Viborger Samler, 1786-09-25
J Aaret 1725 blev han funden i Skovene ved Hameln, en Fæstning i Churfyrstendommet Hannover, da Kong Georg den første med sin Svite var paa Jagt i Harzwalde. Man ansaae ham den Gang for ongefær 12 Aar gl. og troede, han maatte en rum Tid have levet i disse Skove af Træebark, Løv, vilde Bær, o. d. l. Hvorlænge han har været i denne vilde Tilstand, er fuldkommen uvis; men at han tilforn har staaet under nogens Opsyn, var aabenbart af Resten af en Skiortekrave, som han endnu havde om sin Hals, da man fandt ham. Da Hameln var en Fæstning, hvorhen Misdædere bleve dømte til Fæstnings Arbeide, saa formodede man den Gang i Hannover, at Peter maaskee var saadan et Sla ved Barn, der enten kunde have forvildet sig i Skovene, og havde ikke kundet finde tilbage, eller havde været taabelig, og derover paa en umenneskelig Maade forkast af Forældrene, og bleven alene overladt til sin gode eller onde Skjebne. - J det følgende Aar 1726 blev han efter Dronning Carolines Befaling, den Gang Prindsesse af Vallis, bragt til Engeland, sat under Dr. Arbuthnots Opsyn, og forsynet med egne Lærere. Men, endskiønt han ei syntes at have nogen naturlig Feil paa sine Taleredskaber, saa kunde han dog ved al den Møie, som man gav sig med ham, ikke blive bragt dertil, at han kunde tydelig udtale en eneste Stavelse, og blev altsaa funden ganske uduelig til den mindste Underviisning. Derefter blev han sat under Opsyn af Titchbourn, en Kammerfrue hos Dronningen, som bekom en god Pen Pension for denne Byrde. Da Titchbourn sædvanlig hver Sommer tilbragte nogle Uger i Hr. James FennsHuus, en rig Forpagter i Axters End i dette Kirkesogn, saa blev Peter overladt bemeldte Hr. FennsOpsigt, som aarlig bekom 35 Pd. Sterling for hans Underholdning. Efter James Fenns Død kom han under hans Broders Thomas Fenns Opsyn, i et andet Forpagter=Huus i dette Sogn, kaldet Broadway, og levede her hos adskillige efter hinanden følgende Beboere paa dette Sted, og af den samme Pension, som blev udbetalt af Regieringen indtil hans Død, som paafulgte den 22 Febr. 1785, da han var formodentlig omtrent 72 Aar gammel. Peter var vel dannet, og af middelmaadig Høide. Hans Ansigt havde ingen Spor af Taabelighed, og i hans hele Skikkelse var intet besynderligt afvigende, uden at 2 Fingre paa hans Venstre Haand vare sammenbundne ved en Hud, indtil det midterste Led. Han havde megen naturlig Følelse for Musik, og fandt saa stor en Fornøielse deri, at saasnart han hørte kuns et musikalsk Jnstrument spille, begyndte han at danse og springe, indtil han for Mathed kunde slet intet mere, og endskiønt man aldrig kunde lære ham at tale et Ord tydelig, saa lært han dog let at spille en Melodie. - Alle de urimelige Fortællingert som ere skrevne om ham i Verden, at han som et Eggern klattrede op i Træerne, at han løb paa alle fire som et vildt Dyr, o. s. v. ere ganske ugrundede, thi han var af Naturen saa overordentlig frygtsom og tam, at han lod sig regiere af et Barn. Ligesaa ere og mange falske Historier blevne udstrøede om hans Uafholdenhed, men af de nøieste Erkyndigelser hos dem, han levede bestandig hos, viser det sig, at man aldrig har opdaget hos ham en naturlig Lidenskab til det andet Kiøn, omendskiønt han ikke var ganske fri for andre Lidenskaber, saasom Vrede, Glæde o. s. f. Jmod slet Veirligt var han altig nedslagen og pranten. Paa visse Aars Tider viste, han en besynderlig Lyst til at stiæle sig hen i Skoven, hvor han meget begierlig aad Blade, Bøgemoes, Olden og grøn Træebark, hvilket aabenbart beviiste, at han forhen maa have levet heraf en lang Tid. Den der havde ham under Opsyn, maatte derfor sædvanlig paa disse Aarstider have et nøie Øie med ham, ja endog undertiden lukke ham inde; thi naar han kun paa en liden Strækning havde forvildet sig fra sit Hiem, kunde han ikke finde tilbage igien. Engang i Besynderlighed havde han forvildet sig, og var kommen til Norfolk, hvor han blev optaget og ført for en Magistrats person, som skikkede ham til Tugthuuset i Nørwich, og lod ham straffe som en haardnakken og forhærdet Landstryger, der ikke vilde sige, hvo han var thi det kunde han dog virkelig ikke). Men da Hr. Fenn lod lyse efter ham i de offentlige Tidender, saa blev han løsladt og bragt tilbage til sit sædvanlige Hiem. Omendskiønt den usædvanlige og vilde Tilstand hvori, man fandt Peter, paa det høieste opvakte Publikums Opmærksomhed og Nysgierrighed; saa var han dog, efter alt hvad der er sagt, intet andet end en almindelig delig Tosse, der kun ikke faae ud til det. Men da Mænd af stor Anseelse have i den lærde Verden bekiendtgjort besynderlige Meeninger og ugrundede Gisninger og ham, der kunde synes at give deres Paastand en stor Vægt, saa er denne korte og tilforladelige Efterretning om Peter bleven skreven i denne Kirkebog af en Mand, der meere end 30 Aar har bestandig boet i hans Naboelaug, og daglig havt Leilighed at see og kiende ham, paa det Efterverdenen ved hine Mænds Autoritet skulde ikke forledes til urigtige Domme over denne Gienstand.