Berlingske Tidende, 1813-12-24
Keiser Napoleon havde ikke alene forudseet Østerrigs Krigsrustninger, men endog erkiendt dem for nødvendige og ved mere end een Leilighed udtrykkelig billiget dem. Han havde Grunde nok til at troe, at Hs. Majestæt Keiseren, i en for Jordens Skjebne saa afgiørende Tidspunkt, vilde tilsidesætte alle personlige og forbiilende Hensigter, kun drage det østerrigske Monarchie og de det omgivende Staters var rige Vel tilraads, og intet beslutte uden hvad disse høieste Motiver gjorde ham til Pligt. Det østerrigske Kabinet havde aldrig yeret sig saaledes, at dets Hensigter kunde gives en anden fornuftig Udtolkning. Det blev ikke blot fra Frankrigs Side erkiendt, at den østertigske Megling ikkuns kunde være en bevæbnet, men endog mere end een Gang erklæret, hvorledes Østerrig, under de indtraffende Omstændigheder, ikke mere maatte indskrænke sig til en Birolle, men med større Kræfter træde frem paa Skuepladsen og give et Udslag som selvhandlende Magt. Hvad den franske Regiering ellers maatte haabe eller befrygte af Østerrig, saa indeholdt hiin Tilstaaelse den foreløbige Retfærdiggiørelse af det hele Forhold som Hs. Majestæt har valgt og fulgt. Saavidt havde Forholdene udviklet sig da Keiser Napoleon forlod Paris, forat standse de Allieredes Fremskridt. De russiske og preussiske Troppers Heltemod i de blodige Fægtninger i Mai Maaned have selv deres Fiender ydet Ret. At Udfaldet af denne Felttogets første Periode alligevel ikke var gunstigere for dem, havde deels sin Grund i den franske Krigsmagts Overlegenhed og i deres Anførers af heele Verden erkiendte militaire Gennie, deels i de politiske Combinationer, som under de allierede Souverainers hele Foretagende tiente dem til Rette sner. De handlede i den rigtig beregnede Forudsætning, at en Sag, som den for hvilken de strede, umuelig længe kunde blive deres alene, at tidligere eller sildigere, i Lykke eller i Ulykke, enhver Stat, der endnu ikke ganske havde tabt sin Selvstændighed, maatte træde i deres Forbund, enhver afhængig Armee staae paa deres Side. De gave derfor deres Troppers Tapperhed kun for saavidt som Øieblikket bød det frit Spillerum, og sparede en anseelig Deel af deres Kræfter til en Epoke, hvori de haabede at kunne med mere udvidede Midler stræbe efter nyt Held. Af samme Grunde, og forat kunne oppebie Begivenhedernes videre Udvikling, indgik de en Vaabenstilstand. Jmidlertid havde Krigen ved de Allieredes Tilbagetog for Øieblikket vundet et Udseende, der daglig lod Keiseren føle, hvor umueligt det vilde være at blive en ørkesløs Tilskuer ved dens videre Fremgang. Fremfor Alt var det preussiske Monarchies Skjebne en Ting som beskieftigede Hs. Majestæts Opmærksomhed. Keiseren holdt det preussiske Monarchies Gjenoprettelse for det første Skridt til Gensprettelsen af Europas politiske System; den Fare, hvori det nu svævede, ansaae han ganske som sin egen. Keiser Napoleon havde allerede i Begyndelsen af April Maaned ladet det østerrigske Hof vide, at han betragtede det preussiske Monarchies Opløsning som en naturlig Følge af dets Frafald fra Frankrig og Krigens videre Fortsættelse, og at det nu vi de komme an paa Østerrig, om det vilde forene de vigtigste og skiønneste af dette Riges Provindser med sine Stater, en Udladelse, som tydelig nok viste, at intet Middel maatte lades uforsøgt forat redde Preussen. Hvis dette store Øiemed ikke lod sig opnaae ved en billig Fred, saa maatte Rusland og Preussen understøttes med en kraftig Medvirknig. Gaaende ud fra denne naturlige Synspunkt, om hvilken Frankrig selv ikke meere kunde være i Tvivl, fortsatte Hs. Majestæt sine Rustninger med utrættet Virksomhed. Han forlod i de første Dage af Juni Maaned sin Residents, og begav sig hen i Nærheden af Krigsskuepladsen, deels for, hvis Udsigt dertil gaves, at kunne arbeide kraftigere paa en Underhandling for Freden, der endnu som før vedblev at være hans Ønskers høieste Maal, deels for med større Eftertryk at kunne lede Forberedelserne til Krigen, hvis intet andet Valg skulde blive tilovers for Østerrig. Jkke længe iforveien havde Keiser Napoleon ladet forkynde, at han havde bragt en Fredscongres til Prag i Forslag, hvor Befuldmægtigede fra Frankrig, de Forenede nordamericanske Stater, Danmark, Kongen af Spanien og samtlige allierede Fyrster, og paa den anden Side Befuldmægtigede fra Engelland, Rusland, Preussen, de spanske Jnsurgenter og denne krigførende Masses øvrige Allierede, skulde komme sammen, og fastsætte Grundlagene for en langvarig Fred- Til hvem disse Forslag skulde skee, paa hvad Maade, i hvilken di- og matisk Form, ved hvis Organ, var det østerrigske Kabinet ganske ude kiendt; der havde blot faaet Kundskab derom af de offentlige Blade. Hvorledes iøvrigt et saadant Project skulde indledes, hvorledes en Fredsunderhandling skulde fremstaae af saa uligeartede Elementers i Forening, uden