Københavns Adresseavis, 1775-06-20
Da disse ulykkelige Folk saae sig herved berøvede alt Haab til nogen Tid at blive frelste fra dette elendige Opholdsted, vendte de tilbage igien til Hytten fulde af Bekymring og Sorg. Det første, som de vare betænkte paa, hvilket man let kan forestille sig, var at pønse paa Midler til at faae deres Underholdning, og at forbedre deres Hytte. De tolv Skud Krudt, som de havde, forskaffede dem lige saa mange Rensdyr, som ere i temmelig Mængde paa denne Øe. Hytten fandtes mange Sprekker imellem Bræderne, hvorigjennem Luften kunde trænge ind; men denne Feyl afhialp de snart med deres Øre; thi da Træet endnu var got, (som overhoved holder sig længer i de kolde Egne, og lider ikke saa meget af Ormene, kunde de let drive Bræderne sammen, og de øvrige Aabninger tilstoppede de med Mosse, hvormed heele Øen var bedækket. Dette Arbeyde var mindre fremmed og tungt for disse gode Folk, da de vare Russer; thi alle russiske Bønder forstaaer sig paa Tømmermands Haandverk, og bygger selv deres Huse. Der er intet Træe, ja ingen Buske paa hele Øen, eller paa alle de andre Øer af Spidsbergen. Dette var en slem Omstændighed for disse ulykkelige Folk; thi uden Jld kunde de ikke holde det ud i den strænge og kolde Luft, og uden Brænde kunde de ingen Jld have. Men da de gik omkring ved Strandkanten, fandt de saa meget Træ, som var tilstrækkeligt til deres Behov, undertiden Vragstykker af Skibe, mangen gang hele Træer med Rødder, som af Bølger, ne temmelig hyppig bliver kastet i Land i alle nordlige Egne. J tet var nyttigere for disse Folk, end nogle Bræder, hvor i der fandtes en stor Jernhage, og nogle store Søm af 5 til 6 Tommers Længde, og forholdsmæssig Tykkelse, samt nogle andre Stykker Jern, formodentlig en Levning af et i disse Enne forgaaet Skib. Disse Stykker fandt de ved Strandbredden paa en Tid, da Mangel paa Krudt lod dem befrygte, at de skulde blive et Rov for Hungeren, efterdi de Kensdyr, som de havde skudt, næsten vare fortærede. Dette lykkelige Tilfælde var endnu ledsaget med et andet: de fandt ved Strandbredden en Rod af et Fyrretræ, hvis Skikkelse var næsten som en Bue. Nødvendigheden, som er Opfindelsens Møder, lærte dem med deres Kniv at danne denne Rod til en Bue, som lykkedes got for dem. Men nu fattedes de Snoer og Pile, og hertil vidste de ikke at finde paa noget Raad. De besluttede altsaa for det første ikkun at giøre et Par Lantser, hvorved de kunde forsvare sig imod de hvide Biørne, som ere de allergrusomste i deres De fandt, at de ikke uden ved Hielp af en Hammer kunde giøre Spidser hverken paa Lantserne eller Pilene, og forsøgte derfor at giøre sig en af den forbemeldte store Hage. De gjorde den givende, udvidede det Hul, som af en Hændelse fandtes midt derudi, ved Hielp af det største formeldte Søm, hvorudi de siden satte et Slaft. En stor Kampesteen tiente dem i Stedet for Ambolt, og et Par Rensdyr horn brugte de i Stedet for en Tang. Ved Hielp af dette Verktøy frembragte de et Par Spidser til Spyde, stærede dem paa Stene, og handt dem saa fast som mueligt med Remmer af Rensdyrhuder til Stokke, omtrent af en Mands Arm Tykkelse, som vare tagne af de paa Stranden opkastede Træers Grene. Med disse Vaaben besluttede de at angribe en hvid Biørn, hvilken de ogsaa nedlagde, efter en haardnakket og meget far lig Modstand, og derved formerede deres Levnetsmidler De befandt Kiøbet deraf meget got, og i Smagen næsten som Oxekiød. Senerne lode sig uden Møye flekke saa sine som man vilde; og dette var uden Tvivl den lykkeligste Opdagelse, som de