Ribe Stifts Adresseaviser, 1794-09-05
Fra Dornick reisde vi af Landeveien til Conde og drog over Sletten ved Fontenoy. Her fandtes Beviser paa den britiske Tapperhed, men da de stode i ingen videre Forbindelse med den nu værende Krig, saa opvakde de allene en sedvanlig ringe Nysgierrighed. Jo nærmere man kom til Frankerigs Grændser og Krigens Skueplads, jo meere kiendtes dette paa ødelagte Huse og Landets Oversvømmelse. Jhvormeget man endog afskildrer de Franske som Uslinger og Røvere, saa maa man dog tilstaae, at de ikke have plyndret Hertugen af Cronays prægtige Pallads, endskiønt det ikkun ligger to Mile fra Condd. Ere vi allerede i Frankerig, spurgde vi engang; Nei svarede en Bonde; Republiken begynder paa hiin Side Qvesnoy, vi staae nu under Keiseren. Men Conde hørde dog til Frankerig? Ja! svarede han, tilforn begyndte dette Land ved de ruineerte Huse, som I der ser; det var den første Grændse. Men er Frankerig ikke længer det samme, "Det samme, J kiende jo vel dets Historie."Bonden gik sukkende bort Conde har efter udvortes Anseende forandret sig noget; Husene og Fæstningsværkerne ere heele, men de ulykkelige Jndbyggere udstode en svær Hungersnød, og deres magre Udseende vidner endnu om deres Lidelser. Valenciennes havde udholdt en Canonade og et Bombardement, som maaskee hidindtil ikke har havt sin Lige. Vi stode derfor i den Tanke at see en Hob Ruiner, og den menneske lige Elendighed i alle sine mangfoldige Gestalter. Den Tone, hvormed Landsbo folket sagde " stakkels Valenciennes, og dets bestandige Forsiktringer, at den var aldeeles 8deelagt, havde opvakt vor Nysgierrighed. For at tilfredsstille denne, satte vi vor Sundhed i Vove, reisde derhen, og undertvang vor Følelse. Vi kom ind af den Dornikske Port, som ligger tvertover for Mont Anzain, og da Staden fra denne Side var bleven i temmelig god Behold, saa havde vi allerede det glade Haab, at vi vare bedragne, og at de sørgelige Beskrivelser, som vi havde hørt, vare overdrevne, at Folket kunde lokke en Medlidenheds Taare af den Reisende. Den store Plads har meget faa Tegn til en Stad, der har været beleiret; men da vi herfra kom til Porten imod Mons, fremstillede sig paa Engang for os et Syn, der maatte blødgiøre den følesløseste Soldats Hierte. De Allierede havde fra denne Side fortsat Beleiringen med største Force; deres Løbegraver vare ikkun nogle faa Skridt fra den bedækte Vei, og det sværeste Skydts var stillet imod Fæstningsværkerne ved den Monsiske Port. Ethvert Skridt viisde os saavel Beleirernes Tapperhed og uforfærdede Mod, som Besætningens standhaftige Modstand. Kirker, offentlige og private Bygninger laae der ødelagte, snevre Gaader vare tilstoppede med Gruset af de nedfaldne Huse, og igiennem Hovedgaderne selv kunde man ikke kiøre uden med Besværlighed. Antallet paa de ødelagte Bygninger have vi ikke erfaret; men saa meget er vist, at mange af de ulykkelige Jndvaanere, efterat de forlode deres underjordiske Opholdsted, ikke kunde finde noget Spor af deres forrige Boelig. Jeg indlod mig i Samtale med mange Jndbyggere i denne ulykkelige Stad, og fandt, at det demokratiske Raserie stedse vedvarede, maaskee endnu med større Styrke, end forhen. Og J have overgivet eder til Hertugen af Nork, Ja, men for Keiseren; Fyrsterne kiende deres Hemmeligheder indbyrdes. De tale alle med Enthusiasme om deres Fædreneland, som om de vare deraf uddrevne. Den heele Stad var steget op paa Højen ved Famars, for at være Tilskuer af Dampierres Begravelse. De talede endnu stedse derom, og udraabde mangengang: quelle procession, Et ungt Fruentimmer, som var meere end sed vanlig patriotisk, spurgde mig: om det ikke var et prægtigt Alter for hendes Fædreneland, Jeg saae ham bøe, raabde et andet Fruentimmer; hans sidste Ord vare: Nationen leve, mine Børn, Herpaa gjorde hun mig en vidtløftig Beskrivelse over hans Klædedragt, hans Knebelsbart og hans krigerske Udseende. Jeg hørde et ungt Fruentimmer af meget god Anseende synge den marseilliske Vise i en sørgelig Tone; jeg formodede, at det var den parodeerte Vise, og spurgde derfor, hvad hun sang? "Det er Friehedslangen, svarede hun, og, efterat have betragtet mig meget nøie, lagde hun til vil De og berøve mig denne Trøst, Vi ere her vante til denne Sang."Men jeg haaber, at De fremdeles skulle synge den. Hvem Deres Medborgere Ach nei, svarede Fruentimmeret med nedslagne Øine og med en langsom Bevægelse af Hovedet, den Tid er forbig!