Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-02-24
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Ras Trettende Aargang. No. 16. Udgivet og forlagt af S. Soldin. . Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 24 Februari 1816. Ved Doctor og Professor Johan Hendrik Taubers Grav. Vær hilset, Gravhøi, Under dig Min elskte Lærer gik til Hvile. Ei Tauber mere faderlig Paa denne Jord til mig skal smile. Dybt føler jeg den Ædles Savn, Med Tak velsigner jeg hans Navn, Og, medens mine Taarer rinde, Jeg sætter ham et helligt Minde. Han er et meer, – min Manddoms Fryd Han er ei meer, – min Ungdoms Leder. Hans Smil opflammer et til Dyd Hans Raad ei Vennens Hjerte glæder. Her Støvet af den vise Mand Er bragt til No. i Skyggers Land; Men op til Sandheds lyse Rige, Algodhed bød hans Aand at stige. Som hellig Præst min Lærer stod Ved Alteret i Viisdoms Tempel. Hans Ord gav Snillet freidigt Mod, Hans Daad – et hæderligt Exempel Jerusalem, Athen og Rom, Og hver en Sandheds Helligdom, Var speidet, gjennemgrandsket nøie Af Mandens klare Forskerøie. De Unge han med Faderhaand, J Pieriders Lund indledte, Gjød Jld og Kraft i deres Aand, Og Banen trygt for dem beredte Religionens blide Fred, Dens Læres høie Simpelhed, Og dybe Visdom Hjertet rørte, Naar Tauber Ordet om den førte. Saa snildt i hvert et Kundskabsfag, Til Maalet rette Vei han viste. Kun Grundighed og dyrket Smag, Og stadig Virksomhed han priste. Hans Spot til daadfuld Anger drev, Hans Roes til nidkjer Flid henrev, Hans Ømhed fængslede hvert Hjerte J Kredsen, hvor den Ædle lærte. Den høie Digters Tankeflugt, Han mesterlig forstod at tegne, Udpege Viddets modne Frugt, Og ømt om Skjønheds Blomst at hegne; Da luede hans Lærelyst, J Talen fra begeistret Bryst, Og hver en sjelfuld Ynglings Øie Bevogtede hans Læber nøie. Han speidede med Falkesyn, De Unges Anlæg, Lyst og Nemme. Hans Dadel traf, som Himlens Lyn, Og maatte Last og Kaadhed skræmme. Men Dydens Spire han med Held Opelskede i hver en Sjel, Og viste grandt, at ædle Sæder. Allene hævde Lærdom Hæder. Saa var min Tauber, huld og mild, En Soel, som Mange Lyset skylde: J Aanden brændte Viisdoms Jld, J Hjertet Kierlighedens Fylde. Han dalede i Herrens Fred. Paa Muldet rinde Taarer ned; Men aldrig skal hans kjere Minde, Af hans Disciples Barm forsvinde. V. K. Hjort, Biskop, Ridder af Dannebrogen. Lykken. En Samtale imellem U. og X. u. Det kunde han takke sin Lykke for - X. Lykke? – Troer De da, at Mennesket kan have Lykken noget at takke for Jeg er af den Mening, at Alting i Verden skeer, fordi det saaledes skal og maa skee. Vor Klogskab har ingen Deel i vor Lykke; den, der blindt hen overlader sig til Skjebnen og Hændelsen, kommer ligesaa langt, som den, der uafladeligen pønser paa at befordre sin Lykke. U. Betragter jeg Tingenes sædvanlige Gang i denne Verden, saa kunde jeg næsten være tilbøielig til at bifalde Deres Mening. Vi see de klogeste Planer strande, og de enfoldigste Foretagender lykkes. Vi see Mennesker med de bedste Kundskaber leve i Armod, miskjendte og uændsede, medens Folk uden Hoved eller Jndsigter, leve i Overflødighed, ærede og agtede. X. Altsaa er De jo enig med mig i Hovedsagen? U. Nei, netop i Hovedsagen er jeg uenig med Dem. Hvor meget end de fleste Ting i Verden synes at vidne om, at vi regieres, lig sande Maskiner, af en ubøielig Skjebne, saa kan jeg dog umuelig give aldeles Slip paa den stolte Tanke: at vi have en fri Villie. X. Naar vi have en fri Villie, saa maa jo denne ogsaa kunne være Herre over vor Lykke? U. Jkke ganske, men dog for en Deel. Udfaldet staaer ikke i den Vises Magt, siger Seneca. Vi begynde en Ting; Lykken fuldender den. Derfor kunne vi, som en stor Tænker har sagt, sammenligne Lykken med en rivende Strøm, der, naar den træder over sine Bredder, oversvømmer Landet, rykker Træerne op af Jorden, fører et Stykke Land fra det ene Sted hen til det andet, uden at nogen kan eller tør modsætte sig dens Raserie; men, som desuagtet, naar den igjen er stille, ikke hindrer os fra at sætte Diger og Dæmninger, der afholde den fra, næste Gang, at træde over sine Bredder, eller i det mindste standser dens heftige Løb. Saaledes er det ogsaa med