Den Vest-Sjællandske Avis, 1832-12-29
Om Planen for den os bekiendte Verden(At kiende denne Verdens Bestemmelse er Forstandens høieste Fuldkommenhed, at underkaste sig den er Villiens.) 1. Fra Betragtningerne over den physiske Verden og om dens Aarsag maae de Forestillinger udgaae, som vi kunne giøre os om denne Verden og dens Beboeres nærværende og tilkommende Bestemmelse. Jo fuldstændigere og rigtigere hine Betragtninger ere, desto fuldkomnere ville ogsaa disse vore Forestillinger blive. Anm. Førend disse Forestillinger blive her fremsatte seer Forfatteren sig nødsaget til at erklære: at det kan ikke forebygges, at mange af de Betragtninger, som ere anstillede i det første Bind af dette Værk og i de to første Capitler af det andet, blive her gientagne, endskiønt her i nye Forbindelser; thi ligesom de Observationer bleve meddeelte, hvoraf efterstaaende Theorie er udviklet, kunde det ikke undgaaes at anbringe hine Betragtninger eftersom Leiligheden tilbød sig dertil. 2. Hvad er da denne beundringsværdige Verden med alle sine utallige Beboere, som vi nu have giennemvandret med vore Betragtninger, hvilken almindelig Forestilling skal man giøre sig om dens Forskiellige Maader til at opløse denne store Gaade fremstille sig for vor Forstand. 3. Man kunde antage denne Verden for at være et Spil af bevægende Kræfter og Afvexlinger; hvorved den ene Skikkelse og det ene Skue afløste det andet; hvorved lyse og mørke billeder, roelige og stormende Scener fulgte efter hinanden, i en bestandig Kamp og under en bestandig Forandring og Overgang. 4. Men for hvem skulde dette Spil være frembragt, for at behage den uendelige Aand selv, Hvorefter har da dette Væsen frembragt denne Verden, Svaret maae blive efter det Jdeal eller efter de uendelige Tankebilleder, som maatte foresvæve dets intellectuelle Beskuelse. Men naar et blot Spil var tilfredsstillende for dette Væsen, maatte da det Jdeale ikke være nok for det, og behøvede det da at realisere i det Endelige, de Forestillinger som foresvævede Det i det Uendelige. Og hvilken udvortes Grund skulde det have til at realisere sine Jdealer, var Spillet blot glædeligt, indeholdt det ingen Lidelser, saa var der Grund nok til denne Handling; afvexlede den ene fortryllende Scene, den ene Udgydelse af Lykke med den anden; sværmede alt det Frembragte i en evig, endskiønt stedse foranderlig Glædesruus; kom Skikkelserne frem med Fryd, gik de bort uden Klage, saa lod en saadan Realisering sig begribe. Men nu, da i det mindste Jordlivet er, saavidt vi kiende det, en Blanding af Sorgescener saavelsom af Glædescener, hvorfor er det da blevet til Skulde det uendelige Væsen finde en Glæde i at frembringe hensigtsløse Lidelser, eller skulde det være ligegyldigt ved hvorledes Spillet gik maae Fornuften, ikke undsee sig ved at antage noget saadant, Skulde der finde en Disharmonie Sted i denne uendelige Aands Natur, en Lyst til at frembringe Væsner for at giøre dem lykkelige, og tillige en Lyst til at gjøre dem ulykkelige, Skulde det have skabt en Drift hos sine Skabninger til Lyksalighed, og ikke sørget for dens Tilfredsstillelse? Hvorledes kan en saadan Troe blive antagelig for Fornuften, indeholdes ikke derfor i Jordlivets Lidelser selv, et Pant paa at en høiere Plan ligger deri forborgen. 6. Men om man da ikke tør antage Jordlivet at være et flygtigt, intet videre betydende Spil med Hensyn til den uendelige Aand selv; kunde det da ikke være af dette Væsen givet den Bestemmelse, at det skulde tiene til et Spil for andre Væsner. Meget i Naturen synes blot at være skabt til et Moerskab for Menneskene (f. Ex. alle de Tegninger, Former og Farver, som ere udbredte over dens Frembringelser); mon ikke vi saaledes selv kunne tiene til et Moerskab for andre Væsner, som ere opløftede over Menneskenaturen? - Hvor let er ikke Svaret paa dette Spørgsmaal, kunde det uendelige Væsen retfærdiggjøre det for sig selv at overdrage et morende Syn af et lidelsesfuldt Spil, som vilde være vanærende for det selv, til andre Væsner, som det havde frembragt. Kunde Guddommen retfærdiggiøres ved at opplante det væsentlige og hensigtsløse Onde uden for sig? – Det er vel ikke allene mueligt; men ogsaa i høi Grad, sandsynligt, at Jordlivet kan tiene til en mærkværdig og lærerig Beskuelse for høiere Væsner; men et blot Spil maae det ikke være for dem, og hensigtsløse og uden Erstatning kunne dets Lidelser ikke være, for de Væsner, som ere underkastede dem, ifølge alt det, som vi kunne tænke over Verdens uendelige Aarsag. 7. Men synes vel Tingenes Gang her i Verden at vise, at Jordlivet har nogen anden Bestemmelse? Bestaae ikke alle Forandringer her i Verden i en bestandig Stigen og Falden, Tilvært og Undergang, Dette er jo alt det Jordiskes Lov fra den mindste Plante til det ypperste Menneske og det fuldkomneste Menneskeværk. - Kan ikke Tiden for enhver jordisk Gienstand begyndende Undergang med Vished forudsees er den ikke dateret fra dens Modenheds Periode? – har det ikke altid været saaledes, mon det ikke vil saaledes vedblive i al Evighed, 8. Men var alting blot en saadan Stigen og Falden, en Tilvært og Undergang, var da Livet vel andet end et saadant Spil, Blev Dis harmonien i den Uendeliges Jndretninger da hævet, fandt da det Pant paa Jordlivets høiere Bestemmelse, som ligger forborgen i dets Lidelser, sin Løsning, Var der da nogen Udsigt aabnet til at den Gaade nogensinde kunde blive opløst, hvori denne Verdens Begivenheder ligge indhyllede. 9. Hvor ere da de Lysets Kilder aabnede, som skulle opklare os om Jordlivets Bestemmelse? Svaret bliver i denne legemlige Verden selv, og i Jordlivets egen Beskaffenhed; i denne legemlige Verdens ubegrændsede Storhed og i de levende Væsners Evne til at kunne modtage en successiv Udvikling. 