Corsaren, 1841-12-24
"Corsarens" Krydstour efter Julen. Det var den 22de December, altsaa iforgaars. Vi gik Alle og kjedede os; thi Alt, hvad der skete den Dag, var, at der blev gjort reent. Denne Dag er altid tabt for Menneskeheden og tilhører kun Vadskerkonerne, og Menneskeheden, som eier de fleste øvrige Dage i Aaret, benytter ikke disse nær saa godt, som Vadskerkonerne benytte deres. Man regner, at en saadan Kone fortjener paa denne Dag 3 Mk. foruden det, hun rapser; hvor mange Tremarker fortjener Menneskeheden Aaret om? Rapse faaer den nu slet ikke Lov til - dertil er Politiet for paapassende. Som sagt, vi gik og kjedede os og tænkte: Var blot Julen først kommen, saa havde vi det dog igjen paa det Tørre. Hvor den ogsaa lader vente paa sig; man skulde troe, at den havde kongelig dansk Eenspændervogns-Befordring. - "Hør, veed J hvad?" raabte pludselig En af Redactionen; "lader os drage hen og hente den, siden den bliver saa længe borte, vi have dog ikke Andet at bestille." Dette Forslag blev strax modtaget med Bifald. Vor Skude, der altid ligger i seilfærdig Stand, blev halet ud, vi gik ombord og seilede afsted. Nu maa man vide, at det var os vitterligt, at Haabet den Dag opholdt sig i Fremtidens Land, og at dette Land er os bekjendt, ja saa bekjendt, at vi endog i Drømme flere Gange have fundet Veien til det. Ved denne Vei er det at mærke, at, naar man først er kommen paa den, kan man ikke fare vild, da man uafladelig møder Reisende. Klokken var 10 om Formiddagen, da vi toge afsted, og vi vare endnu ikke komne to Miil fremad, før vi mødte Klokken 11. Den foer os hurtig forbi og giengjældte knap vor Hilsen; thi den var gaaende (Landveien og Søveien løbe nemlig ved Siden af hinanden her) og skulde hvert Secund gjøre idet mindste eet Skridt for at komme betids. Vi vilde saa gjerne have opholdt den med Snak, blot for siden at erfare, hvad Indtryk det havde gjort paa Astronomerne, naar Klokken 11 var bleven borte. Havde de saa faaet at vide, at det var vor Skyld, vilde de useilbarlig have raabt. Den forbandede Corsar! Den gjør dog heller ikke Andet end Ulykker! Efter at vi ved Hjælp af Længselens gunstige Vind havde paaskyndt Seiladsen saa meget som muligt og underveis hilst baade paa Kl. 12 og Kl. 1 o. s. v., landede vi endelig og gik derefter hen til den Port, hvorigjennem saavel Jndkommende som Udgaaende maae passere. Ved denne Port stod Tiden, en gammel Mand med et alvorligt, næsten barskt Ansigt. Vi bøiede os for denne mægtige Mand, der har kastet saa mange Konger fra Thronen, og paa hvem alle Menneskenes Daarskaber, efter de Tjenester han har beviist dem, ikke have efterladt andet Jndtryk end et lille ironisk Smiil, der knap kan kjendes i hans furede og mørke Aasyn. Da han saae os, gik et venligt Glimt over hans Øine og han sagde. "Ah! I Gavstrikker! Hvad ville I her?" - "Vi vilde gjerne tale med Mdm. Juul," svarede vi. Naa, kunde J ikke give Tid de Par Dage? Det maa være vigtige Sager, I have at afgjøre med hende. - Aa, Hr. v. -" tilsøiede han, og vendte sig til en Adelsmand, der formodenlig om kort Tid skal fødes paa Jorden, siden han stod saa nær Porten, "vær saa god at vise Dhrr. Veien." - Adelsmanden gik meget hollig hen til os, og efter at have fulgt os en Stund i Taushed, sagde han: "Den Dame, de søge efter, hedder ikke Mom., men Fru Juul; det er en meget