Aarhuus Stifts-Tidende, 1844-03-09
Blandinger. Paa aaben Gade, ved høilys Dag, i et af Roms meest befærdede Qvarterer, har nys tildraget sig en Begivenhed, der er ligesaa tragisk som characteristisk for de italienske Tilstande i Aaret 1844. Medens Noblessens brillante Eqvipager rullede forbi, kom en Dame, bleg og vaklende, ud fra det engelske Apothek. Den Ulykkelige var, to Minutter tidligere, bleven haardt saaret ved Døren af næste Huus. Morderen var hendes Elsker; han havde stødt hende Dolken i Brystet ligge til Fæstet og ladet den sidde i Vunden. Men den Saarede var ikke øieblikkeligen segnet til Jorden; hun var, søgende Hjælp og Redning, flygtet ind i Apotheket. Blodet strømte ud af Saaret; tale kunde hun ikke meere, men hun pegede paa Grebet af Dolken, som sad i hendes Bryst. Nu har det romerske Sundhedspoliti, under Fængsels- og Pengestraf, forbudet Apothekerne, at de paa ingen Maade, under ingen Betingelse og under intet Paaskud, maa befatte sig med medicinsk og chirurgisk Praxis. Eieren af det engelske Apothek afviste altsaa den Døende med den bemærkning, at hun skulde forføie sig til Hospitalet, eller til den nærmeste Læge; dog gav han hende det gode Raad, at hun skulde skynde sig. Videre gik hans Menneskelighed ikke. Den Ulykkelige vilde virkeligen begive sig paa den Vei, Apothekeren i Døren viste hende til Hospitalet, men Kraften svigtede hende og fem Skridt fra Huset sank hun om paa Gaden. En gammel Mand, som hørte til den fattigere Borgerklasse, saae hende synke, og løb ind i Apotheket, for at hente en Stol til hende. Understøttet af nogle Forbigaaende, løftede han den Døende op fra Jorden, satte hende paa Stolen, og holdt ved hendes Hoved, thi hun aandede endnu. Han raabte om Hjælp, og bad, at En vilde hente en Læge. Jmidlertid voxte Skaren af Nysgjerrige, og Eqvipagerne vedbleve at rulle forbi til Villa Borghese. Da Blodet ophørte at flyde, blev Kredsen om Liget tættere. Den Myrdede var ung og smuk, hendes Hoved, som den gamle Mand endnu stedse holdt i sine Hænder, var den fuldendte Typus af en Romerinde; hendes rige, sorte Haar faldt i Fletninger ned paa de halvt blottede Skuldre; af de fine, ædle, af Smerten slet ikke fordreiede Ansigtstræk talte en næsten overmenneskelig Hengivelse. Hun syntes at have affundet sig lettere med Livet, end man havde skullet vente. Efter den elegante Fod, den lille, hvide Haand og den ædle Væxt at slutte, hørte hun til de høiere Stænder, hvilket dog modsagdes af hendes vel propre, men ingenlunde kostbare Dragt. Hvo kunde den Ubekjendte være? Tilskuerne, hvis Tal forøgedes med hvert Minut, fordybede sig i allehaande Gisninger, blandt hvilke den fandt meest Tiltro, at hun var en fornem Dame, som, i een eller anden Hensigt, havde forklædt sig saaledes. Medens Sagen saaledes blev forhandle paa det meest levende, og den gamle Mand, som endnu stedse holdt den Dødes skjønne Hoved i Veiret, blev bestormet med Spørgsmaal, som han ikke kund besvare, traadte en Mand til, reiste sig paa Tæerne, for at kunne see den Ulykkelige i Ansigtet, og sagde "Jeg sagde hende det nok, men Tosen vilde ikke høre!" Alles Øine vendte sig mod den Talende, der nu ga sig tilkiende, som den Myrdedes Mand. Nu opklaredes snart det Gaadefulde. Manden hørte til hinBanditer, som det romerske Politi ikke kan faae fa paa, og med hvilke Regjeringen, naar de ere kjede af Haandværket, affinder sig paa den Maade, at den tilgiver dem deres Forbrydelser og udbetaler dem en Pension, for at de ikke skulle plyndre og myrde mere men lade sig bruge som Spioner mod deres fordums Kammerater. Under sit Banditlig havde denne Mand bortført en ung Pige af en agtet Familie og ægter hende. Men efter Lidenskabens første Ruus fand den Forblindede en raa, haardhjertet Tyran, som hun foragtede fra det Øieblik, han, fra Røverhøvedsmand, havde fornedret sig til Spion. Den ulykkelige unge Kone faldt nu i en ung Neapolitaners Garn. Dette Forhold fortrød hun kort efter; hun gav sin Mand den Forsikkring, at hun vilde bryde med Neapolitaneren, og virkeligen sagde hun, i den næste Sammenkomst, til Denne, at hun bluedes ved sit Feiltrin og at hun nu sagde ham Farvel for evigt. Han svarte kun med et koldt: "Vi træffes nærmere! Eftermiddagen efter stødte han hende, ved høilys Dag, sin Dolk i Brystet. Manden sluttede med den Bemærkning: han kjendte Neapolitaneren for godt til at vente Andet af ham, og han havde ogsaa forudsagt sin Kone, at det vilde tage denne Ende. Hendes blodige Endeligt havde derfor slet ikke overrasket ham.