Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1804-12-10
(Jndsendt.)Der herskede en usædvanlig Taushed ved Bordet, da een endelig tog Bladet fra Munden, og brød ud i at beklage, hvor fattigt det gamle Danmark Sprog var i Forhold til Tydsklands. Jblandt andet anførte han de mange Ord, hvormed Tydskerne ere i Stand til at udtrykke de forskjellige Nuancer af Ynde, som udmærke det andet Kjøn. Det Ord, som vanskeligst kunde oversættes i vort Sprog, var, efter hans Mening, Holdseligket, hvilket Ord, efter en berømt tydsk Skribents, jeg troer, Eberhards Paastand, skal udtrykke et Slags Ynde, som den christelige Religion har givet det smukke Kjøn, og som ikke havde Sted for Christi Fodsel. Dette gav Anledning til en lang Conversation, og Tingen forekom mig saa interessant, at jeg ikke kunde andet end bestræbe mig for at bestyrke den tydske Skribents Mening; især blev jeg bevæget hertil ved den Tanke, at om ingen anden af Religionens Virkninger kunde anbefale den til det smukke Kjøn, vilde denne Virkning, naar den blev almindelig bekjendt, sikkert gjøre dem alle høist religieuse. Resultatet af Bordconversationen var - intet; thi, som det sædvanligen ved saadanne Leiligheder pleier at gaae, bragte en Hob. Selskabsforestillinger Selskabet udenfor Hovedsagen. Jeg foresatte mig derfor at eftertænke Sagens Muelighed nøiere, og her er Resultatet af min Undersøgelse. For det første er det en paa Erfaring grundet Sandhed, at naar et hvilketsomhelst Legeme idelig sættes i en vis Form, antager og beholder dette Legeme tilsidst denne Form. En anden ligesaa uomstødelig Grundsætning er denne, at Legemet er saa afhængigt af Sielen, at naar dennes Følelser forandres, forandres ogsaa Ansigtets Træk. Herpaa grunder at Physiognomik og Mimik sig. Denne Naturens Indretning, at Ansigtet skal være Sielens Tolk, er saa stærk, at det koster stor Møie, megen Overvindelse og lang Øvelse, at erhverve sig den Konst, man kalder, at have sine Miner i sin Magt, og den, som forstaaer at holde Contenance, har fordærvet og forvansket Naturen. Anderledes ere Linierne i det menneskelige Aasyn, naar man beskjæftiger sig med en behagelig Forestilling, end naar en sørgelig Jdee sysselsætter Sjelen. Anderledes naar en om, end naar en bitter Lidenskab har indtaget vort Hjerte. Heraf følger, at naar en vis Række af eensartede Forestillinger, eller en vis Lidenskab idelig sysselsætter vor Siel, og følgelig Ansigtet idelig sættes i en vis Form, saa maa nødvendigen Ansigtet til Slutning antage og beholde samme Form, og visse Træk blive rodfæstede. Saaledes naar et Menneske længe har været vant til mørke Jdeer, faaer han til Slutning et Anstrøg af Melancholie, som neppe nogen Forandring i Kaar formaaer at udslette. Nu kan ingen negte, at saa forskjellig den christelige Religions Aand er fra alle andre Religioners, saa forskjellige maae ogsaa de Følelser, være, som opvækkes i den Siel, der beskjæftiger sig med dens Sætninger, og naar nogen idelig er sysselsat dermed, maa Ansigtet antage Træk, der ere overeensstemmende med Hjertets Følelser. Altsaa kan Religionen bestemme et Menneskes Udseende. Og da Religionens Aand, og de Følelser, den indgiver, ere af en særegen Blidhed, saa maa det religieuse Menneskes Udseende antage en særegen Blidhed. Linierne i det menneskelige Aasyn ere blødere, jevnere og mere flydende, naar behagelige og milde Følelser beherske Sielen, end naar Følelser af det modsatte Slags have Herredømmet i den. Da nu dette Anstrog af rødt og hvidt ikke udbreder saa meget Ynde over det qvindelige Aasyn, som de blødere og jevnere Ansigtets Linier, saa indsees lettelig, at den christelige Religion har givet og giver sine Dyrkere en særegen Ynde, som vi med intet Ord kunde udtrykke, men Tydskerne kalde Holdseligtet.