Aarhuus Stifts-Tidende, 1841-07-13
Til Efterretning for alle dem som agte at concurere ved dette Aars Stutteribesigtigelse i Jylland. Jgaar afholdtes Stutteribesigtigelsen for Hingster i Veile. Præmien, thi vi have kun en siden Fuldblodsraseriet kom i Mode hos os, blev ikke uddeelt. Og hvorfor Det skulle vi her faae at høre. Af gamle Hingster eller Hingster over 6 Aar, concurerede 2 om Præmien, nemlig: Sognefoged Søren Lærkes lysebrune Hingst og Major Jnqversens sortebrune Hingst, begge udmærkede Hingster, hvoraf den sidste alt to Gange er belønnet med Præmier af Lector With og Prof. Wiborg, ligesom den ganske nylig af Generalkrigscommissair, Neergaard er erklæret for een af Jyllands bedste Hingster. Jkke desmindre erklærede Stiftamtmand Hoppe begge Hingster for uværdige til Præmien, og at Major Jnqversens Hingst desuden allerede var belønnet nok. Denne Kiendelse maatte i høi Grad frappere, thi intet Steds i Stutterianordningerne tales der om, at der skal tages Hensyn til om en Hingst tilstrækkeligen er belønnet, det maa altsaa ansees for en ulovlig, egenmægtigen valgt Grund Hr. Stiftamtmanden her beraaber sig paa. Men Sagen bliver lidt mere forklarlig naar man veed, at Hr. Stiftamtmand Hoppe for nogle Aar siden ligeledes vægrede sig ved at tilkjende Major Jnqversens Hingst Præmie. Den havde den Gang endnu aldrig været belønnet, men derimod vel en anden Hingst som blev foretrukket Majorens, uagtet Stiftamtmanden erklærede at Meningerne i Commissionen havde været deelte om hvilken af Hingsterne der var den bedste. Hiin Gang fik Major Jnqversens Hingst altsaa ikke Præmien, fordi den endnu ikke noksom var belønnet, denne Gang fordi den alt tilstrækkeligen var belønnet, Man kan vistnok med Føie her spørge, om ikke Stiftamtmand Hoppe er lidt vaklende i sine Grundsætninger, og om ikke Hr. Stiftamtmandens egentlige Mening har været, at Major Jngversen ingen Præmie maatte faae, Hvorfor Major Jnqversens Hingst var uværdig til Præmien, documenterede Kammerraad Michelsen, een af de Kongl. Commissairer, ved med sædvanlig Pathos at forklare, at Hesten trak med venstre Bagbeen, hvilket saaledes var bleven anført i Protocollen for at vise muligste Skaansel, da Hingsten i Grunden var spattet. Desuden maatte han gjøre opmærksom paa, at der kun var falden 19 a 23 Fol om Aaret efter bemeldte Hingst, hvilket han ret bad at lægge Mærke til. Men hvad denne Lamhed angaaer, da er det noget splinternyt man aldrig for har hørt om denne Hingst, hvorimod enhver Upartisk maa protestere, og som i sin Tid tilstrækkeligen skal blive modbeviist. At Hr. Kammerraaden viser Skaanse, hvorhan tvertimod alene burde see paa streng Retfærdighed, det er noget han vist nok vil have Ondt ved at forsvare, og som i mine Tanker gjør ham aldeles ustikket til at fungere som Stuttericommissair. Thi hvem indestaaer os for at han ikke vil vise endnu mere Skaansel naar de mange feilfulde Blodsheste han og Fuldblodspartiet have skaffet os paa Halsen her i Jylland, præsenteres ham. Og er der Nogen som har holdt sig lystig over Frugtbarhedsattesterne for Hingster, da er det vistnok Hr. Kammerraad Michelsen. Nu derimod var denne tilsyneladende Ufrugtbarhed af Hingsten ham en velkommen Anke, imod samme. Men Hingsten er sandelig ikke ufrugtbar, tvert imod, næsten alle de Hopper den bedækker blive drægtige. Tingen er, at Majoren holder 2 Hingster som deele Sogningen. Men siden Hr. Kammerraaden for Tiden saameget seer paa Frugtbarhed hvorfor gav han ikke Søren Lærkes Hingst Præmien. Mere end Hundrede Føl ere aarligen faldne efter den, og i Fjor delibererede Stuttericommissionen over en Time om Hingsten skulde have Præmie eller ikke. Hvorved er den bleven forringet siden i Fjor, Men Tingen er nok denne, man vil aldeles udelukke den jydske Hest fra Concurrence. Dette sees kun for tydeligen af det her passerede. Og sandeligen, skal Hr. Kammerraad Michelsen vedblive at være Stuttericommissair, vil Hensigten vist ogsaa opnaaes, thi Vedkommende ville snart blive kjede af at præsentere deres Hingster for en Mand, der ikke i mindste Maade besidder Publicums Tillid, og i Tygtighed saa langt staaer tilbage for en Neergaard, Wiborg og With. Hr. Kammerraaden og hans Protectorer kunne være overbeviste om, at man endnu ikke her har glemt hvorledes han har behandlet hine Mænd, og hvilken latterlig Ende hans Strid med Neergaard fik Aldebertsminde, den 10de Juli 1841. C. Dalgas.