Viborger Samler, 1781-07-16
BORER. MLER. Med. Mandagen den 16 Julii. Om Araberne. Araberne ere et af de adste Folk, der er at sige, at de nuværende Araber, ere Efterkommere, af dem, der allerede i de ældste Tider have boet i Arabien, at de mestendeels have bevaret, deres Forfædres Sprog, Sprog og Sæder, at de aldrig ere blevne fordrevne af af noget fremmed Folk, eller ganske have været noget underkastede. Nogle arabiske Stammer blive kaldte vandrede eller streifende Araber, saasom de ingen fast Vaaning have, men slakke omkring i Landet med deres Fæe, blivende saalænge paa et Sted, som der er Næring for deres Kreature. Disse have fra det øde Arabien, som deres egentlige Fæderneland, udbredt, sig over Palæstina, Ægypten og en Deel af Barbariet. Undertiden leie de et Stykke Land, som de foret Aar dyrke, men siden igien forlade, dragende andensteds hen. Undertiden nedlade de sig ogsaa uden Tilladelse, for nogen Tiid paa visse Steder, hvor det best behager dem. Dette skeer saavel i Ægypten, som i Barbariet i afsides Egne. Disse vandrende Arabers Sæder, ere omtrent endnu de samme, som de, efter hvad man kan see saavel af den bibelske som verslige Historie have været for nogle tusinde Aar siden. De have intet nyt antaget, hverken i Klæder eller i Levemaade, da begge derimod, baade hos Tyrkerne og Morerne, have været underkastede mange Forandriisger. Naar de møde hinanden, bruge de endnu den ældgamle Hilsen, Fred være med eder. De ringere kysse af Ærbødighed og Høiagtelse de Fornemmeres Fød Fødder, Knæe eller Klæder. Ligeledes giøre Børn og Slægtninger imod Hovederne for deres ældere Blodsforvante. Den Stilling, de ellers iagttage ved at give hinanden Aslehmah eller Hilsenen, er at lægge den høire Haand paa Brystet. Andre, der ere nærmere bekiendte med hinanden, eller af lige Alder og Anseende, kysse hverandres Hoved, Haand eller Skuldre. Paa Bahrams Festen eller andre store Høitidsdage bevidner, Konen Manden, ved et Kys paa hans Haand sin Hengivenhed. En lærd Engelænder giør følgende Beskrivelse over Araberne i Barbariet: Det er her til Lands ingen Skam for de anseeligste Personer, at beskieftige sig med det, som vi holde for Tienestefolkes Arbeide. Den største Prints undseer sig i disse Egne, ikke ved, at hente et Lam fra sin Hiord og selv slagte det; og Prinsessen tænder imidlertid, Jld, og laver sin Kiedel til for at tilberede det. Den endnu vedvarende Sædvane at gaae barbeenet eller dog kuns med Soller, udfordrer den gammeldags Æresbeviisning, at bringe en fremmed Vand ved hans Ankomst, for at toe hans Fødder. Den Person, der først tilbyder sig at giøre denne Tienste, og at byde den Fremmede velkommen, er Herren i Huset selv. Han udmerker sig dermed fremfor alle andre, i det at han er den tienstfærdigste. Naar Naar hans Mad og Drikke er bereedt, saa agter han sig det for en Skam at sidde ned hos sine Giester, men staae derimod bestandig og varter dem op. Dog er denne Araberens udvortes Opførsel, meget ofte overmaade forskiellig fra hans indvortes Gemyt og Tænkemaade. De ere af Naturen tyvagtige og bedrageriske; det hendes derfor ikke sielden, at den selv samme Reisende, der om Aftenen blev modtaget med alle Kiendetegn paa Venskab og Giestefrihed, anfaldes og reent udplyndres den næstfølgende Morgen. Man maa ogsaa heller ikke beskylde dem, at det alene er fremmede de plyndre; thi da de næsten anfalde enhver, som de finde ubevæbnet og hielpeløs, saa reise sig deraf uforsonlige og arvelige Fiendskaber, der bestandig vedvarer imellem dem. Jntet Folk er saa meget hengivent til Overtroe, som Araberne og overhovedet Mahomedanerne. Deres Børn hænge de Forestillingen af en aaben Haand omkring