Aarhuus Stifts-Tidende, 1813-01-02
Fra sidigst Oldtid levede Danmark bestandig Fride sær med Naborriget Sverrig; men endeel som Fredens biid Engel og svævede over Dan og Noe. En firefindstyven ia Fred baned Viinne til Lykke og Vel sten for Enhver fra den hørene til den sig paste Stand, Vor forhenværende hørt iskede Monark, Europa 3, Christian den Syvende, hvis Minde ber vær helligt og dybart hos enhver Dansk, førgede bestaaet, for sit hos Lykke, og kan tvende Gange : hans Regiringstid blev deaut hans ædle Plan afbrudt ved en Nr. tion som Danmark aldrig fornærmede. Første Gang var den saa vidt bekiendte Hædersdag 2den April 1801. paa hvilken en danske Nation viiste at hævde sin Ronsom et af Eur pas selvnandles Monarker. Alle kapvedes om at ovaire Liv og Bod for elsket Konge og Fadeland. Denne Komps Bulder var kort, og Fredesmillede atter ned paa et fredelskende Folk. - Saaledes traadde Danmark atter tilbage i hiin lykkelige Stilling, der i saa lang en mærke af Aar havde gjordt det saa agtværdigt blandt alle Samtidens Netioner. - Krigens Rødsler rasede steen og nær, ødelagte helStatter; mangen en Udlænding tyede hen til Fredens Land medens Krigen egsede blandt hans ulykkelige Brødre, og Alle fandt det de søgte. - Men endelig kom nedrige Voldsmænd og udkastede en for sig værdig Plan, vores aldrig i redeligt Slag betvungen Søværns Bortranelse. Aaret 1807 vil blive mærkværdigt i alle europæiske Nationers Aardøger, ja være en Skiendsel forEn af sammes meest civiltierede Stater. Og nu blev Krigen fortsat med største Jver, saavel fra Regieringens som Folkets Tide. Snart opstod et nyt Søeværn, skiønt ikke get forrige bortrøvede voren, der strax bød sædelenette Fiender Spiesen. Danske Sørkrigere bæved paa for endeel af drave Patrioters Gaver nybyggode Rossiotille sin forrige Gaas. Nil begyndte Krigens Bulder et nærme sig Norges tothan saa fredelige Land, som en Følge af Sverrigs dengang indgaaede Forbindes. med Danmarks og Europas Fiende. Svenske Forpser giorde Jndfald og haabede at undertvinge Klippernes Sønner: men fandt, at Nutidens Nordmænd ere Ol tidens lige. Hør, saaes norske Kriger lade vi de begrave ved Fiendens Vaaben blandt Norges Kilpper, end overgive det elskede Land i fiendtlig Vold, som Forfædre har beveret vor Konge og os som en hellig og overbar Eien dem. - Baaledes høstede Broderlandets Sønner Tapperheds sande Frugter saavel paa Landet som Havet. - Lader os nu efter at have betragtet det Forbigangne, koste et Blik paa det Nærværende: Hvad have vel vore Fiender i den senere Tid erobret fra os hvor Magt fandtes til Mødstand? Jntet. Selv Overmagten har aldrig afskrækket vore kiekke Krigere naar det giuldt Fædrelandets Forsvar. Men Fred, naar vil du smille til os igien. Atter ere nu hine Nordens fierne Egne i Slutningen af det forsvundne Aar, blevne giødede med Menneskeblod; og hvor mange Tusinde der endnu i dette indtraadte skal friske hines Skjæbne, vil Tiden lære os. Paa hiin store Helt, den første som Verden kan fremvise, der i Spidsen af sine seierrige Ligioner, har En enes Fastlands vartae Fred til Øiemed, paa Ham bør vi stole. - O Held og da, naar ei mere Fastlands-Brøders Blod skal udstrømme ved Medbrødres Haand, og Fredens blide Sommer strække sig fra de varme til hine koldere Egne. Hvilken Triumph for Menneskeheden. - Men midt under Krigens Rædsler befinde vi os dog, som en krigførende Magt, efter Omstændighederne lykkelige. Sandt er det, at Livets første Fornødenheder ere stegne til betydelige Priser, men er dette ikke en naturlig Følge af Krigen. Har nogen endnu