Den Vest-Sjællandske Avis, 1837-11-23
Den, som vil meddele en Beretning om en Sag, bør nemlig ikke udelade, hvad der væsentlig hører med for at billigttænkende Læsere kunne fælde en rigtig Dom derover. Jeg kunde ikke forlange af Med deleren, at han skulde fremhæve, hvorvidt Beboerne af Vemmeløv Sogn maatte have Grund til, ifølge særegne Omstændigheder, at søge Opbyggelse ved Sammenkomster, udenfor den offentlige Gudsdyrkelse, i Kirken. Det kunde han mueligen enten ikke kjende noget til, eller fra sit Standpunct ikke formaae rettelig at bedømme. Men hvad han kunde kjende og ikke burde undlade at fortælle sine Læsere, naar han vilde give en upartisk Fremstilling af Sagen, det er at Vemmeløverne, da de besluttede sig til at holde gudelige Forsamlinger, anmeldte dem for deres Sogne-Præst, og derved gjorde hvad de kunde, for at Forsamlingerne kunde blive lovlige, eller dog upaatalte af den verdslige Øvrighed. Det er bekjendt nok, at, ifølge Fdn. af 1711, skal det ingenlunde være forbudet, at Gud oprigtig søgende og for deres Opbyggelse bekymrede Personer samle sig for at opbygge sig af Guds Ord i private Huse, opmuntre, opvække, paaminde og styrke hverandre at det ifølge samme Fdn. er dem paalagt, som deeltage i slige Forsamlinger: "at tilkjendegive Præsten Tid og Sted, naar de skal holdes;" men ogsaa udtrykkelig paalagt Præsterne: "ofte der at indfinde sig, og see og høre hvordan det gaaer til, og at Jntet imod Guds Ord og Statens Jndretning der forhandles, og at intet Fanatisk foretages, paa det de med Vished kan tale og dømme, og, naar forlanges, give Beretning om det, som derudi skeer, saa og underrette Andre, som af Uvidenhed tale ilde derom, og dermed forsynde sig." Det hørte derfor unægtelig til en fuldstændig Fremstillelse af Sagen at fortælle, at Vemmeløverne flere Gange have anmeldt deres Forsamlinger med Angivelse af Tid og Sted for deres Sogne-Præst, men at denne ikke alene aldrig nogensinde har indfundet sig ved deres Forsamlinger, men endog afviist de Personer, som kom forat anmelde dem, og sagt, at han ikke vilde vide af deres Overløben, ja at det er bleven dem betydet, at de ingen Forsamlinger maatte holde uden Præstens Tilladelse (et Forbud, som ikke har Grund i de Kgl. Anordninger, men er stridende derimod, og endelig - hvad vel maa mærkes – at Præsten er bleven deres Anklager for den verdslige Øvrighed. Det kan vistnok med Grund antages, at det slet ikke er Øvrigheden kjært, at Præsterne indkomme med Klager og Angivelser angaaende gudelige Forsamligger, saalænge Jntet i dem foretages, der er stridende imod Landets Religion eller skadeligt og farligt for Staten og den borgerlige Rolighed; men at den helst seer, at Præsterne i Stilhed søge at lede den religiense Bevægelse til et godt og gavnligt Maal. ved Ordets Magt, ved Underviisning og Formaning. Hvoraf vil man ellers forklare sig, at gudelige Forsamlinger holdes over hele Fyen og en stor Deel af Jylland, allevegne upaatalt, naar det kun er Præsterne tilkjendegivet, og disse ikke klage derover? Hvorledes er det ellers at forklare, at gudelige Forsamlinger holdes upaatalt af den verdsligeØvrighed her i Vest-Sjælland, i Holstenborg, Vensløv, Hyllinge, Hyllested, Haarsløv, Tingjellinge, Hove, Flakkebjerg, Skjørpinge, Gimlinge, Sørbymaale, Kirkerup, Liunge, Braabye og flere Sogne, uden Øvrighedens Paatale? Sagen, mener jeg maa være den, at hvor forskjellige Meninger end Præsterne ved disse Menigheder kunne have om Gavnligheden af gudelige Forsamlinger, saa have de enten taget Deel i dem for at lede dem, og saavidt muligt afværge Misbrug, om saadanne skulde indsnige sig, eller, om de ikke hver Gang kom der, afholdt sig fra at forsøge paa at forbyde eller forstyrre dem, eller udæske den verdslige Arm imod dem, saalænge Jntet foretoges, stridende imod Landets Religion, eller til Skade for Staten og den borgerlige Orden. De have erkjendt billigheden i, at de, som fandt Glæde i, at samles til fælleds