Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1842-09-05
Stænderforsamlingen i Roeskilde. Den endelige Behandling af Sagen og Vildt skades Erstatning, hvis Resultat vi i forrige R have meddeelt, aabnede Referenten, Candidat Lehmann, med et Foredrag, hvori han sammenstillede de forskjellige af enkelte Deputerede stillede Amendements og forsvarede samt i enkelte Punkter modificerede Comiteens Jndstillinger. Han indledte sin Tale med følgende Ord: Denne Sag har allerede under den foreløbige Behandling været Gjenstand, for saa udførlige Forhandlinger, at der neppe kan være noget Nyt at anføre derom. Navnligen haaber jeg, at turde betragte det som et, ved den foreløbige Behandling vundet, Resultat, og som de Punkt, hvorfra man saaledes nu kan gaae ud, at der her ikke er Tale om nogen Collision mellem Eiendomsretten og det Offentliges Jnteresse, men kun og Udøvelsen af en, ved Lovgivningen hjemlet Ret, og om de Betingelser, til hvilke Udøvelsen bør være knyttet – Betingelser, over hvilke den lovgivende Magt ikke blot er fuldkommen Herre, men som ovenikjøbet ere, om end ei ligefrem reserverede ved Jagtanordningens Emanation, dog fra alle Sider betragtede som uafgjorte Punkter, der endnu vente paa den nærmere Bestemmelse, hvorved denne Deel af Lovgivningen først vilde erholde sin afsluttede Fuldendelse. Der er især to Punkter, som hidtil saaledes have staaet aldeles aabne, det ene om Haver skulle være ganske eller tildeels undtagne fra Jagtrettens Udøvelse, det andet, hvorledes den Jkke=Jagtberettigede skal faae den Skade erstattet, som tilføies ham af den Jagtberettigedes Vildt. J at omhandle disse to Punkter, har Comiteen væsentligen sluttet sig til Forsamlingens tidligere Petitioner; men den har derhos troet at burde optage et tredie Punkt, hvorved den haabede, at endeel af de Ulemper og Bryderier vilde kunne afværges, som vilde flyde af en streng og indgribende Gjennemførelse af Principet og Skadeserstatning. Det er desaarsag, at den har foreslaaet, at det Vildt hvoraf Skade især foraarsages, nemlig Kron- og Daavildtet, skulde holdes indesluttet i Dyrehaver, og dette Spørgsmaal staaer saaledes i den nøieste Forbindelse med Spørgsmaalet og Skadeserstatning, idet de betydeligste Skadestilføielser derved ville forhindres, og det, saavel af Stænderne som af Regjeringen som rigtigt anerkjendte, Princip, som Følge deraf, indskrænkes inden saa snevre Grændser, at det ikke lettelig kan foranledige Misbrug. Blandt flere Talere yttrede Capitain Buchwald: "Da flere Deputerede af Godseierstanden, have erklæret, at Vildtstanden her i Landet neppe noget Sted skulde være for stor, maa jeg, for at hindre flere Yttringer i den Retning, erklære, at jeg er overbeviist om, at den paa mangfoldige Steder notorisk er saa stor, at den tilføier betydelig Skade, og navnlig er den paa Taasinge saa stor, at det ikkun er ganske faa Dage siden, at en Huusmand i Troense traf ikke mindre en 6 store Hjorte paa sin lille Lod, hvilke det kun med Møie lykkedes han at forjage. Troense bestaaer af over 100 Huse, og er saa stærkt befolket, at den snarere maa ansees som en Flekke end som en Landsby, og dog er det selv i denne nætbebyggede By ikke muligt, om Sommeren at holde Vildtet borte fra Haverne, saa at Eierne maae deele deres Urter og Frugt med Vildtet; og om Vinteren er det aldeles umuligt at have en grøn Spire, med mindre Urterne flyttes tæt op til Husene, og indgjerdes eller indespærres. i Kasser. Vee det unge Frugttræ, som ikke ved Vinterens Begyndelse er bleven behørigen indviklet i Torne og Halmbaand; thi inden Foraaret vil det være aldeles ødelagt. Afvigte Vinter var der en Huusmand, som netop dengang var fraværende og da hans Kone ei tilbørligen havde sørget for en saadan Emballage, led han et Tab af i det Mindste 25 Rbd. paa sine Frugttræer, desuden afslaae de store Hjorte Grenene og Frugtknopperne af Træerne med deres Gevirer, og disse Beskadigelser, ere saa meget mere følelige for de vindskibelige Beboere, som det netop især er ved Udbyttet af deres Haver og Træfrugter, at de skulle samle den svære Afgift, de svare af deres Huse. Naar Skadens Størrelse er saa stor i Haverne, kan Enhver tænke sig, at Ævret aldeles er opgivet paa de aabne Marker, og, for at Vildtet ikke skal hindres i sine endnu lovlige Marscher omkring paa Markerne, eller forstyrres i sin Fordøielse, er det under Fæstes Fortabelse forbudt at holde nogen løs Hund, om det saa end kun var en Moppe, saa stor som en Muldvarp. Hvis da Nogen søger Erstatning hos Herskabet, kan han vente samme Svar, som en Møller fik, paa hvis Lod henved 10 Dyr havde taget stadigt Ophold, det nemlig, at han, førend han fæstede Stedet, kunde have erkyndiget sig om, hvor stor Vildtstanden var paa Øen."¬