Aalborg Stiftstidende, 1832-12-24
Det er ikke nok, at Ministrene ville kun det Gode, de ere forpligtede til at udøve det, og derfor Nationen og sammes Repræsentanter Regnskab skyldige for deres Hensigter, deres Evner, ja selv for Udfaldet af deres ministerielle Handlinger. Men denne politiske Ansvarlighed kan netop, formedelst dens udvidede Sphære, ikke passende blive Gienstand, for en Lov; det maa fremdeles, som hidtil, forblive derved at de parlamentariske Majoriteter lægge for Dagen deres Dom over samme ved Stemmegivning eller i deres Adresser. De ere i denne Henseende Nationens forfatningsmæssige Organ, saaledes som de ogsaa allerede tidligere, i den historisk mærkelige Adresse af de 221, have gjort en, af Revolutionen sanctioneret, Brug af denne deres Rettighed. Veien til at gjøre denne Rettighed gjældende vil ikke forfeiles. Saa ofte Kamrene troe, at den bestaaende Administration handler mod Landets Jnteresse, ere de beføiede til at give Tronen tilkjende, at den fornødne Harmoni mellem Statsmagtens 3 forskjellige Bestanddele ikke meere existerer, hvorefter da Tronen, med Hensyn paa den forudseelige Vægring af Kamrene til at understøtte den, ikke vil tage i Betænkning, at skride til Ministrenes Afskedigelse, hvis den ellers ikke foretrækker, foreløbig at afbenytte sin, ved Grundlovenne tilstaaede, Rettighed, ved Jndkaldelse af et andet Kammer af Deputerede at forsøge den nødvendige Harmonie tilveiebragt. Derimod maa Ministrenes juridiske Ansvarlighed, saavel for deres egen, som for Landets Skyld, paa det nøieste bestemmes, og dertil kan almindelige Hentydninger, saaledes som de findes i det tidligere Charte, saa meget mindre være tilstrækkelige, som Definitionen af de deri udelukkende fremhævede Forbrydelser, Forræderi og Concussion Pengeudpresning), maa være underkastet de mangfoldigste Misforstaaelser. For at afhielpe denne Ulempe har man i det nye Udkast tilføiet hine tvende, for hvilke Ministrene kunde straffes, en Tredie, nemlig Prævariication (Pligtforsømmelse), og tillige sørget for at give en nøie Difinition, paa disse trende forskjellige Grader af Tilregnelighed. Forræderi er den Forbrydelse, hvorved selve Staten sættes i Fare. Dertil hører: Attentater mod Kongens og den retmæssige Tronarvings personlige Sikkerhed, mod Statens indre eller udvortes Sikkerhed, mod det constitutionelle Charte(Grundlovene, og de af samme garanterede Rettigheder, mod Tronarvefølger, og mod Kongens og Kamrenes constitutionelle Rettigheder. Med Hensyn paa denne Forbrydelse maatte der gaaes strængere frem mod Mininistrene end mod private Personer, og saaledes have de af den nyere criminelle Ret indførte Gradicationer af Straffe, alt eftersom Forbrydelser blot ere forsøgte, ganske, eller tildeels, blevne udførte, maattet falde bort i det forelagte Udkast, og det blotte Complot sættes lige med selve Attentat. Dernæst har man maattet giøre Ministrene ansvarlige, saavel for Efterladenhed i deres Pligters Opfyldelse, som for postive Ovetrædelse af samme. Under Concussion skal forstaaes. Jnddrivelse af en Afgivt, Forfatningen ikke hjemler; Dispositioner af Statens Midler til retsstridige, egennyttige Hensigters Opnaaelse: Modtagelse af Løn eller lovet Fordeel for en positiv eller negativ ministerie, Virksomhed, endelig Partinpation i en Leverance-Contract, som henhører til det samme Departement, som den der deeltagende Minister. Prævarication, den ringere Grad af ministeriel Forseelse, skulde omfatte alle Ministrenes juridisk, strafværdige Handlinger, som ikke kunde indbefattes under foranførte Difinitioner. Naar en Minister, forblindet af Partiskhed for sine politiske Meninger, misbruger, mod Statens Jnteresse, uden dog at ville forraade samme, den ham betroede Myndigheds naar han i Kamrenes Fraværelse benytter en supplementarisk Credit, som ikke siden af Kamrene anerkjendes, altsaa i Almindelighed naar en Minister med sit Vidende skader Statens Jnteresse, ved at overtræde Lovene eller forsømme deres Efterlevelse, eller ved Misbrug af sin Myndighed, da bliver han erklæret skyldig i Prævarication.