Corsaren, 1841-11-12
De tre Statsformer, betragtede fra Frihedens Standpunct, (at begynde med Absolutismen). I Begyndelsen ɔː i gamle Dage, da Menneskene vare mere uvidende og uskyldige, end de siden ere blevne ved Despoti, Romanlæsning og hvad alle de andre Ting hedde, der fordærve Gemyttet, kjendte man kun to Statsformer: Den frie, Folkeherredommet, og den ufrie, "Tyranniet" eller, betegnet med et efter vore Begreber læmpet Ord: Eneherredømmet. Seere, i den nyere Td, da Kunsten steg og det blev Mode at leve i de saakaldte polske Ægteskaber, indgik hine to Statsformer et saadant Ægteskab og fik en nydelig lille Søn, der blev kaldet Constitution, og som formedelst sin Herkomst havde den Egenskab, at den var en Mellemting mellem Frihed og Ufrihed, men at dog de, der levede under dens Herredømme, bildte sig ind at være aldeles frie. De tre Statsformer vi nu kjende, kunne altsaa characteriseres saaledes: I den ene er man fri, i den anden bilder man sig ind at være det, i den tredie er man det ikke, og bilder sig heller ikke ind at være det. Den første er den republicanske Statsform, den anden den constitutionelle, den tredie - man behage at see sig om. (Den mellemste af disse har senere formælet sig med en tydsk Dame og sat noget Afkom i Verden, der seer ganske løierligt ud – blandt Andet ere Arme og Been lænkede sammen ved en membranagtig Hinde, der af Saglyndige kaldes Censur - men dem behøve vi ikke at bryde os om her og tør desuden ikke for deres Gudfader, en vis Tydsker ved Navn Hr. Forbund, der rigtignok først vilde lade dem kaste i Vandet som (andre) Hundevalpe, men senere har vist dem megen Affection). Vi maae ved denne Definition ret meget bede lagt Mærke til, at vi ikke have talt om Statsformernes Godhed, men om deres Frihed, at vi f. Ex. nok have henpeget paa, at Absolutismen er den Statsform, hvori man er mindst fri, men ikke, at denne sørger mindst for fine Borgeres Vel og er ude af Stand til at realisere det. For en saadan Yttring skulle vi vel vogte os, deels fordi der er sat Forbedringshuusstraf paa den, deels fordi vi virkelig erkjende, at en slig ubetinget Fordømmelse over en Statsform, der har bestaaet, bestaaer og for sin Bestaaen har fundet talentrige og redelige Mænds Forsvar, mildest talt vilde være upassende. Vel maae vi fordre Friheden anerkjendt for det dyrebareste, som Menneskene eie, for at være herlig som Himlens Lys; men, ligesom f. Ex. den, der var opdragen i Mørke, godt kunde finde sig lykkelig ved tusinde andre Nydelser, saaledes kan ogsaa et Folk, der ikke kjender Friheden, befinde sig meget vel ved tusinde andre Ting. Det kan spise og drikke godt, opdrage sine Børn og have Glæde af dem, lege med sine Børnebørn, straffe sine Tyve og sætte dem i Tugthuset - kort: gjore sig Livet bekvemt, mageligt og behageligt. Men, har det engang lært Friheden at kjende, da vil det længes derefter og sørge, ligesom hiin Mørkets Søn vilde længes og sørge, naar han fra den klare Dag igjen blev ført ind i sin mørke Hule. Derfor er det, fra denne Side betragtet, et saare rigtigt og velgjørende Princip, som den russiske Regjering, følger: End ikke den fjerneste Lyd faaer Tilladelse til at trænge over Grændsen, som kunde vække Folket af dets Ro og Tilfredshed, til Længsel, Uro og Utilfredshed. Heller ikke behover en Stat uden Frihed at savne Kraft imod udvortes Fjender, fordi den mangler den Energi, det livsfriske Opsving, det raske, kraftige Pulsslag, som Friheden giver. Den kan være stærk, for det Første, naar den har Styrke, som altid er i Størrelsen og Massen. De Grave, det lille, frie Folk i Stormlød kaster Bjælker over og med Livsfare passerer, udfylder denne med sine Skarer, træder dem ned i Graven (thi den har jo nok af dem) stiller de endnu talrige Overblevne frem mod det lille Folk, lader det slagte dem, indtil det bliver træt og da selv maa lade sig slagte, og saa er der vundet en blodig og berømmelig Seir - ja paa Ære, en berømmelig Seir. Endvidere kan en saadan Stat være stærk, enten den er lille eller stor, naar