Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1825-03-07
De egentlige Debatters Vidtløftighed tillade her kun at uddrage nogle af de interessanteste Yttringer for og i mod dette vigtige Lov=Udkast. Hr. Pompierres skaanede i i sit Foredrag (S. 122) ikke Emigranterne, men lod dem ligefrem høre, hvorledes de i Aaret 1791, da Franterig levede i Fred med hele Verden, væbnede sig imod Monarken og Fædrelandet, og opbød Europa til at plyndre det sidste. Hertugen af Brunsvigs Manifest var udkommet og Krigen begyndt, for Konfiskationsloven blev givet, en Forholdsregel, som i 3000 Aar har været Brug hos alle bekjendte Nationer. Jkke paa de Udvandrede, men paa Statskreditorerne, Kjøbmændene og Kapitalisterne kan det anvendes, at de mistede Alt; men bleve Fødelandet troe. J hvis Hænder - spurgte han - ere Colignys, Telignys og tusinde for deres Religionsmeninger i sin Tid bortrømte Franskmænds Godser, En ubesindig Minister, har gjenvakt den Proces, som slumrede siden Gracchernes Tid, som avlede en Marius's og en Syllas Rædsler og endte sig med en Tiber og Nero. Hvor jeg henvender mi Blik i dette Kammer seer jeg kun interesseerte Parter, ingen Dommere. Forgiæves ville De kalde Deres Beslutning en Lov, det er kun en vilkaarlig befaling, at Heri modsagdes han af Hr. Agier, som fandt, at det ei blot var en Retfærd, men en Moralens, en Eiendoms og en Politikens Lov. At stemple Udvandringen som en Forbrydelse fandt han ikke engangevangelisk. Men - vedblev han - jeg har endnu aldrig læst eller hørt, at Undersaatter bleve strafskyldige, fordi de vilde forsvare deres Konge eller fulgte deres Prindser. Heller aldrig hørte jeg, at Man fortjente at plyndres for en Feil, en Vildfarelse. Krigsministeren Latour Dupin klagede selv i sin Beretning den 4 Juni 1790 til den konstituerende Forsamling over den i Armeen herskende Mangel paa Disciplin og Anarkie. Var under slige Omstændigheder Udvandringen en Forbrydelse eller en Nødvendighed, Det bør siges høit, at Dyden var paa Offernes, Forbrydelsen paa deres Bødlers Side. Men med hvor meget bifald han end hørtes, blev lige saalidet Trykningen af hans, som af Pompieres Tale, bevilget. Af de flere Talere imod Loven, udmærkede sig endnu Hr. Mechin, som bemærkede, at den gamle Hær, der havde hævet Frankerigs Vaabenhæder til en saa glimrende Høide, med samme Ret kunde fremstaae og æske i den belovede og med 25 Aars Seire og Blod erhvervede Belønning af en Milliarde. General de Thi ars beklagede sig især over, at Skatteyderne skulde betynges med en Milliarde til de alligevel meest Begunstige. de, og Hr. Devaux begyndte sin Tale med dette Dilemma: "Man forlanger 1000 Millioner til Emigranterne. Skal det betragtes som en Gjeld, da er det ikke nok, og som en Gave er det for meget; men Hr. Syriens de Marinhae trøstede Forsamlingen med, at det ingen Skatteforøgelse vilde medføre. Hr. du Pille ansaae det for et Beviis paa at Frankerig bifaldt Loven, at Nationen havde vidst den var i Vente og dog valgt (?) sine nærværende Repræsentantere. Den Paastand, at Man aldrig maa indkalde Fienden i Fædrelandet eller forene sig med fremmede Hære imod eget Land, var i hans Øine 3 falsk, da den beroer paa Vranglæren om FolkeSouveraineteten. Hr. Bastereche beklagede, i at medens Man var saa lykkelig, at kunne omtale Revolutions=Epoken blot som historiske Tildragelser, blev Partiekampen atter fremmanet. Den franske Revolution er alt for riig paa store Følger til at Man kan fælde en rigtig Dom over den. De Udvandrede ere ingenlunde de Eneste, som have liidt ved dens Rædsler. Mange Andre berøvedes Formue og vansmægtede meget længer i Fængslerne, end Emigranterne tjente under Prindsernes Faner. Man er for tilbøielig til at troe, at det var Dyden og Modet, som i hiin Tid udelukkende flygtede til Leiren. Jkke Krigeræren allene, men det borgerlige Mod og den Karakteerfasthed, som ved at trodse Døden, og standse den ødelæggende Strøm i det Jndre, styrtede, Revolutionens Uhyre, har reddet Frankerig. De brave Lyonner og Vende er vilde have langt større Krav paa Godtgjørelse; men i vore Hjerter have Vi reist