havde kundet giøre; thi foruden den Nytte. hvorom siden skal meldes, tiente samme dem ogsaa til Snore til Buen. Dette Foretagendes lykkelige Fremgang, opmuntrede dem til at forsøge flere. De smeddede smaa Stykker Jern til rette til Pile=Spidser, og efterat de vare gjorte skarpe, bandt de samme med Senner af Biørne til smaa Stykker FyrreTræe, hvorpaa de ligeledes med finere Biørne=Sener fæstede Fiedre af Søefugle. Paa denne Maade vare de nu forsynede med fuldstændig Bue og Pile, med hvilke de vare lykkeligere end de ventede; thi de har i den hele Tid, som de opholdt sig paa denne Øe, skudt ikke mindre, end 250 Rensdyr og et stort Antal blaa og hvide Ræve, hvis Kiød ligeledes tiente dem til Næring, og Skindene til Klæder og andet Brug imod Kulden i et Land, som ligger Polen saa nær Af hvide Biørne har de i den hele Tid ikkun dræbt 10 Stykker, og det med den yderste Fare, thi de har en meget stor Styrke, og forsvarer sig med forfærdelig Hæftighed og Grumhed. Den første angrebe de med Forset, men de øvrige i nedlagde de ved at værge sig imod dem. Thi Biørnene gik undertiden løs paa dem, og nogle vovede sig endog ind i det første Kammer i Hytten. Dog viiste ikke alle lige Dristighed og Mod, maaskee naar de vare mindre plagede af Hunger, Undertiden toge de Frugten; men dog alligevel vare disse arme Søefolk i bestandig Frygt og Angest, at de engang skulde blive et Bytte for disse grusomme Dyr. De vare i en lang Tid nødte til at æde Kiøbet næsten raadt, thi deres Ovn var ikke skikket til at kaale noget deri. Med Brænde vare de heller ikke tilstrekkelig forsynet, for at kunde underholde en dobbelt Jld, en til Varmen og en til Kogning Paa den ubehagelige Nødvendighed, at de maatte æde deres Kiød halv raadt, raadede de i den følgende Tid nogenledes Bod derved, at de i Sommer Maanederne tørrede en Forraad deraf i den frie Luft, som de siden hængte op i Hytten, da det blev fuldkommen udtør et og røget. Det paa denne Maade tillavede Kiød betiente de sig af i Stedet for Brød, og det friske Kiød blev dem derved desto behageligere igien. Deres eneste Drik var om Sommeren det Vand, som i liden Mængde flød ned af Klipperne, men om Vinteren hvad de optøde og smeltede af Snee og Jis det eneste Kar, hvoraf de hertil kunde betiene sig, var den lille Kiedel. Man veed, hvor meget de Søefarende maae udstaae af Skørbug, og at dette Onde faaer desto mere Styrke, jo mere man nærmer sig til Polerne. Disse ulykkelige Matroser saae vel, at det vilde mangle dem paa de fornødne Midler, til at blive helbredede fra denne Sygdom, naar de en gang vare angrebne deraf, de vare derfor betænkte paa, ved deres Levemaade at afværge den. En af den gav sine Kamerater det Raad, at nedsluge raadt haardt frøsset Kiød smaa Stykker, og derpaa drikke varmt Rensdyr Blod, giøre sig saa megen Bevægelse som mueligt, og æde Cochleare, som voxte paa Øen, men ey i stor Mængde. Det er vel ikke afgjort, om frøsset raadt Kiød og varm Rensdyr Blod kan virke noget imod denne Sygdom; men Cochleare og Bevægelse ere af bekiendte Virksomhed. De tre af Selskabet, som efterlevede ovenmeldte Regler, bleve fuldkommen frie; den fierde derimod, som af Naturen var borsk og lad, og kom aldrig uden for Hytten, naar han kunde undgaae det, blev strax efter deres Ankomst angre den af Skorbug, han tilbragte sex Aar i en høyst elendig Tilstand, og i den sidste Tid blev han saa svag, at han ikke kunde sidde, og ikke engang føre Haanden til Munden, saa at hans Kammerater maatte give ham Mad, pleye og behandle ham, ligesom et spædt Barn, indtil hans Død.