Politivennen, 1809-01-01
Forslag til nogle nye Jndtægtskilder for Staten. (Fortsat fra No. 560). h) Næringsstat. Herved forstaaes ikke et Paalæg paa dem, der drive Næring, bestemt efter Tykke eller efter anden Mands Bedømmelse af, hvad de kunne taale eller ikke taale at ofg. Slig Paalægningsmaade er aldeles ikke den, som Forfatteren vilde vælge eller berømme. Efter hans uforgribelige Mening ere de tungeste Skatter de, der have Maalestokken i Medborgeres Tykke, og de, om hvilke der ikke kan haves den mest overbevisende Vished, at det Afgivne og Oppedaarne virkelig indflyder i Statens Kasse. Ved den Næringsskat, som her foreslaaes menes derimod en aarlig Afgivt for den Tilladelse, at drive en vis Næring. For at retfærdiggjøre en saadan aarlig Afgivt, behøves vel ej at anføre andet, end dette, at Borgerlig Næring (thi det er ligefrem at her ej menes Agerdyrkning, Kvægavl eller Fiskeri) er langt lettere og ofte langt mere lønnende Levevej, end Embedsmandens GGejstlighedens undtagen), Kunstnerens eller Videnskabsmandens, at Duliggjørelsen dertil er mindre møjsom og bekostelig, og at den ikke allene lover mere Trøst og Udkomme i Alderdommen, men endog Levebrød for Enker eller Børn. Men det er igjenen Fordring, der da med Billighed kan gjøres af de Næringbrugende, at Staten ikke maae tillade, at Antallet af dem, der drive een og samme Næring forøges paa Slump, eller i det Undelige, at Staten bør bestemme ved hver Næringsvej en Grændse for det Antal, der maae drive den, at denne Grændse bør være hellig for Staten, og ikke under nogen Forevending overtrædes af dens vedkomm ude Embedsmænd. Denne Grændse kunde forsættes midlertidigen for en vis Rad af Ad5. 10 eller 15, ved sammes Udløb maatte af Staten være føjet Anstalt til en Bedømmelse af, hvilke Næringer kunde taale et større Antal af Drivere, hvilke, derimod, have tabt sig saaledes, at de Drivendes Tal ved Lejlighed maatte indskrænkes, og endelig hvilke kunde beholde det først bestemte Antal. Næsten torde det være overflødigt, at anmærke, at ved denne Bedømmelse burde fremgaaes med Ærlighed og med rigtige Stashusholdnings Grundsætninger. At gaae Driverne af den og den Næring vare blevne formuende eller endog rige Mænd, var ikke Bevæggrund til at forøge Tallet af dem, der drev denne Næring. Thi hvad kunde Staten hellere ønske, end velhavende Borgere; af dem vilde Næringerne drives baade med mere Fordel for Staten og lettere for Medborgerne. Deres Velstand burde for hos Bedømmerne opvække Glæde, end Misundelse. Kun da, naar det fandtes, at de, der dreve en vis Næring, ikke kunde overkomme at gjøre de hos dem indkomne Bestillinger Besked, eller ikke hurtigt nok, og naar dette ej laae i tilfældige Tids- eller Tilførsels Omstændigheder, - blev de Drivendes Tal at forøge. Lyst til at indynde sig hos Statspengevæsenet, ved at skabe flere Ødere, burde paa ingen Maade virke hos Bedømmerne. Langt mere burde der stræbes til at skaffe sikre ydere, ved at gjøre det muligt for disse, at have godt Udkomme ved deres Næring. Denne her foreslagne Næringskat burde forud erlægges for et helt eller halvt Aar, eller og om saa syntes for kortere Tid Hvis den ej forud erlagtes, kunde Staten tabe, naar en Næringsdriver gik Fallik midt i Aaret. Derimod kunde det synes, som om Borgerskabsbrevs Betaling burde ophøre, hvor denne Skat indførtes. Dette var imidlertid kun et tilsyneladende Tab. Den første Forudbetaling skede jo paa den Tid, da ellers hin Afgivt engang for alle erlagdes. Jeg forudseer, at jeg ved Forslaget om denne Skat, og den dermed væsentlige Følge, at ikke enhver der kan udrede Borgerskabsbrev, gjøre Mesterstykke o. s. v. kan fare ind i en Næring, hvoraf Mangel paa Pengekræfter eller Udulighed maaske snart nøder ham ud, støder alle dem, der lade eller have ladet sig blinde af den Sætning, at enhver i Staten bør kunne ernære sig, som sin egen Mand, med hvad han har lært. Sætningen klinger skjønt, og gjorde eengang Jndtryk paa mange, men hvad man uden Erfaring kunde skjønnet sig til, er