Norske Intelligenssedler, 1811-05-31
Det maa fremdeles tillades mig at tilføie nogle Anmærkninger ved Hr. Amtmandens i Jntelligentsedlen givne Oplysninger. Han siger, at i Aaret 1808 fandtes Helgelands Handelsmænd uvillige til at modtage af Magazinets Rug til Uddeling, En undtagen. Paa Grund heraf har han er vovet f. A. at sende nogen Ladning til Helgeland, uden Forespørgsel, om de Handlende vilde modtage den. Jeg vil ei her afgive mig med at forsvare de Helge landske Handelsmænds Opførsel i dette Tilfælde. Naar jeg skal sige min Mening reent ud, gjør den dem ei synderlig Ære; thi man kan let gjette Aarsagerne til denne Vægring ved at modtage af denne Rug. Jeg vil blot anmærke, at i Aaret 1808 var hverken Trangen saa stor eller Kornvarer saa dyre, ei heller Almuens Formue ved saa mange forskjellige Midler saa udpillet, som forrige Aar. Og dette kan ikke have været Hr. Amtmanden ubekjendt. Efterdi man dog haabede, at Ladninger fra Rusland vilde ankomme, mon det da ei havde været tjenligt, betimeligere, end i September eller October Maaned at forhøre hos de Handlende, om de vilde modtage nogen Ladning, Neppe havde de denne Gang vægret sig derved, og de kunde da, om de ellers Alle havde vildet, itide have havt større Fartøier, end Baade, færdige til Afhentning, hvis Ladningen ei fra Hundholmen var bleven transporteret. Man seer jo af hvad Hr. Amtmanden selv skriver, at da Tilførselen i Aaret 1808 var iven følgelig endnu ikke ankommen - saadan betimelig Forespørgsel er skeet. Hvorfor kunde der samme da ikke ogsaa skee Aaret 18107. Hr. Amtmanden, som i Aaret 1808 overdrog Bygde Commissionerne at forestaae Magazin=Rugens Uddeeling, efterdi de Handlende ikke vilde paatage sig samme, har siden behaget at unddrage hine Commissioner denne Forretning. Har Aarsagen dertil været Mistillid, eller har man fundet Sagen i andre Henseender ei rigtig blev behandlet? Hvad det end er, skal det dog kunde bevises, at ved Bygde-Commissionernes Uddeeling gik det baade ordentligere og uegennyttigere til, end nu det er skeet ved de Handlendes. Uagtet jeg, mindst i denne Tid, kan være Handelstandens Panegyrist, nægter jeg ikke, at endog blant nordlandske Handelsmænd findes enkelte retskafne. Ved Siden af den, Hr. Amtmanden nævner, A. Dass, tør jeg og sætte Philip Qvale, i Rørøen. Men betragter jeg det hele Corps i Masse, tør jeg og 2 sige, de af det ædlere Slags ere rari nantes in gurgite vasto. Overalt ansee flere med mig det for et problematisk Spørgsmaal, om nogen Handlende bør, hvor det be kan undgaaes, have med Magazin=Rugens Uddeeling at og gjøre? Hr. Amtmanden skjønner ikke Meningen af disse mine de Ord: "Hvorfor ikke før blev at erholde deraf af Magazinet) behøver man ei at spørge. Ordene have ikke, uden den i simple litterele, og ingen mystisk Meening. Den, troer jeg, ligger aaben for Enhver, som forstaaer Sproget, i allerhelst, naar man læser hvad der strax efter hine Ord, følger. Jeg antager deri, at Magazinets Bestyrere have i dertil havt vigtige Grunde, og i den tilføiede Note har sig jeg gjettet paa en af dem, Hr. Amtmanden selv opdager er mig at være den rigtige, naar han siger, han har positivn Ordre, ikke at aabne Magazinet, saalænge de Handlende i have at sælge. Men her møder et vigtigt Spørsmaal: Hvilke Handlende forstaaes herved? Er det allene Hundholmens Handelsted eller nogle faa i dets Omegn, eller maae herunder sig og indbefattes de øvrige i de andre Fogderier. Fordith endnu, Tak være Skjæbnens