Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-02-12
J en Tid, der var nogenlunde enig med sig selv om religiøs Ædruelighed, vilde det vel ikke gjort synderlig Forskjel, skjøndt det altid er en farlig Sag, at udvide juridiske Udtryk i det Ubestemte; men i en saadan Tid, som den vi oplevede, maatte det have de sørgeligste Følger, naar Lov-Fortolkerne vilde under Fanatisme forstaae Alt, hvad det herskende Partie i Literaturen faldt paa at kalde saa, eller stemple med Navn af vildt, haardnakket, farligt Sværmerie; thi derved stod Staten Fare for, at laane sin Arm til hvad der slet ikke var bedre end Fortidens Kjætter-Forfølgelser, ja kunde omsider komme til at straffe, som saakaldte fanatiske, de, i politisk Forstand, aller roligste og ædrueste Yttringer af den Troe og den Gudelighed, dens egne Love priste og paa det Stærkeste anbefalede. Det ligger nemlig i Sagens Natur, at saasnart man ikke længer anseer den politiske Retning for det Caracteristiske ved Fanatisme, men vil derved forstaae alt vildt og haardnakket religiøst Spærmerie, da har Ordet ikke længer nogen vis bemærkelse, betegner ikke længer Noget, der kan være Gienstand for juridisk Undersøgelse, men Noget der kun har theologisk og philosophisk Virkelighed, og kan derfor ligesaalidt juridisk defineres, erkiendes og skjelnes, som hvad man ellers har kaldt Kjætterie og Sværmerie, Ord der bestandig forandrer Gienstand, efter deres Tanke Gang, Tro eller Vantro, Klogskab eller Dumhed, der bruger dem, da Enhver naturligviis kalder det Kjætterie, der aabenbar strider mod hans Tro- og Sværmerie hvad der vil overflyve hans Tanke Gang, uden paa nogen Maade at rime sig dermed. Kom der nu en Tid, og den kom, da det blev Moden i Literaturen at kalde omtrent Alt, hvad der ikke var haandgribeligt, Sværmerie, al gammeldags Christendom Overtro, al Nidkjærhed i dens Forkyndelse, som et usvigeligt Guds Ord, al kraftig Yttring af den Tro, at Christus aandelig er med sin Menighed, alle Dage indtil Verdens Ende, og af den Overbeviisning, at det ei nytter et Menneske, om han vandt al Verden, naar han skulde lide Skads paa sin Siæl, kom der en Tid, da alt Saadant sædvanlig kaldtes Fanatisme, og det ikke alene er kaldt, men kaldes endnu daglig saa af Mange, hvad maatte da følgen blive, naar man anvendte Lovstederne om Fanatisme meer eller mindre paa hvad der for Øieblikket kaldtes saa hvad andet end at Staten kom i Modsigelse med sig selv, forbød og straffede Yttringen af hvad dens egne Love indskjærpede og anbefalede. Det er da aabenbart, at enten maa Stæ ten hylde den catholske Grundsætning, at lade sine Præster eller Bisper afgjøre, hvad der skal kaldes Fanadisme, og straffes som saadant, hvorved da Grunden lægges til et nyt Hierarchie, med alle sine Kjætter-Forfølgelser, og andre Rædsler, eller den maa holde hardt ved den protestantiske Grundsætning, at, hvilke Skjælds-Ord end de religiøse Partier, bruge mod hinanden, saa er dog for Staten kun det Fanatisme, som den, uden at spørge Bisper og Præster til Raads, selv kan erkiende paa den politiske, mod Guds Ord stridende Retning! Jeg siger det derfor reent ud, naar Præster vil have den verdslige Arve til at forme deres Sogne-Folks Tro og Andagt, efter deres Hoved, og naar de raabe paa Fanatisme, uden at kunne godtgjøre den politisk farlige Retning, da er de Papister i Grunden, hvor høitidelig de saa end protestere, mod Navnet, og den statskloge Øvrighed vil de sikkert være dør for deres Klager! N. F. S. Grundtvig. (Meddeelt.)