Almuevennen, 1844-09-11
Kammerherre Lüttichau har, som Medlem af Comiteen, med den Sandhedskjærlighed og paa den noble Maade, som er ham egen, fremstillet den Grundtanke, som har ledet Comiteens Medlemmer til at forene sig; og han har derhos ærlig erklæret, at ligesom vi dengang forenede os, saaledes vilde vi ogsaa i en fjernere Fremtid, naar Spørgsmaalet om Endemaalet for Stænderinstitutionens Udvikling kommer paa Bane, venteligen atter skilles. Enhver, der har Kjendskab til Anskuelserne hos Comiteens Medlemmer, kunde vist forudsee, at disse ikke paa almindelig Maade kunde forenes, og herved opstod allerede strax et, om jeg saa maa kalde det, unaturligt Forhold i Comiteen; thi den Fordring, som hiint Medlem gjorde til Betingelse for Enighed, var, at det, som jeg i mit dissentierende Votum har omhandlet, skulde udelukkes fra Comiteens Betænkning. De øvrige tre Medlemmer af Comiteen, som, efter hvad der er vitterligt, og efter hvad de i Dag yderligere have stadfæstet, deele Anskuelse med mig, fandt sig desuagtet efter deres Overbeviisning bevægede til at opfylde denne Fordring; hvorimod jeg, endskjøndt jeg ogsaa gik ind paa Comiteens Jndstilling, ikke kunde finde mig tilfredsstillet ved denne alene, med mindre den blev støttet ved en bestemtere Motivering. Der var og er hos mig endnu i dette Øieblik en indre uimodstaaelig Følelse, som bevægede mig til at stille mit dissentierende Votum, saa ukjært det end var mig, at jeg i denne Henseende maatte befinde mig i Minoriteten, Kammerherre Lüttichau, er imidlertid gaaet for vidt, naar han yttrer, at jeg ved mit Votum har havt til Hensigt ligefrem at petitionere om en Constitution. Jeg er med redelig Villie gaaet ind paa Comiteens Jndstilling, i Erkjendelse af, at Regjeringen kunde ventes at være villig til at gaae ind herpaa, men neppe paa noget Andet, og jeg har saaledes ingenlunde stillet mit Votum i Spidsen eller som Betingelse. Hvad jeg har tilsigtet er, deels at bevare min egen Følelse og Overbeviisning ukrænket, deels at forebygge, at hvad jeg i mit Votum har udtalt skulde, ved med Taushed at forbigaaes, tabe noget af den absolute Anerkjendelse, som det har Krav paa Jeg følte mig saa meget mere forpligtet til at udtale min Overbeviisning, som denne, efter min Mening, deles af de Fleste; men jeg har tillige, efter den samvittighedsfuldeste Prøvelse, fremsat Jndholdet af mit Votum saaledes, at det, uden Hensyn til, om jeg efter mine personlige Anskuelser kunde have ønsker det fremstillet anderledes, maatte kunne vente billigelse og Anerkjendelse. Mit Votum har heller ikke hos Forsamlingens Medlemmer, naar jeg undtager den 1ste og 2den kongelige Deputerede og hint ærede Medlem af Comiteen, mødt Modsigelse; men tvertimod har det i Almindelighed havt Meningerne for sig. Hvad hiin Modsigelse angaaer, da maa jeg bemærke, at jeg ikke har paastaaet, at Alle ere enige i Indførelsen af en fri Forfatning. Jeg veed meget vel, at Mænd i de høiere Livstillinger, der, om jeg saa kan udtrykke mig, danne den Ramme, der omgiver den nu bestaaende Magt fylde, ansee en fri Forfatning, som ikke tjenlig for os, og hvo vil ikke af let forklarlige Grunde finde dette i sin Orden, Men at vi, som leve i og med Folket, som frit og uforbeholdent udvexle Meninger, og som saaledes nøie kjende Folkets virkelige Trang, at vi udtale denne Trang er ikke mindre i sin Orden. Men uagtet jeg erkjender, at, som anført, ikke alle Stemmer hæve sig for en fri Forfatning, saa er