Aalborg Stiftstidende, 1844-12-07
Aalborg, den 7de December. Stænder-Discussionen og Statseenheden (Forts. fra Nr. 245). Duntzfeldt havde, uagtet hans foregaaende Tale syntes i Strid hermed, endnu et varmt Ønske for Stændercommitteer, eller i alt Fald for Finantscommitteer. Grev Moltke beklagede sig over Discussionernes Længde og holdt selv et langt Foredrag. Jmod de danske Stænderforsamlingers Forening vilde han fortiden under alle Omstændigheder have stemt. Han kunde imidlertid ingenlunde med Committeen ansee en Forening af Holsteens og Slesvigs Stænderforsamlinger for betænkelig (!), skjøndt han vel, som Tingene nu staae, maatte ansee den for lidet ønskelig og utilraadelig altsaakun fortiden; og arme danske Nationalitet!) Han glædede sig til at Committeen i Jndstillingen om Arvesuccessionspørgsmaalet havde undgaaet alle andre Antydninger af Statsdelenes indbyrdes Forhold eller at den blot havde andraget paa, at Regjeringen vilde udstæde en høitidelig Declaration og derhos tilkjendegive sin Villie om, ei at ville taale, at der i Riget og af Undersaatterne reises og offentlig udtales Tvivl om at Statens forskjellige Deele ogsaa i Fremtiden stedse ville forblive uadskilte." At Stænderforsamlingen var competent til at ingaae med et saadant Andragende, drog han ei i mindste Maade i Tvivl, ligesom ogsaa at Hs. Maj., i sit Forhold til Undersaatterne, har fuld Myndighed til at udtale sig om Monarchiets Udelelighed og at Kongen ligesaa vil vide at kue Enhver, der maatte vove at trodse hans Bud, hvad enten nu hans Stilling i Samfundet er høi eller lav, hvad enten han staaer Thronen fjernere eller nærmere." Den eneste Betænkelighed han saaledes endnu kunde finde ved Forslaget var Hensyn til Forholdene til Udlandet og de Arvepretensioner, en enkelt stor Magt, kunde ville gjøre og som, om de end maatte være ugrundede, dog ikke uden videre kunde afvises." (Man seer, at Greven har Respect for Rusland). Jmidlertid meente han, at Regjeringen dog under alle Omstændigheder", maatte kunne idetmindste indigitere, at det ikke er Tvivl fra dens Side om, at Monarchiet i alle Tilfælde forbliver uadskilt, der foranlediger, at den ikke for Øieblikket troer at kunne gaae ind paa Andragendet (altsaa at det er hos vedkommende, store Magt Danmark skal supplicere om Sanction for dets Udelelighed, og arme danske Selvstændighed!). Referenten (Tutein) tog Ordet og udtalte det absolut Ønskelige i at en kongelig Declaration, som den attraaede, nu efter at Sagen er bragt paa Bane, under ingen Omstændigheder maatte udeblive. Vel maatte han forudsætte, at Proponenten ikke vilde være fremkommen med sit Andragende med mindre han nærede en grundet Overbeviisning" om at Regjeringen vil gjennemføre den, ligesom det ogsaa beroligede ham, at den kongl. Commissarius ved Sagens indledende Behandling havde udtalt sig bestemtere end nogensinde forhen til Fordeel for den slesvigske Hyldingsacts overveiende Gyldighed samt for Patentet af 9de Septbr. 1806 i Forbindelse med Forbundsacten. Jmidlertid ansaae han det dog nødvendigt, at Forsamlingen bidrager Alt til at Andragendet ikke skal støde paa nogen Hindring. Med Hensyn til hvad der var anført om forskjellige Prætendenter, maatte han ansee det beklageligt, at høilstaaende Medlemmer af Regjeringen, istedetfor med al Energie og Kraft at udtale sig til Fordeel for Arvehyldingens og Patentets af 9de Septbr. 1806 alt overveiende Betydning, have udtalt sig saa ubestemt om Prætendenternes Paastande, og henviist til diplomatiske Veie, hvorved man saaledes tillægger dem en Betydning, som efter hans Overbeviisning aldeles ikke tilkommer dem. Han formener, at man først paastaaer sin Ret, fornemmelig naar den er saa god som i nærværende Tilfælde, istedetfor selv at fremkalde Tvivl om Samme. End beklageligere er det, naar Medlemmer af nærværende Forsamling have antaget disse samme Betænkeligheder og saaledes styrket denne vistnok ikke heldige Regjeringsanskuelse; - dog tilføiede han – jeg fortrøster mig til, at et Riges Udelelighed er noget saa Helligt, at ingen Paastand derimod skal kunne gjøres gjældende, med mindre den maatte understøttes af Undersaatternes Sympathier, men at Regjeringen vil ansee det som sin vigtigste Opgave for Øieblikket, at berolige og forsone Gemytterne, saa at Alle komme til den Overbeviisning, at Rigets Udelelighed er lige vigtig for alle dets forskjellige Deele." Den kongl. Commissarius udtalte sig i Harmoni med Forslaget og udviklede Regjeringens Begreb om Statseenheden, den han aldeles ikke ansaae forstyrret ved Holsteens og Lauenborgs Forbindelse med det tydske Forbund. "Tydskland - sagde han – er ikke en Forbunds-Stat, men et StatsForbund, og det er saa langt fra, at dette Forbund ophæver de enkelte Staters og Stats-Overhoveders Souverinitet, at det just er en Forudsætning for Jndlemmelsen i Forbundet, at være souverain Fyrste". (Men en Følge af Jndlemmelsen bliver det vel ogsaa nærmest, at de mindre Souverainer drages ind i de størres eller det ved disse repræsenterede Statsforbunds politiske Grundsætninger og Virken, og hertil er de enkelte Forbundsfyrsters Souverinitet, for at forebygge Udviklingen af særskilte Staters Selvstændighed og facilicere Regjeringsvilliernes Sammensmeltning, vel netop, ved dette Statsforbunds Organisation, anseet som en politisk Nødvendighed og viser sig ogsaa som Sjælen i denne eiendommelige Art af Unionsforhold. Commissarius søgte fremdeles at forsvare sig mod Bebreidelsen for Uovereensstemmelse i hans i Viborg og i Roeskilde fremlagte Anskuelser og Arvesuccessionen, hvori han paastod aldeles ingen Uovereensstemmelse, men kun en forskjellig Nuancering havde fundet Sted. At man havde ladet Spørgsmaalet om Stænderforeningen fortiden falde, kunde han ikke andet end finde klogt og rigtigt, da ogsaa han frygtede den nærværende Spænding og dens Følger i Hertugdømmerne, hvis de danske Stænder forenedes. Jmod Præsidentens Foredrag med Hensyn til Nationalitetsforholdene fremsatte han endeel imøde gaaende Yttringer, som han ikke yderligere vilde vidtløftig gjøre, da dette Punct ikke forelaae til Afgjørelse og han fandt det lidet ønskeligt, at Præsidenten og den kgl. Commissarius indlade sig i speciel Polemik med hinanden." Finantscommitteer kunde han intet have imod, men ansaae dog Stændercommitteer for en bedre Jnstitution. Erindring om de Sidste og deres Forkastelse i Viborg bragte atter Commissarius i sin sædvanlige Affect imod Bladene", som han paastod have indgivet Bondestanden en Misstemning imod disse Committeer, der dog nu skulde have tabt sig, ligesom han i det Hele hos Folk, der kunne have en selvstændig Mening om Sagen", kun havde fundet Kjærlighed til Stændercommitteer. (Fortsættes).¬