Berlingske Tidende, 1788-02-01
Den imellem Østerrige og Frankrige 1756 i Versailles sluttede Tractat havde gjort en Ende paa disse tvende Huses indbyrdes Had og Stridigheder igiennem 2de Aarhundrede, og forvandlet dem fra de bitterste Fiender til sande Venner og Allierte. Begge disse Magter indsaae nu, at i deres Urnigheds Tiid havde andre Magter dannet sig og vare blevne farlige for dem. De ophævede derfor deres Strid, for at betrygge sig mod disse nye Medbeilere. Saa flittig de forhen havde søgt at skader hinanden, saa særdeles enige handlede de nu. I deres Uenigheds Tiid havde de havt den stor ste Jndflydelse i Pohlen, og nu da de vare forenede, syn tes de at staae Fare for, aldeles at tabe den. Det nye System, som efter den Hubertsburgske Fred dannede sig, Alliancen imellem Rusland og Preussen, og begge Magten, Forbindelse med Engeland, syntes at love en Forening imellem disse 3 Magter, som kunde tiene til at holde Ligevægten mod Familiepagten og den dermed forbundne Alliance imellem Østerrige og Frankrige. Ruslands Foretagender i Pohlen og dette Riges Behandling syntes ikke at spaae det andet Skjebne, end at komme under Russisk Herredømme, og en Pohlsk Konge skulde i Fremtiden have staaet i samme Forhold til Hoffet i Petersborg, som Hospodaren i Moldau til Porten. Østerrige kom fornemmelig herved i største Forlegenhed. Frygten for Tyrkerne var meget formindsket; men nu truede dette nye System Ungern med en nye Naboe, som skulde have været Erkehuset farligere, end Osmannernes Angreb. Erkehuset lagde og tydelig for Dagen sit Mishag og Utilfredshed med denne Opførsel, da det tillod de Confoedererte Ophold og Tilflugt i sine Stater; men torde ikke erklære sig stærkere, saasom Rusland var saa nøie forenet med Preussen, at det ikke, uden at geraade i Krig med dette Rige, kunde tage offentlig Partie. Frankrige var lige saa ømfindtlig, og understøttede de Confordererte offentlig med Penge og Officerer, og kun den lange Frastand forhindrede en virksommere Deeltagelse. En Diversion fra den Tyrkiske Side kunde forandre denne Forfatning, skaffe Pohlen Luft og sætte Rusland i Forlegenhed, saa at de rivale Mater igien kunde faae Jndflydelse og sætte sig i en gunstigere Forfatning. Det er Europa bekiendt, at Hertugen af Choisenbragte ved Hr. Vergennes Tyrkerne i Vaaben, og det er ligsaa bekiendt, at denne forudsagde ham, at de vilde blive slagne. Man kunde vel ikke heller vente andet, da det var meget usandsynligt, at Tyrkerne, som saa længe havde hav Fred, og vare i alle Krigskunster saa langt tilbage, skulde slaae dem, som 3 Gange havde overvundet Preusserne. Dog synes mig, at man giør Choiseul Uret, naar man holdes denne Krig, formedelst dens slette Udfald, for et Misgreb Efter hans Plan var den blot et Leed af en stor Kiæde. Hans Hensigter maae have strakt sig videre, og ikke været, at overlade Tyrkerne til sig selv allene. Alle Omstændigheder giøre det sandsynligt, at der var lagt Plan til en stor og at mindelig Krig, og at Choiseul kun brugte Tyrkerne til at begynde Tretten og at beskieftige Russerne. Thi i Krigens først Aar tilhandlede Frankrige sig Corfica af Genua, hvilket ma troede, at skulde have sat Engeland i Bevægelse. Men da dette, dette Rige roelig tillod Frankrige denne Tilvæxt, saa begyndte Spanien i det andet Krigens Aar Tvistigheden om Falklandsøerne paa en saadan Maade, at Engeland ikke kunde blive ligegyldig, og Krigen syntes uundgaaelig, i hvilken og Frankrige, som Spaniens Allierte, skulde have taget Deel, da Hertugens pludselige Fald gjorde, at Spanien, som forhen stemte Tonen for høit, blev nu meere eftergivende, saa at Stridighederne kunde blive bilagte. Hvor ganske anderledes skulde Krigen have faldet ud, dersom en Østerrigsk Armee fra Siebenbürgen af havde anfaldet Russerne i Moldan, og den Russiske Flaade i det sorte og Middelhavet var bleven angrebet af de Franske. Choiseuls Fald og ikke hans Plan var Tyrkernes Ulykke. For Erkehuset var denne Krig den gunstigste Begivenhed, og hvorledes Krigen endog faldt ud, saa var det sammes Fordeel. Seirede Tyrkerne, saa blev Krigens Hensigt opnaaet, og Russerne svækkede. Seirede Russerne, saa kunde en gammel frygtelig Naboes Ydmygelse ikke andet end være det gavnlig. Saadan var altsaa Erkehusets Forsatning; af begge Partier blev det søgt. Rusland tilkiøbte sig dets Neutralitet ved at samtykke i Pohlens