Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-02-17
"Den florentinske Secretær - hedder det har ofte beskrevet mig de politiske Storme han har oplevet; men han siger, at hans lykkeligste Aar ere blevne henlevede paa hans lille arvede Landsted, i Nærheden af San Casciano, paa Landeveien fra Florents til Rom. Om Morgenen, naar Aarstiden tillod det, sysselsatte han sig med at fange Kramsfugle i Garn. Til andre Tider spadserede han i Skovene, og var Vidne til Skovhuggernes Arbeider og Spøg. Han gik derpaa til en Kilde og gjennembladede Dante og Petrarca, eller Digtere af anden Rang, som han kaldte Qvidius og Tibullus. Han forføjedde sig til Kongeveien nær Kroen, samtalede med de Reisende, og lagde Mærke til Menneskenes forskjellige Luner og Lidenskaber. Hans Maaltid var tarveligt, og saasnart han var færdig dermed, gik han til Kroen, og gjorde Selskab med Verten og hans sædvanlige Staldbrødre, nemlig en Slagter, en Møller og en Liimmager. Han tilbragte derpaa det Øvrige af Dagen med Kortspil og Damspil med Tærninger, eller i støjende Ordstrid, hvis Allarm sædvanligen naaede S. Casciano. Denne uædle Levemaade, vedbliver Machiavel, bortdrog min Siels Varme; jeg overgav mig til min Skjebne, i det Haab, at den dog engang vilde rødme over sin Haardhed. Om Aftenen gik jeg hjem, kastede min Landsbydragt til Side, klædte mig paa som en florentinsk Adelsmand, og begyndte min Studering. Jeg læste Oldtidens Philosopher og Historieskrivere. Jeg paakaldte de Krigere og Statsmænd, hvis Aarbøger jeg gjennemløb, at forklare mig Bevæggrunden til deres Handlinger. Jeg undersøgte Aarsagerne til Selskabets forskjellige Tilstand, og i de fire Timer af denne liberale Syssel, glemte jeg alle mine Smerter, og frygtede hverken Fattigdommen eller Døden. Men trods dette Pralerie med Uafhængighed, vedbliver Forf., var Machiavel dog ikke uden Frygt for Fattigdom. J det samme Brev tilstaaer han Nødvendigheden af at skrive en Bog, og af at tilegne den en eller anden udmærket Person, som det eneste Middel til at undgaae ubetinget Armod. Tidsomstændighederne understøttede hans Evner, og han meente, at Værket, der, efter al Sandsynlighed, maatte gjøre Lykke hos de Store, vilde blive en Afhandling om Maaden, hvorpaa Stater kunne vindes, bevares og mistes. Denne sørgelige Aarsag, af Machiavel selv stadfæstet, er en fuldkommen Gjendrivelse af alle de fiint spundne Hypotheser angaaende Oprindelsen til i Principe, som ere blevne udtænkte af adskillige Skribenter, der, kjendende Forfatterens private Dyder, nødigen vilde anklage ham for politisk Usædelighed." Saavidt den engelske Forfatter. - Dette være nu, som det vil, saa har man endnu mere Aarsag til at drage Reenheden af Machiavels Hensigter i Tvivl, naar man læser Slutningen af hans Tilegnelse til Fyrsten Lorenzo di Pierre de Medici, som lyder saaledes: "Eders Naade modtage altsaa denne lille Gave med samme Sindelav, som jeg fremsender den, af hvilken, naar den bliver omhyggeligen overveiet og læst, J vil erfare mit brændende Ønske, at J maatte opnaae den Storhed, som Eders Lykke og andre Egenskaber love. Og naar Eders Naade fra Pynten af Eders Høihed stundom skuer ned til hine lave Steder, vil I erfare, hvor ufortjent jeg frister en saa stor og uophørlig Forfølgelse af Skjebnen. - Har Machiavel nydt nogen Belønning for den skjændige Misbrug af sine store Naturgaver, saa har hans Minde ogsaa maattet dyrt bøde derfor, thi Machiavellismus er blevet et Haan-Udtryk, som selv erklærede Despoter blues ved at tillægges.