Berlingske Tidende, 1763-03-21
Da Rigsdagen til Grodno i Aaret 1726, erklærede det overilede Val af Græven af Sachsen for ugyldigt, forordnede den tillige, at naar den Ketlerske Familie var uddøde skulle Hertugdommene Curland og Semigallien indlemmes under Kronen Pohlen, og blive afdeelte i Palatinater. Da denne Anstalt hverken sandt Naboernes eller det Curland ske Ridderskabs Biefald, saa fandt man Middel til at ophæve den, ved Pacifications=Rigsdagen af 1736, hvilken fastsatte: "At naar den sidste Mands-Arving af den Hertugel. Ketlerske Familie var død, skulle Kongen give Forlehningen af begge Hertugdomme til en anden, og dens Mandlinge Arvinger. "Da nu Ferdinand, den sidste af Kettlerne, i Aaret 1737 var død, saa udvalgte den Cur landske Adel, efter Keiserinde Annas Recommendation, Græven Ernst Johann af Biron til Hertug, og Kongen, i Kraft af ovenmældte Constitution af 1736, meddeelede virkelig den nye Hertug Forlehningen saavel for ham, som for Hans Mandelig Afkom, dette skeede med de udfordre, de Solenniteter i Aaret 1739. Det følgende Aar 1740, blev denne Prinz, som i Rusland havde været Regent, i den Qvalite arresteret med sin Familie, og forviist, og man lagde Beslag paa Jndkomsterne af Hertugdommet Curland, for at faae igien de Summer som han havde ladet gaae fra Rusland derhen. Herved blev det ikke, endog efter den Forandring i den Russiske Regiering 1741, ved Keiserinde, Elisabeths Tiltrædelse til Thronen. Da Kongen og Senatet af Pohlen gjorde mange Ansøgninger for at skaffe Hertug Ernst Johann Frihed, og Besiddelsen af sine Hertug, domme igien, gav Keiserinden stedse at forstaae: " At Stats-Aarsager, hvis egentlige Beskaffenhed hun aldrig her fundet for got at bekiendtgiøre, ikke tillode hende det. Endelig, da Prinz Carl af Pohlen og Sachsen i Aaret 1758. var kommen til Petersborg, at giøre Keiserinden sin Opvartning, førend han begav sig til den Russiske Armee, hvorhan ville tjene som Volontair, vidste Han til sin Families Beste at imodtage samme Prinzesse, som gav Ham den Forsikring, at det skulle være Hende kiært om Hun kunde see Ham antagen til Hertug i Curland. For at fuldføre dette Løfte, opdrog Hendes Majestæt sine Mininistrer i Mictau- og Warschau, at erklære: " At Stats-Aarsager tillode Hende ikke at sætte Hertug Ernst Johan og Hans Sønner i Frihed, men Hun ville med Fornøyelse see at Prinz Carl i Hans Sted blev indsat til Hertug af Curland, i Fald Lovene tillode det." J Følge deraf, besluttede Kongen af Pohlen, hvilken det var kiært at kunde forskaffe Sin Søn denne Post, at forsamle et Senatus Concilium, i hvilket det blev udgjort at Hertugdommet Curland var vacant, PrinCarl udnævnt til at beklæde den Hertugelige Stoel igien, og Ham ved Begyndelsen af Aaret 1759 meddeelt Forlehning. Men det er at mærke, at Senatus Concilii Beslutning blev ikke eensstemmig antagen, og at adskillige af de fornemmeste Ministere og Senatorer, saasom Fyrsterne Cartorinski, beviiste strax. "At Kongen med Senatet ikke havde den udfordrede Anthorite til at afgiøre denne Sag, saasom den tilhørte Rigsdagen. At Rigsdagen af 1736 havde kuns for en Gang tilstaaet Kongen den Magt at udnævne en Hertug af Curland, saasom den tydelig havde fastsat, at efter den sidstes af Kettiernes Død, skulle Kongen give Hertugdommet til en anden, og til dens Mandlige Afkom exclusive, hvilket retmæssig var