Københavns Adresseavis, 1779-04-07
Da Støvet af min Venden fortiente unge Læge, Niels Friborg, blev lagt ved Siden af min Datters Grav den 22de Martii. Her saae jeg for et Aar, (o! gyselige Syn, Min Elskovs første Pant i Gravens Skiød nedlide: Ømhiertet, salig Ven, stod Du da ved min Side, Og Medynk kiendelig sad paa Dit Øyenbryn. Mit Kikajon gik ud: Sorg fyldte dette BrystJeg græd og saae min Graad med Dine Taare blandet. Men Graad og Sorg forsvandt, da mig oprandt et andet, Deel togst Du i min Fryd, og dobbelt var min Lyst. Skal nu tillægte Saar oprives her igien Skal dette skumle Sted min Sorg paa nye opvekke, Og den forhadte Jord det kiere Støv bedekke, Af en saa trofast og uegennyttig Ven? Hvor blev J fordumtids forønskte Timer af Som jeg saa ofte med min blegned Ven tilbragde, Naar Venskabs Sødhed vi ved jevnlig Omgang smagde? Haab om at see jer meer forsvandt ved denne Grav. Ak! Du hvis Konst og Flid og velanbragte Raad, Saa mange reised op af haarde Syge=Leye. Fik stekket Dødens Magt, bragt Hilsens Kraft tilveye, Livs=Grændsen flyttet ud, aftørret Venners Graad Hvor hastig falmer selv Dit Liv for Dødens Lee! Manddoms feyre Tid, Ei Bøn, ei Suk, ei Klage, Fra Venne=Mund og Barm forlænger Dine Dage; Al Æskulapisk Konst sig maae beskæmmet see. Hver Kynding bliver rørt, hver Ven beklemt herved Menak, hvad Følelser af Kiærlighed og Smerte Slaae, støde, slide hin bedaged Faders Hierte, Hvis Alders Roes og Lyst i Mulden her sank ned Skal dette grumme Stød kun et hans følvgraae Haar Til Graven trække med! Mig og for Øyet svæver Hans fromme Sideven, mit Syn tilbage hæver i For Tornen, som saa dybt i hendes Hierte staaer. Dog nei, tilfreds, tilfreds! Du Gud hengivne Par, Som sammendrogst i Aag snart Helften af Aarhundred, Og froe gik Skiebnens Vey, om Tordener end dundred, Og Mørk og Storm og Jld dig over Hovidet var. Tungt er vel Tabet af en Søn, der, som jeg troer, Forældre aldrig har ei heller Ven bedrøvet, Før han Forældre blev og Venners Flok berøvet, Fæld Taare, billig er din Graad og Sorgen stoer. Forgrædte Øye kast imidlertid et Blik Tilbage paa det Liv, hvis sande Værd han kiendte; Det Liv, han først og sidst til andres Gavn anvendte, Og under skuffet Haab og Uroe snart forgik: Dernæst et Blik did op, hvor hans forløste Aand Al Verdens Høihed, Guld og Vellyst Trods nu byder, Og for velstedte Pund ved navnløs Løn sig fryder, Som Troen tog imod af sin Gienløsers Haand. Men Himmellandet Ven, som Jonathanisk Piil Aftrykde paa mit Bryst, da Du fra Jordens Egne Dig skyndte did, Lad mig Din Dyd et Minde tegne, Som ikke lyve skal i denne matte Stil: Her ligger Støvet af en Mand, som Lyst forbandt Med Kald og Pligt. Han selv sit Livets Kraft fortæred, Jmedens nidkjær Han for andres Liv har været, Hans Aand hist ønsket Havn, Hans Been her Hvile fandt. Bey dem Grabe, meines Freundes Wilhelm v. Berger. Hin Freund bist Du! Und Thranen fliessen Thranen der Freundschaft. Du warst Wir alle waren froh! Du stirbst. Nun trauren wir Das Du nicht bist Das Dich wir verlohren, Da wir doch alle wissen, Du besser bist, als warest. Eltern - Schwester - Bruder - Freunde - drev Mahl Freunde Trauren Deiner. Das Du vor un verwelktest. Wir kummen und - Da wir doch wissen, Du seyst da, Wo ewig Wonne tonen, Wo Herrlichket und Frende Jauchen Gott Anser aller Freund. Nyheder.