Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-01-14
Sir Gamen, som under denne forunderlige Allarm igjen havde samlet sine Kræfter, kastede nu et modigt Øiekast omkring sig; hans skrækkelige Selskabsbroder var forsvunden, og Maanen, der nu skinnede klart paa Porten overbeviste ham snart om, at enhver Flugt af den Vei var umulig. Vinden sukkede gjennem Elmetræerne; den forskrækkede Ugle lod sin disharmoniske Stemme, høre fra Grenene, og et svagt blinkende Lys glimtede gjennem et Skydehul, nær ved Taget paa det store Taarn. Sir Gamen traade indi Fangetaarnet, efter forløbigen at have samlet alt sit Mod og beredt sig paa at gaae alting imøde med koldt Bod. Han holdt sit Sværd foran sig, thi det var mørkt, og begyndte ombyggelig at søge rundt omkring, i Haab om, enten at opdage en Aabning, som kunde fore til Forværelset og Trappen, eller for at kunne hævne sig paa den, der havde narret ham herhid. Alt var nu stille som Døden. Da han gik over : Gulvet, hørtes en dump huul Lyd, der kom nedenfra, og bragte ham til at frygte for at falde, ned i en eller anden skrækkelig Vælving, som han aldrig ville være i Stand til at finde ud af igjen. J denne Stilling, bange for at gjøre et eneste Trin fremad, hørte han en Lyd, som om mange Folk hviskede sammen, han bøiede sig fremad og lyttede med spændt Opmærksomhed, og da den synes at være nær ved, besluttede han at følge den; han gjorde saa; men faldt strax ned igjennem det raadne Gulv, medens paa samme Tid en skrallende Latter synes gjentagne Gange at udbryde, af ethvert Gemak i Slottet. Sir Gamen reiste sig med stor Besværlighed, og meget bedøvet af Faldet, endskjøndt heldigviis det Sted, hvor han faldt, var bedækket med en Deel blød og fugtig Jord, som gav efter for hans Legeme. Han befandt sig nu i en stor, rummelig Vælving, bygget paa den gothiske Maade i Buer og baaren af otte svære Piller, fra hvis Sider Fugrigheden faldt ned i kolde, tunge Draaber. Maanen skinnede i sin fulde Klarhed gjennem tre Vinduer med Jernstænger for, der endskjøndt rustede i af Alderdommen, vare stærke nok til at modstaae, Sir Gawens Bestræbelser, som efter at have forsøgt paa at brække dem, saae sig omkring efter sit Sværd, der i Faldet var kommen ud af Haanden paa ham, og i det han søgte paa Jorden efter det, fik han fat paa og drog fremde endnu friske Been af et uhyre Skelet, som endnu vare fittagtige og fugtige, han foer tilbage af Skræk, en kold Vind foer hæftig giennem det Øverste af Vælvingen og en masivJerndør, knirkede paa sine Hængsler, aabnede sig langsomt og viste Sir Gawens speidende: Øie, en sønderbrudt Trappe, paa hvis Trin et blaat og svagt Lys, af og til viste sig, lig Lynilden en Sommeraften. Skrækket tilbage ved visse rædsomme Undere, følte Sir Gamen, til Trods for hans Bestemhed, en kold og dødningsagtig Gysen gjennemtrænge hans hele Væsen, han knælede ned og bad med Inderlighed til den Magt, uden hvis Bud intet hænder, og følte sig roligere og meere fattet, og begyndte igjen at søge efter sit Sværd, da just en Straale af Maanen faldt paa Klingen og gjengav det til sin Eier. Sir Gamen der havde nu igjen erholdt sin sædvanlige Styrke og Bestemthed, holdt en Monolog, med sig selv og da han ikke saae nogen anden Udvei til at komme bort, besluttede han at trodse alle Farer, endnu engang efter at have anbefalet sig i Guds Varetægt, begyndte han at stige op af Trappen. Lyset