Viborger Samler, 1786-09-04
Mandagen den 4 September (Fortsættelsen af Nr. 35. et er en naturlig Drivt hos Mennesket, at de efterligne hvad de finde hos andre, jo større Venskab, og Hengivenhed til Personen, desmere forme vi os efter hans Tænkemaade og Sæder, jo lettere det er atkomme disse nær, dessnarere danne vi os efter vort Mynster, men Lasterne drage Mennesket til sig med en forunderlig Magt. Vel har ikke det samme Menneske lige Tilhøiellighed til enhver Art af Udsvævelser, men dog er ingen gen Udyd saa uovereensstemmende med Temperamment og Opdragelse, at jo Sielen kan henrives deraf, naar man ei omhygelig vaager over sig selv. Lad derfor din Hustrue have den bedste Opdragelse, lad hende kiende og føle alle Religionens og Fornuftens Grunde, mod de ukydske Lyster og Gierninger; lad hende elske dig saa høit, som hun elsker sin egen Siel, ved Omgang med Skiøgen skal hun dog uformærkt føres paa Tanken, at denne Synd ikke er saa afskyelig: Vanen giør hende mere bekiendt med Tanken, og nu fremkomme adskillige Skingrunde til at undskylde den Vanartiges Forhold. Den Dydige, som tilforn ei kunde tænke Ukydshed, som muelig kan nu begribe, hvoriedes Dyden kan falde - en farlig Jndsigt - og nu maae Forældre og Opdragelse, Lærere og Leilighed og alt hvad der kan optænkes, tiene til Undskyldning for den arme Lais. Endnu er der intet farligt for dig og din Kones Ære - du har Ret; men har du glemt, hvorledes Urban nær var bleven gaaret, og han havde dog en Hustrue, endog af hans Uvenner berømt for ustraffelig Dyd. Traso, en snyltende Nar, havde fra sine yngre Aar af havt Gang der i Huset; han taaldes der meest for sin naragtige Dumhed, thi han tog hvad man har paa ham, og var glad til, at man dog stundum vilde give sig af med ham; Som hans Siel var idel Uvirksomhed, man altsaa aldrig saae ham handle (thi naar han endog medsine Narrestreger fornøiede Selskabet, var han kun Maskine) troede man Drengen var god, og vist er det, han gjorde en saa ube ubetydelig Figur hvor han var, at han ikke havde kundet viist sig ond, om han endog havde vildet det Hans eneste Moerskab var at lyve og pral, stundum og at fortælle om sin fornemme Herkomst og sine Ahner: - Hans Fader havde været Rideknegt hos en høifornemme Herremand, og denne havde ladet ham opdrage eller rettere oppidske og opfede, til han kunde komme ud mellem Folk - og naar man da lod ham bringe sine Løgne og Stamtavler til Ende, var han Hierteglad. Saadan var Traso. Klotilda altsaa en Kone ligesaa dydig, fornuftig, beleven og indsigtsfuld - hun havde vel ingen lærde Kundskaber, men en sund Smag, og en for hendes Kiøn og Stand, vel valgt Lecture - som Traso var grov, dum og uvidende, maatte nødvendig ansee ham for det han var: men hun taalde hans Komme, da hendes Mand taalde ham; efterhaanden blev hun vant til at see ham uden Modbydelighed. Der er intet forunderligere Dyr end Mennesket: det hader og elsker, velsigner og forbander, roser og laster den selvsamme Person og Ting, og det i saanær paa hinanden følgende Tider, at det hartad er uforstaaeligt. Det vilde føre os forlangt fra Fortællingen om vi vilde søge at følge Sielen i dens underlige Gange, for at udfinde de skiulte Springfiedre, der saa ofte styre dens Virksomhed mod vor Forventning. Det maa være nok at bemerke, vi kunne vænne og til at fordrage den, der er os uudstaaelig: den vi kunne fordrage, kan vi og finde noget got hos den vi finde noget : noget got ved, kan behage os den der behager os, kan blive vor Ven, vor Ven kan blive vor Fortrolige, saaledes gik det her, og uden at fortælle, hvorledes Fremgangen af Begivenhederne var, og mange Smaaheder virkede, maa det være nok at sige, Traso, den plumpe, den dumme, den vankundige Traso blev den vittige, dydige og kundskabelskende Klotildes Fortrolige og Ven. Dog det bør anføres, Traso blev ikke hendes Fortroelige førend hun en Tid lang havde havt Omgang med Ophelig, en almindelig bekiendt Skøge, og indgaaet