Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1808-01-21
Moniteurens Anmærkninger. (a) Det Londonske Cabinets Redelighed viser sig her i sit fulde Lys. Det haaber, at Keiseren af Rusland, efterat have indgaaet Forpligtelser mod Engelland, ogsaa strax vil overtræde dem. Den Engelske Regjering dømmer uden Tvivl efter sin egen Tænkemaade. Den aabenbarer, hele Verden sin Hemmelig hed. De Tractater, den undertegner, ere blot muelige (eventuelle) Handlinger; de Forpligtelser, den indgaaer, ere blot tilsyneladende Forpligtelser, som den, efter sit eget Tykke, holder eller overtræder. Vi gjentage her, Keiseren af Rusland har i Tilsit ikke undertegnet noget, der strider mod Engellands Tarv. Men om han havde gjort det, saa berettiger hans Caracteer og Redelighed Engelland ikke til at troe, at han strax vilde have overtraadt sine Forpligtelser. Vi ville ikke dadle Tonen i den hele Paragraph, hvor man forestiller Rusland, "at det har givet efter i Bestyrelsens og Modfaldenhedens Øieblik. Russerne vil besvar det bedre end vi. Vi ville kun anfore Forskjellen imellem Ruslands Declaration og Engellands Svar, Man finder i den første det ædle Sprog af en Første, der har Agtelse for Nationernes Rang og Værdighed; naar han fremfører Kjendsgierninger, der ere vanæren de for en Stat, saa skeer det blot fordi han er nødsaget til at fremsætte Grunde for sin Anke. Vi see derimod i Engellands Svar en oldgarkisk Klubs plum de Grovhed, som ikke har Agtelse for noget; som so ger at fornedre ved sine Udtryk, som af Mangel paa gode Grunde tyer til bagtalerske Angivelser og skjændige Sarcasmer. (3) To store Nationer af lige Magt og Mod udgøde Strømme af Blod blot for Hav Undertrykker nes Tarv. Disse Trængster rørte begge Souverainer. De vilde at de skulde ophøre; og Keiseren af Rusland ønskede, selv da han besjeledes af en saa ædel Bevæggrund, endnu at yttre sin gamle Hengivenhed for Engelland. Han forlangte, at Frankrige skulde antage hans Mægling, en Betingelse, som Keiseren af Rusland gjorde de Franskes Keiser mindre vanskelig. Den kunde imidlertid dog være det, fordi Mæglingen kom fra en Første, som først nylig var bleven forsynet med Frankrige, men istedet for at antage denne saaledes foreslagne og antagne Mægling, har Engelland gjengieldet denne Høimodighed med fornærmelig Mistanke. Det forlangte, at man skulde meddele det de hemmelige Engelland vedkommende Artikler af Tilsit-Freden; man svarede det, der gaves ingen hemmelige Artikler, som angik det, og den Russiske Keiser havde maattet ladet nogle smedde, for at betage Engelland sin for hadte Mistanke, han, som, under Underlandlingen, lod sig være det saa magtpaaliggende, at lade Veien til Forsyning staae aaben for Frankrige og Engelland. Han havde ingen Grund til at vente saa slet en Belønning for sine høimodige Bestræbelser. (4) De Engelske Ministere mangle paa en besynderlig Maade Hukommelse. Naar de ville indbilde Europa, at de ikke havde nogen Forbindelse, da Krigen udbrød mellem Frankrige og Preussen, saa maatte man tilintetgjøre alle de Documenter, som de lode trykke angaaende Begivenhederne fra 1805. Thi disse bevise, at Engelland, for at unddrage sig den Storm, der ved Bologne traf sammen over samme, sluttede en Ergerak fied Ansland og Østerrige. Det Fred imod Prinds Carls og alle oplyste Mænds Mening, at en Armee skulde vove sig over Jller. Den Engelske Fartion i Mien undersøgte ikke, om det var bedre at oppebie Russerne. Denne Opsættelse af 3 Maaneder forskrækkede Engelland, og Coblen, oversendte Noten, der bestemte Krigen, i et Øieblik, hvor Armeen fra Bologne allerede var indskibet. Mack havde allerede ved Ulm oplevet sin Skjebne, da Russerne endnu vare i Polen. Østerrige sluttede strax Fred, men ikke Rusland. Efter den Tid undertegnede en Russisk Underhandler