Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-08-12
Nu var Frue Adelheit paa hendes rette Plads, og havde ikke Berthold bestandig bevaret troe i sit Hjerte, den lille graae Mands Ord: Hvem der forøder sit Gods, har ikke fortjent det var Skatten under hendes Hænder hensvunden som Dug for Solen. Han fortalte hende derfor hiin mærkværdige Drøm og paastod altid hun skulle gjøre et maadeligt Brug deraf. Gjerne sørgede han for at hans Borg, som han kort forhen med egen Haand havde tilstoppet Aabningerne i, blev opbygget paa nye, dog isteden for de Prunkesale som Adelheit bestilte, befalede han, at man vel skulle indrette Alting saaledes, som det anstod en ærlig tydsk Riddersmand, men al ødsel Pragt derved maatte blive borte Ligesaa lod han det heller ikke feile paa anstændig Klædedragt for sin Frue, skjænkede hende ogsaa mangen lille Kjæde af Guld, Ringe og Armbaand, kun naar hun nærede det Ønske, at vorde en Fyrstinde lig i Pragt, og paastod allerede at ville smykke hendes Børn med saadanne Kostbarheder, saa satte Berthold sig med Liv og Siel derimod. Jmidlertid kunde han dog ikke forhindre, at hun indprægede hendes Forfængelighed og Lyst til Pragt i de unge Børns Hjerter, ja hvad der end var slemmere, hun nedlagde en Modsigelses=Aandi deres Siel, derved at hun afslog dem ethvert urimeligt Forlangende med de Ord: at deres Fader havde vel Midler til at opfylde deres Ønsker, men ikke Villien dertil, de saae derfor i Faderens kloge Sparsomhed kun Gierrighed og Haarhed, dette afvendte deres Hjerter fra ham. Saaledes saae vel Berthold, ved de Velsignelser hans Bjergværk kastede af sig, sin Nød endt, men ikke sine Sorger hævede; heller ikke ansaae han det for sin største Ulykke, at Frue Adelheit, efter Tilbagekomsten fra en Turnering, hvorhen hun havde ledsaget hendes Gemaal, faldt, fordi lyngre og skjønnere Damer havde berøvet hende den Hylding, som hun troede man skyldte hende fremfor enhver anden, i en svær Sygdom, der styrtede hende i Graven. Berthold var endnu i sine bedste Aar da Adelheit døde, og maatte derfor tænke paa, at give hans uopdragne Sønner en anden Moder. Han var bekjendt som en brav Ridder, havde en skjøn, mandig Skabning og fandt snart en ung Frøken, der opfyldte hans dristige Ønsker. Gerlinde var just tyve Sommere gammel, n da hun rakte Berthold hendes Haand; og omendskjøndt ligesaa skjøn som Adelheit, var hun dog gandske det Modsatte af denne, og hendes Gemal følte sig ved hendes Godmodighed og Hjertens Godhed, som hensat i Himlen. For at gjengielde hendes Kjerlighed og hul i de Venlighed, kom han for første Gang i Friselse for at overtræde den graae Mands Forbud og at anvende en Deel af Skatten til Prydelser for hende; dog Gerlinde gjettede hans Forsær- og fordringsløs som hun var, bad hun ham selv om at opgive det. Naar jeg blot gefalder Dig - sagde hun - saa pryder en Blomst mig mere end Guld og Ædelstene!" Han indsluttede hende i sine Armee, du er min gode Engel. - udraabte han - som staaer advarende ved min Side. Vel har du Ret, at din Skjønhed ingen Tilsætning behøver, Du er jo ogsaa min største Rigdom, Himlen styrke Dig Disse sidste Ord tilføiede han med en saa dyb Veemod, som om en bange Anelse havde indskudt ham den, thi han følte sig alt for lykkelig til, at han skulle have kundet haabe at vedblive det. Gerlinde viste sig altid tilfreds, altid med en stille Munterhed for hendes Gemal; og dog maatte hun udstaae mange haarde Lidelser; thi hendes Stedbørn, Adelheits Sønner, hvoraf den ældste allerede nærmede sig det tolvte Aar. da Moderen døde, søgte at gjøre hende imod, Alt hvad de kunde, og med den meest kjerligheds fulde Godhed formaaede hun dog ikke, at vinde deres Tiltroe og Kjerlighed. Hendes gode Lærdomme agtede de ikke paa og da hun i Særdeleshed bestræbede sig for, at afvenne dem med den daarlige Hang, til