dem et evigt Altar. Prindserne tilraabte han aldrig at glemme, at det var de Franske, som havde udrevet dem af de Fremmedes Hænder, og aldrig at slaae Liid til disse Fremmede, som de ingen Tak skyldte; men i de Franske see Kongens hengivneste Undersaatter og Tronens fasteste Støtter. Tilsidst opfordrede han til at forkaste en Lov, hvori han kun øinede en ny Kilde til Had og Tvedragt og gjensidig Forfølgelse. Men især udmærkede General Foys Tale den 21 Febr.) sig ved gjennemtrængende Grunde og diærv Frimodighed. Han gik ud fra den Sætning: at Retten og Magten, kjempe om Verdens Herredømme; hiin stifter og opholder Selskaber, denne undertrykker Nationerne. Have de Udvandrede seiret, - spurgte han. Nei, Hvor mange ere de vel, Her i Kammeret Een imod To, i Nationen. Een imod Tusinde. Er Retten paa deres Side, da kunne de paastaae Godtgjørelse, ikke for deres faste Eiendomme allene, men og for deres rørlige Gods, for deres Privilegier og Jndkomster, med eet Ord for Alt, hvad der (for at betjene mig af et ofte brugt Udtryk) er dem frastiaalet. Jsandhed, mine Herrer, skal det kaldes Plyndring, da er den ikke skeet i Skjul, men i Himmelens og Jordens Paasyn; alle Kjøbslutningerne ere da ulovlige, de nærværende Eiere i uretmæssig Besiddelse, af Andres Eiendom og fortjene at udstødes som Deelagtige i Rovforbrydelsen. Forsamlingen kom ved disse Ord i en synlig Forlegenhed; men Taleren viste nu, at det kun var de Udvandrede og Ministrene, som kunde antage sligt; tvertimod havde Kjøberne en ubestridelig Ret til deres lovlig og dyrt erhvervede Eiendomme. Han spurgte derpaa videre, om Udvandringerne vare frivillige eller tvungne og hvad de søgde hos de Fremmede, Svaret blev paa det første Spørgsmaal: at de vare frivillige, da der ellers ingen Fortjeneste var derved, og paa det andet: at det Eneste de søgde, var Krig imod Fædrelandet, hvoraf han igjen henvendte Opmærksomheden paa den Sandhed, at og saa Nationer have et Jnstinkt og en Selvopholdelses=Pligt, uden hvilken de give slip paa deres Uafhængig hed og begaae det afskyeligste Selvmord. Men til alle Tider var en fiendtlig Udvandring blevet straffet paa det haardeste, hvortil Konfiskationer efter Feudalsystemet hen regnedes. Derfor havde Landets første Familier og Hædersmænd, som Letellier, Polignacac., ikke holdt det for nogen Vanære, at forøge deres udstrakte Domainer med de paa dømte og Proskriberede øvede Plyndringer. J samme Aand havde Nationalforsamlingerne handlet, og vilde Man gjøre dem deres Ret stridig, da var hiin Beslutning bekræftet ved Chartet 1814, som vel gav Adelen sine Titler, Rang og Æresposter tilbage; men ligesaa lidet dens konfiskerede Godser som dens ophævede Privilegier. Han viste derpaa det Urigtige i, at de Udvandrede torde forlange Godtgjørelsen som en Privatgjeld og en Løn for deres Troskab og Hengivenhed, som om denne havde bragt Kongen tilbage paa sine Forfædres Trone. Det er et Grund=Dogma i Arve=Monarkiet - vedblev han - at Tronen tilhører og er Eet med Nationen. Den er urokkelig, og kan ikke, som en anden Eiendom, gaae fra Haand til Haand. Det vilde være Forbrydelse imod Kongens Majestæt, at gjøre den til Støtte for et enkelt Partie eller anvise Kongen af Frankerig nogen anden Plads end i Spidsen for det hele franske Folks Kjærlighed og Hæder. Men en egentlig Erstatning maatte gaae ud fra Nationen, den maatte tilfalde den Tabende eller hans nærmeste Paarørende, og ikke Side=Arvinger, som aldrig have gjort Regning derpaa. Mindst maatte den gjenvække Hadet af Graven; men være en sand Forenings og Forglemmelses=Lov. Ved nu at anvende dette paa LovUdkastet, bemærkede han, at Man ved første Trækning fordrer tusinde Millioner af det Kongelige Frankerig, for i det høieste 200 Millioner, som det republikanske Frankerig havde indløst af Emigrantgodserne. Det er tyve Gange mere end det Deficit, som i Aaret 1789 bragte Revolutionen til Udbrud; det er en fjerde Deel mere end Krigskontributionen af 750 Millioner, som de Fremmedes Seire i Aaret 1815 paalagde Os; det er Mere, end Vi behøve til vore Vei=Anlæg, vore Kanalers Fuldførelse, vore