det ligefuldt en ubestridelig Sandhed, at den langt overveiende Deel af Rationen, den uhildede og selvtænkende Deel af Folket, er stemt for den, og er gjennemtrængt af Erkjendelsen om Nødvendigheden i, at det nu Bestaaende forandres. Denne Erkjendelse er ikke noget Nyt; den er ikke en øieblikkelig Indskydelse; nei den er dybt begrundet i vor hele Tilværelse; den er Tid efter anden kommen til klarere Bevidsthed, som en naturlig Følge af Folkets almindelige Culturtrin, Characteer, borgerlige og politiske Dannelse; den forgrener sig i saa utallige Strømninger gjennem hele Folket, at det vil være ligesaa umuligt at standse eller tilbagetrænge denne Tidens Fordring, som det er at standse Tiden selv. Jeg vilde forøvrigt undsee mig ved at tale noget til Forsvar for Ønsket om en fri Forfatning; hvor Trangen til en saadan er tilstede, der bestaaer den ved sin egen Sandhed, ved sin egen uafviselige Magt; men hvor den ikke er, vilde jeg aldrig forsøge at vække den. Naar Referenten i sit Foredrag aabent har vedkjendt sig at være constitutionelsindet, og naar vore Anskuelser saaledes ere aldeles overeensstemmende, maa det vist synes heelt mærkeligt, at jeg, med Hensyn til Nødvendigheden af at fremsætte mit Votum, er kommen til at differere fra ham og Comiteens øvrige Medlemmer Han har meent, at Comiteen har behandlet Sagen fra den Side, der kunde føre til Maalet, at der derfor maatte bruges de hensigtsmæssigste Midler, og især at vi maatte forenes i en fælles Tillid til de Deelegerede; i denne Henseende deeler jeg Mening med ham og derfor er jeg gaaaet ind paa Comiteens Jndstilling. Videre har han formeent, at mit Votum i og for sig var overflødigt, og dets Jndhold allerede behandlet i Adressen, med Hensyn hertil maa jeg henholde mig til hvad jeg under den foreløbige Forhandling har yttret, og skal kun tilføie, at der dog er forløbet to Aar siden Forsamlingen i et Andragende til Kongen udtalte sig om en friere Forfatning, og alene af den Grund vil en Gjentagelse ikke være overflødig. Det samme gjælder om hvad Referenten har bemærket med Hensyn til hvad der er optaget i Forsamlingens Adresse; thi Adressens Natur medfører, at der kun kan optages en sammentrængt Ytring, om de Gjenstande, som omtales, og det er derfor ved Søgernes specielle Behandling netop nødvendigt, udførligere at udtale sig. Endelig har Referenten meent, at det med Hensyn til hele Betænkningens Form og Jndstilling vil være inconseqvent at optage det, hvorpaa mit Votum gaaer ud. Her ligger vistnok den største Differents mellem mig og Comiteens øvrige Medlemmer, thi jeg anseer netop mit Votum nødvendigt for at give Comiteens Jndstilling Holdning. Jndstillingen gaaer ud paa en Statseenheden og alle Hs. Majestæts Undersaatters Vel betryggende Udvikling af Stænderinstitutionen, og den har altsaa et dobbelt Øiemed. Forsaavidt den gaaer ud paa at betrygge Statseenheden, i Forbigaaende sagt, vil jeg ikke dølge, at den eneste varige Grundvold for Statsenheden maa efter min Mening være en constitutionel Forfatning, – da ere Comiteens i Betænkningen udviklede Motiver vistnok fyldestgjørende. Men den Deel af Jndstillingen, der gaaer ud paa en Hs. Majestæts Undersaatters Vel betryggende Udvikling af Stænderinstitutionen, har ingen Støtte i Motiverne, derom findes Jntet i Betænkningen, og her er saaledes et Hul i denne, som bør udfyldes Betænkningen fremstiller i sin Begyndelse kun summarisk hvad Stænderne fra 1838 til 1842 have andraget paa, og