Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-10-31
J det russiske Asien nomadisere Kalmukkerne, deels i Provindsen Kaukasien, deels i det nordlige dertil stødende Statholderskab Astrakan, imellem Volga, Kumma og Don. De udgjøre omtrent 12000 Familier. Efter Gamba i Aaret 1806 omtrent 40,000 Mennesker. De ere af Derbeternes Stamme, staae under deres egen Taischas eller Fyrster og føre et ægte patriarkalsk Liv. De eje mange Kammeler, Heste, Hornqvæg og store Hjorder Faar med Fedthaler (Schamtuks). De have endnu ikke villet beqvemme sig til Agerdyrkning. Deres Stamfolk ere Mongolerne, og i Rækken af deres fordums Behærskere befindes den berømte Verdens Bestormer Dschingischan. Flere Tartarhorder forenede sig i det sextende Aarhundrede til et Forbund, og kaldte dem, som ikke indgik i samme, Kalmukker; det betyder, Tilbageblivende. Kalmukkerne bekiende sig, med Undtagelse af de, der ere omvendte til Christendommen, til den lamaiske Religion, besidde megen naturlig Forstand, ere flittige og ærlige. Det er, efter Gamba, en Ejendommelighed hos dette Folk, at de besidde en medfødt Tilbøielighed til Tjeneste Stilling, medens andre Folkeslag i hine Lande udmærke sig ved Kierlighed til Uafhængighed. Men dermed forene Kalmukkerne megen Ædelmodighed og Hjertensgodhed, ikke alene imod hverandre, men ogsaa imod Fremmede. Gamba behøvede kun at række en Kalmuk et Glas Brændeviin, saa kaldte denne strax paa sine Kammerater, og deelte Gaven med dem. Deres Gjæstfrihed kjender ingen Grændser. Derimod overdrive de det ligesaameget naar de har hengivet sig til en eller anden Last, og man pleier derfor at sige: Der gives ingen bedre men heller ingen slettere Tjener end en Kalmuk. Den mægtigste Lidenskab, af hvilken de behærskes, er Spillesygen. De bortspille deres Telte, deres Heste og alt hvad som helst de maatte eje, ja endog naar de ikke have mere, deres egen Person, idet de overgive sig paa kortere eller længere Tid som Livegne til den Vindende. Overhovedet ere dette Folks Sæder endnu meget raae. Synet af en kalmukkisk Lejr er meget tiltrækkende. Mænd og Ynglinge ere halv nogne beskjæftigede med Hjorderne, der paa uoverskuelige Hedestrækninger græsse imellem hverandre i en broget Blanding. De noget smudsig klædte Fruentimmer kjerne Smør, gjøre Filt, sye eller beskjæftige dem med andre huslige Arbeider, og Drengene løbe nogne omkring blandt dem. Næsten enhver uden Forskjæl paa Alder og Kjøn har en Tobakspibe i Munden; endogsaa fireaars Børn vide hvorledes de skulle bruge den. Dette giver Børnene i Forening med deres Nøgenhed, brunlige Farve og brede Ansigt et latterligt Abekatteagtigt Udvortes. De Voxne ere af middelmaadig Legemstørrelse, mere magre end fyldige, og omendskjøndt de efter Tilsyneladende have en stærk Legemsbygning, ere de dog hyppigen underkastede ondartede Sygdomme. Kalmukkernes Hjerneskal er, da de høre til den mongolske Menneskerase, let at adskilles fra Andres. Det flade Ansigt udmærker sig isærdeleshed ved smaae snævre Øjne, med spidse Øjenkroge, der trække sig langt henimod Næsen og Tindingen; Kinden er smal, Læberne ere tykke; Skjægget er tyndt og kommer seent frem; Tænderne ere hvide og velordnede, Ørerne ere store og vidt fra Hovedet udstaaende. Endvidere har alle Kalmukkerne udstaaende Knæe, hvilket hidhører fra deres megen Riden og deres Maade at sidde paa. Hos de fleste ere Følelse og Smag meget sløve men desto skarpere ere de øvrige Sandser. Fruentimmerne udmærke sig blot ved deres lille Vært og meget fine Hud. Kalmukkernes Hytter ere almindelig af bruunt Filt, see meget smudsige og forrøgede ud og da der er ophængt Kjød og Huder i dem, for at tørres blive de endnu ubehageligere. J Opstanderne af Stænger og i den øvrige Bygning ere de som andre tartariske Telte. Paa de lave Indgange ere anbragte smaae Træe Veirmøllevinger, hvorpaa Præsterne har anbragt visse Bønner, i den Hensigt at naar disse dreies af Vinden, kunne Beboerne spare Uleiligheden af selv at bede. Efter de lamaiske Præsters Lære maae nemlig Bønnen, naar den skal virke, være sat i Bevægelse. Derfor tage ogsaa Præsterne, naar de skal