Lykken. Den styrer al sin Magt derhen, hvor den hverken finder Dæmninger eller Skranker. X. Men kan De nægte, at Carl den Tolvte havde Lykken med sig næsten i alle sine Foretagender; at han ogsaa besad Talenter til at benytte sig af og fremme sin Lykke, Men blev denne hans trofaste Ledsagerinde ikke ham omsider utro, U. Lykken blev ham ikke utro, men han stolede for meget paa den, og derfor forlod den ham. Selv Lykkens Taalmodighed kan fristes for længe; den kan blive saa bestormet med urimelige Begjeringer, at den omsider aldeles afviser den alt for besværlige Ansøgende. X. Men hvo kan forudsee, naar man bliver Lykken for besværlig, eller naar den vil afvise os 2 U. Den, som ikke aldeles forlader sig paa den, Alle lykkelige Erobrere, lige fra Cæsar indtil Carl den Tolvte, faldt, fordi de alt for meget stolede paa Lykken. De maatte falde i det Øieblik, denne forlod dem, ligesom ethvert Menneske, der ikke staaer paa sine egne Been, men stedse lader sig lede i en Beskytters Deiebaand, nødvendigen maa staae og falde med denne. Havde Carl den Tolvte, efter Seiren ved Narva, været nøisom, og sluttet Fred, uden at friste Lykken alt for meget, eller at sætte al sin Lid til den, da vilde han siden ikke været bleven nødsaget til at søge et Tilflugtsted i Bender. Den, som vil vinde Alt, taber sædvanligen Alt. X. Men naar ingen Dødelig kan vide, hvorlænge man kan eller bør forlade sig paa Lykken, hvorledes kan De da sige, at vi for en Deel ere Herre over den? U. Lykkens Tempel har, som allerede Evald viste os, mange Porte. Hvert Menneske vælger sin Vei; enhver handler paa sin Viis, for at naae did. Den ene bruger Sindighed, den anden Magt, for at komme ind af een af Templets mangfoldige Porte. Den ene lister sig frem, den anden gaaer paa Stylter; den ene kommer ligesom i Drømme derind; den anden maa kjæmpe med tusinde Trolde, som bevogte Templet. Stundom følge to een og samme Vei; den ene naaer Maalet, den anden maa blive tilbage. X. Det er altsaa en ny Bekræftelse for min Paastand, at ingen, i ringeste Henseende, er Herre over sin Lykke? U. Jngenlunde. Mennesket er begavet med Fornuft, og bør derfor kunne skikke sig, saa meget som mueligt, i Tiden. Den, som saaledes, i sin Adfærd, veed at skikke sig i Tiden, kalder jeg lykkelig; den, som ikke besidder denne Gave, kalder jeg ulykkelig. X. Det kommer altsaa an paa Tiden og Omstændighederne? U. Det forstaaer sig af sig selv. Paa een Tid og under visse Omstændigheder kan et Menneske naae sit Maal ved at bruge Sindighed; men naar Tiden og Omstændighederne forandre sig, kan Sindigheden netop befordre hans Undergang, fordi han ikke har forandret sin Fremfærd efter Omstændighederne, og vidst at skikke sig i Tiden. X. Men er det mueligt for nogen Dødelig, saaledes at kunne lempe sig efter Tid og Omstændigheder. U. J det mindste kun meget sieldent; thi vi beherskes nu eengang af Vanen og Lidenskaber. Vanen giør, at vi almindeligen følge den Vei, der altid har ført os til Maalet, og sjeldent for andre vi vor Kaas, om der end stundom reiser sig en Kulling. Det gaaer os med Lykken, som med vore Venner: vi troe at de ikke kunne bedrage os, fordi de i mange Aar have viist sig som Venner, og vi falde derfor desto hurtigere i deres Snare, naar vi mindst tænke derpaa. Vanen gjør ogsaa, at den, som har vannet sig til at gaae frem med Sindighed, sjeldent kan beqvemme sig til at omskifte denne med heftighed. Lidenskaberne ere Aarsag til, at vi næsten aldrig tilbørligen vogte os for Ubetydeligheder, hvoraf Betydeligheder som oftest udvikle sig, ligesom af et Frøkorn. Et Øiebliks ubesindige Forsæt, der, under Lidenskabernes Ruus, modnede til Beslutning, blev ofte en Pind til mangen Helts Ligkiste. Enhver, der har fattet det faste Forsæt, stedse at gaae frem paa een og samme Vei, er lykkelig, saalænge Lykken følger ham paa samme Vei; men saasnart Tiden og Omstændighederne forandre sig, bliver han ulykkelig, saafremt han ikke vil forandre og lempe sin Fremfærd derefter. De Gamle forestillede Lykken snart som en Datter af det ustadige Verdenshav, med Jlden i sin høire og Vandet i sin venstre Haand; snart som en blind Qvinde, med Lynild i Haanden, paa en Vogn med blinde Heste for