Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-12-28
De Grunde, hvormed Forfatteren af det, som sidst angaaende denne Gjenstand i Skilderiet har været indrykket vil anbefale Forslaget, til at forandre vor Landboelovgivning som omtalt, gaae i det Væsentlige ud paa, at Eieren, som den, af hvem egentlige Grundforbedringer paa Bønder gaardenes Jorder alene kan ventes, burde opmuntres til at foretage sig slige Forbedringer ved den rimelige Udsigt, at kunne vinde noget derved, hvilken Udsigt det nu gieldende Fæste system for største Delen betager ham, men som derimod vilde aabnes ham ved Tilladelse til at borforpagte sine Bøndergaarde paa kortere eller længere Tid, ligesom og, at naar Parterne i saa Henseende kunde gjøre hvad de fandt for godt, da det efter Tid, Sted og Omstændigheder Naturligste, Nyttigste og Bedste af sig selv vilde fremstaae, og Staten da i det Hele vilde vinde Friheds nimodsigelig skiønne Frugter, slumrende Kræfters fuldkomneste Udvikling. Hvad den første Grund angaaer, da lader den sig jo rigtig nok bedre høre end denne, at en Fæster ikke kunde have Lyst til at anvende noget paa sin Gaards Forbedring. Thi naar dette skal gjøres gjeldende som Grund til at anbefale Bøndergaardes Bortforpagtning paa visse Aar, istedet for Fæste paa Livstid, da leder det umiddelbar til den paradore Paastand, at en Fæster, i den Forviisning, at have sin Gaard paa Livstid, skulde finde et Motiv til at drive den paa en slet og skjødesløs Maade; hvilken Mening jeg i Øvrigt ingenlunde tillægger Vedkommende, skjøndt jeg anseer den som det Absurdum, deres Raisonnement leder til. Det er saa ofte Tilfældet, at man ikke vil vedkjende sig det, der ved rigtige Slutninger uddrages som følge af det, man statuerer; men denne Jnconsequents er da tillige et temmelig sikkert Beviis for, at man er vildfarende. Alle Skildringer af Fæsterens Ulyst til at foretage sig noget til sin Gaards Forbedring, vare de end ikke saa overdrevne, som baade Erfaringen og Sagens Natur lærer de virkeligen ere, saa vare de dog kun da paa deres rette Sted, naar Talen var om at indføre Arvefæste eller Eiendom istedetfor det nu brugelige Gaardfæste; men naar man istedetfor dette sidste vil anbefale Bøndergaardes Bortforpagtning paa visse Aar, da er de tilvisse saare forkeert anbragte; thi hvad Forbedringer en Gaard bruger, med Vished at beholde sin Gaard i Livstid, og med Udsigt til at disse efter hans Død mueligen endnu kunde komme hans Kone og Børn tilgode, ikke har Lyst og Mod at begynde paa, dem vil han dog ufeilbarligen som Forpagter paa visse Aar endnu langt mindre begynde paa, hvad som i hiin Stilling ikke kunde betale sig for ham at gjøre, vil tilvisse endnu langt mindre kunne det i denne. Dette synes mig saa indlysende, saa man næsten maae finde det ubegribeligt, hvorledes de, der med saa megen Varme anbefale Forpagtning istedetfor Fæste, ville bruge saadanne Grunde til at understøtte deres Forslag med. Paa disse Grundes Utilstrækkelighed skal det da formodentligen raades Bod af dem, man henter fra den større Opmuntring, Eieren har at foretage Forbedringer med sine Bøndergaarde, naar han kan bortforpagte dem paa visse Aar, istedetfor at bortfæste dem paa Livstid, og som sagt er det især disse Grunde, Jndsenderen har søgt at gjøre gieldende til Fordeel for sine Ønsker i Henseende til den tidkomtalte Forandring i vor Landboelovgivning. Det vil derfor ikke være af Veien nøiere at prøve dem. Skal der foretages virkelige Grundforbedringer med Bøndergaarde af disses Eier, da kan saadant kun skee paa en af to Maader. Enten maa Eieren, efterhaanden som de blive fæsteledige, selv modtage dem og drive dem i et større eller mindre Antal Aar, for i denne Tid at iværksætte de Forbedringer, der maatte findes tjenlige, og siden bortforpagte de forbedrede og vel istandsatte Gaarde til en i Forhold derefter forhøiet aarlig Afgivt, eller ogsaa maa Eieren paalægge Gaardbrugeren, at udføre de derhen hørende Arbeider, imod at erholde den dertil nødvendige Understøttelse af Eieren, eller i det mindste dog at nyde en billig Eftergivelse i sin aarlige Afgivt, hvilken sidste da igjen maatte stige i samme Forhold, som de Forbedringer der blev gjort, Tid efter anden kunde komme Brugeren tilgode. Jmod hiint Første, nemlig at Eieren selv modtog fæsteledige Gaarde til Jstandsættelse og Forbedring, vilde der fra Statsoeconomiens Side nok kunne gjøres adskillige ikke uvigtige Jndvendinger. For det Første maatte hiint Princip, som Regjeringen hidtil, og vist af meget vise Aarsager, har fulgt, og som den ved Forordningen af 9de Febr. 1820 har tilkjendegivet fremdeles at ville følge, nemlig, at det Bøndergods, som findes i vort Land, bør føde det størst muelige Antal Familier af Bondestanden - dette Princip maatte da gandske frafaldes, ligesom overalt i hver Henseende den ansøgte Tilladelse at bortforpagte Bøndergaarde, aldeles ikke kan forenes med samme. Godseierne kunde da, under Paaskud at ville gjøre Forbedringer ved deres Bøndergaarde, lade være at fæste eller forpagte dem bort, og saaledes vilde Staten for et større eller mindre Antal Aar tabe det Bidrag til dens indvortes Styrke og Velstand, disse Gaarde vilde yde, dersom det Antal af Bondefamilier, de kunde ernære, virkeligen levede paa samme. For det Andet var det vel endda meget tvivlsomt, om Staten, ved denne Opoffrelse vandt noget, eller om den ikke meget mere end nu i anden Henseende vilde tabe, nemlig ved en formindsket Production af de Gaarde, den saaledes lod Eieren selv drive.