Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-10-26
Løverdagen den 26 October, 1805. Skrivelse til en ung Forfatter, De er i Begreb med at betræde den litteraire Bane, og De spørger mig, om De skal vælge den eller ei. Den Tanke, engang at kunne tælles blandt Deres Fædrenelands navnkundige Skribenter, synes at have saa megen Tillokkelse for Dem, at De i dette Øieblik maaskee vilde opoffre Sundhed, Formue og Velfærd, blot for at kunne opnaae dette i Deres Øine store Maal. Jeg vilde nødig forstyrre Den i en Drøm, som De føler Dem saa lykkelig ved, men høiere Pligter byde mig, at tage Bladet fra Munden, og at gavne Dem med mine Raad medens det endnu er Tid. Det er meget naturligt, at enhver Mand af Jndsigter ønsker engang at kunne meddele Verden sine samlede Kundskaber, det være nu af Forfængelighed eller for virkelig at gavne den, og Rousseau paastaaer endog at ingen vilde lære noget, dersom han i Forveien var overbeviist om, at han ikke vilde kunne medde nogen ene indkomstede Kundskaber Men dersom de vil lyde mit Raad, saa søg at berige Deres Forstand med saa mange Kundskaber, som mueligt, sog at gjøre dem frugtbringende i det daglige Livs Sysler, saavel for Dem selv som for andre; men vogt Dem for at betræde den offentlige Skribents Bane, der er bestroet med saa mangfoldige Tjørne og hvorpaa Roserne er saa faa - saa ganske faa Tro mig, jeg kjender denne Bane, ikke fordi jeg selv er nogen Forfatter en professo, men fordi jeg har kjendt saa mange, der med Grund beklagede at de havde betraadt den. - Den Uindviede troer, at den lærde Republik kun bestaaer af retfærdige og fordomsfrie Mennester, men ingensteds hersker der større Uret, færdighed og flere Fordømme, end netop blandt de saakaldte Lærde. Den ene Soel frygter her at formørkes af den anden, tusinde Maaner søge her at laane Lys af en eneste Soel, og Millioner Smaastjerner kappes bestandig om at mindre ved Siden af hverandre. Dette kan naturligviis ikke føde andet af sig, end Partie aand, Misundelse og Skumlerie. Alle ville klavre op paa Pynten af Parnasset, og naar det ikke kan skee paa nogen anden Maade, holder den ene sig fast ved Benene af den anden, og river ham ned, i det han selv dratter. Seer De, saaledes ere de Lærde, Man roser sit Partie, for at roses igjen, og laster Modpartiet, for at hæve sig selv i det andre synke. Naar mundtlig og skrivtlig Forkleinelse ikke er tilstrækkelig, naar man føler sig for afmægtig til at berøve en Forfatter den litteraire Agtelse, saa tager man sin Tilflugt til at berøve ham den borgerlige. Man taler ikke om hans Arbeider, men om hans Person, man siger, det er et godt Hoved, men et slet, nedrig findet Menneske; man digter Anecdoter, der kaste en Skygge paa hans Caracteer, og man vedbliver saalænge med at skumle, indtil de fleste virkelig fatte slette Tanker om Forfatteren, og indtil Smaadrengene paa Gaden raabe efter ham, ser der gaaer et slet Menneske! Man spørger nu ikke mere, hvad har han da egentlig gjort, thi det hedder altid, hele Byen siger det; og De veed jo nok, at hele Byen ofte faaer Skyld for, hvod en eneste Skurk falder paa at sige, Men imidlertid skade dog saadanne Fordomme en saadan Forfatter, og hans ivrigste Bestrædelser lønnes derved med Uraknemmelighed. Den, som altsaa ikke vil slaae sig til et mægtigt Partie, som ikke vil fornede sig til at hykke for Mensekker, som han føler sig lange ophører over som ikke vil staae eller falde med den lærde Pa dels Naade eller Ungade, han kan altid gjør sig Regning paa, at blive miskjendt paa en eller anden Maade. Siig nu, bedste Ven, kunDe vel fornedre Dem saa dybt, har De Kra nok til at opoffre en saa stor Deel af Der Sindsro og borgerlige Lykke, blot for at rose af nogle faa Upartiske, Hvilket Fag De i vælger at skrive i, vil De altid paadrage Da Ubehageligheder. Skriver De i