Fængslers Opbyggelse, vore Fæstningers Udvidelse. Saalænge denne Byrde hviler paa Os, ere vore Hænder, bundne, det er, som om Frankerig var tredie Gang erobret. Og denne Milliarde tilfalder een Klasse allene: den høie Adel, Hoffet, Hovedstaden; den opsluges af dem, som allerede ere de rigeste og have høstet overflødig Løn. Ex Franske, som ere natuliserede i fremmede Lande, østerrig, ske og russiske Generaler ville ogsaa faae Deel i Byttet. Neppe vil det rædselfulde Ord Godtgjørelse være udtalt, før det vil være en blot foreløbig Lov. Milliarden for 1825 er Forløber for de Milliarder, Man vil fordre af Ministrenes Eftermænd. Klangen af den vil skareviis hidlokke de Udvandredes Kreditorer, Rentenisterne, Æreslegionen, Kolonisterne fra St. Domingo, de i Vendeen, ved Lyons Belering og ved Jnvasionerne 1814 og 1815 ødelagte Jndvaanere. Der ville komme saa talløse, saa uhyre Fordringer, at Frankerigs hele faste rørlige Eiendom ikke kunde tilfredsstille dem. Efter 10 Aars Fred maae Vi endnundrede Skatter, som kunnhavederes Oprindelse fra Krigen. Til Slutning berørte han endnu den ængstelige Stilling, hvori Ministrenes Forslag satte Kjøberne af Nationalgodserne, og at de Udvandrede, som indbilde sig kun at faae den fjerde Deel af Tabet godtgjort, sikkert til en anden Tid ville optræde med nye Prætensioner, saa meget farligere, da de staae Tronen nærmest. "Jeg seer kun Urolighed for den nærværende og den tilkommende Tid af denne Forholdsregel. Jeg vil ingen Deel have deri og stemmer derfor imod Loven. - Af Kontra-Oppositionen holdt Hr. Duplessis derpaa ogsaa en Tale imod Udkastet, som var den heftigste, Man endnu havde hørt af nogen Ultra. Han erklærede det kunfor retfærdigt, naar Man tilbagegav Eierne de dem frarøvede Godser, vilde ikke vide af Chartet at sige; men beraabte sig paa et Charte, skrevet af den Evige, hvilket ingen Konge havde Magt til at forandre." For dog ogsaa at finde Bestyrkelse for sin Mening i Chartet, beraabte han sig paa, at det siger: al Eiendom er ikke skal være) uforkrænkelig, hvilket Haarkløverie vakte en umaadelig Latter i Salen, skjøndt han ligefuldt deraf vedblev at uddrage den Syllogisme at naar al legitim Eiendom er uforkrænkelig, maa det Stjaalne og følgelig Nationalgodserne ogsaa være det. Siden viste han endnu, hvorledes Erstatningen in natura lod sig realisere, i og at Man intet havde at frygte af de nye Eiere, over hvilke uforsigtige Udladelser Man endog fandt det raadeligt, i den hvide Fane at indrykke en Slags Beroligelse for Kjøberne, som dog er derefter. Hr. Dupont fra Eure vovede at angribe den nye Valglov, hvorved Repræsentativ forfatningen kunde ansees forvandlet til et Skyggebillede og en Forening af Aristorikratiet med Ministerialmagten. De sige - vedblev han - at Erhvervelsen af Emigranternes Godser er et Tyverie, men hvad sige de da om Ludvig KlVsHofslæng, som tilranede sig Protestanternes Godser, skjøndt de ikke havde bekriget Fædrelandet; men deres eneste Brøde var, at de ikke bekjendte sig til Fyrstens Troe, Den foreslaaede Lov er en Haddets, ingen Udsonings=Lov Langt fra at lukke et af Revolutionens Saar, opriver det nye, som det ikke meere vil staae til Dem at læge. Den hele Lov imod Søerøverie blev den 25 Febr. af Pairskammeret antaget med 130 imod 19 Stemmer. Efter samme regnes det ogsaa i Klasse med denne Forbrydelse, naar en Franskmand uden Kongelig Tilladelse fører Kaperskib for en fremmed Magt. Til de mange og næsten utrolige Snyderier, som af Kommissionen ere opdagede ved Kontrakten med Ouvrard, hører blandt andet, at en Trainhest indbragte Entrepreneuren aarlig over 4000 Fr., uagtet den blev holdt paa Statens Bekostning, og hvis den kreperede, fik han ovenikjøbet en Godtgjørelse af 500 Fr., endog om Skylden var paa hans Side. Og med alt dette skaffede Leverandeuren hverken det Ene eller det Andet; men syntes allene antaget, for i at trække Penge, thi anden Grund er ikke tænkelig, hvorfor Militair=Administrationen kastede sig i Armene paa slig en Optrækker af en Spekulant, da der af Krigsministerer, var sørget tilstrækkelig for Armeens Subsistents.