Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-04-23
De store Træhaver, som udmærke Marienborg, hvor betydelige Samlinger af udenlandske Træer, Buskværter og Urter staae i ypperlig Flor, maa jeg overlade den Plantekyndige at beskrive. Jeg besaae dem kun flygtig og uden Veileder; og veed heller ikke at sige, om denne Deel af Haven er i stigende Tilvært, eller i Aftagende. Men jeg fandt, at disse indelukte Partier overalt ere meget passende anbragte, og forøge den Mangfoldighed og skiønne Afvesling, som hersker i denne Have. En stor Eng, med Hegn af omplantede Naaletræer, er Havens simplere Baggrund og udgiør Overgangen til den frie Mark. Den slutter sig paa den ene Side til en indhegnet Dyrehave. Jeg fornøiede mig ved den skiønne Udsigt fra det øverste Loft af et høit, taarndannet Lysthuus; men jeg fandt her ogsaa Aarsag til at beklage, at heller ikke denne Have, hvor en saa reen og naturlig Smag hersker, skulde være ganske usmittet af Unatur og falske Jdeer. Et Huus, bygget halv i norsk, halv i chinesisk Smag, hører ikke til de Ting, jeg helst seer, men hvad jeg anseer for noget, der virkelig vanhelder Haven, og maa vække en ubehagelig Følelse hos den, som elsker Reenhed i en Konst, der skal gaae ud fra Naturen, er at man i Nærheden har opført en konstig, steenomsat Gravhøi (hvortil formodentlig en virkelig er berøvet sin Prydelse) og opreist et Slags Bantasteen, jeg troer dog uden Runer. Jeg kalder dette et upassende Legeværk. For Mængden, der veed omtrent ligemeget hvad en Have skal være, og hvad et Oldtidsminde er, maa det være en tom Overflødighed; og enhver, der med nogen Sands har staaer ved et nordisk Minde fra Hedenold, maa sind en saadan Prydelse i en Have betydningsløs. Jeg glemte dog paa Tilbageveien dette Misgreb af den øvede Haand over saa megen naturlig Ynde, og forlod denne Have med Agtelse for den Mands Smag og Konstsands, som her saa heldigen har dannet et Billede af Naturen, og ved Liselund saa skiønt har benyttet den. Herfra ilede jeg til Capellet ved Marienborg, for at see en moderne Landsbykirke, et for mig ganske nyt Syn. Den ligger eenlig paa en Banke, nogle hundrede Skridt fra Gaarden og er Sognekirken for Damsholt Sogn. Bygningen er fra Midten af forrige Aarhundrede, og har i sit Udvortes en værdig og tillige indtagende Simpelhed. Jnden er den lys, uden al Pragt, og har overalt et Anstrøg af Nyhed, der gjorde at jeg ikke kunde blive ret fortrolig med den Tanke, at jeg var i en Kirke. Alteret er af Træ, og har en usædvanlig Jndretning, som gjorde et meget stødende Jndtryk paa mit Øie. Paa Altertavlen seer man intet Maleri, eller noget Billede i Steen eller Træ, der kunde minde os om Stedets Hellighed; men midt imellem Sidepillerne, som bære den øverste Deel af Alteret, er Prædikestolen anbragt, liig en rund Kurv, der var ophængt paa den flade Væg. ForResten er Alteret pyntet med malede Blomsterkrandse paa en mørk Grund. - Ved Siden af Kirken er bygget et smukt, lyst Gravcapel. En enkelt sort Ligkiste staaer i en underlig Tomhed og Eensomhed i det vide, lyse Rum. Der hviler, uden nogen Mindeskrift, den afdøde Kammerherinde Calmette. Hendes Lig blev ført hertil fra Schweitz, hvor hun døde, for at hvile i den Egn, som hun i Live fortrinlig yndede. Jeg ønskede, at jeg ogsaa taknemmelig kunde have dvælet nogle Øieblik ved den Mands Grav, der med overordentlig Bekostning lod saameget Skiønt opblomstre, og ikke blot for egen Nydelse. Da jeg var kommen tilbage fra Marienborg, saae jeg mig lidt om i Byen, som uden at eie særdeles Mærkværdigheder, er en af de tækkeligste Smaastæder, jeg har seet, ret venlig, lys og livelig i udvortes Anseelse. Jeg gik omkring en Deel af Byen paa Levningerne af dens fordums Volde, og betragtede med Deeltagelse det høie og saare stærke Porttaarn mod Landsiden, der ligeledes er tilovers fra dens befæstning, og synes i det mindste at være tre til fire hundrede Aar gammelt. Stege var endnu en Fæstning i den svenske Krig under Frederik III., og Borgerne forsvarede sig i A. 1659 længe og meget klækt imod Fienden, der selv maatte rose deres Tapperhed; men Byen maa man ei forbytte med det gamle, faste Slot Stegeborg, som blev ødelagt i Grevens Feide og hvis Voldsted sees paa Byens søndre Side . - Dens Omegn er ganske skovløs, og uden malerisk Skiønhed. Vand mangler den ikke, da Byen ligger paa en Landpynt, imellem Havet, og en stor Jndvig, som dette danner i Landet; den kaldes Noret. Havnen er ikke slet, og har endog en lille Dokke, hvor Smaaskibe kunne kjølhales. J Kirken, der er temmelig stor og lys, fandt jeg aldeles ingen Mærkværdighed. Det møenske Tugthuus, bygget under Frederik IV. til en Navigationsskole og indrettet 1743 til dets nærværende Brug, og et betydeligt Garveri, anlagt af Hr. Hage, en af Byens fornemste Handelsmænd, vare de vigtigste Bygninger og Jndretninger, jeg for Resten fandt. Jeg staaer færdig at forlade den skiønne tille Ø, hvor jeg med inderlig Fornøielse tilbragte et Par behagelige Dage. Overalt fandt jeg en saa naturlig, godmodig Venlighed, og allevegne blev jeg, skiøndt aldeles fremmed, modtaget med saa giest mild en Velvillie, at mit Ophold derved ei lidet er blevet forskiønnet. Jeg vilde ikke omtale dette, hvis jeg ikke havde hørt flere troværdige Vidner *) Dette Slot var til 1247, da Ersk Moqvenning der fængslede sin oprørske Halvbroder Hertug Knud af Bleking. Det var heel opbygt af brændte Stene, omgivet med en Muur og havde et meget høit Taarn. Det var omflydt og ved en Bro forenet med Landet. Kong Erik Pommers Frille Dorothea boede der i nogen Tid. J Greven Feide var det endnu i god Stand og meget stærkt. Men, A. 1934 lokkede Stege=Borgere, som holdt med Christian 11., Besætningen uden for Slottet, ihielslog 4 Riddere tilligemed Slotstogeden, og nedbrøde Slottet, hvorfor Borgemesteren og et Par Raadmænd maatte bøde med Livet, og deres Hovedskaller bleve indmurede i Kirken dag Alteret, hvor de endnu skulle findes i Schiønnebølles Begravelse. tillægge Landets Jndbyggere i Almindelighed denne Charakteer – et Vidnesbyrd, som jeg glæder mig ved, saavidt min Erfaring strækker, at kunne bekræfte. Selv i Byens Vertshuus fandt jeg en saa sielden Billighed, at jeg virkelig studsede derved. Saare fornøiet med min Giennemflugt (thi andet Navn kan jeg ikke give min Klintreise,) men ikke saa vel tilfreds med den karrigt tilmaalte Tid, ler jeg nu tilbage, og forlader Møens Strande med det Ønske, at det ikke maa være sidste Gang, jeg giæster Siællands yndige Søster, hvis Navn jeg, uden at bryde mig om Ordgrandskerne, vil give en skiønnere Betydning end disse – taknemmelig forde herlige Øieblik, som Synet af hendes blomstrende Ungdomsskjønhed skienkede mig. C. Molbech.