Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-04-06
Da nu det nødvendige Antal af Jomfruer og Koner vare samlede, befalede hun alle, at ombringe deres Mænd, Fædre, Brødre og Sønner ved Nattetider, naar de laae hensunkne i Søvn og Vin rus, at medtage Vaaben og Heste, og derpaa forsamle sig paa en betegnet Mark nærved Prag. Det græsselige Forslag modnedes til Gjerning. Saa mange Mænd maatte døe, som befalet var. Qvinderne kom paa Marken med Vaaben, sloge de Mænd som satte efter de Blodskyldige og beleirede Kongen i hans Borg Visserad; men fordi de ikke kunde indtage samme, byggede de sig nær derved en Fæstning paa en steil utilgiengelig, af Naturen selv velbeskyttet Klippe. Og denne Fæstning kaldte de Dievitz, det er: Magdeburg. Fyrsten og Folket faae sig stædte i stor Nød. Man turde ikke lade Misgierningen gaae hen, ogsaa var det at befrygte, at dette Exempel ogsaa skulde anstikke de andre Qvinder. Saaledes havde da Enhver Fjenden i Huset. Og det skrækkede Alle. Derfor talede de til Kongen om at undertvinge Pigerne med Krigsmagt; lovede ogsaa kraftig Bistand. Primislav gav dem til Svar: "Guderne havde aabenbaret ham, at, hvo som nu indlod sig i Kamp med Pigerne, vilde omkomme uden Undtagelse, følgelig maatte man oppebie en anden Tid. Men de foragtede Kongens Raad, samlede uden ham en Krigshær, lerede sig for Dievicz, og begyndte at indeslutte Pigerne. Jo større Faren var, jo dristigere blev Valasca. Hun frygtede intet. Hun indgjød de Øvrige Mod og forsikrede: Øjeblikket var nu forhaanden, at underkaste sig hele Bøhmen. Alle Landets Store vare givne i hendes Vold. De skulde kun hærde deres Kræfter, Seieren var dem da vis. Ogsaa var det ikke uhørt, at Mænd bleve undertvungne af Qvinder. Amazoner havde gjort sig Asien skatskyldig, havde stridt for Troja, havde gjort Theseus's og Herkules's Vaaben til Skamme. Paa Kraft manglede det heller ikke Qvinderne; kun paa Klogskab og Mod kom det an, og deri kunne de vel maale sig med alle Mænd i Bøhmen. Efterat hun saaledes havde bragt Sine i den rette Stemning, overfaldt hun Fjenden, som ikke var vagtsom nok; men ubekymret streifede omkring. Mændene i Leyren kom i Frygt og Forfærdelse; de vendte sig strax og flyede skammeligt. Men Pigerne satte efter dem og sloge mange. Det var en Kamp, som om Mændene vare blevne til Qvinder, og Qvinderne til Mænd. Kun faae kom derfra med Livet, reddede fra Døden ved Hestenes Hurtighed, ikke ved egen Tapperhed. Syv Piger have, efter hvad Sagnet fortæller, udmærket sig fremfor alle i dette Slag, Malada, Nodea, Svatazia, Votasto, Radga, Zastana, Tristana. Dronningen har med egen Haand dræbt syv Mænd. Byttet var overordentligt, og blev fordeelt efter enhvers Fortjenester; de Syv, som især havde udmærket sig, fik gyldne Kjeder og Spænder; Valasca selv blev æret som en Gudinde. Efter dette Slag, vovede ingen Bøhmer sig mere imod Pigerne. Disse ødelagde Markerne, røvede, myrdede, brændte, og bleve fra Dag til Dag mægtigere. Undertiden foregave de Kierlighed til Mændene, sendte ædle Ynglinge Frierbreve, forbandede deri Valasca's Stolthed og Overmod, anstillede sig tilbøielige til Flugt, bade at de vilde komme til dem i Skoven med stærke Arme og bortføre dem. De unge Herrer, som mere beundrede end afskyede Pigernes vilde Handlinger, lode sig forblinde ved smigrende Ord og blænde af deres Ynde (thi mange vare overmaade skjønne); de gjorde altsaa, hvad der var befalet dem. Men kom de i Skoven, saa bleve de omringede og nedsablede. Andre bleve lokkede, med nye List, ind i Fæstningen; man lovede at overlevere dem Valasca ved Forræderie. Man indlod dem og dræbte dem. Pigerne kjendte nu hverken Tro eller Love, og tænkte paa et nyt, uhørt Bedragerie. Der var nemlig iblandt dem en Pige, ved Navn