Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1781-01-26
Om Faare=Avlen. De forlanger mine Tanker om Faare=Avlen, efter mine egne Erfaringer, og den Omgangs=Maade, jeg har brugt med mine Faar, siden jeg i Aarene 1773. 1774. mistede dem, jeg første Gang havde indkiøbt mig. De beklagede mig, at den vaade og sumptige Græsgang saa lidet svarede til mine Hensigter med Faare=Avlen. De spaaede mig, at Faarene umueligen kunde leve ved den Græsgang, jeg var nødt til at give dem. De ønskede mig saa ofte en bedre og fordeelagtigere Egn, da De forsikkrede, at jeg efter min Fliid og Tilsyn kunde bringe det vidt med disse fordeelagtige Kreaturer. Da jeg i Aarene 1773 og 1774. havde mistet mine Faar, kjøbte jeg om Sommeren 1775. 40 Aalam paa 4 forskiellige Steder. De 10 vare af Landets egne, de 30 af den Eiderstædske Art. Jeg forskaffede mig hertil 3 Væderlam af de største og beste Udartninger af den Tyrkiske Art. Jeg lod disse Lam gaae over det første Aar uden at yngle. Her kan ig forsikkre Dem, at der ikke er en almindeligere Ulykke for Faare=Avlen, end at Bønderne i min Egn lader deres Lam bære for de vel ere Aar gamle. Denne Ulykke forvolder, at Faaret taber hendes Vext, Uld, Styrke, Lam, og i en Hast hendes Liv med. Naar Lammet har 2 Sommere paa Bagen, saa er hun i det 3die i Stand til at opføde hendes Lam. Hun er da stærk, tet med Uld, og føder et dygtig Lam, som inden Aaret er omme, er ligesaa stor som Moderen. Kort sagt: man faaer en stærk og ypperlig Faareflok paa denne Maade. J Aaret 1775, havde jeg 40 Aalhøvder. I Aaret 1777. 80 i Flokken. Mine Lam skal være 2 Aar gamle for de maa bære. Jeg har da i Aaret 1778. 140 i Flokken. Og heraf kan De see, at jeg nu havde været en Laban, naar Egnen svarede til min Omhue for FaareAvlen. Sandelig den vigtigste Deel og veed, en Landmand kan vinde noget betydeligt ved. Men da jeg de fleeste Aaringer avler kun et Læs Høe, saa maa altsaa mit Havre betale det, jeg vinder ved Faarene. Det har været min største Omsorg, at bevare mine Faar fra Sygdom. Og det var mig let at begribe, at deres farligste Nr. 52 s. Sygdomme vare Følger af deres usunde Græsning. Det var mig om at giøre at bevise, at man paa slet Græsgang kan have friske og sunde Faar. En lykkelig Hændelse hialp mig til at erfare dette. En vittig Person besøgte mig en Gang, og da jeg talte med ham og Faare=Avlen, og beklagede mig, at jeg nu saa dyre havde indkiøbt mig Faarene, og stod dagligen Fare for at miste dem, bad han mig være vel til Mode, han vilde lære mig et PræservationsMiddel, som skulde bevare dem fra Sygdomme og Døden. Et par Dage derefter sender han mig en vidtløftig Recept. En heel Hoben var anført paa den, som jeg krympede mig ved at gjøre Bekostninger paa, og som jeg ikke formaaede. Men de Dele, ieg kunde tage hos mig selv, førte jeg mig strax til Nytte. Nælder, Graaebonde, Regnsam, Stolthendrik voxer næsten over alt. Jeg samler deraf en god Forraad om Sommeren og tørrer dem enten i fri Luft eller paa et Loft. Naar de ere vel tørrede i Luften, redes alle Bladene og Hovederne af. Stilkene ere unyttige. Disse tørre Blade kommes i en Ovn, hvor de saa vaersom tørres, at de ikke bliver svedne, og derefter gnies de i Pulver. Man tager en god Deel mindre af Nælderne, end de øvrige Deele. Disse Pulver dennes i Tiære, og blandes med en god Deel fiint stødt Salt, og naar det skal være ret, maa det være en ordentlig Dei Man maa have de dertil indrettede Trug i Faarestien, som Lammene ikke kan springe op i. Denne urimelige Spise er Faarets Hoved=Delicatesse. Hun spiser den med en utrolig Lyst, og der er en ordentlig Krig iblandt dem om deres Slikketrug. Andre Midler har jeg ikke brugt siden jeg mistede mine første Faar, men, dette har jeg og brugt des troligere, og kan jeg forsikkre med Sandhed, at jeg siden den Tid ikke har mistet et eneste Faarhøved, uden det er skeet ved Gift, Stangen eller andre voldsomme Tilfald. Dog bruger jeg at give Faarene denne Spise med meget Vaersomhed. Næstafvigte Sommer tracterte ieg med den een Gang hver 14 Dag. J Sommer tracterte jeg meget ofte, dog aldrig for hyppia, thi man kan tractere saa stærk, at Faaret taber med Vattersotten tillige hendes Kiød og Fedme. Saadan gik det mig i Aaret 1779. Vore Nærings Ar 53 de Veie ere vist usikkre, og aldrig kan vi paa Landet giøre fik ker Regning paa vore Jndtægter. Vi behøver da at omgaaes vore Creaturer med en kierlig Omhyggelighed. De