Københavns Adresseavis, 1777-01-14
J Begyndelsen af bemeldte Aar 1684 blev da værende Ober=Jæger Hans Jürgen Zeitz, jeg som Jagt=Page, og flere Jagtbetientere fra Jægersborg, af Høisalig Kong Christian Femte beordret at begive os til Jylland, for der at anstille en Ulve=Jagt, og komme Bønderne der til Hielp, som leed stor Skade af disse Rovdyr; hvorpaa vi og gave os paa Veie strax efter H. 3 Kongers Dag, og, ved vores Ankomst til Corsøer, forefandt det hele Belt opfyldt med Drive=Iis. Dog var Lysten til at efterkomme von allernaadigste Konges befaling det saareste mueligt var, hos os saa stor, at vi den 9 Januarii med Dagbrækningen begave os udi Faren af Drive=Jsen, og med overmaade stærk Arbeide og største Fare slæbte os igiennem Jsen, og endelig ved Aftenstunden naaede Øen Sproe, hvor vi forefandt en Mængde Passagerer, hvilke ligeledes der af Nød vare gaaet i Land, og nødsaget at blive der formedelst Drive=Jsen, der gik i Søen saa høie som Huse og Bierge; vi vare den Tid henved 100 Menneskeer paa Sproe. Dette Sproe er en liden Øe i det store Belt 2 Mile fra Corsøer og 2 Mile fra Nyborg, men kun en lille Miil fra Knuds=Hoved, som er et Forbierg af Fyen; Sproe er ei større, end at en eneste Bonde=Familie der kan leve og boe. Det er let at forstaae, at en eneste Bondes Formue, og Leilighed ei kunne tilstrekke at føde og beværte saa mange uformodentlige Giæste. Ved vores Ankomst formærkede vi allerede stor Mangel, uagtet os ikke manglede paa Kiød, efterdi Bondens Køer maatte holde hid og slagtes; de, som havde Penge, gave en slet Daler for en Potte Melk, eller maatte gaae til Brønden, hvor de vel sagde Vandet, var født, men dog i sig selv er Brakvand, her maatte man hugge sig en Stumpe is af, og, ved den liden Jld her var, smelte samme, og dermed, som man kunn, lædske sin Tørst. Da vi havde udholdet dette Traktement fra Onsdag til Søndag Aften, og formeente endnu at have saamange Kræfter, at kunne arbeide os igiennem Drive=Jsen, den første Miil til Knuds=Hoved, besluttede vi Jagt=Betientere tilligemed 2 Borgere og vores Skipper, i alt 12 Personer, heller i Tide forsøge, om vi kunne naae Fyen, end sulte og tørste ihiel paa Sproe, og altsaa om Mandagen i Dagningen gik i vores Baad, uden at vi havde den ringeste Provision eller Levnets=Midler, stødte den lille Iisbaadfra Landet, og anvendte al Flid paa at arbeide os igiennem. Selskabet, som blev tilbage paa Sproe, stod imidlertid paa Landbredden, for, efter vores Fart, at tage deres Mesurer; men de bleve strax overbeviiste af vores Exempel, at det var umueligt at følge os, men bleve tilbage. Neppe vare vi komne et Pistolskud fra Landet førend vi og saae, det var umueligt, at kunne naae vort Øiemred, og havde heller blevet i Elendigheden paa Sproe, men den sterk gaaende Strøm forhindrede os at vende tilbage, og, uagtet alt vort bestandige Arbeide den ganske Dag og følgende Nat, førte Strømmen os med sig, snart naar vi saae aaben Vand fatte vi os i Baaden, og snart, naar Drive=Jsen forhindrede at seile, stigede vi paa Jsen, og slæbte Baaden efter os, naar vi igjen fandt Vand, satte vi Baaden ud, og saaledes, med største Livsfare og umenneskelig Arbeide, reiste snart paa Iis, snart paa Vandet. Endnu om Tirsdagen den 15 Jan, havde vi endnu dette afvexlende Arbeide, indtil kort efter Middag, da vi af dette vedvarende Arbeide bleve kræftesløse og udmattede, og