Sarca, af et overordentlig skjønt Udseende, men med et ureent Hjerte, og beredt til enhver Skjendselgierning. Denne bandt de i den tykkeste Skov med Hænder og Fødder til et Træ, satte et Jagthorn og en Skaal med Miød ved Siden af hende, og skjulte sig derpaa i et nærliggende Baghold. Her pleiede Stirad, en ædel Ridder, mægtig og anseet iblandt Bøhmerne, hyppig at drage forbi, en Mand som fremfor alle Andre afskyede Pigernes Voldsomheder, og søgte at fordrive dem. Da nu denne, som sædvanlig, var kommen at jage i Skoven, saae han den fængslede Pige, og spurgte medlidende, hvad der foregik. Men Sarca svarede: "Det er Dig bekjendt, hvilke Afskyeligheder Valasca har udøvet i denne Egn siden hun har tilegnet sig Magten og Herredømmet. Jeg selv har en Tid lang ladet mig henrive af hendes taabelige Raserie. Jeg tilstaaer det, jeg har gjordt meget Ondt, Dog angrede jeg sidenefter alle disse Vildfarelser, og jeg foresatte mig at forlade dette ryggesløse Levnet, paa hvilken Maade det maatte blive. Jeg besluttede at undflye min slette Herskerinde. Jeg søgte ef ans ter en Deeltagerinde i min Flugt - og blev forraadt. De grebe, lænkede, slæbte mig herhen, paa denne Plads vilde den blodige Bøddelinde give mig Døden. Netop blev jeg bunden til dette Træ og hørte det rædselsfulde Dødsord, da dine Hundes Gjøen, dine Hestes Vrinsken lød. Da løbe mine Bødler alt hvad de kunde herfra. Ol Du herlige Mand, for hvem den hele troløse Sammenrottelse frygtsom er flygtet, jeg beder, jeg besværger Dig, hav Medlidenhed med en stakkels Pige! Løsriv mig og for mig bort; eller, om Du ikke vil det, saa dræb mig i det mindste. Lad mig kun ikke blive levende her, Thi naar Du er borte, vil den forfærdelige Skare af Piger komme igjen, og sønderslide mig græsseligen. Ved din Haand døer jeg gjerne. Taarerne; men endnu mere Pigens Skjønhed, gjorde Jndtryk paa Stirads's Hjerte. Han sprang af Hesten, løste hendes Lænker, og spurgte derpaa, hvad den Skaal med Miød og Jagthornet havde at betyde, Sarca sagde: "Denne kostelige Miød vilde Bødlerne give mig at drikke i min Marter; men nu vil jeg drikke den i Glæde og sorgløs." Saaledes talte hun, og tog en Slurk. Derpaa rakte hun Manden Skaalen, og han drak ligeledes. Men det var en livlig Drik, som Bøhmerne tillavede af hvid Honning, og som ved Urter og Troldoms midler blev ligesaa sund for Qvinderne, som skadelig for Mændene. Saaledes blev Stirad's Sind fuldkommen bedaaret. Da sagde Sarca: "See dette Horn, Jeg havde det stedse hos mig, naar jeg drog ud at jage. Men Pigerne spottede derover, og vilde, naar jeg var død, hænge det om min Hals, som Tegn paa Jægerinden. Nu vil jeg blæse og lade dem mærke, at jeg er unddraget deres Hænder!" Og hun stødte i Hornet. Da brød Valasca frem fra sit Skjul med de bevæbnede Piger, tog den ubekymrede Stirad fangen og stødte hans Ledsagere til Jorden. Man vil, medens det foregik, have hørt en lydelig skingrende Latter i hele Skoven, omendskjøndt ellers intet Menneske var deri. Saaledes troer man, at det har været de onde Aanders vilde Latter over saadan List og Ugudelighed. Pigerne, fortæller man videre, havde herpaa dannet et Krigstog og ført den fangne Stirad i Lænker foran Borgen Visse grad, hvor de i Kongens Paasyn lod ham hen rette paa Hjulet, hvilket hos Germanerne er den haardeste og jammerligste Dødsmaade. Da de nu paa denne Maade vare blevne Mestere over hele Egnen, havde de tillagt sig Mændene, for at forskaffe deres Stater nye Tilvæxt. Tillige havde de givet den Lov, at passe alle de qvindelige Børn omhyggeligen, men at udrive det høire Øie paa Drengebørnene, og at afhugge dem Tommelfingrene, paa det de ikke engang som Mænd skulde blive i Stand til at spænde Buen og føre Vaaben, og saaledes blev det en Tidlang holdt.