Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-04-09
Oliebjerget synes de ikke at have besøgt, heller ikke Jordan, det døde Hav og Bethlehem; thi her grasserede endnu Pesten, og forden nødvendige Bedækning til andre Excursioner fordrede Beyen 2000 Piastre (4000 eng. Shill.), og endda vare de ikke derved sikkre. Den Mening, at det nyere Jerusalem kun udgjør en Deel af det gamle, bekræftes ved følgende Beskrivelse derover, Vi fandt adskillige Dele af Staden ubeboede og i Ruiner. De fleste Gader ere snevre, Husene lave og usle og Indgangene dertil spærrede af Ureenlighed. Dog maa Hovedgaden undtages, ori findes endeel temmelig høie og velbyggede Huse. De have det Besynderlige i deres Bygningsmaade, at ved Indgangen er en Trætrappe, som gaaer frem over Facaden, og at de nederste Etager, som ere uden Vinduer, give Gaden et sælsomt mørkt Udseende. Bazaren, (Torvet) var tomt, havde nogle faa Boder og slette Vare. "Jndvaanernes Antal i Jerusalem er for nærværende Tid sjunket til 6000 (?) Siele. De Christne lide meget ved den nuværende Beys Egennytte og Grusomhed, der plager dem, og især Klosterne, med overdrevent høje Afgivter, som inddrives uden Skaansel, hvormeget end deres Armod modsætter sig hans Fordringer. Saaledes nødte han for ikke lang Tid siden et Kloster til, i det korte Tidsrum af 4 Dage at betale 6000 Piastre", hvortil han endnu udpressede 2000, som Straf for den angivne Langsomhed i Betalingen. Vi, siger Hr. Bramsen, mødte Beyen den Dag, vi reiste fra Jerusalem. Han havde 20 velbevæbnede Officierer og Soldater til Ledsagning. Da han er ligesaa lidet yndet af Tyrkerne, som af de Christne, forlader han aldrig sin Bolig, uden en talrig Bedækning, og sjeldent vover han sig uden for Stadens Porte, af Frygt for, at Emissarier fra Storherren skulle lure paa ham i et Baghold, og føre ham bort. Han forekom os at have et godt Udseende, og at være omtrent 40 Aar gammel. Han har en blaae Fløiels rigt broderet Kjole, og havde en med Ædelstene besat Dolk ved Siden; men hans Ledsageres Paaklædning svarede ikke til deres Overhoveds. De syntes at være en sammenløben Hob, og vare Falstafs Compagnie i Shakespear ikke ulig." Jerusalems Clima er usundt, og om Sommeren besværligt ved en skrækkelig, af ingen Luftning afkjølet, Hede. Een Gang om Aaret pleier Pesten at rase her, og om Høsten herske ondartede Febere. "Stadens nærmeste Omegn er saare ufrugtbar, og i Henseende til Næringsmidler ganske afhængig af de omliggende Landsbyer; men meget frugtbare ere Dalene, som ligge 2 til 3 Mile derfra; her frembringes Tobak, Hvede, Byg, indiansk Korn, Figener, Oliver, Meloner, Agurker og Græskar i Overflødighed. Ogsaa Viinstokken syntes her at trives. Vinen her har en meget behagelig Smag; den har megen Lighed med Muskatvinen. Uden Uheld kom de Reisende tilbage til Jaffa, og begave sig derpaa til St. Jean d'Acre, Saide (Sidon), Cypern o. s. v. og til Corfu. Acre ansaae de for den smukkeste Stad i denne Deel af Verden. Men Saide er ringe og liden, og har intet, som kan erindre de Reisende om det gamle Sidons rige Glands. Om Lady Esther Stanhope hørte de her, at hun opholdt sig i et Kloster i Nærheden af de drusiske Bjerge, for at helbredes af en Sygdom. "Da denne Dame var i Saide, var hun klædt paa Tyrkisk og reed paa en arabisk Stridshest, til stor Forundring for Tyrkerne, som viste hende megen Agtelse." Medens de Reisende opholdt sig i Laxneca paa Cypern, løb et Skib med spansk Flag ind i Havnen der. Det var bestemt til Jaffa, førte Pilegrime til Jerusalem, og havde 40,000 spanske Piastere (10,000 Pd. St.) ombord, tilligemed 50 