Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1794-07-19
Efter den afdøde Jomfrue Karen Frimann fandtes følgende af Hende Selv skrevet, med Begiær at sættes paa Hendes Liig-Kiste-Plade, og derfore er samme opfyldt, som følger: Siælen, som er skabt til Udødelighed og høiere, Udsigter, kiedes snart ved dette usle Liv, forlader, samme med Glæde, i Haab om at naae Maalet, vinde Kronen og faae Klenodiet. Hvordan jeg burde døe, Jeg læret har i Live, Derfore Døden mig. En kiær Ven nu vil blive; Thi den mig fører hen Jndtil den stille Boe, Hvor jeg i Trygheds Havn. Kan hvile sødt i Roe! Karen Frimann, fød den 19de April 1748. Til den Afdødes Minde føies følgende: Løbet er fuldkommed, Seieren vunden, Kronen erholden, den Livsens Krone, hvilken Herren, den retfærdige Dommer, havde henlagt til mig, der har elsket hans Herligheds Aabenbarelse! Med saadan sand Tillid og hellig Frimodighed, tog den Siæl Afskeed fra Verden og denne Bochims Dahl, hvis jordiske Lævninger gjemmes i denne Kiste, den i Livet Dydædle, nu i Døden hos Gud salige Jomfrue, Jomfrue Karen Frimann, hvis dødelige Afgang skeede den 6te Julii 1794. Foruden mange mødende forrigfulde Tilfælde i Hendes korte Vandrings Færd her paa Løbe Banen, behagede det Hendes Gud og Frelser at tilsende Hende en Green af sit Korses Træe at bære; Visselig en tung og besværlig Green, den Hun meget taaligen bar i 4re Aar. Hun, som Selv var en Green paa Viinstokken Christo Jesu, bøiedes, i Henseende til det leggemlige, af Hiins Frygters Tyngde, og efter Haanden her i Tiden, formedelst Lidelser, og Smerter, visnede, for i Evigheden at grønnes og blomstre. Anhang til No. 29 for 1794. Blomsterne, den her bar i Livet, vare: Foruden den ædle Dyd, Taalmodighed, sand Gudsfrygt og Hellighed, sand Viisdom, og Kiærlighed; Blomsterne, den nu bær i Evigheden, ere: En bestandig Stigen i Hellighed, Hiertets Taksigelse for velgiørende Prøvelser her i Tiden; og dens Blade fremviser den Lovsang: Lammet, som er slagtet, er værdig at ære, Tak og Priis i Evighed! Kunde det tillades, at Hendes Navn Karen (Chara) blev fordansket kiær og kiærlig, da svarede Hun til det: Kiær var Hun for og kiærlig mod sin gamle bedagede Moder, den Hun aldrig bedrøvede, uden ved at lade see Hendes Lidelser og Smerter, og derved beløvedes det søde Haab, Sin Alderdoms Stytte og Glæde. Var Jonathans Siæl forbunden med Davids, saa havde det her Sted; Prophetens Ord kan ved Disses Skilsmisse billig anføres: Hierternes Sønderrivelse Kiær for ikke at saare sin Søster og Svoger, der savner i Hende den kiærligste Ven, viiste Hun stedse under Lidelserne en bestandig Frimodighed. Hendes Opmuntrings Ord vare sædvanlig disse: Snart er jeg hiulpen og frelst; Herren være hos Eder Kiær havde Hun over alle Ting sin Gud og Frelsere, og i Ham og hans Ord fandt Hun sin daglige Lyst og Glæde. Hun blev Ham igien kiær, ei allene i Livet, det Hendes Lidelser udviiste, men end meere i Dødens Stund, da Hun fik den kiærlige Tidende. fra Ham: Hør, Datter, høi dit Øre, giv Agt paa, jeg, som din Konge, har faaet Lyst til din Deilighed; Kom nu, min Velsignede, og arv det Rige, jeg har tillænkt Dig, førend Verdens Grundvolde bleve lagde, Jblant Blomsterne, der her kom til nogenledes fuldkommen Frugt paa Grenen, var Kiærlighed den meest lysende: Den var, som en Vinter-Grøn, hvilken, som den stedse fik Saft og Tilvæxt af Haabet; saa udskiød den stedse nye Skud, med tilvoxende Knopper, hvis Frugter udviiste sig mod alle, meest de Fattige, Og denne Frugt, som den ypperste paa Grenen, blev hængende, uden at visne; thi nu er Grenen indpodet til Fuldkommenhed i Livsens Træe, hvor Frugten uophørlig blomstrer, Nu er Korset baaret, Byrden aflagt, den evige Sabbaths Hvile bekommet: Jngen Tyngde kan nu meere bøie Grenen; thi den er bestandig grøn til Guds og Frelserens Ære! Til Lykke da, og salige Siæl, med din Seier og din Krone! Sagde vi Dig, din gamle Moder, Sødskende og Venner, farvel med ømme Hierter og taarefulde Øine, Saa skylde vi dog Dig og dit Navn den kiærligste Jhukommelse, indtil det behager Herren, at forflytte os, sine Planter, ind i sin himmelske Have, for evig, som fuldvoxne Grene, at grønnes og blomstre ved din Side. Læser, heraf kan du see, Verden kun et Herberg giver, Himlen vores Boelig bliver; Lær af den Hensovede: Du, som Hun, skal troe vor Gud Under Christi Fahne stride, Beede, Korset taalig liide, Lad saa Glasset rinde ud; Gaae saa glad til Graven hen, Jesus skal vel Støvet vække, Muld og Mørke kan ei skrække, Naar vi gaae til Himmelen! M. S. Tuchsen.