Aarhuus Stifts-Tidende, 1838-06-30
Den kgl. Commissarius bemærkede, at den gjorte Proposition var af en gandske eiendommelig Beskaffenhed, da den ikke gaaer ud paa mindre end at Provindsialstænderne skulde petitionere om en fuldkommen Tilintetgjørelse af deres eget Grundvæsen, og det vilde være paafaldende, om et saadant Andragende skulde ligge indenfor den Stænderne indrømmede Petitionsret, thi det synes endog ligefrem at stride mod Tænkningens Love, at Provindsialstænderne, som saadanne, skulde kunne forlange noget, som vilde være i Modsigelse med deres egen Existents. Og er det passende, kort efter at Kongen, ved Provindsialstændernes Indretning, har gjort Folket en stor og kostelig Gave, hvorpaa man har sat og endnu sætter saamegen Priis, strax at forlange, at han skal give endnu mere, og kan man vente, at Kongen skulde opfylde denne Begjæring? Men, vil man kunne sige, skulde da hiin Grundbestemmelse til evig Tid være uforanderlig? Dette paastaaes ingenlunde. Stænderinstitutionen er vistnok given med den Bevidsthed, at den er de menneskelige Indretningers almindelige Lov undergiven. Den lader sig vel tænke, at Kongen, i Tidens Længde kunde finde det tjenligst at forene de to nu afsondrede raadgivende Forsamlinger til een. Men ligesom dette sikkert ikke vil skee førend Erfaring har sat Ønskeligheden heraf i et klarere Lys, saaledes vil Kongen vistnok blive saameget mindre tilbøielig til at indrømme Stænderne saadan forøget Betydning, naar de selv utaalmodigen hige efter at gjælde mere end de efter den engang trufne Indretning skulde." Commissarius kunde saaledes ikke antage, at Forsamlingen vilde indlade sig paa, eller, i Kraft af Loven om Stænderinstitutionen, tilegne sig Ret til at indgive den foreslaaede Petition. Hvad Proponenten har anført om Guisten til det Schismaa, som allerede skal være tændt i de særskilte Forsamlinger, er idet mindste aldeles undgaaet Commissarii Opmærksomhed. - Stiftsprovst Hald erklærte: at er nogen Sag udsat for at staae eller falde ved Partie Hensyn, da er det denne; og at han havde Mod til at modsige en Mening, der allerede er gjennem Pressen saaledes omtalt, anbefalet og anpriist, at det formeentligen vil blive udraabt som et politisk Kjætterie, ikke at hylde den. Han stemte mod en Forening af Stænderne for nærværende Tid. Tillige erklærte han Proponentens Skræk opvækkende Prophette at hvile paa Forudsætninger, hvis Ugyldighed Kjendskab til den danske National=Caracteer blotter. "Med Rolighed sagde han - skal jeg bære den Haan og Spot, der udenfor Forsamlingen vil blive mig og hver den til Deel, der ikke beiler til Pressens Gunst ved blindt hen at stemme for det, den har anpriist. Med Glæde vil jeg see mig overbeviist om, at min Anskuelse er urigtig, osv. Stiftamtmand Rosensen erklærte sig ligeledes imod Forslaget. Hvad der er fremsat sagde han om, at Adskillelsen af Stændersamlingerne skulle have tændt Tvedragts gnister og kunde befrygtes at ville bringe den jydske Stænderforsamlings Medlemmer til at glemme, at de ere Danske, fordi de ere Jyder, forekom ham at være ligesaa sto dende for enhver Jyde, som det var ufortjent. Jyderne have til enhver Tid viist, at de ere Danske med Liv og Sjæl; deres varme danske Sind vil ikke svækkes derved, at Jylland beholder sin særskilte Stænderforsamling; det vil ingen Adskillelse eller Tvedragt bevirke, og han troede, at den foregaaende Forsamling havde viist, at intet, Danmark i det Hele vedk. Anliggende savnede den meest levende Deeltagelse