Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-08-23
Det synes som Ringsted Kirke maa have staaet i større Anseelse end den Roeskildske, thi Knud, som blev ihielslaaet i Haraldsted Skov, og siden erklæret af Paven for en Helgen, jordedes ikke i Roeskilde, men i Ringsted Kirke. Da denne Kirke nu gjemte Støvet af en Martyrer, der betragtedes som Sjællands Skytshelgen, saa er det naturligt, at hans Efterkommere, saa vidt mueligt, ønskede at hvile hos ham. Derfor finde vi her ogsaa Waldemar I. (død 1182), Waldemar II. (død 1242), hans Søn Erik, som blev dræbt af sin Broder Abel (død 1250), Erik Menved (død 1319) med deres Dronninger og Frænder. Jalt ligge her 7 Konger, 8 Dronninger og 8 Prindser. De sidste Kongelige Liig, som her bisattes, var Kong Erik Menveds Datter, og den svenske Kong Byrges Dronning, Margrete, som døde 1341. Mærkeligt er det, at Christopher d. 1ste, der blev forgivet i Sacramentet af Bisp Arnfast (1259), og hans Søn Erik Glipping, der blev ombragt af det Stigske Partie i Finderup, en Landsby i Nærheden af Viborg, ikke fik nogen Begravelse i Ringsted Kirke. Det er næsten aabenbart, at Geistligheden derved stiltiende, end og i Døden, have villet straffe disse Konger, ved at udelukke dem fra deres Fædrenebegravelse. Ogsaa sporer man her tydeligen den bispelige Jndflydelse; thi under Svend Nordbagge i det 11te Aarhundrede bragte man de Kongelige Liig til den Kirke og det Kloster, han havde bygt, men fra den Tid af den Absalonske Slægt kom til at blomstre i det 12te Aarhundrede bragte man de Kongelige Liig, som Christopher II. og hans Dronning, Waldemar 11. og hans Dronning til Sorø Klosterkirke. Først i Begyndelsen af det 15de Aarhundrede (1412), da den Absalonske Slægts Jndflydelse maaskee var hendød, lod Erik af Pommern sin Moder, den store Margrethe, bringe til Roeskilde, og fra nu af blev den derværende Domkirke, Hvilestedet for hele den danske Kongeslægt, paa Christian den 2den og Frederik d. 1ste nær. I Pillen ved Alteret ere nogle af Erik Plogvennings foregivne Been indmurede; jeg siger nogle, thi da engelske Soldater i Aaret 1807 opbrak det Hul, der ligesom ved Biskop Wilhelm Grav i Roeskilde Domkirke fandtes i Pillen, og som formodentlig fra Begyndelsen af havde været der, paa det man kunde glæde sig ved Synet af laadanne hellige Been, og gjorde Hullet større ved Hjelp af en Jernslang, formodentligen fordi de troede, at her gjemtes en Skat, saa kom et Ege skrin for Dagen. Skrinet havde samme Længde som den paa Pillen værende Munkeindskrift, der kan være omtrent en Alen lang, og er forfattet af Biskop Lage Urne, altsaa i Begyndelsen af det 16de Aarhundrede. J Skrinet fandtes et Laarbeen, et Armbeen og et Kiævebeen. At Hovedskallen ikke fandtes deri, er meget begribeligt; thi han blev, ombord paa en Baad i Slien, halshugget; men da Historien lærer os, at man, paa det hans Drab kunde nægtes, befæstede Jern tænker saavel ved Kroppen som det afhuggede Hoved, og kastede det i Slien, nær Mosund, saa er det ikke let at indsee, hvorledes et Liig, som man paa denne Maade havde fænket, strax derefter kunde findes igjen *). Næsten kunde man fristes til at troe, at de Been, som ere indmurede her, aldrig have tilhørt den ulykkelige Erik. Hans foregivne Liig blev først bisat i Sortebrødres Kirke, og derpaa i St. Peters Münster i Slesvig; men der stod det kun i 6 Aar og nogle Uger, thi 1257 lod Kong Christopher 1., den dræbte Eriks Broder, i den daværende Biskop Claus's Fraværelse og uden hans Samtykke, bringe til Ringsted, hvor han høitideligen blev bisat. Men Slesvigerne, som ikke ganske vilde give Slip paa hans Liig, tilbageholdt en deraf løsnet Arm, hvis Been Munkene bare omkring i Slesvig, og for de Penge, der indkom for sammes Foreviisning, blev et stort og prægtigt Gallerie opført i den derværende Dom*) Efterat jeg havde skrevet dette, fandt jeg, at Munkene, som forfattede en heel Bog om Erik Plougpennings Mirakler, anføre blandt disse, at uagtet hans Legeme var betynget med svære Lænker, blev det dog ikke paa Bunden af Vandet, men kom op og bragtes af Fiskere i Land og at det, efter at have ligget to Maaneder i Vand, var ganske frisk og ufortæret." Man seer heraf, at Munkene, for at gjøre en alt for i Øine faldende Urimelighed nogenledes rimelig, maatte tage deres Tilflugt til Mirakler. Et Stykke af Lænken skal man have opbevaret, i Kirken i Slesvig. kirke, hvor hine Been endnu i Pontoppidans Tid vare at see. J. Svaning paastaaer, at Kong Erik er bleven canoniseret, men Pontoppidan søger at gjendrive, denne Paastand med adskillige Grunde. Skulde den Omstændighed, at hans foregivne Been fandtes 1807 indsvøbt i rødt Silke, ikke være et Beviis for Svanings Mening? Hertug Knuds Been bleve, da han canoniseredes, indsvøbte i Silke, men i hvidt, om Farven gjorde nogen Forskjel overlades til vore Oldgrandskeres Undersøgelse. Bekræftelse for det her Anførte findes i Pontoppidans Annaler.