Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-02-24
Medicinen har opsvunget sig til Videnskabens Rang; dog er den, saaledes som den kun altfor ofte drives, blot et Qvaksalverie. Et vist Antal Recepter og før seete Tilfælde, enkelte Jagttagelser og fra det Hele løsrevne Kjendsgierninger, faa Analogier, saa almindelige Slutninger, en besynderlig Ringeagt for Raisonnements, det er Characteertrækkene af den medicinske Kunst, som udøves i England. Bacons Philosophie synes endnu ikke at have naaet til vore Læger. Jstedetfor at befatte sig med det dybeste og for dem uundværlige Studium af Chemie og Physik, lade de sig nøie med, saa løselig at bestryge Overfladen af disse. Hvor mange medicinske Værker gives der ei, hvori Hippocrates's og Aristoteles's Forestillinger gjentages i deres oprindelige Tilstand, hvori Jntet er blevet iagttaget i sine Aarsager og sin Form, hvori de vilkaarligste Classificationer synes at ville indføre i Sygdomslæren den symmetriske og falske Orden, hvori Insect-Samlinger sædvanligen sættes. Lægerne ere endnu ikke, som i Paracelst Tider, det menneskelige Legemes Astro loger. - Vi komme nu til Geistligheden. Behøver den en videnskabelig Dannelse? Hos Publikum har en modsat Mening fæstet Rødder, vi skulde frygte for at meddele vore Læsere vor egen Mening i dette Anliggende, dersom vi, efterat have grebet Pennen til at forfægte Videnskabens miskjendte Rettigheder, vilde have ladet os standse i Opfyldelsen af en Pligt, ved den Følelse, at Jntet alligevel kan udrettes. Altsaa frisk til Værket, For engang at vorde til Nytte, maa man finde sig i, at man ikke bliver forstaaet af sine Tilhørere. J den classiske Dannelses indskrænkede Betydning er Geistligheden i Almindelighed velopdragen. Den giver os vore Commentatorer, Skriftfortolkere og Oversættere, en talrig og glimrende Hær, hvis Fortjeneste jeg ikke vil nedsætte: men hvad de physiske og moralske Videnskaber angaaer, saa ere disse dem fuldkommen fremmede, de sysselsætte sig ikke med dem, ja de ringeagte dem endogsaa. Theologien grunder deres Metaphysik, den gamle, nu saa berygtede SkolelogiksFormularer ere endnu stedse Ledetraadene for deres Jntelligents. Denne saa indskrænkede Dannelse avler kun snæverthjertede Anskuelser, en ringe Udvikling af Tanker, mange falske, ufuldstændige og skjæve Begreber, som, i Forening med klosteragtige Sædvaner, med en ikke synderlig ædelmodig Tænkemaade, med Caste-Fordommene og Esprit de corps, skade den Lykke, den Magt og den Agtelse, hvori dette helligede Ministerium skulde være deelagtigt. Den, som nu vil give disse Intelligentser Kraft og Tiltagende, og vil udvide deres Virkevne, han forene de sædvanlige Videnskabers Studium med Sprogenes, da skulle de af os paaankede Feil umærkelig forbedres ved den Praxis, som vil blive en Følge af dette Studium. Tanke-Horizonten vil udvide sig for disse saa indflydelsesrige Mennesker, der staae som Mæglere imellem Gud og Menneskeheden; enhver Lysstraale vil udslette en af deres Fordomme, gjøre dem mere overbærende og mere værdige til deres ædle Forretninger. For tydeligen at bevise vore Bemærkninger, ville vi tage en Landsbyepræst til Exempel. Ofte er han den eneste Videnskabsmand i den hele Canton. Sine Skriftebørns Ven, Raadgiver og Beskytter, sin Hjords Konge, er det til ham, at man henvender sig først, hos ham søger man Raad i ethvert vigtigt Anliggende. Er Nogen syg, saa gaaer man til Præsten, thi Lægen er for langt borte. Har der reist sig en Trætte, saa kan Præsten bilægge den uden Bekostning, og saaledes