Norske Intelligenssedler, 1814-10-25
Christiania Jntelligentssedler. 52de Aargang. br.) Udgives to Gange ugentlig. Med allernaadigst Tilladelse forsendes med Brevposterne i Norge og Danmark. Samlet, trykt og forlagt af N. J. Berg. Tildet Norske Folk. Landsmænd, dette Øieblik er det vigtigste som norske Folket har oplevet i mange Aarhundrede. Det giældet om intet mindre end ombeLund, hvis Hæder er lige gammel og grundfæstet fra dets Fielde skal staae med Orden og Held, eller falde i den rædsomme Borgerkrig, Hører mig da Landsmæn med Rolighed, ved mine Grunde med Fornuft, og opfører Eder med Sindighed. Men for at gjøre dette saaledes som det sømmer et rænkende Folk, der handler om dets høieste Vel maae alle Fordomme, alle Lidenskaber sættes til Side, didses Fød baand dommes altid urigtigen, og handles endnu rigtigere. J omtrent 1600 Aar har vort Fædreland været behandlet som en Provinds af den danske Monarkie. Denne Sandhed er vel saa unægtelig er jeg kan lade være at bevise den. En eneste Tidspunkt, nemlig den store Christian den Fjerdes Regjering, giør en Undtagelse herfra; og denne Undtagelse var naturlig, kun en stor Mand kunde skjønne en stor National-Karakteer. Norg, har længe folt hint Aag med Uvillie, dog vaaret det med Daalmod, og, ligesom i Anelse om, at et gunstet Øieblik ende frembyde sig selv, undladt at fremkalde et. Dette Dieblikom. Traktaten til Kiet bekomme, er Norge skulde gaae over til Sverrig. Nysk grebe da nogle forMænd denne Leilighed for at give Fædrelandet en Regeringsforfatningder i ethvert Tilfælde kunde sikre dets Sølvstændighed. Dette Bibeldeer disse Mænds Hæder og Fædrelandets Held. Spørgsmaaler er di lun, skulde denne Fædrelandets Held ikke være den samme enten en Hviste af det danske eller af det svenske eller af hvilket somhelst Kongehuus søger i Spidsen af hin Regjeringsform. Dette Spørgsmaa vil leder undersøge, jeg vil fremsærre og bedømme i Korthed alt hvad der er jeg derimod, og da overlade den endelige Dom til enhver Forsteneider ikke vildledes af Lidenskaber. Sverrigs Regjering har lovet at erliende og respektere Norges Grundlov. Men hvad Sikkerhed have vi, hedder det, for at dette Løfte bliver holdt, Man har ligesaa lidt, tøde teder jeg, fornærme en Regjering som en enkelt Mand med en ubillig Mistillid. Sverrigs Kronprinds, der formedelst Kongens Alderdom, har saa megen Deel i Regjeringen, er over hele Europa ikke mindre bekjendt for sin ædle Tænkemaade end for sine militaire Talenter; ef hver, der har læst det allerringeste om de nyere franske Felsherrer, kan ikke være uvidende om at Marskalk Bernedette eller Prindsen af Ponte Corve i alle de Lande hvor han kom frem med sine Armeer, ud vede Krigen haarde Ret med al den Mildhed og Menneskekjærlighed som lod sig førene med hans Krigsrste Foretagender. Jeg henviser i saa Henseende til alt hvad der er udkommet af Levnersbeskrivelser om ham. Skulde man da ikke kunne tree at han vilde holde et saa høitideligt Ærebord, hvortil hele Europa er Vidne, Biir dette Løfte ikke tillige garanteret af af flere andre Eurdags første Magter, Er det end ikke ydermeere Sverrigs egen høieste Fordeel at holde dette Løfte, og kan Norge have en større Sikkerhed end denne Selv i Fredstider kan Sver lig dog vel ikke være tjent med at staae, saa at sige, paa en Art Krigs fed for at holde Nordmændene i Ave naar de maatte blive misfornøiede Jndgreb i deres Regjeringsform; men Sverrig kan jo tidlig eller vig blive indvikler i Krig med en eller anden af de øvrige Magter, og er det da ikke af endnu frøvre Vigtighed for det at have Ringen fri sid Norges Side, hvilket ved ikke vilde være at stole paa naar Nordmændenne havde Grund til Misfornøielse, og Anledning til Uroligheder, Har ikke Norge og et Raad af dets første og paalideligste Prænd der Fulde vaage over