Corsaren, 1841-11-26
Kjøbenhavn og Kjøbenhavnerne. III. En Forlovelse. (Sluttet.) Da vi kom ned paa Gaden, sagde min Ven til mig: Een Ting har jeg at bede Dig om: Du vil formodentlig oftere komme i Huset og maa da vide at omgaaes min tilkommende Svigerpapa. Han er vel en god Mand, men tillige en meget hæftig Mand og taaler ikke Modsigelse, selv naar han har aabenbar Uret. Desuden har han næsten en Mani for korte Forlovelser, fordi han kun var forlovet med sin Kone i to Dage. Begge hans ældste Døttres Forlovelse gik overstyr, fordi han ikke vilde give Tid. Jeg beder Dig derfor. Jndret Din Opførsel herefter." Jeg lovede ham det Forlangte. Da vi kom hen til Familien, blev jeg forestillet som min Vens Ven og modtoges som Følge deraf med aabne Arme. Hele Huset var strax fortrolig med mig: Fader, Moder, Sødskende og Brødre (hvilke sidste drak Dus med mig ved Aftenbordet), ja! om det saa var Katten og Hunden, strog de dem op ad mig med en saa fortrolig Mine, at jeg tydelig kunde see, de vilde gjerne betroe mig deres smaae Sorger. Hvad dog Forlovelse er for en skjøn Ting i et Huus! Efter Aftensmaaltidet trak Faderen mig hen i en Krog og spurgte mig, om min Ven havde talt om, naar han vilde holde Bryllup. Jeg svarede Nei. "Ja, for jeg er ingen Ven af lange Forlovelser"; bemærkede Manden; "jeg har ikke havt Held med dem i mit Huus. Der har jeg to lange Tose gaaende. De vare ogsaa forlovede; men, da det varede for længe, slog Kjæresterne op med dem." "Hvor længe varede da Forlovelsen?" "To Maaneder med den Ene og syv Uger med den. Anden." "Ja, det er ogsaa altfor længe at være forlovet." "Kan J see!" raabte Manden fornøiet," min gode Ven her, Hr. . Aa, hvad er deres Navn, bedste Ven?" Jeg nævnede ham mit Navn. "Naa, denne Herre siger som jeg, at lange Forlovelser ere den rene Fordærvelse. - Idag otte Dag skal J to have holdt Bryllup." "Men, bedste Papa!" "Men, bedste Svigerpapa!" "Jngen Menler; det bliver, som jeg har sagt." Min Ven nærmede sig med en forlegen Mine og hviskede Svigerpapa Noget i Øret om "Noget at leve af" og "gifte sig paa" og "give lidt Tid." "Aa," udbrod Manden, "jeg veed ogsaa Raad derfor. Seer J Børn, jeg var iaftes henne i No. 4, og der hørte jeg, at en Mand, der er meget rigere og fornemmere end jeg, lader sin Familie og Venner og Bekjendte skyde sammen baade til Udstyret og de unge Folks Underholdning. Og, kan han gjøre det, kan jeg sgu ogsaa. Jeg vil saagar ikke tage Andre dertil end Familien - det forstaaer sig, Hr. - (ved disse Ord vendte han sig til mig), at vi betragte Dem og et Par andre gode Venner som hørende til Familien." Jeg takkede med et Buk for den tiltænkte Ære. "Med Et og Alt, som vi derved kunne skrabe sammen, tænker jeg, at vi skulle faae næsten 500 Rbd. samlet." "Det er sigu mange Penge", hviskede min Ven til mig. "Ja, 500 Rbd. er mange Penge." "Der er kun Spørgsmaal om", vedblev Familiefaderen, "hvorledes Pengene stulle anvendes, for at de unge Folk kunne leve af Renterne." "Det Nemmeste var da at sætte dem i Sparebossen", bemærkede Datteren. "Jo! Kan du føre en Huusholdning