Viborger Samler, 1839-12-24
Kong Frederik den Sjette er død! Og Danmark sørger, At en Konge blev saa almindelig, saa inderlig, begrædt som Han, – det er længe siden! Men længe, endnu længere vil det vare, inden Han gaaer Folket af Minde. Thi Meget erindrer om Ham Hvor kunne vi glemme, at det var Ham, der forjagede den fremmede Leiesvend, at det var Ham, der betroede Landets Værn til Landets egne Sønner. Da kaldte Han og Kjøbstædborgeren til, ligesom Landboen, at værne og den fædrene Arne, det fædrene Hjem. Dette gjorde Han i det, i Danmarks Krønike evig navnkundige, Aar atten hundrede og eet, da Han endnu var Medstyrer i Landets Regimente. Men det er ikke blot de udvortes Ting og Jndretninger, der bevare os Hans Jhukommelse. Hvorhen vi vende Øiet møde vi Noget, som fremkalder Hans Billede. Her paa dette selvsamme Sted, hvor vi nu ere forsamlede, saae vi den gode Konge – det er kun faa Aar siden og det var den sidste Gang vi saae Ham her - dybt bevæget af hjertelig Glæde, da Hans kjære Viborgske Borgere havde reist Ham et Tegn paa den uskrømtede Hengivenhed, den rene Kjærlighed, der besjælede dem. Tegnet var lidet, maaskee, Men Ham var det kjært. Han havde os Alle kjær. Stormanden og Hyttens Søn stode Ham ligenær. Han havde eet Hjerte at skifte med os Alle Stedse tænkte Han først paa Andre, sidst paa Sig selv. Modgang hjemsøgte Ham fra Vuggen af og Lykken var Ham falsk. Men Hans Hjerte blev tro. Derfor vil hans Stierne skinne. Som Lyset paa Himmelbuen kaster sine Straaler i den lange, lange Afstand, saaledes vil Dit Navn, o Frederik den Sjette, tindre som en klar Stierne langt hen i den mørke Fremtid, naar vore Børnebørn længe smuldre i Graven. Kong Frederik den Sjettes Legeme hviler i den kolde Kiste, men Hans forklarede Aand skuer deeltagende ned til Dannerfolket. Og aldrig døer Troskab mod Kongen i de Danskes Bryst. Med urokkelig Hengivenhed, med tryg Tillid skue vi op til Den, som Forsynet har betroet Roret; til Kong Christian den Ottende, som nu er vor Enevolds Arve-Herre og Konge. Ham hylde vi Alle med det Borgersind, den undersaatlige Troskab, der stedse har havt hjemme i disse Lande Som ærlige Danske Mænd, ville vi Alle staae Ham bii Fredens som i Farens Stund. Men med Dem, med den væbnede Borgermagt, der er kaldet til at værne om retlig Orden og Landefred, vil Kong Christian, paa en særdeles høitidelig Maade, fornye det Baand, der eengang i farefulde Tider, blev knyttet af Hans Forgænger. Derfor har Han ladet udgaae sit Kongebud, hvilket Hans Søn, Kronprindsen, der er Overstbefalende over al Krigsmagt i Nørre-Jylland, har forkyndt mig. Efter dernæst at hiint Kongebud var oplæst og Hyldingseden aflagt, udbragte Hs. Hobhd. Hr. Kammerherren er 3 Gange gjentaget: "Længe leve Kong Christian den Ottende", der hver Gang besvaredes med et lydeligt Hurra. – Fra vor Bye blev med forrige Por afsendt en allerunderdanigst Lykønsknings- og Hyldings Adresse til vor allernaadigste Konge i Anledning af Allerhøistsammes Thronbestigelse. (Adressen skal senere vorde publiceret.) Dags Kjøbenhavnsposten indtraf først hertil henimod Middag. Den medbragte det No. af Bladet Kbhavnsp." der var Gjenstand for den i Gaarsavisen ommeldte, Cand. jur. Giødwad overgaaede, Høiesteretsdom.