Viborger Samler, 1790-01-11
Den Hamborgske Politisches Journal for December Maaned 1789 leverer os følgende Beskrivelse: Over Adelstanden, og dens nærværende Undertrykkelse. et hører nu til Modetonen, at tale og skrive med ringe Agtelse om Adel= og Præstestanden. et stort Rige, paa mange Steder, søger man at undertrykke Adelstanden. Og just det Aar, i hvilket man undertrykker Adelen, og ville gierne udrydde den, viser, hvor ulykkeligt et Rige er, i hvilket der er ingen Adelstand. Tyrkerne vare just derfor i dette Aar saa ulykkelige, fordi de ingen Adelstand havde – ingen opdragne Militairpersoner ingen Officerer. Den Russiske og Østerrigske Adel slog de Betinte, som vare blevne Storvizirer og Commandanter over Fæstningerne, og Generaler, hvor de end traf dem, og tog dem fangne, eller forjagede dem derfra - med alle deres Krigshære. Jngen Stand i Verden er i sig selv foragtelig eller unyttig, naar velordnede Stater have, Aarhundrede igiennem, havt Fordeele deraf. Adelstanden er i store Stater, (smaa og enkelte Stæder kunne giøre Undtagelser,) væsentlig nødvendige til Statens Vel og Sikkerhed. Den er Middelstanden imellem Regenten og Folket. Den maae holde Ligevægten mellem begge. Just derfor have de Mahomedanske Despoter aldrig fordraget nogen Adelstand. Den Enestes Villie, som kan giøre en Slave til Rigsforstander, og lade den fortiente Mand henrette, for drages ikke med høitagtede Personers Anseelse, som han ikke kan udrydde, uden selv at komme i Fare. Og saaledes bliver da en Rishandler til en Storvizir, og Generalfeldtmarschalk, og drager i Feldten, og opofrer Mennesker, Penge og Lande. Adelstanden kan høist sielden rive Overvægten imellem Folket og Beherskeren til sig. Folk og Regent ere da i en unaturlig Svækkelse, som kan aldrig vare længe, og da bliver altid Adelstanden gruesom straffet for sin Misbrug. Folket er altid større Fiender af Aristokrater end af Monarcher. Vor Tid har givet store Beviser derpaa. J Holland bleve Aristokraterne forjagede, i Sverrig overvundne, i Gens afsatte, i Frankerig fordrevne. Det er en eenstemmig erkiendt Sandhed, at den aristokratiske Regieringsform er den ulykkeligste for ethvert Land. En demokratisk kan ikke have Sted i store Stater og Riger. Den er der kun mere eller mindre Anarchie. Den monarkiske Regieringsform er da først den lykkligste for Landets Vel og den sikkerste for dets Beskyttelse, naar den kan blive holdt i en Ligevægt af Magten. Og da staaer Adelen, og holder Folkets og Regentens Vægtskaaler. Saaledes fik Overhuset i Parlamentet Ligevægten i Storbritanien, da Underhuset for faa Aar siden vilde alt for meget indskrænke den Kongelige Magt. Jeg (siger Forfatteren) skriver ingen Afhandling, jeg har ikke Rum til en heel Bog, som Udtømmelsen af denne Materie udkrævede. Man sige ikke, Folket og Borgerstanden, kunne vel selv vedligeholde Regenten i Ligevægt af Magten. – Naar Folket og Borgeren føler, at Magtens Vægt er kommen ud af Ligevægten; da er Skaalen allerede siunken for dybt, da maa der bruges Magt, som man altid i Begyndelsen kalder Rebellion, og da kan Landet ei hielpes igien uden ved Blodsudgydelse, og ved Landets Ulykke. Og nu, da Krigen er bleven en Konst, nu er Adelstanden uundværlig fornøden. En fød Adelsmand er en fød Soldat, som skal lære Officeer Konsten; en Konst, som maa tidlig begyndes at læres, som udfordrer megen Tid, Penge og en besynderlig Underviisning, om Officeeren skal ikke blot være en betitlet gemeen Soldat. Officeeren bør indgive sine Soldater Mod, Tapperhed, Følelse af Ære. Han maa være den første i Faren, han maa være Exemplet i Kampen. Dersom det alt ikke skal være blindE. 