Den Vest-Sjællandske Avis, 1836-01-30
Endnu et Par Ord om Hoverie= og Fæsteindretningens Skadelighed (Fortsættelse.) Vil man endelig lægge det ubetydelige Landgilde. som i Almindelighed gaaer af slig en Hoveriegaard jeg ansætter det efter Tutein Pag. 219) til 27 Rbd., skiøndt han, ligesom og jeg, veed, at der gives Steder, hvor den er høiere, men da ikkun som oftest med Restance – hvori dog afgaae Skatter for Bonden, han Pag. 221 ansætter til 2 Rbd. til fornævnte 36 Rbd. Hoveriegodtgiørelse. kommer den hele jorddrotlige Jndtægt ikkun paa 50 Rbd. 76 s., med Undtagelse af 8 Rbd. 72 s. Tutein (Pag 220 ansætter den præsumtive aarlige proqvota Deel af Jndfæstningen til (altsaa tilsammen, 59 Rbd. 52 s., saa at der (naar Gaarden med Besætning, Føde- og Sædekorn fæsteledig ansættes til en vist ikke allesteder overdreven Værdie af 4000 Rbd. og Renten beregnes til de sædvanlige 4 pCt.) udkommer et aarligt Tab for Eieren af ikke mindre end 100 Rbd. 44 s., hvortil endog med Grund kunde lægges passende Andeel af Administrations&c. Omkostninger, saa at man med temmelig Sikkerhed kan antage, at Proprietairerne, rigtigt regnet, i Almindelighed neppe have 1 1/2 pCt. af deres Kapital, i Bøndergodset – af Huuslodder stundom lidt mere –, vistnok et sørgeligt Landbrug. Det vilde ogsaa være mærkeligt at sammenligne 2de lige duelige og bekonomiske Bønder paa ligegode Gaarde, naar den ene er Selveier, den anden Hoveriebonde, derved ikkun tænke sig den Fordeel, Eieren har af den sidste Gaard, som Udgivt for Fæsteren (Exemplet for oven, fra Tutein, gav os 59 Rbd. 52 s.) og derefter ballancere denne Sum med den langt høiere Afgivt, Selveieren i det Sted afgiver, naar man, som man jo nødvendigviis maa tegner Rente 4 pCt. af hans Kiøbesum for Gaard og Udboe m.v. til begges samtlige og fælles øvrige offentlige og Kommune Afgifter, feile skulde jeg da meget, om man ikke snart vilde forbauses over de Fremskridt i Velstand, den Første i lige lang Tid vil have gjort imod den Sidste. Ja, vilde man sammenligne en Huusbonde med en Friebonde, endog ofte paa eet og samme Gods, vilde man ikke sielden faae et lignende Resultat ud, til Fordeel forFriebonden. At imidlertid en duelig, virksom i visse Henseender streng, i andre eftergivende, men forresten liberal Eier kan virke usigelig Meget til det Bedre, har jeg ogsaa observeret, men paa saadanne Mueligheder bør man vist ikke bygge, naar man, som her, taler om det Almindelige. At lade en Kommission bestemme Hoverievederlaget, som jo og af Andre er proponeret, synes mig at have det imod sig, at Proprietairen, før han afgav sin Erklæring, ligesaa lidet som Bonden, paa den Maade kunde vide hvad man vilde ansætte det til, hvilket muelig kunde afføde Betænkeligheder hos den Første, ei at tale om vel ikke ubetydelige Udgifter for Begge. Jeg troer imidlertid at der nu offentligen er ført Beviis nok for, at hele Jndretningen er høist ufuldkommen til Skade saavel for Eier som for Bruger og at den saaledes i høi Grad trænger til indgribende Forandring. Hvad Fæstetvangen dernæst in Specie angaaer, vil jeg alene møde de agtede Mænd, som troe at denne betydelig kunde afhiælpes, naar Bondekarlen aldeles ingen Jndfæstning gav ved Tiltrædelsen, men den derimod efter hans og Kones præsumtive Levetid blev lagt til det aarlige Landgilde, med det Sporgsmaal, hvorledes de vel troede at dette, uden Elusion af et nok saavel udtænkt Lovbud herom, skulde kunne lade sig realisere? Jeg maa i det Mindste tilstaae, ei at kunne begribe det Naturligviis forudsætter jeg, at man tilsigter Tvang imod Jorddrottens (for ikke, om denne ei altid er tilstede, ogsaa at sige, Forvalterens) Villie, thi ellers vil Jntet den Dag i Dag kunne forbyde dem hiin saa liberale og for Bondekarlen, om han forstaaer sin Dont derved at han beholdt den Formue han fornuftigviis begyndte med til Drivtskapital &c., saa velgiørende Fremgangsmaade (kfr. Hr. Tutein Pag. 227). Snarere vil jeg kunne tænke mig, at mangen dum Karl – der er jo braadne Kar i alle Lande - kunde komme til, først at give en klækkelig Sum, naturligviis i saa Fald uden Qvittering. for den Villighed, at man gav ham Fæstebrevet og siden forøget Landgilde, under Navn af Jndfæstnings=Fordeling paa de præsumtive Leveaar, især om Talen var om hans eller Kones Fødegaard Jkke venter jeg at Nogen derfor vil sige, jeg herved tilsigter, at kaste Skygge paa Standen – langt fra her tales alene om Mueligheder, og naar disse som saadanne ikke kunne lade sig modsige, maa det være mig Forsvar nok. Selv Aagerlovgivningen, ihvor skarp den end er, bliver ofte uvirksom imod den sifsige Rentenerer, hvorledes vil man da troe, at et Lovbud af hiin Art skulde kunne være kraftigere? Det store Gode, man ogsaa vil udlede af Fæste indretningen, derved at den ligesom afgiver et Levebrød, ei alene for Mand og Kone, men endog eventuelt Koner, findes vist ikke altid saameget i Virkeligheden som man forestiller sig det. Hvad om Fæsteren efter nogle Aar først har lært at kiende Gaarden paa en Maade, at han opdager, at havforakkorderet sig? – Hvad om han har lært at kiende Huusbonden fra en Side, at han finder ikke at kunne harmonere med ham, (i mangfoldige Henseender kan man fortrædige hverandre) a. a., hvad da, – – forknyttes sløves han da ikke for ei at sige, gaaer ikke hans hele Velvære da saare let reent til Grunde? – Jeg mener jo Vilkaarene ved Midlet herimod, Adskillelse eller Forflyttelse, er tilmed saa ganske i Eierens Magt, ved Jndfæstningens Fortabelse, Afleveringen a. og hvorledes vilde dette kunne være anderledes: Nei, med den frie Forpagter er det noget heelt Andet; paa den Tvang, han binder sig til, kan han vente at leve den Dag, han kan see en Ende, og han har da tillige den Advarsel: at vogte sig bedre i Fremtiden. Med ham gaaer det som med Tienestetiendet, naar det finder sig misfornøiet og siger: a vel, det er ikkun en Tieneste - Fardag kan jeg vel opleve." Det, som bekiendt nok, ofte for Selveierbonden, om Alt skal gaae efter Lovens Bogstav, ruinerende Onde, naar han stundom endog flere Gange maa skifte og deele med Børn eller Særkuldbørn, føler Forpagteren ogsaa mindre end Fæsteren om Enkens Mand skal fæste paa nye, og langt mindre end Selveierbonden, fordi Forpagteren er den af alle Tre, som behøver den mindste Kapital til sin Haandtering, især naar Eieren (hvilket vist oftest vilde blive Tilfældet) leverer Besætning til Gaarden (Forts.)