Viborger Samler, 1795-11-16
Sidste Mandags Nat strandede paa Klitmøller Strandet Brigskib, kommen fra Mallaga med en Ladning bestaaende af Rosiner, Citroner og Pomeranser som var destineret til Hamborg, Folkene er alle biergede og Skibet fuld af Vand. Foruden dette, er strandet i forrige Maaned i Thisted Told-Distrikt 6 Skibe, som vare ladte med Salt, Viin, Tiere, Jern og Bielker, og man befrygter, at fleere Søeskader her paa Kysten endnu vil indtreffe, om det haarde Stormveir saaledes vil continuere. (Slutningen af N. 45) Ved Lærdom til Gudfrygtighed forstaae vi den rette christelige Sæde=Lære - Vist nok ere de Lovtaler høie og prægtige, der af de foregivne Christi Lærdoms Venner, skiøndt hans Korses Fiender, holdes over ham, som Natur-Lovens herligste Lærere - men hvor lidet og ubetydeligt ville Jesu Fortrin blive for, jeg vil ei sige mange af de hedenske Verslig Viise, men de længe for bekiendte, gamle Testamentes Propheter, naar blotte Levnets Forskrifter skulle udgiøre hans Ypperlighed dristig opfordres enhver, der kan vise en eneste nye befaling om Levnets Pligter givet af Christo; saa ofte der spørges om Gierninger allerne, henviser han selv til det, som allerede da var skrevet Luc. 10. v. 25 seqv. c. 16. v. 29. Det eneste, der i dette Stykke kan tillægges Christo er, at han rensede Propheternes reene Sæde-Lære fra det jødiske Læreres egenmyndige Tilsætninger og prange Forklaringer Matth. 5. v. 17 seqv. - og hvad bliver han da meer, end de senere Tiders Luther, Nei langt meere end blotte Forskrifter er den rette christelige Sæde-Lære - Den Lærdom til Gudfrygtighed viser ei allene, hvad sand Gudfrygtighed er og alle dertil henhørende Pligter, ei allene udvortes, men og indvortes; men den bygges paa den allerstærkeste Bevæg-Grund og den kraftigste i Biestand til Pligternes, saavidt mueligt, nøjagtigste Opfyldelse, og med alt dette viser den mueligste Lydigheds Utilstrækkelighed til Forsikkring om evig Sallighed - herfra afviges paa det skiændigste : Jeg vil ej tale om, at man antager allene Natur=Loven; thi denne, ret og fuldkommen forstaaet, anseer jeg, som eet med den Lov, Gud har aabenbaret, for at komme det fordærvede og alt for ofte urigtig tænkende Menneske til Hielp Endog fra denne, men især fra den ret fristelige Sæde=Lære, afviges. a. Naar man sætter ald Gudsfrygt i den saa ofte falskeligen, udskreegne Menneske Kierlighed, eller rettere i udvortes Kierligheds Beviisning imod Næsten og udvortes Afhold fra grove Laster, men tilsidesætter Siælens daglige Opløftelse til Gud i Bønnen (endog denne belees haanligen) syndige Lysters ivrige Bestridelse, Hiertets Reenhed for Gud, med meere, som henhører til den sande indvortes Guds Dyrkelse; ej at tale om den udvortes Guds Dyrkelse, som i Ord og Gierning offentlig spottes, alt tvertimod Jesu, Apostlernes og Propheternes Lærdom, ja den sunde Fornuft-Religion selv. - Jer. 4. v. 14. Math. 5. v. 82228. Rom. 7. v. 14, 1 Joh. 3.15. Ebr. 10. v. 25. b. Naar blot Naturens Betragtning, de derved erkiendte Guds Egenskaber og Guds Velgierninger i Naturens Rige, legges til Grund for vor Lydighed imod Guds ved Fornuften erkiendte Villie. Vist nok ere Guds Velgierninger blot i Naturens Rige store og utallige: vist nok paalegge disse os de helligste Baand til at adlyde Guds Villie, som vi bekiende i vor 1ste Troes Artikel. - Men kiendte Mennesker intet uden den Guds almindelige Kierlighed til sine Skabninger, maatte just de høie Fortrin, han har frem for de andre Dyr, den med Fornuft og frie Villie begavede Siæl, under Følelsen af Lov og Pligter, gjøre ham til den ulyksaligste Skabning paa Jorden. - Bevidsthed om uendelige Guds Velgierninger paa den ene, og uendelige Afvigelser