Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-05-20
En Mand i Viborg havde for 3 a 4 Aar siden en tam Stork i sin Gaard, som han med en Skomagerrisp havde bundet et af Vingeleddenne fast med, at den ikke skulle flyve bort; derved blev een af Vingefjerene, da den blev forhaardt bundet, skjev og pegede ud ad, en Jagthund, der kom i Klammerie med Storken, beed dens Neb over; men det lægtes atter og Arret blev kjendeligt. Denne Stork blev for 3 a 4 Aar siden borte; men kom indette Foraar til Huset igjen og sad i et Par Dage paa Taget og saae ned i Gaarden. Da Snee, Slud og Kulde pinede den, kom den atter ned i Gaarden, aad af det sædvanlige Trug og satte sig siden i sit forrige Sovekammer, Hønsehuset, paa en Pind. - Siden Maarene kom her til Viborg, forsvandt Skaderne, i denne Tid har man, seet en Krage efter hvilken en Skade trolig følger. Formodentlig har Kragen udklækket Skadens Æg, eller omvendt. Det synes dog, som om de nu i Parretiden ere noget ueens; men det er vel som Tydsken rigtig siger: "Was sich liebt, das neckt sich." Bemærkninger ved Lector P. Hjorts Erklæring i Skilderiet Nr. 38. Dengang jeg besluttede mig til at skrive en Recension over Lector Hjort Udkast til et latinsk Conjugationssystem, var jeg allerede fuldkomment overbeviist om, at jeg, om jeg endog saa skaansomt som muligt sagde, hvad jeg meente om hans Skrift, vilde blive overlæsset med et Partie Grovheder. Hvorledes kunde jeg nemlig vente mig noget Bedre, J Bogen selv drager han jo allerede med høflige Tirader tilfelds mod sine forventede Modstandere, saa snakker han (P. 50) om en og anden Træmand, der troer, han er Sproggrandsker, fordi han selv kalder sig Philolog;" saa raaber han (P. 45) paa Grammatikernes oftere omtalte Skjælnesyge (sub rosa: Bornerthed) og paa deres Jndfald at la hollandoise" (P. 132). Hvad jeg altsaa ventede, er gaaet i Opfyldelse, skjøndt næsten i en stærkere Grad, end jeg havde formodet; thi det er vel ikke let muligt at affærdige en Modstander med større Fornemhed, end han har viist imod mig. Jmidlertid kan jeg just ikke sige, at jeg har taget mig dette synderligt nær. Jeg skulde ikke engang have skrevet Noget til mit Forsvar, dersom jeg ikke deels var bange for, at Nogen skulde troe, at jeg af Frygt for Lect. Hjorts bekiendte Høflighed havde pakket ind i Tide og taget til Takke med eet blaat Øie uden at udsætte mig for at faae det andet forslaaet, deels, da Striden nu engang er bleven forflyttet til Skilderiet, hvis Læsere i det Mindste ikke alle tillige læse Litteraturtidenden, ikke ønskede, at de, der kun hørte det ene Partie, skulde troe, at den nødvendigviis maa have Ret, der (som engang en Mand sagde om Lect. Hjort i Skilderiet f. 1825 No. 68 P. 1076) saaledes kommer frem og puster sig op og skyder sig i Veiret og bruger saa store Ord og synes saa meget godt om sig selv." Derfor ansaae jeg dette for et aftvungen Beviis for, at min Recension ikke i Ordets haarde Betydning er en maadelig Recension. Hr. Lectoren synes at have været saa ivrig for at forsvare sig, at han neppe har givet sig Tid til at læse min Recension igjennem, før han skrev imod den; i det Mindste er det mærkeligt, at hans Erklæring er dateret d. 30 April, den samme Dag, paa hvilken No. 17 af Litteraturtidenden, der indeholder Slutningen af min Recension, blev udgivet her i Byen. Men jeg vil meget gjerne undskylde, at han ikke har læst, hvad jeg har skrevet; thi hvorledes skulde en Mand, der har saa mange heterogene Sysler, som at skrive Tydske og Latinske Grammatiker, æsthetiske og philosophiske Afhandlinger o. s. v., faae Tid til at læse? – J sin Erklæring har han af egentlige Skjeldsord ikke opvartet med mere end en umoden Dommer og en puur Philolog; hvorvidt jeg er moden eller umoden til at bedømme en Bog, som den her omtalte, maae Andre afgjøre; det andet Epitheton forstaaer jeg ikke rigtigt: hvoraf veed Lect. H. om jeg ikke engang imellem læser en og anden Bogsom ikke er philologisk, uagtet jeg ikke skriver i andre Fag end det, jeg engang har valgt mig? Nu til Beskyldningerne mod Recensionen: 1) Bedømmelsen af Hovedsagen i Bogen er ganske overfladisk og forlegen. Efter Bogens Titel formodede jeg, at Hovedsagen var Conjugationssystemmet, og troede, det var nok, naar jeg viste, at det ingenlunde er nyt, men derimod gammelt, og at Lect. H. kun har givet det en ny Kjole paa, hvis Snit ikke behagede mig. Mener han derimod sine Jnddelinger af Verberne i Slægter, saa tilstaaer jeg, at jeg var forlegen med disse mange Inddelinger; jeg fremsatte dem derfor med hans egne Ord (i min Recension P. 246) og erklærede aabenhiertigt, at jeg hverken dristede mig til at sige Noget for eller imod dem.