bede for Folket, et Slags cylindrisk Futteral af Træe lægge de skrevne Bønner deri, hæve da Futteralet iveiret paa en Stav, og sætte sig ved Siden af med Tobakspiden i Munden, idet de trække Futteralet med en Traad frem og tilbage. J Midten af en Lei udmærker sig blandt de øvrige Telte to ved deres hvide Farve og deres større Omfang: det ene er bestemt til Bopæl for Fyrsten, det andet til Gudstjeneste. Ved Siden af den fyrstelige Telt staaer endnu et andet af samme Størrelse, som indeholder Kjøkkenet. Indgangen til den fyrstelige Boelig er rigtignok saa lav, at man kun kan komme derind ved at bukke sig, men det Indre er rummeligt og udsmykket; Gulvet er i Midten bedækket med et broget Tæppe og ved Siderne med frisk Græs. Paa Væggene seer man Træe-Kister med Jern-Beslag, Læder-Slanger, Sadler, Flinter, Buer, Pile og godre Vaaben. Ligeover for Indgangen i Baggrunden af Teltet, befindes en lav Seng for Fyrstinden, over hvilken Festons nedhænge af gult Silketøi. Hun er ligeledes klædt i gult Silketøi og hendes Hovedtøi er ogsaa af denne Farve, hvilken overhovedet hos Lamaiterne er hellig og kun en Forret for fyrstelige Personer. Huen er tillige baldyret med sort Pelsværk. Fyrstindens Haar er flettet i to lange Pidske, som hænge ned over Skulderen og Ryggen. Fyrstens Paaklædning bestaaer af en lyseblaae, med Guldtræsser besat Klædes=Kjole der kun naaer til Knæerne og med opsprættede Ærmer, af en ligesaa lang Underklædning af gult Atlas, gule Støvler og en lille flad Hue af gul Farve med sorte Kanter. Ved Siden bærer han en Sabel; Haarene ere paa Issen flettede i en Pisk. Hans Følge har i Paaklædningen kun lidet Fortrin for den simple Kalmuk. De sidste bære ligeledes Overklæder af Klæde eller andre Tøjer, de give dem Form af vide Sloprokker og besætte dem med Foerværk. Underklæderne ere af Lærred. Det hele bliver holdt sammen ved et Belte om Livet eller ved et Sabelgehæng. Fruentimmerne bære Beenklæder, over dem en vid Skjorte, der naaer ned til Knæerne, fæstet sammen om Livet med et Belte, dette er om Sommeren ofte deres eneste Bedækning. Oventil bliver det holdt sammen med et Spænde. Haaret skiule de enten under en Kappe eller flette det i to Pidske, isærdeleshed Pigerne, som binde Baand og alleslags Fletterstads paa dem. Kalmukkernes Næringsmidler bestaae i det som deres Qvæghjorder yde dem, ogsaa i Vildt: især holde de af en feed Tillavning. Af Heste melk tilberede de Kumiss, en Slags Brændeviin. Til Drikke tjene og Vand og Thee, den chinesiske Thee kun hos de meest velhavende, hos de øvrige bruges ogsaa mangeslags af Landets Urter. Man tilbereder Theen med Melk, Smør og Salt og drikker den af store Træskaaler. - J det fyrstelige Telt finder man ogsaa Porcelain, Blandt Fornøielserne hører Jagten. For at fange de vilde Svaner betjene Fyrsterne sig af Falke og Høge. Gamba lærte, under sit Ophold i Astrachan, at kjende den kalmukkiske Prinds Tumin, der var en Broder til Overhovedet for de derværende Kalmukker. Denne Prinds Tumin havde i Ruslands sidste Krig med Frankrig været Anfører for et Kalmuk-Regiment, som bestod af dette Folks rigeste Mænd. Der var ingen iblandt dem som ikke i det ringeste eiede nogle Kameler, 30 til 40 Heste, 100 til 150 Stykker Hornqvæg og en anselig Faarehjord. Af Regimentet, som udmærkede sig ved Tapperhed, vendte kun de halve tilbage til Hjemmet. Der blev skudt syv Heste for Prindsen, men han fik selv ingen Saar. Da han igjen var kommen hjem efter sin lange Fraværelse, var alt, hvad han saae her, hans Kone, hans Børn og hans Huustyende, formedelst deres store Ureenlighed, blevne væmmelige Gjenstande, for ham. J Europa, i Særdeleshed i Paris, havde han lært at kjende saa meget Godt og Skjønt, og vilde nu ikke længere rette sig efter sit Lands Beboeres Sæder og Skikke, men snarere omdanne disse paa europaisk Maade. Omendskjøndt man taalmodigen underkastede sig hans Villie, saa vare disse nye Skikke ikke af nogen Varighed og snart vendte hans Huusvæsens Indretninger tilbage til den gamle kalmukkiske Form. Denne Prinds Tumin var meget rig; han eiede 4,000 Heste, 10,000 Oxer og 40,000 Faar.