Den Vest-Sjællandske Avis, 1832-10-23
Næste Formiddag Kl. 11 ankom Svaamee Naraim, hvis Besøg jeg forventede med en Begiærlighed, som maatte have været smigrende for ham, dersom han havde vist det. Han ankom i et Optog, som jeg ikke havde ventet; nemlig med 200 Ryttere, som vare bevæbnede med Lunte flinte og Sabler, og tildeels med Pantserskjorter, og Spyd. Desuden var han ledsaget af mange Mennesker tilfods, bevæbnede med Buer og Pile og da jeg ogsaa havde hos mig en Escorte af over 500 Ryttere og 50 Muskettere, saa vidste jeg ikke, om jeg skulde lee eller græde over, at to Religionslærere holdt en Sammenkomst i Spidsen for smaae Armeer og opfyldte det Sted hvor den gik for sig med en krigerisk Allarm. Min Escorte bestod af leiede Folk, og som ingen Jnteresse, havde for min Person; men hans bestod af hans Disciple og enthusiastiske Beundrere, af Personer, som havde frievillig forsamlet sig omkring ham for at høre hans Lærdomme, og som før havde opoffret deres Liv førend et Haar skulde blive krummet paa hans Hoved. Hvor længe mon det kan vare inden en christelig Lærer kan i Ostindien nyde en svadan Kiærlighed og Ære, Svaamee Naraims bevæbnede Følge blev, som det lod til anført af en gammel ærværdig Olding med et langt graat Skiæg og med en uhyre stor Turban. Han traadte først ind i Værelset og efterat han havde omfavnet mig førte han den hellige Mand selv derind, som var af en Middelstørrelse, mager og af et simpelt Udvortes. Hans Udseende var blidt, røbebe Mistillid, men intet udmærket Talent; han var omtrent saa gammel som jeg. Jed bad ham at sætte sig paa en Stok ved Siden af mig og ligeledes den gamle Thakoor og hans Søn at sætte sig ned. Førend disse to satte sig lagde de deres Hænder under deres Mesters Fødder, og derpaa med Ærefrygt paa deres Pande. 30 til 40 af hans fornemste Disciple toge Plads paa Gulvet, og mange af mine Muselmanske Opvarteere, som syntes at interessere sig meget for dette Møde kigede ind af Døren, eller opstillede sig bag min Stol. – Efter de sædvanlige giensidige Complimenter, sagde jeg at jeg havde hørt meget Godt, om ham og den Lære, som han prækkede for de fattige Folk i Guzerat, og at jeg ønskede at giøre hans Bekiendtskab. Jeg forstod vel kun lidt Hindostansk, men vilde gierne ved mine Venners Bistand erfare hans religiøse Meninger og meddele ham mine, og vilde han besøge mig i Kairab, hvor jeg havde bedre Roelighed, saa vilde jeg lade opslaae et Telt for ham og betragte ham som min Broder. - Jeg sagde dette fordi jeg vilde gierne levere ham et med Nagreske Bogstaver trykket Exemplar af Bibelen, hvoraf jeg just ikke havde noget hos mig, og at formaae ham til at læse det, og derpaa at følge mig til Bombay, for at bringe ham i Forbindelse med Missionsselskabet der. Han, og endnu mere hans Disciple, viste sig meget glade over denne Jndbydelse; men han undskyldte sig dog med at han havde paatrængende Forretninger. Over 5000 a hans Disciple besøgte hans Prækener i alle nærliggende Landsbyer, og han havde over 50,000 i forskiellige Egne af Guzerat: Et stort Antal af disse vilde forsamle sig i næste Uge, da hans Brodersøn var myndig og skulde modtage Braminsnoren, men kunde jeg opholde mig i Egnen til dette var forbi, saa vilde han gjerne besøge mig. Jeg opfordrede ham nu til, beretter biskoppen videre, at meddele mig noget af sin Lære; dette syntes just at være hans Hensigt; og i hans Disciples Øiekast kunde man tydeligt læse det Haab, at han skulde omvende mig. - Begyndelsen af hans Foredrag var godt, han sagde til mig: at han troede paa en Skaber, som havde frembragt alle Ting i Himmelen og paa Jorden, som opfyldte hele Rummet, vedligeholdt og regierede alt, og især boede i deres Hierter, hvilke flittig søgte ham. Men jeg maatte høre med Kummer, at han kaldte den Gud han bad til, Krishna, sagde at han var fordum nedstegen paa Jorden, var der bleven dræbt af ugudelige Mennesker ved Hererie, og siden den Tid vare mange falske Aabenbaringer af Guddommen blevne opdigtede.