Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1839-02-04
Stænderforsamlingen i Roeskilde. (Fortsættelse af Sagen ang. Sognebaandets Løsning, see S. 82.) Professor Bang yttrede endvidere: at Proprietair Neergaard, har selv sagt, at der ere i Præstestanden, som i enhver Stand, umoralske Mænd, af hvem ingen brav Mand kan ønske at tage Sacramentet. Dette er dog kun sjeldne Undtagelser, men det er efter min Overbeviisning ei en Undtagelse, naar jeg siger, at der ere Præster, som passe deres borgerlige Sysler og føre en ulastelig Vandel, men som ei befatte sig med deres egentlige Kald som Sjælesørgere i dette Ords høiere Betydning Det er fremdeles en Sandhed, at der hos os, som trindt omi andre Lande, er vakt en Trang til Christi levende Ord, som saadanne Præster ei kunne fyldestgjøre, og at denne Trang er den sande dybe Grund til Bevægelserne i det religiense Liv hvilke vel undertiden skammelig misbruges, men dog, Alt overveiet, ere meget at foretrække for den sørgelige Ligegyldighed, som mange Steder gik forud for disse Bevægelser. Hvad Sagen selv angaaer, da er det ei Lidet, der handles om, naar det gjelder at skikke sit Barn hen, for at undervises til Confirmationen i dets Christendom. Mener en Fader, at Haabet om Sallighed afhænger af en levende Tro paa Christus, saa kan jeg efter min Følelse ei andet end holde det for en Krænkelse af de helligste Jnteresser, at han efter Loven ei tør sende sit Barn til den Præst, hos hvem han venter denne Tro opvakt og befæstet. Man trøster os med, at den ansøgte Frihed kan erholdes ved en Cancelliebevilling; men der sidder her i Salen en Sædegaardseier, som Cancelliet har afslaaet at erholde sine Børn confirmerede af anden Præst, og udtale nu Stænderne sig og imod Haandhævelsen af den efter min Mening naturlige og retlige Frihed i disse Anliggender, saa troer jeg ikke paa nogen Tilbøielighed hos Collegiet til at bevilge slige Ansøgninger. Det er sandt: Man skal ei skrive Love for Enkelte, men Man skal træffe slig Foranstaltning, hvor Man kan det, at den Enkelte beskyttes imod uforskyldt Uret. Jeg opgiver saa meget mindre de tvende Hovedsætninger, som Committeen engang har vedkjendt sig, som de engang have været tiltraadte af de tvende hæderlige Geistlige, som denne Forsamling tæller mellem sine Medlemmer. Det staaer nu tilbage at tale om det politiske Moment i Sagen. Jeg har lært saa megen Stats- og Kirkeret, at jeg veed, at de naturlige Rettigheder maae kunne modificeres i Kirkesamfundet som i Statssamfundet. Men jeg veed og, at Staten og Kirken ei skal ophæve den naturlige Frihed, men kun begrændse den, forsaavidt Statens og Kirkens Formaal gjøre det absolut fornødent. veed, at Historien paa hvert sit Blad lærer, at det aldrig bæret gode Frugter, at nægte et nok saa lidet Parti den naturlige Frihed, den lærer det fremfor Alt ved kirkelige Bevægelser. Den Fortrykte har altid Meget for sig i den almindelige Mening, og Jntet styrker et religienst Parties indre Kraft mere end en ubillig Fremfærd mod samme. J Henhold hertil maa jeg, som jeg sagde i Begyndelsen, holde det for uklogt, som for uretfærdigt, at denne Sag afvises. Men jeg erkjender Vægten af Modstandernes Grunde forsaavidt, at jeg mener, at Amtmand Tillisch's Jndstilling fortjener Fortrinet for Committeens oprindelige Jndstilling, og gaaer derfor over til hiin. - Referenten: Dersom Spørgsmaalet endnu var, om der skulde andrages paa, at Sognebaandet ganske skulde løses, eller endog kun, om Man i denne Henseende skulde gaae videre, end af Committeens Majoritet er yttret, da vilde jeg ansee mig, forpligtet til, saa klart og indtrængende, som jeg formaaede det, at fremsætte for Forsamlingen Grundene for min Overbeviisning om det Fordærvelige heri, baade for Stat og Kirke. Sogneforbindelsen, især paa Landet, har stedse for mig havt noget saa Skjønt, jeg kunde næsten sige saa Helligt, at jeg i denne Henseende, selv i den lykkeligste præstelige Stilling i Hovedstaden, hvor en saadan Sogneforbindelse ikke kan finde Sted, har følt et stort Savn; og de Følelser, med hvilke jeg i mine første Embedsaar saae ud over de Menigheder, med hvilke jeg som Sjælesørger var forbunden, og som atter ere oplude i mig, hvergang jeg paany har betraadt disse Steder, og har bilset de Mennesker, der endnu vare tilbage i den forrige Sognekreds, ere visseligen saa forskjellige fra Herskesyge og Egennytte, som Himmelen er fra Afgrundene. Fremdeles viste Taleren, hvorledes det ved Sognebaandets Løsning i de fleste Tilfælde ingenlunde vilde være det religiøse Liv, der fandt Næring, men hvorledes Tvedragten derved vilde indtrænge sig mellem Præst og Menighed, mellem Naboer, mellem Mand og Hustru, Forældre og Børn, og hvorledes Erfaringen viser, at selv det virkelige Religiøse, der kunde ligge til Grund for Attraaen efter en anden kirkelig Forbindelse, saa let bliver til Bytte for Sectstifternes urene Jver, hvorpaa han nærmere udviklede sin i Committeen yttrede Formening og Grunden, hvorfor han ikke vilde afgive et dissentierende Votum. "Jo smerteligere Enhver, hvem Kirkens Vel ligger paa Hjertet, maa have fornummet de i den senere Tid idelig gjentagne Klager over de Lænker, der skulle trykke Menighederne i Landet, over den utaalelige Tvang, det skulde være for Menighederne at skulle holde sig til deres Sognepræster, desto glædeligere maatte det være, at saa mange af denne Forsamlings Medlemmer erklærede det Modsatte, og langt fra at føle mig i nogen Uenighed med de ærede Medlemmer, der have talt i denne Retning, tæller jeg tvertimod den Time til de lykkeligste i mit Liv, hvori jeg hørte saa mange hæderlige Mænd af Samfundets forskjellige Klasser og fra Landets forskjellige Egne erklære, at de ingenlunde have fundet Forholdet mellem Præster og Menigheder saadant, at nogen Løsning af Sognebaandet skulde være fornøden. (Fortsættes.)