Aarhuus Stifts-Tidende, 1834-01-21
Jndsendt. Hr. n. m. k. t. vedbliver i Avisen Nr. 11, at Belysningen ved Mindebroen ikke er tilstrækkelig for uden Fare at kunne passere denne, og tilbyder derhos med 200 Vidner, at ville bevise dette. – Saa stort som dette Antal synes at være, saa er det dog kun en saare liden Deel af Byens Jndvaanere, og der kunde vel og være megen Tvivl om ikke en heel Deel af det store Partie han troer at have, ville trække sig tilbage naar det kom til Stykket at Vidnesbyrdet skulde afgives; thi Enhver der interesserer sig for Sagen kan, hvis han ikke allerede har lagt Mærke dertil, naar Lygterne atter tændes om Aftenen, overtyde sig om at han har Uret, og at Belysningen er saaledes at Jngen, der anvender den fornødne Opmærksomhed, kan tage feil af Broen. – Vistnok er det desværre en sørgelig Sandhed, at flere Mennesker ere styrtede i Aaen eller Havnen – dog ikke ved Mindebroen siden Gade belysningen blev indført heri Byen; men slige Ulykker, der som oftest grunder sig paa en eller anden Uagtsomhed fra den Ulykkeliges egen Side, ere ligesaa ofte, og maaskee oftere, passerede ved høillys Dag som om Natten, og det er derfor en Ubillighed at kaste Skylden i saa Henseende paa Belysningen eller de der forestaae samme. – Ligesaa ugrundet er det, naar Hr. n. m. k. t. i Slutningen af hans aldeles unødvendige Svar, beskylder mig for at have hentydet paa, at sal. Secretair Fries, som jeg ikke engang kjendte, umiddelbar for Uheldet skulde have været beskjænket. Vel har jeg, da dette stod i nødvendig Forbindelse med min Fremstilling, sagt, at han, tilligemed tvende andre Toldbetjente, strax for Tilfældet indtraf, vare komne ud fra Vertshuset norden for Havnen; men dette er jo og en Sandhed, som hiin ikke engang selv har kunnet modsige, og derfor behøvedes der vel ingen Skjul at lægges herpaa, allerhelst da der ikke er noget uanstændigt i at besøge et Vertshuus eller en Klub, og det heller ikke er nogen Selvfølge eller almindeligt at man derfor just skal være beskienket. J Jndsenderens Ord ligger der saaledes intet der med Føie kan gives en saadan Betydning som den man deraf vil udlede; hvorimod der maaskee gjerne kunde være En eller Anden der nu efter at have læst Hr. m. m. k. t. utidige Forsikkringer og at den Afdøde var ædrue, kunde tvivle derom, deels fordi det ellers kunde synes unødvendig i saa Henseende at fremkomme med nogen Retfærdiggjørelse, og deels fordi at der er mange Mennesker, og deriblandt forekommer det Jndsenderen at Hr. m. m. k. t. ikke er fri for at være, der gjerne vil troe det Værste, og ere tilbøielige til at lægge en ond Betydning, endog i de uskyldigste Ting. Er der derfor Nogen der i nærværende Tilfælde have givet Anledning til krænkende Hentydninger, saa er det sikkerligen ham og ikke mig. Hans ubeføiede Bebreidelser kan derfor ikke ramme mig, men maa falde tilbage paa ham selv, og det saameget mere, som han ogsaa er Den der først uden Grund har foranlediget at Tingene er kommen under offentlig Discussion. Havde Hr. n. m. k. t. blot havt den retsindige Hensigt at gjøre vedkommende Authoriteter opmærksomme paa at en bedre Belysning var ønskelig, da var den simpleste Vei den, enten skriftlig eller mundtlig directe at have anbragt sin og Tilhængeres Mening paa vedkommende Sted. At bruge Avisen i dette Tilfælde var neppe nødvendigt, naar det ikke var hans Hensigt, at gjøre Opsigt, og om mueligt kaste en Skygge paa Authoriteterne, hvilket Jndsenderen dog nødig vilde troe. 1.