Aalborg Stiftstidende, 1827-09-15
ved Skuespillenes Begyndelse paa det kongelige Theater den 1ste Septbr. 1827, fremsagt af Hr. Dr. Rygge. Veed Du det Land, hvor vildt Citronen groer; Blandt bunke Løv sig Guld-Orangen snoer; En sagte Viften gaaer fra Himlens Blaae; Hvor stille Myrter, høie Laurer staae, - Didhen, til Jordens varme Sommerland, ude Med allet. Flid i et redringe kan. Vees Du det Land, hvor Sklenheds. Blomster groe, Hvor Glæden sprudler af sin sige K. Hvor Aanden vister høit sin Vinge fra Finglod Mod Evighedens Morgenstraaler milde; Verde Du det Land, hvori Frens T. Addomsstav og i Bortsprænger, Taasefindets klamme Lænke ommoOg flytter slur vort Fjed fra Vintiens Grad. Tik Syden hist saa smuk vi den kan tænke, - Didten, til Konsten, høie Trylleland, disse Did vil vi bringe Jer laa godt vi kan. - Høit staaer vort Maal, i Æthrens Punkte Blaad, Thi Konsten træder Jorden kun med Foden. - Det vide vi, dog har vi Mod at gaae Mod Krandsen, som os pinker over Kloden. Thi naar vigtige, at Konsten har sit Baand, Et Baand, som fængsler ei til Hobens Vrimmel, Men, bindendes ved Musenstrygge Haand, Til Konstens, til Jdeens rene Himmel; Naar Schwats's Sandhed, Rosings ædle Aand, Naar Musensti sin egen stille Glands Sit Billed dybt udi vor Siel mon trykke; Naar huld Begeistring tryller født vor Sands, Og skaber i vor Konst vor bedste Lykke: - Saa har vi et Compas for hver en Vind, En Ledestjerne over hver en Bølge; Saa tør vi haabe, at med aabent Sind, Med lige billigt Krav vor Konst i følge, Hvad enten Nornen maner Kæmpen frem Til Kamp og Blod, til Seirens Krands i Døden, Hvad heller af et glad, uskyldigt Bryst, Thalia synger høit om Livets Lyst. - Saaledes vil vi støde da fra Land Mod Skjønheds Kyst henover Tidens Bølge, Og styre muntert frem, saa godt vi kan, - Til Hver, som vil med muntert Mod os følge! N. V. Dorph. Vittigheds=Produkter og skarpsindige bemærk ras ninger. god ging: Liettende denn og best op gat. Det er sandt, alle Mennesker sætte op, og angre Opsættelsen. Men jeg troer, selv den Vinskibeligste maa føle ligesaamegen Anger som den Ladeste; thi den som bestiller meget, indseer igjen saa meget tydeligere, hvad han kunde have udrettet. og 114 autionis. og Man gjør Uret i at fordømme alle nye Moder; Fremgang blandt Menneskene bør ikke miskjendes sand. Det kommer ikke an paa, om Solen i en Monarks Stater ikke gaaer ned, (som Spanien fordum roste sig af) men paa hvad den medens sit Løb i disse Stater, har faaet at see. Aarsagen hvorfor Menneskene kuns opbevare saa lidet af hvad de læse er denne: at de selv tænke saa lidet. Den der ret godt kan gjengive, hvad andre have sagt, har vist brugt megen Eftertænksomhed; dog, at gjøre Opsigt formedelst den blotte Hukommelse, har intet Værd. Det smerter mig stedse meget, naar en Mand af Talent døer, thi Verden trænger mere til slige Skabninger end Himlen. For visse Mennesker er en Mand af Forstand en modbydeligere Skabning, end den meest declarerede Skurk. En Nar gjør flere Narre, men en Viis gjør ikke altid flere Vise. Jeg giver ikke meget for de Forfattere, hvis Skrifter blot er at finde i et Literatur=Lexicon, og ellers intet Steds. At faae Folk til at lee, er ingen vanskelig Kunst, saalænge det er os ligegyldigt, om de lee af vore Vittigheder eller af os selv. Naar en Mand eengang vilde falde paa at testamentere en uhyre Sum, f. Ex. 10,000 dorte til den største Gavtyv i Landet, saa gad jeg vidst hvorledes det vilde gaae med Prætendenter til Arven. pinien. Vaardigternes Productioner ere at sammenligne med Krebsene; de due intet i de Maaneder som have R. Es ist sonderbar, das diesenigen Leute, die das Geld am liebsten haben, gerne im Diminutiv davon sprechen. "Da kann ich doch meine 600 Thalerchen. verdienen." - ein hubsches Sürumhen." Wer so sagt, schent nicht leicht ein halbes Thalerchen, weg. - Jm Deutschen reimt sich Geld af Welt; es is kaum moglich, das es ninen vernunstigere Reim gebe ich hiere allen Sprachen Trotz. naar man an (Jndsendt.) -J Bas belysning.