Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1846-09-11
Under Kongens Ophold paa Øen begynder Gudstjenesten ikke førend Majestæten er ankommen. Saasnart Kongen forlader Flækken, begynde begge Klokker, hvoraf den ene hænger i Kirketaarnet og den anden i et Trætaarn inde i Wyck, at kime. Begge Klokkers Toner danne tilfældigviis en Grundtone med den ovenfor liggende store Ters, en reen Samstemning af Prima= og Sekunda-Klang, der gjør et behageligt Jndtryk paa Øret. Menigheden har vel aldrig observeret dette harmoniske Forhold mellem Kirkens adskilte men stedse med hinanden secunderende Klokkers Lyd, ellers vilde de, for at opnaae Treklangen, anskaffe endnu en tredie, mindre Klokke, stemt i Qvinten, og Lyden af dem alle vilde da være uforlignelig. Det er stedse interessant for mig at betragte fremmede Ansigter; saa meget mere fulgte jeg denne Trang paa nærværende første Reise 11 September 1846. blandt Friserne, især i Søndags paa Kirkegaarden blandt den her talrig forsamlede Menighed, som i nogen Tid ventede paa Kongens Ankomst og som for en stor Deel bestod af Bønderfolk fra Sognets tvende Landsbyer, Boldixsum og Brixum, og blandt en talrig Folkeklynge, som om Eftermiddagen forsamlede sig omkring et spillende Musikkorps udenfor Kongens Bolig. Jeg fandt Frisernes Ansigter betydeligt forskjellige fra den slesvig danske Almues, og hvad der især vakte min Forundring, var den Liighed, som især Qvinderne havde med hverandre, der syntes at udgjøre en uhyre Sødskende= eller Familieflok; med faa Undtagelser saae Man altid det samme Ansigt hos Barnet, Pigen, Konen og den gamle Matrone, Naturens Orden vil, at der overalt skal herske Variationer, og at Skjønheden skal fremtræde i mangfoldige Skikkelser. Jeg blev derfor uhyggelig stemt ved denne stagnerende Eensformighed i Udtrykket af et Folks Aasyn, det forekom mig, og hvortil en hyppig Bleghed og lidende Ansigtsro bidroge deres Deel, at Friserne manglede den Vexelvirkning, hvorved ikkun Livet synes at kunne bevares for Hensygnen. Bemeldte eiendommelige Ansigtstræk, som Man tør ansee for den nuværende ægte frisiske Typus, tilstæder ingen Skjønhed, endsige nogen henrivende Yndighed. Dette uagtet fortaltes meget og føringske Heber, og en af disse saae jeg, nu givt og i Midalder; men hendes endnu herlige Ansigt har allermindst et frisisk Præg, nogen Jndvandring finder vistnok aarlig Sted fra Jylland og Slesvig, og baade hun og andre Skjønheder kunne nedstamme fra saadanne Fremmede. Forøvrigt udmærker den qvindelige Befolkning paa Føhr sig ved sin eiendommelige, ret smukke Jnsulardragt, bestaaende af Hovedtøi, Spencer (Perump), Forklæde (Schörtelduk) o. s. v. Hoved tøiet, som de kalde Braaind=Rosduk, er vunden omkring Hovedet som en Turban, under hvilken de Givte bære en skarlagenrød Hue (Hyp), som skinner gjennem det bagtil altid aabne Hovedtøi og gjør Bæreren kjendelig fra Pigerne. Spenceren er foran og ved Hænderne besat med store, udpunslede Sølvknapper, og naar Fruentimrene gaae til Alters, da bære de desuden et stort Sølvgehæng (Hagenlink) paa Brystet med en Guldmedaille i Midten. Forklæde er altid bagtil heftet ved en stor Sølvudpunslet Plade (Haak) kaldet. De mere forfængelige Piger og Koner hige efter at give deres Hovedtøi altid mere Form af den asiatiske Turban, og Nogle havde allerede opnaaet dette Øiemeed saagodtsom aldeles. Mandfolkenes Dragt adskille sig ikke meere fra den paa Fastlandet brugelige. Som et Exempel paa den hensynsløse Maade, paa hvilken flere af Dhrr. Godseiere benytte deres Ret til at indstille til enkelte af Statens Embeder, ville vi siger Kbhposten - anføre følgende Factum, der har dobbelt Jnteresse paa en Tid, da der i Stænderne er andraget paa Ophævelsen af denne Ret. Til et Præstekald, der for nylig var ledigt i Fyen, er for kort Tid siden bleven befordret en ung Candidat, der, første Gang han var oppe til Exammen, maatte forlade denne af let begribelige Grunde, og anden Gang, han gjorde et Forsøg i samme Retning, med Nød og neppe erholdt et knebet Haud ill. Præstekaldet, hvortil han er bleven kaldet, var naturligviis privat, og Kherre havde Jndstillingsret dertil. Der er nu vistnok Jngen, der misunder Hr. Kherren den Sjælesørger, han har følt saamegen Trang til at sikkre sig; men hvad der derimod er at lægge Mærke til, det er, at det Præstekald, hvorom her er Talen, er et af dem, om hvilke det udtrykkelig er bestemt, at de kun kunne søges af Candidater med bedste Charakteer. For at skaffe en aldeles uqvalificeret og i ingen Henseende betydelig Person et godt Embede, er der saaledes her handlet aldeles imod Lovens Bydende. Naar Man betænker, hvor sørgelige Udsigterne til Embedsbefordring her i Landet ere selv for de dygtigere Candidater, kan det ikke andet end virke indignerende at see odiense Rettigheder blive benyttede paa en saa odiens Maade.