Constitutionens Opretholdelse; bør man troe at disse af Frygt, Ligeholdighed eller Forrædere, vilde tilsidesætte sin pligBeholder endelig ikke og Norge saa meget af sin Grundkrakt Tilhatte, at den svenske Regjering ogsaa deri vilde finde en Bevægaarsag til at revestere Constitutionen Jeg synes da af alle disse Grunde, at der fra denne Side af ikke gives Skin af Aarsag til at frygte. Man siger at den forske Nation ikke vil være svenske For saavidt der ved dette saa gængse divet sigtet til et nationalt Hav er det en stor Afgrunst. Man bør kun have den enkelte Lastelafde, ikke Nationen til hvilken han hører. Denne Moralens regel kommer ogsaa Norge saavelsom hvert andet Lands tildes. Jngen kan nægte den svenske Nations gode Egenskaber, Vindskibelighed, Tarvelighed, Mod, og fl.; ligesom dette Folk lader, som bekjendt, det Norske vederfares al mulig Ret i Hensigt til dettes gode Egenskaber, saa skylder vi og vor de Folket har ople Naboer en fortjent Giengield. Dersom man derimod ved det Udtryk mindre end : om er ikke at ville bliversvense, forstaaer, ikke at ville tabe sin Rational-Ka som ders Fielde, ratteer som Norsk, daler dette unægteligen meget rigtigt. Nationasomme Borgerkrig. Karakteren der er artsige, det særegne Præg som Naturen har paa tryk Grunde med Forelerzvert Folk, bør det søge at opbevare som en national Helligdom de bedre saaledes den denne Nationalitet kan paa ingen Maade tabes ved en Forenindet høiene Vel, som denne, hvor Bonden ligefuldt som Adelsmanden kan fremstaae op de, i disses Føde. fentligen og paatale med Eftertryk sin Stands Rettigheder. Herveligers. J omtrent gives endog Leilighed til at udvikle, og følgeligen end mere at grundfæst Provinds af den National-Karakteren. Har man og nogensinde frygtet for at den nor lig at jeg kan lade National-Karakteer vilde tabe sig under den sekellange Forening i den store Christian Danmark, og da kunde en saadan Frygt være grunder med Hensyn ta denne Undtagelse en saa menneskefornedrende Grundløv som den danske, der ikke levner ational-Karakteer, Præg af anden Karakteer end den vilkaarligste Trældoms. Den svenske der med Daalnød, Adel, hedder det videre, vil ødelægge Norge, naar Foreningen ne frembyde sig selv, istand. For det første maae erindres, hvad der er en bekjendt Sagt til Kiel beskridte, Sverrig, at dette Lands Adel par i de senere Tider tabt væsentligt da nogle for hele dens gamle Magt; men, endog uden Hensyn herpaa, hvorledes vil den 3 eringsforfaring kunne faae en saa skadelig Jndflydelse i Norge, naar dette Riges Grund. Dette Arbeiderlev overholdes; begunstiger denne Løg maaskee den svenske AdelJaorgsmaaler er nudtroer, at naar man bruger slige Grunde, man gjorde bedre i at brug samme enten en ingen. Det paastaaes og, at det var nødvendigt at begynde Krigen mhelst Kongehuus igjen for at aftrette den Plet der blev sat paa Nationens Krigsdæder i orgsmaal vil jeg den sidste Krig. Dersom jeg kunde overbevise mig om at en saadant Plerdalt hvad der er fandt Sted, skylde jeg være den første til at raade til Krig og til at gribe enhver Forstandig til Vaaben. Men jeg kan ikke forestille mig der. Har end Vaabnene, har lovet at er Held ikke være saadan som man havde ønske og ventet, er dette dog ikke ikkerhed have vi, Nariender Armeene Skyld. Er det ikke enhver bekiendt, at begge ligesaa lidt, tøber have viist den urverodigste Stemning for Lønders Bag; og Udfalder ikke ind med en ubillig har svaret dertil, kan dette dog ikke tilskildes andet end næste Befalende nogens Alderdom, slette Opførsel. Er dette en Bebreidelse at gjøre Nationen, Kan Nogen tropa ikke mindre tide paa sin Ære ved Andres Forseelse, Naar jeg siger at enhver ved re Talenter; en dette, er dette ikke desto mindre sande, uagtet enkelte Jndvider fore et Felsherrer, kan modsat Sprog af personlige og