Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1834-01-02
J Holland er det gode Forhold imellem Konge og Folk ikke bleven forstyrret. Folket bærer villigen de tunge Byrder, som de senere Aars Begivenheder og Kongens standhaftige Vægring ved at afslutte en endelig Forening med Belgien have paalagt det. J dette sidste Land er Alt endnu provisorisk, vel har Østerrig og Preussen ogsaa i Gjerningen erkjendt dets Selvstændighed ved at sende Gesandter til Hoffet i Brussel; men Hollands Erkjendelse mangler endnu. Septemberfesten blev holdt med mange offentlige Glædesbeviser, og Tronen har faaet en Arving, eller i det Mindste Kong Leopold en Søn. Den Forening imellem det liberale og katholske Partie, som styrtede Oraniernes Trone, har opløst sig, og det katholske Klerestes Had til Alt, hvad der hedder Frihed, træder paa mange Maader for Lyset. Om Ruslands, Preussens og Østerrigs indre Tilstand hører Man Lidet eller Jntet. Den ungerske Rigsdag blev vel aabnet i Begyndelsen af Aaret; men dens langvarige Forhandlinger have ikke bragt noget betydeligt Udbytte. Flere Egne af det russiske Rige have lidt af Misvært, og hvorledes Tilstanden er i Pohlen, kan Man kun aabne, da alle Efterretninger fra og om dette ulykkelige Land alt for kjendeligt bære Partiskhedens Præg. Høist beklageligt er det, at enkelte Uroligheder, især i den sydlige Deel af Landet, have givet Anledning til endnu strængere Forholdsregler. Med hvilke Øine den russiske Regjering betragter Pohlen, viste sig, da Keiseren, om hvis personlige ædle Tænkemaade der kun er een Stemme, paa sin Hjemreise fra Bøhmen med unaadige Yttringer tilbageviste Warschaus Afsendte. Kun den russiske Hær, Fæstningsværkerne ved Modlin og det nye Citadel i Hovedstaden, men ikke denne selv, besøgde han. Jkke bedre end 18de Landets, har dets landflygtige Børns Skjebne været. Det synes næsten som om en almindelig europæisk Ban hviler, over dem, allevegne lukker Man Døren for dem, eller søger at gjøre dem Opholdet saa lidet behageligt, at de selv frivillig forlade Huset. Kun i andre Verdensdele vil Man unde dem No. Med Ruslands Vasal, Tyrken, synes det snart at være forbi; de kraftige Midler, hvormed Mahmud troede at redde den Syge, have brudt hans sidste Kræfter, og Spørgsmaalet er vel kun, om han skal faae Lov til at døe i Roe af Tæring, eller om Venner og Fiender ville bryde ind i Huset og slaae Eiermanden ihiel, for at dele Arven. Man kan i Sandhed sige, at han synger paa det sidste Vers af den lange Gravsang, hvis Omqvæd er: "Oprør, Jldebrand og Pest;" men det skulde være besynderligt, om Man tillod ham at døe Straadød, imedens begge hans Formænd i disse Lande, Macedoneren og Romeren, ere faldne for Sværdet. Dersom blot ikke Skiftet vilde blive alt for langvarigt og kostbart, kan Man ikke uden Glæde see Ende paa Barbarens Herredømme; thi Barbarer, al sand Kulturs Fiender, vare og ere dog Tyrkerne, og det gamle Ord gjelder endnu. hvor Osmannens Hest har sat sin Hov, der groer intet Græs!" Om Oprørene i Albanien og LilleAsien er det knap værd at tale; de høre til "Dagens Orden, og Branden i Konstantinopel fortjener kun at nævnes, fordi den virkelig var langt betydeligere, end alle de, der i de sidste halvhundredede Aar have ødelagt denne Stad.