glimtede endnu foran ham og satte ham i Stand til at klattre op ad de Deele der vare itubrækkede eller forfaldne, han var saaledes kommen et betydeligt Stykke fremad, stigende, som han formodede op af Trappen til Fangetaarnet, da pludselig et gjennemtrængende og rædsomt Skrig hørtes fra den øvre Deel af samme, Noget trængte hæftig nedad, og greb ham med rasende Styrke. For et Øieblik stod han ubevægelig, kold som Jis, og følte sig ført tilbage af et eller andet uimodstaaeligt Væsen, men just som han igjen var nær ved Hvælvingen, kom et Spøgelse af en saa skrækkelig Skikkelse, ham i Møde, at han, ved at anstrænge enhver Muskel, reev sig løs og undgik dets dødelige Haandgreb, Jerndøren slog til efter ham med et Tordenslag og en dyb, huul Stønnen lød neden fra. Jkke snarere havde Døren lukket sig, end hylende Skrig og Toner, der næsten var i Stand til at iisne enhver Draabe Blod, steeg op fra Hvælvingen, ligesom om en Hob Helvedes Furier med deres løse Kjeder, slog dem rasende sammen og hylede til Allarmen. Sir Gamen stod, som forstenet af Skræk og en stærkere Frygt trængte ind i hans Hjerte og forjagede enhver Tanke fra hans Siel, han stirrede vildt, hans lange Lokker. reiste sig paa Hovedet og en Hjerteklappen var ved at overvælde ham. Allarmen ophørte slutteligen, Sir Gamen samlede igjen nogen Styrke som han strax gjorde Brug af til at drage sig noget længere bort fra Jernporten, og naaede snart den Høide han før havde havt paa Trappen, der endte sig i et langt Galerie. Lyset som hidindtil havde glimtet uophørligt, forsvandt nu, og han blev efterladt i næsten fuldkommen Mørke, undtagen Maanen der nu og da kastede nogle faa kolde Straaler, gjennem de sønderbrækkede Skridehuller og forhøiede det Skrækkelige i Scenen. Han frygtede at gaae fremad og saae frygtsomt, tilbage, at en eller anden hylende Fiende skulle igjen styrte ham ned i Hvælvingen. Skrækken naglede ham til Stedet, Vindens melankolske Susen lød gjennem Slots Gemakkerne, og da han lyttede, syntes han at høre Jernporten knage paa sine Hængsler; han giøs af Skræk, Sveden i stod i store Draaber paa hans Pande, hans Knæer rystede, og han trængte fremad med fortvivlet Mod; pludselig vendte han sig om et Hjørne af Galleriet og saae en brændende Fakkel udbrede et svagt Lys gjennem en snæver, mørk Gang. Sir Gamen nærmede sig Lyset, det kom fra et rummeligt Værelse, hvis Slag døre stode vidt aabne, han traade ind, et lille Voxlys brændte i en svær Sølv=Lysestage og stor paa et Bord i Midten af Værelset, men gav kun en saa ubetydelig Oplysning, at en Deel deraf var indhyllet i Mørke, og en anden Deel kun mat oplyst af en svag Lysning, der strømmede gjennem et stort Vindue, som var bedækket med tykt Veddende. En Lænnestoel, sønderbrudt og gna det af Tidens Tand, var sat tæt ved Bordet, og Levningerne af en frisk Jld, var endnu synlig paa Jernristen. Panelet af sort Eeg, havde før været behængt med Taxetserie og flere Levninger, deraf, hang endnu nær ved Jldstedet, de havde været malede med meget levende Farver; megen Forgylding, som endnu var synlig paa Rammen over Kaminen og flere hensmuldrede Rudera af prægtige Rammer og Malerier, bare et uimodsigeligt Vidnesbyrd om Stedets fordoms Storhed. Sir Gamen lukkede Faldedørene, tog Fakkelen og var i Færd med at tage Værelset i nærmere Øiesyn, da en dyb, huul Stønnen, fra den mørke Ende af Værelset bragte hans Blod