Aalborg Stiftstidende, 1842-07-15
Roeskilde Stænder. Af den kongel. Bekjendtgjørelse hensættes endnu følgende tvende Momenter: "ag tet saare meget taler for det Princip, paa hvilket Stænderne have grundet deres Petition om en Forandring i Kirke- og Underviisningsvæsenets Overbestyrelse, saa har Hs. Majestæt dog ikke kunnet Andet end erkjende Betydningen af de praktiske Vanskeligheder og Betænkeligheder, som kunne møde ved den af Stænderne anbefalede Afsondring af Overbestyrelsen for Kirke- og Underviisningsvæsenet fra Bestyrelsen af de øvrige borgerlige Forhold, hvormed samme komme i idelig Berøring, og finder Allerhøistsamme sig saa meget mindre foranlediget til, fortiden at tage nogen endelig Beslutning desangaaende, som Han har ladet det Slesv. Holst. Cancelli underrette og Alt, hvad der hidtil er forhandlet i denne Sag, samt paalagt det, derover at afgive Betænkning, da Hs. Majestæt i alFald anseer det for ønskeligt, at hvad der i saa Henseende anordnes for Kongeriget, ligeledes maatte kunne gjøres gjældende for Hertugdømmerne. "Med Hensyn til den vedvarende Misbrug af Trykkefriheden, som viser sig i en Deel af den periodiske Presse, kan Hs. Maj., efter nøie Overveielse, ikke finde det stemmende med sine Regentpligter at indrømme de Lempelser i de om denne Frihed gjældende Anordninger, hvorpaa Provindsialstænderne have andraget, uden dermed at forbinde andre Bestemmelser, der kunde tjene til Værn mod de forøgede Misbrug, som under de nærværende Omstændigheder vilde være at befrygte af saadanne Lempelser. Da Hs. Maj. nu paa den anden Side ugjerne vilde, ved en paa Pressens nærværende Tilstand beregnet Lov gjøre nogen yderligere Jndskrænkning i Trykkefriheden, saalænge der endnu er Udsigt til, at dens skadelige Brug kan hæmmes ved Hjælp af de nu gjældende Love samt oplyste og velsindede Borgeres Medvirkning, saa har Allerhøistsamme besluttet, fortiden at lade det beroe ved disse Love. Adressedebatterne. Etatsr. Stenfeldt, efter at han havde angivet Grunden til Stændernes Fremgangsmaade i 1836 og 1838, vedblev han: "Seer jeg hen til Tingenes nærværende Tilstand, da finder jeg denne høist forskjellig fra, hvad den dengang var. Det er en Pligt at tale reent ud, at yttre sig klart og aabent om de offentlige Forhold. Tvende Partier staae fortiden lige over for hinanden. Det ene finder Danmarks hele Lykke og Frelse i en Forandring af Forfatningen. Det andet Parti, som ikke mistyder hine Bestræbelser, ønsker en stadig og jævn Fremgang ved en Udvikling af det Bestaaende. Det er noksom bekjendt, at det af hine Partier, der ønsker en Forandrig i Forfatningen, i dette Øiemed benytter sig af alle mulige og lovlige Midler. Herved bliver det nødvendigt, at det Parti, der vil gaae frem i Udviklingen, men hertil benytter den bestaaende Forfatning, maa træde nærmere sammen. Sagen er bleven Gjenstand for en ædel Kamp, hvor det ene Parti samler sig for at modarbeide det andet. Til dette Punct ere vi komne. Nu er der neppe Nogen, der vil nægte, at det Parti, som ønsker en pludselig Forandring i Forfatningen, vil benytte nærværende Leilighed til at udtale sine Anskuelser, skjøndt paa en sømmelig Maade, dog saaledes, at den skal gjøre Effect, men herved bliver Sagen ikke debatteret; den kommer frem, men ikke til Discussion; den bliver fremdreven af det Parti, som, ved at erholde Majoritet, bevirker Jndgivelsen af en Adresse, uden at derved noget reelt Øiemed opnaaes. Naar nu det Parti, der vil have Kongens Opmærksomhed paa det Stærkeste henvendt paa en Forandring i Forfatningen, som formeentlig i dette Øieblik nødvendig, faaer Majoritet, vil Minoriteten befinde sig i en Stilling, der ei er heldig." – Cand.jur. Orla Lehmann troede ikke, at man kan paaberaabe sig hiin Beslutning i 1838 som et Præcedents, der taler imod Jndgivelsen af en Adresse; og det saa meget mindre, som derimod stiller sig det Factum, at denne Forsamling af de 3 Gange, den har været forsamlet, 2 Gange har indgivet Adresse, og at den jydske Forsamling alle 3de Gange har iagttaget dette. Det andet og væsentligste Argument, hvortil den forrige Taler har støttet sig, er den Bevægelse i Gemytterne, som han forudsætter er tilstede, og som Adressen ikke vilde kunne undgaae at berøre. Jeg skal saameget hellere gribe dette Argument, som det forekommer mig, at det er det vigtigste af dem, der kunne anføres for Jndgivelsen af en Adresse. Jo mere der hersker Uvished og Forvirring i Begreberne, Uenighed og Tvist i Gemytterne, desto meer ønskeligt er det, at Forsamlingen, med det Maadehold, som man her maa forudsætte, udtaler en fast Anskuelse om Bevæggrunden til hiin Bevægelse, saaledes danner et fælleds Foreningspunct, og paa eengang virker baade modererende paa enhver Tendents til eensidig Overdrivelse og styrkende og støttende for det, der i Bevægelsen kunde være godt eller fandt. – – Jeg formener saaledes, at der er stor Opfordring for denne Forsamling, ligesom de forrige Forsamlinger paa een Gang nær, at indgaae med en Adresse. Herfor taler ogsaa den væsentlige