Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1806-04-29
Folkeretten blev i Begyndelsen af det afvigte Aarhundrede ophævet ved en Nations Hovmod, der higede efter Almeenherredømme; den blev for bestandig krænket, da een af dens Ministre sagde: at der i Europa ikke skal løsnes nogen Canon, uden hans Regjerings Tilladelse. Europa var stum og ligegyldig ved denne fornærmelige Erklæring; det anstillede sig som om dets Uafhængighed var tabt med dette Vældens Løssen, og da man foregav at kunne byde over det, adlød det. Ubesindige Dorskhed, som siden har frembragt faa sørgelige Virkninger. - Ministeren Ca thams Paastand smigrede hans Nations Stolthed; han foreskrev den et Maal, som den siden den Tid med Raserie og Haardnakkenhed har higet efter. Engelland, styrtet i et System af almindelig Despotisme, har ikke kunne holde sig uden ved Vold og Uretfærdighed. Vanskelighederne have kun forøget dets Herskesyge; det har ødelagt tyve Nationer i Asien, indført Lænker og Ødelæggelse i Menneskeslægtens ældste Vugge, angrebet Nationer midt i den tryggeste Fred, bragt neutrale Stater i Slaverie, tvunget dem til at indtræde i deres Armeer, bestukket og forledet Regjeringerne, og indviklet dem i sine Krige. Alle disse Yderligheder ere Virkninger af dets Usurpationssystem. Hvorledes skulde Folkeretten, den simple Menneskeforstands svæde Værk, kunne modstaae disse vilde Jnvasioner, Frankrige, bestemt af sin Rang, sin Magt og sin Interesse til at standse det Onde, som truede Europa, lod sig nøie med at gjøre en svag Modstand; dets Regjering var uforsigtig nok til at taale, at Nationen blev ydmyget og bragt i en Forfatning, der saarede dens ædle Caracteer. Heraf fulgte siden den Utilfredshed, som kuldkastede Monarkiet. England, begunstiget af uhørte Begivenheder, gjorde stærke Fremskridt til sit Maal. London, vilde sandsynligen nu have været Verdens Hovedstad, dersom Himlen ikke havde ladet fremstaae en overordentlig Mand, og overdraget ham, at hævde Folkeretten, da den gav ham Klogskab og alle Midler til med Held at udføre sine Forsætter. Hans Genie besværger de uophørlig fremkommende Storme, som vor uforsonlige Fiende foranlediger; hans mægtige Haand tilintetgjør deres Bestræbelser; men han har tillige udkastet et stort System, som er det eneste der kan frelse Europa. - Hverken Fornuften eller Magten synes at kunne bestemme, hvorhos længe Kampen imellem Frankrige og Engelland vil vare. Fornuften er uden Virkning saalænge som vore Fiender ville beherske Verden ved deres Herredømme over Havet, og saalænge deres Cabinet kun opfordrer til uafseelige Krige, hvad der angaaer Magten, da ruster Frankrige sig vel mod denne Nation, men Naturen lægger Hindringer i Veien, og man kan ikke bestemme, hvor længe disse ville vare. – Saa mange Undertrykkelser maa man modsætte en Forbindelse, der kan forsvare Europas Frihed, uden at forurolige den. Den Tid er kommen, hvor der midt i Europa maa forenes en Magt mod Engellands og visse af dets Allieredes Anstrængelser, som det søger at forlede ved at tilbyde dem en Part i Verden. Det er ikke blot tom Frygt, at Faren vel existerer, saalænge som Moderation og Retfærdighed ere banlyste fra Førsternes Cabinetter, og saalænge som nye Planer til Jnvasioner og til at tilintetgjøre Nationernes Uafhængighed forurolige Verden. Kan man tvivle herpaa, naar man erindrer sig, at det neppe er nogle Maaneder siden, da en mægtig Monark, endnu førend Lykken, havde bestemt Slagets Udfald, begjerte at adsplitte det Frankrige, hvis Deeles Forening har kostet saa meget Blod og saa mange Offere? Jndtil Engelland opgiver sin almindelige Eneret, gjenopretter Handelens naturlige Rettigheder, og undlader at kappes med den paa andre Maader end ved sin Jordbunds og sine Konsters Fortrinlighed, saalænge vil dets Skibe, beladte med frugtesløse Rigdomme, forgjeves lade sig see ved de vidtløftige Kyster, som ikke tilstede dem Adgang. Denne strænge Skilsmisse vil dog engang udmatte Engelland; den vil bringe Fornuftens Rige tilbage i Europa, og med den en varig Fred.