Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-05-16
Om Parterrets Mishage og BifaldsYttringer. parterret giver, som hvert andet Sted, til udaad ingen Rettighed. (Hudsende).Man har i gamle Dage ivrigen forfægtet Parterrets Rettighed til at afgjøre de opførte Stykkers Skjæbne, til at krone dem med Bifald eller bryde Mishagets Stav over dem. Denne sidste Rettigheds Forfægtere mødte dengang ingen offentlig Modsigelse af den Vægt, at Sagen derved nøiere kunde blive drøftet. Man deducerede ligefrem Retten til at yttre Mishag af Retten til at yttre Bifald. Har Tilskueren Ret til at give sit Ja sluttede man, maae han og have Ret til at give sit Nei. Bifalds Rettigheden antog man altsaa for afgjort og imodsigelig, thi det vilde ellers stride mod den simpleste Logik at bygge en Slutning derpaa. Men de særegne Omstændigheder, der i vort Skuespilhuus deels indskrænke Rettigheden til Mishags Yttring, deels gjøre baade den og Bifalds Rettigheden omtvistelig, syntes man ganske at ignorere. Heller ikke bestemte man denne Parterrets Dommer=Rettighed nøiagtigt nok. Vardet blot Ret til at afgjøre om et Stykke skulde opføres tiere eller for stedse henlægges, eller var det tillige Rettigheden til at afsige en inappellavel og infallibel Dom over dets æsthetiske Værd, man paastod for Parterret. Dette Spørgsmaal blev dengang hverken gjort eller besvaret, og ligesaa lidet har man i disse Dage, da man atter har fundet det fornødent at stride for hiin Rettighed, taget Hensyn dertil. Er det nu Parterrets Adkomst til at være æsthetisk Dommer over de opførte Stykker man paastaaer, saa er det virkeligt besynderligt, hvorledes ogsaa forresten agtværdige Mænd, der i flere Aar kjendte dette Parterre, have for Alvor kunnet gjort en slig Paastand. Har da ikke dette Parterre bestandigt været en Bold for den laveste Partieaand, har det ikke lige siden Evalds Tider og til nu ladet sig stemme snart af brutale Klappere, snart af brutale Tram pere, Medens det i denne Række af Aar har beklappet de maadeligste Stykker, fra Thronfølgen i Sidon til Hussiterne og Herman von Unna, har det kun sjeldent viist sig den gode Smags Hævner, som ved Opførelsen af Den røde Hue og Dormon og Vilhelmine. Men det har dog ogsaa ladet ypperlige dramatiske Værker vederfares Ret." – O ja, thi der ere Skjønheder, som ere saa umiskjendelige, at selv den meest udyrkede eller meest fordærvede Sands maae erkjende dem. Det ganske Fortræffelige, det Mesterlige ryster ofte Mængden som ved et Trylleslag og tvinger den til Beundring. Men hvo vilde alligevel tilstaae den dømmerettighed i Smagens Rige, der af Mangel paa æsthetisk Cultur har saa liden Receptivitet for æsthetiske Skjønheder, at han kan lee *) ved de meest alvorlige Steder i Dyveke, Niels Ebbesen eller Hakon Jarl, Denne Latter vil man netop bemærke hos de brutaleste Klappere eller Trampere, og disse ere det dog, der paa vort Parterre anmasse sig Tonen. Forgiæves har man villet bevise vort Parterres æsthetiske Stemmerettighed ved Analogien af det græske Theater. (See Kjøbenhavns Skilderie 6 Aarg. No. 38, S. 603). Thi ligesaa besynderligt som det forekommer mig, at sætte det romerske Theater i Parallel med det græske, saa ganske upassende er det, at sammenligne det kjøbenhavnske med dem begge. Man fristes virkeligt til at tage en saadan Sammenligning for Jroni. Det græske Theater rummede, saa at sige, et heelt Folk. Her var Nationens Stemme umiskjendelig. Men