Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1812-11-21
(Fortsat.) Endelig kan til Kroppens Paaklædning og regnes Forfædrenes Gortel eller Belte, omtrent det samme som vi nu kalde Kat, kun at hint bares uden paa Klæderne, dette derimod bæres inden for, og bruges kuns af Reisende uden al Pragt, sædvanligst af Skind. J dette Gørtel eller Belte havdes altid en eller to Knive, Oldfædrenes alminde lige og i hine Ufreds Tider nødvendige Vaaben, som derfor selve Trællene maatte have d). Endog den bekændte Johannes Huus havde, da han førte til sit Baal, et Gørtel om Sig med to Knive i 6 Den i Tysklands Religions-Reformasions Historie ikke ubekændte titulære Ærkebisp til Lund bar altid hos Sig i sit Gortel en Dolk, som han kaldte sit vademecum (?). Ja endnu over 60 Aar efter Reformasionen bare vore danske Præster store Knive i deres Gørtel, hvilke vaandelige Vaaben Sællands Biskop Vinstrup med Grund fandt Sig 64) Se Hagen Adelstens Guletingslov hos Paus, S. 71. 6) Sam. Wilh. Oetter Wappenbelustig. Stkt. Cingulum militere p. 29. 66) V. L. v. Seckendorff Historte des Lutherthums, S. 2015. beføjet til at forbyde 57). Da endnu den grove men oldnordiske Strid at spænde Bænte ikke i Skaane skal være usædvanlig 68), saa bruges ved og der endnu det gamle Bælte med en Kniv i. Ellers, brugte og Forfædrene Bæltet til at gæmme deres Spiseredskaber i, som Kniv, Gaffel, og Ske, hvilke Enhver den Tid Selv maatte medbringe. Vort Norden er især til sine Aarets Tider alt for koldt til at ikke i det mindste de kælnere Opdragne tidlig skulle have kændt Skyts mod Kulden for Hænderne, ligesaavel som for de øvrige Legemets Deele. Alt derfor i vore Sange fra det ældste Tidsrum forekommer duunfulde Vanter 62 Ligeledes omtales Handsker eller Vanter i vore de allerældste norske og danske Love, som i Hagen Adelsteens Guletings Lov og Skaanes samt Jyllands Love 7. Fra Kroppen komme vi til Laarene, hvis Skjul Saxo betegner ved femoralia - men i Forfædrenes gamle Sprog kaldes Brokker eller Braa ger, fordi, som Sperling udleder Ordet, at Buk 67) Frieses Skælskøers Beskrivelse, S. 269. Arndts Reise durch Schweden, 3 Th. *) Se Sandvigs Samling af disse Sange, Guletingslovens 4 Kap. i Købebalk. Skaanske L. 7 Bog, 16 Kap. - Jyske L. 2 Bog 44 Kap. sen brækkes mellem Laarene, hvorimod dog Jhreerindrer, at Oldtidens Bukser ikke gik op over Laarene, men kun til Lænderne 7). Nogle vore Oldgrandskere skalne ellers især mellem tre Slags Bukser, hvoraf det ene Slags skjulte blor Laarene, det andet tillige Benene, men det tredie Slags ogsaa Fødderne "2). Et Slags Bukser ere imidlertid gamle her i Norden og ældre end Sverrigs Historieskriver Dalin gjør dem til, fordi at Gullænderne fik mod det fjortende Sekuls Udgang Øgenavnet Buksemænd, der ikke reiste sig af at de nu først begyndte at bruge Bukser, men af at de nu begyndte at optage den ved den Tid i Tyskland opkomne Skik med de meget vide Bukser saakaldte Pluderhoser "2). Thi oprindelig have de Nordiskes Bukser været smalle og snævre, hvorfor og en dansk Skræder dømtes som Tyv, da ham havde taget halvanden Alen engelsk Klæde til et Par Bukser, Dommeren formente godt kunde været syede af fem Kvarter "*). At ogsaa Bukserne have hos Oldnordboerne været af Skind, stundum endog uberedte, viser