JohanHeinsen/ENO huggingface dataset:
Aalborg Stiftstidende, 1828-01-12
Harlowe en af de berømteste ny engelske Malere, var en meget affecteret Mand. Blandt andre Daarskaber besad han ogsaa denne, at han altid kom i Militair=Uniform naar han blev bedet i Selskab. Den berømte store Skuespiller John Kemble, der af denne Aarsag ikke kunde lide Harlowe, vilde paa ingen Maade sidde for ham, endskiønt han fra mangfoldige Sider blev opfordret til at lade sig male at ham. Da Harlowe fik dette at vide, saa begarhan sig en Aften i en Theaterloge da Kemble spilte Wolsens Rolle (i Shakespeares Herik VIII), malede ham i enhver af hans Stillinger, og frembragte saaledes et Maleri af Kemblee, hvilket endnu ansees for det bedste man har. Naar Harlowe talte om denne Gienstand, saa sagde han: "Blot af Hævn har jeg malet Kemble saa livagtig.
Aalborg Stiftstidende, 1828-01-12
De Engelske Missionairer i de Griqua Bye, i Sydafrika, ere tilligemed Byen selv blevne aldeles udplyndrede af en Hob Bjergbeboere, hvorved de ere berøvede Alt; Regeringen paa Cap har og antaget sig deres Sag.
Aalborg Stiftstidende, 1828-01-12
Det Bigumske Skuespillerselskab opholder sig endnu i Christiansand, hvor det ved tvende Forestillinger paa derværende dramatiske Selskabs Locale, strax vandt saa almindeligt bifald, at Selskabet besluttede, om muligt at beholde det her for Vinteren, og i den Anledning bemyndigede en Commission til at underhandle med Hr. Bigum, der rimeligviis foretrækker dette Engagement for Hr. Strømbergs Tilbud af Regisseur-Posten ved Nationaltheatret i Christiania. Formodentlig gaaer det Bigumske Selskab næste Foraar derfra til Bergen. Ovenberørte tvende Forestillinger, som vandt saa meget bifald, vare: "Axel og Valborg" og "Kjøbenhavn. Til Første fremsagde Hr. Bigum en, af ham selv forfattet, vakker Prolog, som læses i Christiansands Adresse-Contoirs Efterretninger.
Aalborg Stiftstidende, 1828-01-12
Erindringer af Pavernes Historie. For det meste uddragne af catholske Forfatteres Skrifter, (Sluttet)
Aalborg Stiftstidende, 1828-01-12
J det 11te Aarhundrede, havde Rom 20 Paver, foruden nogle Bipaver - og den Tid blev Pave-Monarkiet bragt til dets høieste Spidse. Johannes den 19de - fra 1003 til 1009 - indrettede Kardinalskabet noget nær som det siden er vedblevet. Benediet den 8de skal ved Penge og 20de, og dennes Eftermand, Beenedict den 9de Aar 1045 vare der paa een Gang 3 Paver: Gregorius den 6te, Sylvester den 3die og Benedietus. Men Keiser Henrik den 3die afsatte dem alle 3, og indsatte Clemens den 2den. Aar 1057 fordømte Pave Stephanus den 10de Keiser Henrik den 4de, som en Kjætter. Gregorius den 7de - fra 1073 til 1080 - hvis Familienavn var Hildebrand, overgik alle sine Formænd i Hovmod, Herskesyge og Ugudelighed. Han skal have forgivet 3 af sine Formænd. Han satte Keiser Henrik den 4de i Band, og begegnede ham paa det allerhaanligste. Han udøvede Overherredømme over Keisere og Konger, og under Band straf bød Geistligheden at skille sig ved deres Koner. Til Lykke seirede dog Keiseren, og fik ham afsat. Ham fulgte Clemens den 3die i fem Aar. Der skrives, at denne Pave havde en Modpave, Victor den 3die, som han forgav med forgiftet Viin i Nadveren. Pascalis den 2den skal have ophidset Keiser Henrik den 4des Søn imod sin Fader. Han pralede af at have Magt over Himmel og Jord, Legem og Siæl, Himmel og Helvede. J Slutningen af dette Aarhundrede begyndte, ved Pavernes Foranstaltning, de navnkundige Korstog til Palæstina - hvilke fortsattes i 200 Aar, hvorved Europa skal have tabt omtrent 6 Millioner Mennesker. Endnu i dette Aarhundrede nøde samtlige Communicantere baade Viin og Brød i Nadveren.
