Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1828-01-22
Ved denne Byes Extrarets Dom er løsladt Slave Johan Henrich Besserung, for begaaet Tyveri, dømt til at brændes paa sin Pande, stryges til Kagen og arbeide i Kjøbenhavns Fæstning sin Livstid. Den Forbrydelse, hvorfor han nu tiltaltes, bestod dog kun deri, at han i en Skov her ved Byen havde stiaalen noget favnsat Stødebrænde, som vurderedes til 4 Mk. 4 s.; men Loven maatte opfyldes. Den Ulykkelige. Broder, Du som i Din lune Stue, Mættes, styrkes, nyder Sindets Fred, Du som rolig lader Vintren true, Naar Du hviler ved Dit Arnested, Træd til Vinduet, af Armods Vælde Dybt nedbøiet segner hist en Mand, Held Dig, om en Taare Du kan fælde, Tifold Held, om Du ham hjælpe kan Er han ussel ved sin egen Brøde – Tie, Forvogne, Himlens Dommerret Være hellig! Du, Du bør ham møde Hjælpsom, naar han blot behøver det. See hvor Stormen ryster disse Lokker, Denne Pjalt, der svagt imodstaaer den, See hvor Sneen mod hans Bryst sig flokker, Hør hans Stønnen imod Himmelen. Hisset en moderne Herre svæver Nynnende den gamle Mand forbi, O, den arme Olding, hvor han bæver, Hvor han beder fromt: "Gud, staae mig bi"Jntet, intet har jeg meer tilbage! "O, vil ingen da forbarme sig!" Spildte er hans Taarer og hans Klage, Ak, thi han er – for ulykkelig. Vaklende afmægtig han forsøger Endnu mangen Bøn - det frugter ei, Naar man Frugt paa golde Træer søger, Skjælvende han gaaer - og hvilken Vei, Jkke den til Føde, Huusly, Klæder, Jkke den til en fortrolig Ven; Bitterligt fortvivlende han græder Mod sin Fødselstime, bander den. O saa kom da, kom, ei skalst Du græde, Jeg kan intet, intet give Dig, Men min Arm kan støtte Dig hernede, Jndtil Paradiset aabner sig. Glæd Dig, Blodet standser i Din Aare; See mod Verden med forsonligt Blik Og med en medynksom Afskedstaare, Glem de tunge Fjed, som her du gik. See hvor huldt Naturen Haanden rækker Til Din Jordefærd: Den hvide Snee Som et Kistelagen Dig bedækker, Jsens Diamanter skinnende Dødningkrandsen om Dit Hoved hvelve, Maanens høie Lys Liigfaklen er; De som haand Dig staae nu og skjælve Ved Din underlige Jordefærd. M. F. Hansen. Tølperen. (Et Silhonette.) Det tolperagtige Væsen, siger Theophraft, viser sig i fuldkommen Uvidenhed om Velanstændighed; hos os derimod vilde Tølperen blive vred, dersom man ansaae ham for uvidende om det Anstændige; nei, han sætter en Ære i at støde an mod Artigheds og Høfligheds Regler. Ethvert Fruentimmer, der ikke finder Behag i hans Tone og Adsærd, kalder han en Sippe, ethvert Mandfolk, der ikke slaaer paa samme Streng, hedder hos ham en Søndagskarl. Skal Tolperen i Selskab, kommer han enten for tidlig eller sildig; han gjør en besværlig Allarm, i det han træder ind, og det er raadeligt for alle, at tage deres Tæer i Agt for hans Støvler; Damerne maa vogte deres Klæder for hans Sporer. Han kaster sig skjødesløs paa en Stol, giver sig til at børste og pille sine Beenklæder, og sætter sig vel i Lave til at ride paa Stolen. Er Selskabet midt i en Samtale, saa afbryder han den, for at fortælle: han har været ude at ride i Dag: at han har en udmærket god Hest, og at en anden Herre, som er tilstede har en Hest, der i Sammenligning med hans er en reen Skindmær. Han bander gruelig over de følede Veie, og sværger høit paa, at Verten i " Kro er en Koter, en Kieltring. J Samtalen spørger han en gammel Jomfru, om hun ikke snart skal givtes – Han forsikkrer Fru X., at hun burde søge Raad imod den Vorte, hun har paa Hagen. - Han fortæller Fru 3. hvad hele Byen veed, at hendes Børn ikke ligne deres Fader. - Er der en Pukkelrygget eller en Halt tilstede, saa staae de Fare for at høre et Par pøbelagtige Mundheld over deres Naturfeil. Og al denne Sludder frembringer han med en høi Røst, der trænger igjennem til alle Ører; den ledsages desuden med en skingrende Latter, der er desto høiere, jo meere grov og fornærmende hans Yttring har været; thi Grovheder og Fornærmelser anseer han for Vittigheder. Tolperen paastaaer for Alvor, at man ikke kan være artig, uden at være forstilt, ikke være høflig, uden at være falsk. Der er ingen Udsigt til, at han kan helbredes for sin Tolperagtighed, undtagen ved enten at blive fattig eller paa anden Maade modløs.