Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-10-08
London, d. 14 Sept. Man har bekjendtgjort her en Fortælling, som en Matros fra Linieskibet Le Fondroyant har dicteret, hvori han beretter, at han i Junii Maaned 1810 som Artillerist ved Garnisonen paa St. Helena rømte bort med en vis Canoner M. Kannoru, for at begive sig ombord paa det americanske Skib Columbia, det eneste, som laae paa Rheden. Da de begge indfandt sig paa det bestemte Stevnested, forenede de sig med fire andre Soldater, navnlige Qvinan, Brighouse, Parr og Conway, af hvilke Parr, som var en god Sømand, lovede at bringe dem i en Baad til Den Ascension, eller krydse saalænge for Havnen, indtil Columbia lettede Anker og seilede bort. Efter at de havde været ombord paa samme en halv Time, befrygtede to af dem, at man vilde opsøge dem, de bemægtigede sig derfor en Hvalfangers Baad og reddede sig i aaben Sø. Om Aftenen Kl. 11 kom de paa Siden af Columbia. Et Øieblik derefter saae de mange Lygter langs med Fæstningsværkerne, hørte en stor Støi, og troede, at man søgte efter dem. De sprang nu ombord paa Baaden, medtoge 25 Pd. Brød, et Kar med 13 Galloner Vand, et Compas og en Qvadrant. Baaden var halv fuld af Vand, og de havde intet Redskab til at øse det ud med. J denne sørgelige Forfatning befandt de sig i rum Sø, og fjernede sig langt bort fra Øen i det Haab, at Americanerne snart vilde komme efter og tage dem ombord. J denne Stilling bleve de til den anden Middag efter deres Afreise, men ingen Americaner lod sig see. Parr lovede nu, at føre dem til Den Ascension, en Aare tjente dem til Mast, deres Lommetørklæder til Seil, og da disse vare for svage, sønderskar de deres Skjorter. Men snart overfaldt Hungeren dem med alle sine Rædsler, forgjeves havde de i hele 24 Timer ladet sig nøie med en Unze Brød og to Skeerfulde Vand. Her vor ingen anden Udsigt end at døe af Hunger. Munan havde fundet et Bambusrør og begyndte at tygge paa det; alle de øvrige toge nu ogsaa deres Tilflugt til dette usle Middel Matrosen fra le Fondropant prøvede paa at spil sine Sko, men Saalerne vare saa gjennemtrængte af Søvand, at han ikke kunde faae dem ned han spiste derpaa Jndrelædret. Den 1 Junii fangede Parr et Marsviin, man drak dets Blod og dets tørrede Kjød tjente til Føde indtil d. 4 Julii. Da de nu vare berøvede hvert Føremiddel, kastede de Lod om, hvem af dem der skulde døe, for at tjene de andre til Føde. Loddet faldt paa MKannauhan gav sig tre Snit i Armene og Fødderne og blødte sig ihiel. Da han var død, skar Bughouse, et Stykke af hans Laar, hvoraf alle spiste. Den døde Legeme, som ofte blev vasket i Søvand, for at bevares for Forraadnelse, tjente dem til Næring indtil d. 8de. Omsider kantrede Baaden ved en Brænding, da de vare for svage til at holde den lige. Parr, Convay og Matrosen fra le Fondroyant kastedes i Land paa den Brasiliske Kyst, ikke langt fra Rio Janeiro, men Muinan og Brighouse, druknede. De Reddede fik al muelig Hielp paa Kysten. Rosværdigt er det, hedder det i MoniteuWestphalien, i et Stykke om Universitetet i Berlin, at selv Statsraader som Huseland og Niebuhr, villigen stille sig her i Rad og Led med Professorer, og at overhovedet den ærefulde Titel: Professor, her ikke fortrænges af de Tydskes Arveonde, den latterlige Titelsyge. Statsraad Niebuhrs Forelæsninger over den romerske Historie fortsættes i indeværende Semester, og finde med Grund overordentligt bifald. Kammerherrer og Generaler sidde blandt de hørelystne Ynglinge, ligesom overalt Collegiernes Besøg her har noget langt Finere og Jnderligere.