Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-11-19
J det han gjorde sig reisefærdig, tog jeg Portnoglen ned fra Væggen og lagde den forsigtig i den Gamles rummelige Kjolelomme. Min ærlige Haand skjalv ved denne Skjelmstreg; men Skumringen i Stuen lod den fuldkommen lykkes. Mit Sendebud gik rigtignok bort med begge Nog lerne. Jeg skyndte mig nu hurtig fra Porten og stillet de mig oppe i Slottet i mit Vindue, der gik til Gaarden. Neppe var jeg der, saa stolpede Kapelmesteren, med sin galonerede Klædning paa, der endog lyste i Mørke, tvers over Gaarden og ilede hen til Porten. Bydende kaldte han paa Portneren, og raabte gjentagne Gange paa ham med forstærket Stemme, medens den gamle Portnerinde søgte at finde, den af mig bortskaffede Nøgle. Endelig kom hun med en Lanterne i Haanden ud af hendes Stue og yttrede sine Beklagelser i Ord, som jeg ikke kunde forstaae. Kapelmesteren begyndte græsselig at bande, og med en Bjørns Raserie, der vil tugte og omrive et Træe, som dette ubehændige Dyr er falden ned af, lob han Storm mod Porten. Strax derpaa blev mit Navn nævnet. Hurtig løb Kapelmesteren igjen over Gaarden, og jeg for at være tilstede ved hans Besøg, smuttede ind i mit Værelse. Han overfaldt mig, med hæftige Bebreidelser, fordi jeg bortsendte en Mand i Øst og Vest, der skulle passe sin Post ved Porten. Jeg svarede ham, at det var Skade han ikke havde forbuden mig det i Gaar, saa var det ikke skeet i Dag; dog ville jeg give ham det gode Raad, at lade Portnerinden aabne Porten for sig. Saa klog er jeg selv, skreg han; men der er ingen Nøgle, den gamle Dumrian har taget begge Nøgler med." Glad over at ingen Mistanke faldt paa mig, viiste jeg den grove Kart, da han endnu vilde skjælde mig mere ud, dristig Døren. Taarnklokken slog just otte og han løb, som om Fødderne brændte under ham tilbage til Porten. Jeg stillede mig paa Luur, og hørte at har holdt et præsseligt Spetakkel i Portnerstuen. Men derpaa igjen hørtes et Jammerskrig, som om han var i Livsfare. Den gamle Kone løb ængstelig over Gaarden til Vagtstuen, hvor, af vor Slotsgarnison, tolv gamle Soldatre, tre daglig havde Vagt. Jmidlertid skreg Kapelmesteren altid stærkere og stærkere, saa at det blev kristen Pligt at ile ham til Hjelp. Jeg fandt ham geraadet i den snurrigste Ulykke af Verden. Min Fange havde nemlig villet sætte sig i Frihed, gjennem det eneste lille Vindue, der var i Portnerens lille Stue, men var, som Proppen i en Flaske bleven siddende. Benene og den nederste halve Deel af Legemet hang udenfor, og den anden halve Deel var indenfor. Saaledes holdt han sig, i det han ventede paa Redning, i Ligevægt, men denne blev som det saa ofte skeer med den Politiske forstyrret paa den meest fiendtlige Maade. Der stod nemlig udenfor under Vinduet en Grobian, som uafladelig med en Stok bearbeidede Kapelmesterens bagre Legems Deel, især den meest ophævede Deel af samme, og som hverken med Trampen eller Skrigen lod sig forstyrre i denne Forretning. Jeg var ude af Stand til at kunne hjelpe den Lidende. Han stak saa fas mellem Vinduesrammen, at jeg ikke formaaede at hale ham ud. Ligesaalidet kunde jeg bring: den rastløse Tugtemester til at holde inde, da den Revsedes brede Legemsmasse tildækkede hele Vinduet. Dog snart kom der Hjelp; Portnerinden, havde opbuden hele det samlede vagthavende, Mandskab og da disse hialp mig til at trække, droge vi lykkelig den slagne Mand ud af Klemme. Wer da, raabte jeg hurtig ud gjennem Vinduet. God Ven! svarede den Øverbefalende for Garnisonen med sin grove Basstemme.