Aalborg Stiftstidende, 1832-01-01
J godt Humeur kom Komus fra et Gilde: Nu ogsaa jeg vil skabe en Poet, Som sagt, saa skeet, Han havde neppe leet, saa fik vi - Rosenkilde. Sibbern. Gid hver en Digter var saa meget Philosoph, Som denne Philosoph har viist at være Digter. Samsøe. Din Vaar os lod en delig Sommer haabe, Men paa det røde Bær laae Dødens Draabe. J. Thiele. Hvad Sphiuxen ridsed i det dybe Sand, Det løste Barnet for den ældre Mand, Du trykkede Kys paa Rosens fine Blad, Og et Sonet paa hvert af disse sad. A. Ochlenschlager. Sidst staaer Du her, iblandt dem allesammen, Men Mesteren staaer sidst jo, nærmest Rammen. Aladins Slot med Sølv og Guld Du satte, Dit Digter=Slot har dog langt større Skatte: En Verden med Bedrift, med Fryd og Sorg. Vi følge Hakon Jarl til Thoras Borg; J Trondhjems Kirke Axel Valborg mister, Bag Skovens Hang Correggios Hjerte brister, Den lille Hyrdedreng vi følge vil, J Skoven see vi paa Dit Aftenspil. Vi dele med Amine Fryd og Sorg, Ved Maan skin gaae vi til Din Røverborg, Stolt Nordens Guder sees paa Nattens Sky, Du har til Livet kaldt dem frem paany, De dele med Dig, hvad Du selv dem gav Et evigt Navn, der trodser Død og Grav. Sørgetale over et tomt Glas, *) Es giebt nichts Leeres in der Natur. Kant. O, mine andægtige og opmærksomme Tilhørere, med en veemodig Følelse, see J mig staae ved den frygtelige Rand af - et tømt Glas, og svimlende seer jeg derned. Saavidt det menneskelige Øie naaer, findes i dette Glas Jntet, der kunde styrke Aanden, opløfte Siælen og henrykke Sandserne! Intet. Jntet, et frygteligt Ord! Jntet. - O, græder med mig, Alle J, som i et fuldt Glas fandt Eders eneste Lykke! Græder over Sædernes Forfald. Naar Kant siger, der gives intet tomt Rum i Naturen, saa har han sikkert ikke seet dette Glas. Havde han seet dette Glas, saa vilde han have grædt og udraabt: Der gives et tømt Rum! O, fyld det, Du udødelige Kjældersvend!" Eller han havde, med sin Jmagination i Aanden, fyldt det med det ædleste Fludum. O, mine Høistærede. Naar jeg betænker, hvad der ) Fremsagt af Herr Skuespil-Directeur Müller paa Theatret her i Byen, og meddeles herved til de mange Venner, der have ønsket Afskrifter. havde kunnet vorde af dette Glas - drukket nemlig, Naar jeg betænker, hvor modtageligt Naturen skabte det - for Viin og Brændeviin nemlig. Naar jeg betænker, hvad det navnligen kunde blevet for mig - naar det havde været fuldt nemlig O, da griber en Smerte min Sjæl, som jeg ikke formaaer at skildre. O, du Glas, du Enøiede, hvoraf Lyset er udrundet, hvi stirrer du, som min Skjæbne paa mig med dit hule Øie: O, du Glas, som fødtes til at omfatte dit Aarhundredes bedste Aander, hvi skuer du saa aandløst paa mig Kan jeg stampe Snapser op af Jorden, Kan et Viinbjerg voxe i min Haand For Din Skyld er jeg ofte gangen i Rendestenen, Jntet Hul har jeg skyet, naar du vinkede mig! Min største Fiende har jeg fulgt, naar jeg haa de at finde Dig, og nu, nu udraaber jeg med Klopstock: Nur den hangenden Tropfen af Eimer, Er var ans der Hand des Almachtigen auch!" O, mine Venner, der staaer Glasset som en afgangen Abomment - huult og sørgeligt. - Naar jeg betænker, at der i dette Glas kunde været Rødviin, hvilken Veemod griber mig da! Naar jeg betænker, at der i dette Glas kunde været gammel Rom, hvilken Smerte griber mig da! Naar jeg betænker, at der i dette Glas kunde været Spendrupsk Aqvavit, hvilken Qval griber mig da og, naar jeg endelig betænker, at i dette Glas kunde været - Finkel - Finkel Jochum. - O som Musik mig klinger dette Ord. - hvilket Raserie griber mig dall, Saphir.