Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-10-10
Skulde Nogen af disse, der bieffende fare op imod Viisdoms=Læren, som sædvanligt sige: Hvorfor er Du strengere i Ordrend i Vandel, Hvorfor er Du underdanig imod Overmænd? Hvorfor anseer Du Penge for et Dig uundværligt Verktøi, og sørger ved ethvert Tab? Hvorfor rinde dine Taarer ved Efterretning om en Ægtefælles, om en Vens Død? Hvorfor ændser Du Rygte, og røres ved Uvenners Bagtalelser? Hvorfor drives dit Landgods kosteligere, end naturlig Nytte og Brug udkræve? Hvorfor svare dine Maaltider ikke til dine egne Forskrivter, Hvorfor saa stadseligt Huusgeraad? Hvorfor drikkes der Viin hos Dig ældre end Du selv? Hvortil alle de Jndretninger i din Boelig? Hvorfor opelsker Du Træer blot til Skygge? Hvorfor bærer din Hustrue i Ørene, hvad i Værdie overgaaer en betydelig Eiendom, Hvorfor saa udstaffeerte Tjenere? Hvorfor skal der høre Kund til at varte op hos Dig, saa at Sølvtøiet ei nør stilles hen ifleng, eller efter Enhvers eget Tykke, ei heller dine Stege forskiæres uden af egne dertil beskikkede Mestre. - Føi endvidere hertil, hvis Du finder for godt. Hvorfor eier Du Besiddelser paa hin Side af Havet? Hvorfor har Du meer, end Du selv har Kiendskab til, Enten er Du saa uforskammet efterladen, at Du ikke lægger Mærke til et ringe Antal af Tjenestefolk, eller saa overdaadig, at Du holder i større Mængde, end Jhukommelsen formaaer at tage imod, - Jeg skal med det første endog selv bidrage til Skraalet imod mig, selv gjøre mig flere Bebreidelser, end Du formoder, for Øieblikket vil jeg blot svare Dig dette: Jeg er ikke viis, og for end ydermere at kræse for din Misgunst, skal heller ikke vorde det. Jeg fordrer følgelig ikke af mig selv at være saa god som de Bedste, kun alene at være bedre end de Verste. Det er tilstrækkeligt for mig, dagligen at forfærre mine Udyder og holde mine Vildfarelser under Pidsken. Endnu har jeg, ingen Sundhed naaet, skal mueligen ikke heller naae: det er mig meer om lindrende end om helbredende Midler at gjøre for min Podagra: nok, naar denne kun angriber sjeldnere og martrer mindre. Ved Siden af andre Fødder er og bliver jeg imidlertid kun en Stymper af Løber. Cap. XVIII. . . . . . . . . . . . Du taler paa en Maade og lever paa en Anden. Dette har en Plate, en Epicur, en Zeno maattet høre af de ondskabsfuldeste Niddinger af alle Saadanne, som havde svoret ethvert, endog i høieste Grad, godt Menneske uforsonligt Fiendskab. Thi Disse forkyndede ikke, hvorledes De selv levede; men hvorledes der burde leves. Jeg taler om Dyd, og ikke om mig selv, naar jeg tiltaler Lasterne, er det fornemmelig mine egne. Saasnart det er mig mueligt, skal jeg leve, som det sig bør. Hin saa giftsvangre Ondskab skal ikke bortskremme mig fra de Gode. End ikke denne Gift, som J udspye over Andre, hvormed J dræbe der selv, skal hindre mig fra uophørligen at anprise Livet, ikke som jeg selv fører det, men saaledes som jeg veed, at det bør fores, eller fra at tilbede Dyden, og, i end hvor stor Afstand, krybende at liste mig efter den. Tør man vel haabe, at Noget skal findes helligt for en Galde, for hvilken hverken util eller Cat have været det - Hvorledes skal Nogen kunne undgaae at synes Saadanne alt for rig, som selv agtede Cynikeren Demetrius kun lidet fattig Blicherolsen.