Kiøbenhavns Postrytter, 1791-10-14
Nederelven, den 27 September. (Slutning Vi ville protestere for alle Statens Stænder, siden de alle ere blevne fornærmede ved den imod begge de første Stænder decreterte utaalelige og umuelige Ophævelse; vi ville paa samme Tid reclamere Geistlighedens Rettigheder, som blot for Himlens og de hellige ministerielle Forretningers Jnteresse have viist en ædel og standhaftig Modstand; vi ville reclamere Adelens Rettigheder, som, langt omfindtligere ved Fornærmelserne imod Tronen, hvis Støtte den er, end ved den Forfølgelse, den har maattet udholde, opoffrer alt, for ved en udmærket Jver at vise at intet er i Stand til at hindre en fransk Adelsmand fra at være sin Konge, sit Fædreneland og sin Ære troe, vi ville reclamere Magistraturen, som langt mere end sin Stands Ophævelse beklager, at den seer sig bragt til i Stilhed at sukke over den forladte Retfærdighed, Forbrydelsernes Strafløshed, og Lovenes Beskæmmelse, ja, vi ville reclammere enhver Eyers Rettigheder, da ingen Eiendom bliver respecteret i Frankerige, og der ikke findes nogen redelig Borger, som jo er fornærmet.""Hvorledes kunde De, Sire, give en saa kaldet Constitution, som har stiftet saameget Ondt, Deres oprigtige og gyldige bifald. "Som den Trones usufruerende Depositarius, hvilken De har arvet efter Deres Forgængere, kan De ikke renoncere paa dens ældgamle Rettigheder, ey heller tilintetgiøre den constitutive Grundvold, paa hvilken de ere byggede." Som Deres Staters Religions fødte Forsvarer kan De ikke give Deres Samtykke til det, der kuldkaster den, ey heller overlade dens Tienere til Undertrykkelse. "Da det er Deres Pligt at vise Retfærdighed imod Deres Undersaatter, saa kan De ikke renoncere paa det væsentlige Kongelige Embede, at vise dem den, ved lovmæssigen indrettede Jurisdictioner, og ved at vaage over disses Haandhævelse." Som hver enkelt Stands Rettigheders og særskilte Eiendommes Beskytter kan De ikke tillade, at disse svækkes eller udsættes for den meest vilkaarlige Undertrykkelse." Endeligen kan De, som Deres Folks Fader, ey heller overlade dette til Uorden og Anarchie. "Dersom endog den Forbrydelse, der holder Dem beleyret, dersom den Voldsomhed, som binder Deres Hænder, forbyder dem at opfylde disse Deres helligste Pligter; saa ere de dog derfor ikke desmindre med undslettelige Træk indgravne i vore Hierter, og vi ville opfylde Deres sande Villie, i det vi, saavidt mueligt, erstatte den Umuelighed, De finder for deres Udøvelse. Skulde De endog Selv forbyde os dette, skulde De blive nødt til at erklære Dem frie, naar De forbyder os det, saa vilde dette Forbud, der saa aabenbar strider imod Deres Følelser, siden det strider imod Deres Hovedpligter – dette Forbud, der har sin Grund i Deres Fangenskab, som ikke vil ophøre, førend Deres Folk vender tilbage til sine Pligter og Deres Tropper blive lydige – dette Forbud, der ikke vilde være gyldigere end alt det, De har gjort for Deres Flugt, og efter denne forkastet – dette Forbud, der vilde være ligesaa ubetydeligt som den accepterende Handling, imod hvilken vi maatte protestere dette Forbud vilde vist ikke blive af den Virkning, at vi forræderst skulde handle imod vor Pligt, opoffre Deres Jnteresse, og forsømme det, som Frankerige i saa Fald er berettiget til at fordre af os. Vi vilde, Sire, adlyde Deres sande befalinger, naar vi satte os imod det aftvungne Forbud, og vi vilde være overbeviiste om Deres bifald, naar vi fulgte Ærens Love, Vores fuldkomne Underdanighed er dem alt for vel bekiendt, til at De nogensinde skulde drage den i Tvivl. Maatte vi dog snart see det lykkelige Øyeblik, da De, fuldkommen frie, kastede Den i vore Arme, for at fornye Løvtet om Lydighed og give alle Deres Undersaatter et følgeværdigt Exempel." Vi ere, Sire, vor Broder og Herre, Deres Majestæts underdanige og lydige Brødre, Tienere og Undersaatter. Slottet Schönbornslust ved Coblenz, den 10de September 1791. Ludvig Staniolans Tavier. Carl Philipp.