Adresseavis for Børn, 1781-03-21
J Korinth levede i forrige Tider en Mand, som heed Diogenes, der var en meget besynderlig Mand. – Han levede gandske overordentlig maadelig, brød sig ikke om nogen Ceremonie; forsaae sig derover ofte imod Velanstændigheden; men gjorde for Resten meget Godt. for Børn. Engang mødte han Kriton, et ungt Menneske, som han holdt meget af, fordi det var en god ufordærvet Ungkarl. "Hvor vil du hen, Kri ton, spurgde Diogenes: Du er jo saa pyntet, Jeg vil hen til Klinias, svarede Kriton; han gjør et Giestebud i Aften for sine gode Venner; han har ogsaa indbudet mig dertil. Der vil vi blive ret herlig og prægtig trakterete. Diog. Det troer jeg nok; thi Klinias er rig og vellystig. Men du maae ikke gaae derhen, Kriton! Kr. Hvorfor ikke, min kjere Diogenes, Diog Fordi du ellers bliver ligesaa udydig og lastefuld som Klinias selv er. Kr. Hvi saa, Diogenes, Hvorfor maae jeg ikke eengang være ret fornøyet? Diog. Det skal du efter mit Ønske altid være, kun ikke paa denne Maade. Thi det er ingen sande Fornøyelser, paa hvilke vi siden ikke kunne tænke, uden med Anger. Klinias og hans Selskab er farligt for dig, Kriton Kr. O, du tør ikke ved at være bange, Diogenes; jeg vil, som jeg sagde dig, kun være fornøyet. Du behøver ikke at være bange for, at jeg skal lade mig forføre. Diog. O Kriton, det staaer ikke meere i din Magt, naar du ikke flyer Leyligheden dertil. Lasterne ere i Begyndelsen søde, og du er alt for ung til, at du skulde kunne imodstaae saadanne mægtige Fristelser. Viis mig den Føyelighed, og gaae tilbage igjen hjem til dine Forældre. Kr. Ney, det kan jeg ikke, Diogenes; thi jeg har eengang givet mit Ord fra mig. Diog. Deri har du visselig ikke gjort vel; men du skulde endnu gjøre langt verre, om du i denne Fald vilde holde dit Ord. Saa sandt som jeg elsker dig, saa skal du ikke gaae hen til det Gjestebud. Kriton vilde endnu indvende eet og andet; men Diogenes, som ved sin maadelige Lev maade var tillige en sterk og haandfast Mand, tog ham uden videre Omstændigheder ved Armen, og førde ham hjem til sine Forældre Du skal have Ret til, sagde Diogenes underveis til ham, aldrig meere at elske mig, om jeg i Morgen ikke overbeviser dig om, at jeg har gjort Ret. Sæt dig endnu i Aften til at læse Avis en god Bog. J Morgen tidlig skal jeg være hos dig igjen. Om Morgenen derefter gik Diogenes, efter gjorte Aftale, hen til sin elskelige Kritton, og fandt ham allerede paaklædt. Efter Grækernes sædvanlige Hilsen, som de pleyede at ønske deres gode Venner, sagde han til ham: Det er billigt, at jeg paatager mig det, at undskylde dig hos Klinias og hans Gjester. Kom saa ville vi aflægge vor Besøgelse hos dem. Nr. Ja meget gjerne, Diogenes. Jeg havde i Sinde, at bede dig derom, dersom du ikke selv havde gjort mig det Tilbud, derfor har jeg klædt mig saa tidlig paa. Jeg haaber dog, at du vil sige til dem, at jeg vilde have gaaet hen til Gjestebuddet, men at du har afholdt mig derfra. Diog. O ja, vist vil jeg sige det til dem, og jeg tænker nok, at jeg endda siger dem meere Men lad os først gaae ud paa Marken, og trække lidt frisk Luft denne deylige Morgenstund, Kr. Skulle vi ikke heller strax gaae hen til dem, Maaskee vi ellers ikke træffer dem hjemme. Diog O, vær kun ikke bange derfor, min kjere Kriton. Jeg kjender disse Svende. Solen maae allerede være høyt oppe paa Himmelen, førend de kunne