man endelig ved denne seet stadfæstet. Hvor hin Sætning blev vedendt af Statsstyrelsen, eller dog handlet stemmende dermed, der forfaldt de borgerlige Næringer, den fordrede Kunstfærdighd blev et sammerligt Fuskeri, Næringsdriverne kunde ikke faae Folk, thi enhver Udlært Dreng vilde sætte Foden under eget Bord, Pengekræfter og Velstand forsvandt, Materialier kunde ikke mere indkøbes paa første Haand, ikke i rette Tid, ikke i rette Mængde, ikke hengæmmes længe nok. J Næringer, der blot fordrede en lille Kapital eller Kredit, der mylrede det af Næringsdrivere, som ligeledes af Mangel paa Kraft til paa ærlig Maade at gjøre Vinding, søgte den paa den første Maade den bedste. i) Skat paa Haugeløshed. Denne burde ramme enhver Landbo; der ej havde en Hange ved sin Gaard, eller ved sit Hus, hvis dertil laae Jord. At Haugedyrkning, saavel med Urter som Frugttræer, er den mest indbringende paa lige Overflade, den altsaa, der er Staten nyttigst, er vel uden videre Bevis indlysende. Den Landbo altsaa, som af hvadsom helst Grund, det være Ukyndighed, Ulyst, Dovenskab eller Egensindighed, forsømmer denne nyttige Dyrkning, der saavel fordrages med den større Markdyrkning, og hvis Sysler endog kunde være en blot Benyttelse af den fra hin lævnede Mellemtid, han bibringer Staten ved denne Forsømmelse et Tab, der for en Stat som Danmark, hvis Bund er saa godt skikket til Haugedyrkning, er langt betydeligere end man ved første Øjekast troer. Vor Kristian den Femtes Danske Lov har befalet et vist Antal Frugttræer aarlig ympede, og et vist Antal Humlekuler aarlig lagte af hver Bonde. Dette Lovbud der i 313-18 saaledes: Enhver Bendi skal aarligen, imens han hatver Rum til, og Lejligheden er, i detmindste lægger 5 Humlekuller, tre Puteper Abild, Pære, eller andre nyttige Træer, Tog desforuden plante 10 Pile, eller have forbrudt et halvt Lod Sølv for hver han forsømmer af dem til sin Husbonde. Hvor Bønderne ikke have Rum ved deres Gaarde, der skulde de dem langs deres Gjeruder sætte; og skal enhver Amtmand eller Husbond, tilholde Bønderne dette at efterkomme. J Sandhed det herligste Lovbud i hele Bogen. Ved at læse det maae man studse over, at man i 1663 tænkte saa viselig i dette Stykke. Var denne Lov efterlevet, da havde Danmark nu dobbelt saamange Jndbyggere og en uendelig større Velstand. Men aldrig blev skjønnere Lov lagt paa en højere Hylde. At den hoveritrællende Bonde ikke plantede var slemt, at Bondeplageren ikke paasaae Landets Tarv eller Loven efterlevet, naar kun hans Hovmarker dreves, var værre, men at ikke een eneste Herremand heri tænkte som han burde, at Amtmændene torde saa aldeles lade Lovens rene Ord uopfyldte, det er ubegribeligt for sund Menneskeforstand. Glad vilde Forfatteren i høj Grad være, om han vidste et eneste Amt, hvor Bonden af Amtmanden tilholdtes at efterleve Landsloven. Man kan sandelig ikke bare sig for at smile af bitter Pyk, naar man seer, at i et Land, der ejer en saa ypperlig Lov, og har ejet den i 125 Aar, behøver et Landhushodningsselskab at udsætte Premier for Dyrkning af Frugttræer, for Humleavl og Pilepantning, og saa skuer KjøbenhavnsRoskilde, og saamange andre hangeløse Amter. Bedre maaske havde det været at udsætte Premier for den Herremand eller Amtmand, der tvang Bonden til at efterkomme sin Pligt, og derved efterkom sin egen! Forfatteren nærer det Haab, at Frederik den Sjette ogsaa vil vende Øjet paa denne trængende Punkt. At befale denne Lov efterlevet fra nu af, og til Rentekammeret hvert Aar indsendt Liste over Amternes Frugttræer, samt over de betalte Mulkter, vilde være den uforglemmeligste Velgjerning mod det Danmark der nu ikke kan brygge Øl, naar det ej faaer Humle fra Udlandet, der indfører fremmede Æble, fremmede Tøndebaand, og har ingen Most at drikke, naar Blokering fraskærer Vinen. Men indtil saaledes en ny Lov indskærper, den vel gamle, men aldrig hævede Lov, foreslaaer jeg en Skat paa hver Bonde, der ikke ejer en passende Have, af 1 Rd. aarlig for hver Tønde Hartkorn. (Fortsættes.