Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-08-05
Jdealerne eller de reisende Venner. (Sluttet.) Wilibald vendte tilbage for at kalde paa Camillo, dog denne saae og hørte Intet. Mennu naaede ogsaa Harpens Tone hans Øre og han ilede nærmere. Fortrædelig over den Støi han gjorde, bad Camillo ham at være stille og blev virkelig vred, da han gjorde ham det Forslag, at stige over den ikke meget høie Muur, i Haab om, at Sangerinden maaskee da kunde blive synlig for dem. Camillo svarede Nei, og sagde, selv Tanken og at ville betræde denne Helliges Gebet, at afbryde de ømme Accorder som dybe Molltoner langsom løde gjennem Haven synes ham at være dumstridig. Jmagina - sukke Camillo, - og slog sit Blik tungsindig til Jorden. J dette Øieblik kom den lille Dreng, springende gjennem Haven med et purpurfarvet Shavl Armen og løb hen mod den Side, Harpetonerne kom fra. Nu var Camillo ikke meere at bringe bort, han maatte først see Drengens aanderige Moder. Men det var forgiæves, hans Haab blev uopfyldt, hun havde taget en anden Vei til Slottet, og begge gik i forstemt Lune over saaledes at blive skuffet, fortrædelige tilbage til deres Vogn. Willibald var en Smule vred, fordi Camillo ikke før ville følge ham i Haven. Han afbrød endelig Tausheden i det han skjældte paa sin Ven og beskyldte ham for Egensindighed og ond Lune. Seer du, havde du steget med over Plankeværket, saa have vi nu kundet trøste de Sørgende, og - føiede han til - de synger os vel endnu engang deres Ossians Sang. Men Camillo forblev mørk, og var karrig paa Ord, kun Wilibalds Forsikkring, at han her ikke var ubekjendt, men snart ville faae at vide hvem Eieren af dette Landsted var, formaaede at opmuntre ham noget. Kjende vi først Navnet, - raabte han fuld af gladt Haab, - saa lade vi os som Fremmede melde hos Dem; og jeg skulle meget tage Feil, hvis de ikke gave os Tilladelse til, at see deres skjønne Have, og saa finder det Øvrige sig nok af sig selv. Camillo var utilfreds med sig selv, fordi noget, der kunde sætte ham i en salig Henrykkelse, tillige kunde opvække en saadan Beemod hos ham. Han bestræbede sig for, ved sin Vens glade Lune, igjen at forjage sine mørke Forestillinger om Livet og i det han søgte at sammenligne Jmaginas billede, som han bevarede, som sit Hjertes Helligdom, med den ubekjendte Sangerinde, vendte Freden igjen tilbage i hans Bryst, som svulmede høit af Haab og Længsel efter Kjerlighed. Allerede den følgende Dag havde Wilibald ved sine Spioner erfaret, hvem Eieren af Landstedet vare. Han kom som ude af sig selv til det Vertshuus, hvor Camillo sad, fortabt i mørke, Betragtninger, og overskuede den udstrakte Egn. Glæd dig Camillo nu ere vi ved Maalet, raabte han ham imøde, og faldt ham stormende om Halsen, i det han nævnede Grevinde Clotilde von Lubomirska som Eierinde af Land. stedet og Jdola von Gualtieri, som Damens Veninde. Jdola. - spurgte Camillo - Nu ja Jdola, hvad er det saa videre. Hvad gjør Navnet til Sagen, Personerne ville vi med den Første see. - dog i Morgen - vedblev Wilibald - har jeg lovet at vi begge skulle deeltag, i et Partie til de herlige Bjergværker i Wielieska. Flere Fremmede reise derhen; Leiligheden syntes mig gunstig, den gives ikke altid, derfor melde bestandig Flere sig for at deeltage deri og det har jo længe været dit Ønske, at see denne Underverden. Ved min Haand vil du altsaa stige ned, jeg selv fører dig ind dette Pallads, hvis Behersker