Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-05-12
den russiske Ambassadeur, vilde et Forbund imellem ham og mig være ligesaa uanstændigt, som Frantz 1 Forbund med Soliman?). Carl skal heller aldrig sen re have meddeelt. sig til noget Menneske om Paskul, ligesom det heller ikke synes, som om Samvittigheden nogen finde har erindret ham. Han blev staaende ved den subjective Retfærdighed, efter hvilken han altid handlede; men brød sig aldrig om, at bringe den i Harmonie med den objective. – Nogle i samme Anledning endnu i Lifland og i den Patkulske Familie gjængse for Carls Eftermæle ufordeelagtige Sagn forbigaaes, som vel ikke ganske mangle Sandsynlighed, men dog historisk Hjemmel. Ingen Historieskriver, Nordberg undtagen, har vovet at undskylde, mindre at retfærdiggjøre denne Carls sidst berørte Gierning. Den har besmittet Sverrigs Historie, og er et evigt gyseligt Exempel paa misbrugt Magt. Den Evige bevare Jorden for Konger som Carl 121 Efter at have bragt sine Privatanliggender til Ende i Vesten, brød den svenske Barbar op imod en anden Barbar, men af et ulige gavnligere Slags, Peter i Rusland. Europa, som hidtil var uvis om, hvor Carl vilde vende sig hen, saae ham med Fornøielse drage imod Østen, og saaledes Uveiret at forlade den mere civiliserede Deel af Europa. Man troer, at Martboroughs Indvirkning paa Piper har bidraget noget til at stemme Carl til Toget mod Rusland. Det være nu som det vil, aldeles stridende mod Klogskab var det, at anvende, Aar paa at ydmyge og straffe August, imedens den ulige farligere Peter, som var klog naar Carl med Føie kan kaldes enfoldig, bestandte tiltog i Kræfter i samme Grad, som Carl svækkedes. Det synes virkelig som Patkuls Henrettelse og det dermed forbundne har opholdt den *) Denne Anecdote, som nogenledes forklarer Carls Ophold i Sachsen i Sommeren 1707, er tagen af et nu sjeldent Skrift: Reflerions sur la vie priree de Roi Louis 14. Wien 1726. Forfatteren, som ikke har nævnet sig, synes mere at have været Philosoph og Plycholog, end Historiker. svenske Armee nogle Uger i Vojvodskabet Posen. Endelig i Midten af Octbr. 1707 drog Svenskerne i nordøstlig Retning. Polakkerne og Lithauerne, Peters og Carls Udestaaende aldeles uvedkommende, maatte nu atter bøde for begges Trætte. - Det besynderlige og hemmelighedsfulde hos Carl havde valgt Vinteren i Stedet for Sommeren til Marschen i hine Lande, hvor Livets Beqvemmeligheder kuns findes sparsomt. Saa tapper en Soldat Carl var, saa aldeles ubekymret, og ubekjendt var han med en Armees Forpleining som maae gjøre strenge Marscher i uvelsomme Lande paa en haard Aarstid. Dertil kom, at den svenske Armee var bleven vant til Vellevnet og Magelighed i det med Livets Behageligheder rigelig forsynede Sachsen. Alt dette gjorde, at i Befynderlighed Lithauen blev en Skueplads for en Jammer og Elendighed, som man siden Hunnernes og Mongolernes Indbrud ikke har kjendt Magen tilDe indfødte Svenske i Carls Armee, dette nøjsomme og religieuse Folk, holdt nogenledes Disciplin; men for sachsiske Penge havde Carl hvervet mange tusinde Vagabonder, Deserteurer, undløbne Misdædere, og andet Pak, hvoraf der i hine Tider, da hele Europa var indviklet i blodige Krige, fandtes en utrolig Mængde "). Disse i Krigen slette, i Freden farlige Soldater øvede de afskyeligste Excesser; lige indtil at naar de havde udplyndret Bønderne indtil den nogne Krop, nødte de for Tidsfordriv disse Ulykkelige til at hænge hinanden indbyrdes. Man har søgt at undskylde disse og andre Voldsomheder, som den Svenske Armee øvede, i Polen og andetsteds, med Carls Uvidenhed om disse Excesser. Men nøiere overveiet er Carls Rygte kuns maadelig tjent med denne Undskyldning. Det bliver altid en daarlig Huusbonde, der ikke veed, hvorledes det staaer sig i hans Huus; en daarlig *) Det noget bedre Politie, Fattig- og Skolevæsen, og at Armeerne recruteres af Indfødte, har meget indskrænket Antallet af Dagdrivere og Landstrygere, forhvem forhen Krigstjeneste var den eneste lovlige Næringsver. Skjøndt der endnu ere mange pia desideris, Konge, der ikke veed, hvorledes det gaaer til i hans Rige, og en cassabel General, der ikke kjender sine Troppers Indisciplin. Desuden vare Excesserne saa mangfoldige og aabenbare, at det var umuligt at være ved Armeen, uden at faae Kundskab om dem. Han fik nok at vide, hvad han vilde vide *). Men Sagen er den ægte Religieusitet, den Menneskekjerlighed, og det høie Riddersind, som fandtes hos Gustav Adolph, var ikke Carl 12. Særkjende. At holde Bøn Morgen og Aften i Leirene og paa Vagterne, at holde Gudstjeneste Søn, og andre hellige Dage, selv at læse, og lade sig forelæse af Bibelen daglig, dermed affærdigede Carl alt, hvad han troede at skylde Gud og Na steen; at anvende den udvortes paa den indvortes Gudsdyrkelse, synes ikke at have været hans Sag.