virkelig vide skabelige Fag, saa vil De bestandig forfølges en Sværm Bræmser, som, indtagne af Aucritetsaand, uafladelig ville stikke og plage Den skriver De Satirer, saa vil man, om de end af nok saa uskyldige, sige De er ond, skriver 9. Lovtaler, vil man kalde Dem en Hykler. Blandet læsende Publicum vil De finde Mennes i Skokketal, der, uagtet de ikke selv kunne sit ve til Linier, som der er sund Sands i, ville no rive og lade haant om de Arbeider, som har kostet Dem Anstrængelse og søvnlose Næt Mange ville endog bedømme Dem, uden at belæst Deres Skrivter. - Tro ikke, at jeg in rer Dem her noget overdrevet billede af en Fo fatter, der ikke vil være en Maane for stor Sole. Jeg har skildret det efter Naturen, gid De aldrig maatte finde det stadfæstet til egen Erfaring. - Deres Higen efter at hel Ære og Berømmelse er rosværdig, men maa vide, at det er med Æren som med 9. tigheden den, som jager efter den, og indbyden med tusinde Visitbilletter, den kommer den aldrig til; men den, som behandler den som en god Ven, og siger, besøg mig, naar Du har Leilighed dertil, kommer den saa meget snarere tilDen ligner en Sommerfugl, der sætter sig paa Skuldren af den, som ikke skjøtter om at fange den, og som med Ørneslugt flyer den, der gjør Jagt efter den Vi leve i en Tidsalder, hvor Ringeagtelsen for Videnskabeligheden dagligen tiltager; hvor endog den store Rousseau kaldes af de Vældige en skadelig Sværmer, hvor Oldtidens Barbarie tildeels indføres igjen under Forfinelsens Maske, hvor Munkemoral og Mørke paakke faa Steder i Europa atter opløfte med Frækhed deres Hydrahoved. J en saadan Tidspunct byder Klogskab, end ikke naar man føler meest Kald dertil, at fremtræde som offentlig Skribent. Der gives jo saa mange andre Maader, hvorpaa De kan gavne Deres Medmenneskeer; hvorfor vil De just vælge den utaknemmeligste, den ubehageligste, ja den farligste, Jeg har seet Skribenter, ja endog berømte Skribenter i deres sidste Leveaar, men af Fattigdom og et spakket Legeme var den Lon de havde hostet for mange Aars Arbeide og Anstrængelse. Det falder iøvrigt af sig selv, at jeg her kun taler om Skribenter er professo. Sog derfor heller at forskaffe Dem grundige Jndsigter i de Forretninger, som det Embede, De vælger Dem, i sin Tid kræver af Dem. Forestil Den en Digter, som kaldes fin Tidsalders Homer af Mennesker, som negtham Brød, og en agtet Embedsmand, der befordrer sin egen og sin Families Lykke, forestil Dem dette billede, ret levende, og det vil aldrig falde dem mere ind, at blive offentlig Skribent - Skal man da, liig Caliphen Omar, lade alle Bøger brænde, Skal alt Skriverie ophøre, vil De maaskee indvende. Dersom det var mueligt, at de gode Skribenter kunne blive enge om, i de første ti Aar at ophøre med at skrive, saa troer jeg, at det maaskee vilde være meget gavnligt. Jordens Store vilde da komme til at føle, hvor dybt hele Nationer kunne synke, naar de mangle Folk, der ved Skrivter kunne befordre deres Cultur. Nu betragter man end- og de største Skribenter som unyttige Skabninger, som Væseneer, hvoraf man, hvad Øieblik det behøves, kan samle hele Regimenter; uden at betænke, at Naturen er meget sparsom i at frembringe sande store Forfattere, og at der fødes tusinde Tordenskjolde mod en eneste Holberg. Deres i. Tryllespeiler. (Fortser, Nu præsenterede der sig en Dansebod, hvor alting var Liv og Glæde. Man dansede og man fang, og det Hele var en sand Barchusfest. Her fandtes Tjenere, Tjenestepiger, Gaardskarle, Haarskjærere, Skrædersvende, Sømænd, Porter og Philosopher. Men ingen af dem i sine daglige Klæder eller Liberie. Alle vare pyntede og havde deres Stadseklæder, paa. Fra Kammerjomfruen indtil Barnepigen, fra Kammertjeneren indtil Rideknægten var Alting her en galla. De fleste Piger vare klædte i deres Frøkens eller Frues Costume, og Silketøiet