Norske Intelligenssedler, 1793-04-17
Man klager fremdeles over de store Udgivter, som vor Ungdoms Ophold i Kiøbenhavn foraarsager. Hvad Landets Tab angaaer, da er Sagen politisk, og dermed vil jeg her ikke befatte mig, hvad derimod private Folk formener at spare ved et Universitets Anlæg i Norge, har jeg ondt ved at begribe. Forskiellen i Priserne paa hvad en Studerende behøver vil neppe blive meget betydelig; men set endog dette, kan man da glemme de mange og store Stipendier, hvormed denne rige Stiftelse opmuntrer og understøtter de Trængendes Flid, de mange Leyligheder, der gives, til selv at erhverve noget uden derfor at tilsidesette sin egentlige Bestemmelse? Hvor mange leve der ikke beqvemt og anstændig, som af egne Midler og paa et andet Sted vanskelig skulde have den. den nødtørftige Føde, Tænker man, at saa ung en Indretning, som et norsk Universitet i denne Henseende strax skal kunne maale sig med det gamle, paa hvis Ziir allerede flere Tidsaldre have med Jver arbejdet? Jeg veed vel, man har væbnet sig med Grunde for at tilvende det første nogle af det sidstes Rettigheder og Formue, men frivillig giver det ikke Slip derpaa, og Processens Udfald er uvis: i hvert Tilfælde bliver det dog umueligt at skille det ved de Fortrin, som ere Stedet at tilskrive. Jeg tviler derfor heller ikke paa, at hvis endog saa manges Ønsker heri bleve opfyldte, vilde dog de fleste heller besøge Universitetet i Kiøbenhavn, og ved nogen Lov at forbyde det ere vi nu, som jeg haaber, alt for oplyste til at falde paa Saaledes troer jeg da at have beviist, at et Universitet for Norges nærværende Forfatning ey er nogen passende Stiftelse. Men bør vi derfor ey ønske Videnskaberne blandt os meere udbredte og fuldkomnere Anstalter til at lære dem ved, end dem vi endnu besidde, unægtelig. For et par Aar siden har jeg efter en befaling til Skole=Rectorerne givet den allernaadigst forordnede Commission for det lærde Skolevæsen mine Tanker derom tilkiende, og vil her ikke gientage hvad jeg skrev, men aleene kortelig erindre, at bleve vore lærde Skoler, hvad den øverste Klasse betreffer, forvandlede til et Slags Academier, hvor enhver Hovedvidenskab fuldstændig kunde foredrages, og blev deres Forbindelse med Kiøbenhavns Universitet paa en fornuftig og ordentligere Maade fastsat, end ved de forhen saa kaldte Gymnasier, saa vilde Frugten af saadan Indretning strække sig langt videre, end af et Universitet, som maaske Lyst til Nyehed og en vis ockonomisk Betragtning fornemmelig giør ønskeværdigt for mange. J øvrigt kan jeg ey andet end biefalde den ædle Patriotisme, hvormed denne Sag paa nye er bragt i Bevægelse, og smigrer mig med, at de berømte og lærde Mænd, som har opvakt Publicums Opmærksomhed derpaa, vel i Hovedsagen nærme sig til samme Meening. Hvad endelig de foreslagne Middler angaaer til igien at giøre saavel Regieringen som Patrioter opmærksome paa denne Sag; saa maae jeg her erindre, at den anførte høye Commission udenTvivl ikke vil forsømme ogsaa at tage Norges Tarv i Overveielse, at den vist nok har giennemgaaet alle saavel tilforn som ved denne Leylighed gjorte Forslage, og at det derfor vilde være upas seende her at oprette ligesom en besynderlig Commission uden dertil nogen Fuldmagt at have øvrigt have vi Skrive- og Trykkefrihed, hvoraf enhver kan betiene sig: og dette langsomme men sikkre Middel til at sette Sandheden i sit Lys vil upaatvivlelig omsider giøre sin Virkning. Er det engang afgjort hvorledes de Underviisnings=Anstalter bør være beskaffne, som passe til Norges Forfatning, og er Staten ey istand til at bære Udgifterne, hvilke den dog efter min Meening kan, og det endog uden synderlig Byrde; saa vil Regieringen selv uden Tvivl tage Tilflugt til private Folks Fædrenelands Kierlighed, som det endnu ey synes Tid til at opfordre. Hvad Udsettelsen af en Priis angaaer for den bedste Afhandling over denne Materie, da var ingen maaske bedre skikket til at vinde den, end de Mænd, hvis Beskedenhed saa gierne vil overlade denne Bane til andre at giennemløbe