Venskab med hende. Klotilde lærde at kiende hende hos en af sine Veninder, og der talde hun med hende; thi i sit Huus torde hun ei tænke paa at føre denne Udyd; Urban var for katonisk streng dertil. Traso var imidlertid til alles Forundring bleven Klotildes Fortrolige, nu begyndte Van arten, der laae skiult i hans Jnderste, at yttre sig det er en heel underlig Ting, naar der tales om et dumt Menneske, hvor Folk strax er færdige til at anbefale ham under Navn af et got Hierte, uagtet al den Kundskab man har om Personen, virkelig bestaaer i Uvidenhed; man er ikke saa lykkelig at vide nogen ond eller slet Gierning om Personen, det er alt; thi fordi man intet ondt veed om ham derfor kan man vel have gjort noget. Mundheldet varogsaa om Tra so, naar traf sig der blev taelt om hans Tolperagtighed og ufordragelige Dumhed; Det er dog et got Stakkels Skrog, han har dog et got Hierte. Troso vover nu at fatte Hensigter, som alle, uden han, der kiendte Klotilde maatte ansee for Galenskab. Da skab. Enhver uden Klotilde og Urhan faae, hvad han vilde: hun faae intet; thi aldrig kunde hun have tænkt, denne Usling torde drømme om at giøre hende troeløs mod Manden, og Urban kiendte sin Hustrues Dyd for vel til, at han skulde være mistænkelig. Man opdagede Trasos Hensigter deslettere, som det var hans Skik, at prale af Fruentimmer Gunst, han glemde altsaa ei at giøre sig til af Klotildes Venskab, nu snart har jeg hende som jeg vil, saa taler han paa et Sted, hvor han med al sin fæiske Dumhed vel kunde have tænkt, man ei vilde tie. Der blev ikke tiet. Huusets Venner, Børn, Tyende, mumlede om Klotilds underlige Hengivenhed til Traso, for Urban kunde det ei blive skiult. Han blev forfærdet og opmærksom: han saae hvad enhver saae: Trasos Nedrighed; og nu lærde han Klotild at see, hvad hun ei saae før. Foragt og Beskiemmelse blev Uslingens Løn, han blev udstødt af Huuset, og til en Latter for alle dem, der vidste hvor klippefast han troede sig at staae. Lykke for ham, at hans dumme Ligegyldighed ei forlod ham: det var ikke første Gang, han var bleven udjaget af en Familie; hans Skiebne var ham altsaa ei uvant, følgelig let. Klotild takkede Himlen, der frelste hende fra dette Udyr, og vist nok havde hun Aarsag at takke Forsynet, der aabnede Mandens Øine og friede hende fra Skiendsel, men til Skiendsel var hun bleven, om Traso havde faaet Tid, til at udføre sine Hensigter: og i hendes Venskab med Ophelig laae Grunden dertil. Hvad er det for et Opløb af Mennesker, hvilken Stimen og Larmen, hvortil disse Bødelredskaber, jeg seer paa denne fredelige Gade, Gud, en yndig Skiønhed i Livets Foraar, føres med Strikke om Halsen, udslaget Haar og bundne Hænder paa Bødelvognen, for at udstaae sin Straf. Arme Lystmak, raabes nu blant Mængden, ikke tænkde du, det skulle være Lønnen for din gode Viin og de velsmagende Retter, Hiponax nød i dit Huus. Lystmak, siger en anden, er en giestfrie borgerlig Mand, og hans Dør gaaer alt for let op for den fremmede. Det var ikke vanskeligt for Hipponax at faae Adgang i hans Huus, da han vidste at give sig Mine, som Kyndig i Naturhistorien, hvoraf Lystmak er Elsker. Juiin var det han havde Øie paa ikke for at ægte hende; thi Hipponax havde Ahner; men beskiemme hende, det var hans Hensigt. Den beste Opdragelse, de helligste Forsætter værgede vel længe Pigens Uskyldighed, men hun faldt dog tilsidst for Forføreren, rasende og kied af Livet dræbte hun det uskyldige Vidne om hendes Skiendsel, og nu er hun et Offer for Lovene. Alle Retskafne beklage den ulykkelige: Lystmak er afsindig, Hipponax alene ligegyldig: Skade at den smukke skulde være af saa gemeen Æt, siger han, og gaaer paa ny efter Nov. Jeg ynker dig Broder, ja jeg sørger med dig Lystma: men havde du holdt dit Huus helligt, som din din Siel er reen, havde du prøvet dine Venner, og veiet deres Værd: ikke skulde da den nedrigste Ondskab have bragt dine graa Haar med Sorg i Graven. Resten følger.