Jyllandsposten, 1841-01-05
Franosposten. Udgivet af et Selskab. Redigeret af C. G. Clausen. de. Aarg. Tirsdag d. H. Januar 1841. No 1. Maa trykkes. Fleischer. Vaagn op, Bonde! vaagn op! Da maa jeg sige, det var en kjøn Forsamling, jeg havde hos mig i Søndags, for som jeg sad og talte med begge mine Naboer, hvoraf den ene havde taget sin Broder med, som ellers boer udi Vesteregnen, kom Mikkel Platmark ogsaa ind at see til mig; og da Casper Møller fulgte med vor Skolemester paa Veien hjem ad, syntes de ikke om at gaae min Dør forbi, hvorudover de ogsaa kom ind, og vare vi da snart udi en saadan Fortællen og Disputeren, at jeg fast glemte at gjøre Aftale med Niels Huusmand, der ogsaa var kommen for at accordere med mig anbelangendes den Mergel, jeg skal have opkastet i Vinter, og at bekomme hvad han endnu havde tilgode for Grøftekastningen men saa da han alligevel gjerne vilde blive og høre noget paa vores Passiar, opsatte vi dette til Enden men maa jeg formene, at Niels dermed ikke blev ilde holden, for siden, da han sagde, at han nok ogsaa kunde have Lyst til at læse noget udi Avisen ligerviis som vi saa formeente vor Skolemester, at de Huusmænd, der havde Lyst til at læse udi dem, og have Anpart med os derudi, ikkuns skulde betale halvt saameget som vi Andre, og blev det da saalunde afgjort, og glad blev Niels. Men som vi saa sad og talede sammen, fortalte Mikkel, at han igaar havde været udi Ægt med en Herre og en Kasse, hvilket dog dennesinde ikke havde geraadet ham til synderlig Uleilighed, da han selv havde noget udi Kjøbstaden at afgjøre. Saa kom han da ogsaa op til vor Herredsfoged, der ellers er en ferm Mand, og mener han os det ærligt og godt, kan jeg troe; men saa da han kom ind i Contoret, var der to fornemme Herrer ved vor Herredsfoged, og talede de meget om, at Kongen var vred paa de Embedsmænd, der ønskede ligerviis som vi Andre, at Kongen vilde give os ogsaa her udi Landet en saadan Forandring udi Kongemagten, som han den haver gjort udi Norge; men var det vel egentlig ikke desaarsag, fordi de ønskede det, thi kan jo et Ønske ligerviis som en Tanke være toldfrie; men var det egentlig, fordi de havde ligesom udtalet dette Ønske, idet de skreve deres Navne under en Opsats til Stænderne, ligerviis som den, vi her have underskrevet, kan jeg troe; – og syntes det, som om de Herrer, ogsaa vare vrede, og kom det Mikkel fore, at de ogsaa sagde, at de vare blevne bundne og berøvede en Rettighed, som ellers hele Folket havde, saa at det nu var dem formeent at virke for Folkets Vel efter al den Formue og Leilighed, som de kunde have og erholde. Det gjør mig sandelig ondt for Embedsmændene, og haver ogsaa Skolemesteren derover klaget, ligesom ogsaa vor Præst haver talet desangaaende, og maa jeg formene at dette heller ikke vil geraade os til sær Gavn. Men er det da formeent de mange Embedsmænd, der vel vide og føle, at de ere til for Folkets Gavn, og gjerne ville udi enhver Henseende handle derefter, saa lader os da ikke selv sove eller sidde tankeløse med Hænderne udi Skjødet, eller tabe Modet, men gjøre hvad vi formaa med forenede Kræfter, thi kunne vi da maaskee nok bekomme Opreisning for det Tab, vi komme til at lide derved, at vore Embedsmænd ikke maae være med; thi er det Tab dog ikke saa grumme stort, al den Stund vor Konge siger, at det er Mænd, der ikke overtænke, hvad de sig tage fore, og maa jeg formene, at vore Embedsmænd dog burde være saadan Nogle, der vide hvad de gjøre, og haver jeg desforuden den Forhaabning, at de iblandt dem, der vide dette, fremdeles ville tale vor Sag, og staae os bi paa hver den Maade, det endnu maa være dem tilladt. Ligerviis som jeg ogsaa maa troe, at de Embedsmænd, der i denne Stund, ere udi