10. Da det var væsentligt umueligt, at Beskuelsen af det uendelige Væsen selv kunde forundes endelige Væsner, saa er i dets Sted dets billede eller Beskuelsen af det Ubegrændsede blevet dem skiænket. Som det ubegrændsede Store viser Verden sig for Menneskets Blikke, og aabner derved Udsigterne til en stedse tilvoxende og ubegrændset Fornemmelse, Kundskab og Virksomhed; den fremstiller for Menneskets Aand et uoverseeligt Formaal, hvortil en uophørlig Nærmelse bliver tænkelig. 11. Og i de levende Væsners egen Natur findes en Egenskab, som gjor en saadan Nærmelse begribelig; den Egenskab, at de levende Væsner kunne udvikle sig, det vil sige: at de dem iboende Kræfter kunne efterhaanden tiltage sig en større Magt over Materien, forbinde flere legemlige Deele med det dem tilhørende Organ, og derved giøre det større og kraftfuldere (det man ellers kalder at voxe); og at de levende Væsner paa Jorden, hvis aandelige Kraft er udviklet til Selvbevidsthed, nemlig Menneskene, ikke allene formaae at anvende den dem iboende Kraft paa en physisk Maade til at forstærke og forøge deres Organ og sandselige Virksomhed; men at de tillige formaae paa en aandelig Maade (ved deres Evne til at forestille sig og til at betragte) at tilegne sig den dem omgivende Verden, og at sætte sig derved i Forbindelse med den, under hvilke Operationer denne indvortes Kraft tiltager selv i Styrke. Thi derved adskiller Kraften eller det intellectuelle sig paa den meest characteristiske Maade fra det Materielle, at dette eller det Sammensatte svækkes ved Brugen, imedens det Jntellectuelle stedse udvikles, og tiltager i Kraft, jo meere det holdes i Virksomhed; og der skilles det organiserede Væsen, fra det blot mechaniske, hvad enten dette er et Natur, eller Kunstproduct, at hiint indeholder et Udviklings Princip i sig, imedens dette blot besidder et Sammenholdelses. Det er det Sandseliges eller Materielles Natur, at det uafladeligt er tilbøieligt til at adskilles og opløses, og det maae derfor sammenholdes ved en Kraft; (endskiøndt man vel kunde sige: at Materiens uafladelige Opløsning er en Virkning af de Kræfter, som virker i og paa den; saa maae man dog i det mindste tilstaae, at Materien besidder den Egenskab, at den uafladelig kan opløses og forandres); det Aandeliges Natur bestaaer derimod i, at det indeholder en uafladelig Bestræbelse efter at udvide og udvikle sig. Disse to Aarsager bevirke Væsnernes uophørlige Opløsning og Undergang i Verden; men tillige ogsaa bestandig nye Sammensættelser, hvorved en stedse større Udvidelse af de aandelige Kræfter (eller Udvikling) bliver muelig. 12. Da Verden derfor viser sig for os som ubegrændset, og da de organiserede Væsner (Planterne, Dyrene og Menneskene, og især de af dem hvori den iboende Kraft er fremrykket til Selvbevidsthed (som i Menneskenaturen); besidder en Evne til at udvikle sig videre, saa kunde man antage, at de levende Væsners og dermed den Verdens Bestemmelse, hvori de opholde sig, var tydeligt angivet, og at den bestod i en evig Udvikling af Kræfterne, og evig Nærmelse til den uendelige Aands Natur, hvorfra alt udgaaer, og som alt er underkastet. Da det uendelige Væsen ikke kan frembringe selv det Uendelige, saa var det fuldkomneste Værk, som kunde udgaae fra det, at frembringe Væsner, som vel ere endelige, men hvis Bestemmelse det er evig at nærme sig til det Uendelige. En tilfredsstillende Plan var saaledes angivet for Verden; og hvortil man kund overlade sig med en fuldkommen Beroeligelse, naar ikke betydelige Jndvendinger fremstillede sig mod dens Antagelse. 13. For det første kunde denne Jndvending giøres mod denne Hypothese, (som man antog for at opløse denne Verdens Gaade), at allerede Betragtningen af denne Deel af Verdens Beskaffenhed, som vi beboe og som vi kiende, taler derimod; da de levende Væsneer, som opholde sig paa den vel besidde Evne til at modtage Udvikling; men dog kun i en vis Grad og til en vis Tid naar hiint er opnaaet, og denne kommen, saa udvikle de sig ikke allene ikke mere; men saa svækkes de, deres Kræfter aftage indtil de tilsidst for vore Blikke aldeles opløses og undergaae. 14. Men føler man ikke herved, at Aarsagen til at Udviklingen her standser er den, at de Kræfter, som ere virksomme her i Jordlivet arbeide med et materielt Stof, som kun er tilberedet til at modtage en vis Grad af Forædling. Menneskenes aandelige Væsen kunde uafbrudt vedblive at modtage nye Forestillinger og forøge sin Tankerig, dom i det Ubegrændsede, naar kun ikke det sandselige Organ, hvoraf det betiener sig var til Hinder, men ligesom den i Legemerne virkende Kraft, stedse tiltager sig flere materielle Partikler, saa bliver Legemet et fastere, stivere og et mere brugeligt Redskab for Siælen, (thi Alderdommens Død bevirkes egentligen ved en altfor stor Sammentrængelse af de legemlige Bestanddele). Man kan derfor ikke anderledes tænke sig den Udviklings Proces, som foregaaer med de intellectuelle Kræfter end saaledes: at naar de have udrettet med det materielle Stof, der tilbydes dem i denne Verden, alt det som de kunne, saa træde de ud af den nærværende Tingenes Orden for paa os ubekiendte Veie at fortsætte deres UdviklingsProces i en heldigere og fuldkomnere Tingenes Orden. Erfaringen viser det allerede saa ofte heri Jordlivet, at et Væsen som paa eet Sted kun kan opnaae en vis Grad af Udvikling, kan ved at forsættes et andet Sted hen, opnaae en langt fuldkomnere. (Dette er Tilfældet baade med Mennesker, Dyr og Planter). Var der desuden ikke andre saadanne Udviklingssteder til end Jordlivet, saa vilde dette i mange Henseender vise sig som en aldeles, hensigtsløs Jndretning; thi hvilken Hensigt kunde da de utallige Menneskers Tilværelse f. Ex. have, som bortdøe som Børn, MenVed denne Udtrædelse af Jordlivet, og Hensættelse i en anden Udviklingstilstand aabnes for de levende Væsners Udsigter til at træde i Forbindelse med alle øvrige Verdener, og saaledes til efterhaanden at lære stedse flere af Skaberens Underværker at kiende. At denne Løsgiørelse fra Jordlivet er forresten forbunden med Ubehageligheder, maae ikke forundre os, da disse ubehagelige Fornemmelser staae i Forbindelse med deres moralske Udvikling og Dannelse. 