Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1780-02-18
J Begyndelsen af min Ægtestand var min Kone ung, dydig, elskværdig. Nu er hun det ikke meere, i det mindste ikke som hun var det den Gang; i det mindste ikke i mine Øine. Er jeg da vel endnu forbunden til at staae ved mine Ord? – Fortreffelig argumenteret, det var altsaa den ene Side han betragtede sig fra; men nu saae han til den anden: Er det mueligt, at du som ellers tænker saa ædelt, kan tilfredsstille dig, ved saa uædle Slutninger, Staaer disse Clausuler, som du nu saa ubesindig tilfredsstiller dig med, staaer de i din Ægteskabs Contract, har din Kone deri indvilliget, Din Troskabs Eed, hvilken du, som Mand, saa ubetinget gav, vil du nu som en Nederdrægtig brække samme, For hvem har hun opoiret sin Angdom og Skiønhed, Tilstene Utaknemmelige, var det ikke for at tilfredsstille dine Begierligheder, at forskaffe dig Børn, blandt hvilke du lever lenge efter din Død, skienkede hun dig ikke det sødeste af alle Navne, og lærte dig at føle de ædleste Glæder ved Fader=Navnet? - Hun er ikke saa elskværdig, som hun har været tilforn, Siig, Forblindede, hvad har hun ikke gjort, for at være det tu finde Gange meere, end hun kunde være det for sit Ægteskab, Har du forglemt hvorledes hendes Øiekast fuld af undsigelige Kierlighed henger ved dine? Hvorledes hun udspeyder ethvert hemmeligt Ønske og opfylder det? Hvorledes hun ikke kan være rolig, førend hun har opklaret din af smaae Ubehageligheder beskyggede Pande? – Denne gode, fromme, ømme og ædle Siel, hvis Liv er intet uden din Kierlighed, hende er du i Stand til, blot fordi hun elsker dig saa høit og meere end du fortiener, med koldt Blod at styrte i en Afgrund af Qvaler, - Kan nogen Ting paa Jorden erstatte en forloren Uskyldighed Men, omsonst er al fornuftig Eftertanke, han kiender ingen anden Stemme end Vellystens. Lænket af dens urene Kieder, af hvilke han ikke meere kan rive sig løs, indstiller han sig for Frøkenen da hun er allene, kaster sig for hendes Fødder, yttrer den skammeligste Begiering, og bønfalder og Opfyldelsen. Hun, som langt fra ikke havde ventet en saadan Anmodning af en Mand, hun hidindtil havde æret for hans ædle Caracter, og neppe veed om hun kan troe fine Øine og Øren, svarede ham blot med et Øiekast, der forkyndte ham den fortienteste Foragt. Gandske forglemmende sig selv, antændes han endnu stærkere af sin urene Lyst, og halv voldsom, fordrer sin Begierlighed opfyldt. Hun river sig løs med et Helte=Mod af hans troeløse Arme, og iler til den Ulyksaliges ædle Syster, Denne havde vel for længe siden bemærket hendes Broders Kierlighed; men den Troe hun havde til hans Ædelmodighed, lod hende ikke formode denne Catastrophe. Hun kiendte hans tøileløse Passion, og vidste hvad han kunde opofre for at faae den styret, og at enhver Modstand, var kun at bringe ham stærkere i Flamme. Hertil kom, at hun var om ved at giøre ham imod, efterdi hun havde ham at takke for meget af sin Lykke; han var mægtig, stod sig vel ved Hoffet, og kunde udrette meget. Vel kan intet Offer være for stort for at redde Uskyldigheden. Men hvad behøver man en Doctor, saalænge man kan hielpe sig ved Huusmidler: Hun besluttede, at Frøkenen fra nu af skulle ikke lade sig see af ham uden i hendes Nærværelse, og da frie og utvungen føre sig op imod ham, gandske ligegyldig; dette fulgte Frøkenen nøie. Hun viste sig oprømt, spøgefuld; blandede Ligegyldigheden med en syneladende Fortrolighed; og gjorde sig derved saa elskværdig, at han, i Steden for at udslukke sin Kierlighed, derved mere og mere lod den flamme, indtil han omsider saae den i Lyslue. Nu steg hans Begierlighed til den høieste Grad, stormende fordrede han dens Tilfredsstillelse, skulle Himmel og Jord end derover forgaae. Men kunde man vel andet formode. - Jmidlertid saae han sig nød til, af den Tvang hans