til at iisne, i det samme lød det, som om noget faldt ned af tung Vægt og gav Gjenlyd i Værelset. Sir Gamen satte Voxlyset igjen paa Bordet, og Flammen bevægede sig hid og did, saaf undertiden hævende og flammede undertiden vildt i Veiret, og da den sidste matte Lysning døde bort, saae han en Skikkelse af et eller andet skrækkeligt Væsen svæve foran ham, og atter hørtes en rædsom Stønnen fra det dybe Mørke i Værelset. Sir Gamen stod for nogen Tid ubevægelig, sluttelig samlede han sin hele Styrke og nærmede sig med hans Sværd udstrakt mod den mørkeste Deel af Værelset; øieblikkelig brød en blaae svovelagtig Straaleglands frem, og en lemlæstet menneskelig Skabning, fordreiet i Døds krampen og enhver Nærve sammentrukken af Convulsioner, dens Skjæg og Haar stivt og sammenklæbet med Blod, dens Mund aaben og dens Øine, stikkende frem af deres Marmorleie, stode stivt fæstede paa Sir Gamen, hvis Hjerte no aldrig havde slaaet mere, havde ikke en Hvæsen, som af tusinde Diævle, lydelig og rædsomt op opvakt ham fra denne gyselige Scene; han foer tilbage, opløftede et vildt Skrig, hans Hjerne var gandske forvirret og uden at vide hvor hen, randt han ud gjennem Faldedørene. Mørket spredte nu igjen sit dunke Slor omkring den ulykkelige Sir Gaa men og han skyndte sig gjennem den snævre Gang med svage og usikkre Trin. Hans Forstand var rystet og overvældet ved Synet af den sidste skrækkende Stene, kunde han ikke samle noget; men vandrede som i en Drøm; en forvirret Blanding af rædsomme Jdeer afløste uden Sammenhæng hinanden i hans Siel. Sluttelig vendte hans Hukommelse tildage, men blot for ved Tanken om hans Stilling at forfærde ham endnu mere. Det Gyselige bag ham, og det i Hvælvingen nedenunder stod endnu levende for han Øine, og som en Mand, Helvedes Aander have berøvet Moder, stod han bleeg, skjælvende og stirrende vildt hen i for sig. Alt var nu stille og mørkt og han besluttede paa dette Sted, at oppebie Dagens Ankomst, men faa Minutter vare forløbne, da Jerndøren knagede paa sine Hængsler saa det gav Gjenlyd i Slotsruinerne. Sir Gammen var nær ved at besvime ved denne Lyd, som hørte nogen Tid op, tiltog atter, og endelig opløste sig i gjennemtrængende og sørgelige Skrig; alting var igjen stille, og paa nye lød den samme frygtelige Allarm, og opfyldte hans Sjæl med Angest. Medens hans Sind var saaledes oprørt af Frygt og Skræk, saaes et svagt Lys bag ham, og hurtige og tunge Trin overbeviste Si Gamen om, at der var noget, som forfulgte ham; angrebet af hæftig Skræk, foer han, uden at vide hvordan, ned af Trapperne, han naaede Hvælvingen og dens Porte svingende paa sine Hængsler, løb som hans Dødsdom. En mørk, stinkende Røg, opfyldte Hvælvingen, i Midten, af samme reiste sig en svag, hævende Flamme. Sir Gamen nærmede sig og saae et dødt Legem ligge udstrakt over den med Halsen; Fedtet dryp vede af det, og Jlden flammede gjennem Hvælningen og oplyste en Hoben rædsomme og spøgelsesagtige Ansigtstræk, som nu bleve synlige gjen lem Røgen. Sir Gamen med den fortvivlede Tapperhed af en Mand, som seer Ødelæggelse for sig, trængte rasende fremad, et almindeligt Skrig brød ud; og Legemet faldt i Jlden, som nu blussede op med dobbelt Klarhed, viste ham heele og holden hans bjævelske Veiviserindes skrækkelige Skikkelse, forvandlet til en Diævel, hendes Insigt var blegt som Døden, hendes Øine løde vidt aabne, døde og fæstede paa ham; et