Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-08-31
J Vistrens Huus samledes en heel Skare, Mennesker, for at lykønske til Damens Nedkomst, Man begjærte at see den Nyefødte, og skiønt man stivnede af Skræk over den lille Katteunge, med de grønne Blade paa den lange tornede Stilk, saa forsikrede man dog, at dette Naturspil var allerkiærest. – Man tog den lille Vanskabning paa Armen, og flux slog den Kløer i dem, der viiste den Kiærtegn; men man havde Levemaade nok til at forsikre, at det aldeles ikke smertede. Vistren og hans Frue hørte deres Killing rose saa ofte, at de virkeligen begyndte at holde den for elskværdig, ja deres Kiærlighed gik saa vidt, at enhver, som ømmede sig, naar det lille Bæst rev, paa Øieblikket blev jaget af Huset. Den ulykkelige Kone, som gav det Die, var det første Offer for dets onde Natur, thi hun blev saa forkradset, at man maatte bringe hende til Hospitalet, hvor hun under heftige Smerter opgav Aanden. Som Killingen havde slaaet Kiøer i sin Amme, saaledes slog Faderen Kløer i Sultanens Undersaatter. De Forkradsedes Skrig kom for Herskerens Øren, og han var ædelmodig nok til at glemme alle tilkommende Forhold mellem Katte killingen og sin Datter. Han gav Vistren Afsked, og kaldte den ædle Ahmra tilbage igjen. Folket jublede, og Firlefamber besøgte Sultanen, for at tilkjendegive ham sit bifald. Ali bad ham, at han, om det var mueligt, vilde løse Forholdene mellem Kattekillingen og hans Datter. – "Det er mere end jeg formaaer, svarede Troldmanden, Jeg kan vel skue høiere op ad Skiæbnens Kiæde end du, men jeg mægter ikke at løse det mindste Leed fra den. Alt, hvad jeg kan love er, at jeg vil straffe hver Brøde, han giør sig skyldig i, og naar det skeer under menneskelig Gestalt, forvandle ham til Dyr igjen, din Datter vil da, naar du opdrager hende godt, ikke nedværdige sig til at ægte et Fæl. Dette trøstede Sultanen noget; han og Zaide besluttede, at anvende Alt, for at give Raisonable en god Optugtelse, og Zaide raadspurgte sig i denne Anledning hos Frue Merline som gav hende den simple Forskrift: Hav stedse din Datter under egne Øine, væn hende tidligen til at holde sine Sandser i Tømme, ære Gud og hans Love, anvende sin Tid til nyttig Daad, skye slet Selskab, være den Ulykkeliges Trøst og Veninde, og forlade sig med Tryghed paa Guds Forsorg. - Denne Historie maae være ældre end Jnstituterne, ellers havde Merline udentvivl henviist Zaide til eet, for at see sin Datter fuldkommen dannet. Zaide fulgte Feens Forskrifter, og den lille Raisonable var det elskværdigste Barn, saa føielig, saa from, saa tilfreds med sin egen Skiæbne, saa omhyggelig for Andres Held, man vilde have elsket hende, om hun end havde været en Stodders Datter, intet Under altsaa, at man tilbad hende nu, da hun var en Sultans; dog fordærvede det hende ikke, fordi – ja, fordi det var Prindsesse Raisonable. Hendes niende Aars Fødselfest skulde helligholdes paa eet af Sultanens Landslotte. Alle Egnens unge Piger havde forenet sig, for ved Sang, Dands og Lege, at giøre Dagen behagelig for Prindsessen. Paa en stor Plads, foran Slottet, vare Pigerne samlede. De sorte Slaver havde i vid Afstand slaaet Kreds om Pladsen, paa det intet Mandsperson skulde nærme sig de spøgende Piger. De moerede sig just med at løbe til Maal, og Prindsessen, som fra spædeste Barndom af var vant til at sætte sit Legeme i Bevægelse, var alt et stort Stykke nærmere ved Maalet end de Andre, da hun pludseligen standsede ved at see en halvvoxen Kat springe ned af et Træ, med den nydeligste brogede Fugl i Munden. "Fy Mis udraabte hun, og løb ængstligen imod Katten. Hendes Skrig voldte, at den lod sit Rov fare; men hvor stor var ikke hendes Forundring da hun, nu hendes Angst for den lille yndige Sangerske var forbi, blev vaer, at Katten havde en Stil paa hvert Øre, hvoraf fremskød de deligste grønne Rosentræs Blade. Katten studsede næsten lige saa meget som Prindsessen selv, og det var første Gang, at dette uregierlige Dyr lod et Rov fare. Det nærmede sig Prindsessen, og gav alle Katte tegn paa Ydmyghed og Venlighed. Prindsessen, bukkede sig ned, og klappede Katten, neppe var dette skeet, før en liden Dreng, af samme Væxt og Alder, som hun selv, stod for hende. Den forundrede Pige aabnede just Munden til et Spørgsmaal, da Firlefamber lod sig see paa sin himmelblaae Hest, og tiltalte Drengen saaledes: "Een god Gierning bliver aldrig ubelønnet, og en ond aldrig ustraffet. Du maatte, ifølge din Kattenatur, jage efter Rov; men du afveeg fra den gode Kats, ved at lade Rotter og Muus gaae. Du giorde aldrig Nytte ved din Rovgiærrighed; kun uskyldige Fugle og du efter. Dette blev straffes derved, at du skiltes fra dine Forældre og forvildede dig i en Ørk, for at opjage en delig Canariefugl. Den Ørk, du forvildede dig i, havde intet Levende, som kunde nære dig, og - du var død af Hunger, dersom jeg ikke af Medlidenhed havde ført dig til dens Udgang. Saa hungrig, som du var, kunde det undskyldes, at du vilde mætte dig paa en Sangfugl, og dog bragte Raisonables Skrig dig til at lade dit Rov fare. Dette fortjener en Belønning, og - jeg har skiænket dig den ædle menneskelige Skabning. Nyt det Fortrin, du nu eier, stræb at blive den lille Raisonables Gunst værd Du vil ellers selv nedværdige dig til Dyr igjen. Firlefamber forsvandt, og efterlod Børnene allene. Snart nærmede de øvrige Piger sig til Prindsessen, og denne tog den lille nyeskabte Dreng ved Haanden og bragte ham til sine Forældre. At disse langtfra ikke undredes saa meget over de tornede Stilke og de grønne Blade ved Drengens Øren, som Prindsessen selv er let at begribe, de droge et dybt Suk og forsikrede deres delige Datter, at de vilde vise hendes nye Legebroder al muelig Omsorg, saalænge han var Firlefambers Godhed værd. "O, han vil stedse blive den værd, raabte den glade Raisonable - Det give Himlen, baade Forældrene med forig Andagt, og det nye Menneske stammede, at han stedse vilde blive god og lære af Raisonable at fortjene deres Gunst. Hans første Ord vare kun stammende, og han talte snart med beundringsværdig Færdighed, ja ofte med skiønne, aldrig før hørte Udtryk. (Fortsættes.)