15. Men imod denne Theorie: at Kræfternes successive og ubegrændsede Udvikling er Planen for Verdens Frembringelser, kan endnu giøres en anden tilsyneladende vigtig Jndvending; man kunde nemlig spørge, naar det er Skaberens Hensigt, at de levende Væsner skulle uafladelig modtage en stedse større Udvikling og Fuldkommenhed, hvorfor har han da ikke strax forundet dem den Fuldkommenhed han vil tilstaae dem, hvorfor har han frembragt det Slettere, da han strax kunde have frembragt det Fuldkomnere? Svaret er ikke vanskeligt at finde. Da den Uendelige ikke kunde frembringe det Uendelige; men blot det Endelige, saa vilde selv den største uforanderlige, bestemte og medskabte Fuldkommenhed, dog blive kun en Nærmelse til hans Væsen. Desuden befordres det Heles Fuldkommenhed ved den mueligste Forskiellighed, ved at Verden er ligesaa varieret som at Gud er et enkelt Væsen; og har man desuden fattet Begrebet om moralsk Fuldkommenhed, som den høieste af alt, saa lader den sig ikke tænke uden ved de Væsners egen og frievillige Fremstræbelse til moralsk Værdighed, og derpaa følgende og dertil svarende Lyksalighed. Maskinnagtige Væsner kunne tænkes frembragte strax til en beundringsværdig Fuldkommenhed; men moralske Bæsners Fuldkommenhed tiltager i Værd jo lavere den Standpunkt er hvorfra den har taget sin Begyndelse; da det Eiendommelige ved denne Fuldkommenhed er at den ikke er blot givet, men skal selv arbeide sig fremad. 16. Man kunde med sine Jndvendinger mod denne Theorie forsøge paa at trænge dybere ind i det Uendeliges Væsen. Man kunde nemlig sige: Har den uendelige Aand frembragt endelige Væsner fra Evigheden af, saa have de enten ikke successivt udviklet sig, eller de maatte være blevne uendelige, som det selv. Og har den ikke frembragt dem fra Evigheden af, hvorledes opløses da den Disharmonie i dens Væsen; at det fra Evighed af har været uvirksomt og kun til en vis antaget Tid er bleven det. Dette forvovne Jndblik af en endelig Aand i det Uendeliges Væsen lader sig vise tilbage med en fortient Spidssindighed: Vi finde allerede her i Verden en temporair Standsning i endelige Væsners Udvikling (f. Ex. ved en maadelig eller ved en urigtig Brug af fiin frie Villie, ved Døden og Overgangen til hiin Verden) og blot een Standsning, og hvor ofte kunne denne ikke antages at maatte finde Sted, vilde være tilstrækkelig til at det sig i det ubegrændsede, udviklende aandelige Væsen aldrig kunde naae den Uendelige. 17. Men man føler jo hvorhen man nu er kommen, nemlig paa Bredden af det Svælg, hvorfra den endelige Aand ærefrygtsfuld skal træde tilbage og hvor den kun bliver svimmel og bedøvet ved at ville nedskue i dets Dybheder, nemlig paa Bredden af det Uendeliges Hav, hvis Natur og oprindelige Forhold til det Endelige den ikke formaaer at udgrunde, hvor Tankerne om en evig Virksomhed, og en evig nye Frembringelse lige stærkt paatrænge sig Siælen, og lige meget synes at maatte høre til det uendelige Væsens Natur. 18. Det endelige Væsen kan kun gaae ud fra det Standpunkt i Tiden og i Rummet hvorpaa det er sat, herfra udsender det sine forskende Blikke; med Hensyn dertil ordner det sine Forestillinger; herfra er det at det skal giøre sig selv og den det omgivende Verden forklarlig. Men med sin Alen formaaer det ei at udmaale det uendelige Væsens Storhed eller med sin Spand at udtømme dets Dybheder. (Alle de Vanskeligheder, som ere forbundne med den naturlige Religion, eller med Theismen, udspringe desuden af det Feilgreb, at man istedet forat gaae ud fra sit nærværende Standpunkt og skue fremad vil begynde med at gaae tilbage med sine Undersøgelser til Væsnernes første Oprindelse og deres Forhold til Guddommen, hvorved man paatager sig det umuelige Arbeide, at ville udgrunde det Uendeliges Natur, istedet for at gaae ud fra sin egen Natur og Stilling i Verden, og den os omgivende Verdens Betragtning, og saaledes paa en endelig Vei nærme sig med sine Tanker til den Uendelige; paa denne Vei bliver alting klart, paa hiin alt dunkelt og tvilsomt, da det overstiger Menneskets Evner. Det er kun Tingenes Oprindelse, ikke deres Hensigt, som er os saa ubegribeligt. Vi kunne let overbevise os om, at Verden er et Værk af et viist, kiærligt og moralsk Væsen, endskiønt vi ikke kunne forklare os naar og hvorledes den er bleven frembragt; men det første er nok til vor Beroeligelse og Haab. At speculere over Tingenes Oprindelse bør man derfor ikke giøre til et Formaal, som man sætter sig for at opnaae; men blot til en morende Beskjæftigelse for Eftertanken. Man kan endnu tilføie: at det Undeliges Natur, og Verden som den Uendeliges Værk lader sig ikke udgrunde; men paa Verdens Betragtning fra vor endelige Standpunkt lader sig bygge en ligesaa sikker som beroeligende Troe paa Guddommen.) 19. Og fra denne Standpunkt betragtet kan den kun forklare sig sin egen Naturs og den det omgivende Verdens Gaade ved at betragte sig selv og Verden som i en fremskridende Stilling, saa at Veien gaaer igiennem en temporair Opløsning og tilsyneladende, men forbigaaende Undergang, til en stedse større Fuldkommenhed og Udvikling. Vi ere engang satte ind i denne Verden, vi maae betragte den som den er og paa vore Jagttagelser, videre bygge vore Slutninger. Om Jordklodens Bestemmelse. (Jndholdet af denne 8 er temmelig speculativt, og maae være det efter sin Beskaffenhed; den kan ogsaa godt, uden at tabe Sammenhænget for det Følgende, springes over af de Læsere, som ikke ynde en Kiæde af Betragtninger, hvori blot Tænkekraften og ikke Jndbildningskraften eller Følelsen bevæger sig). Da Mennesket ikkun er istand til at giøre sig nogenlunde tydelige Forestillinger og den Planet, som det selv beboer, da Synet af de øvrige den omgivende Verdener kun vise sig, for det som det Store, det Regelmæssige, det bestemte Love Underkastede og det Harmoniske, der styrker dets Haab og Tillid til Naturens og Alverdenens uendelige Aarsag og tildeels begrunder Troen derpaa, og indgyder det Forsikkringen om at der ogsaa hersker Regelmæssighed og Harmonie i dets egen og dets Medskabningers Natur, og da det ikke er det det forundet at trænge ind med sine Blikke i det Jndvortes af disse Verdener selv, saa nødes det til at indskrænke sig med den videre Betragtning over denne Theorie, som det har fattet for at opløse denne Verdens Gaade: at det Endelige ved en bestandig Udvikling nærmer sig den Uendelige, til Jorden selv for der at overlade sig til sine Beskuelser og Formodninger om de Udviklinger, hvortil samme er bestemt. 