Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-11-18
Spørgsmaalet begynder med det Motto: Grammatici certant, hvormed man synes ligesom at ville forudindtage Læserne, eller kaste et Slags Skygge paa Grammatikere; Jndsenderen kan saameget forere bemærke Ubilligheden heri, som han selv ikke giver sig ud for Sprøggrandsker. Er man ikke ligesaa uenig i Historien, i Filosofien, i Theologien, Er ikke Strid en nødvendig Følge af den menneskelige Aands Forskjellighed, der altsaa ikke kan undgaaes uden man vil fornægte al Tænkning, En ikke Strid en nødvendig Forløber for Sandheds Opdagelse. Besvarer man dette med Ja kan man de, och med nogen Ret lægge en enkelt Videnskabs Dyrkere det til Last at have og ytte forskjellige Meninger, Jeg mener ne, naar Striden kun er en Følge af reen Sandhedskjerlighed, og ingen uædel nedrig Lidenskab, som Skadelyst, Misundelse, eller deslige, skjuler sig under Rosen dækket. Enhver prøve i saa Henseende sig selv, Et er det fremdeles at tale i en afgjørende Tone efterat have anført de igjendriveligste Beviser i Mængde for sin Mening, et langt andet paa en blot formodning eller Jndfald at henkoste en Paastand, som man vil foreskrive alle at antage som en Lov. Seer man til Sagen selv om Kofod Ancher har Ret i at udlede Dansken af Tysken eller paastaae, at man i det hele vestlige Europa har talt et eneste Sprog, være sig nu Dansk, Gothest, Celtisk, Tysk, Frankisk, eller Allamanisk, eller Hr. Rask har Ret i at paastaae tvertimod Dansk ikke nedstammer fra Tysk, men fra Jslandsk, som har været det gamle almindelige nordiske Sprog; da efterlæse enhver, som vil fælde en upartisk Dom, blot begge Steder i Sammenhæng, Kofod Anchers Fortale til jydske Lov og Hr. Raske Fortale til hans islandske Grammatik; man vil da finde, at den sidste netop der er egentlig beskjæftiget, med en dyb og interessant Undersøgelse af denne Materie, at han for sin Sætning anfører syv Beviser, hvoraf næsten ethvert enkelt er overbevisende, og udført med en Grundighed og Klarhed, som ingen før ham har anvendt eller maaskee kunne anvende paa denne Gjenstand. De to første henter hen fra nuværende Dansk, de fire næste fra Historien, fra de aldste Spor til Dansken i Navne og desl., fra Runeindskrifter, fra gamle danske Bøger, det sidste hentes fra Tysken, og er der, som han har behandlet mindst udførlig, og lagt mindst Vægt paa, da han blot anfører det til Sammenligning for at fuldende Overbeviisningen. Kofod Ancher derimod, som ikke egentlig var Sproggrandsker, har antaget en Mening, som før var den almindelige, som Prof. Baden og flere, der kjendte lidet til det gamle no diske Sprog, havde antaget for ham, og som de tyske Forfattere f. Ex. Adelune, der kalder de nordiske Sprog Dialekter af Plattysk, ikke have glemt at indskjærpe. Denne Mening bestyrker Kofod Ancher med nogle gamle nordiske Ord der ogsaa findes hos en sammel tysk Forfatter, som om et Sprogs Nedstammelse fra et andet, eller Jdentitæt dermed beroede blot paa nogle Ord fleer eller færre tilfælleds, eller som om det var noget ret sært at to nærbeslægtede Sprog kunde i gamle Dage have haft nogle Ord tilfællede, der sildigere gik af Brug i det ene eller andet, altsaa ikke længer blive tilfælleds. Dette forekommer i det mindste Jndsenderen at være noget meget simpelt og naturligt, samt aldeles intet at bevise om det ene Sprogs Nedstammelse fra det andet. Saalænge man altsaa kun anfører en i sig ubetydelig og meest paa Authoritet grundet Jndvending imod et af syv paa Materien selv velgrundede Beviser, kan det neppe være tvivlsomt hvem der beholder Seiren. Skulde der da være nogen ret Mening i Spørgsmaalet synes det at være den, om det gamle Nordiske eller Jslandske nedstammer fra Tysk, eller om der for dette taltes i Norden, det er, efter Sagarnes Beretning, for Odins Ankomst, har været talt samme Sprog her som i Tyskland, Frankrig, Spanien &c. Men i saa Fald synes det deels urimeligt, deels vilde man da fægte i Luften, eftersom hverken Kofod Ancher eller Rosk taler om Oprindelsen til det Jslandske eller om hvad der tales før samme. Men det andet ovenfor besvarede Spørgsmaal maa Jndsenderen med Hr. Rask tilstaae, at han ikke begriber hvorledes nogen af allermindste Sprog kundskab og sund Skjønsomhed kunde opkaste, naar han i Sammenhæng har læst og studeret Hr. Raske fortræffelige Fortale til sin Jslandske Grammatik.