forlade deres vellystige Senge Og i Dag tænker jeg, at de sove ud for den forbigangne Nat med. Du maae troe mig, at i komme endnu stedse for tidlig, naar vi bie med at gaae derhen til det er over Middag. Diogenes ledsagede derpaa Kriton langt udi Marken, igjennem skyggefulde Skove og vellugtende Blomsterenge, hen til en herlig Egn, hvor Naturen skinnede i al sin Foraarspragt. Endnu var Kriton fortredelig over, at Diogenes havde i Gaar afholdt ham fra den Fornøyelse, som han skulde havt, hvilket han ikke kunde glemme igien. Vel elskede og ærede han Diogenes meget høyt, fordi han allerede havde lært saa megen Viisdom af ham. Men han elskede og Fornøyelse, især den selskabelige Fornøyelse ved Viin og Dands, hvortil Diogenes, som han meende, havde fordærvet en skjøn Leylighed for ham. Han havde derfor talet meget lidet paa denne hele Vey. Men nu merkede Diogenes, at han saae noget mere munter ud. Føler du ikke, min for Børn. kjere Kriton, sagde han til ham, hvor dit Sind bliver opklaret ved dette herlige Syn? Hvorden gode Lugt, som Blomsterne udbrede omkring os, udvider dit Bryst, og gjør alle dine Lemmer saa lette og smidige: Hvor er dog Naturen fortryllende, at den blot ved dens Betragtning kan tæmme og formilde alle vore smaa Lidenskaber. Jeg selv merker nu denne velgjørende Jndflydelse. Jeg blev endnu i Gaar fortredelig over en Ven, som jeg blev vred paa, fordi han gjorde mig noget imod; men denne Spadseregang, og denne deylige Egn, har gjort mig gandske munter og oprømt igjen. Kr. O, jeg forstaaer dig nok, Diogenes! Er det ikke sandt, at du mener, det er nu ligesaaledes med mig, som du fortæller om dig? Du har ikke gandske Uret; men jeg blev dog ikke egentlig vred paa dig, thi du mener det jo saa godt med mig; men jeg var kun urolig. Diog. Og hvorfor var du da urolig, min kjere Kriton, Kr. Fordi jeg endnu ikke kan indsee, hvorfor du i Gaar maatte endelig være saa haard imod mig. Diog. O, det skal du snart komme til at indsee gandske tydelig, og jeg tænker, at du allerede har gjort en god Begyndelse dertil. Er det ikke andt, min kjere Kriton, at du nu fornemmer alt det, som jeg i Forveien sagde dig: dit Legems Vederqvægelse, din Siels Munterhed, og Opløftelse, dine Lidenskabers Formildelse; kort sagt, den hele velgjørende Indflydelse af den her omkring os liggende deylige Natur. Du indseer ogsaa, at alt dette er ikke blot flygtige og forbifarende Fornøyelser, men skaffer os store og vedvarende Fordele, fordi de føre saa ligefrem til det Maal, at vedligeholde vort Legeme og vor Siel i en sund Tilstand, hvilket, som du veed, er Summen af al menneskelig Lyksalighed, ligesom Bestræbelsen derefter er Summen af al menneskelig Viisdom Kr. Det er gandske sandt, Diogenes, alt hvad du siger. Men hvorved har og givet dig Leylighed til at mistænke mig, at jeg er ikke ret overbeviist om det altsammen. Diog Det er ikke det, min kjere Kriton, men mig synes kun, at den, som er ret overbeviist Avis viist derom, ogsaa maae indsee, at det er ret bedrøvelige Mennesker og daarlige Folk, som berøve sig selv disse store Fordeele. Nr. Det tilstaaer jeg dig og, Diogenes, ja jeg giør. Diog. Saa tilstaae mig og, at Klinias og hans Selskab, som endnu ligger og snorker i deres Senge, ere saadanne bedrøvelige daarlige Mennesker. Kr. Men hvo kan just vide, min kjere Diogenes, om de ikke nu, ligesaavel som vi, nyde Fornøyelsen af denne