Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1824-05-20
Adskilligt Den under Navn af vandrende Antiqvar bekjendte Martin Friderich Arendts (S. 271) i Litteraturtidenden, meddeelte Necrologie indeholder endnu følgende mærkelige Levnetsomstændigheder: Han var fød omtrent 1769 i Altona, hvor han erholdt sin Dannelse i Gymnasict. For kjerligheden for Oldgranskning yttrede sig allerede hos ham ved hans Ophold i Kjøbenhavn 1797. J en skingrende Frast stod han hele Timer paa Universitetsbibliotheket foranSkabene, der gjemte de arnæmagnæanske Samlinger, forat beser det ene Haandskrift efter det andet. Kammerherre, Suhm har fortalt, at Arendt var kommen til ham, for at udbede sig litterairisk Veiledning til at studere Nordens Oldsager, og at han med Forundring havde hørt, at det unge Menneske havde læst alle de Værker, han nævnede ham. Paa sine antiqvariske Vandringer i Norge og Sverrig 1799. 1806 indqvarterede han sig hos Præster og Bønder. Mærkede han, at hans Ophold faldt besværligt, bekymrede han sig dog ikke derom, men blev, saalænge det lystede ham selv. Engang maatte en Præst, for at blive ham qvit, med Magt lade ham bringe i et Fartøi, og sætte over Fjorden. En Anden gik lempeligere tilværk, han lod midt om Vinteren, Aabningen af hans Kakkelovnsrør mure til, og saaledes fik ham ved Røg gjort kjed af sit Ophold. Arendt var maadeholden i Mad og Drikke, men Cyniker i høieste Grad, og yttrede især sin Cynisme i Maaden, hvorpaa han omgikkes med det andet Kjøn. For at faae nogle cusiske Mønter beskrevne, gik han med dem 1807 til Rostok, siden til Paris. Der fortælles, at han ved sin Ankomst til Paris mærkede, at han havde glemt Mønterne i Rostok, og nu vandrede Veien igjen tilbage for at hente dem. Den Gang bar han sit lange lyse Haar hængende løst ned af Ryggen, dog gemeenligen skjult mellem Kjolen og Frakken. J Paris mistede han sit ene Øie, efter eget Sigende ved en slet Kuur, da han laae syg af Gigt i Hotel Dieu. For nøiere at see Rune indskrifterne paa Løverne i Venedig, vandrede han til Jtalien 1809, og gjorde atter 1810 og 1811 en antiqvarisk Vandring igjennem Hertugdømmene. Hans Færd paa denne Reise har Domherre Dr. Meyer, i hans Darstellungen aus Nord=Deutschland, Hamburg 1816, skildret, just ikke med forskjønnene Farver; thi at det er Arendt, som menes ved das gelehrte Ungehener, hvilket nogle Aar tilforn skulde have spøgt omkring i disse Egne til Besværlighed for Jndvaanerne, kan ikke omtvivles. De der anførte Træk svare aldeles til Efterretningerne om Arendt fra Danmarks andre Provindser. 1812 kom han til Kjøbenhavn, og indgav Ansøgning til Kongen om Hielp til at kunne reise, op til Norge, samt om Anbefaling til Selskabet for Norges Vel, for af det at kunne sættes i Virksomhed og saaledes fuldende sit Arbeide over Norges Oldsager. Han erholdt Understøttelse, og nedlagde ved denne Leilighed i det Kongel. Haandbibliothek et Bind, som blandt Mere indeholdt nogle korte Optegnelser, deels med Blæk, deels med Blyant, men især en Række Jnskriptioner paa Runestene, og Klokker. Udtrykkeligen havde han frabedt sig, at Kjøbenhavns Oldforskere ikke, saalænge han levede, maatte tilstædes Adgang til hans Samlinger. 1813 kom han til Aalborg i en Forfatning, som den usleste Tiggers. Adskillige af Byens Jndvaanere opklædte ham og gave ham Penge, saa at han over Løkken kunde reise til Norge. 1816 kom han ved Sommerens Begyndelse atter til Aalborg, for at begive sig til Norge, hvorfra han om Efteraaret reiste til Stokholm. 1817 maa han have været i Tronhjem og 1818 var han i Linkjøbing. Men længe kunde han ikke blive noget Sted. Han har selv fortalt, hvorledes han, efter at have været nogen Tid i en fornem Mands Huus, en Dag blev liggende i Sengen, og da Husets Herre kom optil ham, for at spørge, hvad han feilede, holdt Arendt en Tale, hvori han foreholdt ham, at han ikke beviste ham den Agtelse, som de Fornemme skylde de Lærde, og at han vilde flytte Staven videre. Omtrent 1819 maa han have forladt Norden, thi i Octbr. og Novbr. 