Blidhed, hele Nordlands sk Handel ei er bleven concentreret til Hundholmen, tørv man vel formode det sidste. Men da skal det og kunde bevises: at allerede i Juni og Juli Maaneder f. A. vare Helgelands Handelsteder kun lidet forsynede og næsten af udtømmede for Kornvare. Havde det da været mueligt sø at skaffe Udveie til at lindre Almeentrang, var det alleurede den Tid nødvendigt. Hvad jeg har sagt om Hundholmens Fæstning, troede jeg ei kunde gravere Hr. Amtmanden. Jeg tør hverken nægte eller bekræfte dens Vigtighed for Nordlandene. Jeg har ei heller talt et eneste Ord om, hvad der har gl. vet Anledning til dens Anlæggelse. Dette vedkommer mig ikke. Min individnelle Mening er for mig selv Hvad den nu eller i Fremtiden kan foranledige enten til almeent eller privat Gavn, vil Erfaring lære. Det lader til, at Hr. Amtmanden persiflerer min Fadrelandskjerlighed, og vil gjerne udlede min Jndrykkelse, i Tiden af en anden Kilde, end denne. Mig skader Persiflagen intet. Men for hans egen Skyld kunde jeg ønske, den var borte. Om det skjulte bør intet Menneskelsdømme. Hr. Amtmanden altsaa heller ikke, om det be Sindelav hos mig, fra hvilket hiin Jndrykkelse flød, Desuden, saalænge mine Medborgere ikke har giver Prøve af upatriotiske Gemytter, troer jeg, at de Handlinger, der bære udvortes Præg af Patriotisme, ikke bør fortolkes tvertimod. Det er vel ei til Overflød, nærværende Tid at opilde, isteden for at slukke dens Glød Hvad om min Caracteer, som Landsborger er at dømme, at tør jeg frimodig overlade Publicum, og denne Frimodighed ønsker jeg af mit Hierte Flere. Hr. Amtmanden har endelig behaget at tillægge mig endog meget, Ordgyderie, og anseet dette som en Pryd hvilken jeg har omhængt min ham mistænkte Patriotisme. n. jeg kunde affærdige det med den Korthed, hvormed Hr. og Amtmanden har affærdiget sit. For det øvrige overlader te jeg dem, der have læst hvad jeg skrev, at bedømme om at de der finder, hvad Hr. Amtmanden fra denne Side det har fundet. Det mishagede ham, at jeg saaledes skrev, at og det maatte da gives en forhadt Benævnelse, passende eller upassende, ligemeget. Men da Hr. Amtmanden i ne de 4 sidste Linier røber, han ei er den heldigste Stylist, et) hvilket man let vil tilgive en Olding i hans Stilling, kan en han og let have feilet i at vælge sit Udtryk Jeg maae endelig erklære, at jeg finder det usømme, t, ligt for tvende Embedsmænd paa den Post, som Hr. rd Amtmanden og jeg beklæde, at føre nogen Pennefeide ve med hinanden. For Eftertiden agter jeg altsaa ikke at at svare paa, om Amtmanden behager nok engang at replier cere, med mindre min borgerlige Æres Forsvar nøder liv mig dertil, som jeg dog ei vil formode. Ved hvad jeg de skrev var det ingenlunde min Hensigt at kaste ham Stridshandsken til. Tvertimod holder jeg det hæderligere, om Hr. Amtmanden med mig og Flere meder til - hvad jeg ne ei paatvivler, er hans Ønske - at læge, saavidt det er staaer i vor Magt, Landets Saar, lindre dets Elendig di heder, ophjælpe dets Velstand. At virke til dette Øiemed de skal stedse være mig den kjæreste Beskjæftigelse, langt er vigtigere, end at beholde det sidste Ord i PennekampHvad jeg for det Øvrige hidindtil om Nordlandenes de Anliggender har skrevet, vedtager jeg, som ærlig Mand en at bevise, og skulle det engang komme til, hvad mange at ønske, en alvorlig og fuldstændig Undersøgelse over dette er uheldige Lands Forfatning, da maaskee noget mere. Alstahoug den 6te Mai 1811. M. B. Krogh.