Halsen, som en Beskyttelse imod Misundelse. Samme male ligesaavel Tyrker som Morer til Bevarelse mod Hexeri, paa deres Skibe og Huse. De agte Femtallet for ulykkeligt; og fem i eders Øine er hos dem et meget slemt Ønske. De bære altid et Sprog af Koranen paa sig, og samme lægge lægge de enten paa deres Bryst, eller sye det fast under deres Huer, for at forekomme Hexeri og Forgiørelse, eller at afvende Sygdomme og Ulykker. Disse Hexesedler tillægge de en saa almindelig Kraft, at de endogsaa hænge samme til Bevarelse om Halsen paa deres Fæe, Heste og andre Arbeidsdyr. Til Troldmænd og Hexemestere sætte da en særdeles Tillid, betienende sig i overordentlige Tilfælde, og især i langvarige Sygdomme af mange overtroiske Skikke, blandt andre, ofre da en Hane, et Faar eller Gied, og begraver Raden i Jorden, drikke noget af Blodet, og brænde Fiederne eller splitte dem omkring. De, som kuns have seet Araberne paa Landeveiene, eller kiender dem aleene af de Beretninger, der gives om deres Streiferier og Plyndringer, skulle ikke let troe, at træffe hos dem Ærlighed, Troeskab og Giestefrihed; imidlertid er intet dog vissere; men det gielder kuns for deres Byer og Huse eller Telte. Saasnart man ankommer i en Leir eller Bye, bliver man sikkert vel modtaget. De gemeene Folk tilbyde en kuns en Matte for at sidde paa og at sove, thi de have ikke meere, og man maa altsaa betiene sig af sit eget Huusgeraad. Hiram, eller et for Alen langt og bredt Stykke Sars, som som lægges under Sadlen, tiener til Dækken, og Reisetøiet til Underdyne. Emirs derimod og Cheicks, som altid ere forsynede med bedre Huusgeraad, sende en Matrazer, Teppe og Puder, holde en ganske fri, saavelsom Betienterne og ens Kreatur, og naar man er ferdig til Afreisen, saa slipper man med Vor Herre giengielde eder det. Den første Araber, der bliver en fremmed vaer, som kommer ind i deres Leir eller Landsbye, mangler ikke at gaae ham i Møde. Høfligheden udfordrer da, at man stiger af, omfavner hinanden, som om man længe havde været kiendt sammen, kysser derpaa hverandres Skiæg, og anhører de Komplimenter, der blive en gjorte. Hvor lykkelige ere vi, at J kommer til os, siger Araberen. J bringer Guds Velsignelse med; værer velkommen! hvorledes befinder J eder, Efter at disse Komplimenter ere forbi, spørges hvad man forlanger, om man vil tilbringe Natten i Landsbyen, om man vil opholde sig der noget eller kuns vederqvæge sig en Smule, og siden fortsætte Reisen. Herpaa siger man frit ud hvad man behøver. Er der en Cheick i Landsbyen, saa bliver han advaret, og kommer da strax for at hilse paa den Fremmede og føre ham til Mouzil; saaledes kaldes. kaldes det for fremmede bestemte Telt. Undertiden udgjør samme en Deel af Cheickens Vaaning, undertiden er det afsondret fra samme. Almindeligen er det ganske tomt; men i Øieblikket bringes Matter Matratzer (om der ellers haves) Tepper og Puder, Der foresættes en Kaffe og Tobak. Hestene blive Cheickens Overværelse striglede, og om de ere varme, tildekkede; man giver dem at drikke og naar det er Tiid faaer de Byg. Er en Maaldtidstimen kommen, som undertiden holdes tiligere, dersom den Fremmede ønsker det, saa bliver han sat paa det fornemmeste Sæde. Alt hvad man har, frembæres paa eengang, for at Giøsten kan spise hvad han finder meest efter sin Smag. Dersom den Fremmede ikke brækker op om Morgenen, saa besørger man ham Frokost, saasnart han er staaen op. Vil han da omsider gaae videre, og næste Dagsreise er lang, saa at han ikke treffer en ten Landsbyer eller Leire, saa forsyner man hans Folk med Levnedsmidler, og med Korn til Hestene. Og alt dette giøre de uden Haab om den ringeste Giengield. (Resten følger.)