Den Vest-Sjællandske Avis, 1826-01-06
(Fortsættelse.)Men foruden at vi maae erkiende, at det Stygge, som er blandet imellem Naturens Skiønheder tiener til at hæve disse og giøre dem meere behagelige, ligesom Skyggen tiener til at forhøie Lysets Behagelighed, saa gaaer det tillige dermed, som med det smertelige og lidelsesfulde i det Menneskelige Liv, man føler overalt, at Gud er ikke langt borte; thi hvor ofte overraskes man ikke ved at opdage udmærkede Skiønheder ved de Gienstande, som ved deres Styghed forekomme os som de meest afskrækkende. Dette gielder saavel om Naturens Produkter, som om enkelte Partier og Afdelinger af den: paa mange Skabninger, som have meget modbydeligt ved sig, sees enten de prægtigste Farver, eller opdages de skiønneste og ziirligste Tegninger, naar man betragter dem nøiere: Amphibierne og iblandt dem især Slangerne kunne herpaa tiene til Exempel; og hvilke beundringsværdige Skiønheder sees ikke ofte udbredte over de ødeste og rædselsfuldeste Egne: En af de ødeste og ubehageligste Egne paa Jorden er Nyehollands sandfulde Kyster, især de vestlige; disse Kyster ere omgivne af en Mængde øde, sandfulde og ubeboede Øer, paa en af disse Øer, Berniers Øen, saae den Franske Naturkyndige Peron, som med Captain Baudin beseilede disse Kyster, en stikkende fornefuld Græsart (Spinifer) som udbreder sig over de tørre Sandflader, denne Græsart, siger han, viser sig for Synet paa tusindfold, behagelige Maader, snart som regelmæssige Gange, snart som bølgedannede Stier i mangehaande smukke og behagelige Figurer og udgiør i det Hele et malerisk skiønt og meget afvexlende Parterre, saaledes behager det den Usynlige at udpynte en øde Egn, hvorhen det menneskelige Øie sieldent naaer, for at det, naar det engang naaer dertil, skal ogsaa der møde og finde ham. Hvilke Egne paa Jordkloden maae forekomme os meere rædselfulde end de under Polerne og i Nærheden af dem, hvor alt Liv hendøer, og som en evig Jis bedækker, hvor skrækkelige ere ikke disse uoverseelige Jisflader og disse optaarnede Jismasser, og dog ere alle de Reisende, som ere trængte frem til disse Livets Yderpunkter enige om at skildre med Henrykkelse de fortryllende Syner, som Polar isen saa ofte frembringer. Englænderen Hr. Keevor, som har foretaget sig en Reise til Hudsons Bugten i Aaret 1812 skriver derom Jngen Ord formaae at beskrive Naturens Spil med sine Farver og Former, naar Maanens Lys, falder paa Jisfladerne, og paa et andet Sted siger han Jisens ligesaa majestætiske som underfulde Skikkelser i disse vinterlige Regioner, kunne ikke andet end tildrage, sig de Reisendes Opmærksomhed. Vi saae mange af disse umaadelige Masser, hvorpaa Jisen havde dannet sig i Former, som havde megen Lighed med de gamle Klostere med deres hvælvede Porte og Vinduer med alle deres gothiske Zirater, imedens andre faae ud som Græske Templer, baarne af unde massive Søiler, hvis agurblaae Farve gav dem i en Afstand Ligheden med det skiønneste Granit. Disse forbausende Masser eller Jisbierge, som de kaldes, ere undertiden Værker af hele Aarhundrede, da de blive aarligen høiere ved Sneen og Regnen, som strax fryser fast paa dem og paa den Maade tilstrækkelig erstatte, hvad der kan bortsmelte af dem ved Solen. Det Skum, som Havet kaster oppaa disse Bierge fryser sammen i de forskielligste Former; hvoraf Tilskuerens Jndbildningskraft kan med Lethed danne sig Fæstningsværker, Sader, Kirker og Taarne, ja ethvert Konstværk, som dre opvakte Phantasie kan forestille sig. Det giør en ubeskrivelig Effect, naar om Aftenen den nedgaaende Sols Straaler falde paa de talrige Aabninger og Kammere (som vi pleiede at kalde dem) af disse indbildte Paladser, Klostere o. s. v., fra en Kant betragtede see de da ud, som de vare af masfivt Suld, fra en anden som et lyst Purpur, og undertiden see de ud som de vare overgydede med det herligste Carmoisin. De Afvexlinger, som sinde Sted ved de Skiønheder, som ere udbredte over Naturen, og som saameget biedrage til at forhøie dem, ere ikke allene en Følge af Forandringerne af