radstede her som Sølverbække i de nyere Poestesamlinger. Alle Chinas Herligheder, vare her samlede. Silkebaand, Blomsterkrandse, Guldørenringe, Braceleter, blottede Arme og Barme smilede os fra alle Kanter i Møde, og dersom de opsmøgede Arme, som tildeels lignede corinthiske Søiler af violet Marmor, ikke havde røbet Damernes Stand, vilde man ved første Øiekast let kunde forbyttet dem med deres Herskaber. Her herskede den sande Frihed og Lighed. Mangt et Menneske, som var bestemt til at spille en betydelig Rolle paa Verdens Skueplads, feiede her omkring i en Engelske dans med en lille trind Tjenestepige, og mangen er tilkommende Herremand tracterede her en Tjener eller Gaardskarl. Paa en lang Bænk saa en Række af Barchantinder, med Ansigter, der blussede som Jld, og Frækhedens udtrykte billede i deres hele Aasyn og alle deres Stillinger. De, som enten vare trætte af Dansen eller som ikke kunne danse, søgte at erstatte Savnet af denne Glæde i disse hæderlige Damers Selskab. En Apilosop, som havde skreget to tykke Bind om Menneskellægtens Persecribilitet, sad her ved en Bolle Punsch, som han tracterede to af Damerne med, og sang de meest obseene Drikkeviser. Blandt Tilskuernvar der en Vægter, med sin Morgenstjerne Haanden, som egentlig ikke var kommet ha paa Embedsvegne, men blot for at faae den sædvanlige Dram, som Vexten, der betragted ham med samme Øine som Politikerne de Africanske Røverstater, i Almindelighed betal ham som en Tribut Kl. 1. om Natten, for Tilfælde af, at der skulde opkomme nogen Hulumhei, at være allieret med ham. Jeg aget Vink, og Forestillingen forsvandt. Nu præsenterede der sig et lidet Qvistkan mer, hvor der sad en meget lærd Mand, sor arbeidede paa et Værk, der skulde sætte Kron paa hans Udødelighed. Det hele Værelse og opfyldt med Bøger Næsten alle Meublerne i stode af Bøger, og den Stoel, som den læn Mand sad paa, var paa en konstig Maade som mensat af Folianter, Qvarter og Octaver, ha havde en Slaaprok paa, som kun naaede har til Knæerne, og som i Henseende til Couleur havde stor Lighed med en Cameleons. Han Nathue saae ud som graat Marmor, og St. vet bedækkede ham og alt hvad der omgav hos ligesom et Slags Lava, hvori alting aftrykte sig alt hans Lintøi var ligesom marmoreret mo Blæk. Paa Bordet laae der en opstablet Dyn af tilrøgede Manuscripter, hvilke han betrag de som en Helligdom og som hans eneste Rigdor paa Jorden. Ingen Støvekost turde nogens de vanhellige dem med sin Berørelse. Paa Vel gen hang hans hele Garderobe, der bestod af sort Kjole, der var ligesom besaaet med Duun, og to Par sorte Beenklæder, der en Tid lang havde ligget i Sengen, men som nu igjen vare blevne tagne frem igjem, fordi han næste Dag agtede at præsentere en stor Mand sit Skrivt til Gjennemlæsning. Det Værk, han egentlig arbeidede paa, var en philosophisk politisk Afhandlig om Midlerne til at befordre den gode Orden i Staten, fremme dens Flor og forbedre Opdragelsesvæsenet. Han havde, for at faae sit Genies og sin Jndbildningskrafts svære Artillerie samlet, reqvireret en Portion stærk Caffe hos sin Opvartningsvige Denne Ambroffe for nu paa Bordet i en lille Blikkande, og hver Gang han drak en Slurk deraf, strømmede Jde erne ind paa ham, som Franskmændene paa Østerrigerne. Mons, hans store graae Kat, hans udkaarede Yndling og bestandige Staldbroder, sad ved Siden af ham, og saae med en ret alvorlig Mine op til ham. Den syntes ordentlig at beundre ham hver Gang han sprang op af Stolen og raabte: og det var er herlig Jdeel Det stakkels Dyr, der saa trofast vaagede over, at ingen af hans kostbare Manuskripter og Bøger, bleve ødelagte af barbariske, smagløse og illiteraire Muus, havde ikke faaet den hele Dag det mindste at spise. Den lærde Mand var saa ivrigen sysselsat med sit Værk, at han aldeles glemte sin trofaste Mons. (Fortsættes)