som ved Tryllerie lod opstaae Alt, hvad Phantasien, formaaer at frembringe af Skjøndt og Jnteres. sant: Altere, Stytter, Billeder, alt af Salt, vil Du gjenfinde i denne underjordiske Verden." Kun intet Solens Lys." faldt Camille ham, adspredt ind i Ordet. Du Unøisomme, hvem vil da overalt kun stræbe efter det Høieste, De utallige Lamper, som hist oplyse vores Vei og opklare for os, de dybe Afgrunde, hvori vi let kunde forvilde os, ville vel ogsaa opvække hos Dig Følelser og Ærefrygt, for hvad Mennesket formaaer at frembringe. Men naar Sielen sættes i Bevægelse af Haab og Længsel, da forsvinder al Tilfredshed, Timerne krybe langsom frem, og en hver Adspredelse som bringe os til at glemme os selv, gribe vi med glad Begjerlighed. Saaledes gik det ogsaa med vores Camillo. Wilibald foreslog ham derfor at gjennemstreise til Hest Cracaus Omegn. Efter længe at have sværmet omkring, vendte de om Aftenen veltilmode tilbage til Staden, De rede begge langsomme og tankefulde hen adVeichselflodens Bredder. Camillos smukke Hest havde lidt meget ved sin Herres onde Lune nu synes han roligere end forhen, og klappede, det troe Dyrs Hals og Bryst, som om han igjen vilde forsyne sig med det og afbede sin Hæftighed. Fra Haven tonede Musik og Sang. De sidste Soelstraaler luede endnu paa Bjergtoppene, spel lede sig i Vandets Overflade og farvede Stadens høie Taarne i Aftensrødens Guld. Da løde i det Fjerne et Valdhorns Toner i harmoniske Accorder. Blancal - raabte Wilibald dybt rystet. ved disse Toner - det var et huldt, og elskværdigt Natur=Barn, ikke sandt, CamilloJa Blanca, var en elskværdig Skabning, ogsaa jeg vil bevare hendes Minde, svarede denne Wilibald var bleven alvorligere, ved Erindringen om Blanca. Denne pludselige Forstemthed, der ellers var ham saa fremmed, ærgrede ham, og han skammede sig ved at have forraadt en saadan Svaghed for Camillo, da han dog altil kaldte denne en Sværmer, naar han aabenbarede for ham sine Ynglings Jdeer, der altid stode i nøie Forbindelse med Jmaginas troe Kjerlighed. Jmidlertid fortrængte Anstalterne til Touren, til Bjergværkerne næste Morgen, og den muntre Selskabelighed ved Aftenstallet, oplivet af den ædle Unger Viin, endelig Resten af denne Sørgmodighed, og ond Lune Wilibalds arrigste Fjende, blev i denne glade Kreds spøgende og leende forjaget. Fremmede og Jkkefremmede forsamlede sig tidlig om Morgenen i Vertshuset, for i Fælledsskab med hinanden at beundre dette ophøiede Skuespil af menneskelig Virksomhed. Nogle af Selskabet. havde allerede været der før. Wilibald og disse fortalte om det underjordiske Levnet, som hundrede af Bjergfolkene føre, der arbeide i Klippen. Alles Forvendtning blev spendt efter at see dette Underværk med de kolossalske Afbildninger, udhugne af Salt. Men ikke uden en hemmelig Gysen betraaedes denne ubanede Vei, især var for nogle Fruentimmer, det Hele høist overraskende, og da Vilibald, som den møisommelige Nedstigen af en Vindeltrappe var for langsom, ved Hjælp af et Reeb blev nedladt i den uoverseelige Dybde, da skreg Flere høit, ængstelig bekymret for den kjære Reisebroder. Men da Selskabet var kommen ned og Wilibald ubeskadiget traaede dem i Møde, trykkede Camillo ham i heed Kjerlighed til sit Bryst og vandrede ved hans Haand gjennem hiin Laby, rinth af underjordiske Gange. Ærefrygt og Forhauselse holdt alles Blikke fængslede, da de uhyrSale, fra 3 til 400 Fod høie fremviste sig, i hvis Mitte