Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-01-02
Da der allerede ved det i Rødby nylig afholdte Prøvevalg paa en Stænderdeputeret og en Suppleant faldt 44 Stemmer paa mig, og det saaledes ikke er usandligt, at jeg ved det nu snart stedfindende Valgmøde, hvortil et større Antal Vælgere antages at ville indfinde sig, kunde erholde flere Stemmer, saa skylder jeg mine ærede Medborgere, med hvis Tillid jeg saaledes seer mig hædret, næst at bemærke, at Forholdene ikke ville tilstæde mig, at jeg modtager noget Valg, en aaben og oprigtig Udtalelse af mine Anskuelser, navnlig angaaende det vigtige Spørgsmaal, som er angivet i Overskriften, paa det at Stemmerne fra dem, som maatte hylde modsatte Anskuelser, kunne gives til Andre, de maatte troe dem bedre bevarede med Og da min ved lang og rolig Overveielse vundne Overbeviisning saa aldeles stemmer overeens med hvad saaofte, og senest af en anonym Forfatter for et Par Aars Tid siden, offentlig er udtalt med en Fylde, en Klarhed, og overbevisende Kraft, som røber Statsmandens Blik og Overskuelse af Forholdene, skal jeg tillade mig, saavidt muligt, at gjengive det Væsentligste af hvad der saaledes er nedskreven, bearbeidet efter mine Excerpter. Stats- og Folkelivets hele Udvikling maa være i Sandhed organisk, saa at Alt, hvad der danner et sandt Moment i Folkeheelheden, ogsaa maa komme til en tilsvarende politisk Virksomhed og Jndflydelse, saaledes at Folkerepræsentationen ikke blot repræsenterer de Mange, som danne Folket, men ogsaa samtlige de Momenter, som danne Potenserne i Folket; thi Et er at repræsentere Statsborger=Antallet ligeligen, et Andet, at repræsentere Staten eller Statsinteresserne ligeligen. Den rette og sande Mark for en saadan Folke- og Statsudvikling er Jntelligentsens og Aandelighedens Mark, hvilken kun Publicitet og Yttringsfrihed kan aabne saaledes for Alle at alle Momenter komme frem og gjøre sig gjeldende det rette indbyrdes Forhold. Dette skeer nu hos os, ved de mange Erklæringer, som indhentes hos de i umiddelbar Berørelse med Folket staaende kundskabsrige Mænd, saasom Amtmændene og Underøvrighedsmændene, adspredte trindt om i Landet; ved Communal-Jndretningerne, saasom Amtsraadene, Borger-Repræsentationerne og Sogneforstanderskaberne, ved Stænderne, være sig ved ProvindsialRaadenne alene, eller ved det sig deraf udviklende Rigsraad c. Stændercomiteer. Men ingen enkelt af disse Deele, intet vist lille Udvalg af Mænd, tagne ud af Folket, tør paa en absolutistisk Maade stemples til at være det hele Folk, ei heller deres Beslutning eller Villie til at være Folkevillie, da en saadan Udvikling kun kan bestaae naar den absolute og endelige Afgjørelse ikke er paa meer end eet Sted, og netop kun i Centret, og denne CentralisationsJdee er det rene Monarkies Jdee. Naar saaledes en Majoritet i Stænderne beslutter Noget paa Totalitetens Vegne, uagtet Minoriteten maaskee er næsten lige saastor, er dette i Formen langt meere absolut, end naar Regjeringen beslutter Noget paa Totalitetens Vegne; thi Regjeringen i sin Heelhed kan langt snarere tænkes af kunne repræsentere en vis Concentration af Statens Totalitet, end en Stænderpluralitet, hvad enten denne har en stor, liden eller saa godt som ingen Minoritet imod sig. Men dobbelt, ja fleerdobbelt stærk bliver denne Erindring, naar man betænker, at en Stænderforsamling, ifølge sin Jdee og sin hele Natur, ofte bliver just de stridige Stand, Commune- og Persons-Jnteressers Kampplads, saa at de selvsamme Personer baade kjæmpe med hinanden som interesserede Parter og dog alligevel nu skulle danne den Forsamling, som skal have en afgjørende Myndighed i de samme Sager. Hvad kan dog vel tænkes meere absolutistiske, end at de Samme, vi skulle strides med, som Parter, om vore Jnteresser og Anliggender, nu tillige, naar de ere Flere i Antal, altsaa de for Øieblikket stærkere, skulle være vore Dommere, der skulle afgjøre Striden mellem os og dem, Langt mindre absolutistisk bliver det dog i saadanne Tilfælde, at en over alle Partier ophøiet Konge, der umulig kan have nogen anden Jnteresse