Politivennen, 1804-01-01
Ere Arbeidsanstalter nødvendige paa Landet i Danmark? (ved Landsdommer Gustav Ludvig Baden.) Anledning af det kongelig approberede Reglement for Fattigvæsenets proviforiske Jndretning og Bestyrelse paa Landet i Danmark, har det danske Kanselli under 20 Angust sidst hes vedkommende Øvrigheder forespurgt sig: hvorledes de formene, at Arbejdsanstalter kunde i Forening med Fattigvæsenet indrettes. Kanselliets Skrivelse herom lyder saaledes: "Br. at af ans Majestæt approberede og nu 3 nejorte Reglement for Fattigning og Bestyrelse væsenets provsser Jnte. baade i Kjøbstædern; og paa Landet i Danmark, er der eter Mulighed sørget for, at afhielpe de Fattiges Trang, og lindre deres Kaar. Men da Fattigdom ofte har sin Oprindelse af Mangel paa Leilighed til at erhverve det Nødvendige, saa holder Kanselliet for, det vilde være meget velgjørende, om der enten i, eller uden for de i Lovens 2, 22, 75 befalede Fattighuse, kunde i Forening med Fattigvæsenet indrettes Arbejdsanstalter, hvor enhver, der manglede Arbejde, kunde gives en eller anden gavnlig Beskjeftigelse, eller hvorfra ham kunde anvises en eller anden Fortjeneste. Paa denne Maade ville maaske Armod ofte kunde forekommes, og en vindskibelig Efterslægt dannes. Ligesom det ville være Hans let en behagelig Pligt, paa alle muli Maade at understøtte ethvert til dette Øjemed sigtende Forslag, saa skulle man og tjenligst anmode, at ville meddeele Deres Tanker: hvorledes De formener, at deslige Jndretninger maatte gjøres? Hvilke Hielpemidler dertil af Amtet selv kunde tilvejebringes? Og hvilken Understøttelse andensteds fra de til nødvendigen maatte behøves? Man seer af denne Skrivelse, at Kanselliets ønske om Arbeidsanstalters Jndretning, grunder sig paa den Formening, at Lejlighed til at erhverve det Nødvendige skullee mangle den Mængde Betlere, som daglig streffe om paa Landet, fra Sogn til Sogn ja ofte fra en Provinds til en anden. Men er det og saa? Er Mængden af disse Betlere Fattige, som savne Lejlighed til at erhverve det Nødvendige? Eller ere ikke de fleste omvankende Betlere, arbejdsføre Folk, som gjerne kunde finde Føden ved deres Hjemstavn, men som kun af Dovenskab have valgt denne Næringsvej? Man spørge herom, enhver Landbeboer, Præsten, Propritæren, Bonden, og jeg er overbevist om, at Pluraliteten af dem vil svare, at de fleste dem daglig overløbende Betlere, vare arbejdsføre Mennesker, som ene af Dovenskab have grebet til Posen og Kæppen. Den erfarne Landmand vil endvidere kunde gjøre Vedkommende opmærksomme paa, at Mangel paa Lejlighed til at erhverve sig det Nødvendige paa Landet, ikke kan mangle den Arbejdsføre, i et Land af Danmarks indskrænkede Folkemængde, og i vore Tider, hvor man de allerfleste Steder paa Landet er beskjeftiget med Udskiftning, Udflytning, Udparsellering o. s. v. Hvor ofte savner ikke Landmanden nu Hænder til sin Gravning, Tærskning, Stensoprydning, Skovsoprydning, Grøfters og Vandsteders Oprensning, Kalkstensbrydning, og mange andre Landarbeider, som virkelig nu af Mangel paa Folk henligge forsømte? Selv for den mindre Arbejdsføre kan paa Landet ikke mangle Arbejde, naar han kun vil bruge sig, saameget Kræfterne tillade ham. Thi til at spinde, karte, strikke, sanke Smaasteen af Ageren, luge i Haven, sanke Kartofler i Marken, ruske Hør, stikke Piil, sno Baand, flette Haarreb og saadanne mange flere i Landeconomien forefaldende Beskjeftigelser, kan endog Krøblingen gaae med. End maa og bemærkes, at en stor Del af disse paa Landet faldende Arbejder, kunde beskjeftige, ikke blot de Voxne af begge Kjøn, men endog disses Børn, der tidlig kunde anbringes til at erhverve sig Noget. Kort, det er og bliver uden for al Tvivl, at den i mindste Maade Arbeidsføre ikke kan mangle paa Landet i Danmark Lejlighed, til at erhverve baade sig, Kone og Børn, i det mindste en Deel af det, han behøver til sin og sines Underholdning, og at derfor Arbeidshuse