Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1779-04-02
En Oversættelse af Hr. Wieland. en største Deel af Menneskene, Arete, ere opblæste ved at føle, deres eget Værd. Dette kommer deraf, at de ej veed et Menneskes rette Værd. De kiender ej sig selv. De vide hverken hvad de ere, eller hvad de skal være. En viis Siæl glemmer ikke at Gud selv har afveiet dens rette Værd. Den har ikke glemt, at paa Dommens Vegt vejer Smukhed og Vittighed, Rigdom og Høyhed slet intet. Allerede her er Mennesket intet mere værd, end det skal blive, naar det, afskilt fra Legemet, enten med sin Dyd, eller med Overbeviisning om et ilde ført Levnet, skal indgaae i den usynlige Verden; denne vigtige Sandhed svæver altid for en saadan Siæl. Og hvor kan den da andet end være ydmyg? Hvor den kaster Øyne finder den Gienstande, som paaminde den om sin Ufuldkommenhed. Tænker den paa Gud; saa seer den, at den har intet godt, uden den har det fra ham; Den betragter Mængden af hans Velgierninger og bliver tret af at tælle dem. Hvor lidet sig ger den skamfulde til sig selv, har jeg vidst at benytte mig af al denne Naade: Hvad Fremgang havde maaskee en anden gjort i Dyd, hvis den dertil var dragen saa kraftig og paa saa mange Maader som jeg; Seer den paa sin Næste saa gjør den sig nøye Bebreydelser. De livløseste Guds Gierninger beskiæmmer dem. Den heele Natur adlyder dens Skabers Vink. Solen og Stiernerne løbe utrættede i deres Kredse: Alle Ting ere i Bevægelse, for med ærbødig Stilhed at fuldbyrde den eviges Øyemerke. Og jeg, Hvor efterladen er jeg, efterladen i de Pligter, hvis Udøvelse dog er mit eget Bedste, Kaster den et Øye paa de evige Saligheder, hvilke den guddommelige Forsoner har aabnet den, paa de Dydiges umaalelige Herlighed, hvilke da ere Englene lige, og have Adgang til Guddommens Beskuelse; O! hvilke kunstige Grunde til at ydmyge sig giver ikke denne Tanke, hvor stolt den end synes at være Just denne store Tanke: Paa mig venter en uendelig og fuldkommen Sallighed; denne sætter vor Uværdighed i det klareste Lys, Ach Arete, om end og vort heele Liv var en eneste Kiæde af lutter dydige, ædelmodige og velgiørende Gierninger, saa var der dog intet Forhold i mellem det og en uendelig Belønning. Men vort Hierte siger os, at det er langt fra at vi endnu ere det, som vi efter vor egen Jndsigt, skulde være, Tænk kun paa det eneste, hvor ofte knurrer vor Siæl, i det ringeste hemmeligen, mod den guddommelige Skiæbne, mod Tingenes Sammenhæng og Tilfælde, hvilke dog overeensstemme med Guds Hensigter. Hvor til trættes vor Taalmodighed, da vi dog over os see en Himmel fuld af udødelig Glæde, mod hvilken alt det vi lide her i Tiden neppe kan ansees som en fæl Drøm, hvis med følgende Skrek snart gaar over, og naar vi opvaagne, kun lader os dets bedre, føle vor Tilstands Lyksalighed! O hvilke ufuldkomne, hvilke sig selv ulige, vage og vanmægtige Skabninger ere vi Hvor liden Aarsag have vi til at speyle, os i vore gode Egenskaber, eller ligesom Narsissus, at forelske os i vor egen Skiønhed! Vi maae være saa gode, som vi ville, saa have dog vore Mangeler altid Overvægten. Er det vort Alvor at tragte efter Fuldkommenhed; saa maae vi være ydmyge. At hykle for os selv, og betragte os alene paa den gode Side, hjælper os kun lidet til vor Forbedring. Vi maae beskue og føle vor Mangeler, naar vi derfra ville befries. Hvor vel meente vor guddommelige Lærer det med os, da han saa eftertrykkelig anbefalede os Ydmyghed, Ydmygelse for Gud, Følelse af vor egen Uværdighed, og af vor, om ey Naaden var, Ulæggelig Elendighed. - Denne giør os beqvemme til at modtage af ham en Naade efter den anden; Denne lærer os at bede, denne lærer os at overbære med vore Brødre; thi gjorde vi en det, kan vi ej selv bestage. Den - Stolte aftager stedse i det Gode, siden han aldrig troer at kunde voxe, utaknemmelig river han til sig alle Guds Velgierninger, lige som han dertil havde Ret; han knurrer naar hans Fortienester, som han troer, ikke vederfares Ret; Han haver andre formedelst de Fortrin, som han seer skinne hos dem, ret ligesom Bebreydelser, der vise ham, at ham endnu feyler noget. Han foragter alt fortræffeligt, hvoraf intet er hos ham selv, derimod brøster han sig af Fortrin, som maaskee kun ere falske Juveler og Flitter Guld; Han er en streng Dadler af sine Brødres ringeste Svagheder; Han seer ey sin eegen Hæslighed; Han merker derimod med sit onde Øye smaae, næsten umærkelige Feyl, hos de skiønneste Siæle. Kun en Ydmyg kan være en sand Menneske Ven; Kun han kan være Medlidenhed med Menneskenes moralske Eien dighed, som er meere Ynkværdig end alle Legemets Bræk og alle Lykkens Viderværdigheder; Han allene kan være sagtmodig og med Kiærlighed forbedre andre, da han allerne er streng mod sine egne Fejl; Og saaledes voxer han uformerkt i det Gode, stiger fra et Visdoms og Dydens Trin til det andet og ligner Englene, skiønt han kun troer, at være en skrøbelig Dødelig.