Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-09-25
Blandede Efterretninger. Blücher-Wahlstadt. Den 12 d. M. døde den preussiske Feldtmarschal Fyrst Blücher af Wahlstadt, paa sit Gods Kriblowitz i Schlesien. Han var født d. 16 Dec. 1742 i Rostok. Hans Fader var Ritmester i hessen casselsk Tieneste, og sendte ham i hans fjortende Aar til Den Rugen, hvor Synet af de svenske Husarer vakte hos ham Lysten til at vorde Soldat. Forgjeves fraraadte ham hans Forældre og Slægtninger det. Han tog Tjeneste i et svensk Husarregiment. Hans første Feldtog var mod Preusserne, og han fegtede mod de samme sorte Husarer, hvis Chef han siden blev. J en Fægtning blev han fangen, og nu lod han sig, efter Udvexling med Svenske var skeet, formaae til at tage preussisk Tieneste, hvor han blev ansat ved et Husarregiment. Misfornøiet over, at man ved Befordringen havde forbigaaet ham, tog han Afsked som Ritmester, lagde sig efter Agerdyrkningen, og erhvervede sig ved Flid og Omhyggelighed et Landgods. Efter Friedrich d. 2dens Død blev han igjen Major ved sit gamle Regiment, og snart dets Chef. J denne Egenskab fegtede han i Feldttogene ved Rhin 179394 med Udmærkelse. 1802 tog han Erfurt og Mühlhausen i Besiddelse for Kongen af Preussen. Ved Krigens Udbrud 1806 var han med ved Auerstedt (14 Oct.) Han fulgte med den største Deel af Cavalleriet Fyrsten af Hohenlohes Tilbagetog i hans venstre Flanke, men Afstanden imellem dem var bleven for stor, og kun forcerede Dag og Natmarscher, hvilke sidste Blücher ikke turde vove, havde gjort en Forening muelig, imidlertid blev Fyrsten af Hohenlohe tvungen til at capitulere ved Prentzlau. Derved afskaaren fra Stettin kastede Blücher sig i det Mecklenborgske, hvor han forenede sig med Hertugen af Weimars Corps, der anførtes af Prinds Wilhelm af Brunsvig-Oels Men alle Tropperne vare for meget udmattede til, at der kunne voves noget med dem. Storhertugen af Berg (Murat) paa sin venstre Flanke, den daværende Prinds af Ponte-Corvo i Fronten, og Marschal Soult paa høire Fløi, saae Blücher sig nødsaget til at sætte sig fast bag Trave, hvorved det var hans Plan, at holde disse tre store franske Corpser saa længe som mueligt fra Oderen. Saaledes rykkede han ind i den fri Rigsstad Lübecks Gebeet. Men denne Stad, i en Skyndsomhed befæstet, blev tagen med Storm af de fremtrængende Franske. Blücher havde med nogle Tropper reddet sig ud af Staden, men, berøvet alle Forsvars- og Tilflugtsmidler, maatte han d. 6 og 7 Nov. capitulere i den lubeckske Landsby Ratkau. Han blev derpaa udvexlet mod General Victor, og sendt til Svensk Pommern for at forsvare Stralsund og understøtte alle de Svenskes Operationer. Kort derefter sluttedes Freden i Tilset, og nu arbeidede han ved Kongens Side i Krigsdepartementet. Han tog ingen Deel i det preussiske Hielpecorps's Tog til Rusland med de Franske, men da hans Konge forenede sig med Keiser Alexander, var han een af de virksomste. Han fik Overcommanden over Preusserne og den russiske General Winzingerodes Corps, som siden igjen blev skilt fra ham. J Slaget ved Lützen (2 Mai 1813) udmærkede han sig, og Alexander benaadede ham med Georgs Ordenen; ved Bautzen og Hochkirch høstede han nye Laurbær. Ved Catsbach tilintetgjorde han Mardonals hele Corps, og rensede Schlesien for Fiender. Uagtet