Berlingske Tidende, 1836-04-15
Endelig har Procurator Nye om den sam ne Gjenstand indgivet et Andragende af følgende Jndhold: Der gives her i Landet en Næringsvei, som i mange Decennier har bidraget betyde at til Statskassens Jndtægter, og som legjeringen i paakommende Tilfælde har be sent og fremdeles vil kunne betjene sig af, om en Ressource for disse. Denne Nærings si er Brændeviinsproductionen i Kjøbstæserne. Brændeviin har her, ligesom i andre Sta faaet Jndpas ved Nationernes voxen se Fornødenheder, og det er gaaet med denne Artikel, ligesom med saa mange an re Natur- og Kunstfrembringelser, der ef ser deres sande Beskaffenhed vare Lurusartikser: man betragtede dem nemlig oprindeligen som fordærvelige for Moralitet og Sædelighed, eller tillagde dem skadelig Jndflydelse paa Sundhedstilstanden, Nationalvelstanden og Statsoconomien, men den speculative Vindesyge, der calculerede paa den menneskelige Naturs Pirrelighed og paa den i nøieste Forbindelse dermed staaende Forfængelighedssyge, Higen efter Forandringer, 3 Attraa efter ukjendte Nydelser, der har M. indeholdt nemlig en Ordonants, ifølge hvilken sin Grund i vor physiske og aandelige Ve sen, vidste, trods de tildeels derimod udstedte Forbud, fra de fjerneste Egne at bringe dem paa Europas Markeder, og Regjeringerne i de Lande, i hvilke hine Artikler, saasom: Thee, Kaffe, Tobak, Rom, Viin &c., vare blevne erklærede for Contrebande, begyndte ved Hjelp af de Erfaringer, man hentede fra andre Lande, hvor der alene ved Paalæg af Told var lagt Baand paa deres frie Jndførsel, at indsee, at om saadanne Varers Jndførsel maaskee end ei kunde bestaae med ægte statsoconomiske Grundsætninger, kunde den dog ret godt forenes med Finantserne Smugleriet havde jo desuden aabnet Veien, og man glemte det hellige Krav, som Moraliteten, saavelsom Sundheds- og Sædelighedspolitiet, i Forening med Nationalvelstanden, havde paa Stats-Administrationen og Lovgivningen, – man glemte, eller maaskee rettere tilsidesatte, at en Stats Love fremfor alt bør være bygget paa Moralitet og Sædelighed, og ei blot paa Statspolitik. DeVareartikler, som man saaledes fra først af havde gjort til en Forbrydelse at indføre, ilede man nu med at aabne Jndpas for gjennem Toldlinien, af hvilken Vei man ikke længere tog i Betænkning at tolerere dem, idet de, under betingelse af Toldafgifternes rigtige Erlæggelse, for en stor Deel bleve adopterede som Fornødenheds-Artikler og under dette Firma vandt Borgerret i Handelsystemet, hvilke de i Handels-Annalerne indførte Told J Vare-Lister noksom bære Vidne om, Paa lignende Maade, og med den Forskjel, at vi ei hentede Naturalproductet udenlands fra, har Brændeviinsproductionen faaet sin Opkomst og Fremgang hos os, idet man i ældre Tider, da Nydelsen af denne Drik hørte til Sjeldenhederne og blev anseet som skadelig for Sundheden, betragtede samme som en Overdaadighedsartikel, og søgte at hemme dens Brug, deels ved directe Forbud imod dens Nydelse, og deels ved Jndskrænkninger i Productionen og Udsalget deraf, men senere, da Told- og Consumtions-Jntradernes Forøgelse, ved spiritusse Drikkevares Jndførsel og Production her i Landet, kraftigen talte for Drikke-Gebetets Udvidelse, ikke længere fandt saa store Betænkeligheder i Henseende til de dermed forbundne Uleiligheder og Jnconvenientser. J første Henseende skal jeg, dog uden at gaae langt tilbage i Brændeviinsproductionens