Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-07-15
Skilderie af Kjøbenhavn. Syttende Aargang. No. 57. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 15 Juli 1820. Albinos. Albinos kalde Portugiserne et Slags hvide Negere, der af de Sorte betragtes som vanslægtede Mennesker eller Uhyrer. J Beskrivelserne over dem hedder det i Almindelighed saaledes, at man i nogen Frastand let antager dem for Europæer, men at de, naar man kommer dem nærmere, see ud som Liig. - J Saussures Reise blandt Alperne findes en Beretning om to Drenge i Chamouni, der kaldtes Albinos. "Den ældste, som 1785 var omtrent 20 Aar, havde et dumt Udseende, temmelig tykke Læber, men ellers i sine Ansigtstræk Jntet, der udmærkede ham fra andre Folk, den anden, to Aar yngre, havde en tækkeligere Figur, var munter og overgiven, og syntes ikke at mangle Vittighed. Men begges Øine vare ikke blaa, Regnbuehinden (Tris) var ganske rosenrød; Pupillen, naar den saaes i Lyset, syntes aldeles rød, hvilket lod til at godtgjøre, at de indere Hinder manglede Druehinden (Uvea) og den slim agtige Materie, som forbinder dem. Deres Haar, Øienbryne, Øjenhaar, Dunene paa Huden havde i deres Barndom været ganske melkehvide og fine; men deres Haar vare nu blevne rødagtige og stride. Deres Syn var ogsaa blevet noget stærkere, uagtet de vilde indbilde Fremmede, at de ikke kunde taale Lyset, og lukkede Øinene halvt, for at give sig et overordentligere Udseende. Men de der, som jeg, have seet dem i deres Barndom, førend de vare afrettede til dette Gjøglerie, og da endnu for faa Mennesker kom til Chamouni, til at dette Konstlerie kunde være dem indbringende, kunne bevidne, at Lyset ikke hindrede dem synderligen, og man maatte saa at sige tvinge dem til at vænne sig dertil. Dengang brøde de sig saa lidet om at vække Fremmedes Nysgierrighed, at de endog skiulede sig for dem. Det er ogsaa bekiendt i Champuni at de, da de havde opnaaet den tilbørlige Alder, vare uskikkede til at vogte Qvæg, som andre Børn af samme Alder, og at een af deres Onkler underholdt dem af Barmhiertighed, uagtet de vare af en Alder, da Andre pleie at kunne fortjene deres Brød ved Arbeide. - Jeg er derfor af den Mening, at man kan betragte disse to Ynglinger, som virkelige Albinos, thi have de ikke Negernes tykke Læber og flade Næse, saa kommer det deraf, at de ere europæiske, ikke africanske Albinos. Denne Sygdom angriber Øinene, Ansigtsfarven og Haarets Farve. Desuden er der i den sikkerligen visse Grader, nogle ere maaskee mindre stærke og kunne mindre taale Lyset; men disse Omstændigheder hos de i Chamouni ere saa stærkt caracteriserede, at man kan henregne dem til den Afart af Mennesker, der kaldes Albinos. Naar Naturen ofte viser os det samme Phænomen, og med forskjellige Omstændigheder, maa vi tilsidst kunne opdage en almindelig Lov, eller en Relation, som dette Phænomen har med bekiendte Aarsager; men naar en Kiendsgierning er saa besynderlig og sjelden, som den med Albinos, saa afver det kun lidet Stof til Gisninger, og det er meget vanskeligt at bevise dem, hvorved vi søge at forklare samme. - Jeg har først troet, at denne Sygdom kunde tilskrives en særegen Svækkelse i Organerne; at en Slappelse i de lymphatetiske Kar i Øiet lader Blodet løbe for stærkt ind i Regnbuehinden (Fria), i Druen, og endog i Nethinden (Retina), som kunde foraarsage