Aarhuus Stifts-Tidende, 1819-07-17
Keiseren beklager sig derpaa over Mangel paa Ærbødighed fra Gesandtens Side, uagtet han strax ved hans Ankomst bød ham velkommen ved et stort Giæstebud. "Men see der, istædet for at takke for Maaltidet, vægrede han sig ved at underkaste sig de foreskrevne Ceremonier." Alligevel befalede Keiseren at Gesandten den 7de Dag i den 7de Maaned skulde vise sig for den Keiserlige Person; at han den 8de skulde beværtes i Lysets og Glandsens store Sal, ligesom ogsaa at en Fest skulde anrettes i den evige Fornøielses Have; at han den 9de skulde have Afskeedshandients, og at det samme Dag maatte være ham tilladt at sværme omkring paa de 10000 Tidsalderes Høie, med mere." Jmidlertid har Lorden ingen Priis sat paa alle disse Herligheder; thi da Dagen kom, paa hvilken han skulde førestilles, udgav han sig, som Brevet fortæller, for syg, og ligesaa gjorde hans tvende Ledsagere, hvorover Keiseren ikke fandt det passende at modtage Prindsregentens Brev. Keiseren yttrer desuden, at han ikke ansaae Gesandten beqvem til at udøve det himmelske Riges Teremonier, der kræve en heftig Anstrængelse af Læberne og Tungen. Til Slutning erklærer han, at det slet ikke nere vilde være nødvendigt for Kongen af Engelland at ende en Gesandt saa lang Vei over Bierge og Have; naar J kun, siger han, udgyder Eders Hierte i pligtmæssig Lødighed, er det ikke nødvendigt til nogen bestemt Tid at komme i den himmelske Nærværelse, for det bliver tilkiendegivet, at J skal vende Eder mod den omskabende Jndflydelse, som udstrømmer af dette Rige, J Hr. Hempels Avis læses endnu følgende Stykke angaaende Nationalsangen: Enhver, som lader sine Øine løbe lidt omkring i Verden, vil finde ligesaa mange Anledninger til Forundring som faae til Beundring. Saaledes i Almindelighed, saaledes i Særdeleshed ved nærværende Nationalsag. - Overhovedet maatte man forsundre sig over at ingen her var falden paa en saadan Jder, at ei engang nogen af Danmarks mange Digtere havde forsøgt at give Folket en Almeensang; og beundre maatte man da den, der først stræbte at afhielpe saadan Trang, og med Kunstforstandighed udkastede Omridsene for dette Nationalmonument. Efter al Sandsynlighed var næværende just den hældigste Tidspunkt for Udførelsen heraf, og det var virkelig ikke at forundre sig over, om Almeenheden ventede en Gienstand, for dens Beundring. Den ventede i Maaneder, den ventede i fem, og jo længere jo høiere steeg dens Forventninger. Omsider saae den Resultatet af saa lange Deliderationer, saae det og forundrede sig. Den forundrede sig, den harmedes, den ventede Opløftelsen, af de vægtigste Stemmer mod saadant et Produkt, som man i Øblenschlægers, Jngemanns, Baggesens levende Live vovede at paabyrde den. Mundtlig vare alle enige, og enhver hørte i sin Naboes Mund kun Gienklangen af sin egen Stemme; thi der var, der er, der bliver kun een; men skrivtlig holdt saadanne sig tilbage, som ellers hverken mangle Evne eller Villie til at see og rette Næstens Fril - det var virkelig til at forundre sig over. Dog nu fremtraadte nogle i forskjellige Provindser paa eengang, og tolkede den almindelige Uvillie, og Folket ventede med Rette, at det skiønne Videnskabers Selskab skulde have viist det saamegen Opmærksomhed at svare at forsvare sit Balz; men det tier, og dette er høist forunderligt.