Viborger Samler, 1775-06-12
Det er atter at slutte fra Feilene i det Heele, sagde Kiøbmanden; og hvad, om een eller anden Mand, hvis Embede det er at forvalte Stiftelserne, eller i andre Maader være de Fattige til Tieneste, er vel vel aflagt eller belønnes med en Rang, det er jo er at laste; i første Fald kan man vente, at han ei beskiærer den Fattige, naar han ei fristes af Nøden, og Rangen bør drive ham til at tænke høiere, og at arbeide med større Jver; desuden er dette jo er ved hver tiende af deslige Stiftelser, thi hvor mange er der ei paa Landet til Gavn og Pleie for den fattige, forarmede og udslæbte Bonde, naar han bliver gammel. Ja de ere nogle herlige, faldt den anden ham hidsig ind i Ordene; saadanne har just givet mig den første onde Grund til alle Hospitaler; jeg har et paa mit Gods, som een af mine tossede Forfædre har stiftet for at faae sit Navn udhugget i Steen, der maa jeg aarlig forrente en Kapital til, skaffe dem Jldebrand &c. og oveni Kiøbet holde Bygningen ved Liige, og hvad har jeg for Nytte deraf Det var dog blevet min Arv, om de ei var faldet paa dette daarlige Jndfald, og nu har jeg den Fortræd, at mangen Bonde paa mit Godsforsidder og forøder sin Gaard, i Forsikring at han skal i Hospitalet, naar han er gammel, og ingen samler noget til at leve af i sin Alderdom, fordi de veed, de kan komme derind. Havde det nu ikke været bedre, at Kapitalen var blevet i Familien, som nu i disse 100 Aar kunde voxet til 60, ja maaskee ved Fliid til 100 gange saa meget for mig og mine Børn, og alle de Staaddere, som har levet deri, havde dog maattet ernære sig, hvordan de kunde. Nei det er noget for haardt, at tænke saaledes aleene paa sig selv, sagde Kiøbmanden; det er jo Deres og enhver Herremands Pligt, som haver den største Fordeel af Bondens sure Arbeide i hans friske Dage, at underholde ham, naar han ei kan selv, og var ei det Hospital, saa vilde De finde en Byrde af denne Pligt paa Deres store Gods; men det er sandt, De har Aal. eiet eiet et andet Gods, for de arvede dette efter Deres Fader; der var ingen Hospital, hvorledes slap De der fra de Trængende, Meget vel, var Svaret, thi naar jeg ei vilde have dem paa Godset, kunde jeg let blive dem qvit. Forødede en Mand sin Gaard, og var endnu tienlig til Soldat, strax fik jeg ham indsat, som Rekrut eller Landsoldat, eller solgte ham til de gevorbne Regimenter, som jeg oftest gjorde, for at faae ham reent bort, og tillige at løse noget paa eengang af ham; var han uduelig dertil, gav jeg ham sit Pas med Vilkaar, at han skulle reise. Blev nogen vanfør, syg, ja om det endog var Fransoser, saa gav jeg dem Løbepas, at de maatte gaae Sønder paa, for at fortiene eller tigge noget til Bartskiærløn, og aldrig tillod jeg dem at komme igien, med mindre de var helbredede, thi man er sig selv nærmest. Kiøbmanden gysede ved denne Tale, men for ei at støde sin Ven, lod han, som han ei følede det Fæle heri, men sagde: De kunde dog ei skille Dem af med de gamle Kiærlinger, og det forundrer mig, at de Fattige og Udslæbte, som ei kunde fortiene sin Føde paa Deres Gods, hvor de var født og kiendt, vilde modtage Pas og vove sig til ubekiendte Folk og Stæder. Jo meget let, svarede han, thi det er langt anderledes med vore Bønder, end med den poleerte Deel af Folket; disse elske deres Føde=Egn, fordi de er der født og opdragne, men Bønderne høre tale om Frihed med saadan Henrykkelse, og maa saa dyre kiøbe deres Pas, at naar de kun kan faae dette, tage de derimod, om de end skal sulte derfor i Fremtiden. Dette see vi paa dem, der løbe i tusinde Tal til Holland, Engelland, for at være fri fra os, og der blive for den største Deel usle og nødlidende Matroser, og Soldater i Jndien. Det kan vi see paa dem, der der kjøbe deres Pas dyre, ofte for 100 Rigsdaler og meere, for at gaae til Kiøbenhavn og andensteds, og faae værre Dage end hiemme; Hvad Qvindfolkene angaar, det giver ei meere Vanskelighed end Mændene; dem giver jeg Pas, naar de intet har og intet duer, helst om de har lutter Døttre. Overalt saa tager Kiøbstæderne gjerne mod alle de, vi ei skiøtte om paa Landet; der gaaer det ei saa haardt til; der kan de fortiene noget som Dagleiere, og med at tigge. Kan de saa giøre lidt Gavn i Høsten, saa kommer de igjen i den Tiid, som er den eneste, vi trænge til dem, og saa er vi fri for at betale deres Extraskat, som da bliver Kiøbstædens Sag, siden de boe der. Har jeg da ei Ret, blev han ved, da Kiøbmanden taug, at jeg laster al Gavmildhed, som noget der føder Ødselhed og Dovenskab blant den ringere Stand, Jeg holder for vi skal spare allesammen hver i sin Sirkel, arbeide flittig, og drive vore Underhavende ligeledes til at arbeide, jo meere jo bedre, saa have de noget, og saa er der noget for os andre at tage af, og saa florerer, Landet. Denne Grundsætning er bedre, end alt det de nyere Skribentere har snakket os for om Bondens Frihed, Eiendom, Fælledsskabs aldeles Ophævelse, og andet saadant nymodens Fisfias, som vi har paa Prent. Lad Bonden arbeide, saa faaer Herremanden noget og Kiøbmanden med, og saa kan vi begge yde til Kongen, det han vil have Domme, No. 95. Kancellieraad Hvalsøe, contra Kammerherre Adeler. afsagte i Høieste Ret.