Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1812-03-24
Vorfatteren af nærværende bemærkninger kan ikke nægte, at Bekjendtgjørelsen om ovennævnte Høitidelighed, saaledes som den læstes i vore offentlige Blade, gjorde et ganske besynderligt Jndtryk paa ham. Ogsaa han fandt Æresbeviisning og Udmærkelse paa et saadant Sted og under saadanne Omstændigheder høist paafaldende. Men efter modnere Overveielse har han sundet, at Sagen, betragtet i sit rette Lys og fra den rigtige Synspunct, langt fra ikke er saa uhensigtsmæssig eller saa upassende, som man af en skrydende Avisbekiendtgjørelse skulde formode. Penia kalder Fangers aarlige Løsladelse, før deres bestemte Straffetid er forløben, en Høitidelighed. Vel skeer Løsladelsen paa en Høitidsdag - Kongens Fødselsdag - som en umiddelbar Følge af Hans Majestæts Naade, der paa denne Dag udbreder sig til dem, som efter Loven for evig have forbrudt deres Frihed. Vel vente Fangerne paa en saadan Dag med største Længsel; vel er den for dem, der erholde deres Frihed, en frydelig Dag, paa hvilken Staten atter optager dem i sit Skjød og hele Stiftelsen finder ny Anledning til at paaskjønne Kongens Mildhed, men er det ikke billigt, at Monarkens Fødselsdag ei blot høitideligholdes i Lykkens glimrende Sale, men tillige i Elendighedens skumle Bolig? Da Høitideligholdelsen kun bestaar i den sædvanlige Gudstjeneste, hvor man i en Tale fra Prækestolen forestiller de Fanger, der løslades, den dem beviste Naade, og formaner dem til at takke Gud og prise Kongen, saa maa denne Høitidelighed, dersom man iøvrigt med Føie kan kalde hiin ceremonielle Løsladelse saaledes, betragtes som en umiddelbar følge af Kongens Fødselsdag, men ikke af Fangens Frigivelse. At Stiftelsens Bestyrer søger at benytte sig af denne Leilighed til at virke paa alle de øvrige Fangers Æresfsletse, som hos intet Menneske, det være nok saa fordærvet, kan være aldeles uddød, naar man kun forstaaer at træffe den rigtige Punct, synes at være meget hensigtsmæssigt. Tænker man sig Stiftelsen, som en Samling af 550 Mennesker, ligesaa forskjellige af Characteer som Temperament, udelukkede fra alt borgerligt Samqvem og saa at sige udgjørende en Stak i Staten, saa kan man ikke nægte, at en saadan Handling, der staaer i Forbindelse med alle Lemmernes almindelige Tarv, maa nødvendig opvække stor Sensation i denne lille Republik. Selv den meest forhærdede Forbryder gaaer dog ved saadan en Leilighed i sig selv, lægger Mærke til den Naade, hans frigivne Medfanger have nydt, og det hos ham opvaagnende Haab om, at komme til at nyde samme Naade, er allerede et Skridt, til Forbedring. Tanken om Frihedens evige Savn, der ofte dræber det sidste Glimt af Æresfølelse og Sædelighed, forsvinder. Der opstaaer en gavnlig Kappestrid om at gjøre sig værdig til hiin Naade, og Forbedringshuset bliver til et virkeligt Forbedringshuus. - "Men," indvender man her: "hvad bliver der tilovers for Dyden, naar Lasten skal belønnes med Anbefaling og Udmærkelse?" saa svares, at man vilde misforstaae Begrebet om Æresbevisninger, om man troede, at en benaadet Fange, der ved sin Løsladelse fremkaldes og anbefales for sin gode Opførsel i hans Straffetid, nyder nogen misundelsesværdig Ære. Den sande Ære er noget, som enhver bør hige efter, men hvilken friMand, han staae paa nok saa lavt et Trin i Borgersamfundet, ønskede vel at nyde en saadan Ære, Fangens Fremkaldelse er altsaa ligesaalidet nogen Æresbeviisning, som hans ceremonielle Løsladelse nogen Høitidelighed, der gielder ham. "At der lægges Mærke til ham, som den, der har gjort Noget, hvortil han ikke er