Aalborg Stiftstidende, 1844-10-12
- Cancelliet har resolveret, at den Assistentshuset her i Staden ved Cancelliets Skrivelser af 3die Septbr. 1814 og 12te Octbr. 1822 interimistisk forundte Fritagelser for at erlægge Næringsskat for Fremtiden ophører, dog at der ved Skattens Ansættelse tages behørigt Hensyn til de den omhandlede Stiftelse paalagte betydelige Udgifter, saavelsom til den Formindskelse i dens Jndtægter, som den deels ved Nedsættelse i Assistentshuusrenten, deels ved tilfældige Omstændigheder er udsat for at lide. (Berl. T.) (Den samme Beskatning maa vel ogsaa være anvendelig paa Sparekasserne i de forskjellige Byer.)J Grundtvigs nysudkomne Brage-Snak, gjør Forf. det smukke Kjøn følge. Compliment: "Havde Damerne slet ikke Øre eller Øie, Sind eller Sands eller Smag for Andet, end hvad der er lige saa smukt, stort, yndigt og smagfuldt, som de er selv, hvordan vilde det da gaae os Følgende er den af Bonden Laurits Skau ved Festen paa Fjellumhøi holdte Tale, der baade som chetorisk Mesterværk og som Foster af ægte patriotisk Begeistring maa vække Beundring: Den sidste Gang, da jeg talede offentlig, var paa Skamlingsbanke. Da var jeg ikke glad og kunde ikke være det thi Sprogpatentet af 29de Marts havde frembragt en dylSorg iblandt alle ægte Fædrelandsvenner, og jeg var ikke iblandt dem, der følte denne mindst. Men Synet af de mange Tusinde Deeltagere vakte mit Mod, og mit Mod blev til Glæde, da jeg saae, hvorledes den samme Aand hvilede over Alle og besjælede Alle, og da jeg mærkede, at det kun var eet Hjerte, der slog i de mange Tusinde fra de forskjellige Kanter, og at dette Hjerte slog stærkt og varmt for vor fælleds gamle Moder. - Siden den Tid have vi ikke levet Glædens Dage; thi til den Sorg, som rammede os vort Modersmaals Tilsidesættelse, er en ny kommen: endeel af os Nordslesvigere ere paa en Maade satte i Ban veed hvad jeg mener med dette Ord: vi Mænd, som havde forenet os til at vaage over og arbeide paa Slesvigs Vel tør ikke meere forsamle os. Man behandler os, som om vi vare Forbrydere. Vi ere blevne forhørte, som om vi vare farlige for Stat og Konge. Forhørerne ere sluttede, og endnu formenes det os at komme sammen. Og jeg spørger dristig, hvor i Landet er der nogen Forening af lige Antal Medlemmer, hvor en renere Hensigt, en større Kjærlighed til Konge og Fædreland, en større Jver for Ret og Sandhed, en større Afsky for Uret og Løgn, ligger til Grund for dens Sammenkomster og Forhandlinger? – Hvorfor behandler man os saaledes, Troer man virkelig, at vi ere farlige for Riget og Regenten? Nei det er umuligt; det troer Jngen og det kan Jngen troe, hvis man ved Riget mener den danske Stat og ved Regenten den danske Konge. Hvorfor undertrykker man da vor Virksomhed? Jeg veed det ikke. Er det maaskee, fordi vi ere Bønder, Er det modbydeligt, at høre Bønder ogsaa at have en Mening om hvad der tjener til deres Vel, og at see dem arbeide paa at fremme den? Det fandt dog ikke den Konge, der kaldte os ind i Folkeraadet og som Bondens Ven blev baaren til sin Grav, ikke den Konge, som den 14de Mai 1840 løste vor Tungebaand, ikke den Herre, vi haabe eengang at see paa Danmarks Throne, som Folkets ærlige Ven og faste Støtte. - Mine Venner, jeg nævnede Ham, hvis høie Fødselsdag det er idag, Hs. K. Høih. Kronprindsen. Derfor vil jeg standse med at klage over, hvad der er rammet os, det være nu af en ugrundet Frygt for vore Handlinger eller af en usømmelig Modbydelighed for vor Selvstændighed eller af nogen anden mig ubegribelig Grund. Paa vor tilkommende Konge skal vi idag tænke, og denne Tanke skal adsprede vor Misstemning. Er den nærværende Tid mørk, saa er Fremtiden lys, thi over hele Landet staaer den Trofast: at vor Kronprinds er den jævne og ærlige Mands Ven og at han føler det ligesaa smerteligt og bittert, som Nogen af os, naar Danskheden forkues og forhaanes. – For 4 Aar siden, da det Budskab lod omkring iblandt os, nu er vor Nationalære, som i Aarhundreder har ligget gjemt og glemt, atter taget frem og overrakt os som en herlig Gave af vor allernaadigste Konge, da takkede vi med Glæde i Hjertet og vi vare forfængelige nok til at troe, at nu havde vi Klenodiet og kunde nu nyde det i Ro og Fred. Men det kom anderledes: