Berlingske Tidende, 1835-07-28
Paris, den 18de Juli. – J Pairs-Rettens Gaarsmøde have General-Advocaterne Chegarav og La Tournelle sluttet deres Forestillinger, angaaende samtlige Anklagede fra Lyon. Foredraget gik kun ud paa de, ved Vidnernes Udsagn fremkomne graverende Kjendsgierninger, uden Hensyn til Straffens Art. Anklagen mod Carrier ansaae Chegaray at være af den Natur, at den betegnede ham som Anfører for Jnsurgenterne i Forstaden Troir-Rousse, skjøndt Carrier i alle Forhører har paastaaet og ved Manges Udsagn gjort sandsynligt, at han ingensomhelst formelig Myndighed har udøvet blandt sine Kammerater, At Carrier i sin Stilling har gjort meget godt, erkjendte Chegaray, og indrømmede, at denne Omstændighed maatte komme ham til Gode. Men ustraffet at lade ham gaae, det, meente han, vilde være en Opfordring til nye Uordener. La Tour nelle lod Sagen falde mod en af de Anklagede, Marcadier, og anbefalede en anden, Margot, til Rettens Mildhed. Han sluttede med en vidtsvævende Lovpriisning af den Fortjeneste, Parerne ved deres Udholdenhed i denne Proces erhvervede sig af Retfærdigheden, Freden og Civilisationen. Nu begyndte Herr Favre sin Forsvarstale for de Anklagede Girard, Poulard og Carrier. Han beklagede allerførst sine Clienters Adskillelse fra deres Staldbrødre. De Anklagede – sagde han, – der vægre sig ved Deeltagelse i Debatterne, bleve bønfaldne af deres Familier at forsvare sig; de maatte undertrykke Bevægelsen i deres Hjerter, der drev dem til at afslare Sandheden; Opklaringen af deres Uskyldighed have de offret til det, de betragtede som deres Rettighed. Dette er ædelt handlet. Statsmagten kan kalde dem Sværmere; men den maa ikke længer søge at sætte en Plet paa dem. J hines Personer har De angrebet det frie Forsvars uforgjængelige Ret. De troer nu, at kunne berolige Deres Samvittighed ved gjennem Fængslets Gitter at tilkaste dem nogle Lapper Procedure; De søge at bedrage Dem; men frygt for, at naar Øjeblikkets Trang først er tilfredsstillet, vil Deres Samvittighed vaagne og lade Dem føle en sørgelig Anger. (Tumult.) Hør mig, mine Herrer Pairer, Det er vel det ringeste, jeg kan gjøre, at jeg klager over Tilskikkelsen, der berøver mig de Kundskaber, ved hvis Hjelp vi skulde have bragt de Anklagedes Uskyldighed for Lyset, at jeg fremsiger nogle sympathetiske Ord for mine ulykkelige Landsmænd, at jeg, tvunget til at agte de Anklagedes Tavshed, søger at sætte Deres Stilling i det rette Lys. Dette mit sidste Farvel tilraaber jeg dem blandt mine Medborgere, som jeg lader blive tilbage paa Vejen bag ved mig, givne til Priis for Deres Enevolds-Justits. – Han skildrede det saare skuffede Haab, som de Anklagede i lang Tid havde deelt med deres Forsvarere, og ved hvis Bistand de modigt havde udholdt Fængslets Elendigheder, nemlig det Haab, at de offentligt for Frankerigs Øjne skulde turde retfærdiggjøre deres Handlinger og deres Grundsætninger. Han kastede et Blik paa Lidelserne i Fængslet, paa Familiernes Jammer og Hielpeløshed, paa Borgerkrigens mange uskyldige Offere og overhovedet paa den arbeidende Classes Forfatning. Han bestred derpaa Pairs=Rettens retslige Characteer som en politisk Magt. Han søgte at bevise, hvor afhængig den var af Begivenhederne, af Udfaldet. Det, der foregaaer i Deres eget Skjød – sagde han - er det meest staaende Beviis. Hvad betyder denne hyppige, stiltiende Bortsnigen, Hvi frembyde Pairerne, der dog ere saa talrige, et saa ringe Antal Dommere, Tør den sande Dommer ustraffet vige fra sit Sæde Deres Meninger bryde voldsomt frem, uagtet Ligegyldigheden, hvormed De stræber at skjule Deres Rolle. Deres Competentse er uomtvistelig, under den Betingelse, at den er politisk og ikke judiciel; men i saa Fald maa ogsaa Forsvaret være politiske, ellers er det taabeligt, ufuldstændigt. Staae tvende Partier ligeoverfor hinanden, maae Vaabnene være lige. Vi have desuden Ret til, politiskt at prøve de Kjendsgierninger, over hvilke De have at dømme. Herr Favre søgte derpaa at vise, til hvilke smaalige Forhold, Anklage-Actens gigantiske Complot var reduceret, hvorledes det ved Sønderlemmelse var saagodt som opgivet. Han yttrede sig over det, Herr Martin havde sagt om MenneskeRettigheds-Foreningens Theorier. For at finde en Apotheose til Opstanden, bemærkede han, behøver man ikke at gaae tilbage til Robespierres berygtede Erklæring; man kan ligesaa godt, og under langt nyere Datum, finde den i de officielle Taler, der fulgte kort efter Juli-Revolutionen. Han kom derpaa til Mutuglist-Selskabet. Han roeste den arbeidende Classe i Lyon som virkelig arbejdsom og sparsom, men uophørlig plaget af et uoverbærende, ofte udfordrende Borgerskab, der frembed flere Exempler, paa en, ved skammeligt Misbrug af Andres Armod erhvervet Formue. Han erindrede om Begivenhederne fra Nøvember 1831, om den offentligt mellem Fabrikkanter og Arbeidere aftalte Tarif, om Bruddet af dennes Forpligtelser paa den ene Side, og om Maadeholdet og Værdigheden efter Sejren paa den anden Side. Han erindrede om, hvorledes Regjeringen, efterat Herredømmet paany var befæstet, havde syntes at glemme de i Farens Øieblik gjorte Løvter, og Jntet forandret i Arbeidernes Skjæbne. Han søgte at vise, hvorledes Mutualismen, fremkaldt af Trangen til gjensidig Bistand, havde været af reen industriel Natur, uden noget oprariske Øjemed, og hvorledes det var skeet, at den i enkelte Tilfælde ved Omstændighederes Magt var drevet udenfor Grændserne af hiin fredelige Vei, den engang havde foreskrevet sig. Tydskland.