Aalborg Stiftstidende, 1836-09-08
Den 16de Juli kom et ungt Menneske, der efter hans Klædedragt at dømme, befandt sig i maadelige Omstændigheder, til Gjæstgiverstedet Stadt Lauenborg her i Staden. Han udgav sig for en Seminarist Petersen fra Joenstrup, der vilde opholde sig her i Ferien. Han tildrog sig ingen Opmærksomhed, hvortil hans temmelig eenfoldige Udseende og tilbageholdende Væsen heller ikke egnede sig. Da blev han borte et Par Dage, uden at have klareret for sig, men kom derpaa igjen, kjørende i en Drosche, iført nye Klæder, medbringende en lille Kuffert. Mere endnu end denne Forvandling frapperede en vis Urolighed, der paa eengang havde bemægtiget sig hans Væsen, og som ikke tillod ham at holde sig stille flere Minuter paa eet Sted, ei engang ved Middagsbordet, hvor han saaledes flere Gange forlod sit Sæde. Han gjorde sig reisefærdig, og var meget splendid med Drikkepenge til Opvarterne. Førend han gik ombord paa Dampskibet anmodede han en Reisende, som han havde gjort Bekjendtskab med paa Gjæstgiverstedet, og som skulde reise til Lübeck nogle Dage efter, om at medbringe til ham der en lille, temmelig tung Kasse, samt at besørge for ham paa Posthuset et Pengebrev til Nyborg og modtage Postcontoirets Qvittering derfor. Lübeckeren indleverede selv Pengebrevet paa Postcontoiret, men da det var forseglet, kunde han ikke faae Qvittering for Pengene, med mindre Brevet blev aabnet og Beløbet eftertalt. Da det havde været Aff. magtpaaliggende at faae Qvittering, ansaae Overbringeren sig berettiget til at lade Brevet aabne for at faae Pengene talte. Ved Aabningen paa faldt det, at Brevet var underskrevet Worm, medens Qvitteringen forlangtes paa Navnet Petersen, og man bemærkede, at Brevet var stillet til den underskrevne Worms Fader. Disse Omstændigheder, i Forening med den Uro, den Bortreiste havde viist, vakte hos Lübeckeren Mistanke om, at der laae en Hemmelighed skjult bag det Hele, og at den maaske kunde staae i Forbindelse med en eller anden Forbrydelse. Han lod saavel Kassen som Brevet overlevere til Politiet; Kassen befandtes at indeholde rede Penge, for Størstedelen i Guldmynter. Politier skrev strax til Hamborg og Lübeck. Man havde endnu ingen Anelse om hvorfra disse Penge skrev sig. Først to Dage efter, den 1ste Aug., skeete Opdagelsen af Tønders Mord og Raner af hans Penge. Den 2den Aug. blev Worm anholdt i Lübeck. Den 10de ankom han tilbage hertil med Dampskibet. J de strax efter optagne Forhører har Forbryderen tilstaaet Følgende: Han havde faaet Adgang til Tønder ved at søge Underviisning i det franske Sprog. En Aften havde han forledet T. til at spise en Butterdeigs=Kage, hvori han i Svedske-Saucen, havde blandet noget Opium for derved at faae ham dysset i Søvn, og faae Leilighed til at stiæle hans Penge. De sadde hver ved sin Side af et lille fiirkantet Bord. Fra det Øieblik, af at T. havde faaet Opiumet, spyttede han næsten uophørligt og drak af en paa Bordet staaende Krukke med Vand, hvorved han, ved at borttage noget Papir, kom til at vise et Stykke tyndt Reeb, 2 Alen langt, som T. brugte til at sammenbinde sine Skrifter med. J dette Øieblik opstod Tanken hos W. om at dræbe T., da han saae, at Opiumet ingen Virkning gjorde, og han maatte have hans Penge, han greb derfor Rebet i mens T. vendte sig, og beholdt det mellem begge sine Hænder, saaledes, at der var omtrent 1 Alens Mellemrum. T. dreiede sig atter og for at spytte, og kom saaledes til at vende Ryggen mod W. Denne sprang nu op og kastede Rebet og hans Hals, der, som bekjendt, altid var bar, holdt Rebet fast om Halsen, trak ham op fra Stolen, saaledes at T. tabte Ballan, cen. T. raabte to Gange Ordet Tyver og greb efter Bordet, hvilket gav Morderen saameget større Magt over ham. Vægten af T. Legeme var imidlertid saa svær, at W. ikke, som han først havde ifinde, kunde løfte ham op paa Skulderen og derved qvæle ham; T. trak ham derimod til Jorden med sig, saaledes, at han kom til at hvile paa det ene Knæ. Han knyt tede nu med al sin Magt Rebet sammen i en Knude om Tis Hals. Fra dette Øieblik af rørte T. sig ikke meere. W. tog nu Tæppet af Sengen, knyttede det om Tis Hoved fra Jssen, til Hagen, og forsøgte at faae Enden af Tæppet ind imellem Rebet og Halsen, men da det ikke lod sig gjøre, da Rebet var saa tæt snøret om Halsen, tog han, efterat have taget Nøglerne. som T. bar i Sidelommen af sin Frakke, Rebet af Halsen, og hørte i dette Øieblik T. udstønne en Lyd, som den der opstaaer naar man sammentrykker en oppustet Blære. Han skjulte derpaa Tes Ansigt, da han ikke kunde udholde at see dets vrede og barske Træk, og aabnede Pengekisten, hvoraf han udtog Obligationer, Medailler og Penge, paa tre Guldmynter nær, som han i Skyndingen ikke fik med, forlod derpaa Værelset og hængte Hængelaasen for Døren som sædvanligt. - Fra dette Øieblik leed W. af en bestandig Uro, som efter Bekjendelsen er bleven afløst af en frygtelig Anger, der har angrebet hans Nervesystem saaledes, at han i hele den sidste Uge har været angrebet af voldsomme Krampetilfælde, der have gjort ethvert Forhør umuligt. Der er engang bleven forsøgt paa at forhøre ham paa Gierningstedet, men Krampetilfældene, der angrebe ham udenfor Døren til Tis Værelse, gjorde det nødvendigt at lade ham føre tilbage. Retten har derfor ladet optage et nøiagtigt Kort over Værelset; og W. har ogsaa paa dette forklaret Alt hvorledes det er gaaet tii. W. er 22 Aar, har hos sine Forældre nydt en god Opdragelse, var i 6 Aar paa en Onkels Contoir, kom derefter til Kbhvn., men kunde ingen Condition faae, besluttede derpaa at gaae til Jylland for at tage Seminarist-Exammen, var allerede afseilet med en Skipper, men maatte vende om igjen for Modvind, tilsatte derpaa de Penge han havde, blev Underofficeer, har Attest fra sin Compagnichef som et stille og roligt Menneske af melancolsk Temperament, fik Afsked fra denne Stilling, paa Faderens Forbøn, sank fra nu af i stedse dybere Gjæld og Elendighed, der bragte ham sluttelig til at begaae Mordet paa T. - J sin Levnetsbeskrivelse havde T. yttret, som sit høieste Ønske, at døe stille og ubemærket; men Folks Omtale, hvorfor han saa ofte havde været Gienstand, og for hvilken han i sit hele Liv havde viist en uindskrænket Ringeagt, synes ligesom til Straf ikke at have villet slippe ham efter Døden. (Kbhvst.)