Corsaren, 1842-08-12
En ganske ny og sorgelig Vise om: Hvorledes de Rige i Stænderne disentere om Brød til de Fattige. "Stænderne bør især søge at opnaae practiske. Resultater", sagde den første Deputerede for Kjøbenhavn, Professor Algreen-Ussing, R. af D. J Overeensstemmelse hermed have en Mængde Huusmænd indgivet Andragender til Stænderne om Hjælp til at kunne erhverve sig Brødet. De meente, at det var en practisk Sag at faae Brød at mætte sig paa. Man kunde troe, at den første Deputerede for Kjøbenhavn var kommen lidt i Forlegenhed ved et saadant Andragende, som han i Forening med de store Godseiere ikke kunde billige, skjøndt det var practisk. Men den første Deputerede for Kjøbenhavn kommer aldrig i Forlegenhed. "Practisk!" sagde Andragerne triumpherende, idet de spillede deres bedste Trumph ud; ganske rolig stak Ussing over, "meer Practisk!" sagde han, "for dette Andragende staae altforstore practiske Vanskeligheder i Veien", og hermed var Spillet vundet. De store Godseiere, der vare Makkere med Ussing, toge Bsten hjem. Det vilde imidlertid være en Uretfærdighed imod de store Godseiere, naar man vilde fremstille Sagen saaledes, som om de ikke med Ussing deelte Anstrængelserne for den gode Sag. Tvertimod gjorde de ved denne Leilighed deres Bedste, hvilket efter Omstændighederne ikke vil sige saa Lidt. De gik dybt ind paa Sagens Realitet, og for at følge et af deres brillanteste Foredrag maae vi følge dem her ind paa. Der leve nogle tusinde Væsener i Danmark, som kaldes Huusmænd. J Naturhistorien vilde de blive henforte til Slægten Mennesker; i den politiske og sociale Ordens Bog blive de slet ikke henforte til Noget, undtagen maaskee til Supplementer for Begrebet Herremænd. - Herremændene og de storre Grundeiere give den Noget at boe i, som ved en Euphemisme kaldes et Huus. For Tilladelse til at boe i dette "Huus" maae de arbeide for Eierne visse Dage om Aaret, og disse Arbeidsdage falde ved Hjælp af en besynderlig Liberalitet, netop ind paa den Tid, da de skulde arbeide for sig selv. J Høst- eller Pløietiden, naar der er godt Arbeide for dem andetsteds, er det naturligviis netop, at de større Godseiere skulle bruge dem til at pløie eller hoste for sig. Foruden dette have Huusmændene paa flere Steder paataget sig at befordre en anden Stands Lykke; paa mange Godser have de bevirket Gaardmændennes Emancipation fra Hoveriet. Det Skjønneste herved er, at de gjorde det aldeles frivilligt. Da hine Godser ikke godt kunde undvære alt det Hoveri, som Gaardmændene bleve fritagne for mod at erlægge Hoveriets Værdi i Penge, blev det overladt Huusmændene, om de vilde paatage sig et forøget Hoveri eller forlade deres Huse. De kunde ikke godt forlade deres Huse, fordi det forer nogen Ubehagelighed med sig ikke at have Huus, naar man har Kone og Børn, og de paatoge sig altsaa et større Hoveri; men naturligviis aldeles frivilligt. Ingen tvang dem, de havde jo Valget. Alle de Arbeidsdage, de ellers maae præstere til de større Godseiere, have de ogsaa paataget sig frivilligt". Herremændene sagde: Paa de og de betingelser faae I Huset; ville J ikke, maae J gjerne lade være; thi, naar J ikke ville, ere der Andre, der ville. Huusmændene indgik altsaa "aldeles frivilligt" Leiecontracten. Denne i Stænderne til Gunst for Godseierne fremførte Paastand er altsaa fuldstændig sand. Om Forhold af denne Natur handlede altsaa Andragendet. At Godseierne talte derimod, var naturligviis aldeles naturligt; de vilde jo ellers have handlet stik imod deres egen Jnteresse. At de gjorde det godt, have vi alt foran antydet. En af deres bedste Talere var Kammerherre Scavenius. Han gjorde først, med Hensyn til Andragendets Form, opmærksom paa, at Skildringen af