Ribe Stifts Adresseaviser, 1794-11-14
Alle chinesiske Stæder ere omgivne med saa høi en Muur, at man uden for Staden, ikke kan see Husene, der mestendeels ere lave. Murene ere alle saa brede, at man kan ride derovenpaa med Heste; de omkring Peking ere omtrent fyrgetive Fod høje. Stadsportene ere ikke, som andre offentlige Værker, zirede med indhugne Figurer; dog have de en stor Anseelse, som kommer af begge Fløies uhyre Høide, af deres Buer, som paa nogle Steder ere af Marmor, af deres Tykkelse, og af Arbeidets Styrke. Fortsættelse af Beretningen om Folkene ved Oronoko. (See næstforegaaende Nummer). Tilbøyeligheden til Uvirksomhed er vel Hovedaarsagen, hvorfor de stedse holde sig bevæbnede og i en rigersk Tilstand. Det er naturligt, at de forretrække Krig for Arbeide, efterdi en lykkelig Plyndring kan forskaffe dem flere Levnetsmidler, end mange Dages Arbeide. Endog deres blotte Udseende tilkiendegiver deres fiendske og bestandig til Krig hengivne Sindeelag. Deres Gang er stolt, deres Øiesyn mørk og vild. De ere altid bevæbnede. I deres høire Haand hænger en svær Kølle, under Armen eller paa Ryggen bære de et Bundt Pile og en Bue; i Beltet en stor Kniv. Europæerne have desuden forøget deres Vaaben med Lantzer, Flinte og andre dem forhen ubekiendte mordiske Redskaber. Den mindste Anledning bringer dem i Vaaben, og de dræbe et Menneske som et andet Dyr. Saasnart en Fremmed lader sig see i deres Skove, modtage de ham med en Hagel af Pile. Endog indbyrdes ere de mistroiske, og en Jndvaaner paa det flade Land er iblandt Biergbeboerne ikke sikker, naar han taler et fremmed Sprog. Dog synes denne deres krigerske Gemyrsbeskaffenhed ikke saa meget at rei see sig af deres medfødte Vildhed og Gruesomhed, som af Mistroe, hvilken man allene med utrættelig Taalmodighed kan overvinde. Endog da naar de have antaget den christelige Religion, gaae de ikke engang ubevæbnede tilket venskabeligt Besøg, og der maa forløbe nogle Aar, førend de aldeles kan aflegge denne vilde Sed vane. Deres Fruentimmer derimod ere destosagtmodigere og venligere. Hr. Gilii har aldrig seet dem slaae eller beskadige hinanden. Endog deres Skienden er hverken heftig eller længe varende; og denne Sagtmodighed er, formedelst den bestandige Omgang med saa grove Mænd, ikke en liden Berømmelse for dem. Man kan let forestille sig, at iblandt Folk, der ere hengivne til Ladhed og Drukken, skab, maa ogsaa Ukydskhed gaae i Svang. De ere vel ikke uvidende om, at Udsvævelser af denne Art ere utilladelige, en vis naturlig Følelse siger dem det; men Lidenskaber og Overmagt forleder dem ikke sielden til at forføre andres Koner; dog forstaaer den fornærmede Ægtemand at hevne sig derfor til sin Tid med Forgift eller med Kollen. Dog disse Mænd, der have saa stor Jalousie mod deres Koner, regne det ikke saa strengt med dem selv; thi de ombytte ikke sielden med deres Venner Kone mod Kone, Cariberne have, for at afværge den uordentlige Omgang imellem begge Kiøn, den Skik, at de givte Mænd med deres Koner og Døttre sove i de enkelt liggende Hytter, men de ugivte henbringe Natten i de offentlige Dandsehuse, som i deres Sprog kaldes Tapui. Men om Alt gaaer her saa ærbart til, eller omde der modtage Besøg om Natten, har Hr. G. ikke kundet erfare. Deres indskrænkede Kundskaber og Begreber frembringe hos dem den latterligste Overtroe, og den urokkeligste Hengivenhed til visse urimelige Nationalbegreber og Forestillinger. De troe f. C. om en vis vellugtende Urt at den har den Kraft, at den skaffer dem Yndest hos de Folk, som ellers ikke ynde dem. De have og visse Elskovsrødder, hvormed de kunne erobre ethvert Hierte; dog bruges de allene af Mand folk. Andre Rødder skulle kunne hielpe dem til at dræbe Hjorte. De troe og, at Fuglenes Sang er en Samtale imellem dem; derfor sige de altid i deres Sprog: Fuglen taler. De troe, ogsaa, at Fuglenes Sang er en Beretning, som tilsendes Menneskerne fra Himmelen; derfor forvolder Fuglenes Sang dem snart Glæde, snart Angest, eftersom de udtolke den.