Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1798-09-21
En respektabel Medborger har offentlig i de Trondhjemske Tidenders Nr. 36, under sit Navn ladet indføre nogle Jndvendinger imod det af mig i benævnte Tidenders No. 34 gjorte Forslag, at de Formuende skulle give et Giestebud mindre om Aaret, og anvende Beløbet til at kjøbe Brænde for, til Uddeling iblandt sande Trængende i Vintertiden. Jeg er i mit Hjertets Jnderste overbevist om min Hensigts Reenhed: Formodentligen have samme af mine Udtryk været noget ubestemte, og denne Omstændighed maa jeg tilskrive hine Jndvendinger. Det bør mig altsaa allene, nærmere at forklare mit benævnte Forslag. Det var sandeligen ikke min Hensigt, ved hiin Proposition at tale til Bedste for den Menneskeklasse, som ikke giver arbeidet, naar den kan faae Arbeide. Hvo der uden Fordom med løslig Opmærksomhed læser mit Forslag igjennem, vil ikke kunne finde mindste Spor til Sligt. Jeg sagde jo udtrykkeligen, "at man bør meddele dem der trænge, og ej ved Stræbsomhed kunne afhielpe deres Trang." Den værdige Hr. Jndsender, hvis Jndsigter og Retskaffenhed og velvillige Hjerte jeg saa høiligen agter, vil selv ved nøiere Overveielse finde, at dette og intet andet har været min Mening. Jmidlertid er det dog en unegtelig Sandhed, at der om Vintertiden gives mange iblandt den lavere arbeidende Klasse, som virkeligen ikke kunne faae Arbejde, uagtet al deres Bestræbelse. Men om end disse ikke skulle komme i Betragtning, saa ere der endnu mange Andre, og nok af dem: disse især havde jeg i Tanker. – Jkke Alle kunne spinde og vinde, og om de end kunne det, saa er dog den usle Fortjeneste, som derved kan haves, alt for ubetydelig til Livets Ophold, især for dem, der have Huset fuldt af Børn. En gammel ærlig Borgermand, som i mange Aar troligen har arbeider for sig og Sine, uden at kunne fortjene mere end den daglige Skilling, og som nu, nedbøiet af Alderdommens Byrder, er uformuende til at fortjene sit Brød med sine Hænder, maa savne Livets første Fornødenheder, som Naturen kræver: – en hielpeløs Enke, der engang i forløbne Dage kjendte heldigere Kaar, som nu, efterat Forsørgeren er borte, sidder i sit lille Kammer, omringet af 3, 4, 5 smaae Børn; hvorledes kan hun med den bedste Villie fortjene saa meget, som til disses Underholdning udfør dres, hvorledes skal hun kunne faae det Mere, som til deres egentlige Opdragelse udkræves, Er hun endeligen af den Klasse, som vi efter Sprogbrugen kalde skikkelige Folk, sandeligen det bliver da saa meget mere tungt for hende, at arbeide sig frem, og naar man nu tillige betænker, at det ikke er nok, at fortiene den nødtørftige Skilling, men at en Skare Børn udfordrer en stor Deel af Dagen til Reenlighed og til at holde deres Klæder m.v. i tilbørlig Orden, visseligen, jeg troer, at man vil betænke sig paa at sætte dem i hiin foragtelige Klasse, der ikke fortjener Velgierninger. Lægge vi endnu hertil mulige Sygdomme, som desværre ikke sjelden ere den forladte Fattiges Deel. –, da maatte Hjertet bløde hos Menneskevennen. – Af saadanne Gjenstænde have vi mange iblandt os. Jeg kjender arme Stræbsommes Nød, allerede i min tidligste Alder saae jeg deres blodige Taarer. – J beklagelsesværdige Mødre, som ved Spinden uden anden Hjelp skulle ernære Eder og Eders Børn, Alfaderen skuer Eders Taarer: de skulle ikke rinde forgjeves, om end samme af Eders Medmennesker lade dem blive ubemærkede: Medbrødre, J paa hvilke mit Forslag har været rettet, og som med Fortrydelse have læst det, betænke J ikke, at alle Ting ere foranderlige, Lader os see os omkring i og udenfor Fædrelandet. Blive ikke Formuende til fattige, blive ikke Velhavende ofte satte tilbage, og ind i de Trængendes Klasse, have vi ikke seet dem søge en Smule nødtørftigt Brød, som i deres Ungdom levede i Overflødighed? Hvad om det muligens skulde blive Eders, eller Eders Børns beklagelsesværdige Lod, at trænge til Andres Understøttelse, at søge Livsophold hos Andre, Fordømmer mig dog ikke, om jeg end efter Eders Mening