Adresseavis for Børn, 1781-02-07
Til Dieppe i Frankerig ankom nylig et Skib, da der blæsde en sterk Storm, og det stod Fare for at blive kastet af Bølgerne imod en af Landpynterne og slaaes i Stykker. Det Avis Det var allerede Aften, og Natten, som nærmede sig, gjorde den skrækkelige Tilstand, som de ti paa Skibet værende Personer befandt sig i, endnu fælere for dem. En Lots forsøgde adskillige gange at løbe ud, for at bringe Skibet i Havnen, om det var muligt; men forgjeves, Stormen var saa sterk, at han maatte vende tilbage igjen, og man havde allerede opgivet alt Haab til disse Ulykkeliges Rædning. Men pludselig sprang en ædelmodig Mand frem, som besluttede at vove sit Liv, for at frelse deres, som han ikke kjendte. Hans Navn er Boussard; og hans Stand, – Kun en fattig Lots, Da han saae, at Skibet blev af Stormen kastet paa Grund, og han hørde de Ulykkeliges Jammerskrig, saa bandt han et Toug om Livet paa sig, og gjorde den anden Ende deraf fast ved sit Hoved, sleed sig derpaa løs fra sin Kone og Børn, som med grædende Taarer vilde holde ham tilbage, og svømmede ud igjennem de skummende Bølger, for at bringe dette Toug til Skibet. Han kom og lykkelig dertil; men i det Øyeblik han vilde løse Touget af Hovedet, blev han kastet tilbage igjen til Strandbredden af en stor Bølge. Han lod sig ved dette ulykkelige Forsøg, dog ikke afskrække, men igientog det endnu fem gange, omendskjønt hvergang forgjeves. Han vovede sig dog paa ny ud i Vandet, og var endelig saa lykkelig, at han kom til Skibet, og fik kastet Touget op til dem. Ved Hielp af samme bleve sex Matroser lykkeligen trakte op paa Stranden, og een, som var forud falden i Vandet, fik han under Armen, og bragde ligeledes til Lands. Endnu var der en tilbage, som havde bundet sig fast paa Skibet, fordi han var syg, og havde ikke Kræfter nok, at lade sig trække i Land med Touget. Boussard samlede sine sidste Kræfter, sleed sig atter løs fra Sine, som med Magt vilde holde ham tilbage, og svømmede nok engang for Børn. ud til Skibet, for at rædde denne. Det lykkedes ham, og han havde nu den søde Glæde, at see otte Mennesker paa Landet, hvilke næst Gud havde ham at takke for deres Liv. To vare druknete, hvis Liig man fandt den følgende Dag. – Saadan Medlidenhed i det menneskelige Hjerte og Ømhed over Andres, som endog ere fremmede, fortjener vor Høyagtelse, og bliver en Ære for Menneskeligheden. Bien og Duen. En Fabel. En Bie faldt engang i en Brønd. Det arme Kree arbeydede af alle Kræfter for igjen at komme op, men forgjeves. Det traf sig saa lykkeligt, at en medlidende Due blev dens Nød vaer, den tog i en Hast en Green af Træet, som stod ved Siden af Brønden, kastede den ned til Bien, og dermed ræddede den. Et Øyeblik derefter havde en Jæger, som fik Øye paa Duen, stillet sig bag en Busk, og sigtede med sin Bøsse efter dette godhiertige Creatur. Dette saae bien, og i en Hast fløy den hen paa Jægerens Haand og stak ham, saa at han af Smerte rystede med Armen. Duen, som hørde denne Raslen, forskrækkedes og fløy i en Hast bort. - Jngen finder lettere Hielp i Nøden, end den, som selv med Fornøyelse antager sig de Nødlidende. Og hvem vilde desuden ikke med Glæde gjøre det. Til Morgenen. Du Morgensoel velkommen hid, Velkommen unge Dag Fra Skoven straaler du saa blid, Jeg seer dig med Behag. Her blinker du i Kjeret ned; J Duggen paa hvert Blad. Med dig ny Fryd – ny Munterhed, Til mig nedkomme lad