Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-10-09
Det vil være de fleste af vore Læsere bekjendt, at der i over 4 Aar for Retten har været forhandlet en mærkelig Sag mellem Gaardfæsterne paa Corselitze og Carlsfeldts Godser paa Falster og Directionen for det classenske Fide commis, angaaende Fæsternes formeentlige Ret til frit at erholde Arvefæste paa deres Gaarde. Sagen staaer nu for Høiesteret, hvis Dom kan ventes i Begyndelsen af næste Aar, og hvor dHrr. Buntzen og Lehmann optræde for Fæsterne, Blechingberg for Fideicommissets Direction. Bøndernes talentfulde og nidkjære Sagfører for Overretten, Hr. Balthazar Christensen, har i et Skrift paa 361 Sider offentliggjort denne Sags Acter og Overrettens Dom, hvor Parterne vare blevne enige om at lade Sagen behandle som første Jnstants. Vi mindes ikke nogensinde at have seet et Skrift, som lader Læserne kaste et saa klart Blik ind i en Godsbestyrelses indre Historie gjennem et langt Tidsrum, i hvilket forskjellige og modsatte Anskuelser efter hverandre have stræbt at gjøre sig gjældende, som saa tydelig viser, hvor lidet Regjeringens Control med offentlige Stiftelser i Virkeligheden kan have at betyde, hvorledes det er muligt, at de ædle og storartede Bestræbelser for Bondestandens Frigjørelse og Opkomst, som Folk og Regjering hyldede ved Overgangen til dette Aarhundrede, ikke have ført til andet Resultat, end den nuværende forvirrede og uklare Tilstand. Vi skulle imidlertid stræbe at holde alle de lidet glædelige Betragtninger over disse Gjenstande, hvortil denne Sag giver saa riig Anledning, ude af nærværende Beretning, som blot har til Hensigt, i størst mulige Korthed, efter de foreliggende Acter, at give en upartisk Fremstilling af Stridens Gjenstand og de vigtigste Træk af Godsernes Historie i det sidste halve Aarhundrede, forsaavidt denne fremgaaer af de fra begge Sider i rigelig Mængde fremlagte Bilage og de i Jndlæggene meddeelte Oplysninger. En upartisk Fremstilling, – ikke i den Betydning, at vi ville eller kunne være ligegyldige for det, der efter vor bedste Overbeviisning er Sandhed og Ret, eller undlade at udtale denne Overbeviisning, hvor vi maatte føle Opfordring dertil, men saaledes, at vi deels vel vogte os for at foregribe Høiesterets Dom, deels bestræbe os for at lade vort eget eller det almindelige Ønske om Sagens Udfald være uden Jndflydelse paa Fremstillingen og lade denne selv være et simpelt og ukonstlet Uddrag af de Grunde, som fra begge Sider ere anførte for de modstridende Meninger. J denne Betydning have Sagførerne naturligviis hverken kunne eller skullet være upartiske Medens Christensen øiensynlig er bleven ansporet og op ildnet af sin bekjendte Kjærlighed til Bondestanden, at sin Overbeviisning om Arvefæstes Fortrin for simpelt Fæste i statsocconomisk Henseende, af Bevidstheden om, at han kæmpede for 162 Familiers timelige Vel, at Sagen angik ikke mindre end Sjetteparten af samtlige Falsters Gaardmænd, og at det af dens Udfald skulde afhænge, om de herefter skulde synke ned til at være simple Fæstere, af hvis Sved Andre kunde tage Frugten, hvis Børn ikke alene maatte undvære hvad de kostede paa deres Gaarde, men selv paany betale de af Faderen gjorte Forbedringer i forhøiede herskabelige Afgifter, eller om de skulde hævdes i Besiddelsen af Frihed og Eiendomsret med alle de der indeholdte Midler til Fremgang i Oplysning, Selvstændighed og Velvære, – saa har Directionens Sagfører, Procurator Dahl, funden det meget sørgeligt, om Fideicommissets Midler skulde indskrænkes ved at Personer, der ikke stode i nogetsomhelst Forhold til den Afdøde, bleve berigede paa de af ham oprettede almeennyttige Stiftelsers Bekostning" (Side 25), han har klaget over, at Fideicommisset vilde lide et uhyre Tab, dersom Fæsternes Paastand kunde sættes igjennem (S. 173),at dette kun vilde være at skjænke Personer, som ikke vare eller kunde være Testator bekjendte, eller stode i nogetsomhelst Forhold til ham, en uhyre Fordeel paa Fideicommissets Bekostning, og saaledes for nogle Testator vedkommende Privatpersoners Skyld at sætte Fideicommisset ud af Stand til, med den Kraft, hvormed dette ellers vilde kunne skee, at forfølge det samme foresatte Maal: at virke for de i Testamentet angivne veldædige Øiemeds Fremme, (S. 280). Disse Hensyn ere naturligviis Sagen som saadan vedkommende; thi have Bønderne lovlig Ret til Arvefæste, da