Historie, tillade mig at henvise til Forordningen af 1ste Februar 1757, der forbød Bønderne at indfinde sig i Kroerne paa Landet for der at drikke, og som tillige forbød dem at drikke Brændeviin i Kjøbstæderne hos Nogen, som falbød samme, under 1 Marks Mulct, som den Politibetjent, der opdagede saadant, og hvem Mulcten tilfaldt, strax skulde inddrive; samt til Forordningen af 16de April 1681, hvorefter der ikke maatte være andre Kroer paa Landet, end dem, der skulde tjene til Reisendes Herberg paa store og alfare Veie, med flere Anordninger, saasom Forordningen af 4de Juni 1689, 31te Januar 1690, 13de Marts og 31te December f. A. Capt. 4 Litr. a 1, samt Forordn. af 27de Marts 1719, der deels gjentoge og deels skjærpede Forbuddet saaledes, at alle Kroer skulde være afskaffede, som ikke paa de almindelige Landeveie vare beliggende, og ikke af Kongen vare privilegerede, og hvorefter Kroerne blandt andet, naar de laae en Kjøbstad paa 2 Mile nær, skulde tage deres Brændeviin i en af de nærmeste Kjøbstæder, ligesom det forøvrigt ogsaa ved Forordningen af 4de Juni 1689 var forbudt Bønderne at brænde Brændeviin, hvilket Forbud ved Forordningen af 30te April 1734 § 3 end mere blev udvidet. sidste Henseende skal jeg derimod tillade mig at gjøre opmærksom paa, at man, uagtet bemeldte Forbud, dog paa Landet havde faaet Smag paa Brændeviin, som der havde taget Overhaand i den Grad, at fast i hvert Sogn og By fandtes en Mængde Kroer og især Brændeviinskjedler, hvisaarsag Forbuddet atter blev indskjærpet ved Forordningen af 30te April 1734. Dette skeete forøvrigt dog ikke alene for at haandthæve Kjøbstædernes borgerlige Næringsbrug, eller for blot at afværge den skadelige Indflydelse, som Udsalget og Nydelsen af Brændeviin blev anseet at have paa Landmandens og især Bondens Moralitet og Velstand, men tillige, og vel fornemmelig, for at betrygge ConsumtionsJntraderne. (See Præmisserne til sidstnævnte Anordning.)Man seer da allerede heraf, at Regjeringen, søgte at forene Statskassens Jnteresse med Brændeviinsnydelsen, og at bringe begge i Harmonie med Moralitet og Velstand, og dette fremlyser endnu tydeligere deraf, at Landmanden rigeligen kunde blive forsynet med Brændeviin fra Kjøbstæderne, hvor man aldeles ikke var indskrænket i Productionen, naar Brændeviinsbrænderne betalte de paabudne Afgifter, hvilke naturligviis igjen bleve lagte paa Brændevinen. Det maa herved bemærkes, at det omtalte Forbud efter Forordningen af 1ste Februar 1757 § 3, mod at Bonden drak Brændeviin i Kjøbstæderne, blev ophævet ved Forordningen af 26de April 1776, og at det vel ikkun, ifølge Forordningen af 2den August 1786, er tilladt Bønderne at drikke Brændeviin i Kjøbstæderne til Nødtørft og Vederqvægelse, ligesom det kun ogsaa ved samme er tilladt dem at bruge indenlandsk Brændeviin, naar det er kjøbt i Kjøbstæderne, til Tarvelighed ved deres Gilder, men at det var aldeles umuligt at controllere et sligt Maadehold. Bonden havde altsaa god Leilighed til at erholde saa meget Brændeviin, som han lystede, og at de nysnævnte Maadeholdsregler aldeles ikke have generet hans Lyst til Nydelsen af Brændeviin, har Erfaring viist. Forresten blev Statskassens Jndtægter forøget i samme Grad, som Bon forsaavidt stem den drak Brændeviin, og mede Brændeviinsbrændernes Fordeel med Statskassens. Det er saaledes intet Under, at Brændeviinsnydelsen her i Landet Tid