Københavns Adresseavis, 1761-03-02
Efter Brylluppet levede Mariane eenlig, roelig og fornøyet. Hun fattedes ingen Ting; Sylvius var desuden daglig nogle Timer hos hende, og hun elskede ham hiertelig. Men denne gyldne Tiid varede ikke længe. Da han havde mættet sin Begierlighed, reyste han ud paa Landet; han bildte hende ind, at han for hans Forretningers Skyld maatte reyse. Hun vidste nok, at han undertiden havde at bestille paa Landet, men dog faldt denne hans Fraværelse hende næsten utaalelig. Da han tog Afskeed, kyste han hende med det optænkligste Hyklerie og lovede, at han vilde komme saa hastig tilbage igien, som mueligt var. Kor efter hans Bortreise mærkede hun at hun var frugtsommelig, hvoraf hun forhen intet havde vidst. Dette berettede hun ham, og det paa den aftalte Maade under fremmed Navn. Hun fik Svar fra ham, at hun ikke skulde giøre sig den ringeste Sorg eller Bekymring derover, men han meldte aldrig et Ord omden Glæde, som saa lyksalig en Elsker pleyer at udvise, naar en ærlig og tilladelig Kierlighed giør ham saa lykkelig, at han faaer Titel af Fader. Hun blev vel noget uroelig derover, men den største Fortroelig hed til hans Kierlighed og Redelighed fordrev strax igien ald hendes Sorg. Omtrent 14 Maaneder derefter kom han tilbage igien, men hans Nærværelse betog hende den Rolighed som hun havde havt imedens han var borte. Han smigrede nok, men Marri ane mærkede alligevel, at hans Væsen var gandske tvunget, og at han ikkun gjorde sig Umag for at skiule hans Koldsindighed. Der var ikke længer det spillende og levende Fyrige i hans Øyne, som tilforn udtrykte hans heftige Kierlighed. Hans Besøgelser vare meget kortere end forhen; han havde stedse noget vigtig at bestille; han havde ingen Roe paa sig. Og naar hun begyndte at tale til ham om de Omstændigheder, hvorudi hun befandt sig, og beklagede at et Barn, som dog var ærligt avlet, skulde ved sin første Ankomst til Verden, ansees som en Frugt af Skiendsel og Vanære, saa loe han af hendes Romanske Jndfald, som han kaldte hendes Kummer, og sagde, at han langt fra havde troet, at hun skulde have nogen Aarsage til at besvære sig, da hans offentlige Tilstaaelse, at hun var hans Kone, skulde med Tiden giøre alting got. Mariane vidste dette ligesaa got, som han, og havde ofte anseet dette som den eeneste Trøst; hun beklagede sig altsaa ikke meer derover for ham, men brugte ald om Opførsel imod ham, uden at lade ham mærke den ringeste Mistanke om hans Koldsindighed. Men hvor stor hendes hemmelige Sorg har været ved den Leylighed, kand ingen uden Fruentimmer sige, som har befundet sig i ligesaadanne Omstændigheder. Sylvius var aldeles ikke til sinds at udforske hendes Tanker, han var vel tilfreds, at hun allene ikke gjorde ham nogle Bebreydelser. Denne Koldsindige Opførsel reyste sig af en Kierlighed, som han havde fattet til et Fruentimmer paa Landet. Denne nye Kierlighed havde forringet ald Marianes indtagende Væsen, og hun kunde ikke faae den forrige Tilbøyelig. hed oplivet igien. Da han tog Afskeed, befalede han Mariane, at hun ikke skulde skrive ham til, førend hun havde faaet Efterretning fra ham, siden han efter hans Foregivende, skulde i vigtige Ærender reyse omkring i Provintserne, og altsaa ikke kunde paa en Tiidlang vist bestemme sit Opholds Sied. Denne Opdigtelse, i hvor falsk den end var, tog dog Mariane an for en himmelfast Sandhed; og omendskiønt hun beklagede Forliisen af hendes eneste Fornøyelse, at see sin Mand hos sig, saa kuurrede hun dog ikke imod denne befaling.