Jyske Efterretninger, 1769-10-20
Om Misundelse. ivundelse er en af de Laster, som er Publicum allermeest skadelig, og den mandlige Alder fast egen; thi den alvorlige Omsorg for at ville befæste sin Lykke vogner hos de fleeste Mennesker først i denne Alder, og bliver da i Almindelighed som oftest ledsaget af et Had til dem, vi synes, der ønske det samme, som vi enten haabe eller tragte efter. Allerede de Tanker, at en anden maaskee skulde finde det samme vilde efter, kan forurolige os og der hører kuns lidet til at vilde os ind, at den er vor Fiende, der dog alleeneste en vor Reyse=Kammerad paa en alfar Vey. Faa have ÆdelmoTidig dighed nok til at overveve, at Fordring paa Lykken er et fælles Naturens Gave for alle Mennesker, og at Ønskernes Liighed er ingenlunde saadan en Forbrydelse, der kan oplose Venskabs Baand eller Menneske Kierlighed. Misundelse er alle Tider et Kiendetegn paa en nedrig Tænkemaade, og hos mange en Følge af en slet Opdragelse. Den kommer af Ærgrelse over en andens Lykke, der opnaaer sine Hensigter enten for og bedre end vi, eller lige saa snart og vel som vi. Den Syge, at man vil eene holdes for at være stor, lærd og riig, fremviser Mennesket alle dem, som hans Modstandere og Fiender, der har forhvervet sig en Deel af den Yndest og Behag, som han eene og allerne ønskede ganske at besidde. De fleste Tvistigheder som opkomme iblant de Lærde i een og samme Videnskab, eller iblant Mænd af liige Embeder, som leve sammen i een Stad, foraarsages enten af større Jndkomster eller og af større Yndest og bifald, som den ene kan have fremfor den anden. Saadant et Fortrin adskiller ofte de fortroeligste Venner, og forvandler den stærkeste Fortroelighed, til Koldsindighed. Lyst til at bagtale, som er Misundelses troe Følgesvend, bestæftiger sig strax med at udbrede Bagtalelser, og at bekiendtgiøre Verden opdigtede Feyl hos dem, der forekomme dem farlige i at opnaae deres Øye, meed. Dront og Adrast, tvende Raboe=Sønner, vare i deres Ungdom, da de havde liige Tilbøyeligheder og lige Forretninger, fortroelige Venner. Lyst til at giøre deres Lykke og deres Ønskers Overeensstemmelse drev dem begge til Hoffet. Her blev deres Venskab strax kold, eftersom de begge med lige Iver begyndte at gjøre sig Umag for et Embede, der var ledigt. Adrast, som ikke just havde det be 1ste Hierte, tog sig det først nær. Han holdte det for en Mangel paa Venskab hos Oront, at han ikke havde ladet ham have Fortrinet. Deres Venskab leed mærkelig derunder; de afsondrede sig alt meere og meere fra Fortroelighed Roes. hed i hvilken de kort tilforn havde fundet deres Lykke, Mistillid bemægtigede sig strax deres Gemytter. J Begyndelsen, kom de sielden tilsammen, siden efter skyede de hinanden. Oront fik Embedet og tilligemed Embedet hans forrige Vens dødelige Had. Adrast troede, at han var bleven fornærmet ved dette Fortrin; han søgte at hævne sig, og Hævnen foed ham strax optænke et Kiøb, ved hvilket Oront havde bemægtiget sig dette Embede for rede Penge. Ved en anden Vacance blev Adrast sin forrige Vens Collega Han fortrød paa, at han maatte lade Oront have Rangen, og denne Omstændighed er daglig en nye Harme, for Adrast. Deres Pligt forbinder dem til Samdræglighed; men hvor fæl lyder ikke denne Pligts Røst i de Øxer, som Misundelses qvælende Støven har gjort døve. Adrast har sat sig for aldrig at samtykke det, som Oront foreslaaer, De sige hinanden imod, de hindre de nyttigste Foretagender ; Med et Ord: De have hinanden paa andres Bekostning. bil søgte for nogle Aar siden om et vist fordeelagtig Skole-Embede. Han kiendte tvende lærde Mænd, som formodentlig torde blive foreslagne til dette Embeds BeklædelDisse hadede han just derfor af ganske Hierte, omendstivnt de havde langt fleere Fortienester end han. Han tager forsigtig hver Leilighed i Agt, hvorved han kan tale ilde om dem; han laster deres Skrifter, som han ikke forstaaer, og i deres Gemyts Karakter finder han en bundløs Ondskab, omendskiønt hans egne Rænker ved denne hans Advarsel blive aabenbarede. Alt nyelig fik den ene af dem et udenlands