Adresseavis for Børn, 1782-03-13
Der udbredde sig nu en mild Glæde paa deres Ansigter, de gik fornøyede med ham, og hoppede af Glæde ved hans Side ud igjennem Porten. Avis Ved fælleds Hielp gaae Livets Forretninger deres Gang. Albert gik engang med sin Fader over Gaden, og da kom de til en Bygning, som allerede var færdig til det andet Stokværk. Albert saae, hvorledes Muurfolkene sad paa Trinene af en Stige, og langede Stene over Skuldrene til hinanden. Dette Syn befaldt den lille Dreng. Ach, min Fader, raabde han, hvor det seer lystigt ud, Lad os gaae derhen til Faderen gik nærmere derhen med ham, og de stode begge To en Tidlang og saae paa, hvorledes den nederststaaende tog Stenene op og rade dem til den første, som sad ham nærmest paa Stigen, hvorledes denne rade dem til den anden, og denne igjen til den tredie, og saa videre frem, og hvor hurtigt det gik til, at Stenene kom op, for at blive indmurede. Hvad mener du, Albert, sagde Faderen, hvorfor alle disse Folk sidde her og lange hinanden til, og hvorfor der ere saa mange, som arbeyde paa dette Huus, kunde ikke een allene arbeyde derpaa, og de andre imidlertid ligeledes bygge Huse andensteds, eller gjøre noget andet, Ja, det mener jeg og, min Fader, svarede Albert i en Hast, og saa vilde der blive mang foldige Huse bygte. Mener du det kunde gaae an, min Søn, sagde Faderen videre. Har du og ret betænkt, hvad du siger, Hvor mange Kunster og Haandværker hører der ikke til saadan en Bygning som denne, hvilke den da maatte lære allesammen, som vilde allene paatage sig saadan en Bygning. Han maatte da næsten sin hele Levetid staae i Lære, førend han kunde komme saa vidt, at han kunde bygge saadant et Huus. Men lad os engang ogsaa sætte og troe, at een kunde paa en kort Tid lære det altsammen; lad ham nu begynde at bygge allene, og uden Hjelp af andre; lad ham slæbe Tømmer, Steen og alt det Øvrige sammen, som behøves til Bygningen; for Børn. lab ham derpaa grave Jorden op, for at lægge Grundvolden, og lad ham saa begynde at bygge paa denne Grund. Naar han saa har faaet det første Stokværk færdigt, lad ham da opsætte Stilladser, for at stige op og begynde paa det andet Stokværk. Lad ham gaae op af denne Stige med en Dragt Stene, og gaae ned igjen for at hente flere, og lad ham saaledes arbeyde fort allene – naar mener du da vel, at Huset skulde komme under Tag? Ach, min kjere Fader, sagde Drengen, jeg seer nu, hvor meget jeg har feylet i min Mening. Paa den Maade skulde aldrig saadant et Huus som dette kunne komme i Stand. Du har Ret, min Søn, sagde Faderen; og saaledes som det er med denne Bygning, saaledes er det næsten med alle Forretninger i det sædelige menneskelige Liv, skulle de gaae for sig og faae Fremgang, saa maae der anvendes forenede Kræfter og fælleds Dueligheder. Naar Mange række hinanden hielpsomme Hænder, saa kunne store og vanskelige Ting inden en kort Tid komme i Stand, som en eneste Mand ikke kunde udrette i mange Aar, ja ikke i hele Aarhundrede, om han levede saa længe. Saaledes er det ogsaa, min Søn, med Livets Beqvemmeligheder og Fornøyelser, skulde vi forskaffe os dem allesammen selv, saa skulde vi ikkun faae Deel i gandske saa af dem. Men da mange i det menneskelige Selskab bidrage Deres til de andres Beqvemmelighed og Fornøyelse, saa findes der nok for alle til fornuftig og maadelig Nydelse. Du, min Søn, kan ogsaa engang bidrage Dit dertil, i hvad for et Kald du nu endog maatte ville udvælge. Og naar du med denne Tanke gaaer ind i den store Verden og til dit Livs Forretninger, saa skal du finde, at tusinde Andre arbeyde for dig igien. Faderen sagde ham endnu saa meget herom, som han efter sit Begreb kunde fatte, og Albert begyndte at beflitte sig paa selskabelig Dyd, og har nu allerede snart erfaret dens Fortræffelighed,