Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-01-16
Ved Siden af Klagerne over Productoverflødighed høres ideligen Klager over Pengemangel, og man skulde af disse troe, at Staterne ikke ville gaae under af Hungersnød, men af Pengenød. At spilde flere Ord paa at bevise, at denne Pengemangel, som egentlig Mangel betragtet, er indbildt, vilde være overflødigt. Dog synes det ikke af Veien, at anføre her, hvad man i andre Lande tænker over denne Gjenstand. "Vi kunne ikke dølge, siger Prof. Weber i en Afhandling om Befolkningens Tiltagelse efter Krigen, i det tydske Maanedsskrift Minerva f. Juli 1823, at vor Tid ei er fri for Lidelser og Brøster; kun søge vi det falskeligen enten i blot almindelig Pengemangel, der aldeles ikke er saa stor, som Mangetænke, da Renterne ingensteds ere høie, og Rigdommen ofte kun har forandret sine Besiddere, eller i en almindelig Handelstandsning, som jeg, uagtet de nu saa hyppige Handelspærringer og Jndskrænkninger, ikke kan antage, fordi der overalt forbruges mere end før, eller ved det stegne Folketal, i det ringeste, ikke mindre, og alt hvad der forbruges gaaer igjennem Handelen. Vi lide, efter min Mening, ydermere først og fremmest af en øieblikkelig Overflødighed af Producter, men især af Fabricationen og en af mange Statsindretninger udsprungen falsk Gang og Drivt i Handelen; begge Dele bevirke, at Fordelen af samme deler sig alt for meget blandt det alt for store Antal af dem, der lægge Vindpaa alskens Fabrication og Production &c." Det er naturligt, at alle de Hænder, der under Krigen have været sysselsatte deels i de med Krigsvæsenet forbundne Anliggender, deels i den Speculationshandel, som Krigen fremtvang, nu kaste sig paa de roligere Næringsveie, som forhen ikke agtedes synderligen af dem, der vare vante til at fortjene Penge paa en let og hurtig Maade. Følgen deraf maatte naturligviis være, at alle Næringsveie maatte blive overfyldte med Concurrenter. Dertil maa endnu lægges, at en vis Paaholdenhedsaand har afløst den forrige Overdaadighedsaand, i det mindste i en vis Kreds, og at Jndskrænkninger og Afknappelser hos de mere Formuende finde Sted i alle Fag, som ikke ligefrem tilfredsstille Sandselighedens og Forfængelighedens Fordringer. Ogsaa ere Pengene for en stor Deel komne i saadanne Menneskers Hænder, som det er blot om at gjøre, at lade dem stedse vorde frugtbare og formere sig. Det er altsaa meere en Forvirring og Forstyrrelse i Forholdene og Anliggenderne, der frembringer saakaldt Nød, end virkelig Mangel. Man veed, hvor meget Menneskene, i det Store som i det Mindre, kunne forbittre hverandre deres Tilværelse, og der er ingen Tvivl om, at den nu herskende Trang tildeels er Fosteret af Mangel paa ædlere Følelser, af lav Avindssyge og uværdigt Brødnid. Vel er det sandt, at Skatterne i de fleste Lande ere høist trykkende, men disse Skatter komme jo dog ud igjen blandt Folk, de blive jo ikke i Regjeringernes Casser, Vare Pengene kun i et uophørligt Omløb, maatte Alle kunne leve; men det gaaer med Staterne, som med Legemer, de blive som oftest ikke syge af for lidet Blod, men af Mangel paa Blodets tilbørlige og frie Omløb. Ogsaa ere Menneskenes Fordringer, ved flemme Vaner under en langvarig Krig, stegne alt for meget. De ere ikke mere, som i gamle Dage, nøisomme i deres Levemaade. Mange Tusinde ville leve paa en stor Fod, langt over deres Evne; derfor maa Alting sættes paa Spil Rolighed, Ærlighed, Samvittighed, ja endog stundom Livet. Disse utilfredsstillede Fordringer avle meget ofte Klager uden Ende. Men skal Befolkningen saaledes vedblive at tiltage, saa kunne disse Forhold umueligen vedblive at være evigen saaledes. De egoistiske Grundsætninger, der kun sigte til Selvbevaring, maa afløses af mere phillantropiske, saavel fra Staternes, som fra deres enkelte Medlemmers Side. Saavel hine som disse bør erkiende, at naar ikke det ene Menneske vil tænke paa at lade det andet leve med, maa Samfundet tilsidst nedsynke i Elendighed og Forvirring.