Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-11-30
Den tilfældige eller erhvervede første Besiddelse af en Ting der, hvor der gives flere end eet Menneske, er den første Oprindelse til Eiendomsretten, og de største Philosopher ere ogsaa gaaede ud fra denne Punct. Den Vilde, som udhuler sig et Træ, sætter en skarp Steen i et Træskaft, befæster en Snor ved en smidig Greet, bliver den fande Eier af Jollen, Øren eller Buen. Materialierne dertil ere fælles for alle; men Formen, Anvendelsen af hans Ti og simple Konstflid tilhører ene ham. Hans sulte Brødre kunne ikke, uden at føle deres egen Uretfærdighed, berøve Jægeren det Vildsom han ved sin Kraft eller Behændighed har forskaffet sig. Naar han ved sin Bestræbelse til lægger samme Dyr, der lade sig tæmme, saa er hverver han sig en Ret til at betjene sig af den og deres Unger, der ene skylde ham deres Tilværelse. Naar han indhegner og dyrker et Stykke Jord, til sit Qvægs og sit eget Underhold og et øde Land forvandles til en frugtbar Ager, saa frembringer Jordens Grøde og hans Arbeide en ny Eiendom, som er Frugten af de Mosommeligheder, der ere forbundne med Jordens Dyrkelse. Naar den selskabelige Stand en mere udvider sig, kunne Jægeren, Jorddyrkeren og Hyrden forsvare deres Eiendom af to Grunde, som ethvert Menneske maa billige. Alt hvad de nyde er Frugten af deres egen Flid, og enhver, som misunder dem deres Lykke, kan erhverve sig de samme Besiddelser ved samme Flid og Arbeide. Ligesom nu Selskaberne bleve større, udvidedes denne Eiendomsret, og det gik omsider saa vidt, at den ene tilegnede sig alt og den anden fik aldeles intet. Menneskene bleve indskrænkede i deres naturlige Rettigheder. Fuglene i Luften, Fiskene i Vandet og Vildtet i Skovene kunde ikke mere erhverves ved Flid og Behændighed. Staterne bestemte Rettigheder, som ganske strede imod Naturens J den Romerske Lovgivning gik man ud fra den Grundsætning, at den første Eiendomsret til Ting bør tillægges de vilde Dyr, Luften og Havet *).Man seer heraf, hvilken Forskjel der er imellem Eiendomsretten hos Dyret og Eiendomsretten hos Mennesket. Det er derfor falske, naar Gall i den Henseende vil slutte fra Dyret til Mennesker, og naar han vil paastaae, at Tyverie er een og den samme Egenskab hos Dyret og hos Mennesket. Naar Ravnen sjeler, saa veed den umuelig, at den begaaer en uretfærdig Handling, thi den har intet Begreb om den erhvervede første Besiddelsesret, eller med andre Ord Eiendomsret **). Mennesket, som derimod skjeler, veed allerede som Barn meget vel, at det begaaer en uretfærdig Handling ved at tilegne sig en Ting, som det ikke har nogen Ret til. – Man seer daglig, siger Gall, at der skjeles; Tugthusene a. *) Fortræffelige Jdeer om denne Gjenstand kan man læse i Gibbons Mesterværks Historv of the deeline and fall of the roman empire. T. F. Man kunne maaskee indvende, hvorfor lister Ræven, Katten a. sig til at stiele, naar de ikke vidste, at det de ville tilegne sig, tilhører en Anden? Men dette beviser intet. De vilde gjøre det samme, om den Ting, der virkelig tilhørte dem, laae paa et Sted, som lod dem formode, at man har skjult den for dem. Dyrene kunne have et Begreb om Eiendom, ikke om Eiendomsret. ere bestandig opfyldte med Tyve a., altsaa ere di jo istand til at skjele, altsaa maa Naturen jo have givet os et Organ dertil. Dette Raisonnement er nu ligeledes meget underligt. Behøves der noget egentlig Organ til at tilegne sig noget, Kan man ikke med den samme Haand, som man tager sit eget Gulduhr, tage en anden Mands Under Tyvsorgan, siger Gall, forstaaer jeg ikke den Tilbøielighed til at stiele, som er en Virkning af Nøden, men den indvortes Trang, til at begaae Tyverie, som Sjelelæren viser os saa mange mærkværdige Exempler paa, saavel hos Mennesker som hos adskillige Dyr, saasom hos Ravne, Katte, Aber a., hvilke just ikke blot skjele af Begjerlighed til Eiendom, men snarere fordi de føle Trang til at ove deres Sluhed. Det sidste stadfæstes ikke allene derved, at man har fundet meget formuende og cultiverede Mennesker, som vare hengivne til Tyverie, f. Ex. Victor, den første Konge af Sardinien, men ogsaa derved, at saadanne Tyve, ligesom Skaden, frivilligen bringe de stiaalne Koster tilbage, og føle en ulmodstaaelig Trang til at gjøre det. At der gives saadanne Mennesker, derom er der aldeles ingen Tvivl. Men Aarsagen dertil bør man snarere tilskrive Opdragelsen, J Man kunde jo saaledes ogsaa sige, at der maa gives et Organ for at lyve; thi man seer jo daglig, at Folk lyve uden at kunne modstaae den Trang, de føle dertil. Altsaa føder Naturen ogsaa Lagnere. Banen og udvortes Omstændigheder, end Aa turen. Begreberne om Tyverie er overalt endnu altfor forvirrede. Naar nogen tilegner sig en Ting, som han efter Lovene ikke har Ret til, saa kalde vi det ligefrem Tyverie, uden at betænke, at der gives tusinde Slags Tyverier, hvis Bevæggrunde ere saa ganske forskjellige Man har havt store Naturforskere, der i deres hele Liv ikke havde gjort sig skyldige i denne Læst, men som desuagtet, naar de i et Cabinet faae en sjelden Naturgjenstand, som de havde Lyst til, stial den uden Omstændigheder. Disse Mennesker vilde, om de ikke havde studeret Naturvidenskaben, aldrig have stiaalet, og man kan altsaa gjerne skjele uden indvortes Trang til at øve sin Sluhed eller virkelig Nød. Man kunde anføre tusinde saadanne Exempler, som alle bevise, at det er Vanen og udvortes Omstændigheder, ikke Naturen, der driver Folk til at skjele.