neppe formaaede at arbeide meere; af dette svære Arbeide og Slæden vare mine Skuldre ganske underløbne med Blod, hvoraf jeg i lang Tid bar Tegn, dertil kom endnu, at vores Baad kom i Klemme imellem to Stykker Jis, hvo for vi begave os af den, i Tanke igien, som forhen, at trække den over Jsen; men da Skipperen i Forveien var gaaet af Baaden paa Jsen, raabte han til os disse Ord: Vi ere alle saa udmattede, at ingen kan mere trække Baaden, enhver giør nu sit Beste at redde sit Liv, vi har intet Haab mere. Ved denne slette Tidende løb enhver i største Forskrekkelse frem paa Jsen, saavidt han kunne komme, hvorover snart en, snart en anden plumpet i Vandet, dog bleve alle igien optrukne; jeg selv merkede ikke, at jeg var den sidste ved Baaden, og tænkte et Faren var saa nær, hvorfor jeg ei skyndte mig saa meget, som de andre, hvorudover og det Stykke Jis, hvorpaa mine Kammerader vare, skiltes fra mit Stykke Jis, hvorpaa jeg stod, hvorfor jeg resolverede til at springe fra mit paa deres, men det mislingede mig, thi i det jeg ville springe, hvippede mit lille Stykke Jis, saa jeg med fuld Spring styrtede i Søen; dog var Gud mig saa naadig, at jeg ei kom under Jsen, men kom det Stykke Jis, hvorpaa mine Kammernder vare, saa nær, at jeg med begge Hænder fik fat paa det, og kunne raabe og Hielp. Ober Jægeren var mig nærmest, og svarede paa mit jammerlige Skrig: Gud være jer Stæl naadig, vi maa dog alle døe her, jeg kan ikke holde mig længer. Hvorpaa jeg endnu raabte til ham. Det vil blive jer et haardt Ansvar, at J ei vil hielpe mig, hvorved han endelig lod sig bevæge til at vende om, og trak mig op paa Jsen just i det Øieblik, da jeg ei havde flere Kræfter til at holde mig fast jeg var og saa fortuget i ovedet af det Vand, der var indløbet i Næse og Ører, at det blændede for mine Øine, og mig syntes, mine Been vare saa tunge, som der kunne hænge en Karl ved hvert af dem. Havde Gud ei bevæget Ober Jægeren i det Øieblik at redde mig, havde jeg blevet ganske knuset af et andet stort Stykke Jis, som stødte strax an paa det Sted, hvor jeg hang. Jmidlertid havde vi ladet vor Baad blive imellem Jisen, og ikke reddet meere deraf end tvende Baadshager, strax derpaa blev Baaden sønderknuset med stor Knagen. Samme Eftermiddag faldt jeg endnu anden Gang i Vandet med andre fleere, men vi hialp hverandre strax op igien, og imod Aften kom vi igien til de andre, som allerede længe tilforn havde søgt at redde sig, frem for os andre, som vare blevne tilbage, da de havde løbet fort paa det store Stykke Jis, og vi meente, at blive Natten over paa det Stykke Jis; Men en af vort Selskab, navnlig Jochum, en Bisu=Knægt, skilte sig fra os, og søgte at komme til Land, siden han meente at alting var ude for os, efterat han havde taget Afskeed fra os, kom han os og snart af Sigte, da vi agtede ham som forloren, og hans Forehavende som ugiørligt. Jmidlertid, siden vi ikke torde blive omNatten paa det Stykke Iis, efterdi vi vare saa mange Folk, saa fordeelte vi os, og begav os paa et fastere Stykke Jis Men førend vi gjorde dette, bleve vi ved den klare Maaneskin vaer en stoer Jld, som var antændt ved Strandbredden i Fyen, ongefær en halv Miil fra os, hvilken Bønderne have gjort til vort Beste, paa det vi kunne vide, hvor Landet var. Ved denne Jld kunne vi egentlig giøre Forskiæl paa Bønderne, som gjorde denne Ild; der lod sig og et klart