Aarhuus Stifts-Tidende, 1844-06-04
Fædrelandet. "Paa en Tid, da den offentlige Opmærksomhed med den høieste Spændthed er henvendt paa den i Riget opstaaende kæmpemæssige Jernbanesag, der bebuder at ville bevirke en Omvæltning i de fleste af vore materielle og communicationelle Forhold hedder det i "Dannevirke" af 25de Mai – "kunde kun en Begivenhed, som Fremkomsten af Sprogpatentet af 29de Marts, tilvende sig nogen Deeltagelse. Dette er ogsaa skeet; Patentet har paany gjenopvakt alle de nationale og kæmpende Følelser, som siden sidste Stænderdiæt nu tildeels havde lagt sig. En forklarlig veemod har udbredt sig over det nærmest berørte Nordslesvig, hvilket ogsaa den slesvigske Forening har skildret i en allerunderdanigst Adresse til Hs. Majestæt. Den samme Følelse vil ogsaa overvælde Gemytterne overalt i Kongeriget, naar man der først kommer til klar Jndsigt af Følgerne af dette Lovforslag. Som allerede meldt, have de Deputerede P. H. Lorenzen, N. Lorenzen, P. Jepsen og A. 9. Posselt fast besluttet, ikke at ville møde paa Folkethinget, saalænge Brugen af det danske Sprog ikke tilstedes dem som en naturlig Ret. Deres i saa Henseende afgivne Erklæringer vare saalydende: P. H. Lorenzens: Ved det kgl. Patent af 29de Marts d. A. er jeg bleven afskaaren fra at give Møde i den slesvigske Stænderforsamling, saalænge Bestemmelserne i den anførte kgl. Anordning staae i Kraft. Først naar den tidligere kgl. Anerkjendelse af, at Brugen af det danske Sprog i den slesvigske Stænderforsamling er de dansktalende Slesvigeres naturlige Ret, bliver virkelig, kan jeg – der paa den ene Side som sanddru Mand ikke kan nægte at kunne Tydsk, men paa den anden Side heller ikke kan svigte den Stilling, som Pligten, at hævde Folkets krænkede Nationalitet, foreskriver – hengive mig til fornyet stændersk Birksomhed." Nis Lorenzens: "Jeg vil ikke ved en Usandhed kjøbe af mine Medundersaatter det som en Naade, hvad der af Kongen selv er bleven anerkjendt som min naturlige Ret. Derfor møder jeg ikke i Stænderforsamlingen saalænge det kgl. Patent af 29de Marts d. A. er i Kraft." Aug. Henr. Posselts: "Jeg føler ingen Tilbøielighed til at møde i den slesvigske Stænderforsamling som Repræsentant for et nord slesvigsk Valgdistrict saalænge det kgl. Patent af 29de Marts d. A. er gjældende. Peter Jepsens: Det kgl. Patent af 29de Marts d. A. ang. Brugen, af det danske Sprog i den slesv. Stænderforsamling foranlediger mig til den Beslutning, ikke at møde i denne Forsamling saalænge dette Patent er gjældende. Under alt dette er den for en naturlig Ret kæmpende danske Deel af Slesvig ikke kommen et Skridt, videre end da Stænderforsamlingen delibererede i Efteraaret 1842, hvor det talrigere, juridiske Partie, hvis Plan er at gjøre hele Slesvig tydsk og meer og meer at forberede dets Sammensmeltning med Tydskland, reiste, uretfærdigviis, et Bjerg, hvis nødvendige Omstyrtelse hidtil har været umulig. "Beklageligt er det vistnok (hedder det i Ths. Av.), at al dansk Tale nu skal forstumme i den slesvigske Stænderforsamling; men nogen Trøst ligger der dog ikke alene i den Betragtning, at det danske Ord jo dog kun vilde være en Røst i Ørken forsaavidt Sagernes Jndhold angaaer, da ethvert dansk Andragende jo vel forud vilde være aldeles fordømt, men ogsaa i det Bidrag, som derved vindes til at klare Forholdene for Folkets Bevidsthed. Forstummer det danske Ord, maa Forsamlingen i Slesvig ikke alene hos os, men ogsaa hos de Besindige iblandt Tydskerne antage Characteren af en Partiforsamling. Men jo bestemtere Modsætningerne træde ud fra hinanden, desto snarere vil Afgjørelsen hidføres, og den slesvigske Sprogstrid er en Kilde til saa mange bittre Følelser for os Danske, at vi ikke kunne have noget imod at see den dog engang nødvendigviis indtrædende Crisis paaskyndet." Den slesvigske Bondesøn, Hr. Adjunct Nis Hanssen i Aarhuus, har igjennem "Dannevirke" sendt en Hilsen til sine Landsmænd i det danske Slesvig, saalydende: Der gives Dage, da det borgerlige Liv stille og uforstyrret glider hen af Tidens Strøm, og Danmark har i de sidste tvende Aarhundreder maaskee havt altfor mange af disse rolige Dage; thi da trække de fleste Statsborgere, sig gjerne tilbage inden for deres egen borgerlige Syssels snævre Grændser og betragte med Ligegyldighed, hvad der foregaaer udenfor. Men der gives ogsaa Dage, da Borgeren, saafremt han fortjener Navn af saadan, ved skjæbnesvangre