Aarhuus Stifts-Tidende, 1842-12-07
da Spørgsmaalet blev, om Slesvig skulde være dansk eller ikke, om det skulde skilles fra det udelelige Danmarks Rige, om det skulde henhøre under Kongelovens Arvebestemmelser eller inddrages under en fremmed Arvelov, da saae Lorenzen intet andet Middel til at klare Sagen end det han brugte, nemlig at tale Dansk, hvorved han tydelig udtrykte: Jeg er Dansk og vil vedblive at være Dansk. Han begik intet Fusentaster, i Vrede: han erklærede sin Beslutning ved Slutningen af et Møde, og da man ikke vilde høre hans Grunde herfor, begyndte han i næste Møde at tale Dansk uden at ville give Grunde derfor. Han har derfor været saa langt fra at handle som Fusentast, at han netop har viist mandig Besindighed. Taleren foreslog at give ham et synligt Beviis paa, at man billigede hans Færd." – Etatsraad Tutein erindrede om, at han ved det 28de Mai's Møde havde gjort opmærksom paa, at de tydske Sympathier i Hertugdømmerne kunde blive truende for Danmark. Disse Anskuelser vare nu i den slesvigske Stænderforsamling optraadte mod Fædrelandet med større Arrogance og Haan, end nogen Provinds maaskee nogensinde havde reist sig mod sin Stat Derfor var det, at man havde henvendt sig til Kongen med Forestilling og Bøn, i Tillid til at han vilde vide at træffe det Rette og hævde Nationaliteten." – Hother Hage udtalte med megen Energi og Varme sin Glæde over, at de underordnede politiske Hensyn ved det foreliggende Spørgsmaal kunde tilsidesættes, da det kun gjaldt om Dansk og Jkke Dansk. Det var et vigtigt Øieblik, hvorpaa Danmarks Bestaaen maaskee beroede. Vi følte nu Conseqvenserne af den Politik, man i lang Tid havde fulgt, man havde holdt paa det Hele, og havde tabt det ene Stykke efter det andet. Det var nu paa Tide kun at holde paa det, vi havde Ret til at holde paa. Derfor Respect for Holsteen og dets Fordringer; thi ellers vil det dygtige og udholdende Parti, som vil løsrive Slesvig med det fra Danmark bestandig blive stærkere. Det er ogsaa en gunstig Tid til at handle nu, da de nyholsteenske Elementer have reist sig i Holsteen, og det danske Parti i Slesvig hver Dag gjør nye Fremskridt. Jo nærmere Eideren, desto vigtigere er enhver Kæmper; derfor bør vi glæde os over Lorenzen, som vi have seet ene i Stændersalen holde Stand med forslagte Arme mod den blege Hertug, den skjælvende Commissarius, den vaklende Præsident, og den hele truende Forsamling. Hele Forhandlingen var besjælet af en patriotisk bevæget Stemning. Ogsaa Prof. Dr. Clausen, Præsidenten i den sidste roeskildske Stænderforsamling, har offentlig (see D. Ugeskr. No. 35) yttret sig om den Misbilligelse hvormed den kgl. Commissarius i Viborg har udladt sig om Lorenzens Adfærd i den slesv. Stænderforsamling. "Saa vægtfuld den Stemme som har udtalt denne Dom end er (siger han, saa betydningsfuldt Stedet og Øieblikket, hvor den er udtalt, saa finder jeg dog Trang og Opfordring til, med Selvovervindelse og Tilbagetrængen af enhver anden Betragtning, at løfte min Stemme mod den, i aandelig og borgerlig Henseende lige høitstaaende Mands Ord, til hvilket Folket lytter med Tillid og Ærefrygt, og som af det antidanske Parti histovre vil blive paaberaabt som igjendrivelig Autoritet. – – Jeg for min Deel troer, at den danske Nation staaer i Gield til den slesvigske Deputerede P. H. Lorenzen, og jeg føler Trang til at give min ringe Skjerv til denne GjeldsAfbetaling, ved den Erklæring: at hans Virksomhed i Stændersalen har for mig været overbevisende om, at den separatistiske, statsopløsende Aand har i ham havt en Modstander, udrustet med fleersidige Kundskaber, Evner og Fremstillingsgave, og at han under de forudgaaede Forhandlinger har vidst at bevare en alvorsfuld og værdig holdning, som, ligeoverfor de Vaaben, mod hvilke han har havt at værge sig, har dobbelt Krav paa Anerkjendelse.