Aarhuus Stifts-Tidende, 1842-07-20
Jndsendt. Hr. X. 1. - Hr. Kammerherre, Major og Godseier, Holstein=Kathlou vil undskylde, at jeg saa seent tilfredsstiller hans Paatrængenhed; thi i længere Tid har Sottesengen fængslet mig; da enhver Fornuftig kunde tolke hvad jeg har sagt, saaledes som det var meent, og da desuden Publikum forlængst er kjed af dette Vrævleri, saae jeg det for overflødigt videre at udlade mig herover. At med Dalgas ei kan have fingeret det skrevne anonyme Brev, maa, synes mig, være klart for Enhver, der læser samme med Eftertanke, hvad efter min Mening Hr. Dobbeltgængeren ogsaa kunde have indseet; men egentlig vedkommer dette ikke mig. Hvad den omtalte Henpegning angaaer, da fulgte jeg de af Hr. Dalgas givne Vink, og da den Unævnte med Velvillie havde nævnt mig, saa søgte min Jndbildningskraft, af Taknemmelighed derfor, at fremstille en Characteer, der i Gierning kunde være bedre, end han havde viist sig i Ord, at Skildringen nu passer paa Dem med Hensyn til Stand og Stilling, er jo aldeles tilfældigt: dog tør jeg for min Deel nok frikiende Dem for Autor skabet, thi saa maatte, med Hensyn til mig, Deres Characteer være ligesaa foranderlig som Deres særskilte Benævnelser; men skulde De have nogen Andeel i meernævnte Brev, saa fortjente jeg dog snarere Tak end Bebreidelser, og naar en Godseier, han være hvo han vil, saaledes blotter sin Tænkemaade imod den agtværdige Bondestand, der egentlig er Statens Kraft og Kjerne, som her var Tilfældet, saa kan man ikke med Føie bebreide Hr. Dalgas, at han bekjendtgjorde et saadant Makværk, men kunde, hvad ogsaa i Bladene er omtalt, et fac simile føre til Kiendskab af hans Personlighed, da vilde dette for alle øvrige Adelsmænd, som ere Godseiere, være onskeligt, thi da stod den Skyldige alene som skyldig. Dog efter en Yttring i dette Blads M 93, hvad jeg antager at være fra Dem, saavelsom Annoncen til mig, lader det ikke til, at De er under af en saadan Fremgangsmaade, endskjøndt de fremsatte Grunde forekomme mig haltende. Fortjener jeg Tilretteviisning, fordi jeg anseer Selveierbondens Kaar ønskeligere og bedre end Fæstebondens, da deler vistnok Nationens Pluralitet disse Anskuelser med mig, og det maatte være besynderligt naar De ei selv skulde være af samme Mening. Selveieren arbeider og stræber for sig og sine Arvinger alene, Fæstebonden, tildeels for Herremanden; dog er ogsaa dette i sin Orden, thi den Jord han bearbeider er Godseierens Eiendom; men kan man derfor ei gjerne ønske al Livsfæste ophævet, og forandret til Selveiendom eller Arvefæste, Ere de nuværende Selveiere og Arvefæstere ei paa lovlig og contractmæssig Maade kommen i denne Stilling og kan det samme ei skee i Fremtiden uden Godseiernes Fornærmelse? At det contribuable Hartkorn er mere bebyrdet end Hovedgaardstaxt, er en bekjendt Sandhed, og Detaillen vil De i saa Henseende finde i mit 1837 derover udgivne lille Skrift, hvad dog vel Jngen har kunnet ansee frembragt for at vække Misnøie mellem Godseieren, og hans Bønder. Meget utidig forekommer mig den Beskyldning, at jeg skal have sagt, at Bonden prygles. Annonymen siger: Lad ham – Bonden - faae dygtig Prygl, det har han godt af, og her tager jeg ham i Forsvar mod sin egen Yttring, ved at antage, at hans Bønder – hvis han er Godseier - sjelden faae Rygstykkerne varmede. Ved sjelden, kunde jeg have tillagt Vexelordet aldrig, der staaer det meget nær, men jeg antog, at man af det brugte Ord vilde udfinde min rigtige Mening, og følgelig er her Jntet at bebreide mig. Hvad Haardhed og Undertrykkelse andensteds har havt til Følge, er historisk, og neppe vil den Upartiske heri finde Opfordring til Forbittrelse eller Udaad. Jeg veed meget godt, at Herremanden saavelsom Bonden ere Undersaatter, hvis gjensidige Rettigheder beskyttes ved velgjørende Love, saa Undertrykkelse her ei let ville finde Sted, ligesom Opsætsighed ei ville undgaae sin fortjente Straf, men derfor kan jeg ligefuldt nære og udtale det Ønske, at Enhver maatte eie den Jord han driver, for at undgaae de Vilkaarligheder der ere absolute Følger af Fæste paa Livstid; men hvor De nu kan sige, at Godseierstanden af mig er omtalt paa en fornærmelig Maade, vil vist falde mig som enhver Anden ubegribeligt. De nævner Dem som Hader af Stands had; hvis hermed menes, at De hader Enhver, som ei under samlede Godser eller for Herremanden trællende Bønders Kaar, da er Deres Tænkemaade ei at rose; hvad derimod mig angaaer, saa hader jeg Jngen, men har Agtelse for ethvert Menneske, der er virksom og gavnlig i sin Stilling, hvad enten han er Bonde, Borger eller Herremand; jeg hædrer hver den, som ved sin Vandel er Hæder værd, men jeg føler ingen særdeles Høiagtelse for den Mand, der alene pryder sig med sine Forfædres i fjerne Tider erhvervede Navn og Hæder, uden noget personligt Værd og uden Fortjeneste af Staten eller sine Medborgere, og hertil vil Jngen kunne nøde mig.Skulde nu foranstaaende Commentar være Dem nok, saa er jo vor Strid endt, men skulde De oftere finde forgodt i Bladene at omtale mig, da tør De ei vente Svar. Jeg vil med Vidende og Villie Jngen fornærme, har paa slig Maade aldrig angrebet Nogen, og er en Hader af Aviskjævleri, søger imidlertid Nogen at nedsætte mit Værd i mine Medborgeres Øine, saa pleier jeg med Sagtmodighed een Gang at tage til Gjenmæle, men aldrig oftere, og denne Regel vil i dette Tilfælde ligeledes blive fulgt. Nebel Mølle, den 13de Juli 1842. Wulff.