skrækkelige Grin viste sig paa hendes Ansigt, hendes Læber sorte og halv forraadnede, vare trukne tilbage og viste en Rad sorteblaae Tænder; hendes Haar stod opreist paa Hovedet og var af en blegrød Couleur. Sir Gamen følte hans Blod iisne inden i sig, hans Lemmer bleve ubevægelige; - hendes Ansigt blev større og større og nærmede sig ham mere og mere; slutteligen faldt han besvimet om. Langsom slog Livsgnisten i Sir Gawens Barm, Hjertet følte neppe dens Virkekraft, paa hans blege Pande sad en kold Sved og gjentagne Krampetrækninger rystede hans Lemmer, men slutteligen vendte Varmen tilbage og gav hans hele Væsen nogen Kraft, Livsgeisten udbredte sig mere og meere overalt hos ham, en vis Mathed udbredte sig over hans hele Væsen, og da han aabnede sine Øine, svævede hverken Dødens billeder, eller Hexerie for ham, men en bild, behagelig, fød og rolig, maanelys Sommernat smillede ham imøde. Henrykt ved denne pludselige og uventede Forandring, stod Sir Gamen sagte op; over hans Hoved kneisede en stor og majestætisk Eeg, ved hvis Fod han formodede et eller andet medlidende Væsen, havde lagt ham. Glæde og Taknemlighed opfyldte hans Hjerte og da han traade ud af Træets store Skygge, frembragt ved de kjempestore Grene, laae en deilig romantisk Dal, hvorigjennem en klar og dyb Aae slyngede sig, udbredt, for hans Øie. Han spadserede hen til Bredden af Vandet, Maanen udbredte sin Sølvglands paa Overfladen, og dens Banker, vare besaaede med Urter og Blomster, der udaandede en Vellugt, sødere end alle Orientens Røgelser. Paa den ene Side var Jorden bedækket med det stærkfarvede, grønne og dunbløde Græs, der udstrakte sig i en betydelig Strækning til Grændserne af en stor Skov, som bøiede sig i en Rundeel og slutteligen endte ved Dalen; paa den anden Side, hvilede afbrudte og klipperige Masser, bedækket med Moos, i hvis Klyfter stode store, tykke og greenrige Træer, hvis Rødder, vædede ved det raslende Vandfald, hang bare og løsrevne fra deres gjevne Leie. Sir Gaven forglemte, i denne deilige Dal alle hans forrige Lidelser, overgav sig ganske til det Jndtryk, som Nysgierrighed og Under gjorde paa ham, og besluttede at undersøge Stedet ved at følge Aaens Bøininger. Neppe havde han fattet denne Idee, da den meest henrykkende Musik opfyldte Luften, undertiden synes den at flyde langs Dalen og undertiden at stiæle sig langs Overfladen af Vandet, imellemstunder synes dens sidste Toner at døe hen i Skoven og atter igjen i en blid Harmonie melodisk at blande sig i Vindens Susen. Fæstet til Stedet af Forundring: vovede Sir Gamen neppe at aande, enhver Sands, undtagen Hørelsen, synes at være sløvet, og da de sidste Toner hendøde, sprang han op, begjerlig efter at vide hvorfra disse meere end menneskelige Melodier kom; men intet var at see den fulde og klare Maane skinnede med usædvanlig Glands, de hvide Klipper glimrede i dens Straaler, og fuld af Haab, fulgte han Aaens Krumninger, som ledte til den trangeste Deel af Dalen, og vedblev dens Løb gjennem Skoven. Sir Gamen traade ind af en jevn, men trang: Jrregang, og endskjøndt de Gangstier, der gi ud fra den, vare saa talrige, at man ikke vidste hvilken man skulle give Fortrinet, ei heller vedvarede nogen Fodstie længe, saa saaes dog ved enhver Omdreining noget, der kunde more, noget, der kunde opmuntre til Undersøgelse. Træernes Skjønhed, mellem hvilke Maaneskinnet dannede tusen.