adelig Dame. Hun nedstammer fra den berømte Søhelt Niels Juul, som i Aaret 1677 i Kjøgebugt farvede Vaarens friske Bølger med Svenskernes Blod, og, da det netop var Juletid, blev Tiden efter ham kaldt Juul. Hun er altsaa af meget adeligt Blod." Aa, Hr. v. -," raabte den gamle Tid ved Porten til ham (den Gamle havde nemlig hørt hans Ord; han hører Alt selv i lang Afstand), "lad dog engang den Snak om Adelsvæsenet fare. Hvor ofte skal jeg sige Dem, at jeg ikke længer lader Dem have det at tale om?" – Slukøret gik Adelsmanden videre, og vi stode snart nær ved den, vi søgte. Men, da vi nu vare komne hertil, kunde vi ikke modstaae Fristelsen til nøiere at besee Fremtidens Børn, der uafladeligt bevægede sig fremad. Vi rettede vore Kikkerter og saae da: mange Dage med et mørkt, fortrædeligt Blik, men ogsaa adstillige med smillende Øine og glade Kinder. Længst borte, halv skjulte af Taage, saae vi Dage, der tydede paa heftig Anstrængelse og Kamp, men efter disse en høi, straalende Dag k.... I dette Øieblik traadte to Grenaderer hen til os og sagde: Cigarerne af Munden! - nei, det sagde de ikke, de raabte: "Kikkerterne fra Øinene!" og vi maatte naturligviis lystre. Vi gik nu hen og hilste paa Madam Juul (hun er nemlig slet ikke Frue, som Adelsmanden sagde). Hendes hele Væsen og Udseende tyder ogsaa snarere hen paa en omhyggelig, forstandig og jevn Huusmoder end paa en adelig Frue. Derimod seer hendes Datter, Jomfru Juul, mere ud som Froken, hvilket hun ogsaa helst ønsker at kaldes. Hun er pragtfuldt klædt, sort Atlaskes Pels, blegrød Hat med Fjedre, og glimrer af Guld og Diamanter. Man vil nok faae denne Stads at see i Bredgaden, paa Esplanaden og paa Volden. Hun opholder sig nemlig i Kjøbenhavn, medens Moderen er paa Landet. Madammen pleier altid at have et mildt, venligt, fornøiet Ansigt, og Datteren pleier at see munter, ja endog overgiven ud, men til vor store Forundring havde Begge idag et høist fortrædeligt Udseende. Madammen saae ud, som om ÆbleskiveDeigen ikke havde villet raske, hendes Frøken Datter, som om Glassing eller Mühlertz eller Levin (thi vi vide ikke, hvem af disse Tre hun under sin Søgning) lod hende vente paa den sidst bestilte Morgen-Kappe. Efter de første Hilsener og Forespørgseler om Damernes befindende, rykkede vi frem med vort Ærinde og bad dem gjøre Venner og Bekjendte den store Glæde at ankomme den 22de om Aftenen istedetfor den 24de, til hvilket Øiemed vi stillede vort Fartøi til deres uindskrænkede Disposition. "Tænk, hvor man vil blive forundret og overrasket, naar det bliver Juul to Dage tidligere end ellers," tilføiede vi, for ret at bevæge Damerne til at opfylde vort Ønske. Men det lod til, at vi vare ankomne i et uheldigt Øieblik, thi ved vore Ord gav Datteren sig til at græde, og Moderen satte et endnu alvorligere Ansigt op og svarede: "Nei, mine Herrer! De maae virkelig undskylde; jeg kommer iaar slet ikke." "Hvorledes?" udbrod vi i den høieste Forbauselse, De vil slet ikke komme Madam? . ... Ere vi da Aalborg? Have vi petitioneret til Dem om Constitution? Vil De virkelig ikke lyksaliggjøre os med Deres allerhøieste Nærværelse?" "Ja, er det ikke skrækkeligt?" tilføiede Datteren med Taarerne zittrende i Øinene, "er det ikke næsten til at blive afsindig over? Jeg, som er bedt til saa mange, mange Baller, og allerede er engageret til de