2. Da den Planet vi bebeoe, er ingenlunde af en fast og uforanderlig Beskaffenhed; men da den bærer de tydeligste og imodsigeligste Vidnesbyrd, i sit Skiød paa, at den har giennemgaaet de største Revolutioner og indeholder Spiren og Midlerne i sig til stedse flere paafølgende, saa opstaaer den ikke usandsynlige Formodning, om ikke Jordens Legeme selv er bestemt til, ved stedse paa hinanden efter visse Tidsrum følgende Revolutioner, at udvikle sig fra en mindret til en høiere Fuldkommenheds Tilstand, saa at den ved enhver saadan Revolution bliver beqvem til en Boepæl for stedse fuldkomnere Beboere. Den synes ogsaa saaledes at have været først en Boepæl for blotte Søedyr, siden for fuldkomnere Dyr, tildeels af collossalske Masser, i en Tidsalder da Menneskene ikke levede paa den; ligesom den nu er bleven det for Menneskene. Naar Jorden har opnaaet den høieste Cultur, som Menneskets Haand formaaer at give den, og Menneskeslægten har udbredet sig i et saa stort Antal over Jorden, som det er mueligt for denne at modtage, (thi ogsaa i Menneskeslægtens Forplantelse ligger et Udviklings Princip grundet, som maae tilsidst sprænge sig selv ligesom i Menneskets Legeme, hvilket tilsidst forgaaer af Overfyldning eller af en Constipation af de faste Deele), saa kan Jordens Legeme maaske lignes ved en moden Frugt, der falder af Skabningens Træe, for at opspire paa nye i en herligere og skiønnere Form. (S. d. Bog 1 Bd. No. 27. 28. Side 109, ligeledes Side 16.) 2. Var den Kraft, (som vi kalde Tyngden), hvilken forener det materielle Stof som udgiør Jordens Masse tilligemed alle de det iboende Kræfter til eet Legeme, tillige en organiseret Kraft, saa kunde man antage, at der laae i den selv en indvortes Grund til dens successive Udvikling, en Bestræbelse for at forædle den selv, og alle de den tilhørende Deele. – Man har en Grund til at antage dette, da dette indvortes Udviklings Princip er en Egenskab, som udmærker Skaberens Værker, fremfor Menneskets. Mennesket er saaledes selv et sig physisk og aandeligt udviklende Væsen. (Omdenne Forestilling er handlet udførligt d. B., S. 8185, vist med mere Phantasie end med physisk Jndsigt; men ofte har i Videnskabernes Rige, den phantasiefulde Ahnelse foregaaet den videnskabelige Erkiendelse; hiin udspringer af et Overblik af det Hele, denne af den roelige Forskning i det det Enkelte.) See ogsaa 1ste Bd. af dette Værk No. 37–38, Side 151, og No. 5960, Side 235. 5. Skulde man, ved at betragte nøiere Jordens og de Forandringers Beskaffenhed, som foregaae paa den, forsøge paa at giøre sig en tydelig Forestilling om hvori denne Udvikling bestaaer som finder Sted paa vor Klode; saa bliver den Formodning den rimeligste, at den bestaaer i, at de Kræfter, som ere underordnede Jordens almindelige Kraft ved en successiv Udvikling bestræbe sig for at løsgiøre sig fra Jordens Legeme. (Endskiønt de aandelige kun med den Bestemmelse ligeledes at forlade det; de organiske kun for at bringe sig i en friere Stilling.) Da Jorden ikke er saaledes indrettet, at den kan tiene til et fuldkomment lykkeligt og smertefrit Opholdsted for nogen levende Skabning, saa er det i sig selv passende, at der er anviist de levende Væsner den Bestemmelse successive at løs giøre sig fra en Klode, hvorpaa denne deres Grunddrift (til Velbefindende og Lyksalighed) ingen fuldkommen Tilfredsstillelse kan finde, og at denne Klode selv er bestemt til at være en saadan Løsgiørelses Kampplads uagtet de levende Væsner ikke selv kunne indsee denne deres Bestemmelse og derfor gjerne ville forblive paa det dem anviste interimistiske Opholdsted, saa at Ahnelsen om denne høiere Bestemmelse kun er Enkelte af de dybere Forskende forbeholden. 3. En saadan Stræben efter en større Udvikling eller Selvstændighed, efter en friere Tilstand, som tilsidst leder til en Løsgiørelse fra den almindelige Jorden beherskende Kraft og fører tilsidst til en Overgang til en høiere Tingenes Orden, aabenbarer sig virkelig i hele Jordens Natur og alle paa den forekommende Phoenomener; men maaskee kun tildeels som et Forbillede. 6. Selv den uorganiske Natur viser en Bestræbelse for at gaae over i den organiske, og at forsætte sig i en friere Tilstand. De fastere Natur legemer gaae successiv over til en løsere Form (ved Forvittringen). Fossilet giør sig ved sin Krystallisation, ligesom denne bliver fuldkomnere, til et stedse meere særskilt Legeme. De uorganiske Naturlegemer antage ved at gaae over fra en flydende til en fastere Tilstand, Planternes dentriske Form, og blomsterdannede Bygning; da de ikke formaae at forvandle sig til Planternes Væsen; og hvem veed dog om ikke de lavere Ordener af de cryptogamiske Planter fremkomme, ved en Overgang fra den uorganiske til den vegetabile Natur(f. Ex. Skimmelen, de røde Svampe paa Sneen o. s. v.); saa at bundne organiske Kræfter kunne ved de anorganiske Legemers Opløsning løsgiøres og udvikles. Den Kraft, som virker i Planternes Legeme, har allerede forsat sig i en friere Tilstand, vel er den bundet med sin Virksomhed til et bestemt Sted; men den raader dog over de nærliggende anorganiske Dele, og tager dem under sit Herredømme; den udstrækker med større Friehed sine Grene og Blade i den bevægede Luft, som de vilde hæve sig over Jorden, og hvor ofte søger den ikke nu ved Bevægelser som have en Lighed med Vilkaarlighed, og med Følelse, at nærme sig det dyriske Livs større Fuldkommenhed og Friehed? 