Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1846-10-24
Af Fædrelandets i Nr. 130 omtalte Artikel i Anledning af Statsraad Algreen-Ussings Udnævnelse tilCancelliedeputeret tillade vi endnu at optage Følgende: "Man maa huske, som alt ovenfor antydet, at Ussings første offentlige Virksomhed og dens Følger for ham falde sammen med det offentlige Livs første Begyndelse i vort Fædreland. Dengang vilde Folket, maaskee paa nogle ganske Enkelte nær, der tilhørte en yngre Tid og havde inddrukket dens Anskuelser, ikke meere, end Ussing vilde; for 1839, som just er hans Folkeligheds Grændse, vare de almindelige Ønsker og Forhaabninger kun rettede paa Reformer i Forvaltningen; Trangen til en Forfatningsreform havde intet Udtryk fundet, for Frederik den Sjettes Ligklokker ringede en Tidsalder og dens Traditioner til Hvile, og Minderne fra Eidsvold traadte lyslevende frem personificerede i Thronfølgeren. Fra dette Øieblik af var Guld pocalen en Antiqvitet og Ussings Tribunat udløbet, og han var ikke meere valgbar dertil; thi Folket var blevet opmærksomt paa det Utilstrækkelige og Ufuldendte, i en Forvaltningsreform og var begyndt at føle sin Ret til umiddelbar Deelagtighed i Lovgivning og Statstyrelse; Ussing, derimod kunde ikke forlade Traditionen i hvilken han var opammet, ikke komme videre, end han var. Men, vil man sige, altsaa er det jo Folket, der har undergaaet en Forandring, Ussing, der er bleven conseqvent; det er Folket, der fortjener Uvillie, Ussing, der fortjener Hæder. Ja vist indtraadte der en Forandring i Folkestemningen og Bevægelsens Retning, forsaavidt der fandt en Udvikling Sted, som nødvendig maatte komme; men det er Ussings Feil ikke at have forudseet denne Udvikling, som blot bestod deri, at de Spirer, hvis Gartner han selv havde givet sig af med at være, hurtig bleve store Planter; da kjendte han dem ikke igjen, han var ikke voxet med dem. Et Folk skal ikke stagnere i visse Tilstande og Forestillinger, det er dets Bestemmelse at udvikle sig, og det er deres Opgave, som ville lede det, at forudspeide, forberede og fremme Udviklingen, naar de derimod blive trætte midt paa Veien og troe at kunne commandere: hertil og ikke videre, saa gaaer Udviklingens Strøm frem over dem og deres Rolle er udspilt. Saaledes er det gaaet Ussing. Men det var desuden ikke hans eneste Feil; han har begaaet en anden: han har ikke været conseqvent i sin Conseqvents. Ligesom han blændede Folket til en Tid, og blev anseet for en Anden, end han var, saaledes blev han ved Popularitetens Jndvirkninger ogsaa en Anden, end han vilde og skulde være. Medens han i sin første offentlige Fremtræden tydelig befandt sig paa sin rette Hylde, det bureauratiskabsolutistiske Standpunct – vi tænke her nærmest paa hans Artikler om Trykkefriheden i "Dagen", i hvilke han bestandig argumenterede fra den kongelige Villie - saa tabte han derimod siden, beruset af Folkegunstens stærke Viin, sin politiske Ligevægt og tog sig ikke i Agt for ved Fester som i Stænderne at udtale Anskuelser, der ikke kunde forenes med hans Princip, og som han heller aldrig i Virkelighed har næret, eller i det mindste har tænkt paa at udføre; han leflede med Jdeer, som han ikke havde optaget i sig, fordi han mærkede, de fandt Gjenklang i Folkestemningen; han betragtede og brugte dem som blotte Midler til at skaffe sin Tale Jndgang og og styrke sin Jndflydelse. Han talte om den meest uindskrænkede Offentlighed i Communen, uden at tænke paa, at han engang som Borgerrepræsentant skulde komme til at modsætte sig Borgerrepæsentantforhandlingernes Offentlig hed og som Borgemester til at undlade Offentliggjørelsen, af Communens Budget, fordi Sligt stred imod hans bureaucratisk absolutistiske Grundanskuelse. Han fordrede Offentlighed og Orden i Finantserne og en folkelig Jndflydelse paa disse gjennem en ikke blot af Embedsmænd sammensat Commission, uden at