let begribelige Grunde, da derikke kun ler Prindsen af retfærdiggjøre sig selv uden at skyde Skylden paa Andre. Men er det sine Armeer, udi disse Personer der ville staae til Troende som de eneste Hjemmelsmænd enneskekiærlighed naar der opstaaer Spørgsmaal om den norske Armees Hæder, Den Jeg henviser i saa Commission som det er overdraget at undersøge denne Sag, bestaaer rivelser om ham, af retskafne Mænd, som nok ville udfinde Sandheden, og det blev da et saa hvitideligt en hellig Pligt mod Nationen at giøre denne Sandhed bekjendt for hele Løfte ikke tillige Europa; hvilket, derom kan man være overbeviist, ikke vil undlade at Er det end ikke indtræffe. Jeg troer altsaa, at forden norske Armees Æres Skyld var 1te Løfte, og kan det aldeles undvendigt at begynde Krigen paa ny, jeg maae tilstaaostider kan Sver, at jeg troer denne Ære saa vel grundet, at den ikke trænger til saadan af en Art Krigs- Stadfæstelse. Men kunde og Norge i dette Øieblik, trods dets Sol live misfornøiede daters umiskjendelige Mod, føre en fordeelagtig Krig, Fienden staaer kan jo ridlig eller midt i Landet med en betydeligt Magt, den nationale Armee er adsplitsige Magter, og ret, misfornøiet siden det sidste Felttøg, uden Overanfører, og hvor de Nyggen fri fra kan man finde en, da Kongen har offentligen nedlagt Regieringen og er naar Nordær reist ud af Landet; men er et saadant Foreningspunkt i Magten ikke til Uroligheder nødvendigt for at Kraften kan udgjøre et Heelt, især naar den har at ligste Mænd der bekæmpe en Modstander med disse og flere Fordeele. Er der nogen størt man troe at disse Ulykke for et Land, end den ikke et have nogen Regjering, Jeg oversætte sin Pligt, lader enhver Tænkende af bedømme om disse Betragtninger ikke for kraft tilbage, at kiet, en moden Overveielse, og om en Nations ligesaavel som er JndiAarsag til at re vids sande Ære ikke bestaaer i at beregne Midlerne inden man stræber ude, at der fra til Maalet, især naar man kan naae det samme Maal ved en rolig Man siger at den Klogskab, understøttet af Karakteer. Den lidenskabelige Forrighed, der dette jeg gængse ikke kan anstille modne Betragtninger, lader blot til urigtige Skridt, forstuft. Man som man altid fortryder, og næsten altid for silde. Det bedder at Fortil hvilken han skiellen mellen disse to Nationers Karativer er en Hindring for Foreninorge saavelsom gen. For det første er dette ikke anvendeligt paa en vigtig og næsten den svenske Nations vigtigste Deel at den svenske Nation, jeg mener de nordlige Provindser, Mod, d. fl.; to, navnligen Darlekarlene. Det er bekjendt, at Ligheden mellem dem ke vederfares al og Normændene i enhver Henseende er mærkelig. Hvad ellers her Jndvending i det hele taget angaaer, da er det vist, at det ligger no det mere tilbageholdende i den svenske Karakteer, ligesom noget mere aabent i den norske; men hvem veed ikke at Normanden ogsaa forstaae ret godt at skiule sit Hierres Mening naar en eller anden Bengaardgiør ham det til Pligt. Denne Forskiel er her altseg intetsigende, Des den staae mange Psyesloger at man skal forene modsatte Karakterer, folkat de gjensidigen kunne bøde paa hinandens Mangler. Hvem kan vogte, at den danske Koldblodighed jo er himmelhøit forskjellig fra den norske Forrighed, og dog har dette aldrig hindret Foreningen mellem disse to Folk i de Aarhundreder den har varet. Derimod hvor megen Lighed er der ikke mellem den norske og svenske Nation; for det første Beliggenheden, hvorved Naturen selv paa en saa bestemt Maade har erkleret sig for Foreningen; dernæst Overeensstemmelse i Sprog, Skikke, Sæder og Herkene; thi i Grunden er det dog et og det samme Folk, i det mindske var det oprindeligviis saa, og vil ligesaa vist blive det. Men Sverrig, hedder det, kan ikke forskabe Norge hvad dette Land trænger, til, nemlig