en Fredstractat Paris Rusland ratificerede den ikke. Følgelig har Rusland, efterat det har ført Krig for Engelland, ogsaa for dets Skyld ikke allene undladt at slutte Fred, men endog atter fortsat Krigen, for det. Det var ikke for Preussen, thi Rusland havde ikke indgaaet nogen Forbindtlighed med Preussen. Preussen har, efter at det havde undertegnet en Corperations Tractat i Berlin, næsten lige saasnart misbilliget den i Wien. Det forlod de Allierede, og indgik med Frankrige en særskilt Overeenskomst. Besiddelsen af Hannover, som Preussen ønskede, stred imod Ruslands Tarv og Villie. Det er ligeledes en historisk Sandhed, at Preussen rustede sig, da Rygtet om den 1 Paris af Hr. Onbril undertegnede Fredstractat udbredte sig, og efter den af Marquis Luechesin givne Forsikkring, at Polen, i Følge en hemmelig Artikel, skulde gives til Storførste Constantin. Det ubegribelige Preussiske Cabinet blev, efter at det havde skuffet hele Europa, endelig fanget i sin egen Snare. Det er derfor fandt, at Preussens Rustning i Aaret 1806 var stilet baade imod Frankrige og Rusland. Den Preussiske Armee var allerede ved Jena tilintetgjort, de Franske vare rykkede ind i Berlin og befandt sig allerede ved Oder, da der endnu ikke var sluttet nogen Tractat imellem Preussen og Rusland. Rusland skulde marchere til Weichsel, formedelst den Krigstilstand, hvori det siden 1805 befandt sig mod Frankrige og for at forsvare sig selv. Denne Forvirring og Uvished i de nyeste Begivenheder er Engellands nuværende Bestyrelse værdig. Den hele Adfærd blotter endelig dette Cabinets Egennytte og Machlavelismus. (5) Keiseren af Rusland har altsaa ingen Aarsag til at klage over at det Londonske Cabinet medens han kjæmpede mod den Franske Armee, anvendte den Brittiske Magt ene til Engellands Fordeel. Dersom den Engelske Armee, der forcerede Dardanellerne, havde villet forene sig med de 10,000 Mand, der bleve sendte til Ægypten, dersom den havde forenet sig med de 12,000 Russer i Corfu, saa havde Angrebet paa Constantinopel været en eftertrykkelig Diversion. Engelland har sig ganske anderledes ad. Efter at have paadraget sig ved Constantinopel en undslettelig Skam, gjorde det sin Expedition til Ægypten, der ikke kostede Storvigiens Armee en eneste Mand, og som havde intet tilfælles med den Serid, det indviklede Rusland. - Den Russiske Keiser maa saaledes kun tilskrive sig selv Skylden, fordi han ikke har villet oppebie den Undsætning, Engelland var villig at sende ham. Men denne Undsætning maatte man have ladet fremrykke medens Danzig endnu var i Kalkreuths Hænder. Dersom Engelland havde forenet de 12,000 Mand, der maatte strække Gevær og capitulere i Buenos Ayras's Gader, med de 15,000, som siden satte Kjøbenhavn i Brand, saa havde denne Magt vel ikke forskaffet den Engelske Armee Seier; thi Frankrige havde valgt sine Forholdsregler; det ansaae Engelland stor nok til at regne paa større Anstrængelse; men Rusland havde da ikke havt Grund til at føre Anke. Det var det Londonske Cabinet ligegyldigt, om to store Nationer af det faste Land myrdede hinanden ved Weichsel; Monte=Vidros og Buenos Ayras Skatte opvakte dets Graadighed, og Danzig blev ikke undsat. H. M., sige Ministerne, gjorde de største Anstrængelser, for at opfylde sin Bundsforvandts Forventning. Og hvilke Følger havde disse store Anstrængelser, 6000 Hannoverandres Ankomst til Den Rugen i Julii Maaned, det vil sige en Maaned efter at Striden var endt. Er det ikke aabenlyst, at denne usle Expedition ene blev foretagen i den Hensigt, at occupere Hannover, dersom den Russiske Armee, havde seiret Er det ikke aabenlyst, at i Julii Maaned den Franske Armee enten maatte have seiret eller være slaaet? Er det ikke aabenlyst, at de 20,000 Mand Spaniere, de 40,000 Franske, der kom fra den Jtalienske