Aalborg Stiftstidende, 1828-01-12
J det 12te Aarhundrede, lod Pave Calixtus den 2den, fra 1119 til 11224, finModpave, Mauritius, ride baglænds omkring paa en Kameel, og derpaa indmure i et Kloster. Man lægge Mærke til den papistiskekristelige Kjærlighed, Han satte Keiser Henrik den 5te i Band, fordi han vovede at ville haandhæve sin Ret til at beskikke Biskopper, Honorius den 2den - hans Eftermand fra 1124 til til 1130 - lod Arnoldus af Brixia levende brænde, fordi han revsede Geistlighedens Laster. Mærk den paa pistiske Kristen Kjærlighed, Hadrianus den 4de - fra 1153 til 1159. - viste sig en Fiende af Keiserværdighed. Mærk den papiistisk-kristelige Ydmyghed! Han skal være valt af et Jnsect, der fløi ham i Halsen. Alexander den 3die - fra 1159 til 1181 - skal - si credere fas est - have traadt paa Keiser Frederik den 1ste. Mærk hans pavelige Ydmyghed, der kaldte sig "Tjeners Tjener" - d. er i Pavesproget: "Herrernes Herre." Han fordømte de sande kristelige Valdensers Lære, som egentligen var den ægte originale Kristendom. De læste Bibelen i deres Modersmaal - vidnede høit om Pavernes vrange Lærdomme, og førte et helligt Levnet. - Derfor blev de af Paverne fordømte, forfulgte og martrede til Døde. Mærk den papistiskekristelige Kjærlighed, Cølestinus den 3die fra 1191 til 1198. tog ved Kei. er Henrik den 6tes Kronning hans Keiserkrone af hans hoved, kastede den paa Jorden og traadte paa den. Nærk den papistiske Ydmyghed. - Jnnocentiusden 3die anordnede det lønlige Skriftermaal, forbød at læse Biblen i Modersmaalet, og at meddele Lægfolk Kalken i den hellige Nadver!
Aalborg Stiftstidende, 1828-01-12
J det 13de Aarhundrede, gyndte det herligen at lyse op i Kristenheden, især i den latinske, eller vestlige Kristenhed. Det papistiske Tyranni, Vildfarelser og Overtroe modsatte sig den hele græske eller østlige Kristenhed, Keiseren i Tydskland, Kongerne i Frankrig og England, saavelsom mange Biskopper og flere oplyste Lærde - men især de ægte kristelige Valdenser. Vilhelmus Parisiensis klagede høie og fyndigt over den romerske Kirke, som Babylon, Sodoma og Ægypten. Honorius den 4de, fra 1216 til 1227, satte Keiser Frederik den 2den i Band, og løste hans Undersaattere fra deres Eed. Gregorius den 9de satte samme Keiser to Gange i Band, lod prædike Korstog imod ham, og fratog ham hans Land, som han maatte indløse med 100,000 Unzer Guld. Alexander den 4de satte Kongerne i Sverrig, Polen og Sicilien i Band. Clemens den 4de, fra 1265 til 1271, hidsede Carl af Anjon til, at han lodConradinus, den sidste swabiske Arving, og Frederik, den sidste østerrigske Arving, halshugge i Neapel. Bonifacius, fra 1294 til 1303, beskrives som en Atheist, og et skrækkeligen ugudeligt Menneske. Han holdt det 1ste Jubelaar, og drev det gudsbespottelige Afladskram. Han klædte sig een Dag som Pave, og en anden som Keiser. Med en Krone paa Hovedet, og et Sværd ved Siden, sagde han til Albert af Østerrig: "Jeg er Keiser og Pave." Af et Synode i Paris blev han erklæret for en Ærkekjætter. Man lægge vel Mærke til dette - og mangfoldige andre Exempler paa den pavelige Ufeilbarhed. J dette Aarhundrede culminerede papistisk Overtroe og Tyranni, Munke- og Ceremonivæsen. Da de retskafne Valdenser af bare pavecatholsk Kjærlighed bleve forfulgte, martrede og uddrevne af Frankrig, udbredte de sig i de fleste europæiske Lande, og med dem fulgte Lys og Ret, og sand Kristen Kjærlighed. En anden Prøve af papistisk Kjærlighed er Jnqvisitionens Stiftelse, som paa det allergrueligste har til Døde martret saa mange tusinde uskyldige Kristne, der ikke havde anden Brøde, end den, at de afskyede den forvanskede Kristendom, og troede og levede efter Guds Ord i Biblen.
