Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1775-09-29
Capital, som anbydes. God god Pante=Forsikring i Jordegods og gangbar Renter, er de til 11te December h. a. til Laans at bekomme en Capital af 12000 Rdlr., hvorom den Behøvende inden September Maaneds Udgang ville behage at melde sig hos Hr. Kammer=Herre Scheel paa Mullerup pr. Nyborg. Qvækernes Historie. Qvækerne bruge Christi Fødsel til deres Tids Regning, som vi, og de holde tillige for at Christus selv var den allerførste Qvækker. Samme Religion, sige de, blev fordærvet strax efter han var død, og forblev i denne Fordærvelse og Udartelse henved 1600 Aar. Men der vare dog altid nogle skiulte Qvækere i Verden, som bare Omsorg for at vedligeholde den hellige Jld, som for resten overalt var udslukket; indtil endelig Lyset udbrød i Engeland 1642. Det var just i den Tid, da 4 eller 5 Secter ødelagde StorBrittanien ved Borgerlige Krige, som alle bleve førte i Guds Navn, da en Person ved Navn Georges Fox, af Grevskabet Leicester, en Søn af en Silke=Arbeider, fik i Sinde at prædike som en sand Apostel, for saa vidt som han selv paastod; det er at sige, uden at forstaae hverken at læse eller at skrive. Han var et ungt Menneske af 25 Aar, ustraffelig i Opførsel og gal paa en hellig Maade. Han gik klæd i Skind fra Top til Taae. Han vandrede fra den ene Bye til den anden, og raabte uophørlig mod Krigen og mod Geistligheden. Havde hans Prædiken ikke tornet imod andre end Krigsfolk, havde han vist intet havt at frygte for, men han angreb Lærerne i Kirken. Han blev altsaa strax sat i Fængsel. Man hentede ham til Dar by og stillede ham for Forhør for Dommeren paa Stedet. For stillede sig for Dommeren med sin udslagne Læder Hat paa Hovedet. En Raads=Tiener gav ham derfor et hæftigt Øresigen, sigende: veed du Prakker ikke saa meget, at du bør blotte dit Hoved naar du staaer for din Dommer, Fox rækkede strax frem det andet Kind, og bad Betienten endnu være saa artig at give ham et Øresigen til, for Guds Skyld. Derpaa vilde Dommeren lade ham giøre Erd, førend han gjorde ham Spørsmaal. Min Ven, sagde han til Dommeren, Du maae vide, at jeg aldrig tager Guds Navn forfængelig. Men da Dommeren mærkede at Fox sagde Du til ham ved alle Leiligheder, skikkede han ham til Daarekisten i Darby, for der at blive pidsket med Riis. Georges For gik hen til Daarekisten, lovende og takkende Gud paa Veien, og da han kom derhen, feilede man ikke at exeqvere den Dom, som var fældt over ham, og det efter yderste Haardhed. De som pidskede ham, bleve ikke lidet bestyrtede, da han bad dem endnu at maatte faae endeel Slag til, for hans Siæls Beste skyld. Disse Folk lod sig ikke bede 2 Gange. For fik sin dobbelte Portion, og betakkede dem hiertelig derfor. Derpaa gav han sig til at prædike for dem. J Førstningen loe man, derpaa hørte de ham an, og da Enthusiasmus (Sværmerie) er en smitsom Sygdom, bleve mange omvendte af dem, og just de samme, som havde hudslættet ham, bleve hans allerførste Disciple. Han kom endelig løs, og gav sig til at løbe Landet igiennem med en halv Snees eller fleere Discipler, prædikende uden Ophør mod Geistligheden, hvorfor han ogsaa den ene Gang efter den anden blev hudflættet. En Dag blev han sat i Gabestokken, og der holdt han en Tale for Folket med saadan Eftertryk, at han omvendte et halv Hundrede Tilhørere, og de øvrige af dem fik han saalede, paa sin Side, at man under Folke Mængden fik ham