Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1812-01-14
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Hos Ma Niende Aargang. No. 5. Udgivet og forlagt af Boghandler S. Soldin Tirsdagen den 14 Januarii 1812. Sang i Anledning af det venskabelige Selskabs Stiftelsesdag, den 3 Januarii, 1812. Son Mænd og som Bredre vi qvæde, Hvad Hjertet begeistrer med Mod. Da Venskab her valgte sit Sæde, Vort Samfund urokkeligt stod. Med fyldte Pokaler vi hædre. Vort Samfunds de værdige Fædre! Høit leve vor Stifter, der saare tilfreds Til Venskab indviede Gjæsternes Kreds! Vær Pythias, stedse Du finder En Damon, der lever for Dig! Slaget hver Fare forsvinder. Ei kæmper Achilles for Sig: Sin Ven, sin Patroklos beskjærmer Han mandigt, hvor Døden sig nærmer; Og falder hans Broder, da hevner hans Mod Den Faldnes, den Elskedes hellige Blod. Dig, Fredens lyksalige Hæder, Standhaftighed vinder igien; Og dine saa savnede Glæder. Da krone den prøvede Ven! Thi Venskab hver Aften forskjønner; Hvert Dagens Arbeide belønner: Og skienker det ædle, deeltagende Bryst Gjensidige Glæders forenede Høst. Vort Selskabs Gudinde vi dyrke, Som Oldtidens hædrede Mænd, Hver Hedin i Ungdommens Styrke Her finde sin Hogni, sin Ven! Gjensidig Fortroelighed trives, Hvor Tillid ved Blidhed oplives. Saalænge ei Fædrenes Minde forgaaer, Vort Samfund ved Venskab og Enighed staaer, Sander, Professor Vivat og Pereat! Hvit leve hver Frankrigs lyksalige Drot, Der trindtom med Ranker indhegner sit Slot, Kun være han Christen, og sende saa glad Den qvægende Nectar til Absalons Stad, Men pereat London, Europas Algier; Hver Røvernes Bassa, og Dei, og Vezir; Hver Britte, der raner den herlige Viin, Vor Glædernes Kilde, vort Livs Medicin. Den leve, der propper sin Tønde saa fuld Med Jordens Behersker, det mægtige Guld; Der aabner sin Kjælder, sin Pung, og sin Sæk; Og jager ved Vinen os Grillerne væk! Men pereat Kursfabrikanternes Slægt; Hver Kræmmer, der feiler i Maal og i Vægt, Hver Kjøbmand, der sender i Lønlige Nat. Til fremmede Banker den klingende Skat! Høit leve hver Kriger til Lands og til Vands, Der flyver til Kampen saa rask som til Dans. Der ærer sin Konge, og hædrer sin Stand; Og strider, som Helt for sit Fædreneland, Men pereat Kæmpen ved dampende Bord, Der viser sin Kjækhed allene ved Ord; Der bruger mod roelige Brødre sit Sværd; Og drikker den Portviin, han aldrig er værd Høit leve hver Borger, og fremme sit VelDer bruger sin Haand og sit Hoved med Held; Der sælger, og lægger et dagligen paa; Der er spekulerer, sin Broder at slaae Høit leve hver Skiald, der i reneste Siel Bevarer Kamonernes hellige Væld, Og efter Behag, ved melodiske Lyd, Os rører til Taarer, og vækker til Fryd! Men pereat Skialden med Bærsærker Aand, Der præker sin Storhed med Vaaben i Haand! Hver Usling, der kryber for Daarernes Gud, Og lystrer hver Modes naragtige Bud. Høit leve hver Mester i Spøg og i Dans, Der vinder Chariternes Vedhende Krands Og, sikker for Amors vildfarende Piil, Belønnes endog med sin Elskedes Smiil, Men pereat hver den uhøylede Klods, Der danser Naturen og Kunsten til Trods Der taaler ei Kredsens oplivende Skiemt, Og stedse sin Munterhed, hjemme har glemt. Høit leve den ømme, den yndige Møe, For hvilken vi leve, for hvilken vi døe, Hølt leve hver Huustroe, der elsker sin Mand, Og tryller ham ind i et Kanaans Land! Høit leve de Glades, de Syngendes Tal! Gid aldrig vi favne den fyldte Pokal! Op, Brødre, vi mindes vort venlige Lag: Høit leve vor Klub til Basunernes Dag! Sander, Professor. Diamanten. Nizzam Ally var een af de mægtigste Fyrster, der nogensinde havde prydet Hindostans Trone. Hans Rigdom var uden Grændser og hans Viisdom beundredes af hele Asien. Man tilbad ham som en Guddom i menneskelig Skikkelse og nævnte aldrig hans Navn, uden med den dybeste Ærefrygt. En Dag, da Nizzam Ally fad ved sit rig besatte Bord, hvor Jndien sjeldneste Retter frembares paa Fade af Guld og Alabaster, bebudede man ham, at en fattig Fisker stod uden for, og bad om at maatte vorde indladt, for at nedlægge for Monarkens Fødder en Diamant, han havde fundet ved Strandbredden, af Størrelse og Glands den kostbareste, noget dødeligt Øie havde seet Monarken, modtog med de naadigste Udtryk den sieldne Gave og lod den fattige Fisker Kongelig belønne Alle Hofsinderne troede nu, at Monarken vilde lade denne sjeldne Ædelsteen indfatte i sin Krone, hvor den ved sine blændende Straaler kunde forkynde hans Storhed. "Ligesom Solen, sagde hans første Mundskjænk, Almansor, en Olding paa 80 Aar, er den straalende Rubin i Alherrens Krone, som forkynder hans uendelige Magt og Storhed, saaledes skal ogsaa denne Diamant, mægtigste Ally, straale i Din Krone og forkynde Din Lov fra den ene Verdensende til den anden." Men Nizzam Ally tankde anderledes. Han følte at han var en skrøbelig Dødelig, dannet af samme Leer, som den ringeste af hans Undersaatter, og at et ædelt Hierte var den kostbareste Diamant i den mægtigste Monarks Krone.