Huusmandsklassens Nød var "noget mere poetisk end just behøvedes". Man vil i Andragendet finde to Steder, der ere noget poetiske: det ene, at Huusmanden ved "Stjerneskin" begiver sig paa Veien til sit Dagarbeide for Herremanden; det andet, at man efter alt det Foranførte vil indrømme, at Huusmanden kun har liden Glæde af Guds skjønne Jord. For en nøisom Sjæl er dette unægtelig noget poetisk, og, naar dette er indrømmet, kunne vi ikke Andet end give Hr. Kammerherre Scavenius's Anke Medhold. Poesien er ene og alene for de høiere og rigere Stænder; de kunne betale den; hos dem forjages den ikke af Sultens Skrig. Hvad Poetisk altsaa Huusmanden har, tilhører Herremanden, og, har han en poetisk Nød, saa bør han dele den med Herremanden saaledes, at denne faaer Poesien og han Nøden. Som Følge heraf tilkjendes "Stjerneskin" og "Glæde paa Guds skjønne Jord" Kammerherre Scavenius og Colleger. Hr. Kammerherren gaaer derpaa over til Andragendets Jndhold. Foruden de utallige andre Grunde, han kunde anføre derimod, udhæver han en, der strax maa vise dets Forkastelighed: det er ikke udstrakt nok, det indbefatter ikke tillige Jndsidderne blandt dem, der burde hjælpes. - Sonderbar! "Smaae Slag! smaae Slag!" er ellers de Fornemmes Formaningsraab. Men her blive de pludselig energiske og ere ikke fornøiede med, at nogle tusinde Huusmænd blive hjulpne, men ville partout have Jndsidderne med. "I have ikke tænkt paa vore kjære Jndsiddere? Fy! det er uliberalt, Nu ville vi slet ikke have med Eder at gjøre. Aldrig i vore Levedage skulle vi bifalde en saadan Uretfærdighed, at Huusmændene blive hjulpne fremfor Jndsidderne. Fy!" - Det er mærkeligt dog nok: Til den, man vil hænge, finder man altid en Strikke. Men, om vi nu ogsaa vilde indlade os paa en saa uretfærdig og partisk Handling - vedbliver Hr. Kammerherren - saa kunde vi jo dog ikke. Hunsmændene kunde ikke hjælpes, uden at man indskrænkede Godseiernes Ret til at forskaffe sig det størst mulige Udbytte af deres Eiendom, og det var et Jndgreb i Eiendomsretten. - Vi tilstaae, at herpaa havde vi ikke tænkt, rigtig betragtet kunne Huusmændene dog heller ikke hjælpes. At skaffe Tusinder af Huusmænd Brødet og en blidere Skjæbne end Trældom fra Morgen til Aften, aandig Forkuelse og Kraftloshed, vilde ikke kunde iværksættes, uden at en Deel rige Mænd mistede Noget af deres Overskud, maaskee endog maatte indskrænke sig og savne adskillige af de "finere Nydelser", kort sagt: uden at der blev gjort Indgreb i deres "Eiendomsret". Det er altsaa umuligt, at Huusmændene kunne hjælpes. Posito, jeg sætter imidlertid, at de desuagtet bleve hjulpne - vedbliver Hr. Kammerherren hvo høstede saa egentlig Frugten deraf? Aa, J ærede Deputerede af Gaardmandstanden, lader os engang komme paa det Rene herom. Lader os ikke gjøre Nar af hinanden. J kunne være snilde Folk, men J have ikke gjort Regning paa, at jeg ogsaa er en snild Mand. O, J Smaaskjælmer, (her kunde Hr. Kammerherren passende forestilles at knibe dem med en fornøiet, drillende Mine i Kinderne) det er for Eders egen Skyld det Hele, det er for at formindske Antallet af de Fattige i Sognet, at J ville have Huusmændene hjulpne. Egennytte, puur Egennytte, J Smaaskjælmer, jeg forstaaer mig paa Sligt. - Og for nu at vise, at det er for at faae Fattigskatten formindsket, at Gaardmændene have indbragt denne Proposition om Huusmændene, udkaster Hr. Kammerherren med sand Veltalenhed et Billede af Fattigdommens Tiltagen paa Landet som Følge af, at Huusmændene slide sig op for den Smule Tag, Godseieren giver dem over Hovedet, og tilsidst aldeles ødelagte falde Fattigvæsenet til Byrde. "Hvert Aar stiger de Fattiges Antal; hvert Aar forøges Fattigbidraget". Og al denne Nød maa ikke afhjælpes, blot for at Gaardmændene ikke skulle faae Lettelse i Fattigskat! Huusmændene skulle vedblive at være elendige, for at Gaardmændene ikke skulle blive rige!!!!