Corsaren, 1843-12-08
Amphibierne, eller hvorledes Prof. Heiberg kom til et Hurra. (En zoologisk Skizze.) Dette Afsnit af deres Tilværelse er offret til Videnskaberne (navnlig Historien og især den Deel af samme, der kaldes chronique Scandaleuse), Kunstnerne og Theatret. Deres Bemærkninger angaae især saadanne Gienstande, der sædvanligviis undgaae Kritikernes Opmærksomhed. Amphibierne skyldes saaledes ikke uvigtige Notitser med Hensyn til Dandserindernes Fødder, interessante paa Sagkundskab grundede Betragtninger over deres Figur, skarpsindige Undersøgelser om den rimelige Indretning af Figurantindernes Juper o. a. d.) Efterat de omtrent en Timestid have befundet sig i denne dyrisk- spirituelle Tilstand, gaaer deres Tilværelse over til at blive aldeles spirituel. De hellige sig da nemlig udelukkende Løsningen af de forskjellige combinerede Problemer, som hvert Aar udsættes af Jacob Holmblad. Vi skylde Sandheden at tilføie, at der af dem er opfunden en ny Methode i saa Henseende, hvorved Optiken spiller en vigtig Rolle: rene Fornuftopgaver løses ved Anvendelsen af simple Speile. Rigtignok ville ogsaa andre Folk, der ex professo dyrke denne Green af Videnskaberne, tilegne sig Æren for Opdagelsen; men, som bekjendt finder altid Strid i saa Henseende Sted ved enhver ny og vigtig Opfindelse (zum Beispiel: Homer). Efter denne total-spirituelle Virksomhed, der paa en Maade sætter dem langt over Menneskene, nedstige de dog igjen til de sædvanlige Væseners Nække, idet de adlyde den Lov, der gjælder for alle levende Skabninger, Søvnens Amphibiernes Liv er regelmæssigt, den ene Dag som den anden. En Deel af disse forunderlige Væsener vare en Formiddag Kl. 5 (o. amphibialsk Tidsregning) forsamlede hos Mini. Selskabet bestod af en Digter, en Baron NB. begge i vidtløftig Forstand), nogle Hofjunkere, to Militære (c'est a dire to Gardeofficierer) et holdt "Blad" og saavidt vides, en dansk Godtkjøbsudgave af Hans Sachs (der vrimler af Trykfeil). Samtalen blev imidlertid saagodtsom udelukkende ført mellem de førstnævnte Jndivider; Hans Sachs tænkte paa nye Riim, og "Bladet" var hensunket i bøotis Beundring. En Hofjunker. "Hvad er den nyeste Nyhed idag, mine Herrer?" Bladet: "Der er slet ikke noget nyt idag. Den ene Gardeofficier."Jeg beder om Forladelse, men der er en særdeles vigtig Nyhed." Bladet (med Værdighed). "Min Herre! min Stilling som Journalist...." Gardeofficieren. "Skaffer Dem Kundskab om ledige Skriverembeder, men ...." Digteren: "Til Orden, mine Herrer! Jngen Personligheder, Ellers er vor Tilværelse rokket i sine Grundpiller!" Der skete nu gjensidige Forklaringer og Undskyldninger, og Forsamlingen havde, som Hof- junkerne bemærkede, den Glæde at see "to store Mænd gjensidig at lade hinanden vederfares Ret uden smaalig Jalousie og Misundelse." Gardeofficieren. "Jeg vilde forresten meddele Dem en interessant Opdagelse, jeg har gjort (Almindelig Opmærksomhed), og hvorpaa jeg udbeder mig Patent. Jeg har opfundet en ny Methode til at faae Sporerne til at klirre dobbelt saa stærkt som ellers, naar man bukker. See, saaledes (Gjør Experimentet) Anden Hofjunker. "Det er guddommeligt: det maa De endelig lære mig! Officieren: "Ah, ha! Nei, jeg siger mange Tak. Jeg er ingen Nar. Jeg venter at giøre min Lykke dermed ved Hoffetl. Første Hofjunker: Det var noget for vor Ven "Entrepreneuren." Men, min Gud! hvor er han henne idag?" Baronen: "Aa, han staaer nede paa Hjørnet af Læderstræde og Amagertorv for at passe den op, som har skrevet den naragtige Artikel i "Corsaren" om Sypigen, som vi loe saameget af. Han har ifinde at mærke han for Livstid." Hofjunkerne."Hvem er det da, som har skrevet det?" Baronen: "Ja, det veed han ikke, aberer denkt, er soll ihm noch ausfinden. Hofjunkeren: "Aa, det er jo umuligt" (affides) Baronen taler saa rart Tydsk. Officieren. "Ja, De skal ikke sige det: det er en Fiffikus, den Entrepreneur. Han har jo i mange Aar alene levet af sin Forstand! han er heller ikke forknyt." Anden Gardeofficier: "En Jncroyable er han unægtelig. Fyren er ikke bange for Knaldet af Champagneproppene, selv om de springe paa hans Regning!" Første Officier. "Ja, og han har jo ogsaa desuden for et Aarstid siden udfordret Enaf sine litterære Modstandere." Baronen. "Det havde egentlig ikke meget at betyde: han kjendte sin Mand og vidste, at Udfordringen ikke vilde blive modtaget." Anden Officier. "Ja, det er nok muligt men det viser dog, han har Hjertet paa den rette Sted." Første Officier: "Hvad jeg forresten har imod ham, det er, at han bærer Moustacher og lader sig kalde "Hr. Lieutenante; det er, ligesom om han vilde henregne sig til vor Stand, og det er dog virkeligt noget fornærmeligt for os!" Anden Officier: "Fyren kan være meget flink, men udenfor dette