8. J Dyrelivet ere kun faae Arter bundne som Væxterne til et vist Sted; med Friehed kunne de fleste bevæge sig over Jordens Overflade; mange kunne endog hæve sig over den og let og frit svæve i den tyndere Dunstkreds, som omgiver dem; det er en Begyndelse til og et Forbillede paa den Løsgiørelse fra Jorden, som forestaaer de Væsner, som beboe den. 9. Dyrene ere vel mere selvstændige og frie; men de bindes dog ved Drifter, imidlertid sættes de dog ikke i Virksomhed ved umiddelbare Naturlove, men ved Forestillinger, som i større eller mindre Klarhed, vise sig for deres Siæl. Den Kraft, som bestemmer deres Væsen, har udviklet sig meere hos dem som en aandelig Kraft eller viser sig saaledes, og er derfor mere vilkaarlig og frie i sine Bevægelser; de forandre deres Retninger uophørligt, eftersom nye Forestillinger tilbringes deres Siæll. Dyrene nærme sig i forskiellige Grader til Menneskenaturens Fuldkommenhed og i nogle Arter erholde Forestillingerne en temmelig Grad af Liv og Klarhed: Al Naturen trænger sig saaledes op indtil den naaer Menneskenaturen; der som den modne Frugt hænger paa Ydergrenene af Jordens Træe og bereder sig til at modnes og at affalde, for at fremspire paa nye i en fuldkomnere Livets Have. Med alt dette er det ingen Følge, at de aandelige Kræfter, som vi kalde Siæle, er Jordkloden egentlig tilhørende og udvikle sig af dens Skiød, som de organiske. Det er udentvivl med temmelig antagelige Grunde, d. B., 1 B., S. 22224, godtgjort, at Siælene forbinde sig med de organiske Legemer efter Fødselen eller i dens Øieblik for at udvikles med dem og saa forlade dem.) 10. Dyreverdenen maae antages at have to bestemte Formaal: En vis bestemt Udvikling, som den ethvert Jndividuum oplivende Kraft modtager ved at gaae indhyllet, i den det tildeelte Organisation, Jordlivet igiennem. Denne Udvikling er bestemt, thi det staaer ikke i Dyrets Magt at give sig selv en større, eller at bidrage dertil. Den Dyret iboende Kraft erholder en Udvikling ved at betiene sig af sit Legeme efter sin OrganisationsBeskaffenhed, ved at forskaffe sig sin Føde, og at bekæmpe sine Fiender. Dets aandelige Kraft, avancerer desuden fremad; især i de høiere Classer; thi Dyrene lære af Erfaringen og de ældre Dyr ere klogere end de yngre. 11. Men Dyreverdenen er især lagt an paa at frembringe Organisationer af sin egen Natur, eller at forplante sine Lige; langt flere end der virkeligen komme til at gaae den anviste Bane i Jordlivet igiennem. Dyrene synes i denne deres Forplantelses=Beskjæftigelse, at gaae deres vigtigste Udviklings-Periode igiennem; thi ingen Forretning beskjæftiger dem meere; giennemtrænger den mere med Liv og Følelse end denne. Men hvorfor blive disse utallige Dyr frembragte, som aldrig opnaae deres Livs Fuldkommenhed, og som saa hurtigt rykkes ud af Livet i den tidligste Alder, og hvad bliver der af Dyret selv naar det har opnaaet sit Jordlivs Modenhed, falder dette da ogsaa af Jordens Træe og sættes hen i en anden Verdens Have, eller gaaer det over i fuldkomnere Organisationer her i Verden, som f. Ex. Dyret af en lavere Classe ind i det af en fuldkomnere; Dyrene af de fuldkomneste igien til Menneskenaturen, thi spildte og tilintetgjorte kunde disse Udviklinger af Kræfter, som foregaae i Dyreriget, dog ikke blive; hvilket den Uendeliges Viisdom ei kan tillade. – Dette er atter et af denne Verdens Mysterier. Det har meget for sig af hver Classe af Skabninger, har sin egen Udviklings Proces og sin egen høiere Tilstand, hvori den kan fortsætte den, saa at forskiellige Sphærer af Væsner træde ud af Jordlivet efter hinanden. 12. Men Dyreverdenen har som Menneskene turen et Pant paa Fortsættelsen af sin Tilværelse i sine Lidelser. En af Hensigterne af Dyrenes Tilværelse paa Jorden er vist deres Lyksalighed; de nyde unægteligt ogsaa meget Godt paa Jorden men deres Glæder ere ikke saa overveiende, at de kunde være et uendeligt Væsen værdigt at skabe dem, som et blot Livets Spil. Saasnart dette Væsen har underkastet en Skabning Lidelser, saa har det tillige givet det Pantet paa dets Vedvarenhed, da det saa har underkastet det den nødvendige Betingelse for dets Udvikling. 15. Ledsagede af denne Betragtning kunde man maaskee holde sig til den Formodning: at Vedvarenheden af Væsnernes Tilværelse først tager sin Begyngelse i Dyreverdenen, da Livets, og med det Lidelserne først begynde i denne, da de aandelige Kræfter give sig i dem først tilkiende, hvilke ere beqvemme til en stedse videre Udvikling; derimod at de physiske og organiske Kræfter, endskiøndt i sig selv uforgiængelige, ere bestemte til kun til en vis Til og i en vis Grad at virke i en vis Form, for paa nye at fortsætte deres Virksomhed forfra, naar denne bliver opløst og tilintetgjort. 14. At Dyrenes Lidelser ofte ere store er allerede flere Steder bemærket, ligesom at man ikke maa giøre sig overdrevne Forestillinger om dem; thi Lidelserne kunne ligesaalidet som Glæderne opnaa nogen høi Grad, hvor Frygt og Kummer eller Haab og Sammenligning ikke kunne finde Sted, de ere imidlertid store nok til at de kunne opvække vor Deeltagelse. Disse medlidende Følelser, som Betragtningen af Dyrenes Lidelser opvække hos Menneskene og maaskee selv hos høiere Væsner end Menneskene kunne være en Aarsag til at disse Lidelser kunne være forbundne med deres Ophold til Jorden; ligesom at den uafladelige Kamp, hvori Dyrene ere stædte med dem selv indbyrdes, og med den physiske Verden, kan være et Hoved middel til deres aandelige Krafts Udvikling. At de tiene til Føde for hinanden befordrer deres Mængde og letter deres Død; men er dog altid smerteligt, og ofte ere saadanne Lidelser med Hensigt lagte ind i Dyreverdenen, som betragtede isolerede maatte synes at være grusomme (f. Ex. Jndvoldsorme, Qvægets Plage af Myg og Fluer, Dyret i Elephantens Snabel &c.). Dyreverdenens Beskaffenhed maae derfor betragtes fra en høiere Synspunkt end den blotte Beskuelse fra Jordlivets Standpunkt kan tilbyde, naar den uendelige Viisdom og Godhed skal retfærdiggiøres. Om Menneskets Bestemmelse for Jordlivet. Da Dyrene ikke kunne tænke, saa kunne de ikke heller besvære sig over deres Tilstand, men oprykket til en fuldkomnere Natur staaer Mennesket, endskiønt endnu halvt Dyr, allerede paa et høiere Standpunkt, hvorfra det kan begynde at giøre sig en Jde om Opløsningen af Jordlivets Gaade og overlade sig til beroeliggende og haabefulde Forestillinger. Som Mennesket maa gaae ud fra sig selv for at forklare sig Verdens Beskaffenhed og Aarsag, saaledes maa det ogsaa gaae ud fra det tydeligere Begreb det kan giøre sig om Verdens Beskaffenhed og Bestemmelse for at forklare sig sin egen Bestemmelse. 