Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-05-07
Professor F. Høegh Guldberg, da det forhen blaagaardske, nu jonstrupske Landalmuelærerseminarium høitideligholdt tyvende Gang sin Stiftelsesdag. Helliget Seminariet, (efter Davids yde Digt.) Salige Vandring, som Almagten freder: Salige Vandrer i Himlenes Ly Herre!" Du siger, mig Du bereder Bolig paa Klippen, og did vil jeg tye. Han, der alvældig i Fare. frelser paa Land som paa Hav, siner og skiulteste Snare. kiender og dækkede Grav. Moderligt skygger han Dig med sin Vinge faderligt bærer han Dig ved sin Barm. Han er Dig tro, hvor Sværdene klinge, meer end Dit Skjold, og Din Holm, og Din Arm. Natlige Syn sig ei mælder, Pilene gaae Dig forbi. Snigende Sot Dig ei fælder, Røver et finder Din Sti. Tryg, hvor i Døden de Tusinde blegne, stunde til Fædrenebanner Dit Hu Selv, naar i Kamp Titusinde segne tæt ved Din Høire, var Gud, der endnu. See, hvor de Diende hvile født under truede Sag. mellem de lynende Pile, Fiendens og Vaabnenes Brag, Dig har et Menneskegader bedaaret, ei er Du fro ved forgængelig Skat Du har til Ven den Evige kaaret; han Dig ledsager til Dagens Nat. Stærkere var han end Kummer; bød han, den kom, og den gik. Herren ei synker i Slummer, Herren ei fjerner sit Blik. Over Din Bane han Englene sender, Venner i Sorrig og Pant for Dit Blod. Vaagende de Dig bære paa Hænder, saa Du paa Stenen ei støder Din Fod. Løver med tordnende Stemme. flygtende vige Dit Fjed. Slanger Din Komme fornæmme, sye, men Du træder dem ned 14 Sønligen han til mit Hierte sig knyttere, vider, saa taler den høieste Gud; lyel, naar han kalder mig sin Beskytter, fører til Fryd jeg af Trængsel ham ud Ham nu mit Øie ledsage. Jkke han ældes i Harm, Tælle han salige Dage. Skue han vældig min Arma Hæderlige Forsamling! Ti Aar ere gangne, siden jeg paa denne Stiftelses første Tiaarsfest førte Ordet i en lignende Forsamling af hæderlige Vidner. Mænd, der agte mig ved at troe, at mit Hjerte stedse hænger ved et Sted, hvor det rum Tid var givet mig at virke have opfordret mig til, idag, eet Tiaar efter, atter at fremstaae som Taler; og afslaae Opfordringen, hvor var det muligt, Som det sig egner den frie Mand, hvem Menneske er Menneske, Sandhed kun een og Gud alene Herren, og som det sømmer sig Vennen af det Gode, der fra disse Mure udgaaer over Fædrelandet, betræder jeg Talerstolen, og vil jeg igjen forlade samme. Derfor værdige man mig sin Opmærksomhed! Eet Tiaar er, sagde jeg, henrundet, siden denne Stiftelses sidste Tiaarsfest. Eet Tiaar! kun et Øieblik for hiin Evige, Millioner Øieblikke for de Dødelige, eet Tiaar, overfyldt med Begivenheder, saa at Efterslægterne neppe ville troe det muligt, at de rummedes i saa kort et Tidsløb, Stater, Herren Gud erkiendte forældede, ere undergangne, som Stiernen, naar den har fuldendt sin Bane, brister. Nye Stater, Herren Gud erkjendte tjenlige, ere opstandne, nye Former blevne nødvendige i de nye Forhold. Taarer have strømmet, mange Taarer, bittre Taarer, Mennesket, endog overtydet om, at Forsynet ei kan skaane Manden, hvor det gielder Slægter, men stundom tillader Omstyrtelser og bevirker Omskabelser, naar de findes uundgaaelige for det store Heles Vel, Mennesket kan dog ikke uden Taarer løsrive sig fra det Gamle, som Seklers Hævd gav Helligdoms Præg, og ikke uden