forpligtet, tør jeg ikke paastaae; men at der lægges Mærke til ham som den, der, tabt for Borgersamfundet og daglig omgiven af Forbrydere, ikke glemte sine Pligter, der dog ofte desværre tilsidesættes under langt bedre og lykkeligere Kaar, er noget, som ikke kan nægtes. Allerede den blotte Benævnelse Forbedringshuus, Tugthuus, viser Straffens Formaal: Forbedring. Naar nu denne under Straffetiden, allerede yttrer sig saa tydelig hos Fangen, at Vedkommende finde ham værdig til den Kongelige Naade, hvorfor skulde det da være uhensigtsmæssigt, at fremstille ham som et Exempel paa et Menneske, der har opfyldt Lovens og Straffens Øiemed, Hvorfor skulde hans Exempel, som det bedste, man har at opvise paa dette Sted, ikke kunne være lærerigt for hans Medfanger! "At det kun er af den Fangnes Tænkemaade og Handlemaade, af hans Opførsel, ikke blot i den nærmeste, men i en længere fraliggende Fremtid vi ene ere berettigede til at ansee ham forbedret, er noget, som jeg umuelig kan indrømme. Straffehusents Bestyrer skal anvende alt for at bringe Fangerne til Arbeidsomhed, Orden og Eftertanke, og saaledes give dem Midler i Hænde til Forbedring. Denne kan han kun bedømme efter deres Opførsel i Straffetiden. Til at læse i Fremtidens og Hjertets mørke Bog er han ligesaalidet som nogen anden Dødelig istand. Erfaringen har imidlertid lært, at den ved en saadan Leilighed yttrede Anbefaling eller Misbilligelse har havt den bedste Virkning; thi det er unægteligt, at i den senere Tid langt mere Orden og Arbeidsomhed er fremvirket ved hiint og andre Midler end ved Legemsstraf, der, nu meget sjeldnere finder Sted. - Hvad Formen af Løsladelsen angaaer, da paastaaer man, at netop det, som i Penia S. 55 anføres, er det høieste der skeer. Man hverken roser eller takker Fangen for hans gode Opførsel, men fremstiller ham blot for de andre som Mønster, forsikkrer ham om sin Fornøielse over hans Opførsel, opmuntrer ham til Opmærksomhed paa sig selv o. s. v. Enhver anden Maade at løslade ham paa vilde rigtig nok være ligesaa upassende som ufornuftig- At Folk fra Byen eller Omegnen indbydes til at overvære den ceremonielle Løsladelse, er noget, som saavel Bestyreren som de ved Straffeanstalten, ansatte Embedsmænd ere uvidende om. Fra Byen ere kun indbudne, foruden Penins Udgiven, de Embedsmænd og Andre, som Stilling, Embede eller Pligt satte i en nøiere Forbindelse med Stiftelsen, og mødte der end sidste Gang nogle enkelte andre, hvis Tal maa have været ringe, da Kirkens indskrænkede Plads ikke kan rumme mange, saa er det skeet uindbudet, og have de alle været Embedsmændenes Paarørende eller Venner. Hvad den Paastand S. 55 angaaer, at neppe noget kan være mere omfindtligt for Den, som har Æresfølelse, end i en offentlig Forsamling at høre sit Navn nævne som Forbryder, og personlig at skulle fremstilles for den, imodtog han end det allerhæderligste Skudsmaal om sin Opførsel og Forbedring, da strider den mod den S. 49 fremsatte Yttring, at den Fange, som løslades med Høitidelighed, vederfares nogen Ære, og stemmer aldeles ikke overeens med mine Grundsætninger om Straffens og Straffeanstalters sande Formaal. - Jeg har altid inderlig beklaget, at Straffen skal vedblive at virke moralsk, naar dens physiske Virkning allerede længe har ophørt. Man sige ikke, at dette Straffehuus nu eengang har hiin forhadte Benævnelse, eengang opvækker en forhadt Forestilling hos Mængden og at det er et frugtesløst Arbeide at kjælpe mod indgroete Fordomme. Hvorfor giver man da ikke dette Sted en anden, mindre forhadt Benævnelse? Hvorfor søger man ikke at indprente den store Hob den paa