Berlingske Tidende, 1836-07-07
London, den 1ste Juli. - Overhusets Debatter i Gaar over den irske Municipalbill aabnedes af Lord Melbourne. Han udtalte det Haab, at den Tid, der var forløbet siden han indgav hine Amendementer, vilde have bidraget til at dæmpe den Bevægelse, der muligen var blevet bevirket, og til at sikkre Amendementerne den rolige og upartiske Overveielse, som den Forsamlings Anseelse, hvorfra de vare udgangne, fordrede. Han deelte fuldkommen den af Lorderne paa Husets Oppositions-Side yttrede Anskuelse, at Overhuset nemlig paa ingen Maade, maatte lade sig forknyttes, eller ved fornærmelige Trudsler lade sig indskrænkes i den selvstændige Udøvelse af sine Rettigheder; men paa den anden Side haabede han ogsaa, at Medlemmerne af dette Huus ikke vilde lade deres Følelser oprøres af visse Forslag, som man nylig havde gjort, og til hvilke han ikke troede det nødvendigt at tage videre Hensyn, da de fandt en Gjendrivelse i deres egen Urimelighed; han haabede, at Huset ikke ved nogen Slags Bemærkning vilde see sig hindret i at tildeele Amendementerne den rolige Beraadslaaning, som de fortjente. Han var overbeviist om, at Lorderne, naar de efter modnere Overlæg fandt, at de i Førstningen havde fattet en overilet Beslutning over den foreliggende Gjenstand, vilde være de første til paa en mandig Maade at rette deres Vildfarelse, og at give efter for Grunde, der viste sig som fornuftigere, retfærdigere og bedre motiverede. At Underhuset havde opfattet Gjenstanden klart, roligt og forstandigt, det vilde man efter Ret og billighed ikke kunne nægte, og han troede at Lorderne selv maatte indrømme, at hvis en Differents mellem begge Huse virkelig skulde blive Resultatet af Debatterne, Lorderne da havde begyndt denne Krig paa en Maade, som man kunde kalde raa og fornærmelig, og at de, hvis man mod dem havde handlet saaledes, ei alene ikke vilde have taalt en saadan Behandling stiltiende, men have tilbageviist den med Uvillie (Bifald fra Husets ministerielle Side). Efter korteligt at have udviklet Jndholdet af Underhusets Amendementer, erklærede Lord Melbourne, at Spørgsmaalet var nu, om Huset vilde anerkjende disse Amendementers almindelige Princip (nemlig Municipaliteters Jndsættelse, om ogsaa i et ringere Antal), i hvilket Tilfælde Overeenskomsten med Hensyn til Billens enkelte Artikler, da ikke vilde falde vanskelig. Dette Princip-Spørgsmaal var imidlertid allerede altfor ofte kommet paa Tale, til at en ny Udvikling af samme var fornøden; han henviiste derfor kun til de trende vigtigste Punkter, der maatte lægges Mærke til: den Utilfredshed, der vilde opstaae i Jrland, hvis man haardnakket modsatte sig dets Ligestilling med Rigets øvrige Deele, den Skade, der i Almindelighed vilde reise sig af Municipaliteternes aldeles Opløsning for Regjeringen og for Landets Velfærd, og endelig den Modsigelse, der fandt Sted mellem de af Torierne nu forfægtede Grundsætninger og Catholikkernes til Lov ophøiede Emancipations=Bill, hvis Princip bestod i at den catholske Deel af Rigets Befolkning, altsaa ogsaa af Jrlands, havde faaet Adgang til de øvrige brittiske Undersaatters samtlige Rettigheder og Embeder. Med Hensyn til den sidste Omstændighed, havde man især Grund til at undre sig over, at Lord Lyndhurst (oprindelig en Whig, senere en vaklende Tory) havde paataget sig denne Sønderlemmelse af den ministerielle Bill, da han, skjøndt tidligere en Modstander af Catholikkernes Emancipation, dog i Aaret 1829 som Rigets Cantsler havde forsvaret denne Forholdsregel med hele sit Talents Magt. Dengang havde han erklæret, at efter hans Anskuelse vare Catholikkerne ingenlunde uduelige til at udøve fri Borgeres Rettigheder i en fri Stat; deres Meninger med Hensyn til borgerlig Magt og borgerlige Forhold stemmede overeens med andre Borgeres, og gjorde dem ingenlunde udygtige til at opfylde Lovgivernes Pligter. Da Catholikkerne – vedblev Lord Melbourne, saaledes egne sig til at være Lovgivere, saa ere de sikkerlig ogsaa istand til at udøve de Functioner, der ved den foreliggende Bill skulle overdrages dem. Paa en fiin Maade critiserede derpaa Taleren Lord Lyndhurst's politiske Vankelmodighed, der, ifølge den almindelige Mening, just ikke skal have sin Grund i deelle Jnteresser; han sagde imidlertid, at han ikke saa meget besværede sig over, at den ædle Lord saa ofte skiftede Anskuelser, thi det kunde hendes Enhver; kun det syntes ham daadelværdigt, at han fra den Anskuelse, han i Aaret 1829 havde været, var kommet tilbage til sine tidligere Anskuelser. Saaledes havde den ædle Lord nylig yttret: "Man har sagt os, at man følte sig fuldkommen tilfredsstillet ved den catholske Emancipations-Bill, at den vilde føre til øieblikkelig Gjenoprettelse af fuldkommen Rolighed; men nu have vi tvertimod bestandige Tumulter; der gribes en Mængde, for den protestantiske Religion høist fordærvelige Forholdsregler, vi see Tiende-Systemet uophørligt angrebet, og det er kommet saa vidt, at det irske Folk er adsplittet indbyrdes i utvetydige Fjendtligheder." Den ædle Lord yttrer altsaa, at man har sagt ham dette, som om han ikke selv fremfor alle Andre havde skildret det af Emancipationen forventede heldige Udfald med de lyseste Farver, og som om ikke alle de, der, ligesom Lord Lyndhurst, dengang med Emancipations-Billen, gjorde sig Umage for et eller andet Lov-Udkast's Antagelse, ere tilbøielige til, allerede forinden at yde deres Planer den største Roes. Men han (Lord Melbourne) erindrede sig ikke, at hiin Forholdsregels forstandige og redelige Forfægtere nogensinde havde erklæret, at samme umiddelbart og ufortøvet vilde fremføre Fred, Tilfredshed og Rolighed; desuden vilde det aldeles stride mod Menneskeslægtens Historie og mod alle Tiders Erfaring, hvis man vilde vente, at en Forholdsregel, der var bestemt til at bevirke en stor Forandring i en Nations moralske og selskabelige Forhold, strax skulde kunne blive gjeldende uden noget Vaklen eller Tilbagefald. Man tænke blot tilbage paa de største Begivenheder i Storbrittaniens Historie, paa Reformationen og Revolutionen; disse to mægtige Forandringer fremstille sig nu, ved Tilbageblikket paa den forgangne Tid, som tvende isolerede Punkter, og dog vare de i Virkeligheden en uafbrudt Række af de frygteligste og meest rystende Begivenheder.