Opbyggelse, ligesaavel som de, der forsamles i andre Øiemed, f.Ex. til Dands eller Gjæstebud, ikke forhindredes deri, saalænge det skeete uden Nogens Fornærmelse som Borger i Staten. De klagede altsaa ikke, men de hialp ofte, saagodt de formaaede, til at Hensigten, som er Opbyggelse og Bestyrkelse, kunde opnaaes, og Øvrigheden fandt ingen Anledning til at skride ind. Havde altsaa Vemmeløv Præst enten selv indfundet sig i disse Forsamlinger, eller, vilde han det ikke, havde ladet dem, der holdt dem, og som ikke, saavidt vides, ere overbeviste om, at have ført falsk og fanatisk Lærdom, eller gjort sig skyldig i nogen borgerlig Uroe, – havde han ladet dem være i Fred, og ikke fremstillet sig som deres Anklager, saa var der ingen Vemmeløvsk Proces bleven af, og alle de Ubehageligheder, som den har ført med sig, været undgaaet, saa havde Øvrigheden sluppet for at lade an tille Forhør i Slagelse i Snese=Viis, anlægge Sag, skrive hele Bøger fulde, mulctere borgerlig ulastelige Folk o. s. v., og da havde de Deeltagende slupper for næsten ugentlig i et halvt Aar at spilde een eller flere Dage med at møde paa Raadstuen, blive forhørte og sagsøgte og straffede som Lovens Overtrædere. Og det er let at indsee, som Tingene nu staae, at om de ogsaa ikke havde talt eet Ord, uden hvad godt og opbyggeligt kunde være, saa maatte dog Sagen gaae dem imod, naar de bleve sagsøgte og skulde dømmes efter Fdn. af 1711. Thi at de, efterat være afviste af Præsten, naar de kom for at anmelde gudelige Forsamlinger, og, efterat have erfaret, at de hver Gang, de gjorde det, paany bleve anklagede, snart maatte ansee det urimeligt og unyttigt, ja skadeligt for dem og deres Sag, at blive ved med at anmelde det, er let begribeligt, og, naar det da siden bevistes, at de nogen Gang ikke havde gjort Anmeldelse vare de strax juridisk fældede; og det er fremdeles vist, at naar de ikke vilde udvise, dem, der kom til deres Forsamlinger, saasnart der blev flere end et ganske lidet Antal, eller, naar de ikke vilde lukke deres Koner, Døttre og Tjenestepiger ud i et færskilt Aflukke, og ikke kunde formaae en Præst eller Catechet til at antage sig dem, maatte de ligeledes blive juridisk fældede, naar Fdn. blev anvendt efter Bogstaven, om ogsaa slet ingen af de Misbrug havde fundet Sted, som det maa antages at have været Lovgiverens Hensigt at afværge ved Fdn. af 1711. See dette, at Vemmeløverne, naar de anmeldte deres gudelige Forsamlinger, ere blevne afviste med deres Anmeldelse, og at Præsten uden nogensinde at have været i deres Forsamlinger har forbudet dem at holde nogen uden hans Tilladelse, og selv anklaget dem, naar de anmeldte en gudelig Forsamling for ham, alt dette burde have været fremhævet, om Læseren, skulde gjøre sig en rigtig og fuldstændig Forestilling, om Sagens Sammenhæng, og derfor havde jeg Grund til at sige, at Sagen er fremstillet paa en ufuldstændig og skjev Maade, og naar det dernæst bemærkes, at Meddeleren søger at fremstille disse Folk i Vemmeløv som "Secterere," "Proselytmagere," som dem der ville agere Apostle, som saadanne om hvem Læseren maatte troe, naar han ikke kjendte noget til Sagen, uden af Anmelderens Fremstilling, at de vare Sværmere, der beraabte sig paa "Jndskydelser fra Gud," uagtet de ikke have talet om Jndskydelse i anden Mening, end den, hvori enhver Christen kan sige, at Bønnens Aand er en Gave herovenfra, og naar han søger at gjøre deres Forsamlinger latterlige, – saa kalder jeg det en hadefuld Maade at fremstille Sagen paa, og jeg er vispaa, at den billigttænkende Læser vil give mig Ret. Dog skulde jeg, som forhen bemærket, neppe have fundet mig beføiet til, offentlig at dadle den indrykkede Anmeldelse, dersom det ikke tydeligt havde været Forfatterens Hensigt, at fremstille dem, der deeltage i de gudelige Forsamlinger, som en Sect. Men det mener saavel Redactionen af dette Blad, som Anmelderen i sit senere indrykkede Stykke, at jeg er ubeføiet til at være