Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1813-07-24
J den til mig stilede Fortale behager Hr. Grundtvig saaledes at udsige, hvad han før gierne vilde dølge, men nu, da hans Venskab er steget saa høit, ikke længere kan negte sig den Glæde at sige reent ud. Hvad der egentlig har vakt din Harme over Bogen (o: Verdens Krønike) er, at du ikke troer paa Christus, som Gudseenbaarne Søn, Kongernes Konge og Herrernes Herre, at du ikke troer Apostlernes og Propheternes Tale, som guddommelig, og derfor ikke kanlide, at jeg har opkaldt Tiderne til at vidne om hvorledes Gud har beseglet sin Søn og sit Ord. (S. A.) - Jkke for dem, som af nøiere personligt Kiendskab, men for dem af den læsende Almeenhed, som blot af Navn kiende mig, erklærer jeg herved offentlig denne Hr. Grundtvigs Forsikkring for grovsandhed. Jkke, at han paa sin Viis har søgt at ophøie Christendommen som jeg i mit Svar paa Grundtvigs Brev S. 12 har erkiendt for den høieste og guddommeligste Religionslære, Tiden har seet, har vakt min Harme; men at hiin saakaldte Verdens Krønike, med alle sine Mangler og Feil, med sin slet udførte Plan og sin ufuldkomne Form, forkyndte sig med uhørt Stolthed, som Verdens og Tidernes Dommer, under hvis Fødder Tidsalderne skulde bøie sig, og deres største Mænd lægge Hovederne ned, for at trædes paa. Dog har jeg sagt: at jeg erkiendte dens Hensigt for at være god; og jeg kan her endnu gientage: at om noget kunde undskylde Forfatterens Feil, maatte det være hans Begeistring for Religionen; skiøndt den yttrer sig under en Form, hvorved han skader den Sag, han troer at gavne. Men naar han i fanatisk Blindhed hartad gaaer videre end Jnquisitions-Tribunalernes blodtørstige Tyranner – naar han vil dømme min Tro efter sine Jndfald og Jndbildninger, og derpaa grunder den oprørende Beskyldning, han længe har ruget over, og endelig ikke mere har kunne tilbageholde: at jeg hadede hans Bogsom Fiende af Christendommen - da være det langt fra mig, at jeg ved Taushed skulde give ham et Middel til at besmykke en Anklage, hvis Moralitet, jeg vil overlade retfærdige Christne og Uchristne at bedømme. At den har forbittret mig, behøver jeg ikke at sige. Dog vil jeg ikke have den tilskrevet anden Kilde, end blind Jver, da jeg veed, at den, som med Vold træder Fornuften, under Fødderne, ofte maa ledes paa Afveie, hvorhen Hiertet ikke vilde føre ham. Rolig kan jeg ogsaa overlade enhver fornuftig Læser af mit Svar til Grundtvig at bedømme, om jeg deri har givet ham Grund til at beskylde mig for et ondt Sindelag mod Christendommen, og forat være i Strid med dens Lære. Jeg har villet giøre ham opmærksom paa Forskiellen imellem Kiendsgierninger og Troens Mysterier, paa historisk Fortælling og Religionsphilosophie; men da han ikke er i Stand til at fatte denne, og er forbittret over, at jeg tør mene og sige, at han ikke skriver Historie, som han burde troer han i sin Jver at kunne knuse mig, ved at fremstille mig for Almeenheden, som en mod Christendommen fiendsk Kiætter. Han vil ikke blot grunde sin Beskyldning paa mit trykte Svar, men end- og paa forrige Tiders Omgang med mig - dette uagtet han ret godt vil mindes, at jeg aldrig nogensinde i mit Liv har havt en fortrolig Samtale med ham, hverken om Troens eller Hiertets Anliggender, eller nogensinde aabnet mit Jndre heelt for ham. At han, saalænge han har kiendt mig, stedse har seet mig yttre levende Følelse og dyd Ærefrygt for Religionens Helligdomme, og inderlig Modbydelighed og Ringeagt for al tom og lel sindig Gudløshed, ligesom erklæret Afsky for Alt hvad der kunde nærme sig til Religionsforagt dette vil han ei kunne negte, uden at giøre sig skyldig i en Usandfærdighed, som jeg ikke tiltroet ham.