Aalborg Stiftstidende, 1835-11-01
Torsdagen den 12te November gik jeg - som jeg gjør ikke saa sjeldent - hen at besøge min Cousine. Med Pels paa og Hatten i Haanden kom hun dennegang svævende mig imøde, fortalte mig, efter et særdeles venligt Godaften, at der skulde være Brylblup i Rundekirke, og bad mig følge sig derhen. Nu, man siger ikke nei til en Spadseretour med en smuk Pige i det hyggelige, mystiskeromantiske MagistratsAdaglys, altsaa, uagtet jeg vel vidste, at min vendte Coathings Frakke kun vilde afgive et maadeligt Lo mod den kolde Østenvind, vi gik. Efter nogle ubetydelige Omveie naaede vi Kirken, fandt den brillant, oplyst, og en temmelig stor Masse af velklædte Mennesker - meest Damer - tæt sammentrængt udenfor dens eneste ikke laasede Dør. Vi stødte paa nogler Bekjendte, og, medens disse fortalte os, at man nok ikke maatte komme ind, og at man for et Øieblik siden havde seet ildevarslende Stokke svinges, og hørt, enkelte - formodentlig ildesmagende - Slag falde, hævede sig en Stentorstemme midt i Flokken, som bød Folk at gaae tilside: min Cousine klyngede sig, ængstelig op til mig, og jeg velsignede i mit Hjertet den ellers vist sjeldent velsignede Politibetjent, thi, at det var en saadan, der raabte, røbede uimodsigeligt Stemmens Commandoklang, der endogsaa syntes at være kunstmæssig uddannet. Jmidlertid, vi vare ikke komne for at staae og fryse i Landemærket, vil - det vil da især sige min Cousine - maatte og skulde ind; hun kjendte jo godt Bruden, hun havde jo flere Gange været paa Bal med hende, hun maatte nødvendigt see Brudekjolens Facon - der formodentlig var bestemt til første Conversationsgienstand næste Aften hos Justitsraadens -, hun maatte endelig høre Talen - dog vel især de rørende Ord: saa ere J da forenede a. &c. - Enhver seer da, at det vilde være en mageløs Dorskhed af mig, hvis jeg ikke gjorde Alt for at skaffe os Entre, og en himmelskrigende Uretfærdighed, hvis man nægtede os denne. Efterat altsaa den kjære Pige nogenlunde havdes forvundet den Angst, hvori den rædselsvangre Røst, havde sat hende, trængte vi os frem med stor Møie, hun i qvælende Frygt for, at den nye, lyserøde Silkehat skulde modtage et skæmmende Tryk af de brede Rygge og svulmende Barme, mellem hvilke vil langsomt bevægede os, og jeg i en ikke mindre foruroligende Angst for, med mine plumpe Vandsstøvlers ublidt at komme til at berøre de tætplantede, smaask nydelige Snørestøvler. Endelig naaede vi da dens kampraabvældige" rødkjolede Mand, der, ikke høi, men drøi, med sit Legems Fylde dækkede Kirkedøren. Jeg bad ham i beskedne, bønlige Udtryk vise os dens Tjeneste, at aabne denne, men forgiæves; med en noget mindre barsk Stemme erklærede han, at hans paa ingen Maade kunde lade Nogen komme ind, som ikke havde Billet. Billet" raabte min Cousine, Billet, tænkte jeg; er en Brudevielse da etSlags theatralsk Forestilling, til hvilken man udsælger - eller maaske dog kun uddeler - Billetter, Hm, nye Moder!" Manden forblev døv for smigrende Bønner og ivrige Fornuftforestillinger, han fordrede kun Billet, og da vi ingen havde, ikke kunden have anet sligt, maatte vi trække os tilbage. Hvad var der nu at gjøre. Vente noget af Tiden, Oppebie Brudeparrets Ankomst? Det var koldt, bitterlig koldt, men imidlertid, Nødvendigheden for at vi maatte overvære Høitideligheden var saa stor, saa tindlysende, og for min Cousine saa opvarmende, at vi besluttede os dertil. Endelig kom de med Længsel Forventede, og nu, haabede man da, skulde den et misundelige Dør aabnes