Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1826-03-28
Naar man i Paris fra Tid til Tid erfarer mærkelige Prøver af det saakaldte gamle Aristokraties Anmasselser, saa faaer man tillige Prøver af den meest levende Opposition, som derved foranlediges. Saaledes gik det da Vicomte Mathien de Montmorency nylig fik sig indtrængt i Academie francaise. J Lande, hvor Adel er alt, Plebejerne intet, kunne vel de stakkels Lærde finde sig smigrede og ærede ved Grevers og Hertugers Tiltrædelse til deres lærde Samfund men i Frankrig, hvor andre Anskuelser herske og hvor den Lærde i Selskaberne agtes og hædres ligesaa meget som Greven og Vicomten, havde vel benævnte Vicomte gjort klogest i, ikke at tage en ledig Plads op i Akademiet for nogen udmærket Lærd, der kunde været tildeelt den. Dagbladene gave ham dette Raad, og da han var valgt, begyndte en Løbeild af Epigrammer og Vittighedsfunker over den akademiske Vicomte at udspredes i Bladene. Nu opgaves navnligen alle de Akademiker, som man vilde vide skulde havt stemt for eller imod ham. Nogle af dem, som nævntes at have stemt for ham bekjendtgjorde i Tidenderne, at dette ikke var saaledes rigtigt. J et Land, hvor man lægger Værdie paa Aands-Uafhængighed, er det en Lærd ej ligegyldigt at ansees i sine Medborgeres Øine for en Slave af Magten eller Anseelsen. - Den lærde Stand i Paris havde siden en anden Anledning til at omtales paa en værdig Maade; Vicomte de la Rochefoncauld syntes nemlig at troe med Jugurtha, at i Hovedstaden stod alt ham tilfals for Penge, og sandeligen, overmaade mange Ting lader sig kjøbe. Samvittighed og Sindelag handler man med, som fordum i Rom var Tilfældet, og vel endnu er det. Ved Valgene af Deputerede seer man hvorledes Penge og Ærgjerrighed hæver mange Skrupler; imidlertid havde Vicomte de la Rocheforcauld, som i forrige Aar ved Kronningen vilde underhandle med Casimir de Lavigne om en Pension af 1200 Franker, da faaet paa en djerv Maade at vide, at der gives Lærde, som have deres Ære kjerere end de meest glimrende Tilbud, en kongelig Kammerherre kan gjøre. Dog denne Mand, der er directeur des beaux arte, synes ikke at have havt tilstrækkelig got af den bekomne Lection; thi nylig erfarer man af Tidenderne, hvorledes han vilde bestikke Redaktionen af Mercure de France med 1500 Franker, saaledes at samme ikke i et Aar skulde sige Noget om Hr. Vicomtens Bestyrelse af de skjønne Konsters Anliggender. Redaktionen gav vel en Forpligtelse herfor, men sendte i samme Time den græske Kommittee de 1500 Franker, for at denne Sum skulde tjene til Hellenernes Gavn, og nu fik i de paafølgende Dage de uafhængige Blade travlt med at fortælle denne smukke Historie, som da blev Gjenstand for almindelig Tale. Nogle Skribenter, yttrede, i Courier francois og Globe, at omendskjøndt den over Vicomten øvede Straf vel kunde være fortjent, burde Redaktionen af Mercureikke have modtaget Pengene, men afviist dem Redaktionen derimod har søgt, i en Skrivelse til hine Blade, at retfærdiggjøre sig. Den Maade, hvorpaa Vicomtens Bestikkelsesforsøg, blev taget, vil virke, at man ei saa ligefrem vover at gjøre en Skribent, især en Journalist, slige Forslag. Dog, andre Steder bliver vel og bestukken, kun har Vicomten Vanheld i sine Forsøg. Et Par Embedsmænd i de Kongelige Ordeners Cancellie havde en fordeelagtig Haandtering i at forskaffe Ordenslystne Personer, imod en billig Gotgjørelse, de saa hjerteligen ønskede Ordenskor, og allerede vare nogle hundrede Kors ved deres Mægling (ikke alle uden falske Atte stationer) udstædte, da en Angivelse gjorde Regjeringen opmærksom, og Undersøgelser foregik, som bragte Opdagelser tilveje, der ei vare behagelige. Ordenstegnsvæsenet udgjør et saare interessant Kapitel i den nyere Tids Historie, og naar man kunde en Smule undersøge sammes Hemmeligheder, vilde man faae synderlige Bidrag til den menneskelige Forfængeligheds Historie. (Udtogsviis af M. Bl. 8.)