fra den største Velgiøreres erkiendte. Villie paa den anden Side maatte da nødvendig frembringe den anklagende Samvittighed Rom. 2. v. 15 og, da Fornuften, selv kiender Guds Retfærdighed, at Lovens Overtrædere ere Dødskyldige Rom. 1. v. 32, fylde Siælen med uudstaaelig Qval, saa at Pligternes Lov nødvendig maatte blive den Bogstav, der ihielslaaer 2 Cor. 3. v. 6. - og Tanken selv om Udødelighed blive den meest martrende Fortvivlelse. Ganske anderledes den rette kristelige Sæde=Lære. Den ne legger til Grund for Pligternes ivrigste Udøvelse, foruden den Guds almindelige af Naturen erkiendte Kierlighed, den overvættes, for alt skabt Forstand uudgrundelige, Kierlighed, efter hvilken han har forbarmet sig over Syndere, og ved sin eenbaarne Søns Død aabnet dem Adgang til den ved Synden forlorne Naade og Sallighed. Jngen Beskyldning kan tænkes mere ublue imod vor allerhelligste Forsynings Lære, end, at denne skulle aabne Porte og Dørre for Lasterne, dysse den frække Synderes Samvittighed i Søvn, og bedrage Siælene med falsk Trøst om fremmed Retfærdighed. Nei - er det sandt, at alt, hvad som skal fortiene Navn af Lydighed hos det fornuftige og frie Menneske, maae grunde sig paa Kierlighed – og ingen Kierlighed kan tænkes større, end den, Forsyningen lærer os, saa kan og ingen stærkere BevægGrund legges til den gladeste Lydighed imod Gud, og den ugennyttigste Kierlighed til Næsten - og just den legger Jesu hellige Lære. Joh. 15. v. 1213 - Rom. 3. v. 6. C. 12, 1 C. 14. v. 8. 1 Cor. 6. v. 20. 2. Cor. 5. 14. 15. Tit. 2, 11.14. C. 3. v. 78. 1 Petr. 2. v. 14 - og saaledes overalt i Apostlernes Skrifter. Og sandelig: saa stærk denne Bevæggrund er frem for alle andre, saa oplivende er den: hvilket tænkende Menneske taber ej Modet under sit Arbeide, naar han frygter, at alt er forgiæves; i Haab derimod om Frugt af Arbeidet fordobles baade Lyst og Jver - Uden Forsoningen maatte Mennesket, der under den beste Bestræbelse føler saa mange ureene Lyster, virkelige Afvigelser og, om ikke Ondskabs (hvo skulle vel kunde sige sig aldeles frie, endog for dem) dog Overilelses Synder, umuelig kunde undgaae at skiælve for den Gud, hvis Hellighed og Retfærdighed er ligesaa uendelig (just dette erkiender ikke vore Tiders Fornuft-Daarer) som hans Godhed og Kierlighed. Veed derimod Synderen at hans Arbeide ei er forfængeligt i Herren 1 Cor. 15. v. 58, at den ved Christum forligte Gud, af Naade vil belønne hans endog ufuldkomne Lydighed, formedelst den hans Søn, der saaledes lagde sig selv under Loven, at han friekiøbte os fra Lovens Forbandelse Gal 3 & 4 og blev Lovens Ende til Retfærdighed for hver den som troer, Rom. 10. v. 4., med hvilken inderlig Glæde føler da en saadan Christen det, Johannes forsikkrer, at Guds Bud ei ere svare 1 Joh. 5. v. 3, at Jesu Aag er gavnligt og hans Byrde let, som han selv forsikkrer, Math. 11. v. 30. c. Naar Menneskets naturlige Kræfter ansees tilstrækkelige til Pligternes Opfyldelse – en af de Lærdomme, som vor Tids daarlige opblæste, endog, sig selv kaldende, Christne paa det spotteligste angribe, er den om Menneskets Fordærvelse ved Synden. - Vilde vi dog engang lade Ord=Krig fare, og ikke stivt hænge i det, rigtig forstaaet, uskyldige, dog ikke efter Bogstaven bibelsk Ord, Arve=Synd, skulle neppe oger fornuftigt, paa sig selv agtende, Menneske kunde tvivle om Sagen selv - at vor ypperlige Fornuft er givet os til at bestyre Sandserne, og at just dette er vort Fortrin for Dyret, kiende vil alle; men at denne alt for ofte bliver Sandsernes Slave, og at Mennesket nedsætte sig selv lige med Dyret, ja under Dyret ved de sandselige Begierligheders Misbrug, hvo tør nægte det, og hvo seer da ikke, at Mennesket ikke er