for Folket. Men det skeete Et ligesaalidt her, som det rimeligviis vil skee i Roeskilde; den var og blev lukket. Man mumlede, klagede over Frosten, frygtede Forkjølelse, undrede sig over de nye opfundne billetter, endelig begyndte et uroligt Hoved at snakke halv høit om Aristocratisme i det Smaa og andet mere, der, hvis det havde fundet Gjenklang i hans Tilhøreres Hjerter, muligt kunde have bevirket et lille Oprør, men de gode Damer, vare ingen Amazoner, det lod ikke til, de havde Lyst til at spille en Rolle i en Revolution. Fortvivlet over den dog maaske derved opstaaede større Trykken og Trængen forsikkrede den tykke Mand, med en klang og gehaltfuld Omfang stedse retograderende Stemme at det ikke stod i hans Magt at lade Folk komme ind; det repliceredes, at han hellere maatte sige, at det ikke stod i hans Magt at holde os ude, og virkelig lykkedes det endelig ved Nogles - formodentlig Demagogers - Anstrængelse at faae Døren presset op og den tykke Mand sammen, saa at den lille Hob af de forrest staaende slap ind; men derved blev det, vi, som stode længere tilbage, maatte blive ude. Vi ventede atter en Stund med meer end christelig Taalmodighed, medens Lysekronens Blinken og Orgelets Toner ret ligesom syntes at spotte os i vor flaue Situation. Men Døren var og blev lukket og Veiret var og blev hundekold; endelig trippede min Cousines smaa Fødder, og med en sagte Stemme, hvori den kun med Møie tilkjæmpede Resignation afprægede sig, foreslog hun, at vi skulde gaae hjem: jeg adløb naturligviis med Fornøielse. Hvor høie Forventninger havde vi ikke, hver paa sin Maade, gjort os om denne Tours Fornøielse og hvor totalt vare de ikke blevne skuffede, men det er endda ikke alt hvad jeg har billetterne at takke for. Da jeg i Formiddags mødte for at spørge til hendes Befindende, fandt jeg hende stærkt forkjølet og tilmed hyderligt fortvivlet, thi tænk, paa Søndag skulde hun have været til Geburtsdagsgilde, skulde have dandset sac. og jeg da med, kan jeg troe. Først vilde hun paadutte mig, at det var min Skyld, jeg havde forført hende til at gaae med; men da jeg ydmygst frabad mig den Ære, blev vi enige om, at det var Billetterne, vor fælleds Vrede burde gjælde. Da forden lykkelig Tanke mig igjennem Hovedet; Kbhvnsposten, tænkte jeg, er en Ven af Offentlighed, offentlige Stænderforhandlinger, offentlige Finantser, altsaa vel ogsaa af offentlige Brudevielser, den maa vi betroe vor Sorg, den vil skaffe os at vide, om man saaledes uden videre har Lov til at narre og forkjole Folk, og det oven kjøbet med Politiets Hjælp. Altsaa, jeg beder dig, kjære Kjøbenhavnspost, om ikke for min, dog for min Cousines Skyld, at forelægge Sagkyndige følgende Spørgsmaal. Er dernoget Lovsted, som hjemler private Folk Ret til veden Brudevielse at udelukke af en offentlig Kirke hvem de ville, naar der ikke er Grund til at befrygte, at Kirken vilde overfyldes eller nogen Uorden opstaae, Er det ikke befalet i Loven, at Brudevielser skulle ordentligviis skee i Kirken, og ere de altsaa ikke, naar de foregaae der, offentlige ligesom enhver andens kirkelig Handling? Eller er det maaske et af Adelens nu halvforglemte Prærogativer, at kunnen lukke Guds Huus for Publicum, naar deres Høivelbaarenheder nedlade sig til at benytte det: Herom ønskes Oplysning af en Lovkyndig, thi, at der dog maa være nogen Lovhjemmel herfor, synes rimeligt deraf, at Politiet i ovenomtalte Tilfælde bevogtede Kirken, og man skulde jo da ikke troe, at dette lod sig bruge til aldeles ulovlige Handlinger.