naar Ædlingen vandt Blade til den Krands, Som Borgerdyden ofrede hans Minde. Og ikke mindre skjøn er Horrekows Mindeblomst i den vide Krands man i Hertha's Lunde bandt for Konstens store men at tabte Søn. Du sang og fløi i Livets Fuglebuur. Hvor Kunsten herligt enes med Natur, Hvor Viddet fra det gode Hierte spiller, Der sees den Mand, som Mennesket fremstiller. Du saae mod Himlen op fra Livets Buur. Du var som Kunstner stor og god som Borger, Du glæded Glade, lindred Brødres Sorger. Din Stemme lød til Fryd og Held herneden. Derfor saa glad Du fløi mod Evigheden, Fra Livets Buur. Maaskee tør en blye og simpel Markblomst, fremspiet paa Cimbrigs Sletter indslynge sine Blade i hiin, kjønne Kjermindekrands, der flettedes i Sangblomsernes eget Hjem, og vandtes om Sangerens Urne. Gyldne Strenge, Toner blidt og længe, Om den elskelige Daneskjald. Mat J klinge! Thi paa Dødens Vinge. Svævede hans Aand til Helas Hal. Livets Kjerte. Sluktes og hans Hjette, Brast det luer, banker aldrig meer.