Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1812-12-12
J Mathematiken betegner Ordet Maximum den største Qvantitet, der i noget opgivet Tilfælde er at opnaae. Naar en Qvantitet, der antages at være frembragt ved Bevægelse, tiltager eller aftager til den naaer en vis Størrelse eller Position, og derpaa igjen bliver større eller mindre, og man forlanger den nævnte Størrelse eller Position bestemt, saa kaldes Spørgsmaalet et problem de maximis et minimis. Fra Mathematiken er Udtrykket Maximum gaaet over i de cammeralistiske Videnskaber, og her betegner det: den høieste Priis, til hvilken Loven tillader, at sælge en Varesort eller hvilken nogen maa lade sig betale for sit Arbeide. Man indseer meget let, at der, hvor Varene findes i Overflødighed og ingen Mangel paa arbeidende Hænder er, der virker Kappestriden om at blive af med sine Varer, langt kraftigere end enhver Lov, som, overalt under saadanne Omstændigheder er aldeles unødvendig. Ved bestandig paa ny at udtømme sit Overflødighedshorn tvinger Naturen selv Menneskene til at skille sig ved dens Producter, og ved de mange Fornødenheder, man trænger til og som Fleerheden af en Stats Jndbyggere kun ved Arbeide ere istand til at forskaffe sig, opstaaer et naturligt, frivilligt Tilskyndelsesmiddel til Arbeide, der gjør den Dovne flittig og den Ubillige billig. Vel kan man for et Øieblik ved konstige Midler fordyre enkelte Varesorter eller enkelte Arbeider, men uden Lovenes Medvirkning vil Concurrencen snart drive dem ned igjen. Og det er mærkelig nok, at mod Sædvane, frembringer her Aarsagen en ganske modsat Virkning, og netop de dyre Priser frembringe de billige. Naar Priserne have naaet en vis Høide, saa ville alle sælge, og netop derved at mange Sælgere, som denne Høide har lokket, stimle sammen, falde de ligesaa hurtig som de ere stegne. Vi havde nyligen det meest paafaldende Exempel. Rugen var med eet stegen til 108 Rdlr.; men det varede neppe 8 Dage og den faldt igjen ned til 80 Rdlr., og det af ingen anden Grund end nu kom mange til Torvs med deres Rug, som Rygtet om den overdrevne høie Priis lokkede. J Fredstider og naar Alting gaaer sin naturlige Gang er altsaa intet mindre nødvendigt end lovbestemte Priser for Varer og Arbeide. – J det Øieblik, Lovene see sig nødsagede til at blande sig heri, saa ligge Aarsagerne til Prisernes Opdrivelse i ganske andre Omstændigheder. Disse ere enten naturlige eller occonomiske. Til de naturlige henhører Misvext, Epidemier &c., til de oeconomiske: Ufred og den deraf flydende Forstyrrelse i Pengevæsenet &c. Hos os er det i dette Øieblik mere de occonomiske end de naturlige Omstændigheder, der have bragt Priserne paa alle muelige Ting til en forhen uhørt Høide. Det er vist, at Egennytten ogsaa har havt en betydelig Deel heri, men - gaaer man tilbage til den første Kilde, saa er Pengecoursen dog den første og vigtigste Aarsag til de bestandig alt mere og meere stigende Priser, og de, som enten i Landet selv eller Udlandet have fremskyndt denne vor ufordeelagtige Pengecours, maa nødvendig betragtes som de første Ophavsmænd til alt det Onde, Almeenheden nu frister. At den Krig, hvori vort Fædreneland saa uretmæssig er bleven indviklet, nødvendig maatte virke ufordeelagtig paa vort Pengevæsen, kan ingen Saakyndig nægte, men at vor Cours aldrig var bleven til hvad den er, om man ikke ved konstige Midler havde fremskyndt dens Ødelæggelse, er desværre en afgjort Sandhed. - Da Pengene ere den Maalestok, hvorefter Prisen paa enhver Ting, der kan blive en Gjenstand for Handel og Omsætning, og derhos i sig selv har en sand, indvortes Værdie, bestemmes, saa