Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-04-11
J Frankrig vil man, som een af mine Venner nyligen saare rigtigen anmærkede, kun det Nye, bestod dette end kun i nye Ulykker. Det forundrede mig altsaa aldeles ikke, at dette letsindige Folk snart hyldede Jacobinismen, og snart fandt den dybeste Visdom i den ved Keiserhoffet indførte slaviske Etiquette, og Efterabelsen af Alt, hvorved den fordums Adel udmærkede sig. De erindrer endnu, min Ven, med hvilken Travelhed, man fremsøgte gamle støvede Acter, for derefter at kunne forfærdige det latterligste Ceremoniel. Alt dette, som man eengang saa dybt ringeagtede, opløftede man siden til Skyerne. Dog, jeg vil ikke trætte Dem mere med denne Gjenstand. Jstedet for at opholde os herved, vil jeg hellere meddele Dem her nogle bemærkninger af ChateanbriandsSkrift: Reflexions politiques sur quelques Eeritsdu Jour et sur les Interets de tous les Francois (Politiske Betragtninger over nogle Dagsskrifter, og alle Franskes Tarv. "Steder af en Proclamation fra Kongen. En anden Besværing er den Kongen har i en af sine Proclamations sagt, at enhver skal beholde sine Embeder, og dog have nogle mistet deres Post." - Disse Bebreidelser er besynderlig, Har Kongen vel kunnet forpligte sig til, aldeles ikke at afsætte nogen fra sit Embede, hvo det end maatte være? Hvorledes, ved Kongens blotte Nærværelse skulle alle Embeder 3 Staten være Pladser paa Livstid; den ringeste Portcontrolleur skulde befinde sig heri i ligeStilling med Cantsleren, Naar Ludvig den Attende, ligesom Huzo Capet, havde førend sin Ankomst, stadfæstet eller oprettet Lehnsystemet, saa vilde der i Frankrig gives ligesaa mange store og smaa Souverainer, som store og smaa Embeder. Der blev intet andet tilovers end endnu at gjøre dem arvelige. Kongen vilde ikke kunnet bortfjerne fra Førvaltningen nogen bestikkelig Dommer, ingen Dovner, ingen, som foragter den offentlige Mening; man vilde i saa Fald været nødt til at udnævne en Administrator indtil man havde givet den Titulære sin Afsked eller han var død. - Hvad vil man altsaa sige med den Phrase: "at alle Personer skulde beholde deres Pladser." Efter den almindelige Menneskeforstand, skal den udtrykke: at enhver, mod hvem der ikke findes vigtige Grunde, det være nu i Henseende til Duelighed eller Sædelighed, skal forblive paa den Post, Kongen fandt ham, eller, rettere sagt, indtil han udnævnes til andre Forretninger; at man ikke opoffrer det ene Partie for det andet; at Navnene Royalist eller Republicaner hverken skulle være nogen Anbefaling til at give nogen et Embede eller udelukke ham derfra; kort, at Retskaffenhed og Kundskaber ene er nok til at understøtte Fordringerne paa offentlige Embeder. Har Kongen ikke i den Henseende punktligen opfyldt sit Løvte, Vi have allerede engang erindret, at næsten alle Statsembeder ere i saadanne Personers Hænder, der have tjent under den ved Tingenes Gjenoprettelse forstyrrede Orden. Ved at gaae over fra almindelige til særdeles Besværinger anfører man Senatets Medlemmer, som man ikke har tilstedt Adgang til Pairernes Kammer. Man burde aldeles ikke lade sig forlyde med en saadan Anke, man burde aldeles ikke minde Almeenheden om, at det Menneske, der lod Ludvig XVI afhugge Hovedet, nyder af Ludvig XVIIIdes Haand en Pension paa 36,000 Livres. Langt fra at beklage sig burde man tie og indsee, at saadanne Exempler frembringe en ganske anden Effect, end at henlede Opmærksomheden paa dem, man anseerfor hans Forsvarere, Saa mange Ulykkelige, der paa Grund af deres Hengivenhed for den Kongelige Familie bleve proscriberede, saa mange retskafne Republicanere, der intet havde forbrudt, kunde nedsynke i Modløshed. De første ere ved deres Retskaffenhed styrtede i den dybeste Elendighed, de sidste ere forblevne i deres Fattigdom, fordi de ikke vilde drage Fordeel af vore Ulykker; de vilde overlade sig til besynderlige Betragtninger ved Synet af hine Kongens Dommere, der besidde Slotte, Lønninger, Decorationer og endog Hædersposter. Jeg vil ikke anføre mere af Chateaubriands Skrift; thi deels forekommer det mig