Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1778-01-30
gen. J. J. *** *** *** ***Et 5 timmers Historie, fortalt af hende selv. Fortsettelse, (See No. 4). Den Mandsperson, med hvilken jeg var kiørt bort, kon heeligeskieftig at imodtage mig, ret som jeg steeg ud af Vognen, og rakte mig Haanden, for at føre mig op ad Trappen. Saasnart vi vare komne ind i Kammeret, lukte han Døren til, og i det han drog sin Musqve af, løb han til mig, fuld af Begierlighed ogsaa at tage min fra Ansigtet. Det var just i dette Øieblik, at Sagen skulde gielde, men ieg blev var med en ubeskrivelig Bestyrtelse og Angest, at dette Menneske, som ieg befandt mig med i Eenrum paa et mistænkeligt Sted, var ikke Hilario, men en i Vellyster nedsenket Person, ved Navn Caprinus, som leg erindrede mig at have seet iblandt de Ryggesløse, som min Mand ofte tog til sit Bord. Ved dette Syn, som inderlig forskrækkede mig, gav jeg et høit Skrig, og vigede fra ham, for at kaste mig paa en Lehnstoel, som stod ved Sengen. Caprinus, som efter al Anseende tænkte, at jeg sikont, tog i en Hast min Masqve af, at jeg skulde faae Luft. Han kiendte mig aldrig saa snart, førend han fløi nogle Skridt tilbage, og saae mig an med ligesaa forstrækkede Blik, som mine egne vare; men begges vores Bestyrtelse blev mærkelig forøget et Øieblik derefter; Hilarie, som havde fundet Gehør i en Elskovs Sag med et Fruentimmer, jeg veed ikke hvilket, befandt sig af en Hændelse i det næste Værelse, og enten han blev opbragt ved den klagelige Røst, han hørte, eller han kiendte, at Røsten var min, saa kom han hidsig farende ind i det Kammer, hvor vi vare, og havde neppe gjort det første Trin ind af Døren, førend han blev staaende stiv og ubevægelig, og slagen med ligesaa stor en Forskrækkelse som vores; dog efterat han havde befindet sig et Øieblik, kom han hen til mig, tog og trak mig hen for Lyset, og kastede et Øiesyn paa mig saa barskt, som ieg aldrig kan glemme. Han blegnede af Arrighed, og en tvungen Smil, som reiste sig af Foragt imod mig, gjorde hans Ansigt gandske forvendt; hans Læber vare zittrende, og han sagde med en Røst, som neppe var forstaaelig, at omendskiønt ieg vel havde Aarsag at blive forfærdet over at see mig i et Menneskes Hænder, hvilken det ikke var alt for sikkert at betroe sig, saa burde jeg dog ikke desmindre have vogtet mig for at give saadant et Skrig., Efter denne Tiltale gik han fra mig med saa megen forstillet Ligegyldighed, som han nogensinde kunde paatage sig, hilsede derefter Caprinus høfligen, og sagde, at han overlod mig i hans Varetægt. Caprinus havde ikke Dristighed til at svare ham, og ieg var ikke i Stand til at gribe mig an, for at holde paa Hillario, eller at formilde ham. Da han var gaaet ud, faldt ieg i Graad, men var ikke god for at tale; Caprinus gjorde sig Umage for at trøste mig i min fortvivlede Tilstand, og jeg begyndte fast at troe, at han oprigtig tog Deel i min Smerte. Men jeg fornam snart, at han tænkte kun paa at benytte sig af en Begivenhed, hvilken han snart ansaae for en Feiltagelse til hans Lykke. Han kunde ikke indvilde sig, at jeg skulde havt det Jndfald at beramme en Sammenkomst med min Mand, han tænkte ligesom Hilario, at jeg havde taget Feil af den Mandsperson, hvilken ieg havde tiltænkt min Elskovs Gunst. Jmedens han nu beklagede mig over dette Tilfælde, og over den Skræk, ieg var sat udi, trykkede han mig ømmelig i Haanden, han ønskede at maatte findes værdig til at have Deel i min Fortroelighed og min Kiærlighed, og for at fremme sin Sag, og des lettere at fuldbyrde sine Anslag med en Vens Ægtefælle, forsikkrede han mig, at han var en Mand af Ære, og skulde stræbe at forsvare dette Navn, om han endog skulde vove Livet. Hvad kunde og svare til saadan en Tale i deslige Omstændigheder, Smerten havde undertrykt min Fortørnelse, og den Kiekhed, som følger med den falskelig mistænkte Dyd, var ei mere hos mig at finde; jeg søgte da ikke Redning ved haarde Bebreidelser, jeg førte kun de Klagendes Sprog, jeg rev pludselig min Haand udaf hans, og bad ham indstændig at sige mig, hvorledes han var kommen til denne i Habit, og om samme ikke havde være leiet til Hilario. Han syntes rørt ved dette Spørgsmaal, og især ved Maaden, paa hvilken jeg foreholdt ham at besvare det. 4 Jeg har leiet den, sagde han, hos en Kræmmer som boer 4 - - Gade, men da jeg kom og vilde have den, " blev mig svaret, at den samme Habit havde givet Anledning til stor Allarm og Trette; da jeg tingede derpaa, " var Manden ei selv tilstæde, og saasoni hans Karl havde forsømt at giøre ham Rede derfor ved hans Hiemkomst, havde han siden leiet den ud til en anden i Karlens Fra" værelse. Jeg har ei kundet faae at vide, til hvad for en Mand det var, men det var med stor Nød han kunde overtales til at slippe den, efter man havde overtydet ham om den begangne Feil. Da saae jeg tydelig, i hvilken Snare ieg var falden, men jeg kunde alene begræde Umueligheden, som der var for mig, til at slippe løs igien. Jen veed ikke, om Caprinus begyndte at kunne mærke, hvad mit Anslag var, eller og han blev slagen med en Urolighed, som han forgieves søgte at stille ved al sin Fliid. Han lod af at sette an paa mig med sine Forsikringer, og paa den indstændige Bøn, hvormed ieg anholdte hos ham, skaffede han mig en Porte=Chalse, og overlod mig til min egen Skiebne. Nu gav jeg mig til at overveie med en Smerte, som ei kan udsiges, hvilken Forandring nogle faae Timer havde gjort i min Tilstand. Jeg var udreist i det faste Haab, mart at kunne foreene Værdigheden af en uforkrænket Ære med Ægteskabets Sødheder, men mit An leg havde mislinget mig, og jeg kom hiem igien med Forhaanelse. Jeg var bleven greben i alle de Omstændigheder, der viser en Mishandling, som jeg og aldrig have de tænkt paa; Jeg havde dermed billiget den Jalousie, som ieg agtede at fordrive, og ieg fordervede min egen Høiagtelse, da jeg mente ret tilgavns at giøre mig æret og anseet. Jeg havde Hovedet fuldt af disse Betænkninger, da jeg kom ind i mit Kammer, og inden en halv Time hørte jeg Hilario komme hiem. (Slutningen følger.)