Norske Intelligenssedler, 1772-01-01
Norske JntelligenNo. 1. Onsdagen den 1. Januari 1772. Fortsættelsen af: Historie om den tappre Tistrand og den skiønne Jndiana. Prinds Rederich var den første, som hovmodig tumlede sin Hæst og fordrede sin Mand, han var temmelig færdig i Ridderspil og ingen hans Lige, naar Tistrand var fraværende: En Britanisk Prinds rendte mod ham, den stødte han strax af Sadelen: Ligesaa gik det fleere: Han blev derover meget hovmodig og tænkte vist at vinde Prisen den Dag; Men som intet er snarere Forandringer undergiven, end Lykken, saa gik det og her med Røderich. Den ubekiendte Ridder kom mod ham og tumlede sin Hæst saa artig, at Kongen og de andre saae derpaa med største Lyst og Forundring, han lagde sit Spær og rendte strax mod Rederich, og i første Rend stødte ham af Sadelen, saa han faldt til Jorden; Han undrede paa, hvem hans Overvinder var, men hans Hielm var tillukket, at ingen kunde see ham. Han reed da mod mange andre, dog kunde ingen bestaae for ham. Da Kongen det saae, kom han ihu Tistrand, og syntes han var ham lig, saa han derover ey kunde holde sig for Graad. En af hans nærmeste Raad spurgte om Aarsagen, Kongen svarede: denne Ridder kommer mig for saa lig Tistrand, at jeg ikke tænker paa ham uden Bedrøvelse, og grunder jeg paa hans Sindbillede, thi det er vist, at Tistrand var som et nær udslukt Lys, siden han brugte alle Midler uden Hielp, altsaa maa være ved et synderligt Guds Mirakkel blevet sund; Den anden svarede: man kand ikke vide det, uden man taler med ham, dog synes mig af alting ligesom det var Tistrand. Jmidlertid fik Torneringen Ende og den ubekiendte Ridder blev af Herolden udraabt at have vundet Priisen, Kongen sad paa Skuepladsen i en kostelig Throne, holdende Klenodiet i sin Haand og vilde selv levere det. Overvinderen aabnede sin Hielm, faldt ned for Kongen, som saae meget stærkt paa ham, spørgende: Om han var Tistrand eller hans Aand, Han svarede, Naadigste Konge! jeg er ingen Aand, men den sande og levende Tistrand, som af Guds besynderlige Naade, ved en ypperlig Prindsesses Haand, er kommen til min forrige Sundhed. Kongen sprang op med Glæde og med begge Arme omfavnede og kyssede Tistrand; Der blev en Forundring blandt dem alle Nogle tænkte, det var Tistrand, Andre, at det var umueligt, indtil Kongen lod det udraabe, Men Røde rich, som tilforn var fuld af Harm og Forbittrelse, da han hørde det var Tistrand, blev nær afsindig. Kongen lod anrette et kosteligt Giæstebud for Tistrands skyld, med megen Lystighed, som varede til langt ud paa Natten, men Røderich kom da ikke; J Kongens Sovegemak maatte indbæres en Seng til Tistrand, fordi Kongen kunde ey undvære ham et Øyeblik, saa at han nød største Ære og Naade hos ham. Dette formerede daglig Røderichs Had og Misundelse, at han satte sig for hemmelig at tage Livet af Tistrand, men efterdi han var altid om og hos Kongen, kunde det ey saa let skee. Kongen med Tistrand, Røderich og mange andre Riddere reed en Dag ud paa Jagt, saa kom der et Skud af Skoven, som gik igiennem Tistrands Klæder paa den ene Side, dog uden at skade ham, hvilket forfærdede Kongen og de andre; De lod lede over alt i Skoven, men formedelst den var meget tyk, fandtes ingen. Om Aftenen, da Kongen og Tistrand var allerne i deres Sovegemak, begyndte de at tale om det Skud, og dømte strax at det var et Forræderi af Røderich, efterdi de i lang Tiid havde seet af hans Ansigt Sindets Forbittrelse; Hvorfor Tistrand begyndte at tale til Kongen saaledes: Allernaadigste Konge! visselig er dette et Forræderi af Røderich, og ingen anden, thi jeg fornemmer daglig hans Hads Formerelse for den Naade og Kiærlighed Kongen beviser mig, frygtende at jeg skal blive Arving til Riget, hvilket jeg ikke begiærer, men er fornøyet med min Faders Rige, og var det ikke Kongen imod, bad jeg gierne om Forlov at reise hiem, fordi jeg her er ikke sikker paa Livet, Kongen svarede: Min elskeligste Tistrand, du giør ilde i at begiære Forlov af mig, thi din Skilsmisse skulle gaae mig ligesaa meget til Hierte, som min Dronnings Død; Hvad dit Liv angaar, skal det blive ligesaa vel bevogtet, som mit eget, og Arving til mit Rige skal du visselig blive, jeg vil declarere dig derfor med det allerførste, om Røderich fortryder det end saa meget, thi jeg raader for at give mit eget til hvem jeg vilTistrand faldt paa Knæ, sigende: jeg takker underdanigst for Kongens store Naade og Godhed med at giøre mig til sin Arving, men efter Deres Dod foraarsagede det en urolig Regiering til Landets og Undersaatternes Plage og Ødelæggelse, hvilket er til stor Byrde paa en retsindig Konges Hierte, thi Røderich vilde visselig ikke lade mig med Roe, efterdi han har større Ret dertil end jeg; Derfor, om mit ringe Raad behager Kongen, synes mig best, siden han endnu er en ung Herre og ikke 30 Aar gammel, at tage en Gemaal, med hvilken han kunde avle en Arving, til Rigets store Glæde og Roe! Hvilken Fornøyelse er det ikke for en Konge, der har en Arving efter sig, at naar hans Levnets Lys udslukkes, han da er forsikkret, hans eget Kiød og Blod skal besidde den Kongelige Throne og arve det Land, som han enten med Møye har erhvervet eller forbedret. Udi sin Levetid er han sikker, thi en Søn tragter ikke efter at forraade sin Fader! Den naturlige Kiærlighed tilstæder ikke saadant. Jeg vil ey taleom hvad der skeer hos Tyrker og Hedninger, men høres sielden blant Christne, at den, som er kaaret til Arving, ofte af et ont Gemyt eftertragter sin Konges Liv Deres Majestæt veed bedre om Ægteskabs Fornøyelse, end jeg kand sige, og hvad en dydig og kiærlig Dronnings Omgiengelse er, saa intet kand sættes i Ligning(Fortsættelse følger.) dermed. (Fo