Aalborg Stiftstidende, 1831-10-08
Cholera. J Vien og Berlin grasserer denne Sygdom endnu, men de Angrebnes Tal har endnu paa ingen af Stederne oversteget 1000; i Petersborg er den næsten ophørt; den 23de September fandtes kun 13 Cholerasyge sammesteds. J Schlesien har den nu ogsaa overskredet Oderstrømmen og angrebet Stæderne Kosel og Ratibor, ligeledes er den udbrudt i østerrigsk Schlesien, og i Mahren. Rygtet, at den skulde have yttret sig i Vesel (ved Rhinen) samt i Calais, tilbagekaldes derimod som falskt. Las Cazes Foredrag betræffende Omflyttelsen af Napoleons Aske. Mine Herrer, Petitionairens Ønske er alle ædle Hjerters ja hele Frankrigs Ønske. Napoleon er Manden for Aarhundreder, han er alle Folkefærds Beundring. Lad os lære selv at være stolt af ham, og hele Europa vil skienke os bifald. Reise vi i Udlandet saa forhauses vi over hans umaalelige Popularitet hos Fremmede og beklage, at vi maa bekiende, at den maaskee er mindre almindelig hos os. De Fremmedes Enthusiasmus for denne store Mand gaaer saa vidt, at de forundre sig høilig over, hvorledes vi heri staae tilbage for dem. Lader os, mine Herrer, nu gribe Leiligheden, der frembyder os til at afvænde denne besynderlige Contrast fra os. Lader os høitidelig tilbagefordre hvad der end er tilbage af den vidunderlige Mand; Manden hvem hver Nation misunder os. Gid at dette authentiske Skridt maatte blive Maalestokken for vor Agtelse! Gid at vi maatte ivrig bestræbe os for at respectere os selv ved at respettere hans Aske. Byder os ikke Taknemmelighed dette ligesaavel som vor Nationalstolthed? Napoleon har hævet Frankrig til Skyerne: han berigede os med sin Hæder, hvis Glands vil overleve Aarhundreder, og ham have vi at takke for Navnet af den store Nation. Enhver Ligegyldighed, enhver Sløvhed fra vor Side vil hos vore Børnebørn ansees som en frygtelig Utaknemmelighed. Thi for dem vil han i deres Frastand, træde frem i sin hele Storhed, affløret fra alle Skyer, i Midten af hine Monumenter, hine Lovbøger, hin talløse Sciere. Hvis han ikke forekom os aldeles saa, da være det mig tilladt, i det mindste at anmærke, at alt det Gode han skabte, var Værket af hans Genie og tilhørte ham eiendommelig, medens det Onde som han fremvirkede, var Omstændighedernes Feil. Saaledes har man bebreidet ham Tabet af vor Frihed og giør ham endnu denne Bebreidelse. Mine Herter, vil man overveie og fælde Dom over en saa høi Bestemmelse, saa maatte dette skee fra en meget høi Standpunct. Forinden Napoleon kunde beskjeftige sig med vor Frihed, var han forpligtet, selv at sørge for vor Existents; og hvis han, for at redde denne, maatte træde hiin for nær, saa fordrede Omstændighederne og Nødvendigheden det saaledes. Han maatte tillige forstyrre Anarchiet i det Jndre og forbygge Jnvasioner udenfra. Man veed, hvorlunde han løste begge Opgaver. I det Jndre udstrakte han sin mægtige Haand og fra dette Dieblik af, hvilke Vidunder. Hvilken Orden efter saa megen Forvirring, Hvilket Velgaaende efter saa megen Jammer, hvilket pragtfuldt Heelt! Udentil, hvilke andre Vidunder, Hvilken Række at Batailler og Triumfer, og her vendte selv hans Heltegjerninger sig imod ham; man anklagede ham for idelig at ville have havt Krig og dog - som han gjentagende Gange har yttret for os - naar han tilsyneladende uophørlig var den Angribende, havde han, i Virkeligheden aldrig gjort andet end at forsvare sig. Endelig traf ham i Slutningen af Løbebanen Elementerne allene, og ikke Menneskene. Men, var han blot kommen tilbage som Seiervinder. - Hal mine Herrer, hvilken Fremtid havde han opbevaret Dem! - Det var det som han kaldte sine Romaner. Jeg har hørt dem af hans egen Mund og har vel maatte troet dem: de bleve udtalte i en anden Verden og ligesom samlede i de Gamles Elysium; ogsaa ere de vorden til min indre Overbeviisning, og kan jeg end ikke bringe det dertil at De vil dele den, saa nærer De vistnok Overbærelse for hvad De maaskee kan kalde min Lettroenhed, min Partiskhed. Mine Herrer, det er en Banlgst fra St. Helena, der taler til Dem om Napoleon; gid hans Navn maa beskytte mig hos dem, Man har engang skrevet at mine Beretninger ere overdrevne og fortjene Mistillid. Alligevel har jeg kun været det simple Scho af Heltens egne Ord; aldrig kom et eneste Ord fra mig. Man har skrevet: "Dersom man stal tro paa Las Cazes, saa har Napoleon været større end Chimbarosse." Lykkelige Bebreidelse, der kunde giengive mine Tanker paa en saa træffende Maade. Desuden, mine Herrer, er det, som Petitionairen forlanger, intet andet end den Fuldbyrdelse af en fra Regjeringen saa høimodig forkyndt Godtgjørelse. Jdet den gjenoprettede Napoleons Billedstøtte, har den givet clamationer der ere mødte denne ægte nationale Act, og stedse nye Acclamationer ville følge fordi hans Navn stedse er vor Hæder og enhver gjerne i denne gjensinder hvad vi have været, hvad vi kunde være og hvad vi burde attraa at blive. Og man forurolige sig ikke over en saadan Stemning, men tilegne sig den meget mere i dens hele Omfang; man formæle høit og med Ostentation Keiserrigets Hæder med den nærværende Frihed, og lykkelig den Haand det er forundt at binde saadanne Blomster i en Krands! De Hjerter, der vindes paa denne Maade koste lidet og blive tro, og hvilket Pant er Troskaben mod det Forbigangne i Sammenligning med en ny Troskab, (Bifald. Man lade frem for Alting forsvinde den saa smagløse Lov der dømmer den Mands Familie fra Livet, der har begrundet vor Hæder, medens den beskytter dem som have voldet vor Skjændsel. Skulde denne Petition ikke gaae igjennem, saa skal jeg saa afte gjentage den indtil det skeer ifølge vore Ønsker og Napole sons sidste Villie. Manden der selv i Dødens Kamp dog endnu hørte Frankrig aldeles til, og nedskrev de kjerlige og rørende Ord: "Jeg ønsker at min Aske maatte hville ved Seinens Bredder, midt imellem det franske Folk, som jeg saa høit har elsket. (Understøttelse.)