Armee, og hvoraf endeel stode til Disposition, ved den Sikkerhed, som Expeditionerne til Ægypten og Buenos Ayras gave Frankrige, i Forening med de 24,000 Mand Hollændere, der stode ved og omkring Hamborg, udgjorde i Julii Maaned en Armee, der var tilstrækkelig til at tilintetgjøre alle Engellands Anstrængelser, – Det var ikke i Julii, men i April Maaned at man burde have sendt Undsætning. Men den Gang var den Hannoveranske Legion endnu ikke oprettet, og inden man kunde lade denne Hob af fremmede Deserteurer marcher, havde Ministerne kun Nationaltropperne til deres Disposition, og vi ville anføre hvorfor de ikke skjørte om at gjøre Brug af disse. De 15,00 Mand fra Buenos kunne i Forening med de 10,000 Mand Brittisk Milits, i April have udgjort en Armee af 30,000 Engelske. Men det Engelske Cabinets Hu stod ikke derhen. Fastlands Nationernes Blod allene maatte flyde for Engelland. Man læse med Opmærksomhed Parlements=Debatterne, og man vil finde der Udviklingen af denne Politik, det er den Politik, som Rusland med Føie klager over. Det havde Grund til at see 40,000 Engelske lande i April Maaned i Danzig eller Stralsund. Har Engelland gjort det, nei; har det kunnet gjort det? Dersom det svarer nei, saa er det en meget svag og meget ussel Nation; den har da kun meget liden Føie til at være saa paastaaende mod sine Allierede. Men det, som mangler Ministerne, er Villie, de skjøtte kun om Sørøver=Operationer; de beregne Krigen efter Pro Center; de tænke kun paa at vinde Penge, og Polens Marke tilbyde kun Farer, og Hæder. Og havde Engelland omsider taget Deel i nogle Fægtninger, saa havde Engelsk Blod maatte flyde. Det Engelske Folk vilde, ved at erfare hvilke Offere, Krigen, fordrer, have ønsket Fred. Fædres Sorg, Mødre, der begræde deres Sønner, som faldt paa Ærens Kampplads, havde omsider i Ministernes Hjerte, opvakt samme Følelser, som en lang Krig har indgydet Franskmændene, Russerne og Østerrigerne. Det Brittiske Cabinet havde paa sin Side ikke kunnet forsvare at føre en evig Krig, eller med andre Ord, de blodtørstige Mennesker, det er sammensat af, vilde have blevet en Afsky for Nationen. Det er ikke med Landkrig som med Søkrig. Den største Escadre behøver neppe 15,000 Mand, som ere fuldkommen forsynede med Levnedsmidler og ikke lide Mangel; det største Søslag kan ikke sammenlignes med en Skermydsel til Lands; det koster lidet Blod og ikke mange Taarer. Frankrige, Rusland og Østerrige behøve i Krig Armeer paa 400 tusinde Mand, der ere udsatte for alle muelige Slags Farer og slaaes daglig. Fredsønsket fødes midt i Seirens Skjød, og hos Souverainer, der ere deres Undersaatters Fædre, blev dette Ønske snart een af deres kjereste Følelser. Blandt alle Regjeringer er den olygarkiske den haardeste; men ogsaa den bevæges imidlertid til Fred, naar Krigen koster saa mange Offere. Det System, der bevægede Engelland til ikke at hielpe sine Allierede, er en Følge af dets Egoisme, og Virkningen af den barbariske Grundsætning, at ville føre evig Krig. Det Engelske Folk harmes ikke over denne Jdee, fordi man omhyggelig søger at unddrage det Krigens Offere. Det er derfor, at vi i fire Coalationer have seet Engelland lee ved Synet af Fastlandts Lidelser, nære sin Handel med Menneskeblod, og gjøre sig lystigt over de Blodsoptrin, det ikke tog Deel i. Det vil faae Europas Agtelse igjen, det vil blive værdigt til at have Aller de naar det stiller 8,000 Mand 1 Marken; Udfaldet blive hvorledes det end vil, saa vil det dog ikke ønske en evig Krig; dets Folk vil ikke underkaste sig en uordentlig Æresyges Luner; dets Allerede ville ikke være dets Offere. Det er i Kampen at Russerne, Franskmændene og Østerrigerne lærte at agte hverandre; det er i Kampen at de have lært at lade hadske og grusomme Lidenskaber vige for Attraaen efter Fred.