Aarhuus Stifts-Tidende, 1835-09-18
Vore Historiographer ere hidtil ikke beskyldte for Vildfarelser, naar de stundom i Malversationen udhæve Kilden til Fædrelandets traurigste Periode Fra denne gamle Sygehidleder man Aarsagen til den Sløvhed og Modløshed, der skal gjøre os saa ukjendelige fra vore tappre og muntre Forfædre. Hedenoldet viser os Love, der ere givne med saa skarpopfattet Klogskab, at vi maatte ønske dem adopterede af vore Dages regierende Viisdom. Allerede i det 13de Aarhundrede var Slethed i Embedsførelsen en fremspringende Gjenstand for Folkets Klager; Hakon Magnussen var det givet at aspæle en Grændse for denne sørgelige Kræft, der voldsom griber ind i Borgerfreden, forstyrrer Familiers Lykke, og vækker Mistro og Mistillid til Regjeringen. J sin Forordning af 16de Juni 1308 bød han: "at alle Embedsmænd, Laugmænd og Amtmænd aarlig skulde gjøre Regnskab for alle deres Handlinger til to Afordnede, som Kongen udsendte i Rigets tre Parter, hvor han ikke selv kunde komme, samt at de engang aarlig skulde sende deres Skrivter til ham med deres afsagte Domme &c." Da slog Gjenfødelsestimen for Frihedsaanden; medens den gjerrige, overmodige, egenraadige, pligtforglemmende Betient, Hykleren, og Voldsmanden skjælvede ved den kgl. Commissairs Ankomst, opglødedes Folket af Mod og Fædrelandskjærlighed, og nu gjenspirede den undersaatlige Tillid til Regjeringen, der saa sikkert kaster Glands over Kongemagten. Man kan ikke være Ven af det elskte Danmark uden inderlig at ønske vort Old velsignet med ligesaa glimrende Resultater. Vi stode længe i Formynderskab; smillede end Friheden os imøde, saa nedrullede dog Silyphus's Steen - og vore Skuldre bøiedes atter af den Vægt, vi ønskede lettet. Vor berømte allernaadigste Konge, vor gode Skytsengel, har ved Stænderloven ladet en ny Sol straale over Danmarks Hoved. J det vi tilønske den Lykke og Varighed i sit Løb, kunne vi ei andet end glæde os ved vor Konges ædle Villie til at vække Frihedsfølelsen hos sit slumrende Folk og til at brede Liv overden Almeenaand, der kun i dunkle Spor afmærkede sig hos Nationen. Vi kunne ei andet end glæde og over, at Virke iveren betvinger Slapheden i vore Foretagender, at vi begynde at afslibe vore forrustne Vaaben og vende dem mod Misbrugen af Astræas's Navn, at vi gjennembryde det uværdige Skillerum, som fremmed Myndighed og vor egen Servilitet, opførte imellem Menneske og Menneske, og at Frimodigheden, ei bæver tilbage for den angrebne Vældes forhen saa skrækkende Blik. Tiden vil maaskee komme, da Uretfærdighedens Magtsprog skal hendøe paa Tungen og vore administrative Ujævnheder skulle vorde afglattede. Men, for at vorde fri maa man være fast, det vil sige: fast i Villien til at søge det Sande og Gode og til at betæmpe det Onde; vi udsætte os ellers for et sørgeligt Tilbagefald. Vi maa ei forestille os, at den Frihed, hvorpaa Fornuften saalænge har skreget, er en Assignation paa roligere Dage; de, der tale Menneskelighedens Sag, have kun liden Roe. Her et Beviis i det Mindre. Ligesom vi fra andre Kanter have seet Urigtigheder i nogle Bestyrelsesgrene udmalede, saaledes saae vi nylig Hr. Apotheker Dahlerup optræde mod Fattigvæsenet i Thisted. End er Commissionen ikke renset. Man har, som det synes, invita Minerva hvæsset Pen imod Hr. Dahlerup; han har ved sin Opfordring viist, at han ikke frygter Sagens retmæssige Undersøgelse; han har sat en følgeværdig Kraft imod de Sider, hvorfra man har søgt at bestride ham; i Løsrivelsen fra den tidligere Tvang vover han maaskee dog ikke Lidet. Man forlade mig en Opgave. Kunde Thisted Skolecommission modtage de Didriksen, ske Gaver i Penge, faste Eiendomme og andre