skulde have feilet. De der have nok af Alskens Ting, og befinde sig udenfor Nødens Kreds, de, paa hvis Veie ideligen Roser strøes: de kunne vanskeligen begribe Rigtigheden af hvad jeg siger. Gud give, at de aldrig selv ved egen Erfaring maatte blive overbeviste derom, med mindre det kunde blive til Bedste for deres eget Vel! At der ere dem iblandt os, som selv ere Skyld i deres Ulykker: dem som burde undsee sig ved at modtage Almisse, helst da de i deres Ansigts Sveed kunne fortiene deres Brød; dette nægter jeg aldeles ikke, det er desværre sandt, og jeg har ei heller talt for dem. Det var overmaade uventet for mig, at mit Forslag blev med Ringeagt omtalt i samme Huse: jeg burde formode, at det var blevet modtaget med Bifald, og at Lykkens Elskede vilde have glædet sig ved, at jeg havde viist dem et saa ypperligt Middel til at gjøre godt mod sande Trængende, uden at det kostede dem Noget. Denne Maade er dog meget beqvem, især for dem, der ikke paa anden virksom Maade give vidrage til Bedste for deres Art. Derhos regnede jeg paa, at man ikke vilde være ufolsom ved de lydelige Taksigelser fra hjulpne Brødre. - O, hvor har jeg feiler. Hvad have J da at klage over, spørger maaskee En og Anden ved at læse mit Forslag. Brødre, spørger ikke saaledes! Vi klage over Eders Lunkenhed mod Eders sande trængende Medmennesker, mod dem, der ere dannede, ligesom J. mod dem, der lig Eder, have Rettighed, til at leve og til at fryde sig ved Livet. – J selv have sandeligen den fuldkomneste Ret til at nyde Livets Goder; Somme vinde maaskee derved, men det er altid kun en liden Deel. Den egentlige virkelig nødtørftige Klasse hielper det lidet, naar J efter Eders Maade fryde Eder. -J bør unegteligen gjøre mere. Er det den rette Maade at fryde sig paa og at nyde Livet, naar man, omringet af en Sværen af Mange, sidder og kjeder sig ved Spillebordet, og siden lader frembære en Mængde kostelige Retter, som fortæres under Tvangen af Etiqvettens Jernscepter, Kan Sligt kaldes en sand selskabelig Fornøielse? Nei, den sande selskabelige Fornøielse findes lettere og sikrere i en tvangles Cirkel af faa Venner, som nu og da indfinde sig ved vort Bord, og krydre Selskabs glæden med fornøjelige Samtaler, med Spøg og Latter og muntre Sange. Kun Menneskefienden kunde yttre Misnøje over deslige selskabelige Fornøjelser. At vise Luxus i Gjestebuder, er nok ikke til synderlig Nytte for Andre. Anderledes forholder det sig med den Luxus som den Formuende viser ved at gjøre allehaande Anlæg, enten til Nytte eller Fornøielse, hvorved Kunstneren, Haandværksmanden, Arbeideren sættes i Virksomhed. Hvor vilde vel dadle sligt? Sandt er det, og med Fornøielse nedskriver jeg det, der gives nogle faa enkelte ædle Medmennesker iblandt os, som, opfyldte af de varmeste Følelser for deres lidende Art, efter Evne i Stilhed bidrage til at lindre sande Fattiges Kaar, og at forskaffe dem en blidere Livets Ny Til disse faa Ædle har jeg en talt. De behøve ikke min Anviisning til at handle men delse. neskekjerligt. Det forekommer mig næsten, som om der hviler en Slags Foragt paa Armod. De med Lykkens Goder belæssede Mennesker moere sig undertiden ved et velforsynet Bord med Beregninger over den ringere Mands Jndkomme, og hvor godt han kunde leve, naar han, lægge de til, kun ikke drak saa meget, og i det samme hælder man maaskee et godt Glas Madera i Munden. Det var slemt: det skulde jo have været en anden Sort heed Viin. - o Venner, bier et Øjeblik, Tjeneren skal strax hente den rette Flaske. – O J, som saaledes for Alvor drive Spot med Eders Medmennesker, gaaer ind i Armodens usle nogne Hytte, Seer Eder der lidt omkring! Bliver ikke bange for at forkjøles, fordi Vinden blæser igjennem Tagets mange Aabninger! Frygter Eder ikke for Tranlampens Damp, og væmmes ikke ved Lugten af et Par fordærvede Sild, med lidt Fladbrød og Potættes, Seer den stærke brusende Drik, som det ældste Barn, 5 Aar gammel, just henter fra nærmeste Brønd, Familien spiser netop til Aftens: den havde intet om Middagen. Seer