Den Vest-Sjællandske Avis, 1820-11-18
Den Østerrigske Jagttager vedbliver med sin bittre Tone mod Revolutionens Stiftere i Neapel, ligesom Regieringen med sine Udrustninger. J de Carbonaris Venditer eller Loger siger den, seer man de heftigste Bevægelser, næsten alle Carbonaris møde bevæbnede, og ofte opstaaer et blodigt Haandgemæng, hvorved flere Mennesker, blive dræbte eller saarede; de skulle opstille den Grundsætning, at de Modificationer i den Spanske Constitution, som skulle indføres i Neapel, og som Parlamentet skal indføre, ikke behøve at sanctioneres af Kongen, da Parlamentet ikke blot maae betragtes som en lovgivende, men tillige som, en constituerende Forsamling; Frankerigs Exempel har lært hvortil en saadan Grundsætning vil føre. -Et paalideligt Øienvidne forsikkrer ogsaa, at jo mere man lærer at kiende de Carbonaris Væsen, de sto mere føler man sig overbeviist om, at de udgiøre en blandet politisk og religiøs Sekt, men hvis Tendenzer kun tilsyneladende constitutionel; men i Grunden virkelig republikansk. De Carbonaris ligne i mange Henseender de Skottiske Puritanere; deres Prækener indeholde derfore en streng Moral; det er en Clausel i deres Eed, at en Carbonaris ægteskabelige Ære maae være ubesmittet; de ivre meget stærkt mod Hazard=Spil. Faaer denne Sect Overhaand, saa vil den bevirke en Hovedreformation i den Catholske Kirke; og den giver sin Mine til at ville føre den tilbage til dens Beskaffenhed i de første Aarhundreder. Allerede nu viser den en Opposition mod Rom, deres Grundsætninger ere hverken indskrænkede til Neapel, eller til Jtalien; og det er lykkedes de Carbonaris at udbrede deres Meninger i Scheits og Tyrolen, hvorfra de fortsætte videre deres Forbindelser med det nordlige Tydskland (ogsaa bemærker man, at mange Tydske Studerende reise paa nærværende Tiid i Jtalien. Det samme Øienvidne fortæller følgende om Parlamentets Aabning i Neapel den 1ste October. Det er umueligt at kunne skildre det Tomme i dette Kongelige Møde med de passende Farver, Kirken var theatralsk becoreret; men uden ægte Smag. Kun faae Personer af det fornemmere Publicum indfandt sig, og ingen af det diplomatiske Corps, hvilke dog alle vare høitideligt indbudne. Folket viiste sig ikke i stor Mængde paa Gaderne. Man saae ikke hos det noget Spor til Enthusiasme, ja næsten intet Tegn paa Deeltagelse. Man hørte intet bifaldsraab paa den heele lange Vei fra det Kongelige Slot og til Kirken og derfra tilbage. Blot Opernfangerinden Signora Kolbrann, kastede nogle Bromster paa Monarkens Vogn. Kongen var i en blaae Uniform og beholdt Hatten af under heele Mødet. Hans egen, Hs. Søns, Rigsforstanderens, og General Pepes Taler bleve oplæste af Papiret, og kunde neppe høres af de som stode nær derved. Da de vare forbi raabte, man koldt: "Kongen leve!" Nogle Stemmer svarede: Nationen leve. Ved denne Ceremonie havde ingen, man vil ikke sige Følelsen, men ikke eengang Skinnet af hvad han skulde forestille. Kongen holdt sig ikke for at være den udøvede Magt. Parlamentslemmerne udviiste ikke Bevidstheden af at være Lovgivere; Enhver syntes at føle at alt var kun et Blendværk. Thronen var sparsomt omgivet af Hoffolk, Statsembedsmænd og saae øde ud. Kongen aftørrede ofte Sveden af sin Pande, og kun allene Rigsforstanderen syntes at være i et godt Lune. –