skeed ved den til Hertug, Johan i Aaret 1739 givne høytidelige Forlehning; og at de altsaa protesterede im. Senatuo Concilii Resultat. Kongens og Senatets An alter fandt og strax nogen Modstand iblant den Curlandsk Adel; og Prinz Carl, da Han siden har handlet imod de af Hans Befuldmægtigede, med Stænderne indgaaede Pacta, iligemaade imod Landets Love og Privilegier, har daglig formeret Tallet af de Med sigende, saa at heele Kirke=Sogner aldrig har villet erkiende eller hylde Ham. Paa den første Tidende som Hertug, Ernst Johan fik herom, ville Han have protesteret derimod, men da han bestandig blev holdet fangen i Rusland, saa var det ham ikke mueligt at sætte sligt i Værk. Jmidlertid, da han aldrig har eftergivet sine Rettigheder, de han lovlig har forhvervet, og hvilke ingen lovmæssig Dom har betaget ham, saa maa han og forsvare dem i deres fulde Gyldighed. Desaarsage, saasnart Keiserinde Elisabeths umiddelbare Efterfølger gav ham Frihed, var han og betænkt paa at drive sin Ret igiennem, og at komme i Besiddelse af sine Hertugdommer igien. Keiserinde Catharina den Anden, som ved Hendes Tiltrædelse fandt ham frie, blev bevæget af den lange Elendighed som han havde udstaaet, og da Hun var fast overbeviist om Hans paa ovenmældte uimodsigelig Fordringer og Pactis grundede Sags Retfærdighed, saa troede hun af Kiærlighed til billighed, ikke at kunde nægte ham Hendes Høye Beskyttelse og Understytning til at sætte ham ind i sine Lande igien. Til den Ende blev fra Hendes Side anvendt de venligste Midler ved det Pohlske Hof. og Hertug Ernst Johan efterlod ligesaa lidet at foredrage sin Ret ved ærbødige Skrivelser. Men da dog Hans Pohlske Majestæt har i denne Sag blot ladet den Faderlige Kiærlighed raade, saa er det ikke at undre over at Keiserinden har taget sin Tiflugt til eftertrykkeligere Midler, for at befordre Hertug Ernst Johan igien i et Fyrstendom, hvilket man synes uretfærdig at ville forholde ham. Thi af det foranførte er det klart: 1) At Hertug Erust Johan er bleven indsat til Hertug af Curland ved den eneste retmæssige Authoritæt i Pohlen, navnlig ved Authoritæten af et Rigsdags Decret, i Kraft af hvilket Kongen høytidelig har forlehnet ham med dette Lehn, saavel for ham, som for hans mandlige Efterkommere. 2) At Kongen og Senatet, da de i 100 Aar har amaget sig ham, for at skaffe ham Frihed og Besiddelse af sine Hertugdomme igien, have bestandig erkiendt hans Ret. 3) At den ikke har kundet retmæssig berøves ham ved det Senatus Concilium af 1758, hvilket Lovene ingen Authorite dertil havde meddeelt. 4) At de udfordrende Formaliteter desuden ikke ere blevne iagttagne ved den formentlige Senatets Kiendelse, saasom Hertug Ernst Johan hverken var indkaldet dertil, eller hans Forsvar bleven hørt. 5) At Prinz Carl var bleven udnævnt i hans Sted, paa den blotte Formodning, at Hertug Ernst Johan og hans Familie aldrig skulle komme i Frihed igien; men da nu Contrarium har viist sig, saa falder alt hvad som er anlagt paa denne Grund, bort af sig selv, altsaa bør og Hertug Ernst Johan træde til sine Hertugdommer igien med fuldkommen Ret. 6) At, dersom Prinz Carl befinder sig ved denne Sag paa en ubehagelig Maade indviklet, da er Skylden, ikke hos Hertug Ernst Johan, men hos dem, som ved en saadan Omgang have indviklet ham uden at tage Retfærdigheden i Betragtning, eller at see hen til Følgerne.