Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-11-06
Jeg har med Fornøielse i No. 86 af Skilderiet læst et Stykke, betitlet: "Om Pennestridigheder" og billiger ganske og aldeles den Mening, at lige saa nyttige og gavnlige saadanne Stridigheder ere, der have en videnskabelig Tendents, ligesaa skadelige, ja vanærende ere de Pennefelder, der have deres Oprindelse af Ondskab og Hevngierrighed. Jeg boer ude paa Landet, og holder de fleste periodiske Skrifter og Dagsblade, deels til Adspredelse og Morskab, deels til Nytte og Gavn, da de afgive et tro Billede paa Tidsalderen og dens Fremgang eller Aftagende i Cultur. Men, hvor ofte bortslængte jeg ikke med Fortrydelse disse Blade, naar jeg, især i de sidste Tider, fandt dem opfyldte med usle Kjævlerier, der undertiden bare Præg af en Raahed, som maa opfylde Enhver med Foragt mod saadanne Skrivende. Hvor megen Arrogance og Selvtillid, tænkte jeg da, hører der ikke til at kunne indbilde sig, at Publikum skulde interessere sig for deres ofte ubetydelige private Anliggender og Stridigheder, og hvor ringe Omdømme og liden Agtelse maa Udgiverne af deslige Tidskrifter være for deres Læsere, naar de troe at kunne more dem med saadant Skriverie? Jeg har derfor undret mig over, at endnu ingen opløftede sin Stemme mod dette Uvæsen, og glædedes inderlig, da jeg saae, at det var skeet i Skilderiet. Dog frygter jeg for, at det kun vil frugte lidet; thi slige smaa Aander ere alt for indbildske og opblæste til, at de skulde lade sig skræmme ved Mishag, i hvor tydeligt og bestemt det end bliver yttret. Forgjeves tilraaber man dem: Quiconque qui parle tant Cherche en vain Part de plaire. Et seroit bien plus divertissant Stil trouvoit celui de se taire, de ere blot for en Tid at bringe til Taushed, ligesom Frøerne, der kun aflade at qvække, saalænge man slaaer med Stokken i Vander. Gud veed, hvor længe denne tøilesløse Skrivefrækhed, skal vedvare, og det vilde være et sørgeligt Tegn paa vor Tidsalders Cultur, hvis virkelig, som man forsikrer mig, Mængden af Læsere skulde finde Behag i slige Skriverier. J en herover forstemt Sindsstemning var det derfor at jeg engang nedskrev følgende Tanker om den tiltagende Skrivesyge. Hvis de, især i Forening med hvad der er fremsat i No. 85 af Skilderiet, blot kunde tilbageholde een eneste skrivesyg og trættekjær Pen skulde jeg ansee det Øjeblik, jeg fik sligt at vide, for eet af de lykkeligste i mit Liv. Hvor skuffedes ei den, som først opfandt den Kunst at skrive! Han drømte sikkerlig ei om, hvad deraf vilde blive; Han troed glad en herlig Kunst at finde, Hvorved Udødlighed han kunde vinde; Han troed Dyd og Kundskab, Vid at gavne, Som til Udbredelse nu intet Middel savne; Dog at, hvor blev hans Haab bedraget! Mon for at gavne, Mængden skriver nu, For nyttig Kundskab, Held at brede ud Hvad man ved Tænkning, megen Flid, Ved Dagens Lys og natlig Lampes Skin, Har fundet, at prente andre ind Mon det er nutildags Skribentens Jd? Mon ene den, hvem Lærdom, Aand ophøier, (Som gavner Verden og fornøier) Blot skriver nu, O, ne! Enhver, Som ellers levet har i Fryd og Gammen, Og blot kan stave lidt og lægge sammen, Han føler nu en indre mægtig Drift, At give ud et eller andet Skrift, Ja end opflammes saa af Næstekierlighed, At han vil lære Andre hvad, han selv ei veed. En skriver blot, fordi han har en sulten Mave, Og er for doven til at pløie eller grave; En Anden end, fordi han kjedes jammerlig, Og derfor vil at Verden og skal kjede sig; En Tredie dypper blot sin Pen i Galde, For at faae Næstens Ære til at falde; En Fjerde søger ikkun skjændig Hæder J Skriverie mod Tugt og gode Sæder. Og havde han, som, i en hellig Jver, Opfandt den ædle Kunst, blot seet Hvad Mennesket nu til at skrive driver, Og den Fortred, som alt derved er skeet; Ja, havde han blot kunnet ahne den: En Kunst han havde strax tilintetgjort, Som meget Ondt frembragte, lidet stort, Og havde aldrig nogensinde spidset Pen! Agricola.