Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-09-03
Vi have hos os, ligesom hos de fleste af vore Naboer, Ridderordener, der kun ere stiftede i dette Øiemed. Det er i Grunden en meget god og gavnlig Skik, at udfinde Midler til at paaskjønne sjeldne og fortræffelige Menneskers Tapperhed og at fornøie og tilfredsstille dem med en saadan Belønning, der aldeles ikke er det Almindelig til Byrde og som koster Regenten intet. En lang Erfaring har viist og vi have ogsaa tilforn kunne seet det blandt os, at Folk af Stand føle langt større Attraa efter saadanne Belønninger end efter dem, de have Fordeel og Nytte af. Dette er ikke uden Grund og stor Rimelighed. Naar man endnu lægger til den Priis, som ene bør bestaae i Æren, endnu andre Fordeele og Rigdom, saa formindsker og forringer denne Tilføielse Agtelsen istedet for at forøge den. Ved St. Michels Ordenen, der i saa lang Tid stod i Anseelse hos os, var ingen større Fordeel end den, at den ikke var forbunden med nogen anden Fordeel. Derfor gaves fordum ingen Post eller Stand, efter hvilken Adelen higede med saa stor Jver og Begjerlighed end denne Orden, og ingen Værdighed, som medførte større Ærefrygt og Høiagtelse. Dyden vælget og attraaer helst en Belønning, der er blot den egen, og som er mere hæderlig end fordeelagtig. Thi i Grunden er Brugen af de andre Foræringer ikke saa værdig, fordi man anvender dem ved alle Leiligheder. Med Penge belønner man en Tjener, en Courers Hurtighed, Danseren, Voltigeureren, og de usleste Tjenester, der vises os. Ja, Lasterne, Smigrerie, Koblerie og Forræderie, betales dermed. Det er intet Under, at Dyden ikke saa gjerne antager og ønsker denne gemeene Mynt end den, der er den egen og eiendommelig, høist ædel og høimodig. August havde ret, at han var langt sparsommeligere med denne end den anden, fordi Æren er et Fortrin, der faaer sit første Væsen af Sieldenheden og Dyden selv. Cui malus et nemo, quis bonus ende potest, Man siger ikke til en Mands Roes, at han sørger for at skaffe sine Børn Føde; thi dette er en almindelig Handling, hvor retskaffen den iøvrige end er, eller om et Træe at det er stort, naar hele Skoven er fuld af saadanne Træer. Jeg troer ikke, at nogen Borger i Sparta har rost sig af sin Tapperhed; thi denne var blandt hans Folk en ganske almindelig Dyd, lige saa lidet som af Trofasthed og Foragt for Rigdom. Der finder ingen Belønning Sted for nogen Dyd, hvor stor den end er, naar den er bleven til en Vane, og see veed ikke engang, om vi nogensinde ville kalde den stor, naar den er almindelig. Da nu Æresbelønninger ikke besidde nogen anden Priis og Værdie end den at kun faa Mennesker nyde den, saa behøver man, for at tilintetgjøre samme, kun at ødsle med dem. Dersom der i vore Dage fandtes flere Folk, der fortjente vor Orden, end fordum, burde man derfor alligevel ikke forringe dens Værd. Det kan ogsaa lettelig være, at flere fortjene den; der H. Den, som anseer ingen for slet, kan heller ikke ansee nogen for god. gives ingen Dyd, der lettere udbreder sig end den militaire Tapperhed. Der gives endnu en anden sand, fuldkommen og philosophisk (jeg betjener mig af det Ord efter vor Sprogbrug), som jeg ikke taler om, langt større end denne, langt fuldkomnere, som bestaaer i Sielens Fasthed og Behjertet hed, der foragter alle uheldige Tilfælde, billig, ens formig og urokkelig, af hvilken vores kun er en liden Straale. Vedtægten, Opdragelsen, Exemplet og Vanen kunne alt hvad de ville til at tilveiebringe den Tapperhed, jeg taler om, og letteligjøre den almindelig, hvilket man ogsaa kan see af den Erfaring, som den borgerlige Krig giver os Dersom nogen i denne Tid kunde forene os og opmuntre vort Folk til et fælles Maal, saa vilde vort fordums krigerske Navn blomstre frem igjen Det er vist, at Belønningen med Ordener i henrundne Tider ikke var blot indskrænket til Tapperhed, men den strakte sig langt videre. Den var aldrig enhver tapper Soldats, men enhver berømt Generals Løn. Den Videnskab at adlyde fortjener ikke en saa hæderfuld Belønning. Man fordrede hertil i ældre Tider en vidtløftigere Erfaring i Krigssager, der indbefattede de fleste og største Egenskaber af en Krigsmand, neque enim endem militares et imperatorie artes sunt *), og som desuden var af en Stand, der anstod en saadan Værdighed. Men jeg paastaaer, at om der end fandtes flere Folk, der vare den værdige, end fordum, saa burde man dog ikke været gavmildere dermed, og det havde været bedre, om man ikke havde forundt samme alle dem, der havde fortjent den, end, saaledes som vi have gjort, for evig at tilintetgjøre Brugen af en saa nyttig Opfindelse. Jngen Mand af Følelse værdiger at ansee det for et Fortrin, som han har tilfælles med flere, og de, som i vore Dage have mindst fortjent denne Belønning, give sig meest Mine af at foragte den, for derved at kunne gaae i Rang med dem, mod hvilke man har gjort Uret i, at uddeele saa ufortjent og nedværdige et Ærestegn, der ene tilkom dem. *) En General maa besidde andre Egenskaber end en gemeen Soldat.