Den Vest-Sjællandske Avis, 1823-12-20
Fra det Øieblik af, at Skanderbeg var kommen i Besiddelse af sit Fyrstendømme begyndte denne beundringsværdige Kamp imellem hans ringe Magt og den Tyrkiske Overmagt, som afgiver et af de største Beviser, som Historien har at fremstille, paa hvilken Kraft der er nedlagt i Menneskenaturen og hvad et enkelt Menneske formaaer at udrette i denne Verden. Tyrkernes Magt var ikke dengang desorganiseret. og svækket, som den nu er; den stod dengang i sin fulde Flor og Ungdomskraft; Sultanerne vare ikke dengang, som nu, opdragne i Seraillet, men i Leieren, og een af de største Sultaner, Amurath, den anden, saa paa Thronen; saasnart han erfarede Skanderbegs Opstand og at han havde nedsablet de Tyrkiske Tropper i Albanien og bemægtiget sig alle Fæstninger der, saa afsendte han Aly Pascha imod ham med en stor Armee; men han blev strax slaget med et Tab af 20,000 Mand. Amurath, som var truet af et farligt Angreb af Polen og Ungarn, maatte udsætte sin Hævn indtil han efter den store Seier over de Christne ved Varna i Aaret 1444 havde faaet frie Hænder; dog da denne havde kostet ham mange Folk saa søgte han ved en formanende Skrivelse at formaae Skanderbeg til Underkastelse; men da han fik et trodsende Svar derpaa, faae han sig dog nødt til paa nye at gribe til Vaaben imod ham. En nye Tyrkisk Feldtherre ved Navn Mustapha skulde nu prøve sin Lykke mod ham; men det gik ham ikke bedre end hans Forgiænger. Skanderbeg overfaldt og slog hans Tropper og tilintetgjorte kort efter hinanden to Tyrkiske Krigshære. Amurath indsaae nu sin Fiendes Farlighed, og besluttede selv at drage til Feldts mod ham; han trak derfor en stor Armee sammen og begav sig paa Marschen med den. Skanderbeg lod sig ikke forskrække, omsværmede den Tyrkiske Krigshær og tilføiede den al muelig Skade; en Tyrkisk Anfører Feribassa udfordrede ham til Tvekamp; men Skanderbeg fældede ham med et Sabelhug; imidlertid lykkedes det dog Amurath at erobre ved Forræderie den Epirotiske Fæstning Sfetigrad; men da Krigen havde allerede kostet Sultanen mange Mennesker, saa begav han sig selv tilbage til Adrianopel, efter, som det angives, at have tabt 30000 Mand i dette Feldtog. Efter Sultanens Afmarsch foretog Skanderbeg sig at erobre sin tabte Fæstning igien; dette bevægede Amurath til paa nye at rykke ind i Albanien med en endnu større Armee; han beleirede nu Skanderbegs Hovedstad Croja Tyrkerne løbe Storm paa den; men bleve slagne tilbage og mistede 8000 Mand; hans Armee leed paa forskiellige Punkter, store Tab, uagtet Sultanen var rykket ind i Albanien med 60000 Mand Cavallerie og 40000 Janitscherer, saae han sig dog tilsidst nødsaget til at trække sig tilbage; han var gammel og døde kort efter sin Tilbagekomst til Adrianopel; man foregiver at Bekymringen over disse Vanheld, som fordunklede hans forrige Leveaars store krigerigske Hæder, forkortede hans Liv. Amurath var død; og hans Søn Mahomed den anden, en ikke mindre stor Krigshelt end han selv, Constantinopels Erobrer, besteeg Thronen efter ham; han havde allerede som Thronarving lært at kiende Vanskeligheden ved at bekæmpe en Holt som Skanderbeg og tilbød ham derfor Fred og at han maatte beholde sit Arveland imod at betale Porten en aarlig Tribut; Skanderbeg afslog det med Haan Sultanen afsendte derpaa to Armeer imod ham. Hamza