Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1830-02-12
Napoleon. Det er en nederdrægtig Løgn det vil den ikke sige dog en Mand, som Napoleon, skylder et Menneske af Deres Lige hverken en Erklæring eller Retfærdiggjørelse for sin politiske Virken – Saameget er vist, at historien, vil betegne Eder alle, som Bøddelknegte – den vil sige: at Castlereagh og Bathurst ere meenedige Forrædere, og Skammen vil falde tilbage paa Eders Børn og Børnebørn. Hvad De Hr. Gouverneur i Særdeleshed angaaer, saa maae jeg sige Dem; det lyde ogsaa nok saa haardt: at ansee Dem for at være i Stand til Alt – ja til Alt, og have vi endnu en Trøst tilbage, saa er det den, at det dog i det Mindste ikke staaer i Deres Magt, at kunne rive os Tankerne ud af Sjælen. Gouverneur. Ha, hvilken skrækkelig Jdee! Napoleon. Det slemmeste af Engelændernes Opførsel mod mig, er dog ikke, at de have kastet mig hen paa Øen St. Helene, hvor uden Tvivl Døden venter mig; men at man har stikket Dem derhen til min Fangefoged; thi De er en endnu langt skrækkeligere Svøbe for mig, end alle de Onder, som dette elændige Klipperedes morderiske Klima truer os med. Gouverneur. Tab De ikke Modet, Hr. General, hvem veed om De ikke engang vil blive gjengivet deres Fædreland og Familie. Napoleon. Kunne jeg ogsaa kun et Øieblik troe paa Tilbagevendelsen af en saadan Lykke, saa ville det, at De gav mig denne Forhaabning, være nok for mig, til igjen at opgive den paa Stedet. Gouverneur. Vær De forsikkret, at kun Ønsket at bringe Dem nogen Trøst i Deres Fangenskab. Napoleon. Hykleriske Ord nok, af Dem har jeg kun at vente og troe hvad der er slemt. Gouverneur. Tænker De da ikke paa, at den ufordeelagtige Mening De har fattet om mig, er en viinlig Byrde for mig, denne Foragt, dette Had formaaer jeg ikke at bære – jeg har allerede ansøgt om at maatte tilbagekaldes; og snart maaskee vil De være befriet for min Nærværelse her paa Øen. Napoleon. Sandelig, jeg tilstaaer Dem Gouverneur. Det lader ogsaa som at denne Efterretning nogenlunde stemmer Deres Excellence til Munterhed. Napoleon. Og hvorfor ikke, – men - De bedrager mig De er ikke den Mand, som ville meddele mig noget, som kunne glæde mig, desværre! De bliver her a propos, Hr. Gouverneur, vent ikke at jeg indlader mig i de jammerlige Detail om de mange Savn vi maae taale for Deres Gniskheds Skyld; – Nei, det ville være for dybt under min Værdighed. Gouverneur. Det gjør mig uendeligt ondt, Hr. General, at De ikke vil begribe hvor piinligt, det er mig, at maatte indskrænke Deres Udgivter; men den maadelige Summa, som er anviist dertil, tvinger mig til en Sparsomhed, hvis Følger, ere saa stødende for Dem og Deres hele Huus Napoleon. Hvem forlanger da noget af Dem, Hvem beder Dem om at ernære mig-Skulle De engang, ikke meere sende mig nogen Mundprovision, og jeg er hungrig, saa vil jeg gaae til Deres brave Soldater af det 53de Regiment, hvis Leir, jeg seer herfra, Jeg vil sætte mig tilbord, med Deres Grenaderer, og jeg er overbeviist, at de, skjøndt jeg ofte har slaaet Dem, ikke ville tilbagevise den ældste Soldat i Europa. - Ja, min Herre, Beskedenhed var her paa det urette Sted, Napoleons Navn vil være udødeligt. De Skandskrifter, Deres Cabinet med saa store Bekostninger har ladet skrive mod mig, har været et forgjeves Arbeide, og have kun tjent til at stille Deres Regierings Rederdrægtighed i sit sande Lys. Sandheden trænger gjennem den mørkeste Skye, den glimrer som Solen, og som denne, vil mit Navn være uforgiængeligt. Gouverneur. Behager Deres Excellents at modtage de 3 forenede Magters Commissairer, som ønske at blive Dem forestilte? Rapoleon. De veed vel, at jeg aldeles ikke anerkjender den politiske Caracteer, som