Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1813-11-30
Den gamle Anne, som allerede har tjent sin Hosbynde og Madmoder i femten Aar tro og ærlig i Ordets bedre Forstand, ikke i den Mening, det i vore Dage bruges i de fleste Skudsmaale, kommer ind med det varme Øl, som endnu hverken er blevet fortrængt af Thee- og Caffeslabberas, eller af Chicorie og forbrændte Ærter og Himmelbyg. Ugjerne savner man de to her i Fred levende Huusdyr. Hunden og Katten, paa deres sædvanlige Sted under Lænestolen og Løibænken. No. 2. Nu. Det brillante Taffeluhr, der staaer paa en Mahognietræes Piedestal, viser paa 10. Man maa være gaaet meget sildig til Sengs, thi af de malede Rullegardiner er kun endnu et eneste halv optrukken, for at skaffe saa megen Lysning ind i Stuen, som omtrent behøves. Fruen ligger endnu i den med Silkegardiner omgivne Seng og læser. At det hverken er Bibelen, Psalmebogen eller nogen anden udelig Bog, hun læser i, synes uden for al Tvivl. De sorte Bind og det paa samme paaklinede brandgule Skildt, synes derimod at røbe, at det er et ganske andet Product. Maaskee Moses og Jesus - maaskee et Bind af Gynæologien - maaskee Venus i Æsculaps Tempel. - Paa Servanten ligger RinaloRinaldini, Glorioso eller den store Diævel &c. Stuepigen træder med Chocoladen eller Caffeen indi Stuen. Den lille Nymphe er nylig kommen fra Fødselstiftelsen, hvor hun skienkede Staten, en ny Borger, og de falmede Roser paa hendes Kinder bære endnu tydelige Spor deraf. Hun har Ærmerne opsmøgede lige indtil Skuldrene, og Papillotter i Haaret. Hun har kastet et Shawl om sig, og hendes hele Paaklædning synes at være et udenlandsk Productkort. Den læsende Frue seer meget smægtende ud, og den paa Bordet staaende Flaske med Hoffmansdraaber forraader just ikke nogen herkulisk Sundhed. Ved Siden af Flasken, ligger en Nad Hvalravs Tænder, der Aftenen i Forveien havde henrykt mere end een Adonis i Klubben, og tæt ved disse igjen et Bundt Guldlokker, der i yngre Dage havde groet i en nuværende Fiskermatrones Nakke, men som ved en besynderlig Metamorphosis og ved Parykmagerkonstens Tryllekraft nylig prydede den naadige Frues elegante Hoved, da hun var i Stads; de have nydt den Lykke at blive besjungne i en af vore nyeste Poerers nyeste Ballader. – J Baggrunden sees adskillige Malerier; deriblandt et af Fruens længst hensovne, uforglemmelige, skjønt ikke ufor glemte Mand, der døde af en tærende Syge, og et andet af den lille Laura, som døde et halvt Aar gammelt ved den ulykkelige Hændelse, at hun blev knuget ihiel i sin Ammes Arme, til stor Hjertesorg for den ømme Moder. Anden Scene. No. 3 og 4. No. 3. Fordum. En fuldproppet Kirke. Cantoren og Menigheden synge det sidste Vers af O, store Gud, vi love dig!" Præsten har nylig betraadt Prædikestolen og er ifærd med at begynde at oplæse Bønnen. Jkke hykkelsk Andagt, men sand Religiøstet staaer malet i den Gudsmands ærværdige Aasyn. Ledsaget af sine smaa Døttre, og i fuld Søndagsstads, indlades den gode gammeldags Danneqvinde af Graveren i sin Stoel Den ligste Datter, et Barn paa syv Aar, som vi ved Morgenandagten ikke have seet, bærer Kingos Psalmebog, stadselig indbunden i sort Fløiel og forsynet med massive Sølvhægter. Den Lille synes ordentlig at glæde sig over, at kunne med de Voxne tage Deel i Kirkegangen; thi den Tid var det endnu ikke Skik, at Børn ikke skulde i Kirken førend de havde naaet en ordentlig Vext, og derimod i Comedie strax efter at de vare afvænte fra Patten. Hele Familien er klædt i sort Lystring, der vel som hele Dragten er stiv, men tillige som Tidsalderen og dens Slægt trofast og af godt Hold. Den ældste Datter træder med blyfærdig Mine og havisk Anstand i Moderens Fodspor. Pan hendes Kinder, blomstrer Sundhedens Roser og i hendes tindrende Øine synes Uskyld selv at have valgt sit Sæde. Moderens Pynt er saaledes, som man seer Holbergs Magdelona paa de Lorenzenske Malerier; alting stift og i den gode gamle Smag. Men her findes endnu ægte Brabandske Kniplinger, store Ørenringe, Halskjæder, Armbaand af Guld og andre Kostbarheder, der ere gangne i Arv fra Moder og Bedstemoder, og minde om Tider, som vi ikke uden sød Veemod kunne tænke tilbage paa. Mandfolkene i Stolene have for det meste store Alongeparyker paa, og Klæder af de Dages besynderlige Snit. Men denne stive Dragt bedækker Mænd, som havde Hjertet paa det rette Sted, som ikke vare bange for at offre den sidste Blodsdraabe for Konge og Fødeland - Mænd, der hverken vare Øienskalke eller Hyklere, og som aldrig frygtede for, at tage Bladet fra Munden og kalde enhver Ting ved sit rette Navn. Med saadanne Mand frelstes Norge fra den overmodige Carls Hænder, og tændtes paa Halden en Jld, der til evige Tider vil blusse som det herligste Minde om Fædres Daad og Mod. Alles Opmærksomhed er henvendt paa Præsten, der upaatvivlelig taler om Gjenstande, som ere efter Tilhørernes Fattevne, og meget Salvelsesfulde.