deylige Morgen? Diog. O, det veed jeg bedre, Endnu førend jeg kom til dig, havde jeg ved Efterspørgsel faaet at vide, at de kom først hjem i Dagbrækningen Og det er saaledes deres gamle Maade. Men Naturen vil alligevel have sin Rettighed. Den har saaledes indrettet vort Legeme, at det Tid efter anden trænger til Hvile og Rolighed; den har saaledes indrettet vore Øyne, at de behøve Lys til Synet; dette Lys har den ikkun antændt om Dagen i den skinnende Soel, som til sin visse Tid gaaer bort fra vore Øyne og lader sig atter see igjen, og har derimod gjort Natten paa mange andre Maader ubeqvem for vor Virksomhed. Alt dette er Naturens Anviisninger, og fra samme kan man ikke afvige noget Skridt, uden tillige at komme ligesaa langt der fra sin sande Lyksalighed. Det er altsaa blot naturligt, at den, som vaager om Natten, maae sove om Dagen, eller i det mindste gaae ligesom i en Døes. Det er altsaa blot naturligt, at den, som misbruger den til Hvile og Rolighed bestemte Tid, kan ingen Deel have i Dagens Fornøyelser. Kr. Men, Diogenes Viin og Dands og Musik ere jo dog herlige Fornøyelser, og jeg tænker, at Skaberen, som har skabt alt dette saa herligt, har ogsaa givet os dem. Diog. Ja, det har han, Kriton, Men du skal merke den store Forskjel, som der er imellem disse Fornøyelser, Hine simple og enfoldige Fornøyelser, hine for vort hele Væsen saa veldædige Glæder af Naturen, ere gandske uskadelige, for Børn. og man kan bruge dem uden al Frygt og Betænkning. Man kan lade sig gandske fortrylle af dem; man kan lade dem henrive vor Siel til de høyeste Betragtninger, som de føre med sig og give Anledning til, og man har da i alt det ikke gjort mere, end Naturen forlanger af os. Jo meere du aabner din Siel for alle disse lyksalige Jndtryk, min gode Kriton, jo bedre Menneske bliver du Men gjør du et eneste Skridt over den rette Grændse, som saa vanskelig kan kjendes, i hine grovere eller kunstlete Fornøyelser, eller du lader dig gandske henrive af dem, saa er du enten meere eller mindre et fordærvet ulykkeligt Menneske Om Viindrikken vil du vel lettelig tilstaae mig dette, fordi du daglig seer talende Beviser derpaa; men om Musiken taler jeg nu her ikke, fordi den ved de sandselige Fornøyelser, imod hvilke jeg her ivrer, er ikkun en Selskaberinde, og det ydermere en misbrugt Selskaberinde. Du seer vel, at jeg ved de farlige Fornøyelser her ikkun forstaaer Viin og Dands. Men just Dandsen – er det ikke sandt, Kriton? – just Dandsen vilde du ikke gjerne lade dig betage, just Dandsen vilde du ikke gjerne have sat i denne Classe, Og dog kan jeg ikke tage min Paastand, tilbage i den Fald, saaledes som denne Fornøyelse nu omstunder bruges. Dands-Kriton, saaledes som den engang er ført i Moden af vore Musikmestere, og indført i vore saa kaldete fine Selskaber – denne Dands, siger jeg, forstyrrer Legemet ligesaa uundgaaeligt, som den umaadelige Viindrikken; og meget ofte forstyrrer den samme endnu langt pludseligere. Alle dens Bevægelser ere saa voldsomme; og denne selskabelige Fornøyelses Varighed er saa urigtig bestemt, og Tiden til sammes Nydelse almindelig saa ubeqvemt valgt, at jeg næsten ikke veed, enten Vinens Misbrug eller denne Dandsens ufornuftige Brug er farligst og skadeligst for vor Sundhed Forestil dig engang, hvad samme maae blive, saasnart de begge to, som almindelig skeer, ere forenete. (Fortsættelsen følger.)