Adresseavis for Børn, 1782-11-13
Femte Optrin. Carl. Anton. Frits. (Alle meget bestyrtede, i sær Carl, der staaer ligesom en Støtte.) Ant. Saa er det dog sandt, Frits. Ach, det gjør mig ondt, Carl. (efter en lang Taushed) Altsaa maae jeg da nu blive hjemme, Frits. O, den stakkels Vilhelm, Ant. O, min lille kiere Vilhelm, Carl. Ja, den stakkels Vilhelm, det gjør mig ondt for ham, jeg holdt meget af ham, Men ach, nu maae jeg blive hjemme? – Nu kommer jeg ikke til at reyse bort Frits. Det gjør mig og retondt for Dig, jeg var saa nysgierrig for at see dig reyse, og hvorledes det vilde være her, naar Du var borte. Ant. Ja, Frits, og jeg tænkde, at naar vi to nu vare kun allene, saa kunne vi aldrig blive uenige i vore Lege. Carl. Ach, det er altsammen ikke noget at snakke om, det bliver nu, ligesom det var før(Han trækker sin Overkjol af) Jeg vil klæde mig reent af igien, (han kaster den hen paa en Stoel, paa det at jeg ikke skal tænke meere paa Reysen, Ant. Vær ikke nogen Nar, Carl. Frits. Jh, hvad Du kommer dog alligevel bort, Reysen er jo kun opsat. Carl. Ney, nu bliver der slet intet af, det veed jeg allerede. Jeg har nu heller ingen Lyst Frits. Du er et underligt Menneske, Carl. Carl. Ja, J har godt ved at sige, Ant. Kom, lad os gaae ned til vor Moder. Vi maae jo ogsaa sige hende, at Hr. Bruun har skikket Bud herhid. Vi har biet alt for længe med at lade hende vide det (han tager Carl ved Armen og trækker ham med sig afsted Frits følger efter dem.) Anden Act.Første Optrin. Moderen. Carl. Moderen, (sagtmodig) Ney, min kjere Carl deri opfører Du Dig ikke brav. Hvad kan al for Børn. den Utaalmodighed nytte, Bliver Du derfor fortere Tid her hjemme, mener Du vel Carl. Men, min søde Moder, jeg havde dog saa gjerne villet reyse bort, og maae det ikke nok være emfindtligt for mig, jeg stod saa godt som med den ene Fod i Vognen, og saa blev der raabt, at jeg skulde blive her, Mod. Ja, ja, du skal blive her, men ikke altid, kun et Par Dage længer. Er det saa stor en Ulykke, Ney, det, som maae være os emfindtligt ved denne Sag, er det stakkels Barns Fald, der gjør mig ret hjertelig ondt, og den stakkels Bruun, som ved et saa ulykkeligt Tilfælde er blevet hindret fra sin Reyse, Carl. Ja, ja, det gjør mig og ondt, men Mod. Det havde været langt artigere af dig, om Du havde gaaet hen til ham, i Stedet for at jeg nu maatte skikke begge Dine Brødre derhen. Fy, Du maae ret skamme Dig, Carl Carl. (staaer gandske skamfuld, uden at svare.) Andet Optrin. De Forrige. Anton. Frits. Anton. (meget hastig) Søde Moder. Den lille Vilhelm er ikke død, vi har talet med ham. Mod. (hastigt) Er det sandt, min lille Anton? Frits. Han var kun falden i en stærk Besvimelse; han havde styrtet ned paa Hovedet. Mod. Nu, det glæder mig af mit Hjerte. Ant. (til Carl.) Hr. Bruun lader Dig sige, at Du strax skal giøre Dig færdig igien; han vil ikke opsætte sin Reyse. Carl. (fornøyet) Det lader han mig sige, Ant. Ja, han befalede allerede, at der skulde spændes for Vognen. Frits. Ja, og han sagde til Karlen, at han maatte skynde sig, for han vilde endnu i Dag være i Corsøer. Carl. (overmaade fornøyet) O, det var skjønt jeg skal strax være færdig. Mod. Nu, det er mig og kjert, Lad mig nu see, du skynder dig. Frits. (bedende) Søde Moder, Mod. Hvad vil Du, min Søn, Frito. O lad os følge med Carl hen til Hr. Bruun; jeg vilde gjerne see Vognen, som han skal age i. Anton.