Aalborg Stiftstidende, 1833-08-26
Tyskland. (Slutning af den i næstforegaaende Nummer afbrudte Artikel: Berlin, den 1ste August.) Skjønt vi ikke staae i Cabinetsforbindelser, som J. des Debats og heller ikke høre til hine Correspondenter, der gjennemfare den offentlig Mening som Prøveballoner, kunne vil dog maaskee gjette Grunden til den Uvillie, som Jour. des Debats føler over Tysklands Forhold og alle dem, der skriver til Fordeel for disse, den nemlig, at dens høie Patroner have seet deres diplomatiske Forsøg strande og have erholdt den Overbeviisning, at de ikke kan udøve den ringeste Jndflydelse selv paa den mindste tyske Stat. Med denne Følelse forenede sig i den senere Tid endnu et andet Motiv til at dictere hiin Artikel. Naar en Journal redigeres under et Cabinets Jndflydelse, faaer den naturligviis sine Stikord derfra og indretter sine Colonner derefter. Dette gjø I. des Debats. Jkke uden Forundring saae derfor sikker, Publicum dette Blads ellers fredelige Tone gaae over til en angribende, til en Tone, som ved mindre Bekjendtskab med den franske Regjerings iøvrigt ængstelige Væsen let kunde fremkalde den Formodning, at den med Vold og Mag vilde foranledige et Fredsbrud. Dette stemmer lidet overeens med den franske Diplomatiks hidtil fulgte undvigende Fremfærd, og er i sig selv heller ikke andet end en liden Manoeuvre, der opføres til Partiernes Forlystelse i Frankrig, for at beskjeftige den offentlige Mening og smigre de Franskes National-Forfængelighed og Erobringssyge med nogle Godtkjøbsord. Julifesten, som Adskillige helst ønskede ufelret, skjønt Taknemlighed mest skulde tilskynde dem til sammes Forherligelse, forklarer slige Spøg. Denne tilsyneladende farlige Polemik er altsaa i Grunden af en høist uskyldig Natur og kan i det høieste henføres blandt de slet beregnede Dispositioner. Thi ved en alvorlig Forespørgsel angaaende de i J. d. Deb. at 22de Juli indeholdte Yttringer vilde Ingen komme i større Forlegenhed end det franske Cabinet, ligesom ogsaa ikke blot ved en Angrebskrig, men ogsaa ved en kraftig Udvikling af liberale Jnstitutioner under den mægtige stærke Fred, som J. d. D. ønsker, Inger vilde udsættes for større Farer, end netop Juli Tronen, Overhovedet synes der at ligge mere end Modsigelse i den Sætning: Krigen bringer Frankrig Savoyen og Rhinens indtil Mainz, Freden vil gjøre det herskende i Piemont, Rhinbayern og alle tilgrændsende mindre Stater. Denne Prophetie gaaer neppe i Opfyldelse for Jørgels Folk erobre Jerusalem. For at vove et saa farligt Spil maatte man først være Herre hjemme, som Napoleon, og tillige have i larvet Noget af hans Aand. Selv med en Napoleon vilde det blive tvivlsomt, om et napoleonsk Regimente paa ny kunde indføres i Frankrig, men vist er det, at man endnu maa lede om den Mand, som man troer at erstatte, uden at ane hans Blik og hans Genie. Hvad Napoleon møisom opnaade og uagtet alle Anstrængelser senere maatte opgive, vil neppe kunne udføres af en Regjering, der ikke har Noget for sig uden Erindringer og Julirevolutionen, Erindringer, som den kun i Forbigaaende ved nogle Theatercoupskan benytte til sin Fordeel, uden dog derved at kunne bringe det ene Parties bittre Bebreidelser eller det andets endnu bittrere Haan til Taushed. Saameget om de saakaldte Jnteressers Krig. Med Principernes Krig, om hvilke I. des Deb. med Rette ikke vil høre Noget, forhelder det sig anderledes. Ved denne maatte Julitronen under alle Omstændigheder bukke under; var den lykkelig, gik Tronen i Arv til Republiken; var den ulykkelig, maatte den opgiøre sin Regning med Legitimmiteten: begge Dele er misligt. Ogsaa den formeentlige stærke Fred vil undergrave Julitronen, hvis den skulde bidrage til endnu kraftigere og videre at uddanne Jnstitutioner, som allerede i deres Ufuldkommenhed adskillige Gange have viist det nye franske Kongedømme den Grav, i hvilken det maa falde, saasnart Forbindelseslinierne overalt ere etablerede, paa hvilke man systematisk kan gaae frem- og med forenede Kræfter inden, og udenfra rokke den Bygning, som J. d. Debats udgiver for saa solid, at man i Magelighed kan ligge i Vinduerne og derfra betragte Verdens Bevægelighed. Vi ønsker til Lykke med denne Rolighed, men fristes ikke til at deele samme, før vi have modtaget mere overtydende Beviser om Skarpsindigheden hos et Blad, der endnu nylig skielvede for enhver Trækvind, som truede med at blæse hen over dets Patroners doctrinaire Sand. Pygmalions Tider ere forbi og det vil ikke lykkes. J. d. Deb. at sætte Liv i Napoleons Støtte; allerede det første Forsøg indgyder juste milien Skræk og Bevægelse og det vil ikke formaae at besværge Aanderne og forgløst Partierne og hvad der hos disse er Jndbildning og Daarskab, det vil kun Tiden eller Nøden kunne raade Bod paa ikke et Par letsindigen eller med Hensyn paa Dagens Tarv England.