Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1777-11-21
Efter den Tid blev jeg behandlet med mindre Strænghed, og jeg gjorde mig Umage for at vise en Slags Taknemmelighed imod min Vogter, for derved at bevæge ham til at behandle mig endnu bedre. Det smigrede hans Forfængelighed, at jeg lystrede ham, og for at vise saavel sin Dristighed, som ogsaa Virkningen af hans Tugt, saa vovede han sig til at caressere mig i Nærværelse af dem, som Nysgierrighed forsamlede omkring mig. Der opstod saaledes et Slags Venskab imellem os, og jeg fornam noget af den Velvillighed hos mig, som ieg i Begyndelsen kun havde stillet mig an at have. Det hændte sig en Dag, at en Tiger, som for kort Tid siden var bleven fanget, brød ind i mit Fængel, medens min Vogter gav mig at æde; den anfaldt ham, og havde vist nok revet ham i Stykker, dersom jeg ikke strax havde grebet den i Halsen og kastet den omkuld; Slaven dræbte den paa Stedet med sin Dolk, og vendte sig til mig, for at caressere sin Befrier, men sprang tilbage med Bestyrtelse, i det han saae, at jeg ikke meere var et Udyr, men var bleven forvandlet til en Hund. Jeg mærkede selv den Forandring, som var gaaet for sig hos mig, og jeg undløb af mit Fængsel. Jeg ansaae denne Forvandling som en Belønning for min Troskab, og ieg havde maaskee aldrig været saa lykkelig, som i det første Øieblik af min Befrielse. Jeg betragtede, at jeg som Hund ikke alene havde faaet min Frihed igien, men var ogsaa sikker paa at beholde den; jeg blev ikke meere mistænkt for saadanne Egenskaber, der gjorde mig uskikket til Sælskab; jeg havde nogle svage Træk hos mig af de menneskelige Dyder, som man ikke finder hos andre Umælende, og jeg smigrede mig derover med at blive meere almindeligen afholdt. Men min Glæde blev snart forstyrret ved Erindringen af den Værdighed, som ieg var nedfalden fra, og hvorfra ieg endnu var uendeligen langt borte. Jmidlertid hævede ieg mit Hierte fuldt af Taknemmelighed imod den høiere Magt, der havde indsat mig i Naturens Cirkel igien; som Umælende var jeg meere følelsesfuld over denne Formildelse i min Straf, end jeg som Konge var over det høieste Maal af Ære og Lykke, der var mig tilbuden; og hvo er det, som ikke ved Modgang haver lært at sætte rigtig Priis paa Himmelens Gunsts=Beviisninger. Saasnart denne Sinds Forvirring hos mig var forbi, fandt jeg en heftig Forlængsel hos mig efter at besee Værelserne i mit Serail igien. Jeg løb til den Ende bagefter en Emir, som ieg vidste var en Ven af Alibeg, og han lod mig komme ind med sig. Personerne og Stedet, den Erindring, som alt dette bragte tilbage hos mig om mit forrige Levnet, Sammenligning imellem hvad jeg havde været, og hvad jeg nu var, smertede mig og gjorde mig forvirret. Jeg kom ned i Haugen uden at nogen blev mig var, og jeg lagde mig ned under et Mandeltræe, for at overlade mig til Forestillinger, som jeg ikke vilde miste, i hvor sørgelige de end vare. Jeg havde ikkun været der nogle faae Øieblik, førende den lille Hund, hvilken ieg strax kiendte igien at være den hvilken ieg havde stødt til med Foden, da den tog venlig imod mig ved min Tilbagekomst af Jagten, kom og lagde sig ned ved mine Fødder. Mit Hierte var bleven mildt, og jeg kunde ikke afholde mig fra at sige hos mig selv. Kan du vel kiende mig igien under denne fremmede Skikkelse, Skulde din Troskab imod din Herre da vel være " uforanderlig, Skulde du vel beholde for mig endnu, da jeg er afskaaren fra Menneskers Sælskab, den Hengivenhed, som jeg gjorde saa lidet af, og som jeg saa slet be" lønnede, Denne Urets Forglemmelse, og dette bestandige Venskab, høre de vel en Stand til, der er ringere, eller høiere end Menniskeligheden. Disse Betragtninger hindrede mig ikke i at begegne den med lige Venlighed, som den lod see imod mig. Alibeg kom i det samme ned i Haven, og da hand saae mig, befalede han, at man skulde bære Omsorg for mig. Jeg fik i Seraillet snart at høre, at det Legeme, som man holdt for mit, var bleven fundet dødt i mit Kammer, og at Folkets eensstemmige Stemmer havde ophøiet