Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1827-01-13
J selve Anførelsen findes, som det Forestaaende viser, aldeles Jntet tilsat, da denne kun indeholder de nogne Spørgsmaal og Resultatet af Svarene, og i den Parenthes, hvor Jndsenderen taler i sit eget Navn, findes aldeles ingen Fordreielse af Spørgsmaalene, da disse her blot fremsættes i ville vedkjende sig, at der er en Synd, som er til Døden, en Synd, som hverken kan tilgives i dette Liv eller i det tilkommende. Mig tykkes Jo!" Denne Besvarelse er saaledes, som Enhver strax seer, næsten ordret den, der findes hos Jndsenderen. Men da nu disse Spørgsmaal og Svar efter den vistnok noget indviklede Sætning: A- A. er aldeles lig med de af Jndsenderen anførte Spørgsmaal og Svar; da fremdeles Prof. Sibbern er Professor i Philosophien ved Kjøbenhavns Universitet; da Hr. Tryde er Præst i Glumsøe; da Glumsøe ikke vides at være Andet end en Landsby, og da Vi endeligen i Aar skrive 1827 og altsaa ere 26 Aar inde i det nittende Aarhundrede, saa seer Jndsenderen virkeligen ikke, hvorledes det kan kaldes falsk eller fordreiet at berette, at en Professor i Philosophien i det negte Aarhundrede har gjort ovenstaaende Spørgs anførte Maade. maal, og Præsten besvaret dem paa den andre Ord, hvori Meningen tydeligere, men aldeles ikke forvansket, træder for Dagen. Naar Hr. Lektoren taler om, at Jndsenderen har søgt at sætte tvende særdeles værdige Mænd i et lætterligt Lys, at han fører Latterens farlige Sprog o. s. v., da svarer Jndsenderen hertil, at, er der noget Latterligt i denne Sag, og hvo tør negte, at deslige Spørgsmaale i en Philosophs Mund klinge noget latterlige? da tilhører, dette idetmindste ikke Jndsenderen. Jkke Latter, men Indignation paa Philosophiens Vegne var det, at han ved det ovennævnte Stykkes Indrykkelse søgte at opvække. Forsaavidt, endeligen Hr. Lektoren i det anførte Stykke heelt igjennem tillægger Jndsenderen, jeg veed ikke hvilken, ikke roesværdig Hensigt med den omhandlede Beretning, da kunde Jndsenderen have Meget at sige ham i denne Anledning. Men han vil indskrænke sig til noget meget Lidet. Han vil tillade sig at kalde Doktoren i Theologien Mesterens Ord i Hu. Hvitænke I. saaondtieders Hjerter, Han vil spørge ham, om han ikke troer det muligt, at ligesom Mange gjøre Meget for Troens Reenhed, saaledes ogsaa Nogle kunne gjøre Noget for Philosophiens Reenhed, Han vil endeligen lade ham vide, at dersom han tænker saa ilde om Jndsenderen, da er det langtfra, at denne paa sin Side tænker ligesaa ilde om ham, da han tvertimod troer sig overbeviist om, at det kun er, fordi Hr. Lector Fogtmann virkeligen antager, at Jndsenderen drives af uædle Bevæggrunde, at han paa en saa lidet human, saa lidet christelig billig og, som det forekommer Jndsenderen, paa en for en Doktor i Theologien saa lidet anstændig Maade har udøst sin lidenskabelige J. Harme. Slutteligen har Jndsenderen endnu een Ting. at lægge Hr. Lector Fogtmann paa Hjerte. Han vil nemlig gjøre ham opmærksom paa, at han fremtidigen bør være noget mere vaersom i de Udtryk, han paa Prent vil betjene sig af. Jndsenderen hører vel aldeles ikke til dem, der skye de kraftige Ord, og det end ikke, naar de rettes imod ham selv. Han holder tvertimod meget af de gyldne Sætninger, at Jngen har Lov til at gaae og gjælde for bedre, end han er, og at Enhver har Ret til at sige Alt, hvad han kan bevise. Som en Følge heraf holder han for, at en Baad skal hedde en Baad og en Kat en Kat, og han har derfor ved andre Leiligheder viist, at han ikke skyer at kalde Pølsesnak Pølsesnak og en Paracelsus en Paracelsus, naar Sligt er beviisligt. Heller ikke vilde han gjerne i en litterair Strid, drage mindre passende, om end ugrundede, Udtryk, naar de ikke vare sær grove, ind for de borgerlige Domstole, saalænge de blot angik det Jntellectuelle. Heri er, mener han, en skarp Giendrivelse det bedste Kontraindlæg, og Publikums Høiesteret den kompetenteste Domstol, og han skulde derfor vist ikke let i noget saadant Tilfælde skyde sig ind under nogen anden. Men naar en Part bruger Udtryk, der vedrøre hans Modstanders personlige Karakteer og angriber det, der for ethvert ærekjært Menneske maa være det Dyrebareste, da anseer Jndsenderen det for at være en Pligt imod sig selv, og, paa en Tid, da det paa Prent vrimle af æreskændende Angreb, paa en vis Maade en Pligt imod det Almindelige - ikke at tie hertil, men drage Sagen ind for den Domstol, hvor den da alene hører hjemme, den verdslige. Og er det med Hensyn hertil, at Jndsenderen troer at burde gjøre Hr. Lektor Fogtmann, hvem han ugjerne vilde møde paa denne Maade, opmærksom paa, at han i oftnævnte Stykke har betjent sig af Udtryk, som Jndsenderen, skjøndt unævnt Mand, neppe andengang vilde tie til, og at det kun er den Agtelse, Indsenderen iøvrigt bærer for Hr. Lectorens Person, hans totale Ulyst til, hvor det ikke er aldeles nødvendigt, at kalde Dom og Ret til Hjælp, og den Billighed, der er i at lade en rolig Advarsel gaae forud for Anvendelsen af haardere Midler, der giør, at Jndsenderen for denne Gang ikke vil opfordre Hr. Lektoren til at fremskaffe et juridisk Beviis for Sandheden af Udtryk, som: "Fremstikkende Ondskab, Uforskammet Grovhed, osv., der findes i titnævnte Stykke. Den, hvis Navn Redaktionen veed.