Stænderne, ville komme ihu at overtænke, hvad de sig foretage, saalunde at de med samt Borgere og Bønder, som der er forsamlede, frit udtale deres Overbeviisning om, ad der baader Landet, og hvad vi, der ere blevne hjemme, ønske at maatte skee; thi vil det dog glæde hvor Konge at høre Sandheden, og vil handa tilligemed os Andre erfare, at som de ere Mænd, der ikke have svigtet den Tiltroe, han haver viist dem, saalunde svigte de ikke heller den Tiltroe, vi Andre havde til dem den Stund, vi udkaarede dem til at tale vor Sag, og kunne vi da med vor Konge derudi have en Forviisning om, at det er Mænd, paa hvilke vi fremdeles kunne stole. Og som vi saa talede sammen desangaaendes, sagde min Naboe, netop han der kom ind med Avisen, hvorudi jeg haver skrevet til mine Landsmænd anbelangendes Magisteren, - han hedder ogsaa Claus – at naar vi nu fik den Stændertidende, saa kunde vi derudaf see om det var den rette Mand, vihavde hensendt til Viborg; – og have vi idag her udi Sognet faaet endogsaa 2 Sæt af bemeldte Stændertidende, saa at vi nu skulle eftersee, hvilke de rette Mænd ere. Men kan jeg ikke entholde mig fra ogsaa at nedskrive vor Skolemesters Tale desangaaendes; thi var det hans Formening, at saasom det kunde saalunde indrettes, at bemeldte Stændertidender, der nok de forrige Aaringer have kostet 10 Rbd., nu kunde bekommes tilkjøbs for 3 Rbd., saa maatte det jo vel ogsaa kunne forandres derhen, at ethvert Sogn udi Landet, anseet dets Størrelse, kunde bekomme 1 eller 2 eller 3 Sæt af bemeldte Stændertidende, for da vi nu alligevel en gang skulle betale Stænderskat, saa kunde vi vel ogsaa betale denne Skilling med, som dertil da endmere vilde medgaae; og formener jeg fuldt og fast, at dette ikke var nogen ueffen Tale, al den Stund en saadan Jndretning vilde gjøre Folk mere opmærksomme og efter tænksomme, og saalunde geraade til Oplysning, hvilket da sikkerligen igjen vilde være os selv ligerviis som det hele Land til Baade. Og er det desforuden min Formeening, at Alle her udi Landet, ere de end de ringeste Huusmænd og Jndsiddere, have Ret til at bekomme Efterretning om hvad Folk tage sig fore udi Stænderne. saa at jeg vover endogsaa at troe, at Stænderne have den Pligt, at faae det saalunde indrettet, at Alle og Enhver udi Sognene, der ønske saadant, kunne letteligen finde Leilighed til at lære dette at kjende. Og meente Niels Huusmand ogsaa, at han nok skulde læse noget derudi. Men kunne ogsaa disse Stændertidender være os til Gavn, nu da vi snart skulle til at vælge paa en Mand til Stænderne, og haver vi allerede her læst udi en Fortegnelse over de Mænd, der have Hartkorn nok her udi Districtet, og dette have vi jo desværre fast Alle, hvorfore jeg herudi kuns mener dem, der haver nok til at komme udi Stænderne og som vi maae vælge imellem, og som desaarsag begynes de Valgbare. Og see vi da udaf bemeldte Stændertidende, at vores Stænderdeputerede haver retteligen talet vor Sag, saa lader os da beholde ham; thi vide vi da, hvad vi have; og lader os ikke omskifte uden af velberaad Hu, saalunde at en saadan Omskiftning maa vorde os selv og Landet til Baade. Og vil jeg formene, at vi ikke just fattes Mænd, der til Gavn kunne være med udi Stænderne, al den Stund der ogsaa haver staaet udi Aviserne, at vi nok maae udvælge en Mand, om han end- ogsaa boer udi et andet District. Men vil jeg dog raade, at vi ikke udvælge en Adelsmand eller en af de høieste Embedsmænd, hvad heller blandt dem, der have det privilegerede Hartkorn, saafremt vi dette kunne undgaae; thi kunde de letteligen mere arbeide for eget og Andres Gavn, end for det vi monne ønske, og haver vi da narret os selv; dog haver jeg da ingenlunde her udi sagt, at J ikke skulde udvælge de