Skin tilsyne, ligesom der var en Baad til reede med to at tre Menneskeer tilligemed Lygte, som stræbte med al Magt at komme til os, og kom saa nær, at Oberlægeren raabte til dem som vare i Baaden ikke med Skrig men med maadelig høi Røst: J øvde Folk, stræber at J kan komme til os, vi vil godt belønne Eder. Da nu Baaden, var, efter vor Tanke, gandske nær, og ongefær mod 100 Skridt fra os, og vi kunne meere og meere gandske rigtig kiende baade Skinnet og Folket, ligesom i Begyndelsen, saa at vi endog forundrede os over, hvorledes de Folk kunne saa hastig arbeide sig igiennem Jsen; da vi nu allermeest forundrede og glædte os over vor Redning, saa forsvandt paa eengang for alles vores Øine baade Baad, Menneskeer, og Lys, og der tilligemed alt Haab og Redning. Dog maa jeg erindre, at en af vort Selskab var gandske udenig med os om dette Syn af Baad og Mennesker, men sagde altid, det var intet. Og da vi ville overbevise ham, ved det vi alle havde seet det, sagde han, at det var intet godt Tegn, efterdi Baaden forsvandt. Vi bleve hæftigen forskrækkede over det, de Jndbildninger, som vi havde gjort os, gandske bleve os betagne. J saadan Forvirring raabte Oberjægeren med megen høi Røst mod Landet, uden at see nogen; Kan Jl intet hielpe os, Hvorpaa dette tree dobbelte Svar kom tilbage: Nei, Nei, Nei, befaler Eder Gud, her er ingen Redning meer tilbage for Eder. Som nu denne slette Trøst meget formerede vor Bedrøvelse, og foraarsagede adskillige Tanker, Frygt og Skræk i os ved Nattetid, saa maatte og skulle besluttes, som meldt er, at opsøge et stærkere Stykke Jis, som man kunne være meere sikker paa; hvorhos tillige blev aftalet, at hvo som faldt i Vandet, maatte blive deri, thi for Nattens Skyld formaaede man ikke at hielpe nogen, hvilket enhver da maatte lade sig nøie med, og med Taalmodighed vente paa det, som Gud havde besluttet over os. Hvad som smertede mig meest ved denne Beslutning var dette, at den stærkeste Hob besluttede, at lade mig, en Borger og en Tigger=Dreng blive tilbage paa den møre Iis, siden jeg var saa forfrossen af det jeg saa ofte var faldet i Vandet, at jeg neppe kunne staae meere, begge de andre to vare et heller meget stærkere, saa at de andre hverken kunne eller ville slæbe os mere med. Men førend de iværksatte denne Resolution, saa, af Forbarmelse over mig, byggede de mig en Art af en Liig=Kiste af smaae Stykker Jis, som de lagde ovenpaa hverandre ved begge Sider af mig, at jeg kunne ligge nogenledes bevaret for den skarpe Luft, de lagde mig og et Stykke Jis under mit Hoved, og derpaa vare de færdige at skille sig fra os, efterat de havde taget Afskeed, og ønsket, at de eller nogen af dem maatte komme til Landet, og tillige hielpe de andre. I det samme begyndte de alle iblandt hverandre hæftig at sige: Der er Jld paa Himmelen over os, og seer ud som en Drage, men det havde ventelig været et Nordlys. Jeg, som allerede laae i min LiigKiste, forladt af de andre, og allerede havde overgivet alle Ting, var ikke nysgierrig for at see dette Syn; hvorpaa de andre forlode os tre. Jmidlertid krøbe begge mine Kammerater tæt op til mig, og stræbte vi at varme hinanden med vor Aande, saavidt som mueligt var. Man kan let tænke, hvor bedrøvelig den Nat var, da vi vare forladte af alt Selskab, dreve omkring paa et lidet og mørt Stykke Jis og hvert Øieblik maatte vente vor gandske Undergang, vi hørte