efter anden er tiltagen, saa at man vel kan sige, at den er bleven almindelig paa Landet, og Brændeviin nu næsten maa betragtes som en Fornødenhedsartikel for Nationen, thi LovgivninVarsel den Afdødes Arvinger for at legitimere deres Arveret nen har blot henviist Productionen til Kjøb fra disses Brændeviinspander stederne, og strømmer denne saa yndede Nationaldrik udi over Landdistricterne i alle Retninger. Kjøbstæderne havde følgelig alene den almindelige Rettighed at kunne brænde Brændeviin, og denne Rettighed blev, ved de i de senere Anordninger af 5te Juni 1743, 1ste Februar og 23de November 1757, Forordningerne 2den September 1773 og 26de April 1796 gjentagne og yderligere skjærpende Forbud mod uberettiget Brændeviinsbrænden og Krohold, overeensstemmende med Lovens 3. 1324 og Privilegierne af 16de April 1681, end mere garanteret Kjøbstæderne; og ved den sidst emanerede Forordning om Bondernes Brændeviinsbrænden og Krohold paa Landet i Danmark af 2den August 1786, der endnu er den gjeldende Hovedanordning om denne Gjenstand, blev vel de tvende sidstnævnte Anordninger ophævede, men Kjøbstædernes Brænderirettighed forøvrigt paa en mere hensigtsmæssig Maade betrygget. Alene Forordningen af 3die Mai 1768, jorde, til Bedste for Consumtions-Jntraderne, en mærkelig Diversion paa den omhandlede Næringsveis Gebeet, idet det ved samme blev bestemt, at Brændeviinsbrænderiet paa Landet skulde bortforpagtes ved offentlig Auction, for at hæmme ulovlig Brændeviinsbrænden, men denne Anordning blev igjen hævet ved Forordningen af 2den September 1773, fordi, som det hedder deri, de indrettede Forpagtninger ikke havde hæmmet den utilladelige Brændeviinsbrænden paa Lander og skadelige Misbrug af overflødig Brændeviinsdrik, men samme tvertimod havde taget Overhaand til Sædernes Fordærvelse, de kongelige ConsumtionsJntraders Forringelse og det Almindeliges Skade, hvorfor Forpagtningerne ved Rentekammerets Foranstaltning overalt vare blevne ophævede. Kjøbstæderne vedbleve saaledes udelukkende, med almindelig berettigelse til Brænderidrift, at drive denne Næringsvei, hvilket endnu er Tilfældet med Undtagelse af de flere, vistnok til betydelig Skade for samme, Tid efter anden, medeelte Bevillinger til Landbrænderiers Drift; men denne Berettigelse havde de naturligviis ikke for Jntet, thi den Afgift, som der svares af hver Brænding, udgjør omtrent ligesaa meget, som Værdien af de Kornvarer, der forbruges dertil, og kan vel saaledes kaldes meget høi. Men uagtet Brændeviinsbrænderne i Kjøbstæderne fandt denne Afgift meget trykkende, og uagtet de fandt sig meget besværrede ved Maaden, hvorpaa den erlægges og Brænderi driften af Toldvæsenet controlleres, vedbleve de dog ufortrødent at svare samme, ligesom ogsaa en stor Deel af dem, for at kunne see sig istand dertil, og for ikke at staae tilbage i Concurrencen formedelst de i de senere Aar indførte forbedrede Brændeviinsapparater, satte sig i ikke ubetydelige Bekostninger ved Anskaffelsen af disse, Alt i Haab om, at de ved Flid og Paapassenhed fremdeles, som hidtil, vilde kunne finde et tarveligt Udkomme, hvilket mange af dem, og især de af dem, der kun havde smaa Brænderier, dog havde Besværlighed nok ved at finde. Det kunde derfor, saaledes, som Tingene stode, ikke andet end i høieste Grad opvække Sensation hos dem, da den Kongelige Resolution af 19de August 1835 om Bevillinger, til