redde Parterne fra Chicane-Harpagonernes røvgjerrige Kløer. Skal et Testament oprettes, en Arvesag afgjøres, en Deeling iværksættes, Ting, som hvert Øieblik forekomme, saa maaden gode Præst, som vil spare sin Almues Penge, have nogen Kundskab om Love og Anordninger. Er han ikke fremmed for Grundreglerne i den practiske Landhuusholdning, og er han bevandret i de mekaniske Kunster, vil han da ikke vorde et velgjørende Væsen, en Gjenstand for Ærbødighed og Kjærlighed hos sine Sognefolk, hvis Velstand han forøger ved sine Raad uden Betaling, Da vil han alene have tilstrækkelig Indflydelse paa dem, for at bevæge dem til at antage gavnlige Forandringer, som ellers ikke skulde finde Indgang hos dem. Hvilken beundringsværdig Sammenhæng imellem opfyldte Pligter og udbredte Velgierninger, Hvor mange Leiligheder til at fremme Menneskers Lykke uden Møie, befaler ikke Barmhiertigheden, den christelige Læres udmærkende Characteer, de christelige Præster at opbyde Alt, for at udøve dette ophøiede og milde Embede, saa frugtbart paa lette Dyder, i dets hele Omfang, Jeg tvivler paa, at Digtekunsten og Romanen i sine ideale Digtninger nogensinde har fremstillet en skjønnere, simplere og ædlere Characteer end den, jeg ovenfor har antydet. Jeg beraaber mig herpaa alle de barmhiertige Mennesker, som, beklædte med en helliget Characteer, opfyldte de religieuse og menneskelige Pligter, over hvilke je her kun har givet en ufuldstændig Fortegnelse. Have de ikke ofte seet sig standsede ved Følelsen af deres Afmagt eller Uvidenhed, Have de ikke mere end eengang mistet en kostelig Leilighed til at gjøre Godt, Har det ikke tusinde Gange angret dem, at de vare ubekiendte med Lægekunstens, Chemiens, Agerdyrkningens og Bygningsvæsenets Principer, Og hvorledes kan man, uden videnskabelig Dannelse, være denne Characteer troe, opfylde disse Pligter, Den gode Villie allene er ikke tilstrækkelig, falske Religionsbegreber og en ikke rigtig oplyst Følsomhed skade ofte Landmandens Interesse, istedetfor at gavne den. Hvor ofte have ikke feilagtige Forestillinger Sager, som angaae den politiske Oeconomie, frembragt de skadeligste Resultater, Oplyste Præster vilde hindre deres ulykkelige Indflydelse. Deres Stilling bringer dem i Berørelse med Haandværkeren, Landmanden, Daglønneren, den Fattige. Ved dem, og kun alene ved dem, kan man faae en paalidelig og gavnlig Oplysning om Prisen paa Arbeide, om milde Gavers Uddeling, om Paalægenes Fordeling, om Befolkningens Tilvært. De Misbrug, som indsnige sig hos Folket, de Laster, Fordomme og Vildfarelser, som opspireiblandt det, kunne ikke rettes uden ved den Geistliges heldbringende Raad, dersom han er en oplyst Mand. Hans Samtaler med de lavere Klasser, hans Taler fra hans hellige Plads maae være et Middel imod en Mængde Onder, som ere desto farligere, fordi de blive ubemærkede. En oplyst Præst i enhver Menighed vilde være nyttigere for Sædernes Reform og for de af Regjeringen tilsigtede. Forbedringer, vilde være mere velgjørende i sin Indflydelse, end alle de milde Gaver, som tilflyde de lavere Klasser fra Committeerne og de til den Ende oprettede Foreninger. Han vilde gjøre en Ende paa Fattigvæsenet, det civiliserede Samfunds altid aabne Saar, han vilde skaffe den Uformuende Midler til at slaae sig igjennem, den Flittige vilde han anvise occonomiske Hjælpekilder, og den velgjørende Rige vilde han give den nødvendige Anviisning, hvorledes han med Nytte kunde bringe sine Gaver til det rette Sted. Bliver Geistligheden derimod ikke videnskabelig dannet, saa