Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-08-24
Der tales i Skilderiets 66de No. d. A. om Charlottenlund, som drager en Mængde Lusterende til sig. Rygtet fortæller desuden, at der for Eftertiden skal bestemmes en Afgivt af de Telte brugere, som der faae Tilladelse til at beværte Skovgjesterne, hvilken Afgivt man agter at anvende paa Veiens Forbedring. J Anledning af dette Rygte tillader Undertegnede sig at yttre Følgende: Enten det er ønskeligt eller ikke, at Anledningerne til sandselige Nydelser, forøgede Udgivter, Sviir og deslige mangfoldiggjøres (hvorom der hos den tænkende Deel af Folket vel kun er een Mening), saa er det vist ønskeligt, at de Veie, som skulle befares af en stor Mængde Mennesker ere i god Stand. Dette er saa meget mere ønskeligt, naar Færselen, som her er Tilfældet, ofte finder Sted i Mørket imellem Træer og igjennem Alleer, hvor Kjøresvenden kun vanskeligt kan see at undgaae Hullerne. Ogsaa er det saare ønske ligt, at Omkostningen paa slig Veiforbedring udredes af dem, for hvis Skyld Veien egentligst finder Sted. Men, hvad der her er det glæde ligste er dette: "at man i Nærheden af Hovedstaden og det Høi-Kongel. Rentekammer, ifald Rygtet er sandt, vil faae et Exempel paa, hvor let en Vei anlægges for contante Penge og hvor saare lidet den koster i Sammenligning med de Veie, som udfordre Bondens Arbeide in natura. Er dette Exempel saaledes eengang givet og prøvet af det Collegium, der er saa omhyggeligt for Bondens Tarv og Landets Opkomst, og har man saaledes ved Erfaringen fuldeligen overbevist sig om, at der ved slig Forandring vindes flere Hundrede pCt., ja, at Gevinsten, med Hensyn paa de sparede physiske Kræfter, er aldeles uberegnelig: saa vil man og sikkerligen herefter stræbe, Tid efter anden, at afskaffe alt Veiarbeides Præstation. in Natura af Landets Beboere. Er det altsaa i sig selv ikke saa glædeligt, at Forlystelser i een af Naturens skjønne Egne forvandles til Teltebesøg, saa udkommer dog af den i slig Anledning foretagende Veiforbedring et Gode, over hvilket enhver Fædrelandets Ven vil glæde sig. Der aabner sig en frydefuld Udsigt: Med Tiden skal det tunge Veiarbeide lettes af den dybt nedbøiede Bondes Skuldre, hans Arbeidskræfter skulle ikke spildes paa unyttig Hen- og Hjemreisen, hans Agerdyrkning skal ikke tabe det Dobbelte eller Tidobbelte af Arbeidets Værdi, han skal ikke være udsat for de Vilkaarligheder, som ofte ere uundgaaelige ved Hovarbeide, Staten skal vinde ved hans stigende Velstand, Regjeringen skal velsignes af Titusinde glade Læber og man skal, saavel i Staden, som i Landsbyerne, sige: Gud være takket, at den Byrde er ikke mere." Lyngbye, d. 16 Aug. 1819. B. F. Rønne, Stedets Præst, og Medlem af Landhuusholdnings=Selskabet. Om Briller, 100 hun Briller, som nu ere blevne saa almindelige, for ei at sige moderne, at mange forfængelige unge Mennesker bruge dem til Stads, vare aldeles ubekjendte hos de Gamle. Plinius taler i det 66 Capitel af 7de Bog, der handler om Opfindelser. intet Ord derom, og de gamle græske og romerske Læger, der dog foreslaae saa mange Lægemidler, nævne ikke Briller. Det gammeldanske Glarøine, der i et ældgammelt Glossar. Danico Lat. kaldes Glarøgen, ere aabenbart et Øieglas, Jslandsk: Gler augu, ikke Briller, som da ei kjendtes. Det Sted hos Plautus cede vitrumnecesse est conspicilio ati, ansees for opdigtet. Paa to andre Steder, hvor det Ord conspicilium forekommer hos denne Digter, menes Jalousier, hvorigjennem man kan see, uden at sees. Det tydske og de skandinaviske Sprog ere de eneste, som have Ordet Brillen, Briller; thi i Engelsk hedde de Spectales eller a parr of looking glass (et Par Øienglas); i Fransk des lunettes, paa Jtaliensk Occhiali. Opfindelsen synes at være fra 1306 og være kommen fra Jtalien. Opfinderen var mueligen Salvino degli Armati, en florentinsk Adelsmand, som døde 1317, paa hvis fordums Gravskrift i Kirken i Florenz han kaldes "Brillernes Opfinder. Men det synes, som han ikke gjerne vilde bekjendtgjøre sin Opfindelse. En Munk, Alexander de Spina, der døde 1313 i Pisa, skal, efter en skreven Munkekrønike, egentligen have meddeelt Verden den af Adelsmanden gjorte Opfindelse. - Lichtenberg, der selv længe har havt et svagt Syn, kalder Briller Krykker for Øine; men man maa antage, at ligesom ingen, der kan gaae paa sine Been, vil betjene sig af Krykker, saalidet vil Nogen, saalænge han kan see med sine blotte Øine, betjene sig af Briller. Endskjøndt enhver vælger sig Briller efter sine Øine, saa er det dog vist, at Øinene efterhaanden maa rette sig efter Brillerne, og at det gaaer de fleste med disse som med deres Børn, at de voxe dem over Hovedet. Jo mere Brillerne forstørre, desto meere nødsages Øinene til at betragte Gjenstandene nærmere, og jeg har kjendt gamle Folk, der først satte et Par Briller, siden to, og omsider tre Par Briller paa, for at kunne læse tydeligen. Man kalder et vist Slags Briller Conservatiosbriller, fordi de skulle styrke og bevare Synet. De forstørre ikke, men gjøre Gjenstandene klarere. For Øine, som begynde at blive svage, kunne de tjene til et Slags Krykker, skjøndt simplere, end de egentligen forstørrende. Men ligesom de sidste tvinge Øinene til en Stilling, der gjøre dem lang synede, saaledes tvinge igjen de Briller, der ikke forstørre, men blot gjøre klarere, Øinene til en Stilling, hvori de see Gjenstandene nærmere. De søge altsaa kun at standse Feilens Tilvext, som dog med tiltagende Aar ikke kan forebygges uden ved at vælge nye Briller. Men det gjøre de forstørrende Briller ogsaa, og fra den Side betragtet kunne altsaa alle Briller kaldes Conservationsbriller ligesom alle Krykker Conservationskrykker. Om Folkesange,