Aalborg Stiftstidende, 1844-08-03
Geheimestatsminister Anders Sandøe Ørsted har bemærket: ganske uventet er der her fremkommen en Masse af de meest indgribende Bebreidelser imod Kongens Raadsen, tilføier han eller hvad der vel er det Samme, mod Kongen selv, da de Handlinger, hvorom der er Spørgsmaal, ere udgaaede fra Kongen, der vistnok ikke blot følger de Raad, som gives, men selv formaaer at fatte en Mening." Vi kunne ikke nægte, at det i den allerhøieste Grad har forbauset os at see, at saadanne Ord have kunne undslippe en Mand, som den kongl. Commissarius, Hs. Excell. Geheimestatsminister Anders Sandøe Ørsted. At der findes en almindelig Misstemning i Landet, at det er nødvendigt at opgive den hidtil fulgte Anskuelse om, at Folket er veltilfreds, og at de Utilfredse kun ere nogle enkelte Jldesindede, det maa Enhver indrømme, der er en sandhedskjærlig Mand, og som ei er aldeles forblændet af bureaukratisk Fanatisme. Og da den kgl. Commissarius, Hs. Excell. Geheimestatsminister Anders Sandøe Ørsted, hørte de første Toner af Landesorgen, af den dybe, alvorlige Folke=Bekymring, hvad gjorde han da Traadte han frem, stærk og stor, og erklærede, at hvis der var Misfornøielse i Landet, da maatte den komme over hans eget og hans Collegers Hoved, da det jo var vitterligt, at Hs. Majestæt havde Viisdom og Villie til at ramme det Rette, naar de, der stode hos ham, stode ham bi paa den rette Maade? Nei, han giver Mis stemningen Anviisning paa Hans Majestæt, han leder Bebreidelserne fra sig og sine Colleger hen paa Kongen, han bemærker, at de Bebreidelser, der gjordes imod Kongens Raad, gjordes imod Kongen selv, da de Handlinger, hvorom der var Spørgsmaal, vare udgaaede fra Kongen, der vistnok ikke blindt følger de Raad, som gives, men selv formaaer at fatte en Mening. Sandelig, det er uhørt i Historien, at en Minister paa en saadan Maade har søgt at trække sig selv og sine Colleger bort fra de Bebreidelser, der ere gjorte mod Regjeringen, og har stillet sin Konge i Gabet. Ofte have vi seet, at Ministrene med al Kraft og Styrke have reist sig, naar der i en repræsentativ Forsamling er fremkommen en Antydning, der kunde fortolkes som en Bebreidelse mod Statens Overhoved, idet de have udbedt sig, at enhver Bebreidelse maatte ramme ene dem; men aldrig have vi seet, og aldrig have vi hørt, at det Modsatte har været Tilfælde, at de have udbedt sig, at en Bebreidelse, der fremførtes imod dem, maatte rettes imod Kongen. Sligt var vort Fædreland forbeholdent." – En slaaende Analogie for, at der paahviler Hs. Majestæts Raadgivere eller Ministre Ansvar for de Raad, hvorved de indvirke paa Hs. Majestæts Beslutninger, troer Folkebladet at finde i Lovens 1261 (Cfr. N. L. 1241). I dette Capitel, hedder det, er der nemlig Tale om Supplicationer. Det paalægges Kongens Befalingsmænd, den geistlige og verdslige Øvrighed, paa Supplicationen at lade antegne og oprigtigen og udførligen forklare og berette Supplicantens Sags og Begjærings egentlige og rette Beskaffenhed med udkrævede Omstændigheder, som ret og forsvarlig eragtes kan. Befindes siden og bevises samme Erklæring uretteligen og prangeligen at være gjort, da skal den, som den paaskrevet og givet haver, dertil svare og have sin Bestilling forbrudt, eller i andre strænge Maader alvorligen straffes, som den, der haver givet Aarsag, at Kongens Haand og Segl, imod Kongens høie Respect, er bleven misbrugt. Vel er der paa dette Lovsted kun Tale om urettelige og prangelige Erklæringer paa Supplicationer; men Lovbudets Slutning stempler det dog ganske ialmindelighed som en strafbar Handling, ved urigtige Forestillinger at give Aarsag til at Kongens Haand og Segl misbruges, eller med andre Ord ved urigtige Raad og Forestillinger at give Anledning til, at Hs. Majestæt fatter urigtige Beslutninger.