Ribe Stifts Adresseaviser, 1795-03-13
(Fortsættelse af Samtalen i Nog. Førsten. Jeg kan ikke nægte, at jeg jo selv har for lang Tid siden ønsket, at de stridende Magter ville erklære sig i Henseende til Krigens Øjemeed, hvilket af de stridende Partier angives saa forskjelligt. Da jeg især elsker Aaben. hiertighed, saa synes det mig ved ethvert Trin at være det første og vigtigste, at bestemme det Spørgsmaal, hvorom der strides, rigtigen, og ved opkommende Krig tydeligen at forklare, hvad Hensigter enhver Deel har med samme. J nærværende Tilfælde troer jeg, at dette ville have været ligesaa fordeelagtigt for Tydskland, som ufordeelagtigt for vort Fædernelands Fiender, der kuns derfor iegtede med saadant Mod og ofte med Desperation, fordi de troede, man ville igien indføre den gamle Forfatning i Frankerig med al dens Undertrykkelse, eller lemlæste Frankerig, som Polen. Raadsh. Dette sagde man ikke allene i Frankerig, og brugte til Grund ved alle de voldsomme Forholdsregler, som Conventen anordnede, men ogsaa i Tydskland er denne Mening almindelig. Man troer, i at man har formaaet Tydskland til at beslutte den Riggarnaag. igaar krig, der er blevet samme saa skadelig, mindre for at skaffe de første Fyldestgiørelse, der have Rettigheder i Frankerig, end for at tugte det Franske Folk for en Opstand imod den Monarkiske Magt, og lette de forbundne Magters Crobringer. Lad ogsaa være, at det er Fienden af vort Fædreneland eller Medlemmer af Propazanda, som føre dette Sprog, som troe de Franske at være tilbøyelige til Fred, end de forbundne Magter, og derfor saa ofte glæde sig ved deres Sejervindinger, Lad være, at man, for ved Uenighed og Mistroe at svække de Nationer, der bekrige Frankerig, vil indbilde de Tydske, at deres Fædrenelands Forfatning har meere at befrygte af deres egne Stænders Overmagt end af Frankerig! Hvor er det dog mueligt, at saalænge man ikke betager Tydskeren denne Frygt, saalænge man ikke overbeviiser, ham om, at da han maa stride for sig selv, for sit Fædrenelands Udelelighed, for sammes ubeskaarne Forfatning, at der da kan optænkes Enthusiasme hos ham, Tydsken er endnu ikke saa udartet, som man vil indbilde os han har Følelse for Ret og Uret; men han vil ikke opofre sig for en fremmed Sag, ikke for at bestride Meeninger og Læresætninger. Havde man strax i Begyndelsen, eller i det mindste da man havde indseet sin Vildfarelse, at man var ført bag Lyset af den Franske udvandrede Adel, erklæret sig tilligemed over Krigens Aarsager eller Fredens Betingelser, og de Franske dog alligevel havde fortsat Krigen, saa skulle de aldrig fundet Venner og forsvarere uden hos udartede Tydsker og Sansculotter af den sletteste Art; men enhver retskaffen Tydsker havde da villigen budet Arm og Formue til at beskytte sit Fæderneland. Dette burde de betænke, der overlydt beskylde deres Medborgere for at være udartet. Førsten. Den gode Tiltroe, som de har til vore Landsmænd, glæde mig. Skulle deres Forventning af sammes Patriotisme end være for stor, saa er jeg dog nig med dem deri, at det i enhver Hensigt ville være velgjort, at overbevise de Fornuftige om Krigens Nødvendighed og Retmessighed, men betage de Jldefindede al Anledning til at sværte de krigførende Magter og udstrøe Uenigheds Sæd. Men set nu ogsaa, at Frankerig er tilbøielig Fred, og at Pligt og Klogskab fordrer at giøre et Forsøg for at skaffe Tydskland Freden, igien, saa spørges videre: Med hvem vil vi slutte Fred, Raadsh. Med de samme, tænker jeg, som vi fører Krig med. Hvorlænge er det siden, vi er bleven saa strænge i vore politiske Grundsætninger, at vi vil gjøre de Magthavende qvæstio status. - - - naar et Folks Behersker, ved at myrde sin Formand paa Tronen, sætter sig i hans Plads: Naar en Pachavoldsømt detroniserer den retmessige Sultan, og ophøier sig selv, eller en ham undergiven Regent til Østens Despot, anseer en Monark det da under sin Verdighed, eller tager en Nation i Betænkning at gjøre Fred med Usurpatsren, eller maaskee endog at slutte Forbund med ham – Tilstaaet endog, at Frankerigs nuværende Overhoveder ere Usurpatører, saa have de dog den største Deel af den Franske Nation paa deres Side. Denne har ikke allene valgt dem, men idet den lyder deres befalinger, i det den opofrer Liv og Gods for dem, og styr ter sig blindt hen i de farlige Veie, som National-Conventen foreskriver, erkjender dem, skulle