Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-03-06
Næste Dag gav Duus sin Datter Efterretning om, at Thorwald havde anholdt om hendes Haand. Han saae her ganske klart, at dette Budskab just ikke var hende uventet, men dog utilpas; og tillige, at Thorwald ikke gjeldte saa meget hos hende, som hans Medbeiler, og at hun søgte Anledning til at undvige denne Samtale til Fordeel for Thorwald. Mild, men alvorlig, lagde Faderen hende de Grunde paa Hjertet, ved hvilke han ønskede at bringe hende til den Anskuelse, han ansaae for den rigtigste. Alt hvad jeg har hørt om begge, sagde han, har overtydet mig om, at Kunstneren er en ube midlet, men saare agtværdig ung Mand; din Yndling derimod vel en verdensklog og behagelig Mand; men tillige en stor Egoist, og tillige gjerrig. Jeg veed ganske bestemt, at han under Haanden har udforsket min Formuesforfatning; og derefter yttret for en saa kaldet Ven, at jeg havde skildret ham min Formue som ubetydelig og usikker; men da han længe før havde været bedre underrettet, havde han strax af mit Svar indseet, at det skulde være Prøvestenen, og derfor naturligviis anstillet sig, som den der ikke spurgte om Penge; imidlertid havde han tilstaaet, at skjønt du var en ganske vakker Pige, saa laae Udstyret og Udsigten ham dog særdeles meget paa Hjertet. Lovise skiftede Farve, og udbrød: Det har han sikkert aldrig sagt. Men - spurgte Duus – naar jeg bringer dig to Vidner, der ere bekiendte som retskafne Mænd, vil du da tro mig? Nei, end ikke da, forsikrede Lovise med taarefuldt Blik. Det er Had og Bagtalelse. Thorvald er fattig, han seer blot paa den rige Pige, men Thielke elsker mig for min egen Skyld, derom er jeg fuldkommen overbeviist. Men sæt, at jeg skaffer dig talende Beviser paa, at Thorwald elsker dig over Alt; men Thielke blot for sig selv og den kjere Mammon, hvad da? Naar du, kjere Fader, svarede Lovise, virkeligen kan bevise det, saa vorder jeg uden Modsigelse Thorwalds Brud. Her er mit Løfte og min Haand derpaa. Ret saa – sagde Faderen, som tog mod den tilbudne Haand. Beviset for dig vil nok komme; for mig selv er alt hvad jeg har sagt for længe siden beviist. Taus og sukkende støttede Lovise Hovedet paa Haanden, og denne paa Bordet. Denne Vished, som Faderen syntes at have for sin Mening, faldt hende tungt og trykkende paa Hjertet. Den følgende Søndag var ualmindelig skjøn ved klart Veir og mild Luft. Den skjønne Dag førte Fader og Datter, og de to Husvenner, begge Elskerne, ud af Staden til Lyststederne, hvor den skjønne Verden flokkedes i Kredse langs Flodens Bredder, under de skyggefulde Linder. Vor liden Kreds tog sig en Plads omkring et Bord iblandt de brogede Kredse. Over Pigens Pande drog i Dag mangen mørk Skye, som blev fremdreven ved hendes Faders haarde Dom; dog skjulte hun, efter det faderlige Raad, temmeligen sit Mislune for Frier ne, og syntes endog nu og da at være ved muntert Sind, saa tung endog denne Tvang og Kunstlen var for hende. Thorwald, saa aaben for Naturens Tillokkelser, gjorde opmærksomt paa mange skjønne Udsigter i Omgivelsen; han pegede paa Hytter, hvis røde Tage venligen hævede sig mellem Træernes friske Grønt – atter igjen paa Bølgegangen af de høje Ax - paa den blomstrige Engs brogede Blanding paa hin Side Floden, paa Flodens milde Flade selv, hvori Himlens skyefrie Blaae, og Egnens levende Billeder viste sig som i et fortryllende Speil. Thielke fremkom med bittre Anmærkninger over Damernes umaadelige Hatte, der betog ham Udsigten til alle hine Herligheder. Dernæst fortalte han noget om nye Moder, om et Carrikaturstik paa Kornpugere, hvilket han igaar havde seet; om den nye Præst fra Norden man saa meget talede om, og saaledes mere; Duus blæste imidlertid under hans vittige Foredrag, armtykke Røgskyer ud af sin Tobakspibe. Thorwald havde alvorlige Anliggender i Tanker, og gav nu og da et kort Svar, som den sarkastiske Taler aftvang ham; Lovise var temmeligen adspredt, og noget ordknap. Nu hørtes Klokkelyd i Nærheden, Dampskibet Susanne skal seile af, lød det rundt omkring; og mange reiste sig fra deres Sæder, for at gjøre en Fart paa Floden til en nærliggende Bye. Duus, følte ogsaa Lyst til en Gang at gjøre en Tour med dette Skib. Lovise fandt Forslaget behage ligt og denne Lystreise tiltrækkende. Thorwald var af samme Mening. Thielke gjorde mange Jndvendinger derimod; men han blev overstemt, og maatte følge. Man besteg Skibet, hvorpaa et talrigt Selskab af alle Stænder, af alle Aldere, og af begge Kjøn befandt sig. Alle vare muntre og glade. Susanne gled op af Floden, først langsomt, og derpaa raskere, jo mere Maskinen kom i Virksomhed. Paa Flodbredderne mylrede af Tilskuere, som med Fryderaab hilsede det forbistrygende Dampskibs glade Hobe. Det varede kun kort førend Himlen var overtrukken med Skyer. Det begyndte at smaaregne. O Skræk, – og alt flygtede nu fra Dækket og ned i Kahytten.