Adresseavis for Børn, 1781-05-30
Fortsættelse af den dramatiske Fortælling: De to Ubesindige. Chirurgen, Hr. v. Humber, Hr. Sebastian. de syge Brødre, og Lotte. v. Hamb. Ach, skal jeg nu da være Fader til disse ulykkelige Børn, 4 Seb. (holdende Tørklædet for sine Øyne) Ach, naadige Herre, denne Jammer har dog min Efterladenhed foraarsaget Dem v. Humb. Stig ikke det, Hr. Sebastian, Vor Herre har saaledes vildet straffe mig. Det er hans Villie, jeg bør underkaste mig samme. til Chirurgen) Hvad giør den Syge? Hr. Sebastian gaaer hen til Fritzes Seng, falder paa sine Knæe, folder sine Hænder, læner Hovedet op til Hovedpuden, og bliver liggende i denne Stilling.) Chir. Operationen er lykkelig overstaaet. Det udløbne Blod har ikkun foraarsaget ham en Afmagt og liden Besvimmelse, som jeg haaber dog ingen onde Følger skal have, dersom Deres Naade ikkun vil unde Patienten nogen Rolighed. H. v. Humb. Var det ikke bedre, at lægge disse to Ulykkelige hver i sin Stue, ifald den ene ikke skulde kunne taale at høre den andens Jammer og Smerter. Chir. Jo, det er meget fornødent, og den Besvimmelse, som han nu er falden udi, kan især være os behielpelig dertil. (Han og Tjeneren tager fat paa Sengen, som er ikkun en let Feldtseng, og bærer den indi et Kammer næstved. Chirurgen kommer ind igjen, og gaaer hen til Fritzes Seng; Hr. von Humber derimod og Hr. Sebastian gaaer ind i Kammeret. – Tjeneren kommer ind, for at hielpe Chirurgen, og holder Patienten ved Armen) Fritz (vaagnende op af Søvnen, imedens Chirurgen klipper Haaret af hans Hoved) Hører du dem, Ludvig, Liigklokkerne? Hvilken fæl Lyd! Ach, Ludvig, Ludvig, du myrder din Broder, Hvorfor vil du, jeg skal begraves levende? Jo, du har dræbt mig - Hvad? – Har du gravet den Grav til din Fader? – Ach, Ludvig, hvor er du henne? – Ach, Ludvig, Tael dog, tael dog med mig! – Hvorfor tier du saa e. (Hr. v. Humber kommer ind, stiller sig for Vinduet, og staaer der ligesom han seer ud.) Ney, Ludvig, du har ikke myrdet mig. Jeg har myrdet mig selv. – Jeg har ogsaa givet min Fader Avis. Fader Forgift ind. Ja jeg har. Jeg har ved min Ulydighed givet ham Forgift ind – og har stukket en Dolk i min Moders Hjerte, – Ach, Børn, Børn, værer ikke ulydige, ellers give Jeders Forældre Forgift ind. - Alle Løgne ere Børnemordere, Forældremordere. – Ja, ja, Løgn har myrdet mig, Løgn har myrdet min Broder, Løgn har myrdet min Fader, tager jer vare, den vil ogsaa myrde jer! – O Carl! Carl, dit Exempel er dog min Trøst. Alle Børn ere dog ikke Forældremordere. – Ach, Carl, sig det til alle Drenge, at Løgn er en Forgift – (Han begynder at slumme. – J det Chirurgen begynder Operationen, og har allerede gjort Snittet i Huden.) Ach, hvor fæl er Graven! Hør, hvor forskrækkelig klappre Døding benene. - Hører I det, J Børnemordere, Hører J, hvor de raabe til mig: Du Giftblander, O hvilken fæl Lyd stiger der op af Graven. - O, lyd dog ikke saa forskrækkelig, du Grav. - Hør, nu raaber det endnu sterkere, Fadermorder, Modermorder. – Ach, Naade! Naade. – Ovee dig, Ludvig! – Bliver du ikke bange? – Seer du ikke, hvor de reyse Børster, disse Dødingbene. – (Han slummer hen J det Chirurgen