Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-02-26
Blandede Efterretninger. Medlemmerne af den Kommission, som blev nedsat i Anledning af de i sidste Nummer af dette Blad omtalte Optrin i Skuespilhuset i Christiania d. 4de Nov. f. A., vare ifølge Kommissorium af 20 Novbr. 1827 Høiesterets-Assessor Præsident Langberg, og Høiesterets Advokat Petersen. Kommissionen var befalet paa det nøieste at undersøge og oplyse: a) Om Politiemesteren og hans Underhavende havde føiet de fornødne Foranstaltninger for at forebygge, forhindre eller standse de ved ovennævnte Anledning stedfundne Uordener, og om noget Attentat imod Lovene, det svenske Folks Værdighed og imod Halvøens tvende Kongerigers Regjering maatte have fundet Sted; b) Om benævnte Embedsmænd havde grebet de ved Lovene foreskrevne Forholdsregler til Forfølgelse imod de Skyldige, og c) Om der var Grund eller ikke til at kræve nogen offentlig Embedsmand eller Betjent til Ansvar for vedkommende Domstol, formedelst Mangel paa Activet eller Aarvaagenhed; hvorhos Kommissionen om foranførte Puncter havde at afgive underdanigst Beretning og Betænkning. 49 Personer bleve for Kommissionen fremkaldte. Blandt hvilke Politiemesteren, Byfogden, adskillige Embedsmænd, Kjøbmænd, Studentere o. fl. Af disse 49 Personer havde 3 ikke den Aften været tilstede i Skuespilhuset, 5 erklærede uforbeholdent at have pebet *), og de Øvrige havde deels applanderet, deels forholdt sig passive. Naar man sammentrænger det hele meget vidtløftige Forhør, saa vil man omtrent faae følgende Resultat: "De Pibendes Antal var stundom 2 a 4 og til andre Tider omtrent 10. Hvo de pibende Personer vare, kunde Politiet, ikke paa Stedet opdage, deels fordi Mængden, af Tilskuerne gjorde det umuligt at komme i en Hast fra et til et andet Sted, deels fordi de An gjældende skal have skjult sig bag andre Personer, og endelig fordi der i Nærheden af, hvor Nogen af Politiet opholdt sig, ikke blev pebet." Theater=Directeuren var iforveien, saavel ved anonyme Breve som ved mundtlige Tilsagn, da *) Blandt dem var Hr. Kauffeldt Fuldmægtig i Justits- og Politidepartementet. Han henhørte altsaa iblandt de Embedsmænd, som ifølge Grundlovens §. 22 kan afskediges af Kongen, efter at han derom har hørt Statsraadets Betænkning. Hvorvidt Pension, bør tilstaaes den saaledes afskedigede Embedsmand, afgjøres af det næste Storthing; imidlertid nyder han to Trediedele af sin forhen havte Gage. Han blev under 18de December 1827 afskediget. Man maa saaledes ansee ham som et Offer, der bragtes dem, der have gjort denne Sag saa farlig, og man maa ligemeget beklage hans og deres Ubesindighed. Stykket forhen var givet paa Frederikshald, underrettet om, hvad der vilde paafølge, hvis han opførte Stykket her, men han tænkte meest paa sin Lomme. Bibningen begyndte strax efterat Dækket var gaaet op og medens de første fremtrædende Skuespillere, der forestillede norske Bønder, endnu alene vare paa Scenen, og kunde det ikke skjønnes, at Pibningen blev stærkere, da de Skuespillere, som skulde forestille svenske Bønder, traadte frem og de hilsede paa hverandre indbyrdes;" forresten vedblev Pibningen med korte Mellemrum under hele Stykket, aldeles planløs, og uden noget Hensyn til, hvad som foregik paa Scenen. Da de, som ikke bifaldt denne Pibning paa en saadan Dag, "begyndte at ville overdøve den ved Haandklap og Bravoraab, saa ophørte den ogsaa for en Tid, dog varede det ikke længe førend Pibningen