Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-10-15
Et Par Ord i Anledning af det inhumane Svar paa den gamle Præstes Skrivelse til vore nye Biskopper i Kjøbenhavns Skilderie No. 65 og 66 dette Aar. Staaer faste i den Frihed, som Kristus har forskaffet Eder, og taaler ikke, at J atter paalægges Fraldommens Aag! Paulus til Galaterne 5, Jeg veed ikke i lang Tid at have læst noget, der var saa skiønt, saa blidt, saa beskident, saa rigtigt, kort, saa ægte kristeligt, som den gamle Præstes Skrivelse til vore nye Biskopper, i Kjøbenhavns Skilderie No. 54 og 5 d. A. Det undrede mig derfor hørligen, at den kunde finde et saa ubeskedent, et saa bydende, og i alle Dele saa uværdigt Svar. Jeg ventede, at en af vore værdige geistlige Mænd skulde viist det meget ugrundede og det urigtige, og det aldeles upassende, som dette Svar indeholder, hævdet sand fornuftig kristelig Religion, og ikke taalt, at en værdig Medbroder, der, efter hans Skrivelse at dømme, synes at kunne være et Exempel for os andre i lys Jndsigt, i blidt Hierte og i god Samvittighed, skulde offentligen tiltales og rettesættes i en saa inhuman Tone, som skeet er. Hvo Manden var der skrev, og hvo Manden er der svarer, kan være mig ligegyldigt. Jeg har intet med deres Person at giøre. Men Tingen, hvorom der tales, og Maaden, hvorpaa der tales, kun den kan ikke være det. At den Første, som angiver sig, som gammel Religionslærer, har megen Erfaring, mange Kundskaber, hiertelig Villie til at stifte Fred, og at see det Gode fremmet, fremlyser tydeligt af hans Skrivelse. At Svareren derimod er ung, som han selv siger, nys indtraadt over Templets Dørtæskel, opbrusende, ubskeden, temmelig blottet for Erfaringer og for ægte theologiske og philosophiske Kundskaber er paa den anden Side ligesaa klart. Jntet af dette kan miskjendes, naar man læser Begges Skrivelser. Efterat have erklæret den gamle værdige Mand uskikket til at give kristne Lærere Raad, vil Hr. Forfatteren af Svaret, med Bibelen i Haanden, frimodig sige, hvad Kristi Menighed kan fordre, og hvad den ey kan ønske af sine Foresatte. - Jeg vil følge Ham med Bibelen, i Haanden og ligesaa frimodigen prøve hans Svar efter Kristendommens Grundsætninger. Den Gamle havde sagt, at den Time maaske var nær, da han skulde stædes for hans Domstoel, som skulde betale ham efter hans Gierninger og retfærdig tildele ham efter Fortieneste. For dette ægte kristelige Udtryk raaber Forfatteren af Svaret, Veel over den gamle værdige Mand, der tør tale saaledes. Men siger dog ikke Paulus (Rom 2, S. 6) at Gud skal retfærdigen tildeele enhver efter sine Gierninger, og siges ikke det samme 2 Thess. 1, 6 og følg og Joh. 5, 28. 29. Mah. 16. N. L. 12, 4348 Morus Episomme Theol. Christian. p. 268 skriver herom saaledes: Universitas generis human habebet præmaa virræanteacte justissima, og lægger til: hoc centies legitur. Den gamle Mand, som skrev saaledes, er da ikke at beklage; heller ikke er hans Tro falsk. Thi det er den hellige Skrifts udtrykkelige Lære og al sund Fornufts Lære, at vi skulle retfærdeligen saa efter vore Gierninger, og efter vor Fortieneste at som vi have fortient ved vore Gierninger, en en det saa er ondt eller godt. 2. Corr. 5, 10. Aposalys, 20, 12, 13. Altsaa ikke Vee over den værdige Gamle, der ved Gravens Bred tør uden Frygt vente Den som skal give ham efter Fortieneste, men Vel ham, at han saa kan sige, og Vel os alle, om vi ved Gravens Bred kunne sige det samme. Visselig, den værdige Oldings Tro er ikke falsk, som i Svaret paastaaes. Naar Panlus ( Carr. 4, 2) siger: kiønt jeg intet veed med mig selv, saa er jeg dermed ikke retfærdiggjort, og saa kan det ikke her gielde, som nogen Jndvending imod den Gamle, thi her taler Paulus ikke i Almindelighed, men i speciel Hensyn paa sig selv og sit Lærembedes Førelse. Paulus kunde i Almindelighed ikke sige, at han intet vidste med sig selv, thi det er vist Hr. Forfatteren af Svaret bekiendt, at Paulus var Kristendommens ivrige Forfølger for hans Overgang dertil, hvilket han ogsaa selv høiligen beklager 1 Corr. 15, 3 og 9. - Oversættes derfor hine Ord rigtigen, saa siger Paulus hverken meer eller mindre end dette skiønt jeg ikke er mig nogen Forsømmelse eller Utroskab i mit Embedsførelse bevidst, saa er jeg dog dermed ikke feilfri Videre er den værdige Oldings Tro ikke falsk, fordi Paulus siger: at alt er af Naade. Det er rigtigt, fuldkommen rigtigt, at alt er af Naade. Men der er aldeles urigtigt, naar Hr. Svareren paastaaer, at Naade og Fortieneste ikke kan staae ved hinandens Side. Jo visselig. Hans og Alles tilkommende Lyksalighed hisset skienkes af Naade, som alt hvad vi have er skienket af Naade, men den skienkes efter Fortieneste, efter Værdigheden hos os dertil. Dette og intet andet er Maalestokken, hvorefter Gud hisset vil tildele enhver af os. Det er altsaa fuldkomment rigtigt baade efter Skrift og Fornuft, naar den værdige Gamle siger, at Gud skal betale ham efter hans Gierninger og tildeele ham efter Fortieneste. Men imidlertid hvid Retfærdiggjørelse af Naade formedelst Troen paa Jesum ikke allene er en Læresætning hos Paulus, naar han disputerer imod de Jødisksindede, men endogsaa efter Hr. Ge Formening en Hovedhiørnesteen i Evangeliets Lærebygning, hvoraf kommer det sig da, at der i Evangelierne slet ikke tales derom, end- ogsaa da naar det største Bud fremsættes, og at man først finder denne Sætning hos Paulus og hos ham allene, og ikke hos nogen af de andre Apostie, og det kun egentlig naar han desputerer imod de Jødisksindede Kristne, der ved Lovens Gierninger troede at blive ligesaa naadigen anseete af Gud, som ved Kristendommen. - Disse Spørgsmaale kun i Forbigaaende. (Fortsættes).