slutter denne Passus med at der i den Omstændighed, at Regjeringen har stillet Jdeen om Stændercomiteer i Bero, er Opfordring til at tage Spørgsmaalet om Maaden, hvorpaa en hensigtmæssig Udvikling af Stænderinstitutionen kan finde Sted, under Behandling. Men i det Resultat, hvortil Regjeringen, som anført, er kommen, ligger dog ingenlunde nogen Begrundelse af en tilfredsstillende Udvikling; en Begyndelse maa nødvendigviis angives, og da den ligger i Folkets uforudseelige Trang til en friere Statsform mener jeg ogsaa, at dette ærlig bør udtales, hvis man vil forstaaes. Jeg mener saaledes, at det er saa langt fra, at mit Votum staaer i Modsigelse med Comiteens Jndstilling, at det meget mere er i en god ja høist nødvendig Forbindelse med denne. Det af den Deputerede for Universitetet og af Comiteen optagne Amendement har jeg særdeles gjerne tiltraadt, isærdeleshed med Hensyn til den Motivering, hvorpaa det er støttet; det optager mit Forslag om just ikke i dets hele Omfang, saa dog for en væsentlig Deel, og jeg anseer denne Deel af Forslaget for at være af høieste Vigtighed, thi man give hvad Forslag man vil, saa ere dog de Principer og den Aand, der leder Regjeringen, det hvorpaa, efter vore bestaaende Forhold, alt heldbringende Udfald beroer. At Regjeringen ikke fremdeles vedbliver i en urokkelig eensidig Fastholden ved Former, der staae i den stærkeste Modsætning til Folkets Trang, og hele Væsen, men laaner Øre til Folkets Stemme, og kommer det imøde, er den første Betingelse for, at Tilfredsheden kan gjenvindes og Udfaldet vorde godt. Det er i en dyb Erkjendelse af denne Sandhed, at jeg ved en anden Leilighed har fremhævet en heel Deel utilfredsstillede Ønsker eller Anker, som jeg nu ikke atter finder det nødvendigt her at gjentage. Det er min, og jeg tør sige det, Manges Mening, at meget Godt, der endnu staaer tilbage, kunde have været udført til Folkets Gavn, og at Meget kunde have været undgaaet, der nu i Følgerne har viist sig fordærveligt, hvis Regjeringen havde hyldet andre Principer og fulgt en populair Fremgangsmaade. Jeg undervurderer ikke, at der med Hensyn til flere, om jeg saa kan udtrykke mig, af vore materielle Jnteresser, er af Regjeringen viist Redebonhed og god Villie, og handlet i en vis liberal Aand; jeg veed vel, at det er lettere at nedrive end opbygge, let at udsætte noget paa en Foranstaltning, men saare vanskeligt at handle bedre, og at gjøre Alle tilpas; jeg veed ogsaa, at jeg fra mit Standpunct ingenlunde kan bedømme eller overskue samtlige indre og ydre Forhold, ei bedømme, hvor vanskeligt det i det givne Tilfælde har været at bringe et andet Resultat frem; jeg kan ikke kjende de Kampe og Bekymringer, der muligen i Lønkammeret have været gjennemgaaede, fordi der maatte handles saaledes og ikke anderledes: jeg veed, at den Apperste iblandt os er et Menneske, og at Svaghed faldt mere eller mindre i Alles Lod herneden; – alt dette veed jeg, og jeg troer ikke, har aldrig troet, at Villien har vaklet, naar Samvittigheden bød at handle. Det har derfor heller ikke været min Mening, at rette nogen Anke mod Personligheder; det er mod de Regjeringsmaximer, betragtede i deres Totalitet, der i Resultaterne have viist sig saa uheldbringende for os, og ført til Misnøie og Fare, istedetfor Tillid og Fred, at jeg har rettet min Anke, og jeg har derved havt til Hensigt at gjøre Nødvendighed af en Forandring i hine Maximer indlysende. Beviset for at en saadan Opfattelse af