Den Vest-Sjællandske Avis, 1826-04-25
Udtog af John Russels Forsøg til en Historie af Englands Statsbestyrelse og Statsforfatning fra Henrich den Vilde og til vore Tider. London 1823, 489 Pag. Stav. Forfatteren er en Mand af megen Anseelse og af stor Formue, han er i en aldeles uafhængig Stilling; han besidder en dyb Agtelse for Moralens Grundsætninger; han skriver i en roelig og ædel Tone, han fortiener derfor at høres, naar han skildrer hvorledes den nærværende Tingenes Tilstand i dette saa mærkværdige Land har udviklet sig og hvorledes den nu er beskaffen. Alle Konger af Huset Tudor (nemlig Henrick den Vilde med hvilken denne Dynastie begyndte i Aaret 1485. Henrich den VIIIde, Edward den Vlte Maria og Elisabeth) udøvede Kongemagten meget uindskrænket og tillode sig endog slemme Voldsomheder (især Henrich den Vlde en sand Despot og den forfølgelsessyge Maria, ogsaa Elisabeth var en streng Dame af bestemt Villie) som neppe ere blevne overgaaede af uindskrænkede Monarker, med alt dette vare Nationens Rettigheder i hine Dage hverken ukiendte, eller aldeles miskiendte; thi baade Henrich den Vilde og selv Henrich VIIIde udviste i det mindste i deres Tale megen Agtelse for Parlamentet; Folket havde saaledes et Begreb om sine Rettigheder og Regenterne maatte vogte sig for ikke at saare dets Følelser i dette Stykke. Denne Periode var Selvraadighedens under et Skin af Friehed.) Elisabeth havde ingen Børn og kaldte i 1602 Huset Stuart til Thronen ved at udvælge Jacob den 1ste til sin Efterfølger (Huset Stuart regierede til 1688, og bestod af Jacob den 1ste, Carl den 1ste, Carl den den og Jacob den den blot med en Afbrydelse fra Aarene 1649 til 59, da England var en Republik, under Crommell) dette var Perioden for Kampen imellem Monarkerne og Folket om deres indbyrdes Rettigheder; begge gik forvidt, som det gjerne gaaer med Menneskene, naar Passionerne komme i Bevægelse; Folket havde nær derved tabt sine Rettigheder og Kongeslægten tabte Kronen. - Lord Russel siger: at Jacob den 1ste kan betragtes, som den angribende Deel, da han begyndte sin Regiering med en unødvendig Forkyndelse af sine Grundsætninger, og indlod sig i en uforsonlig Kamp om abstrakte Grundsætninger (Han var desuden en stiv Herre, men lod sig ligesom saamange Folk, som gjerne ville raade over andre og bilde sig ind at de have megen Styrke i deres Characteer, underhaanden og uden de selv mærke det beherske af andre, som kiende og have Lyst til at beherske deres svage Side.) Hs. Søn Carl den 1ste blev som bekiendt et Offer for denne Kamp imellem Folket og Kongen om politiske Grundsætninger. (Den store Historieskriver Hume dømmer om ham: at han var en Fyrste af mange fortrinlig Egenskaber; men at det var hans Ulykke, at han levede i en Tidsalder, hvori Folket var sværmende for sin Friehed og at det er vanskeligt at sige hvorledes han skulde have indrettet sit Forhold paa en bedre Maade. – Lord Russel viser hvorledes at hans Ulykke kom af, at Hofpartiet ansaae sig aldrig forpligtet til holde hvad Kongen havde indrømmet Folket saa at ogsaa Absolutisterne foraarsagede i hine Dage den skrækkelige Catastrophe, som mødte Regenten. (Men Hume har vist Ret. Det gik Carl den 1ste, som det gik den gode Konge Ludvig den Ulde, han var saa heldig at leve i en Tidsalder, hvori Menneskenes Jndbildningskraft, var kommen i Oprør og deres Fornuft var forvildet. Hvormange ellers honette og forstandige Mennesker har man ikke hørt i hiin forvirrede Periode, at give den uskyldige Ludvigs Henrettelse deres Biefald. Man maae føle sig lykkelig ved at denne Sværmeriets Periode er gaaet over, at man ikke skal udsættes for ensaadan Forvildelse; men det er et Uheld at existere i enhver anden Tidsalder hvori et Sværmerie, af hvilken Natur det saa er, udbreder sig blandt Menneskene og fordunkler deres Fornuft; det er elendigt at leve blandt Menneskene, naar de ophøre med at bestræbe sig for at blive meere fornuftige, eller for at ronservere det Udbytte Fornuften engang har vundet.) – Nu kom da Revolutionen; de theoretiske Frieheds Jdeer skulde practisk udføres; men Folket fik snart nok af dem, og efter 10 Aars Forløb maatte det tage til Takke med Carl den den; (man kan med Føie sige tage til Takke; thi han besad just de værste Egenskaber for en Regent, han var ødsel og ubekymret for Folkets Vel, dog var han klog nok til at skaane sit Folks Tænkemaade og Grundsætninger og afviiste sin Broder Jacobs Forestillinger og at følge et modsat Forhold med det Svar: min Broder jeg er nu for gammel til igien at begive mig paa Reisen; Jacob den den lagde ikke denne Advarsel paa Hiertet og hans Lod, blev da at foretage sig en saadan Reise, for aldrig at vende tilbage til sit Rige. Revolutionen af 1688 udbrød; Huset Stuart blev styrtet. Jacob blev berøvet Kronen af sin Svigersøn Vilhelm den Idie af Oranien; og den nærværende Tingenes Orden tog sin Begyndelse. Saaledes som Naturens Harmonie fremgaaer af Elementernes indbyrdes Kamp; saaledes dannede der sig her af to modsatte politiske Partiers Extravagance et politisk System, fuldt af tilsyneladende Harmonie og Viisdom, hvis Langvarighed og store Følger, have forskaffet det de paafølgende Tidsaldres Beundring indtil vore Dage.)Men vi vilde vende tilbage til vort Skrift og høre. Lord Russels videre Tale, som skal lede os til at opklare os om de nærværende Tiders Beskaffenhed; Regieringen i England er siden den Tid, siger han bleven ført ved de politiske Partier. (Det veed enhver, som er gaaet i Gert Vestphalers Skole og hørt ham tale om de Vhigs og de TorysPartieaanden i England har derfor et Omfang og en Betydning, som en Udlænding har ondt ved at giøre sig et Begreb om; den er ikke en Følge, af Bestikkelser eller en Anledning dertil; den bestaaer ene i en Hengivenhed for visse politiske Jdeer. Endskiøndt et saadant politisk Partie bragde Huset.