Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1846-11-07
Jndenlandske Efterretninger. Jydske Stænder. Efter Lofte skulle vi idag meddeele udførligere Beretning om Forhandlingerne i Anledning af Jespersens Constitutions-Andragende. Af selve Andragendet maae vi indskrænke os til at meddele Slutningen: "J nærværende Andragende og eventuelt i en Petition til Hans Majestæt at gaae ind paa en Undersøgelse af, hvorledes Konge- og Folkemagten i det Hele rettest kunde begrændses ved den attraaede Forfatning, og overhovedet at give Udkast til en ny Grundlov – vilde deels overstige mine, og formeentlig Forsamlingens Kræfter, især under de nuværende Forhold, og deels vilde en saadan Undersøgelse i sig være lidet passende og svarende til den Stilling, som jeg aldrig skal miskjende, at jeg, og eventuelt Forsamlingen med Hensyn til nærværende Sag, bør lagttage lige over for Hans Majestæt, nemlig som reen petitionerende, og Hans Majestæt som ene besluttende. Men paa den anden Side formener jeg dog, at jeg, og eventuelt Forsamlingen, bør opgive, hvad det er, man forstaaer ved den attraaede frie Forfatning, eller, om man vil, Kjernen af dennes Jndhold, og mener jeg da herved: en ved Grundlov garanteret Forfatning, hvor Kronens Virksomhed er knyttet til et ansvarligt Ministerium, og hvor der indrømmes Folke-Repræsentationen, hvilken tør forventes udgaaet fra en af Standsadskillelser uafhængig liberal Valglov, besluttende Medvirkning ved Lovgivningen og ved Skatternes og Statsudgifternes Bestemmelse. - Ligesom nu efter det Foranførte Jnitiativet i denne Sag maatte udgaae fra Hans Majestæt, saaledes anseer jeg det dog som en Selvfølge, at den folkelige Medvirkning ved Constitutionens Tilbliven ikke kunde eller burde savnes. Jeg formener derfor, at Regjeringens Forslag burde til Overveielse og Betænkning forelægges en til dette Øiemed valgt fælles Forsamling for Østifterne, Nørrejylland og Slesvig, hvorved de nuværende Valglove i det Hele kunde lægges til Grund, dog med fri Valgbarhed, hvilken Forandring finder sin tilstrækkelige Retfærdiggjørelse i Nødvendigheden af, i en saadan Forsamling, saavidt muligt, at erholde samlet alle Nationens bedste Kræfter. – Jfølge hvad jeg saaledes har udviklet, tillader jeg mig at foreslaae, at forsamlingen i en allerunderdanigst Petition indstiller: At Hans Majestæt Kongen vilde tage sit tro Folks Ønske, om Jndførelse af en fri Forfatning, i allernaadigst Betragtning, og til Opfyldelse af dette FolkeØnske allernaadigst vilde træffe de i den Anledning fornødne Foranstaltninger, og at Forsamlingen lige allerunderdanigst henstiller de til dette Øiemed i nærværende Andragende udtalte Anskuelser til allernaadigst Overveielse." Commissarius, der havde forlangt Ordet umiddelbart efter Andragendets Oplæsning, henholdt sig, efter en foreløbig bemærkning om Manglen paa Competence til at tale med om Hertugdømmernes Forhold, saavel til Sagens Natur, ifølge hvilken ingen undersaatlig Autoritet retligen kunde henvende sig med Andragende til den øverste Statsmagt, om denne vilde tilintetgjøre sig selv som til Kongelovens 83, der bestemmer dens egen Uryggelighed, hvisfølge da Statsforfatningen skulde være undtagen fra den Stænderne indrømmede Petitionsret. Hertil kom endnu den ved Landslovens 1ste Artikel foreskrevne almindelige undersaatlige Pligt, med al Kraft at opretholde Kongens Enevoldsmagt, hvori det ingen Forandring kunde gjøre, at det ved Trykkefrihedsloven var tilladt at afhandle de forskjellige Statsformers Værd. Berettigelsen til at indlade sig paa Forandring i Statsforfatningen kunde da kun være grundet paa Kongens udtrykkelige