Den Vest-Sjællandske Avis, 1827-02-17
Da Aarsagerne til og Udfaldet af denne Krig, mod Tyrkerne ere formodentlig ikke almindelig bekiendte, saa er det maaskee ikke upassende at omtale dem i Korthed. Følgende Aarsager til Besværinger og til den Beslutning at begynde Krigen bleve angivne: Shaduck Pascha en Slægtning af den afdøde Pascha i Bagbad, havde forat undgaae Dand Paschas Forfølgelser taget sin Tilflugt til Persien og var bleven protegeret af Abbag Mirza, som udvirkede af Schaben, hans Fader, at der blev skrevet et Brev til den høie Port for at udvirke hans Benaadelse; det lykkedes og han blev nu, ledsaget af en Persisk Officeer bragt tilbage til den Tyrkiske Grændse. Men Shadurk Pascha, sporede nogle Tegn til Forræderie og flygtede paa nye ind i Persien; hvorpaa Tyrkerne forfulgte ham, arresterede Kronprinsens Officeer og bragte Shaduck Pascha til Staden Tocat, hvor han blev henrettet; dette var en meget paafaldende Fornærmelse, som krævede Satisfaction. - Endvidere blev der angivet, at de Persiske Pilgrime, som paa deres Valfart til Mecca maatte paa Veien til Damascus passere igiennem Tyrkiet, bleve paa mange Maader insulterede, og at isærdeleshed nogle af Kongen af Persiens Concubiner tilligemed andre fornemme Damer vare paa deres Reise til den hellige Stad blevne groveligen infulterede af de Tyrkiske Toldbetiente; disse troede nemlig, eller foregave at have troet, at disse Damer førte med sig i deres Bagage Schavls og andre toldbare Barer, som de havde ifinde at indsmugle, hvilket ogsaa finder Sted i Persien, ligesom i andre Lande, de vilde derfor trænge ind i Teltene og undersøge det, og de bleve kun afholdte derfra ved at Pilgrimene sluttede en Kreds om Teltene og erklærede, at de før vilde lade deres Liv, førend de vilde taale det. Men den sande Aarsag til Krigen var dog formodentligen Abbaz Mirzas Jalousie over den Berømmelse og de Fordele, som hans Broder, Mahomed Ali Mirza, den krigeriske Statholder i Kermanichab havde i hiin Egn erhvervet sig ved sine Krigsforetagender. For nu ogsaa at tilkiæmpe sig nogle Laurbær faldt han i 1821, uden foregaaende Krigerklæring ind i Tyrkiet og beleirede og erobrede Fæstningen Bayazid, som ligger i Provinsen Kars og har 18000 Jndvaanere, imedens een af hans Generaler rykkede imod den store Stad Diarbekir, og ødelagde Landet. Men denne General leed et Tab, og maatte da han ikke fik nogen Understøttelse af Prinsen trække sig tilbage, og faldt i et Baghold, saa at han og hans Folk blev nedsablede og Campagnen endtes uden nogen afgiørende Fordeel paa nogen af Siderne Dog befalede Porten til Erstatning for det gjorte Angreb, at alle Persiske Kiøbmænds Formue i Tyrkiet skulle confisqveres og de selv kastes i Arrest; dette var nu en Grund til fortsatte Besværinger og at Feldtoget blev aabnet Aaaret derpaa. Dengang da jeg kom til Tabriz var der endnu ikke udrettet meget; Tyrkerne havde vel som der blev fortalt, udrustet en Armee paa 40,000 Md. imod Perserne; men de vare af en ussel Beskaffenhed, og bestode af Udskuddet af Pøbelen og af Fængslerne i Constantinopel, som man med Pidsken maatte drive til at giøre deres Skyldighed. Abbaz Mirza havde omtrent en ligesaastor Armee hans regulaire Batailloner, og 22 Kananer, meest ridende Artillerie, deri indbegrebne. Man vil have bemærket, at han ikke viiste, nogen stor Lyst til at komme i Haandgemæng med Fienden. Den største Hindring han havde at overvinde var Mangel paa Penge (man veed at den gamle Schah er extrem gierrig) de vare saa sieldne, at selv Beglerbegen (Statholderen) erklærede at smaae Vexler eller Statspapire, som ikke beløb sig over 10 Pund Sterling, kunde ikke blive indløste af Skatkammeret, ikke heller kunde man skaffe Resourer fra Tabritz, fordi der den dengang grasse rende Cholera Morbus havde fordrevet de rige Kiøbmænd derfra. Prinsen vendte sig i denne Nød til Schaben, som sendte ham 2000 Tomans (1100 Pd. St.) som det yderste af hvad han formaaede at udrede; men derimod sendte han ham en General med 15000 Mand til Hielp. Prinsen var dog misfornøiet dermed og beklagede sig bittert over sin Fader, som i en saadan Nødens Tid sendte ham en saadan Mængde unyttige Tropper paa Halsen, som han maatte underholde, og som nu vilde udsuge og udplyndre hans Provins. Feldtoget blev imidlertid hurtigere bragt til Ende end man kunde have formodet det. Den Tyrkiske Armee var rykket frem under Commando af Seraskieren af Erzerum for at beleire Castellet Topra Kallah, som Sardaren af Erivan havde erobret og Abbaz Mirza var rykket ud af Staden Khun, hvor han havde forsamlet sin Armee forat undsætte den. Da Armeerne stødte paa hinanden forefaldt en Fægtning imellem Kavalleriet, hvori Tyrkerne fik Overhaand, og som gav dem Mod til at tilbyde en Bataille, hvori de dog bleve slagne. De begyndte med et Angreb af Cavalleriet med nogle Deelis Spidsen (Navnet betyder: Narre, Vovehalse, de ere Frievillige, som for det meeste begeistrede af Opium, styrte sig enkeltviis ind paa Fienden) og de affyrede deres Kanoner længe førend de kunde naae Perserne; disse derimod løsnede ikke et Skud, førend de vare komne nær nok, hvorpaa de begyndte at kanonere i Masse og med en saa heldig Virkning, at de bragte Fienden i Uorden, hvorpaa den saakaldte Russiske Bataillon (som bestaaer at Russiske Deserteure) og som var posteret bag ved deres Artillerie, brød frem og tillige med Seebaget (det Persiske Jnfanterie) bestormede en Høi, hvorved Tyrkernes Nederlag blev afgjort. Det Persiske Cavallerie forfulgte Flygtningerne, nedfablede 2500 og giorde mange Fanger, hele den Tyrkiske Leier blev erobret, hvorfra dog Tyrkerne havde i Forveien ladet de bedste Sager bringe bort, ligesom de havde forudseet Slagets Udfald. Prinsen forfulgte sin Seier til Passet ved Diir, da Cholera Sygdommen udbrød med en saadan Heftighed i hans Armee at han holdt det for raadeligt at trække sig tilbage til Khun. Nu opløste den Persiske Armee sig af sig selv; Sygdommen bortrev 4000 Mand og Resten desertere rede i en saadan Mængde, at da han ankom tilKhun havde han næsten ingen flere Soldater tilbage at afskedige. Kiæd af Krigen sendte han derfor en Gesandt til Seraskieren af Erzerum med Fredsforslag, som denne ogsaa antog, og Freden blev sluttet under Betingelse, at Erobringerne bleve givne tilbage, og at de Persiske Pilgrimme bleve paa deres Valfarter til Mecca lovede den samme Beskyttelse som de Ottomanniske.