Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1844-09-28
Fædrelandet, har følgende Yttringer om den kgl. Commissarius's Slutningstale i den Viborgske Stænderforsamling: Vi kunne ikke undlade at gjøre opmærksom paa den Synderlighed, at den kgl. Commissarius, skjøndt han fremfor Alt har troet at burde forsikkre Forsamlingen, at han ikke føler Uvillie mod noget af dens Medlemmer, dog har været saa lidet Hofmand og i den Grad har tilsidesat sædvanlig Høflighed, at han ikke med et Ord har nævnt Forsamlingens Vicepræsident, Prof. Larsen, der just i denne Forsamling har givet saa udmærkede Prøver paa Dygtighed og Virksomhed. Sidste Gang var det ganske anderledes, da stilledes Præsidenten næsten i Skygge ved Siden af Vicepræsidenten; men det forstaaer sig, da var det ogsaa Kammerherre Lüttichau og han havde heller ikke holdt saadanne Taler, som Larsens f. Ex. i Besværin gen over Cancelliet, der rigtignok maatte være Hs. Excellence høist ubehagelig." – – J Kbhposten hedder det om samme Tale: "Vi see deri en paafaldende Forandring i Sammenligning med den Tale, hvormed Hs. Exc. aabnede Forsamlingen; den er ulige mismodigere; der er ikke længer Tale om nogen udeelt vedligeholdt Kjærlighed og Sympathi, Striden er fuldkommen anerkjendt, og skjøndt der dennegang ikke yttres noget omen sidste Tilstedeværelse i dette høibetroede Kald, saa lyde dog visse Udtryk dog næsten som om dermed kunde være meent en Resignation af endnu større Betydning for Hr. Geheimestatsministeren end den at være kongl. Commissarius. Saaledes f. Ex, hvor Taleren beder Gud skjænke Kongen Viisdom til at udfinde de Veier, som altsaa - de nuværende Statsministre ikke have kunnet bidrage til at udfinde."- Om ovennævnte Slutningstale siger den Stænderdeputerede, Bernhard Ree i Aalb. A.: "Mærkeligt, ja beklageligt er det Resultat, som den kgl. Commissarius har troet at maatte uddrage af Stænderforhandlingerne. Thi have disse end ikke altid samstemmet med den Anskuelse, der er repræsenteret i Regjeringen, og er det saaledes at deres Retning af Regjeringens Organ endog beklages, saa vilde det dog være sørgeligt, om Stændernes Discussion skulde have givet et Udbytte heelt modsat det, som er Formaalet for al folkerepræsentativ Bestræbelse, at de, istedetfor at knytte det gjensidige Baand stedse fastere, skulde have bragt Konge og Folk - længere fra hinanden", at de, istedetfor at have jævnet Stierne til nye Fremskridt paa Udviklingsbanen skulde have, om end blot, for en Tid, formørket Udsigten til engang at naae det forsættede Land og saaledes ved egen Forseelse skulde have dømt sig til endnu en Række af Aar at vandre i Ørken. Men saaledes tør vi haabe vil det heller ikke være, og det bedrøvelige billede, den kgl. Commissarius giver af vore nærmeste Udviklingsforhold, tør ligesaa lidet antages at være rigtigen udkastet, som den Opfatning af Stændernes Stilling og Virken, der har fremkaldt og dannet Conturerne hertil, maa vække stor Overraskelse. De jydske Stænder have djærvt og mandigen talt Ordet for deres Konge, men de have kun tolket hvad der udtaler sig i Folket og hos den er styrket af Overbeviisningens Kraft. De have heri ikke blot opfyldt den første af alle Pligter, der paahviler dem; men om de end, ved at borttage Sløret fra mangen formeentlig Nøgenhed og Deformitet, maatte have vakt ubehageligt Jndtryk hos den nærmeste Beskuer; om de end ved at tale Sandhedens uforbeholdne Sprog, ved at løfte Klagens Røst over Kongens nærmeste Raad, maatte have overrasket Landsfaderens Øre, saa vil dette dog vistnok aldrig opfatte den Stemme, der udgik fra Folkets Repræsentanter, anderledes end med en Opmærksomhed, der vil bringe Alt til moden Overveielse og i alt Fald veed at vurdere og paaskjønne ikke blot det Sindelag, men ogsaa det prøvede Overlæg, der har ledet Repræsentanternes Beslutninger og vigtige Skridt, hvis eneste Hensigt og hvis eneste Maal det derfor ogsaa under alle Omstændigheder kun kan være, at bringe Konge og Folk stedse nærmere til hinanden; et Maal, som vistnok ogsaa altid sikkrest opnaaes, naar Folket viser sin Kjærlighed ved at søge at oplade Kongens Øine for den Brøst, som det i Statens Forfatning og Tilstande maatte finde. At denne Tro besjæler Stænderne, fremtræder ogsaa af følgende skjønne Afsnit i det Foredrag, hvormed Forsamlingens Organ, den hædrede Præsident, sluttede Forhandlingerne: - - - Det ligger udentvivl i Folkerepræsentationens Kald at bringe til Kongens Kundskab saavel hvad der efter dens Overbeviisning tjener til Fædrelandets Bedste, som hvad der ligger Folket paa Hjertet. Hvorvidt de Grunde, der have været virksomme paa den folkelige Stemning, have tilstrækkelig Gyldighed, hvorvidt i saa Fald Forsamlingens Bestræbelser for at søge disse Grunde fjernede, ere skikkede til at bære nogen Frugt, det vil nu Regjeringen, der ikke miskjender de Følelser, der hos Folkets Repræsentanter ligge til Grund for deres Bestræbelser, vistnok gjøre til Gjenstand for en omhyggelig og til Alles Vel sigtende Overveielse. - Med denne Overbeviisning skilles vi ad. J Eet ere vi alle enige, det er i en ved Folkets Deeltagelse styrket Stræben for Landets Vel og Kongens stadige Vaagen for dette. J denne Overeensstemmelse ville vi stræbe at finde den Sindsro, hvorpaa al vor Velværen beroer, og hvorfra det er ønskeligt, at alle gode Kræfters Udvikling maa udgaae."¬