Sted har jeg naturligviis aldeles intet Sammenstød med ham. Møder jeg ham paa Gaden og han hilser mig, hilser jeg naturligviis igjen; Folk kan jo troe, det er en af mine Underofficierer." Den ældre Hofjunker: "Jeg troer bestemt, mine Herrer, De gjør vor Ven Uret, hvad Moustacherne angaaer: de have ikke noget videre at betyde, men alle reisende Taskenspillere, Jongleurs o.s.v., i det Hele taget alle Chevaliers dindustrie, bære jo Skjæg." Digteren: "A propos, mine Herrer! Harnogen af Dem seet Fru Heiberg forleden som Søcadetten i "De Uadskillelige"? Første Hofjunker: Jo, jeg saae hende. Jeg gik derhen alene for dets Skyld, og jeg forsikkrer Dem til, uagtet jeg havde glemt min Kikkert hjemme og ikke havde andet end mine Briller og min Lorgnet, kjendte jeg hende øiebliklig paa Figuren, Gangen og kort sagt det Hele." Første Officier: "Veed De forresten, hvad der fattes hende for at udføre denne Nolle godt? Hun skulde gjennemgaaet en Nideskole. Digteren: Det har hun ganske vist ogsaa: jeg har seet hende ride baade med sin Mand og ogsaa med en virkelig Berider." Officeren. "Nei, jeg mener ikke Dameridt: hun skulde gjennemgaae en Rideskole som Cavallerist; det vilde give hende meere Fasthed i Gang og Manerer. Hun er mig i det hele taget lidt for springsk. Hofjunkerne.: "Jeg troer, paa Ære, De har Retl-"Bladet giver Hans Sachs et Vink, denne noterer paa en Lap Papir: "Fru H. lidt for springsk - trænger til at gjennemgaae en Rideskole." Digteren: "Mine Herrer, lad os ikke glemme, at denne Aften er særdeles mærkværdig, da Forfatteren til "Aprilsnarrene" paa den feirer i sit Jubilæum." Anden Gardeofficier. "Et Jubi læum er een af de Fester, som det er givet Mennesket at feire saa faa af i Livet." "Bladet". "En meget træffende bemærkning, Hr. Lieutenant, (sagte) det er forresten ordret Plagiat af mit Blad." Anden Officier. "Har Prof. Heiberg virkelig i 50 Aar været Hofdigter." Digteren forklarede nu, at det ikke var Heibergs, men derimod "Aprilsnarrenes" Jubilæum. Han udviklede, hvor passende det var, at Publicum viste sig taknemlig mod sin Hovmester Professor Heiberg, og at, hvis man samme Aften i Theatret udbragte et Hurra for Professoren, det maaskee kunde komme igjen, som da Konen gav sin So Flæsk. De Tilstedeværende vare fuldkomment enige med Proponenten, dog med Undtagelse af den ene Hofjunker, "Bladet" og dets Amanuensis. Hofjunkeren overveiede, at Hurraerne nutildags vare sjeldne, og til samme Tid faldt det ham ind, at han netop havde 33 foran sig til Kammerjunker. Han undskyldte sig derfor med en lille uskyldig Rendezvous. "Bladet", der paa Grund af sin i flere Henseender offentlige Stilling, var tvivlraadigt, vidste ikke, hvad det skulde sige dertil, og "Medarbeideren" var naturligviis "af sin Principals Mening". Sagen blev arrangeret paa følgende Maade. Digteren, "hvem det er givet, at tolke Hjertets Følelser," skulde henvende "nogle faa hjertelige Ord" til Jubeloldingen, hvorpaa den tiloversblevne Hofjunker skulde istemme et "Længe leve Professor Heiberg!" og Gardeofficiererne udbringe et fuldttonende "Hurra". Om Aftenen indfandt de Allierede - eller, som nogle Spottefugle senere benævnede dem, "Aprilsnarrene" - sig i Theatret. Som man havde haabet, befandt Professor Heiberg sig just ogsaa der, for som sædvanligt at notere, hvem der klappede og hvem der lod det være. Da Stykket var tilende, reiste Kaffehusets Digter sig, og midt under Larmen af opslaaede Vænke, Logedøre og det udstrømmende Publikum, samlede han Veiret, og med et Blik paa Jubeldigteren - der kunde oversættes ved: "Herre, tænk paa mig, naar du kommer i dit Intelligens-Rige!" - udbrød han: "Mine Herrer .... denne Dag .. .. denne Aften .... længe leve . .. Professor Heiberg! Hofjunkeren, hvis Rolle han saaledes overtog, blev aldeles confus og formaaede ei at frembringe et Ord; men Gardeofficiererne, der havde meere Condulte og Routine i Vifaldsyttringer, udbragte et, under gunstigere Omstændigheder, lydeligt "Hurra." Den feirede Digter betragtede med et diplomatisk Smiil, der kun var smligt for den, det gjaldt, sin Collega, gjorde et dybt Buk - som dog ogsaa kunde være frembragt ved en tabt Handske. - og forlod for første Gang i lang Tid Theatret med venlige Følelser. Denne lille opløftende Scene blev desværre kun bemærket af dem, der vare dens Ophav. Medens Digteren modtog den ham tilkommende Hylding, brød Prosalivets Brutalitet fra alle Sider ind med de velbekjendte Replikker: "Controlleur! Jeg har faaet en feil Boa!" "Sikken gammel Tørv der hænger istedetfor min splinterny Hat af Oberstlieutenant Kjeldschows Fabrik!" og just som Festtaleren havde fuldendt de Ord "længe leve" . stak en Controlleur Hovedet ind af Parquetdøren, og skreg med Tordenstemme. "Commerceraad Stolpes Vogn!"