Aalborg Stiftstidende, 1835-01-12
Det har næsten altid viist sig, at Debatter over Love, der have den ringeste pouiske Betydning, udarte til almindelige Discussioner og Regjeringens Politik i det Hele. Saaledes har Lovforslaget om den nye Sal, man anseer fornøden for Pairs=Kammeret at holde sine Møder i, naar det sidder paa Dommersædet mod politiske Forbrydere, foranlediget meget interessante Discussioner imellem Ministeriet, og Oppositionen, af hvilke det vel er Umagen værd at læse nogle Hovedmomenter, saalænge Mangelen paa Begivenheder tillader at henvende Opmærksomheden paa theoretiske Anskuelser. Siden 1830. - siger Ministeren Guizot - gives i Frankrig ingen Proscriberede. Det er ikke politiske Meninger, man har forfulgt, eller vel endog straffet, men kun strafværdige politiske Handlinger. - Det er en beklagelig Side hos vor Tidsalder, at Jntet skal gielde for absolut sandt, uangribeligt og helligt, at Tvivlesygen udvider sit Territorium med hver Dag, og at man ikke afveier sin Dom om, hvad der er Sandt eller Falskt, Godt eller Ondt Ret eller Uret, efter den almindelige Fornufts, den dannede Forstands evige Love, men efter Øieblikkets ustadige Luner, og at man kun seer Retten paa Dens Side, som Udfaldet har begunstiget. J Særdeleshed i politisk Henseende sporer man et saadant Chans af Begreber, at det endog truer med at omstyrte Eendrægtigheden i det borgerlige Samfund. Dette fordrer Afstraffelse af politiske Forbrydere, ikke fordi det har seiret, ikke fordi det har Magten, men fordi Retfærdighedens Fordringer bør tilfredsstilles. - Man høre dog endelig op med stedse at tale til os om nye Systemmer, og blot derfor at erklære de gamle for forslidte, fordi den have maattet yde deres Tjeneste en Tidlang. Trangen til det Nye er en Sygdom, vor Tidsalder lider af; dette, Nye, som man med saa meget Begjærlighed higer efter, er dog, naar Alt kommer til Alt, intet Andet, end hvad der tidligere har været til, og tidligere har lagt sin Ubrugbarhed for Dagen. - Vor Regjerings Devise er kortelig den, at vi aabent og ærligt forkaste alle revolutionairer, Theorier, og at vi ligesaa aabent og ærligt holde fast ved den repræsentative Regjeringsform. Amnesti og Forsoning ere Ord, der klinge herligt, men et Blik paa Nationens indre Forhold er ogsaa nok til at vise, at de maae vække Bekymringer af den alvorligste Art, og det af den Grund, at Statsamfundet erkjender, at der er en virkelig Fare tilstede, at det veed, at den revolutionaire Aand, værre end hiin Epidemi, man kalder Cholera, uafladelig svæver over os, og lurer, som en vederstyggeliØdelæggelses-Engel, paa enhver Leilighed til at forurolige forvirre og ødelægge os paany. Landet maa agte og ære os saalænge vi med den ene Haand hielpe Friheden fremad og med den anden opretholde Lov og Orden. Heri ligne v. Mackabæerne, som med den ene Arm opbyggede det ødelagde Jerusalem paany, medens de med den anden afværgede Fiendernes fornyede Angreb. Vil man opkaste nogen Tvivom, hvorvidt vi have befordret Friheden eller ei, saa henvende man sit Blik paa 22 nye Love, som Frihedens Sag, skylder os. Vist nok har Opgaven været vanskelig, men vil have løst den med Mod og Standhaftighed, og, naar nu vore Modstandere forlange af os, at vi paany skulle svække den Statsmagt, som vi med saa megen Umage have befæstet, saa vægre vi os for at give efter, fordi vi selv forden offentlige Friheds Sag erkjende en kraftig Statsmagt høist fornøden. Det er den Grund, der bringe, os til at afslaae den forlangte Amnesti. Kan den derimod i Tiden tilstaaes uden Fare for at anspore Partierne til nye oprørske Forsøg og uden Fare for at svække Statsmagten, da høre heller ikke vi mere til dens Modstandere." Oppositionens Organ Odilon Barrot tog til Gjenmæler mod denne Fremstilling og af hans Tale ere følgende Momenter de vigtigste: "Alt hvad Ministeren Guizot har forebragt, er ikke, nyt. Alt, hvad han har sagt om Modstandens Nødvendighed, om den Sikkerheds Tilstand, som de rolige Borgere trænge til, og om den Fare, som Partiernes Lidenskabelighed fører med sig. Alt dette er ikke nyt, Restaulationen har sagt det Samme og argumenteret dermed selv imod Hr. Guizot og hans politiske Venner. Restaurationen havde ogsaa opbygget et herligt Modstands-System; ogsaa den havde erklæret: ingen Eftergivenhed mere mod Frihedens Fordringer, men disse Ord bleve Forløbere for en stor Catastrophe. Det er et voveligt Spil, at ville standse en Revolutions=Strøm eller vel endog tvinge den til at løbe tilbage mod sit Udspring. Ogsaa Revolutionens og Seirens Søn, Napoleon, vilde sætte en Dæmning mod denne Strøm, men da han forlod og fornægtede Revolutionen og kastede sig i det fyrstelige Europas Arme, da blev ogsaa han forladt og - gik under. Ogsaa han forfulgtes af et blodigt Anarchiets Skrækkebilleder; de forstyrrede hans Ro; det blev len fix Idee hos ham, mod hvilken han søgte Adspredelse ved at dynge Seier paa Seier, Erobring paa Erobring. Og naar man bad ham om, at skienke Verden Freden, da var det hans Svar: "Hvad skal jeg foretage mig i Fred skal jeg da træde i Skranken mod Jdeologerne, Anarchisterne og Revolutionens andre Levninger." - Lignende Skrækkebilleder forfulgte ogsaa Restaurationen; kun søgte den at for lage dem paa andre Maader. Frygt for Revolution og Kamp mod den revolutionaire Aand beskjeftigede den uafladelig. Den troede at maatte gjøre Modstand, men den Strøm, den satte sig imod, rev den med sig og begrov den i sine Bølger. Saaledes gaaer det stedse, mine Herrer, naar man vil stampe mod Nødvendighedens Braad, og hvilket er da vel det Støttepunkt, til hvilket Ministrene ville helde sig, medens de giøre Rehvolutionens Enthusiasme og dens bevægende Kræfter Modstand. Have de ikke selv været Liberalismens og Humanitetens Apostler, De selv have været vore Lærere, det er i deres Skole, vi have indsuget vor politiske Tro. Det er heller ikke frivilligt, at de have forkastet deres ældre Anskuelser; det er deres eget Systems uheldsvangre Conseqventser, der have tvunget dem dertil."