Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-01-08
Blandede Efterretninger. (Meddeelte.) Alexander kom paa sin Reise igjennem rædsomme Ørkener og udyrkede Egne, omsider til en liden Flod, hvis Vand fredeligen løb langs med dens Bred. Dets Speilflade var et Billed paa Tilfredshed og syntes stiltiende at sige: her er Rolighedens og Fredens Bolig. Alt var taust, ingen Lyd hørtes, undtagen hine blide, rislende Toner, som syntes at tilhviske den trætte Reisende: kom, og tag Deel i Naturens Velgierninger, - og at beklage, at saadanne Tilbud skulde gjøres forgjeves. Hos en tænkende Siel maatte et saadant Optrin have opvakt de behageligste Betragtninger. Men hvilke Ynder kan det have for en Siel, som Alexanders, hvis Bryst var opfyldt med Erobrings og Ærgjerrighedsplaner, hvis Øie var fortroligt med Rov og Drab, og hvis Øre var vant til Vaabnenes Gny og de Saaredes og Døendes Stemme. Han drog derfor fremad. Men overvældet af Hunger og Træthed saae han sig nødsaget til at standse. Han satte sig paa den ene Side af Flodens Bredder, tog et Drag Vand, som han fandt meget reent af Smag og forfriskende. Han befalede derpaa, at man skulde bringe ham nogle saltede Fisk, som han var vel forsynet med. Disse dyppede han i Vandet, for at betage dem den saltede Smag, og forundredes meget over, at de gave en Vellugt fra sig. I Sandhed, sagde han, denne Flod, der besidder saa ualmindelige Egenskaber, maa komme fra et rigt og lykkeligt Land. Lader os drage derhen. Følgende langs med Flodens Løb kom han til Paradisets Porte. Porteene vare lukkede. Han bankede paa, og fordrede med sin sædvanlige Hæftighed, at indlades. "Du kan ikke blive indladt her, raabte en Stemme indenfra: "denne Port er Herrens.""Jeg er Herren - Jordens Herre" svarede den utaalmodige Hersker. "Jeg er Erobreren Alexander. Vil J ikke indlade mig; Nei, var Svaret. Her kjende vi intet til Erobrere - undtagen saadanne, der erobre deres Lidenskaber: ingen uden den Retfærdige kan komme ind her. Alexander bestræbte sig forgjeves for at blive indlemmet i de Saliges Bolig; hverken Bønner eller Trusler nyttede. Da han saae, at alle hans Forsøg vare frugtesløse, henvendte han sig til Paradisets Vogter, og sagde: J veed jeg er en stor Konge en Mand, som Folkeslag have ydet deres Hylding. Siden J ikke vil indlade mig, give mig i det mindste noget, som jeg kan vise den forundrede Verden, at jeg har været der, hvor ingen Dødelig nogensinde har været før. "Her, Afsindige, sagde Paradisets Vogter, herer noget for dig. Det kan helbrede din syge Siels Svaghed. Et eneste Øjekast derpaa vil lære dig mere Visdom end du hidtil har lært af alle dine Lærere. Gaae nu din Vei. Alexander tog det med Begjerlighed og vendte tilbage. til sit Telt. Men hvor stor var hans Forvirring og Forbauselse, da han fandt, ved at undersøge det, at det ikke var andet end et Stykke af en menneskelig Hierneskal. "Og dette, raabte Alexander, er den store Gave, de yde Konger og Helte! Er det Frugten for saa megen Anstrængelse, Fare, Sorg!" Opbragt og skuffet kastede han det paa Jorden. Store Konge, sagde en Philosoph, der just var tilstede, foragt ikke Gaven. Saa foragtelig den synes i dine Øine, besidder den dog nogle overordentlige Egenskaber, som du snart kan blive overbevist om, naar du vil give befaling, at veie den mod Guld og Sølv. Alexander befalede at gjøre det. Man bragte en Vægtskaal. Hjerneskallen blev lagt i den ene, og Guld og Sølv i den anden Skaal, til de Tilstedeværendes Forbauselse overveiede Hjerneskallen Guldet. Man lagde mere Guld til, men alligevel beholdt Skallen Overvægt. Kort, jo mere Guld man kom i den ene Skaal, desmere sant den, hvori Hjerneskallen laae. Besynderligt, raabte Alexander, at en saa ubetydelig Deel Materie kan overveie saa meget Guld! Er der intet der veier op imod det. De toge derpaa nogen Jord, bedækkede dermed Hjerneskallen, og paa Øjeblikket gik Guldet ned og den modsatte Skaal i Veiret. "Det er meget besynderligt, sagde Alexander. "Kan J forklare mig dette overordentlige Særsyn." "Store Konge, sagde den Vise, dette Stykke er Øjenhulingen af et Menneske, som, skjøndt smal i Omfang, er grændseløs i sin Attraa. Hverken Guld eller Sølv, eller nogen anden jordisk Eiendom kan nogensinde tilfredsstille den. Men naar den engang er lagt i Graven og bedækket med lidt Jord, er der Ende paa dens Begierlighed og Ærgjerrighed."(Hurwet Hebrew Tales. London 1826.)