er det saare naturligt, at alt, skjønt i ulige Grad og ikke paa eengang, maatte stige ligesom Coursen efterhaanden forværrede sig. Udtrykkene, Opskruerie, Udsugerie, Aagrerie a. maatte derfor blive høist ubestemte og vaklende Begreber netop fra det Øieblik af, vor Cours blev saa ubestemt og vaklende. Hundrede Rigsdaler for en Fjerding Smør betragter man f. Ex. som en ugudelig Priis, men seer man hen til Coursen, saa vil man finde, at i det mindste Holsteneren, der nu engang vil beregne Alting efter Specier, alligevel ikke faaer mere for sit Smør end han har faaet i Fredstider, endog naar Priserne stode laveste Rigtig nok indvender man her, hvorfor skulle Landets egne Producter være saa dyre, hvad kommer Coursen os ved Men i Almindelighed have de Mennesker, der fremkomme med saadanne Jndvendinger, en indskrænket Synskreds. Vist kommer Coursen os ved, og unægtelig bør Priserne paa Alting for en stor Deel rette sig efter den, saa længe som de circulerende Penge vedblive at være et Repræsentativ for alle Varer og Arbeider. At bevise dette synes her aldeles overflødigt. Men herpaa indvender man maaskee igien: hvor er det mueligt, at Alting kan betales efter eller endog kun i Forhold til Coursen, Lader os antage, at Alting skulde være kun 8 Gange saa dyrt, som før Krigen, og vor seneste Cours var jo 1745, saa maatte jo en Mand, der kun har 1500 Rdlr. aarlig Jndkomst, bruge 12,000 Rdlr., og hvor tager han dem fra? Jeg hører Tusinde istemme samme Jndvending, og spørge, hvor er det mueligt, at Alting kan være steget saa meget? Jeg svarer paa dette Spørgsmaal med et andet Spørgsmaal, hvilken Ting, naar jeg undtager et Par Poster, ere ikke nu, lige fra Brænde til Sand, lige fra Brød til Viin, ikke i det mindste otte Gange saa dyr som for Krigen, Sporger man nu fremdeles, hvorledes er det da mueligt, at de fleste Mennesker, hvis Jndkomster langt fra ikke ere vorne i samme Forhold, kunne leve? Herpaa maa jeg svare: at de fleste, som kun nogenlunde kunne lade sig betale efter Tiderne, og disses Antal er Legio, virkelig ogsaa lade sig betale derefter, og at de øvrige, naar de ikke paa andre Maader vide eller have vidst at høste Fordeel af Tidsomstændighederne, umueligen kunne leve som de have levet før, men nødvendig maa give Slip paa mangen en kjer Nydelse, mangen en Beqvemhed i Livet, er alt for viist. At mange endog maa gjøre Gield, og sælge et og andet Stykke, af Trang, i Haab om bedre Tider, er ikke mindre vist. midlertid er i det sidste Halvaar Alting stegen til en Priis, som trykker endog de stærkeste Skuldre. Man tilraader rigtig nok mod den herskende Dyrtid to fortræffelige Lægemidler. Jndskrænkning og Tarvelighed. Men man kan dog ikke meer end indskrænke sig, ikke mere end være tarvelig! Livets første og væsentligste Nødvendigheder, kan man dog med al Jndskrænkning og Tarvelighed ikke undvære, men selv disse Fornødenheder stige med Coursens Forværrelse og den med den daglig om sig gribende Pugeraand. Under saadanne Omstændigheder er det naturligt, at enhver, der mener det vel med sit Fædreneland, fremkommer med Jdeer og Forslag til at raade Bod paa hiint store Onde. Blandt de Forslag, der hidtil i saa Henseende ere gjorte, er ogsaa det, at fastsætte et Maximum. Kongen, som værdiger hvert gavnligt Forslag sin allerhøieste Opmærksomhed, har udnævnt en Commission til at foreslaae et Maximum af den Betaling, som en Haandværksvend kan fordre af sin Mester for sit Arbeide og ligeledes et Maximum af den Fordeel, Haandværksmestere og Detailhandlere kan tilkomme for præsterende Arbeider eller udsælgende Varer, dog med Undtagelse af Tømmer= og Muurlauget.