Kiøbenhavns Postrytter, 1795-08-10
Paris, den 24 Julii. Conventens hele Møde den 1ste Thermidor (19 Julii) er næsten aldeles bleven anvendt til at betragte Hovedstadens Tilstand, den forrige Dags Tildragelser, og Midlerne at kue dette ny Partie, der synes at vilde omstøde de betydeligste Følger af tiende August (Tronens Dødsdag). Man havde troet, at National-Repræsentationen, selv deelt i to ny Partier, som man finder for godt at kalde Thermidorerne (efter den 9de Thermidor, da de fældede Robespierre) og Brissotinerne, skulde være bange for, alt for meget at fortørne de første (Tallien, Freron, Legendre, Duboiserance, Merlinerne, Rewbell, o. fl.) ved at tage alvorlige Forholdsregler, for at understøtte det System, der er indført af de sidste, i Spidsen for hvilke – siger den ikke gandske republikansksindede leidenske Avis - Louvet og Chenier synes at have sat sig ved Styrken af deres Forslag, og Kraften, maaskee og Hæftigheden af deres Skrifter; men Conventen har viist sig fast i sin eengang tagne Beslutning, at grundfæste den blot republikanske Form, hvad derved end kan være at vove og frygte. Den Jndberetning fra Delaunay d'Angers (omtalt i vort sidste Blad) som Conventen har vedtaget at lade indrykke i Bulletinen, og omsende i Departementerne og til Armeerne, dølger ikke, at man vilde have havt fat paa adskillige Conventmedlemmer, og Sikkerheds=Committeen i Almindelighed. J Gaar den 30te Messidor (18 Julii) hedder det der skeede Opløb paa det italienske Boulevard, og i Liighedspalladset (Palais royal). Afrettede Qvinder sendte de unge Borgere til Kunsternes Theater; adskillige Personer bleve fornærmede, mishandlede. General-Adjutant Devaux, der kommer tilbage fra Vendeen, der har seiret ved Fleurus og Namur, er bleven overfaldet med Hug. Klyngerne vendte sig ad Sikkerheds-Committeen, under Skin af at forlange Løsladelsen af Garoudon og Micaleff, Kunstnere (Skuespillere) ved Favartgadens Theatret. Jldesindede haanede den væbnede Magt; de vovede at kalde sig Folkets Udsendinge. Sikkerlig er Folket tilstæde; men det er for at forsvare National-Repræsentationen. Folket vil ikke længer være Factionernes og Jntriquens Bold. Adskillige Repræsentanter havde blandet sig som Agtpaagivere mellem de sammenklyngede; de have erkiendt, at Massen var reen. Paris og Forstæderne vare roelige. Tredsindstyve Jndividuer ere blevne anholdte og fængslede; adskillige ere blevne frigivne; men der ere de, der ere fundne uden Borgerkort og Beviiser; og disse ville blive hæftede, indtil nøyere Underretning. Nationalgarden har viist den største Nidkiærhed. Detachementerne fra Museum, Gardesfrancoises og Halleaubled, samt Linietropperne, have sat ligesaamegen Standhaftighed som Mod mod dette Opløb. Een af Oprørstifterne, der var paa Vagt ved Committeen, har forladt sin Post, for at gaae til Liighedspalladset; anholdt af en Politieagent har han vildet dræbe denne; men hans Kammerater have gjort ham vaabenløs, og frarevet ham en Dolk, hvis Skabning blot kunde udtænkes af en Cannibal. Efter at han havde talt saa i Sikkerheds-Committeens Navn, tog en anden af dens Lemmer, Chenier, Ordet. J det Øyeblik, sagde han, da et nyt Rædselsregiment reiser sig, bør National-Conventen fælde det, ligesom det gamle. Han har følgelig foreslaaet en Bekiendtgiørelse, som Conventen antog, og befalede strax at udfærdiges; og hvori den udtrykkelig siger: Conventen vil ikke taale, at et nyt Anarchie sætter sig i Lovenes Sted; den vil Retfærdighedens Rige, og ikke Forbrydelsens Herredom; den har ikke knust Rædselens Skaffotter, for igien at opreise en Trone. Den har vildet tiene Retfærdighedens Sag, ikke Kongedommets afskyelige Hævn. Midlertid have dens lumpne Bagvaskere vovet at udsprede, at den vilde igien oprette Rædselens Rige, og bringe Anarchiet tilbage. Dybt skyldige Mennesker, der skiule sig under et Dække, der endnu ikke er opløftet, og der efter deres Tykke satte Udlændinge, Agioteurs, og Løsgiængere i Bevægelse; Emigranter, der vare komne tilbage paa Republikens Grund, udførte selv den Plan først, de beskyldte Conventen for. Lovene - hedder det videre – ere krænkede, National-Conventen fornærmet, Regieringen trodset. Hævnens Skriig lader sig høre; den qvæler Retfærdighedens Stemme. Mord ere begangne i adskillige Communer; man opfordrer til ny Drab; man betegner offentlig Slagtofferne; og – ligesom 31 May – man vælger dem endog i National-Conventen. Vi have ikke – lyder Slutningen - vundet for Jacobiner eller for Konger, vi have kjæmpet, vi have vundet alle samtlig for Frieheden. Den er vore Arbeiders, vor Vaagens, vor Sveeds, vore Frænders og Venners ædle Blods Løn. Efter at have fældet Kongernes talrige Hære, og de revolutionaire Anarchisters colossalske Faction, er et Øiekast nok til at adsprede denne Skye af uforskammede Pygmæer, som vove at miskiende National-Myndigheden. Overflødige Høste bedække de frie Mænds Land, og skulle snart giøre Ende paa Folkets Lidelser. Den ønskelige Fred nærmer sig, erobret og befæstet ved vore Seyere, og alle gode Borgere skulle hvile sig af deres Møye under den republikanske Constitutions hellige Skygge.