Den Vest-Sjællandske Avis, 1818-05-16
(Fortsættelse.) Da Professor Lichtenstein var paa Reisen i det Jndre af Caplandet fortalte en Landmand ved Navn Van Wyk ham følgende Begivenhed: "Det er noget over 2 Aar siden, da jeg paa dette Sted, hvor vi her staae, har vovet et vanskeligt Skud, Her i Huset uden for Døren sad min Kone og mine Børn som legede med hende; imedens jeg var beskiæftiget udenfor og ved Siden af Huuset, med min Vogn, da en Løve pludselig lod sig see om lys Dag, og lagde sig roelig ned paa Dørtærskelen i Skyggen. Min Kone ubevægelig af Skræk, eller vel bekiendt med den Fare som er forbunden med at flygte, blev paa sin Plads, og Børnene toge deres Tilflugt i hendes Skiød. Deres Skrig, giorde mig opmærksom, jeg skyndte mig til Døren, og man tænke sig min Skræk, da jeg saae Tilgangen spærret paa denne Maade. Omendskiøndt Dyret ikke havde seet mig saa syntes dog, da jeg var ubevæbnet at det ikke var mueligt at redde mig, dog bevægede jeg mig næsten uden at jeg selv vidste af det, til Siden af Huset til Vinduet af det Værelse, i hvilket mit ladte Gevær stod. Ved et lykkeligt Tilfælde havde jeg sat det i det nærmeste Hiørne, og kunde naae det med Haanden, thi til at stige ind af Vinduet, er som De seer Aabningen for liden, og til endnu en større Lykke var Døren til Stuen aaben, saa at jeg var i Stand til at oversee den hele truende Scene. Nu giorde Løven en Bevægelse, det var maaskee til et Spring, da betænkte jeg mig ikke længe, sagde stille til min Kone at hun skulde være roelig, og skod i Guds Navn tæt forbie min Drengs Haarlokker, Løven over de funklende Øine ind i Panden, saa at den ikke rørte sig meer." Vistnok var det et vanskeligt og farligt Skud, thi havde det slaget feil, saa havde min Kone og mine Børn været forlorne. Havde Drengen gjort en Bevægelse saa var han bleven truffet; havde Løven giort en Vending, saa havde jeg ikke kunnet anbringe paa den et dødeligt Skud, thi uden fra var det ikke muelige at angribe den, eftersom Solens Skin faldt saaledes paa Geværet, at den langtfra maatte have bemærket det, og det var desuden saameget meere vanskeligt, som Dørstolperne toge af fordens Hoved. At saadanne Begivenheder kunne møde giør det begribeligt, at man i de Lande, hvor disse Rovdyr opholde sig, søger at udrydde dem saa meget som mueligt. J andre Egne af Jorden har man endnu flere Bevæggrunde for at dræbe dem, saaledes fortæller Englænderen Brown i sin Reise til Darfur at Araberne i dette Land giøre Jagt paa Løverne deels for at sælge deres Hud og deels for at spise deres Kiød, da de meene at det skal have den Egenskab at indgyde dem Mod, og giøre dem skikkede til krigerske Foretagender. Naar Leiligheden falder fange de saadanne Dyr imedens de ere unge, og sælge dem til de Jelabs (Kiøbmændene i dette Land) som tage dem med til Ægypten, for at forære dem til fornemme Folk. Jeg selv (siger Hr. Brown) kiøbte to Løver, af hvilke den ene neppe var to Maaneder gammel Da jeg under mit daværende Forhold, ellers ikke havde noget at giøre, saa afrettede jeg den lidt efter lidt, saa at den blev saa tam som en Hund, Jeg tog den to Gange om Ugen med paa Torvet, hvor den aad sig mæt, af det Slagterne havde ladet ligge, og sov derpaa flere Timer uafbrudt. Naar jeg gave disse to Løver Æde, bleve de ophidsede imod hinanden, og da vilde jeg ikke have raadet nogen at nærme sig dem. Ellers bleve de aldrig vrede paa hinanden, endskiøndt de begge vare Hanner, ogsaa gjorde de intet Menneske den ringeste Skade. Endog Lam kunde uden al Fare gaae forbie dem. Da jeg ved mit Ophold i Dar fur ikke havde noget at bestille, saa søgte jeg at fordrive Tiden i disse Dyrs Selskab, og jeg maae aabenhiertig tilstaae, at det giorde mig overmaade megen Fornøielse. Da jeg endelig efter to Aars Forløb gjorde mig beredt til Afreisen, og forudsaae at jeg ikke kunde tage disse to Løver med mig, skod jeg den ene ihiel, og faae Dage derefter døde den anden. Sultanen havde ligeledes to tamme Løver, som deres Opvarter maatte føre paa Torvet, hvor de aade sig mætte. – Her have vi da atter et Beviis paa at Løver lade sig tæmme, et andet Exempel derpaa læse vi i Professor Hvids forhen anførte Dagbog; da han fortæller Side 81 at han i 1777 saae i Göttingen en Afrikansk Løve og Løvinde, som nogle reisende Jtalienere lode see for Penge. Løven var 3 Aar gammel og usædvanlig stor, desuagtet var den giort saa tam, at den der viiste os den tog den ud af Buret, fik den til at lægge sig ned, og satte sig til at ride tvert over den. Løvinden blev der sagt, kunde ikke bringes dertil, formedelst en stor Stolthed, Naturen har lagt i Hunnerne, den kom derfor aldrig ud af Buret. (Sammenhænget var vel, at Hanløven var fanget imedens den var en Unge, men Løvinden først ef(Fortsættes) terat den var udvoxet.)