Aalborg Stiftstidende, 1828-01-12
J det 14de Aarhundrede, klarede det stærkere op, saa at flere og Flere saae den babyloniske Hores Vederstyggelighed. Keiser Ludvig den 5te blev af Paven sat i Band; men han drog til Rom, afsatte Paven, og gav Antikristen det første Knæk Pave Clemens den 5te, fra 1305 til 1315, forlag de Paveresidentsen til Avignon, hvor den forblev i 72, Aar. Derved opkom adskillige Modparer i Rom - og begge Stedernes Paver førte en høist forargelig Strid mod hverandre om, hvilken af to der skulde være den rette - da nogle Fyrster holdt med den Ene, og andre med den Anden. Det var denne Pave, der saa skrækkeligen forfulgte og udryddede Tempelherrerne. Jdet Jacob Wola, den sidste Ordensmester, blev piint til Døde, indstævnede han Paven at møde for Kristi Domstol inden 40 Dage - og inden disse vare udløbne var Paven død. Urban den 5te, fra 1362 til 1370, var den første Pave, der bar en tredobbelt Krone. At Kristenhed og Kristendom kan bestaae, og allerbedst bestaae, og allene godt bestaae uden nogen Pave - d. e.: uden nogen Kristi Statholder, eller synligt Overhoved - det har baade den græske, og den protestantiske Kristenhed stedse og tilfulde beviist. Et dødeligt Saar har han faaet, og maa ganske vist - naar Guds Time kommer - aldeles gaae tilgrunde. Det 15de Aarhundrede. var særdeles mærkværdigt ved ægte Pavedaad. Jnnocentius den 7de, fra 1404 til 1406, hengav sig, som Pave, til de Laster, han, som Cardinal, havde straffet. Gregorius den 12te, fra 1406 til 1409. havde 2 Modpaver. Som en Kjætter og Meeneder blev han af et Concilium i Pisa afsat. Johannes den 23de blev af det costniske Concilium fordømt og afsat, som en Atheist, Troldmand, Tyran og Blod skænder. Eugenius den 4de blev af det baselske Concilium afsat, som en Kjætter, og som den, der drev offentlig Handel med Kirkens Godser. Af samme Concilium blev hans Eftermand, Felix den 5te, afsat.