det, han, efter sin Skaberes Villie, skulle være : Denne Naturens Fordærvelse, saavelsom Uformuenhed til at afkaste Sandsernes mægtige Aage og bringe dem igien under Fornuftens oprindelige Herredømme, føler vist enhver der vil føle, og den stadfæster overalt de hellige Bøger, hvorpaa den christelige Sæde=Lære bygges, Gen. 6. v. 12. C. 8. v. 21. Job. 14. v. 4. Es. 64. v. 5. Joh. 15. v. 5. Rom. 3. v. 27. c. 7. v. 18. - c. 8. v. 7. - p. p. Alt dette uagtet at paastaae Natur=Kræfternes Tilstrækkelighed til fuldkommen Dyd, hvad daarligere, erkiende vi endog i vore timelige Forretninger vor Trang til Guddommelig Biestand; thi hvo tilstaaer ej Sandheden af Psal. 127. v. 1. Præd. 9. v. 11. 1 Cor. 3. v. 7, hvor maae da ei føle den i det Aandelige og Siælens egentlige Gierninger, - det endog en omvendt Paulus maatte klage, Rom. 7. v. 23, maatte saameget meere det blot naturlige Menneske, og væmodig udraabe: O! jeg Elendige Menneske - O! hvor langt fortreffeligere er da og i dette Stykke den rette Evangelii Lære, den viser os, at det Guds Ord, som foreskriver Pligter, ej er en død Bogstav, men Liv og Aand. Joh. 6. Aandens og Livets Lov Rom. 8. - Frieheds Lov Jac. 4; at den Guds Aand, der har givet Ordet, virker med Ordet, der just derfor er en GudsKraft Rom. 1. kort, at den Gud, der har givet os sin Søn, ogsaa ved sin og Sønnens Aand og de os af ham skiænkede Naade Midler, selv dueliggiør os til de Helliges Arvedeel i Lyset, 1 Cor. 15. v. 10. Gal. 2. v. 20. Eph. 3. v. 16. Phill. 1. v. 16. c. 2. v. 13. c. 4. v. 13. 2 Pet. 1. v. 1. p. p. - O! oplivende Sæde-Lære, Befal det svage Barn ved egne Kræfter, at fuldføre Kæmpens Gierning, og han vil hade dig, som den uretfærdigste Herre og skjælvende skal vel neppe; legge Haand paa Gierningen; men anviis ham tilstrækkelig Hielp til Gierningens Fremme, og han vil med Glæde anspænde sine faae Kræfter og elske dig, at du og har værdiget hans under Svagheden gode Villie dit lønnende Velbehag - saaledes den svage Christen. d. Endelig afviges aldeles fra den kristelige Sæde=Lære. naar man stolt af Pligters Opfyldelse, tør tillegge disse, som fortienende, endog evige Belønninger - Kunde vi end til Punkt og Prikke opfylde Herrens Lov, endda havde Fortieneste ikke Sted, Luc. 17. v. 10 - Jmellem Skaber og Skabning, lader Fortieneste sig ikke tænke - Den høieste Seraph skylder Skaberen sig selv og alt – af Naade frembragte han Skabninger - af Naade vedligeholder han dem og alt, hvad de nyde i Tiid og Evighed, er Naade, Naade. - Vel er det sandt, at Gud vil dømme enhver efter sine Gierninger, og at en høiere Grad af Dyd i Livet har en høiere Grad af Belønning i Vente; men bort bort med ald Tanke om Fortieneste, hvad Forhold kan vel tænkes imellem endog den høieste Alders Lydighed og en grændseløs Evigheds Belønninger, Det evige Liv er og bliver en Guds Naade-Gave i Christo Jesu vor Herre, Rom. 6. v. 23. - Eph. 2. v. 8. Gal. 3. v. 21. 22 p. p. O! herlige Lærdom, mægtig til at dæmpe den, Mennesket saa naturlige, Stolthed, der nødvendig maae giøre det stinkende for Gud, og midt under den ivrigste daglige Jagen efter større Fuldkommenhed, vedligeholde den Siæls Ydmyghed, Gud af Naade har lovet at ophøie i sin Tid. - See! saa mange, saa græsselige Afvigelser bleve anførte, som de betydeligste fra Jesu sunde Ord og den Lærdom til Gudfrygtighed. Den 2den og 3die Deel; disse Afvigelsers afskyelige Kilder og Følger bleve allene nævnede saaledes, som de tydelig findes i Texten, og tillige oplæst den ypperlige Anmærkning over Texten, som findes i den nyeste fortreffelige Oversættelse af det nye Testamente. - Vidtløftigere Udførelse blev, da Tiden var forløbet, udsat til nærmeste, om Gud vil, lige højtidelige Forretning.