Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-11-16
Vi komme nu til Doctorværdigheden, blot som Værdighed betragtet. J den Henseende gielder om den, hvad der gielder om enhver anden, at det ikke er nok, at besidde Værdigheden, men at man ogsaa bør være værdig dertil. Her er ikke Stedet, at undersøge Nødvendigheden eller Nytten af ethvert Slags Værdighed i Staten. Man maa antage den sidste for afgjort, siden de fleste Stater, i det mindste i den gamle Verden, have indført dem, men man kan ikke ubetinget indrømme den første, efterat nu en heel ny Verdensdeel ei allene bestaaer, men endog blomstrer, uden synderlig mange udmærkende Værdigheder. Om Ærestegn og Belønninger, siger J. J. Rousseau, i sin Afhandling over Polens Regjering, meget rigtigen: "Man bør i disse Vurderinger, have langt større Hensyn til Personer end til enkelte Handlinger. Det sande Gode udøves med lidet Glimmer. Det er ved en ensformig og fortsat Handlemaade, ved private og huuslige Dyder, ved sit velopfyldte Kalds Pligter, ved Handlinger, der flyde af Characteren og Grundsætningerne, at et Menneske langt snarere kan fortjene Æresbeviisninger end ved TheaterCoups, der allerede finde deres Belønning i den offentlige Beundring." J Staterne kunne Rang og Hæderstegn være nyttige til at opflamme til Heltedaad i Krig og Tjenesteiver i Fred, skjøndt kun en simpel Oliegreen behøvedes til at danne Cæsarer og Trajaner, Fabricer og Scipioner; men hvad der er nødvendigt for Staten, der umueligen kan belønne alle formeentlige Fortjenester med Guld, og altsaa maa vælge de Midler, der koste den mindst, er det langt fra ikke for Høiskolerne. Hverken Holberg eller O. Rømer, Suhm eller Rothe, Luxdorph eller Sneedorf vare Doctorer, men man kan desuagtet ikke nægte, at de beklædte en høi Rang i den lærde Verden. Lærdom og videnskabelige Fortjenester burde belønnes, opmuntres og hædres af hele Folket, ikke udelukkende af enkelte lærde Corporationer. At iøvrigt "Doctorværdighederne uden for den lærde Verden agtes saare lidet og nyde saare ringe Udmærkelse er beklageligt; men Aarsagen dertil maa nok tildeels søges i den Letsindighed, hvormed visse tydske Universiteter uddele samme mod en bestemt Betaling, til enhver, som blot indsender til dem en Disputats, uden at de bekymre sig om, enten han selv har skrevet den eller ei. Dersom det overalt var paalagt enhver Doctorand, saaledes som Tilfældet er ved vort Universitet, mundtligen at forsvare sin Dissertation, saa vilde saadanne Værdigheder ogsaa udenfor den lærde Verden nyde end større Agtelse. Men at de staae saare dybt, naar Spørgsmaalet ved høitidelige Leiligheder er om Rang, maa snarere betragtes som et Gode end et Onde. Er Videnskabernes Rige en Republik, saa bør ogsaa de der herskende Grundsætninger være republicanske, og al anden Rang end den, Fortjenesten i og for sig selv medfører, være banlyst derfra. Ligesom engang Michel Angelo sagde: min Konst er min Ægtemage og mine Arbeider mine Børn, saaledes kan ogsaa den Lærde sige, mine Kundskaber ere min Rang og mine Værker mine Ærestegn. Hvad har overlevet Holberg, hans Baronsdiplom eller hans Værker, Hvad husker man meest paa, naar Talen er om Sum hans Rang, eller hans udødelige Fortjenester af Videnskaberne? Hvo tænker paa Tycho Brahes Ahner, naar hans astronomiske Værker ihukommes. Det er netop Videnskabernes Stolthed, at deres udmærkede Dyrkere ikke trænge til nogen Rang, der i det Hele, naar den ikke er grundet paa sande Fortjenester, kun i Livet har Værd i den tankeløse Hobs Øine, og efter Døden er en tom Lyd, medens den store Videnskabsmands Navn kun kan forgaae med hans Værker, og disses Hæder straaler med den skjønneste Glands, naar mange Skjoldmærker ere afblegede og ukjendelige. Fourcroy, Lavoister, Baille ville nævnes med Beundring, naar de fleste af deres samtidige høiere Rangspersoner længst ere glemte. Forfatteren heraf ender disse Betragtninger med den høitidelige Forsikkring, at intet andet Hensyn i Verden end Sandhedens Tarv, har ledet hans Pen.