*) Men hvad forresten angaaer hiin Veltalenhed om Nødens Stigen i Landet, da er det naturligt, at, naar vi komme til Finantssagen og til Regjeringens Forbrug af Statens Jndtægter, at vi da *) Alt dette om Gaardmændenes Fordeel ved Hjælp for Huusmændene formedelst Fattigskattens Nedsættelse gjøres imidlertid strax til Nonsens ved den Forsikkring, at Godseierne maae betale den største Fattigskat og altsaa ere meest interessede i dens Nedsættelse. (Vi vede bemærket, at vi her have Raad til at sætte en Bemærkning om stærk Nonsens i en Note). - ikke sandt, Hr. Scavenius? – ere idet mindste ligesaa veltalende som Verlingske i at vise Landets gyldne Flor. Men, om det nu ogsaa var retfærdigt, at hjælpe Huusmændene og ikke Jndsidderne, og om de ogsaa kunde hjælpes, og om man ikke ved at hjælpe dem arbeidede for Gaardmændenes Jnteresser, omm de altsaa bleve hjulpne, saa, beviser Hr. Kammerherren, bleve de - dog ikke hjulpne. Thi, naar de fik bedre Vilkaar, saa kunde de let, formedelst disse bedre Vilkaar, faae Lyst til at forøge sig stærkere, og det vilde da virke til Fattigdommens Forøgelse istedetfor dens Formindskelse. - De har havt en lykkelig Jdee i dette Øieblik, Hr. Kammerherre, men den har ikke staaet klar for Dem. Vi skulle derfor tillade os at forfølge og udvikle den. Huusmændenes Formerelse forøger Armoden, siger De. De har Ret. En saadan ussel Huusmand gaaer hen og gifter sig og sætter flere smaae Huusmænd i Verden, som alle maae slide deres Helsen op for Herremanden og siden forsørges af det Offentlige. Men en saadan Forøgelse af Huusmænd skjotter De ikke engang om (og taler altsaa imod den). Herremændene bryde sig slet ikke om at faae flere Huusmænd at slide op, de have Nok i dem, de alt have. De vilde altsaa ikke have Noget imod, at det for at modvirke hiin Forøgelse af Fattige blev forbudt, at der fødtes saa mange Huusmænd: Huusmændene maatte enten avle lutter Piger eller slet ikke avle Børn, idetmindste ikke meer end et bestemt Antal, som det jo passende kunde overlades Herremændene at bestemme. Herremændene opgave aarlig deres Forbrug, og Huusmændene leverede denne Ydelse som enhver anden NaturalPræstation. Grev Schulin erklærede sig naturligviis i det Væsentlige enig med den foregaaende Taler. De to eneste Godseiere, der yttrede sig varmt og bestemt for Huusmandstanden, vare Kammerherre Sehestedt-Juul og Grev Ahlefeldt. Skjøndt de kun ganske kort udtrykte deres gode Ønsker for Huusmændene, ere dog selve disse Ønsker, der vidne om en varm, menneskekjærlig Følelse, al Ære værd, og vi ansee det som vor Pligt at nævne deres Navne for at henlede blidere og taknemmelige Følelser til dem. Men hvorledes skulle vi hjerteligt nok bringe Forsamlingens Præsident vor Hilsen og Tak - denne Mand, der var stærk nok til at tilstaae, at det havde fortrudt ham, at han i forrige Session ikke kraftigere havde understottet de Huusmænds-Andragender, der vare overgivne ham, at han ikke kunde frikjende sig selv, naar han ikke havde stærkere hævet sin Stemme til Bedste for de Fortrykte". Efterretningen herom vil vistnok, hvor liden sand Hjælp den end som Budskab om den Enkeltes Følelser kan love, virke mere trostende og opmuntrende paa de Fortryktes Sind end den "Trost", Dhrr. Kammerherrer Scavenius og Colleger dog vilde unde dem, nemlig lade en Comitee klart bevise dem Hjælpens Umulighed (thi det havde vi nær glemt at berette, at man dog denne Gang ikke vilde uden Videre tilbagevise Huusmændenes Sag, men unde dem den Glæde, at de fik et "ordentligt, motiveret" - Nei).