Norske Intelligenssedler, 1764-11-07
Fortsættelse: Om Forældres Kiærlighed imod Børnene. Hvem ligner han, siger Dorimon, som halvtredsindstyve Aar efter sin Umyndighed har haft Tid nok, at glemme sin Ungdoms Daarlighed, Sandelig, ikke mig. Jeg har og været ung, ligesaavel som andre; men saa vild har jeg aldrig været. O! i min Tid var Ungdommen meget meere sædelig. Dersom Du taler Sandhed, Dorimon, saa kom det deraf, at Fædrene Na ikke forkiælede deres Børn, men elskede dem meere. O Ney, svarer Han, dersom jeg har noget at forekaste mig, for Lycidas skyld, saa er det intet andet, end at jeg har elsket ham formeget. Denne Kiærlighed, som gik for vidt, har gjort mig blind for hans Feyl og U-artigheder; just denne Kiærlighed gjorde, at jeg gav efter, naar jeg skulde være haard; den har holdt min Arm tilbage, naar den var i Begreb med at straffe. Hvad for et sælsomt Begreb gjør Du Dig ikke om den faderlige Kiærlighed, naar Du er overtydet om, at den har forhindret Dig fra at opfylde en retskaffen Faders Pligter! Julia bliver Araminte var. Jeg seer en uroelig Glæde i hendes Øyne; Hun løber Hende i Møde, tiltaler Hende med Begiærlighed, omfavner Hende og snakker med Hende. Hvorledes faaer Hun dette kiælne Jndfald? Hun haver Araminte, og haver alle dydige Fruentimmer. Men hører Hende ikkun tale: Hvorfra har Hun faaet dette deylige Tøy, Hvem er den Kiøbmand, som har forskrevet det: Nævn mig Ham, jeg maa see Ham, og omfavne Ham; Han har ikke sin Lige. Hvilket et rigt Stof, hvilket et prægtigt Ranke-værk. Hvor regel rigtig er ikke den Tegning, hvorvel ere de Farver ikke udsøgte. Hvilken Forandring i Skateringen, Araminte--- jeg er forelsket i Hendes Klædning; den staaer Dem, at man ikke kand beskrive det. Du finder Julia meget latterlig, Dorimon, er det ikke sandt, Men forlad Hende et Øyeblik, og dom Dig selv. Du elsker Din Søn, siger Du; men hvad er denne Søn, Han er en Skabning, som er sammensadt af Legeme og Siel; Et billede og en Straale af Guddommen, som er omgivet med et jordisk Klæde, baand, for at giøre dig det synligt og føleligt. Hvilke av disse toe adskillige Væseneerelsker Du da? Er det Hans Siæl, det aandelige Væsen, hvis Udspring er saa ædel, Dersom Du elsker denne, saa sig mig; om Du finder endnu nogle gamle Spor av Hendes gamle Adel hos Hende? Er Hun ikke skammelig vanslægtet? Hvor er Hendes Tilbøyelighed til Dyd og Hendes Kiærlighed til Sandhed? Dersom Hun endnu har den fulde Glands av Hendes første Høyhed, saa maa man kiende det paa disse Tegn. Men de ere aldeles forsvundne. Hun er bleven saa u-kiendelig, at man ikkun blot kand slutte, at Hun er til, av det Leer Hun er skiult udi Man erkiender besynderlige Deele, Lineamenter og fuldstændige Lemmer derpaa, ligesom paa andre Kroppe, i hvilke der boer en Siæl, og andre Beviisligheder, har man ikke. Men maaskee du elsker den endnu, hvor styg den end er Jeg vilde troe det, dersom Du havde agtet den bedre, og havde gjort Dig Umage, for at skaffe den sin Reenhed, sin Uskyldighed, og sin Dyd igien. Men Du har været meget langt fra, at tænke derpaa; og Du er meget meere selv skyld i, at Hun har tabt den. Du frygtede, at Hans Krop skulde blive maver, svindsottig og svag, dersom du havde hæmmet Hans Daarligheder, needtrykket Hans Vrede, bragt Hans Begiærligheder til Maadelighed, og forbedret Hans heele Opførsel. Vilde Du vel tage i Betænkning, at forbinde en saared, av Frygt for, at Hans Klæder kunde forderves derved, og Du befrygter, at Legemet maatte lide, naar det fræm for alting kommer an paa, at sørge for Siælen, Legemet er i visse Maader ikke andet, end at ansee som Siælens Klædning. Hvad elsker Du da ellers paa Din Søn, Du elsker det, som han selv ikke er. Den dannede Materie, som klæder Ham, er ikke andet, end en Maskine, som udtrykkelig er bygget til Hans Tieneste; Hans Siæl kand bestaae uden den samme, men den er uden hans Siæl intet andet, end en Smule Støv. Men dette er ikke Din Søn, det er ikkun den yderste Skal, som bedækker Ham Lad os nu vende os til Julia igien. Er Hun endnu saa latterlig fordi Hun er forelsket i Aramintes Klædning. J det mindste, dersom saadan en Kiærlighed er sælsom, saa er Din visselig ikke meget klogere. Man ligner Kongerne ved Huus-Fædre, og det med største Ræt. Denne Lignelse grunder sig paa den Kongelige Værdigheds Natur og Udspring. Den første, som blev en Konge, det var en lykkelig Soldat, siger en av vore Tiders Digtere; Men man maa bemærke, at det var en Tyran, Foltaire 174. Ulerope. en uretfærdig Besiddere, sin Konges Mordere, hvilken han lægger denne Sætning i Munden, som er uværdig til at udtales af en retskaffen Fyrste. En anden, end Poliphontes, vilde have sagt: Den første, som blev en Konge, regierte over sine Børn. En Fader var av Naturen Hovedet for sin Familie: En Familie, som formerede sig, blev til et Folk, og af Huus-Faderen blev en Konge. Den ældste Søn holdt sig berettiget til, at arve Hans Magt og Anseelse, og paa denne Maade blev Scepteret ved samme Huus, indtil en lykkelig Soldat, eller en rebelsk Undersaat, blev Stammen til en nye Slægt. Ligesom en Konge kand lignes ved en Fader, saa kand og en Fader lignes ved en Konge, og følgelig kand man bestemme en Monarks Pligter efter en Faders Pligter, ligesom man kand bestemme de Forbindelser, der tilkommer Hovedet for en Familie, efter de Pligter, der ligge paa Hovedet af et Folk. At elske, regiere, belønne og straffe, udgiøre, i mine Tanker, alt hvad en Fader og en Konge tilkommer at forrette. Slutningen følger næste Uge.