Ribe Stifts Adresseaviser, 1792-06-15
Hvad Adelmand var tilforn, det vil nu den Rige, den Vittige, den Jntrigante, Folke forføreren, og vist ikke altid den Sindige kloge, blive. Overalt, da der i enhver Stat maae være bydende og adlydende, saa maae dette jo altid frembringe Ulighed; om man endog vil tænke sig en Democratisk Stat, hvor alle have Deel i Regieringen - det er at sige - ved de af dem valgte Repræsentantere paalegge sig selv Love og Skatte, beholde disse Repræsentantere dog altid en stor Overvægt over de øvrige: snart forene de sig for at beholde den Magt, der først kun var dem tilstaaet for en Tid, og ved Slægts og Ægteskabs=Baand imellem disse bydende Familier opstaaer igien en særskildt Classe af Mennesker: derom have alle Reisende kundet overbevise sig i de saa kaldede smaae Cantoner i Sveitz, som ere Democratiske. Den Engelske Borger roser sig af, at han selv paalegger sig Skat: men, naar han trykkes af uhyre Paalæg naar hans sidste Skierv fratages ham til at betale hans Skat; saa føler han, hvor lidet sandt der er i denne Roes, og hvor ganske anderledes Skatten havde blevet fordeelt, ifald han havde havt virkelig Deel i dens Paalæg. Jntet er i vore Dage meere anstødeligt for Friehedens Forfægtere, end den arvelige Adel man har søgt med alvorlige Grunde at vise dens Urimelighed og Skadelighed; men endnu oftere maae den tiene til et Maal for Satirens Angreb. Jeg tilstaaer, saa længe der gives Embeder i Staten, der ere vigtige formedelst deres Jndflydelse paa manges Velfærd, hvortil nogle allene formedelst Fødselen skal være berettigede, og andre derimod formedelst Fødselen udelukte fra - saa længe nogle af Statens Lemmer kunde nyde borgerlig Sikkerhed, borgerlige Rettigheder uden i Forhold til deres Formue at bidrage med deres Medborgere til Statens Udgivter, saa vil vel enhver fordomsfrie Mand tilstaae, at denne Indretning er ufornuftig og skadelig. Naar derimod Adelmanden ved Jndsigter og Fortienester maae bane sig Veien til Embeder i Staten, naar han maae bære Byrden lige med de andre Stænder, naar Adgannen til ethvert Embede staaer aabent for den indsigtsfulde og fortiente Uadelig, k, saa bortfalder alle de Jndvendinger, man har gjort mod Adelskaa; ei heller bør man her tilsidesette den Betragtning, at Formodning om en bedre Opdragelse af Adelens Formue og Forældres Exempel er en naturlig Grund for Regenten til at forredrage Adelsmand til Embeder, som udkræve fine Ærens Følelser, udvortes Anstand og Opofrelse af Fordeel for blot Anseelse. - J øvrigt har Forfatteren af det første Brev i den Danske Minerva for Mar til Maaned d. A. i mine Tanker saa ypperlig afhandlet denne Materie, at jeg ei behøver at skrive meere derom: han taler vel allene og Frankrigs Adel og dens Modstandere; men alt, hvad han skriver derom, passer sig meget godt paa alle Lande. At endelig alle Menneskeer af Naturen have de samme Rettigheder - underskriver jeg af mit ganske Hierte, og det er deri, at jeg fornemme 1) Jeg tør vel bede enhver upartisk at eftertænke hvor mange Adelige, og hvor mange Uadelige der ere i ethvert af de Danske Regierings Collegier. e) Enhver vil vel her uden min Anviisning tænke paa Friderik den Stores Meening om Adelens Fortrinlighed til Officier=Standen. lig setter den borgerlige Friehed; enhver bør have Ret til at fremme sin Velfærd, paa hvad Maade han best veed og kan, naar han dertil bruger lovlige Midler - d. et saadanne Midler, hvorved han ikke fornærmer nogen af sine Medborgere, eller giør Jndgreb i deres borgerlige Friehed og Rettigheder. Enhver bør nyde lige Beskiermelse og Forsvar af Lovene; ingen bør have Ret til at sige eller giøre det, som forbydes en anden. Man indseer let, at jeg her allene tænker paa det Forhold, som alle Borgere, staae i til hinanden og til Staten, ikke den Stilling, som et enkelt Lem staaer i til det andet. Af ovenanførte troer jeg at kunde uddrage den Slutning, at borgerlig Friehed kan gives under enhver Regieringsform, at den ligesaavel kan have Sted i Monarkier, som Despotisme og Tvang i Democratier. Ulykkeligere kan vel et Land neppe blive, end naar Almuen skal