Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1769-06-12
En Oversættelse af det Franske. Om Venner. Jeg kiender flere end tyve Personer, som sige, de ere Venner med hele Verden, og at alle Mennesker ere deres Venner. Men jeg kiender kun een, som, da en Læge raadede ham at fordrive Tiden med at besøge sine Venner, svarede: Mine Venner, min Herre, jeg har ingen. Man seiler til, naar man kalder sig ens Ven. Vi regne blandt vore Venner den, som kun holder os for een af sine Bekiendte. For at troe sig at have Venner, bør enhver af dem først erklære sig; De siger, at jeg er deres Ven, men bie i det mindste indtil jeg forsikre, Dem derom. Der ere de, som saa hastig giøre sig den Slutning, at man er blandt deres Venner, at man ei kand faae dem af den falske Tanke, uden at sige dem reent ud, at det er er saa. Men faa ville sige Sandheden saa oprigtig ud; Man vil heller lade dem bedrage sig selv. Førend man beklagede sig over, at en Ven havde tilsidesat Venskabs-Pligt, burde man først være forsikred om at han var ens Ven; Maaske han har aldrig tænkt, at du havde regnet ham blandt dine Venner. Jeg er forsikred paa, at naar en Mand klager over, at hans Venner have forladt ham, er der den halve Deel af dem, over hvilke han klager, som ei engang vidste, at de vare blandt hans Venner. Jeg traf engang paa en Fragt-Vogn en Person; Han var behagelig i Omgang, og vi komme vel overeens, medens vi reiste sammen. Jeg faldt i Forundring over, at dette Menneske, som jeg aldrig havde kiendt førend der, besøgte mig jævnlig, da vi vare komne til Paris; Han begyndte med at anbefale mig en Rettergangs Sag; Siden vilde han laane Penge hos mig. Hvor han kom kaldte han sig min fortroelige Ven; Jeg vidste dog neppe hans Navn. Jeg er vis paa, at da han mærkede, jeg ei skiøttede om hans Besøg, raabte han nok: Ol hvilken utro Ven! Jeg fandt engang en Monk i Syg-Huset; Jeg havde for kjendt ham som Præst i Stiftet C ** *. Jeg spurgte ham da, hvorledes han var kommen i denne usele Tilstand, Han svarede mig sukkende, at Utaknemmelighed af een hans Ven var Skyld deri, Saaledes kaldte han Biskopen, som havde forvist ham af sit Stift. Man veed hvad der fortælles om La Bejard; Hun var, sagde hun, utrøstelig over at have mistet 2de af sine Venner; Den ene var den saa kalde de gros Rene (den tykke Renatus) og den anden Cardinal Richelien. J. Man maa ei undres over, at et Menneske, som man saa letteligen giør til sin Ven, snart skiller sig af med denne Værdighed. Hos de Jndbildske, de Enfoldige og de Ubesindige behøves der ingen Adkomst for at modtage eller give Navn af Ven; men vel hos fornuftige Folk; Disse ansee aldrig een, som kun bør kaldes en Bekiendt, for en virkelig Ven. Næst Tienester og Velgierninger, er det tilstrækkelig Adkomst til at troe en at være sin Ven, naar man har seet ham antage dette Navn: Saasnart han har erklæret sig for din Ven, bør han og opfylde Venskabs Pligter; derfor kand intet fritage ham. De fleste erklære sig herom for hastig, og derefter angre det; men da er det forsilde; Har man engang antagen Navn af Ven, man aflægger det aldrig igien uden Skam Enhver er ivrig i at erklære sig Ven af dem, det gaaer vel. J Modgang finder man, at man dermed har forhastet sig.