eller stiltiende Samtykke, men det var en Misforstaaelse, naar et saadant var antaget for givet. Forat hæve denne Misforstaaelse var det paalagt Commissarius at meddele Forsamlingen: at Kongen ikke kunde give sit Samtykke til, at Andragender og Forandringer i Statsforfatningen toges under Behandling, men at han forventede at Forsamlingen selv vilde afvise dem ved ikke at nedsætte Comitee. Hertil svarede Præsidenten: Efter dette af den høitagtede kongelige Commissarius holdte Foredrag, er det vistnok Præsidentens Pligt, at bringe det paa det Rene, hvorledes Sagen nu stiller sig for Forsamlingen. Den kongelige Commissarius har strengt skjelnet imellem, hvad der i hans Foredrag er kongelig Tilkjendegivelse, og hvad der er hans egne bemærkninger. Den kongelige Tilkjendegivelse indeholder, saavidt jeg skjønner, Betragtninger, hvis Øiemed nærmest maatte være, at virke bestemmende paa de Deputerede med Hensyn til Spørgsmaalet, om Forsamlingen bør befatte sig med dette Andragende eller ikke. Noget Forbud mod at Forsamlingen afgjør dette Spørgsmaal, indeholder den, efter min Formening, ikke, altsaa ikke heller noget Forbud mod den indledende Behandling af denne Sag. Saafremt dette var Tilfældet, mener jeg, at en kongelig Resolution maatte foreligge, og at Hans Majestæt ikke vilde indskrænke sig til en Meddelelse gjennem den kongelige Commissarius. Jeg mener derfor ogsaa, at Forsamlingen kan gaae ud fra, at saadant et Forbud ikke er tilstede for, at den indledende Discussion af denne Sag kan finde Sted, og jeg antager, at denne Mening er den rigtige, saafremt jeg ikke af den kongelige Commissarius oplyses om det Modsatte. Dette med Hensyn til den kongelige Meddelelse, som af den kongelige Commissarius er afgiven. - Hvad de af den kongelige Commissarius gjorte bemærkninger ved Andragendet angaaer, da reducere de sig til, for det Første, at Forsamlingen skulde være uberettiget til at indlade sig paa Andragendet. Denne Jndvending er grundet paa Fortolkningen af den 5te § i Anordug, 28de Mai 1831, en Fortolkning, der oftere har været Gjenstand for denne Forsamlings Menings-Tilkjendegivelse, og senest har været det ved den Reservation, som Forsamlingen tog i denne Sessions 2det Møde. Derom formener jeg altsaa ikke, at der behøves videre bemærkning fra min Side. Den anden Jndvending af den kongelige Commissarius er, at Foretagendet er ulovligt. Dersom det var klart, at dette var Tilfældet, var det vistnok Præsidentens Pligt i høieste Maade at gjøre opmærksom paa Saadant og at søge at afværge Foretagendet. Jeg maa imidlertid herved bemærke, at naar der spørges om, hvad Loven byder og hvad Loven forbyder, saa er, hvor forskjellige Meningerne end derom kunne være, Bestemmelsen af Domstolene i sidste Jnstants det, som maa være det afgjørende. Jeg maa ved Siden heraf bemærke, at det, som bekjendt, ved den høieste Domstol er antaget, at Yttringer i trykte Blade til en Opfordring at indkomme med en Petition til Stænderne om en fri Forfatning ikke kunne ansees for ulovlige. Efter Loven finder jeg ikke nogen væsentlig Forskiel imellem dette Tilfælde og det Andragende, som nu foreligger denne Forsamling. Med denne Rettesnor for Øiet vilde jeg altsaa afvige fra min Pligt, hvis jeg ikke forvarede imod enhver Jndskrænkning i Stændernes Virksomhed; jeg vilde ved at undlade dette, paadrage mig et Ansvar, hvorfor jeg vanskeligt kunde berolige mig. Et andet Spørgsmaal er, hvorvidt det under de for Staten, høist bevægede Øieblikke er raadeligt og forsvarligt, at Forsamlingen befatter sig med et Foretagende som det, hvorpaa Andragendet gaaer ud; men dette er Noget, som jeg