Ødselhed, de havde arvel efter Moderen, saa hengik ingen Dag, uden hun var udsat for de bittreste Krænkelser. Ridder Berthold var stræng, derfor undgiBørnene omhyggelig, da de af Adelheit vare vandte til at forestille sig mod ham, at fornærme deres Stedmoder i hans Nærværelse: og da Berlinde tang og bad hendes Tjenestefolk ogsaa at tie dermed, saa erfoer han sjelden noget af deres Rænker og saa bleve Drengene da de ikke behøvede at frygte for Straf, altid grovere og Styrligere mod hende, og dog tang hun dermed. Da nu Gerlinde ogsaa skjænkede hendes Gemaal en Søn, saa kastede hendes Stedbørns Had, hvortil de Ældste ogsaa forledede de Yngre sig endog over paa den Nyefødte, og nu blev det hun saalænge det kan angik hende selv, havde havt Styrke nok til at bære, hendes Moderhjerte for tungt. Hun lod ikke den lille Erich kommer fra fine Øine, og dog kunde hun ikke forhindre, førend hun faae sig for, at en af hans Brødre stødte eller slog ham. Hun forbød dem det, truede med Faderen, og dog lode de det ikke være da nu Erich begyndte at tale og han med halve Ord og Geberder kunde fortælle Berthold hvis Yndling han var, hvor onde de øvrige Børn vare mod ham, kom han i en saa hæftig Vrede, at Gerlinde zittrede og kastede sig i den piinligste Angest i Armene paa ham for at forsyne ham. Kun for hendes vedholdende Bønner gav han endelig efter og tilgav dem det, dog kastede denne Skræk hans arme Kone, hvis Sundhed allerede desforuden havde lidt meget, paa Sygesengen, hvor hun hentæredes i flere Maaneder og derpaa sagte hensov i hans Arme. For hendes Død maatte han love hende, at han ville opdrage den lille Erich fjern fra sine andre Brødre, indtil han blev stor nok til at kunne leve under hans egen særdeles Opsigt. Bertholds Smerte kjendte ingen Grændser, hellere var han sunken ned i Graven, end at ledsage sin kjære Gerlinde dertil, og den Kiste af Sølv, hvori han lagde hende, synes ham ingen Ødselhed; thi den indesluttede jo hans høieste Gode paa Jorden, ogsaa gav Gruberne, ligesom til et Slags Bekræftelse paa, at han havde handlet rigtig, dobbelt Udbytte. For Berthold havde imidlertid Verden med alle dens Skatte fra nu af intet mere Tiltrækkende og kun den Pligt, at sørge for sine Børns Opdragelse, afholdt ham fra, at tilbringe sin øvrige Levetid i et Kloster. Den lille Erich laae ham mest paa Hjertet, og ham, Gerlindes eget Billede, skulle han sende bort fra sig. Hans Nærværelse var det Eneste som skjænkede ham nogen Trøst, men han maatte holde sit Løfte til hende, og han indsaae ogsaa at det var bedst, da han ikke selv altid kunde være tilstæde og beskytte ham mod Mishandlinger af Adetheits, Sønner. Hans Venner raadte ham til at givte sig 3die Gang, en nye Kjerlighed meente de, ville i seire over Smerten; men han forkastede deres Raad, som en Vanhelligelse mod Gerlindes Minde. Da han valgte Adelheit, ledede kun Ønsket ham, at vedligeholde sit Æt, Hjertet bestemte ikke hans Valg; Sorg og Nød, saavelsom ogsaa hendes Trættekjerhed og Forfængelighed forhindrede enhver om Lidenskabs Fremspiren. Kun Gerlinde havde besiddet hans uindskrænkede Kjerlighed og hende ville han elske indtil sin Død. Af hans Børn var det kun Erich der behøvede virkelig Pleie, de Øvrige maatte under mandlig Tugt. For Erich havde han allerede funden en Opdragerinde, hos hvem han var saa lykkelig at vide ham neppe en Fjerdinqvenborte fra Borgen, og lignede denne i sit Udvortes end ikke Gerlinde, var hun ogsaa et simpelt, Fruentimmer, saa gav hun hende dog ikke meget efter i Blidhed og Godhed. Dette var den unge Møllerinde fra Diævelsmøllen, som selv besad en Dreng paa Eriks Alder. Allerede medens Gerlinde levede havde Børnene leget sammen, og Møllerinden, som undertiden kom paa Borgen, elskede Erich, som om han havde været Georgs Tvillingsbroder. Hende lod nu Berthold kalde til sig, opdagede