Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-09-26
Ved Udstillingen 1794 faaes hans ReceptionsStykke ved Kunstakademiet. Det forestillede, ved en Havgud, Øresundet. Hans Portrait var et Receptions-Stykke, malet af afdøde Portraitmaler Hansen, som Medlem af Akademiet. En helbredet Blindfødt. Ludvig Garin fødtes blind. Allerede da han var ni Maaneder gammel, talede han meget tydeligt og næsten slet ikke barnagtigt. Han blev optagen i Blinde-Jnstitutet i Paris, og hans Aandsevner udviklede sig i en virkelig beundringsværdig Grad. J hans fire og tyvende Aar foretoges Operationen. Han havde aldrig seet nogen Gjenstand, kun med det venstre Øie kunde han yderst svagt skjelne mellem Lys og Mørke. Med stor Møje havde man endog bragt det saa vidt, at man kunde gjøre ham meget afstikkende Farver, saasom rødt og hvidt, kjendelige, naar man holdt den ganske tæt hen for ham. Alene ved at høre Nogen tale formaaede han at adskille Alder og Kjøn, og heri tog han sjelden eller aldrig feil Operationen blev udført af Doctor Forlenze med stor Hurtighed og særdeles heldigt. Garin udstødte et højt Skrig, Al Gud, hvor meget Lys raabte han, det gjennemtrænger, det indeklemmer mig, Han beklagede sig over, at det foraarsagede ham store Smerter. Strax bleve hans Øine tilsluttede med et tæt Bind, som man først den sjette Dag tog af igien. Man befandt sig i et Værelse, hvis Vinduesskodder var halvt lukkede, og var meget begierlig efter at iagttage, hvilken Dom den nu Seende vilde fælde om de udvortes Gjenstande, der fremstillede sig for ham. Medens han endnu var blind, havde man ofte beundret hans Skarpsindighed. Selskabet, som bestod af adskillige Medlemmer af det franske Institut og andre Personer, iagttog en dyb Tavshed. Mon han, uden at høre deres Stemme, vil kunne kjende de Personer, med hvilke han har været i bestandig Berørelse, Vil han selv kunne gjøre Forskjel paa de materielle Gjenstande, med hvis Form hans Fingre ere saa fortrolige? – Da Bindet blev aftaget, raabte han: "Jeg seer meget Lys, det er umaaleligt, det omringer mig ganske!" Men med alt det rakte hans Syn ikke vidt. Man holdt et Blad hvidt Papir for ham i en Afstand af to Fod. "Jeg seer hvidt, sagde han, Paa lignende Maade skjelnede han den røde Farve. Man bevægede en Haand i tre Fods Frastand. Han mærkede Bevægelsen, dog uden at kjende Haanden. Det samme var Tilfældet med en sort Hat. "Jeg seer en mørk Plet, som bevæger sig. Maaskee er det sort. Det var ham umuligt at bestemme, hvad dette sorte egentlig var. Ved Synet af en Orange sagde han: "Jeg seer noget rødguult. Man holdt to Oranger hen for ham: "Jeg seer mere rødguult."Med et Ord, han kjendte ikke en eneste Gjenstand, uden i Forveien at have befølt den. Endelig stillede man nogle Personer for ham. Den første var hans Moder. Himmel, raabte han, hvad er det for en stor, overordentlig Ting, jeg der seer, og som har saa meget hvidt, Det er uhyre, Højt oppe ere to Puncter, ligesom svage Lys, der bevæge sig. Hurtigt, hurtigt, hvad er det for en usædvanlig Ting. samme Øjeblik nærmede flere andre Personer sig til ham, men endnu altid tavse. "Det er end forunderligere, raabte han, jeg seer saa mange store Ting, som ere i Bevægelse. Jeg troer, det er Legemer, Mennesker. Her een, der en anden, og der nok een. De ere hvide, de ere sorte, de ere af forskjellige Farver. Det store hvide er maaskee et Fruentimmer, dersom det er sandt, hvad jeg ofte har hørt sige. Men hvad er det sorte og hvide der, (han pegede paa en sortklædt Mand med Pudder i Haaret). Hvad skal det betyde, Min Forstand staaer stille. Det er, som om jeg først i Dag blev født. Ere J Mennesker, Jeg beder Eder for Guds Skyld, taler, saa at jeg kan kjende Edder. Kjære Doctor, bedste Moder, taler, jeg besværger Eder!" Hans Moder var ikke længere at holde tilbage. Hun styrtede sig i hans Arme og udgød Glædestaarer. Saaledes kunde Garin hverken adskille Gjenstande, eller Personer. Han maatte lære at see, ligesom et nyfødt Barn. For at kjende noget, maatte han først beføle det, og i mange Dage kunde han ikke gjøre et Skridt uden Fører.