Den Vest-Sjællandske Avis, 1837-01-27
Den Vest-Sjællandske Avis den 27. Januar. Fredagen. No. 16. og a Peter maane. Redigeret af Adjunct C. P. Andersen. Med Kongelig allernaadigst Tilladelse, at forsendes med Brevposten i Danmark og Hertugdommene. Abdel Kader. Denne Mand, som endnu stedse ret levende beskjæfstiger de Franske i Algier, nedstammer fra en meget gammel Marabutfamilie, der lader sin Herkomst stige op lige til de fatimidiske Chalifer. Han blev født i Guetna i Nærheden af Mascara. Guetna er en Art af Seminarium, hvor hans Forfædre, Marabuterne, havde samlet unge Mennesker, for der at undervise dem i Religion og Lovkyndighed. Det ligger paa den ene Side af et høit Bjerg i en yndig og male frisk Egn, hvor Alt opfordrer Sjælen til Studeren, og til Fred. Den Opdragelse, som Abdel Kader erholdt af sin Fader, der i ham fandt en forstandig og kraftig Natur, var saa god, som den kan være hos en Araber. Endnu meget ung blev han ikke bragt i Forlegenhed ved at udtyde noget Sted i Koranen, og hans Forklaringer overgik selv de bedste Commentatorers. Ogsaa lagde han sig med Jver efter Veltalenhed og Historie. Han er nu den meest veltalende Mand i Landet, en overordentlig Fordeel hos Araberne, og kjender tilfulde hans Nations Historie, og de Punkter, som vor Historie har tilfælles med deres. Men han forsømte heller ikke over Bogen Legemsøvelser, og udmærkede sig ligeledes disse; man holder ham i Almindelighed for den bedste Rytter i Berberiet. Overhovedet gjorde han sig allerede i sit tyvende Aar berømt ved at forene allede skjønne Egenskaber, som Menneskene gjerne see hos dem, hvem de stille i deres Spidse. Abdel Ka der er 28 Aar gammel, af Middelstørrelse og ikke feed; hans Ansigt er blidt, fuld af Aand og udmærket; hans Øine ere skjønne, hans Skjeg svagt og sort, paa hans slet ordnede Tænder seer man sorte Pletter; hans Hænder ere smukke, og han anvender særdeles Omhue paa dem; Hovedet bærer han noget hældende imod den venstre Skulder; hans Manerer ere indtagende og fulde af Fiinhed og Værdighed: han overlader sig sjelden til Vrede, og bliver stedse Herre over sig selv; hans hele Skabning er forførende, og det er vanskeligt, at kjende ham, uden at elske ham. Abdel Kader besidder et stort personligt Mod, dog er hans Aand meere skabt til at organisere end til Krig. Omendskjøndt hans Sjæl meget er bleven hærdet ved de piinlige Omstændigheder, hvori den ofte befandt sig, saa har han dog ogsaa imellemstunder for en Tid følt sig nedslagen. Hans Sæder ere rene, endog strænge; han har kun een Kone, som han elsker ømt. Hans Familie bestaaer af en lille Pige paa fire eller fem Aar, og en Søn, der blev født ham faa Dage for de Franskes Jndmarsch i Mascara. Under hans Ophold i denne Stad beboede han med sin Familie et temmelig skjønt Huus, der dog ikke fortjener Navn af et Pallads. Han levede her uden Livvagt, som en simpel Privatmand. Hver Dag begav han sig temmelig tidlig til Palladset, eller Beylik, for der at besørge Statsforretninger og at give Audience. Om Aftenen vendte han tilbage til sit Hjem, hvor han igjen blev Privatmand. Abdel Kader er stedse meget simpel klædt: hans Dragt er som en simpel Arabers, uden nogensomhelst Prydelse eller Tegn paa hans Rang; kun paa hans Vaaben og Heste viser sig nogen Luxus, Han havde en Tidlang en Burnus : Overkappehvis Qvaster eller Fryndser vare af Guld; men han afskar dem ved følgende Leilighed. Een af hans Svogre, som han havde udnævnt til Kadi over en mægtig Stamme, stillede i denne Post en Pragt til Skue, der foranledigede Knurren. Han lod ham kalde til sig, dadlede hans Opførsel og føiede derpaa til: "Tag mig til Mønster; jeg er mægtigere og rigere end Du, og see engang, hvorledes jeg er klædt; jeg vil endogsaa ikke beholde disse usle