Ribe Stifts Adresseaviser, 1792-12-07
Man vil finde, at de benævnte bøhmske og brandenburgske Bønder ere i Troe og Sindeelag hinanden ganske lige, men i Skiebne ville de vist ikke blive det. Joseph den 2den erklærede sine Bøhmeres Meeninger for Vildfarelsen, og bød disse gode Folk forlade Huus og Hiem; blive Soldatter og drage til den tyrkiske Grændse. Friderich Wilhelm den 2den erklærer vel ogsaa sine Brandenburgeres Meeninger for Vildfarelser, men Brandenburgerne have en Amelang og en Kammerret og en nye Lovbog. Alt dette havde de stakkels Bøhmere ikke. De have fremdeles en Konge, som er retfærdig og mild, og som vist ikke lader Magten gielde for Ret. Hr. Schulz kan altsaa tilligemed sine Troesforvandte være fuldkommen sikker; thi Hr. Ame lang har uomstødelig beviist: 1. At det ikke tilkommer noget Menneske, og altsaa heller ikke nogen Fyrste, at fastsætte 3) Ste Historien om Ludvig den 15des private Levnet. vi Disse Efterretninger ere tagne af et lidet meget læseværdigt Skrift, som udkom i Leipzig 1785, og fører den Titel, Historie om de bohmiske Deister, med frimodige Anmærkninger over Deisternes Grundsætninger og Fordragelighed. Man see og alg. dentsche Bibliothek 54 B. S. 61. s. Troesartikle for nogen Meenighed, ja ikke engang at haandhæve de fastsatte uforanderligen uden dens Villie. 2. At Kongen heller ikke har villet giøre det te formedelst Edictet af 9de Julii 1788. Det første beviser Hr. A. af den næsten eenstemmige Dom, der er fældet af saakyndige Mænd, som have skrevet over denne Materie; det andet af et Reskript af 19de December 1788, som blev udstedt i Sagen imod Doctor Würzer, og hvori Kongen udtrykkelig erklærer, at Edictet af 9de Julii ikke kan blive at ansee anderledes end som en kirkelig Politie Lov, ja ligger endog til: "at det er en modvillig Fordreielse, naar man vilde paadigte det en anden Meening, det er, som Hr. A. tilføier, naar man forsøger at giøre det til et Edict, som bestemmer Troes Artikle for de protestantiske Meenigheder; thi fra denne Synspunkt blev det betragtet af adskillige Lærde, som fandt det i denne Henseende farligt. - Kongen erklærede sig i bemeldte Reskript endnu nærmer saaledes: det kan ikke tillades, at en Deist, Sacinianer og slige Sekrers Tilhængere paa nyde Meenigheder af den angsburgske ConTofession sin Meening og Lære. Efter denne authentiske Forklaring, siger Hr. A., kan man derfor dristig paastaae, at Hs. K. Majestæt ved Ediktet af 9de Julii ikke har havt til Hensigt enten at fastsætte i Almindelighed visse Læreformularer for sine troe Undersaattere, eller imod disses Villie uforanderlig at haandhæve de alle rede fastsatte; men at Hs. Majestæt vil lade det beroe ved de Læreformularer, som enhver Meenighed selv beste imer for sig. Schulzes Sag maa og (S. 1770. s.) paadømmes allene efter den almindelige preussiske Lov dogs Forskrivter; ikkun disse Forskrivter, men ikke Religions=Ediktet af 9de Julii, kunne saavel i den nærværende Sag, som i andre af lige Beskaffenhed tiene til Regel i Paadømmelsen. Thi dette Edikt er ældre end Lovbogen, og er desuden ikke forfattet af den kongelige anordnede Lov=Commission. Men efter 9 §. i Patentet om den almindelige Lovbogs Publikation skal, naar gamle Love ere dunkle og tvivlsomme i Anvendelsen paa det forehavende Tilfælde, og for skiellige Meeninger over deres Udtydning og Andelse have faaet Sted i Rettergangene, den Mening som stemmer overeens med Lovbogens Forskrivt, eller kommer den nærmest, have Fortrinet. Der har vel endnu ikke, bliver Hr. A. ved, nogen Præst, siden Religions=Ediktets Bekiendtgiørelse, værer under Jnqvisition, saa at Domstolene vare komne til at anvende samme; men de mange lærde Stridigheder, som tildeels og saa af Jurister ere førte herover, giver noksom tilkiende, at der maa være Tvivl om sammes Meening og Anvendelse. Men og betragtede fra en anden Side som Straffelove, hvorom Dommeren dog ved at dom me i en Jnqvisitions Sag nærmest maa bekom re sig, kunne den almindelige Lovbogs Forskrivter, efterdi de i nærværende Tilfælde ere mildere, end det ældre Edikts af 9de Julii, allene blive anvendelige. Det var og virkelig haardt, om man ikke vilde lade Schulz nyde den Velgierning, som tilstaaes enhver Morder, enhver Mordbrænder, enhver Tyv, og bestaaer deri, at han bliver dømt efter Grundsætningerne i den almindelige Lovbog for de preussiske Stater, naar Principierne ere mildere i den sidste, end i de ældre Love, og dette er, som sagt, her Tilfældet. Det kommer derpaa an, om Schulz i sine Prædikener og i sin Underviisning er bleven de Lære formularer troe, som Meenighederne i H. W. og H. have fundet fornødne til deres Underviisning og Forbedring, og have antaget til deres Opbyggelse? Til at bestemme disse Læreformularer imellem Præst og Meenighed er ingen udtrykkelig Forbindelse nødvendig, men et stiltiende Samtykke er nok. Naar for Exempel en Præst aabenbar lærer ikke meere efter den Læreformular, som engang var antagen i hans Meenighed, og denne ikke modsiger ham, ikke fordrer ham til at blive ved den gamle Læreformular, ikke besværet sig over ham; saa har den aabenbar givet sit stiltiende Samtykke. En saadan contraktlignende Overeenstemmelse, hvorefter ingen altsaa kan anderledes blive underviist, end han har selv samtykket, antage ogsaa de beste protestantiske Lovkyndige. – Naar altsaa Meenigheden intet taler imod det, som Præsten lærer, er ingen beføiet til at blande sig deri; thi Meenigheden, kan jo vilde, at Præsten uden al Tilbageholdenhed skal foredrage, hvad han efter sin Overbeviisning holder for sandt og godt. Blander, en anden sig nu heri, hvo han endog er, og tvinger endog Meenigheden til at fastsætte Læreformularer, saa hindres Meenighedens Villie, unyttig Tilbageholdenhed opvækkes, og der sæt ses Grændser for dens Underviisning og frie Drift til Overbeviisning. Man kan altsaa i dette Tilfælde antage: at, da imellem Meenighederne i G. W. H. og Præsten Schulz ingen skriftlig Læreformular er bleven forfattet, hine stilkiende have som saadan antaget, hvad denne i 26 Aar har prædiket for dem.