Aarhuus Stifts-Tidende, 1838-04-20
J Følgebladet til Aarhuus Avis No. 45 har Justitsraad Borgemester Ræder søgt at godtgjøre, at det i Almindelighed taget ikke skulde være hensigtsmæssigt for mindre Kjøbstæder, især saadanne som kun have en kongelig Magistrats=Person, at attraae en eller flere borgerlige Raadmænd. Man kan ikke miskjende Hr. Justitsraadens Hensigt; thi denne stemmer vistnok med hans Jver for Kjøbstadcommunalsagen, og godtgjøres endvidere ved den Jndflydelse han har tænkt sig beroende hos Borgerrepræsentanterne. Men man er af den Formening, at Jdeen om en Raadmands Virksomhed ikke af ham er gandske rigtig opfattet. Det er nemlig ikke med Hensyn til en Kjøbstads oeconomiske Bestyrelse i den sædvanlige og almindelige Betydning, at Raadmænd kunde ansees for ønskelige; thi i saa Henseende har Communalanordningen vistnok givet Borgerrepræsentanterne al den Leilighed til at paasee og varetage samme, som fornuftigviis kan ønskes, naar den blandt andet bestemmer at i alle Anliggender, Kjøbstadens Eiendomme og Jndretninger, Jndtægter og Udgivter vedkommende, ere de eligerede Borgeres Medvirkning nødvendig, saa at Magistraten eller Byfogden ikke uden deres Samtykke kan tage nogen Beslutning; samt videre: at hvor Øvrighedens Erklæring indhentes over nogen Kjøb stadens Tarv vedkommende Gjenstand, bør den altid tage samme i Overveielse i Forening med Borgerrepræsentanterne eller derover indhente disses Betænkning; men netop med Hensyn til den Deel af Bestyrelsen, som ligger udenfor Repræsentanternes Jndvirkning, saasom Skiftevæsenet, Skatteoppebørselen og de Regler som følge med Borgerskabs=Meddelelse m. m. enhver brav og nidkjær Borgemester eller Byfoged ufortalt, og blandt disse henregne vi ubetinget Justitsraad Ræder, er det desværre en Sandhed, at Skiftemidler oftere ere blevne forødte, og oppebaarne Skattepenge brugte til andet end til at indbetales i Kongens Kasse. Selv Skatteligningerne efter Hartkorn have ikke paa ethvert Sted været de allerpaalideligste, og man har seet betydelige Vilkaarligheder, gaae i Svang med Borgerskabs Meddelelser og andet lignende henhørende under Øvrighedsembedet. Det var derfor i disse Henseender at den borgerlige Raadmand skulde være Kjøbstaden nyttig, naar og hvor det behøves; og var han det end ikke i andre Henseender, naar vi nemlig antage, at Borgemesteren er en brav og kyndig Mand, saa vilde han vistnot stedse være det under Borgemesterens Sygdom og i Tilfælde af hans dødelige Afgang. Man vil maaskee bemærke, at det ikke ialmindelighed er at forudsætte, at den borgerlige Raadmand besidder saamegen Lovkyndighed, at han i Skiftevæsenet, i Skattevæsenet og angaaende det borgerlige Erhverv, kan handle selvstændig, og at han derfor bliver intetsigende. Vi indrømme Muligheden af det første uden at tilstaae det sidste; thi det kommer fornemmelig an paa, at holde det der indkræves under Laas, og at forvisse sig om, at der intet Overskud bliver tilbage. som gaaer en urigtig Vei, samt at betragte Tingen med et sundt og fordomsfrit Øie, hvorhos Raadmanden, naar han har Tvivl, kan lade sig underrette. Har han Tillid til den Mand hvis Collega han er bleven, er der intet hinderligt i at han meddeler ham sine Betænkeligheder og lader sig oplyse af ham, og er denne Mand det han bør være, vil han gjøre sig en Fornøielse af at meddele Oplysningen; men er Tingen desuagtet ikke Raadmanden klar, er der jo intet som hindrer ham i at høre Andres Mening, saavelsom naar han iøvrigt maatte finde at han ingen Tillid kan have til sin Collega. Paa saadan Fod staae Alle som skulle arbeide sammen, og vilde man lade en Sag falde fordi den under uheldige Combinationer, kunde avle Kiv, da kom man sandelig til at lade meget Godt være ugjort. Vi berørte Skifte= og Skattepenges utilladelige Anvendelse, og ville i denne Anledning blot tilføie, at vi see og istand til at opgive Byer, hvor det har været haardt følt af Borgerne, at Omgangsmaaden hermed ikke har været samvittighedsfuld – lovlige Arvinger have mistet deres Deel – Skatter som een Gang ere blevne opkrævede ere blevne fordrede paany. J saa Henseende skulde Raadmanden opstille en nye Borgen for det Almindelige, og aldrig have vi kunne forestille os, at han kunde være den retsindede kongelige Embedsmand mindre kjærkommen, tvertimod have vi tænkt os ham som den der gjerne modtoges; thi maae han ikke være et kjært Vidne om en redelig Mands Færd, Maaskee vil man sige, hans Valg kan i sig selv være et Misgreb, han kan være trættekjær, ikke god af Characteer. Vi svare hertil, dette vil ikke letteligen kunne skee efter den Maade paa hvilken han vælges og hans Valg stadfæstes. Men lad os her for et Øieblik antage det, og da have vi blot at svare, at den gode Sag aldrig, hvor der handles offentlig, gaaer glip af Seiren. Det forekommer os som den Meningsforskjellighed der i Erklæringssager kan herske, er af ringe Betydenhed. Sagen vil jo, naar Enighed ikke kan tilveiebringes, blive at afgjøre af høiere Autoritet. Vi slutte med at udtale den Overbeviisning, at det Gode som kan fremvirkes ved borgerlige Raadmænd, er langt overveiende imod de Ulemper man deraf kan tænke sig, og at disse kun kunne opstaae hvor Valget i sig selv er forseillet. Endeligen bede vi Justitsraad Ræder, for hvem vi nære Høiagtelse, ikke at miskjende disse bemærkninger, som kommer fra en Kjøbstad hvor man har valgt en Raadmand, der modtoges med sand Velvillie af dens Magistrat.