Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-11-25
J Spidsen for disse staaer Frederik den Første. Han var født 1471, og besteg i en Alder af 63, Aar (1523) den danske Trone, under store Gjæringer, der tvang ham til at skaane Adel og Geistlighed. Men skjøndt han i Hjertet var Luthersk sindet, bliver det dog endnu et Spørgsmaal, om Reformationen under ham havde gjort saa store Fremskridt, hvis ikke Tiden og Omstændighederne allerede havde modnet den. Forbudet mod Præsternes Giftermaal var især et alt for tungt og unaturligt Baand til at Haabet om dets Ophævelse ikke skulde være, hos mange af de ringere catholske Geistlige, et vigtigt Befordringsmiddel for Reformationen. Hvad nyttede de fede Jndkomster, de nøde, naar de skulle savne een af Livets skjønneste Glæder: den huuslige, og gaves der iblandt dem Mange, som enten Alderen tvang til at forsage denne Lykke, eller paa andre Veie kunde søge Skadesløsholdelse for dens Savn, saa fandtes der igjen Mangfoldige unge og kraftfulde Mænd, der hverken vilde spæge deres Legeme i den eenlige Stand eller søge Tilfredsstillelse paa Veie, der, skjønt unaturlige og oprørende, vare meget almindelige blandt Datidens Geistlige. Det første Skridt altsaa, Cleresiet selv gjorde til Reformationens Fremskyndelse, var den Raskhed, hvormed adskillige Geistlige strax i Begyndelsen befriede sig for Forbudet mod Ægteskab, hvor ivrigen end Geistlighedens Overhoveder søgte at hævde det. Den, der sandsynligviis først brød dette unaturlige Baand, var Hans Tausen, saaledes kaldet efter sin Fader Tage eller Taue, som det paa Fyensk udtales, en slet og ret Bondemand i Landsbyen Birkende i Fyen. Han glimrer i Nordens Kirkehistorie som en anden Luther, og han synes ret at have været udseet dertil af Forsynet. Han havde først søgt Odense og derpaa Aarhuus Skole, under den navnkundige Rector Dr. M. Borup. Efter fuldendt Skolegang traadte han ind som Munk i Antvorskovkloster, hvis Lemmer hørte til Korsbrødreordenen eller St. Johannis Hierusolymitani. Han vandt i saa høi Grad Klosterpriorens Yndest, at denne foreslog ham, at reise til en udenlandsk Høiskole, for at studere paa Klosterets Bekostning, og derved gjøre sig duelig til Kirkens Tieneste. Men Prioren, der annede Mueligheden af, at den unge Munk kunde tilbage bringe lutherske Kjetterier fra sin Udenlandsreise, forbød ham tillige udtrykkeligen at besøge Wittenberg. Tausen, der den Gang neppe kan have været over tyve Aar gammel, modtog Tilbudet, gik til Løwen og Cölln, hvor han saa længe hørte scholastiske Lærere, til omsider nogle af Luthers Skrifter faldt ham i Hænderne. Uden at agte paa sin Priors Befaling reiste han nu til Wittenberg, hvor han havde Leilighed til at skifte Bekjendtskab med Luther og de øvrige evangeliske Lærere. Han hørte her Philip Melanchthons Forelæsninger med saa megen Nytte, at han paa sin Tilbagereise til sit Fædreneland blev paa Universitetet i Rostok Magister Philosoph. Jstedet for at vende tilbage til sit Kloster, opholdt han sig ved sin Hjemkomst, i Kjøbenhavn, hvor han fik det Hverv at læse over Theologien. Man maa heraf slutte, at de theologiske Professorer vare luthersk sindede, thi ellers kunde de neppe tilstedet en ung Munk, der havde opholdt sig i det kjetterske Wittenberg, at læse offentligen over Theologien. Men det varede ikke længe, saa kaldte Prioren ham tilbage til Klosteret, hvor han jevnligen prædikede med stort bifald; dog maatte han være yderst varsom i sine Yttringer, naar han ikke ligefrem vilde erklæres for en Kjetter. Men hvad han ikke vovede at foredrage offentligen, det søgte han at bibringe sine Brødre under Haanden, indtil han omsider, Langfredag 1724, i Priorens Fraværelse, tog Bladet fra Munden, og offentligen forklarede den vigtige Artikel og Retfærdiggjørelsen af Naade for Christi Skyld, uden Fortjeneste. Prioren, som erfarede dette af de andre Brødre, befrygtede, at Tausen skulde smitte hele Klosteret, og søgte nu at befrie sig for denne farlige Neolog. Efter Resenius