Danske Mercurius, 1674-02-01
Den Danske Til den 1. Februarii 1674. Aarets indgang. ielp Gud, det er det oord, en Christen med begynder. Hielp Gud, hans løsen er, och der med hand sig skyn Til det, som hand udi sit kald at giøre bør, (der Och siden videre sig ey bekymring giør. For voris Cimber Egn saa vel som Norges Rige, Vil Jeg paa same vis, Hielp Gud, af hiertet sige. Hielp Gud, at hvad Jeg skal om dennem føre frem Maae være glædeligt och lykkeligt for dem. Hielp Gud, at Kongen med sin høye stammes grene Maae lefve karst och glad. Gid alting hannem tiene, Saa vel i dette Aar, som ellers mangen Dag, Til stedse varendis fred, gafn och velbehag Hielp Gud, at Kongens Raad med hannem det optænke, Som fast bekræfte kand den gyldne Fredsens lænke. Hielp Gud, at intet af alt det, som plage kand, Ved nogen røre maae, som boer i dette Land Hielp Gud, at hver den Siæl, som uden sag anstifter Den bistre Krigs u-lyst, sit haarde Sind omskifter. Ja hielp, o Rettens Gud, at, om hand det ey vil, Hand self maae fange det, hand acter andre til Dan Danmark. 1 Den Keyserske Gesant, som her paa nogle Tider Med Kongen handlet har, om hvis paa begge sider Til tryghed være kand, och ette venskab frem, Hand afskeed taget har, och er paa veye hiem Hand høyfornuftig var, belefven, sin och yndig, Ey brugte megen svads, men tale som var fyndig: Hvor af paakiende nok, at hand var en Legat Fra slig en ypperlig Monarch och Potentat. Hand sagde Kongen tak, som hannem hafde føyet, hvis som hand paa drees: Och var med svar fornøyet. Tilsagdeder hos och udi sin Herres nafn Alt det, som kand hensee til disse Rigers gafn. 2 En Hollandsk Afgesandt (Her Schaep mand hannem kalder, Til Sverrig dragen er, och saa som veyen falder, Hand her igiennem kom, til hofve sig angaf, Och lagde hilsens plict hos Majestæten af En krafftig saft och vand, som blood paa timen stiller, Hvor fast och saare det end ud af Are spiller, Vor Koning hafver lærdt at giøre nyligen, Och der for gifvet vel en stoor foræring hen. Hvad var det ynskeligt, at alle Krigs betiente, De vidste slig en kunst, naar de til Søes anspendte, Saa vel som och til Lands. da spardes mangen vel, Som af et ringe saar maae bløde sig ihiel. 4 End dog at ingen af en andens beenbrud halter: Mand dog ey gierne vil, at nogen som forvalter Sin næring ærligen, och frem i Verden vil, Skal komme til for kort, och staaes u-lykke til Salt Compagniet giør alt det, som bør at giøres, Kand dog ey rettelig i drift och gænge føres, Formedelst haarde knæg, det efter haanden faaer, Och stundom intet haar, for hvis som der paa gaaer, Af sine Skibes kal det moxen har det beste Mist under Norges Skiær, hvor det vel anker fæste, Men til ulykke koem, och sant med tafl och top; Dog Folket biergedes, och kom til Landet op Tydskland. 1 Mand vel med Luxemborg var færdig an at binde, Som loed och der til sig udi beredskab finde: Saa der i vente var en farlig hatte-fog: Men hungers haarde sverd adskilde dennem dog. 1 Den strenge Vinters tvang och skarpe kuld det voldet At sig Soldaten nu til kakkeloonen holder, Hvor hand ey meget sært och merkeligt begaaer, Foruden det, at hand paa Bonden stundom slaaer. Statisten midlertid sig bruger fast, och smeder Paa hvis til Vaaren skal bestilles alle steder Ja store Fæstninger i Luften bygge tør. Men til forlig och fred mand saare lidet hør. 4 Dog hafver sig Chur Meyntz for Engelsken erklæret, At dersom nogen Fred af Himlen er beskiæret, Da vil hand hielpe til, och mægle der udi. Hvor til Gud gifve raad, och staae med hannem bi. 5 Med u-forrettet sag Jsola hiem tilbage Fra Lyk alt kommen er. Thi hun ey vil antage Sig noget vist parti: men sidde qvær, och see, Hvorledis det afgaaer, och Lykken sig vil tee.