maattet bukke under for Hungerins græsselige Sværd, og giøres ikke fra vore Øvrigheders Side alt muligt for ikke at lade os mangle de første Fornødenheder. Vi maae altsaa dog, især naar vi kaste vore Blik til hine rædselfulde Krigsenes Beboere, skatte os lykkelige. Vort elskede Land er omgierdet med en uigiennemtrængelig Muur, dannet af vore Krigeres Sværde, i hvis Spidse siette Frederik staaer, elsket, agter og tilbedet af Nationen: (Jndsendt.) Motto. Ret som et Asen, der paa frugtbar Ager gaar, ei anderledes er at skue denne Mand. Veder Paars 1 B. 3 Sang. Med Præsten Morten man, saavidt jeg ved, saa nøie hidtil ei bekiendt er bleven, jeg derfor af hans trufne Malerie vil give her, saa godt jeg kan, Kopi Baggesen. Til Christen Avlskarl. Ja, Christen, Du er sandelig en Mand som Kornpugerie forsvare kan, naar Dommeren bliv Skurkens Advokat, hvo tviler paa, det Forsvar er probat. Men sig mig, hedder Du ei Christen Søren, og er i Slægt med gamle Fisseltud? Jo vis, jeg kjender Dig paa dine Æselsøren, og at Du garger frem som Tølper og som Stud. Ej, ei, hvor Du er lille bitte, som kan ei nye Skjeldsord hitte, men maa i Hjerneskallens Mørke samle for at opsanse Sørens - gamle; J stikker begge i den Pol, hvori jeg smed jun sidst for udle Smøreri. Nei Parasii. - Du fik er løb at skrive, ei heller Evne til i Kampen gaa, for Undertrykte Værn at give, og derv for de Betrængtes Sag at slaa Du duer høit, paa visse Følselsdags at bræge - for lidt Vin og Kage, og Aundom i en jydsk Avis, din Dumhed give offentlig til Priis, en saadan Karl er værdig Sanger, og passende for hver en Kornpranger. Skraal kun - Men at Du kaldet Dig Avlskarl, der løi Du nok min Tro; thi laser man den Snak som fra Dig faldet, saa kan en Karl ei i din Hjerne bone Dreng - en Hvalp - som gjerne vilde for Orde være for at har Genni, men idelig sig selv maa hilde udi det Net hans Dumhed vandt ham i. 7) Men har nu et var Ord udi Fortrolighed; Jeg undrer mig, da Du skal være en gammel Dreng, som lidt Besked om Verden burde vide, om den Høilighod Man for sig selv og Publikum skal bære; at al din Læsning dog ei nytte kan, til blot at give Dig lidt sund forstand. Tror Du, at nogen ynder de Unoder, naar Du vil skielde ud min Fader og min Moder, som - Vaasepræker. - Du har aldrig set: at alle dine Skjeldsord og Sottiser, ei Dig, for hver Forstandig, viser som En, paa Vid, og Levemaade bete, Men det er sandt: Du kan kun lidet Sandse, Dig Hoflighed var altid ubekiendt: jeg sandelig vil lære Dig at danse, og ordentlig at gjøre Kompliment, - om det er ej for filde, thi det var ilde. - Det skal, min Dreng, Dig ikke kolle noget, jeg med Dig rigtig har Medlidenhed, Du stiller Dig saa klodset og saa fjoget, af Folkeskik ei mindste Smule veed; vel er jeg ikkun simpel ladefoged, men mangen Dreng jeg lærte Hellighed, og er Du ei forskrækkelig borneret, fra mig Du kommer ordentlig dresseret. e) Jeg maa forsvare mine jydske Medborgere mod denne ubefindige Krabat. Jeg besang Kornpugerne, derfor skielder han mig, og i den Anledning siger han om mig: "han er kommen Jyderne at reformere." Siger har nu ikke, at Jyde og Kornpuger er syne nym, Tilgiv ham, o Publikum, for sin Dumheds Skyld. - Han har en Porekvindes Ansigt, og kan ikke skamme sig. Jeremas, 32 Dig lidt. Jeg har noget at sige det respektive Publikum, som Du hverken har Hoved eller Hjerte til at kunne fatte. Jen Sandhed strider for og de Betrængtet Sag, lad end mig hase Skrig fra Prangerpolen møde, jeg læmper dog til Livets Afterrøde, til Hjertets allerfirste Slag. Jesper, Ladefoged