Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1814-05-31
Af Consulens Svar til Whitworth have vi seet: at han havde tre Bevæggrunde til Krig, den *) Jndiens Erobring synes at være en Yndlingside, som Buonaparte gik frugtsommelig med lige fra det Øieblik, han begyndte at spille sin militair politiske Rolle, indtil sit Tog til Rusland 1812, og som Engelland havde største Grund til at frygte for. Allerede i Publicisten af 10 Februarii 1801. hedder det: "Der tales om ikke mindre end Forflyttelsen af det Russiske Riges Residents til Constantinopel, under et græsk Riges Navn. Dette skal udføres ved Hjelp af de Franske, som siden i Forbindelse med Russerne skulle trække igjennem. Asien henad det brittiske Rige i Ostindien. GodsTidskrifter omtale denne Plan. Moniteuren leverede en Russers Skrivelse til en Ven i Hamborg, London d. 17de Febr.: "Kan man tvivle paa, hedder det deri: "at 30,000 Russer og 20,000 Franskmænd jo ere istand til at trække igjennem Persien, og inden 2 Maaneder at være i Hjertet af Jndien?" J Journal des desenseur anbefaledes et Skrift: Plan til et Landtog til Jndien, og anførtes deraf: at 35,000 Russer skulle forsamle sig i Astrakan, og 35,000 Franske skulle bringes fra Rhinarmeen til Skibs paa Donau lige ind i det sorte Hav, derfra til Taganrok, og fra Taganrok til Lands til Astrakan. Herfra skulde Russerne og Franskmændene seile over det caspiske Hav til Astrabad, og fra Astrabad vare de i 45 Dage ved Jndus's Bredder. ene var national, nemlig Amienstractatens Opfyldelse; de to andre, Trykkefrihedens Jndskrænkning i Engelland og Buonapartes Fienders Forfølgelse, vare derimod aldeles personlige. At et heelt Rige skulde indvikles i Krig, fordi dets første Øvrighedsperson troer sig fornærmet i Skrifter, der udkomme i et Land, hvor enhver, der kan føre en Pen, har Lov til at sige Kongen selv de djærveste Sandheder, naar han kun afholder sig fra at fornærme hans personlige Værdighed, det var virkelig at gaae alt for vidt, og at tvinge en anden uafhængig Stat til at unddrage de Mennesker sin Beskyttelse, som Buonaparte ansaae for sine Fiender, var en urimelig Fordring. Her bliver altsaa kun Spørgsmaalet, hvis var Skylden: at Amienstractaten ikke blev opfyldt, J en officiel Artikel af d. 22 Febr. klagede den franske Regjering, at der, trods Fredstractaten, endnu bestandig fandtes brittiske Tropper i Alexandria og paa Maltha, at Regjeringen gjerne vil have Fred, men at der i Engelland gives to Partier, hvoraf det ene vil Fred og det andet Krig; at saalænge denne Kamp varer, maa 500,000 Franske være beredte til at forsvare Regjeringens Forholdsregler; at allene kan Engelland nu ikke mere kjæmpe med Frankrig. Denne Artikel indeholdt desuden mange haarde Udtryk imod Engelland Buonaparte havde nu offentligen kastet Stridshandsken. - D. 8de Marts sendtes et Kongelig Budskab til Parlamentet, hvori Kongen beretter, at der i de franske og hollandske Søhavne gjøres betydelige Rustninger, og, endskjøndt disse ikke synes at have noget andet Formaal end Colonialexpeditioner, saa synes Forsigtighedsregler dog at være nødvendige, da Udfaldet af Discussionerne med den franske Regjering endnu desuden er uvist. Den 10de Marts bebudedes, at der var givet befaling, at Melitsen skulde forsamle sig og i paakommende Tilfælde være beredt til at bryde op. J Frankrig fandt man denne Efterretning om disse alvorlige Skridt meget overraskende. Talleyrand gjentog sin Forsikkring, at den første Consul elskede Fred; Whitworth erklærede: at det, man gjorde i Engelland, var intet uden personlige Sikkerhedsforholdsregler, som Rustningerne i de hollandske og franske Havne, Armeens betydelige Forøgelse midt i Freden og Hensigterne paa Ægypten, fuldkommen retfærdiggjorde. Talleyrand havde ikke andre Grunde at modsætte ham end Førsteconsulens fredelige Sindelav. Skriftlig lod man den engelske Gesandt vide, naar man ikke fik en fyldestgiørende Erklæring angaaende Engellands Rustninger, vilde 20,000 Mand rykke frem mod Hannovers Grændser, i Calais og paa de forskjellige Puncter af Kysten vilde der anordnes Leire, i Schweiz ville de franske Tropper fremdeles blive og til Jtalien vilde der marschere friske Tropper. Hele Engellands Befolkning vilde være nødsaget til at gribe til Vaaben, og Engellands Udførselshandel i alle af den franske Magt besatte Lande vilde komme til at standse. Denne djærve Trudsel kunde ikke andet end opirre Cabinettet i St. James. Hvad der gjød endnu mere Olie i den allerede luende Jld, var Buonapartes Adfærd ved en Cour i Thuillerierne den 13 Marts. Med øiensynlig stor Bevægelse traadte han hen til Whitworth og sagde: "Saa har De altsaa besluttet at føre Krig? J 16 Aar have vi ført Krig, og De vil føre den i endnu 16 Aar. De tvinger mig dertil. Derpaa henvendte han sig til Grev v. Markof og Ridder Azara, der stode ikke langt derfra, sigende: "Engellænderne ville have Krig; men ere de de første, der drage Sværdet, saa skal jeg være den sidste, der stikker det i Skeden igjen. Man overhænge fra nu af kun alle Tractater med et Sørgeflor." Han gik derpaa rundt, og henvendte sig efter nogle Minuter igjen til Whitworth: "Hvortil Rustninger, Mod hvem Forsigtighedsregler, Jeg har intet eneste Linieskib i de franske Havne. Men vil De gribe til Vaaben, saa skal jeg ogsaa gjøre det; vil De slaaes, saa vil jeg ogsaa. De vil maaskee kunne dræbe Frankrig, men aldrig skrække det. Man vil ingen af Delene, svarede Whitworth: "man vil gjerne leve i god Forstaaelse med Frankrig. "Saa maa man ogsaa bære Agtelse for Tractater. Vee dem, der ikke agte Tractater. De skulle hos hele Europa staae til Ansvar derfor. - Buonaparte var for bevæget, tilføier Wilworth, til at han ansaae det for raadeligt at fortsætte Samtalen; han svarede derfor intet, og Consulen forføiede sig derpaa tilbage til sit Værelse, i det han gjentog, de sidste Ord. Man maa lægge Mærke til, siger Whitworth: "at dette foregik i 200 Menneskers Overværelse, hvoriblandt der ikke var een, der ikke følte det overordentlig Usømmelige i denne Adfærd, og den fuldkomne Mangel af Værdighed og Anstand, ved denne Leilighed. - Det synes, at denne Behandling var forhen overlagt; thi da Whitworth besværede sig derover, svarede Talleyrand, den første Consul havde fundet sig personlig fornærmet ved den engelske Regjerings Bebreidelser, og anseet det for sin Pligt, at retfærdiggjøre sig i Overværelse af de europæiske Magters forskjellige Ministere. -