løs, og gik hen for at hente den Engelske Præst, som havde forvoldt For denne Straf, og satte Præsten i Foxes Sted i Gabestokken. Han understod sig endogsaa, at omvende nogle af Comwels Soldater. Disse forlode strax deres Soldater=Haandværk, og undsloge sig for at aflægge Eed. Crommel syntes ikke meget om en Sect, som ikke havde Lyst til at slaaes, ligesom Sixus Qvintus spaaede sig ei synderlig Fordeel, som hans Uvenner sige, af en Sect, dove non si chiavare. Han betiente sig af sin Myndighed for at forfølge disse nye Brødre: Man opfyldte alle Fængslerne med dem, men Forfølgelser udi Religions=Sager giøre gjerne intet andet, end at den Religion, som forfølges, bliver videre udbredet. De vandrede ud af deres Fængsler, bestyrkede i deres Troe, ledsagede af Stokke=Knægtene, som de havde omvendt allesammen. Men nu kommer jeg til det, som gjorde det allermeeste til at samme Sect blev udbredet: Fox troede selv at han havde guddommelige Indskydelser. J Følge deraf troede han, at han burde tale paa en langt anden Maade, end alle andre Mennesker. Han gav sig til at faae Rystelser, at giøre Ophævelser og Grimaceer, at holde sin Aande længe, og derpaa igien at puste med Hæftighed. Præstinden i Delphos kunde aldrig have gjort det bedre. J kort Tid fik han en stor Færdighed at bekomme Indskydelser; og det varede ei længe, førend det ikke engang stod i hans Magt at tale paa anden Maade. Dette var ogsaa den første Aandens Gave, som han meddeelede sine Disciple. De gjorde troligen efter alle de Grimaceer, som deres Mester havde gjort for dem. De rystede af alle Kræfter, naar det Øieblik kom, at de fik Jndskydelsen, Deraf fik de ogsaa allerførst det Navn af Qvækere, som betyder skiælvende. Pøbelen fordrev Tiden med at giøre dem sligt efter; man rystede, man talede igjennem Næsen, man fik Convulsioner, og man troede at have den Hellig Aand. Nu feylede alene at giøre Miracler. Disse bleve og efterhaanden satte Værk. Patriarchen For sagde engang offentlig til en Dommer, i en folkerig Forsamling, disse Ord: Min Ven! tag dig i agt, inden kort Tid vil Gud straffe dig, for du forfølger hans Helgene. Dommeren var just en Drukkenholt, som drak sig hver Dag beskiænket af slæt Øll og Brendeviin. Han døde af Apoplexie 2 Dage derefter, just da han havde underskreven en Anordning til at lade nogle Qvækere sætte i Fængsel. Dette hastige Dødsfald blev langt fra et skrevet paa Regning af Mandens uordentlige Liv og Levnet; men heele Verden ansaae det for en Virkning af den hellige Apostels Prophetie. Ellers gjorde dette Dødsfald fleere Qvækere, end tusinde Prædikener og Convulsioner kunde have gjort. Crommel, som saae at deres Antal voxede dagligen, fik Lyst til at trække dem paa sin Side. Han lod dem tilbyde Skjænk og Gaver; men de lode sig ei af Penge forblinde og han maatte selv engang tilstaae, at denne Religion var den eneste, som han ei ved Guineer har kundet vinde Bugt med. De bleve en og anden Gang forfulgte i Kong Carl den andens Regierings Tid, ikke for deres Religions Skyld, men fordi de ei vilde beqvemme sig til at yde Tiende til Geistligheden, fordi de sagde Du til Øvrigheds=Personer, og fordi de ei vilde aflægge Eed efter Lovens Forskrift. Endelig overleverede Robert Barclay, en Schottlænder, Ao. 1675, til Kongen et Forsvars=Skrift for Qvækerne, et Skrift, saa smukt, som det aldrig kunde være smukkere. Tilskriften til Kongen indeholder ei nogen nedrig Smigren, men