Aarhuus Stifts-Tidende, 1807-10-17
J Tidenden the Times søger man at kaste et Skin af Retfærdighed over Toget til Danmark og vil forsvare sig imod dem, som paastaae, at Angrebet paa Kiøbenhavn er en Uretfærdighedsgierning, uhiemlet af nogen Skribent og Folkeretten og ikke at forsvare efter noget Retsprincip ved at opkaste det Spørgsmaal: om Danmark, skiøndt det ærligen vilde, ogsaa virkelig var i Stand til ved egen indvortes Styrke eller ved andre Staters Forbund at overholde saadan sin Neutralitet? blev Svaret herpaa benægtende, anseer man vore Ministres Plan som retfærdiggjort, da Selvbevarelse er en at Naturens Hovedlove. J Tidenden Morning Cronicie anseer man derimod dette Anfald paa Danmark for uretfærdigt og upolitisk og siger: at det paa ingen Maade enten er beviist eller kunde med Sikkerhed antages, at Frankrig vilde søgt at drage Danmark ind i Krigen og ligesaalidt, at Danmark havde givet efter. Det er klart, at Bonaparte kunde, naar ham lystede, tage Holsteen, men han har ikke gjort det, og han har ikke engang beklaget sig over, at de Danske ved deres Grændses Forsvar i sidste November nedlagde nogle af hans Tropper, som hørte til Bernadottes Korps og som kom ind paa dansk Grund. Men fordi han kunde giøre hiint, følger dog er, at han kunde tage Øen Sielland og den danske Flaade, som han aldeles ingen Midler havde til at angribe, da nogle saa engelske Fregatter kunde spærre det store Belt, der eneste Sted, hvor Tropperne kunde sendes over, for at betvinge denne Øe. Tabet af Holsteen, som maaskee blot var for en Tid, vilde ogsaa være langt mindre føleligt enden Sørkrig med England, og Hovedspørgsmaalet, om hvad der i denne Sag er Ret, opløser sig altsaa i denne simple Sætning: Var det vist, at Bonaparte vilde faaes den danske Flaade, om vi ikke tog den, Hvis denne Sætning ikke kan besvares med Ja paa de meest indlysende Grunde, kan vort Angreb imod en neutral Stat ikke forsvares, fordi det ikke var nødvendigt til vort eget Forsvar. J en Sag af denne Art bør vi ikke nøies med Frygt i Almindelighed. Det er aabenbart, at vi, forat undslippe vor Frygt, kaste meget haard Elendighed over en Nation, som maae frikiendes forfiendtlige Hensigter. Paa vor Side ligger en ikke synderlig hædrende Frighed til Grund. Den befrygtede Fare var maaskee betydelig; men neppe kan man troe, at vor Nation havde været forløren, om Danmark med al sin Søemagt havde forenet sig med Frankrig. Den danske Flaade kunde des- uden ikke i saadan paatvunget uretfærdig Krig være bleven bemandet. Den kunde vanskelig komme ud i det store Hav, og hvis den kom, da maatte man tage den i ærefuld Kamp. Det var ikke nødvendigt at stiæle Seiren. Folkeretten, dette System, som hidtil med al sin Ufuldkommenhed har beskyttet den Svage mod den stærke, er nu fuldkommen ophævet og tilintetgjort. Den stærkeres Ret er nu den ene gieldende Lov og dette vil lede til selve Nedbrydelsen af Menneskesamsund, fremægge en almindelige Krig og giøre det for den ene eller den anden af de Krigførende til et ikke blot Ærgierrigheds men Nødvendigheds Formaal at erobre Alt. Overfaldet paa Danmark vil endog med det heldigste Udfald vinde os lidet, der ei kunde være vundet med ligesaaliden Opoffrelse af Folk og af Penge; men den Foragt for Ære og Ærlighed, som det synes at lægge for Dagen, er den værste Omstændighed derved og den uheldige Jndflydelse, denne kan have paa de nordiske Staters Politik, lader sig vel forudsee af de fleste tænkende Mænd.