Dagens og Aarets Tider; men ogsaa af hele Jordens Construction, og ere saaledes et oprindeligt Anlæg, som Skaberen har nedlagt i vor Klodes Bygning for at gjøre den saameget mere interressant og behagelig for de Væsner, som have faaet Evne til at betragte den. De største Naturskiønheder ere udgi dede over den midterste Deel af Jorden, over de Lande, som er beliggende imellem Vendekredserne i den saakaldte tropiske Verden, især naar et fugtigt Clima befordrer Naturproducternes Udvikling. Alle Reisende tale med Henrykkelse og Jndiens og især Sydamerikas Naturscener; om Skovenes majestætiske Pragt, Blomsternes herlige og mangfoldige Farver og Tegninger og om Dyrenes især Fuglenes rige og blendende Dragt; Øiet mættes der aldrig ved Synet af Naturens utallige Underværker og Hiertet ofkiøles ikke for rørende Følelser. Som man begiver sig længere bort fra disse Paradiser mod Sønden, eller Norden taber vel denne Skiønhedsfylde sig noget, dog kun saaledes, at den aldrig udslukkes, og uden at nye Fortryllelser træde frem og vise sig for Øiet. Hvor Jordens Deel har sin egen Charakteer af forskiellige Naturformer og Skiønheder. Amerika med sine uhyre Cordillerer paa hvis sneebedækte Toppe Vulcaner baner sig Veie igiennem Jsen for sine Jldstrømme (saaledes paa Chunborasso, og paa mangfoldige andre Punkter) med sine vidtudstrakte, flodrige, fugtige og fru bare Dale, som udbrede sig fra Vesten til Østen, med sine uhyre, blomsterfalde, af Slyngeplanter omsnoede Skove, som Øxen aldrig aabnede, hvor den Vilde eensomt vandrer, og hvor talrige Flokke af besynderlige, deels deligt tegnede og fra dem i de øvrige Verdensdeele forskiellige Aber, indtage Menneskenes Plads, og med sin hele eiendommelige og pragtfulde organiserede Verden, sine Papagøier og sine Colibris, som kappes i Pragt med den glimrende Rigdom, som Jorden gjemmer. Nyeholland med sin forunderlige nu rædsomme, nu underskiønne Natur, hvor der findes de hæsligste Mennesker og de skiønneste Fugle, hvor de ødeste Kyster føre til det meest fortryllende Jndland. - Sydhavets blomstrende Øer med sine Palmelunde, sine tykke Pandaner, hvor yndige Skove ligesom opvoxe midt af Havet; hvor hver Øe bærer ofte sin egen særskilte Characteer af organiske Former og le Afrika hvor den vende Væsner (saaledes Nye=Gnineas Paradisfugle o. s. v.) uhyre Heede enten frembringer de ødeste Ørkener, eller de meest collosale Naturformer, der hvor den fornødne Fugtighed ikke mangler; hvor Plante- og Dyreriget træder frem i sin største Kraft; hvor Giraffen vandrer under Baobab Træets umaadelige Skygger; hvor Elephanten og Løven opnaae deres høieste Styrke, og hvor Qvæleslangen, den uhyre Bog, er selv den mægtige Løves Betvinger. Viser Naturen sig vel ikke i Afrika i sin største Skiønhed og Frugtbarhed eller i sin største Yppighed, saa viser sig dog Livets Spil og de organiske Væsners Kamp sig ingensteds saa mægtig som i denne Jordens Deel. - Asien, dette Phantasiens Oldtids Land; i hvis Midte høie og udbredte Biergsletter hæve sig beboede af talrige Romader, og som mod Norden skraaner sig nedaad til et rædselfuldt Jisland og mod Sønden til et deligt og frugtbart Sydland, fra begge afsøndret ved himmelhøie Bierge; en Jordens Deel hvor Menneskelivet er ikke mindre afvexlende end Naturen, i hvor foranderlige end den nes Former ere og hvor store end Overgangene ere fra den største Rigdom paa Naturformer til den ødeste Tilstand. Vi komme endelig til den Jordens Deel vi beboe, til det lidet; men mægtige Europa. Betragte vi dets Bygning, saa see vi hvorledes Anlægget er gjort til selv over denne mindste Deel af Jorden at udbrede de største Afvexlinger og derved den rigeste Mængde af Naturskiønheder. Begynde vi vor Vandring fra Sønden af, saa komme vi ind i store vellugtende Lunde af Citroner og Orangetræer, eller vi vandre i Castanie- og Oliven=Skove i en reen og klar Luft, i et mildt og varmt Clima, hvor Vegetationen aldrig hendøer, og viser sig i mangfoldige; ziirlige og pragtfulde Former Komme vi længere frem mod Norden saa møde os uhyre