for 15 Rbd. om Aaret! - Knap for 1500 maaskee... nei, det sagde jeg da ogsaa blot for Rimets Skyld ... med 15 Rbd. om Aaret kan en Mand ikke føde Kone og Børn i vore trange Tider." Et almindeligt Nei! fulgte disse Ord. Men", bemærkede min Ven beskedent, naar jeg har 15 Rbd. vist om Aaret, kan jeg altid erhverve mig Lidt til ved Jnformation." Ved Jnformation!" udbred Faderen. spodsk, gja, det betaler sig godt. Der ere jo Folk nu, der informere for Jngenting eller idethøieste for Thevand om Morgenen? - Og kan De maaskee føde og klæde en Familie med Thevand om Morgenen? - Nei, veed De hvad, gode Svigerson! Det Bedste er nok, at De stikker Pengene i min Handel og gaaer i Compagni med mig." Et Tordenslag paa en klar Sommerdag kunde ikke have virket stærkere paa min Ven end disse rask udtalte Ord. Han sad nogle Øieblikke med aaben Mund og stirrede paa sin Svigerpapa. Endelig sagde han: "Og mine Studeringer? Skal jeg lægge dem paa Hylden?" "Aa, blæse være med Deres Studeringer! Hvad ere de imod en god og solid Rugbrødshandel?" "Ja, men mine Studeringer kan jeg ikke saadan lade fare." "Naa, saa kan De beholde dem og blot være Rugbrødsbager, indtil De faaer Kald." "Nei, det gaaer slet ikke an", sagde min Ven energisk. "Gaaer ikke an? Hvorfor gaaer det ikke an? Jeg sporger Dem, min gode Mand, for sidste Gang: Vil De have mine Datter?" "Ja, men....." "Ingen Mener! Vil De være Rugbrøds. bager?" Sig Ja, elskte Wilhelm!" raabte Datteren og klyngede sig om hans Hals. Min Ven saae afvexlende paa sin Kjæreste og paa Rugbrødsbageren. Jeg reciterede i Tankerne: Da Herkuses paa Veien stod, Men jeg, en Boldt for Lykkens Spil - Mit Studium og - en Rugbrødsbager. "Elskede!" raabte endelig min Ven, "Gud kjender mit Hjerte! Jeg vilde gjerne; men - jeg kan ikke. Jeg kan ikke blive Rugbrødsbager." "Hvad? De kaster Vrag paa min Haandtering? Det har endnu Jngen vovet! Endnu har Jngen sagt mig lige op i Øinene, at han ikke kunde blive Rugbrødsbager. Det gaaer for vidt. Har jeg to Døttre, hvis Forlovelse gik fløiten, kan jeg ogsaa have tre. Vær saa god! Her er Døren." Mekanisk tog min Ven sin Hat og gik ud af Døren. Vær saa god, Hr. - sagde Manden og vendte sig imod mig, følg De kun med, geneer Dem ikke. Og jeg gik, under Veeklager af den forsamlede Familie. Bruden laa besvimet i Armene paa hendes Moder og begge hendes Søstre - det var en sexarmet Værebør - disse græd, Brodrene knurrede, Hunden og Katten vare engagerede i et Slagsmaal - Ak, der var stor Jammer og Elende. Da jeg havde gaaet nogle Gader op og ned med min aldeles fortumlede Ven, drog han nogle dybe Suk og sagde: "De forbandede Penge! De ere dog ogsaa Anledning til alt Ondt i Verden. De fordømte 500 Rbd.! Gid jeg aldrig havde faaet dem." "Trøst Dig! Du fik dem ikke; de vare Dig kun tiltænkte af Din Svigerfader for det Tilfælde, at han selv fik dem." "Endnu større Forbandelse over dem dalAlene Tanken om dem foraarsager Ulykke!" "Nu er min Forlovelse da forbi," tilføiede han efter en Pause. "Ja, nu er den forbi," sagde jeg. Og dermed er ogsaa denne Fortælling forbi.