2. Naar Mennesket vil opklare sig det vigtige Spørgsmaal om sin Bestemmelse, eller giøre sig Regnskab for, hvorfor det er her i Verden, saa vil det erkiende Sandheden af to Sætninger, først at denne Undersøgelse kunde slet ikke foretages, naar det ikke først havde overbeviist sig om, at det selv og Verden er et Værk af et fornuftigt Væsen; thi var det selv og Verden et Værk af et blindt Tilfælde, eller af en ubevidst Natur-Nødvendighed, saa var der slet ikke at tænke paa nogen Hensigt med dets Tilværelse eller paa at det havde nogen Bestemmelse. Og for det andet, dersom det først erkiender sig selv og Verden for at være et Værk af et fornuftigt Væsen, saa bliver Opgaven om dets Bestemmelse saaledes at løse for Mennesket, at det kan bringe Menneskelivets Phoenomener i Forbindelse med hvad der kan sømme sig for den Uendeliges Viisdom. Man kan observere herved en besynderlig Jnconseqvence i de Naturkyndiges Forhold, de spørge idelig om Hensigterne i Naturen, giøre sig bestandig Umage for at forklare, hvorfor dette eller hiint er saaledes indrettet: hvorved de tydelig lægge for Dagen, at de betragte Verden som et Værk af et fornuftigt Væsen; men naar de tale om Tingenes Aarsag, saa nævne de det Ord Natur istedet for Gud, ligesom en blind Nødvendighed var Aarsag til alt. Denne Unode giør ubødelig Skade; thi derved svækkes Følelsen, og Tilbedelsen ved Naturens Studium og Menneskenes Mangfoldighed bliver ligegyldigt ved det og fiernes fra det; thi den menneskelige Siæls Svaghed giør det fornødent, at den uafladelig bliver paamindet om, at hvad den seer omkring sig er et Værk af et aandeligt Væsen.) 5. End videre vil man erkiende, at denne Opgave, om den menneskelige Naturs Bestemmelse er en mangesidig Qvæstion; thi da Mennesket er et Væsen, som er af en sammensat Natur og staaer i forskiellige Forhold, saa kan det ogsaa have mere end een Bestemmelse her i Jordlivet. Saaledes kan Mennesket have en physisk og en aandelig Bestemmelse; da det er baade et physisk og aandeligt Væsen; en Bestemmelse med Hensyn til sig selv, og en anden med Hensyn til sine Medskabninger (da det ikke befinder sig i Jordlivet i et isoleret Forhold) ja maaske selv med Hensyn til Væsner, som ere ophøiede over Menneskenaturen; og endelig en Bestemmelse med Hensyn til sin nærværende Tilstand eller til Jordlivet og tilligemed Hensyn til en anden Tilstand, hvori det mueligen engang kan komme, naar det har forladt Jorden. 4. At Mennesket har en physisk Bestemmelse er afgjort, da Mennesket er for endeel et physisk Væsen. Da Mennesket er et Dyr, saa har det ogsaa et Dyrs Bestemmelse. Det skal fødes, være Barn, voxe, modnes, ældes og døe, som dette; det skal ernære sig og forplante sig som Dyret. Under alle disse Forandringer er det bestemt til at nyde mangehaande Glæder; men tillige ogsaa til at giennemgaae mangehaande Lidelser; nogle af dem kan det vel undgaae ved at gjøre en rigtig Brug af sin Fornuft; men mange ikke. Ved at fødes, ved at faae Tænder, ved Alderdommen og Døden er det underkastet store legemlige Lidelser; Qvinden føder sine Børn med Smerte. Den omgivende Natur paadrager Mennesket store Besværligheder og Lidelser; deels ved det at den nøder Mennesket til møisommeligt Arbeide, og deels ved at den virker ofte saare ubehageligt og skadeligt paa dets Legeme og forvolder store Uordener i det og som ere af den Natur, at Mennesket enten aldeles ikke formaaer at undgaae dem, eller ikke har den fornødne Jndsigt dertil. Mennesket kan saaledes med Hensyn til sin physiske Natur ikke have den Bestemmelse at det skal nyde lutter Glæder i Jordlivet; thi lad disse ogsaa være overveiende over Lidelserne, saa er det dog ligesaavel bestemt til at gaae disse Lidelser igiennem som til at nyde hine Glæder; Besværligheder og legemlige Lidelser ligge planmæssigt i Anlægget til det menneskelige Liv. (Der gives desuden en anden Betragtning som maae overbevise os om, at det sandselige Gode ikke kan være Midlet til at tilfredsstille Menneskets naturlige Tilbøielighed til Lyksalighed; thi det sandselige Gode har den Mangel ved sig, at det for det meste kun kan nydes isoleret og med Udelukkelse af andre, saaledes Vellyst, stor Ære og Rigdom, thi naar eet Menneske skal nyde det, saa maae et andet miste det; skal een være riig og æret, saa maae mange være ringe og fattige. Derimod de aandelige Glæder eller de sandselige, som nærme sig til det aandelige, kunne nydes af alle paa engang og uden at man tager noget til sig og fra nogen: Som f.Ex. Vellyd, Øiets Glæder, Kiærlighed og Speculation. Alt Jordlivets Gode har desuden den Egenskab ved sig, at det altid forekommer større og meere ønskværdigt saalænge det nydes blot i Jndbildningen end naar man virkelig faaer det; men saa længe det blot nydes i Jndbildningen, eller er Gienstanden for et Ønske, saa er Tanken om det forbunden med en Ubehagelighed, fordi Ønsket endnu er uopfyldt, saa at den blotte Forestilling om det, ikke heller kan giøre Mennesket lykkeligt.) 