Politivennen, 1802-01-01
Om Forbud og Straffe imod privat Almisse. Da vort Fattigvæsens Jndretninger ere sildidigere end adskillige tydske Stæders, og altsaa tildeels en Efterlignelse deraf, saa vil det maaskee ansees passende nok her at indføre hvad Professor Nieman, Udgiver af Blatter fir Policey und Kultur, i 10 Stykke for 1801 har skrevet imod et Middel man senere i Altona, Hamburg og flere Seder anvender imod Betleri, det nemlig, under Straf at forbyde privat Almisses Uddelelse. "J Hamborg udkom den 1 Juli d. A. et Mandat der iblandt andet siger: alle Stadens Borgere og Indvaanere bliver det paa ny indskærpet ikke at give Almisse til nogen Betler i Staden eller paa Landet, saa at den der herefter giver en Betler eller anden Fattig noget enten paa Gaden, for Husdøren, ud af Vinduet, paa Spadseregange, eller paa Landevejen skal for hver Gang han saaledes handler, betale 5 Rirdaler Straf, halv til Angiveren og halv til Fattigkasseng. "J Altona udgav Politiet samme Dag en Plakat, hvori det blandt andet heder: det bliver ogsaa paa ny indskærpet alle Jndvaanere ingen Almisse eller anden Gave at meddele nogen indenbyes eller fremme. 3 ti ler eller Haandværkssvend, under en Straf af 4 Rdlr., hvoraf Halvdelen tilfalder Angiveren, om det endog var Betleren selv. MMange flere Fattigvæsens-Lovgivninger, f. Ex. den franske Code de Police af 24 Vendimiaire Aar 2., den Vuiriburgiske Forordning af 1787, den Schverinske af 1788 og den Oldenborgiske af 1789 sætter ligeledes Almissegiveren meer eller mindre under Straf". "Jeg betvivler", siger Hr. Nieman, først sligt et Forbuds Nødvendighed. Det forstaaer sig, at jeg engang for alle forudsætter et velordnet Fattigvæsen, den eneste Retfærdiggjørelse for ethvert i Henseende til de Fattige anbragt Tvangsmiddel, og at jeg dernæst antager at et aarvaagent Politi haves. Naar det første opsøger og forsørger enhver Trængende, saa at ingen kan føre grundet Klage; naar det tillige holder Publikum i fortvarende Bekiendtskab med Anstalterne; bekjendtgjør deres Understøttelse i sin hele Vide, og nævner alle Almissesamlere; opfordrer idelig til at opgive enhver hemmelig Trængende; anvender enhver Gave punktlig efter Giverens Hensigt, hvis ellers denne ikke strider mod rigtige Grundsætninger, med et Ord opfylder alle Betingelser for et godt Fattigvæsen; - naar Politiet holder Landevejene rene eller hvor disse ligge uden for dets Kreds dog paapasser i det mindste alle Grændser og Tilgange, Herberger og Gader, og straffer alle Paagrebne, med Friheds Tab og med Tvangsarbejd: saa har alt Betleri og al Almissegiven Ende af sig selv. De sjældne Untagelser, der endda kunde findes, ere kun uundgaaelige Ufuldkommenheder ved menneskelige Jndretninger. Den Ulykkelige som endog et opmærksomt Fattigvæsen maatte kunne forbigaae; den Undseelige, der søger at undvige det, lad dem hemmelig modtage en nødtørftig Almisse; Lediggængeren, der engang undgaaer Politiets Øje, vil dog en anden Gang træffes. Og vilde man saavel fra Fattigvæsenets som fra Politiets Side endnu gjøre mere, for endog at forebygge hine Undtagelser, saa lad Bestyrelsen for de Fattiges Pleje fra Tid til anden give offentlige Forestillinger imod ubetænksom Almissegiven, afmale de slemme Følger deraf, og igjentage den Opfordring at man vil opgive den de værdige Trængende, der endnu maatte være uhjulpne; saa lad Politiet opfordre til at angive alle paatrængende, for det Almindeliges Sikkerhed farlige, Mennesker, og lade det i øvrigt ikke mangle paa Aarvaagenhed. Og i Sandhed hvor alt dette iagttages der vil Almissegiveriet, ved de Givendes bedre Jndsigt og de Trængendes Frygt, af sig selv forsvindev. Dersom denne min Tvivl om Nødven, digheden af slig en forbydende Lov er rigtig, saa behøvedes maaske ikke at anføre flere Betænkeligheder; thi det er en vigtig Sandhed, og som de største Lovgivere have erkjendt, at unødvendige Love ere for Statslegemet det samme som unødvendige Lægemidler for det fysiske Legeme. Med Forbuddets Undværlighed var da ogsaa dets Ugavnlighed ja maaske dets Skadelighed bevist. Jmidlertid tillade man mig dog at anføre min anden Betænkelighed om Forbuddets formente Gavnlighed. jeg betvivler denne Gavnlighed, først fordi den strider mod den almindelige Mening om den Rettighed man har til at raade over sil - en Mening, der vel ofte yttres paa uret Tid og Sted, hvis urigtige Anvendelse man ved offentlige Undervisninger bør forebygge, men som dog enhver Lovgiver der mener det vel med Samfundets indvortes Tilfredshed og med den offentlige Ro, nu meer end nogensinde bør skaane. Men var han endog ligegyldig for denne Lovgivningens højere Jnteresse, saa kan han dog vel ikke være det for en Anstalts Jnteresse, hvis Hovedkilden stedse vil beroe paa frivillige Gaver". (Fortsættelsen følger.)