kommer det ikke i Betragtning, om Hr. Dahl eller nogen Anden finder dette beklageligt, og han har neppe gjort Directionen, i hvis Navn han taler, nogen Tjeneste ved paa flere Steder at lægge en forunderlig Uvillie mod Bondestanden for Dagen og navnlig omtale disse 162 Fæstere, som om de vare hans eller rettere Directionens personlige Fjender, som eensidige, trættekjære og proceslystne Mennesker med høist indskrænkede Anskuelser og umættelige Begjærligheder (see navnlig Side 286). Saaledes siger han i Fortsættelse af de ovenfor anførte Yttringer (Side 280). "Mon Nogen, der ikke forsætlig vil tillukke Øinene for Sandheds Erkjendelse, tor paastaae, at det skulde tjene til at danne nyttige Mennesker til Statens Bedste, understøtte og befordre Vindskibelighed og Arbeidsomhed i de nødvendigste Deele for Statens Vel, ophjælpe og lindre Fattigdom og Elendighed Testamentets Ord), at Personer, som idag have fæstet en Gaard af Fideicommisset, imorgen gives Arvefæste paa samme paa saadanne Vilkaar, at hver af dem iovermorgen kan tjene ikke alene Hundreder men Tusinder, ved at afstaae sin Gaard til en anden Mand, Det kunde jo vistnok være saare behageligt for de Vedkommende, og vare de tilfældigviis fattige og elendige (hvilket iøvrigt vides ikke at være Tilfældet med Vederpartens Mandanter), kunde de jo ogsaa derved bjælpes paa Fode – idetmindste for en føie Tid – ligesom de ogsaa, naar de tilfældigviis vare vindskibelige og arbeidsomme, derved kunde aabnes Adgang til at erhverve sig Rigdomme. Men sæt nu det omvendte Tilfælde, Antag, at de alt forud vare velhavende eller rige – da vilde Følgen deraf kun være, at velhavende eller rige Personer bleve, uden egen Fortjeneste, – i endnu høiere Grad overøste med Lykkens Gaver, og antag, at de vare uvindskibelige og uarbeidsomme, da vilde følgen deraf være den, at Mennesker, der vare uværdige til Lykken, fik Midler i Hænde til i kortere eller længere Tid at fryde sig ved Sviir og Dovenskab. Saadanne Yttringer kunne visselig ikke billiges, og man maa beklage, at det Haab ikke er blevet opfyldt, som Christensen udtalte i Begyndelsen af sit andet Jndlæg, at nærværende Sag ikke skulde blive behandlet som de sædvanlige Retstrætter, hvor personlige Jnteresser staae skarpt imod hinanden, hvor Parterne, i gjensidig Overbeviining om deres egen Ret og deres Modstanders Uret, om at et Gode søges dem berøvet eller nægtet, hvorpaa de mene at have en retmæssig Fordring, søge ved ethvert Retsmiddel at opnaae det, de ansee for deres gode Ret, men som Afgjørelsen af et Spørgsmaal, der vel er afnendelig Vigtighed for det ene Parti, men som aldeles ikke vedrører det andets personlige Jnteresser, der kun af den Grund er bleven underkastet Domstolenes Afgjørelse, fordi det ene Parti ikke anseer sig berettiget til paa egen Haand at raade over den omtvistede Gjenstand, at indlade sig paa nogen Afgjørelse, hvorved muligen et andet Resultat statueredes, end det, den strænge Ret fordrede, hvilken Anskuelse af dets Forhold til Sagen det andet Parti maatte erkjende og respectere, – altsaa som en fredelig Udvexling af Meninger for og imod, en fælles Stræben efter at oplyse Alt, hvad der kunde faae nogen Jndflydelse paa den opkastede Qvæstions fredelige Løsning, en gjensidig Bestræbelse efter at gjøre Sandheden klar og indlysende for den Autoritet, der snarere skulde optræde som det voldgivende Element i denne enige Uenighed, end som Dommer imellem fjendtlige Jnteresser." Men paa den anden Side er det ganske forklarligt, at Mænd, som i 4 Aar maae anstrænge alle deres Kræfter for at forsvare stik modsatte Anskuelser og Jnteresser, efterhaanden blive hede i Kampen, og dette giver unægtelig hele Retshandlingen en forhøiet Jnteresse. Ved at gjennemlæse denne Procedure og Dom, forestiller man sig at være Tilskuer ved en hidsig og tvivlsom Krig, hvor de modsatte Hære stedse med nye Forstærkninger rykke frem mod hverandre, snart synes Seirens Vægtskaal at hælde til den ene, snart til den anden Side, dog forekommer det den uhildede Tilskuer, at Christensen driver sin Modstander ud af den ene Forskandsning efter den anden indtil pludselig Overretten erklærer sig for den Sidste. Denne Dom er dog - for at blive i Lignelsen - ikke at betragte som et meere eller mindre afgjørende Feldtslag, men som et ikke modtaget Fredsforslag, hvis Virkning er tilintetgjort og ophævet ved Jndankningen til Høiesteret.