Jyske Efterretninger, 1768-09-09
Vor lærde og dydige Sneedorf (hvis tillige Dø billigen beklages som et Tab for Fædernelandet) har talet om dette ypperlige Skrift med allerstørste Berømmelse udi sin Patriotiske Tilskuer Nr. 216. og ønskede da, at disse værdigste Levninger af Alderdommen maatte komme for Lyset, til Beviis paa det Nordiske Folkes gamle Tænkemaade. Nu hans Ønske er opfyldt, tvivler man ikke paa, at der jo vel og saa her iblant os findes de lærde og formuende Mænd, der af Høyagtelse for de Gamles Viisdom og Forfædrenes oplyste Kundskab ville anskaffe sig dette fortræffelige Værk, der efter den almindelige Meeniner skrevet enten i de sidste 15 Aar af det 12te eller den første Part af det 13de Aarhundrede, da en af de Norske Kongers første Ministre opoffrede de sidste Aar af sit Liv til at undervise sin Søn om Menneskets og Borgerens Pligter i de vigtigste Stænder, Jndholdet af dette Kongelige Speil er en Samtale imellem en Fader og en Søn, hvilken siden er opskrevet af Sønnen. Skriftet begynder saaledes Ja jeg i mit Sind forestillede mig alle Jdrætter, og randsagede med Agtsomhed alle Sæder, hørende til hver Jdræt, da saae jeg en stor Mængde udmattes paa de Af veye, som hældede fra de sædelige Landeveie, og førde til Vildfarelse og Udyder; i sær bleve alle de, der ginge de Veye hvilke laae meest for over, tabte i ubeboelige Dale; thi de var alt trætte af den udløbne Veis langvarige Møysommelig hed, og havde ikke Styrke til at vinde op af Bakken igien og ikke heller funde de de Gienveye, som kunde føre dem til Sædernes Landevei. Denne Hob syntes mig fortabes paa adskilte Maader, Nogle for Vankundigheds Skyld; thi de falske Veie var saa meget traadne, at de syntes de beqvemmeste at gaae paa Vankundige Mennesker tænkede derfor, at det var Landeveien; thi derpaa var den største Mængde: Andre bleve fortabte for Ladheds og Forsømmelses Skyld; og endnu andre fordi dem syntes langsomt, at gaae andre Veye, end de, de fleeste ginge: Nogle bleve drevne af Forhaanelse og Spot, som dem vilde møde, om de søgte Veye for dem selv Allene; Endelig bleve og nogle drevne af Trodsighed og Ondskab med adskillige Begiærligheder. Men da jeg havde seet denne Sædelighedens Forskydelse, og de Forskydendes Tab, da overlagde jeg hos mig selv, hvilken saadan Vey jeg skulde gaae, som jeg ei skulde blive bestæd paa allene, dog ikke de Veye, nemlig de falske, som jeg saae de fleeste at udmattes paa; at jeg ei skulde forløbe saadanne Bakker, som kunde blive for tunge at komme op ad igien, omjeg skulde faae Lyst til at vende tilbage. Men efterdi min gader var endnu i Live, og undte mig vel, da vilde jeg helser søge hans Raadførsel, end paa en løslig Betragtning, satte en Slutning, som ham ikke syntes om. Jeg løb derfor hastigen hen til min Fader, og aabenbarede for ham At mit Ærende. Men efterdi min Fader var baade viis og godvillig, da landt jeg ham i god Lunne, saasnart han horde, at det var tit Ærende, at søge nyttige Sæder. Han tillod mig altsaa at spørge, hvad jeg vilde, om Sæsernes Forfatning eller Art, i hver Jdræt; Han lovede og ket, at gjøre mig bekiendte alle de Sæder, i hver Jdræt jeg burgde om, der vare de tilbørligste at skulle følge hver J næt; Videre lovede han, at vise mig til Advarsel, de Af leye, som de fleeste, der vendes fra de sædelige Landeveie, gynde med af Førstningen; Endeligen lovede han, at vise mig Gienveye, tienlige at gaae paa, for dem der ville vende tilbage, af de falske