Aalborgs Stifts Adresseavis, 1821-01-01
Ogsaa i Frankrig ulmer Oprørsaanden under Asken; de hyppige urolige, tildeels blodige Optrin bære Vidne derom. Hertugen af Berry faldt for Snigmorderhaand, Spænding og Giæring yttrede sig overalt i Riget og Alting syntes at varsle Udbruddet af en Revolution, hvis Meed det skulde være, at sætte en Buonapartisk Prinds paa Tronen. Nu, med Buonaparterne har det da ingen Nød mere. Den gamle Ørn, der fordum holdt saamange Kroner i sin Klo, har nu hverken Næb eller Kløer, kun et Par stækkede Vinger, hvormed han i sit Klippebuur tumler sig saa godt han kan. Et tykt Mørke er forresten hans Skjebne indhyllet i, og kun stundom giennemlynes det afdet store Budskab: han er undvegen! - Dette Bud, skab var imidlertid hidtil et Løgnens. Og hvad Sandt hører Man vel om ham, At han har skudt en Ko i sin Have - at han her gaaer med en hvid Trøie og Straahat, paa - at han har redet sig en Tour - - Bagateller. - Kun to Efterretninger og ham kunne interessere, det forstaaer sig, hver paa sin Maade: Han er flygtet, eller han er død. - Kongen af Rom er fortrængt af det saakaldte Europa's Barn. - Ludvig den 18de er ikke saa svag, som Man meente. Podagraen, som piner ham saa usigeligt flyttede vel til Maven og bragte ham Døden nær, men nu er den i Benene igien, og det er dog altid godt i visse Maader, at hver Ting er paa sit Sted. Tryg sidder Bearneren paa sin dobbelte Kongestol, og regierer sine Folk med Kløgt og Kraft. Ogsaa i Stockholm var Man paa Veie at oprette en politisk Klub; men det blev et dødfødt Foster, Men intet Land har i det svundne Aar fængslet vor Opmærksomhed i saadan Grad som Storbrittanien. Her fandt Kongeskifte Sted, i det den alderstegne Georg 3die, der paa 60de Aar havde baaret Kongenavn, sov hen i Døden, og den hidtilværende Prindsregent under Navn af Georg 4de besteg Tronen. Her var det, der førtes en Proces, der, skiøndt den i Engellands Aarbøger ei er den eneste i sit Slags, dog er en evig Skamplet paa vort Old - en Proces mellem Kongen og hans Gemalinde - saa smudsig og forargelig, som den vel kan tænkes! - Hvad den fattigste Ægtemand i Christenheden skiælver forat vorde, det vil Kongen af Storbrittanien og Jreland med Gevalt være, og slæber Vidner hid fra fierne Lande, for at overbevise Verden om sin egen Skiændsel, og kan dog med al sin Flid ikke komme til nogen juridisk Vished, om sit Hanrederskab. Hvilken sørgelig Affaire. - Man vilde overbevise Dronningen om Ægteskabsbrud og nu skinner hendes Dyd i Folkets Øine saa reen som nyfalden Snee, hvad enten den nu er det eller ei, Man vilde skille hende fra Kongen, men hun hænger paa til det Yderste og er Dronning endnu, Alverden til Trods. Man nægter hende et Pallads, og Folket vil bygge hende Et. - Et Folk er en stor Familie, Kongen er Fader, Dronningen Moder. Men naar disse To ligge i aabenbar Krig, og Børnene tage Partie, og Tienestefolkene gribe fat med - hvilket uværdigt Skuespil! - Saalunde lød ogsaa hver retsindig Brittes Røst, medens Pøbelbærmen brusede og giærede i hele Riget. Maaden, hvorpaa Processen endtes, var ligesaa forunderlig, som den, hvorpaa den førtes. Men nu, da Rusen er ovre, føler Man Svien af sin egen Daarskab, og har Storbrittanien større Hielpekilder, end noget andet Land, da trænger det ogsaa haardest dertil. Krigen, der udsugede Riget, er forlængst tilende, og endnu ere de offentlige Afgifter ikke formindskede. Et Laan fulgte det Andet og Pengene ødsledes børt. - Klager over det nuværende Ministerium gienlyde over hele Riget: de siges at seigvine Folket, føre Kongen bag Lyset, forsømme Nationens Merkantil- og Agrikultur-Jnteresse. Deres formeentlig uretfærdige og umoralske Fremfærd mod Dronningen har paadraget dem den store Folkemasses bittre Dadel, og den Vunde, som ved Processen mod Hende er slagen Sæderne og Religionen, skrives paa deres Regning. De Summer, der tilbødes Dronningen, hvis hun, skiøndt sigtet for store Forbrydelser, vilde blive i Udlandet; Overhusets Discussioner over en Bill, der var Resultatet af de nedrigste Bestikkelser; det lumpne Spilfægterie, Dronningens Anklagere søgte at skuffe Folket ved, idet de tillige optraadte som hendes Dommere; den Ondskab, hvormed Man vidste at afskiære Hende hvert Forsvarsmiddel og hidskaffe falske Vidner til Hendes Fordærvelse; Hendes Navns Uddeeladelse af Lithurgien; Parlamentets pludselige Prorogation Alt dette beraaber. Man sig paa, i det Man fordrer de nuværende Ministre ei blot afsatte, men ogsaa straffede, og Folket mener i denne Fordrings Fyldestgiørelse at see sin Frelse og Lyksalighed, medens Kongen, overvunden af sin Gemalinde, omringet af slette Raadgivere, mistroet af sit Folk, med alt dette endnu laborerer af et svækket Helbred, og nys har maattet lade sig aarelade med et Tab af 64 Unzer Blod. Ogsaa Tyrkiet, der ellers i mange Stykker kunde afgive et priseligt Mønster for hele Christenheden, lider af indvortes Tvedragt. Den drabelige Aly Pascha af Ja ning svang Oprørsbanneret mod Osmanidernes Port. - Vel er den vældige Satrap dybt ydmygget, men hans Moder ikke brustet endnu, og han værger sig som en Helt.