der er en mægtig Aand, der dominerer den. De mægtige Aander forstaae at indgyde Kraft; selv deres Slaver forstaae de at begeistre - det er Slaveriets Begeistring, men det er Begeistring. Sloge de Franske ikke godt, da Napoleon med sin despotiske Villie førte dem i Kampen? Lode de preussiske Grenaderer sig ikke med Fornøielse slaae ihiel for deres "gamle Fritz?" O, jol en mægtig Villie knytter de svage Pile sammen til et ubrydeligt Pilebundt, sætter Arme, Been, Gemytter i Bevægelse, opliver, formaner, giver Pidsk og Æreskors, og - det gaaer godt En saadan Stat behøver, for altid at befinde sig vel, kun at sørge for, at den altid har et overordentligt Geni, en udmærket Menneskesjæl, en Napoleon i sin Spidse. Den maa anlægge en Planteskole for Napoleoner - leve Napoleon-Seminarierne! Vi kunde endnu til Forsvar for Absolutismen anføre den Sætning, at Gud har skabt den lige saa godt som Alt Andet i Verden, og at Gud ikke har skabt Noget, undtagen det var godt for Noget; men vi have i det Foregaaende udviklet dens Goder saa tilstrækkelig, at man ikke skal kunne sige, at vi have vovet at laste eller dadle den, og vi behøve altsaa ikke at tilføie Mere. Kun det Ene: Naar vi ville beholde den, tale vi ikke om Frihed. Vi ere ikke frie, bilde os det ikke ind og bryde os ikke derom. Den conftitutionelle Statsform adstiller sig i sine Virkninger for Folkets Lykke væsentlig fra Absolutionen deri, at, medens sidstnævnte, gjennemført i sin Consequents, er Rolighedens, Jdyllens Statsform, er denne Kampens, Bevægelighedens, den feberagtige Spændings Stat. J hiin har Jngen Magten, undtagen den enevældige Hersker og de, han kalder til at hjælpe sig ved dens Udøvelse; i denne har Enhver Magten, der ved Talent, Penge og Dristighed formaaer at opkaste sig til Anfører for et Parti og skaffe dette den saakaldte parlamentariske Overvægt. Kundskaber og Penge! er derfor Løsenet. En uendelig Bevægelighed, en evig Kamp rører sig i Folket; man arbeider, stræber, slider; der udvikles de herligste Kræfter (som altid under Menneskenes Kamp), de forunderligste Opfindelser gjøres; de drage over Havene, undertvinge fjerne Folk, (thi for at underkue Andre genere de dem ikke) og udstrække deres Besiddelser saa vidt, at Solen aldrig gaaer ned over deres Hoveder - Alt under Kampen for Magten. Dette er unægtelig et skjønt billede af en Statsforms Kraft, men de samme Aarsager nøies naturligviis ikke ene med at fremkalde Dyder, Laster, store fociale Laster voxe frodig op ved Siden af; dog, dette er ikke Statens Skyld, det er en Følge af den menneskelige Naturs Skrøbelighed og vedkommer her ikke os, der væsentlig skulle spørge, hvor Friheden er, og - hvor er da Friheden under en Constitution? Sporg en Borger af en constitutionel Stat, og han vil, naar han veed, at Du er Borger af en Stat, hvor Kongen kan gjøre Alt (og sommetider gjør temmelig Meget), sige med Stolthed: "Vi ere frie; vor Konge har ingen Magt. Uden Tilladelse af vore Repræsentanter kan han ikke faae en Skilling af os. Han har sin Gage ligesom enhver anden Embedsmand; han har sin Jnstrux, og, naar han ikke retter sig efter den, have vi Lov til at give ham Løbepas. Vi blive ikke tyranniserede; vi ere frie." De lykkelige Mennesker! Vi ville nu slet ikke tale om, at de jo nok have Lov til at give Kongen Løbepas, men at han ogsaa har Lov til ikke at modtage det, og at det saa maa komme an paa en Kamp imellem dem og ham, angaaende Løbepassets Gyldighed, i hvilken han ved sine Soldater og Leiesvende kan seire og da aldeles undertrykke dem - samt at, naar det at blive af med Kongen er den sidste Betryggelse for Friheden, man saa kunde spare sig Uleiligheden og allerede strax... Naa, vi gaae nok for dybt i Texten, det er bedre at vende Betragtningen til et andet Punct. "Vi ere frie, fordi Kongen ikke har nogen lovlig Magt til at gjøre os Ondt." – Endnu engang. De lykkelige, frie Mennesker! De ere nu engang fra Arilds Tid blevne saa vante til at tænke sig alt Despoti under en Konges Skikkelse, at de slet ikke kunne troe, at