for vidtløftigt, deels for eensidigt. Men Paulus's store Ord prøver alt og vælger det bedste, maa ogsaa gielde her. J meget, som Chateaubriand, siger, har han nægteligen Ret, og Modpartiets Klager over Ludvig XVIIIs Regjering er upaatvivleligen overdreven, fraregnet, at ingen menneskelig Jndretning kan være uden Feil, saa have de Franske maaskee aldrig havt mindre Aarsag til at beklage, sig end netop i de 10 Maaneder Ludvig XVIII regjerede, og at Carnot kunde skrive under ham hvad han skrev, er nok den største Lovtale over hans Mildhed. Jeg har allerede for 8 Dage siden, min Ven, sendt Dem Napoleon Bonapartes Proclamationer, og, jeg er overbevist om, at De har læst og atter læst disse to mærkværdige Actstykker, der have rystet Europa, med største Opmærksomhed. Ogsaa jeg har læst dem med Eftertanke og fundet adskillige besynderlige Yttringer heri. Her ere nogle af de Anmærkninger, der ved Gjennemlæsningen ere faldne mig ind. "Ophøiet paa Tronen ved eders Valg, hedder det i Proclamationen til Folket er alt hvad der er skeet uden Eder, ulovmæssigt." Hvorledes, Jndrømmede Constitutionen da ikke Keiseren uindskrænket Magt til at erklære Krig, og slutte Fred, og kunde altsaa det Skete være ulovmæssigt? – "J 25 Aar har Frankrig faaet ny Jnteresse, nye Indretninger og ny Hæder, som allene kunne sikkres ved en Nationalregjering og et nyt Dynastie" – Var da den Keiserlige Regjering en Nationalregjering, og hvorfor behøvedes der just et nyt Dynastie? Er da et Dynastie, det samme som et Frugttræ, der altid nødvendigen maa bære Frugter af een Artdog eens Egenskaber, – "Den gives ingen nok saa liden Nation, som jo har Ret til at undslaae sig for, at vise Lydighed mod en Fyrste, som en øieblikkelig seierrig Fiende havde givet dem." Hvorfor kaldtes da i franske Bulletins det spanske Folk i en Række af Aar Jnsurgenter, Vare de Jnsurgenter, fordi de vilde have deres egen Konge igjen, J den i Bourgning udstedte Erklæring hedder det: Til alles Tilfredshed vil jeg afskaffe alle hine forhadte Paalæg, for hvis Ophævelse, Bourbonnerne gave Eder deres Fyrsteord, og hvilke J kjende under Navn af Drois reunis" &c. - BlerDrois reunis da indført under den Kongelige eller under den Keiserlige Regjering? Hvorfor har denne Skat da i saa mange Aar ikke været forhadt Har den virkeligen været det, saa maa det franske Folk jo tvertimod takke Bourbonnerne for, at de have foranlediget dens Ophævelse. Men foruden denne Velgierning skylder det ogsaa dem Trykkefrihedens Gjenindførsel, endskjønt man deels ikke har Grund til at troe, at mange, under Omstændighederne som de nærværende, ville betjene sig af denne Frihed, deels maa man forudsætte, for Alt hvad der kunde siges mod den forrige Regjering allerede er sagt. – "Da Keiseren, havde erfaret, hedder det i Moniteuren af 23 Marts, at det franske Folk havde mistet alle sine i 25 Aar erhvervede Rettigheder, &c. - Hvilke Rettigheder, havde det da mistet? – Man burde dog i det mindste have nævnet nogle Jmidlertid er et stort Lod kastet. Det franske af Napoleon Bonaparte gjenindsatte Senat har atter gjenindsat ham til Keiser, erklærende, at da Souverniniteten var hos Folket og 4 Millioner havde valgt ham, saa kunde han ikke frasige sin Søns Ret. De Marschaller, som man hidtil an faae for Ludvig den Attendes meest hengivne Hærførere, ere alle, paa Marmont nær, som er gaaet til Engelland, vendte tilbage til Paris. Selv Augereau er kommet hjem igjen, og Mortier har, efter at have overgivet den vigtige Fæstning Lille til Bonaparte, fulgt hiins Exempel. Augereau er rigtig nok for det første endnu ikke blevet ansat som Anfører for noget Corps, men har indtil videre faaet Tilladelse at begive sig til sine Godser. Overalt forefalder der i denne Tid saare mange Handlinger i Frankrig, der alle vidne om, at man i intet Land i Verden forstaaer bedre at spille Maskerade end der. Man veed næsten ikke meere hvem man skal troe og hvad man skal troe. Saa meget er vist, at dersom jeg blev udsendt for at opsøge Tro og Love, saa skulde Frankrig være det sidste Land, jeg i dette Øiemed vilde besøge.