Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1784-09-17
Efterretninger om den troe og ær delige danske Mand Hans Rostgaard. (See No. 35. 36. 39.)u var vel den største Frygt forsvunden for vor Rostgaard, og da Folk holdt op at tale om Kronborgs Handel, men snart forefaldt en Omstændighed, som fatte hans heele Huus og Familie i yderste Fare, og dermed gik saaledes til Der skeede et Udfald af den beleirede Stad Kiøbenhavn, hvorved den unge Hurchinsons Tjener (Samme Hurchinson, tillige med hans Fader, havde havt at giøre med det Anslag imod Kronborg.) blev fangen af de Svenske, som kiendde ham paa Liberiet, og tvang ham til at bekiende hvad han vidsde om Kronborgs Handel. - Hans Udsigende bestod der, at hans Herre, den unge Huuschinson, var en Nat bleven ført fra Kraagerup til Kiøbenhavn; meere vidsde han ikke, men gav Anviisning paa en Bondedreng, ved Navn Svend, som han meende kunde give dem nærmere Efterretning; thi samme Dreng pleiede ofte at være paa Kraagerup, og havde en Aften sildig baaret ned til Stranden deres Tøj, som vilde til Kiøbenhavn. - Strax blev befalet, at Hurchinsons Tjener skulde føres til Kraagerup, for at vise den omtalte Bondedreng. Tjeneren sagde ikke et Ord til Madame Rostgaard, men alene trykde sin Pegefinger tet til Munden, hvoraf hun forstod, at hun burde tage sig vel i Agt, hvad hun skulde svare, naar hun nu af de Svenske blev fristet, saa havde det ingen Fare; thi af ham var intet sagt, som kunde forraade hende eller hendes Mand. Den udlagte Svend fandtes ikke paa Gaarden. Dagen derefter ankom, efter Konge Carls Ordre, den svenske Sekretær Schouk, som satte Vagt paa Gaarden, og forseiglede Boet. - Rostgaards Hustru fik da adskillige skarpe Spørsmaale, og Dagen derefter blev huun bragt til Kronborg, hvor hun at mange svenske Herrer strengeligen blev forhørt. Man søgde, baade ved gode Ord- og Truesler, at formaae hende til at bekiende noget; men hun opførde sig, ved alle Forsøg, saa snild og forsigtig, at alderes Umage var forgieves. - Dermed syntes Sagen at have Ende; men da Bondedrengen Svend Hansen imidlertid blev opsøgt, og om Aftenen ført til Kraagerup, kom hun udi ny Fare og Bekymring; thi alle tænkde, at han, ved de Svenskes Truesler eller Piinsler, vist nok aabenbarede alt det han vidsde, som var meere end nok til at styrte dem ret i Ulykke. - De svenske Herrer, som vare ankomne, for at forhøre den arme Svend, havde nylig, førend Drengen kom, sat sig til Bord, hvorfor 4 Ryttere fik Ordre at holde Vagt over ham, indtil de havde spiist. Tvert igiennem Huuset gik Forstuegangen, hvorpaa vare 2de Døre, den ene ud til Gaarden, og den anden til Haven. Der indeluktes Drengen, og Vagten gik inde i Stuen 5tet derved, men, for Visheds Skyld, lod Døren til Gangen, hvor Fangen stod, staae aaben. Jmedens de derinde gjorde sig til gode med Mad og Drikke, blev Havedøren til Gangen sagtelig oplukt, og hvidskedes til Svend: Løb din Vei, og kom aldrig, meere her. Saa løb han ud, og opholdt sig ikke, førend han fandt en Baad, hvorpaa han kom ind til Kiøbenhavn. Strax derefter blev Drengen paaraabt, men bortte var og blev han, endskiønt man flittig søgde efter ham baade paa Gaarden og uden for. - Saaledes blev der veltet en stor Steen fra Madame Rostgaards Hierte, men dog var endnu ikke al Frygt gandske forsvunden; thi hun blev derefter ofte fristet af de Svenske, som af og til indfandt sig paa Gaarden, og, under Venskabs Skin, satte Prøve paa at forlede hende til at bekiende noget om Kronborgs Væsen; men hendes Fristere udrettede intet andet, end at de holdte hende i bestandig Frygt, hvilken de dog aldrig kunde merke paa hende. - Man kan let forestille sig, hvordan vor Rostgaard var til Mode i Kiøbenhavn, imedens dette gik for sig hiemme. Ham møder en ny Farlighed, ved et Rygte, at han endnu var i Live. Thi en Mand fra Frideriksborg, som listede sig undertiden ind i Kiøbenhavn, kom engang ind i Jens Larsens Huus, hvor Kostgaard var. En Pige, som samme Mand var bekiendt med, og havde Brev til, lader ham forstaae, at Rostgaard levede, og var der i Huuset. Saasnart Manden kom hiem, aabenbarede han det for andre, og man begyndede. at snakke derom; men til Lykke kom denne Snak strax for Rostgaards Peder, som ufortøvet begav sig til samme Mand, og foreholdt ham, hvorledes det var umueligt, at Bostgaard levede endnu, derfor maatte det Rygte, at man nylig havde seet ham i Kiøbenhavn, være falsk, og en anden Mand, som meget lignede Rostgaard, anseet for ham selv. Manden søgde da at dæmpe hvad han havde sagt, hvilket lykkedes, og var ham selv tjenligst: thi ellers maatte han ventet at blive spurgt af de Svenske, hvorledes han uden Ordre dristede sig til at reise til og fra en beleiret, Stad. (Slutningen følger.)