Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-06-30
Læserne af ovennævnede Stykke ville hos to berømte svenske Forfattere, Kellgren og Leopold, finde de Grunde saare heldigt angivne, hvilke bør lede hver den Mand, som har forhvervet sig noget Navn i Literaturen, til at foragte Angreb af Personer, der, for strax at tale med Leopold, troe at man er en stiv Knægt i Vittighed med samme Egen skaber som i et Baadsmandgilde, med at hugge til uden Undseelse. Kellgren siger da, i 3die Deel af sine Skrifter: "i den literaire, som i den politiske Krig er det en afgjort Sandhed, at man har ingen Ting at vinde med dem, som have ingen Ting at tabe." Hvor sandt, Efter først at have viist, deels at ikke let nogen retfærdig og kyndig Kritikus undlader at fremstille sine bemærkninger med al mulig Høflighed, tidt endog med Berømmelse for den Mand, han skriver imod, deels at, som den ubillige Kritik ikke letteligen forstyrrer nogen fortjent Mands Sindsro, er der ingen Ting, der hindrer dens Forfatter i at gjøre den brav stolt og brav uforskammet", gaaer Leopold i sine Skrifters 2den Deel over til at udvikle følgende. "Der er endnu hos os (naturligviis kun de Svenske) saa liden Fare ved at kriticere urimeligt, og det er saa let at forvirre endeel Læseres dømmekraft, saa let at passere i den dumme Hobs Tanker for en stærk Kjæmpe, at jeg ei undres over, om og mange smaae navnesyge Forsøgere, i Stedet for selv at vove noget nyttigt Arbeid, eller naar saadanne mislykkedes for dem, sætte sig ned og mestre paa de bedre. Det er en sød Trøst "for deres Uduelighed, at faae sagt til en agtet Skribent: Jert Arbeidduer ikke, J har ei forstaaet Jert Æmne, J kan ikke raisonnere, J kjender ei Principerne af den Sag, J afhandler, med flere Høfligheder af lignende Slags. At forulæmpe udgjør deres Begreb om Kritik. De sætte en Stolthed i at vove det. Og sjeldent mangle de Læsere, som more sig hjerteligen derved og sige til hinanden med et vist smilende Bifald: jo, jo den der er rigtig, han, den der er, min Sjel, ei at narres med!" Derpaa afhandler han, hvorledes i al Kritik den Kienderen stemplende Høflighed visseligen byder Skribenten at vælge Tone efter Personernes Værd, til hvem Talen vendes, at ei alene Skjældsord og Plumpheder bør undviges, hvorved alt meget blev vundet hos os, ei alene de Love for Selskaberne bør respekteres, der give, eller burde give Medborgeren Fred for al Forhaanelses Ondskab; men at denne Høflighed kræver endnu oven i Kjøbet. at man i Skrift og Omgang bør aflægge den "Slags raae Tøileløshed, der ligesom trodser alt Værd, og der, under Navn af Styrkens Tone, er begyndt at indføres hos os (naturligviis kun de Svenske af nogle dygtige Drenge." Om denne raae Tøileløsheds Dyrkere udlader han sig end videre saaledes: de bruge næsten aldrig Pennens Tieneste til andet, end til saadant, som de ei vilde understaae sig at sige mundtligen, om end just ei af Rædsel for den, mod hvem de skrive, saa dog af billig Ængstelse for at vorde kastet paa Døren af de Tilstedeværende. De skamme sig vel af og til for andre; men, inde"lukte med sig selv i deres Skriverstue, aflægge de al Undseelse og hævne sig ved de Grovheder, de skrive, paa den Tvang, hvori de holdes af Omgangslovene. Der findes og ingen Mand af Værd, som jo tusende Gange hellere vil være Formaalet for, end Forfatter til deres Libeller Efter alt dette og meget andet, der kun af Mangel paa Plads udelades denne Gang, kommer endeligen Leopold til Spørgsmaalet: Skal der svares paa deslige Angreb, Han siger da som saa. "Svarer J ikke, hvilket synes bedst, da seirer Personen i Ukyndighedens Øine, det vil oftest sige i Mængdens, og J lader Sandhe"den uhævnet. Svarer J kraftigt, hvilket og synes bedst, da begynder J en Strid, som fører "Jer længere, end J vil, og sætter Jer i Haandtag, ofte med Personer, med hvem J ønskede "at have ingen Ting uafgjort, og det for et Publikum, som morer sig derover. Forgiæves prøver J paa, at overgaae Jeres Modstander i Grunde og Skrivemaade. Nogle Gange, vedbliver han, har jeg "været tvungen til at forsvare mig; men desuagtet leer jeg altid i al Stilhed, naar jeg seer en "Autor bestræbe sig for at vinde Almeenheden ved Fornuftgrunde. Skriver hans Forhaaner atter igjen en Libel, har Personen atter ligesaa godt "som han Ret indtil videre. Og denne Herre bliver det altid, som ender Skuespillet. Aarsagen dertil er klar. Det Gode, det Sande har i alle Æmner sin Grændse; Fornuften faaer eengang udtalet, Galenskaben aldrig. Et musikalsk Stykke maa unægteligen ende, naar det har gjennemløbet alle sit Themaes Forandringer; men der er slet ingen Aarsag til, at en fuld Mands Skraal skal høre op, før han bliver træt, eller sover hen, eller vorder igjen ædru. "Hvad Raad – saa ender nu Leopold skal man da give Forfatterne, hvad bør de for deres Freds Skyld gjøre, Jeg veed det ikke Venteligen det samme, man tilforn gjorde i Frankrige, og som man endnu gjør i England, Holland, Spanien, Portugal, Jtalien, Tydskland, og over hele den lærde Verden, lade være at skrive, om man elsker sin Rolighed høiere, end "sit Kald; men, giør man det natte, da gaae frem paa den Bane, man har begyndt, med "de Kræfter, man har tilovers, give, om man kan, vort Sprog lidt Ynde, give, om man kan, vor dorske Tankegang lidt Vækkelse, file, om end med svag, dog ogsaa flittig Haand paa vore narriske Fordommes gamle Rust, slæbe, Myren lig, "sit lille Straa til Forraadet af almeent Menneskevid, stoppe sine Øren vel til for Dumheden, maae det saa, at man høres, men hører ikke forresten leve i sin Afkrog saa god en Undersaat, Ven, Medborger, man formaaer at være, og døe, hævnet af sit Rygte, ifald man ei har Fortjeneste, nok, til at vente sig hævnet af EfterAverdenen." Nordbye Sogn, i Ribe Amt, Fattigvæsens Regnskab for Aaret 1820. (Fortsættelse; see forr. No.)¬