Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1813-10-09
Man har paastaaet, at vore Tyvsstraffe ere for milde, og ønsket den skjærpede. Hvad man egentlig forstaaer ved denne Mildhed, begribes ikke lettelig. Efter Forordningen af 26 Febr. 1789 straffes, som bekjendt, simpelt Tyverie første Gang med Tugthuusarbeide fra 2 Maaneder indtil 2 Aar, anden Gang med Rasphuus= eller Fæstningsarbeide fra 3 til 5 Aar, og, om det er en Qvindesperson, med Tugthuusarbeide i ligesaa lang Tid, og tredie Gang med Fæstnings= eller Tugthuusarbeide paa Livstid. Lovgiverens menneskekierlige Hensigt ligger her aabenbar for Dagen. Han vil virke Forbedring, og lader derfor Straffen stige i samme Forhold, som Udsigten til Forbedring aftager. Han forudsætter den stigende Grad i Forbrydelse i dens gjentagne Udøvelse. Hvorvidt denne Lov kan med skjællig Grund kaldes for mild vil bedste kunne bedømmes, naar man har undersøgt denne fastsatte Straf egentlige Natur, og dens sædvanlige Virkninger paa Forbryderne. Jkke kan det nægtes, at den Straf, at arbeide fra 2 Maaneder til 2 Aar i Tugthuset, kan, som Straf betragtet, aldrig kaldes stræng, allermindst naar man seer hen til, at, Frihedens Berøvelse og det tvungne Arbeide fraregnet, Forbryderen nyder her Beqvemmeligheder, han ofte maa savne, naar han er paa fri Fod. Men hvad der udgjør den egentlige Straf for den Forbryder, der endnu har nogen Følelse tilovers for Ære, er det Skaar, denne derved lider. Den sidste Straf synes, i sine Virkninger, langt smerteligere end den første. Den vedbliver at virke, i det mindste mokalsk, naar hiin længe er forvunden. Det bliver altsaa endnu et Spørgsmaal, om ikke mangen en Forbryder har Grund til at ansee Straffen for første Gang begaaet Tyverie for langt føleligere, end den, der paalægges ham anden og tredie Gang. Første Gang er hans Ære endnu uplettet; han gjør sig første Gang værre Forestilling om Straffen, end anden og tredie Gang, thi Virkeligheden forjager sædvanlig de sorte billeder, Jndbildningen fore maler os. Anden og tredie Gang derimod er han ikke mere saa om over sin Ære, den har allerede faaet et haardt Stød; han er bleven fortrolig med Straffehuset, og føler, at han har forestillet sig det værre, end det virkelig er. Det Sted, han første Gang maatte gyse for, iler han anden og tredie Gang ganske rolig hen til. Savner han end der sin vante Frihed, saa finder han derimod Livets Ophold uden Bekymring, og gamle Kammerater i Hobetal. Jndvender man herimod, at den Begjerlighed, hvormed mange saadanne indspærrede Forbrydere, endog under de største Farer, søge at sætte sig i Frihed, vidner om det Modsatte, saa glemme man ikke, med hvilken Ligegyldighed de fleste, som have udstaaet deres Straf, igjen udsætte sig for at paadrage sig den. Det er næsten en almindelig Regel, at de fleste, der have været i dette Straffehuus, sædvanlig komme derind igjen, og ikke sjelden, kort efter at de ere komne ud det fra. Man har Forbrydere, som, efter at have været fjorten Aar i Tugthuset, nogle Maaneder, efter deres Løsladelse, atter kom derind igjen for gjentaget Tyverie, og man kan næsten bestemt paastaae, at de fleste, der bryde ud af dette Straffe huus, ikke gjøre det for at faae deres tabte Frihed igjen, men som oftest blot for at kunne stielpaa ny. Det er ved den første Gangs Straf, at en saadan Forbryders Skjebne almindelig beroer. Det, som skulde virke til hans Forbedring, virker ofte netop til hans Forværrelse. Straffen i sig selv forvindes, snart, men de Virkninger, den efterlader sig, ere stundom skrækkelige. Det Ord "Forbedringshuset, bærer han som et Cains Mærke omkring med sig. Om han end har forbedret sig nok saa meget, vil man dog aldrig glemme hvor han har været, aldrig undlade, naar Leilighed gives, at lade ham det føle paa den meest krænkende Maade. Vil han undgaae saadanne Krænkelser, saa maa han drage hen til Steder, hvor man ikke kjender ham, og selv der er han udsat for, at Mindet om hans for længe siden udstandne Strafvileforfølge ham som en blodig Skygge. Vist nok lærer os den daglige Erfaring, at de fleste Tyve sjelden ansee Arbeide i Forbedringshuset for nogen synderlig Plet paa deres Ære. Man seer, at især Folk af de lavere Stænder paalægges denne Straf, og at de siden desuagtet faae Leilighed nok til at fortjene deres Brød, uden at dette Skaar i deres Ære synes at lægge nogen hindring i Veien derfor. Men i Grunden stadfæster dette kun den gamle Sandhed, at jo hyppigere en Straf udøves, besto svagere Jndtryk gjør den tilsidst paa Mængden. Et paafaldende Bevis herpaa havdes i Frankrige under Robespierre. J Begyndelsen da Guillotinen kom i Gang stimlede Folk skareviis derhen, for at være Vidne til Blodscenerne, men siden, da Henrettelser kom til at høre til Dagens Orden, gjorde sig ingen engang den Uleilighed, naar Trommen rørtes, at gaae hen til Vinduet, for at see de forbidragende Offere. Saa mægtig virker Vanen paa Menneskene, og de Lovgivere, som have tillagt Exemplet saa stor Vigtighed, have neppe betænkt, at det for ofte gjentagne Exempel ophører omsider ganske at virke som Exenpel. Det er ikke usædvanligt, at man anfører Engelland, der har sat Livsstraf for Tyverie, der overstige en vis ubetydelig Sum, og hvor desuagtet Tyverier hyppigst begaaes, som et Beviis for strænge Tyvsloves Uhensigtsmæssighed. Men man synes her ganske at glemme, at Tyverierne ere saa hyppige i Engelland, ikke fordi de straffes der saa strængt, men fordi den strænge Straf anvendes der for hyppig, og altsaa ophører at gjøre det Jndtryk, som den ved sjeldnere Anvendelse, nødvendigen maatte gjøre. At ethvert sandseligt Jndtryk fløves ved Gjentagelse og Bane er en saa almindelig erkjendt Sandhed, at den intet videre Beviis behøver. Er det afgjort, at selv Dødsstraffen ophører at gjøre Jndtryk jo hyppigere den anvendes, saa er det saa meget mere afgjort, at Tugthuusstraffen ogsaa maa ophøre at gjøre det tilsigtede Jndtryk til Forbryderens Forbedring, naar denne Straf ideligen anvendes. Men kunde det end godtgjøres, at Mennesker af den la rere Almueclasse, som en Følge af deres Opdragelse, ikke mere afskrækkes saa meget ved hiin Straf nu, som i fordums Dage, saa kan det dog ikke nægtes, at den, som eengang har været i Forbedringshuset, af mere end een Aarsag, faaer et Slags Receptivitet for at begaae Tyverie paa ny. Men for desto klarere at sætte disse Sandheder ud af hinanden er det nødvendigt at undersøge hvad Forbedrings- og Tugthuusstraf i og for sig selv egentlig har at betyde.