Norske Intelligenssedler, 1768-11-23
Nordske Jntelligen No. 47. Onsdagen den 23. November 1768. Ar Se Fortsættelsen af: Spotteries Caracter: Det duer slet ikke, enten at drive eller at anhøre Spotterier. Man kand aldrig være øm og conseientieux nok i den Materie. Menniske-Kiærligheden lider virkelig ikke mindre hos dem, der med Fornøielse anhøre, end hos dem, som drive Spot, om det end skeede paa nok saa sindrig en Maade. Dersom man ikke saa gierne hørte Spotterne, saa skulle denne elskeløse og LediggiengerSlegt snart forgaae og Selskaber over alt skulle blive meere honette og angenemmere. Spotter man et Menniske over nogen Ulykke, som er hendet ham, da heder det at være Skaden troe. Holder man sig oppe over ham for en god Giernings skyld, da heder det, at stræbe efter Rang med Frie-Geister. At spotte ham for en Last, som merkes hos ham, er det samme som at triumphere over værge-løs Mand. Bespotter man ham for en naturlig Fejl, for et Øje, en Foed, eller en Arm, som han ikke har saa skikket, som andre Mennisker, da er det at laste Guds Forsyn i stæden for at tilbede det i alle sine Veje. Kort sagt: Den Fornøielse, som søges i og af Raillerie og Bespottelser, er visselig en gruesom Fornøielse, og hvem som er en Menniske-Ven, skal i det mindste altid søge en Fornøielse, som er reenere og uskyldigere. Jo meer vi ere over andre ophøiede formedelst Stand, Betiening eller Formue, jo forsigtigere maa vi være, i at tale dem noget til, som er fortrydeligt, og som kand giøre dem Uligheden mellem deres og vores Stand endnu meere utaalelig. Den Rang, som sætter os over dem, giver os aldeles ingen Ræt til at foragte og drive Spot med dem. De drister sig ikke til at spotte os, fordi de frygter os, lader os derfor ikke heller spotte dem, paa det de ogsaa maa elske os. Lykkelig er den, som ingen kiendelige Fejl har, som andre kand spotte med; men endnu tusind Gange lykkeligere er den, som anseer andre saa ret, som de ingen Fejl havde, og altsaa, uden at see hen til Uligheden, begegner dem saa, som han af dem bliver begegnet, nemlig med den samme Klogskab og billighed, som de beviser imod hans Person og Fortienester. Naar man vil leve fredelig med hinanden, saa maa nødvendig den ene give den anden noget efter og ved Leilighed holde hverandre noget til gode, Man maa stedse have ligesom en omvendt Kikkert i Haanden, som præsenterer Tingene langt borte, og saa forringer andres Fejl, at de neppelig blive at see. Blamint bilder sig ind, at han ved sine spotske Jndfald meriterer Navn af en sindrig Mand. Men han bedrager sig selv. Han skal altid passere for at have Forstand nok, naar han forhverver sig Navn for en billig og behagelig Mand, der veed, at conservere sig sine Venner. Ralliant er meget vel tilfreds med sig selv, naar han har bragt en fiin, munter og vel anført Spotte-Glose paa Bane, Philander derimod siger, at han er langt meer fornøjet, naar han har vogtet sig for at stikle med et eneste Ord, og at opofre andre Menniskers Anseelse og sin egen. Samvittigheds Roe for et Ords skyld, som muelig kunde have tilvejebragt ham en utidig Ære. Spotterier lader det smukke Kiøn endnu langt helligere. Det er en afskyelig Plæt paa en Person, som er skiøn, naar hun ikke har tillige et skiønt Gemyt; Det er ikke nok, at man kand sige om hende: Hun er skiøn; man maa og kunde sige om hende: Hun har et got Hierte. Hendes forbindtlige Væsen skal giøre hende langt meere tækkelig, end al hendes Smuthed, og hun skal ved ingen Ting tilvende sig en almindeligere Høiagtelse, end ved hendes yndige og beskedentlige Væsen. Hun maa altsaa vogte sig bestandig for Spotterier, ladende det være hendes største Bekymring, altid at tale fordeelagtigt om hendes Veninder og Selskabs Søstre. Philinde bliver højt agtet og elsket af alle, fordi hun aldrig i sin Lives Tid har talet ilde om nogen og altid tager deres Partii, som er fraværende. At raillere nogen, er det samme, som at jage dem ud af det Selskab, hvori de ere. Man kand ikke nok rose hende i denne Post, man seer hende gierne i alle Samlinger, og alle, som hende kiender, ere visselig hendes Venner og Veninder. Aldinor, da man engang paa hundrede Maader raillerede ham i hans Øien, og begegnede ham, som et Menniske uden al Vid og Forstand, satte det heele Selskab i Forundring ved sin Uempfindtlighed; men for at giøre en Ende paa denne Forundring, udbrød han sigende: Seneca pleiede at sige: At man enten maatte være Konge eller Nar. Da han nu var ikke født til at være Konge, saa maatte han tage til takke med den anden Titel, følgelig havde den, som holt ham for Nar, ikke saa stoer Uræt, som de vel tænkte. Dette Svar gjorde Spotterne imod deres Villie beskiemmede, men gav et des høiere Begreb om Aldinors Modestie og Dyd. Det Svar Tasso, ved lige saadan Anledning, gav, var ikke mindre opvakt og al Ære værd. Da engang et Menniske paa en meget uhøflig Maade raillerede ham, blev han gandske tavs og tys, saa at Spotteren selv falt i dyb Forundring derover. Da nu en anden i Selskabet sagde gandske høit, Jeg maatte være en stoer Nar, om jeg skulle tie stille til slig en Medfart. Nei, svarede TaffoDe tage der Fejl: En Naar kand ikke tie. Man pleier ellers at kalde de skiemtefulde Jndfald, hvorved daglig Conversations Munterhed, og Behagelighed holdes ved lige, Spotterier; men over dem er der ingen Dom fældet i dette Capitel, saa lidet som man forkaster Socratis Jronie. Man har ikke i Sinde hermed at fornærme nogen, fornærmer ogsaa virkelig slet ingen. Er der uskyldige Spotterier til, saa er det de allene, som ere af denne Art. Men hvor faae Mennisker ere vel i Stand til nøje at dømme om de rette Grændser, og endnu færre, som jo overskrider disse Grændser, Om Chinesernes Maade at udklække Æg. Udi et træk frit Huus, hvor der er Leer-Gulv, indrettes en Ovn af nedslagne Pinde, som ere sammenflettede med Qviste eller Bambus-Spirer, og overstrøgne med Leer. En Qvadrat af Brædder omgiver Ovnen og i hvert Hiørne giøres et lidet Jldstæd, et godt Qvarteer fra Ovnen. Fire Kurve, og et tyndt Stykke Fildt, at bedække heele Fiirkanten med, er alt hvad der behøves til Operationen: Ovnen opvarmes først, siden fyldes en Kurv med friske Ande-Æg, som efter 6 Timer, flyttes i en anden Kurv, da altid nye Jldning skeer; dette foretages i 9 Døgne; derefter bruges en anden Jldnings Maade, og Æggene ombyttes hver slette Time i de følgende 7 Døgne. Derefter udbredes Æggene paa et Bord og bedækkes, da Ungerne kommer frem efter 12 Dages Forløb. Denne Udruenings Maade iverksættes i China paa alle Aarets Tider, og synes ej at være fleere Vanskeligheder underkasted, end at den jo og her hos os kunde forsøges. Bergen den 7de November.