intet andet end vedvarende Snaddren af Ænder og andre Søe=Fugle, alt dette gjorte Natten og Eenligheden, endnu græsseligere. Vi faldt vel undertiden af Mattighed i Søvn, men det var meere Phantasie og Døserie, end at vi skulle have fundet nogen Vedergvægelse deraf, og paa den anden Side bleve vi uafladelig plaged af Hunger og især af Tørst, og, omendskiøndt vi nu og da toge et Stykke Jis i Munden, saa bleve vi dog ikkun lidet qvægede deraf, og vi maatte strax tage det af Munden igien formedelst den hæslige Smags Skyld. I denne ynkelige Tilstand, dreve vi den gandske Nat, og Strømmen førte os, saa at vi endelig paa tredie Dag, efter at vi vare reiste fra Sprogøe, som var den 17 Januarii en Onsdags Morgen stødte, an paa et Eiland, som ligger Norden for Fyen og kaldes Romsøe, som hører til Krabbes Gods, (nu Hverringe) og komtil at staae ved den faste Jis, som der fandtes, hvilket var en særdeles Guds Naade og Forsyn; thi dersom i havde drevet forbi denne Spids af dette lidet Eiland, som her gik ud, og er den yderste Pynt af Fyen, saa havde vi drevet ud i den rumme Søe, saa ikke et Been af os havde kommet derfra. Dette Eiland ligger ellers 8 Mile fra Knudshoved. Omendskiønt vi saae nu for vore Øine stort Haab til vor Frelse, saa vare dog vore Kræfter saa ringe, at vi kunne ikke benytte os af denne ønskelige Leilighed, som Guds Godhed tilbød os, ei heller kunne vi uden andres Hielp begive os paa den faste Jis hen til Eilandet; hvorfore vi forbleve i vort forrige Herberge, og maatte udstaae den Fare, at Strømmen=Vinden, eller et større Stykke Jis kunne have revet os bort igien, og overleveret os tilden visse Undergang; saa at vi en 5 til 6 Timer maatte med stor Angest imellem Frygt og Haab, Liv og Død, forvente, hvad Gud havde besluttet over os. Jmidlertid saae vi en stor Hob Jis drive i Søen, og særdeles saae vi et Stykke hen imod Middag, paa hvilket der efter Anseende var en Hob store Fugle. Men da samme Stykke nærmede sig om Eftermiddagen uformodentlig til vores, saae vi, at det var vore Kammerader, som havde skilt sig fra os forrige Nat. Da de nu traf os i saadan ynkelig, kraftesløs og farlig Tilstand, raabte en af vore Jagtbetientere navnlig Hophan, at jeg med stor Gesvindighed skulle forføie mig af mit Leie hen paa den faste Iis, hvilket mine Reise=Kammeraader og gjorde, i Begyndelsen kunne jeg ikke komme fort uden at tages ved Haanden og slæbes, og vi havde endnu en halv Miil for os, inden vi kunne naae det faste Land i Fyen; men da mine Fødder og Lemmer vare igien blevne lidet varme af det jeg gik, saa syntes mig, saa længe som jeg var paa Jsen, som jeg havde faaet nye Kræfter igien, og mærkede jeg ikke til nogen anden Hinder, end som en undsige lig Tørst, hvilken jeg deels havde lidt paa Sprogøe, men meest i de 3 Dages Søereise, saa at mine Kinder saae udaf den umaadelige Kulde ligesom raadt Kiød, ja lige indtil Struben, som den havde været betaget af Krebs, jeg var og bleven gandske ukiendelig for de andre. Da vi nu omsider vare komne gandske nær Landet, faldt tvende af vore Folk, Henric Richter og Anton, som gik for an, igjennem Jisen i Vandet, og raabte meget ynkelig og Hielp, hvorpaa blev besluttet af os alle at redde dem, i hvor stor Fare det end var for os alle, undtagen en Borgermand, som hierteligen bad, at han, for hans og Børns Skyld maatte være forskaanet derfor, meente derhos, at i Fald