hende Berlindes Ønske og bad hende at overtage hans Yndlings Pleie paa nogle Aar, dette paa og hun sig gjerne, uden at tænke paa den rige Belønning, hvorom han talede. Hun tog strax den Lille med sig og han blev hilset af Georg med glade Spring, og saa ofte Ridderen kom til Møllen, glæde han sig over deres Kjerlighed og Eendrægtighed. Medens nu Berthold vedblev at tænke paa sit Tab, overbeviiste han sig med bitter Kummer alt mere og mere om, at hans øvrige Sønner, ligesom deres Moder, kun havde Sind for Hovmod og Forfængelighed, og ansaae ham, der søgte at danne dem for Dyd og Sandhed, som deres arrigste Fjende. Selv Pater Ambrosius en værdig Herrens Tjener, som Berthold siden han kom i Velstand, havde valgt til Slotskapelan, bestræbede sig forgiæves for, ved gode Lærdomme, at udryde de Feil, som Moderens Daarskab havde indpræntet i deres Siel. Han maatte daglig erfare hvorledes det Jndtryk hans Ord skulle gjøre, tilintetgjordes ved deres Letsindighed; thi naar han undertiden troede have rørt deres Hjerter, saafordærvede den onde Vane og de Ældres slette Exempel, alt det Gode, som han troede at kunne glæde sig over. Han tilraadede nu Ridderen at skille Brødrene lad, som det eneste Middel til at forbedre dem; han sendte derfor den Førstefødte Otto, til sin Landsherres Hof, og den næstældste Hugo, anbetroede han en gammel Bekjendt for at lære Vaabenkunsten. Nu gik det vel noget bedre med de Øvrige; dog kun af Erich, som ved hvert Aar. lignede sin Moder mere, oplevede han sand Glæde. Møllerinden havde senere hen, endnu skjænket de tvende smaae Venner en Legesøster, et huldt Barn, som hun kaldte Gisla. Drengene kappedes om at elske den Lille, men som fra den spædeste Ungdom af, viste mere Hengivenhed for Frich end for hendes Broder, saa at Berthold selv, naar han sad i det Grønne foran Møllen, glædede sig ved at see paa deres Lege og lagde med Velbehag Mærke til det Fortrin Gisla viste i hans Søn. Medens Alt dette skeede, gav Skakten altid, lige stort Udbytte og Ridderen blev anseet for den rigeste Bjergværkseier i hele Landet, endskjøndt allerede paa samme Tid ogsaa Schreckenstein siden Scheeberg kaldet, var opfunden. Naar imidlertid Berthold med al hans Lykke, overveiede hans Børns Sindelav, Erich undtagen og naar han erindrede sig de Ord den lille graae Mand; havde tilhvisket ham i Drømme, hvoraf en Deel var gaaet i Opfyldelse, saa overfaldt en kold Gysen ham og han frygtede for det maatte ingen, god Ende tage. De Efterretninger som han fra Tid til anden erholdt om Otto og Hugo, tjente heller ikke til at formindske hans Sorg; thi deres Sands og hele Stræben gik ud paa Pragt og Glimmer, og da deres Fader var riig, føiede man sig efter dem. Da han nu engang igjen havde afsendt en Sum haarde Dalere og bedet at man ikke maatte tillade dem at øde Penge til unyttige Ting, da traaede uforventet hans Bjergmester ind hans Kammer, og af dennes høitidelige Hilsen erfoer han allerede, at det maatte være noget af Vigtighed, som førte ham paa en saa usædvanlig Tid til ham. Bjergmesteren viste længe ikke at finde Ord tilat udtrykke hvad der var skeet, endelig sagde han at i Skaktens underjordiske Gange, havde en sneehvid Hest viist sig for Arbeiderne, havde faret stol, og nysende forbi dem og var derpaa forsvunden. Ridderen forstummede af Skræk, thi at Hesten ikke uden Aarsag havde viist sig; men var en Forbetydning paa noget Vigtigt, der skulle tildrage sig, eller ogsaa kun et Advarsel, der vare begge enige. Vel havde Berthold samlet en riig Skat, dog kunde denne fordeelt mellem hans syv Sønner snart blive forødet, og at Adelheits Børn ikke forstode den Konst at svare, saae han forud og var derfor betænkt paa Tide at afvende efter Evne, den truende Ulykke. Han begyndte nu derpaa og brugte maaskee en feil Maade; han søgte strængt at undgaae alle de