Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1814-07-19
Kunde afryste. Netop saa hvo Nødtørfrighed frygter Savner Friheden, langt meer værd end Guldet, og evigt. Bliver en Træl, fordi han nøiedes ikke med Lidet. Jkke at skikke sig i sin Stilling, er ligesom Skoen: Alt for vild, man staaer et fast, for snæver den trykker. Nyd da glad, Arist, Din Lod, som Viismanden, egner, Og hvis Du mig selv er nogentid skrabe tilsammen. Meer end giøres Behov, saa tag mig dygtigt i Skole. Enten hersker eller adlyder den sankede Mammon; Men den Touget bør langt heller følge end hale. Dette her skrives Dig bag Vacunas smuldrende Tempel, Glad i øvrige, kun On i Fornøielsen fattes. Sammes 6te Epistel. At henrykkes af slet Jntet, er næsten, Numicus, Eneste Middel til at vorde og lykkelig blive. Seer dog mangen en Sool, Stierner Aarets Af verling. Uden Fornemmelsen af den ringeste Uro i Sindet. Hvad Dom bør vi da om Jordens Herlighed fælde, Hvad om Havets, som beriger de fierneste Kyster, Skuespil, Bifald og det rømmerske Publicums Yndest. Paa hvad Maade, i hvad Lys bør dette beskues, Frygt for Savnet og Attraa derefter er lige besværlig. Skrækken er end i hvert Fald, naar noget vindseligt ængster: Være sig Fryd, Sorg, Lyst, Frygt; hvor er Forskiellen, dersom Alt hvad slettere, bedre end hvad der haabedes, hænder, Mørkner Øjet, og giør eens Sindet og Legemet syge? Viisdom endog faaer Navn af Daarskab, Retsind af Uret, Naar de Dyden selv vil hylde med overspendt Jver. Gak nu hen, besku Sølv, Ertser, gamle Statuer, Alskens Kunstnerværk, stir paa Juveler og Purpur; Fryd som Taler Dig ved at af tusende Øine begloes; Aarle til Forumet til, vend silde tilbage til Hiemmet, At en Mucius ei ved rigere Medgift forøge Skal sin Jndkomst. Skam, at hvo Dig viger i Ahner, Han skal heller Dig end Du ham mærkelig synes. Hvad nu dølges af Jord vil Tiden bringe for Lyset; Denne tilhyller igien vor Glimmer. Naar Dig Agrippas Buegang, samt den Appiske Vei har velbekiendt skuet, Rester endnu Dig at gaae hvor Ancus og Numa Dig venter. Giør Din Side Dig ondt, skiær Stenen Dig hær ligt i Blæren, Nu søg Raad. Vil Du ret Livet nytte, hvo vil ei Men gier Dyden blot sliig Kraft, saa drabelige afstig. Bellystens Bæger. Troer Du derimod Dyden et Mundsveir, Som Gudslundene Træer, ja, saa vogt Dig en anden Ei Dig i Havnene, hvor Du seiler i Forveien kommer, Eller forpurrer Dig reent Cibyrs og Bithynias Handel. Saml først een Million; skrab saa en anden tilsammen; Lad dem vorde til tre, end saa med fire i Dyngen. Gier jo overalt en de almægtige Penge Skiønhed, Byrd, Credit, riig Brund, Anseelse, Venner; Ja, hvo Grunkerne har selv Venus og Guade udsmykker. Cappadociens Drot har Trælle, men Skillingen mangler. Liign et ham. Man bad Lucullus, siges der, laane hundrede Krigskapper for dem paa Theatret at bruge. - Men hvor kan jeg det? Jeg skal imidlertid spørge. Og hver en jeg har skal sendes. Morgenen efter Skrev han at han i sit Huus fem Tusende havde, Som til Tieneste strax, Part eller samtlige, stode Den Huusholdning er tynd hvor meget er ikke tilovers, Som ei Herren veed, og gavner Tyvene. Altsaa Hvis blot Riigdom kan Dig lykkelig giøre og holde, Nu saa giør den til Din aarleste, sildigste Tanke Kan du Lykken kun i Høihed, Hyldelse finde: Vel, saa kiøb en Træl, der veed Folks Navne, og skikker Tyst Dig i Siden, for dem Haanden i Trængslen at række. Denne i Fablers, hiin i Veliners Stamme er vigtig. Han der Fasces gier; hiin gunstig skienker, ugunstig Nægter curuliske Stoel, betit ham Broder og Fader: Efter Alder og Stand, kort sagt, før smildelig Talen. Hvis at leve vel er at spise godt, lige fra Daggry Lad os sørge for Ganen ved Fisken og Jagen som salig Gorgelius, der lod om Morgenen Slaverne føre Giennem proppede Torv sit hele fuldstændige Jagttøi, For om Aftenen paa een af hans Muulæslers Antal, At for Folkets Syn hiembringe tilhandlede Vildsviin. Lad os, glemmende hvad der sømmer og ikke sig sømmer, Mod al Skik og Brung og bade forædte, opblæste: Skiære Cæriter, Ulyssess skiændige Skibscamarater, Som forbuden Lyst for Fødeland Fortrinet gave. Ja, hvis med Mimnerm Du troer uden Elskov og Løier. Jntet frydeligt; vel, saa lev hen i Elskov og Løier Hermed Adien, Veed Du nu noget klogere, ærlig Meddeel det; hvis et, nyt dette til videre med mig. Bruun.