Smerte bøie sin Nakke under det vældige Nye. Selve de Stater, der staae, have lidt en Rystelse, hvis Efterbæven, skjøndt sikkerligen veldædig i Fremtiden, som Alt jo, hvad der kommer oven af fra Lysenes Fader, dog vil vare gjennem Aarhundreder. Længe henlaa vort Fædreland roligt, et fred sælt Punct i disse Stormens og Bølgernes Sam hviin. Men det Folk, der, slaaet med Blindhed af en ved dets Overmod fortørnet Gud, nedbryder for Enevindings Skyld voldeligen egen og Andres Lyksalighed; det Folk, der, en Bold i enkelte Niddingers Haand, saa længe ofrede Guldet Flid og Kunst, til det ei tog det i Betænkning at ofve det Samvittigheden med, et Folk, der vanker omkring mellem sine Brødre paa Jorden som en brølende Løve, for at søge, hvem det kan opsluge, og føler paa sig Herrens Forbandelse *) over Brodermorderen, hiin Oldtids Cain, gaae i Opfyldelse; dette Folk saae vor Lykke, overfaldt vore Kyster, afbrændte vore Boliger, lemlæstede vore Elskede, ranede vore Eiendomme og styrtede os fra den dybeste Ro midt ud i den rædsomme Alkamp. Manden mindes disse Ødelæggelser og ønsker sig ti Mænds Stykke. Udlingen har forglemt dem og var rede til, atter at kysse Haanden paa hine Bødler, der ryge af hans Brødres Blod. Nu staaer vort Fædreland midt i Kampen, omskyllet af de blodige Bølger, omhvinet af de truende Storme. Vel maae vi, thi Hvo nægter gjerne Hvad han skuer, vorde overtydede om, at hiin Tidsalderens Helt, med hvem ogsaa vort Fædreland efter Rædselsnætterne over vore Jsser traad i Venskab og Forbund, er den Mand, til hvis Seiersvogn Forsynet ikke lænkede Lykken om sonst, og hvis Hoved ei uden høiere Bestemmelse fik Overmaal af Aand, som hans Barm fik Fuld maal af mandig Villie. Vel blive vi, fordi vi med christelig Tiltro til en Verdensstyrer, ikke kunne fristes til at give Optrin, som dem, vi ere Vidner til, det tomme Navn af Hændelser, meer og meer forvissede om, at denne Tidsalderens Helt fremtraad i al sin Kraft og som han er, kunfor at vække Jorden af en daadløs Slummer, gjentænde Eftertankens døende Flamme, indsætte Forstand og Klogskab i evige, uaftvistelige Rettigheder, kalde Mennesket i Nøden til den i Lykken glemte Gud og saaledes bevirke kommende Slægters *) Da sagde Cain til Herren, see, Du haver drevet mig idag fra at være paa Jordens Kreds, og jeg bliver ustadig og flygtig paa Jorden, og det vil skee, Hvo mig finder slaaer mig ihiel. 1 Mos. Bog Cap. 4, V. 13 og 14. ene sande Lykke. Vel vorde vi, naar vi see skjøre Støtter brydes, een efter den anden, betryggede og turde vente, at omsider vil Helten og vide at styrte det saaledes allerede vaklende Tag over Jssen af hine Voldsmænd, der ogsaa forspildte vor stille Lykke, og hvis Guld, længe misbrugt, udrugede paa den samfulde Jord det Egnismens hundredhovede Uhyre, under hvis Aag selve vi nu dagligen sukke. Men dog, dog trænger, ved Nat som ved Dag, det Spørgsmaal sig ind paa vor Siel, naar fluges hine Havtyranner af den Bølge, de farvede med Blod, naar smiler da det salige Øieblik ned fra Himlen, der giver os og Jorderige Fred, Muserne, de saa kjelne Piger, flye, naar Stridsbasunen skingrer; Krigens umættelige Svælkræver og sluger Alt, hvad Landene maatte have tilovers. De slagfærdige talløse Hære, Øieblikkets Krav, men, alt inden den fødes, Fremtidens Jgler, berøve mangen veldædig