Napoleon, som kaldte ham spodsk "Husargeneralen", søgte at standse hans seierrige Fremskridt, trængte han dog frem igjennem Lausitz, passerede ved Wartenberg Elben, hvorved den store bøhmske Armee under Schwarzenberg og Nordarmeen, under den svenske Kronprinds, kom til at virke. Den 3die October tilkjæmpede han sig de meest glimrende Fordeele over Fienden, og 15 Dage derefter bidrog han meget til den store Seir ved Leipzig. J Spidsen, for Preusserne rykkede han over Rhinen, fegtede i adskillige Slag mod de Franske, og fik ved sin udmærkede Hurtighed og Angrebsmaade af Russerne den Benævnelse "Marschal Fremad (Vorwarts). D. 31 Marts drog han ind i Paris. Hans Konge belønnede hans Stordaad ved at udnævne hen til Hertug af Wahlstadt med en betydelig Dotation. Næsten alle europæiske Regenter prydede ham med deres højeste Ordeners Jnsignier. Vor Konge benaadede ham d. 4 Juli 1815 med Elephantordenen. Han reiste med de forbundne Monarker til Engelland, hvor han blev modtagen med udmærket Hæder. J Oxford blev han høitideligen creeret til Doctor juris. Fra London begav han sig til sit Gods i Schlesien, hvor han levede indtil Napoleons Ankomst fra Elba igjen kaldte den preussiske Hær i Marken. Han fik atter Overcommanden, og førte hurtigen Armeen lige til Nederlandene. Den 15 Juni aabnede Napoleon Feldttoget, og da hele den forbundne Armee endnu ikke kunde sammentrækkes, trængte de Franske frem. Blücher tabte Slaget ved Ligny og var, da han styrtede med sin dødeligt saarede Hest, under hvilken han kom til at ligge, i stor Livsfare. Men d. 18de, tilfegtede han sig, i Forening med Wellington, den store Seir ved Waterloo. Han afslog den ham tilbudne Vaabenstilstand, tvang Paris til at capitulere, og modsatte sig, da denne Hovedstad anden Gang blev besat, det før Krigen udøvede Skaansomhedssystem. Friedrich Wilhelm III. tilstillede siden Blücher et for ham allene bestemt Ordenstegn, bestaaende af et med Guldstraaler omgivet Jernkors med de Ord "at uagtet han vel vidste, at ingen Guld straaler kunde forhøje hans Fortjenesters Glands, glædede det ham dog, ogsaa ved en udvortes Udmærkelse, at kunne tilkjendegive sin Erkiendelse deraf." Efter Pariser Freden drog Fyrsten si tilbage paa sine Godser, hvor han i de sidste Aar levede. Under hans Sygdom sendte hans Konge d. 6 d. M. sin Generaladjutant, Gener. v. Witzleben, til ham, men denne fandt ham meget svag. Blücher bad ham at takke Kongen for alt det Godt, han havde gjort ham, anbefalende ham sin Gemalinde til hans Velvillie, og udbedende sig, i Stilhed at blive jordet paa et af ham selv betegnet Sted paa Marken ved Veien fra Kriblowitz til Kanth, under de der staaende tre Lindetræer. "Jeg døer gjerne, sagde han, thi jeg kan ikke være mere til Nytte. Siig Kongen, jeg har været ham tro i Livet og er ham tro i Døden." Han opnaaede en Alder af 76 Aar, 8 Maaneder, 25 Dage, og efterlader en Enkefyrstinde og to Sønner. De Tydske, især Preusserne, synes at ophøie Blücher til den nyere Tids største Hærfører. Personlig Tapperhed og rask Beslutning besad han imodsigeligen i høi Grad. Men Sandheden skyldes det at sige, at en besynderlig Forening af for ham heldige Omstændigheder, mere end hans egentlige eminente militaire Talenter have bidraget til hans udmærkede Lykke, og de deraf flydende store Følger.