Aalborg Stiftstidende, 1828-01-12
Pave Nicolaus den 5te, fra 1447 til 1455, lod alle Jøderne i Slesien med Koner og Børn brændes, under det Foregivende, at de havde vanæret Hostien(det til Nadveren indviede Brød). Calixtus den 3die udsendte Munke, som Aflads=Kræmmere rundt om i Europa. Pius den 2den (Æneas Sylvius), fra 1458 til 1464, var nok den eneste af alle Paverne, der holdt det for godt, at Præsterne maatte gifte sig. Sixtus den 4de, fra 1471 til 1484, stiftede offentlige Bordeller i Rom, og tog deraf en aarlig Afgift. Han anordnede Jnkvisitionen i Spanien imod Maurer og Jøder, og lod sig kalde en jordisk Gud. Jnnecentius den 8de, fra 1484 til 1492, pralede af sine Slegfredbørn, af hvilke han skal have havt 16. -
Aalborg Stiftstidende, 1828-01-12
Alexander den 6te - fra 1492 til 1503 - beskrives som et Uhyre og et Afskum. Han lod Hieronimus Savanerola levende brænde, fordi han viste sig som en kristelig, hellig og frimodig Lærer. Under saadanne Paver steeg Overtroe, Religions Forvanskelse og de grue lyse Dag. Jesu herlige Religion blev renset fra al den Rust og alle de Skampletter, hvormed den var bleven vanhelliget. Give Gud, at den maa stedse bevares i sin oprindelige Reenhed, efter Guds Ord i Biblen - og udbredes overalt paa den hele Jord - og bære hundredefold Frugt til Bestandighed. Ære være Gud i det Høieste, Fred paa Jorden, og til Menneskene Guds Velbehag!
Aalborg Stiftstidende, 1828-01-12
Bolivars Karakteeristik. Simon Bolivar er født i Staden Caracas i Provindsen Venezuela i det spanske Sydamerika; hans Familie, een af de rigeste i den nye Verden, er af reen spansk Extraction. Han er dens eneste mandlige Repræsentant. Endnu ung kom Bolivar til Spanien. Sønner at de anseeteste Kolonister kunde træde ind i Militair-Etaten i Madrid. Kun faa Kolonister foretoge sig Reiser udenfor Halvøen, og een af de faa var Bolivar. Hans Aand blev vant til at sammenligne Mennesker og andre Gienstande ved Reiser i Frankrig, Jtalien, England, Nordamerika og Antillerne.
Aalborg Stiftstidende, 1828-01-12
Den Revolution, der af Englænderne blev bragt paa Bane, begyndt under deres Anspicier i Caracas ved General Miranda, og begunstiget ved Spanens Oprør 1808, førte Bolivar paa en stormbevæget Skueplads, hvor den første Rolle var ham beskjæret. Paa den Tid, da Miranda, hans Landsmand og Ven, maatte bukke under i dette Foretagende, havde han Rang som Oberst. Miranda havde som bekjendt endt sit Liv i Fangeskab i Cadix. Da Englænderne sidenefter ikke kunde vise sig som Spaniens Fiender i Amerika, og som deres Bundsforvandte i Europa paa een og samme Tid, saa foretrak de, at lade blive de af dem til Kamp for Uafhængighed opæggede Kreoler, i Stikken. Bolivar skal ikke have været aldeles skyldfri i Mirandas Fængsling. Hvorledes det gik til, at Bolivar blev indlemmet i Klagen mod Miranda, derom har man til denne Dag endnu ingen Oplysning. Jmidlertid bortfjernede han sig fra Fastlandet strax efter denne Begivenhed fandt Sted, og flygtede til Antiller ne, hvorhen Patrioterne havde begivet sig skareviis fra alle Sider, for at undgaae de ubarmhiertige Actserklæringer. For at give en tro Skildring af Sagen for hvilken han nu erklærede sig aabenbar, ville mangfoldige Bind ikke være tilstrækkelig, naar der skulde beskrives: hvilke Anstrængelser Bolivar har gjennemgaaet for at befordre Expeditioner til at oplive Amerikanernes Mod og holde dem aarvaagne; hans Skjebnes mangfoldige Omskiftelser; hans Uheld og Seier; de