Den Vest-Sjællandske Avis, 1833-12-17
Vi ankom den 8de Novbr. 1808 paa Krigskibet Endymion og kastede Anker paa Rheden ved Corunna; med Chefens Tilladelse gik vi i Land noget udenfor Staden; det var den første Gang i mit Liv at jeg var kommen til et Land, hvori Sprog og Sæder ikke vare Engelske. Jeg havde taget en Hammer med for at afhugge nogle Stykker Granit til en mineralogisk Ven i England. De første Spanier jeg traf paa, vare to Bønderdrenge. Jeg spurgte den ene af dem hvad han meente om Bonaparte, Que tal. Hvad jeg tænker omham, raabte den unge Gallizier; han svarede med det Ordspil. Noes Buenparte, sin Malaparte, Det er en skammelig Spiisbube, og havde jo ham her, saa skulde De faae at see hvorledes jeg skulde hugge ham sønder og sammen. Med disse Ord rev han min Hammer fra mig og huggede nu saa heftigt løs paa sit Bryst, at jeg troede næsten, at han vilde knuse det for bedre at udtrykke sin Enthusiasme. Vi stemte nu i en anden Tone og raabte: Viva Fernando septimo. - Af ja viral vira, raabte begge Galizierne, gid og faa Georg den 3die maae leve i 1000 Aar! Disse euthusiastiske Yttringer vedligeholdt vor Phantasie om Spaniernes ridderlige Tænkemaade. Vi gik fra dem til Høiene af Santa Cruz, og da vi kom til en Landsbye fik vi Øie paa en Kroe, som var opfyldt af Mennesker. Vi ansaae dette forat være en beqvem Leilighed til at lære at kiende Landets Jndvaanere. Alle Giæsterne reiste sig og toge Hattene af og Verten bød os et Glas, af sin bedste Viin, vi drak naturligviis paa Ferdinand den 7des Sundhed, som giorde et fordeelagtigt Jndtryk, alle trængte sig til os og gave os Haanden, da vi gik bort. Nogle Fruentimmer havde forsamlet sig paa en Græsplet udenfor Huset, de havde begivet sig derhen af Nysgierrighed; da de havde hørt at Engelske Officere vare komne til Kroen (Pulperia). Da vi ikke vidste, at det streed mod Landets Sæder at give Fruentimmer Haanden, saa rakte jeg min Haand ganske ligefremt hen til en smuk Pige, som stod ved Døren. Det var en høi Brünette med sorte Øine og folbrændt Hud; ganske undseelig over denne usædvanlige Frihed traadte hun tilbage og skiulte sig blandt sine Selskabssøstre. Jeg kunde ikke slippe ud af denne Forlegenhed uden ved at udtale nogle smaae og pompeuse Phraser, som jeg samme Morgen havde lært af min Grammatik. Da disse Talemaader ikke passede rigtig og min Udtale var tillige meget feilfuld, saa opvakte det en almindelig, men dog godmodig Latter. Værtinden, som befrygtede at vi skulde blive vrede over denne Latter, kom nu ud, tog den undseelige Pige ved Haanden, trak hende hen til os og sagde med den Heftighed, som aldrig forlader en Spanier, at hun maatte række den Fremmede Haanden; hun giorde det, ved rødmende, men dog ganske villig. Alt var gaaer meget godt af, dersom vi ikke havde begaaet den Bommert at tilbyde Værten betaling for sin Viin. Men han, som blev fortørnet over at vi ikke kunde fatte det Poetiske i dette Øieblik, afslog med Foragt at modtage Pengene og hilseede paa os med en Spansk Grands af første Classe hele Værdighed. Om Aftenen besøgte vi Operahuset i Corunna. Salen var ikke saa stor som paa Haymarket Theater i London eller Theatre des Varietes i Paris og var meget slet oplyst. Der vare 3 Rader Loger og over disse et Gallerie, hvorpaa der allene indfandt sig Damer; en vild Cerberus med et Gevær stod ved hver Indgang for at forhindre at ikke Mandfolk skulde komme derind. - Det første Stykke som blev opført var et af de bibelske Skuespil, som kaldes Mysterier, eller Moraliteter. Man saae Nebucadnezar først i hans Glands, derpaa hvorledes hans Berommelse voxede op til Stiernerne, og endelig i sin Fornedrelse, da han som en Oxe maatte nære sig af Græsset paa Marken. Alle denne ulykkelige Monark Vanheld gave passende Hentydninger i den daværende Tidspunkt og bleve stærkt applanderede.