antager, at Enhver af Forsamlingens Medlemmer har lagt sig paa Hjerte, for denne Sag foretoges, det er Noget, som jeg mener har været Gjenstand for Enhvers samvittighedsfulde Overveielse, og dermed mener jeg ogsaa, at de bemærkninger, som iøvrigt ere gjorte af den kongelige Commissarius, maa være fyldestgjorte. Commissarius svarede hertil, at han hidtil kun havde udtalt sin egen Anskuelse, der ikke var gjendreven ved Høiesterets Afgjørelser af de nævnte Sager; Stændernes Forhold til Regjeringen kunde i alt Fald ikke blive Gjenstand for Domstolenes Paakjendelse. Der forelaa vistnok intet positivt Forbud imod, at Forsamlingen befattede sig med denne Sag, og den indledede Behandling var saaledes indrømmet, men det var ham fremdeles paalagt af Kongen at meddele Forsamlingen: at, hvis en Comitee mod Forventning skulde blive nedsat, var det befalet Commissarius at forlange af Præsidenten, at al videre Forhandling af Sagen skulde standses, og navnlig Comiteens Medlemmer ikke vælges, forinden Commissarius havde havt Leilighed til at indhente nærmere allerhøieste Bestemmelse. Commissarius tilføiede det indstændige Ønske, at under de nærværende sørgelige Forviklinger en Confliet mellem Kongen og Stænderne maatte undgaaes. - Præsidenten henholdt sig til sit Forrige, idet han dog lagde Forsamlingen det af Commissarius udtalte Ønske paa Hjerte. - Proponenten forlangte derpaa Forhandlingen udsat til et følgende Møde, for at kunne overveie Commissarii uventede Meddelelse, hvorimod Præsidenten Jntet havde at indvende. Ree yttrede derimod: Jeg tillader mig at formene, at det vilde være urigtigt, at tage en suspensiv Beslutning i denne Sag, førend Forsamlingen er aldeles i det Klare om sine Rettigheder, og da maae jeg tilstaae, at det synes klart for mig, at de ikke staae uanfægtede ved den af den kgl. Commissarius gjorte Meddelelse. Vel er det nemlig af Commissarius tilkjendegivet, at der intet positivt Forbud er nedlagt imod Sagens indledende Behandling, og herom kunde der naturligviis heller ikke være Tale, da et saadant maatte fremtræde i den rigtige Form ved at føres til Forsamlingens Protocol, men jeg kan dog paa den anden Side ikke skjønne rettere, end at hiin Meddelelse kommer et Forbud aldeles ligt; thi Kongen ønsker at prøve Forsamlingens Stemning, om den vil gaae ind paa Andragendet. Han ønsker altsaa at erholde et Skjøn om Forsamlingens Anskuelse i saa Henseende; men han har forud opstillet den mulige Forudsætning, at en Committees Nedsættelse besluttes, og under denne Forudsætning har Han nedlagt Forbud imod, at Comiteens Medlemmer vælges, forinden Han har taget nærmere Bestemmelse. Det stiller sig for mit Blik ikke anderledes, end at der her ligger et Forbud, at der i alt Fald er benyttet et Middel, som er i Strid med Stænderanordningens Ord, med dens Aand og med den Betydning, Udøvelsen af Stænderanordningen i de Deputeredes Hænder, skulde have. – Fra den kongelige Commissarii Side er der tillige gjort Jndvendinger mod Forsamlingens Berettigelse til at tage Andragendet under Behandling, som stridende mod Kongeloven som Rigets Grundlov; men jeg kan ikke see andet, end at Kongelovens paastaaede Urokkelighed maa som Alting være afhængig af hvad Tiden udvikler, være afhængig af de Beslutninger, Kongen i Tidens Løb maatte fatte; og i alt Fald mener jeg, at Kongeloven netop har udrustet Kongen med den someraine Kraft til at beslutte saadanne Modificationer eller Forandringer i Forfatningen, som han maatte finde stemmende med sit tro Folks Ønsker og Statens Tarv. - Jeg anseer det for en af de vigtigste Opgaver for enhver folkerepræsentativ Forsamling, strengt