Viborger Samler, 1782-09-30
C. 6000 Mk. Mandagen den 30 September. A. Die, Ergierighed. Hvor forfængelig Æren er, og hvor daarligt det er med Heftighed at søge den, derom er alt skrevet saa meget, at man i dette Blad vel ikke venter over denne forslidte Materie, uden opkaagte Tanker. Mange af dem, der har skrevet herom, har og desuden paadraget sig den Mistanke, at just den Last, de prædike imod, har givet dem Pennen i Haanden; at Æren, hvis Forfængelighed de ikke har kunnet forestille foragtelig nok, dog har været Grunden til, at de ere blevne Forfattere. Mueligt ere ei heller disse beskyldinger ganske ugrundede; dog det bør ikke foruroelige Læseren. Man maae jo saa ofte rette sig efter Læreres Ord, og ikke efter deres Gierninger. Mende, som hidindtil har gjort Æren og den Lidenskab, der kommer Mennesker til at stræbe efter den, til Gienstanden for deres Betragtninger, har for den største Deel sat Grundene til deres Advarsler derimod i den falske Glands og blotte udvortes Anseelse, der følger de Fortrin, Æren giver os, og de har beviist, at disse ere ikke den Møie værd, man maae giøre sig for at erlange dem. Men vi vil ikke blive staaende derved; Vi vil stræbe at gotgiøre, at Æren ei alene er unyttig, men endog virkelig skadelig. Begreberne og Roes og Ære, som vi kalde det bifald, Verden skylder Fortienester, ere, naar vi ansee Menneskenes Handlinger, som staaer i Forhold dermed, uendelig forskiellige, og falde fra den ene Yderlighed til den anden. Jngen vil have Ord for at være ærgierrig. Jngen skammer sig ved at røbe sin Begierlighed efter Gevinst, efter at erhverve Penge. Man roser sig snarere af den Fliid, man i den Henseende anvender. Endog andre regne os disse Bestræbelbelser til virkelig Fortieneste. Derimod giør Stræben efter blot Ære altid dem latterlige, den findes hos; Derfor bemøier man sig, saavidt mueligt, at skiule denne Attraad, denne Stræben, og naar den opfyldes, vil man dog ingenlunde være bekiendt, at man har gjort sig nogen Umage derfor, men det skal altsammen være skeet imod vor Formodning af deres egen Drift, der har Magt til at ophøie os over vore Medborgere og ære os frem for dem. Paa den anden Side tales derimod og om Ærgierighed, hvis ikke som om en Dyd, saa dog som om en roesværdig og nyttig Lidenskab. Man roser en ædel Ambition, man tilraader at bibringe os den fra Barndommen og giør det til et stort Kunstgreb ved Ungdommens Opdragelse at opvække hos den en Kappen i det Gode, der skal udrette meere end alle Formaninger og Exemler. Man fører ikke andet i Munden end Ære, om endog vore Hanlinger ofte vise det Modsatte. Hvorledes lode vel disse stridige Begreber om Ære sig sætte ud af hverandre? Hvorvidt er Begierlighed efter Ære tilladelig, og naar bliver den lastværdig: Maaskee Forskiellen imellem den falske og sande Ære er Grændseskiellet? Det vil neppe afgiøre Sagen. Endog den sande Ære er forfængelig, i det mindste kalde alle den saaledes, der skrive om den, og det ikke uden Grund. Den bestaaer jo alene i Andres fordeelagtige Meening om os. Vee os, naar vort Værd skal beroe paa fremmede Domme, Hvor mange ere vel de, der besidde Fornuft og Upartiskhed nok til at dømme rigtig? Og de, der endog besidde det, kan de dog dømme efter andet end det Udvortes Hvo seer i vort Hierte Drivefiederne til vore Handlinger, Bevæggrundene til vor Giøren og Laden, Hensigterne, vi arbeide for at opnaae. Alt dette Usynlige er det, hvorefter vort ganske Forhold burde bedemmes; Det er det, der giør vore Gierninger roes eller lastværdige. Uden Kundskab herom giøre vi et glimrende Træk i Andres Forhold til et Under, da det derimod vilde forekomme os afskyeligt, hvis vi kiendte Grundene dertil. Den Ære, saadan en Handling tilveiebringer, er den vel sand eller falsk Begge Deele, Sand er den i vore Øine, som, saalænge vi ikke ere overbeviiste om det Modsatte, forbindes af Menneskekierlighed til at holde den skiulte Aarsag for ligesaa roesværdig, som dens i Øinene faldende Virkning; Falsk er den derimod paa dens Side, vi give vort bifald, hvilket hans Samvittighed foreholder ham som ufortient. Men hvor let dyssees ikke denne indvortes Vækker i Søvn ved det Smigrende i Æren, Ligesom en Ruus, saa længe den varer, betager den meest Trængende Følelsen af hans Kummer og Mangel, ligesom en Drøm giør for en kort Tid Betlere til Regentere, saa bedøver den giftige Røgelse, der ofres ufortient Ære, gemeenlig dem, den antændes for, saa stærk, at de i denne Drukkenskab tabe Følelsen af det Skammelige i Grundene til deres Handlinger, og deres alt for lettroende Egenkierlighed snart finder dem den Ære værdige, hvormed de overøses, og bevæger dem til at søge nye Ære paa en ligesaa slet Maade. Beviis nok, hvor skadelig Æren maae blive slige Folk. (Meere følger.) En Nattergals Sørgesang. O Søster, Du, som sikker dig gynger paa hver Green Og spøger med din Mage og kiender ingen Meen, Min Klagesang du hører, og flye fra dette Sted, Forglem da ei at tage din Mand og Unger med. Heel yndig for Naturen en Aften smilede, Og alting sov, kun Zepfyr i Egnen raslede; Jeg dækte i min Rede de nogne Unger ned Med moderlige Vinger i min uskyldighed. Min Mage sad ved Siden paa Qvistene og sang Sin Aftensang, hans Triller høit op til Skyen klang, Da i en Hast bag Træet et Flinteskud blev hørt Ak ja! - min elskte Mage nu Blyet havde rørt. Han faldt, - og saae i Faldet med Ømhed efter mig, Faldt ned fra Qvist til anden; - mit piinte Øie sig Saa fast paa hannem hæftet, indtil den bittre Død Hans lille bange Hierte nu gav det sidste Stød. Hvor slog han ikke Jorden med sine Vinger smaae, Han gispede, - jeg kunde dette Syn ei meer udstaae, Umennesker, Barbarer, meer end Rovgierige, Hvad havde mod jer syndet det lille vare Kræe? Han sang i Fred og Glæde sin Ode, - elske mig; Han holdt med alle Fugle sig glad venskabelig. Med ham min Glæde døde - utrøstelig jeg er. Jeg flyve vil i Ørken, hvor ei er Mennesker.