den i vor Fabelhistorie bekændte Kong Regners Øgenavn Lodbrok. Tidlig tales hos Sax om Skomagere, ligesom Rhode vil i Oldhøiene have fundet Skomagerredskaber "). Vore Bønders endnu brugelige Træsko er dog nok Oldfædrenes ældste Fodtøi. Jævngamle med, om ikke ældre end Træsko, ere nok de Sko af Spaan, der bandtes til Fødderne, Tyskernes Pundsehud: gebundne Schube, maaske de samme, der gave den norske Kong Ostens Parti Tilnavnet Birkebener, fordi disse Sko vare af Birk. Man skulle ellers tro, siger Berch. 76), at i Oldtiden ingen vare skodte, uden de som til Fode maatte gjøre en lang Reise, thi naar i den Tid en Død ingen Hest efterlod Sig, som med Ham kunne kastes paa Baalet til Afbenyttelse i den 71) Nova literaria Mar-Balt. 1698, p. 209. Gloss. Sveog. T. L. col. 288. 72) Se den 57 Note P. 81 i den arnæmagnæanske Kommissions Udgave af Guldings Saga. Dalin i sin Historie T. 3. P. 816. Berchl. c. S. 403. **) Cimbrisch Holst. Antig. Rom. P. 370. anden Verden, bandt man et Stykke Lær om Ligets Fødder, som kaldtes Helsko77). At slutte alligevel af de i Norges gamle Love foreskrevne Ætledingsskikke maa dog Skoendog af Læder have været ældgamle, thi allerede i Hagen Adelsteens Guletingslov omtales Sko af Oksehuder, og i Edda tillægges Vidar som en Ære Lærsko 77 b).Men udentvivl have disse Oldtidens Lærsko af Oksehuder været en blot Saal af Lær. Thi vist at egentlige Lærsko forbleve længe hel sjeldne, ja var det endnu i Luthers Tid saameget, at Han i sin Katekismuses fjerde Bøn særligen nævner Sko som et Fodskjul fattig Folk høiligen var i Trangfor. Paa Jyllands Vesterkant tør vel og endnu findes den Bondealmuesmand, som aldrig har opslidt et Par Lærsko. De i Læder arbeidende Skomagere synes og hist og her ikke at have saa godt kundet slaa Sig igænnem, siden det regnes Graabrødremunkene til Fortjeneste, at de ophialp Odense Skomagere "). Sølvspændte Sko komme ofte for i vore gamle Sange, fornemmelig holdtes dog Skoen i ældre Tider sammen ved Remme eller Baand stundum saa lange, at man i en snever Vending kunde bruge dem til at hænge Sig i 77) Overalt sattes i disse Skobaand megen Pragt, saaat Stene i dem anbragtes, hvorom Saxo taler, og hvilke allerede Karl den Store skal have brugt *). Men især vistes megen Pragt i foran paa Snuden af Skoen at anbringe Spidser, der tilsidst bleve saalange, at man herimod gjorde fra baade Staten og Kirken Forbud. Thi i Engeland gik man saavidt i disse Spidsers Længde, at de endog opbandtes til Knæerne. J Frankrig bestemtes Skospidsernes Længde efter Enhvers Stand. Spidsen paa Prindsens Sko maatte saaledes være to og en halv Fod., men paa en af den høiere Adels Sko kun to Fod, og paa en ringere Adelsmands kun halvanden Fod lang. Heraf endnu Ordsproget: at leve paa en stor Fod *). Saa 7) fr. Keysleri Antiq. Sept. p. 170. *) S. 76 hos Paus. 78) Pontoppidans Annaler, 2 D. S. 496. 79) Schøning Norges Historie I D. S. 304. 20) Cleffel. 1. c. p. 250. 21) Rossig Deutsche Alterthumer, S. 519*** vidt var og Forfængeligheden med disse Skospidser, gaaet, at selve Konsilierne herpaa bleve opmærksomme, og forbød dem, fordi de hindrede i under Gudstjenesten at knæle 32). Som Berch slutter Sig til af et Sted i den svenske Rimkrønikke skal man her i Danmark tidlig have kændt Støvler 8).