overflødige Udgivter og formerede ogsaa denne Sparsomhed hans Riddom, saa bragte det ham ikke saa ganske urigtig i Nye for Gierrighed, derfor bleve hans ældste Sønner, som han lod kalde tilbage, almindelig beklagede, da man selv fandt det bekræftet hvad man i deres Mund havde anseet for Bagvaskelse. Da de kom hjem, forestilte Faderen dem hvor misligt det var med Skakten, hvis de ikke gik i sig selv og lærte at spare; dog de hørte ligegyldig paa deres Faders Formaninger og loe hemmelig derover, da de ansaae sig selv for klogere. Otto havde ved Hoffet lært at kjende en riig Frøken, med hvem han ønskede at formæle sig, ikke fordi han elskede hende; men for med hendes Rigdomme at tilfredsstille sin Lyst til at glimre uden at han dertil behøvede sin Faders Skatte, som han dog med Tiden maatte faae. Berthold indvilgede det og lod sig saaganfinde villig til endnu at bygge en Fløi til sin Borg, hvor de Nyegifte kunde boe. Dog de opholdt sig kun lidet der, men foredroge at boe i Nærheden, af Hoffet; hvor de bedre kunde (thi Ottos Gemalinde var ogsaa behærsket af Forfængeligheden, tilfredsstille deres Lyst til Pragt. Jmidlertid var Erich bleven tolv Aar gammel, og Berthold biede nu ikke længer med at tage ham til sig paa Borgen, for at han kunde lære alt hvad en vakker Riddersmand behøver at vide. Med tungt Hjerte forlod den brave Junker hans redelige Pleieforældre, dog endnu tungere var den ham at skilles fra Georg, men allertungest at skille sig fra Gisla, og kun det at Møllen laae saa nær ved den faderlige Borg formaaede at trøste ham, og didhen gik han ogsaa daglig for at see sine Kjære. Dog endnu var hans Brødres Nag til ham ikke udslukket. De beskyldte ham for Hyklerie, hvorved han søgte at afvende Faderens Hjerte fra dem; Erich som vidste sig uskyldig, bar alle Krænkelser med eftergivende Godhed, som fordum hans Moder Gerlinde, og søgte i Diædelsmøllen, hvorhen hans Hjerte altid trak ham med større og større Længsel, at forglemme den Uret de gjorde ham. Nu var han i sit attende Aar, og Gislavar i sit femtende, hun forbunklede heele Omegnens unge Piger, ved sin Elskværdighed, og dog vidste han endnu ikke, at det fornemmelig var hende, der trak ham til Møllen, hvorhan følte sig saa glad, saa lykkelig, som om det var - hans Fædrenehjem og ikke den høitbeliggende Ridderborg. Her var Gisla, han og Georg endnu de muntre Børn, som da han ene levede i deres Midte, og under glad Spøg svandt Timerne for de som Minuter. Snart klattrede de op af Bjergene og søgte Blomster og Bær, snart øvede de sig i Ridderslege, hvori Erich var Georgs Lærer, og hvori Gislasad paa en Forhøining, forestillende Kamp dommer og uddeelte Prisen. Naar da Aftenen kom, saa forsamlede de sig sædvanlig hos ModerMøllerske, der viste at fortælle heel skjønne Eventyr, (Fortsættes.)(Af Hereford Journal.) Mr. Matches, Captain paa Brigger Jsabel, la, er efter en Række af Lidelser frembragt ved en hæftig Storm afvigte Maaned, arriveret til Carmarthen. Paa Reisen fra Rord=Amerika til Carmarthen med en Ladning Tømmer, bleve de overfaldte af en svær Storm, og en Søegang, som randt saa høit som Bjerge og førte overbord Master, Bod og enhver Ting, der var paa Dækket, tilligemed to af Skibsmandskabet. De Overlevende forbleve paa Skibet, der laae under Vand, uden Levnetsmidler af noget Slags, medens en rasende Søe bestandig brækkede over dem. Tre af Mandskabet døde snart af Udmattelse, men Capitainen og tre andre forbleve i Live for at udholde alle Hungerens og Kuldens Rædsler. De vare i 5 Dage bragte til den skrækkelige Nødvendighed, at maatte opholde Livet ved at spise deres afdøde Kammernters Legemer, indtil de lykkeligviis bleve bemærkede af et Skib og bragte til St. Johns i Newfoundland, hvor de kom sig igjen efter deres Strabadser, og fortsatte Reisen over St. Maldes til Guersey and Southampton.