Guldqvaster, som Du seer paa min Burnus. Og derpaa skar han den af." Fra den Tid af bærer han hverken Sølveller Guldpynt mere. Abdel Kader er en stor Ven af at studere, og herpaa anvender han de faa Øieblikke, som hans virksomme Liv levner ham frie for Statsforretninger. Han besidder et lidet Bibliothek, der følger ham paa alle hans Marscher. Befinder han sig paa et Feldttog, saa viser han sig langt mere kongelig end i Staden. Han beboer da et prægtigt, meget beqvemt og godt indrettet Telt. Man anbragte deri et lidet, meget elegant Kabinet, hvori han arbeider. Hans Tid i Leiren tilbringer han paa følgende Maade, naar ikke Dagen medgaaer til Krigsoperationer. Kommer han efter Dagmarschen til hans Telt, da beholder han kun een Tjener hos sig og anvender nogle Øieblikke paa hans legemlige Reenlighed. Derpaa lader han Secretairen komme, og efterhaanden ogsaa hans fornemste Officere, med hvem han arbeider til Klokken fire, nu viser han sig ved Jndgangen til hans Telt og forretter personlig den offentlige Bøn; derefter prædiker han en halv Time, og vælger omhyggeligen en religiøs Text, der naturligviis sætter ham istand til at bringe de Jdeer i Omløb, som han anseer for passende at udbrede over Krig og Politik. Forresten er Jngen nødt til at bivaane hans Prædiken. Faa Øieblikke derefter sætter han sig tilbord; han spiser med hans første Secretair, Milud=Ben=Arasch, der er hans inderligste Ven, med hans Brødre, naar disse befinde sig ved Hæren, og hyppigen med een af hans Agaer. Rætterne ere ikke mange, men gode og med Omhyggelighed tillavede, Han bruger ingen Art af Tobak, og drikker kun liden Kaffe. Abdel Kader synes meget religiøs og fuld af Tiltro til Forsynet, men han er alligevel ikke fanatisk. Han tager ikke i Betænkning, at disputere med Christne og Religionssager, men han gjør det artigen og uden Bitterhed. Han er en redelig Mand og har faste moralske Grundsætninger; han holder troligen sit givne Ord, endskjøndt han i diplomatisk Henseende er fiin og forslagen, Jntet er hans Characteer mere imod end Grusomhed han regjerer sine Arabere med Retfærdighed og Mildhed; og han viste sig, naar han kunde, mild og høimodig imod hans Fiender. Blot To ere blevne henrettede under hans Regjering, og det dog først efter fældet Dom, nemlig Kadien af Arzew og SidivelGomary, Scheik af Angab, der i August 1835 blev hængt i Mascara. Man sagde, at han havde ladet Sidieel=Aribi qvæle, men denne Scheik, der lovligen var bleven fordømt formedelst Forræderie, døde af Cholera i Fængselet. Samtalen med Abdel Kader udmærket livfuld. Hr. Allegro, Ordonnanz-Ofceer hos General Trezel, befandt sig en kort Tid ham, for Fjendtlighederne atter begyndte, og gav ho en Dag paa en fiin og sømmelig Maade det Rag at afstaae fra en Deel af hans Fordringer i An ning af Fredsforslaget fra General Desmichels, søgte at overtyde ham om, at han ikke skulde lade forlede af Lykkens Gunst til at tragte efter et Mader maaskee ikke kunde opnaaes. "Allegro - Emiren til ham – for fire Aar siden var jeg kun af af min Faders fire Sønner, nødt til, naar dræbte en Mand i Kampen, da at bemægtigen hans Hest og hans Eiendele, for dermed at forbemin egen Forfatning. Du seer, hvad jeg nu er, vil, at jeg ikke skal have nogen Tiltro til mig selv Abdel Kader synes blot at misunde Europa dets terielle Fuldkommenheder, og giør kun lidet Væsen, vor Civilisation. Han hører gjerne tale om Buor partes Regjeringshandlinger, og hvad han meest undrer hos ham, ere ikke hans militaire Triumph men den Orden, som han forstod at bringe i ha Staters Regjering efter en almindelig Omstyrten, Alt. J hans Privatliv gjelder Abdel Kader for me end sparsom, men som Fyrste er han gavmild til re Tid. Angaaende Handel og Finantser har han de imod meget falske Begreber.