Træetrapper svævede, der gik ned til de dybeste Afgrunde og oplyste af utallige Lampe frembøde sig for deres Øie. Jkke uden Ængstelighed fulgte de to Damer, dem; men hvis levende Konstfølelse dog overnandt den qvindelige Frygtsomhed. Trøstet var drede de fremad, for at see det eneste store Skuespil i sit Slags, for at beundre tusinde Fod under Dagens Lys, en Søe af mere end hundrede Fod Omfang. En af Førerne som hørte rose Fruentimmernes Mod, meente, at allerede et Selskab, hvoriblandt nogle Damer, var gaaet foran dem, ned til Søen. Jmidlertid tonede krigerisk Musik op fra Dybet. Alle følte sig henrykte, høist overraskende synes disse Toner at hilse de nye Ankommende, og et eget Jndtryk opvakte det, her i denne Ensomhed mellem Grotter og regelmessig hugne Saltpillere, i en virkelig magisk Belysning. at finde et Antal Menneske, der som Tilskuere omgave Strandbredden, eller indskibede sig med. Fremmede og Bekjendtere som Tilfældet føiede sig, forenede sig her til et behageligt Heelt. Paaen Gang bleve Camillos Øine som blændede, sagte hviskede han til sin Wilibald de Ord. Seer Du ikke hist begge Fruentimmerne, det forte Gevandt og Purpurschavlet, kjender Du hende? Det er Jdolal" raabte han henrykt, henreven af en salig Ahnelse. De Fremmede faae forundrede paa Camillo. Wilibald troede at vogne af en Drøm, men da han saae og atter saae derhen, synes det ham selv, at det var begge Damerne. - Hvilket Møde - raabte han og trykte sin Vens Haand - Nu sig endnu engang, at vi ikke ere Lykkens Skjødebørn, som endog her i Underverdenen finde en nye Livs soel! Under glade Sange indskibede Selskabet sig til en Træbroe, som førte over en Afgrund. C. millos Hjerte slog høit, thi nu skulde han see hende; men i dette Øieblik hævede ømme Melodier sig som Aandehymner op fra Dybet, liig Sphærernes Musik svævede disse Stemmer i den reneste Harmonie, ledsaget ved Hammernes monotoniske Slag op fra Dybet og rørte alle Hjerter til from Bøn. De stærke Jndtryk som disse underjordiske Sange opvakte, havde adspredt Selskabet, kun Jdola lod Camillo ikke komme sig af Øinene, og da denne blev vaer, hvorledes hun udmattet og angreben, søgte at fatte sig ved at lænne sig paa Broens Rækværk, var han ubemærket traadt hende nærmere. Pludselig synes Jorden at give efter under hendes Fodder, og hun havde nær styrtet ned i den græsselige Afgrund; men Camillos Arm omslyngede hende. Som en Ubekjendt af hende, havde han dog som en stiltiende Jagttager opholdt sig i Nærheden af hende, beundret den skjønne yndige Skabning, bedækket af det sorte Klædebon, som endnu meere forhøiede hendes fine Skjønhed, og hans lykkelige Skjæbne udvalgte ham til at bil vi hendes Redder. Grevinden ilede forskrækket til, over at see hendes Jdola afmægtig i en Fremmeds Armee. Omhyggelig lagde hun Schavlet om den elskede Veninde og rakte hende Viin og styrkende Draaber. Wilibald benyttede denne gunstige Leilighed, til at lade sin Camillo vise sig fra en fordeelagtig Side. Alle Blikke vare henvendte paa ham, og paa JdolasKinder, der vare blege af Skræk viste sig Forlegenhed, over at see sig i en Ubekjendts Arme; men en stille Sallighed som bragte hendes Barm til at hæve sig, talede ud af de skjønne Øine. Seer du vel, Jdola, - sagde Grevinden, og hialp hendes Veninde op, - vi Fruentimmer ere ikke vandte til saadan noget. Du holder dig for stærkere, end du er, Svingelen angreb dig, Gud, hvor let kunde jeg have tabt