Veye til Dydernes Landevei. Strax begyndte jeg min Tale, med at spørge først omHandelsmænds Levemaade og deres Sæder. Men da den Tale og Spørsmaale vare sluttede, og jeg havde faaet Svar derpaa, gjorde jeg min Tale og Spørsmaale dristigere, og steeg høyt op til at tale om Kunsterne; thi det næst begynd Oo 2 to te jeg at udforske og spørge om Kongers og andre store Herrers, samt de Mænd Sæder, som følge eller tiene dem; Ja jeg lod ei engang aldeles uspurgt om Kongelige Befalingsmænds Forhold, og deres Sæder. Dog endtes mit Spørsmaal med at tale om Bønders og den Almues Jdrætter, som beboer Landet, og deres Sæder og Forretning. Men da jeg nu havde faaet tilstrækkelige og vise Svar, af min Faders Mund paa alle de Ting som jeg spurgde om da vare nogle fornemme og vise Mænd tilstæde, som herde mit Spørsmaal og hans vise og sandelige Svar. Disse bade da om, at jeg skulde skrive og sette i en Bog alle vore Samtaler, at denne Tale ikke skulde gaae i Glemme, ligesaa hastig, som vi tangde, men blive da siden til en nyttig Tidsfordriv for mange, som ikke kunde nyde Fornøyelse af os selv, vi som vare nærværende ved denne Tale, og horde den. Jeg gjorde og baade efter deres Begiering og Raad, og eftertænkede meget nøye alle de Taler med en agtsom Erindring; og satte derpaa alle de Taler i en Bog, ey alleene til Fornøyelse for Øret, og en kort Tidsfordriv for dem som kunde høre samme, men heller alle dem til mangfoldig Nytte, som med ret Agtsomhed lære denne Bog, og følge alt det vel, som deri befales. Men Bogen er saaledes indrettet, at der maa findes tillige baade Lærdom og Fornøyelse, og dog lige stor Nytte, naar det som deri er skrevet, bliver vel lært og taget i Agt, allerne at den som haver fuldkommen og retskaffen Skiønsomhed, erfarer lettelig, at den Bog, som behøver at udføres herom, er meget større end hiin, som her er skreven. Bogen er og givet et smukt Navn; thi den kaldes Speculum Regale eller Bongeligt, Speyl, ikke for dens Hovmods Skyld, som skrev den; men af den Aarsag at den skulde synes des begiærlige re til Lærdom for dem, som horde den; Og af den anden Aarsag, at enhver, som vil efterforske gode Sæder eller Hoviskhed, eller smukke og sandlige Tallemaader, skal kunne finde og see i Bogen, ligesom mange Billeder eller allehaande de Mynstere dertil, som i et klart Speyl. Men derfor heder denne Bog en Konges Speil, at deri er ligesaavel skrevet og Kongers, som om andre Menneskers Sæder, desuden er en Konge den høyeste i Ære=Titel, og bør derfor baade selv, og hans Hofmænd, og alle hans Tienere følge de smukkeste Sæder, at alle andre Folk skal kunne tage af dem gode Exempler til Forsigtighed og god Opførsel og alle andre høviske Sæder. Desuden bør visselig enhver Konge ofte see i dette Speil, og da først betragte sine egne Sæder, og dernæst alle andres som ere under ham; belønne alle dem, som have gode Sæder, men tæmme hiine til gode Sæder med Tugt, som ikke uden Trusel kunne saae lært dem. Men skiøndt denne Bog heller bær det Navn, at den er kaldet en Konges Speil, send noget andet, saa er den dog overladt alle til Brug, ligesom en Almindelig; thi enhver, som vil, har Adgang til at see der, og eftersee, hvilket han helst ønsker, andres eller hans egne Sæder; han vil og finde de fleeste deri, saa at jeg haaber, at den ey bliver regnet blant uskikkelige Folk, som vel følger alt det, som deri kan findes og hører til hans Leve=Maade af hvad Folk han end er i Hensigt til Stand eller Titel.