Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1768-11-14
Den 2den Bog Pag. 32. Derefter lod Mentor mig betragte baade den Fornøielse og den Overflødighed, der var over hele Egyptens Land, hvor man kunde tælle henved 22000 Byer. Han rosede den gode Politie i samme, den Hjælp, som de Fattige nød med de Rige, Ungdommens skiønne Opdragelse, som man vænnede til Lydighed, til Arbeidsomhed, til Ædruelighed og til Lyst efter enten Studeringer eller Kunster og Haandverker, den nøiagtige Jagttagelse af den udvortes Gudsdyrkelse, deres uregennyttige Vandel, Attraa efter Ære, Oprigtighed mod Næsten og den store Ærefrygt for Gud, som enhver Huus Fader indplantede sine Børn. Han efterlod ei heller at berømme deres gode Orden. Lyksaligt, sagde han, er det Folk, over hvilket en saa viis Konge regierer, Men endnu mere lykkelig den Konge, som giør saa mange Mennesker lykkelige, og som finder sin Lykke i sin Dyd; Ved det Baand forbinder han sig Undersaatterne langt stærkere end ved Frygt, nemlig ved Kierlighed. Man ey allene adlyder ham, men og fornøyer sig i at adlyde ham; Han regierer i deres Hierter, og enhver, langt fra at ønske hans Død, frygter for at miste ham, ja vover sit Liv for ham. Pag. 33 og 34, siger han om Konge Sefostris. Han havde beskikket visse Timer hver Dag til at høre alle sine Undersaatter, som enten havde nogen Klage eller et godt Raad at fremføre. Han foragtede eller afviste ingen og troede, at han ey var Konge, uden for at giøre godt mod Undersaatterne, hvilke han elskede som sine Børn. Hvad Fremmede angik, da tog han mod dem med Høflighed og vilde gierne tale med dem, saasom han troede, man altid kunde lære noget nyttigt, naar man lod sig underrette om langt fraliggende Folkes Sæder og Skikke. Han beklædede fast daglig selv Retterne med en saadan Taalmodighed og Klogskab, som man, uden Hyklerie, maatte berømme. Naar han den hele Dag havde været i Arbeide med at uddeele Ret til enhver, hvilede han sig om Aftenen ud, med at tale med lærde Mænd og omgaaes skikkelige Personer, som han nøie vidste at udsøge, for han gjorde sig fortroelig med dem, Man kunde i hans gandske Opførsel ei forekaste ham nogen Ting, uden alene at han med alt for stor Pragt havde holdt Trium over dem, han havde overvundet, samt at han havde betroet sig alt for meget til en vis Undersaatt, som jeg nu vil beskrive. Pag. 36. Denne Betient, som Kongen befalede at undersøge vor Sag var en ligesaa fordærved og underfundig Siæl, som Sesoctris var selv oprig, tig og ædelmodig. Han hed Metophis. Han spurgte os og søgte at forvilde os, og som han fornam, at Mentor svarede altid mere betænksom end jeg, ansaa han ham med Afsky og Mistillid. Thi onde Gemytter forbittres altid over de gode Han skillede os ad. Og fra dette Øieblik af vidste jeg ikke hvad der var hændet Mentor. Denne Adskillelse var et Tordenslag for mig. Metophis haabede stedse, ved at examinere os hver for sig, at vi skulde sige os selv imod, sær søgte han at forlede mig ved hykkelske Løvter og faae mig til at tilstaae hvad Mentør havde negtet. Med et Ord, han søgte ei Sandheden paa en ærlig Maade, men søgte at finde en Skin=Grund i at berette Kongen, det vi vare Phenicier for at giøre os til sine Slaver. Han udfandt og virkelig Middel til at bedrage Kongen, uagted vor Uskyldighed og Kongens Forsigtighed. See, hvilke Farer Kongerne ere underkastede! De forsigtigste af dem blive ofte bedragen. Spids fin dige og egennyttige Mennesker holde sig nær dem, men de Gode holde sig tilbage, saasom de hverken ere ivrige eller Hyklere. De Gode mene man skal søge dem; Men Kongerne veed ei altid vel at udsøge dem. De Onde tvertimod ere dristige, bedragelige, ivrige at holde sig frem og at behage, beqvemme til at forstille sig og færdige til at begaae alle Ting mod Ære og Samvittighed, for at fornøie Regentens Passioner. O! Hvor er en Konge ei ulykkelig og underkasted de Ondes Kunstgreb, Det er ude med ham, om han ei jager Hyklere fra sig og, om han ei kand elske dem, som frit ud sige ham Sandhed. Verden er som et Herberge, hvor den Reisende tager ind i Dag og i Morgen reiser fra igien.