Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-12-23
Om Musik, siger den unævnte Konstdomdommer, dømmer Enhver, ofte ikke med Fremsættelse af de Grunde, der lede hans Dom, men for det meste kun stolende paa sit gode Øre, sin rigtige Følelse og sin Smag. Men et virkeligt godt musicalsk Øre er langtfra ikke saa almindeligt, som man skulde troe, og kan kun, naar iøvrigt Anlægget ikke mangler, erhverves ved stor og lang Øvelse. Der gives iøvrigt fortjenstlige Konstnere, som mangle det. Jndrømmer man end Enhver rigtig Følelse, saa er dog sand musicalsk Smag ingen Almeengave; thi den bestaaer i Evnen, fuldkomment at kunne iagttage det Skjønne og Characteristiske, saavelsom det Techniske i de mangfoldige Arter musicalsk Stiil og Udtryk, og skjælne det fra det Forseilede, Modbydelige, Characteerløse og Urigtige. Men denne Bedømmelse udkræver et Begreb om den indere Hensigtsmæssighed eller Fuldkommenhed i det Fremstillede. Dertil hører ikke almindelig Jndsigt i Musiken overhoved, hvilket uden grundig Jndsigt i Harmonien er umueligt; thi uden denne er Fornøielsen i vor Konsts Producter kun en fandselig, en behagelig Pirren, et Phantasiens Spil - uden hiin Jndsigt staaer man ofte Fare for, at forvexle det Behagelige, Tækkelige med det Skjønne, det Nydelige, Graziøse med det Fine, forkjelede Smeltende, hvad der er meget værre end det virkelige Slette, med det Rørende, det Groteske, Bizarre med det Store og Høie - og lettelig hænger man eensidigen ved een Mesters Stiil eller Maneer. Dette er Aarsagen til de forskjellige Domme, man ofte hører af Dilettanter og Konstnere over et Værk, fordi netop Enhver, efter Graden af sin musicalske Dannelse, hører noget, som ganske anderledes fremstiller sig forden høiere eller lavere Staaende. Derfra Overdrivelsen af den Ros og Dadel, hvormed man overøser Rossini, Tidssmagens Repræsentant, derfra den sandsesløse Jdee, for ramme Alvor (!at ville sammenligne ham med Mozart, ja endog sætte ham over denne alle Mesteres Mestere. Jeg miskjender ingenlunde Rossinis Genie, hvormed han skaber herlige og originelle, elskværdig søde, jeg gad næsten sige, vellystige Melodier, ofte finder nye, fortræffelige Tonforbindelser og Modulationer, og giver sine Værker en ungdommelig munter Friskhed, Jld og Liv, som aldrig kunne forfeile den behageligste Virkning. Jeg er billig nok til, ikke at lægge ham hans alt for vidt drevne instrumentagtige og ikke altid smagfulde Udpyntninger, der sikkert allerede have fordærvet for Tiden mangen god Stemme, men hans Publicum og hans Sangere, der nu eengang ville have det saaledes, til Last – jeg vil endog tilskrive Mangelen paa Correcthed i det Enkelte den Jlfærdighed, hvormed de italienske Componister maa forfærdige deres Operaer – ja, jeg vil ikke engang tale meget om, hvorledes han lidet eller aldeles ikke binder sig til sin Text, men ofte behandler Lystigt sørgeligt og Sørgeligt lystigt, efter blot Lune, fordi det italienske Publicum udøver et uindskrænket Herredømme over sine Componister, vil have det saa, da det i Operaen aldeles ikke forlanger et dramatisk Værk, men et Slags Concert, hvori Musiken er Eer og Alt, Poesien gjelder intet, paa det det kan faae den mueligste Ørenydelse ved det Behagelige og Indtagende. Heller ikke vil jeg gjøre nogen Ophævelse over hans gemeene, ofte utaalelige Bas, eller af Mængden af hans forskjelligt sammenklingende Figurer, hvoraf den ene ikke sjeldent staaer, efter sit Væsen og sin Form, i Modsigelse med den anden. Alt dette, og det er sandeligen ikke lidet, vil jeg oversee. Men man kan gjøre Rossini en billig Bebreidelse, der hviler tungt paa ham, den nemlig, at han, i overdreven Tillid til sit Genie, driver sit Væsen med haanende Overmod, træder alle i Naturen og ægte Konst vel grundede Regler med Fødderne, naar hans Bizarhed paakommer ham, og ofte skriver Ting, endog den første Begynder i Composition maatte undsee sig ved. Ved saadan Usands svækker han selv Troen paa hans Genie; thi det sande Genie arbeider regelmæssigt, og de ægte Regler ere det ingen Lænker, men den nødvendige Form, som af det maatte opfindes, naar de ikke allerede ere til, for at gjøre af det i samme hvilende rige Stof til Producter af den skjønne Konst en Anvendelse, der kan bestaae for Dømmekraftens Domstol. Hvor som derfor fornærmer denne Form og vil gjøre sig fri for al Skoletvang, røber, om intet Værre, saa dog ganske sikkert sine Kundskabers Svaghed og Udygtigheden, at kunne herske med Frihed over den nødvendige Form."