Kiøbenhavns Postrytter, 1789-11-06
Haag, den 24 October. Adskillige Breve fra Paris med sidste Post indeholde den Advarsel, at man ey maa fæste for megen Troe til den Maade og den Tone, hvori de Parisiske Bulletinskrivere fortælle denne Maaneds nyeste Tildragelser, siden det er bekiendt nok, at disse Forfattere deels ved Magt og deels af Frygt ere blevne deres Redskaber, der ere Hovedmændenne for det hidtil seyrende Folkepartie, og altsaa, for ey at udsættes for lumsk Mord eller Opklyngelse, ikke finde deres Regning ved at sætte Sagen i sit rette Lys. – Følgende Beretning skriver sig fra en af det Partie, der ikke er fornøyet med den sidste Revolution den 5te og 6te Octbr. Det er bekiendt nok, at Marquis de St. Huruge har længe siden lagt en Plan, hvorefter Kongen med sin Familie skulde bringes fra Versailles til Paris, og der tvinges baade til at give Nationalforsamlingens Beslutninger sit bifald, og at forflytte Nationalforsamlingen selv til Paris, St. Huruge blev vel arresteret, men hans Plan blev desuagtet udført. Et stakkels Middagsmaaltid, som Livgarden gjorde sig til gode med, og ved hvilken Leylighed man drak Kongens, men ikke de Herrer Mirabeaus, Targets og fleres Skaal, blev brugt som et Paaskud, uagtet den forrige franske Garde allerede 8 Dage i Forveien havde bekjendtgjort, at den vilde afhente Kongen og herefter bevogte ham. Pøbelen, der let var ophidset, bestormede uden Modstand Raadhuuset, og marcherede til Versailles, uden at nogen tænkte paa at hindre det. Man gik siden bag efter, befalede Kongen at begive sig til Paris, og han adlydede. – Paa et saadant Optrin viser Historien intet Exempel. Carl 1, Konge i Engeland, blev fængslet og halshugget; men efter de tabte Slag og efter Krigsretten, stod hans Skjæbne i Seyervindernes Hænder. Dog var det ikke Afskummet i London, der kastede ham i Fængsel. Jacob II. forlod roeligen sit Kongerige, og man rørte ikke hans Tilhængere med en Finger. Men hvad synes Dem om denne Nationalforsamling, der for faa Dage siden besluttede, at Kongens Person skulde være hellig og ukrænkelig og dog, uden at røre sig det mindste, lader ham, besprængt med sin egen Livvagts Blod, rive ud af sit Pallads, der for faa Dage siden tilstaaer ham den høyeste udøvende Magt, og dog overlader ham til Fiskerkierlinger og nogle Deserteurer fra den forrige franske Garde, der gives frie Haand over ham, Ved disse Skridt er unægteligen den monarkiske Magt, hvorpaa Constitutionen dog var grundet, tilintetgjort. For at besmykke sin Sag, betiener man sig af det forslidte Middel, at foregive en opdaget Conspiration, om hvilken man fortæller Folk uden lands adskillige nydelige Annecdoter. Hr. Necker er som man kan tænke, næsten raadvild, og færdig at græmme sig ihiel. Der er ingen Credit længer; Escompte=Casse Beviserne tages ikke længer i Betaling; hans herlige Financeplaner falde bort; og meere end 50000 Siæle belave sig allerede paa at forlade Paris, saasnart Portene igien blive frie. Det ringere Antal af Fremmede er længesiden borte. Nationalforsamlingen maa hæve sig selv; mange af dens Deputeerte have allerede forladt den. Og hvorledes kunde ogsaa disse være roelige midt iblandt 30000 bevæbnede Mennesker og en til Drabstedse færdig Pøbel!" Vilde dog alle Nationer kaste et Øye til os og zittrende speyle sig i vor Elendighed! Vi leve ligesom i det 16de Aarhundrede, og endnu hersker den samme Fanatisme. J Henrich III Tid raabte man: Hellige Troe!" nu raader man, Hellige Friehed!" Man forstaaer sig desværre nu ligesaalidet paa Friehed som fordum paa Troen, og derfor viser man sig saa gruesom og rasende. – For at beroelige Folket i Provindserne har Kongen udfærdiget en Proclamation, hvori han siger: at han med Fornøyelse er gaaet til Paris, at han er overbeviist om Jndvaanernes Hengivenhed, og at han, saasnart Constitutionen er i Stand, vil giøre en Reise til alle sine Provindser.