paany begyndte, og atter ligesom forhen overdøvedes, hvilket saaledes vedvarede vexelviis med korte Mellemrum det hele Stykke igjennem. Jmidlertid var der under hele Forestillingen en almindelig Virvar, saa at det var umuligt at fatte det allermindste af Stykket." – Forresten forefaldt ingen Uordener, og selv Hr. Lieutenant Rosenqvist har under Forhøret erklæret, at naar han "undtager, at han som Svensk fandt sig og sine Landsmænd fornærmede ved den omhandlede Piben, saa erfarede han forresten ikke, at der skeedte Noget, som kunde siges enten at stride imod Lovene eller at være fornærmeligt mod Regjeringen." Under hele Optrinet forholdt Politiet sig roligt og Politiemesteren erklærede: "at da der hverken i Christiania Byes Politie Anordning eller i nogen anden Lov indeholdes Forbud imod paa det her oprettede offentlige Theater at ytre Bifald eller Mishag med hvad der fra Scenen frembydes, ansaae han sig ikke alene berettiget, men endog forpligtet til at antage, at hvad der i saa Henseende er Skil og Brug paa andre Steder, hvor der haves offentlige Theatre, ogsaa maatte gjælde her, nemlig, at Pibning og Bifaldsyttringer taales, indtil det Modsatte ved Lov bestemmes. Ogsaa flere af de Jndkaldte erklærede: "at de heller ikke skjønnede, hvad Politiet i den Anledning skulde eller burde foretage, da Tilskuerne maa have Ret til ligesaavel at yttre sin Misnøie som sin Tilfredshed under et Stykkes Opførelse, og de troede, at dette var en Rettighed, som Tilskuerne paa ethvert offentligt Theater over hele Verden udøve, og de havde i Hamburg, Holland, England og Frankrig flere Gange været tilstede i Skuespilhusene, medens der blev pebet; og den Støi, som her fandt Sted den 4de November, er en yderlig Bagatelle i Sammenligning med hvad en af Deponenterne havde været Vidne til, i Særdeleshed i Aaret 1821, paa et af Theatrene i Paris. Kommissionen, som troede, at Øiemedet af nærværende Undersøgelse ved de afhørte Deponenters Forklaringer, kan ansees opnaaet, og som ikke har Anledning til at formode, at andre eller yderligere Oplysninger af nogen Vigtighed ville kunne erholdes, formeente at burde indtil videre indstille Undersøgelsen, for at afgive den underdanigste Beretning og Betænkning, som det naadigste Kommissorium tilholder."Man kan altsaa antage, at de Rapporteurer, der have givet denne Sag et saa frygteligt Udseende, aldrig have været paa noget Theater i Udlandet, (i Sverrige er det forbudt, at yttre Mishag ved Pibning), og derfor have troet, at Norges og Sveriges Forening svævede i samme Fare som Strømbergs Foreningsfest, og at de derfor maatte skrige Brand! Weinholds Jnfibulations-Jdee har virkeligen megen komisk Kraft, og det er Skade, at den ikke passer for Folketheatre, da den Decentzsom paa samme bør vises, forbyder at tale tydeligen om Sagen. Jmidlertid har Udbredelsen af saadanne Smaapjecer, som den Weinholdske, ogsaa sin alvorlige Side, og man fortæller et Tilfælde, hvor den nær havde kostet et ungt Menneske Livet. Bogen var kommen i Omløb i en Kaserne, og dens Jndhold bleven Gjenstand for Soldaternes Tale. Nogle Spøgefugle benyttede en ung Karls Enfoldighed, for at sætte ham i nogen Skræk ved den Efterretning, at Forslaget virkeligen paa høiere Sted havde fundet Bifald, og at med det første en ganske uventet Generalmarsch vilde blive slagen, hvorefter Chirurgerne paa engang skulde udføre Operationen over det hele Regiment. Den unge Karl var fast besluttet paa, heller at