at holde over sine Rettigheder, og dette endog meere for en raadgivende end for en besluttende Forsamling, fordi det kun er ved sin moralske Betydning, at hiin kan udfolde sin Virksomhed og skaffe sine Beslutninger Fremgang, og jeg er derfor af den Mening, at Forsamlingen paa det Bestemteste bør udtale sig mod Regjeringens Competence til at nedlægge et saadant Forbud som det omhandlede, der er i Strid med Stænderanordningens Ord og Stænderinstitutionens Benyttelse. J det næste Mode yttrede endelig Proponenten: De allerhøieste Tilkjendegivelser, som den kongelige Commissarius efter sin Jnstrux har meddeelt, lægge vel ingen Hindring i Veien for, at Forsamlingen fortsætter denne Sags indledende Behandling, og afstemmer, om en Comitee skal nedsættes eller ikke. De forudsætter meget meere, at denne Berettigelse tilkommer Forsamlingen, og først i det Tilfælde, at Udfaldet skulde blive, at Forsamlingen beslutter en Comitee, skal en nærmere allerhøieste Bestemmelse indhentes, der muligen vilde kunne forbyde videre Behandling; men uagtet der saaledes for Tiden ikke existerer noget Forbud imod Sagens Behandling, og uagtet det vel tør forventes, at et saadant heller ikke fra Regjeringens Side vilde blive nedlagt, finder jeg mig dog som Proponent bestemt til, for under de nuværende vanskelige Tidsforhold, som maae antages at have medvirket til de kongelige Tilkjendegivelser, ikke at fremkalde en mulig Confliet imellem Regjeringen, og Stænderforsamlingen, at tage mit Andragende tilbage. – Ved denne Sagens Standsning paa det nærværende Punct antager jeg, at Forsamlingens Competence til Sagens Behandling vil være reserveret, saa at Stænderforsamlingen i Fremtiden, om den dertil finder Anledning, atter kan optage en saadan Sag, og ethvert enkelt Medlem da afgive sin Stemme i samme efter sin samvittighedsfulde Overbeviisning, saaledes som det efter Stænderanordningerne er hans Ret og Pligt. Og dermed erklærede Præsidenten Sagen for sluttet. Vi have tidligere (i dette Blads Nr. 112) omtalt, hvorledes 23 Bønder paa Holbeks Amt i afvigte Mai Maaned forfattede en Jndbydelse til hele den danske Bondestand, der gik ud paa ved aarlige Sammenskud at holde Udgiverne af de liberale Blade nogenlunde skadesløse for de Udgifter, de havde havt i Anledning af Artikler i Bondestandens Jnteresse. Denne Jndbydelse tilstillede de Hr. Fred. Barfod med Anmodning om, at han vilde besørge den trykt for dem, samt læse Correctur paa den. Dette Hverv paatog han sig saa meget hellere – efter hvad han i Criminalforhøret bemærkede som det forekom ham ligesaa lovligt som hæderligt, samt angik et i politisk Henseende interessant Phænomen". Justitsraad Reiersen beslaglagde imidlertid Jndbydelsen, den 11te Juli, og i August Maaned optoges der en Række af Forhører ved Merløse og Tudse Herreders Ret samt ved Draxholm Birk, ikke over de 23 Jndbydere, men over de fire iblandt disse, som de imellem sig selv indbyrdes havde udvalgt til at ordne og forestaae Jndcassationen af de allerede tegnede og forventede Bidrag. J Septbr. og Octbr. Maaneder optoges dernæst en Række Forhører, i Kjøbenhavns 5te Criminalkammer over Bogtrykkeren, Hr. Michaelsen, og over Correcturlæseren, Hr. Barfod. De fire Bønder erklærede sig selv for Jndbydelsens sande og eneste Forfattere, idet de tilføiede, at de ikke vilde opgive, hvad de ikke ansaae sig forpligtede til, hvem der havde ført deres Dictamen i Pennen; Barfod erklærede under Eeds Tilbud, at han ikke vidste, hvem Forfatteren var, saa lidt som hvem Afskriveren var, og hos ingen af de Andre, hvem man afhørte, var der naturligviis nogen nærmere Kundskab at indhente.