et eneste eenstemmig antaget Grundlag, uden noget foregaaende planmæssig ordnet Arbeide, lod sig saa lidet begribe, at man meget snarere maatte holde det hele Forslag for et Phantasiespil end for en almeen Opfordring til et stort politisk Foretagende. Fuldkommen bekiendt med Vanskelighederne af en almindelig Fred si havde Østerrig længe tænkt paa, om man ikke lidt efter lidt og med 3 sagte Skridt kunde rykke dette fierne og ikke let opnaaelige Maal og nærmere, og i denne Hensigt ytret saavel Frankrig som Rusland og Preussen Jdeen om en Fastlandsfred. Jkke som om det østerrigske Hof f. et eneste Øieblik havde miskiendt Nødvendigheden og det overveiende 3 Værd af en af alle store Magter fælleds forhandlet og afsluttet Fred, uden hvilken Europa hverken kan vente Sikkerhed eller Held, eller meent, at Fastlandet kunde bestaae, naar man nogensinde ophørte at he betragte Engellands Afsondring som et dødeligt Onde : Efterat Frankrigs afskrækkende Erklæringer havde næsten tilintetgjort al Forhaabning om Engellands Deeltagelse i et almindeligt Fredsforsøg, skulde de af Østerrig foreslaaede Underhandlinger betragtes som en væsentlig Bestanddeel af en forestaaende større Underhandling og en sand almindelig Fredscongres; de skulde tiene denne til Forberedelse, levere Præliminair=Artikler til en fremtidig Hovedtractat, og ved en lang Continentalvaabenstilstand bane Vei for en mere udvidet og grundigere Forhandling. Havde den Standpunkt, hvorfra Østerrig gik ud, været af anden Art, saa vilde sikkerlig Rusland og Preussen, som ved bestemt Forlig vare knyttede til Engelland, aldrig have bestemt sig til at antage det østerrigske Kabinets Jndbydelse. Efterat det russiske og preusiske Hof, ledede af en for Hs. Majestæt Keiseren høist smigrende Tillid, havde erklæret sig beredvillige til at deeltage i en Fredscongres under Østerrigs Megling, kom det an paa, at blive viis paa Keiser Napoleons formelige Bestemmelse, og fra denne Side at aftale de Forholdsregler, som umiddelbart skulde føre til Fredsunderhandling. I dette Øiemed besluttede Hs. Majestæt at sende sin Minister for de udenlandske Anliggender i de sidste Dage af Juni Maaned til Dresden. Resultatet af denne Sendelse var en den 30te Juni sluttet Convention, hvorved den af Hs. Majestæt Keiseren tilbudne Megling for en almindelig, og, i Tilfælde denne ikke kunde komme istand, da for en foreløbig Continentalfred, blev antaget af Keiser Napoleon. Staden Prag blev bestemt til Kongressens Sæde og den 5te Juli til Begyndelsesdag. Forat vinde den for Underhandlingerne nødvendige Tid, var i denne Convention fastsat, at Keiser Napoleon ikke førend 10de August maatte opsige den med Rusland og Preussen til 20de Juli stedfindende Vaabenstilstand; og Hs. Majestæt Keiseren paatog sig at formaae det russiske og preussiske Hof til en lignende giensidig Erklæring. De i Dresden forhandlede Punkter bleve derpaa meddeelte begge disse Hoffer. Skiønt Vaabenstilstandens Forlængelse var for dem forbunden med mange Betænkeligheder og mange væsentlige Jnconvententser, lode de dog alle Jndvendinger staae tilbage for det Ønske, at give Hs. Majestæt Keiseren et nyt Beviis paa deres Tillid, og tillige lade Verden vide, at de ikke vilde forsømme nogen Udsigt til Freden, hvor svag og indskrænket den end maatte være, eller lade noget Forsøg, som dertil kunde bane Vei, gaae unyttet bort. Conventionen af 30te Juni led ingen anden Forandring end den, at Congressens Begyndelsestermin blev udsat til 12te Juli, fordi det ikke havde været mueligt at de sidste Aftaler kunde endes saa snart. J Mellemtiden havde Hs. Majestæt ogsaa besluttet et nyt Skridt, hos det brittiske Hof, fordi han ikke kunde opgive Haabet om at berede Menneskehedens Lidelser og den politiske Verdens Forvirringer et varigt Ophør ved en almindelig Fred. Keiser Napoleon havde ikke alene med tilsyneladende bifald optaget dette forehavende, men end- og, forat lette Sagens snarlige Udførelse, tilbudet at de Personer, som af denne Aarsag skulde reise til Engelland, maatte tage Veien igjennem Frankrig. Da det skulde komme til Udførelse forefandtes uventede Vanskeligheder. Meddelelsen af Passene blev, under forskiellige Paaskud, udsat fra en Termin til en anden, og tilsidst ganske nægtet. Denne omstændighed gav en ny og betydelig Grund til at nære retfærdig Tvivl om Oprigtigheden af de mere end een Gang af Keiser Napoleon offentlig fremsatte Forsikringer og sin Tilbøielighed til Freden; især da man, efter flere af hans Ytringer, just da maatte have troet, at Søfreden fornemmelig laae ham paa Hierte. Jmidlertid havde Deres Majestæter Keiseren af Rusland og Kongen af Preussen udnævnt deres Befuldmægtigede til Fredscongressen, og forsynet dem med meget bestemte Jnstructioner; og begge indtraf den 12te Juli i Prag tilligemed den Minister Hs. Majestæt havde overdraget Meglingsforretningerne.