Berlingske Tidende, 1829-03-28
London, den 18de Marts. Efterat Hr. Peel den 17de havde moveret paa den katholske Bills anden Læsning, reiste sig først Hr. Benson for at understøtte den. Han gik især ud paa at vise, at Regjeringen kunhavde Alternativet enten at tilstaae Concessionen, eller at drage, Sværdet og bruge coercive Forholdsregler. Dette sidste var imod Constitutionen, imod begge Rigers Tarv, imod den Kjærlighed, Kongen skyldte sit Folk og Medborgerne hinanden indbyrdes. Det første Alternativ var derfor ikke blot tilraadeligt, men ogsaa nødvendigt. Sir Knatchbull reiste sig for at angribe Billen, og søgte især at godtgjøre, af de af Statssecretairen anførte Bevæggrunde, der havde tilraadet ham til at sætte sig i Spidsen for den katholske Sag, ikke vare af den Natur, at de enten fortjente at udøve en saadan Jndflydelse paa ham, eller formaaede at tilskynde andre til at svigte den protestantiske Sag. Han gik ud paa at bevise, at det var en religiøs Qvæstion, og at den sidste Grund til Modstand imod den maatte søges i Katholicismens erkjendte Fjendskab mod al politisk Frihed. "Han kjæmpede ikke imod Mænd, men imod en Religion, som stræber efter i at omfatte Alt, og at gjøre sig gieldende i Alt med en bydende i Myndighed." Skatkammerkantsleren, som talte førstegang efter sin Sygdom, reiste sig mod den foregaaende Taler. Han bad at bemærke, at den katholske Kirke i Jrland er i en særegen Stilling. Den befinder sig hensat iblandt et Folk, hvoraf størstedelen er imod den; den maa derfor føle, at dens Sikkerhed beroer først og fornemmelig paa sin Læres Reenhed og sine Læreres eremplariske Vandel. Derpaa betragtede han Jrlands nuværende og vordende, Tilstand fra den financielle Side, og viste i hvor høi Grad Concessionen, betragtet fra denne Side, var tilraadelig. - Hr. G. Bankes's Angreb paa Billen indeholdt aldeles intet Nyt, og han gientog næsten de samme Argumenter, hvormed hans Ven paa den samme Bænk (Knatchbull) havde villet bevise, at Statssecretairens Bevæggrunde til at foreslaae Concessionen ikke udholdt Prøve. Slutteligen oplæste han Wilhelm af Oraniens Declaration, da han landede i England 1688, i hvilken denne Fyrste opregner alle Folkets Besværinger mod Jacob II, hvoriblandt den stod øverst, at Jacob II besatte alle Embeder med Katholiker, og afsatte alle dem, som ikke vare stemte for ham og den katholske Kirke. Efterat Lord Castlereagh havde talt til Forsvar for Billen, reiste det nye Medlem for Newcastle, Hr. Sadler, sig, og begyndte sit Foredrag med at forsikkre, at ene Gienstandens Vigtighed, og den Fare, hvori den protestantiske Kirke, svæver, da saamange af dens Tilhængere svigte den, kunne formaae ham til at hæve sin Stemme, mens Mangel paa Selvtillid og Bevidsthed i om sin egen ringe Kraft fraraadede ham derfra. Overbeviisningen, at være blevet Protestantismen tro til Enden, og Udsigten til at blive nævnet som een af de sidste, der vovede at forsvare den i en maaskee frugtesløs Kamp, skjænkede ham en smertelig Selvtilfredshed, som han ikke vilde bortbytte mod al den Stolthed, Magt og Ære, som han kunde erhverve sig ved at stille sig paa det modsatte Partie. Haver Overbærenhed med mig, vedblev han, naar jeg tolker mine Følelser, thi det er Fleerhedens Følelser i Folket; ikke et dumt, bigot og uvidende Folk, saaledes som det ofte bliver skildret, men et indsigtsfuldt, moralsk og religiøst Folk - Englands Folk, som bestaaer af Jndivider, hvis Intelligence berettiger dem til at afhandle Qvæstionen ligesaa vel som dem, der beskylde dem for Dumhed, ja som i moralsk Henseende end- og ere mere berettigede hertil, da de til Discussionen vilde medbringe den funde Menneskeforstands uomtaagede Lys, den i vore Dage saa sjeldne Dyd, Uegennyttighed, og frem for Alt religiøs Følelse. Derefter gik Taleren over til at godtgjøre, at Kilden til Jrlands Lidelser ikke maa søges i den protestantiske Kirkes Overvægt. "At Jrland er et erobret Land, det er Kilden til dets Ulykke, og det eneste, som Nutiden kan bebreide sig, er, at den er vedbleven at behandle det saaledes. Fra Tid til anden bleve dens Jorder forærede til Fremmede under den Betingelse, at de skulle blive i Landet, og opretholde den protestantiske Kirke, men de have svigtet begge disse betingelser." Disse fremmede og fraværende (absentees) Besiddere