Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-03-23
Saalænge Freden og de gode Tider endnu herskede i Danmark, saalænge kunde Lægen leve af hvad han fortiente, hans Jndkomster vare i Forhold til Dyrheden tilstrækkelige; men Krigen kom, Tiderne forværrede sig saa betydeligt og hvad de Syge i hine Dage vare vante til at betale Lægen, det give de ham endnu. Hine blive helbredede forde samme Penge, men denne lever sandeligen ikke deraf. Vel gives der mange, som skiønne paa Lægens Fortieneste og gjerne vilde betale efter den, hvis de kunde, hvis de ei selv ved Krigen vare satte ud af Stand dertil – af disse vil ingen retskaffen Læge fordre meer, end de kunne give. De fleste derimod, som Krigen gjorde rige, hvis Jndkomster forøges ligesom Levemaaden bliver dyrere, de kunne betale, men giøre det saare sieldent. Urimeligt var det, dersom man af disse Stænder vilde forlange, at de, fordi Lægen var en Videnskabsmand, burde i Forhold betale ham mere for deres Sundhed end Skoemageren for deres Støvler. Lad dem betale Lægen som en anden Haandværksmand og han har indet at klage. Og især maae Lægen have Penge af dem, som troe, at de ere Borgere i Staten allene for at leve i den og berige sig ved den; ved deres Helbredelse har Hiertet ingen Jnteresse, der maae Pungen have den. at sætte en Taxt for Lægen, hvilket i nogle Lande er Brug, vilde være saare vanskeligt, den maatte da indrettes efter de Syges Omstændigheder og en være lige høy for alle; – thi hvormange, som ej kunde betale efter den, vilde da ikke søge Tilflugt til Huusraad og Qvaksalvere, og derved aldeles ødelægge deres Sundhed, Talen er ei her om de egentlig Fattige, for dem sørger Fattigvæsenet i denne Henseende saare godt, men kun om de mindre Formuende, som, fordi de ikke vilde være deres Armod bekiendte, lide mere under den. Og ere disse ikke ligesaa nyttige Borgere, er deres Liv ikke Staten ligesaa vigtigt, som de rigeres, Dog saadan en speciel Taxt lod sig vel neppe bestemme til begge Parters Tilfredshed, derfor synes det bedre, at Lægen og de Syge rettede sig efter Landers Darometer – efter Consen, enhver. hvis Jndkomster steeg med den, betale med Species, af enhver saadan har Lægen Ret til at fordre Species og ingen skulde klage. Paa den Maade kan Lægen ofte, hvor det behøves, hielpe sin trængende Medborger uden Betaling – en Ting, som allene kan fyldestgiøre ham for alle sine Møjsommeligheder. Jndsenderen heraf er selv Læge, men troer en at have fordret formeget, en at have skrevet noget, som streed imod hans Medcollegers Ønske. Om Fabrikers Nedlæggelse. Ten af Krigens onde Følger er ogsaa den, at ikke faa Fabriker her i Staden deels allerede ere nedlagde, deels efterhaanden nedlægges. Dette maa forekomme enhver fremmed, der soler og indseer den indenlandske Konstflids Vigtighed i en Tidspunct som den nærværende. Aarsagen til disse Fabrikers Nedlæggelse er ikke Mangel paa Arbeide, men snart Materialiernes og Folkelønnens Dyrhed, snart de lettere og mere indbringende Næringskilder, som Krigen har aabnet for adskillige Fabricantere. Den ene beraaber sig paa, at hans Arbeide ikke betaler sig og at der udfordres nu sex Gange saa mange Penge til hans Fabriks Drivt som før, den anden siger, at han paa andre Maader kan fortjene sit Brød rigeligere og med mindre Besværlighed. Denne Mening har imidlertid den ulykkelige Virkning, at den ene blomstrende Konstflidsgreen gaaer ud efter den anden, at Fabrikindretningerne ødelægges og anvendes til andet Brug, og at mange Mennesker, der hidtil levede af deres Flids hæderlige Frugter, gjøres aldeles brødløse. Disse ere Virkningerne for Øieblikket, langt værre ere de, som ville yttre sig i Fremtiden. Evig kan ingen Krig vare, og det være tidlig eller sildig, saa maa Freden dog engang vende tilbage. Naar denne kommer, hvor skal man da faae de Fabrikanlæg igjen, som have kostet saa mange Aars Anstrængelse og som nu saa uforsigtigen tilintetgjøres, Hvor bekostelige vilde ikke deres Gjenanlæggelse blive og hvor vanskeligt vilde det ikke være, at finde beqvemme Steder dertil, Maa og vil ikke følgen heraf være den, at de faa Fabricanter, der ere kloge nok til at indsee, at ingen Stat kan ganske undvære Fabriker, især dem, som frembringe nyttige og nødvendige Ting, ville i sin Tid kunne lade sig betale for deres Arbeid hvad der falder dem ind, Er det rigtigt at foretrække en øieblikkelig tilsyneladende stor Gevinst for den mindre, sikkre og hæderlige Fordeel, som en velbestyret og velindrettet Fabrik yder sin Eier Langt bedre vilde det være om saadanne Fabrican, tere hellere vilde tage høiere Betaling for deres Arbeide end ganske nedlægge deres Fabriker, og skulde enkelt Mand ikke see sig istand til at drive sin Fabrik for sin egen Regning formedelst den dertil fornødne store Pengesum, saa vilde det være at ønske, at enten Regjeringen vilde tage dem under sin Bestyrelse eller at flere formuende og patriotisksindede Borgere vilde paatage sig samme i Fælleskab, for dog at holde dem nogenlunde i Drivt, indtil vi faae Fred igjen. Der vil komme en Tid, hvor man haardt vil fortryde denne Nedlæggelse. At nedbryde er let, men at gjenopbygge er vanskeligt. Denne Gjenstand er i det Hele ikke Regjeringens Opmærksomhed uværdig thi skal det vedblive som det er begyndt, saa maaman befrygte, at visse Konstflidsarene aldeles ville ophøre hos os netop paa en Tid, da det er den indenlandske Konstflid, der skal ophielpe Statens sjunkne Kraft.