Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-04-16
Den i Gotha udkomne Theatercalender, som Reichard udgav i Forening med en særdeles Theater journal, blev fortsat fra 1776-1800. Denne udmærkede Lykke gjorde den især i de tidligere Tider, da de tydske Skuespilhuse vare snevre og skumle Bygninger, Orchesterne neppe besatte en Fjerdedeel saa stærkt som nu, alt Scenerie virkelig usselt, og det antike Costume latterligt. Nu, da Skuepladsenes Luxus i alle disse Henseender er stegen til det Høieste, understøttes netop Theater almanakker saare lidet af den læsende Verden. Det samme Forhold finder Sted med Theater journaler, Theatertidender og dramaturgiske Skrifter overhoved, som de tidligere Tider, hvor Lessings Dramaturgie og Engels Mimik, to i deres Slags endnu uovertrufne Værker, udkom, vare meget rigere paa end de nuværende. Blandt Aarsagerne dertil regner Rec. Publicums større Kierlighed til Theatret da, end nu, hvor det mere er en Gjenstand for blot Tidsfordriv og flauSkuelyst; i en langt større Nydelse af Skuespillet; i en langt mere fordomsfri Tidsaand, i den Omstændighed, at Skuespillerne, fordi man endnu ikke kjendte vore Dages Theaterprunk, vare, som de overalt og stedse burde være, Hovedsagen. Men nuomstunder, hvor Skuepladsens saakaldte Dehors (Yderes) Pragt og Yppighed, saavelsom den dramatiske Konst, Poeste og Musik er stegen til det Høieste, er hiin lede Jndifferentismus Aand, der characteriserer vor Tidsalder, og nærmest vel er Frugten af vore Erfaringer, af alt det Overordentlige, Uhyre og Vidunderlige, som vi, siden Begyndelsen af den franske Revolution, have oplevet i Politik, Konst, Religion og Literatur, saa at vi endeligen ikke ere mere istand til at forundres over Noget – ogsaa er gaaet over Bræderne", som betyde den lille Verden. Ogsaa i Henseende til Theatervæsenet fortjente hiin nøisomme gode gamle Tid, da endnu en Opera, som Høstkrandsen, fornøiede, og et Jfflandsk Familiemalerie indtil den dybeste Rørelse henrev os, hvor vi endnu opbyggedes ved en Gellertsk Fabel, at kaldes en sand barnlig inderlig Tid, vor nuværende beggeistringsløse Tid derimod, som, jo høiere Fordringer den opfylder, kun avler desto mere overspændte, med føje kan sammenlignes med en overmæt Olding, der, fordi han har nydt Alt i Livet, tilsidst, som fordum den vise Salomo, ansaae Alt for forfængeligt og uden Værd." Hvo kan nægte, at denne Skildring ogsaa passer paa os, der ere saa tilbøielige til at efterligne Alt, hvad der er i Mode og i Velten paa hiin Side Elben? Det være langt fra, at Anmeld. her vil istemme de sædvanlige Jeremiader over de henrundne saakaldte gyldne Tider. Han veed alt for vel, at enhver Tid har sin Guld-og sin Jernside. Men vist er det, at Tidsaanden har taget en ganske besynderlig Vending. Paa den ene Side har et Slags Bisterhed, hidtil uden Mage, bemestret sig Gemytterne, en Bisterhed, der ordentlig finder en Glæde i at gaae paa Jagt efter alle muelige menneskelige Skrøbeligheder, og mere søger at blotte end forbedre dem, paa den anden voxe de meest overspændte Fordringer ved Siden af den største Sløvhed og Ligegyldighed hos dem, der gjøre disse Fordringer. Jo ældre den Slægt, der fra bedre Dage endnu er tilbage, bliver, og jo mere den forsvinder, desto sørgeligere blive hine Tidens Julemærker. Men hvad kan man vente af et Old, der, opvoxen under Krige, som bortmeiede 50000 Mennesker paa een Dag, og hvori Vold og Overmagt traadte i Ret og Retfærdigheds Sted, under Handelsconjuncturer, der gjorde Tiggere til Millionairer og Millionairer til Tiggere, under Forhold, der ødelagde i et Nu et heelt Menneskelivs Stræben, og en Pengeforvirring, der styrtede tusinde Familier fra Velstand i den dybeste Armod, Den Rolighed, der udfordres til at bedømme Aands producter med Skaansel, ja til blot at læse dem med Deeltagelse, er forsvunden; man vil rystes, ikke røres; man vil skoggerle, ikke smile; man vil høre maanetiserede Klarsynedes Orakelsprog, ikke den rolige Fornufts Tale, man vil læse Spaadomme om tilkommende Ulykker, Beviser for at det, som i Aarhundreder har gjeldt for Klogt, nu er aldeles Salt. Af denne evige Gjæring af modstridende Forhold, Jdeer og Handlinger, kan naturligviis intet andet end Forvirring fremkomme, og Tidsalderens Devise være: "jo galere jo bedre." Hvad Skuespilvæsenet angaaer, da er det blevet til et sandt Spektakkelvæsen. Tilforn kunde man ikke straffe en uheldig Theaterdigter værre end med Udvibning, nu kan man, i det mindste fra Jndtægtens Side, naar han ellers seer paa den, ikke gjøre ham nogen større Tjeneste, end netop ved at udpibe hans Stykke. Man piber og klapper, ikke efter Overbeviisning og Følelse, men efter Lune, Jndfald og Lyst. Det første medfører ikke mere nogen Vanære, det sidste ikke mere nogen Ære, fordi begge Deele skee i Flæng.