Viborger Samler, 1789-01-26
Breve over Galliziens nærværende Tilstand. Et Bidrag til Statistikken og Menneske=Kundskab. Leipzig 9 (Wien, hos Wücherer) 1786, in 8. To Deele. 580 Sider. itelen af en Bog, som lover Bidrage til Statistikken og Menneske=Kundskab, og en Forfatter, som siger i Fortalen: Statens indvendige Forfatning, Lovgivningens Tilstand, Stændernes, Sædernes, Skikkenes, CaracteCaracterernes, Religionens Beskaffenhed, Klasser nes besynderlige Forhold mod hinanden har jeg søgt at male, saaledes som jeg befandt det, og ikke ladet mig nøie med, at ansee en Sag, som den syntes, men gjennemforsket den, saaledes som den var. opvækker en Kjøber, som endnu ikke kjender Titelers og Fortalers fortryllende Konst. Recensenten tilstaaer, at Bogens Titel, de elendige Vignetter, og endelig den afgjørende Tone i Fortalen, som er fuld af Magtsproge, og viser, hvor fyldestgiørende Forfatteren er for sig selv, allerede fyldte ham med en Fordom, som ved Læsningen, desværre, blev bestyrket, og allerede efter de første Kapiteler blev til en afgjort Sandhed. Forfatteren lader os sine Familie-Omstændigheder vide; han er en ung Mand, som for kort siden har forladt Universitetet; hans Fader var en Landsbye Kræmer i Svaben, som døde ham tilig fra, og i trængende Omstændigheder overlod ham Skjebnen. Alt dette er ingen Skam for ham, men det beviser saa meget mere, at han har vovet sig ved Gjenstænde, som han ikke kunde være voxen, og at han har lovet mere end han kan holde. Et ungt Menneske af ringe Fødsel, som kummerlig maatte bringe sig frem, og neppe har lært at beskrive, hvad Statistik er, reiser til Hovedstaden i et Land, gjør Bekjendtskab med alle Slags Folk, tildeels i Vertshuset, og endelig indskrænker sin Omgang, som han siger selv, til en liden Kreds af redelige Folk. Om et Par Maaneder reiser han tilbage igien, og sætter. sætter sig hen, at levere os Bidrage til Statistiken og Menneske=Kundskab, over et Land, som han nyligen alene har seet; hvor mon vel en saadan ung Mand haver lært, praktisk at behandle saadanne Gjenstænde? Hører ikke en besynderlig Slags Lærdom, Erfaring, Skarpsindighed og Verdens-Kundskab til, at udvikle det særegne af Lande og Nationer, Er det nok at forstaae Betydningen af det Ord, Statistik, for med rigtig Bedømmelse at skrive statistiske Efterretninger om et Land? Er da en nogen Angivelse af samlede visse Tals Forhold, Statistik, Eller er en grov ond Lune og Bonde Trods philosophiskt Raisonnement? Hvis saa er, nu, saa maa da og vel Annekdoren-Jagt være Menneske-Kundskab, og Dadle Syge Opmærksomheds=Aand, m. m. . . . Det maatte altsaa være ufornødent, ved dette Verk, hvoraf den Smule af det Brugbare, som deri forekommer, intet Udtog tillader, længer at opholde sig, dersom Recensenten ikke her fandt Leilighed at henkaste nogle Tanker, som andensteds kunne anvendes. Det Ord, Frihed, er nu hos os antaget til Feldt-Skrig, ligesom i Engelland, hvor Daglønneren, der spænder sig for Gordons Vogn, ligesaa høit pukker paa Lykken af sin Frihed, som Fangen i Neugate, der skal hænges Dagen efter, og i Tydskland kan man altid fremvise 100 Friheds Skraalere for hver en, formeent Forklarer af Kosmopolit-Sy stemmet, som giør os andre svage Mennesker til Myndt linger, og vore oplyste fødde Prindser til Formyndere. Det Det er visselig en allerkiereste Sag, smukt at forsvare Menneskelighedens Rettigheder, og især at tale for den fattige Bonde, som nærer os alle Men, naar han nu bliver fri, og ikke meere nærer os – Saa maa vi selv blive Bønder og nære os selv - Og da vil vist den Mand, som forstaaer Haandverket, være bedst deran. Jngen er at fortænke, at han taler for den Stand, han er kommen af; Men, naar man vil give sig ud for en Statistiker og Menneskekjender, der har gjennemforsket et Lands Grundforfatning, og anseet Sagerne, ikke som de synes, men som de ere,, burte man ikke paa alle Blade, hvor der tales om de Lettelser, som Keiseren (maaskee alt for rigelig) har tilstaaet den Galliziske Bonde, raabe høit: "Det er ikke nok, hvorfor ikke ganske fri, hvad . . Den skal være en fri Mand, som endnu skal giøre Hoverie, Dette er altsammen meget skjønt, naar man alene med blotte Exclamationer kunde fremlokke en gylden Tids Alder, og skabe en Menneske=Slægt, som, uden Herskesyge og Efterstræbelse, familieviis, indsluttet inden sine fire Vægge, levede af egne Hænders Arbeide, foruden at bruge eller forurolige Naboen Men, saasnart dette ikke er mueligt, og (foruden engang at tale om, hvormeget den ene er den anden saavel i Legems som Sjæls Kræfter overlegen) den ene er flittigere eller lykkeligere, og maa ophielpe den anden, som ved sine Feil eller Tilfælde er bleven trængende; saa vil altid, ligesom i Polen og andre, heelt eller halvt, cultiverede Lande, igjen paa Skuepladsen frem Ke 25 3. fremtræde Herre og Tiener. Og, kan man vel ogsaa finde Ret og billigt, at en Monark, blot med et Vink, ophæver de Rettigheder, som Jorddrotterne have forhvervet og det med titulo oneroso. Forfatteten geraader i en hellig Jver, naar han taler om den naturlige Frihed, hvormed, saa mener, han, Hoverie ikke kan bestaae. Side 20de declamerer han saaledes: "Og hvorfor endnu Hoverie, naar Vornedskab skal være ophævet, hvorledes kan jeg begribe naturlig og borgerlig Frihed, naar jeg, inine Redskaber, mit Fæ, mine Kræfter, mine Fordeele skulle endnu paa visse Dage tilhøre andre? Jeg er altsaa i Dag fri, for i Morgen atter at kunne blive Slave. Hvad for Rettigheder og Fordringer kan et andet Menneske have til mig, at jeg for ham skulde leve den halve Deel af mit kostbare Liv, Hvorledes har han forhvervet saadan Ret til mig, Have mine Forfædre afstaaet den til ham, Men hvorledes kunde mine Forfædre det? Har han kjøbt mig? Hvo kunde sælge mig til ham, Arvet mig? – Frihed var min Arvedeel, hvorledes kunde mit Slaverie blive en andens Arvedeel, Alt dette klinger nu ret skjønt i Munden af en Menneskeligheds Forfegter, som derhos ikke tærker paa, at vi alle, saa mange vi ere i Verden, leve den ene for den anden, og følgelig alle for det Hele.