Den Vest-Sjællandske Avis, 1824-10-08
(Fortsættelse) Jndianernes Temperament er endnu mindre udviklet og udmærket sig ved sit Phlegma. Alle Siæleevner, ja selv den høiere Sandselighed synes at være ligesom i en Bedøvelsestilstand; de tænke ikke noget over det heele i Skabningen, over Tingenes Aarsag og indvortes Sammenhæng, og deres Sandser ere henvendte paa deres Selvvedligeholdelse; de giøre næsten ingen Forskiel paa den tilbagelagte og paa den forestaaende Tid og sørge derfor ikke for den Dag i Morgen. Jndianeren, som er fremmet for al Tienstvillighed, Taknemmelighed, Venskab, Ydmyghed og Ærgiærrighed og overhovedet er udeeltagende i alle de Følelser, som pryde det menneskelige Selskab, er indsluttet i sig selv, nedfunket i en Ligegyldighed mod alle Ting, og behøver ikke andet end sine af Naturen skarpe Sandser, sin Snedighed og sin troe Hukommelse og det kun for saavidt som det angaaer Krigen eller Jagten, som er hans Hovedbeskjæftigelse. Han er kold og plematisk i sine Familieforhold og følger mere en dyrisk Jnstinkt end en kiærlig Tilbøielighed og hans Kiærlighed mod hans Kone yttrer sig kun ved en grusom Jalousie tilligemed Hævnelyst, som er den eneste Lidenskab, hvorved hans indknedne Siæl bliver reven ud af sin dumpe Ligegyldighed. Mændene besidde ingen Undseelighed; kun de nogne Fruentimmer Fredagen d. 8. October 1804. Med Kongelig allernaadigst Tilladelse, at forsendes med Brevposten i Danmark og Hertugdømmene. synes at forraade en saadan ved den Maade hvorpaa de gaae, naar de blive betragtede af FremmedeJndianeren, som ingen Følelse har for Ganens Tillokkelser og som især holder af Kiødmad, er i det hele maadelig, og han følger sin Lyst til at spise uden at iagttage nogen bestemt Tidsorden og sultet ofte af Døvenskab; derimod er han lidenskabelig hengiven til stærke Drikke især til Brændeviin, naar han kan faae det, han er stille og føielig, naar han arbeider for de Hvide, er vedholdende ved det Arbeide som er ham anviist, lader sig ikke ved nogen Behandlingsmaade opbringe til Vrede; men vel til langvarig Hævngierrighed, saa at Brasilianerne pleie at sige, at Jndianeren er kun født for at blive commanderet. Da han hverken er tyvagtig eller har Lyst til at bedrage og ikke føler Begiærlighed til nogen Ting, uden til det, som tilfredsstiller Mavens Fornødenheder, saa holder han sig stedse eensomt og afsondret fra Familierne. Bliver han, naar han er syg, end pleiet nok saa omhyggeligen af Colonisterne, eller bliver der overhovedet beviist Velgierninger imod ham, og han kommer sig, saa føler han dog selv under sin Helbredelse et Jnstinkt til at vende tilbage til sin vilde Tilstand og han er næsten uskikket til at vise nogen Taknemmelighed og selv uden nærmere Anledning dertil tager han Flugten til sine mørke Skove. Da han er ikke mindre end snaksom, saa sover han ogsaa en stor Deel af Dagen bort og naar Jagttiden undtages, saa leger han med sine Huusbyr eller stirrer tanke los foran sig, og undertiden seer han ud, som han i Drømme blev forskrækket af spøgelsfulde Phantasier. Da han føler sig saa stærkt bunden til det Sandsesige saa hæver han næsten aldrig sine Øine til Stiernehimmelen, dog har han en vis Ærefrygt for enkelte Stierner; men det er ikke Solen, som fornemmeligen tildrager sig hans Opmærksomhed; men derimod Maanen, som tiener ham til at bestemme Tidens Gang og hvoraf han forventer sig Held og Vanheld. Men da han ikke lægger Mærke, til noget Godt og kun det Ubehagelige giør noget Jndtryk paa ham, saa erkiender han ingen Aarsag til det Gode eller ingen Gud, men kun et ondt Princip, som han troer at vise sig imellem for ham nu som et Fiirbeen, nu som en Mand med Hiorte fødder, nu som en Crocodil eller Onze eller som et Væsen der undertiden forvandler sig til et Morads og fører ham vild, driller ham, foraarsager ham Skade, eller sætter ham i Fare, eller endog dræber ham. Jndianerne have megen Tillid til deres Paje, som synes tillige at være deres Læge og Præst, som kiender mange kraftfulde Urter og som veed at holde sig i Anseelse hos dem ved alle Slags Troldoms Konster. Ved usædvanlige Tilfælde bliver han spurgt