de blive tyranniserede, naar de ikke see en Konge gjøre det. - Hvo har nemlig Magten? – "Det have vore Repræsentanter." - Hvem repræsentere de? Det skulle vi sige Eder. Du, Hans, og Du, Peer, blive repræsenterede af Niels, som Jacob har valgt. Og naar nu Jacob har valgt Niels og Niels uindstrænket regjerer Eder, Hans og Peer, hvad Godt have J da fremfor dem, der blive regjerede uindstrænket af En, som Jngen af dem har valgt, men som bliver født til det, og det er da ogsaa et Slags Valg: Det er det Afstemningssystem, hvor Jngen har Stemme, hvor altsaa enten Alle eller Jngen blive forurettede; J have det Afstemningssystem, hvor 1 af 10 har Stemme, og hvor altsaa de 9 altid blive forurettede ved ikke ogsaa at have Stemme.*) Om de eristerende constitutionelle Lande tør *) Dette er den constitutionelle Statsform, saaledes som vi see den realiseret i de vigtigste constitutionelle Lande: England og Frankrig og for en stor Deel i Norge. Hvad Norge angaaer, da skal endnu for dets Statsforms Fortrinlighed som Mønster for et Land, først afgjøres, om dette Land har alle de vigtige politiske og physiske Eiendommeligheder, som væsentlig have betinget Constitutionens Held for hiint. "Men," indvende nu de Constitutionelle her i Landet, "en Constitution tænke vi os kun som en Statsform, der stedse stræber at fuldkommengjøre sig, at udvide Valgretten til alle Borgere, at indstrænke Kongemagten til en blot Skygge, saa at det alt mere og mere bliver Folket selv, der herster, og Staten nærmer sig til sit endelige Maal Republiken." - Republikanerne svare hertil: "Hvis J virkelig mene disse Ord, hvorved J erklære Constitutionen for det, den er, en Mellemting, en Overgang, da værer hilsede. Naar J gjennem al Eders Kamp stræbe efter det Samme som vi og ikke ville,Alle være conservative under en Constitution, da er der kun den Forskjel imellem Eder og os, at J ville krybe og vi springe til Maalet. Men et gammelt Mundheld siger: "Man kan ligesaa godt springe i det, som krybe i det - derfor Kjære! Springer med!" - Ville de saa ikke springe, saa maae Republicanerne trøste sig med, at hine ved at krybe langsomt, udjevne Veien for dem og gjøre Springet lettere eller mindre farefuldt. det altsaa med Sandhed paastaaes, at Friheden o. Folkeherredømmet, Folkerepræseulationen, Selvbeskatningen, udføres af Minoriteten, og at Majoriteten da enten maa leve i en stedsevarende Utilfredshed, i Længsel efter Frihed, eller ogsaa finde sin Lykke og Fornøielse ved at bilde sig ind, at den er fri, hvorved den navnlig seer hen til de faa frie Jnstitutioner, som Constitutionalismen har laant fra Republiken. Man vil herved kunne sige: "Ja; men, naar Menneskene under en Constitution bilde sig ind at være frie, saa er det jo nok. Al Lykke i Verden er jo dog Jndbildning; lykkelig er kun den, der troer o. føler sig lykkelig." - Herimod have vi Jntet at indvende. Kun, naar det at bilde sig ind at være fri, er nok, saa kunne vi endog spare os den Uleilighed at faae en Constitution, spare de mange Bønner, de mange Ønsker, de mange Næser o. s. v. Vi beholde da, hvad vi have, gaae omkring paa Gaderne og see paa hinanden med glædestraalende Ansigter, falde hinanden i Armene og sige rørte: Vi ere frie, vi ere lykkelige, medens et Cancelli maaskee hver anden Dag decreterer en Talefrihedsaction, hver tredie Dag tager En ved Vingebenet, hver fjerde Dag foranstalter En sat paa Christiansø En af dem, der da have det Uheld, ingen Jndbildningskraft at have. Saa er Konge, Cancelli, Folket lykkeligt ved den ubetydelige Smule, som kaldes Phantasi, og som dog maa være saare let at frembringe, og saa er der intet Mere at tale om; thi Lykke er Lykke. Overhovedet ville vi jo, som sagt, slet ikke paastaae, at Friheden ene gjør lykkelig. Man kan være lykkelig, tilbunds lykkelig uden alle disse Sporgsmaal om Frihed, der gjøre saa mange høie Folk ulykkelige. Til et lykkeligt Land behøves kun et godt Folk, en god Konge og en god Gud, i Mangel af de to Første behøver man kun det Sidste - naar Gud vil, at vi skulle