Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1814-05-10
Denne herlige Lysstraale udbredte sig fra Frankrig over Europas fleste og vigtigste Stater, og fordrev Fordommens mørke Sky. Skulde der endnu gives noget Land, hvor man, trods hiint Exempel, ikke følger Wessels store Bud: "hade Feil, men ei Personer", og hvor man vilde udelukke Mennesker endog fra den Jordbund, som hører os alle til, eller den Atmosphære, som Gud har skabt for alle levende Væsener, da er det sikkert saadanne høist ubetydelige Folkefærd, der endnu staae ligesaa langt tilbage i Tultur og Oplysning, som de i deres daarlige Jndbildning troe sig ophøiede over alle andre Nationer. færd fandt, som man kunde vente, sine offentlige Forsvarere blandt Parises Skribenter. Midt under disse vigtige Forandringer og Begivenheder morede Pariserne sig med ganske andre Gienstande. Arveprindsen af Parma, som Buonaparte havde udnævnt til Konge af Hetrurien, en ung veldannet Prinds paa nogle og tyve Aar, en Louis af det bourbonske Huus, i en glimrende spansk Gardenniform, opholdt sig i Paris, hvor Jndbyggerne i ti Aar ikke havde seet nogen Konge. Buonaparte viste sig meget venlig imod ham, men dog bestandig med den Mands Tone og Mine, der afsatte og indsatte Konger. Han lod til hans Hæder give Fester, skjønt ikke selv, men ved sine Ministere, og uden at være tilstede derved, som kostede adskillige Millioner, og som man siden Ludvig XIV Tid hverken havde seet saa prægtige eller glimrende i Paris. Mangen Pariser var endog saa troskyldig, at troe, at Buonaparte ved Enden af sin consulariske Løbebane vilde udnævne den unge Monark til Konge af Frankrig. De officiel le Blade bebudede derfor Kongens Afreise tidligere end han maaskee tænkte paa. Han reiste snart derefter, og medtog en egenhændig Skrivelse fra Buonaparte, hvori denne anbefaler hans Fader, Hertugen af Parmaa, at modtage ham som Konge og med alle de Æresbeviisninger, der tilkomme en Konge. Frugten af denne Reise var for den unge Prinds det herlige Toscana med 1 1/2 Mill. Jndbyggere, og 3 Mill. Rdlr. Jndkomster. At Toscana blev forvandlet fra et Storhertugdomme til et Kongerige strax efterat den ældste Republik i Enropa, Venedig, var bleven indlemmet i en monarkisk Stat, maa betragtes som en Prolog til det store Skuespil, der skulde opføres i Frankrig selv. Mueligen vilde Buonaparte derved sætte de Franske paa Prøve. Paa at give Storhertugen af Toscana Skadesløsholdelse for sit tabte Land, tænkte man aldeles ikke, snart skulde han have den i Tydskland, snart i Jtalien. Som Underhandler ved Toscanas Ophøielse til Kongerige fik Joseph Buonaparte naturligviis sin tilbørlige Andeel. Lystighederne og Festerne til Ære for den unge Konge havde sat Pariserne i det muntreste Lune, og deres Jubel og Glæde var uden Ende. Paa de store, pragtfulde offentlige Parader, trængte man sig igjennem de talrige Vagter, og raabte: Leve Buonaparte. Han benyttede sig af denne Folkets glade Stemning til at feire sin Contrarevolutions Aarsdag, og forbandt med sin 18de Brumaire den almindelige Freds Høitideligholdelse. Ogsaa denne var mere indrettet som en fordums Hoffest end en Folkefest, og blev holdt i de nærmeste Omgivelser af Thuillerierne. De glædedrukne Parisere tømte Forlystelsernes glimmerfulde Bæger indtil den allersidste Draabe og dansede og sang og hujede i deres bachantiske Ruus, uden at ahne de Kjæmpeslanger, der hvislede bag disse Hækker af Roser og Jasminer. J Buonapartes Kaardeknap glimrede denne Dag for første Gang den herlige Krondiamant.