Norske Intelligenssedler, 1766-10-29
ordske Jntelligen. No. 44. Onsdagen den 29. October 1766. Sedler. Conseia mens ut cuqve sua est, ita concipit intra Pectora pro factis spemqve metumqve suis. Ovre. Gud har en dobbelt Domstoel iblandt Menneskene, en synlig og en usynlig, som han selv umiddelbar regierer, Paa den ene sidder Øvrigheden, i alle borgerlige og offentlige Sælskabe, som ere af den heele Verdens Dommere forlenede med en Deel af hans Overmagt og fuldkomne Herredømme. Han har betroet i deres Hænder Sverdet, for at beskytte Uskyldighed, og forfølge Laster, men tillige overgivet den Retfærdigheds Veyeskaal, paa hvilken Ondskab og Straf, Fortieneste og Belønning skal afveies mod hinanden. Den Magt de udøver, er ey deres, men Guds: den endes med deres Liv, og en Dag forestaaer, paa hvilken de igien skal nedlægge den for hans Fødder, og giøre nøye Regnskab for dens Brug og Misbrug. Jo større, deres Anseelse og Magt har været, jo større skal deres Ansvar være. Menneskenes Tilstand og Guds Viisdom udfordrer at opholde den elændige menneskelige Slægt ved denne synlige Domstoel, og at sætte Grændser for Ondskab, som ellers skulde finde en umættelig Fornøyelse i Medborgeres Blod og Undergang, og i bestandig Oprør. Menneskenes Foretagender, som skeer ved Legemet, og i den Henseende bliver synlig, maa ogsaa af Mennesker af en synlig Domstoel, og ved offentlige Love indskrænkes. Det synlige Gode maa kunde vente øiensynlig Belønning, og det aabenbare Onde ey mindre have at frygte for aabenbare Straf Dog, Mennesket bestaaer af noget meere, end af et Legeme; det fornemmeste det eier, er en udødelig og usynlig Siæl, i hvilken man og maa søge Dyders og Lasters egentlige Sæde. De indvortes os usynlige Gierninger ere langt fleere, end de udvortes og aabenbare Foretagende, og fordi hine ere Aarsag til, at disse kommer for Dagen, saa ere de ogsaa af langt større Vigtighed, end de sidste, og i Henseende til dem, som et Lynild, der allerede er antændt, omendskiønt allerførst derefter Torden lader sig høre. Overensstæmmelses Regler udfordrer det, at underkaste det usynlige en usynlig Domstoel, og at tillægge det Straf og Belønning af samme Beskaffenhed. Denne Domstoel er Samvittigheden, som Gud har opslaget i ethvert Menneskes Siæl, og ved hvilken han indskrænker Menneskenes usynlige Foretagende ved Fornuftens uforgiængelige Lov. De Domme, som her bliver afsagt, ere usynlige men altid forfattede efter den fuldkomneste Retfærdigheds Regler, og Lovene i Guds Stad. De tilkiender de samme Dydige ey allerne mange naturlige Belønninger paa Legeme og Siæl, en daglig Tiltagelse i alle Fuldkommenheder, Rolighed, Hengiven, hed, og en bestandig Fornøyelse, men lover dem af deres Skaberes uforskyldte Naade mange særdeles Belønninger for deres gode Vandel. Derimod fordømmer de de Onde ey allerne til den haardeste Straf, som formedelst deres onde Forhold, paa Siæl og Legeme tilfalder dem, til Sygdom, til Armod, Uroe, Skam, Pine, Angest og Fortvivlelse, men de truer dem og med uformodentlige Ulykker og andet stort og svært Onde. Saameget meere, som de indvortes Gierninger ere vigtigere, end de udvortes, saameget større er ogsaa deres Straf og Belønning. Thi da ellers Døden er det sidste Onde, som Øvrighedens synlige Domstoel kand lade gaae over deres udvortes Lastefulde, saa er dog Samvittighedens Plage dog langt meere piinefuld, da mange udvælger Døden, i det Haab, at giøre Ende paa dette forfærdelige Onde. Listighed finder undertiden Middel, at blive ubekiendt og forborgen for Menneskene, eller at vikle sig løs fra den fortiente og tilkiendte Straf, men paa hiin sidder en alvidende Dommere, for hvis Lys og Glands intet Mørke kand bestaae, og for hvis Viisdom al List er unyttig. Den Onde kand undertiden flygte ud af sin Øvrig heds Landemærke, men denne kand paa ingen Maade undgaaes; man fører dennes Domstoel overalt med sig, og hvor man flyer hen, saa bliver man dog altid inden denne virkelig store Overdommeres Grændser. En udvortes Domstoels Kiendelser bliver ei altid fuldførte, de bliver ofte ved uforventede Hindringer, i det mindste ved en mellem kommende Død, opsadte og forhindrede, men disse fejler det aldrig paa en uendelig Magt, at fuldføre sine Domme med Eftertryk, og bliver det en lang Tiid opsadt, saa bliver dog denne Opsættelse giengieldet ved dets føleligere Straf, men døer man, saa kommer man ey uden den ind i Evigheden. De menneskelige Dommere lader sig undertiden forblinde af Anseelse, Skiænk eller Taarer til en utilladelig Lemfældighed, eller til at bøie Retten, fordi Gierningerne ere for meget forvirrede, eller det mangler dem paa Jndsigt. Men paa denne usynlige Domstoel hærsker ingen Blindheds, men en alseende, ingen vaklende, men en upartisk Retfærdighed, som hverken er bange for Kronerne, eller formildes for Taare. De store Jordens Beherskere, som ere sadte til at handthæve den udvortes Retfærdighed, maa selv underkaste sig denne Domstoel, og kand de, formedelst deres Høihed og uomskrænkede Magt, ikke naaes med nogen menneskelig Ret; saa maa de dog, enten her i dette Liv, eller og gandske vist i det andet, efter Døden, stille sig ind for dette Dommer-Sæde, og høre deres Dom. Og da man ellers blandt Menneskene kand gaae fra en Under-Ræt til en høiere, saa har dette ej Sted her; alle Sager bliver her bragt til fuld Ende. Fortsættelsen følger.