Korn. Jeg svaret, naar Norge ikke meere bliv en forsømt Provinds, naar det bliv folk, og faaer en national Tilserelse, betrygget ved dets Konstitution, da vil Agerbyrkningen blive muntret, og da den norske Jordbund er, som bekjendt, over at ges, paa mange Steder endog ypperlig, vil Landet i gode Aaringer frembringe hvad det behøver, og en klog og oplyst Regjering vil raade Ved paa de flette ved at anlægge Forraadshuse omkring i de Dele af Landet ber ere meest udsatte for Ufrugtbarhed. Desuden derfor Norge ikke bliver forenet med Sverrig, og altsaa ikke unde ved dette Lands Orlogsetat, understøttet, de nødske Matroser, hente fra fremmede Lande det Korn det maatte høve, hvor sen skulde det da hentes naar de andre Hovedmagter nægte ForKrækning, fordi de paastaae Foreningen skal finde Sted, Det skal velikke hentes fra Danmark, der ved dets egen Forseelle har af dets ypperlige Flaade ikke andet end nogle Levninger tilbage, der vise hvad den her var dømmere end hvad den er. Jeg har fremsat denne min Mening angaaende Foreningen mellem Norge og Sverrig, forvi enhver ærlig Normand har ikke allene Ret, men er endog forpligtet dertil den er orsuggret understøttet af Grunde, hentede fra Landets sande Vel, men behøver de blot at gjendrive dem; men det vil neppe skee, fordi man virkelig ikke kan sige noget grundet med Foreningen. Den vil da finde Sted, fordi Naturen selv har lagt Grunden dertil. Det var ikke en Dags Arbeide at tilintetgjøre et 6 Sekler gammelt Nætionalhad; men det er allerede meget aftaget; det tilkommer de oplyste Enthedsmænd, hver i sin Kreds at arbeide paa ganske at forsage der, og et sætte i dets Geed den hjertelige Enighed som vil giøre Foreningen urokkelig. Dette vil ikke udeblive længe, jo mere disse to saa agtværdige Nationer lær agende hinanden, jo mere vilde lade hinanden vederfares Ret, og standig Hengivenhed for hinanden; jo meere vil de og indsee ikke de paa Nytte grundede Beregaarsager som bør binde dem og anden, men den bydende Nødvendighed der gjør dem til en Pligt: beeg som deres Tilværelse, der i denne adskilte Forfatning trues af en begge Nabomagts Overvælde. Mit kjære Norge, der er fri ved dets Pascution, vil, jeg forudseer det, under en klog og virksort Regiering blive saa lykkeligt som det er muligt at være, det vil begynde en og beregning i dets Aarbøger fra denne Tidspunkt, hvis Begyndelse des Marker ved saa megen Bevægelse. Og du brave norske Bønde, der besidder en saa vigtig Skiønsomhed, lad den ikke villedes ved Andres urigtiske Forevillinger, eller din egen efte for opbrusende Frihed, brug din gode Fornuft, den vil et bringe dig til at indsee om die og Fæsentands virkelige Vel er at blive ødelagt og undertvunget, eller omde, og meere bestaaer i at være felt, roligt og lykkeligt med et lære, fuld Konstitution, som du selv har givet dig. Det er nu afgjøderre Gieblederfaren at de Mænd som besidde og fortjene Førkets hele Tillid have bestere at Norge skal forenes med Sverrig; de indfaae at af Mangel paa Regering og øvrige Hjælpemidser vilde Ødelæggelse, og Undertingelse have blevet Følgen om de ikke havde taget denne Besentning; en derimod, brave norske Bønde, vil Foreningen giøre dig, gelig vær fuldkommen overbeviist berom, din tilkommende Konge men allerede hender og agter dig, vil elske dig som du ham; dit Vel vil ligge ham paa Hjertet, og, troe dette, han vil sætte sin Ære og Lykke i at giøre dig lykkelig. og C. Kundgjørelse fra Norges Riges Repræsentantere til deres Landsmænd, Norges Rides Repræsentantere samledes efter Kongelig Kundgjøgjørelsengrundet paa den paa Moss afsluttede Convention. Af denne vidste de Hovedgienstanden for Storbingets Forhandlinger. At Landen Aars i det Hele var mislig, og at dets Stridskræfter, ved den de Vaabenstilstand vare meget svækkede, var det bekjendt for