20 J Raserie, saa hører dertil en Dannelse, til hvilken den saakaldte Adelstand hidindtil har Kaldet og tillige de beste Midler. Ved alle store Armeer og Krigs Etats er det den unge Adel, som tilig faaer de ringeste Officeers Pladser, for at opofre sit hele Liv for en Konst, som maa læres indtil i den høie Alderdom, og i hvilken der stedse maa opfindes Nyt, stedse læres Nyt. Jeg bifalder ikke ganske Frederich den Stores Dom, naar han anfører de Grunde, hvorfor han, efter den syvaarige, vist erfaringsfulde Krig, afskeedigede alle uadelige Officeerer ved Feldt-Armeen, og da hans Adel ikke var tilstrækkelig til alle Pladser, giorde endog hellere fremmede Adelsmænd til Officerer, end hans egne borgerlige Undersaatter. ") Men saa meget er vist, at i et Rige, hvor Adelstanden ganske ophørte, skulde ingen Ressource være for den tilstrækkelige Dannelse af et klækkeligt Antal Officerer, og at dette Riges Tropper skulde sikkerlig, endog i større Antal, stedse blive overvundne, ligesom Tyrkerne; at Borgeren skulde stedse være udsat for Krigens største Farer, og uden tilstrækkelig Beskyttelse. Adel*) S. Oeuvres post humes de Forpanic II. Rei de Prusse. Tom V. S. 1670. f. II est plus necessaire, que Pon ne croit, de porter cette attention an choix des Officiers, parceque Fordinaire la noblesse afde Phonneur II ne faut pas disconvenir cependant, que quelque-for og rencontre du merite & du talent cher des personnes sans naissance, mais cela est rare, et dans ce cas on fait bien, de les conserver. Mais en General il ne reste de ressource a la noblesse, que de sedistinguer par Popee, si elle perd son honneur, elle ne trouve pas meme und un retuge dans la maison paternelle, at lieuquun roturier, ap es avoir commis des bassesses, reprend sans rougir le metier de son pere, et ne Pen croit pas plus deshonore, J 21 E standen skal være, og er, efter sin Natur, Landets Beskyttelse og Beskiermelse, dets levende Vold, Fæstningernes stærkeste befæstning. Adelstanden er ei aleene Landets Beskyttelse imod dets bevæbnede Fienders Konst; ei aleene Folkets Beskyttelse mod Regenten, ei aleene de, der holde over og forsvare Landets Rettigheder, Privilegier og Grundlove, for hvilke den i Folkets Navn maa sætte sig imod Despoten: den er og nyttig i mange andre Pladser og Embeder. Der gives Stationer og Embeder, til hvilke der hører en vis conventioner Art og Maade i Forholdet, en viis, kun ved Taalmodighed og lang Erfaring muelig, Opførsel, Bøielighed, Smidighed og Routine; Alt Ting, som man ikke kan lære af Bøger, eller paa Ugiversiteter, eller forskaffe sig ved Genie, som kuns den store Verden og Kundskab om Hofferne kan give. Et Genie af borgerlig Afkom vil betakke sig for den Tvang, som disse Pladser udfordre; han kan paa anden Maade blive Verden nyttig: et Dummerhoved, eller svagt Hoved, af borgerlig Herkomst er af Svaghed lige saa lidet skikket til saadanne Pladser, som Geniet af Styrke. Til saadanne Stationer, i hvilke der gives meer forfængelig Ære, end virkelig Belønning, meer Glimmer, end Glands, er Adelstanden bestemt. Paa den store Verdens Theater ere ofte Figuranter ligesaa nødvendige, som paa Theatret i Comoedien. Adelstanden er bestemt til de anførte Tienester i Staten: det er at sige, den maa tilig danne sin Ungdom dertil, og anvende sine Penge og sine Kræfter dertil. De andre Stænder ere derfor ikke udelukte. Kan og vil en Borger opdrage sin Søn til saadanne Bestemmelser, saa har den unge Mand ligeledes sin Ret til saadanne Pladser. Forskiellen er aleene denne: Adelsmanden er forpligtet til hine nødvendige Tienester i Staten: Borgeren ikke: hin maa opofre sig dertil, denne kan det. Af Adelsmanden fordrer Staten denne Tieneste; af Borgeren modtager den samme med Taknemmelighed.