ansætter Boreren.) igjen. Hur hu. - Hvorfor ryster du mig saa Hav dog Medlidenhed med mig, vær dog naadig mod mig stakkels Dreng, – O, o, hielp mig, kun en enestegang endnu, (i den allerømmeste bønlige Tone) Ach, min søde Papa, han myrder mig, han river mig i Stykker med sine Kløer, Ohielp; hielp. (Hr. v. Humber, overvunden af Bedrøvelse, skynder sig ud af Døren.) Ach, Lotte, min søde Lotte, de ville – opbrænde – din stakkels Broder – levende ville de opbrænde mig i det fæle Helvede – til Aske – ach. det er Mordere. – Mordere. – Og jeg jeg vilde dog - saa gjerne leve – saa gjerne vilde jeg leve – og glæde dig - og mine Forældre – for saa mange Sorger – o kun en kun en glad Minut – – Ach, ach nu nage de allerede paa mit Hjerte – Ney, nu er det ude – O, min søde Mama – nu skal Fritz døe – ach, vil min søde Mama dog ikke hielpe mig. – O ney, hun hører mig ikke – alle allesammen – ach (Han slummer ind igienfor Børn. Chirurgen synes at blive urolig, og føler paa hans Puls. – Fritz giver ham endnu et Slag, med Haanden, trækker et dybt huult Suk, og døer. – (Chirurgen løber forskrækket ud af Stuen, men kommer strax ind igjen, og knæler ned for Sengen, tilligemed Tieneren.) I Kammeret, ved Ludvigs Seng. H. Seb. Skal jeg læse noget for Dem, Ludv. Ach ja, min kjere Hr. Sebastian, vil De ikke læse det Brev for mig, som De viisde mig i Gaar, hvis Udskrivt var fra Himmelen. Det vilde jeg saa gjerne høre. Ach ja, jeg vilde. H. Seb. Jo, min lille Ven, jeg har just dette Brev hos mig. Jeg havde i Sinde, at ville levere Deres Syster det, som havde bedet mig derom. Men nu vil jeg læse det for Dem. Ludv. Oja, om jeg maae bede Dem derom. H. Seb. Men føler De da ingen stor Pine, min Kiere Ludv. Ney, ikke saa meget stor, og det smukke Brev vil vist fordrive den alsammen. 5. Seb. (læser) "Ferdinand, en retskaffen Landsbyepræstes velopdragne Søn, fik Kopperne i sit tolvte Aar. Hans gode Forældre brugde alle optænkelige mulige Midler, for at rædde deres kjere Søns Liv, og de vigede ikke fra hans Seng eller Side hverken Dag eller Nat. Endog hans eneste Syster, Vilhelmine, som var ham gandske lig, gjorde sig al Umag for, om muligt var, at lindre sin elskelige Broders Smerter. Hun lagde sig hos ham i Sengen, underholdt ham med behagelige Fortællinger, viisde ham Kobberstykker og andre vare Stykker, af hendes Faders Natural=Kabinet, læsde adskilligt for ham af gode Bøger, og sammenblandede og indgav ham Medikammenterne. Men Forsynet, som ikke altid bekjendtgjør sine vise Hensigter for de kortsynede Mennesker, tog denne fortræffelige Søn bort fra de bedste Forældre, for at forflytte og sætte ham i en herligere Egn. Jngen følede dette Tab sterkere, end den lille Vilhelmine. Hun var utrøstelig. Hvor hun endog opholdt sig, saa følede hun, at hun havde mistet Halvparten af at hendes Lykke; hun raadde tusinde gange paa hendes kjere Ferdinand, ja endog i Drømme beskæftigede hun Avis. sig med hendes til Englene henfarne Broder. Hvor overmaade stor maae altsaa hendes Glæde have været, da hun engang en Morgen, efterat hun havde havt den sødeste Drøm, fandt følgende Brev fra hendes salige Broder Ferdinand liggende paa hendes Bibel: