Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1779-07-23
J Skovens Archiv blev engang funden en Historie af følgende Jndhold. di Aaret 199500 eller andet Aar efter Hundenes Fred med Vildbasser ne, gaves der i Skoven en Kat, som blant andre, havde en Han-Unge. Samme, bar Faderens Navn Mons, og for Dyrene var bekiendt under det Navn M. M. Samme havde Naturens indbildte Gaver. J Ungdommen syntes han at være oplagt til meere end Kat. Men troede, at han ved tiltagende Alder, vilde nytte til meere end tage Muus, som det Naturen havde dannet ham til. Dette troede Faderen, og dertil blev han bestyrket ved en Drøm, den Moderen havde medens hun var frugtsommelig med vor unge Kat. Thi hende blev i Drømme forestillet, at have bragt en Han-Kat til Verden, som var deylig, voxte op og blev en Søe-Hælt. Vel vare vor unge Kats Forældre af maadelige Vilkaar. Men dog, for at gjøre Sønnen beqvem til den Post, han i Fremtiden, efter Moderens Drøm, skulde beklæde, satte man ham hos Magister Sort (Skovens offentlige Jnformator) i Skole. Vor Mons havde meere Forstand end ventes kunde af en Kat. Han gjorde hastig Fremgang. Og efter nogen Tids Forløb, forsendte man ham til høye Skolen. Kort efter nogle Vintres Forløb, kom det saa vidt med ham, at han offentlig lig gav Prøver paa sin Fremgang i Veltalenhed. De taabelige Dyr, som alle vare hans Tilhørere, beundrede denne Talers Talent, og endskiønt han havde antaget tvende Ord, som sædvanlige og med hans Natur overeenstemmende, hvilke altsom oftest indsneeg sig i Talen Jauv og Clarauv, (begge heslige for en saa stor Taler) saa fandtes dog de, der rosede ham i Øynene, og ophøyede ham for medfød Ziirlighed. Katten, nedrig af Fødsel, blev høymodig og bildede sig ind, at ingen Taler i den gandske Skov var meere begaved end han, ingen i Videnskaber havde større Jndsigt end han, ingen mere færdig end han; kort: at ingen med meere Smaa hørtes end han. Han lod udgaae et Skrift, hvorved at forsikkre Samlingen af Skovens Fornuftige, at han havde slaget sig fra Verden, forandret sin Natur, og nu stræbede at blive det Almindelige til Nytte. J samme indbød han og de unge Skovens Planter til sine offentlige Forelæsninger over Tale-Læren, og tilbød enhver sit ubrødelige Venskab. Mange antoge det første. Og et Faar i sær lod sig overtale til at indgaae med ham det sidste. Faaret kom. Der blev talet, og mellem den sluttet et oprigtigt Venskab. J et og alt forsikkrede Katten ved alle Leyligheder at vise sig som en Ven af Faaret. Men, hvad hender, Faaret, Kattens Ven, blev noget derefter uformodentlig angreben af en Abe. Samme søgte ved mange ugrundede Beskyldninger og u ventende Ondskabs Beviisninger at fælde det uskyldige Faar, som dog ey i mindste Maade havde forurettet Aben, men engang af en Hændelse uforvarende komtil at støde den polske Hue af Adens Hoved, hvilket han til Zirat havde paataret. Aden var hovmodig, dog uden Fortienester. En Skade, som stod i nøye Forbund med Aben, forestillede, og fremførte mange Skin=Beviser om, at Faarets Øyemerke havde været derved at giøre Aben Tort. Aben troede det, var hidsig, stundede efter Hevn, og gjorde sig all optænkelig Umage for at styrte Faaret, der var uskyldigt, som vel havde gjort en Gierning, men af Vanvare og uden Hensigt til den opblæste Abes Beskiæmmelse. Vor kiære Mons nedsteg fra Snylte giæsternes høy respective Familie, endskiønt han var af Katte-Stammen, og som tilforn meldt) saa higede dog hans fornemme og deelicate Smag efter det Lekkre og meere end Hobens Drank. Men dette faldt ey altid hiemme. Vilde han have det, saa maatte han og søge det hos sine Bekiendte, dem han og vidste saa flittig ogsaa til at besøge, at hans Besøg, under Vendskab og Skin af en Vens Kierlighed, ofte steg til Uforskammenhed; meere end engang om Dagen besøgte han sine Venner, og hver Gang hos hver i sær indtog en temmelig Ladning, undskyldende denne sin Grovhed, med sit sædvanlige TankeSprog. Har jeg Skammen, saa har jeg dog ikke Skaden. Naturen gaaer over Optugtelse. Som det nu var hans inderlige Bestræbelse at nyde det, der smagede hans Apetit, saa merkede man ham at løbe snart hid, og snart did, lugtede hvor det Lekkere var, gik ind og higende opbiede Jndbydelsen dertil. Nyt at høre, var han og meget for, Forraad af Nyt maatte han nødvendig have, at han ey, af Mangel paa Materie, skulde nødes til at forlade den sin Ven, som han besøgte eller (rettere talt) snyltede hos, førend han havde aftvungen ham en let ker Bidsken. (Fortsettelsen følger.)