Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1845-07-15
Den nye Ove-Thomsenske Correspondent, der for en Ugestid siden forkyndte sig som saadan, har i næstsidste Nummer af Avisen debuteret med at vise, hvad der bevæger Gemytterne i Anledning af den Action, Regjeringen har anlagt mod tre af Talerne ved Festen i Ridehuset. Vi havde dog alt hørt, at Meningerne, navnlig om Lehmanns Færd, vare noget deelte, men at der derimod var en almindelig Beklagelse over den, høre vi først nu. Ligesaa nyt er det os at høre, at der mod de to andre Talere herskede nogen ugunstig Stemning, thi efter hvad vi have erfaret, vakte det kun en almindelig Forundring, at Regjeringen i deres Yttringer havde fundet Noget, hvorfor de burde tiltales. Nu ere vi imidlertid eines Besseren belehrt worden. Der hører virkelig nogen Taalmodighed til nøiere at eftersee det salvelsesfulde Væv, hvorved Correspondenten har søgt at kaste en Skygge paa de Mænd, der ved denne Leilighed maae vente paa, hvad Loven og dens Fortolkere ville udtale over dem, men som derfor ogsaa billigen kunde fordre, at Andre - saavel Kaldede som Ukaldede - ventede derpaa, istedetfor i Forveien at fælde borneerte Domme over dem og søge forud at vende den almindelige Stemning imod dem. Correspondenten er ikke af denne Mening, men har imidlertid i sin Artikkel tillige viist en saa stor Mangel paa Evne til at bedømme Begivenheder som den i Ridehuset, og Mænd som Lehmann, at det var rimeligt, om der ogsaa i den Provinds, han har villet belære, hævede sig en Stemme mod hans statsfaderlige Udvikling. Han er vel strax saa human at erklære, at han ikke vil gaae ind paa Jndholdet af de incriminerede Taler, men udtaler dog ikke destomindre en misbilligende Dom over hele Lehmanns Færd, som om en Talers Færd ved en Leilighed, hvor han fremtræder som Taler, kunde væsentligen bedømmes anderledes end efter Jndholdet af hans Tale. Hvorved har da Lehmann, som Correspondenten udtrykker sig, stillet Tingen paa Spidsen, hvis ikke ved Jndholdet af sin Tale, mon ved at han overhovedet stillede sig selv paa Talerstolen eller maaskee gestikulerede for stærkt ville ikke tale om den Uforskammenhed, hvormed han sigter Lehmann for i en ungdommelig Opbrusning at have villet indhøste Øieblikkets bifald og Løn, men vi ville spørge Correspondenten, hvoraf han da veed, at Lehmann, selv om han blev frikiendt, ikke ved sit Forhold vilde have udrettet det Allermindste til den skandinaviske Jdees Udvikling? Hvilke Beviser vil han føre for denne Paastand, Det lader virkelig til, at Correspondenten ikke alene vil agere Barometer for det kjøbenhavnske Publikums Gemytter, men for hele den skandinaviske Ungdoms, i det mindste for dens, der var tilstede i Ridehuset. Hvad en Jdee er, det veed vel Correspondenten overhovedet ikke Stort om, ligesaa lidt som han synes at begribe, hvad en Taler er. Vi høre ikke til Lehmanns sværmeriske Tilhængere, vi høre ingenlunde til dem, der billige just hvert Ord, Lehmann har talt ved den omtalte Fest, men vi ere dog tilbøielige til at troe, at han, selv om han blev dømt, turde have udrettet ikke saa ganske Lidet for den skandinaviske Jdee ved sin Tale, vi ere tilbøielige til at troe, at der omkring i Landet have siddet Adskillige, der ved Læsningen af hans Tale i Stilhed have aflagt det Løfte, han opfordrede sine Tilhørere til at aflægge, og det uden Tanke om nogen politisk Optræden. At Lehmann er Taler, det har man kun nødig at høre ham een Gang for at overbevise sig om, men det vilde jo rigtignok være vel meget forlangt, at Correspondenten skulde kunne forstaae, at en virkelig Taler i en Forsamling, der er besjælet af en Jdee, kun er denne Jdees Organ og kun taler om den og for den, som den hviler og er tilstede i Gemytterne, og at Lehmann gjorde dette, bevises tilstrækkeligt ved Modtagelsen af hans Tale hos Tilhørerne. Naar en Jdee vil bryde sig Bane, - den være politisk eller ikke -, da maae dens Talsmænd være forberedte paa at falde, og saa skal være, være fattede paa at bøie sig under Lovens Straf. om Nødvendigheden byder det, men hvad de med billighed kunne fordre er, at Maadeholdenhedens Probenreutere ikke plage dem med deres Ugleskrig eller overøse dem med deres Lunkenvand. Dog alt dette ligger naturligviis udenfor Correspondentens Sphære og er kun talt i al Beskedenhed til det Publikum, han vilde belære.