dristige Sandheder, og sunde Raad. "Du haver smaget (siger han til Kong Carl i Slutningen af denne Tilskrift) det søde og det beedske, Lyksalighed og betydelig Van" hæld. Du var uddrevet af det Land, hvor Du var fød forat regiere. Du haverfølt, hvor tungt det er at lide Undertrykkelse, og Du bør vide, hvor afskyelig Undertrykkeren, " er baade for Gud og for Mennesker. Dersom nu, efter " saa mange Prøver og Velsignelser, Dit Hierte forhærdes, og forglemmer den Gud, som haver kommet Dig ihu i DinVanhæld, da vil Din Synd endnu blive svarere, og Din" Fordømmelse endnu meere forskrækkelig. J Stæden der., for, at række Ørene til Dine Hof=Folks Smigren, bør Du2, give Agt paa den Røst, som taler til dig i din Samvittighed, hvilken aldrig hykler for dig. Jeg forbliver Din hulde Ven og Undersaat. Barclay. Det som er meest at undre over, er at dette Brev, skrevet til en Konge fra en ubekiendt privat Person, gjorde sin Virkning, og Forfølgelserne ophørede. Omtrent ved denne Tid lod Vilhelm Pen sig see. Han var af en adelig Stamme, og det var ham, som oprettede først Qvækernes Regimente i Vestindien, og han havde vist sat deres Anseelse paa faste Fødder i Europa, dersom Folk havde kundet ære Dyden under en saa latterlig Masqve, Han var en eneste Søn af Ridder Pen, som var Vice=Admiral af Engeland, og Favorit hos Hertugen af York, der siden blev Kong Jacob den anden. Vilhelm Pen, da han endnu kun var 15 Aar gammel, forefandt en Qvæker i Oxford, hvor han da just laae og studerede. Denne Qvæker overtalede ham, og det unge Menneske, som var munter, naturlig veltalende, og som havde noget Jndtagende i sit An sig og Væsen, fik hastig nogle af sine Cammerater paa sin Side. Uformodentlig oprettede han et sluttet Sælskab af unge Qvæ kere, som alle forsamlede sig hos ham, saa at han i sit 16de Aar saae sig at være Anfører og Formand for en heel Sect. Da han kom tilbage til Admiralen hans Fader, og havde allerede gjort sig klar fra sine Studeringer ved Academiet, da, i stæden for at kaste sig paa Knæe, for sin Fader, og at udbede sig hans faderlige Velsignelser, efter den Maade som er brugelig i Engeland, kom han til ham med sin Hat paa Hovedet, sigende: Jeg fornøier mig over, min Ven, at see dig ved god Helbred. Vice=Admiralen tænkte i førstningen, at hans Søn var gaaen fra Forstanden; men han fik snart at vide, at han var bleven Qvæker. Han anvendte alle Midler, som den menneskelige Fornuft kan opfinde, for at bringe ham til at leve som andre Folk; men det unge Menneske svarede Faderen ikke det mindste derpaa, og søgte den Sted at overtale den Gamle til selv at blive en Qvæker. Endelig blev Faderen kied deraf, og bad ham om intet andet, end at han vilde giøre sin Opvartning hos Kongen og Hertugen af Vork, og det med Hatten under Armen, og at han ei vilde sige Du til dem. Den unge Vilhelm svarede, at hans Samvittighed ei tillod ham saadant, og at det altid var bedre at aflyde Gud end som Menneskene. Herover blev da Faderen fortørnet, og da han intet Haab havde om hans Bedring, og han ham paa Dør af sit Huus. Den unge Pen lovede Gud, fordi han allerede blev værdig til at lide for hans Skyld, og gik bort og prædikede i Staden. Her skaffede han sig mange nye Tilhængere. Hver Dag bleve nogle oplyste ved slige Prædikener, og som han var ung, smuk og vel voxen, havde han et stort Tilløb af Fruentimmer, baade fra Hoffet og fra Staden, som kom i største Andagt for at høre ham.