Corsaren, 1841-11-26
Fabler. VII. Hvorledes Dyrene fik Hæderstegn. J Løvens Gaard gik mange Dyr omkring, og havde deres Underhold af Affaldet fra hans Bord. Det var især Hunde, Haner og Gjæs, og til Gjengjeld for det Underhold, de nød, gjøede, kaglede og snaddrede de, saasnart Nogen kom til Gaarden (holdt altsaa paa en Maade Vagt), eller naar han selv viste sig, fordi de troede, at den Lyd, de saaledes udstødte, var ham særdeles behagelig. Dette var den nu ingenlunde; thi ifølge sin Natur yndede Løven meest at høre Løvestemmer; men, da ingen Løver vilde komme og leve hos ham paa den Maade, tog han tiltakke med hine og vænnede sig tilsidst saaledes til deres modbydelige Lyd, at han ikke kunde undvære dem, ja betragtede dem som hørende til hans Hofstat. Over den Indest, de saaledes nøde, vare nævnte Hunde, Haner og Gjæs særdeles stolte, og hjemme i Gaarden gik de og sagde hinanden mange Complimenter betræffende de Evner, hvormed de havde erhvervet den. "Deres Excellence," sagde for Ex. Gaasen til Hunden, har en Maade at logre med Svandsen paa, der er tont i fait uovertræffelig. Og med hvilken uforlignelig charme og Ande forstaaer De ikke at krybe hen til vor Herster og slikke hans allernaadigste Pote og saa, naar han blidt klapper Dem, udstøde den yndigste allerunderdanigste Glædes-Tuden! O. Deres Excellence er i Sandhed saavel misundelses: som beundringsværdig. - Deres Naade behager at overvurdere mine ringe Evner, svarede Hunden; "de staae i alt Fald langt tilbage for Deres. Enhver, som hører Deres flydende Foredrag og seer det kloge, indsigtsfulde og dog tillige saa blide og omme Blik, hvormed De ledsager det, undrer sig ikke længere over den overordentlige Gunst..." - "Ti stille, Smigrer!" afbrød Gaasen ham og slog ham blidt med sin Handske paa Munden. - "Parole d'honneur, jeg smigrer aldrig," forsikkrede Hunden, idet den lagde Haanden paa Hjertet. "De er en Skjælm," svarede Gaasen og fjernede sig med majestætiske Skridt. - Under denne Samtale gik Hanen forbi de Talende med stolte Skridt og glædede sig, fordi den troede, at de talte beundrende om ham. Men denne skjønne, idylliske Tilstand skulde ikke vedvare bestandig; det var i Skjæbnens Bog bestemt. at Misundelse og Had med deres forgiftede Tunger skulde forstyrre denne rene Lykke, men - for imod deres Villie at skabe en anden, større. Til Løvens Gaard kom nemlig ogsaa andre Dyr, andre Hunde, Haner og Gjæs, i forskjellige Ærinder, og hilste da altid paa deres Kammerater i Gaarden som paa Ligemænd. Dette harmede i lang Tid de sidstnævnte, og da en Dag en af de besøgende Haner gik hen til en af disse Haner og med en ganske ligefrem Mine sagde: Kum ku, lu, ku 3: God Dag. Du! Blev denne yderlig opbragt og sagde: Ka, ka, la, ka o: Hvad? Bilder Din schofle Knægt Dig ind at funne sige Ku, ku, lu, tu til mig, til mig, som er Hane i Løvens egen Gaard? Og nu brød ogsaa fra de Andre den længe tilbageholdte Forbittrelse løs, og det kom til et heftigt Skjænderi. De besøgende Dyr sagde: "Hvorledes? Hvad bilde J Fæhoveder Eder ind? Ere vi ikke ligesaa gode som J?" - "Nei!" raabte de andre; kalene det, at vi have Adgang til den Lykke at kunne allerunderdanigst indsuge den Luft, Løven allernaadigst har udaandet, maa være et afgjørende Beviis paa, at vi ere langt bedre end J. Og desuden ere J simpelt borgerligt Rak og maae ernære Eder ved de allersimpleste legemlige Arbeider, medens vi kunne tænke alene paa vor HaneGaase- og Hunde-Sjæl og forædle den. Men det er jo vort Arbeide der ernærer Eder; thi vi bringe Løven vor Tribut, og af det, han faaer tilovers deraf, leve I.. - Kast dem paa Porten, kast det uforskammede Tøi ud,, raabte nu Gaardens Beboere i den alleryderste Forbittrelse, og de Besøgende bleve kastede ud. Men Deres sidste Ord havde efterladt en dyb Braad, som ikke kunde udtrækkes uden af Løvens egen høie Haand. Uden nogen anden Aftale end den, som Krænselsen i Blik og Miner fremkaldte, ilede de i sluttet Hob ben udenfor Vinduet i Løvens Gemak og raabte derop! Ol allernaadigste Løve! Giv os et Tegn, der selv for Vantroe vil være et Beviis paa Din Gunst! De andre Dyr have forhaanet os og sagt, at vi ikke ere bedre end de." Da aabnedes pludselig Vinduet, og en Pote lod sig tilsyne og kastede en heel Deel glimrende Ting ud. Og da nu de andre Dyr den næste Dag kom igien, da saae de et Syn, der gjorde deres Kinder blege af Harme og Misundelse. Slig Pragt og Herlighed havde de aldrig drømt om, og nu saae de klart, at Dyrene i Løvens Gaard stode langt over dem. Siden den Tid stræber hver Hund, hver Hane og hver Gaas, der ikke er i Løvens Gaard, efter at faae en lignende Prydelse, og hver Gaas, der ikke har Haab om, selv at kunne erholde en saadan, vil idetmindste, at hendes Gase skal stræbe efter den. "Gud være lovet!" udbrød Corsarens Redaction eenstemmig efter at have læst denne Fabel;; "hos os Mennesker er det anderledes! Der prydes kun Fortjenesten med Beviserne paa Herskerens Naade."