Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-01-14
de af de meest maleriske billeder, Vandets Gjenskin og Nattergalens Toner, hvis Sang nu opfyldte Dalen, var meer end tilstrækkelige til ikke at lade ham føle Trætheden; han vandrede fremad lige begierlig efter Undersøgelser, og hans Hjerte slog endnu ligge hæftig af Ønsket at erfare mere. Skoven begyndte nu at blive tykkere og mere dunkel, og slutteligen næsten mørk, men pludseligen tog Stien en skjev Retning, Sir Gaven befandt sig selv ved en cirkeldannet Eng, hvis Farve og Skjønhed overgik Alt og som synes at have været let berort af en Fees Fødder. Et Antal af Vedhende og Geedeblade slyngede sig om de grenrige Træer, der saaes i forskjellig Afstand, dannede sig i Lunde hist og her, undertiden adskilte, det ene efter det andet, rystede de i stolt Foragt deres Top mod Himlen. Vandet, der havde været skjult af Træerne, flyngede sig atter i tusende forskjellige Bugter, besøgte enhver lille Blomst, styrkede dens Vext og skjærpede dens Vellugt. Langs Skovens Kanter og under Træernes Skygger, glimrede en utallig Mængde af Sanet Johannes Orme, kastede deres skjønne, magiske Lys fra sig, liig Golcondas Diamanter, og Sir Gamen begierlig efter endnu længere at beskue denne Scene, gik hen af Engen med lette Fodtrin: Alt var stille, og undtagen Nattevinden der sukkede ømt og blidt gjennem en Verden af Blade, herskede en dyb Taushed. Mange Minutter vare imidlertid ikke henløbne, førend den samme henrykkende Musik, som han med saa megen Henrykkelse havde lyttet til i Dalen, paa nye fængslede hans Øre, og strax opdagede han ved Enden af Engen, et Væsen af en deilig Skabning, der just hævede sig en Smule over Skoven og synes at svæve i Luften; over dets Skuldre hvilede et Klædebon af det reneste Blaae, dets Vinger og Fødder var klædte i blændende Sølv, og i dets Haand førte det en Stav, hvid, som Biergets Snee. Det bevægede sig hurtigen i Luften, dets blændende Glands overgik al Beskrivelse, da Maanen spillede paa det, dets Sang gav Gjenlyd i Nattens Stille, men hurtigen formindskede Synet sig, og antog Størrelse, og Udseende af Aftenstjernen, den døde hen, og inden et Øieblik var det tabt i den klare Ether. Sir Gamen fæstede sine Øie paa den Deel af Himmelen, hvor Synet var forsvunden, og havde kort efter igjen den Glæde at see den stjernelige Glands, der i et Øieblik udfoldede sig til de fulde og skjønneste Former af et fortryllende Væsen, som efter at have samlet Duggen fra Saturne kolde Dale, nedsteeg igjen hurtigen mod Jorden, og viftede med Haanden, eftersom det foer gjennem Skyerne; et Antal Væsener af samme Skikkelse og Klædedragt samlede sig omkring det og dalede ned paa Engen, deelte sig rundt om i ligelang Afstand fra hinanden, rystede derpaa deres Vinger, der udspredte en Vellugt i Luften og istemmede derpaa alle en Sang. Sir Gamen som var bange for at blive opdaget, havde begi det sig hen i Skyggen af en modsbegroet Eeg, og hentede nu med hæftig Begjerlighed paa at faae Udfaldet at søe. Jnden faa Øjeblikke kom en Mængde deilige Nympher, dandsende to og to frem af Skoven paa høire Side, og et lige Antal af krigerisk klædte Riddere, ledsaget med en Trop Musici frem fra venstre Side. Ridderne vare klædte i Grønt, paa deres Bryst luede en Plade, af poleret Staal og i deres Hænder førte de et forgyldt Skjold og en Landse af straalende Glands. Nympherne, hvis Skabning og Skjønhed langt overgik Alt Digternes Phantasie formaaer at afmale, vare klædte i Hvidt, deres Belter vare aturblaae, besaaede med Diamanter, deres Haan lysebrunt bedækket med Roser og hang ned i store Frusede Lokker. Saa let, saa burtig, saa luftig gare deres Bevægelser, at af Græsset og Blomserne saaes ikke det mindste nedtraadt; og da enhver smillede til sin Yndlingsridder, kastede denne sine glimrende Vaaben tilside og blandede sig i Dandsen. Medens de saaledes fløi i hurtig Takt hen over Engen, glemte Sir Gawen hans