tænke paa, at, naar Absolutismen tilsteder en folkelig Medvirkning i Finantsbestyrelsen, saa den opgiver sig selv; uden at tænke paa, at det gode Sværd, som han ikke vilde stikke i Skeden, for han havde naaet, hvad han forlangte, engang skulde blive til en sløvTrommestik, ved hvis Larm han vilde søge at overdøve Conseqventsen af sit eget Forlangende. Han priste Bondeemancipationen og løftede Lighedens Banner, uden at ane, at almindelig Værnepligt, Privilegiernes Fald, Gods baandets Ophævelse deraf maatte følge. Han var Kammerat med Mænd, om hvem han ikke vidste, at han snart vilde betragte dem som sine værste politiske Modstandere. Ja, da Bruddet var skeet, og det var blevet aabenbart, at han ikke længer var Udviklingens Fører, saa overraskede og forundrede dette ham en Tidlang aldeles, saa at han ikke kunde finde sig tilrette i Samfundet, men, skjøndt modstræbende, underskrev Borgerrepræsentanternes Kronings adresse, og, opskræmmet af en personlig Appel i Stænderforsamlingen, med Modbydeligheden præget i sin sure Mine og Forlegenheden tolket af sin stammende Tunge, erklærede sig for constitutionelsindet. Aaret 1840 er det uheldigste i Ussings offentlige Liv, da begik han sin største politiske Feil, da forlod han aldeles sit Princip for en Tid, for atter at vende tilbage til det, belæsset med den samme Folkemenings trykkende Uvillie, der engang havde hæver ham over alle hans Samtidige. Af vore Venner ville maaskee nogle bemærke, at denne Feil i alt Fald synes dem meere tilgivelig, end om Ussing engang virkelig havde været constitutionel af Hjertet, men senere havde opgivet, denne Sag, fordi den hindrede hans egen Fremgang, og at Folkmeningen saaledes turde have været noget uretfærdig imod ham. At der har været Lidenskab med i Bedømmelsen af Ussings offentlige Færd, kan ikke negtes, vi tor end ikke sige os selv frie for at have været undergivne dens Jndvirkning; men et andet Spørgsmaal er det, om denne Lidenskab ikke har været naturlig og derfor berettiget. Det er en Kjendsgierning, som tidt har gjentager sig, at et Folk, som er bleven skuffet i sin Tillid til en Mand, ikke let tilgiver ham; det er netop det, der gjordet farligt at stille sig frem som Leder af den offentlige Mening; viser det sig, at man ikke er dette Kald voxen eller værdig, saa er man hjemfalden til dens Hævn, saa bliver det en Forbrydelse at have været populair. Deer ogsaa i sin Orden, at Fare og Straf følger den høieste Ære i Hælere, som Menneskene kunne yde hinanden, thi ellers vilde den være den personlige Ærgjærrigheds og den skamløse Dristigheds Boldt. Jo bittrere Folket føler sig skuffet, jo haardere det Knæk er, den offentlige Tillid lider ved, at den har taget feil, desto bittrere og haardere maa Uvillien ogsaa blive, som den Paagjældende drager over sig. Men dertil kommer, at Ussing paa sin Side, som ovenfor viist, heller ingenlunde har nogen reen Skyldbog, at coquettere med Jdeer er ligesaa farligt, som at lade sig hylde af et Folk, ogsaa der yttrer sig en Remesis; og at lade sig confundere paa et Vendepunct i Udviklingen, at gjøre Mine til at følge den og dog vende om igjen, det er et Brud paa den offentlige Sømmelighed, som har meenlige Følger for det gode Navn og Rygte, Og omvendt er det vel ogsaa naturligt, om den, der har mistet sin folkelige Jndflydelse og Stilling, foler sig bittert stemt mod dem, der have berovet ham den, om den, der seer Udviklingen løbe fra sig, uden at kunne følge, og uden at kunne standse den, føler sig fjendlig sindet imod den hele Stræben, som den bærer i sit Skjød. Jmidlertid skal det være os kjært, om vi ved disse Linier, som vi føle os bevidste ingen Lidenskab har dicteret, maatte have bidraget Noget til at stille Ussing i et rigtigere Lys, end han i de seneste Aar er bleven seet af sin Samtid; at fælde den endelige Dom om hans Virken, er ikke vor, men Eftertidens og Historiens Sag.