fleste Dandse, jeg . ... oh, den Tanke er ikke til at udholde." "Du har ikke Andet end Baller og Narrestreger i Hovedet," sagde Moderen alvorlig til Datteren, "og det er derfor intet Under, at mine Grunde ikke have nogen Vægt for Dig. De, mine Herrer, skulle høre disse Grunde, for at de ikke skulle troe, at jeg handler af Lune og øieblikkelige Griller. - Seer De! Jeg har i den sidste Tid talt meget med min Fader, den gamle Tid, som De formodentlig har hilst paa, for De kom hid. Han har fortalt mig Meget, Meget om den Kamp, han fører i saa mange Lande, og om de smukke Frugter, som Kampen bringer. Jeg vil gaae til disse Lande, og for Heltene, som der kjæmpe, vil jeg dække et Julebord og lade Kirkeklokkerne lyde og mine Julesange synges, for at de med nyt Liv og ny Begeistring kunne gaae i den hellige Strid." "Det er, i Sandhed! at mærkeligt Tidens Tegn, som "Dagen" vilde sige, at selv De begynder at befatte Dem med alvorlige politiske Sager, ja vil tage virksom Andeel i dem", bemærkede vi overraskede. "Det er intet Under. Min Fader, den gamle Tid, har sagt, at alle hans Børn og alle hans Venner nu maae hjælpe ham til hans store Værk, og at han altsaa heller ikke kan tillade mig at passe min vante stille Dont." "Men, hvorfor vil De da skjænke Andre hiin Kraft og Begeistring? Hvorfor ikke give os den?" udbrøde vi, nu for Alvor bange for, at hun skulde opfylde sin Trudsel. "Fordi de ikke bruge den. At skjænke dem dernede Sligt er at helde Vand i et Sold. De troe, at de glæde mig ved at spise Risengrød og Æbleskiver og spille T'hombre og lege Juleleg; men hvor er det Arbeide, hvormed de have fortjent Festen?" "Men den Tid vil komme..." "Giv mig et Tegn, at den vil komme." "Vi have seet dette Tegn, da vi kom herop. Behag at see gjennem denne Kikkert hist hen imod Taagen. Seer De bagved de mørke Dage med Anstrængelse og Kamp den høie, straalende Dag. Paa den Dag skulle vi feire Deres Fest." Efter at have seet en Stund saae hun rørt til os og udbred. JJeg seer det; det vil skee; jeg vil have Taalmodighed og drage med Dem." "Gud skee Lov!" jublede vi; lovet være alle gode Aander for vort Jndfald at drage herop til Dem; thi ellers var De jo ikke kommen. Der kan man see, at Reengjøren er ogsaa godt til Noget." "Alt i Verden er godt til Noget," sagde den fromme Kone. "Saa er maaskee endogsaa Siesbys Anccdot-Almanak god til Noget?" tilføiede En af vor Midte. "Upaatvivlig," svarede den fromme Kone. "Alle de Dandse, jeg har tilovers, vil jeg dandse med Dem, mine Herrer,, sagde den glædedrukne Datter. Med dybe Buk modtage vi dette smigrende Tilbud. Saa gjøre vi Fartøiet færdigt strax; der er Plads deri til Dem og alle deres Damer. Hurra! Ca ira! ca ira! - Og, naar De komme tilbage, saa skynde De paa den straalende Dag hist, for at den store Fest snart kan komme, ikke sandt?" Damerne nikkede smilende, gik ind og toge Reisetoiet paa, fulgte derpaa med os ombord, og vi seilede. Da vi ankom hertil, kunde de desværre ikke strax gaae ud, fordi Datteren endnu manglede Noget af sin Stads; men iaften, Fredag Aften, Kl. 5 præcise blive de bestemt færdige. Men hvert Huus, hvor de komme, bør erindre, at det er vor Skyld, at de kom, og derfor lægge en Æbleskive hen til os.Men i Damernes Nærværelse bør de idet mindste af Erkjendtlighed tømme et Glas paa: at den stolte, straalende Dag snart maa komme.