Grund, at det maa ansees at være af den høieste Vigtighed, at der vedligeholdes en organisk Forbindelse mellem Kongen og Stænderforsamlingen. Den kgl. Bekjendtgjørelse om Resultaterne af de, af den foregaaende Forsamling afgivne, Betænkninger og øvrige indgivne Andragender, er det Baand, der forbinder den foregaaende Stænderforsamling med den efterfølgende, og det er gjennem Adressen, at denne optager det i sin Bevidsthed. Jeg troer ogsaa, at der ere mange Puncter, der kunne egne sig til at optages i en Adresse, uden at de endnu ere modne til, eller efter deres Natur skikkede til, at gjøres til Gjenstand for særegne Petitioner. Jeg anseer saaledes Adressen for et nyttigt og gavnligt Meddelelsesmiddel, og antager, at der er fuldgod Grund til at indgive en saadan." - Ogsaa Proc. Christensen forekom det, at Forsamlingen ikke kunde undlade at indgive en Adresse, han yttrede blandt Andet: "Jeg troer derhos, at den Forsamlingen meddeelte allernaadigste Bekjendtgjørelse giver rigt, om ikke i alle Henseender glædeligt, Stof til Betragtninger. Etatsr. Noergaardmaatte saameget mere fraraade Jndgivelsen af en Adresse, som Forsamlingen har sin gode Petitionsret, der er det eneste legale Middel, ved Hjælp af hvilket man kan henvende Kongens Opmærksomhed paa de Ømker og Begjæringer, man kunde have til Regjeringen i Anledning af det Røre, som heller ikke han nægter finder Sted i Folket. – Kherre. Castenschjold yttrede: Det er ogsaa min Overbeviisning, at ikke andre Documenter kunne komme fra Forsamlingen end de, der ere fuldkommen legale. Jeg antager med den forrige Taler, at Forsamlingen bør benytte sin Petitionsret for at fremføre sine Ønsker for Thronen. At benytte nogen anden Maade end denne, der maa ansees for den rigtige, kunde synes at tyde hen paa en Bevidsthed, om, at det, man saaledes vilde skaffe frem, ei selv var rigtigt eller saaledes, som det burde være. Dette maa være nok til, at Forsamlingen ikke bestemmer sig til at indgive en Adresse. Naar man taler om det Rore, der skal herske i Folket, er det dog vel og Andre, som leve i Folket og idelig omgaaes med dette, og det i en betydelig Virkekreds, som bedst kunne bedømme, hvorvidt et saadant Røre finder Sted eller ikke, og jeg erklærer, at der aldeles ikke findes noget Røre i Folket eller hersker andre Følelser end Tillid, til Kongen og Tilfredshed med hans Regjering. Dette er ogsaa ganske notorisk, at det maa være Hensigten med Adressen at fremkomme med Noget, der vilde blive modsagt, hvis det fremførtes paa en anden Maade. Kherre. Abrahamson bemærkede: Jeg skal ikke indlade mig paa de mange forskjellige bemærkninger, om hvad der muligen kunde komme til at staae i Adressen, men jeg skal kun bemærke, at naar Forsamlingen udtaler sig for Jndgivelsen af en Adresse, ville de forskjellige Meninger blive drøftede, og Committeen vil blive sammensat med Hensyn hertil. Men det, hvorfor jeg mener, at en Adresse bør indgives, er, at en Forsamling, som den nærværende, maa føle Trang til at nedlægge for vor ophøiede Monark et Udtryk af de Følelser, der besjæle den, og derfor seer man og en lignende Fremgangsmaade, hvor der er Forsamlinger af saadant Art som vor. Jsærdeleshed maa man vel betænke, at meer end Halvdelen af Forsamlingen befinder sig i det samme Tilfælde som jeg, idet de første Gang have den Ære her at tage Sæde, og saaledes maa føle en desto stærkere Trang til at udtrykke for Kongen de Følelser, der besjæle dem. Men efter min subjective Overbeviisning gives der for Øieblikket endog en speciel Anledning til at indgaae med en Takadresse, nemlig i det meget vigtige Hovedpunct i den os meddeelte allernaadigste Bekjendtgjørelse, i hvilken Hs. Majestæt opfordrer Forsamlingen til at yttre sig angaaende Hensigtsmæssigheden af at indføre stænderske Committeer, der kunne afgive Betænkninger over Anliggender, der angaae den hele Stat. Jeg tilstaaer, at, hvilken Mening man end maatte have om Hensigtsmæssigheden af denne Foranstaltning, saa har dog den paa Udvikling af Stænderinstitutionen rettede Aand. der udtaler sig i denne Opfordring, Krav paa en speciel Tak. Det er blevet sagt, at Adressen høist rimelig ikke vilde kunde betragtes som et Udtryk af Forsamlingens Følelser, men kun af Majoritetens; men i enhver Forsamling, er det jo Tilfælde at Fleertallet har den afgjørende Stemme, og desuden vil der under Debatterne om Adressen være Leilighed til at fremføre de afvigende Meninger. Jdet jeg saaledes havde bestræbt mig for at godtgjøre det Passende i Jndgivelsen af en Adresse, anseer jeg dog som det vigtigste Motiv, der taler for et saadant Skridt, Hensynet til, at der ikke skal danne sig en Hævd imod Jndgivelsen af Adresser. Der kan komme Tilfælde, hvori det er nødvendigt at udtale sig i en Adresse, og i hvilke man ikke havde nogen anden Maade til at yttre sine Anskuelser paa, og det er derfor af Vigtighed, at man ikke giver Slip paa denne priselige Skik, og at der ikke opstaaer nogen Sædvane, der kunde anføres imod Anvendelsen af dette Middel(Fortsættes.)