Almuevennen, 1842-04-27
Det var Godseierne vi saae, der kunne virke omtrent Alt til Fattigvæsenets Forværrelse paa deres Godser, hvis de havde Hjerte og Sind dertil, og dog dermed trøste sig til at handle fuldkommen lovlig; men deraf følger da ogsaa, at de, om de ville, kunne paa den anden Side virke ligesaa meget til Fattigvæsenets Forbedring. – Hvorsomhelst da dette skeer, er der Haab til, at de nye Sogneforstandere snart lære det samme, thi Kjærlighed vækker Kjærlighed; men hvor det Modsatte finder Sted, lære de ogsaa det samme, nemlig: med den ene Haand af egen Fattigdom at føde, klæde og huse alle dem indensogns, der fra alle Sider blive nødte til at melde sig til denne Forpleining, og med den anden Haand at gjenne og møde for Sognenes Grændser at Jngen slipper indenfor, som kan beregnes at maatte engang falde Sognene til Byrde. – Sal. Biskop Balles Lærebog i den evange lisk christelige Religion, som samtidig med Reglementet for Fattigvæsenet blev bekjendt for Folket, indeholder nu ogsaa den selvsamme trefoldige Classification af de virkelige Nødlidende, som i Reglementet henføres under Sognedistricternes Fattigforsørgelse; thi Lærebogen hedder det: "En Christen er efter Christi Exempel og i høieste Maade forpligtet til at udvise Barmhiertighed imod de virkelige Nødlidende, som en ten formedelst Svaghed eller Alderdom ei selv kunne forhverve deres Ophold, eller som med al deres Stræbsomhed ikke formaae at skaffe dem selv og Deres den tilstrækkelige Pleie, eller som i en umyndig og hjælpeløs Alder savne al anden Tilflugt." J Reglementet for Fattigvæsenet af 5 Julii 1803, § 11, hedder det: De Fattige, som antages til Understøtning, inddeeles i 3de Classer. Til 1ste Classe henhøre alle saa gamle og syge, eller paa Helbred, Førlighed, Sandser og Forstand saaledes svækkede, at de aldeles intet, eller kun saare lidet, kunne fortjene til Livets første Rødvendigheder. – Til 2den Classe henhøre Børn, som ere Fader= og Moderløse, eller hvis Forældres Forstand, Helbred eller Sæder ere saaledes beskafne, at Børnenes Opfostring og Opdragelse ikke til dem bør betroes. – Til 3die Classe henhøre saadanne Familier eller enkelte Personer, som formedelst Svagelighed, mange Børn, tiltagende Alder, eller andre saadanne Aarsager, ikke ere i Stand til at fortjene saameget, som behøves til deres, eller deres Børns, nødtørftige Underholdning." – Det er altsaa samme tre Slags, som i Lærebogen. Første Classe skal efter Reglementet forsynes med fuld Kost, Klæder, Huusly, Varme og Pleie i Sygdoms Tilfælde. Anden Classe bekostes opdragede, indtil de kunne sættes i Tjenesten. – Tredie Classe understøttes saaledes, at de med denne Understøttelse, lagt til deres egen Fortjeneste, kunne have det Nødtørftige og undgaae at betie. – Vare vi nu alle saadanne Christne, som efter Christi Exempel udviiste den Barmhiertighed imod hver sin trængende Næste, som Lærrebogen siger, da bleve strax alle hjulpne uden videre, og intet befalet Fattigvæsen behøvedes; men da det nu ikke er saavel i denne Verden, hvor Egennytte og Fortrykkelse er det Meeste af hvad man seer, og Kjærlighed og Barmhiertighed efter Christi Ord og Exempel er stælden at finde, saa fulgte derfor ogsaa Reglementet strax efter Lærrebogen; thi det var vist nok forgiæves at forbyde og straffe Betleri, samt forbyde og straffe at give Almisse til Betlere, og det allerede paa en Tid, da Placaten af 15 Decbr. 1739 og Anordn. 2 Decbr. 1711, med slige Forbud udkom – altsaa paa en Tid, om hvilken det hedder i "Historisk statistisk Skildring af Tilstanden i "Danmark og Norge ved Rasmus Nyerup, første Vind Pag. 170: Saaledes naaede Sjette Christian, "imod sin Villie, at efterlade sig en heel Nation (nemlig hele Bondestanden) af hvide Slaver, der boede i usle Hytter, stedse maatte trælle i de Stokhuse eller "Sogne de vare fødte, og aldrig kunde lære andet end Trældom og Vanearbeide, og ingen andre Hviletimer havde, end i Kirken at hvile med Legem og "Sjæll. At altsaa Mange paa en saadan Tid uagtet de strengeste Forbud derimod, vare nødte til at søge Hvile baade ved at gribe til Bettelstaven, og ved at række Almisser til dem, der holdt paa Bettelstaven, – det er indlysende. – At der derfor maatte et organiseret Sognefattigvæsen til, for at understøtte de Trængende hjemme med det Fornødne, hvis Betleriet og alle de Onder, det drog efter sig, nogenlunde engang skulde ophøre, det var der baade Følelse og Syn for, da Reglementet for Fattigvæsenet (1803) udkom, og de mange senere Bestemmelser for Fattigvæsenet ved Cancelliskrivelser have yttret Følelse og Syn for det samme. - Det staaer nu til de nye Sogneforstandere for det første at virke, hvad der staaer til dem, for at hæve Aarsagen til Trangen hos de Arme, der uden Hjælp dertil, ellers maae falde Fattigvæsenet til stor Byrde, og dernæst for det andet, at bære sand Omsorg for og Tilsyn med, at Nøden og Trangen, hvor den er forhaanden, virkelig vorder afhjulpen; thi det kan kun lidt hjælpe, at der, som mangensteds tilforn, gjordes stort Væsen med Fattigcommissionsmøder, store Fattigbidrag og vidtløftigt Fattigregnskab, naar der ikke kom andet derudaf, end eftersom Præster og største Lodseiere, eller disses Tjenere, der kun maadelig kjendte Trangen hvor den var, vilde unde Folk til Hvad der nu igjennem Stændermøderne fremtidig vil kunne virkes til forandret Lovgivning imod Nedtrykkelse til Fattigforsørgelse af Godseier-Privilegier og af andre næringsopslugende Privilegier saavel i Kjøbstæder som paa Landet, hvoraf der vel betales stor Fattigsskat, dog langt fra ikke engang til halvt Ophold for den Armod, som alene derved skabes, end sige til Understøttelse for anden Armod, – see, det vil Fremtiden vise os, men hvorledes de nye Sogneforstandere kunne virke til at afværge megen Aarsag til Nedsynkelse paa Fattigvæsenet i flere Tilfælde, skulle vi nu høre.