Viborger Samler, 1849-01-13
Fra Østerrig vende vi os til Rigsdagsforsamlingen, i Frankfurt. J det forrige Nummer af Stiftstidenden, meddeeltes en sammentrængt Oversigt af Udfaldet af Debatten om Wesendonks Andragende om den preussiske Nationalforsamlings Opløsning og om Kongen af Preussens Octroyering af en ny Statsforfatning for Preussen. Commiteens Betænkning gik, som bekjendt, ud paa følgende korte Erklæring: "Af Hensyn til Anliggendets nærværende Status at gaae over til Dagsordenen." Wesendonk angreb Comiteens Erklæring i dette preussiske Anliggende; Erklæringen var uklar og ugyldig. Comiteen havde havt til Forbillede den for 15 Aar siden af Forbundsdagen givne Erklæring, da det gjaldt om at opløse Hanovers Forfatning. Der existerede ingen retlig Grund for Kongen af Preussen til at begrunde en Opløsning; det tilkom saaledes Frankfurterforsamlingen at afgive sit Skjøn. Den Jndvending, at ingen Klage var indløben til Rigsforsamlingen, kunde ikke komme i Betragtning; thi her var Talen ikke om en Civilproces, men om en politisk Act af Vilkaarlighed. Det preussiske Folk havde ikke fremsendt nogen Besværing til Frankfurt: thi det har kun saare liden Tillid til denne Forsamling; snarere kan det stole paa sine egne Auctoriteter. Wesendonkundersøgte nu de Grunde, paa hvilke Opløsningen af Nationalforsamlingen skulde støtte sig; han fandt disse Grunde at være lutter Fostre af forskruede og eralterede Phantasier (han hentydede paa en Sammenstilling imellem den røde Republicaners og den røde Monarchists Drøm). Skattevægringen var ganske i sin Orden; Ministeriet, Brandenburg var et høiforræderisk Ministerium, altsaa ligesaa uværdigt som uberettiget til at opkræve Afgifter. – Den octroyerede Forfatning var intet mindre end frisindet, da Pressens Frihed endnu svævede i Fare, da Spørgsmaalet om Skatters Udredelse og Opkrævning aldeles var forbigaaet. Dog vare disse Anker kun Draaber i Sammenligning med den Strøm, for hvilken Regjeringen havde aabnet Sluserne, og som nu oversvømmede Landet. – Er da Frankfurt det eneste Sted i Tydskland, hvor man ikke kan, hvor man ikke vil indsee Kongen af Preussens Handlemaade? – Og under saadanne Forhold tør man vel antage, at det Udsagn, at det tydske Folk nærer en nedarvet Kjærlighed til sine Herskere, er usand da man i den nyeste Tid giør Alt for at tilintetgjøre Martsrevolutionen. - O, at denne Forsamling dog vilde vise Ærefrygt for Historiens Dom! Historien vil fremstille os som Leiesvende, der haane Folket. Et System, liigt det, der nu hersker i Preussen, kan ikke bestaae i lang Tid, hvor enhver Underofficier indbilder sig at være en "Wrangel. Det er høi Tid at udtale: at Kronen Preussen har paa ny brudt sit Ord, og at den opløste Landsforsamling har gjort sig fortjent af Folket." (Stærke Bifaldsraab.) - Dog tilkjendes Heinrich Simon fra Breslau Palmen i denne Debat. Han angreb Rigsforsamlingen, der havde forglemt, at den havde sin Rod i Folket. Rigsdagen blev haanet af Magterne; den havde mistet Folkets Tillid. Comiteen formeente, at den octroyerede Forfatning var i fuld Maade constitutionel; denne Anskuelse havde han ikke; den var efter hans Mening sat paa Skruer. Gaaer Forsamlingen, efter Comiteens Opfordring, over til Dagens Orden, saa bryder den Staven over sig selv. – Udfaldet af Afstemningen er medddeelt, og der er endnu kun at tilføie, at Ud lands Andragende ogsaa forkastedes med 258 Stemmer imod 100. Dette gik ud paa, at Nationalforsamlingen ikke kunde erkjende som retsforbindende den eensidig af Krønen Preussen bebudede Forfatning. H. v. Gagern, Centralmagtens Udenrigsminister og Præsident i Ministerraadet, har allerede i en Note til Formanden, Kirchgestner, i Comiteen for de østerrigske Anliggender besvaret den østerrigske Ministernote af 28de Decbr. Af denne Note udhæve vi følgende Passus: "Saalidt overhovedet Veien, der kan føre til en mindelig Overeenskomst er at forsømme, hvor den kan føre til Maalet, saa bestemt maadet, med den af den constituerende Nationalforsamling indtagne Stilling uforenelige almindelige Princip om en Overeenskomst, mod Hensyn til Forfatningsværket, blive at afvise. Det Haab, hvor det endog maatte opdukke, at den Tid skulde være kommen til at qvæle i Fødselen og erstatte ved et Surrogat, som mere eller mindre ligner den gamle Forbundstat, den stærke Forbundsstat med en varig, enig, øverste Magt (mit danerhafter, einhetlicher obberster Gewalt: dette Haab vil blive gjort til Skamme.