Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-05-10
Digteren, vart af de første Violers Yndige Blad, Aabner sin Barm for de himmelske Straalers Qvægende Bad, Bryder sin Larve med Sommerfuglvrimlen, Flagter mod Himlen, Over Convallernes hilsende Stimlen, Vinget, forynget og glad. Jnd under Bygenes grønnende Kroner Sallig i Aand, Vandrer han hen over Skovanemoner, Lyren i Haand. Bogfinkens Qviddren hans Læber indvier: Og naar den tier, Hilser han Vaaren med Vaarmelodier, Løsnet af Vinterens Baand. Vinterens Sorger og Glæder nu dølger. Glemselens Flor. Flora kun vinker ham nu, og han følger Glad hendes Spor. Vintren er flygtet og Striden herneden Bort fra det Eden, Hvor hendes Smaa om et Altar for Freden Samles i duftende Chor. Derfor om Vaaren og Freden hans Sange Gjenlyde nu. Fiendskab, hin sorte, opfostret i lange Nætter med Gru, Flye med den flygtende Vinter mod Polens Varmen af Solen. Udklækker Hjerternes Blomst med Vidlen, Fredelig Sang og fredelig Hu Nympher og Fanner ved Lyren han atter Samler om den; Hellige Taarer, begeistrede Latter, Vækker han end. Satyren bringer ham vingede Pile, Gyldne, der smile. See, hvor de flyve, og naae, hvor de ile, Himlen og Jorden igjen. Saares der nogen, da huske han, Striden, Blot er en Fest, Smile ved Saaret, og drage fra Siden, Sadle sin Hest! Thi har vi Fred, kun i krigerske Leire Bør vi den feire. Stedse Tornering og festlige Seire. Freden forherliged bedst. Du, som har Aarstiden vakt af sin Dvale, Høit paa din Gang, Hersker af Solen, og Drot af Kastale, Smiil til min Sang! Nær i mit Hjerte den Flamme, du tænder! Lær mine Hænder. Dobbelte Greb i din Streng, som udsender Pilens og Tonernes Klang! J. L. Heiberg. Gammeltorv og Nytorv. Lessing siger i sin Dramaturgie at et dramatisk Genie kun behøver at læse i Historien om en Helts Død, for strax deraf at have Æmne til et Sørgespil. Vist er det, at der kun gives faa Ting i Menneskelivet, som jo lade sig bruge som Stof til en Tragoedie eller et Lystspil, og enhver, som klager over, at Jdeerne i den Henseende ere udtømte, har intet Begreb om Uendeligheden af det Jdeerige, der staaer aabent for os, og som paa tusinde Steder kun venter paa heldige Dyrkere. Man behøver ikke at være noget dramatisk Genie, for at indsee, at de fleste Mennesker vandre der omkring som Søvngjængere, ligegyldige for det Vigtigste, der foregaaer omkring dem. Hvor mangen Blomst paa Livets Bane trædes ikke med Fødderne, uden at nogen indaander dens Duft? Hvor mangt et herligt Syn forsvinder ikke useet, og hvor mange harmoniske Toner hendøe ikke uhørte, Den indere Sands for det jordiske Edens Herligheder mangler de Fleste. De gjennem streife Livet, ligesom en Cabinetscoureer hele Riger, kjørende Dag og Nat, uden at tænke paa andet end sine medhavende Brevskaber. Disse Betragtninger faldt mig nyligen ind, da jeg fra mit Vinde saae ud over Gammeltorv og Nytorv. Hvormange Tusinde Mennesker gaae ikke over denne Plads, uden at tænke det mindste derved, og dog behøver man ikke at være noget dramatisk eller akroamatisk Genie, for at indsee, at den kan give Æmne til lærerigere Betragtninger end mangt et herculanisk Haandskrift, paa hvis Opvikling man, med en Maskine, har arbeidet i til samfulde Aar. Hvilket Foreningspunkt af store og af Natur heel forskjellige Gienstande møde vi ikke paa denne Plads, Lader os for et Øjeblik tænke os den forflyttet til Rom, og vi ville da finde her mange Templer for de første Guddomme. - Det første Øjet her støder paa, er Themis's nye Tempel, hvis gyldne Bogstaver udtrykke Waldemars herlige Ord: Med Lov skal man Land bygge, og disse stolte Ord bæres af sex colossalske doriske Søiler, Nicherne er vel endnu ikke udfyldte, men vi kunne let tænke os dem udfyldte, paa Frontispicen; Gudinden Themis i Skikkelse af en siddende Mø bekrandset med Laurbær, og en Straalekreds om Hovedet; i høire Haand holdende et Spiir, støttende sig med den venstre Arm paa et stort Kar ved hendes høire Side et Hjul og for sine Fødder en Cirkel. J den høire Niche Justitia, holdende i den ene Haand en Vægtskaal og i den anden et Scepter, saaledes som man seer hende paa Antonin den Frommes Mynter, ikke med et Sværd som man i Almindelighed fremstiller hende. J den anden Niche kunne vi tænke os Astræus, Auroras Datter, saaledes som hun paa en gylden Vogn kommer ned fra Himlen, hvor hun siden Guldalderen, da hun ved Menneskenes Udartelse forlod Jorden, har opholdt sig i Dyrekredsen. Vi gaae nogle Skridt videre og befinde os ligeforJusteerkamret, det vigtige Kammer, der sørger for rigtigt Maal og rigtig Vægt, to Ting, uden hvilke ingen Stat kan bestaae. Dette er det Udvortes af Domhuset, men hvilke Betragtninger paatrænge os ikke, naar vi tage det Jndere i Øiesyn, Her kan den Forurettede faae Ret; her holdes den vigtige Green af Statsbestyrelsen, Politievæsenet, i Orden. Hvilken Masse af Forretninger bevæge sig ikke her i denne store Kreds, Hvormange Hundrede Mennesker strømme ikke hertil i de meest forskjellige Ærinder og Sysler, med de meest forskjellige Følelser, Her kommer en Sagfører ned fra Justitscontoiret med sine Acter under Armen, fuld af Begjerlighed efter at komme hjem, for at erfare hvad hans Vederpart har svaret, og hans Nysgierrighed er saa stor, at han ikke kan bare sig for at blade deri underveis.