Embedsmændangaaendes hvilke J monne være fuldt og fast overbeviste om, at de ville varetage vort Gavn; men huer mig just ikke dette saameget, al den Stund vi jo ikke vide, om de altid vove frit at udsige deres Mening; thi kunde maaskee En og Anden af dem indbilde sig, at de sig derved kunde paadrage vor Konges Vrede, saalunde at de derfor kunde faae Utak og blive tilsidesatte til deres og deres Families Skade; men er dette Noget der ikke vil ind i mit gamle Hoved, saasom jo vor Konge tillader dem at indgaae udi Stænderne, paa det at han ogsaa af dem kan høre Sandheden; men maae de da tale udaf deres Overbeviisning. Og kunne J jo vel ogsaa udvælge en Mand, som haver det privilegerede Hartkorn, al den Stund J ere overbeviste om, at han ikke vil ride paa Bonde-Hartkornet og paa læsse det end sværere Byrder, men stræbe at føre nogle af disse over paa det privilegerede Hartkorn, for at det dog engang kunde komme dertil, at den ene Landsmand ikke længere skal klage over, at han maa bære Byrderne for den Anden; og maa jeg fuldt og fast formene, at en saadan Forandring vil gaae fore, naar Folk he udi Landet blive meere oplyste og retsindige, skulde det saa endogsaa komme dertil, at vi Andre skulde kjøbe de Herrer til at give Slip paa deres Herligheder, og at komme herud og see hvorlunde det staaer til udenfor Paradiset. Og vilde vi da Allesammen her nok give nogle Skillinger til en saadan Forandring, omendskjøndt min anden Naboe meente, at det nok egentligen monne være os, der skulde have en Erstatning for de Byrder, vi hidtil have baaret for de Andre; – og veed jeg ikke endnu hvad jeg desangaaende skal sige; thi kan han jo vel have nogen Ret derudi. - Men angaaendes dem, der skulde vælges til Stænderne, da haver jeg dog formeent, at vi nok kunde vælge en Møller; men haver Casper Møller med megen Latter fortalt os, at vi nu skulde gjøre Hoverie til hans Mølle, thi haver en Møller talet desangaaende udi Stænderne; og have disse Bønder dog nok ikke truffet den rette Mand for dem, og haver jeg knap vidst hvad jeg desangaaendes skulde troe; men, som jeg saa hørte haver han tillige en Gaard med det privilegerede Hartkorn, og er det nok derfra, kan jeg troe, han haver faaet deslige Nykker, og ville vel disse Bønder ikke forlange ham til at tale for dem en anden Gang. Men skulde jeg egentlig troe, at Bonde gjorde rettest udi at vælge Bonde, med hvem han jo haver at staae baade Last og Brast, og som desaarsag maatte tale ogsaa for os her hjemme, imens han taler for sig selv; men maa det dog være en Mand, der ogsaa tænker paa Andre og bør han have en god Forstand og Kundskab til Tingene, samt føre en ærlig Tale, og udi rette Tid, og vide hvad han giør, saalunde, at han sig ikke lader forlokke af de Andre til Høire eller Venstre, men taler og handler efter sin egen Overbeviisning, og staaer fast udi dette. Og var det da desangaaende vi talte sammen. (Sluttes.) Om kongl. Godsforvalter, Forpagter, Teglbrænder, Fæstegodsdriver, Tilhalvsdyrker, og Fisker Wulff paa Bjørnsholm. Daa jeg er en Havmand eller en Rovfisk, fordi jeg i al Beskedenhed udtaler mig om Wulffs udbredte Functioner, Dog Anbringelsen af denne Vittighed maa jeg lade Den fornøie sig over, som dertil finder sig oplagt, men hvad jeg ikke kan undlade er, med et Par Ord at tage til Gjenmæle imod de efter min Mening saare vrange Anskuelser, som Aalborg Avis lægger forDagen ved om denne Sag at levere et Raisonnement uden al Grund. Det sige her, at man glæder sig ved at see sig istand til strax at kunne gjendrive en Artikel, som kaster Skygge paa Hr. W., som om han havde benyttet sig af sin Stilling til at tilvende sig Fordeele paa Godsets Bønders Bekostning ved at skaffe disse Delation med skyldige