Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-02-02
J Voldens Konger paa den gyldne Stok, J Purpurkjortel, i Rubiners Glands, Som fra det høie Sæde stolt uddeele Til Folket Smuler af dets Fryd! I, af hvis Navn, gjentaget tre Gang tre, Høit til forbauset Himmel løfter sig Den stærke Gjenlyd, mens blandt Veiens Skarer, Sølvklædte Ganger drager jer; Den Hersker Ganger, af sin Trældom stolt, Med overmodigt Skridt, mens høie Raab: Hil, Hil, han leve, Folkets Fader, hil ham!" Jgjennemryster Dødes Grav. Hal vender Øiet fra fulddækket Bord, Fra hundrede guldklædte Slavers Buk! Forglemmer hine hulde Melodier, Som disse jer i Vellyst ind! Et Blik til Ocenets fjerne De, Hvor mægtig Hersker Kraft i tunge Baand Opstræber voldsomt, ned af Skjæbnens Jernmagt J Hulen stedse stødt paa ny. Som Æols Storme mod det hule Field, Saa bruser han i Tanke og i Aand, Og staaer afmægtig Haand mod Kobberdøren, Ei til at overvindes vant. Et Nattens Leie, som modtager ham Hans Lemmer hvile seer i søde Roe; Thi svundne Tid, paa Uroes-Minder svanger, Opvækker ham af hvert et Blund. Der han begræder svildte Øieblik, Begræder sit alt rustne Seiers-Sværd, Og disse Arme, vant til Herskerstaven, Hvis Kraft bortviisner hæderløst. Op stiger hun da stundom for hans Blik, Hiin Hævngudinde, som skal aldrig døe, Ham viser Blodet, udøst uretfærdigt, Og de Fornærmtes Klageskrift; Ham viser Bogen, hvor enhver hans Daad Er tegnet, stor og liden, viser ham De Blodets Pletter, kaldt af Eensomheden, Gjengieldelsen ham nærmer sig. Men ogsaa stundom opstaae for hans Siel De Kampens Minder, vundne Laurbærs Glands, De Seiers=Skrig, og Seiers=Sang, Triumph-Tog, Hvis Raab gjenlød en Verdensdeel De Hykleres nendelige Rad. Og Glædes-Jld, og Folkets Jubelraab, Og Harpers Lyd, som til det Skrøbelige Forlente digtet Evighed. Haandtryk af Jordens stolte Herskere, Lovtaler, Forbund, at, hvad gives der, Saa vaklende paa Jord, som Siv, ustadigt, Saa svagt, som Dødeliges Siel! Nu sine Skarers Strids-Sang hører han, Hans Navn gjentoner af artegnet Mund Hil, Hil, vor Held, den Ubetvingelige. Vi følge ham til Død, til Seir. Op vaagner Lodi-Kampen i hans Siel, Marengos Seir, dyrt kjøbt ved ædelt Liv, Og hine Slag, som Kongers Nakke bøied Udmattet i forgiæves Strid.Da, greben af Jndbildning narlig falsk, Hedt blussende paa Kind, sin Helte Arm Opløfter han, sig synes Sværdet svinge, Og tordner høit til trofast Hær: Op, mine Mænd, op Frankrigs Brave, op Op, styrter dem, til Støvet knuser dem, Som Diademet af mit Hoved reve, Min Trone styrted ned i Gruus! End Myriader Tappre har jeg her Som Bolt med Verdens Skarer lege skal, Napoleon anfører, han er foran, Med Seiren han formælet er. Forgiæves Konger, knæle J paa Jord Triumphens Klokker, Seirens Toner hør, J Støvet med min Fod jeg er nedtramper; Blodhævn, Blodhævn den kræver jeg. Mens saa han raser, vækker mildelig En venlig Aand ham op, oplader klart Hans Blik til rigtigt Syn, hans Bryst formilder, Tiltaler ham med sindigt Ord: Vaagn af den Drom, som daarer dig med Tant, De Hære, som du taler til, de længst Forsvundne er, ei vaagne meer til Striden; Dødsleiet kun dig levnet er. Det Orcus uden Udgang ihukom, Hvis steile Væg indslutter dig i Favn, Og Bølgebjerget, mod dig sammensvoret, Ved Stranden høit optaarner sig! Dit Diadem er evig sønderslidt, Din Krone er, som Æske, flaaret hen, Og Seirens Klokke eier ingen Tone, Der rækker over Tidens Svælg, Lad fare magtløs Harm, som vækker SpotJfør dig Viisdom, meer, end Kongespiir, Ær Skjæbnen, meer, end du, og meer retfærdig Og priis, hvad ei dig røves kan, Den Vei, som din, gaaer hver en jordisk Magt Og Døden gjør hver Krones Glands til Støv Kun det at døe, mens Livets Lue flammer, Den Sorgens Lod traf eene dig. Dampe.