Berlingske Tidende, 1822-08-19
Det Capel, der bygges paa Magdalene Kirkegaarden, hvor Martyrkongen, Ludvig den fiortendes Been i Revolutionstiden bleve bisatte, er nu næsten færdigt. Den 3die forlangte General Lapoipe en anden Orden ved Atlæggelsen af Beretninger over Petitioner, nemlig med Hensyn til Tiden, da de ere blevne indleverede. Hr. Constant, der understøttede ham, bemærkede: at just de vigtigste Petitioner - alle de, der havde Misbrug af den ministerielle Magt til Gienstand, især angaaende Forhindringerne ved Valgforhandlingerne i Lyon - bleve lagte tilside, for at man ved Sessionens Slutning skulde blive dem qvit paa samme Maade, som Ministerne søge at befrie sig for de Deputerede, mod hvilke de fremkalde beskyldninger, grundede paa Udsagn af Døde, Fraværende eller betalte Spioner, som vilde blive gandske udbredte, naar Talerstolen først stod som, og det vilde afhænge af Ministerne, at bringe Journalerne under Consur, for at disse Deputerede ikke skulde finde nogen Udvei til Forsvar. - Hr. Reveillere brændte øiensynlig af Begiærlighed, efter her at falde ind i Talen, men blev tre Gange hindret deri af Hr. de Villele ved Vink, fulde af Autoritet, hvorover Hr. Constant, pegende paa Ministeren, gjorde en skarp bemærkning, som bragte den hele høire Side i Oprør. Man tilraabte ham: han var en Oprører, men han lod sig ikke bringe fra sin Paastand, før Præsidenten satte ham i Rette for Jnsultering mod Kammeret. Derover de skyldte den venstre Side Præsidenten paa det heftigste for Partiskhed, og da han erklærede: han handlede efter sin Samvittighed, raabte een af de liberale Medlemmer: "En ministeriel Præsident har ingen Samvittighed!" Generalens Forslag blev uden videre forkastet. Mod Grev St. Aulaires Forslag i Overgaars førte Hr. de Martigaae fra officiel Side Ordet, og mod ham talede Hr. Royer Colard. Han paastod, at den Myndighed - som først ved dette Aars Lov var given Kammeret, at kalde de Personer til Ansvar, som insultere det - var af stor Vigtighed under de nærværende Forhold, og maatte giøres gieldende af Kammeret til at hævde dets Uafhængighed, saavel mod private Personer, som mod GeneralProcureurer. Den i Poitiers havde med en paafaldende Letsindighed nævnt Deputerede i en Anklage=Act, og endnu meere paafaldende var det, at han havde turdet understaae sig at erklære: "Det var beviist, at General la Fayette havde havt en Samtale med Grandmenil. Dette gik, efter hans Jndsigt, for vidt, og var en Fornærmelse mod selve Kammeret, der just maatte tage sig desto mere af den (ligesom det i slige Tilfælde altid skeer af det Engelske Parlament, ordi de Jnsulterede hørte til Minoriteten. "Slige Omstændigheder, sagde han, ere Forvarseler og revolutionære Excesser, og det vilde være daarligt handler, at lade dem gaae ubemærkt hen Alle saadanne Forfølgelser have deres Kilde i Anklagelser uden Beviis, og i beskyldernes Uantastelighed. Værer kuns rolige, saade man i de ulykkelige Dage, som vi have oplevet, værer kuns rolige: man har dog ingen Beviser; men imidlertid rullede det ene Hoved efter det andet ned af Schafottet. Man siger maaskee : Procureurens Ord maae ikke tilkegnes ham, men Regieringen; men i dette Tilfælde høstede Ministeriet Frugter, af hvad det selv saaledes havde saaet. Fra det Øieblik af, da det for hele Frankrigs Øine havde turdet fordre en Slavisk Underkastelse af alle Statens høiere og ringere Embedsmænd, har det stillet sig imellem deres Samvittighed og Embedsforhold, betaget dem al passende Frihed, og grovelig nedsat dets egen Værdighed. Dette Forhold skaber Kongens lovlige Myndighed mere end alle mulige Conspirationer kunne giøre.