Aarhuus Stifts-Tidende, 1813-08-14
Prindsen af Sverrig havde sagt, at Norge var en fornøden Forøgelse for ham, og at han intet kunde foretage paa Fastlandet, saalænge han var udsat for at have Danmark til Fiende. Det kunde være god Grund til at tage Nørge i militær Besiddelse, eller æske Garantie af Danmark i saa Henseende. Jngen af Delene va skeet. Tilsidst samtykker han i at drage ud paa sit Korstog til Tydskland, og betinger sig at saa af os for bestandig, hvad vi ikke havde Ret at give. Norge og Danmark, det er sandt, var blivet hans Fiende, men han havde faaet Guadeloupe og een Million aarlig, og al Fare fra Norge forsvinder med et. Sukkerøen og Millionen vilde virke som en fuldkommen Beskiærmelse mod ethvert Jndbrud for den Side. De det prise Rusland for dets Kraftyttring og Holmodighed i den kjække og patriotiske Forfægtning af dets Nationelafhængighed, kunde ikke med ringeste Skin af Passelighed og Selvstændighed tale for, eller tage Deel i en Alt, hvorved Norges medfødde Uafhængighed skulde tilintetgiøres, og Folket mod sin Billie bringes under en anden Monarks Regiering og Lydighed. Han var ikke istand til at finde nogen Grund, hvorfor Norge skulde angribes og ser elle sine Baand og Forbindelser, med sin retmæssige Fyrste, saa ældgamle de vare, sønderrevne og traadde under Fod, fordi vi havde staaer Rusland bi, da det streed og blødte for Baand af samme Natur. ford Harrowby tilstod, at hvis en svag Magt blev et Redskab i Fiendens Haand, var man berettiget at fratage den Midler til at skade. Men tilføiede han, Frankerigs Jndflydelse var ikke mere overvægtig, Danmark sendte sin Minister at giøre Fred med Engelland; det sendte sine Tropper at beskytte Hamborg, og det var det Øieblik, Ministrene meldte det, at de vare med at plyndre set. Derpaa betragtede han Traktatens Politik. At en fraltig Diversion fra pommersk Side vilde været saare ønskelig, var ikke at nægte; men denne svenske Diversion var aldeles unyttig, med mindre man først havde forvisset sig Danmark Medvirkning. Danmarks Fiendtlighed neurraliserede fuldkommen Sverrigs Bestræbelser. Han gev nu en Udsigt af de nordiske Magters politiske Forhold, og paastod, det var ingenlunde en rigtig Politik at forstørre Sverrig, hvis gamle Forbindelser med Frankerig kunde knyttes paa ny. o. s. v. Men intet har mere Vægt, end naar man hører selv en Canning (Ophavsmanden til Kiøbenhavnstoget) fordømme hiin Traktat, og erklære, at hans første Følelse ved at læse den havde været en Følelse af Skamfuldhed, Bekymring og Forbittrelse! Først yttrede han sin Forundring over, at Traktaten begyndte med at erklære: at Sverrig ingen Medvirkning kunde yde, saalænge Norge var at betragte som en Fiende, og dog yttres saare faa Linier efter en Uville for at giøre sig Danmark til Fiende (!!). Angaaende de Fiendtlighedsplaner, der havde været fore imod Norge, da han (Canning) var i Ministeriet, da var der en un delig stor Forskiel imellem et Krigstog imod en fiendtlig Provinds, og at afgiøre Landes Skiæbne, der endnu ikke ved nogen Traktat vare afstaaede. Det var en Grundsætning, alle Skribentere om Folkeretten havde fastsatt: at Lande, der erhvervedes i Krig, ikke kunde overdrages før ved Fred. Ligesom Krigen imod Danmark var bleven retfærdiggjort paa Grund af uundgaaelig Nødvendighed, saa var det paa det udtrykkeligste blevet erklæret, at saadan Fiendtlighed ikke burde drives videre end til Nødvendigheds Skridt; men naar der spurgtes, hvorfor Engelland kom i Krig med Danmark, vilde Svaret blive det var i følge Forbindelser, hvori Rusland havde været Part (Tilsitfredens foregivne hemmelige Artikler), og spurgde man atter, hvorfor der maatte findes Skadeholdelse for Finland, blev Svaret: at Rusland havde frarevet Sverrig (dets Allierede for Tilsittraktaten) denne Provinds, og vilde ikke give Slip derpaa. Disse Betragtninger burde bragt Storbrittannien til at betænke sig paa at tiltræde Forbindelserne om at udstykke Danmark. Det kunde nu ved en Fredsunderhandling ikke længer tal om Europas gamle Staters Restauration, da det selv var forpligtet til en af de ældstes Udstykning. Uden at nære nogen uædel Mistanke, troede han, Engelland noksom havde erfaret den europæiske Politiks Ustadighed, og naar man betænkte, hvor ofte Kronprindsen af Sverrig havde udtrykt sin hengivenhed for Frankerig, og hvor ofte han endog havde yttret sit Ønske og Forbindelse med det, troede han, ikke mindre Varsomhed var fornøden end i sædvanlige Tilfælde.