Biergstrækninger, majestætiske for Synet og som frembringe de meest henrivende Naturscener. Vi stige ned af disse Bierge og komme nu ned store Viinlande, som vise sig meget behagelige for Øiet. Længere hen udbrede sig vidt udstrakte Sletter med ynderrige Enge og et mere fortryllende Foraar end i de sydlige Lande, og hvor Agerdyrkningen og Culturen have opslaget deres Boepæl. Mod Norden hæve sig atter nye Biergstrækninger, vel rige paa Naturskiønheder, men i vildere Former, indtil Snee=Landskaberne med deres eiendommelige Tillokkelser tabe sig i det yderste Norden. Saaledes er denne Klode vi beboe indrettet til at frembringe de største Naturskiønbeder og i de mangfoldigste Skikkelser. Det sandselige Behagelige hæves uafladeligt ved det gandelige Fuldkomne, som er blandet derimellem, og som aabenbarer sig overalt i det Heele og i det Enkelte i Forskiellighederne og i Sammensætningerne. Naturens Skiønhed er stor og beundringsværdig her paa Jorden; dens ufornuftige Beboere, som blot leve for at ernære og for at forplante sig, fatte den ikke og dens fornuftige Beboere, nemlig Menneskene fatte den kun svagt og kunne ikke nyde den i sin hele Fylde; thi saameget vi Mennesker end staae aabne for at modtage det sandselige Behagelige saa slove ere dog vore Blikke til at opfange det aandelige Fuldkomne, som aabenbarer sig deri - Hvorfor er da al denne overrættes Herlighed frembragt, Vi ville en anden Gang overlade os tille de høie Betragtninger, hvortil dette Spørgsmaal kan lede. Aabenhiertig c. Aabenhiertighed. (Simplicitas, Ingenuitas, Ingenufte, Ingennity. Openness Offenherzigtet.) En Prøve paa et philosophisk Lexicon i en nye Maneer.) Jeg har i Dag gjort Hr. Jngenuus Bekiendtskab; det var den første Gang jeg har seet denne Mand; men det kommer mig for, som vi allerede havde kiendt hinanden i mange Aar og længe været hinandens Venner, saa omstændelig og saa fortroelig var vor Samtale, endskiøndt jeg maae tilstaae, at det var isærdeleshed ham, som aabnede sit Hierte for mig. Jeg kom til at lade et Ord falde om hans bekonomiske Forfatning, og strax forklarede han mig omstændeligt sin hele Stilling; Jeg bragte paa hvad hans Næringsvei kunde indbringe og de Tab og Fordeele han havde havt. Bane de mange Besværligheder, som møde os Mennesker her i Livet, ved de Forhold hvori vi staae til vore Medmennesker, og nu meddeelte han mig uden Tilbageholdenhed; men dog paa en skaanende Maade, de Bekymringer han var underkastet saavel i sin huuslige, som i sin borgerlige Stilling. Jeg berørte derpaa, at vi Mennesker ere ofte ved vore egne Ufuldkommenheder Skyld i de Ubehageligheder, som møde os, han tilstod det ikke allene; men bekiendte tillige reent ud hvilke han holde for at være fine, og i hvilke Henseender han formeente meest at have feilet. Jeg tilstaaer at saamegen Aabenhiertighed satte mine Følelser i Bevægelse; jeg kunde ikke reent tillukke mit Jndvortes for en Mand, som saa ganske aabnede sit for mig; jeg bekiendte derfor ogsaa for ham nogle af mine sædvanlige Feiltrin, men jeg kan ikke nægte, at jeg blev halvt forundret ved at høre med hvormeget Friehed han dadlede disse mine Feil og udviklede det urigtige i mit Forhold. Vi Mennesker ere saa svage, at naar vi ogsaa selv tilstaae vore Feil, saa falder det os dog ubehageligt naar andre erklære dem for at være det, og ikke ville modtage vor Tilstaaelse paa en for os undskyldende Maade. Jeg følte ogsaa noget til denne Forstemmelse; men den tabte sig dog snart, og vi skiltes ad med meget velvillige Følelser for hinanden. Det maae dog være en meget elskbrædig Mand, sagde jeg til mig selv, i det jeg gik bort fra ham siden hans Hierte saaledes ligger ham paa hans Tunge, og saaledes løber over paa ham han maae besidde et følelsesfuldt Gemyt, da han saaledes trænger til at meddele sine Tanker; og han maae have en redelig Tænkemaade og ikke være sig nogen Brøde bevidst, da han aabner sig for en Fremmed uden al Mistroe. En saadan Aabenhiertighed forudsætter megen Livfuldhed i Characteren og det er behageligt at omgaaes