sund Morg grundede Mening, at naar Streffen er overstaaet bør Brøden, være glemt? Naar Paulus siger: det er af dine Handlinger du skal kjendes, saa mener han ikke de Handlinger, der allerede ere udsonede. Enhver Straf, den være ringe eller stor, bør, naar den skal virke som et advarende eller afskrækkende Exempel, i det Øieblik den fuldbyrdes, ikke være nogen Hemmelighed. Foragter eller tilsidesættet imidlertid nogen et Menneske, der for en begaaet Brøde, har udstaaet sin Straf og ved god Opførsel aflagt Prøver paa Forbedring, saa røber han Fordomsfuldhed og lav Tænkemaade, mod hvilke Staten ved Oplysningens Udbredelse af alle Kræfter maa arbeide. Det er ikke nok, at den Skyldige inddømmes i et Tugt- eller Forbedringshuus. Den Haand, som saarer, maa ogsaa forstaae at læge. At den løsladte Forbryder ikke af Nød eller Trang fristes paa ny til at begaae en Forbrydelse, er noget, som maa ansees for ligesaa vigtigt som hans Jnddømmelse. Hvad skal et Menneske vel foretage sig, som efter at have tilbragt en Deel Aar i et Straffehuus, løslades, blottet for Alt, udstødt fra sine sædvanlige Sysler, ja, hvad der er skiækkeligt at tænke sig, endog hos svage, fordomsfulde Folk, ofte mødende den inhumane Erindring: Han har jo været i Forbedringshuset. – Hvor billigt og hensigtsmæssigt er det altsaa ikke, saa længe som mange endnu beherskes af saadanne usle Fordomme, at kjæmpe derimod, ved at udmærke de Fanger, der ved god Opførsel have godtgjort, at Straffen, har virket til deres virkelige Forbedring? Hvo vilde vel betænke sig ved, at tage en saadan forbedret Fange i sin Tieneste, Og er et saadant Skudsmaal fra Stiftelsens Foresatte, ikke ligesaa kraftigt som hvert andet, Erfaringen har ogsaa lært, at de Haandværksmestere, der have taget saadanne udmærkede Fanger i deres Tjeneste, ikke noksom kunne rose deres Flittighed og gode Opførsel. Nytten af denne ceremonielle Løsladelse er altsaa dobbelt: først sættes den Løsladte lettere istand til at forskaffe sig Livets Ophold og dernæst opvækker den blandt Fangerne en gavnlig Kappestrid om at vise Forbedring. Jøvrigt falder det af sig selv at den Tale, som ved en saadan Leilighed holdes til Fangerne, maa, som Tilfældet er her, være ukonstlet og hjertelig, hverken indeholde for megen Roes og endnu mindre nogen Taksigelse, men blot gaae ud paa at vise, at Kongens Mildhed strækker sig til alle hans Undersaatter, ja endog til dem, som ved at overtræde de Love, der skulle beskytte alle, have forbrudt deres Frihed; at Straffens nærmeste Hensigt er Jndividets Forbedring, men ikke dets bestandige Lidelse; at det fra nu af paaligger den benaadede Fange ved fortsat Stræben efter at udmærke sig ved god Opførsel at gjøre sig den nydte Naade værdig; at de øvrige Fanger ved at følge hans Exempel kunne gjøre sig Haab om, efterhaanden at komme til at nyde samme Eftergivelse o. s. v. Paa saadan en Maade at give Samfundet et tabt Medlem tilbage, og derved at pleie og vande Haabets skjønne Blomst i saa mange Ulykkeliges, Faldnes og Haabeløses Hjerte, maa betragtes som en Handling, der er en oplyst Tidsalder værdig og, som rigtig udført, aldrig kan forarge nogen. Ved H. H. Biskop F. J. Bechs Afreise. Ei sidste Gang. Dig, Ven vor Skaal skal lyde: Ved festlig Seng. Os tit den end skal fryde! Blinker i Glasset, ædle Viin, Venner, virholde i Haanden; Dobbelt giør Vinen fro i Sind, Raskere hæver sig Aanden. Til Afskeds-Lyd Vort Blik idag mørkt blinker. Kun Haabets Fryd Os venligt her tilvinker. Tak for Du talde Norges Sag. Stedse dets Held var Din Glæde! Reis, men en glad Forenings-Dag Skjebnen os venlig tilstæde.