Landbrænderiers Anlæg emanerede, og det af flere betydelige Grunde, hvilke jeg nærmere skal tillade mig at anføre, og ligesom enhver sagkyndig og upartisk Mand maatte deele de Følelser med dem, som i denne Anledning fremkaldtes i deres Bryst, saaledes maatte disse ogsaa indrømme, at bemeldte allerhøieste Resolution var af saadan Natur, at de, naar den blev sat i Udøvelse, saaledes som den i Almindelighed er bleven forstaaet, maatte see deres Undergang i Mode, og med Ophøret af deres borgerlige Existents, tillige see deres til Brænderier indrettede faste Eiendommes Værdi forringet i den Grad, at de fra en velhavende Borgerklasse vilde blive forvandlede til en Betlerklasse. De offentlige Blade have ogsaa udtalt sig over denne Gjenstand og viist, hvorliden Grund Folket havde til at vente sig, at en Sag af saa vigtig Natur, af saa almindelig Jnteresse, og jeg tilføier, af saa høi Betydning med Hensyn til Moralitet og Sædelighed, vilde været bleven afgjort paa den Maade, som skeet er. Jntet var derfor naturligere, end at en le og Bekymring med Hensyn til vende Uro Fremtiden maatte opstaae hos den Borgerklasse, som nærmest vilde komme til at lide ved hiin Begunstigelse for Landmændene, og Jntet var rimeligere, end at Petitioner fra flere af Rigets Egne i denne Anledning allerunderdanigst bleve overrakte Hans Majestæt, og saaledes ogsaa fra de af mine Constituenter i Præstøe Amts Kjøbstæder, som ere Brændeviinsbrændere. Jkke vover jeg at have nogen Mening om de Grunde, hvorpaa den nævnte kongelige Resolution er bygget, thi de ere mig ubekjendte, og som Undersaat tilkommer det mig ikke at bedømme Motiverne til Hans Majestæts Foranstaltninger, naar de ikke til Raadslagning blive forelagte Provindsialstænderne; men, som Medlem af disse, og som Repræsentant for et af Landets Kjøbstæddistrikter, i hvilke mange Familier leve af Brændeviinsbrænderier, er det mig ikke alene ei formeent, at gjøre den høitærede Forsamling bekjendt med, hvad der ligger disse paa Hjerte, saavelsom hvad de ønske og haabe, men efter Hans Majestæts egen befaling i Loven og Stænderne, paaligger det mig endogsaa som Pligt, at frembringe for disse, uden i saa Henseende, at have anden Rettesnor at gaae efter, end min Overbeviisning. Jeg skal derfor give mig den Frihed, at meddele den høitærede Forsamling de Grunde, som Brændeviinsbrænderne, saavidt mig bekjendt, have havt for deres indgivne Petitioner og navnligen de, som Brændeviinsbrænderne i Præstøe Amts Kjøbstæder, i en af mig for dem conciperet, og Hans Majestæt ved en Deputation overrakt, allerunderdanigst Ansøgning af 9de September sidstleden have paaberaabt sig, i Forening med de Grunde, som jeg endvidere efter min Overbeviisning finder, at der kan tjene til sammes Understøttelse, idet jeg derhos, uafhængig af bemeldte Petitioner, skal tillade mig at forelægge Forsamlingen dette mit Andragende, som en for sig bestaaende allerunderdanigst Petition, hvilken jeg, i Haab om, at Forsamlingen dertil vil finde Grund, beder understøttet af Samme, og dermed tillige anbefalet de Petitioner, som nogle Brændeviinsbrændere directe have tilstillet og overleveret Hans Majestæt, forsaavidt de ere i Harmoni hermed, af hvilke Petitioner de Deputerede fra Odense, Assens, Faaborg og Mariboe, forsaavidt de fra de Kjøbstæd-Districter, som de repræsentere, ere overleverede og tilstillede Hans Majestæt, ville indlevere Gjen parter.