Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1789-10-02
Da de syv Viise engang vare forsamlede i Athen, siger en Nyesigen til dem, man paastaar, at J ere de klogeste blant Menneskerne jeg ønskede, at enhver af eder sagde mig, hvad han anseer for det største Under. De syv Vilse begyndte at gabe, blive tavs, pønsede meget, og havde maaskee ikke fundet noget tilstrækkeligt at svare, hvis ikke den iblant dem, der havde den største Oplysning og de høieste Begreber, havde erindret sig det Spørsmaal, der just til den Tiid gjorde Jordens Kloge ueenige. En Ting, raabte han, som overgaaer langt alle de underlige Ting, som forbause den gemeene Mand, er i min TankeStiernekigernes Meening, at Fir-Stiernerne ere Sole, og have deres Jordkloder, som velte sig omkring dem, og hvoraf enhver, ligesom vores Jord, have sine Jndbyggere. Denne Tanke syntes, endskiønt den var temmelig gammel, et Beviis paa hans Gene, og giorde at de Viise meget beundrede deres kloge Medbroder, de antoge hans Lærebygning, som om han selv havde været Mester for det; da det gik end videre, de begave sig alle til Jupiters Tempel; de faldt i Knæe for hans billede, og bad, at han vilde tillade dem at giøre en Reise i Maanen, saalenge indtil de noksom havde og vervundet denne Planet, for at kunde aflægge et nøje Regenskab, naar de kom tilbage. Endskiønt disse Bønner frembragtes af de syv Viise, varede dog lidet daarlige; dog Bønhørte Jupiter dem, og befalede dem, at begive sig paa Spidsen af et højt Bierg; der skulde de forefinde en Skye, som skulde oversætte dem i Maanens Sletter; disse sidste Ord vare ikke saa snart sagde af Oraklet at jo de Viise toge Jngenieurer med sig og begave sig paa Bierget. Jupiter opfyldte sit Løfte; Skyen bragtte dem over i Maanen, og det første der faldt dem i Øinene, var en prægtig Pallas, som var i Stand sat for at tage imod dem. Vore Reisende traadde af i denne Pallas, og beunddrede den; de vare trætte af Reisen; og desuden er den Dag, da man ankommer, just ikke gierne den, hvor Lærd man end, er, som man anvender paa Jagttagelser. De hvilede altsaa indtil følgende Dags Middag. Paa Jorden kan man vel Arbejde hver Time paa Dagen, men saaledes er det ikke i Maanen. Man anrettede et saa velsmaget og stadselig Middags Maaltid, at de syv Viise, uden at tænke derpaa, spiiste som syv Tærskere; deraf bleve de tunge og følgelig ubeqvemme til at giøre Slutninger altsaa havde de nok at gjøre den øvrige Tiid af Dagen med at fordøje. Alleneste mod Aftenen kigede de igiennem Vinduerne i Spisesalen, og saae foretreffelige og indtagende Sletter, og delige Blomsterenge, som glimrede i Solens Straaler. De kom og saa vidt, at de opdagede, Luften var opfyldt med den behageligste Lugt, og gav Gienlyd af en endelig Mængde Fugles velklingende Sange, herover gjorde vore Viise deres Betragtninger, indtil Dagen havde Ende. De store Speculationer, som de havde foresat sig at giøre, opsatte de til den følgende Dag og opfyldte med deres Forsæts Fuldgiørelse, reiste de sig alle, før Morgenrøden fremkom. Men i det Øjeblik, som de gik ud af Slottet for at bemærke og beskrive Maanens Herredømme, mødte dem en Sværm Unge Piger, som med en behagelig og forførende Geskjæftighed tilbød dem tusinde smaa Tienester; det havde været alt for meget, hvis kloge Mænd, der Aftenen tilforn ikke havde kundet imodstaae et Giestebuds Behageligheder, om Morgenen havde været saa plumpe at gaae forbie disse Smukke uden at see paa dem, de saae da paa den, i Førstningen med ligegyldighed, strax derpaa med Beundring; men det var ikke nok; de fornøiede sig saa meget med at see paa dem, og at examinere dem at de sluttede med at lege og dantse med dem. (Fortsættelsen følger.)