man har funden for godt at give disse Gesandtere, imidlertid skulle de være mig velkomne, som Privatmænd, thi jeg føler ingen Modbydelighed for nogen af dem, selv ikke mod Hr. von Monchenu den franske Commissair, der forøvrigt kan være en brav Mand, han har mig at takke for, at han er bleven ud strøgen af Emigrantlisten; tilmed er han en Franskmand, og aldrig vil nogensinde en politisk Mening tilintetgjøre den Jndflydelse, som denne Egenskab giver ham hos min Person. - Lad Dem komme, Gouverneur Jeg havde ogsaa ønsket at tale med Dem om den nye Bygning i Long wood Napoleon. Sandelig, De har ogsaa kun Besparelser vi Hovedet; først nedsætter De Levnedsmidlerne til en Tiendedeel, saaledes at De kun drede Aar her Nei, min Herre, ved Deres og Engelands Hielp vil jeg snart være et Liig Gouverneur. Naar Deres Excellence intet mere har at sige mig, saa vil jeg bortfjerne mig med det Løfte, at bringe Deres Besværinger til min Regjerings Kundskab. Rapoleon. Nei, Hr. Gouverneur, jeg har intet mere at sige Dim; det skulde da være, at Jeg raader Dem, modent at eftertænke Deres Stilling og Forhold. Deres egen Regjering, paa hvem de saa ofte pukker, vil engang misbillige Deres Opførsel; Deres egne Landsmænd ville fornægte Dem – De vil blive alle Mennesker en Afskye; den offentlige Mening vil overalt skræmme Dem tilbage, som et vildt Dyr-ja, De vil paa hele Jordens Klode, ikke engang finde en Krog, hvor De kan skjule Deres brændemærkede Pande. Gouverneur. Hr. General, Deres blinde Had henriver Dem; en saa selsom Forudsigelse, haaber jeg tillidsfuld ikke vil gaae i Opfyldelse. Napoleon. Jeg leger ikke her en JlluminatsRolle; jeg forudseer hvorledes Alt vil gaae efter Tingenes sædvanlige Løb. Der vil komme en Tid, denne er ikke langt borte, hvor De med smerteligHjertensangest vil erindre Dem min Spaadom. Gid De ogsaa dette Øieblik, rigtig forstod mig, og ville vende tilbage fra den betraadte Bane – endnu er det ikke forsildig; men det er sandelig heller ikke fortidlig skynd Dem, - Hvad mig angaaer, saa vil De føle, at jeg ikke fremtidig kan tale med Dem; vores Samtale i Dag, var for lang, for stormende, og pinagtig for mig. Jeg glemmer i Samtalen alt for ofte, at jeg ikke mere er andet, end en stakkels Fange; jeg bliver hæftig, og det er under min Værdighed Jeg har handlet ilde, meget ilde med Dem - der ere Udtrykke undsluppet mig, som i det høieste skulle været hørt i Tullerierne. Gouverneur. Hr. General endskjøndt Deres Officerer og Tjenerskab giver sig at Møie for at sværte min Cararteer hos Dem, saa vil dog den Tilbageholdenhed, hvormed jeg har hørt Deres altfor bittre Yttringer, give Dem et Beviis paa, at jeg veed at ære Deres Ulykke. Napoleon. Vistnok, De har ved denne Samtale viist mere Maadeholt end jeg, men det ville ogsaa være alt for afskyelig, naar De ville belægge vores retfærdige Klager med Lænker. De har lagt en Maanehold i Deres Ord, som jeg desværre savner i Deres Handlinger; og det er en Grund mere, hvorfor denne Samtale maae være den Sidste. Det havde vistnok været ædlere, og mig mere værdigt, naar jeg havde sagt Dem alt det med koldt Blod, og det ville ogsaa have været mere vægtigere og gjort dybere Jntryk. Forøvrigt har jeg i Dag berørt alle omtvistede Gjenstande, bragt vores Besværinger og Deres Uret, i Erindring, og eftertrykkelig omtalt de forladte pinefulde Drillerier, hvormed De indtil det endelige plager os. Jeg har undertiden bekjent mig af haarde Udtryk, men jeg har ogsaa snart talt til Deres Forstand, snart til Deres Æresfølelse og snart til Deres Hjerte. Jeg troer at have sat Dem i Stand til, at gjøre Alting igjen godt; dog, hvis De er følesløs, er Jisbarken endnu ikke smeltet om Deres Hjerte, saa meget