Kister vestindisk Sukker, 10,000 Pund Caffe og adskillige Kister Liqueurer, alt Foræring fra det spanske Hof til den hellige Gravs Kloster, som nu allene har sin Understøttelse fra det spanske Gouvernement. "Jeg er uvis", tilføjer Bramsen, hvem disse Foræringer vilde være meest til Behag, enten Munkene i Klosteret – eller Beyen af Jerusalem. Slutning af Ali Paschas Levnet. (See forr. No.) Siden traadte han i Forbindelse med Napoleon, der sendte ham franske Jngenieurer, som anlagde hans Fæstninger; men da denne var bleven afskaaret i Ægypten, overfaldt han i A. 1798 de forrige venetianske, men nuværende franske, Pladser paa Kysten af Albanien. Kun Parga viste heldig Modstand. Derpaa udvirkede han, at i Forbundet mellem Rusland og Porten, A. 1800, alle venetianske Pladser paa det faste Land (følgeligen ogsaa Parga) bleve overladte til Porten. Nu kastede han sig paa de tappre Sulioter, og undertvang dem, efter tre Aars Kamp, 1803. Porten ophøiede ham derpaa til Overstatholder af Romanien, hvor han med største Uforskammenhed fortsatte sit Udsuelsessystem. Dengang hævnede han paa Jndbyggerne i Gaardiki en Fornærmelse, der for 40 Aar siden var tilføjet hans Moder, ved at lade 739 mandlige Efterkommere af den da allerede døde Gierningsmand myrde. Jøvrigt vaagede han i det Jndere af sit Land strængt over Ret og Orden. Der herskede Sikkerhed og Rolighed; Landeveie bleve anlagte, alle Haandteringer fremblomstrede, saa at de europæiske Reisende, med hvilke Ali gjerne underholdt sig, maatte tilstaae, at han var en virksom og indsigtsfuld Regent. Siden 1807, hvor han atter traadte i Forbindelse med Bonaparte, der sendte Hr. Pouqueville som Generalconsul til ham, var hans Afhængighed af Porten kun tilsyneladende. Jmidlertid opnaaede han ikke sin Hensigt ved Freden i Tilsit, at erholde Parga og de joniske Øer, derimod knyttede han en Forbindelse med Engellænderne. Efter Notice sur Parga et sur Ali Pascha skulde en Engellænder, navnlig Sir Thomas Maitland, have gjort megen Cour hos Ali, og taalt mangen Fornærmelse, forat opnaae Fordele, hvorfor Porten (men egentligen Ali) blev tilstaaet Pargas Tilbagegivelse. Den Gang lod den stolte Tyran bekjendtgjøre i sin Tidende, at Maitland, ved hans Anbefaling, havde faaet af Porten den voxende Maanes Orden. Da Ali nu troede sig befæstet i sin Magt, lod han de graske Armatoliers Kapitanys, der hidtil, som hans Høvedsmænd, havde ydet ham tapper Bistand, enkeltviis (og tillige den som Hærfører i Thessalien berømte Odysseus's Fader) snigmyrde, og derpaa Snigmorderne, for ikke at blive mistænkt som Ophavsmand, henrette. Endeligen besluttede Porten 1820 at gjøre Ende paa den trodsige Ali Paschas Magt. Jsmail Paschobey drog med 5000 Tyrker, understøttede af Kapitans, som tilførte ham 10,000 Mand, modOprørererne. Grækerne omringede Alis Stillinger i Bjergpasserne, saa at han, tilligemed de udvalgte Bander af sine Tilhængere, tildeels bestaaende af Kapitanys, der vare blevne ham tro, maatte kaste sig i det med Alting rigeligen forsynede Citadel i Janina. Herfra skjød han Janing i Brand. Paschobey havde intet Beleiringsskyts og forekom Porten mistænkelig, fordi han havde kaldet de Christne til Hjelp, den gav derfor KavanosogluRumli Basili, Overbefalingen. Denne afskedigede Kapitanys med deres Skarer, under haarde Trusler, og tvang dem til at give Erstatning for et Tab, de tilforn havde tilføjet en Tyrk. De traadte derpaa, især da de forudsaae Hetærigs almindelige Opstand, igjen paa Alis Side, og rykkede i Marken mod Tyrkerne for Janing. Kavanosoglu kunde derfor intet udrette mod Oprørerne. Men den