eller Amesa med 12000 Mand og Debreas med en ikke mindre stærk Hær; Skanderbeg laae i et Baghold og overfaldt den første Armee om Natten. Amesa tabte 7000 Mann og blev selv gjort til Fange; Debreas dræbte han med egen Haand- og hans Armee leed et Tab af 4000 Mand. Da disse Armeer havde havt en saa uheldig Skjebne, saa bestak Sultanen Skanderbegs Underfeldtherre, Moses til at forraade ham; denne formaaede ham til at indgaae et Forbund med Kong Alphons i Neapel og understøttet af Jtalienske Hielpetropper at beleire Belgrad, Foretagendet havde et uheldigt Udfald; en af hans Chefer lod sig overrumple af den Tyrkiske Pascha Sebeligs; de Christne tabte 5000 Mand og Skanderbeg maatte opgive sin Plan; der fortælles om ham, at Blodet, flød ud af hans Læber, naar han blev heftig opbragt, og at dette mødte ham dennegang. Moses som var bleven hiemme; men ikke faae sig istand til at tilveiebringe en Opstand imod ham, var imidlertid flygtet til Constantinopel, hvor Sultanen betroede ham Commanden over en Armee paa 15000 Mand; det kom nu til et blodigt Slag; en Tyrk stødte Skanderbeg med sin Landse baglænds om paa Hesten; Tyrkerne udbrøde i Glædeskrig; men han reiste sig og fældede Tyrken med et Sabelhug; Armeen tog nu Flugten, Moses gik atter over til Skanderbegs Partie og denne var høimodig nok til at tilgive ham. En lignende Historie passerede kort derefter: Hans Brodersøn Amesa lod sig ligeledes overtale til et Forræderie imod ham; med en Tyrkisk Armee paa 50000 Mand brød han ind i Albanien; Skanderbeg lod som han tog Flugten; men overfaldt ham pludselig; 30000 Tyrker faldt i Slaget og Amesa blev selv fanget; ogsaa ham var Helton stormodig nok til at tilgive. Da Mahomed indsaae at der ikke lod sig udrette noget med Vaabenmagt imod denne uovervindelige Kriger, saa beqvemmede han sig for en Tid til at slutte Fred med ham; denne Fredstid anvendte Skanderbeg paa at hielpe en naturlig Søn af sin afdøde Ven Konge Alphonfus af Neapel imod Hertugen af Anjou; Muratori har berigtiget de Efterretninger man har om dette Feldtog, hvori det Albanesiske Rytterie kom til Jtalien og fik der Leilighed til at aflægge Prøver paa sin Tapperhed. Krigen brød snart ud igien imellem Mahomed den anden og Skanderbeg; men tre store Tyrkiske Armeer bleve i kort Tid efter hinanden aldeles ødelagte. Mahomed sluttede derpaa atter Fred med ham; men nu var Skanderbeg uforsigtig nok til at beyde den. Pave Pius den anden (den lærde Æneas Sylvius) havde et Korstog ifinde mod Tyrkerne, og tilskrev Skanderbeg et Been, hvori han lovede ham Understøttelse af de Christelige Magter og Overcommanden over den allierede Armee; Mahomed frygtede for denne Plan og søgte ved det Gode at afholde Skanderbeg fra at begynde Krigen; men han faldt pludselig ind i de Tyrkiske Stater; Mahomed sendte en Armee mod ham; men Skanderbeg overfaldt den, dræbte 10000 Mand og giorde Anføreren til Fange. Jmidlertid døde Pius den anden; Planen med Tyrkerne blev opgiven af de Christelige Magter og de lode Skanderbeg i Stikken. Mahomed sendte derpaa en overmaade tapper Feldtherre imod ham ved Navn Ballebanus Bade ra, som selv var en født Epiroter, og som var den første Kriger, som havde besteget Constantinopels Mure, med denne Hærfører førte Skanderbeg en gruelig Kamp og leverede ham den ene blodige Bataille efter den anden; især udviiste