være lykkelige, ere vi det, og dermed Basta. Men saa tale vi heller ikke om Andet, der ikke hører dertil, og allermindst og Friheden, saa slaae vi vor Lid til Vorherre og tænke, at han har skabt Friheden i Verden for sin egen Fornøielse. Vi sige da som Tyrkerne, naar Sultanen sender dem en Silkesnor til at hænge sig i: "Allah kerim" ɔː Gud er stor, det er Guds Villie, at jeg skal hænge mig - jeg hænger mig; det er Guds Villie, at vi skulle være Afskum, derfor ere vi det, medens Vorherre siger i sit Hjerte. Det er min Villie, at de skulde være Mennesker; men de have jo deres frie Villie, og de vide det ikke, og de troe, at jeg vil, at de skulle være Afskum, og de ere det. Men det sømmer sig ikke for et Menneske at formode Tanker hos Gud og udtale dem; men, vare vi i den gode Guds Sted, vilde vi holde følgende Monolog. Jeg har skabt denne Slægt i mit eget Billede. Jeg har indblæst min egen Aand i deres Sjæl; hver af dem er mit Billede, hver Sjæl er min Sjæl. Og den ene Sjæl bøier sig slavisk for den anden, og det synes dem rigtigt, medens de vilde falde i dybeste Forundring, hvis en af deres egne Fingre vilde bøie sig underdanig for den anden. Jeg har givet dem en opreist stolt Gang, og de gaae med krum Ryg; jeg har givet dem et freidigt Blik og de slaae det ned, det er hos dem undertiden en høi Forbrydelse, naar den Ene seer den Anden dristigt i Øiet. Frie, stolte og kraftige udgik de fra mig, trælbundne, ydmyge og svage komme de tilbage. Nu komme Tankerne for Syndfloden tilbage. "Det fortryder mig, at jeg har skabt Jorden" - Og under hvilken Statsform er det da, at Menneskene ere "frie, stolte og kraftige?" - Tager Eder ivare, nu nævne vi det frygtelige Ord Republik. Hvilken Masse af Ængstelser vaagne ikke ved dette Navn hos enhver rolig og skikkelig Borger, der nok vil være fri, men paa en rolig og honnet Maade, saa at Kone og Børn og Vengeskuffe og hele Lemmer ikke komme i Fare derved! "En Republik! Den skal jo blive til ved Blod og Anarki!" (Her skulde man næsten troe at spore Virkningen af et Minoritetsrescript. Fordi iblandt den store Majoritet af ældre og yngre Republiker den uhyre Minoritet, een, blev til under Borgerblod, derfor skulle de alle have det slette Rygte). "Der er man jo aldrig sikker paa sin Eiendom!" (Man troer nemlig, at Republik er det Samme som Anarki og Lovløshed). "Og der truer det altid med Oprør!" (Republiken med sin Frihed skulde true med Oprør mere end Absolutismen! Det er, som om det frie, aabne Hav mere skulde true med at sprænge sine Grændser end Vandet i en tætproppet, heelt fyldt Flaske). Og imod alle disse Fordomme har Republiken kun at sætte den ene Tillokkelse: Frihed. Den har ingen Hofcharger eller Hoftitler - man kan i en Republik ikke engang blive Hof-Hosekræmmer -; den har ingen Stjerner, Kors eller Ordensbaand at uddeele; den kan end ikke sikkre een Eneste et forgfrit Dagdriverliv; den kan ikke tillægge nogen enkelt Klasse, der ved sin Fødsel fortjener det, færlig Adgang til Statens Embeder; den tillader ikke engang, at man glæder sig selv og sine Nærmeste med et ganske lille uskyldigt Tyranni, og, hvad der er det besynderligste: En Bonde, en slet og ret Borger, en ganske simpel Arbeidsmand er ikke det Ringeste slettere end en Mand med fulde tyve Ahner, ja, en saadan puur simpel Mands Søn kan, naar han er ærlig og dygtig, opnaae at blive Statens første Borger, medens en Greves eller Barons Søn kan opnaae at blive dens sidste. Og dog elske Nogle denne Statsform*) saa høit og foretrække det at leve som Borger af en saadan Stat for at være - tænk blot! - altformaaende Kammertjener eller Lakai hos en meget høi Person. Men - Smag og Behag er jo ogsaa forskjellig. *) Den har maastee nok andre Tillokkelser: men altfor stor Lovpriisning vilde ikke være gavnlig. Man nævne os imidlertid hviketsomhelst Gode under Absolutismen, og vi skulle see efter, om Republiken ikke ogsaa eier det, og man nævne os hvilketsomhelst Gode under en Constitution, og vi skulle see efter, om det ikke ogsaa findes i Republiken.