Regjeringens Principer, som jeg har antydet, ogsaa er den herskende hos Folket, troer jeg ligger nær, det ligger i den Bevægelse og Misstemning der vitterligt er tilstede i Nationen. Jeg vil spørge den høiagtede kgl. Commissarius, jeg vil spørge Forsamlingen, om Nogen antager, at den Misnøie, der her saa tydeligt har givet sig tilkjende og stadfæstet sig, ene og allene har sin Grund og Rod i det noksom bekjendte Sprogpatent. Jeg antager næppe, at Nogen troer dette, Sprogpatentet var visselig kun en Anledning, hvorved Misstemningen gav sig Luft; men Mis stemningen havde en dybere Rod, den havde Tid efter anden befæstet sig som Følge af at Regjeringen saa haardt har modsat sig, hvad Tiden afviselig fordrer. Jeg spørger, om Nogen troer, at det danske Folk, dette trofaste, besindige, taalmodige Folk, der gjennem Aarhundreder, gjennem Lykkens og Ulykkens Dage med Troskab har hængt ved sin Konge og sit Land, skulde ved nogensomhelst Opfordring formaaes til lydelig at yttre sin Misnøie, hvis det i Regjeringens Foranstaltninger havde seet Villie til at samstemme med det. Sæt at Sprogpatentet var fremkommet f. Ex. for 10 Aar siden, vilde det da have gjort den Virkning, som nu Sluttelig har jeg kun at tilføie, at jeg vel maa forudsee, at den Meningsforskjellighed, som er imellem Comiteens Majoritet og mig, om Nødvendigheden af at optage mit Votum, vil have Indflydelse paa Afstemningen; men jeg mener imidlertid, at Enhver, der erkjender Sandheden af hvad det indeholder, bør stemme derfor. Jaltfald vil det berolige mig, at det ikke er overeensstemmelse i Realiteten, der muligen kan foranledige, at Afstemningens Udfald bliver et andet, end det under andre Forhold vilde være blevet, og jeg føler isærdeleshed mig selv beroliget ved at have fulgt min indre, inderlige og faste Overbeviisning, saameget mere, som jeg mener, at Udtrykket af den bør til enhver Tid og under alle Omstændigheder staae klart, om man dog til en given Tid og under givne Forhold bør vise sin Tilbøielighed til ikke at sætte det i Spidsen. Enhver stemme nu efter sin Overbeviisning; Udfaldet blive da som det vil, mit inderlige Ønske er, at det maa bringe velsignelsesrige Følger for vort elskede Fædreland. Gud give Kongen Kraft og Lykke til at gribe de rette Midler til at dette maa skee Da Sagen sattes til Afstemning blev Udfaldet følgende: Comiteens forandrede Jndstilling: At Hans Majestæt allernaadigst vilde indkalde de fire Stænderforsamlinger til en extraordinair Session saa snart som muligt i 1845, for at udvælge de ovennævnte Deelegerede til, i Forening med de af Regjeringen dertil Udvalgte, paa nærmere befaling at træde sammen i det Øiemed, deels at medvirke til Ordningen af de indbyrdes Forhold imellem Statens for forskellige Dele, og deels for at udarbeide Forslag til en Statseenheden og alle Hans Majestæts Undersaatters Vel betryggende Udvikling af Stænderinstitutionen til senere Forelæggelse for de enkelte Stænderforsamlinger" blev, med Forbehold af at stemme over de Deelegeredes Antal og Maaden, hvorpaa de skulle vælges, antaget med 45 Stemmer mod 3. Comiteens første Amendement, At hver Stænderforsamling udvælger 6 paa den Maade, at en udvælges ved separat Valg. af de Deputerede for hver Valglasse, og at 3de udnævnes af Forsamlingen in pleno" Antaget med 39 Stemmer mod 9.3) Comiteens andet Amendement. At Hans Majestæt i Alt udnævner et Antal af 8 Mænd enten i eller udenfor Stænderforsamlingerne". Antaget med 40 Stemmer mod 8