Deeling, hvorved det vandt et Kongerige saa stort som Bøhmen, der vilde blive en Formuur for Ungern, og kunde i paakommende Krige med Rusland tiene til Krigens Skueplads, samt afholde samme fra Monarchiets Hierte. Tyrkerne tilkiøbte sig dets Venskab og Understøttelse i Underhandlingerne og Freden ved at afstaae til det Buckowine og et Stykke af Moldau, hvis Grændser gaae lige til Portene af Choczim, samt den Kiæde af Bierge, der dækker Siebenbürgen og Bannatet imod Moldau, og som efter Loyds Forsikring giør Erkehuset til Herre af Duiesteren, saa at hverken Tyrker eller Russer kun sine i Fremtiden, uden Josephs Tilladelse, passere samme Disse vare meget vigtige Fordele; men den største var, at Erkehuset blev nu ved Tyrkernes Svækkelse og Afmagt Mester af Ungern. Den Tilvært af Magt, som dette Huus til ved den lykkelige Erhvervelse af dette Rige, formindskedes meget derved, at Besiddelsen deraf blev strax gjort det stridig. En meget interessant Historie er den Ungerske fra den Tiid Huset Østerrige kom til Thronen, og det er et mærkværdige Skuespil, at see Souverainen og Folket stride sammen i 2de Aarhundrede. Oprindelsen og Drivefiedrene til disse Uroeligheder ere meget ufuldkommen bekiendte, og en pragmatisk Historie om Ungern under Huset Østerriges Regiering er endnu et Hul i den Europæiske Verdenshistorie. Der var egentlig en Strid imellem Souverainen og Adelen; thi Unhern har ingen Middelstand, og Bønderne ere Livegne. Aldelens Stolthed, som troede sig stor nok til af sin egen Stand at give Riget en Konge, betragtede med Mifornøielse en Families Regiering, som formedelst sine Arvestaters Nærliggenhed kunde blive farlig for Nationalfriheden. Den følede meget for et Riges Skjebne, som forhen udgjorde en egen Stat, og nu var blevet til en Provinds under en anden, og maatte lade sig befale af en Nation, som den saa ofte havde overvundet, i hvis Land den havde trængt sig ind i Hiertet, og som den skulde have undertvunget, naar den havde været mindre uhældig i nogle Træfninger. Denne Stolthed hos et krigerskt Folk af deres Fædres Bedrifter blev endnu mere understøttet ved de Privilegier, som Kong Andreas den Anden havde meddeelt Adelen. Jngen Rigstand kunde paalægges Heftelse og dømmes, førend den ved Lov og Dom var overbeviist om en Forbrydelse. De, deres Godser og Undersaattere vare frie for alle Afgivter. De kunde behandle dem efter Gotbefindende, og naar et af disse Privilegier blev fornærmet, kunde en Adelsmand sætte sig imod Kongen, uden at giøre sig skyldig i den Forbrydelse, at have fornærmet Majestæten. Saa store Privilegier levnede kun en svag Afhængighed imellem Souverainen og Undersaatterne. Ungerne blev og udsat for Religionssplid, og Reformationen fandt mange Tilhængere. Disse bleve forfulgte, da Huset Østerrige altid synes at have havt den Grundsætning, at haandhæve Religions=Enigheden i sine Stater. Det regierende Huses Ønsker og Forsøg paa at udvide den Kongelige Magt, og Geistlighedens Jver for at omvende Dissidenterne, der fandt bifald og Understøttelse ved Hoffet, frembragte en Række af Uroeligheder og indvortes Krige, som ernærede og understøttede af Erkehusets Fiender ofte truede Huset Østerrige med Tabet af dette Rige, saa at dette Huses Regiering var indtil Slutningen af Joseph den Førstes meere en Kamp om Besiddelsen end en virkelig Besiddelse. Rigets Beliggenhed og Tyrkernes Naboeskab lettede særdeles meget det misfornøiede Ungerns Foretagender. Denne krigerske Nation, som i sine Erobringer havde trængt sig frem til Grændserne af dette Rige, var en glad Tilskuer af Uenigheden i et Land, der var den nærmeste Gienstand for deres Erobringsplan. Tyrkerne understøttede den Ungerske Adel, og Huset Østerrige havde altsaa en Fiende i Ryggen, og i dette Kongerige en Eiendom, der kun var den til liden Nytte, eftersom Udgivterne for at beholde den overstege Jndtægterne deraf. De fornemme Ungerske Adelsmænd, hvis Godser vare smaa Fyrstendømmer, og som levede næsten lige saa uafhængende som smaa Souverainer, kunde, naar de opbød deres Undersaattere, stille Hære i Marken, og naar flere forenede sig, sammenbringe en Magt, lige saa stærk som den, Huset Østerrige udsendte til deres Undertvingelse. Ved Alliancen med Tyrkerne bleve de frygtelige, og 2de Gange saae Huset Østerrige disse farlige Fiender for Portene af sin Hovedstad. (Fortsættelsen følger.)