han i Slaget ved Sfetigrad en saadan personlig Tapperhed; at saavel hans eget Folk, som hans Fiender betragtede ham som et Vibunder, og hans Handlinger som mere end menneskelige; midt i Slaget blev han udfordret af en Tyrkisk Stridsmand ved Navn Solimann, men da han blev strax hugget ned, saa blev heele den Tyrkiske Armee overfaldet af en panisk Skræk og tog Flugten. Mahomed den anden besluttede nu at anstrænge sig af sin yderste Kone for dog endelig at faae Bugt med dette overordentlige Menneske, og rykkede ind i Albanien med 200,000 Mand, erobrede nogle Epirotiske Fæstninger og beleirede Croja selv; men som forsvarede sig yderst tappert. Skanderbeg kom imidlertid i en sand Nød, han begav sig til Rom for at bede Pave Paul den anden om Understøttelse; af ham fik han ingen; men Venetianerne og nogle Jtalienske Fyrster forsynede ham med Hielpetropper, nu ilede han tilbage for at undsætte sin Residencestad; det lykkedes ham; den Tyrkiske Feldtherre blev dræbt i et Udfald og Mahomed trak sig tilbage til sine Stater. Aaret derpaa 1466 (efter Cantemir i 1467) blev Skanderbeg overfaldet af en Feber og døde i sit Alders 63 Aar; midt under sin Sygdom fik han Efterretning om et nyt Jndbrud af Tyrkerne, han vilde springe op af sin Seng og gribe til sine Vaaben; men faldt tilbage af Afmagt; han døde i den Venetianske Stad Lissa, hvorhen han, som nogle sige, havde begivet sig for at underhandle med Venetianerne; men efter andres Meening fordi han ikke længere kunde modstaae Tyrkernes Overmagt. Hans Søn Johannes succederede ham vel i Regieringen; men han laae strax under for Tyrkernes Angreb, han nedsatte sig i Kongeriget Neapel, blev en Jtaliensk Hertug, og Marchest de St. Angelo, som faldt i Slaget ved Pavia, var den sidste af hans Slægt; mange Albanesere udvandrede til Calabrien og have der bevaret deres Forfædres Sprog og Sæder. Saaledes døde denne Stridshelt straaedød, og, som man siger, uden nogentid at have været saaret, som ifald han havde levet i den hedenske Oldtid var bleven sat iblandt Herverne og ved Siden af Hercules, thi Hercules kunde ikke have udrettet større Gierninger. Vi have hørt hvad Holberg dømte om ham, og Sir Villiam Temple har i sit Forsøg om Hervismen rangeret ham iblandt de 7 største Feldtherrer paa Jorden, som ikke have baaret en Krone. Han ødelagte 20 Tyrkiske Armeer, næsten alle langt talrigere end hans egen, fældede enhver Kiæmper, som vovede at udfordre ham og skal med egen Haand have dræbt 2000 Mennesker; han besad en overordentlig Legemskraft og alle forfærdedes over de rædsomme Slag, naar han huggede omkring sig; uagtet denne uhyre Tapperhed og Frygtelighed i Krigen var han blidst sin daglige Omgang, høimodig mod dem, som havde fornærmet, tarvelig og streng i sine Sæder og ivrig i sin Religion. De vilde Janitscharer betragtede ham med en saadan overtroisk Forbanselse, at da Tyrkerne efter hans Død erobrede Croja, saa aabnede de hans Grav og bare hans Been paa sig i Armbaand som Amuletter hvortil deres Overtroe satte en Tillid. Han er bleven dadlet fordi han indlod sig i et Foretagende, som var alt for voveligt og fortvivlet; men vi ville ligesaalidet dadle ham, som vi ville dadle Grækerne nu for at de have reist sig for at forsvare deres Religion og deres Fædreland uden at bekymre sig om Portens Overmagt og Politikens Misbilligelse.