Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-08-13
Nu er det vel fandt, at De i No. 61 af Skilderiet endnu holder haardt paa at favne den kiære Skygge, endnu lader som De virkelig mener at have diplomatiske Beviser paa dens Tilværelse blandt vore Forfædre, og som De, formedelst den "uindskrænkede Bestyrelse", Devilde have, ikke blot over Bladet Hermod, men over det danske Skriftsprog, kunde udjage vort danske aa, ei allene af Fremtidens danske Skrift, og Tryk, men endog af Fortidens Haandskrifter, og Bøger, hvor det staaer uudslettelig skrevet eller prentet. Men det er bekiendt, at De er Elsker af en tarvelig Spøg til at krydre tørre og alvorlige Materier. Endog Afhandlingen i Hermod No. 2, hvor De selv beviser, hvad Dei Skilderiet Nr. 61 omtvivler: at Synet er forskielligt ligesom Smagen - i det mindste, at De kan see et o, hvor alle andre Folk see en Tøddel, og at De ikke kan see denne Tøddel over Vocaler, hvor De ei vil have den, skiøndt den virkelig staaer der - selv denne lærde palædgraphiske Deduction begynder De jo med et Riim af Peder Paars, som unegtelig enhver maatte finde at være det mest passende Motto, De kunde vælge; thi sandt og vist er det: Det reent utroligt er, hvad man i gamle Bøger. Kan finde, naar man der med lukte Øine søger. Jeg seer da i det, De i bemeldte No. 61 fremdeles anfører til at bevise Utilværelsen af vort danske Lydtegn aa i gammel dansk Skrift fra det 13de og 14de Aarhundrede af, kun en ironisk Spøg, De vil drive med Skilderiets Læsere. De veed, at ikke ret mange af disse interessere sig nok for orthographiske Oldsager, til at læse med Agtsomhed hvad jeg har skrevet mod den ny svenske Skrivemaade; ja at en stor Deel maaskee slet ikke have havt Aftenbladet No. 24 og 28 i deres Haand. Nu er vist nok Spøgen, De driver med disse ligegyldige. Læsere, lidt drøi, og Adskillige ville uden Tvivl blive fornærmede, naar De bag efter udleer dem for deres Lettroenhed. Men i polemisk Henseende har De jo her atter fegtet for Deres Modstander. En ny Grund for denne til at takke Dem! Denne Grund formindskes slet ikke derved, at det endnu lader som De vil slaae mig med gamle Pergamentsbøger paa runde Taarn - ja endog "Hvor grusomt!" sige Damerne) kaste efter mig med Runestene. - Men beroliger eder, velvillige Læsere og Læserinder, Professor Rask mener det ikke saa ilde. Han kan for det første ikke løfte Runestenene; men han kan derimod læse dem. Han veed altsaa ligesaa godt, eller endnu langt bedre end nogen af os, at det ikke er paa disse Stene vi skulle søge vore danske Bogstaver. - Hvorfor vil han da lade som han kunde bruge disse tunge Beviser mod vort danske aae – Kun for at giøre det klart indtil den høieste Grad, at Striden fra den alvorlige Side har tabt Jnteresse for ham; og at han ønsker at slaae den hen i Spøg. For mig gierne, min Herr Professor, Jeg har forhen erklæret: at jeg saae meere paa hvad en Forfatter skriver, end hvorledes han staver. Naar al Sproglære skulde reduceres til en død Formlære, og Sprogenes Aand dræbes ved Bogstavkløgt, da kunde den uhyre Vigtighed, De lægger paa saakaldte Forbedringer i den danske Orthographie, forsvares ved mere, end en ligesaa overdreven Selvtilfredshed. Men vi have havt et dansk Skriftsprog, dansk Skrivebrug og ypperlige danske Forfattere, længe inden De, min Herre, faldt paa, at ingen kan skrive rigtig, der ei vil gaae i Skole hos Dem. Det er hundrede Aar siden, at Holberg blev det danske Folks Yndling, og siden man saae hans Skrifter, trykte, som de trykkes endnu. De ville blive trykkede saaledes og læste af hele Danmark, naar baade Deres "fornuftige Retskrivning, og ufornuftige Maade at forsvare den paa, for længe siden ere glemte – jeg siger ufornuftig; thi dette kalder jeg, at være saa harmfuld og saa spøgefuld paa een Tid, som De er i Skrivelsen til Gamborg. Men, hvormeget De nu spøger med Orthographien og med Deres Læsere i No. 61, saa seer jeg dog, at De nu og da, medens De skrev, har været alvorlig; ja jeg tilstaaer det, saa haard, at jeg ikke havde tiltroet Dem en saadan Grad af Ubarmhiertighed. De veed, at det staaer i Deres Magt, med et Pennestrøg at tilintetgiøre hvad jeg har skrevet over dansk Orthographie, og at et eneste Ord af Dem er nok til at afgiøre, at de mange tusinde, der findes i min danske Haand-Ordbog, ere galt stavede. De har ikke taget i Betænkning at udtale denne Fordømmelse; ja endog at lade den trykke i No. 61 med udmærket Skrift. - Men betænk endnu hvad De giør, Hr. Professor, og lad dog en lille Gnist af den "Artighed", som De fortæller at have viist mig saa længe, ved at holde hiin Fordømmelse tilbage, endnu leve i Deres medlidende Hierte. De veed jo, min orthographiske Ordbog stemmer paa det nærmeste overeens med vort Videnskabersselskabs danske Ordbog, af hvilket Samfund jeg mener, De Selv er Medlem. Skulde da ei en Forbøn af dette Selskab kunne udrette noget hos Dem, Jeg vilde giøre Alt for at opnaae denne Gunst af Selskabet, der selv har saa stor en Deel i Sagen, og uden Tvivl dybt maa føle, hvor farlig Deres Unaade er, dersom jeg vidste at en saadan Forbøn kunde bevæge Dem til i det mindste at formilde den sønderknusende Dom over min Ordbog.