mangehaande Hindringer, han havde at bekjæmpe; de Farer der truede ham, og hvilke han paa en vidunderlig Maade undgik, hvorlunde han selv i fremmed Land var forfulgt af Snigmordere der havde dræbt hans Secretair, som for et Øieblik havde kastet sig paa sin Herres Seng og derfor antoges for Bolivar selv; hvorlunde han midt om Natten blev overfaldt i hans Hovedkvarteer af en Flok Spaniere!); tillidsfuld indtil Uforsigtighed, tapper indtil Forvovenhed, i Privatlivet som i Kampen: at taale Savn, Strabadse i usunde Klimata: snart i Lanos Moradse, saa paa Dobbeltkysten af Landtungen ved Panama, og nu under Sydamerikas gloende Himmel; stedse den første i at rykke fremad, fyrrig i Kampen og i Kjerligheden, dog uden at staae under Kvinde=Herredømme; Bolivar, der syntes kun at have en spæd Constitution, og at være truet af en chronisk Sygdom, har udholdt alle disse fysiske og moralske Prøver. Han besidder endnu, i en Alder af 50 Aar, fuld Aands- og Legems=Kraft, og hvad der endnu er beundringsværdigere, at han har en Superioritet over Militairet og Borgerne af alle Klasser og Farver i disse uhyre Landstrækninger, hvis forskjellige Befolk ninger sandrægtigen have givet ham Navnet: deres Befrier.
Aalborg Stiftstidende, 1828-01-12
Bolivar, Enkemand efter en spansk Hustru, som var ham dyrebar, og som han tidlig havde tabt, har ingen Børn af dette Ægteskab. Han har siden den Tid ikke indladt sig i noget nyt Ægteskab. At han er det eneste mandlige Medlem af sin Familie have vi allerede omtalt.
Aalborg Stiftstidende, 1828-01-12
Den som ikke har seet Bolivar og det forhenværende spanske Amerika nær ved, er ikke istand til at bedømme en Mand som denne. Bolivars Hjerte er fuld af Høimodighed i en til Exclamation dreven Grad; hans Uegennyttighed grændser til Ødselhed. Han har uden Affectation ingen Notice taget af personlige Fornærmelser, og megen imod ham udøvet Utaknemmelighed, men gjerne glemt dem og overseet alle Svagheder. Paa det svageste Skin af Anger og Forsoning har han modig blottet sit Bryst for hans Fienders Dolke eller Bajonetstød. Selv Morillo kunde ikke andet end beundre denne Frasigelse af enhver personlig Forsigtighed. Da Morillo ved en Sammenkomst i Landsbyen Santa Anna (formodentlig den første og eneste, der var mulig at tilveiebringe imellem Spanierne og Jnsurgenterne) saae Bolivar komme næsten ganske allene, saa gav ogsaa han slip paa sin egen Escorte, for at kappes i Høimodighed med sin ædle Modstander. Da, i en senere Epoke, de borgerlige Uroligheder i Venezuela, tilbagekaldte Bolivar fra Lima, var hans Nærværelse allerede nok til at undertrykke en almindelig Opstand. Ogsaa Paez, ledsaget af 500 Ryttere, saae denne uimodstaaelige Mand komme sig imøde, blot ledsaget af en Adjutant. ) Hans Adjutant Tovar, der sovede ved Siden af sin Chef, blev knust af en Geværsalve. Var Uafhængigheds Krigen grusom og græsselig, saa er det dog vist, at Bolivar, endogsaa i sine største Heiervindinger, stedse havde Agtelse for Menneskehedens Rettigheder, og for de imellem civiliserede Folkefærd herskende Krigskikke, og at han ugjerne, og kun i yderste Nødsfald, gav sit Samtykke til de Represailler, der kun alt for ofte ere blevne udøvede af Amerikanerne. Spanierne brøde sig ikke om Alder og Kjøn, og forskaanede hverken Fængslede eller fredelige Borgere; alle Excesser syntes at være dem tilladte, og saaledes roede Bolivar at det var nødvendigt at afskrække disse Canibaler ved Frygten for en lignende barbarisk Behandling.