Effecter, uden at opfylde en eneste af de Betingelser, hvortil Gaven var knyttet, uden i 15 Aar at aflægge noget lovligt Regnskab enten for Capital eller Renter, og uden at være pligtig til, efter Testamentets Bestemmelse at udbregle Donationer til de retmæssige Arvinger; kunde den, tvertimod Testators Villie, raade over det Holsiske Legat, med mangfoldige Aars Renter, uden i fjerneste Maade at efterkomme Testamentets klare Puncter, hvilke særegne Forrettigheder kan da vel ikke ogsaa Thisteds Byes Fattigcommission have vidst at underlægge sin Magt? Sandheden skylder den høistagtbare Hr. Provst Hertel den Erindring, at Misbrugen af hine Legater ligger udenfor hans Embedstid her i Amtet. Farligheden aabner os sit Svælg ved Oppositioner imod det Offentlige; men Fornuften, Frimodigheden og Sandheden skulle beskiærme os, thi Landsherren vil kun hvad der er Ret. Retfærdigheden har ei kunne forbigaae, ogsaa at inddrage Autoriteternes Vildfarelser under den nationale Krafts Udviklings love. Vi ere altsaa berettigede til at angribe Misbrugene og til at søge dem hævede. Men nytte vore Bestræbelser, Hvilken Vei skulle vi betræde for at naae vort Maal, Dette er det store Spørgsmaal, vi ønske tilfredsstillende besvaret. Lader os forudsætte, at vi have opdaget betydelige Localfeil i Forvaltningen; vi gjøre med skyldig Ærbødighed Vedkommende Forestillinger og disse Feil; de rette dem ikke; vi give dem i de offentlige Blade en sømmelig Paamindelse det nytter Jntet; vi gjøre Motioner til Collegierne; men Erklærings Dæmonen hævder sin Rang, og vore Motioner falde bort, vi bære Sagen for Publicum; den har kun Interesse for en ubetydelig Minoritet; et Par Stemmer lade sig maaskee høre – men det bliver ved det Gamle Naar Lovene maatte bøies af Vilkaarligheden; urigtige Erklæringer føde uretfærdige Resolutioner, naar Collegierne maatte nægte den Forurettede Adgang til at afbevise de Erklæringer, der ere Skaber af hans Ulykke, Sandhed og Ret strande paa Convenientsens Skær, naar Supplicanten ei er i Stand til at bringe sin Ansøgning for sin Konge, naar man seer den Synderlighed, at en formuende Pige gives Pension, medens den nægtes en fattig, men retskaffen 70-aarig Enke, der ødelagdes ved vore pecuniære Omvæltninger og som har offret mange Tusinde Rigsbankdaler paa Statens Alter til hvilke Midler skulle vi da gribe, ei for at see Embedsmanden revset – thi Hævn skulde være os fremmed – men for at see Feilen i Forvaltningen rettet, Lader os forudsætte: Hine Veie have vi forgiæves betraadt, vi have, uagtet de Tidsler og Torne, der ere strøede for os, beholdt hin Fasthed i Villien; men vi ere indringede i Tvivlens Nat og vi samle i vort Mørke efter Lys. Pligten fører os videre og allevegne er Porten, lukket. Gives der da vel noget bedre, Fornuften værdigere, til Maalet vissere ledende Middel, end af Hedenoldets Skjød at fremdrage hiin nordiske Lov, og i dens Aand, skjøndt med de for vor Tid nødvendige Modificationer, udnævne Commissarier til at undersøge, paakiende og rette de mødende Feil i Forvaltningen. Jeg indstiller denne vigtige Sag til Kyndigeres Prøvelse. Maane endog kun 100 Familier, under overmodig Embedsmagt, tømme Lidelsernes Bæger: det var dog vel værd, at der blev fredet om disse Hundredes Rettigheder, Morsø, den 7de August 1835. Et Borgeranske. At høie Vedkommende godhedsfuld snarest muelig vilde lade foranstalte: at Byens saavelsom Landmandens Skattebøger kunne vorde trykte, for at enhver Anden saavel Skrivende som ikke Skrivende paa en let og fattelig Maade, med egne Øine selv kunde overbevise sig om hvor mange Skatter den havde betalt, og hvor mange den til hvert Aar stod til Rest for.