end Folkets Lykke, skiller Parterne imellem. Men selv om en Sag blev afgjort i Forsamlingen med saa stor en Pluralitet, at Kampen ei vidnede om en stor Uenighed, er det derfor ikke vist, at den samme Enighed hersker i Folket. Hvis nu Stemmer i Folket udenfor Forsamlingen opløfte sig mod det Antagne, og disse enten ere mange eller vægtige og understøttede af de stærkeste Grunde, saa er det jo atter meget absolutistisk, at dog Forsamlingens Beslutning skal have en afgjørende Myndighed, saa at alt Hiint ingen Jndflydelse faaer. Hvor absolutistisk er det, i Formen og Realiteten, dog ikke, at en Forsamling, hvis fleste Medlemmer notorisk ikke ere og, ifølge hele Jndretningens Natur, ei kunne være i Besiddelse af mange af de til alle Sagers rette Bedømmelse fornødne Evner og Kundskaber, skulle – maaskee fornemmeligen fordi Skjæbnen har bragt Jorder eller andre Eiendomme i deres Hænder – ved Stemmernes Tal alene have den vigtigste Deel af den afgjørende Magt. Alt vil i saadanne Tilfælde vise hen til, at der maa være en overste, Alt ligeligt afveiende, Overautoritet. Absolut Afgjørelse, altsaa absolut Magt, maa der nødvendigen være i enhver Stat, og Spørgsmaalet kan aldrig blive om en saadan absolut Magt skal existere i en Stat, men kun om hos hvem den skal være. Hvilken Souverain og Souverainitet er det da naturligt at have, enten det Slags polyarchiske Souverainitet, ifølge hvilken den øverste Magt ei er paa eet Punct, men hos en sammensat Mængde af Mænd, som, ifølge Statsindretningens egen Beskaffenhed, om mange Sager ei kunne hove den fornødne Jndsigt eller nogen paalidelig Dom, eller den reen monarkiske, ifølge hvilken Staten i sidste Jnstants er hos Kongen, i Forening med et dobbelt Raad: det ene bestaaende af Statsmænd og Retsmænd, der have uddannet sig til det, de skulle være, altsaa Totaliteten af Regjeringsmændene, hvis samlede Jndbegreb dog egentligen danner Landets bedste og sandeste Repræsentation; det andet et, efter liberale Grundsætninger organiseret, raadgivende Folkeraad. Jo meere Magten saaledes er concentreret paa eet Sted under eet Overhoved, desto meere vil der handles baade med Styrke og Udholdenhed. Den concentrerede Magt er altid den bedste og dygtigste, stykket ud til Mange, uden at en saadan concentreret Magt er over de Mange, vil Magten enten mangle den rette Kraft, eller ogsaa vil denne formeget tæres hen i Strid og Kamp. Hovedsagen er en Jndretning, som nøder Regjeringen til at samle de bedste Kræfter, de dygtigste Mænd om sig og hos sig; og for at ogsaa de Oplysninger og Tilstandene og Stillingerne, som vindes ved den Folket iboende Jntelligents og Dygtighed, kan komme med i Betragtning, forinden Kongen, som det sig bør, tager den endelige og afgjørende Beslutning, ere raadgivende Stænder, som ei forlange at være Andet, men kraftigen udove deres Tilsyn, deres Raadgivning, fortrinligen skikkede. Men hine dygtige Mænd maa man lade frie Hænder og ei forqvakle Alt for dem, ved at ville være, hvad man dog ei kan være – gjælde for ligesaa dygtige som de. At Herredømmet under det rene Monarki ogsaa ofte er ført til Bedste for sand Frihed, saavelsom for den Oplysning, der er det sikkreste Grundlag for Frihed, vil neppe Nogen kunne nægte. Derimod vil der under en constitutionel Forfatning kunne herske alt Slags baade aandeligt og materielt Kniberi til Hæmmelse for den sande Frihed. Regjeringen hos os har maaskee ved Jntet kunne lægge sin Tillid til sig selv og til sin Sag saameget for Dagen, som derved, at den netop i saa høi Grad har søgt at befordre Fornuftudvikling og Fornuft herredømmet og derved den sande Frihed, og det var netop et stort Gode, at den derunder fandt sig befriet for det constitutionelle Væsens mangehaande Bryderier og Hæmmelser. Men den sande Sands for Frihed er, ligesom Sandsen for det Jdeelles Magt i Livet, Noget, man kun finder hos Faa, hvorimod en ved kunstigen beregnede udvortes Garantier beskyttet og derved afpælet Frihed er den, som man, fordi den er mindre aandelig, bedre fatter og snarere antager. Den sande og egentlige humane Frihed, der