jeg troe, tilfulde sammes Magt. Jeg holder det, om ikke for umueligt, saa dog for høist usandsynligt, at denne Nation da først skulle høre og at lyde deres Diktatorer, naar samme tillader dem igien at nyde Fred og Roelighed, efter den lange og med yderste Anstrængelser udholdte Kamp. Førsten. National-Conventens Magt være efter Jakobinernes sandsynlige Fald nok saa uindskrænket, hvem kan borge os for, at den længe vil blive det Da Revolutioner i dette Land synes at følge hinanden, som blodige Optriu paa en Dyrehidsning, og et Partie i National-Conventen styrtes af et andet, kan da ikke ogsaa de, vi skulle slutte Fred med, falde ligesaa hurtigen, og hvem staaer os da inde for Fredens Varighed? – Raadsh. De synes da, naadige Herre, at ville tilsidsette deres Tviil om, hvem vi kunne slutte Fred med; thi denne nye Jndvending bringer os nærmere til det 3die høistvigtige Spørgsmaal, Kan man regne paa Fredens Varighed og Vedligeholdelse, Dette Spørgsmaal besvarer jeg efter min Overbeviis. ning med Ja. Hele den Franske Nations Fordeel er det, hvorpaa jeg bygger min Overbeviisning. For alle Ting tillader De mig at for udsende en almindelig bemerkelse over National=Andrags Varighed. Deres Durchlautighed er alt for vel bekiendt med Folke= og Staters Historien, til ikke at vide, at naar man aldrig ville slutte Fred, med mindre man kunne være forsikkret og sammes Fasthed og Varighed, da maatte man ligge i en evig Krig med næsten alle Nationer. Feilede vel baade de gamle og nyere Tiders Regentere og deres Raadgivere Paaskud til at brekke og omstøde en Fredstraktat, naar de kuns følede sig stære nok dertil, og troede at kunne gjøre det med Fordeel, Saa dristig dette synes, saa troer jeg dog med god Grund at kunne paastaae, at man kan ligesaa sikkert slutte Fred med Frankerig som med den største Deel af de andre Nationer, jo maaskee endog sikkrere, eftersom: 1. Frankerig, maae det endogsaa udenfra faae Rolighed, endnu vil bruge mange Aar for at komme til Rolighed med sig sig selv, for at give sig en Forfatning og organisere samme. 2. J en Stat, hvor Monarken ikke hersker ved befaling men, vi vil antage det slemmeste Tilfælde, Demagogen ved Overtalelse, der er, saalænge Naboerne vil holde Fred, ikke let en Krig at befrygte. Førsten. Det første Argument indrømmer jeg dem, men imod det sidste lader sig vel meget indvende, og jeg er nysgierrig for at høre, hvorledes De vil udføre denne paradoxe Set ning. Ligesom Nationen nu efter Deres eget Udsagn paa et Vink af dens nærværende Despoter styrter sig i Døden, kan den ikke i Fremtiden giøre det samme, Kan man ikke faae dem til at troe, dens Republik er i Fare, saalænge den er omgivet af Monarker, Raadsh. Dette er vel mueligt, men langtifra ikke saa rimeligt, som om, Frankerig, var en monarkisk Stat. Jeg har den Lykke at tale med en Første, der er ophøiet over Fordomme, der elsker og søger Sandheden, jeg tør altsaa tale frit. Feiler jeg, saa feiler jeg i detringeste ikke med Forset. Her ere mine Grunde: I en monarkisk Stat treffe Krigens Ulykker og Elendigheder ikke umiddelbar dem, der beslutte dem. Monarken, som uden trængende Nød begynder Krig, eller bryder Foredrag, troer at vinde noget, enten det nu er Land eller Ære. De Skatte, han derved opoffrer, det Blod, han udøser, de Marke og Jorder, han udsetter for Ødeleggelse, tilhøre høist sielden og endda kuns den mindste Deel ham selv eller hans Raadgivere; hvad han derimod vinder, anseer han som sin Eiendom, efterdi det forøger hans Magt. J en Republik er det e saalet, at overtale Borgerne og Landmanden, naar han endog blot selv troer at have en frie Stemme, til en offensiv Kriig De fraliggende Departementer skulle vist aldrig stemme dertil og de nærliggende, naar man kuns under dem Noelighed, ei give deres Hjord og Familie til Priis for Ødeleggelse, der hvor Jntet er at vinde for dem. Thi hvad kunde det vel nytte hver enkelt Nyfranker, om hele Tydskland blev bragt under Aaget, Det er lettere at underholde en Jld, som brænde, end tænde en nye. Elsasserne, eller Lothringerne og enhver anden Fransk Borger troer nu at fegte for sin Frihed, for sin Hiord: Man lade ham sin formeente Frihed, sin udelelige Republik, sin Konstitution, og berigtige hans Grændser, og det vil saalidet falde ham indat søge Uenighed, erobre Tydskland eller ville føre Kriig med sine Naboer, som Schweitz, Holland og andre Fristater.