1819 forfattede Arendt : en Beskrivelse over de vendiske Gudebilleder i Streliz, trykt i Minden 1820 paa et Ark. Fra Nordtydskland drog han mod Sønden, opholdt sig en Tid i Bibliotheket ved St. Gallen og gjennemvandrede Spanien og Jtalien. Han behjalp sig saare kummerligen, laae sielden i Seng, ofte under aaben Himmel. Undertiden modtog han Pengegaver, stundom afslog han dem. J Rom blev han ved flere Landsmænds Bidrag opklædt. Alt hvad han eiede, bar han paa sig. Af Klæder og Linned havde han kun lidt, desmere af Papirer og Tegninger, hvilke stak frem af alle Lommer. Sin største Skat gjemte han mellem sine Veste, hvoraf han bar adskillige, og erholdt derved Udseende at være meget før. Han har selv fortalt, at da denne hans Byrde paa en Reise til Paris blev ham for svær, havde, han i en Steensætning i Nærheden af Bremen gjemt en heel Pakke mellem Stenene paa eet Sted, Jngen vidste. I Ungarn opholdt han sig hos Grev Wiczay, fra hvem han 1822 medbragte Breve til Kjøbenhavn. Denne, en Beskytter, af Videnskaberne, havde foræret ham Poinsonerne til det celtiberiske Alphabet, han havde ladet skjære. Uagtet disses Metalvægt ikke var saa ringe, bar Arendt dem dog stedse omkring paa sig. I Kjøbenhavn laae han i en Kielder, og anslog selv sin Fortæring til otte Skilling om Dagen. Han opholdt sig kun kort i Hovedstaden, vandrede, derimod nogen Tid omkring i adskillige danske Provindser til større Forundring end Behag for Landboerne. Ofte tilbragte han Nætterne i Høstakke. Til en lollandsk Præst, hvem han kun lidet kjendte, fortalte han ved Jndtrædelsen, i Huset, hvor længe han vilde blive, og at han forlangte, trende Gange Grød om Dagen. Da en Gang Grøden var svedet, overfusede han Huusmoderen. En jydsk Herremand, der spurgte ham, hvo han var, svarede han gjeg er den lærde Antiqvar Arendt, og dersom De endnu ikke kjender mig, røber det De har havt en forsømt Opdragelse. Om hans Endeligt melde tydske Blade fra Venedig, at han skal være død 2 Mile derfra, pludselig rørt af et Nerveslag, og tilføie endnu følgende: J sine sidste Aar sysselsatte han sig fortrinligen med Bogstavernes Urformer. De støbte Tyver hertil har han med sig. Da han tillige var slet klædt, reiste tilfod, havde Penge hos sig, kort tilforn havde været i Neapel, derpaa var reist til Spanien, og atter vendte tilbage til Neapel, opvakte dette hos nogle neapolitanske Øvrigheder Mistanke om, at han var Carbonari, Sek terer og Spion. Han blev indspærret i det for Statsforbrydere bestemte Fængsel, St. Francesko i Neapel, og udsat for adskillige Mishandlinger. Her fik han en frygtelig Leverforstoppelse, for hvilken han dog fuldkommen blev helbredet ved virksom og heldig Hielp af sin Landsmand, Dr. og Ridder A. v. Schønberg. De udstandne Krænkelser, have vel imidlertid ikke lidet bidraget til hans tidlige Død. Men hvad der gjorde hans Tab uerstatteligt for enhver Læge og Naturforsker er, at han havde samlet til 6 Octavbind, ikke blot antiqvariske men og naturhistoriske Undersøgelser over Norge. Da han saa ofte havde bereist Norge, tog ofte været i Egne, hvor intet Menneske, i det i Mindste ingen Lærd, nogensinde er bleven seet, saa havde Man heraf kunnet vente noget Overordentligt. Mesterligen forstod han at opfatte Karakteren af en gammel Jndskrift, og blandede ikke det Tydelige med det mindre Tydelige. Hans Kopier vare altid troe Fremstillinger af Originalen, og han havde en egen Maade ved vaadt Papir at e tage Facsimiler af Klokkemskripitioner og andre. Naar r han tog en gammel Coder i Haanden, opdagede han strax, hvad palæographisk Mærkelighed den kunde have. Hans vidtløftige antiqvariske Reiser - slutter Nekrologen - i de nordiske Riger have gavnet i dobbelt Henseende: deels dert ved at endeel forhen ubekjendte Monumenter ere blevne af 3 tegnede, deels ved at ikke faa Steder Landboerne ere blevne gjorte opmærksomme paa slige Mindemærkers Vigtighed, formedelst Arendts Enthusiasme. Denne var det, som udgjorde det aandelige Princip i hans Liv, der begeistrede 2 ham, og bragte ham til at betragte Europa som et antiqvarisk Kabinet, mellem hvis fjerntliggende Sjeldenheder, t han syslede, ligesom Opsynsmanden i en Samling. En umættelig og derfor ofte krænket Stolthed var uden Tvivl g det, der tidligen gav Arendts Charakteer en skjæv Retning, og som bevirkede, at han med sine ualmindelige Evner, fin 2 Begeistring for Oldtiden, og sin sjeldne Kraft, blev istedet, e for en høiagtet Videnskabsmand kun til en omvankende Antiqvar.