have ladet Folket undertrykke af deres Forvaltere og sulte, og troe nu at kunne opreise og mætte det med Ord og Talemaader. Da Folket i England for nogle Aar siden var i Nød, raabte de Radicale paa en Parlamentsreform, og for Nøden i Jrland finder man Hielp i Emancipationen. Dette Land bliver ikke roligt og tilfreds, førend Civilisationen udbreder der sit Lys, og Menneskets Rettigheder, ogsaa blive Hyttens Beboere til Deel. Giver Jrland Love, som aande Menneskekjærlighed; udvikler, ledede af Viisdom og Erfaring, dets umaalelige indre Hielpekilder, som nu ligge ubenyttede, ja næsten urørte, indfører liberale Fattiglove; udbreder trods Præstevælden den christelige Opdragelse, skaffer det vansmægtende Folk Arbeide, istedet for at dets Characteer nu vanslægter i ufrivilligt Dovenskab og Betlerie; og vover endeligen istedet for at byde over og mod den Fattige at angribe den hjerteløse Rige, sit Fædrelands troløse Desserteur, for, naar alle ædle Følelser ere uddøde med Pengestraffe, at tvinge ham til at opfylde nogle af sine Pligter mod Folket, hvem han selv skylder alt. Efterat Taleren saaledes havde viist, hvad der burde gjøres for Jrland, udviklede han Emancipationens Følger, og bestræbte sig for at vise, hvor nær de religiøse Jndskrænkningers Ophævelse hænger sammen med politisk Radicalisme. Han gik ud fra, at Constitutionen, som fordrer visse pecuniaire Garantier for Valgrettigheden, med større Alvor og med mere Ret fordrer visse moralske Garantier. Derpaa gik han over til at undersøge de Garantier, som Billen opstiller mod den katholske Kirkes altomfattende Bestræbelse. Han saae nu kun en inconseqvent Forfølgelsesaand i Bestemmelsen, at Tronfølgeren urokkelig skal være protestantisk. J skulle aabne Westminster=Hallens Porte, for at en Hertug af Norfolk efter sin Samvittighed skal kunne tage Sæde i eders Senat, men J skulle byde en Hertug, af Lancaster at stige ned fra sit mere ophøiede Sæde der, naar han skulde ville vove at handle efter sin Samvittighed." Skulde Billen gaae igjennem, vilde han derfor andrage paa et Amendement om at udelade denne Clausul. De forskjellige for Emancipationen anførte Grunde ophæve og udelukke hinanden. At bevise dette, udfordrer at gjennemgaae dem hver for sig, og Taleren gjorde dette, i det han Skridt for Skridt fulgte dem, der havde hævet sig til Gunst for Billen. Men ikke blot at Emancipationen er forkastelig med Hensyn til Statens og Kirkens Tarv den skeer netop i dette Øieblik saa ubetimelig, at man alene derfor burde modsætte sig den. Tidligere vilde man have modtaget som en Naadesbeviisning, hvad man nu forlanger som en Rettighed; tidligere vilde den have høstet Taknemmelighed, og gjort et dybt og varigt Indtryk paa Hjerterne, nu vil den bliver modtaget som et aftvunget Alternativ, og man vil vurdere den som saadant. Men Cabinettet har ikke været enigt førend nu Og hvorfor ikke. Taleten fandt her ikke blot Anledning til at plante en Blomst paa den afdøde Premier=Ministers Grav, men ogsaa til at angribe Ministeriet, som saa pludseligen havde forandret sin Ansruelse. Folket sagde han, har nu lært at agte sig selv, det føler og veed, at Sandhed og Samvittighedsfuldhed en Samfundets Fundament, og at de maae søges paa dets Basis Den hellige Sag lever i Folkets Aand og Hjerte. Som Kjerterne hisset kan den brænde ned i Salen her; men i Landet er den en undslukkelig Flamme, om end Huset, som var dens Vugge skulde true med at blive dens Gravl. Slutteligen undersøgte Taleren Husets Competence til at rokke ved Constitutionen. Han bestred den i dette Punct trods den juridiske Fiction om 1 Parlamentets uindskrænkede Myndighed. Ligesaalidt som Parlamentet har Ret til at forlænge sig for bestandigt, ligesaalidt tilkommer det det beri at gjøre nogen Forandring. Hvo vilde inddrømmes Parlamentet Ret til at ophæve Jnstitutionen af Juris, Fuldmagten med Hensyn til den protestantiske Kirkes Opretholdelse er endnu klarere og endnu mere bindende. En egen Eed bliver aflagt derpaa, og min, sagde Talleren, er endnu for ny, til at jeg skulde have glemt den. Det engelske Folks Stemme maa høres og paaagtes. Flere Talere vilde endnu have Ordet efter Hr. Sadler, som var blevet hørt med en uafbrudt Opmærksomhed, men da det næsten var Midnat, adjournerede Huset sig til næst Eftermiddag Kl. 5.