dig. - raabte hun smertelig og omfavnede den Dyrebare, i det hun føiede til: jeg ville aldrig kunde tilgive mig selv, at have ført dig herhid, hvis det ikke længe havde været dit eget Ønske. O! nu er det forbil - sagde Jdola i en beroligende Tone - og jeg vil ikke meere vige fra din Side. Men Stemmerne løde saa overordentlig rørende, at det forekom mig, som om jeg maatte ned, og paa engang var min Tænkekraft borte, og uden denne Fremmedes beskyttende, Arm, ville jeg vist have funden en viid Grav her, Men hvor er han, at jeg kan takke ham derfor, raabte hun og dreiede det skjønne Ansigt, beskygget af de mørke Lokker, til Siden, hvorCamillo og Wilibald i ærbødig Frastand. havde fulgt dem. Og da han nærmede sig hende og hun saa ham ind i de skjønne funklende Øine saa var det, som om der, med den kjære Stemme, der bevidnede hende sin Ærbødighed, Billedet af den Fremmede og hendes byrebare Broder, sammenfløde til Et. Dog ogsaa uden denne Liighed, følte hun at Taknemmelighed evig vilde gjøre hende til hans Skyldner. Den beskedne unge Mands Figur, selv det ømme Sværmerie som hans talende Øie forraadte hende, fandt paa en aldrig før folt Maade Vei til hendes Hjerte. Og hvorfor hun saa hurtig fattede Tiltroe til den Fremmede, vidste J dola kun, ved at undersøge sit Hjerte, at undskylde, ved hans Liighed, med hendes afdøde, elskede Broder. Selskabet kom endelig, efter flere Times Opholdt i Jordens Skjød, op hvor Dagens Lys glædede dem. Wilibald havde imidlertid gjort Grevindens nærmere Bekjendtskab og erholdt af hende den Tilladelse, med sin Ven at maatte slutte sig til hendes Selskab. En saadan Maade at møde hinanden paa, hæver sig hurtig og let over et nyt Bekjendtskabs fremmede Forhold, og selv Grevindens strænge Onkel, Grev Kosinsky skjænkede de unge Mænd Agtelse og Fortrolighed. Jdola von Gualtieri som ved første Øiekast havde henrykt hans Camillo, blev naturligviis ogsaa for Wilibald ved nærmere Bekjendtskab, den interessanteste Gienstand for hans Samtaler med Grevinden. Jdolas Veninde omendskjøndt hun ikke længere var i hendes første Ungdoms Blomster, blev dog endnu altid en meget indtagende, smuk Kone, som lagde forDagen en dannet Forstand, forenet med en umiskjendelig Godmodighed. Hendes Gemal- saa fortalte hun med fornyet Bedrøvelse, vores Wilibald - var faldet i Kamp for Frihed, og Fædreland. Jdola Gualtieri var med hendes Broder som stod ved den italienske Armee, bleven indqvarteret hos hendes Onkel Grev Kosinsky og havde fattet den heeltemodige Beslutning, da hun, foruden den elskede Broder ingen levende nær Beslægtet efterlod i Fædrelandet, at ledsage denne Dyrebare gjennem alle Krigens Farer. Dog - føiede Grevinden til - endelig seirede alle vore Bønner, og Oberstlieutenantens Forestillinger over Jdola, saa at hun blev tilbage for ikke ved hendes Nærværelse at gjøre ham hans tunge Kald besværligere, da han dog ikke længere formaaede at beskytte hende. Ved Grevindens ombyggelige Venskab, som ofte ikke følte sin egen Smerte for blot at indgyde i Jdolas Hjerte en Straale af glad Følelse, blev hendes Sjæl igjen roligere, og hun besluttede sig til at opfylde hendes Broders Ønsker og at oppebie her Fredens og den Dyrebares Tilbagekomst. Men Skjæbnen som ofte grusomt tilintetgjør vore skjønneste Forhaabninger, havde bestemt det anderledes. Allerede i en af de næstfølgende Skjærmysler ved Pruzannz og Podobua, faldt Grevindens Gemal og Jdolas elskede Broder.