Adresseavis for Børn, 1780-05-17
Reysende. En Reysende vilde engang besøge et langt bortliggende Land, hvor han skulde hæve en rig Arvepart. Han forstod hverken Landkortets Brug, eller havde samlet sig nogen Slags Kundskab om Bøger, saa at han altsaa ikke vidste, hvorledes eller hvorhen han skulde styre sin Kours. Han betroede sig altsaa til en Styremand eller Veyviser, som foregav, at han allerede tilforn havde faret denne Vey, men som virkelig kjendte ligesaa lidet til samme som den, han skulde anføre, og havde ikkun hørt noget derom af andre, eller havde blot flakket lidet om i et Slags Vilderede. Denne Veyviser forde altsaa vor Reysende strax ved Udfarten paa en gal Vei; de gik lange Omveye, kom til Heder og Overdreve, hvor de hvert Trin bleve revne af Torne og Tidseler; de kom til Afgrunde, hvor de maatte vendte tilbage igien; de kom til store Floder, som de ikke kunde springe over; de kom til Udørkener, hvor de paa Veyen intet Herberge fandt som de kunde drage ind i, og faae nogen Vederqvægelse; og saaledes travede de uophørlig om i en Runding; og da de i Betragtning af den Tid de havde været paa Reysen, troede nu at være komne til det Sted, hvor de skulde hen, og begyndte at see sig omkring, saa bleve de med stor Bestyrtelse vaer, at de havde krøbet omkring under Hække og Tidseler, og vare komne lidet eller intet bort fra deres Boepæl. Hvad var Følgen og Følelsen heraf hos den arme Reysende, Han vendte træt og afmægtig hjem igien, og havde nu den største Afskye for at reyse, og den største Forbittrelse imod sin Veyviser Der kom andre og klogere Veyvisere til ham; men han var formedelst den førstes Uduelighed bleven saa mistroisk imod enhver, at han kunde blive opfor Børn. bragt saasnart der blot blev nævnet en Veyviser, og han har saadant Had til alt, hvad der forde Navn af en Reyse, at han nu vilde slet ikke engang vide det allermindste at sige af de Hielpemidler, som han kunde bekomme til mere Sikkerhed og Beqvemmelighed. Han vilde heller miste det rige Arvegods, som han havde hisset i Vente, og tærede en Tidlang paa sit Eget. Jmidlertid fik han Ende paa det Da han nu i sin trængende Tilstand saae de store Fordele, som han havde forspildt, saa opsteg det Ønske hos ham, endnu engang at vove er Forsøg, med en bedre Anfører; men nu var han for gammel, for afmægtig; han havde intet imellem Hænderne, hvormed han underveys paa saa lang en Reyse kunde forskaffe sig den fornødne Underholdning; hans Anfører vilde ogsaa have Betaling, og hvorfra skulde han tage den, Skulde han tigge sig frem paa saa lang en Vey. Hvo indestod ham for, at han skulde finde medlidende Hjerter, eller at ikke Arven for længesiden var af nogen anden tagen i Besiddelse, eller om han ikke endelig, førend han fik Ende paa Reysen, kunde af Møysommelighed og Udmattelse sætte Livet til Han blev altsaa paa den samme Plet, hvor han var født, og døde i Elendighed og Armod. Betydningen af denne Reysebeskrivelse, J unge Læsere og Læserinder, er følgende Ved den Reysende forstaaes et Barn, som tiltræder sit Livs Reyse. Den slette Veyviser betyder slette og uvidende Lærere, som gjøre alle Kundskabs Midler tunge og bittre for Barnet. Det kommer ikke videre; det bliver uvidende og vankundigt, og fatter endelig saadan en Afskye for alle Bøger, Underviisning og Lærere, at det ikke meere brydesig om den rige Arv, som er Lærdom og nyttige Kundskaber. Men naar det bliver ældre, merker det nok, at det behøver samme, for at fortjene sit Brød, leve til Guds Ære, og være nyttig forandre. Nu vilde det gjerne angribe Sagen paa en anden Maade; men det er alt for sildig. Den mangler Kræfter og Midler dertil, og det døer, efterat dets Liv har været det selv til en Byrde, og unyttigt for Verden.