5. Menneskets physiske Bestemmelse her paa Jorden er saaledes: legemlig Udvikling til et vis Punkt, og derpaa Stilstand i denne Udvikling, Opløsning og Undergang; fremdeles Nydelse af mange og mangehaande legemlige Glæder; men tillige forbundne med mange legemlige Ubehageligheder og Smerter og med en møisommelig Anstrængelse af de legemlige Kræfter. Men foruden denne Bestemmelse har Mennesket en anden vigtig physist Bestemmelse her paa Jorden; nemlig Forplantelsen af sin Lige. Af de mangfoldige Anlæg og Tilberedelser, som ere gjorte dertil saavel i Planteverdenen og Dyreverdenen, som i Menneskenaturen, sees at Frembringelsen af nye Organisationer er en Hovedbestemmelse for vor Planet. Alt er lagt an paa, alle Tillokkelser ere anvendte paa at formaae de organiserede Væsner til Handlinger, hvorved deres Art forplantes. Mangfoldige flere Jndividner skulle træde frem paa Jordens Skueplads end som kunne erholde den fuldkomne Udvikling, hvilken kun nogle af dem kunne erholde paa Jorden. - Dette er ikke mindre Tilfældet i Menneskelivet end i Plante- og Dyreverdenen; thi den halve Deel af de Mennesker som fødes, døe som Børn. Da Udviklingen af en Mangfoldighed af Organisationer er en Hovedbestemmelse for Jorden og da Anlæget er gjort til, at Livet meere skal fremtræde i en større Fylde og Overflødighed end til at de levende Væsner skulle opnaae en meget fuldkommen Udvikling, saa er Forplantelsen af sin Lige bleven en Hovedbestemmelse for Menneskelivet. Denne hele hemmelighedsfulde Generation i Naturen og Organisationers Udvikling af Organisationer, indeholder Vinket om det fuldkomnere Udviklings Princip, som er foreskrevet alle aandelige Væsner. Vi kunne formode, at i den tilkommende Verden hører Udviklingen af andre Væsner op og kun Udviklingen af vort eget Væsen, bliver tilbage. J det ufuldkomnere Jordliv tiene de organiske Væsner for en stor Deel til at udvikle andre Organisationer, og deres egen aandelige Udvikling bliver kun svag. J Aandeverdenen vil formodentlig dens Medlemmers eneste Bestræbelse blive at udvikle og danne sig selv, undtagen at maaskee aandelige Væsner kunne i hiin Verden erholde den Bestemmelse at veilede og danne de yngre og mindre dannede Væsneer, som træde umodne ud af Jordlivets Skole, dog herom siden.) 6. Men da Mennesket er foruden at være et physisk tillige ogsaa er et aandeligt Væsen, saa har det ogsaa, foruden en physisk, tillige en aandelig Bestemmelse, ligesom Menneskets physiske Væsen kan modtage en vis Udvikling, saa kan dets aandelige Væsen ligeledes modtage en saadan. Man kan sige, at hele Jordlivets Jndretning er lagt an paa at udvikle Menneskets Aandskraft, da det nødes ved alle de Foretagender, som dets physiske Vel udkræver, til at bruge sin Fornuft og anstrænge sin Eftertanke. Altid har Mennesket nok at tænke paa, f. Ex. for at kjæmpe imod skadelige Dyr og Planter og mod alle Naturens og Menneskelivets Difficulteter. En stor Deel af de Ubehageligheder og Lidelser, som møde i Jordlivet enten Mennesket selv eller andre, ere Midler til at nøde det til at bruge sin Forstand. J denne Beskaffenhed ved det ubehagelige i det menneskelige Liv opdager man en velgiørende, og en planmæssig Hensigt. Hele Naturens Jndretning er lagt an paa at vække Menneskets Nysgierrighed, og at tilskynde det til Grandskninger; den indeholder en saadan Blanding af Lys og Mørke, at Menneskets Lyst til at tænke hverken kan svækkes eller tilfredsstilles. Verdens Aarsag har nedladt sig til at giøre Naturen fattelig for Mennesket ved at indføre Arter og Slægter, Ligheder og Overeensstemmelser, saa at Mennesket slet ikke taber Modet ved at tænke paa den; og den har tillige giort denne Verden saa riigholdig, forviklet og hemmelighedsfuld, at Menneskets Fornuft aldrig kan formaae at udtømme det Tankeforraad, den tilbyder. 7. Jmidlertid uagtet det er en tydelig Bestemmelse, som er anviist Mennesket i Jordlivet, at det skal lære at bruge sin Fornuft og udvikle sit aandelige Væsen, saa er det dog ikke mindre tydeligt, at det ikke er Hensigten, at Menneskene skulle her i Verden opnaae nogen høi Grad af aandelig Fuldkommenhed, af Kundskab og Viisdom; thi ikke at tale om, at mange Mennesker have af Naturen kun en svag Aandskraft, som ikke kan modtage nogen høi Grad af Udvikling, saa har desuden Menneskesiælen aabenbart en dobbelt Bestemmelse, nemlig foruden sin aandelige tillige at virke som physisk Kraft paa og i sit Legeme, ved at sætte det i en Bevægelse og ved at restituere det (hvilket fornemmelig synes at finde Sted i Søvnens Tilstand) Livets Stilling, den Nødvendighed for de fleste Mennesker at beskiæftige sig med legemlige Arbeider for at erholde deres Underholdning, hindrer dem ogsaa fra at modtage en høi Grad af Aandscultur. Den Svaghed i Menneskesiælen, at den forglemmer hvad den lærer, at dens lyse Jdeer efterhaanden forbunkles, at den ikke formaaer at oversee mange Ting paa eengang, ere væsentlige Hindringer for det aandelige Væsens Udvikling. Meget lærde, tænkende, og kundskabsrige skulle Menneskene ikke blive; men de skulle lære i Livets Skole at bruge deres Eftertanke og deres Overlæg. (Vi kunne ogsaa i denne Henseende fuldkomment trøste os; thi alle de Kundskaber vi kunne indsamle os her i Verden ere vel enten i sig selv en Ubetydelighed, eller ville i det mindste blive det med Hensyn til vor tilkommende Tilstand; en Udvikling af vore Organer kan giøre paa engang dem alle overflødige. Hvad var f. Ex. Menneskenes astronomiske Kundskab før Copernicus, naar et uvidende Menneskes Aand, som dengang var bleven sat udenfor Jorden, saa vilde den strax have fattet det Hele bedre end Tycho, og ved en Forhøielse af Organerne kan en Bondes Siæl blive i et Øieblik bedre Physiker end Newton. Men en Udvikling her i Livet af Siæleevnerne selv, som kan være til Fordeel i hiin Verden, er tænkelig, og den kan gives i enhver Stand og i enhver Livets Stilling; thi det er ikke blot Læsning og Studering, som udvikler og uddanner Menneskets Aand; Livets Erfaring, de daglige Forretninger, mødende Vanskeligheder ere ligesaa tienlige dertil, og ofte i en langt høiere Grad.) 8. Foruden at Mennesket har en Bestemmelse her i Jordlivet med Hensyn til sig selv, som deels