vi alle skulle blive, saa var det dog got, at han kunne give Underretning om vor Skiæbne, derpaa gave vi ham Forlov at gaae sin Vei, men alle vi andre lagde os ned paa Maverne, og holdt hverandre og Beenene, paa det den første kunne med mindre Fare række dem, som vare faldne i Vandet, Haanden og drage dem op, og for meere FasthedsSkyld, og at vi kunne holde des stærkere, saa stak enhver sin Kniv i Jisen, at ikke de forreste skulle trække os i Vandet. Saaledes bleve de i Vandet nedfaldne igien opdragne; men Jisen havde bøiet sig saaledes under os, at vi bleve vaade paa nye indtil det bare Legeme, og dersom Jisen, havde brækket, saa havde det været ude med os allesammen. Fra dette Sted indtil det faste Land vare vel endnu 50 Skridt, hvilken korte Vei vi og fuldendte med tem melige Kræfter, som vi meente, men vi havde ikke saasnart sat den første Fod paa Landet, førend alle Kræfterne gik fra os paa eengang, og vi faldt hen i stor Afmagt, saa at vi kunne ikke forrette vor Taksigelse til Gud med den Kraft, som vi havde foresat os. Til vor Lykke indfandt sig endnu samme Dag imod Aften et Qvindemenneske ved Strandbredden, som førte os strax til en Landsbye, som laae nær derved. Pra hvad Maade vi kom derhen, fornam jeg intet til, for Sindets Skrøbeligheds og Legemets Smerters Skyld; thi da fornam viret en igiennemtrængende Smerte. Vi raabte strax, at Bonden maatte give os noget at spise, og i sær noget at drikke, men vore Hoveder vare saaledes svækkede, at vi bleve gandske rusende saa ingen af og kunne gaae eller staae, af den tynde Drik, som vi dog kun toge til os efter vor Nødtørftighed, og, efter Bondens Udsigende, havde vi en gjort andet, end bestandig klaget over vore Legems Smerter, hvilket gjorde Bonden bange for, at vi skulle døe for ham imellem Hænderne, og han kunne alt saa faae Fortred af os, hvorfor han med sine Naboer fattede den Resolution, at føre os videre frem, lagde os derfore samme Nat paa Vogne imellem Sengedyner, uden at vi vidste noget deraf, og førte os til Kierteminde, som laae 2 Mile derfra. Førend jeg fortæller videre, maa jeg og berette, hvad Fremgang Bisu=Knegten Jochum havde i sit Foretagende, som den forrige Dag mod Aften tog Afskeed fra os, og gav sig allene paa Iis=Reisen til Fyen. Han kom samme Nat til Fyen med stor Livsfare og Elendighed, og var just ved Havbredden, da han hørte Ober=Jægeren raabte: Kan J ikke redde os, hvilket han havde besvaret med 3 Gange Nei. Ellers bekræftede han, at den Jld i Fyen var gjort til vort Beste, men om den Baad, som vi syntes kom seilende imod os, vidste han slet intet. Derfor er nok Kong Christian Femtes Mening om denne Sag den rimeligste, nemlig: at den antændte Ild paa Landet, hvorved vi kunne see nogle Bønder, som og Maanens Skin og dens Reflection paa Jsen og Vandet kunde forblindet vort matte Syn, og forestille vore forvirrede Sandser det falske Begreb, vi gjorde os om den til os roende Baad. Det kan og synes rimeligt, at denne Baad, som de syntes komtil dem, haver været Bisu=Knægten Jochum, som havde løbet imellem dem og Jlden paa Landet, da hans Krop kan have ved Maanens og Jldens Skin præsenteret den indbildte Baad, og hans Arme kan have forestillet Baadens Aarer; at Baaden forsvandtes for dem, er mueligt skeet, da de ved Strømmen ere drevne og paa den anden Side af Landet, da de ikke meer have kunnet see enten Jlden eller Baaden.