Jyllandsposten, 1838-07-16
Vi ville nu citere Forfatterens egne Ord i Afhandlingens 2den Afdeling, hvad Regjeringen og Folket baade fordre og vente af Landsbyepræsten, da vi troe herved bedst at opfylde en ReferentsPligt. Regjeringen, siger Forfatteren, fordrer af Landsbyepræsterne, som af alle dens Geistlige, at de skulle oplyse den dem betroede Menighed; opmuntre Almuen til at være gode Borgere; advare og formane uden Persons Anseelse, som Formænd forSkolecommissionerne, mulctere de forsøm mende Børn, uden at bekymre sig om Forældrenes Misfornøielse; som Formænd for Fattigcommissionerne, paatale den Trængendes Tarv, og forhjælpe ham til Understøttelse, trods Egennyttiges Modstand; som geistlige Embedsmænd, føre Ministerialbøgerne med Orden og Nøiagtighed, og, i Henhold til disse, afgive Attester, hvorpaa Fleres Velfærd og Ære beroe, aflægge Vidnesbyrd om hele Menighedens, eller enkelte Medlemmers Opførsel og Vandel, kort sagt: vise sig som oplyste, nidkjære, selvstændige og troværdige Embedsmænd. Regjeringen venter desuden, at Præsten foregaaer sin Menighed med et godt Exempel, er eftergivende i sin Ret, besindig i sin Tale, godgjørende mod den Trængende, og tjenstvillig imod Alle. Menigheden deeler i alt dette Anskuelser, med Regjeringen, men især forventer den i sin Præstat see et lysende Exempel paa alle Dyder. Der fordres saaledes ligesaa Meget af Præsten, som af enhver anden Embedsmand, men der ventes mere af ham, end af de andre. Enhver anden kan være hidsig, egennyttig, paastaaelig, ja endog begaae visse Synder; det lægges ham kun til Last, som Menneske, men ikke, som Embedsmand, enhver Feil derimod hos Præsten bliver betragtet, som uværdig hans Embede, uværdig den Stilling, Gud og Kongen satte ham paa; han bliver ilde anseet foren Characteerfeil, men mister endog sit Embede for den Synd, hvorfor andre Embedsmænd ikke engang tiltales. Det er saaledes tydeligt, at baade Regjeringen og Folket betragte Præsten som en af de hæderligste og værdigste Embedsmænd, ansee hans Stilling, i Staten, langtfra som underordnet, men snarere, efter de Fordringer og Forventninger, der haves til og om ham, som en af de meget betroede Embedsmænd, der baade hjemme og ude, baade offentligen og privat, baade i Embedskreds og som Menneske, bør vise en retsindig og værdig Opførsel. Disse ere Forfatterens Ord om Præstens Jndflydelse og Formaaenhed i Staten, og vi troe ikke, at Nogen vil kunne benægte dens Sandhed; hvorfor han ogsaa dernæst gaaer over til den 3die Afdeling i sin Afhandling, og støttende sig paa, hvad Regjeringen og Folket saaledes fordre og vente af Præsten, viser, ved at gjennemgaae dem, hver især, hvorledes hans oeconomiske Stilling og den Maade, han lønnes paa, lægger ham utallige Hindringer i Veien forat realisere Alles Fordringer og Forventninger. Forfatteren viser saaledes, at Den, der skal oplyse Andre, maa selv være oplyst, og holde Skridt, med Tiderne, men at Landsbyepræstens trange Kaar hindrer ham i baade at anskaffe sig nødvendig og nyttig Lecture, og at omgaaes med Flere, for dog ved Omgang at udvexle Jdeer og befries fra Eensidighed. "Landsbyepræsten, siger Forfatteren, see vi derfor ogsaa ofte at lade sig nøie med eet politisk Blad, en tydsk Tractat eller deslige, samt besøge sin Nabopræst et Par Gange om Aaret. Heraf skal han nu rigtig nok ikke samle mange Frugter til Oplysningens Fremme."J at formane og advare uden Persons Anseelse, i at mulctere efter Skoleanordningen, eller med Nidkjærhed at antage sig de Trængendes Understøttelse lægger, som Forfatteren vidtløftigen godtgiør, Landsbye præstens oeconomiske Stilling ham mange Hindringer i Veien; da han ikke vil og næsten ikke tør lægge sig ud med nogen af Menigheden, ved at hævde en kraftig Selvstændighed, og komme i stor Collision med Hensyn til egne trange Kaar, der udsættes for en endnu ublidere Skjebne, og deres Omdømme, som han ved Jrettesættelser eller Mulcter eller Fattigbyrder, har nøie at iagttage. Derfor, siger Forfatteren, blive ofte Skoleplanerne ved det Gamle, fordi Præsten ei vover at røre ved dem, uagtet Lærerne sukke i Løndom; derfor vandre ofte en Mængde Betlere omkring i Communerne, fordi Præsten ikke tør med Kraft, tale deres Sag hos høiere Autoriteter.