er legemlig, og deels aandelig; fordi Mennesket er et dobbelt Væsen, deels et physisk og deels et aandeligt, saa har det desuden en Bestemmelse med Hensyn til andre Væsneer, en Bestemmelse, hvilken dens personlige Bestemmelse ofte bliver underordnet. Det gaaer med Menneskene som med alle øvrige Ting i Naturen, de have en dobbelt Bestemmelse, deels med Hensyn til dem selv og deels med Hensyn til andre Væsner. Alt det Anorganiske og Livløse, den hele min ralske og vegetabile Verden er unægtelig blot til for de levende og følende Væsners Skyld, og dersom den endog har en individuel Bestemmelse, saa kan den dog ikke være nogen anden end den, at organiske Kræfter skulle successive udvikles af dem. - Da Dyrene ere begavede med Følelse, saa ere de unægtelig til for deres egen Skyld, især da de ere bestemte til at nyde Livets Glæder, og til at gaae en vis Udviklingsperiode igiennem; men de ere vistnok ikke mindre bestemte til at gavne deres Medskabninger, ved at tiene dem til Føde, og Menneskene i Besynderlighed ved desuden at giøre dem Nytte med deres Kræfter og øvrige Egenskaber. Paa samme Maade ere Menneskene bestemte til ikke allene at leve her paa Jorden for deres egen Skyld, men tillige for deres Medmenneskers Skyld. Al Naturen, den livløse og den levende, er bestemt til Menneskenes Nytte; men Menneskene ere ikke væsentlig bestemte til at tiene eller være til Nytte for Naturen undtagen for de Skabninger, som ere af samme Natur som de selv. 9. Men Mennesket er ogsaa ligesaameget til forat gavne de Skabninger, som ere af den samme Natur som det selv, som for sin egen Skyld. Det er saaledes bleven en Hovedbestemmelse for det at producere sin Lige og saaledes at blive en Aarsag til deres Tilværelse; de Anlæg, som ere gjorte i Menneskenaturen for at drive dem til dette Formaal, ere beundringsværdige. – Det er deres Bestemmelse at sørge for de Mennesker, som de give Livet, indtil de naae den Alder at de kunne sørge for sig selv. - Det ene Kiøn og den ene Alder behøver den andens Biestand. – De menneskelige Fornødenheder ere saamange og forviklede at Menneskene ideligen trænge til hinandens Hielp; der kunne møde saamange Ubehageligheder i Livet, Trang, Svaghed og Farer at Menneskene ikke kunne undvære hinanden, og Jorden er bleven given en saa afvexlende physisk Beskaffenhed, at det tydeligt sees at Anlægget er gjort i det menneskelige Liv til at alle Jordens Beboere skulle indbyrdes. være til for hinandens Skyld. (Kan nogen Erkiendelse mere tiene til at overbevise os om, at Verden er et hensigtsmæssigt Værk, et Værk af et alviist Væsen.) Desuden viser Menneskets medfødte Trang til Selskabelighed hvormeget Menneskene ere bestemte til at leve den ene for den anden. (Ogsaa Dyrene føle en Trang til hinandens Omgang, ogsaa de hielpe hinanden og staae hinanden bie i mangehaande Tilfælde; men deres indbyrdes. Forbindelse er dog langt svagere end Menneskenes; for det meste leve Dyrene isolerede, og maae hielpe sig selv, imedens Menneskene bestandigen maae hielpe hinanden; dette viser et langt høiere Anlæg i Menneskenaturen. See om alt dette d. B. S. 10. Ligesom den sandselige Verden, hvori Mennesket lever, skienker det mange Glæder, saa er det samme Tilfældet med det selskabelige Liv, hvori det befinder sig; at hiint og dette skal bidrage til dets Velbefindende og dets Lyksalighed er unægteligt een af Jordlivets Hensigter, allerede Menneskets Trang til selskabelig Omgang, viser hvormeget det biedrager til dets Velbefindende; Elskov, Familieglæder, Venskab, Samtaler, fælles Assistence i Livets Beskiæftigelser, hvilken riig Kilde indeholder det ikke til Glæder, at Menneskene skulle nyde megen Lykke i hinandens Omgang er unægteligt een af dets Bestemmelser i Livet. 11. Men det gaaer med det selskabelige Liv, som med det physiske; lutter Glæder skiænker det ikke Menneskene; ogsaa mange Lidelser ere deri tilberedte for Jordens Beboere, og høre ligesaa væsentligt til Menneskenes Bestemmelse som Glæderne. Med Smerte føder Qvinden sit Barn med Møie opdrage Forældrene deres Børn, og forsørge deres Familie. Vore Medmenneskers Lidelser bekymre os, deres Tab saarer os dybt, og hvormeget lide ikke Menneskene indbyrdes under hinandens Uforstand, Svagheder og Lidenskaber; Ofte foraarsager den Forbindelse, hvori vi staae med vore Medmennesker os overveiende Gienvordigheder. 12. Hvad er da Menneskets egentlige og væsentlige Bestemmelse her i Verden, Svaret bliver: Den physiske Verden skal behage det; men ikke ganske; det selskabelige Liv skal skaffe det Glæder, men ogsaa Ubehageligheder; det skal lære noget her i Verden; blive klogere end det var da det traadte ind i Livet; men dog ikke i nogen høi Grad tænkende og oplyst Mennesket skal gaae meget igiennem i den Tid det skal leve paa Jorden og prøves paa mange Maa– Da Mennesket saaledes som et physisk og selskabeligt Væsen ikke er bestemt til at erholde nogen høi Grad af Lyksalighed eller nogen reen Lyksalighed, eller som et tænkende og aandeligt Væsen nogen høi Grad af Fuldkommenhed, saa maae man spørge er der da ikke noget andet, som Mennesket er bestemt til at være foruden at være lykkelig og kundskabsriig, noget, som det er ganske bestemt til at være, og som det staaer i dets Magt ganske at blive? 14. Vil Mennesket betragte sig selv nøiere, saa vil det opdage i sin Natur forskiellige Anlæg, og erkiende sig selv som et Væsen af en meget sammensat Natur. Mennesket betragter sig selv som et aandeligt Væsen, hvilket det maae erkiende at være sit egentlige Jeg; men føler sig tillige at være omgivet af en sandselig Natur, hvormed det staaer den nøieste Forbindelse, og som har en stor Magt over det (deels forsaavidt de udvortes Ting virke igiennem Sandserne paa Siælen, og deels ved det at de udvortes sandselige Jndtryk forarbeides og forbindes videre ved den indvortes Sandselighed eller Jndbildningskraft, og i denne træde i Forbindelse med Tilbøielighederne, hvilke sikkert have deres Sæde i denne.)