hos Jyderne, og at deres Deputerede forstode og erkjendte, at locale og provindsielle Jnteresser burde vige saa ofte de kom i Strid med det Heles. Han ansaae det for sin Pligt, ikke engang at kunne stemme for en Committees Nedsættelse i denne Sag. - Oberst Brock formeente derimod at det var Forsamlingens Pligt, som udvalgt af Folket, at bringe dets Ønsker og Trang for Tronens Fod, og da han ansaae det for at være et almindeligt Ønske, stemmed han for en Committee. - Assessor With anførte i sine Modbemærkninger blandt andet, at hvis man opfordrede ham til at bevise sin Paastand om, at der allerede havde i Forsamlingen viist sig Guister af Separationsaand elle Misundelse, da skulde han bevise det. Det var forøvrigt - tilføier han - ikke ønskeligt, at Forsamlingen af Erfaringens Vei skulde faae Overbeviisning om Sligt; at det rimeligviis vilde skee i Tidens Løb, havde han theoretisk godtgjort, og det maatte allerede være nok til at ønske en Forandring. - Biskop Øllgaard tiltraadte hvad der var yttret imod Forslaget, og var især enig med det af Stiftamtmand Rosenørn anførte. - Auditeur Roulund bemærkede, at der hidtil endnu ikke var forelagt Forsamlingen noget Forslag af saa stor og indgribende Vigtighed som det nærværende, og saae man hen til Nationens Forhaabning og Jnstitutionens Udvikling, vilde der maaskee heller ikke i Fremtiden nogensinde komme noget der var af større Vigtighed. Det maatte derfor, efter hans Mening, synes formasteligt, om Forsamlingen uden den omhyggeligste Pro velse vilde afvise Forslaget. - Sluttelig yttrede Justitsraad Fleischer, hvorlunde han ikke havde troet, at har i dette Møde skulde finde sig opfordret til at tale, da han ikke kunde have mindste Tvivl om, at jo enhver i denne Forsamling erkjendte Sagen for at være af den høieste Vigtighed og af den Betydenhed, at hvilke Anskuelser man end havde, maatte den dog underkastes den nøieste Drøftelse. Jmidlertid var ogsaa den Paastand fremsat, at ikke nogen Committee skulde nedsættes, og han kunde nu ikke længere holde sin Mening tilbage. Undersøgte man de Grunde hvorpaa denne Paastand var bygget, da forekom de Taleren at egne sig til at skulle indgyde Forsamlingen en Fryg for Stændernes Forening. Man debiterede nemlig, at de locale Jnteresser for Jylland i en fælleds Forsamling skulde vorde tilsidesatte; men at Forsamlingen skulde være modtagelig for denne Frygt eller af denne Grund vilde lade sig bestemme, det kunde han ikke troe; det vilde være et altfor sørgeligt Tegn. Fremdeles var det anført, at Enhver vistnok længe havde kjendt Forslaget og var bleven enig med sig selv om samme. Men om endog dette var Tilfældet, saa turde han dog antage, at der var Faa, som ei vilde erkjende, at det Resultat, som man ved Gransken var kommen til, letteligen kunde være eensidigt, at det ved alsidig Drøftelse kunde modereres og forandres. Selv havde han efter Evne prøvet Ussings Forslag, og han tilstod, at han ikke kunde tiltræde det i alle Dele, men han vilde ikke paastaae, at han ikke ogsaa om disse skulde kunde faae en modsat Anskuelse, naar Sagen kom under Committee og Debattering, ja han kunde end ikke ansee det Modsatte ønskeligt. Han maatte derfor ansee det uforsvarligt, hvis ikke en Committee nedsattes. - Med 30 Stemmer mod 20 blev det derpaa afgjort, at der skulde vælges en Committee til Forslagets Prøvelse. Og til denne valgtes: Stiftamtmand Rosenørn, Kammerjunker Mylius, Etatsraad Brink-Seidelin, Stiftsprovst Hald og Justitsraad Fielstrup.