Restancer, imod at de have maattet beqvemme sig til at indgaae Forpligtelser, Haandfæstninger m.m. Hvori nu den paaberaabte saakaldte Gjendrivelse, bestaaer, er det imidlertid ikke godt at blive klog paa, saameget mindre som man endog aabenbar maa gaae til Bekiendelse ved saadanne Jndrømmelser som de, at Hr. W. virkelig er Participiant i de navngivne Functioner. Hvad der er sagt staaer altsaa paa sine urokkelige Fødder, som allermindste lader sig støde omkuld ved den Medlidenheds-Passiar, at man deraf seer hvorledes en Mands fortjenstlige Forhold saaledes kan fremstilles i et aldeles modsat Lys. At hjælpe og hjælpe er to Ting, og kan man ogsaa kalde det at hjælpe Folk, naar man hjælper dem fra Dynerne i Halmen, saa vil dog saadan Hjælp aldrig kunne kaldes - fortjenstlig. Men dette er alt det mindste. Hr. Wulff er ifølge Jnstrux af det høikongelige Rentekammer ansat til qva Godsforvalter at administrere det for Statsgjelds-Directionens Regning overtagne Gods Bjørnsholm. Som Godsets Administrator er det saaledes en ligefrem Selvfølge, at han har at fraholde sig alle saadanne lierede Forhold, som tilintetgjøre den fornødne Control, der udgjør Hovedhensigten med hans Ansættelse. Har derfor end- ogsaa Rentekammeret approberet Godsforvalterens Forpagtning som Teglbrænder, Fisker, m.m., da formener jeg dog, at der er meer end skjellig Grund til at beklage, at Rentekammeret meddeler deslige Approbationer, der som bekjendt ene og alene baseres paa de Jnd stillinger og Anbefalinger, som, udgaaede fra Godsforvaltningen, passere Jnspectoratet. Og hvem skulde nu ikke kjende saameget til Tingene her i Jylland, at det nu snart af sig selv opløsende Jnspectorat – der liig Floden Rhinen taber sig i Sandet bag Leiden i en umærkelig Jntethed – ofte altfor let lader sig anfægte af de Underordnedes Jndskydelser, eller er dette en Chimære? Nei tag Tingene som de ere og døm. Hr. Wulff blev i Aaret 1829 ansat paa Bjørnsholm som Godsforvalter; han forefandt Godset i en yderst elendig Tilstand, ja i en saa slet, som et Gods kun kunde være efterat have været i saadan en Eiers Hænder, som ere Alle bekjendte. Blandt saa forknede Bønder, var det derfor en let Sag for en Forvalter at lede Alt under sin almægtige Tømme, og dette troer jeg endog uden Lige er lykkedes Hr. W. At gjøre Rentekammeret begribeligt, hvorlidet Teglværket og Fiskeriet indbragte, var ingen vanskelig Opgave, men en endnu mindre vanskelig at holde andre Concurrenter til Side, som kunde attraae slige Forpagtninger, der desuden ved at overbyde Godsforvalteren i denne erholdt en Controlleur, der nok skulde vise, i hvad By man var født. Komnu dertil, at Forholdet med Godsinspecteuren var saadant, at endog smigrende Anbefaling ifølge Tingene. Stilling ikke kunde undgaaes, saa vil man altfor let kunne indsee, hvilke Grunde der har bevæget Rentekammeret til Skridt, som neppe stemme med de almindelige Principer, hvorefter Godserne ere blevne adminstrerede. Eller finder maaskee Hr. W. sig tilskyndet til mulig at offentliggjøre Sagerne med Bilage, Teglværket og Fiskeriet angaaende, eller blot at oplyse om, hvorledes den hovedvæsentlige Hindring for Afsætningen af Steen ved Teglværket, som havde generet de tidligere Teglbrændere, blev bortryddet, da Hr. W. selv blev - Teglbrænder, ved gjennem Jnspecteur og Collegium at erholde Tilladelse til at anbringe Teglværkets betydelige Steenforraad i den nærliggende Kirkegaards Ringmuur, som medtog Millioner af Steen, Jo jo, saadanne Ting faldt ikke enhver Teglbrænder paa, eller skulde det ikke behage Hr. W. at give en Beretning om, imod hvilken Afgift han overtog Fiskeriet i Liimfjorden, efterat Collegiet havde bekostet 2 nye Baade og Vaade? Men det heed sig, at