Aalborg Stiftstidende, 1828-01-12
J Henseende til hans Uegennyttighed og Sorgløshed for sin Person i Fremtiden, Pengeforhold betræffende, saa har Bolivar sikkerligen givet alle mulige Beviser herpaa. Han bortødsler i Sandhed alt hvad han eier, og vil endnu selv forøde det, som han endnu ikke eier. Hans militairiske Luxus vil ikke engang kunde sætte en fransk Escadronchef i Skygge. Paa Marsen: eet Muulæsel for sig selv, tre eller fire til hans Effecter, Registere, Papirer og ambulerende Kjøkken, nogle Reserveheste, naar een skulde mistes: dette er hans beskedne Elvipage. En blaa Frakke med en meget simpel broderet Krave; nogle Hanefjedre paa hans liden spidse Hat; et Par snevre Beenklæder af rødt Klæde; spanske Snørstøvler - er Dragten hvorpaa man strax kjender ham. En Pande med en Skov af Haar, der ikke ere fuldkommen sorte; en svær Knebelsbart; livfulde sorte Øine; et besielende gjennemtrængende Blik, en rank, elegant Væxt, en skarp, indtrængende Stemme; en rask, næsten uafladelig Bevægelighed; alt dette tænke man sig forenet, og det er Bolivars billede som om man kunde see det fra Ansigt til Ansigt. (Fortsættes.) Kjerlighedens Magt. (Ganette de Tribuneaux, der som bekjendt kun befatter sig med at levere virkelige Tildragelser, udgiver ogsaa efterstaaende, der egner sig til en digterisk, især dramatisk Bearbeidelse, for en sandfærdig Begivenhed.) Donna Lauvedra boede i Staden Jaen. Hendes Gemahl, en riig Godseier, der var det constitutionelle System hengiven, faldt i Aaret 1822 som Offer for den Excesse, som Fanatikerne af det absolute Kongerige, udøvede paa denne Tid i Andalusien. Han havde kun efterladt sin Hustru en trettenaarig Datter. Denne Datter Donna Concha, blev snart det søgteste Parti i Staden, saavel for sin sjeldne Skjønheds Skyld, som for den umaalelige Formue hun eiede. Talrige Lykkeriddere stræbte efter hendes Haand; men alle fik de Nei. Forgjeves umagede Moderen sig for at faae Datteren til at gjøre Valg; Donna Conchablev ubevæget. Lehnsherrerne mishagede hende, fordi de, saa udtrykte hun sig, vare stolte Narre, Militairspersonerne vare for afhængige, Kjøbmandsstandens Hu stod mere til Handelsanliggenderne end til Underholdning med Hustruen. Jmidlertid nærmede sig dog Øieblikket i hvilket Lidenskaberne skulde triumfere over denne kolde Filosofi: Som Middel til at røre hendes Hjerte ved een af de mange Tilbedere der kappedes om at hylde den uovertaalelige Ungmø, har Moderen, paa hendes 16de Fødselsdag), foranstaltet en glimrende Fest, paa deres Landsted ved Jaen, Selskabet var talrigt; mangfoldige unge Herrer anvendte Alt, for at fængsle Festens Dronnings Opmærksomhed ved galante Overraskelser. Man overrakte hende skjønne Poesier; man componerede herlige Kvad og foredrog dem, alt til Ære for den Tilbedede, men - Alting var ligesaa frugtesløst anvendt som forhen. Med meget Bedrøvelse blev Moderen Datterens Ufølsomhed vaer, imidlertid overlod sig Donna Concha, med Gratitil en og anden Forlystelse. Selskabet blev stedse meere og mere oprømt, da pludseligt Larmskrig, paa eengang opfyldte Gemytterne med Forskrækkelse. Alting fløi afsted. Det var den berygtede Røverhøvding Horqueta, der med sin Bande forsøgte paa at gjøre Bytte.