og Raad, som han meddeler efter at have holdet en Samtale med den onde Aand, hvortil han vælger mørke og stormfulde Nætter. En Portugiser fortalte de Reisende hvorledes han engang i en Skov havde ubemærket bivaanet en Forsamling af nogle Vilde, som vilde erfare af deres Paje hvor de skulde jage. Den Gamle gik allene ind i den tykke Skov og talte meget høit og pathetisk, hvorved han af og til kastede sig ned paa Jorden. Saa ofte Vinden brusede igiennem Træerne hørte Portugiseren en giennemtrængende Piben, ved hvilken Pajen sagde: at han havde erfaret af den onde Aand hvilken Vei de skulde tage. Visse Fugle som f. Ex. et Slags Gedemarkere og nogle Gribbearter, som give en klagende Lyd fra sig, ere som Pajene foregive, Bud fra de Afdøde. (Det er dog mærkeligt at see heraf, hvorledes de raae Nationers Overtroe stemmer overeens med Oldtidens). Ogsaa bære Jndianerne Halsbaand af Hiørnetænder af Onzer og Aber, eller af visse Rødder, Frugter, Muslinger og Stene, da de troe derved at kunne beskytte sig imod vilde Dyes Angreb og imod Sygdomme. Pajen meddeler dem all haande Lægemidler, som blive forberedede ved Herformularer, han driver et Slags Exorcisme, (man seer deraf, at ogsaa disse Mennesker troe at de onde Aander kunne gaae ud og ind af Mennesker) og vedligeholder hos Jndianerne Frygten for Spøgelser ved overtroiske Skikke og Fortællinger; men ofte bliver ogsaa et Menneskes Ulykke, Sygdomme og Død tilstrevet Pajens Hexerie og hans Bestilling koster ham nu Livet. Forresten har han ligesaa liden Jndflydelse paa Mængdens Villie som nogen anden; thi de ere alle hinanden lige og leve uden at selskabelig Forbindelse, hverken i en republicansk eller patriarkalsk Forfatning. Selv Familieforholdet imellem dem er meget svagt og det er kun sieldent, at de Gamle tage sig af deres Børn og søge at bilægge deres Stridigheder og deres Slagsmaal Jmell Forældre og Børn herster ingen Rang; thi Alderen synes ikke at forskaffe nogen Værdighed. Ofte saae vi Børn at tillade sig de største Uanstændigheder imod deres Forældre, at spise af Maden førend deres Forældre havde faaet noget, at tage den bedste Plads ved Jldstædet, sige høit deres Mening, trættes med hinanden o. s. v., uden at det var paafaldende for nogen. Portugiserne have udmærket de klogeste iblandt dem, som fore sig smigrede ved at blive kaldte Capitao og udøve et vist Overherredømme, over de andre. Naar de føre Krig saa bliver den bedste Jæger, eller den, som har bræbt de fleste Onzer og besidder den største Snedighed, valgt til deres Anfører. Hiemme bryder man sig ikke om hans Befalinger eller kun en og anden Enkelt adlyder ham naar han finder det for godt, thi i sit Huus handler enhver efter Behag. Ofte leve flere Familier sammen i een Hytte og dog hver som forsig selv og uafhængig af hverandre. De respectere hinandens Eiendomme, og da de, hvad Spise og Drikke angaae, leve for det meste i Fælledsskab med hmanden, saa komme de sielden i Strid med hinanden derom, derimod desto hyppigere af Jalousie, hvorved de Personer, som ere blevne neenige, slaaes med hinanden uden at de øvrige tage Deel deri, men hvorved for det meste den stakkels Kone, der behandles som en Slavinde, maae bøde. Jndianerne leve i et regelløst Monogamie og Polygamle, enhver kan tage sig saamange Koner, som han har Lyst til og som han kan ernære og kan igien sende dem bort naar det behager ham, hvorpaa da Konen maae søge sig om en nye Mand; dog møder det hyppigt, at Manden har kun en Kone af Gangen. Ægteskaberne ere ikke meget frugtbare og faae sielden meere end 4 Børn i en Familie. Deres Ægteskaber blive sluttede uden nogen Høitidelighed; den eneste Ceremonie bestaaer i at Brubgommen overleverer til Brudens Forældre noget Vildt eller Frugter, hvorved han stiltiende forpligter sig til at ernære sin Kone ved at jage. De Reisende sige: at de ikke have bemærket kiødelige Forbindelser imellem Fædre og Døttre, Brødre og Søstre; men hos andre Jndianske Stammer skulle disse Laster findes. Manden beskiæftiger sig blot med Jagt, Krig og at tilberede sine Vaaben; imedens Konen maae bære Omsorg for Huusvæsenet; saaledes maae Konerne