emanciperer sig fra Urskovenes vilde Dyrs Frihed, maa absolut bedst fremblomstre der, hvor Culturens og Aandens Magt meest gjor sig gjældende Men med Hensyn til denne synes det netop, at mange blandt de yngre Constitutionelsindede, uagtet man især hos dem skulde tro at finde en varm Følelse derfor, vise sig som lidet troende paa og ubeaandede af denne Aandens velgjørende Magt. Saalænge Stænderne kun ere raadgivende, kunne de tale saa frit de ville, saa fri deres Tale er, saa frie kunne igjen Regjeringens Overveielser være; thi den har jo da frie Hænder og Alt er her saaledes gunstigt for Friheden. Men faae Stænderne en besluttende Myndighed, da giver man i Sandhed Statens vigtigste Anliggende hen til at være en Læreklud for en Mængde Mænd, som først skulle begynde at uddanne sig, efterat de paa de Løse allevegne fra ere sammenkaldte, og man offrer da Landets allerbedste Mænd til at sættes under en saadan løs sammenkaldt Folkerepræsentations Overmyndighed. Da ville de færre Dygtige i Stænderforsamlingen blive nødte til at arbeide paa at faae, ligemeget paa hvilken Maade, den fornødne Overvægt over de Mange, saa at den Kunst, kløgtigen at virke ind paa Mængden, bliver en Hovedsag. Men da vil ogsaa en dygtig, resolut og sløi Partihøvding, som forstaaer sin Kunst, en Tid lang kunne løbe af med Forsamlingens Majoritet, til Trods for de Dygtigste og Bedstes Anstrængelser, saa at man skal vogte sig for, at lade de færre Dygtiges hele Virken være afhængig at det større Fleertal mindre Dygtige og derfor let Bevægelige. Det synes dog ogsaa at man nu i Europa har Beviser nok for, at den constitutionelle Forfatning, som et Folk er kommen til efter en foregaaende Meningskamp i Folket og mange Debatter i Folkets Jndre, har viist sig saa langt fra at være istand til at ende Kampene og bringe en rolig Tilstand tilveie, at samme tvertimod er bleven Arnestedet for en vedvarende Kamps Brand og Luer, thi hvor Partikjæmperiet først faaer Jndgang, der standses det ei med nogen Art af Constitution, men henter Næring og Tønder af en saadan og angriber en saadan ligesaa fuldt, som den kongelige Overmyndighed, naar det ei kan faae den ganske efter sit Hoved. Medens disse Tiders Uroligheder og Gjæringer og det Farefulde i at lade dem gribe og sig, hos Mange har fremkaldt en fornyet Erkjendelse af det rene Monarkies Værd og Vigtigheden af at opretholde det, er den Paastand bleven opstillet og har tilvundet sig bifald, at de saakaldte Constitutioner ere Frugter af forvirrede og halv modnede Folketilstande, og at vi hos os netop turde være paa Veie til en Folkeforfatning, der er grundigere, friere og af høiere Værd, end den saakaldte constitutionelle med sit kunstige Balancevæsen og sine Stagnationer. Klagerne have noksom lydt over, at de Kyndige skulde beherskes af de Ukyndige, de Veloplærte af de Uoplærte, de faa Dygtige af de mange mindre Dygtige, og at hine da istedetfor at de kunde lade Dygtigheden herske, reent maatte lægge dem efter den Kunst, at haandtere de Mange retteligen, for at faae dem, eller rettere deres Repræsentantere, hvorhen de vilde, saa at den Kunst, at forstaae at virke ind paa Mængden, endog kunde blive, som ovenfor bemærket, en Hovedsag for Staternes første Mænd. Hvo er det vel, som i England og Frankrig styrer, Er det Ministrene ved deres Jndflydelse i Parlamenterne, eller ere det disse selv, som saadanne? Naar man iøvrigt følger det rette Begreb om Absolutisme, saa har denne især viist sig i de saakaldte Folke mænds og Frihedsmænds usurpatoriske Bevægelse - og den saakaldte Radicalisme er vor Tids egentlige Absolutisme. Derfor søge man i Tide at sikkre sig imod de demoratiske Forvirringer og deres Onder, og imod eensidige Partii-Jnteressers overvægtige Hersken. Disse ere de Anskuelser, som jeg, med Hensyn til de i Overskriften angivne Spørgsmaal, der nu i alle Landets Provindser atter bevæge sig, vedkjender mig som mine, og som det turde være paa rette Tid at lade optrykke, med det Ønske, at de maatte værdiges al den Opmærksomhed, de i Sandhed fortjene! Nakskov, den 27de Decbr. 1846. B. Bonnezen.