Aalborg Stiftstidende, 1828-01-12
Den høist ulykkelige Hændelse indtraf, at DonnaLauvedra døde paa Stedet ved Synet af disse Banditter; den, ligesom hun selv, forladte Datter, laae udstrakt paa Moderens Liig. Røverhøvdingen, truffen af den deilige Donnas Yndes Glands, tager den Skjønne i Beskyttelse imod enhver hende truende Raahed, rask benytter han Øieblikket, at bære den Halvdøde med stærk Arm ud af Værelset, flur jager han afsted med sit Bytte og - utroligt Vidunder. - denne stolte, hidindtil aldeles ubevægelige Skjønhed fatter en uovervindelig Lidenskab for sin Bortfører. Horqueta, der holdt sig skjult i Bjergene ved Crevillents, opfyldte Provindserne Jaen og Valencia med Forfærdelse. Flere end een Gang bleve kongelige Tropper udsendte for at forfølge ham; stedse undgik han dem. Hans Forvovenhed kunde maale sig med hans Snuhed, thi ofte vovede han at vise sig hos Donna Conchas Forpagtere. Denne fulgte ham i Mandfolkedragt.
Aalborg Stiftstidende, 1828-01-12
Blandt andre Excursioner foretog hun ogsaa den 5te August 1826 en til et af hendes Meierier. Hun var da kun ledsaget af Horqueta og een eneste af Banden; hun forlanger Beværtning; man iler med at bære Mad frem og hun sætter sig tilbord ligeover for Horgueta. Een af Tjenerne opdager DonnaConcha, og overbeviist om, at det unge Pigebarn kun ved Tvang blev holdt i en Niddings Værge, fatter han den høimodige Beslutning, at befrie hende. 1) den 8de December 1825. Han stiller sig bag ved Røverhøvdingen, trækker en Dolk og vil gjennembore ham; men da DonnaConcha bliver hans Bevægelser vaer, griber hun til en Pistol, og skyder ham gjennem Hovedet. Dette Skuespil oprørte alle Tilstedeværende, men da de vare uden Vaaben, saa kunde de ikke forhindre de forfærdende Menneskers Flugt. En saadan Levnetsfærd kunde naturligviis ikke være af lang Varighed. En høi Priis blev sat paa Horquetas Hoved. Liig Skovens Vildt blev han efterstræbt overalt. J nogen Tid undgaaer han alle Snarer, men endelig lykkes det for en snedig Bonde at belure ham i en Røverhule, og da han, udmattet af et farligt Røvertog blunder i sin Donnas Arme, tager Bonden Røverens egen Carabin, styrter ned over ham og paa Stedet svømmer Uhyret i sit Blod for Gierningsmandens Fødder. Denne, for at forvisse Øvrigheden om Seieren, skjærer Hovedet af den Overvundne, medtager det, og, forsynet med dette haandgribelige Beviis, iler han til Staden Jaen, og medbringer tillige Donna Concha, hvem han havde tvunget til at følge ham. Man tænke sig det Skrækkelige i Donna ConchasAnkomst til en Stad, hvor hun forhen glimrede som den i høieste Grad Tilbedede, men nu som den den havde gjort sig til Morderske paa sin Faders gamle Tjener, der vilde ofte sit Liv for hende, var en Gienstand, for hele Verdens Afsky. Nu begyndte Undersøgelserne imod hende. De svare Beskyldninger der hævede sig imod hende, vilde hun slaae af Marken med usandfærdige Benægtelser. Hendes Defensor forsøgte forgiæves paa at undskylde hendes Adfærd ved den tyranniske Jndflydelse, under hvilken hun havde sukket. Retten afsagde hendes Dødsdom.
Aalborg Stiftstidende, 1828-01-12
Jfølge Landets Love maatte Dommen appelleres til høieste Ret i Granada. Denne Ret stadfæstede Underrettens Dom, der dog senere, ved en høiere Autoritet, blev formildet i Naade, under 6te Februar 1827, til Fængselsstraf paa Livstid.