Aalborg Stiftstidende, 1831-05-03
Blandinger. J Kjøbenhavnsposten læses følgende Stykke med Overskrift: "Kjøreveie og Fodstier, undertegnet T. (Tscherning?) "Man giør i Danmark saa meget for Kjøreveie og saa lidt for Fodstierne, at vi tilsidst komme i Trang for begge Deele. Paa Kjøreveiene finde aarlige og store Reparationer Sted, især i urette Tid. Paa Hovedveiene seer man fra det tidlige Foraar til det sildige Efteraar Afdelinger af sindige og betænksomme Veiforbedrere, som, under den humaneste og liberaleste Opsigt, i største Mag behandle Veien, snart paa Tydsk, snart paa Fransk, snart paa Macadamisk, endog, hvor man stikker fra Grøvten og kaster paa Veien, paa Lancastersk, men desværre altid kun Skallen, aldrig Grunden. Man afstikker, man runder, man afgraver, man beplanter, men atter altid for siden sjelden at see dertil, uden maaske i Nærheden af Hovedstaden. Paa Lande- og Biveie finder man til forskjellige Aarstider Klynger af Bønder til Fods og til Vogns, som, i Overværelse af den rolige Foged besørge deres Veiparter paa Sjællandsk, paa Jydsk, paa Fynsk &c. &c. i afvexlende Striber, uden anden Understøttelse af Nivellement, end Bondens nøvede Øie. Her svares ikke paa Fyld af alle mulige Jordatter, hvorved den Vei, som i sit første Anlæg var taalelig, endog ret god, efter 6 a 8 Aar, om For= og Efteraaret ligger begravet under Uføre. Grunden i Veien kommer ikke i Betragtning; uden at man sørger for at rette Feilene. Om Veien har Kilder, om Grøvten mangler Afløb, om Veiens Fald er for stærkt &c. &c. bemærkes sjeldent, eller afhielpes i det mindste sieldent. Skal et kongeligt Herskab passere en Vei, komme alle Been og Hænder i Bevægelse (i hvor ubeleilig og upassende Tiden kan være), for at gjøre Veiskallen saa glat og reen, at den, som har passeret den 8 Dage forinden og bereiser den 8 Dage senere, forhauses over de Lovtaler, han hører over et Veistykke, hvorpaa han har kjørt i stadig Frygt for Arme og Been. J Almindelighed gavner en Veiforbedring kun for Endeel af samme Aar, hvori den blev tilendebragt, og yderst sielden staaer den Prøven i 2 Aar. Jeg finder saa megen Liighed mellem Behandlingen af Veiene og Fremgangsmaaden i endeel af vore Underviisningsanstalter, at en Sammenligning fra dette Synspunct neppe vi de mangle Basis. Her møde vi og saa sjelden den fornødne Omsorg for Grunden, paa hvis Fortrinlighed dog Skallens Godhed, og især dens Barrighed, beroer. Man fylder paa, man stikker af, man runder, man kaster endog undertiden af en af Grøvterne, snart efter det ene, snart efter det andet System, uden at bekymre sig om, hvor kort Tid denne frembragte Skal varer. Man planter Træer og opkaster Tvergrøvter, uden Hensyn til deres Passelighed, og kommer der en Exammen, som vi kunne sammenligne med et kongeligt Herskabs Reise paa en Vei, blive alle Hænder og Been satte i Bevægelse, for at fremvirke Skinnet af et godt Udseende for en otte Dages Tid. - Naar da Bestyrerne have høstet den fortjente Roes for deres nyttige Anstrængelser, kunne vi siden, til gavnlig Poenitense, traske i Huller og Uføre saa meget vi behage. For Fodstierne sørges, naar jeg undtager nogle Kjøbstæders Omgivelser til Bedste for de Spadserende, aldeles ikke. Jngen, endog nok saa smal, Stribe er bestemt anviist til dette Brug. Den Ridende tager dem i Beslag som Rettighed, og den Kjørende kommer dem saa nær, at der sielden levnes Plads til meere end een Fod, ofte ikke saameget, at Vognen hindres fra at vælte i Grøvten. Ved Veireparationersørger man aldrig for at holde Fodstierne frie for det Affald af Smaastene, Fyld o. s. v., som derved fremkommer. - Ved Træplantninger lader man saa store Rødder staae frem i alle Rettninger, at den Gaaende ved Dagslyset knap kan undgaae at snuble, og har man en Steen eller andet tilovers, er altid Fodstiendet beleiligste Sted at henkaste det paa. Kort, Fod stierne behandles ligesaa stedmoderligt som Huusmændene paa mange Steder i Danmark, af hvis træskoede Fødder de nok ogsaa forstørstedelen slides. Det forekommer mig, at de dannede Klasser af de skandinqviske Nationer ikke sætte megen Priis paa Brugen af deres Been; (med Russerne vide vi nu, at Tilfældet er omvendt); de have en Slags, de overraskes i Anvendelsen af deres egne Been paa en længere Vei end hos os f. Ex. igjennem Østergade. Udtømmelsen ved Krigen og Rigsbanken bragte Mange fra Slummeren i den magelige Vogn til at at vandre muntre og karske paa et Par sunde og karske Been; men dette Vækkelsesmiddel har nu tabt sin Kraft, og man ruller og gumpes som tilforn. Maaskee de høie Havrepriser nu kunde føre adskillige fra de kostbare Hestebeen til de mindre dyre Æselbeen, og derfra igjen, ved en umærkelig Overgang, til deres egne. Vilde hine Magelige see til vort Kongehuus, kunde de let overtydes om, at man uden Skam kan være bekjendt at bruge sine Been.