Den Vest-Sjællandske Avis, 1825-10-24
Om en ved Honningen af Vespen Lecheguang foraarsaget Forgiftelse. (Af Hr. August v. St. Hilaire.) Aristotelis, Plinius og Dioscorides have angivet, at til visse Aarstider giør Honningen i Egne ved Caucasus dom forrykke, som nyde deraf og Fenophon fortæller, at i Nærheden af Trapezunt bleve Soldaterne af den 10,000 Mand stærke Armee derved syge, at de havde nydt af den Honning de fandt i dette Land. Disse Efterretninger ere blevne bekrættede af flere nyere Forfattere, som P. Lam pert, Tournefort og især Guldenstædt, Pallas Medreisende, og disse Reisende have udfundet at det er Blomsterne af Hasle pontica og de af Bhododendrum penticum, som meddeele Honningen i Mingrelien de dødelige Egenskaber. Men ikke allene i Lillesien har man fundet Honning af farlige Egenskader; Seringe fortæller en Historie om to Schweitzer-Hyrder, som bleve Offere for en skrækkelig Forgiftelse, som var foraar faaet ved en Honning, som den almindelige Hummeldie havde udfuget af Acontum Napellas og lycoctonum. Den Honning, som Bierne i Pensyevanien, i det sydlige Carolina, Georgien og i begge Floriderne, samle af Kalmin angustiftlig, latifolig og hirenta og af Andromeda mariana foraarsager efter Benjamin Smith og Barton, Mavepine, Svingelhed og Afsindighed. Endelig beretter Azzara: at Honningen af to Slags Bier, som ere sædvanlige i Paraguay, foraarsager den completteste Fuldskab, Convulsioner og heftige Smerter. – Uagtet saamange forenede Authoriteter have til vore Tider, endnu flere Skribenter behandlet Fenophons Fortællinger for fabelagtige; men dersom disse Fortællinger endnu behøve mere Bekræftelse saa vil man finde dette i en Begivenhed, som er tilstødt Hr. August von St. Hilaire paa hans Reise. Efterat han i lang Tid havde vandret langs med Rio de la Platas og Uraguais Bredder, ankom han i en stor Ørken, som kun var beboet af Jaguarer uhyre Hiorde af vilde Heste, Hjorte og Strudse. Da han blev nødsaget til at vente nogle Dage ved Bredderne af Rio de-Santa Anna paa en Ledsager, som blev tilsendt ham langt borte fra, saa benyttede han dette Ophold til at giøre lange botaniske Excursioner i Omegnen. Paa en af disse Excursioner faae han en Vesperede, som hang ved en af Greenene af en lille Busk, og havde en næsten oval Form, Størrelsen af et Hoved, en graae Farve og en Consistence som Pap, ligesom Vesperederne i Europa. To Mænd, som ledsagede ham, en Soldat og en Jæger, adsplittede Vespereden og tog Honningen ud. Hr. von St. Hilaire spiiste omtrent 2 Skeefulde af denne Honning; Soldaten og Jægeren toge ligesaameget til sig, og alle fandt at den havde en behagelig Sødme og var ganske befriet fra den Apothekersmag, som saa ofte Honningen har af vore Bier. Hr. von St. Hilaire fornam snart derefter en mere ubeqvem end stærk Maverine, han lagde sig under sin Karre og sov; ved hans Opvaagnelse følte han en saadan Svaghed, at det var ham umueligt at gaae mede end 50 Skridt; Hanvendte tilbage under sin Karre. følte sit Ansigt badet i Taarer, hvorpaa fulgte en konvulsivisk Latter, som varede flere Sekunder. Jmidlertid ankom hans Jæger, og sagde til ham med en forvirret Mine, at han i en halv Time havde forvildet sig omkring paa Marken, uden at vide hvorhan var. Denne Mand satte sig under Karren, ved Siden af sin Herre og nu begyndte hos denne den heftigste Angest, lan følte ingen store Smerter; men var i høieste Grad svækket, og fornam Dødens hele Angest; en tyk Skye fordunklede