vi have ikke beholdt det i Ro og Fred, og Mange have alt sukket og sagt: det var altsaa dog ikke Skjæbnens Villie, saa lad os i Ydmyghed finde os i vor Lod. Men saaledes er ikke Himlens Mening med den Modstand, Hs. Majestæts Villie har mødt og de Gjenvordigheder, der ere gaaede over os. Den har villet sige os, Nationalæren kan ikke skjænkes os som en Gave; selv den bedste og mægtigste Konge kan ikke give sit Folk den. Han kan kun pege paa hvor den er, men Folket maa selv gaae hen at hente den. - Men see, mine Venner, om end Kampen, vi have at bestaae med vore haarde Modstandere, skal vare længe, saa skal det idag være vor glade Tanke, at naar vor naadigste Kronprinds engang bliver vor Konge, vil han ufravendt vedblive at pege paa Skatten, vor Nationalære, og tilraabe os der ligger den, trættes ikke, før J. faae den frem, og indtil den Tid skal han modig og trofast, som Hs. Majestæts første Undersaat, kjæmpe med os og i vor Spidse. Derfor leve Hs. K. Høihed Kronprindsen Vor Herre give ham mange Dage og lade ham være og blive Nationens Støtte og Glæde! Skau havde, paa Grund af en Upasselighed, gjerne villet undgaae at tale og først paa gjentagen og eenstemmig Opfordring var det at han fremtraadte. Hans alvorsfulde, næsten veemodige Foredrag - hedder det i "Dannevirke" – blev hørt med den høitidelige Rolighed og Jnteresse, det fortjente og med hvilken det af Luftstrømningerne fra Fjellumhøi vil bæres om i det ganske danske Land, der vel kan føle sig stolt af at see Bondens Søn saaledes optræde som en af sine Ypperste. Efter Skau talte Gaardmand Pet. Chr. Lun fra Kielstrup og efter ham P. H. Lorenzen, hvis djærve Tal med dens Protest imod Augustenborgske Pretentioner optoges af den opmærksomme Folkemængde med mange Gange gjentagne Hurra for Danmark og Slesvigs Uadskillighed og et "Leve for Taleren, da han nedsteg. Pastor Schöler, som ved et aandfuldt Foredrag havde intimeret Festen, udtalte Ønsket om at Slesvig maatte, tydsk i det Tydske og dansk i det Danske, vedblive at være den naturlige Bro mellem de to store Grene af een Stamme, Tydskland og Danmark, at Holsteen, som Deel af det tydske Forbund, maatte vedblive at beholde Danmarks Kong til Hertug og Venskabet imellem de to store BroderstammerTydskland og Norden, gjenfødes til en ny Pagt, til et Værn imod Østen og en Borgen for Oplysningens Bevarelse. Mod Aften tændtes et Glædesbaal, ved hvilket Schöler og Ska endnu talte og den Sidste tog Afsked fra Forsamlingen. Han haabede, at man havde fundet sig veltilfreds ved den første Fest af det Slags for Kronprindsen, at hvormeget det for ham og Mængden, luende Baal end varmede udenfor, kunde man dog antage at de Fleste vare endnu varmere indenfor, varme i Hjerter for den Herre, hvis høie Fødselsdag havde sammenkaldt saa mange Venner. Til Slutning yttrede Skau det Ønske at man til næste Aars 6te October atter maatte mødes paa Fjellumhøi, for at opsende Ønsker for den Fyrste, til hvis Priis vi idag saa stærkt og kraftigt havde jublet. Den jydske Stænderforsamlings Adressediscussion - siger "Dansk Folkebl." - betegner et Vendepunct i vor politiske Udvikling. En Opposition imod Kongen kan, selv om den holder sig inden Beskedenhedens og Ærbødighedens Grændser, ei andet end være i høieste Grad betænkelig, da den let kan komme til at røre ved, ja maaskee endog til at ryste Thronen, hvilket naturligviis ei kan andet end være aldeles forkasteligt; hvorimod en alvorlig, gjennemtrængende Opposition imod Ministrene, er uden al Fare, thi selv om et Ministerium falder overende, saa er det dog ikke Noget, hvorover det er værdt at gjøre store Ophævelser, da Thronen vil staae lige fast og urokkelig, og det ofte kan være til megen Baade saavel for Konge og Folk, at et Ministerium falder, der ved sin Mangel paa Dygtighed hindrer Opfyldelsen af, hvad der saavel er Kongens som Folkets Ønsker. Det er derfor en stor Fortjeneste af vor politiske Udvikling, som den jydske Stænderforsamling har indlagt sig, at den, ledet af sin trofaste Hengivenhed for Hs. Majestæt, vor allernaadigste Konge har vidst ved sin Adressediscussion at indføre denne Adskillelse mellem Kongen og Ministrene i Folkets Forestilling og at hæve Allerhøistsamme ud af den stedfindende Misstemning.