Stilling og utaalmodig efter at hilse Selskabet, traaede hans uvilkaarlig frem, øieblikkelig susede en gjennem trængende, huul Vind gjennem Skoven, Maanen skjulte sig bag en Skye, Ridderne, Damer de og Luft-Aanderne vare forsvundne for hans Øie og efterlod den forundrede Sir Gawen til Mag at angre hans uoverlagte Fremstillen; dog neppe havde han faaet Tid til at overlægge hvad Plan han nu skulle følge, da en Lysstraale pludselig glimtede paa Horizonten og det indtagende Væsen, som han først saae i Luften, stod for ham: det vinkede med sin sneehvide Stav og pegede hen paa Skoven, som nu glimrede som af tusinde Jlde og bevægede sig sagte. Sir Gawen følte et uimodstaaeligt Ønske, der tvang ham til at følge med, og efter at have trængt igjennem Skoven bemærkede han nogle klare Glimt af Lys, som liig Solens Straaler oplyste Træernes Stammer paa det Skjønneste. Da de nærmede sig, blev Glandsen stærkere og forenede sig til et Centrum, det aanderige Væsen vendte sig hurtig om, befalede Sir Gamen at knæle ned og efter at have gydt Saften af en Urt i hans Øine, bad det ham træde frem, da intet dødeligt Øie, med mindre dets Synsevner bleve forøgede kunde taale den Glands der trængte ind paa den. Neppe havde det yttret disse Ord, da det traade ind i et Amphitheater; i hvis Midte stod en Throne af Elphenbeen, indlagt med Saphirer, paa hvilken en Skabning af udmærket Skjønhed sad, et Diadem af Guld laae tvers over hendes flyvende Haar, og hendes hvide Silke=Klædebon hang skjødesløs ned i hvide Folder; omkring hende stod fem og tyve Nympher, klædte i hvidt og Guld; og holdende tændte Fakler i Hænderne, lige over for disse stode halvtredssindstyve Luftaander med Vinger af glimren: de Sølv, udstrakte for Flugt og enhver med en brændende Fakkel i Haanden og endelig stode rundt om Amphetheatret hundrede Riddere med Pantsere, af hærdet Staal, i den ene Haand svingede de et Skjold af Diamanter i Veiret, og i den anden skinnede en Fakkel. Glandsen af Skjoldene var saa overordentlig, som om det havde været af hundrede Sole, og naar de bevægede sig, glimrede de som Lynstraaler: Guldet, Sølvet og Saphirerne, kastede en Lysning fra sig, som blandet, spillede for Øiet i lusende forskjellige Farver. Sir Samen indtagen af Forundring, Ære og frygt og Glæde, kastede sig ned paa Jorden medens Aanden nærmede sig, knælede ned og overgav Dronningen en krystal Vase. Hun reiste sig, vinkede med Haanden og bad smillende Sir Gaa men nærme sig. - Ædle Fremmede, sagde hun, lad ikke Frygten bemægtige sig dit Hjerte, thi for ham, som udmærker sig ved Mod, Sandhed, og Gudsfrygt staaer vort Venskab og Kjerligheaaben. Vi ere blandt de gode Aander, vores søde Beskjæftigelse, er det, at være de Ulykkeliges og Trættes Stytte, at indgyde Rolighed i den Angeste fuldes Hjerte, og at lindre Fortvivlelsens Rædsler. Ohl aldrig skal Uskyldighedens Taare, Kummers Klager, Græmmelse over miskjendt Dyd, eller den haabeløse Elskovs Suk, anraade og forgiæves om Hjælp! Vi svæve paa Maanens Straaler og trænge lette som Luften gjennem Menneskets Boliger: og hør, og begunstigede Døde. lige, naar jeg siger Dig, at Aander luttrede foralle Laster, er altid nærværende og kjender dine inderste Tanker; da Skræk og Galskab, da Spo gelser og Død omringede Dig, jagede vi Mørkhedens Aander paa Flugt, vi satte Dig i denne maaneklare Dal og nu udgyder jeg paa dit Hoved Planeternes Dug, jeg vil befrie Dig fra Hekates mægtige Følgesvende, fra forvildet Frygt og mør, Overtroe." Her tang hun, og Sir Gaven utaalmodig efter at tolke sin Taknemmelighed vilde tale, men pludselig blegnede Lyset og død hen. Aanderne forsvandt, og en sød, indtagende Musik hørtes langt borte i Luften. Sir Gaven sprang op og istedenfor en glimrende, magisk Scene, saae han en Postvei, hans Hest græssede ved Kanten af Veien og en Landsbye laae i en lille Frastand, paa hvis Taarne den opgaaende Soel just havde kastet sine første Straaler. Anon.