med Mennesker, som ere fulde af Liv og Følelse. Jeg kan sige, at hans Siæl malede sig paa hans Læber, i hans Øine og hans hele Maade at udtrykke sig paa, saa jeg blev ganske indtaget af denne Mand og sagde til mig selv, da jeg forlod ham: Ham vil jeg vælge til min Ven; hvor behageligt er det ikke at staae i Forbindelse med en Mand, som intet skiuler for mig og som jeg ikke har nødigt at skiule noget for igien. Jmidlertid, da jeg var kommen hiem, saa opstod der andre Betragtninger hos mig. Skal der ikke, sagde jeg til mig selv, være en Forskiel paa den Fortroelighed man udviser imod sine Venner og imod Fremmede og var jeg ikke fremmed og ubekiendt for Hr. Jngenuus da jeg besøgte ham i Dag, og maae ikke Venskabet tabe i sit Værd, naar man viser lige aabenhiertig imod alle, Havde jeg været hans manegaarige Ven, saa havde hans Aabenhiertighed imod mig været passende, og jeg vilde da have kaldet den Fortroelighed. - Havde jeg havt en Ret til at forlange at kiende hans Forfatning, og jeg havde spurgt ham derom, og han havde saaledes forklaret mig den, som han nu giorde det, saa vilde jeg have kaldet ham oprigtig. – Havde jeg bedet ham sige mig sine Tanker om mine Feil, saa vilde jeg have kaldet hans Forhold friemodigt; men gvad skal jeg nu kalde al denne Fortroelighed til mig, som en Fremmed for ham, Jeg vil just ikke kalde den en Feil; thi han sagde vel ikke egentlig noget, som han strengt burde have fortiet; men jeg maae dog kalde den en Svaghed eller erklære den for at være af den Natur, at den grændser nær til en Svaghed, nemlig den at være aabenmundet; en Svaghed, som jeg ikke veed bedre at udtrykke end med Kant: at hen er et Naturanlæg til at sige alt hvad der er Sandhed. Hvor nær grændser ikke ogsaa en saa høi Grad af Aabenhiertighed til en Svaghed; thi hvorlet kan man ikke derved forledes til at sige langt mere end der kan have Jnterresse for dem, som skulde høre det, eller end Omstændighederne kunne gjøre passende og tilraadeligt at sige, Et saadant Forhold røber dog en Mangel paa Forstand til rigtigt at bedømme hvad og til hvem man taler; eller i det mindste en Mangel paa Fatning til i et Øieblik at kunne bedømme hvad man skal sige og hvad man skal fortie. Derfor maae man dadle en saadan Aabenhiertighed hos Mennesket i dets mod ne Alder; uagtet man elsker den hos Barnet og undskylder den hos det unge Menneske, Nei jeg maae tilstaae, at den Mangel paa Tilbageholdenhed, som Hr. Jngenuus har udviist i sin Fortroelighed mod mig, bør gjøre mig tilbageholdende mod ham. Er det endog elskværdigt at udvise saa megen Aabenhiertighed, saa kan man dog ikke fragaae, at den kan let drage ubehagelige Følger efter sig. Vil jeg ikke være ligesaa aabenhiertig mod ham; saa kan vort Venskab ikke holde sig; da vort Forhold imod hinanden saa bliver ulige; og dersom jeg bliver det, udsætter jeg mig da ikke derved for Ubehageligheder, Jeg vilde derved paalægge mig selv en Tvang; thi jeg vilde derved vænne ham til, at jeg skulde sige ham alt hvad der angaaer mig, saa at jeg tilsidst ikke kunde foretage mig noget, uden at jeg i Forveien skulde spørge ham til Raads derom. Nei selv ved det nøieste Venskab, selv i Ægtestanden, maae Aabenhiertigheden have sine Grændser; saaledes er det ikke godt at Ægtefolk giøre det til en giensidig Rettighed, at de skulle see hinandens Breve. Mennesket vilde tabe altformeget af sin Friehed, naar det slet ikke maatte beholde noget for sig selv. Og endnu mindre er det at tilraade ved et Venskabs Begyndelse og saalænge to Mennesker ikke kiende hinanden nøie; da de derved kun give andre Leilighed til at opdage og misbruge deres Svagheder. Jeg vil derfor, for det første ikke vælge Hr. Jngenuus til min Ven; thi jeg indseer nu at der gives en fornuftig og en ufornuftig Aabenhiertighed, og jeg veed endnu ikke af hvilket Slags hans er. – Man skal altid være oprigtig; man skal være fortroelig mod sine Venner; men man skal vogte sig for at aabne sig for enhver. Tryksel i No. Side 1, Linie 2, hvittet, læs, hvilket Side 4, Linie 5, og, læs: men.