Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-07-01
Politiske Aviser og Avislæsere. Aviser læses af alle De ere et fælles Studium for Folk af alle Stænder, lige fra Statsministeren indtil Gjesterne i Gjentofte Kro. Paa alle offentlige Steder bruges de som Lokkemad for Gjesterne. Man befæster dem paa en dertil ordentlig indrettet Stok, som der lægges Laas for, paa det ingen skal stiele disse Rariteter. De give bestandig Leilighed til at politisere og kandestøberere. To Gange om Ugen er man vant til en saadan Ræt, og de fleste politiske Folk ere ikke i deres politiske Es, naar de en Postdag maae gaae fastende til Sengs, og ikke have tilfredsstillet deres Hunger med saadan Kost. Aviser ere mangfoldige Menneskers største Despot. Men dersom disse graadige Avisslugere vidste, hvorledes man udenlands sammenskriver saadanne Tidender, saa maatte deres Graadighed snart tabe sig. En Avisskriver er en Veirhane, der bestandig maa dreie og snoe sig efter den Tone, der hersker i det Land, han skriver for, og i de Stater, som dette staaer i venskabelig Forbindelse med. Selv de saakaldte officielle Efterretninger, som man meddeler ham, ere for det meste støbte i Statsinteressens og Politiquens partiske Form. En klog Minister, besidder tusinde Slags Farver, hvormed han kan give de sorteste Handlinger det skjønneste Anstrøg og sværte Modpartiets retfærdigste Sag. Staters sande Forfatning og Politique bør lige saa lidet bedømmes efter Aviser, som Fruentimmers Skjønhed efter deres Udseende paa Skuepladsen. Sandheden er en Hader af ethvert Slags Sminke. Ved at sammenligne de fremsatte Kjendsgierninger, kan man maaskee med et skarpseende Øie gjøre rimelige Slutninger, men aldrig uddrage uomstødelige Resultater deraf. En Avisskriver ligner en Tydsk Boghandler, der gjør en Reise til Messen i Leipzig. Artikler maa og skal han medbringe. Om de ere gode eller slette, om de ere Mesterværker eller Fabriquevarer, det er ham ligegyldigt. - Det maa ret more de Store, naar de see, hvorledes de Smaa lade sig binde Alting paa Ærmet; hvorledes en partisk og lønnet Avisskriver kan faae saa mange Tusinde til at løbe med Limstangen. Man bør antage, at en heel Stat aldrig tilsidesætter den Klogskab, som endog det simpleste Menneske bør iagttage, og at den ikke meddeler hele Verden Underretninger om Ting, hvis Bekjendtgjørelse kan ofte have ufordeelagtige, men sjelden gode Virkninger. Den Publicitet, i politiske Sager, som man i adskillige Lande roser sig af, er Spilfægterie. Jngen Stat, dens Statskonst være nok saa vrang, indlader sig paa, uden Tilbageholdenhed at fortælle Uvedkommende egentlige Vedkommende gives der kun meget faa af, - dens Armees og dens Financers Tilstand - dens Foretagenders heldige eller uheldige Udfald i Krigs- eller Fredstider, dens Statsembedsmænds Opførsel og tusinde andre Ting, som Politiquen byder at tie med. Dersom det Modsatte var Tilfældet, saa vilde man i visse Stater ikke kunne foretage sig saa mange hemmelige Ting, hvis Existence ingen erfarer, førend det Øieblik de allerede ere udførte. Det falder af sig selv, at man her under saadanne politiske Nyheder ikke forstaaer Anmeldelser af Befordringer, Barnedaab, Dødsfald, Feter &c., som i Almindelighed ere de meest authentiske Artikler i politiske Aviser. Men den simple Mand indseer ikke alt dette. Han betragter politiske Tidender som en hellig Coder, hvori hvert Ord er Sandhed. Han morer sig ret ved at see, at Europas største Potentater underholde sig med ham i trykte Blade. Hans Selvfølelse og Egenkjerlighed bevæge ham til at afsige sin Dom i Ting, hvori Acterne fremlægges ham til Bedømmelse, og han bliver - en politisk Kandestøber. Han læser i den nysankomne Avis en Proclamation, hvori en eller anden Stat erklærer, at den, for at forsvare sin retfærdige Sag mod en Fjende, der foragter Folkerettens første Grundsætninger, nedes til at gribe til Vaaben mod samme; han læser Grundene og Ankeposterne, ryster betænkelig paa Hovedet, og siger med en vigtig Mine: - J har Ret!" Han læser videre og finder nu Vederpartens Proclamation, der ligeledes forsikkrer, at han, som en afsagt Fjende af al Blodsudgydelse, maa, for at forsvare sin retfærdige Sag, gribe til Vaaben mod en Fjende, der foragter Folkerettens første Grundsætninger." Han læser Grundene, støder Hatten i Veiret, rykker lidet paa Parykken, tager Brillerne af og siger med en vigtig Mine: "J har Ret." – Naar nu den første Stat vilde spørge vor Politicus: Men J sagde jo nylig, at vi havde Ret, saa vilde den kjere Mand komme i stor Forlegenhed. Han vilde blive nødsaget til at svare som Herman v. Bremenfeldt: "Gak Pokker i Vold, J har begge Ret. 3 .