Viborger Samler, 1789-05-11
Nu indtræde vi i de skyggefulde Lysthuse, for at hvile og for at samle vore Tanker, og her underholdes nu baade Hiertet og Øiet, og Øret med mildere Gienstande. Vandspringets konstige Fart - de omringede Hekke - de høie Esper - de vingede Chore, og især Lundens Virtuos adsprede og omvexle det Behagelige med det Henrykkende. Men nye Optrin bie paa os. Skulde de bunklere og skyggefulde Steder ikke og have deres Angenemheder jo men høitideligere, men ærværdigere ere de Fornøielser, til hvilke de indbyde os. Nu ere vi da indviklede i det allerbunkkeste, og ligesom skiulte for den store Verden. Jntet Selskab, uden den glade Sanger, som bag de tætte Blade ved sine fulde Toner kalder omme Sukke fra vort Hierte, og lærer det at holde Samtaler med Himlen og Dyden. Her føler den Tænkende i denne melancholiske Eensomhed, alle Ensomhedens Sødheder. Han afbryder den, thi Hiertet er skabt til Forandringer, gaaer med langsomme Skridt ud fra dette skoggefulde Stille, for ret at nyde alle de omringende majestætiske Behageligheder, og taber sig omsider imellem Hobene, nyder det selskabelige Livs mere adspredende Fornøielser, og føler andre Glæder. Ja, mange ere de ædle Fornøielser, til hvilke en deilig Have indbyder os. Den har derfor den fulde Fordring paa vor 2) Der fortælles om den udødelige Roung i Engeland, at han i sin Have havde en Alle, i hvis ene Ende et perspektivisk Malerie var anbragt, som forestillede en Canopee, der noget fra bedrog den Spadserende at nærme sig den, for at sætte sig, men naar han kom til den, fandt han alene et Malerie, hvorover stod den moralske Tanke: Det Forgiængelige taber sig i Skygger. Opmærksomhed, fordi den med en mangfoldig Behagelighed underholder os, og deriblant fornemmelig stiller os saa mange Underbeviser paa Skaberens Godhed og Viisdom for Øinene. Ethvert Blad er Almagtens Prædikant, og enhver visnet Blomst, ethvert nedfaldet Løv taler Viisdom for den Dødelige. Hvor opløftende glider Tanken fort imellem de behageligste Omvexlinger. - Hvor nærmer den sig Uskyldighedens Grændser! -der, hvor Mennesket føler sig selv, og sit ypperlige Fortrin føler sig, som et endnu større Under, end alle de han har betragtet - af Almagtens og Kiærlighedens Haand. Disse ere Følelser, som en delig have er i Stand til at opvække, – men den er endnu mægtigere: Den formaaer at lette det bekymrede Hierte, adsprede tunge Tanker, muntre det besværede Sind og giøre Sielen fri og opløftende; Dog kunfor den Følende - Thi for dem, som besøge disse indtagende Stæde, enten for at mætte en blot Sands, eller for en Forandrings Skyld, koldsindig og følesløs beundre disse Naturens yndige Stier, som man giennemgaaer de øde Ørkener - for dem har Haven ingen Skiønhed, ingen Angenemhed, eller som Young siger: Rosen ingen Lugt, og Druen ingen Smag Men vi maae endnu betragte de konstige Haver fra en ganske ur Kant. Den menneskelige Vid kiender ingen Grændser; næsten overgaaer den sig selv; Ogsaa i Haver, kan den stige til den Høide, at man mere taber sig i Henrykkelse over Opfindelsens Magt, end Naturens og Konstens Skiønheder. Jkke nok at man nu har søgt at fornøie Sandserne, og muntre Sindet; ikke nok at man forøger Haven med Under og Pragt til det menneskelige Livs Fornøielser - Nei, den skal ogsaa ved alvorlige Forestillinger moralisere for Hiertet, afskildre os Livets vilkaarlige Tilstand, vise os Forgiængelighed i sit hele alvorlige billede, og opvække værdige Tanker hos os om det Evige. Melankbliske Skiønheder, hvor fortryllende ere J for Sielen, naar den river sig løs fra Jordens Sysler, og betragter sin sande Tilstand igiennem disse Livets Skygger!