Regnbuehindens og Pupillens Rødhed. Denne samme Slappelse synes det ogsaa at kunne tilregnes, at Øiet ikke kan taale Lyset, og at Haaret er hvidt. Men Prof. Blumenbach i Göttingen, der har gjort mange dybe Jagttagelser over Lysets Organer, og med største Opmærksomhed betragtet hine Albinos i Chamouni, tilskriver deres Sygdom en anden Aarsag. - Den sammenlignende Anatomie har ofte givet ham Leilighed til at lagttage dette Phænomen; han har fundet det hos Dyr, hos hvide Hunde og hvide Ugler; han siger, at man almindeligen bliver det var hos varmblodige, men at han aldrig har truffet det hos koldblodige Dyr. Denne Jagttagelse har bragt ham paa den Mening, at Rødheden af Regnbuehinden og de andre indre Dele af Øjet, saavelsom den overordentlige Ømfindtlighed, der er forenet med denne Rødhed, hidrører fra den fuldkomne Mangel af den brune eller sorte Sliim *), der i den femte Uge efter Undfangelsen bedækker alle de indere Dele af Øiet i sin sunde Tilstand. Han anfører, at Simon Pontius, i hans Afhandling de Coloribus oculorum, for længe siden har bemærket, at de blaa Øines indere Membraner mindre ere forsynede med denne sorte Sliim, og derfor mindre kunne taale Lysets Paavirkning. Denne Ømfindtlighed hos blaa Øine passer meget vel, siger *) Prof. Schielderup antager, at Corpus mucosum, Rete Malpighii vel seer ud som Sliim, men dog er organisk. Det er et slimet Net, siger han, som sees tydeligst, naar Huden allerede er gaaet over i Forraadnelse, og det er af forskjellig Farve, hvidagtig hos Europæerne, sort hos Africanerne, rødbruunt hos Americanerne. (Jnf. Schielderups anat physical. Forelæsninger, T. 2, Blumenbach, for de nordre Folkeslag, under deres lange Dæmring, medens derimod det stærke Sorte i Negernes Øine sætter dem istand til at taale Solstraalernes Glands i den hede Zone *). Hvad Forbindelsen imellem den røde Farve af Øinene og Hvidheden af Huden og Haaret angaaer, da mener B. at det maa tilskrives en Lighed i Structuren, concensus en similitudine fabricæ. Han forsikkrer, at denne sorte Sliim, dannes ene i den fine Celle-Substance, som har utallige Blodkar i Nærheden, men indeholder intet Fidt, ligesom Jndersiden af Øjet, Negernes Hund, adskillige Huusdyrs spættede Skind &c.; endeligen, at Haarets Farve almindeligen retter sig efter Jris's eller Regnbuehindens. (Götting. gelehrt. Anzeig. Oct. 1784.) - Paa samme Tid, som Blumenbach forelæste Vidensk. Selskabet i Göttingen denne Afhandling, bekjendtgjorde M. Buzzi, Chirurg ved Hospitalet i Mailland, og en Discipel af den berømte Anatom Moscuti, i Opuscoli Scelti de Milan 1784 t. VII. p. 11., en meget interessant Afhandling, hvori han ved Sønderlemmelse beviste hvad Blumenbach blot forudsatte. - En Bonde paa 30 Aar døde i Hospitalet i Mailand af Lungesyge. Hans Legeme, som blev udstillet, var overordentlig udmærket ved Hudens, Haarets og alle de øvrige ubedækkede Deles ualmindelige Hvidhed. Buzzi, som længe havde ønsket sig en Leilighed til at kunne sønderlemme et saadant Subject, benyttede sig strax af denne. Han fandt Jris i Øiet ganske hvid og Pupillen rosenrød. Øinene bleve anatomerede med den største Omhyggelighed, og han fandt, at den sorte Hinde, som Anatomerne kalde Uven, ganske manglede; den var hverken at see bag Jris eller under Retina. Jnde i Øiet fandtes ene Aarehinden overordentlig tynd, og af svag