Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1767-11-23
En Munk vilde engang gaae fra et Sted, til et andet. Men, som Veien var noget lang, og han frygtede, at Natten, som faldt paa, vil de hindre ham fra at komme igiennem den store Skov, som just laa i hans Vei, i hvilken opholdt sig saadanne der pleiede Natte-Tid plyndre de Jgiennemreisende. Han holdt det for raadeligst, at tage Natte=Herberge hos en gammel Exemit, der havde opreist sig Bolig ved Jndgangen af Skoven, hvor han i Sikkerhed kunde forblive indtil Morgenen, da han meere trygt meente at kunde fortsætte Reisen. Han gik ind, hilsede paa Exemiten, og efter at have saae sit Ærende, begyndte at indlade sig med denne Eenlige i mange vigtige og betydelige Samtaler. Det meste af Natten blev under Samtale tilendebragt, da de endelig mod Morgenen begyndte at handle hver om sin Stands Ypperlighed og ypperlige Fordeele i Standen selv. Munken, som indbildte sig at have meere forud i Retfærdighed, Dyd og gode Gierninger end Eremitten, reiste sig op og meget fripostig tiltalede Verten saaledes; Hør du Gamle, du taler om din Eenlighed herlige Fordeele. Men hvad Herlighed mener du ikke der er i min Stand, Jngen kand give saa gode Fordeele, som vores, dog naar man kun forstaaer de rette Munke-Kneb. c. Men just fordi, at Æmbedet intet stort importerer, naar man ikke legger Hovedet i blød for c: at udfinde Jntrigner; saa er jeg, (som giør mig Samvittighed derover) den fattigste af vor gandske Orden. Jeg elsker Maadelighed, jeg holder mig fra Fraadserie og stærk Drik, Løgn og Næstens Bagtalelse kand jeg ikke fordrage; Avind og Misundelse, som pleier følge mange af min Stand, stræber jeg at vogte mig for; Hovmod og Overmod anseer jeg for en Plet paa vor Orden, der er baade den ældste og fornemste. Endskiønt du seer mig at være vel ved Magt, saa pidsker jeg dog mit Legeme, alt som oftest og faster tvende Gange om Ugen, Jeg giver meget til de Fattige, saa at mange af Armodens Børn søge og tage sin Tilflugt til mig. Kort: jeg veed intet ved mig selv, som kunde giøre mig til en uværdig Munk, Thi jeg er, (saa sandt hjælpe mig Sancte Valborg) den ærligste og oprigtigste, endskiønt mange ere lastefulde, men blive anseede for gode og dydige. Exemiteen, som gik frem og tilbage, hørte med Forundring paa disse Munke-Concepter. Denne, som var redelig i Hiertet, kunde ei finge sig i denne Munkens Berømmelse af egne gode Gierninger. Men som Munken gik, fik Eremiten i det samme det Jndfald at røre ved Munkens Kappe. Han mærkede, at noget inden for bevægede sig. Men da han listede sig til at løfte den op, blev han var ei alene de Læster, som Manden før havde fordømmet, men tillige flere og andre at være giemte under Kappen. Han blev forskrækked og det var længe førend han kunde faae et Ord frem. Men da Munken spurgte: Hvorfor tier du, udbrød han i disse Ord: Havde jeg ikke opløftet din Kappe og selv erfaret hvad Dyder, som under den vare skiulte, da kunde du let have indbildt mig, at du var en ærlig Munk, men da jeg nu fornam de selv samme Laster, som du nylig saa de dig at hade, at ligge skiulte hos dig; saa maa du forlade mig, om jeg herefter holder dig alene for en udvortes forestilt god Munk der kunstig veed at prædike mod og fordømme de Laster, som dog ligge hemmelig i din Barm. En Flok af Fluer fløi engang omkring et Speil. De havde stor Lyst til at see sig deri, Men Speil Glasset var alt for glat til at de derpaa kunde sætte sig. De tumlede meget meere ned, den ene efter den anden. Rammen derimod var mere kundred. Der kunde de fæste Fødder. Der stode de sikre for Fald. En Philosoph, som ved en Hændelse var kommen til at see derpaa, giorde derover denne Anmærkning: Lykkens Vei er saa slibrig, at man langt lettere kand kalde paa den, end paa Modgangs ujevne Stie. En Reisende gik af sin Vei. Uvist om af Aforsigtighed eller af Uvidendhed, faldt han i en Grøvt, fuld af Honning. Han nedsynkede der og var i Livs Fare. En ligesaa uvented som lykkelig Hændelse hialp ham dog af denne NødEn Biørninde, efterfulgt af fine tvende Unger kom ud af Skoven til det Sted, hvor Grøvten var. Man siger, at dette Slags Dyr finde stor Smag i Honning. Det er vist, Biørninden kom til Hønning Grøvten. Den Reisende greb Biørninden i Bag Benene og derved holdt sig fast. Biørninden, som frygtede for at være kalden i en Snare, besluttede dog at giøre sin bedste for at redde Livet. Den gjorde et ster, Spring. Den Reisende, som hang ved Levin, dens Bag-Been udkom derved af Grøften. Naar man er i Fare, faaer man deraf redde sig, som man kand. En Forstandig benytter sig dertil af alle forefaldende Leiligheder.