Viborger Samler, 1796-10-17
god Den Kongelige privilegerede. VIBORGER SALERNo. 42 Mandagen den 17de October. Fortsættelse af No. 41. Man vil ikke, haaber jeg, glemme det igien, at, dersom Lighed i naturlige og borgerlige Rettigheder er grundet paa Natur og Fornuft, saa gives der ogsaa en moralsk og selskabelig Ulighed, som den i personlige Egenskaber, i Henseende til Talenter, til Jndustrie, til Dyder, en Ulighed i Kjøn og Alder, hvorved Fædres, Mødres og Ægtemænds Auctoritet begrundes; i den Lovmæssige Magt i de Tilfælde f. Ex hvor een Person eller flere ere committerede til at repræsentere alles Magt; og at denne sidste Ulighed endnu uomgiæng ligere bydes af Naturen og Fornuften: hvorom man kan overbevise sig ved Gierninger; thi man finder kun alt for ofte Regieringer, hvori de naturlige og borgerlige Rettigheder, Sikkerhed, Frihed, Eiendom meer eller mindre indskrænkes og fornærmes ved sejlagtige politiske Indretninger; men man finder ingen, hvori den moralske og selskabelige Orden ikke er grundet paa Børns Ærbødighed imod deres Forældre, Lærlingers imod deres Lærere, Tieneres imod deres Herrer, Soldaters imod deres Foresatte, Jndividuers imod deres Øvrighed, og alle Borgeres imod en eller anden offentlig Auctoritet, af hvad Art den ogsaa maa være. Uden denne sædelige og selskabelige Subordination, hvilken man allerede indtil en vis Grad, træffer hos de Vilde, og som i en større Fuldkommenhed er indført hos alle cultiverte Folk, kunde den menneskelige Slægt aldeles ikke bestaa; thi hvad vilde blive af den, naar Barnet holdt sig for Ligemand af sin Fader, Lærlingen af sin Lærer, Soldaten af sin Foresatte og s. v., Og det blive de dog (som ogsaa Hensigten var), naar J betage dem de Tegn paa Ærbødighed og Agtelse, som ere det vante og coventionem sige Udtryk paa denne uundværlige Subordigation. Vilde J da, for at føre dem tilbage, maaskee tage Eders Tilflugt til Sædelærens og Logikens Abstractioner, hvilke den største Deel ikke engang forstaaer, eller skjøtter og at forstaae, hvor daarligt, hvor uvidende. Og naar blev da Mennesket denne blotte Jntelligents, at det kunde ledes ved abstracte Jdeer, Naar blev det i Stand til at afsondre sine Begreb fra sit Sprog, og sine Plinter fra sine Sædvaner. Vanvittige, dersom i det mind de Eders Vildfarelse er ufrivillig! gaaer og spørger Stædernes og Landsbyernes Beboere, spørger dem, om Sønnen, som man har overtalt om, at han maa disse Fader og Moder, begener dem endnu med megen Agtelse, eller om det unge Menneske endnu ærer den Gamles graa Haar og den unge Piges Uskyldighed og Beskedenhed, fra den Tid J have vandt ham til at tale med begge uden at betjene sig af de Tegn, som erindre om Alderens og Kjønnets Forskjellighed: Kan man være enfoldig nok til at troe, at denne Skik skulde hos dem, som hos den Sværmer seet, man kalder Qvækere, have den rene Evangeliske Broderkierlighed til Kilde? Hvem veed da ikke, at i det Sted Qvækerne ere de sagtmodigste, og menneskeligste af alle Dødelige, saa have de, der indførte denne Dusen iblandt os, overgaaet i grum Vildhed, alt hvad Naturen nogensinde har frembragt; og at, naar en broderlig Forbindelse skulde være muelig for dem, den ikkun kunde finde Sted med Tigre og Hyæner, hvilke jeg endog for denne Sammenlignings Skyld bør bede om Forladelse, eftersom dog Hyæner og Tigre ikkun sønderrive for at opsluge, Hvad var da egentlig deres Hersigt, da de vilde indføre denne Dusen, vel ikke ved en positiv Lov og jeg indseer ikke, hvorfor de have forskaanet os dermed), men dog ved en Opfordring under Straf af at holdes for mistænkt, det hedder for en Døds candidat, Kan J tvivle derpaa Dette laae med i den Fornedrelses og Forstyrrelses Plan, som de havde udtænkt imod det menneskelige Selskab, og med hvis Udførelse de have drevet det saavit som de har kunnet, i den Plan som endnu forekommer os ubegribelig, som ingen iblandt alle Undertrykkere i Verden nogensinde var falden paa, og for hvilken Opfindelsens Ære ganske allene tilkommer os. (meere følger) gjorde.