Aarhuus Stifts-Tidende, 1844-01-11
J Mai 1842 fik jeg Madame Calundann under Behandling for en Øiensygdom med Blindhed, af en ondartet Natur. Uagtet Kuren i Begyndelsen gik saa heldig, at hun fuldkomment fik sit Syn igjen, faldt hun siden efter tilbage, hvorfor jeg i Julii Maaned atter fik hende i Kuur og behandlede hende indtil sidst i September, da hendes Syn igjen var meget forbedret, men Kuren langtfra tilende. - Paa denne Tid var Apotheker regningen løbet noget op, og da Hr. Apotheker Begtrup af gode Grunde nødigen vilde udlevere flere Medicamenter paa Hr. Procuratorens Regning, fandt Denne paa det beqvemme Raad, at give sin stakkels Kone under Qvaksalveren Lunds Hænder, da han saaledes kunde faae fri Kuur. Ganske imod sin Villie befandt Patient inden sig under homsopatisk Behandling indtil Sommeren 1845. Efter hendes Udsagn til mig havde hun ingen Tro til Kuren, men lod sig blot overtale af sin Mand, og dennes gode Ven, som Begge indbildte hende at hun blev bedre, uagtet dette ikke var Tilfældet. Da hun endelig fattede den fornuftige Beslutning at reise til Kjøbenhavn, bad hun mig at medgive hende en udførlig Beretning om hendes Sygdom, hvilket jeg lovede paa den Betingelse, at hun overlod mig Lunds Breve. Villig hertil gav hun mig Tilladelse til at skrive til hendes Datter, og opgav mig Stedet, hvor Brevene laae, NB. i hendes egne Gjemmer. Hun befandt sig den Dag her i Byen, for næste Dag at reise til Kjøbenhavn. Saaledes kom jeg paa en aldeles lovlig Maade i Besiddelse af omtalte Breve, i den Hensigt at forfatte en Sygehistorie; men da jeg nu fandt flere Yttringer, hvormed den usle Qvaksalver angiver min Behandling som Grund til Patientindens Øiensvaghed, erklærede jeg næste Dag for Madame Calundann, at jeg umuligt kunde taale denne Beskyldning og havde isinde at oversende det kongelige Sundhedscollegium Brevene, hvorfor jeg ikke kunde tilbagelevere hende dem strax. Heri fandt Madame Calundann sig, skjøndt jeg maa tilstaae det, meget nødigen, da hun frygtede sin Mands Vrede. At jeg endnu ikke har tilbagegivet de blot laante Breve er af den gode Grund, at jeg endnu ei har faaet dem tilbage fra Sundhedscollegiet. Efter at Madame Calundann var hjemkommen fra Kjøbenhavn, besøgte hun mig strax og takkede mig i de venligste Udtryk for min stedse beviiste Omhu for hende og for min Kuur, om hvis Rigtighed hun nu var bleven overbeviist ved at tale med de berømteste Øienlæger i Kjøbenhavn. Tillige bad hun mig om Tilladelse til igien at turde consulere mig, uagtet hun nok vidste, at hendes Mand hverken havde erlagt Lægehonorar, ei heller betalt mig for de mange Befordringer, jeg selv havde afgivet paa Reiser til hende. – Naar jeg nu tilføier, at det ifølge min Jnstrux som Districtslæge er gjort mig til Pligt, at indberette ethvert Tilfælde af Qvaksalveri, haaber jeg at enhver Fornuftig vil finde min hele Adfærd forsvarlig og daddelfri."J Anledning af Districtslæge Nyrops Forsvar (see ovenfor) siger Aalb. Avis blandt Andet: "Dette Forsvar er Jntet mindre end et Forsvar, og maa idetmindste fra Humanitetens Side forstærke Anklagen, mod den domfældte 79 aarige Oldings Bane, selv om Nyrop, som han i sit Jnserat siger, efter Embeds Medfør er pligtig til at indberette alle Qvaksalveri Tilfælde. Jnseratet aander desuden, ved Siden af udelicat Jndblanding af private Forhold, en saadan Lidenskabelighed imod den domfældte Ulykkelige, at man kun kan beklage, at see det udgaae fra en videnskabelig dannet Embedsmands Haand. Naar der sees hen til Nyrops egen Bekjendelse i Jnseratet, at det kun var fordi han ikke kunde taale Lunds Yttringer om ham, og altsaa ikke af puur Embedspligtfølelse at han optraadte som Homoopathens Angiver, saa vil Enhver let kunne bedømme, hvorvidt hans Adfærd har været saa dadelfri, som han mener, eller ikke. Der hører vistnok ogsaa mere end Hjerteløshed til at betragte den af Vedkommende foranledigede sørgelige Katastrophe, der dømmer en 79-aarig Olding til Tugthuset for Anvendelse af Kuurmethoder, som i mange civiliserede Lande ere autoriserede, fra den romantiske Side."