Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1814-09-13
Den 2 Dec. fandt Kronningen Sted. Allerede førend Dagen gryede løde Canonernes Torden, som fra Time til Time blev gjentagen. Alle Gaderne fra Tuillerierne til Domkirken bleve besatte med to Rader nyklædte Jnfanterister. For at give denne Høitidelighed alt mueligt Præg af Oldtidens Ærværdighed, red foran Paven, efter gammel Skik, en Geistlig, iført en bruun Kappe og bærende det pavelige Kors, paa et Æsel. Men dette pudseerlige Optog frembragte en ganske modsat Virkning end man havde ventet. Jstedet for at tænke sig tilbage i Carl den Store Tidsalder, forfulgte Hoben denne Forrider med det lydeligste Latter, som end ikke den hellige Fadet Nærværelse eller Handlingens Vigtighed kund standse. Endnu værre end den ridende Geistlige gik det Æselet. Medens Ceremonien fuldførtes Kirken i stille Høitidelighed, stimlede Folket uden for med største Kaadhed til, for at see og kysse Æselet. Det arme Dyr døde nogle Dage derefter af følgerne af denne Mishandling. Dette i sk. selv ubetydelige Træk viser imidlertid, at det hele Tog, med al den Pragt og Høitidelighed, det blev udført, gjorde intet synderligt Jndtryk paa Mængden. Hykleriet, som altid er beredt til at forgade den i hvis Hænder Lykken har givet Magten, bine des ikke ved at fortælle i offentlige Blade, aden tykke Taage, der formørkede Luften, forsvandt, da Napoleon lod sig see. Dagens Himmellys hedte det – havde, imod Forventning, unddraget sig en sædvanlig mørk Aarstids Herredømme, forat forherlige en saa skjøn Fest." J Paris vare ialt opstillede 40,000 Mand, og allene det Cavallerie, der aabnede de Tog, der ledsagede Keiseren, beløb sig til 8000 Mand, uden Tvivl var man ikke saa ganske sikker paa hvad der mueligen kunde hænde, men i Spidsen for en Armee af 40,000 Mand havde Napoleon intet at frygte. det Folket ret tydelig kunde see Frugten af fjorten blodige Revolutionsaar og saa mange nerstattelig Offere, var den Vogn, hvori Keiseren og Keiserinden med Prindserne Joseph og Ludvig sadde, na sten ganske af Glas i de øvre Dele, og paa bil enhver kunde have en levende Erindring om be Erobringer, blev Vognen trukken af 8 med Guld og Fjere bedækkede Skimler fra de hannoverske Stalde. Dette asiatiske Pragttog gik meget lan somt, thi Kl. 10 satte det sig i Bevægelse, og for Kl. 12 traadte Napoleon ind i Templet, iført de Keiserlige Ornat, og efter ham Keiserinden i ble dende prægtig Paaklædning. Efter hende fugt Prindsesser, der holdt hendes Slæb. Rigsklenodine bleve baarne af 5 Marschaller og 1 Ober Carl den Stores Krone har Kellermann, be Scepter Perignon, hans Sværd Lefevre, Ho baandet Bernadotte, Keiserens Ring Oberst Benharnis og Rigsæblet Berthier. Keiseren og i forinden gik under en af Domherrer baaren Himmel hen til Choret og satte sig i Lænestole medens 4 Musichorer, besatte af 500 af Parises fortrinligste Tonekonstnere, opførte en fortryllende Musik. Efterat Paven havde salvet Keiserparret, og indviet Kronen, Kaaben, Ringen og Sværdet, tog Napoleon Kronen fra Alteret, og satte sig den selv paa Hovedet. Derpaa paasatte han ogsaa Keiserinden den for hende bestemte Krone. Nu førte Paven de Kronede til den store Trone ved Enden af Kirken, forrettede en Bøn, kyssede Keiseren paa Kinderne og sagde, henvendende sig til de Tilstedeværende: Vivat Imperator in æternum, og de Tilstedeværende raabte, efter befaling, leve Keiseren, Ceremonien endtes med, at Keiseren med Haanden lagt paa Evangeliet, aflagde den i Constitutionen foreskrevne Eed. Adskillige festlige Dage paafulgte, og Fryd og Gammen herskede over hele Keiserstaden. Ved denne Leilighed sagde Napoleon i en Tale til Municipalbetjentene: "at han i Slagene, i de største Farer, paa Havet, ja endog midt i Ørkenerne bestandig har havt denne Europas store Hovedstads Omdømme for Øinene, næst efter Efterverdenens for hans Hjerte almægtige Stemme. Enten maa man antage, hvad man ikke bør, at Napoleon ei kjendte det forunderlige Uhyre der har gjort sig skyldig i Frankrigs største Forbrydelser og altid forberedt dets Ulykker - Paris - eller og maa man troe, at det Keiseren her sagde til denne Stads Berømmelse, var sagt paa Skrømt, thi hvilken tænkende Mand kunde vel for Alvor de mindste Priis paa det letsindige og blodtørstige, snart terroristisk republicanske, snart machiavelsk aristocratiske Parises Dom, – Kronningsfesten var nu tilendebragt, og enhver drog nu hjem. Kun Paven blev tilbage i Paris, men uden dog at have udrettet for den catholske Religion hvad han oprindelig ventede. (Fortsættes.)