kan man ikke sine det Tidspunkt, da den øvrige Deel af Samfundet vil forlade den classiske Underviisnings betraadte Bane, for at vælge de nyttige Videnskabers Vei. Geistligheden tilkommer en Universaldannelses Forret. Begynder Reformen ikke hos den, saa er der kun lidet Haab tilbage. Som Besidder af Underviisnings Monopolet, kan den kun lære Andre det, som den selv forstaaer, Græsk og Latin. En Lærer eller Professor, som altid vælges af Geistligheden, opdrager Ungdommen saaledes, som han selv er bleven opdragen. De give en saakaldet liberal Opdragelse, og Fordommen forplanter sig fra Slægt til Slægt. Det klosterlige System, Ærbødigheden, for de græske Rødder blive herskende; kun Latterlighed, Foragt eller idetmindste Forglemmelse ere de nyttige Videnskabers Lod, men Ære, Berømmelse og Rigdomme vente de Lærde og de Skjønaander, som have næret sig ved en Jsokrates's. Longins og Quitilians Lærdomme, ligesaa trykkende, som frivole Byrder for det Samfund, hvis Prydelser de sige sig at være. Dersom Moden tilfældigviis forandrede sig, dersom Publicums Lune pludselig hyldede Videnskabens Altere, vilde Geistligheden befinde sig i en underlig Forlegenhed. Udygtige til at meddele sine Elever de nye Kundskaber, som de selv mangle, vilde de see deres Skoler øde, deres moralske Magt tilintetgjort. Derfor maa Geistligheden, agtværdig for sine Sæder, og den offentlige Underviisnings Styrere, ei blot studere de døde Sprog, men ogsaa Videnskaberne. Den bør ikke frygte for, at Underviisnings-Monopolet nogensinde skal vorde den berøvet. Den vil komme til at beherske det hele Samfund ved en velgjørende Indflydelse; dens Magt vil fordoble sig, thi Videnskab er Magt; og i Rigdom vil den vinde. Dette sidste Argument bør vel ikke blive uberørt i et Aarhundrede, hvor Penge ere Indbegrebet af alle selskabelige Dyder og Maalet for alle Ønsker. De af mig fremsatte Sandheder ere saa nye, og ligge mig dog saa klart for Øine, at jeg uden Møie kunde opspore et heelt Bind for at bevise dem, dersom jeg ikke indsage Nødvendigheden af at reve Seil og at Fortsættes.) styre til Havn. styre til Tre Venner. Tro ingen som Ven, førend du tilfulde har prøvet ham. Der findes langt flere af saadanne ved det glimrende Spisebord end ved Fængslets Døre. En Mand havde tre Venner. De to vare ham især kjere; den tredie derimod, skjøndt redeligst sindet mod ham, var ham temmelig ligegyldig. Uventet blev han indstevnet for Retten, hvor han ligesaa strængt som uforskyldt var bleven anklaget. Hvo af Eder, henvendte han sig til de tre Venner, vil gaae med mig, og bevidne min Uskyldighed; thi Klagen mod mig er tung, og Kongen høilig fortørnet. Den første undskyldte sig strax, at han ikke kunde følge med formedelst andre Forretninger; den anden ledsagede ham vel til Domhuset, men vendte derpaa tilbage af Frygt for den forekommende Dommer; den tredie derimod, til hvem han mindst havde sat sin Lid, gik ind for Retten, talede den Anklagedes Sag, og vidnede saa kraftigt om hans Uskyldighed, at Dommeren strax frikiendte ham. - Tre Venner har Mennesket her i Verden. Hvorledes blive de ham troe i Dødstimen, naar Gud kræver ham for sin Dom, Guldet, hans kjereste Ven, forlader ham først og gaaer ikke med ham. Hans Paarørende og Elskte ledsage ham til Gravens Dør, og vende derpaa tilbage til deres vante Sysler; men hans tredie Ven, som han saa ofte agtede ringest i Livet, hans gode Gierninger, er ene den, som følger med ham for Dommeren, ja som endog gaaer foran ham, og taler hans Sag, og erhverver ham Forbarmelse og Naade.