Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-03-04
Ved nu idelig at henvende sin Opmærksomhed paa Jordlivets Sysler og Arbeider, sløves hans Aand for Menneskets høiere Bestemmelse. At forsømme Kirken er hos adskillige Bønder bleven Vane, og hvad denne formaaer over Mennesket, er bekiendt nok. Dersom det er Tilfældet, at der i hans Kreds ere Familier uden for Bondestanden, som formedelst forkeerte Religions- og Oplysningsbegreber ikke have nogen Jnteresse for den offentlige Gudstjeneste, saa er det begribeligt, at Bonden, naar han forsømmer Kirken, kan holde sig for undskyldt, efterdi hine, som han anseer for oplyste, forsømme den uden nogen Nødvendighed. Vistnok kan det allerede spores, at ved Regjeringens vise Omsorg for Skolevæsenets Fremme og Kirkens Agtelse en bedre og værdigere Aand fremkaldes for Religiøsitet og Sædelighed, og der er ingen Tvivl om, at jo denne Aand, da Menneskene - en Følge af Tidens Modgang - ere blevne mere alvorlige, ville, endog under Trældomsbyrderne, kunne udvikle sig til Borgersamfundets Held, naar Almueskolelærerne til deres Kald medbringe en ved Christendommen dannet Forstand og et forædlet Hjerte, kjende deres underordnede Pligter og sammes Vigtighed, og have fattet rigtige Begreber om det Forhold, i hvilket de staae og bør staae, naar de, forsynede med tilstrækkelige Kundskaber, der maa bevares - indviede i den sande Methodelære vide at lede Religionens og Moralens ophøiede Lærdomme derhen, hvor de skulle ledes, og saaledes kunne, uden disse opblæste og forfængelige Jndbildninger om eget Kundskabs Værd, med Held understøtte den erfarne Religionslærers Bestræbelser for at bibringe Ungdommen Sands for Gudstjenestens Vigtighed for fornuftige og sædelige Mennesker. Men Hoveriet vil dog uden al Tvivl, saalænge det vedvarer, enten i det Hel eller i sine Levninger, ikke nogensinde begunstige Oplysningens Sag. Vil man ikke aldeles indrømme Jndsenderens Mening, om dets uheldige Jndflydelse paa Kirken, saa maa man dog nok tilstaae, at det, fra en anden Side betragtet virker ufordeelagtigen paa den christelige Oplysnings og Sædeligheds Befordring, nemlig ved den Tænkemaadens Fordærvelse, hvortil Hoveriet giver saa megen Anledning. Af Sammenkomster, som de, der ere uundgaaelige ved Hovarbeiderne, hvor en Mængde unge Mennesker af begge Kjøn, blandt hvilke adskillige have havt en slet Opdragelse, ere forsamlede, kan ikke ventes nogen Vinding for Sædeligheden. Jndsenderen har selv være Øienvidne til den ved saadanne Leiligheder, herskende Tone, og han maa tilstaae, at han ikke kunde glæde sig, naar han tænkte paa, at disse Mennesker engang bleve Huusfædre, Huusmødre, Børneopdragere og Fædrelandsforsvarere. Det var ham saa meget mere paafaldende, som han i flere Aar havde staaet i Forbindelse med en Bondestand, hos hvilken der var megen Æresfølelse; hvor Velanstændighed i Almindelighed iagttoges; hvor man vel i Forsamlinger kunde være munter og lystig, men dog altid holdte sig inden for Ærbarheds Grændser. Det maa dog - tænkte han ved sig selv - være en Følge af Hoveriet, af den Mangel paa Menneskefølelse, som ethvert Slags Trældom medfører. Jndsenderen vidste ikke at udlede den frække Kaadhed, han saae, af nogen anden Kilde, end af saadanne Hoverisammenkomster, hvorved der, fra den Ene til den Anden, forplantes en Usædelighed, der modarbeider det Gode, som Skoler og Kirker skulde stifte.