Den Vest-Sjællandske Avis, 1823-10-25
Hvalfangstved Schetlandsøerne. (Af Dr. Hibberts nye Beskrivelse over disse Der). Jeg var stegen i Land ved Hr. Leis's Boelig i Burra Boe, paa Øen Bell, da en Fiskerbaad, bragte den Efterretning: at en Mængde Hvaler havde indfundet sig i Ville-Sundet. Fruentimmer og Børn forlode ved denne glade Efterretning deres Hytter og den heele Egn gienlød af Frydeskrig. Fiskerne grebe deres Harpuner (kunstløse, lange Skyd, som foran ere beslagne med Jern ilede til Stranden, løsnede deres Baade, og lagde Steene i dem. Snart havde der forsamlet sig en betydelig Flaade af Baade og styrede mod Jndgangen af Sundet. Det Sted, hvor Hvaserne bevægede sig frem var kiendeligt paa Bølgernes uregelmæssige Bevægelse. Alt kom an paa om man kunde drive Dyerne op paa den sandige Strandbred af Hamna-Voe, og virkelig bevægede sig for deres Fiender imod denne Retning. De fleeste Baade dannede en Halvkreds 50 Alen fra Hvalerne, imedens nogle faae holdt som et Reservecorps i en kort Afstand fra Hovedmagten for at afskiære Hvalerne Tilbagetoget, dersom de skulde forandre deres Retning. Den dunkelfarvede Flok syntes at følge visse Anførere, som ulykkeligviis slet ikke lod til at have nogen Lyst til at begive sig til de Skiær, hvor man vilde at de skulde strande. Strax roede en Afdeling af Fiskerne til af al Magt for at drive dem tilbage, som ogsaa lykkedes ved Hielp af en stærk Raaben og ved at kaste med Steent Hvalerne saae sig nu nødte til at blive ved af svømme i deres forrige Retning. Jmedens denne Diversion varede, var den forreste Rad kommen i Uorden, men Shetlænderne vidste at styre deres Fartøier saa godt, at der snart igien blev dannet en Halvkreds bag ved Dyrene. Endnu engang søgte de at undgaae at svømme ind i Jndløbet, men Reserve=Corpset hindrede dem bestandig fra at undvige; imedens Hovedstyrken igien dannede sin Angrebs-Linie, saa at der ikke blev andet tilbage for Hvalerne end at løbe ind i Havnen ved Hamna Voe. Paa samme Tid gienlød Luften af Fiskernes Skrig, som kastede Stene efter de forskrækkede Dyr for at drive dem med Magt ind paa den sandige Strandbred af en liden Bugt; men førend det kunde bevirkes vendte Hvalerne sig flere Gange om, men bleve hver Gang drevne tilbage. Endnu havde man ikke gjort Brug af Harpunerne; thi havde Dyrene følt sig saarede, saalænge endnu Vandet var dybt, saa havde de under alle Omstændigheder vendt tilbage til den høie Søe; kort efter lob Anførerne for Hoben paa Strand og lod høre en svag knurrende Stemme, ligesom de raabte om Hielp. Sandet i Grunden i denne Bugt blev oprørt og Vandet blev ganske bunkelt; hvilket tiltog ligesom hele Selskabet efterhaanden løb paa Strand. De væltede sig nu omkring som rasende og vidste ikke hvad Retning de skulde tage, da deres Anførere manglede dem; dog indog Søe folkenes Skrig og Steenkast dem en saadan Frygt, at de forhindredes fra at begive sig tilbage til Havet. Jndvaanerne af hver Alder og Kiøn havde forsamlet sig ved Strandbredden og bilsede paa Giæsterne fra det nordlige Hav. Nu begyndte Slagtningen: To Mænd, som vare forsynede med skarpe Jernspyd sprang lige ned i Vandet til Brystet, greb den nærmeste Hval hver ved sin Finne og trak den uden Modstand til det laveste Sted i Vandet; her løftede han strax Finnen i Veiret og stødte Dyret sin Harpun ind i Hiertet. Efterat den havde i lang Tid lagt ganske ubevægelig, saa fik den de heftigste Convulsioner, hvorved den slog Vandet med Halen langt op paa Landet, nu paafulgte en Pause som lignede Døden, og derpaa en Dragen med Døden, som blev stedse svagere og svagere, indtil Slagtofferet tilsidst laae livløst paa Strandbredden; flere Personer kom derpaa Fiskerne til Hielp og i en kort Tid laae en heel Række af Liig paa Stranden, imedens nogle andre, som vare længere borte væltede sig om i her blodige Bølger, og syntes at vente ligesom Slagteqvæg indtil Touren skulde komme til dem. Da Solen hørte op at bestraale den blodige Havbugt vare alle Hvalerne dræbte og Stranden var bedækket med de døde Dyr fra 6 til 20 Fods Længde. Antallet var ikke under 80.