de droge saa deres Hjemstavn; men som Normænd mitvivlede de ikke den, at dersom en hæderlig Feed er kunde opnaaes, de jo skulde finde Midler til at hævde Landets Ære og Frihed, under den Konge, som Norges Mænd havde Laaret og tilfores Troskab. Kong Christian Frederiks Sygdom, der saa længe havde ængstet det troe Norske, Folk, vedvarede tildeels endnu. Kongen kunde ei selv aabne Stor net. Af den Tale, Allerhøistsamme ved Stakbrandet lod oplæse, Storthinget, erfarede, foruden Rigere mislige indvortes Forfatnin, den sørgelige Vished, er ingen Hielp som regskunde ventes fra Cur des mægtige Stater, men er desse stedse vedbleve deres Forbund meSverret, - og at vor elskede Konge, med den samme Kjærligheds den Norske Folk, det bestemte ham til at sætte sig i Spidsen for Fo ket, harde bragt somme det stort Offer, at forbinde sig til at nedlængKronen, da dette var den eneste Betingelse, under hvilken der undengaaes der aabenstand, som var boendig for Arriccis og et tor Deel af Landet Frelse. Kongen udsærdigere den følgende Dag beRet, hoved Allerhøistsamme, før sig og skom, udlægger Norge, Krone 2den al Forbeholdenhed; - hvorefter Hans Majestæt samme Aften afreise. Norges Frihed, Hæder og Seldstændighed var de Maal Storthinget havde at arbeide til. Om dette Naal kunde naar der sprudet Kamp; om Landets Stridskræftet og Hielpekilder var tilstrækkelige til en maaskee Landvarig Krig med en overlegen Fiende der aller de var i Besædelse af betydelige Fordeele, en der og He nok om Kampens heldige Udfald, for at man nede udsætte en ha Deel af Landet for Krigens Kaller; om man, endog efter ved de laste Kamp, kunde vendt fremdeles at forgere Landets Sneserat ansaae den for Krige saa nødvendighed paa hver; efter, en Folkets Fridt og Slændighed kunde betrygger bes en hædrelig 18 sening med Børkrig, under Haandhævelse af Norges Grundler; disse vare de vigtige Spørgergade, som Storthiøger Kulde af for Storthinget gjorde sig stoer til Pligt, at indhente nærmere Oplys ger om Karis Ailstand, saavel i Henseende til Krigsvæsenet og Propanteringen, som Kongevæsenet. Tommissarier fra Hans Kongelig renske Malestæt fremlagde Forslag til de Forundringes i Krundlaves som de ansaae nødvendige for en gottning med Sverrig. At disse Forslag ville blive medificerede og bestemte saaledes, at Narges Fri og Ære kan bestaae med Foreningen, derfor søger Connourionen og Boss. Tiden da en Beslatning maatte tages var forhaanden. Eft det modnene Overlæg, vesseler af lige over for Norges pere, føl for dets Fred. - Urs Hensyn til den Stemning, som Torg 1 Repra sentanter, høre sin kan kjendte som den herstende, - og like umærksomt paa de politiske og beconomiske Fordele, som 1 Faldendes med Svette kan forskaffe Norge, - har Storthinget igaar ta følgende Balling: Norge skal, som et selvstændigt Rige, forenes med Sverrig und een Konge, men under Overholdelse af dets Gesandlod, med at Rets Held og i Anledning af de forening vies Sverrig døde. dige Forandringer. Disse Forandringer i det af Han, Rasen Kongen af Sverrig, ved Conventionen bes Tesen af 14de Agt, d. A. erkjendte Constitution, Faste det hastigste mangt hele og veiede og 1 Kuttede af Størsvinger, og saanart som dette er 3, vil Storthinget høitidelige udvælge og betiende Sverrigs Kon Hans Majestæt Krog Tarl den 18de, som søges constitut, neste Konge. Ved Overveielsen af disse Forandringer i Grundløben skal 5. hue for Folkets Frihed og Statens Frighed lede Sødkerigets ArbeiLandsmænd, Norges Kepræse tantere, som Eders Tillig hæde, med det høie Kals de have, ere to ellede om, at Eders Bifald, inge deres Bestræbelser, at mes den Sidstædes, der er armændegen, ville modtage deres Beslutninger og at J med i deele det Haab, at en hæverlig Fortring med Faberiger skal oved Held for det stedse frie og selvstændige gamle Norge.