Afsætningen manglede, ihvorvel man vil sige, at denne endog var saa rivende, at Udbyttet til enhver Tid kan gjøres i Penge paa selve Stedet, Dog jeg tvivler ikke om, at saadanne Punkter kunne fremstilles endog fra den - fortjenstlige Side. Ringmuren er vist et uforgængeligt Arbeide, den mangler sikkerlig ikke paa Steen, og i ethvert Tilfælde har jo vel Hr. W. 7 Forvalter controlleret Hr. W. og Teglbrænder, og paaseet, at ikke flere Steen ere opførte i Regnskabet end virkelig medgaaede! Dog ihvor indlysende det end er, at Godsforvalteren under saadanne Omstændigheder og Forhold aldeles ophører at være den, som han ifølge sin Stilling burde være, saa tør jeg, som nøie localiseret paa Stedet, dog paa staae, at det Tab, som den kongelige Kasse lider ved, at Godsforvalteren her er benificeret med Godsintrader, som i Andres Hænder naturligviis vilde kunne indbringe meget mere, dog paa meget nær foraarsager den Skade, som Hr. W. endog lovstridige Fremgangsmaade bevirker ved Rapsdyrkningen for de forarmede Bønder. Vee derfor den Bonde, som under Nød og Trang er tvungen til at bide i det sure Æble ved igjennem den wulliske Pengepung at forskrive sig til Manden. Thi fra dette Øieblik af er det ude med ham. Hans regelmæssige Drift, der ei er bygget paa Rapsavl, er nu omstyrtet, hans Gjødning maa han nu udelukkende tilføre Rapsageren, slaaer denne, som ofte skeer, feil, er han aldeles ødelagt, og i heldigste Tilfælde erholder han dog kun den halve Afgrøde, og Resten, som almindelig i stort Overmaal overstiger den trykkende Restance, gaaer nu i W. Lomme. Og saadan Adfærd kan "Aalborg Avis, forsvare, kalde fortjenstlig og endog omtale, som om Wulff alene har alle Dyrkningsomkostningerne og opbrød hidtil ucultiverede Jorder, men som er saa aldeles tvertimod, at Bonden ikke alene udelukkende bærer disse (da W. endog tjener mange Penge paa Trækstudene, men endog maa forpligte sig til, at offre sin allerbedste Mark til den fordærvende Rapsavl. Og dette lader Godsinspecteuren hengaae upaatalt, for saadanne aabenbare Ulovligheder, lukker man Øinene til Fæsteren skal man efter vore Love kunne kaste fra Gaarden, naar han saaer tilhalvsmed Andre, men den kongelige Godsforvalter, skal her have Lov til at forføre Bønderne til Skridt, som han selv og Forvalter burde paasee og afstraffe. Jo det er en herlig Redelighed paa Tingen. At den for Hr. W. saa importante Godsforvaltertjeneste (man mener paa over 2000 Rbd.) ikke ophørte for nogle Aar siden, da Godset skulde have været stillet til offentlig Auction, var for ham et Held, men paa den anden Side burde man heller ikke antage, at Godsets Bortsalg som Følge deraf skulde opsættes, om ogsaa Jndstillinger derom bleve indgivne. Forresten er det mig ganske ligegyldigt, om man vælger Hr. W. til Stænderdeputeret eller ikke, men om ogsaa han kunde erholde Stemmer af alle dem, fra hvem han næste Aar bortkjører deres Ageres halve Afgrøde af Raps, ja maaskee tillige af Rug, saa see dog andre dorske og uvirksomme Jndivider Hr. W. lidt dybere i Korteene til at der bør ties til saadan Forargelse. Men naar Aalborg Avis" siger: "at den Ulempe, som en ikke altfor svækket Hørelse vilde medføre i Stænderforsamlingen, vilde vel ogsaa være at overvinde, saa maa det dog bemærkes, at Hr. W. er, om ikke stodøv, dog aldeles incapabel til at deeltage i nogensomhelst Discussion, uden at blive med et Horn raabt hvert Ord indi Øret, og det vilde dog være yderst besværligt for de andre Deputerede, om de saaledes hver skulde forsynes med et langt Horn for at binde Samtalen med Hr. W., ligesom det vilde genere ham selv som Stokkemand at tiltræde saadan Forsamling. Paa dette Sted at sammenligne den Døvemed den Blinde, formenes af himmelviid Forskjel.