rød Det er en temmelig almindelig Mening, som her bekræftes af en stor Naturhistoriker, at sorte Øine ere stærkere end blaa Men den daglige Erfaring, som alle Theorier dog bor vige for, viser, at mange Folk med blaa Øine see ligesaa godt som de med sorte, og at Øjen svaghed, Stær &c., er ligesaa almindelige hos mørke, som hos blaa Øine. Cotor, ved Kar fyldte med afbleget Blod. Men hvad der var endnu overordentligere, var Huden, naar den blev afdraget fra forskjellige Dele af Legemet, den synes ganske at mangle rete mucosum. Ved Opløsningen opdagedes ikke mindste Spor dertil, end ikke i Folderne af Underlivet, hvor det dog findes meest overflødigt og synligt. Buzzoni antager ligeledes, at Mangelen paa rete mucosum, der, efter hans Formening, giver Cuticlen (Overhuden) og de derover spredte Haar, sin Farve, er Aarsagen til Hudens og Haarets Hvidhed. Blandt andre Beviser, for denne Mening, anfører han en velbekjendt Kiendsgierning, at naar Huden paa den sorteste Hest tilfældigviis nogensteds bliver beskadiget, saa ville de Haar, der siden voxe paa dette Sted, altid være hvide, fordi rete mucosum, som farver saadanne Haar, aldrig gjenfremlemmer med Huden. - Den nærmeste Aarsag til Albinos's Hvidhed og Farven af deres Øine, synes derfor temmelig aadenbart at hidrøre fra Mangelen paa rete mucosum; men hvad er den fjerneste Aarsag? – Først synes det sandsynligt, at de med saadan Sygdom beladte Mennesker ikke udgjøre nogen egen Art, da de avles af Forældre, der have sort Huud og sorte Øine. Hvad er det da, der forstyrrer rete mucosum hos saadanne Folk, Buzzi anfører et besynderligt Exempel, der synes at kaste noget Lys paa denne Gjenstand. En Kone fra Mailand, havde syv Sønner. De tog ældste havde brunt Haar og sorte Øine; de tre næsten hvid Hund, hvidt Haar og røde Øine. Det blev sagt, at denne Kone, de Gange hun var frugesommelig med de tre Albinere, havde en bestandig og umaadelig Lyst til Melk, som hun drak i store Qvantiteter; men at hun, da hun lavede til Barsel med de andre fire Børn, ikke førte saadan Lyst Det er imidlertid ikke afgjort, om denne Lyst selv ei var Virkningen af en vis Hede eller indvortes Sygdom, der forstyrrede rete mucosum i Børnene førend de bleve fødte. - Albinerne i Chamouni ere ogsaa avlede af Forældre med mørk Huud og sorte Øine. De have tre Søstre ved een og samme Fader og Moder, der ligeledes ere mørkladne. Een af dem, som jeg saae, havde sortebrune Øine og næsten sort Haar. Men de skulle, som man siger, alle være plagede med Øjen svaghed. Naar Drengene bleve gifte, vilde det være interessant at lægge Mærke til, hvorledes deres Børns Øine bleve. Experimentet vilde især blive afgjørende, naar de ægtede Fruentimmer, der vare dem liig. Men denne Feil i Dannelsen synes at være sjeldnere blandt Fruentimmer end blandt Mandfolk; thi de fire i Mailand, de to i Chamouni, den af Maupertius og den af Helvetius beskrevne, og næsten alle de man har kjendt, vare af Mandkjønnet. Men det er bekjendt, at der gives Racer af Mandfolk og Fruentimmer, som ere beladte med denne Sygdom, og som forplante sig i Guinea, Java, Panama &c. - J det Hele taget synes denne Afartning ikke at kunne tilskrives Bjergluften, thi uagtet jeg har gjennemvandret den største Deel af Alperne og Europas øvrige Bjerge, ere disse dog de eneste Jndivider af dette Slags, jeg har truffet paa.