eller vil regiere. Frankerig, giver os for nærværende Tid de skrækkeligste Beviser derpaa: Mængdens ustadige og flygtige Tænkemaade i snart at ophøie snart at mishandle een og den samme Mand uden tilstrækkelig Grund blot efter andres Ophidsning, dens Brug af Lygtepælene Dillons kannibaliske Mishandling, den skiendige Overtrædelse af FolkeRetten imod de østerrigske Krigsfanger - de lære os, hvad vi kunde vente os, naar Folket skal dømme og afgiøre vor Sag: de Grunde hvorefter det handler, ligne som oftest hiin Atheniensers, der gav sin Stemme til Aristides Landflygtighed, fordi han ei kunde lide, at denne blev kaldet den Retfærdige. Man vil maaskee indvende imod os hine Exempler af den gamle Historie paa blomstrende og lykkelige Republiker. Men man erindre sig, at de fleeste af Alderdommens Historieskrivere have allene skrevet over deres eget Land, at de skrev paa en Tid, da Republikene vare forfaldne; og at begge Deele, partiisk Kierlighed for Fædrelandet, og Misfornøielse med nærværende Jndretning har kundet bringe dem til at ophøie den Fordum Tid alt for meget, og fortie de Uordener eller Feil som da have hersket. "De, som besværede sig over deres Tidsalder - skriver Hr. St. Evremont, naar han taler om de Romerske Historieskrivere - have ophøiet Alderdommen, af hvilken de ingen Fortred kunde befrygte, med tusinde Lovtaler, og de, som af Utilfredshed fandt alt, hvad de saae, dadelværdigt, have af Jndbildning roest alt det, som ikke længere var til. De Retskafne har det ikke manglet paa Bedømmelses Kraft, og, da de vel vidste, at ethvert Aarhundrede har sine Feil og sine Dyder, saa sluttede de ganske fornuftig fra deres egen Tid til deres Forfædres. Men de saae sig nødsagede til med Folket at beundre, og undertiden af Hensigt, undertiden og uden Aarsag at raabe, Vore Forfædre, vore Forfædre, saaledes som de hørte andre skrige. Historieskriverne have strax viist den samme Agtelse for de Gamle, og da de af enhver Consul gjorde en Helt, saa have de ei heller ladet ham mangle en eneste af de Dyder, der kunde giøre ham fortient af Staten." Man glemme derhos ikke, at det var en Republik, hvor Aristides blev jaget i Landflygtighed, Miltiades døde i Fængsel, Socrates og Phocion endog bleve henrettede: man glemme ikke, at Rom skiønneste Epoke indfalder i den Tid, da Aristocratiet havde Overmagten, - og dette er dog vel den Regieringform, som Frieheds Elskere mindst ville have indført - man glemme ikke, at imedens Tarvelighed herskede i Rom, medens man endnu kiendte intet til Livets Beqvemmeligheder, og Forlystelser, medens Folket endnu beholdt sin gamle Haardførhed, og ei blev forkielet ved, Vellyst, da udøvedes hine store og ædle Handlinger, der lyse i den Romerske Historie, da kunde man foragte Penge, fordi man ei vidste, hvad Brug, man skulde giøre deraf. Men saasnart Asiens Overflødighed og Vellyster bleve indførte i Rom, sank Republiken efterhaanden; saasnart Folket fik Smag paa Fornøielser, blev den dets Afgud, som var flittigst til at give det Skuespil og Leegge, og til Slutning maatte Enevold Regieringen giøre Ende paa de borgerlige Uroligheder, og frelse Staten fra Uundergang. Vil man derfor ønske os hiin lykkelige Republikanske Forfatning, saa forandre man i Forveien ganske vor Tænke= og Handlemaade, saa betage man os vor Smag og Attraae til Beqvemmeligheder og Fornøielser, saa give man os tilbage hiin ældgamle Tarvelighed, Afholdenhed og Haardførhed. Mon vel vore Dages Sybariter vil beqvemme sig dertil, Jo tale og synge derom kan enhver, især naar han sidder ved et Bord besat med gode Retter og Vine, gjerne tilstaaer jeg og, at man i Begyndelsen, saalænge Eurhuusiasme besieler Mennesket, kan fornægte sig selv, og beqvemme sig til mangen Opofrelse; men lad Heeden efterhaanden sagtnes, saa de forrige Begierligheder igien yttre sig: natura us, recurret - siger Horats- og hvor vil nægee, at Blødhed, Magelighed, Fornøi elser ere i vore Dage blevne de fleeste Menneskers anden Natur, Engelskmanden veed, hvad han kan bruge Penge til, derfor giver han ved Parlements Valg sin Stemme til den, som betaler ham best derfor.