Begivenheder forstyrres i sin Ro og tvinges til at agte paa, hvad der foregaaer for hans Øine. Naar han i de rolige Dage helst vil være sig selv nok og kun lidet bekymrer sig om Venskab og Sammenhold, saa føler han i de urolige Tider snart, hvor svag og afmægtig den Enkelte er, og at den fornødne Styrke først findes i de forenede Kræfter. Og hvilken dansk Slesviger, der har Begreb om, hvad Modersmaal og Fædreland er, føler ikke i disse Dage, at hans Prøvelsestid er oprunden, Jeg haaber, at Mange have følt det, og den slesvigske Forenings Adresse har givet dette mit Haab en fastere Grundvold. Dette Haab er min Trøst i den uendelige Smerte, hvoraf jeg blev greben, da jeg læste vor Konges Forslag til de slesvigske Stænder. Vel maae vi som troe og hengivne Undersaatter underordne os vor Konges Villie, men det er en god gammel Skik i Danmark, at Kongen gjerne laaner Øre til Undersaatternes Klager og Bønner. Vi have Lov til at klage, og vi have Lov til at bede, og vi ville klage og bede saalænge, til vi finde Bønhørelse. Men skal vor Klage, skal vor Bøn have rigtig Vægt, saa maa vi klage og bede med tusinde Tunger, saa maae vi holde sammen som een Mand og overtyde vor Konge om, at vi ikke ere blevne ligegyldige mod vort Modersmaal og danske Fædreland. Derfor raader jeg Eder, mine Venner, som allerede have faaet Øinene op for den Fare, der truer, holder sammen i kjærlig og trofast Enighed! Og for at J kunne see, at det er en gammel Ven, der giver Eder dette Raad, har jeg idag bortkastet det Slør, som Fiendernes Stridsmaade har tvunget mig og flere af Eders Talsmænd til at indhylle os i, for at Sagen og ikke Personen maatte blive Gjenstanden, der skulde forhandles. Jeg veed ogsaa vel, at det ikke er givet de Fleste af Eder, ved Tale og Skrift at forsvare Eders naturlige Rettigheder, men derfor maae J ingenlunde troe, at J Jntet kunne gjøre til Eders eget Forsvar; thi Eders Talsmænd blive kun stærke derved, at J gribe enhver Leilighed til at vise, at de tale Eder ud af Hjertet. Og det kunne J alle vise og paa forskjellige Maader. Kunne J f. Ex. ikke holde Taler og Foredrag om det, der ligger Eder paa Hjerte, om det der trykker Eder paa Sindet, saa kunne J dog gaae hen at høre paa, naar Andre ønske at tale til Eder og at forhandle Eders Anliggender i Eders Forhandlinger. Kunne J end ikke Alle skrive oplysende Artikler i Bla denne og Jndstillinger til Regjeringen, saa kunne J dog læse de første og understøtte de sidste med Eders Underskrift. Naar J kun bortfjerne at smaalig Misundelse og Egenkjærlighed, saa ville J snart see en Skare af nidkjære Talsmænd fremtræde af Eders egen Midte, og J kunne med stolt Selvbevidsthed sige: de ere svage uden os, men vi ere stærke i dem. Og betragte vi vore schleswigholsteinske Modstandere, maae vi da ikke bekjende, at vi staae langt tilbage for dem i Enighed og Sammenhold? Da de vilde blæse til Storm imod den danske Filialbank, stødte Hovedmændene i Slesvig blot et Signal i Trompeten, saa samledes i tolv Kjøbstæder Underskrifter paa Petitioner, der paa een og samme Dag bleve overrakte Kongen i Flensborg. Hvilken Anstrængelse have de viist, hvilke Offere af Tid og Penge have de bragt, for at tilveiebringe en "Landesbank, hvilken Modstand have de reist imod Brugen af det danske Sprog i Stændersalen! Ville vi altsaa udrette Noget imod disse Modstandere, da maae vi slutte os tættere sammen end hidindtil, da maae vi være rede til at bringe mangt et Offer paa vor Beqvemmeligheds Bekostning. Men Mange af Eder indvende mig maaskee: det kan ikke hjælpe, vore Fjender ere for mægtige, de have for megen Jndflydelse i Kongens Nærhed. Jeg vilde indrømme dette, dersom J ikke kjæmpede for en saa hellig Sag, dersom J stode ene denne Kamp, dersom ikke hele det danske Folk vilde række Eder en tro og kraftig Broderhaand. Jeg tilstaaer, at Kampen vil blive heed for Eder, da endog Mange i Eders Midte have ladet sig forlede af vore snue Modstandere, til at rase imod deres egen Slægt. Skrækkelig forvendt maa Tingenes Orden være, hvor man kan formaae danske Bønder og Borgere til at forlange deres Modersmaal undertrykt i Stændersalen, hvor deres vigtigste Anliggender komme til Forhandling. Men jeg haaber, at disse Vildledte ville komme til Erkjendelse af deres Vildfarelse og mangen Saulus, der farer ilde frem, vil paa Veien faae Syn for Sagen, og blive en Paulus i Fædrelandets Tjeneste. Nis Hanssen."¬