ikke ere saa nødvendige, som Mange, der ej have havt Lejlighed til selv at forskaffe sig lokal Kundskab om Landet, muligt formene. Nu tænke man sig de store Bekostninger og de mange Vanskeligheder, der ville møde ved saadanne Arbejdshuses Jndretning. Kanselliet har i foranførte sin Skrivelse, ikke yttret, om disse Arbeidshuse skulle foranstaltes i hvert Sogn eller Amtsdistrikt. Jeg vil derfor først erindre, hvad der i Almindelighed kan anføres mod saadanne Arbejdsanstalter. Og man bemærke da at Danmark endnu ikke er saa befolket, at det til Fabruer kan afgive nogen klækkelig Masse Mennesker; men at meget mere Landmanden daglig savner dem til sit Agerbrugs Opkomst, Forbedring og Fremme fornødne Folkemængde. Man erindre sig endvidere, at de mange raa Materialier, som til slige Arbeidsanstalters Drift udkræves, ikke kunde erholdes fra første Haand, og naar de nu erholdtes, hvor var da de Fabriker, som til videre Forarbeidning skulle modtage de Ting, som Arbejdshusene kunde levere? End betænke man og, hvorledes ved disse Arbeidshuses Jndretning Landmanden ville vorde berøvet Hænder, Dem han nu saa højligen behøver og kunde anvende til vigtigere Ting, og endda skulle bebyrdes med Paalæg, Skatter og Afgivter til Jndretningen, hvis Udfald vilde vorde saa uvis. Thi desværre have vi altformange Exempler hos os, paa Fabriker og Arbeidehuse, hvis Jndretninger og Nytte ikke have svaret til Forventningerne. Dette være nok imod disse Arbejdshuse i Almindelighed. Skulle saadanne Arbejdshuse alligevel indrettes, og Hensigten med den dog noget naaes, da maatte vel ikke et i hvert Amt, men et i hvert Sognedistrikt anlægges. Ogsaa troer jeg dette sidste har været det danske Kansellies Mening, da Skrivelsen taler om de i 22275 befalede Fattighuse, i hvilke muligt disse Arbejdsanstalter kunde indrettes, og et saadant Fattighus i Følge foranførte Lovsted stal sindes i hvert Sogn. Men - naar nu Reglementet skal sættes i Exekution vil sandelig mange, baade større og mindre Sognes Fattigkommissioner finde det vanskeligt nok at faae Beboerne paalignede alle de Fødevare, som til Distriktets Fattiges Underhold udfordres. Thi de Fattiges Antal paa Landet staae mindre i Forhold til Sognenes Størrelse, end til den desværre i Lod og Kvintin gjængse, Danmark vist skadelige Udparsellering, og ofte har derfor de mindste Sogne de fleste Fattige. Men hvorfra skal nu i saadanne Distriktets Pengene tages til at købe Arbejdshuse for? Fattighusene, om de end fandtes i alle Sogne, som de langtfra ikke findes, ere sædvanlig saa usle, indknebne, smaae Hytter, at de skasse maadeligt Ly og Rum til de samle Stakler, som her huses, og hvilke dog ikke kunde uddrives; disse Huse kunde derfor paa ingen Maade afbenyttes til de attraaede Arbejdsanstalter. Her skal altsaa til et saadant Arbejdshus kjøbes Byggeplads. Ved Pladsen maatte dog og være noget Jord, baade til en Have og til en eller to Kiør, som Opsynsmanden, et saadant Hus udfordrer, nu efter Udskiftningen, paa ingen Maade kan undvære. Nu Bygningsmaterialier, Arbeidsløn, den aarlige Vedligeholdelse o. s. v. hvorfra Pengene til alt dette? Endnu betænke man, at baade til Opsynet med Arbeidshuset og selve Arbejdet, udfordres en eller flere Opsynsmænd, ja vel og Opsynskoner, der dog ikke kunde tjene for intet, ej at tale om Jldebrand og Lys for de Arbejdende. Ognaar da nu endelig ved Trudsler og Udpantninger, og saadanne flere Tvangsmidler og Magtsprog, som kun gjøre nye Jndretninger forhadte, et saadant Arbejdehuse var bygt og indrettet, hvormange Fattige fik man vel til at søge det? Thi det er ikke paa Landet som i Kiøbstæderne. H.. haves kun Gade fra Gade at gaae til i samme By, men et Sogn paa Landet udgjør oftest flere Byer, beliggende fra hinanden en halv Miil eller lægger, som altid, især i Vinterens korte Dage, ville blive for den gamle Skrøbelige og det umyndige Barn, for langt at gaae hver Aften og Morgen. (Fortsættes.)