gaa Døden imøde end at taale saadan temporair Haan. Kort efter, en Morgenstund tidlig, blev virkelig Generalmarsch slaaet. "Det er Jnfibulationsmarsch, sagde Spøgefuglene. "Regimentschirurgen er allerede paa Pladsen. Rekruten sprang dødsbleg op af Leiet, og det var kun med megen Møje Kammeraterne fik afværget, at han ikke styrtede sig ud af fjerde Etages Vinduer. (Freischuz 46.) nu Hans Holbein der Jungere, von Ulrich Hegner in Berlin, er Titelen paa en høist læseværdig Levnetsbeskrivelse af denne berømte Maler, hvis Arbeider ere saa almindelig agtede. Denne udmærkede Konstner kom 1529 til Engelland. Kong Henrik VIII., der saae ham en Dag male hos Thomas More i Chelsen, tog ham i sin Tieneste og gav ham et Værelse paa det Kongelige Slot, med en Løn af 30 Pd. St. (!) aarligen. To Gange vendte han tilbagetil Schweiz, hvor han var kommen til som Barn med sin Fader, mellem 15048, men Zeloterne havde netop ødelagt alle Malerier, og endog adskillige Malere, smittede af Tidsalderens Aand, havde erklæret, at de vilde heller døe af Sult, end overtræde det andet Bud. J Engelland selv fandt samme Ødelæggelsesværk Sted; men Henrik VIII. gav Holbein desuagtet Arbeide i Overflødighed, da han lod male af ham alle sine Frænder i Successionen, foruden en Deel Portraiter af Adelsmænd. En Dag, da Holbein hemmeligen malede adskillige Damers Portraiter, for Kongen, yttrede en Adelsmand det Ønske at see hans Arbeider. Holbein nægtede at aabne ham Døren, men Adelsmanden provede at stode den op, da Maleren styrtede rasende ud og kastede Hans Herlighed ned ad Trappen. Med forslaaet Hoved løb Adelsmanden til Kongen, for at klage over Konstnerens Uforskammethed. Men Kongen var allerede bleven underrettet af Holbein selv om det, der var mødt, og da han forgjeves havde bestræbt sig for at stille den opbragte Lord tilfreds, affærdigede han ham med de Ord: "Dersom J tænker, at denne Maler er af ringe Værd for mig, saa viid, at jeg af syv Bønder kan gjøre ligesaa mange Lorder, men at jeg af sy Lorder ikke kan gjøre een Holbein. - Forf. giver ogsaa Oplysning om den bekiendte Dødning Dands. Den, som findes paa en Kirkemuur i Basel, er ikke Holbeins Værk. Costumet er fra en tidligere Tid. Der var ogsaa en Dødningdands paa en Klostermuur i Bern, malet af Manuel, der levede kort førend Holbein. Ene under den Forudsætning, at DødningeDandsen i Basel var Holbeins Værk, kunde den i Bern siges, at være den første i sit Slags. Men ved at sammenligne Costumerne erfares, at Dødning Dandsen i Bern maa have været malet strax efter den i Basel. Jngen Dødning-Dands af en tidligere Tidspunkt var bekiendt, indtil en anden blev opdaget paa Muren af et Nonnekloster i Klingenthal, paa høire Bred af Rhinen ved Basel. Den er fra 1312, altsaa et heelt Aarhundrede ældre end den anden, der ikke kan være malet førend 1439. Man har antaget, at Jdeen er hentet fra visse Processioner, meget almindelige i Middelalderen, og det er mærkeligt nok, at lige indtil den Dag i Dag ved Liigfærd i Jtalien bruges lange vide Kjoler, som ganske bedække Hovedet og kun have to Huller for Øinene. Men den Pest, der indtraf i Basel 1312 og bortrev over 11,000 Mennesker, gjør det mere end sandsynligt, at Konstneren, ved det Jndtryk, som en saa rædsom Dødelighed gjorde paa alle dem, der undgik den, foranledigedes tilat forestille, hvorledes den uforsonlige Død drager i frygtelig Skjærts, Rige og Fattige, Høie og Lave, Geistlige og Verdslige, til Graven.