Kald; Paa eengang søgte Orbil at bilde ham indat han var hans Ven; han overvældede ham med nedrige Flatterier, førend det endnu var afgjort, om han vilde tage imod Kaldet. Nu var dette Kald, efter Orbils Tilstaaelse, en velfortient Belønning for hans Fliid og Lærdom. Tilbudene vare vel store, men dog alt for ringe i mod hans Fortienester. Han gjorde sig Umag for at afskildre de lykkelige Udseender, som han langt fra saae for dens Tt 2 til er des. tiltagende Lykke, som han tilforn i Nærværelsen havde Afskye for. Alle disse Konstgreb vare forgiæves anvendte, Kaldet bliver afslaget, og Orbil staaer i Fare for, formedelst den andens Fortieneste, at giøre et for sig selv bedrøveligt Forsøg. en Orest og Philemon ere tvende Geistlige i en liden Landsbye, de ere dødelige Fiender og prædike hinanden aldeles imod. Philemonhar fleere Tilhørere, og er meere elsket af sin Meenighed end Orest. Han bliveværet af alle, fordi han er en behagelig Mand, og bekræfter sin Lærdom med sit eget Enrempel; da Ovest derimod er forhadt formedelst sin Gierrig. hed og Herske=Syge. Oreft søger at giøre sin Collega al muelig Afbræk paa den Kierlighed, som hans Meenighed, har til ham. Men alle hans Bestræbelser ere frugtesløse, og aleneste fordeelagtige for Philemon; thi han bliver endnu meere elsket af Medlidenhed over det hans Collega saaledes forfølger ham. Orest mærker dette, men han lader endnu ikke sit Haab fare. Han forarger langt heller sin Meenighed, og giør mindre Nytte, end at han med Taalmodighed skulde taale det Fortrin, som Philemon har forhvervet sig, eller beqvemme sig til ved andre sommelige og tilladelige Midler at forskaffe sig Folkes Yndest. - en Lisimon har ved Misundelse mistet al sin Formue og tillige sit ærlige Navn og Rygte. Han var tilfornen formuende Kiøbmand, der var i Agt og Ære hos alle, men fordi hans Naboe havde sterkere Søgning end han, saa gik han længe og græmmede sig derover, og tilsidst opvakte dette hans Misundelse. Han søgte sin Lykke ved at erhverve sig endnu en større Mængde Kiøbere, og derpaa anvendte han alle Ting: Bagtalelser, Skiænk og Gaver, Stikpenge til Tienerne, og alt hvad andet, der kunde drage, for at bringe sin Naboes Kiøbere til sig. Endelig faldt han paa den Daarlighed, at sælge sine Vahre for usædvanlig godt Kiøb, og langt under den Priis, for hvilken han selv havde indkjøbt dem. Hans Kramboed blev vel ved dette Middel fuld 2de af Kiøbere, men hans egne Midler toge og af derved Han beholdte tilsidst ikke saa meget, som han havde fornøden til at betale sine Creditorer med. Han maatte overlade dem sin Handel, men hans Naboe sine forrige Kiøbere; Hanselv tog Flugten og derved undløbet besværligt og langvarigt Fængsel, men efterloed sin Kone med fem Børn, som bedrøvelige Offre for Misundelse. Men mine Herrer Verdslig Viise af dette Aarhundrede, forlad mig, at jeg forstyrrer dem; Det kan dog ikke komme saa nøie an paa et Øieblik; Hvorfore forfølge de hinanden maaskee og, som den vankundige Pøbel, blot af Misundelse, Det er umueligt; De, mine Herrer, have joingen Passioner, de hungre og tørste ikke som andre Lærde, og eftersom de leve af Sandheden, hvortil bruge de da Brød - For deres Skyld, som maaskee ved det omstreifende Skriftskaldet Patriotische Gesprache er der reisenden Danen uber den Justand ihres Vaterlandes) kunde blive forførste til adskillige urigtige og ufordeelagtige Tanker og Bondestandens Forbedring og Landvæsenets nyttigere Indretning, hvortil Regieringen i disse Tider føyer høypriselige Anstalter, ville vi allerne herved mælde, at dette stiklende Skrifter, efter vore ringe Tanker, paa en grundig og sindig Maade bedømmet og igiendrevet udi No. 37. og 38. af Adresse=Contoirets Kritiske Journal for dette Aar. Det kommer nu an paa, om ogsaa den ubenævnte Forfatter kan, efter hans egne Ord: hinter dem Vorhauge das Urtheil der Welt mit kal stem Blut anhøren. Tt 3 Sidst, Sidstafvigte 15, hujus er den allernaadigst bestikkede Postmester i Aalborg Hr. Lorenz Thomsen her til Byen, ankommen. fantering kanaldengang hamsen. jo mes alle Copulerede.