Systers Nærværelse stedse gjorde ham, at aabne sig for hende. Han besværede hende ved alt det, der var hende kiert i Verden, at hun vilde staae ham bie og søge at bevæge Frøkenen til, at krone hans Kierlighed. - Hun søgte at bestride hans utidige Lyst med de stærkeste Grunde, men han forkastede dem alle, og naar han ikke kunde meere, beskiemmede han sig selv og sagde: han kunde ikke overvinde sig. For nu at vinde Tiden, og forebygge, at han ikke offentlig skulle prostituere sig selv, naar han saae sig berøvet Haabet, lovede hun ham hvad han forlangte; men fattede tillige den Beslutning at aabenbare den hele Sag for hans Gemahlinde. Hvad skulle denne fromme og dydige Kone giøre, hun gjennemtænkte alle muelige Midler, for at føre ham ud af denne Vildfarelse. At vise Foragt eller Koldsindighed imod ham, var kun at kaste Olie i Jlden. Vel kunde Taare og Bønner og alle de behagelige Erindringer af alle de forrige Dages lyksalige Timer, som de havde nydt med hverandre, paa nogen Tid maaskee tilbageholde hans nye Begierligheder, men ikke forhindre at hans Hierte jo endnu hemmelig ønskede deres Opfyldelse. Hvad Raad da her galdt det om at helbrede ham af Grunden, fuldkommen at overbevise ham om hans Forblindelse, og for evig igien at vinde hans Hierte. Hun fattede en Beslutning, men den var af det Slags, som kun ædle Siele kan overtale sig til Hun bad sin Mands Syster at overtale Frøkenen til, at vise sig meere følelig imod hendes Mand, lade ham Tid efter anden haabe sit Ønske, og endelig bestemme en Tidspunct til dets Opfyldelse; hun vilde da vente paa Efterretning herom, og da besørge det øvrige. Dette skeede: og endelig kom den forønskte Nat. Frøkenen betingede sig i Forveyen at alle Lys maatte være borte, og han troede sig at svømme i et Hav af Glæder. Timen kom, han gaaer til hendes Cabinet, er forvildet af Glæde, og fuld af Henrykkelse, legger sig ved Siden af - sin Gemahlinde. Hvilken Vellyst, raaber den Forblindede, som troer, det er Frøkenen, der ligger ved hans Side! - O! hvor forskiellig fra det evige: Et og det samme, hvor behagelig! drukken af Glæde, tager han en Ring af sin Finger, sætter den paa hendes, og sværger hende en evigvarende Troskab. Om Morgenen førend det ret er Dag, forlader han hende; overordentlig oprømt af den nydte Fornøielse gaaer han hiem til sin Gemahlinde, som er kommen ham i Forveien og allerede ligger hiemme i sin egen Seng; for at kiule sin Troløshed for hende, overvælter han hende med de ømmeste og indtagneste Kierligheder; hun opfører sig imod ham med den samme Gienkierlighed. Jmidlertid bemærker hun en Ring paa hans Haand, som han længe havde baaret. Kiedes du ikke min Engel, sagde hun i den fødeste Tonne, ved denne evige een og den samme Ring? - han blev strax troffen ved disse Ord, som han gandske godt erindrede sig. - Skal vi bytte, sagde hun med en kielen Stemme, i det hun tog hans Ring af Fingeren, og sadte den i Stædet, hun om Natten, ham uvidende havde faaed. - Antændt af Forbittrelse, spurte han, af hvem hun havde faaet denne Ring? – Af ham, svarede hun, som jeg saa inderlig trykkede til mit Bryst i Nat; hvis Ansigt jeg vædede med de ømmeste Kierligheds Taare, og som i denne Nat tilsøer mig en ævig Troeskab. - Han vil svare, men hun græler ethvert Ord paa hans Læber med de fyrigste Kys, - han er overvunden; Forblindelsens Dekke falder fra hans Øyne; han seer sig som den foragteligste blandt Menneskeer; han ønsker at kunde skiule sin Skam i den dybeste Afgrund; han vil nedkaste sig for hendes Fødder, og tilstaae, at han ikke er værd at - men hun trykker ham fast til sit Hierte, dræber Fortrydelsen paa hans Læber, demper alle hans Misfornøyelser ved de kierligste Omfavnelser, og saalenge holder ved med denne ædle Omgang, til han lover ikke et Ord mere at frembringe til sin Undskyldning. O Dyd, hvor guddommelig er din Magt.