Aalborg Stiftstidende, 1832-05-23
Belgien. Forventningen, skrives der fra Bryssel, er her meget spændt paa Aabningen af Repræsentanternes Kammer, hvor Ministeren v. Meulenar uden Tvivl vil løse det Stridsspørgsmaal, som er bleven opkastet i Anledning af de sidste Protocoller. Saameget veed man imidlertid, at den russiske Matification virkelig er ledsaget af en Protocol, Nr. 58. som skal være værre end alle de andre, som strider saa ganske mod Belgiens Jnteresse og giør dets Uafhængighed og hele Existence saa vaklende, at dette Document, der skulde befæste Freden, snarere omstøder samme. Umulig kan Belgien indgaae de betingelser, som her ere det foreskrevne; de fleste Medlemmer af Repræsentanternes Kammer har fast besluttet at forkaste dem; de tvinges dertil af deres Provindser, thi man reiser sig eenstemmig mod dem, og Alt erklæser sig for Krig. Hidtil har man gjort Kamrene den Bebreidelse, at de ved Slaphed ikke har understøttet Freden, men kun Vanskelighederne ved at erholde den; at Nationen sine Repræsentanter kun har viist sig svag og caracteerløs, og at disse af lutter Delicatesse ikke ere gangne deelicat tilværks med Nationens Ære, denne Gang ville disse Bebreidelse dog vist ikke træffe dem; thi meer end nogensinde før lere de ellers nok saa fredelige Gemytter bestemte til at vente af Vaabnene, hvad de forgiæves ventede af Diplomatiken. To Spørgsmaal fremkaldes næsten af sig selv, naar man kaster et Blik paa Udfaldet af de sidste Diplomatiske Forhandlinger: 1) Hvad har den londonske Conferents udrettet i sine Møder, der nu har varet i mere end 18 Maaneders Historikerne ville vel finde en Skat af 58 Documenter, men hvad sagde egentlig, hvad nyttede alle disse Tirader, som nu fylde Archiverne, 2) Hvorfor har Magterne drevet let saadant Spil med Kong Leopolds Ære, Rolighed og timelige Lykke? Hvad vilde Europa vinde, hvis Han i det 3 store Magters betingelsesrige Ratificationer saae en Krænkelse af givne Løfter, hvis Han nu, fritagen for alle sine Forpligtelser mod Europa, som ikke opfylder sine imod ham, Loverlod det til sin Skjæbne og nedlagde Kronen, Vilde da ikke strax paa Stedet de fleste Provindser reise den franske Fane og vilde ikke strax den franske Nordarmee nødes til at besætte Belgien og saaledes den almindelige Krig proclammeres: Europa vandt derved altsaa Intet, uden at maaskee Partierne i Frankrig reiste sig mod hverandre med end større Bitterhed, skjøndt Krigen med Udlandet dog vel til Slutning vilde tilveiebringe en frygtelig Eenhed; derimod gaves en Mand til Priis, der har Fordring paa almindelig Agtelse. Vist nok haabe vi, at Leopold ikke vil bringe Belgien i en saa fortvivlet Stilling og saaledes overlade det til sin Skjæbne. Men ligesom Belgierne forhen hilsede i ham en Fredens Engel, saaledes vil han nu give efter for hele Nationens Ønsker og kalde Krigen inden for Skrankerne som den rette og sidste Kampdommer. For Følgerne af denne Krig skylder Leopold herefter Jngen Regnskab. Forfatteren af denne Skrivelse gaaer nu over til at berøre Belgiens Tilberedelser til Krig, af hvilke især er mærkeligt, at et betydeligt Antal Polakker have taget Tjeneste der. Et Corps af disse, som anslaaes til 3000 Mand, er i Begreb, med at oprettes.