plante og saae, naar et Slags Jorddyrkning er indført hos dem; de maae opsøgeBatatos og Frugter i Skovene og forarbeide alt det Boehave, som de bruge. Konerne ere i Almindelighed Mændenes Slavinder og maae saa snart de skulle begive sig paa en Vandring lade sig tilpakke, ligesom Lastdyr; de maae selv hente det Vildt i Skovene Manden har skudt; det er besynderligt, at saasnart en Kone bliver frugtsommelig saa afholder Mand og Kone sig i nogen Tid fra at spise visse Dyr og leve fornemmelig af Fiske og Frugter. Konen gaaer ud i Skoven og føder sit Barn, vadsker derpaa sig selv og Barnet i en Bæk, og besørger da, som tilforn, sine huuslige Forretninger. De have den Overtroe, at Maaneskin er farligt saavel for Moderen, naar hun føder, som for Børnene, naar de die, da de troe, at Maanen foraarsager Sygdomme. Moderen giver ofte Die indtil det 5te Aar, Faderen bryder sig ikke meget om sit Barn, Moderen elsker det af Naturdrift; men pleier det dog ikke meget. Saalænge det endnu ikke kan løbe bliver det slæbt af Moderen paa Ryggen og sover imellem Forældrene i Hængekøien; naar det bliver større gaaer det sin egen Gang, lægger sig i Asken ved Jlden eller sover i sin egen Hængekøie og snart bliver det dueligt til at hente Jnsectlarver og Frugter. Barnet voxer derpaa til, overladt til sig selv; Drengen følger siden med Faderen paa Jagten, lærer at omgaaes med Buer, og Pile, over sig i at flette Snore af Palmeblade, veed at efterligne ved disse Fletninger forskiellige Dyrs Figurer, f. Ex. Slanger og morer sig med Bodoqven, et Slags Slynger, med hvilken han kaster Leerkugler for at dræbe smaae Fugle. – Mandfolkene gifte sig naar de ere imellem deres 15de og 18de Aar og Pigerne imellem deres 10de og 12te. Jndianerne blive sielden syge og i Almindelighed gamle; men de faae sieldent graat Haar. Hvile og Diæt ere deres sædvanlige Lægemidler; naar de blive syge saa lægge de sig i deres Hængekoler og tilbringe der flere Dage fastende. Bliver Sygdommen farligere saa bliver Herremesteren kaldet frem, som bruger allehaande Konster. Naar de blive saarede saa kunne de udholde Smerterne med en ubeskrivelig Følesløshed. Døer en Jndianer saa bliver han begravet i sin Hytte, som derpaa, ifald han er et voxent Menneske, bliver forladt og ombyttet med en nye. Liget bliver sat ned i en sammenbøiet Stilling enten i en stor Krukke af Leer eller indviklet i Bast eller gammelt Bomuldstøi, umiddelbart i Jorden, som derpaa bliver stærkt tiltrampet med Fødderne under en jammerlig Hylen. En Tid lang bliver den Afdødes Vaaben lagte paa Graven foruden Mad og Vildt; ogsaa pleie de at gientage deres Raab ved hans Grav to Gange om Dagen, hvorved de ogsaa pleie enten at skiære Haaret, af eller at lade det voxe meget langt. Fruentimmerne skulle ogsaa farve sig sorte over hele Legemet. De troe at den Afdødes Siæl opholdersig i en behagelig Skov, som er fuld af Sapucajatræer og Vildt; at den lever der i Selskab med alle Afdøde og at det gaaer den meget godt. Det vil forresten kun blive mueligt naar man har omgaaedes længe med dem, at komme efter hvilke Tanker de giøre sig om Siælen, men saameget er vidst, at de troe paa en Tilværelse efter Døden. Saaledes forlade de den Hytte, hvori de have begravet et Menneske af Frygt for Spøgelser. De give den Afdøde Levnetsmidler med, fordi de ere bange at han skal forstyrre deres Rolighed og af Frygt for at han skal vise sig for dem eller plage dem paa en anden Maade. Saaledes, sige de Reisende, fortalte en Coroado Jndianer os: at en af hans Koner, som for kort Tid siden var død, havde ofte viist sig for ham om Natten, men at hun bestandig havde unddraget sig for hans Omfavnelser. (Det er atter en af de mange Erfaringer som tiener til Beviis paa, at Drømmene have givet den første Anledning til Spøgelser og overhovedet til Troen paa usynlige Væsners Tilværelse og Siælens Vedvarenhed efter Døden. Hos alle Jndianske Stammer finder man Antagelsen af et ondt Princip, hvilket, endskiøndt Begrebet er utydeligt, dog viser, at de giøre en Forskiel paa den aandelige og legemlige Natur. J det Hele er Jdeen om en Siælevandring herskende iblandt dem.