Aarhuus Stifts-Tidende, 1816-04-27
Blandinger. Paa Historiens vide Mark møder man neppe nogen Begivenhed, der har en saa mærkelig Lighed med Napoleons Tog mod det russiske Rige, som Keiser, Julians mod det Persiske. Begge vare snilde, tapre og erfarne Feltherrer, begge havde at kæmpe i et fremmed Land med Hungersnød og overlegne Fiender. Begges Planer fødtes af Ærgierrighed, iværksattes med Kraft og strandede midt i Sejrens Løb. J Rusland endtes en Act af Rapoleons baadsvangte Liv, i Persien nedrullede Dækket for det sidste Optrin af Julian. Denne faldt som et Offer for sin Herskesyge i Graven, hiin styrtede Ærgierrigheden i Støvet; og ligesom Julian i halvandet tusinde Aar var en Skygge i Aandernes Verden, saaledes meener man at kunne betragte Napoleon som en Skygge blandt Støvets le rende Sønner. - J Aaret 363 besluttede Julian at bekrige det persiske Rige. Den 5te Mai brød han op fra Antiochia og 10 Dage efter rykkede han ved Hieropolis over Eupbrat, hvor han fandt sin Flaade, og derpaa over Chaboras ind i Persien. Hans Hær bestod af 65000 Mand, og hans Flaade af 1,100 Skide, deels Krigs, deels Fragtskibe, der nyeligen vare forsynede med Levnetsmidler og Krigsforraad til et saa vidtløftigt Felttog. Med udmærket Orden og Forsig, tighed drog han langs ned af Euphrats venstre Bredde, og Flaaden maatte stedse følge ved Siden af Hæren. Krigens Begyndelse svarte til hans Ønsker, Verkunde han ikke bringe Perserne til noget Hovedslag, de frygtede hans Overlegenhed, og undvege ham overalt; men han trængte dog stedse videre frem, indtog de vigtige Stæder Perisaborg og Mangsmalcha ved Euphrat og tilkæmpede sig Overgangen over Tigris. Ogsaa sin Flaade bragte han ved en Canal ind i Floden og truede i selve Etisiphon, Persernes Hovedstad. Men her syntes hans gode Genius at have forladt ham. - Erobringen af det befæstede Etisiphon syntes ham for vanskelige Ærgierrigheden drev ham stedse videre fremad. Han forlod derfor Byen, efterat have hæriet dens Omegne og brog nogle Dage opad ved den venstre Bredde af Tigris. Derpaa marscherte han, forledet af falske Overløbere, midt ind i Landet, og lod Flaaden bræni de. Kun 12 smaae Skibe beholdtes og førtes frem tillands paa Vogne for i Nødsfald at tiene til Skibs broer. Forgiæves kuurrede Hæren mod denne forvovne Beslutning; forgiæves vare Generalernes Forestillinger: Han blev urykkelig ved sin Plan. Landet mellem Tigris og de mediske Bierge, hvorhen han mari scherte, var frugtbart og frembød overalt Armeen rigelig Underholdning. Da faldt Perserne paa det fortvivlelsesfulde Forsvarsmiddel, at ødelægge deres eget Land, for at skade deres Fiender. De bortdreve deres Qvæg og stak Jld i Træerne og den modne Sæd. Desuden foruroligede de stedse Romerne paa deres Marsch, angrebe enkelte Hobe og gjorde mange Fanger. - Snart følte Romerne det Trykkende i deres Stilling. Hungersnøden indfandt sig, Heden faldt dem besværlig, hele Skarer af Myg og Fluer plagede dem. Uvillien tog Overhaand, man fordrede lydeligt, at Keiseren skulde marschere tilbage, men han lod sig ikke rokke. Saalænge han kunde, søgte han at opretholde sine Krigeres Mod, selv deelte han med dem hvad han havde og bød sine Generaler giøre det Samme. Men endelig nødtes han dog til at give efter for Soldaternes knurrende Raab, og drage tilbage. - Den 16de Junius 363 begyndte Tilbagetoget; men nu brød, ogsaa Persernes Hær op, anført af Kongen selv, og angreb Romerne, snart i sluttede Geleder, snart i enkelte Hobe. Ti Dage efter hinanden vedvarede disse Fægtninger uden Ophør : Vel seirede Romerne stedse, men deres Kraft og Kamplyst var svækket ved Mangel paa Levnetsmidler i denne hæriede Egn. Kun Julian blev sig selv lig: ei egen Sikkerhed, men Andres Frelse laae ham meest paa Hiertet, ei heller var han nogensinde fastere og modigere end netop nu i Farens Øieblik. Alle Krigens Byrder har han uden at vakle, og var selv et Mønster paa alle de Dyder, han krævede af sine Soldater. Dog midt under denne mandig Virksomhed begyndte han at ahne sin nære Død; skrækkelige Syner omringede ham; truende Varsler bleve fundne i Offerdyrenes Jndvolde. Men det høiede ikke hans mandige Siel. J de gamle Heltes Aand; hvis billeder stedse omsvævede ham, gik han sin mørke Skjebne imøde. - Den 26de Junii om Morgenen, da Keiseren efter en søvnløs Nat drog videre i Spidsen, for sin Hær, løb pludselig den Efterretning, at Perserne havde angrebet Bagtropperne. Strax tilte han, uden at iføre sig sit Pandser, med Skioldet paa Armen, Faren imøde. Neppe har han her bragt Orden, tilveie, før i samme Øieblik For= og Mellemtropperne, angribes. Som et Lynglimt farer Kriseren frem, hvor Kampen er hedest og Fienderne vige tilbage. Han sætter efter dem og de flye, da vender en persisk Rytter sig om, frænder sin Bue og sigter efter Keiserens Hierte, Pilen farer ud og den rammer. Forgiæves prøver han at trække den ud! Han skiærer sine Fingre paa det svidse Jern, synker afmægtig ned af Hesten, og bæres i et Telt. Saasnart Smerten havde lagt sig lidt, forærede han sin Rustning og sin Hest, for at vende tilbage til Slaget. Men hans Legems Kraft svarte ikke til det Mod, som luede i hans Siel. Han begyndte stærkt at bløde og maatte bringes tilbage i Teltet. Medens nu hans Tropper, i rasende Fortvivlelse over deres elskede Keisers ulykkelige Skjæbne, stødte Fienden tilbage, mærkede han selv, at hans Død var nær. Efterhaanden samledes hans Venner og Vaabenbrødre om ham og han tog fra dem alle en rørende Afskeed. Sin Formue deelte han blandt sine fortroligste Venner. Da savnede han den øverste Statsbetient Anatolius. Paa hans Spørgsmaal, hvorfer denne ikke var nærværende, yttrede man, han var falden i Slaget;" og han, som saae sin egen Død imøde med urokkeligt Mod, bedrøvedes inderligt over at hans Ven var ikke mere. Ved Midnatstid bryder hans Saar atter op, han forlanger koldt Vand og neppe havde han drukket det, for han blidt og uden Smerter forr beden. - Saaledes døde denne sjeldne Mand, i sin Alders 32te Aar og to Aar efter at han var bleven det romerske Riges Regent.