tappre Bebapascha, hans Efterfølger, døde pludseligen, efter Jndtagelsen af Arta, som Veli (Alis Søn) havde forsvaret. Nu trak den vilde, alle Grækere forhadte Chorsirchachmet, Pascha af Morea, med 12000 Mand mod Fæstningen; men hver Storm blev af Alis tappre Skarer længe afslaaet, og Kapitanys, forstærkede ved Agrapher og Sulioter, overfaldt den tyrkiske Leier. Tillige kaldte Hetæria hele Grækenland til Vaaben. Nu bleve Tyrkerne overalt tvungne til at kaste sig i de faste Pladser, og Chorsitchachmet trak sig i August 1821, med Resten af sin Hær, med stort Tab tilbage fra Epirus til Macedonien og Bosnien. De i smaa Corps fegtende Grækere beleirede Arton med Prevesa, for ganske at befrie Epirus fra Tyrkerne. Alis to ældre Sønner, Veli og Muchtar Pascha, kom 1820, ved Erobringen af de faste Pladser ved en Tractat, i Tyrkernes Hænder, og levede i lille Asien, under Opsyn, i Landsforvisning, men da de, med en, som Dervisch forklædt, Græker, underholdt en Forbindelse med deres Faders Partie, og havde afsendt Pengesummer til sammes Bevæbning, bleve de i August 1821 henrettede. Endeligen blev i Februarii Maaned 1822 den gamle Ali, efterat have mistet alle sine Tropper og Forskandsninger, aldeles overvunden. Med halvtredsindstyve Mand havde han indsluttet sig i et Taarn i Janings Citadel. Chorschid Pascha opfordrede ham til Overgivelse; men da han truede med at sprænge Taarnet i Luften, lod Chorschid ham vide, at han selv vilde stikke Jld derpaa, dersom han vedblev at vægre sig. Han overgav sig nu, blev tilligemed sit følge bragt til en liden Øe i Søen ved Janina, og behandlet med al den Ærbødighed, der skyldtes hans Stand, hvilket gav ham Haab om Frelse. Men i Constantinopel var hans Lod kastet. Fra Storherren ankom en Rets kjendelse, med befaling, paa Stedet at fuldbyrde den. Mehemed Pascha, anden Seraskier og Statholder i Morea, maatte paatage sig denne blodige Forretning. Han forføiede sig til Ali, talte en Tidlang med ham, og stødte ham, under Samtalen, Dolken i Brystet, hvorpaa Adskillige af hans Følge traadte ind og afskar Tyrannens Hoved. Dette blev strax bragt til Constantinopel, og der, efter gammel Skik, opslaaet over Serailets Port, til største Jubel for Folket. Saaledes endte een af de grusomste, men tillige listigste, tappreste og virksomste Tyranner i det nittende Aarhundrede sin blodstænkte Bane. Mangfoldige Træk af hans Barbarie, Hevngierrighed og Troløshed fortæller eet i Paris 1820 udkommet Skrift: Præcis historique sur Ali Pascha. Saaledes lod han en Grækinde, Euphrosyne, med femten andre Fruentimmer, kaste i Søen, fordi hun, efter hans Mening, udøvede for megen Jndflydelse paa hans Søn Veli. J Quarterly Revier (Mai 1820) erklæres han imidlertid foren stor og god Regent. J Grækeren Perrhæbos's paa nygræsk skrevne Historie om Epirus, beskrives Sulioternes og Parganioternes Krige mod Alli. Unægteligen besad denne Lykkens Yndling overordentlige Naturgaver; den største Dristighed og sjeldent Skarpsyn, en usædvanlig Kundskab om Mennesket og Forholdene, i Forening med Fatning og Rask hed; Urokkelighed, og en til Tid og Leilighed passende Eftergivenhed; selv i de meest fortvivlede Stillinger vidste han at finde Hjelpemidler og Udveie. Men ligesaa hadet som frygtet, var han falsk, vantro og uforsonlig; af Herskesyge og Gierrighed blodtørstig, var hvert Middel ham ligekerkomment, naar det kun førte til Maalet. Hans Fienders Tvedragt; et bestikkeligt Divans Fordærvethed, og Portens politiske Afmagt have været de Hovedtrin, af hvilke denne vor Tids Jugurtha opsvingede sig til en Magt, der tilsidst knuste ham.