vred over. De behage derfor at give dette Ord en saadan Udlægning, at det er ganske rigtigt, at er en Sect ikke Andet, end hvad de paastaae, saa vilde det være urimeligt og urigtigt, at jeg dadlede, at denne Benævnelse blev brugt om de omhandlede Personer. Redactionen siger, at dette Ord "kun betegner en mindre Deel i Modsætning til det Hele." Men denne Destnition kan nok neppe holde Prøve; thi efter den maatte f. Ex. Minoriteten i Pairskammeret være en Sect, da den dog unægtelig er en mindre Deel i Modsætning til det Hele, eller, om man vil, da maatte den hele lutherske protestantiske Kirke, i Modsætning til den Catholske, være en Sect, hvad dog Luther og hans Venner høilig protesterede imod at den maatte kaldes, fordi den nemlig havde Ordet og Sacrammenterne tilfælleds med den hellige almindelige Kirke. Redactionen paastaaer vel, at Anmelderen skal have forebygget enhver Misforstand ved at give den Forklaring, at en Sect er en Forening af Mennesker, der indbilde sig at være mere rettroende end Andre. Men denne Beskrivelse paa en Sect er ligesaa urigtig; thi ethvert Samfund af Mennesker, der have en vis bestemt Troe, maa jo dog mene, at deres Troe er den rette, følgelig at de ere mere rettroende end Andre, der enten ikke have denne Troe eller som slet ingen Troe have Altsaa maa Anmelderen, om han hører til et Sam sund af Mennesker, der have en bestemt Troe, om hvilken han da vel maa mene, at den er rettere end den, derfra forskjellige, Andre kunne have, selv være en Secterer, hvad dog nok neppe er hans Mening. Dog, Anmelderen maa selv bedst vide, hvad han vil have meent med dette Ord, og hos ham finde vi nu den fortræffelige Definition. "Sect er en Forening, som bekjender sig til visse Troeslærdomme og Meninger." Nu det maa man sige er at gjøre Ære ad Sect Navnet. Thi efterdi den hele christelige Kirke paa Jorden bekjender sig til visse Troeslærdomme og Meninger (som den unægtelig gjør), saa er den hele christelige Kirke – en Sect! Efter den Forklaring kunne vistnok Vemmeløverne ikke have et Ord imod at blive henregnede til Secten. Men anderledes forholder det sig virkelig med Ordet Sect, der har vundet en historisk bemærkelse, der ikke lader sig bortraisonnere. Det kan ikke være Vemmeløverne eller nogen Christen ligegyldigt, uden videre at benævnes med dette Ord, naar de kjende Apostelen Petri Spaadom (2. Pet. 2.), hvor han siger: at ligesom der vare falske Propheter iblandt Jsral, saaledes skulle der ogsaa være falske Lærere, iblandt Eder, som skulle indføre fordærvelige Secter, og nægte den Herre, som dem kjøbte." Eiheller kan det være dem eller os Andre, som deele deres Troe, ligegyldigt som danske Borgere, at fremstilles som henhørende til en Sect, naar vi kjende noget til Lovgivningen f. Ex. til Reser. af 5te Marts 1745, hvori det hedder: "og især maae ikke de, som ved at forlade Vores Evangeliske Kirke- og dens Lærdomme, samt den Augsburgske Confession henslaae sig til nogen skadelig Sect, offentlig exercere, mindre udbrede saadan ny og skadelig Religion." Og endelig kan det ikke være os ligegyldigt at betegnes som en Sect, da vi godt endnu erindre, at Hr. Pastor Bastholm, idet han stemplede os som en Saadan, udtrykkelig erklærede, at han vilde henlede Øvrighedens Opmærksomhed paa os som skadelige og farlige for Staten. Jeg havde da nok Grund til at protestere mod denne Benævnelse paa os, der hverken ere afvegnefra den hellige almindelige Kirkes Troe og Bekjendelse eller fra den Augsburgske Troesbekiendelse eller fra vor Lutherske Kirkes Jndretninger og Skikke, hvad enten vi saa samle os til Opbyggelse i Husene eller ikke. Men iøvrigt erklærer jeg, at staaer Anmelderen ved sit Ord, at han ikke har meent andet ved Sect end hvad han nu paastaaer, saa er der ikke stort Mere at vexle Ord om i denne Sag. Vi have før her i Vest-Sjælland erfaret, hvordan Striden, opløste sig, da En af dem, som førte Ordet, gik fra at han havde meent hvad han havde sagt.