giøre os den vigtigste Tieneste i vort Arbeide og Møie paa Jorden. J vort nærværende Levnet kunde de leve uden vores, men vi ikke uden deres Hielp. De skal tiene os, men Veeros, om de sukke over os i deres Tieneste. Faaret lever en kort Tid. Hun betaler redelig til bestemte Terminer, den Tilsyn og Ophold hun nyder af os. Og efter Døden giver hun os foruden Lysning i vore mørke VinterAftener, den nydeligste Spise paa vore Borde. Men Bønderne omgaaes barbarisk med disse Creature. De overlader Faarene til deres egen Skiæbne uden Hyrde heele Aaret igiennem, den Tid undtagen, Kornet staaer i fuld Grøde paa Marken. De drive disse skrøbelige Creature ud, i hvad Veirligt og Aars Tid det end er, naar allene Sneen ikke tildækker Jorden. Af denne ugudelige Omgang sees og de bedrøveligste Virkninger, ja heele Sneese nogne og forkumrede Faar at ligge afmægtige i Kiæret om Foraaret. Jeg har hørt Lammenes ynkelige Brægen, som anklagede de udarmhiertige Eiere, fordi de og Vinteren har forsultet deres ynkværdige Mødre. Jeg har seet med en smertelig Bedrøvelse, at disse uværdige Eieres Medlidighed gaaer ikke videre end dertil, at de hiemføre disse af mægtige Creaturer i Læsse Tal paa deres Vogne, for at kaste dem i en Stie, der er næsten værre end det Morads, hvoraf de opdrager dem. Ja hvad maa De tænke, naar ieg forsikkrer Dem, at jeg har været Vidne til, at mange ubarmhiertige Kroppe først begynde at lede efter deres Faar, naar Guds Veirlig enten har drevet dem i Fiorden eller bundløse Moradser, hvor disse arme Skabninger har med Livet endt deres Sommer. Vi vare altid enige i den Tanke, at de fleeste Vanhæld man lider paa sine Creaturer ere naturlige Straffer af Menneskenes letsindige Upaapassenhed. Og hvad er vel Faarenes almindelige Syger og Død en Følge af andet, end de strafværdige Eieres Ligegyldighed mod dem. Det mindste vi kan giøre mod vore Creaturer, er at giøre dem Livet saa taalelig, saa fornøiet, som vi best kan, den Stund de ere vort Herredømme underkastede. Saa længe a 54 A. Faarene gaaer ude maa Hyrden aldrig vige fra dem. Jeg maa altid vide, hvor han og de ere. Han maa afholde dem fra alle Pytter og Moradser, og han maa drive dem ind, saasnart det regner. Jeg søger at beholde en Hyrde længe, at han kan blive saa bekiendt med Faarene, at han veed ethvert Faar med hendes Affødning. Deraf har man den Fordeel, at man om Efteraaret kan slagte det, som har havt mindste Tegn til Svaghed. Og det kan man være vis paa, at har Moderen været svag, saa bliver Lammet aldrig stærk eller gammelt. Saasnart Høsten er forbi og September Maaneds Fugtighed begynder, faaer mine Faar en Giæst Rug eller Byghalm hver Morgen, og er Duggen meget vaad, saa kommer de ikke ud over 2 Timer. Jeg har forsynet dem med en rummelig Stie, gandske aaben paa Væggene af Trækhuller, som aldrig lukkes, uden i det haardeste Uveir, naar Lammene ere spæde. Jeg lader dem gierne tvætte et par Gange om Sommeren, naar man har Tid dertil; thi deraf voxer Ulden mangfoldig, Faaret forfriskes og man bedrager hverken Kiøbmanden eller sig selv. Jeg forsyner dem altid med Strøelse, at de kan hvile reent og magelig. Saasnart de ere indbundne giver jeg dem allerførst utorsken Bygrivning, derefter utorsken Rugrivning og ud paa Vinteren det meest græssede Rughalm, hvortil jeg tager halv saa meget Havre=Kiærve, som skiæres i gandske smaat Hakkelse. Jeg sørger altid for, at deres Kost er sund. Kan jeg paa nogen Maade fornemme, at Forret lugter af Mugenhed, saa er Røgteren vis paa, at faae en banket Troe. Fem Gange Spise om Dagen er deres Ret. Men de maa altid spise reent op. Først efter Jndbindingen faaer de Vand hver tredie Dag, men længere ud paa Aaret hver anden Dag, og naar de føde deres Lam, da faaer de saa meget, som de vil drikke. At malke Faarene, er at bortkaste Daleren for at vinde Skillingen. Det er sandt, min Kone er vel undertiden fortrydelig over, fordi jeg ikke vil, som hun siger, unde hende den Fordeel. - Hvor megen Fliid ieg har gjort for at faae gode og uldriige Faar, saa kan jeg dog forsikkre, at naar man kiøber gode og sunde Aalam af vore indenlandske Faar, og forskaffer sig dertil gode og store Udartninger, (thi Indfødte selv Nr. 55 R. kan man ikke faae af den Tyrkiske Art, saa bliver Ynglen af denne Blanding de beste Faar, man nogen Tid kan eie. Jeg skal med allerførste give Dem tilstrækkelig Grund for denne min Forsikring. Mechanisk.