hvor godt Huusfaderen med 6 andre Mennesker leve af 24 a 36 sk. om Sommeren, 16 s. om Vinteren, og undertiden - Intet. J kunne let udregne, hvor mange Hvid af saa stor en daglig Jndtægt kunne komme paa Enhver. Ville J ikke bytte med dem til en Prøve, kun een eneste Maaned? Sove paa deres Halmleie med en sønderslidt Rye, i Stedet for Eders duunfyldte Sengeklæder, spise deres sure Sild, i Stedet for de kostelige Retter Hjemme, og drikke deres Vand eller maaskee undertiden til Forfriskelse noget suurt Øl, i Stedet for den vel vante Margeaux, Champagne, Madera &c. &c. Ville J ikke være iført deres lueslidte Vadmuls Trøier, i Stedet for Eders gode varme Klæder og Peltse? Sidde ved Ovnen, hvori der er kun lidt eller slet intet Brænde? J ville sandeligen leve ret godt af 24 a 36 s. om Sommeren, 16 s. om Vinteren, og undertiden - Jntet, thi den Fattige har mange Fastedage, 6 a 8 Mennesker af 16 s. daglig. Hvor herlig skulle J leve, især naar hver liden Ting skal kjøbes Skillings viis udenfor Huset. – Ak, jeg troer, inden en Maaned, eller inden den første Uge var forbi saa havde Døden annammet Eder, og Eders gode Venner vare betænkte paa, at sætte en Satyre paa Eders Liigkiste, eller med andre Ord, de vilde pryde den med Fortællingen om Eders mange Dyder, og de Trondhjemske Tidender skulde give Gjenlyd af de mange Dyder, J. savnede. Lader os dog ikke være saa opbragte paa Laborius, den flittige og stræbsomme men fattige Mand, fordi han nys forekom os beskienket. Han forlod sit Leie tidlig om Morgenen, og gik hen med en tom Mave, (thi Spisekammerets hele Beholdning, nogle sure Sild, lidt Fladbrød, og Potætes var opspiist Aftenen forud,) for at forrette sit tunge Arbeide. Udmattet og svækket brak han et Glas Brændeviin, som skulde tjene ham til Styrke og Varme og være tillige et Slags Middagsmaaltid. Den tomme og svækkede Mave kunde ikke taale en Dram 2 Graders Kornbrændeviin. Den steeg i Hovedet, han blev lidt beskienket, og nu troe vi os berettigede til at kalde ham en Drukkenholt. Vilde vi vel have kaldet ham saaledes, dersom han efter 3 Jeg formoder ikke, at nogen Læser vil være saa ubillig, at ansee dette, som et Forsvar i Almindelighed. Langt fra mig skal det stedse være, at undskylde en skammelig Last, men jeg har troet, at maatte, som Menneske, ved denne Leilighed vise det Ubillige, som vi undertiden tillade os imod enkelte af vore Brødre, der paa ingen Maade kunne henregnes til hiin foragtelige Menneskeklasse, som af Vaue ere hengivne til Drukkenskab, hvorved de forsømme deres Haandgierning. Naar saadanne Mennesker trænge, saa have de sandeligen ingen Ret til at vente Medlidenhed. vort meget vise Exempel, spiste en god Frokost og et godt Middagsmaaltid, drak en passelig, ikke alt for liden Qvantitet Viin ved Taffelet, gik om Aftenen i et Selskab, drak først en ypperlig stærk Punsk, og siden den gode Madera, fuld af Geist og Styrke, thi blive vi derved nu og da lidt forvirrede i Hovedet: ih nu, saa kjøre vi Hjem, eller om vi end behage at gaae, og Andre møde os, saa heder det blot i en spøgende Tone, de have i Aften været i et muntert Laug. Medborgere, hvo J end ere, hvis lykkelige Lod det blev, at være befriet fra den Nød som trykker saa mange tusinde Medbrødre, dømmer ikke ilde om mig, fordi jeg talte til Bedste for sande Lidende, Nedlader Eder fra Eders Høide, til at skue ind i Hytten, gjører dette, og Eders Hjerter, dersom de ikke ere tillukte for Medbrødres Vee, skulle bløde J Anledning af ovennævnte i de Trondh. Tid. No. 36 indførte Tanker, maa jeg erindre, at jeg ikke har beskyldt hverken Selskaber eller Baller, for Umoralitet: – hvad mine private Tanker undertiden ere, dette er en anden Sag. - Jeg har kun viist, hvorledes man, uden sin egen Skade kunde tjene sande Trængende, og naar man betragter Sagen fra den anførte Synspunkt, saa vil Jngen for Alvor finde det urimeligt, at jeg har foreslaaet eet Gjestebud om Aaret mindre. Menneskevennen vil med inderlig Fornøielse byde velvillig Haand til Forslagets Iværksættelse.