lod han ham kaste, et Fængsel, hvorfra han siden flygtede til Viborg, efter Hvidtfeld sendte han ham til et andet Kloster af samme Orden i Viborg, og efter J. Møllerus var Tansen, selv, af Frygt for Abbedens Trudsel, rømt til en Øe i Nærheden, hvor han næsten omkom af Hunger, og derfor maatte vende tilbage til Klosteret, hvor han blev kastet i et afskyeligt Fængsel, men efter Forbøn af Ridder Knud Rud, hvis Børn han havde underviist, og en Kjøbenhavnsk Raadmand ved Navn Albert, atter blev sat i Frihed, paa det Vilkaar, at han aldrig mere skulde komme til Sjælland eller Fyen, hvorpaa han da ankom til Viborg. Saa forskjellige ere Efterretningerne om Tausens Skjebne som Munk. Men uagtet hans ny Prior lod ham kaste i Fængsel, som en Forfører, saa kunde han med Føie sige her, som Breide i Niels Ebbesen: J kan binde mine Hænder, men ikke min Tunge." Fra Fængslets Vindue forkyndte han den evangeliske Lære, saavel for sine Ordensbrødre, som for læg Mand, og det lykkedes ham at bringe to af sine Brødre, Thøger og Erasmus Minorita, paa sin Side. Vi mangle Oplysninger om, hvorledes han slap fra dette sit Fængsel, men saa meget er vist, at han 1626 prædikede baade i Viborg med meget bifald, og blev eftertrykkeligen beskyttet af Borgerne mod den tatholske Biskop Georg Friis. Men i Aaret 1626 lod Kong Frederik d. Første udgaae i Aalborg et aabent Brev til Magistraten i Viborg, hvori Kongen erklærer, "at han har taget M. Tausen under sin Beskyttelse og Varetægt, og i sin Tieneste, som Capellan, men derhos givet ham Tilladelse og Befaling, at opholde sig nogen Tid i Viborg og præke det hellige Evangelium. "Derfor – vedbliver Kongen - bede og befale Vi Enhver især paa det Alvorligste, at J beskytte benævnte M. Tausen, i Vor Fraværelse og i Vort Sted, mod Alle, det være Geistlige eller Verdslige, der med Magt og Vold, ville overfalde ham, tvertimod Vort Leidebrev." Dette Brev var saa meget mere vigtigt for Tausen, som det ikke allene satte ham i Sikkerhed mod al Vold, men ogsaa viste Kongens Tænkemaade i den Henseende paa det Tydeligste. Viborg luthersksindede Borgere indrømmede ham nu St. Hans Kirke, for der at forkynde den nye Lære. Men dette vilde den catholske Biskop G. Friis ikke tillade, og truede med at anfalde Borgerne under Gudstjenesten med sine Ryttere. Borgerne lode sig ikke skræmme, bespændte de nærmeste Gader med Jernlænker, og gik bevæbnede i Kirken, for at høre Tausen præke. Borgemesteren, M. Hegelund, var en Paarørende af Broder Thøger, og søgte at opmuntre Borgerne, ved hvilken Leilighed det skal være kommet til Haandgemæng. Men det er let at indsee, at Papisterne endnu maa have havt megen Magt, og at Tausen, sit Leidebrev uagtet, ikke saa ganske uforhindret kunde præke i Jylland. Udstødt af Klosteret, som en kjettersk Munk, og forfulgt af den viborgske Geistligheds Overhoved, maatte den Modstand, han fandt, endnu stedse være betydelig. Under saadanne Forfølgelser henlevede han tre Aar, da endelig Kong Frederik L., 1529, kaldte ham til Sognepræst ved St. Nicolai Kirke i Kjøbenhavn. Denne pragtfulde Kirke var da just nyligen bleven færdig, og det syntes ikke uden Hensigt, at Kongen ansatte Tausen, som den første evangeliske Præst, ved en Kirke, hvis Beliggenhed, midt i Hovedstaden, og ualmindelige Størrelse, gjorde Tilløbet saa meget større. Da Kongen omsider, kjed af de evige Stridigheder, imellem det lutherske og papistiske Partie, underrettedes og Reformationens Gang i Tydskland, befalede han, at der i Kjøbenhavn skulde holdes et theologisk Colloquium, hvor Talsmænd af begge Partier skulde møde, og nu fremtraadte Tausen, som Anfører for de Luthersksindede. Papisterne, følende deres Svaghed, og vel vidende, at det Høieste de kunde prale med, var lidt Latin, toge imidlertid deres Tilflugt til fremmed Hjelp, og lode komme fra Cölln en dygtig Mundhugger, ved Navn Doctor Stegefyr, der skulde slaae deres Modstandere af Marken. Blandt deres indenlandske Talsmænd var Poul Eliæsen den vigtigste. (Fortsættes.)¬