Ribe Stifts Adresseaviser, 1820-03-17
London, den 7de Marts. Den 3die bleve Fan kerne førte til Ministeriet for det Indre om Formiddagen Kl. 11. Raadet forsamlede sig først en Timeisildigere. J Mellemtiden erholdt mange agtelsesvær dige Personer Tilladelse at gaae igiennem Salen, og 8 det syntes, som det, at staae til Skue slet ikke var ubehageligt for Fangerne. De syntes meget meere for største Deelen at være stalte paa deres Tilstand, og mange viiste en til Lessindighed grændsende Munterhed; islandt disse fornemmelig Mulaten Davisson, Skrædderne Hall og Vilson, Brunt, i hvis Huus den store Fortaad brændbare Materialier blev funden, den gamle Tid og Soldaten Harrison. Thistlewood var der mod nedslagen og dybsindig og talte Tid efter anden alvorlig med Slagte en Jngs. Denne var branten, men udbrød dog undertiden i en Slags fortvivlelsesfuldLystighed. Cooper talte til Ingen, syntes fordybet i Tanker, og og uophørlig Tobak. Da Raadet var forsamlet lod det de Fangne komme enkelt for sig. Nærværende vare Lordkantzleren, Lorderne Sidmouth, Bathurst, Mulgrave, Hertugen af Wellington, Lord Palmerstone, S. Vm. Scott. John Nichol, Peel, Kan ning, Marg. Camden, Overbaronen af Skotland, General Attornay og General Solicitor. Hr. Buller, førte Protocollen. Thistlewood var den første som blev indført. Han gik med hurtige Skridt og syntes i nogen Sindsbevægelse. Man forkyndte ham blot saa at han blev sat under Tiltale formedelst Landsfortæderie og Mord. Han blev derpaa strax igien udviist og Brunt fulgte ham. Paa samme Maade forholdt man 1, sig med de øvrige Fanger. Kun med Preston gjorde de man en Undtagelse. Symmond stod 20 Minutter for Retten og Monument ligesaa længe. Denne sidste er en meget lille Mand, som det derimod ikke skal mangle s. paa Forstand. Nu syntes han nedbøiet af Angest, og endnu meere da han kom tilbage fra Retstuen. Jngs og Thistlevod skieldte paa ham formedelst hans Modløshed. Thistlevad dreiede sin Hat, og syntes at bære sin Skiebne med Standhaftighed. Da Jngs kom tilbage fra Retstuen, tog han sin Plads ind igien, med fornyet Misfornøielse, og saasnart Haandsernene igien vare lagte paa ham, fortsatte han sin Samtale med Thistlevopd. Preston kunde ikke oppebie det Øieblik, da han skulde for, og var meget veltalende; saa ofte Dørene aabnedes, reiste han sig, i Forventning af, at det gieldte ham, og satte sig igien fortrydelig, naar dette ikke var Tilfældet. O! hvor længe skal jeg vente raadte han, min Genus (rnius) er nu paa sit Høieste. Jeg troer der er intet Menneske i Verden af en Genus, som min er i dette Øieblik. Naar det er Guds Villie at jeg skal døe for Friehedens Sag, saa skee hans Villie, ikke min. Det skulde være mig en Triumph, ja en sand Triumph. Derved gestikulerede han med Armene som en Afsindig. Da Thistlevood- og nogle andre beklagede, at de ikke ved Retten havde udbedet Tilladelse til at besøges af deres Paarørende, sagde han til dem med pralende Udtryk, de skulde berolige dem i denne Henseende, han skulde omtale deres Forlangende i sin Tale til Ministrene. Meget ubeleiligt kom det ham, da han hørte at han ikke skulde forhøres, thi han havde aabenbar forberedet sig til en Explosten, som han kaldte det, med Ministrene. Men han sagde, han havde allerede eengang givet dem en Prøve derpaa saaledes, at han troede, de ikke andengang vilde fordre ham i Tale. Efter en Raadslagning af omtrent to Timer, blev bekiendtgjort, at 8 af Fangerne, skulde formedelst beskyldningen af Landsforræderie, bringes til Tover, nemlig: Thistlevood, Brunde, Davidson, Ings, Wilson, Tid, Harrison og Monument. De bleve lænkede parviis til hinanden, og henført i Leiekarether til deres Bestemmelse to i een, under en bedækning af Ryttere. Her har enhver et Fængsel for sig, to Mand med Sabler og Hellebarder ved sig, og en Skildvagt ved Døren, som har Nøglen, og som kun tør udlade en Mand af Vagten af Gan Efterat disse vare bortførte, bleve de øvrige ser, nemlig, Bradburn, Cooper, Gilchrist, Strange, Hall og Firth, overleverede Hr. Adkins, Opsynsmand over Tugthuset. Symmond der sandsynlig vil optræde som Vidne for Regieringen, og Preston, bleve igien bragte til deres gamle Fængsel i Thorhillfields. Den Maade paa hvilken Thistlevood først, efter det paa Holoftet udøvede Mord, undkom Politiebetientene, beviser, at det ikke maae feile ham paa en vis Aandsnærværelse. Da han var undveget ned af Bagtrappen, sprang han ind i Gaarden af et Huus i Johnstreet, fra en Høide, saa at faa vilde have vovet Springget. He bankede han dristig paa Husets Bagdør, for at komme igjennem samme til Johnstreet og fordrede at indlades, og da de ved Skydningen forskrækkede Beboere tøvede at aabne, sagde han, han var en Politiebetjent, der forfulgte nogle ondskabsfulde Mennesker, og naar man ikke strax lukkede op for ham, saa maatte han bryde Døren ind, hvortil han under saadanne Omstændigheder var beføiet Døren blev altsaa aabnet for ham, men istædet for, som han truede med, at gjennemsøge Huset, fandt han, at Leilighed til at undvige igjennem Gadedøren, var meget beqvem, og bemærkede blot for Beboerne, at dette var et meget anstændig Huus, og spurgte om nogen havde skiult sig i deres Værelser. Da dette blev benægtet, forsikkrede han, han troede dem paa Ordet, og gik da igiennem Huusdøren, uden at lade Beboerne den mindste Tvivl tilbage om, at han var en Politiebetient og de bleve først underrettede om deres store Vildfarelse, og at de havde ladet Morderen frie Giennemgang, ved sammes Beskrivelse kort efter i de offentlige Tidender.