Plan, der kunde udspringe af Menneskevennens Tinding, Liv og Fødsel, og Næring. Ynglingens Arm helliges Vaabnene, og svageligen føres Plougen af Oldinger, Qvinder og Børn. Seiladsen gaaer langs Kysterne, som i hedenolds Dage, og Handelens Lys er sat under Skjæppen. Tusinde Jndtægtskilder stoppes for Staterne, men udæmmelig gaaer Udgiftsstrømmen fremad. Slige Øieblikke, saadaane Tidstryk true Stiftelser, som denne, med Undergang. Vi, der her ere samlede, tilhobe ere vi denne Stiftelses Venner, tilhobe erkjende vi, at det Fædrelands Vel, vi alle elske, er meer, eller mindre i dens og dens Søstres Haand. Vi gyse derfor, i det vi under Anelser af mørk Farve helligholde dens tyvende Byrdsdag. Dog, som paa den ene Side vi, fordi vi ere Christne og have Tillid til den Fader i Himlen, ikke med de Lidet troende raabe ængstligt: "Herre, frels os, vi forgaae, men vide, at end vandrer der en Gud over Vandene, og end ere Vinden og Bølgen ham lydige, saa paa den anden Side trøste vi os og med den Vished, at denne Stiftelse kan, som alle af dens Natur, i sig selv indeholde en aldrig visnende Sæd til Vedblivelse. Nu være det mig, ved at udmale dette, tilladt: at forhøie Dagens Glæde hos alle Tilstedeværende, Almuen er Statens Styrke, saavel i Krig som i Fred. Dens Medlemmer have, som hver anden Borger, Ret til at kræve, at man underviser dem om deres Pligter mod det høieste Væsen, dem selv og det borgerlige Selskab, at man lærer dem, om end ufuldstændigt, de visse Kunster, de i det daglige Liv næsten ikke kunne undvære, eller der dog tjene dem til at forsøde dettes Sysler og Byrder. Hine mørke Tider ere forbi, i hvilke Lovgivere, og Statsmænd opkastede det Spørgsmaal, hvilket er Staten gavnligst, enten at den talrigste Deel af Borgerne - Bonden, Haandværksmanden nyder en til dens Kald svarende Underviisning, eller at man lader den henslæbe Livet i dyrisk Uvidenhed. Jkke paastaaes der længer, at denne Borgerafdeling kun er til for at forstørre Tallet, at den altsaa kan behandles som blot Redskab, at det menneskelige Selskab trænger ene til dens Arme, men ei til dens Hoved; at de den medgivne Kundskaber blot sætte den tusinde vildnende Griller i Hovedet, hvilke Griller enten forlede den til Dom og Misdom over offentlige Anliggender, eller dog aflede den fra de den fornødne Arbeider. Langt meer føles nu, at det vilde være en Grusomhed, om saa stor en Mængde Mennesker, naar den kunde drages ud deraf, dog skulde hendøse Livet i rædsom Dumhed. Langt snarere erkiendes det: at Statens eget Vel beroer paa dens Borgeres Dannelse, og at det er ulige lettere at regiere de Dannede, end de raae Halvvilde. Langt før er man enig om, at, naar et Folk skal vorde hæderligt, maae dets Kundskaber udvides, dets Hjerte vænnes til blide Sæder, og at, skjøndt, da der i de menneskelige Selskaber gives forskjellige Stænder, ethvert Barn bør opdrages overeensstemmende, saavidt muligt, med den Stand, hvori det fødes, og den Haandtering, dets Forældre kunne indvie det til, dog alle Børn trænge til den Omhu for deres Forstand og Hiertes Udvikling, vi kalde Opdragelse. Man omtviler det ikke længer, at god Opdragelse giver gode Undersaatter. Saaledes derfor Held det Land, hvor sund Begreber om Pligterne mod det høieste Væsen meddeles ogsaa Almuens Børn i Underviisningen. (Sluttes i næste No.)