hans Øine og det var ham umueligt at see længere sine Folk, og Himmelens Blaae. Han forlangte kunket Vand, og da han bemærkede, at Skyen, som formørkede hans Øine, tabte sig hvergang nogle Sekunder naar han drak, saa drak han uafbrudt, Paa engang hævede sig pludselig Jægeren sønderrev sine Klæder, kastede dem langt bort fra sig, tog en Flint skod den løs, begyndte at løbe omkring i det han skreg, at alt omkring ham stod i Lue. – Soldaten, som ogsaa havde taget sin Deel til sig af den giftige Honning, følte i Begyndelsen meget Qvalme, men efterat han havde kastet op, fik han snart igjen sine Kræfter; dog var han endnu ingenlunde kommet sig. Efterat han i nogen Tid havde baaret Omsorg for Hr. von St. Hilaire, steeg han til Hest, degyndte at galovere tvers ind over Marken; men han styrtede snart, og nogle Timer efter fandt man ham i en dyb Søvn endnu paa det samme Sted, hvor han var faldet. – Jmidlertid frembragte det varme Vand, som Hr. v. St. Hilaire havde drukket i saa stor en Mængde den forønskede Virkning da han igien opbrækkede det tilligemed meget Fluidum, en Deel af den Honning som han havde taget til; thi om Morgenen derpaa følte han sig lettet og kunde adskille sin Karre Pladsen omkring sig, og de i Nærheden staaende Træer, han viiste sine Folk hvor de kunde finde et Brækmiddel, han indtog det i 3 Partioner, og efterat han igien havde givet den tredie fra sig; befandt han sig i sin naturlige Tilstand. Næsten til samme Tid fik lidt eller lidt Jægeren igien Fornuften. og han tog igien sine Klæder paa. – Den anden Dag følte Hr. von St. Hilaire sig endnu svag, Soldaten klagede over at være bleven døv paa det eene Øre, Jægeren forsikrede, at han endnu ikke havde faaet sine Kræfter, og at hans hele Legeme syntes at være overtrukket med en klebrig Substants Hr. v. St. Hilaire, som fortsatte sin Vei, sagde til sine Folk at det vilde være ham meget kiært, at besidde nogle af den Art Vesper, som berede den Honning, som næsten havde kostet ham Kort efter bemærkede han en Vesperede, Livet. som ganske lignede den fra den forrige Dag, hvilken han og alle Personer af hans Følge erkiendte for at være den Vespe, som man i Landet kalder Lecheguana. Uagtet hvad der Dagen før var passeret, vare dog nogle Jndianere, som ledsagede Hr. v. St. Hilaire, saa uforsigtige, at spise af Honningen af denne Vesperede; men vare saa lykkelige ikke at blive foruroligede deraf. – Saasnart Hr. v. St. Hilare forlod den Ørken, hvori han dengang befandt sig, og betraadte Missioner nes Provins, spurgte han mange Folk og Honningen af Lechesgang, alle Portugiser, Guaranis og Spanier stemmede overeens deri, at Honningen af Vespen Lecheguang ikke var altid farlig; men at den, naar den incommoderer, foraarsager et Slags Fuldskab eller Forrykthed, hvorfra man kun kan blive befriet ved Opkastning, og som undertiden endog kan bringe Døden med sig. Man forsikkrede ham, at man gandske nøie kiendte den Plante, hvoraf Vesven Lecheguana ofte fuger en giftig Honning; men da man ikke viiste ham, den faae han sig destoværre indskrænket til blotte Formodninger. Ved denne Leilighed giennemgaaer han i sin Afhandling, hvoraf dette Stykke er taget, alle de giftige Planter, som voxe i det sydlige Brasilien; han finder deriblandt ingen, som man kunde sammenligne med de berygtede Gifter fra Ostindien, og formoder af forskiellige Omstændigheder, at den Art, som giør Honningen af Vespen Lecheguana giftig, er maaskee Paulinla AUstralis.