Alibeg i mit Sted. Men jeg kunde intet erfare om Selima, hvis Værelse ieg fandt at være indtaget af en anden, og ieg søgte efter hende forgieves paa det heele Slot. Urolighed bemægtigede sig mig, ethvert Sted syntes mig ubeleiligt, Lyst til at løbe fik Overhaand; jeg rente en Eftermiddag udaf Haven, og da jeg havde løbet til Midnat, kastede jeg mig ned under et Figentræe og faldt i Søvn. Da jeg vaagnede blev jeg med Forundring en Marmor Muur var, som syntes at naae op til Himmelen, og hvis Porte vare besatte med tusinde Sindbilleder i dreven Arbeide, som forestillede al Slags Vellyst. Over Porten læstes denne Jnscription indgraven med forgyldte Bogstaver: Jnden for denne Ringmuur nydes en Friehed uden . Skranker, og en fuldkommen Lyksalighed; her er Naturen ikke undertrykt ved Religionens Tyrannie, og Vellyst er ikke udelukt herfra af nogen barsk Dyd: ihvo du er, saa er Porten aaben for dine Ønsker, gak ind og vær lyksalig. Saasnart ieg havde læst denne Jnscription, blev mit Hierte oprørt af det sødeste Haab; men den Lyst ieg havde til at gaae ind, blev tilbageholdt ved den Overveielse, at jeg havde mistet den Skikkelse, i hvilken alene ieg kunde nyde Menneskers Vellyst. Jmidlertid fik min Begierlighed og min Nysgierrighed Overhaand; Porten aabnede sig derpaa, og lukte sig strax til igien. Mine Øren bleve i dette nye Opholdsted ligesaa meget overvældede af Skrig af en ryggesløs Glæde, som mine Øine af det bedrøvelige Syn, som dens Følger sædvanligen give. Fortrædelighed lod sig see i ethvert Aasyn, som eller skielnedes efter de Carahterer, som de bar Stempel, efter. Rasende Heftighed, Drukkenskab, Utugt havde efterladt deres Jndtryk paa forskiellige Ansigter; Plyndren og Mord, Lystigheder og Allarm opfyldte alle Gader og alle Huuse paa dette Sted. Som det var umueligt, at reg kunde komme ud igien, saa gik jeg frem med Frygtagtighed og Varsomhed, forestillende mig, at jeg ikke bedre kunde sætte mig i Sikkerhed for Overfald, end ved at søge at unddrage mig fra at blive bemærket af disse Ulyksalige, hvis Tilbøielighed til det Onde ikke holdtes tilbage af nogen Lov, og jeg saae omsider, men alt for sildig, at det er at befordre Lyksalighed, naar man straffer Laster. Dagen gik til Ende, og for at tilbringe Natten i desto større Sikkerhed, forlod ieg den offentlige Gade, og da jeg blev et Huus var, der var omgiven med en Grav, svømmede jeg didover og udvalgte en Vraae i Gaarden til mit Sikkerheds Sted. Jeg hørte der Allarm af Dands og Musik, men efter en kort Stilstand blev jeg skrækket ved rasende Trudslers Ord, som med et brøde frem, og ved Skrig, som gav tilkiende, at der var Forfærdelse og Fare paa Færde. Vinduet paa Spise=Salen blev aabnet med en Hast, og man kastede ud derigiennem et Stykke af Vildt, som faldt ned for mine Fødder. Eftersom ieg intet havde ædt siden jeg forlod Sexillet, ansaae jeg Am ne Hændelse som en Lykke, og efterat jeg havde gjort mig til Gode med dette uforventede Maaltid lagde jeg mig ned igien for at vente paa Morgenen, uden enten at frygte, eller at haabe noget. Jmidlertid komme kort derpaa adskillige Personer ud af Salen med Lys, og syntes at ville gjerne have fundet det udkastede Stykke Kiød igien. Men som de ikke fandt det, og i det samme bleve mig var, sluttede de, at jeg havde ædt det. De toge derfor fat paa mig og bragte mig ind i Huuset, og som jeg ikke kunde vide nogen Grund til, hvorfor der skulde vederfares mig Had eller Godhed, saa var jeg ikke i Stand til at giette hvordant Udfald denne Tildragelse vilde faae. Det varede dog ikke længe, inden ieg fik min Tvivl opløste, thi jeg forstod snart af deres Tale, som stode omkring mig, at man formodede, at jeg havde ædt Forgift, der havde været bestemt for en anden, og at jeg blev holdt fast, paa det at Virkningen, kunde bekræfte eller tilintetgiøre Mistanken. Saasom man ikke troede at Forgiften kunde virke strax, blev ieg indsluttet alene i et Kammer, hvor Aarsagen og Udfaldet af mit Fangenskab foruroligede mig med de skrækkomste Bevægelser af Angest og Banghed.