Berlingske Tidende, 1813-06-28
J Løbet af Aaret 1811 tilkiendegav det svenske Hof i Paris sit Ønske at forene Norge med Sverrig og anholdt om Frankriges Bistand. Man svarede, at hvormeget Frankrige attraaede at giøre Noget der vare Sverrig behageligt, kunde dog Hs. Majestæt, da en Alliantstraktat var bleven sluttet med Danmark, og garanterede i denne Magts Heelhed, aldrig give sit Samtykke til Synderlemmelse af sin Bundsforvandts Gebeet. Fra dette Øieblik af fornede Søerige sig fra Frankrige og indløde sig i Underhandling med dets Fiender. Siden truede Krigen med at bryde ud imellem Frankrige og Rusland. Det svenske Hof foreslog at giøre fælles Sag med Frankrige, men fornyede derhos sit Forslag i Henseende til Norge. Forgieves gav Sverrig Vink om, at fra Norges Havne var en Landgang paa Skotland let; forgieves paaberaabte man sig alle de Garantier, den man imod England vilde iagttage. Svaret fra Thulleriernes Kabgamle Aliantse med Sverrig vilde give Frankerige, for det Forhold i net blev det samme; Hænderne vare bundne ved Traktaten med Danmark. Fra dette Øieblik af holdt Sverrige ingen Maade mere. Det slut, Se tede Alliantse med England og Rusland; og den første Bestemmelse i S. dette Forbund var fælles Forpligtelse at tvinge Danmark til at aftræ. A. de Sverrig Norge. Slagene ved Smolensk og Moskowa lænkebandt Sverriges Virksomhed. Det modtog nogle Subsidier, gjorde nogle Forberedelser, K. men begyndte ingen Fiendtlighed. Nu paafulgte Begivenhederne i H. Vinteren 1813. De franske Tropper rømmede Hamburg. Danmarks Stilling blev farlig. J Krig med England, truet af Sverrige og af Rusland, syntes Frankrige ikke i Stand til at staae det i eftertrykkelig bie. Med den Redelighed, der karakteriserer Kongen af Danmark, vendte han sig til Keiseren for at komme ud af denne Stilling. Keiseren, som vil at hans Politik aldrig maa falde at hans Bundsforvandte til Byede, svarede, at det stod Danmark frit at underhandle med England for at redde sit Gedets Helhed, og at Hans Agtelse og Hans Venskab for Kongen af Danmark slet ikke skulde kølnes ved de nye Forbindelser, Omstændighedernes Magt tvang Danmark til at indgaae. Kongen bevidnede sin hele Erkiendtlighed for denne Fremgangsmaade. Danmark havde leveret fire Afdelinger af særdeles gode Matroser, hvormed fire Linieskibe af vor Scheldefløde bleve bemandede. Den Kongen imidlertid yttrede det Ønske, at faae disse Matroser tilbage, sendte Keiseren dem med den samvittighedsfuldeste Nøiagtighed til bage, og bevidnede Officererne og Matroserne sin Tilfredshed over 8 deres gode Tieneste. Jmidlertid rykkede Begivenhederne frem. De Allierede troede, at Burkes Drøm gik i Opfyldelse. Det franske Rige var, i deres Jndbildning, allerede udslettet af Kloden, og denne Mening maa i en forunderlig Grad have herske, saasom de tilbøde Danmark, til Skadeholdelse for Norge, vore Departementer af den 32de Militærdivision og endog hele Holland, for i 6 Norden at gienopreise en Sømagt, der tog Parti med Rusland. Langtfra at lade sig forraske ved denne bedragerske Lokkemad sagde Kongen af Danmark til dem: "J vil altsaa give mig Kolonier i Europa, og det paa Frankriges Bekostning?" Da det var umuligt at bringe Kongen af Danmark til at optage saa daarlig en Jøer, blev Prinds Dølgeruki sendt til Kiøbenhavn for at forlange, at man vilde giøre fælleds Sag med de Allierede, og i saa Fald garanterede de Allierede Helheden af Danmark og selv af Norge. Omstændighedernes Trang, de overhængende Farer, der truede Danmark, de franske Hæres Fiernelse, egen Redning bragte Danmarks Politik til at give efter. Jmod Garantie af fine Staters Helhed, samtykkede Kongen i at dække Hamburg og saalænge Krigen, varede at sikre denne Stad selv imod de franske Armeer. Han indsaa alt det Ubehagelige, denne Overeenskomst vilde have for Keiseren, anbragte imidlertid alle mulige Modificationer ved Redactionen, og undertegnede Stipulationerne ikkun ved at give efter for Forestillingerne af alle dem der omgar ham, og viiste ham Nødvendigheden af at frelse sine Stater. Men det var lange fra ham, at tænke at dette ikkun var en Snare man havde lagt for ham. Man vilde paa denne Maade indvikle ham i Krig med Frankrige, og naar man under disse Omstændigheder, havde berøvet ham hans naturlige Støttepunkt, vilde man svige sit Ord, og tvinge ham til, at undertegne alle de skiændige Betingelser, man agtede at paalægge ham, Herr von Bernstorf begav sig til London. Han troede der at skulle vorde forekommende modtagen og blot behøve at fornye den med Prinds Dolgorukki trufne Overeenskomst. Men hvor stor blev ikke hans Forundring, da Prinds=Regenten vægrede sig ved at modtage Kongens Brev, og Lord Castlereagh tilkiendegav ham, at ingen Traktat kunde finde Sted imellem Danmark og England, dersom Norge, ikke forud blev afstaaet til Sverrige. Faa Dage derpaa betydedes Grev Bernstorf at vende tilbage til Danmark. Paa samme Tid førte man det samme Sprog til Grev Moltke, dansk Gesandt til Keiser Alexander. Prinds Dolgorukki blev desavneret, som den der havde overskredet sine Fuldmagter; og imidlertid gjorde de Danske den franske Armee deres Notification, og nogle Fiendtligheder havde Sted. Forgieves vilde man aabne Nationernes Aarbøger for der at finde en mere umoralsk Politik. J det Øieblik, da Danmark saaledes finder sig indviklet i Krigstilstand med Frankrige, bliver den Overens komst, hvorefter det troer at maatte rette sig paa eengang desavoneret i London og i Rusland, og man nytter den Forlegenhed, hvori denne Magt er sat, til at forelægge som Ultimat en Traktat, der skulde forpligte dem til at samtykke i Norges Aftrædelse! Under disse vanskelige Omstændigheder viiste Kongen den største Tillid til Keiseren; Han erklærede Overeenskomsten for ugyldig. Han kaldte sine Tropper tilbage fra Hamburg. Han befalede, at Hans Hær skulde rykke med den franske Hær. Endelig erklærede han, at han bestandig betragtede sig som en Allieret af Frankrige, og at han i den Henseende stolede paa Keiserens ophøiede Tænkemaade. Præsident v. Kaas blev sendt til det franske Hovedqvarteer med Breve fra Kongen.