Den Vest-Sjællandske Avis, 1822-10-22
Dette kan nu være nok fortalt om de indvortes Aarsager, som forberedede det endelige Udbrud af denne mærkværdige Jnsurrection og gjorde den muelig. – J Begyndelsen af Aaret 1821 syndes det Ottomanniske Keiserdomme at nyde den største Roelighed og at glæde sig ved en fuldkommen Fred i sit Jndvortes og ved at staae i de venskabeligste Forhold med de udenlandske Magter, da alle de rebelliske Paschaer, paa den eneste Ali nær, vare blevne ydmygede og da selv Moresterne, som saa ofte havde viist sig oprøriske, nu ikke gjorde den ringeste Mine til at ville giøre Oprør, da pludselig nogle Oprørs-Gnister bleve antændte i Vallachiet, som snart sloge op til en almindelig Lue. Fyrste Alexander Suzzos Død, som var den sidste Hospodar i denne Provins, var ligesom Signalet til de borgerlige Uroeligheder og Uordener i denne Egn, hvilke snart antage en alvorlig Characteer, men som ikke i deres fande Skikkelse bleve fremstillede for Sultanens Ministre; hvorfore Porten forsømte strax, da Oprøret brød ud, at tage de fornødne Forholdsregler for at dæmpe det, hvorved Antallet af de Personer, som allerede havde gjort Opstand imod Bolaverne, og imod de øvrige Græske Provinsial-Authoriteter bestandig tiltoge. – En vis Theodor eller Theodor, som var født i Vallachiet og som tilforn havde tjent som Officeer i den Russiske Armee stillede sig i Spidsen for de Misfornøiede. J Begyndelsen bestode hans Tilhængere blot af faae Pandurer og Arnanter eller Albanesere; men snart bleve de meget for stærkede ved det at mange Bønder strømmede til ham. Jmidlertid vedvarede Forblandelsen i Constantinopel om Tingenes rette Sammenhæng og man var langt fra at formode, at det første Frihedsraab, hvis Echo snart skulde gienlyde hele Grækenland over, skulde først høres fra denne Provins, som var nedtrykt af det skammeligste Slaverie. Moldau og Vallachiet bleve, som bekiendt, hidindtil regierede af Hospodarer, som vare Græske Fyrster, og som Sultanen udvalgte af sine Drogomanner eller Tolke hvilke kiøbte disse høie Poster. Følgen af denne Udnævnelses-Maade var, at disse to Provinser vare iblandt alle de Tyrkiske de, som bleve meest underlykkede og udsugede. Alt Land tilhørte Hospodaren, som gav sine Bolarer eller Vasaller det i Forleening, hvilke kappedes med deres Betientere og at udplyndre de ulykkelige Jndvaanere. Theodor eller Wlademiresk; thi dette Navn havde han antaget, begyndte med sit Parthie at giennemstreife det lille Vallachie, og tog Post i Districtet Krajova, uden der bleve udøvede fleret, Voldsomheder, end saadanne, som altid maae for refalde ved Marsch af Soldater, som ikke ere forsynede med Levnetsmidler. Oprørets Fanen var nu saaledes formelig plantet og hele Vallachiet i Bevægelse. Dog haabede endnu alle de, forhvilke Rolighedens Vedligeholdelse var magt paa liggende formedelst deres personlige Stilling at den igien skulde blive bragt tilveie, naar den nye Hospodar, som var bleven udvalgt, nemlig den Græske Fyrste Kallimachi var ankommen; da pludselig Oprøret viiste sig i en langt mere truende Skikkelse i Naboeprovinsen Moldau, som hidindtil var forbleven ganske roelig. – Det var den 6te Marts da Fyrste Alexander Opsilant en Søn af den forrige Hospodar i Moldau tilligemed sine to Brødre og et talrigt Følge af Arnanter lode sig uformodentlig see i Jassy Alexander, som havde i Russisk Tieneste opsvunger sig til General-Major erklærede sig strax kaldet til at befrie Grækenland fra det Tyrkiske Aag (Han sidder for nærværende Tid arresteret i den Ungarske Fæstning Munkatsch.) Saasnart han var ankommen til Passy bleve strax henimod 30 Tyrker, som vare der tilstæde afvæbnede, tagne til Fange og, som det er rimeligt, strax ombragte. Heele Moldau stod nu op med saamegen større Birksomhed og Energie, som den hidtilværende fredelige Slummer havde været meere letharges og Ypsilanti saae sig snart i Spidsen for en ikke mindre talrig endskiøndt for Krigsfornødenheder ligesaa blottet Hob som Theodor. - To Dage tilforn havde de Græske Jndvaanere i Galatz gjort Opstand imod Tyrkerne og foraarsaget saa store Uroeligheder i denne Stad, at den var bleven reent afbrændt. Udentvivl havde Fyrstens hen melige Emissarier bevirket disse samtidige Jnsurertioner; da desuden den 6 Marts syntes bestent til at den store allerede tilforn organiserede Sammenrottelse ogsaa skulle udbryde i Hovedstaden, Constantinopel. Man har længe omtvivlet, om ogsaa virkelig en saadan almindelig Plan ha været i Forveien anlagt, og paastaaet, at Ypsilanti og Theodors Foretagender vare blot individuelle Begivenheder, hvorved de ikke stode i nogen Forbindelse med Grækerne i Constantinopel. Men man kan allerede af den Aarsag ikke tvivle derpaa, fordi det ellers vilde være ganske uforklarligt, hvorledes de kunde falde paa med en Haandfuld slet bevæbnede Folk at begive sig paa Marschen til Constantinopel, naar de ikke havde haabet at finde der Medsammensvorne, og at disse allerede skulde være i Besiddelse af Staden. – Allerede i længere Tid havde forskiellige rige Græ ste Kiøbmænd i Constantinopel hemmeligen opdynget Forraad af Vaaben i nogle Huse og som man siger selv i nogle Kirker. Et Antal af udvalgte Grækere af prøvet Taushed skulde Dagen, førend Jnsurectionen skulde udbryde, underrette de øvrige Grækere, som opholdt sig i Hovedstaden og hvis Antal beløb sig til omtrent 30000 om Planen, og søge at bevæge dem til at tage Deel i den. Paa den dertil bestemte Dag nemlig den 6te Marts, skulde en stærkt Hob bevæbnede pludselig bemægtige sig Posten Topana, hvor heele Rigets Artillerie gjemmes, imedens en anden skulde trænge ind i Seraillet og dræbe Sultanen og derpaa allede Topschis, (Artillerister) og Janitscharer og saaledes bemægtige sig Skibene i Havnen, hvorpaa da Staden upaatvivlelig havde maattet overgive sig til det Parthie, som beherskede de faste Punkter og Havet. Var denne Plan, som aabenbar indeholder meget chimærisk og var overmaade fordoven- og desperat, lykkedes, saa vilde vist nok Grækernes Sag være bleven afgjort uden Sværdslag, og de Ottomanniske Horder vilde for bestandigt være blevne jagne tilbage til Asien. Men Complottet blev opdaget, hvilket man ogsaa maatte vente, da der vare saamange Deeltagere i Hemmeligheden. En Forræder, som giorde sig Haab om en god Belønning, underrettede en Officeer ved det Engelske Gesandtskab om det forestaaende Udbrud af Sammenrottelsen, hvorved Planen blev tilintetgjort. (Fortsættes.)